Svoje tvrdnje potkrepljuje činjenicom da su praktički sve potezne mreže, poput migavica ili šabakuna, postale ilegalne, odnosno ribari bi ih trebali koristiti isključivo na većim dubinama i udaljenostima od obale, za što nemaju odgovarajuće alate. Jednako tako, plivaričarima je dozvoljena visina mreže smanjena na 120 metara, a postoje i brojne druge restrikcije koje su mogle biti ublažene da je ministarstvo na vrijeme odradilo svoj posao.

– Trebalo je barem izraditi takozvane Planove upravljanja, kojima je moguće barem dijelom ublažiti ograničenja. Njih izrađuje ministarstvo, a potvrđuje Europska komisija, ali već dvije godine ni ministarstvo Tihomira Jakovine nije učinilo ništa – kaže Bojić.

Bivši prvi čovjek Ceha ribara Tonči Fabijanić koji je sudjelovao u pregovorima s EU za ribarstvo kaže kako je još prije tri godine predvidio kako Hrvatska neće moći dobiti izuzeća za neke alate, posebno potezne mreže. – Kad sam procijenio da nećemo moći dobiti izuzeća, predlagao sam da za te alate tražimo derogaciju i odgodu na pet, sedam ili deset godina, kao prijelazno razdoblje, nakon kojeg bi vlasnicima bila isplaćena odšteta. Nažalost, tada je to krivo shvaćeno i ispalo je da želim da se ti alati zabrane. Nakon toga su pogrešno u pregovorima branjeni kao namjenski alati za samo jednu vrstu ribe i rezultat je situacija koju sada imamo, kaže Fabijanić.

Tražimo da nam se, po uzoru na zemlje EU, osiguraju sredstva za izlazak, i to na dva načina. Jedan je potpuno uništavanje starijih brodova, za što bi ribar dobio određenu naknadu, a drugi je prelazak u druge djelatnosti poput prijevoza turista, pri čemu bi se osigurala naknada za ribolovne alate i druge troškove. Problem je u tome što i te modele treba razviti Ministarstvo, za što je EU dala rok do 2017., a do sad nije učinjeno ništa, ističe Bojić.

Slično razmišlja i Daniele Kolec, iskusni ribar iz Istre i predsjednik Udruge profesionalnih ribara Mare Croaticum. Prema njegovim je riječima interes ribara za napuštanjem ribarstva veći nego što se u javnosti misli, ali državni aparat nije učinio ništa da im to omogući ili da osigura da se mogu nastaviti baviti svojim poslom.

Nemoguća misija

– Ukratko, Uprava za ribarstvo ne radi svoj posao. Ribari su ulaskom u Europsku uniju ostali bez posla, a država ne reagira. U pregovorima s EU odmah je prihvaćena Mediteranska konvencija, ali nisu napravljeni planovi upravljanja kojima bi se moglo dokazivati da su određena izuzeća potrebna. Od početka mandata sadašnje Vlade dodatno su otpiljene stručne udruge ribara, a ministar poljoprivrede odbio je i sastati se s nama. U međuvremenu tim ministarstva koji je trebao pripremiti planove upravljanja u dvije godine nije napravio ništa, kaže Kolec, ističući kako su se u posebno teškom položaju našli ribari koji koriste povlačne mreže.

– Policija ih je već počela kontrolirati jer bi sada trebali raditi isključivo na dubinama od preko pedeset metara, uz ograničenja vezana za tipove staništa, tako da ispada da mogu raditi samo na otvorenom moru, za što nemaju sredstva. Nabava novih brodova i alata za većinu je nemoguća misija, tako da su ljudi ostali bez posla, kaže Kolec.

Jedno od najprihvatljivijih rješenja po njegovom je mišljenju prelazak na bavljenje marikulturom.

– Ribarima se mogu isplatiti odštete za alate koje više ne smiju koristiti, ali ostaje im problem što s brodom. Ulaganje u kompletno nove »arte« i prebacivanje na potpuno drugi način ribarenja često je izuzetno skup. S druge strane, u ulaganju u marikulturu najveća stavka je upravo brod. Zbog toga smatram da bi, uz odgovarajuće osmišljen program odšteta za alate koji se ne koriste i poticaje, prelazak u marikulturu bio vrlo bezbolan, posebno jer je to područje i samim ribarima vrlo blisko. Istodobno bi Hrvatska mogla postati jedna od jačih zemalja u toj sve značajnijoj grani, kaže Kolec.