Eksterne kommentarer: Dette er en debattartikkel. Analyse og standpunkt er skribentens egen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

I morgen er det 1. mai, arbeidernes internasjonale kampdag. I Norge har vi markert dagen siden 1890, da de første arbeidertogene marsjerte gjennom et par norske byer med krav om åtte timers arbeidsdag. Det skulle gå mange slike tog før kravet ble innfridd – nesten tre tiår tok det.

Før åttetimersdagen ble vedtatt av Stortinget i 1919, var det mange arbeidere som tok den, ved simpelthen å forlate jobben etter åtte timer. Bygningsarbeiderne i Oslo var blant de som gikk i spissen; en annen gruppe var arbeiderne på Notodden.

Poeten Amalie Kasin Lerstang, som selv er fra Notodden, skriver om denne kampen i sin nye diktsamling «Vårs»:

...tar, for vi får den ikke

når klokka slår ferdig på salpeterfabrikken

har det vært tomt der i to timer allerede

(...)

jeg er nervøs

jeg er redd noen skal svikte

kan vi lite på hinan

når rustningen er av Jern & Metall

(...)

men forsøk ikke å fortvile

for det heter ikke jeg nå lenger

heretter heter det vårs

vi går sammen ut portene

so rart med industrien

at fanene reiste seg

at menneskene ble synlige.

Da fagforeningene ble til for omtrent 150 år siden, insisterte de på at arbeidskraften de solgte ikke skulle behandles som en vare på linje med andre varer. Arbeidskraft henger nemlig fast i menneskene som besitter den. Gjennom arbeidernes kamp for verdighet, anstendighet og frihet kom menneskene til syne.

I dag må denne kampen dessverre føres på nytt. Altfor mange arbeidere i Norge opplever å bli redusert til arbeidskraften de besitter: En vare som kan kjøpes og selges, leies inn, leies ut, brukes og kastes.

I Oslos byggebransje – som for 100 år siden altså ledet an i kampen for åttetimersdagen – sorterer mange arbeidere ikke lenger inn under personalavdelingen, men under innkjøpsavdelingen, på linje med gipsplater, maling og skruer. De er ikke fast ansatte, men innleide løsarbeidere fra bemanningsbransjen.

Mange jobber langt, langt utover normalarbeidsdagens grense: Det gamle kravet om åtte timers hvile og åtte timers fritid er noe de kan se lenge etter.

Arbeidsvilkårene og ansettelsesformene deres går på verdigheten løs. Men disse arbeidsforholdene gjør noe mer: De forandrer sakte, men sikkert menneskesynet vårt – ideen om hva en arbeider er.

La meg gi et eksempel. Forrige helg møtte jeg noen kamerater fra to av Oslos byggfagforeninger på Vålerenga Stadion/Intility Arena. Før kampen snakket vi om hvor vanskelig det er å få de store entreprenørbedriftene til å ansette folk. Det siste tiåret har mange av disse bedriftene blitt så vant til å kunne leie inn og bruke og kaste arbeidskraft, at det nærmest er blitt utenkelig å ansette folk. I alle fall dersom de har feil nasjonalitet.

En av de jeg snakka med fortalte hvordan han selv hadde gitt sterke anbefalinger om å ansette de innleide polske tømrerne han hadde hatt med seg i akkordlaget. Etter å ha jobbet på entreprenørens prosjekter i over ett år fikk de polske kollegene gode referanser også fra ledelsen lokalt. Likevel ble de ikke ansatt.

Til å begynne med skjønte han ikke helt hvorfor, men etter å ha tatt en prat med en fra firmaets HR-avdeling forsto han mer. «Polakkene er flinke til å jobbe. Men vi er redde for at de blir late så fort de får kontrakten i hånda».

En historie fortalt over en øl før en fotballkamp kan lett avfeies som svogerforskning, selv om det ikke er første gang jeg hører den slags historier. Nå har imidlertid det som lett kunne blitt avfeid som et anekdotisk bevis også fått forskningsmessig belegg.

I siste nummer av Journal of Ethnic and Migration Studies skriver forskerne Jon H. Friberg og Arnfinn H. Midtbøen om norske arbeidsgiveres holdninger til utenlandske arbeidere, eller «utenlandsk arbeidskraft» som de gjerne omtales i samfunnsdebatten. De siterer blant annet en eier av en fiskefabrikk, som sier:

«Jeg vil nok foretrekke litauerne. Polakkene har etter hvert lært seg det norske systemet, når det gjelder både hvordan de skal utnytte det og hva de har rettigheter og krav på. Det var en kollega som sa til meg at hvis du skal ha gode arbeidsfolk så skal du bytte de ut hvert fjerde år, fordi da ble de husvarme».

Samme filosofi ser ut til å ligge bak den stygge prosessen vi har sett utfolde seg på laksegiganten Sekkingstads anlegg utenfor Bergen de siste ukene. På Sekkingstad, og hos underleverandøren deres Norse Production, har de polske, litauiske og norske arbeiderne i en årrekke kjempet for helt elementære krav, og overvunnet mange forsøk på å knuse fagforeningen deres.

I fjor høst klarte de ansatte å kjempe frem en tariffavtale, etter en nesten fem uker lang streik. Nå, kort tid etterpå, er bedriften slått konkurs, samtidig som eierne har opprettt et nytt selskap i dets sted. Der finnes det ingen tariffavtale, og ingen av de organiserte arbeiderne er blitt tilbudt ny jobb. Ledelsen vil verken bekrefte eller avkrefte at de har tatt inn nye arbeidere fra Polen og Litauen.

Konflikten på Sekkingstads anlegg er en påminnelse om hvor mye blod, svette og tårer som ligger bak mange av de seirene de fleste av oss i dag kan ta for gitt. Og det er en påminnelse om at disse seirene aldri er vunnet en gang for alle.

Konflikten er også en viktig påminnelse om at arbeiderbevegelsen ikke ble til av seg selv. Det fantes aldri et fikst ferdig «vårs», som sto samla og kampklare ved fabrikkportene. Vårs måtte skapes og kjempes frem, i frykt for svik, i møte med mange små og store nederlag. Likevel ga de ikke opp. Det skal ikke vi gjøre heller.

LO i Bergen og omland og fagforbundet NNNs avdeling 9 har nå startet en innsamlingsaksjon for de oppsagte arbeiderne i Norse Production. Jeg håper mange støtter dem. Og så håper jeg vi ses i første mai-toget!