Pokušavaju nam uzeti našu djecu. Na što to sliče školski udžbenici? Kad dođemo na vlast, to ćemo sigurno promijeniti. Udžbenici moraju biti unificirani i u njima ćemo na pravi način verificirati ulogu i djelo doktora Tuđmana. I ne samo u udžbenicima. U Ustav ćemo uvesti pojam tuđmanizam, kroz jednu zgodnu formulaciju, dogovorit ćemo se kako će ona izgledati. Ne može se svatko šutati s Tuđmanom – tako je u prosincu prošle godine, na akademiji organiziranoj povodom 15. godišnjice smrti Franje Tuđmana, govorio predsjednik HDZ-a Tomislav Karamarko.

Na pitanje kako je moguće da je kraj takve ostavštine Tuđman danas prihvaćen kao pozitivac bez premca, a takvim ga smatra ne samo HDZ, nego i SDP, Marinko Čulić ističe: »SDP je tu imao stratešku ulogu.« – Da je Tuđman imao samo podršku HDZ-a to bi kraće trajalo, ali on je imao podršku i u opoziciji. Tek kad je SDP pristao na osnovne gabarite »tuđmanizma«, Tuđman je postao neupitan. Bilo je tu nekih prigovora zbog privatizacije i politike prema BiH, ali bez podrške SDP-a Tuđman danas ne bi bio neupitan. To zapravo leži strateška snaga nacionalizma. Podrška HDZ-a politici »tuđmanizma« se podrazumijeva, ali ključna je podrška opozicije i ne samo opozicije, nego i ogromnog, prevladavajućeg i dominantnog kruga unutar svake zemlje, što uključuje kulturni kompleks, medije, intelektualnu elitu, sindikate, radništvo… kaže Čulić.

Što je Tuđmanizam i kako ga Karamarko zamišlja, tome bi se, valjda, potencijalni Karamarkovi birači trebali sami domisliti. Izvjesno je tek da se se taj famozni »tuđmanizam« u Hrvatskoj ponovo nosi, kao što se početkom novog milenija nosila »detuđmanizacija«.

Jasno, kad zagovara »tuđmanizam« predsjednik najveće oporbene stranke s pravom se uzda u kratko pamćenje hrvatskih građana, odnosno u aktualnu percepciju Franje Tuđmana kao državotvorca, vizionara koji je griješio tek u svojoj pomirljivosti prema onom dijelu hrvatskih građana koji nisu iskazali dovoljno oduševljenja njegovim idejama o tome kakva bi trebala biti i na što bi trebala sličiti moderna hrvatska država. Da se na spomenuto kratko pamćenje javnosti Karamarko s pravom oslanja najbolje govori činjenica da gotovo nitko ne problematizira činjenicu da je novopečeni »tuđmanizator« svojedobno bio desna ruka Stjepanu Mesiću, Tuđmanovom nasljedniku koji je smatrao da Hrvatsku treba »detuđmanizirati« pa na toj platformi dva puta osvojio predsjedničke izbore. I to se danas zaboravlja, jer na dnevnom redu je nova runda pranja biračkog mozga, a pri toj raboti oni koji se usude u pitanje dovesti Franju Tuđmana i njegovu politiku neizbježno će dobiti etiketu Jugoslavena ili komunjara. Međutim, obzirom na spomenute najave šefa najveće oporbene stranke, ponovno je vrijeme da se govori o naravi »tuđmanizma«. Budući da se u hrvatskom javnom prostoru za kritiku Tuđmanovog lika i djela nalazi sve manje prostora, o »tuđmanizmu« smo razgovarali sa sugovornicima koji se ne libe govoriti o njegovim mračnim stranama.

Moć tajnih službi

Za početak, o tome će nam nešto reći Dejan Jović, profesor Fakulteta političkih znanosti u Zagrebu, bivši suradnik predsjednika Ive Josipovića, kao i aktualne predsjednice Kolinde Grabar Kitarović.

– Tuđmanizam je doktrina nacionalnog jedinstva, odnosno »zajedničarstva« koja pod nacijom podrazumijeva etno-naciju, a pojam »jedinstvo« i »zajednica« koristi kako bi s jedne strane konstruirala i homogenizirala tu naciju, a s druge ju »očistila« od svih drugih. Tuđmanizam konstruira Hrvate tako što stvara tri kategorije: uključene (to su etnički Hrvati iz Hrvatske), isključene (to su etnički Srbi) i pozvane (to su Hrvati iz dijaspore, i iz BiH, koja za Tuđmana predstavlja samo drugu hrvatsku državu). O tome je pisao Igor Štiks u svojoj analizi konstruiranja državljanstva u Hrvatskoj 1990., ističe Jović. Također, naš sugovornik »tuđmanizam« vidi i kao doktrinu koja produžava život staljinističko-lenjinističkoj definiciji »prava na samoodređenje«, odnosno »prava na odcjepljenje«.

– Tuđman nikad nije prihvaćao Wilsonijanski, to jest liberalni koncept samoodređenja, nego je ostao vjeran Lenjinu, a naročito Staljinu. Tuđmanizam je i selektivan nastavak Titovih modela vladanja. Selektivan, kažem, jer je Tuđman Tita kroatizirao onoliko koliko se moglo. Pozivao se na njegov ustav iz 1974. iako taj ustav nije bio Titov, nego Kardeljev, i Tito je prema njemu bio skeptičan. Zadržao je i u svoje naručje primio najveći dio Titovih tajnih službi, najveći broj članova Partije, i 40 posto oficira JNA koji su bili Hrvati. Po vlastitom uvjerenju, Tuđman je bio antiliberal i protivnik dominantnog trenda u Europi nakon 1945., a to je trend ograničavanja i suspendiranja nacionalizma, pa i nacionalnog suvereniteta. Nije shvaćao da su europski nacionalizmi u 20. stoljeću bili glavni uzrok ogromnih ljudskih patnji i da oni i dalje predstavljaju veliku opasnost za mir u svijetu. Zato su morali biti ograničeni: najprije od strane SSSR-a i SAD-a (koji su kontrolirali svaki po pola Europe), a potom od strane EU. Tuđman je bio ideolog i vjernik nacionalizma, a time i protivnik europskog projekta, ističe Jović. Politolog na koncu podsjeća da je u unutarnjoj politici Tuđman naslijedio i razvio zajedničarstvo, a liberale je smatrao »stokom sitnog zuba«.

– Izbore koje je izgubila njegova stranka – na primjer one u Zagrebu sredinom ’90-ih – jednostavno nije priznavao. Bio je u tom smislu samo izvana demokrat. Demokraciju je koristio kao sredstvo mobilizacije za nacionalne ciljeve i nikad je nije smatrao vrijednošću per se. U tom smislu bio je sličniji nekim srednje-azijskim liderima, koji su pobijedili na izborima početkom 1990-ih kao nekadašnji lideri komunističkih partija. Potom su uspostavili poluautokratsku vlast, koja se temeljila na klijentelizmu, na moći tajnih službi, i na ulozi vlastite porodice u toj revoluciji. O tome u Tuđmanovu slučaju svjedoči podatak da je na visoku poziciju u sigurnosnom aparatu postavio vlastitog sina, zaključuje Jović. Govoreći o odličnim »vrhovnikovim« rezultatima, Dejan Jović ističe da je iste Tuđman ostvario hrvatski etnonacionalizam, jer je na kraju njegove vladavine Hrvatska ostala teritorijalno cijela, a postala je i etnički homogenija nego ikad.

– Skoro 60 posto pripadnika manjina je ili iselilo ili se asimiliralo, što je i bio glavni cilj etnonacionalizma u vrlo dugom razdoblju hrvatske povijesti. Za hrvatske antinacionaliste, liberale i demokrate, on je svakako negativna povijesna ličnost, a za hrvatske suvereniste, nacionaliste i teokrate – pozitivna, ističe sugovornik.

O Tuđmanu i »tuđmanizmu« razgovarali smo također s Marinkom Čulićem, novinarom i publicistom, koji je 1999. godine napisao političku biografiju Franje Tuđmana pod naslovom: »Tuđman – Anatomija neprosvijećenog apsolutizma«. U uvodu te knjige Čulić je postavio pitanja: »Kako će se Hrvati rastati od Franje Tuđmana? Hoće li ga ispratiti kao osloboditelja i državotvorca ili naprotiv kao autokrata i diktatora? Ili se neće dogoditi niti jedno ni drugo, nego će se te dvije percepcije sliti u jednu koja će se duže taložiti i bistriti, da bi tek nakon nekoliko godina bilo jasnije što im je značio taj čovjek?« Sugovornika smo stoga pitali: Je li hrvatskim građanima danas jasno što im je značio Tuđman?

– Na žalost, nije nam jasno. Nakon Tuđmanovog odlaska očekivalo se raspetljavanje njegove ostavštine, a umjesto toga imamo zbrku u kojoj se poziva natrag na Tuđmana, ali čak je i taj Tuđman, koji je negativan lik, okljaštren, zloupotrebljavan i slično. Navest ću samo jedan primjer: odnos Karamarka prema radikalnoj, proustaškoj desnici i Katoličkoj crkvi užasno je invalidan i kad se usporedi s Tuđmanovim. Tuđman jest podilazio Crkvi i desnici, radio svoju koncepciju pomirbe, međutim on je njima upravljao. Oni su bili pomoćno osoblje, a Karamarko ih je pretvorio u kreatore ideologije i svjetonazora hrvatske države. Zato prisustvujemo užasnom batrganju, gdje nije jasno tko koga vodi, on Klemma i Glogoškog ili obratno. To je čisti avanturizam, s opasnošću da dovede u pitanju i opstanak države. Tuđman je bio nacionalist koji je suvereno vladao nacionalizmom. On intimno nije bio radikal, ali ni Milošević nije bio radikalni nacionalist, kaže Čulić.