Törmäsin twitterissä Mika Mäenpään jakamaan artikkeliin 15-Marine rifle squad (https://www.marinecorpstimes.com/news/your-marine-corps/2019/08/09/15-marine-rifle-squad-an-exclusive-look-inside-the-future-infantry/). Artikkeli käsitteli taistelukentän muutosta ja sitä, miten USA:n merijalkaväki aikoo siihen vastata ryhmätasolla. Luin artikkelin mielenkiinnolla, sillä merijalkaväki on tunnettu poikkeuksellisen innovatiivisesta ja rohkeasta lähestymistavasta taisteluun. Petyin. Edes innovatiivisin merijalkaväki ei kyennyt näkemään teknisen tappamisen ulkopuolelle. He unohtivat “strategisen korpraalinsa”.

Nykypäivän taistelukenttä on kokonaisuus joka välittyy mielikuvien ja tarinoiden kautta niille, jotka päättävät sodasta ja rauhasta – lähes reaaliajassa. Jokainen sotilas ja jokainen ammuttu laukaus on potentiaalinen ja samalla globaali tarina kyseisestä sodasta. Jokainen globaali tarina on niiden ihmisten puhelimessa, jotka päättävät, lähdetäänkö sodasta vai jatketaanko sotimista. Jokaisen sotaa käyvän maan kansalaisen puhelimessa on sama tarina, joka kertoo siitä, voitammeko me vai häviämmekö me tämän sodan? Jokainen kuva ja tarina haastaa miettimään, onko tämä omien uhraaminen järkevää, vaiko täydellistä nuorten ja siviilien elämien haaskaamista?

Mahdollisuus kertoa vaikuttavia tarinoita on jokaisen sotilaan taskussa älypuhelimen muodossa. Ymmärtävätkö perustaistelijat kykynsä kertoa ratkaisevia tarinoita taistelukentältä? Kokemuksieni mukaan heikosti. Erityisesti ammattiarmeijoissa ryhmätason taistelua käyvillä sotilailla on sivistyksen ja koulutuksen määrä on heikohko. Jos kiväärimiesten medialukutaito ja viestinnän kyvyt ovat heikot, ymmärtävätkö edes heidän upseerinsa? Vaihtelevasti. Edes sivistyneimmät heistä eivät ole kyenneet ratkaisemaan nykypäivän asevoimia koskevan viestinnän ongelmia tai kehittämään sotavoimaansa kohtaamaan sosiaalisen median haasteita ja valon nopeudella leviävien kuvien ja tarinoiden maailmaa.

Suomalainen konsepti

Istuin vuonna 2010 Saksassa MCDC (Multinational Capabilities Development Campaign) konferensissa. MCDC oli innovatiivinen, monikansalinen foorumi, jossa kehitettiin ajatuksia ja ideoita tulevaisuuden taistelukentille. Olimme tuoneet informaatiosodankäynnin pöytään uuden ajatuksen. Kutsuimme sitä nimellä “The Narrative Soldier”. Ei mitään operatiivista jargonia. Ei strategisen tason maalailua. Pölyn, savun ja hienhajuinen sotilas. Perustaistelija. Erona se, että tämä taistelija on erikoismies tarinoiden maailmassa. Hän tietäisi sen, mitä kannattaa laittaa someen. Miten kohdata taistelukentän kulttuuriympäristö. Mitkä ovat hyviä tapoja ja mitkä huonoja. Hän osaisi perustasolla kertoa ryhmänjohtajalleen, mitä omat komentajat ovat sanoneet tai luvanneet paikalliselle väestölle. Mikä on oman sodan tarina ja oikeutus. Hän olisi kuten ryhmän lääkintämies tai viestimies. Perustaistelija erikoistaidoilla. Hän saisi jatkuvaa koulutusta viestinnän ja informaatiosodankäynnin ammattilaisilta.

Vastaanotto oli pöyristynyt. Saksalaiset tuomitsivat narratiivisotilaan propagandaupseeriksi. Hollantilaiset puhuivat komissaarista. Britit nauroivat katketakseen ja totesivat, että heidän katujätkänsä eivät ottaisi ikinä haltuun muuta viestiä, kuin sen, mihin suuntaan kivääri osoitetaan. Heidän ryhmäjohtajansa eivät ottaisi vastaan “suosituksia” toiminnasta miltään helvetin kiväärimieheltä.

Kaksi upseeria ja heidän siviiliasiantuntijakumppaninsa eivät osallistuneet naurukohtaukseen. Ruotsalaiset ja yhdysvaltalaiset jäivät pohtimaan ajatusta.

Ruotsalaiset tajusivat, että heidän pohjoismaiset, kouluja käyneet sotilaansa kykenevät siihen, mitä esitimme. He pitivät konseptia uutena, raikkaana ja erittäin tärkeänä. Pentagonin edustaja sanoi vievänsä konseptin välittömästi arvioitavaksi ja ennusti, että erityisesti merijalkaväki voisi laittaa sen kokeiluun.

Otimme konseptin esiin samana vuonna kansallisen puolustuksen suunnittelussa. Maanpuolustuskorkeakoulu ja Pääesikunta näkivät tarpeen lähinnä sotilaallisen kriisinhallinnan kehyksessä. Asia ei kuitenkaan edennyt. Moni upseeri kysyi, miten tämä kehittää ryhmän kykyä selviytyä taistelussa tai tuhota vastustaja.

Yhdysvaltalaiset tulivat seuraavassa kokouksessa kysymään samaa asiaa. He kertoivat, että asiaa oli pohdittu merijalkaväen kehitysryhmän kokouksessa. He eivät saaneet kiinni konseptista. Mikä oli tämän uuden taistelijan asema, tehtävä ja miten häntä koulutettiin? Mitkä olivat hyödyt? Yritin selittää, että vaikutus näkyy läpi organisaation. Jos ryhmä hölmöilee pahoin, kärsii sekä ryhmä, että koko sotatoimi. Koulutettu narratiivisotilas vähentäisi riskejä merkittävästi. Totesin, että esimerkkejä “strategisista korpraaleista” ja niiden vaikutuksista luulisi löytyvän yhdysvaltalaisten sotatoimista riittävästi.

Kysyin, tietävätkö ryhmien kiväärimiehet mitään siitä, mitkä viestit, lupaukset, kehotukset tai tarinat ovat käytössä heidän sotatoimialueellaan? Yhdysvaltalaisten mukaan heidän sotilaansa saavat riittävän kulttuurisen koulutuksen toiminta-alueellaan. Upseerit pitävät huolen siitä, että strateginen viesti säilyy eheänä ja toiminta vastaa sitä, mitä on sanottu. Rohkenin olla eri mieltä. Upseerit eivät ole kyenneet estämään taistelijoiden hölmöilyjä, enkä uskonut heidän viestiensä välittyneen kiväärimiestasolle ymmärrettävässä ja yksinkertaisessa muodossa. Viestit ja viestinnän tulisi toimia kaikilla tasoilla – myös kiväärimiehen brutaalissa ja käsinkosketeltavassa ympäristössä. Teot olivat vahvimpia viestejä ja heidän maailmansa oli tekojen ja toiminnan maailma.

Luettuani merijalkaväen artikkelin, ymmärsin että taistelukenttää lähestytään edelleen vain teknisenä tappamisen ja hengissä säilymisen kuplana. Merijalkaväki lisää dronekäyttäjän ryhmään ja kasvattaa ryhmäkokoa. Vähentääkö kehityssuunta sitä riskiä, että ryhmä toimii vastoin oman johdon viestejä ja aiheuttaa kriisin, joka muuttaa koko sodan kulkua, kuten kävi Irakissa, Vietnamissa tai Afganistanissa? Miksi yksi ryhmän jäsen ei voisi olla narratiivisotilas?

Ymmärrän hyvin ryhmänjohtajaa, jota kiinnostaa oma ja alaistensa henki. He kaipaavat ”silmiä” eteen ja ratkaisevaa tulivoimaa. Ymmärrän hyvin upseeria, jonka koulutukseen ei sisälly viestinnän syvällisiä opintoja ja siksi hän suhtautuu epäluuloisesti resurssien suuntaamiseen muuhun, kuin taisteluvoiman kehittämiseen. Sitä en ymmärrä, että lähes ilmaiseksi asevoimat voisivat kehittää kykyä taistella mielen rintamalla kaikilla tasoilla. Tätä ei merijalkaväki kaikessa innovatiivisuudessaan ole löytänyt, vaikka suomalaiset sitä tarjottimella ojensivatkin.