Galt å ville prostitusjon til livs

Anders Solli Sal

22. jan. 2014 12:38 Sist oppdatert 22. januar 2014

«Sexarbeid er arbeid!» Sexarbeidere demonstrerer foran den franske ambassaden i Paris. Christophe Ena/AP Photo

Det er på tide at vi enes om at det er tvang vi vil til livs, og at vi ikke vil ofre menneskerettighetsverdier på prostitusjonsbekjempelsens alter.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Ane Stø, leder av kvinnegruppa Ottar angriper dem som problematiserer sexkjøpsloven i sin kronikkSkal vi akseptere slaveri. I mitt svar på dette trakk jeg frem fattigdom og mangel på bedre alternativer som viktige faktorer for hvorfor mange kvinner selger sex – spesielt kvinner fra andre steder enn rike Norden. Denne ganske ukontroversielle forklaringen benekter Ane Stø i sitt motsvar til meg. Grunnen er heller menns diskriminerende holdninger til kvinner. Er det virkelig en god forklaring?

Bare i det tilfellet du som prostituert ikke selv har valgt å selge sex, og bare i den grad du som prostituert er blitt tvunget inn i det, fortjener du Kvinnebevegelsens anerkjennelse og dyrt kjøpte 'omsorg'.

Anders Solli Sal Privat

Men det ikke bare de radikale feministenes standpunkt som er problematisk. Når det gjelder prostitusjon har nærmere hele det politiske spekteret blitt trollbundet av en prinsippløs og uheldig tenkning. For sålenge det er et mål i seg selv å bli kvitt prostitusjon, så kan man ikke samtidig respektere de involvertes integritet og frihet. Det er på tide vi blir klar over de etiske implikasjonene av dette synet på prostitusjon.Mer om dette nedenfor. Først noen ord om Ane Støs motsvar til mitt innlegg.

Rapporter hit og dit

Stø skriver at det ikke alltid er utstyret det kommer an på, men hvordan du bruker det. Smigret over å få utstyret mitt nevnt av Ottarlederen, må jeg likevel kontre hennes anklage om at jeg ikke kan tyde referansene mine. For hvis Stø kunne lese, ville hun se at jeg ikke hevder at prostitusjonen i New Zealand er gått ned. Jeg skriver at rapporten konkluderer med at den ikke har vokst.

Stø ramser så opp en del problemer som fortsatt hefter ved prostitusjonen i New Zealand. Det som ikke forklares, er hvordan disse problemene kommer av legaliseringen. De positive følgene for sexarbeiderne selv, hoppes det glatt og forutsigbart over.

Ane Stø skriver videre at de prostituerte i Tyskland må «registrere seg» for å få rett til helseforsikring og sosialstønad. Dette stemmer ikke. Det var tidligere et krav, men er det ikke lenger takket være den nye loven. Det som derimot fortsatt er problematisk, og som kan forbedres, er arbeidsbetingelser og -forhold mellom arbeidsgiver og -taker hos bordeller. Det at så få registrerer seg kommer av to forhold: de fleste jobber free lance (selvstendig næringsdrivende) og er ikke lenge på samme arbeidssted, samt at de fleste prostituerte foretrekker å registrere seg som massøser, dansere eller lignende. (I følge forsker på tysk prostitusjon, Sonja Dolinsek, personlig korrespondanse.)

At det skulle være en stor politisk konsensus i Tyskland om at lovendringen, deriblant legalisering av bordeller, skulle ha forverret situasjonen, er helt feil. Det er generell enighet om mer og bedre regulering. Bortsett fra den radikale feministen og forfatteren Alice Schwarzer, er det så og si ingen med innflytelse som er for å bekjempe prostitusjon som sådan.

Det er fortsatt problemer heftet ved prostitusjon i Tyskland. Men her er det ikke belegg for å hevde disse er konsekvenser av den utvidede loven á 2002. Som jeg skrev i mitt forrige innlegg, er det flere delstater som ikke eller bare delvis har implementert den nye loven. Hvordan politiet håndhever loven varierer også stort fra sted til sted.

Det som er enda mindre klart – og som ikke kan tas som en selvfølge – er at det ville vært bedre under kriminalisering. Her må vi velge mellom to hovedstrategier. Enten anerkjenne rettighetene til, og samarbeide med, sexarbeiderne for stadig å forbedre forholdene gjennom ulike tiltak og reguleringer. Eller kriminalisere jobben deres, ha et lovverk som eksplisitt ikke anerkjenner deres arbeid og rettigheter, og systematisk jobber mot dem.

For hver rapport som viser dårlige følger ved avkriminalisering, finnes det en rapport som viser tilsvarende gode følger. Derfor kunne vi fortsette å kaste rapporter frem og tilbake, noe som ikke ville være særlig konstruktivt. Ikke alle rapporter og forskning er like gode, selvsagt. Men det finner vi ikke ut av her.

Et forsvar for slaveriet?

Et tema så empirisk komplekst som prostitusjon krever en svært høy grad av begrepslig presisjon. Dette blir vanskelig når man på unøyaktig vis definerer prostitusjon som «kjøp av av kvinnekropper» eller som «vold mot kvinner». En mann som behandler en sexarbeider på en ordentlig måte er ingen overgriper. En mann som overgriper seg på en sexarbeider, han er en overgriper.

Hovedargumentet til Stø er også det svakeste ved svaret hennes. Hun mener det er å forsvare slaveri å hevde at fattigdom er en viktig faktor for at kvinner selger sex, og å påpeke problemet ved bare å flytte menneskehandel til et annet sted, feie det under en annens teppe, ved å gjøre det vanskeligere her i Norge. Stø spør retorisk om dette ikke er min løsning på hele fattigdomsproblematikken: «Slavene slipper å sulte, de blir både gitt mat og tatt vare på». Og hun har faktisk helt rett.

Jeg skulle ønske alle sexmigranter hadde bedre alternativer i sitt hjemland eller bedre muligheter her i Norge. Men gitt at verden ikke er ideell, så er det selvfølgelig bedre at sexmigranter kan selge sex i Norge, og i så trygge omgivelser som mulig, enn at de ikke kan gjøre det de anser som sitt beste eller minst ille alternativ.

Det samme kan sies om fattige arbeidsinnvandrere i andre yrker. Også der finnes det menneskehandel, utnyttelse og uheldige kår. Vi ville ikke finne på å kriminalisere disse yrkene av den grunn. Og det burde være klart at å forsøke å løse dette ved å stenge grensene, gi dem mindre rettigheter og gjøre livene deres vanskeligere, er helt feil. Hvis det gjør meg til en «slaveriforsvarer», så får det bare være.

Når det gjelder fattigdom og nød, og relatert migrasjon, må vi innse at migranters ankomst her i rike nord er enden av en lang årsaksrekke. Hovedårsakene er lokale forhold. Mangel på arbeid og gode muligheter. Deretter de forskjellige veiene som finnes ut av landet, noen bedre enn andre. Etter reisen, er det migrasjonsmyndighetene ved grensen. Tilslutt er det hvordan de blir behandlet i deres nye samfunn. Derfor vil effektene av forandringer vi gjør her i landet være ganske så begrensede med hensyn på dette mangefasetterte problemkomplekset. Spesielt forsøk på holdningsendringer.

Holdningsendring – en pseudoløsning

For hva er alternativet? Her er Stø stum. Bortsett fra at dersom menn forandrer sine holdninger til kvinner, så vil prostitusjon og tvangsprostitusjon forsvinne. Dette er like urealistisk som det er urimelig. Men først og fremst har det et premiss som ikke er sant: Det er ikke dårlig syn på kvinner som kategorisk får menn til kjøpe sex. Det kan selvfølgelig være sant for noen menn, men det er betegnende for denne obskure tenkningen at man bruker slike tendensiøse vendinger. Oppsøker man en prostituert, så er det gjerne av sexlyst, ikke en kvinnefiendtlig holdning. En stor andel sexkunder er enkemenn og fraskilte. Flere er eldre. Dersom disse ikke får etablert et konsvensjonelt forhold til en kvinne, av mange mulige grunner, så skal de leve i sølibat. Det er implikasjonen av vårt gjengse syn.

Siden det faktisk er et skille mellom prostitusjon og tvangsprostitusjon, mellom sexarbeid og sexslaveri, så vil ikke menns tilbøyelighet til å kjøpe sex forsvinne ved moralsk opplysende holdningsendring.

Dette er fordi det ikke er noe iboende galt ved å betale for sex. Og i et fritt samfunn, hvor det da alltid vil ligge en nisje — spesielt for kvinner – å tjene økonomisk på dette, så vil sexsalg skje. Å ville forsøke å hindre dette er en autoritær og illiberal refleks, rester av patriarkalske fordommer og feministiske misforståelser det er på tide å frigjøre oss fra.

Utrydde etterspørselen – en ønskedrøm

Vi har sett at ønskedrømmen å eliminere etterspørselen er grunnleggende problematisk. Den litt mildere strategien, å ville senke etterspørselen gjennom holdningsendringer, ved hjelp av å forby kjøp av sex, har også problemer. Det kan hende at kriminalisering senker etterspørselen noe. (Apropos dette har Vårt Land, Dagsavisen og Universitas tolket forsker Andres Kotsadam upresist. Sexkjøp rapportert til bekjente har sunket i Norge. Stigmaet som følger kriminalisering kan være grunnen til det, like mye som en faktisk nedgang i kjøp.)

På den andre siden er det ikke sikkert etterspørsel styrer tilbudet slik vi antar i dette tilfellet. Ifølge utviklingsøkonomisk teori har vi grunn til å tro at prostitusjon (tilbudet) faktisk kan øke av minsket etterspørsel (som vi her antar skyldes lovforbud.) Hvis vi fokuserer på de som har det vanskeligst og antar at disse prostituerte har få eller ingen alternativer, og videre antar at den tiden de prostituerte bruker på å selge sex, er en trade off mellom å tjene inntekten de trenger og å gjøre andre nødvendige ting (som familie, skole osv.). Da følger det at mengden prostitusjon faktisk øker med minsket etterspørsel. I slike situasjoner vil senket etterspørsel bare føre til at prostituerte må jobbe mer.

Dette er ikke ment som en konklusjon. Det viser heller at vi ikke kan ta for gitt at prostitusjon og etterspørsel henger så enkelt sammen som vi tror – det er nok heller langt mer komplekst og indirekte.

Hvor er menneskerettighetene, hvor er friheten?

Tilslutt vil jeg kritisere, ikke bare Ane Stø og radikalfeministene, men bortimot hele det politiske etablissementet. Jeg var inne på dette innledningsvis, at man ikke kan ønske prostitusjonen til livs og samtidig anerkjenne menneskers integritet og grunnleggende friheter.

Jan Arild Snoen påpekte nylig i sitt innlegg om Kristelig Høyreparti hvordan frihetsaspektet i prostitusjonsdebatten nærmest er helt fraværende. Dette er skammelig, og viser hvor liten betydning liberale verdier har i den offisielle prostitusjonsdiskursen.

En form for gruppetenkning og tilhørende politikk råder og forkludrer måten vi tilnærmer oss prostitusjon. Individet som handlende subjekt inkluderes ikke.

Fokuset dreier om hele grupper, om samfunnet, om kollektivet – på bekostning av individets integritet. «Vi som samfunn ønsker oss ikke ditt og datt.»

Mitt perspektiv vil helt sikkert oppfattes som «liberalistisk» eller høyredreid, men når det gjelder prostitusjon så er det faktisk hele vår politiske konsensus som ute å kjøre og ikke jeg som er radikal. Igjen vil jeg bruke de store humanitære hjelpeorganisasjonene og sette temaet i et globalt perspektiv for å illustrere dette. I motsetning til våre politiske partier så styres disse etter visse prinsipper som ingen populisme kan få dem bort ifra. Prinsipper som menneskerettighetene.

Da en politiker i Skottland prøvde å snike inn Amnesty International sin støtte for et lovforslag om å forby sexkjøp, ble det oppdaget sentralt i organisasjonen. Deres protest og begrunnelse er vel verdt å merke seg. Deres offisielle og generelle standpunkt er overensstemmelse med internasjonale menneskerettsstandarder. For dem betyr det eksplisitt:

Ingen kriminalisering av sexarbeidere.

Ingen kriminalisering av sex mellom samtykkende personer.

Holde sexarbeid og menneskehandel adskilt.

Amnesty International anerkjenner altså salg av sex som arbeid på basis av menneskerettighetene.

Når våre politikere sier de vil prostitusjon til livs så krenker de dermed disse rettighetene til personene involvert. Og ved å krenke disse rettighetene, krenker de også personene. Derfor er politikere på kant med menneskerettighetene når de sier de vil prostitusjon til livs.

De vil bestemme at andre ikke skal få lov til å gjøre visse aktiviteter, selv om disse aktivitetene ikke skader dem selv eller andre. Og med hvilken rett kan politikere gjøre det?

I tillegg til hva som vil komme frem i sommerens evaluering av sexkjøpsloven, er det viktig å ha med slike grunnleggende etiske hensyn. Heldigvis har jeg blitt forsikret av Justisdepartementet at stortingsmeldingen som skal komme i kjølvannet av evalueringen også vil ta med slike hensyn (hensyn som er utenfor evalueringens mandat.)

Når en betydelig del av vår politiske konsensus er i strid med verdigrunnlaget til organisasjoner som Amnesty International, burde det få oss til å stoppe opp og tenke oss om. Internasjonalt finnes det en voksende konsensus om at avkriminalisering er veien å gå, med bekjempelse av trafficking som en viktig del av begrunnelsen, samt behovet for å skille sexarbeid og tvangsprostitusjon. Dette gjelder også med hensyn på spredning av kjønnsykdommer. (Som jeg nevnte i mitt forrige innlegg, så gjelder dette også FN, WHO og Human Rights Watch.)

På tide å legge kampen mot prostitusjon død

Er det ikke på tide vi anerkjenner distinksjonen mellom tvangsprostitusjon og prostitusjon? Er det ikke på tide vi enes om at det er tvangen vi vil til livs, og enes om at vi ikke vil ofre menneskerettighetsverdier på prostitusjonsbekjempelsens alter?

Her ser vi hvorfor den liberale tilnærmingen er den rette: Den er i tråd med menneskerettighetene .

På bakgrunn av dette vil jeg kreve av enhver politiker, som en garanti på at de genuint respekterer disse verdiene, at de heretter vet hvilket ord de må putte 'tvang' foran, i sine erklæringer om hva de vil til livs.

Les også:

Les også Tanja Rahms innlegg skaper debatt verden over

Les også Omkamp om sexkjøpslov

Les også Frp: Å droppe sexkjøpsloven er ikke høyt prioritert

Les også - Bare et tidsspørsmål før loven mot sexkjøp forsvinner

Følg debatten og si din mening: #sexkjøp

Fakta Fakta Det var Tanja Rahms innlegg, publisert i Aftenposten for snart to uker siden, som satte fart i debatten om sexkjøp i Norge igjen. Innlegget er det mest leste på Aftenpostens nettsider noensinne. Hun fikk svar fra flere prostituerte. Flere mente Rahm tegnet er for negativt bilde av hvordan det er å være prostituert. Samtidig er regjeringspartienes vilje til å endre sexkjøploven debattert, til tross for at de sammen med Venstre har flertall for å endre loven i Stortinget. Vis mer