Koitti 80- ja 90-lukujen vaihde ja talo vaati jo pieniä remontointeja. Omistajalle korjaustyöt ei enää vaikuttaneet houkuttelevalta vaihtoehdolta. Samaan aikaan muut suuremmat yritykset alkoivat hankkiutua eroon työsuhdeasunnoistaan myyden niitä sijoitusyhtiöille sekä yksityisille. Yritykset eivät enää kokeneet työntekijän asumisen olevan työnantajasta riippuvainen. Ihmisten talous oli lähtenyt nousuun ja mahdollistanut unelmien saavuttamisen. Tämäkin talo vaihtoi omistajaa.

Talon kunto heikkeni eikä merkittäviä kunnostuksia tehty edelleenkään. Asukkaat vaihtuivat tiuhaan ja uusien asukkaiden taloudellinen tilanne oli jokaisella seuraavalla asukkaalla entistä heikompi. Lopulta talo ei enää kelvannut yleiseen asumiseen, mutta vielä kerran huoneet saivat viimeiset asukkaansa. Huoneisiin kannettiin sänkyjä. Niitä kannettiin paljon, sillä tulijoita oli runsaasti. Uudet asukkaat eivät välittäneet vaatimattomista asuinoloista, sillä heillä oli vain yksi tavoite: tehdä ansaita työllä rahaa ja palata takaisin kotiin varakkaana. Sitä päämäärää varten ei haitannut ahdas kommuuniasuminen. Asuminen oli vain paha välttämättömyys työnteon yhteydessä. Sitä paitsi kaikki aika vietettiin työmaalla ja asuntoa käytettiin vain nukkumiseen.

Kun talon tekniikka petti, lähtivät viimeisetkin asukkaat.

Omistajalla ei ollut vaihtoehtoja. Rakennus ei ollut viimeisinä vuosikymmeninään tuottanut rahaa korjauksiin tai uuden rakentamiseen. Ainoa vaihtoehto oli myydä tontti rakennusyhtiölle. Rakennusyhtiön tavoitteena on kaavamuutoksen kautta rakentaa paikalle uusi rakennus.