Jo kolmessakymmenessä viidessä maassa kirja Idiootit ympärilläni ja sen tapa jakaa ihmisiä eri väreillä persoonallisuustyyppeihin on saanut valtavan suosion. Lukemattomat yritykset ovat johtajien luettua sen ostaneet konsultointia ja käyttäneet kirjan oppeja ”ymmärtääkseen” paremmin työntekijöitään sekä teettäneet ns DiSC-testejä.

Nyt on paljastunut, että tieteellinen pohja koko mallille on minimaalinen ja tekijäkin on jäänyt kiinni lähes olemattomasta alan koulutuksesta. Käyttäytymisen experttinä esittäytyvällä kirjoittajalla ei ollut juurikaan koulutusta eikä kokemusta alasta – tausta on pankissa sekä myyntihenkilöiden koulutuksessa.

Vetenskap och Folkbildning — the Swedish Skeptics Society on taannoin valinnut Thomas Erikssonin vuoden 2018 ”huijariksi” (Fraudster of the Year).

Henkilöiden jako värikoodein persoonallisuuksiin

DiSC-testi jakaa ihmiset jotakuinkin seuraavien periaatteiden mukaan:

Punainen: dominoiva, nopea, ratkaisukeskeinen

Sininen: analyyttinen, varovainen, huolellinen

Vihreä: kärsivällinen, huomaavainen, mukava

Keltainen: extrovertti, luova, verbaalinen

Vaikka monissa onkin eri alueille osuvia ominaisuuksia, niin lopulta päädytään johonkin hallitsevaan väriin. Näitä sitten vaikkapa työpaikoilla käydään porukalla läpi selittävinä tekijöinä.

Jotkut pomot alkavat ottaa niitä huomioon viestinnässä ja myös työkaverit käyttävät luokitteluja pohtiessaan yhteistyön muotoja.

Helposti niistä saattaa tulla jonkinlainen selitys sille, miksi joku toimii tietyllä tavalla: se nyt vaan on sininen tyyppi. Taustalle saattavat jäädä oikeat asiat ja ongelmat, kun yhtäkkiä hallitsevaa naonkin persoonallisuus.

Miksi tällä on merkitystä?

Jos kyseessä olisi vain yksi self help -kirja lukuisten muiden joukossa, niin tästä en edes kirjoittaisi. Kyseinen kirja on kuitenkin vaikuttanut vahvasti erityisesti Pohjoismaissa työelämään ja työyhteisöihin. Monet konsultit ja myös yritykset koittavat parantaa työyhteisön tekemistä näiden oppien avulla.

Vaikuttaa kuitenkin siltä, että opin perusta on hyvin hutera johtaen väärinkäsityksiin ja yksioikoisiin selityksiin todellisen ymmärtämisen ja kohtaamisen sijaan.

Se unohtaa pahasti sen, että meillä kullakin on erilaisia rooleja kotona, työssä ja vapaa-ajalla. Se ei ota huomioon kontekstia, jossa toimitaan vaan olettaa meidän toimivan jonkun karkean yhden persoonallisuusmäärittelyn mukaan.

Samalla se tarjoaa mahdollisuuden laittaa asioita persoonallisuuden piikkiin. Kuitenkin työelämässä ja yhteisössä ”väärin” toimimiselle ei perusteena voi olla vain jonkun persoonallisuus ja tapa toimia.

Kirja on tuonut jotain hyvääkin: yhä useampi pohtii erilaisia näkökulmia ja sitä kuinka ihmiset voivat katsoa asiaa hyvin erilaisesta vinkkelistä. Moni on kenties herännyt siihen, että näillä asioilla on merkitystä.

Kuitenkin kirja vaikuttaisi tarjoavan vain yhden yksikertaistetun ja mutkia oikovan tavan vailla tieteellistä pohjaa.

Edelleenkin erilaisten ihmisten ymmärtäminen ja johtaminen vaatii paljon työtä ja opiskelua. Oikoteitä ei taida olla olemassa.

PS. Linkin takana aiheesta David Sumpterin laajempi hyvä kirjoitus aiheesta englanniksi. Kirjoitukseni pohjaa vahvasti siihen.