Raportissa todetaan aivan oikein, että pitkälle menevä erikoistuminen edellyttää suuria työssäkäyntialueita. Lisäksi todetaan, että kapea-alaiseen erikoistumiseen liittyy suuria riskejä, mikä on nähty vaikkapa Oulussa ja Salossa Nokian matkapuhelinten nousun ja tuhon aikoina.

Ratkaisuksi esitetään, että ei pidä erikoistua niin voimakkaasti. Korkeaan osaamiseen perustuva strategia on lisäksi eriarvoistava. Esimerkkinä epävarmuudesta käytetään Espoon ja Vantaan elinkeinorakennetta. Tavisten Vantaalla esimerkiksi toimitilojen käyttöaste heilahtelee paljon vähemmän kuin Espoossa.

Minäkin olen kirjoittanut paljon siitä, että korkean osaamisen ammattien ylikorostaminen on aika elitistinen ratkaisu. Kirjoitin joskus, että ne jotka tähtäävät yksipuolisesti korkeaan osaamiseen unohtavat, että puolet suomalaisista on keskimääräistä tyhmempiä. Tämän tautologisen tosiasian mainitseminen sai jotkut niin raivoihinsa, että vaativat väitteen tueksi lähdeviittausta.

Joskus 1980-luvulla kehittelin ajatusta talouden jakamisesta kovaan ja pehmeään sektoriin, jotta tavisten elämää ei pakotettaisi liian kilpailulliseksi vain sen takia, että korkean osaamisen eliitti elää maailmassa, johon kilpailu luonnostaan kuuluu. Eero Paloheimo esitti seepramallin, jossa taloudessa on mustat ja valkoiset raidat. Ymmärtääkseni tämä malli tarkoitti suunnilleen samaa.

Jotain tällaista pitäisi edelleen tehdä, mutta on todella huono ajatus ryhtyä aktiivisesti estämään korkean osaamisen kasautumista estämällä kasvukeskusten asuntotuotanto ja verottamalla menestyvät alueet vähemmän menestyviksi. Maailmantaloudesta kasvava osa kuulu voittaja vie kaiken -lohkoon. Toiseksi parhaalle ei siis jää mitään. Ajatus Suomen keskittymisestä tavistuotantoon merkitsisi dramaattista elintason laskua. Vantaa on paljon köyhempi kuin Espoo ja olisi vielä köyhempi, jos Espoo ja Helsinki olisivat elinkeinorakenteeltaan kuin Vantaa. Raportissa myönnetään, että esitys merkitsisi kasvusta tinkimistä, mutta ei varmaankaan oivalleta, kuinka dramaattiseen elintason laskuun johtaisi, jos Suomi ilman omaa osaamista jäisi tytäryhtiötaloudeksi, joka kilpailee suoraan Kiinan ja vaikka Ukrainan kanssa.

Havainto korkean osaamisen ammattien epävarmuudesta pitää paikkansa. Mutta eikö siitä oikea johtopäätös ole, että tällaiset riskielinkeinot tulee keskittää suurilla paikkakunnille? Jos Salon työpaikat olivat olleen Helsingissä tai vaikka Turussa, Nokian alasajo ei olisi merkinnyt samanlaista katastrofia. Nyt raportissa esitetään päinvastaista, osaamisen hajauttamista.

Korkean osaamisen ammatit keskittyvät vaalituloksista riippumatta väistämättä suuriin keskuksiin. Muihin kaupunkeihin ja maaseudulle jää tavismaisempia elinkeinoja. Niiden edellytyksiä on parannettava, mutta ei kieltämällä korkean osaamisen ja korkean tuottavuuden elinkeinot sekä niiden sijoittuminen kasvukeskuksiin.