PET’s julefrokost den lørdag blev forskånet for flere dårlige nyheder fra Stockholm. Men som julen nærmede sig, tydede mere og mere på, at der snart ville ske noget.

Ledelsen endte med at beslutte, at julefrokosten skulle afholdes som planlagt, men en del medarbejdere fik ordre om ikke at drikke alkohol til festen. Det nyttede ikke noget, at de medarbejdere, som var involveret i operationen, var plørefulde eller havde tømmermænd, hvis Mounir Dhahri og Sahbi Zalouti pludselig troppede op i København.

Før det første var Stockholm ramt af terror, og for det andet lurede truslen fra Mounir Dhahri og Sahbi Zalouti i baghovedet på en del medarbejdere i PET. Ingen vidste, hvornår de ville rejse til København, men noget tydede på, at det kunne ske med kort varsel. Desuden havde der tre dage tidligere været ildebrand i PET’s hovedkvarter. Det var endnu uopklaret, hvem der stod bag den påsatte brand, men selvom branden hurtigt var blevet slukket, havde den nået at rasere PET’s kantine, hvor julemaden skulle tilberedes.

SÄPO fik hurtigt afklaret, at selvmordsterroristen ikke havde forbindelse til Mounir Dhahri og Sahbi Zalouti. Men det ændrede ikke på, at den svenske efterretningstjeneste var under gevaldigt pres. Nu skulle SÄPO ikke blot forhindre et potentielt terrorangreb i Danmark, men også opklare et gennemført angreb i Stockholm.

Ved et tilfælde var der ikke andre mennesker ved siden af ham, da bomben gik af. Men Sverige gik i chok. Det var det første eksempel nogensinde på en selvmordsterrorist i Skandinavien.

Hans maveregion blev flænset åben af selvmordsbæltet, som efterlod hans krop på ryggen med arme og ben spredt ud til siderne, så han formede en dødsengel i sneen.

Ti minutter senere rungede endnu en eksplosion i det centrale Stockholm, kun 250 meter fra den brændende Audi. Det var lyden af bilens ejermand, 28-årige Taimour Abdulwahab, som sprængte sig selv i luften. Med et selvmordsbælte om livet og en taske fyldt med sprængstoffer på ryggen var den unge mand gået ind i menneskemængden på Drottninggatan, en af Stockholms travleste handelsgader. På overvågningsvideoer fra de omkringliggende butikker kunne efterforskerne senere se, hvordan han havde vandret rundt midt i menneskemylderet af svenskere på udkig efter julegaver. Tilsyneladende var det ikke lykkedes ham at få de hjemmelavede bomber til at fungere. I hvert fald var han drejet et par meter op ad en lille sidegade, hvor selvmordsbæltet pludselig eksploderede og dræbte Taimour Abdulwahab på stedet.

Klokken var 16.50, da flammerne begyndte at omslutte en hvid Audi 80 parkeret på Olof Palmes Gate få hundrede meter fra det sted, hvor statsministeren bag gadenavnet blev myrdet i 1986. Bilen var fyldt med gasflasker og brandbar væske, som var blevet antændt. Flere flasker eksploderede, men ved et lykketræf kom ingen forbipasserende til skade.

»Det svenske efterretningsarbejde viste, at Mounir Dhahri ringede til Pakistan, fordi han forsøgte at komme i kontakt med Abu Yahya al-Libi, som på det tidspunkt var højt placeret i al-Qaeda – han var leder af al-Qaedas religiøse komite – for at få godkendelse til angrebet,« fortæller Jakob Scharf.

Aflytningerne af telefonerne i lejligheden gav SÄPO’s efterforskere endnu mere grund til at frygte, at de to mænd vitterlig var i gang med at planlægge et terrorangreb. Mellem 4. og 9. december blev der registeret mere end 75 opkaldsforsøg fra en telefon i lejligheden til et telefonnummer i Pakistan. De fleste opkald gik ikke igennem, men SÄPO’s båndoptagere optog en enkelt samtale 9. december. På lydoptagelserne kunne man høre Mounir Dhahri tale på pashto med en mand i Pakistan. De talte om penge, om byer i Waziristan og om risikoen for at blive dræbt i et droneangreb.

De to mænd holdt sig dog for det meste inden døre bag nedrullede gardiner i lejligheden på femte sal.

December 2010 var den koldeste måned i over 100 år i Stockholm. De fleste dage var den svenske hovedstad pakket ind i et tæppe af hård frost og sne, og det betød, at de fleste stockholmere holdt sig inden døre, når de kunne slippe af sted med det. På vejen foran det røde murstensbyggeri på Frihetsvägen var der heller ikke mange biler eller mennesker. Det øgede risikoen for, at de politifolk, som holdt øje med Sahbi Zalouti og Mounir Dhahri, kunne blive opdaget.

Det gjorde ikke den store forskel, at Sahbi Zalouti indskærpede over for den 26-årige iraker i København, at han ikke måtte fortælle andre om lejligheden. Både den danske og svenske efterretningstjeneste havde læst dem over skulderen. Efterforskerne var dog ikke klar over, om der var tale om løs snak, eller om den arbejdsløse iraker virkelig kunne skaffe en lejlighed i København. Ikke desto mindre bestyrkede chatsamtalen mistanken om, at Sahbi Zalouti og Mounir Dhahri havde planer om at tage til København i løbet af december.

To dage senere vendte han tilbage med gode nyheder: Han kunne godt skaffe en lejlighed i København fra begyndelsen af december.

»Ja,« bekræftede Sahbi Zalouti og fortalte, at han ledte efter en lejlighed i København, som allerede var ledig fra begyndelsen af december.

»Vi havde i noget tid holdt øje med den pågældende mand i Danmark, fordi han spillede en central rolle på forskellige ekstreme fora på internettet. Han fungerede som en slags administrator og redaktør på flere al-Qaeda-relaterede hjemmesider og fora, og derfor havde vi interesseret os for ham,« fortæller Jakob Scharf.

På chatforummet Paltalk havde Sahbi Zalouti fået kontakt til en 26-årig irakisk asylansøger fra Københavnsområdet. Han var en del af det salafistiske miljø i hovedstaden, og PET kendte ham i forvejen, blandt andet for hans bekendtskaber i kredsen omkring de anholdte i Glostrupsagen og Glasvejsagen.

»Det var meget interessant for os. Vi havde interesse i, at de kom så langt i deres planer, at vi var sikre på, at de kunne straffes for forsøg på terror, og hvis vi vidste, hvor de skulle bo i København, ville det give os mulighed for at følge dem helt tæt og finde ud af mere om deres planer og forbindelser,« siger Jakob Scharf.

Sideløbende blev en efterretningsoperation på tværs af landegrænser indledt for at finde ud af, hvad Sahbi Zalouti og Mounir Dhahri var i gang med at planlægge. I Sverige fik SÄPO tilladelse til at aflytte alle telefoner tilknyttet lejligheden på Frihetsvägen i Järfälla. I Danmark koncentrerede PET sig primært om mulige medsammensvorne i Danmark, og gennem elektronisk overvågning afslørede PET, at de to mænd i Stockholm forsøgte at skaffe en lejlighed i København.

I slutningen af november 2010 anmodede PET og Rigspolitiet desuden alle landets politikredse om at være ekstra opmærksomme på truslen fra terrorister frem til årsskiftet. Jakob Scharf mente, at man var nødt til at begrunde over for borgerne, hvorfor der hele julemåneden ville være flere uniformerede betjente på gaden.

»Da vi gik ud med den trusselsvurdering, var det blandt andet på grund af efterforskningen mod svenskerne, men det var ikke kun på grund af dem. I den periode var der hele tiden forlydender om, at terrorceller rundt omkring i Europa var klar til at angribe i Danmark. Før sagen mod Lors Doukaev havde analysen i PET været, at det ville være vanskeligt for udenlandske terrorister at udføre et terrorangreb i Danmark, uden at de først havde haft kontakt til nogen her i landet. Men sagen med Doukaev havde vist, at det var en analyse, som vi var nødt til at nuancere. Vi fik konstant oplysninger om nye trusler fra udlandet, og der var en fornemmelse af usikkerhed i PET; en fornemmelse af, at noget kunne gå galt. Så det handlede også om generelt at forberede befolkningen på, hvad der kunne ske. At der kunne komme et angreb,« fortæller Jakob Scharf.

Det var første gang, at PET så direkte advarede mod tilrejsende terrorister, men Jakob Scharf afviste dengang over for medierne at uddybe baggrunden for den usædvanlige trusselsvurdering. I dag, snart seks år senere, vil han gerne fortælle, at advarslen blandt andet var direkte møntet på Mounir Dhahri og Sahbi Zalouti.

»Der er en specifik terrortrussel mod personer og lokaliteter med tilknytning til tegningesagen. Samtidig er der fornyede indikationer på, at terrorgrupper i udlandet søger at sende terrorister til Danmark for at begå terrorangreb,« udtalte Jakob Scharf i en medfølgende pressemeddelelse.

På det tidspunkt var der stadig ingen, der vidste, hvor eller hvornår Mounir Dhahri og Sahbi Zalouti havde planer om at angribe i Danmark. PET betragtede dog efterretningerne fra Sverige som meget troværdige, og 23. november 2010 udsendte tjenesten en ny vurdering af terrortruslen mod Danmark.

»Det var en efterforskning, der begyndte i Sverige, men da det blev klart for den svenske tjeneste, at der var tale om planer rettet mod Danmark, blev vi hurtigt koblet på,« fortæller Jakob Scharf.

PET blev orienteret om sagen i midten af november 2010, og i den danske efterretningstjeneste blev sagen døbt »Operation Constant« – opkaldt efter den hollandske maler Constant Nieuwenhuys, som sammen med danske Asger Jorn var med til at stifte kunstnerbevægelsen Cobra.

Internt i den svenske efterretningstjeneste blev sagen mod Mounir Dhahri og Sahbi Zalouti døbt »Operation Aqua«, formentlig med reference til den danske popgruppe, som i slutningen af 1990’erne blev berømt verden over med en sang om en legetøjsdukke.

Ifølge SÄPO’s kilde skulle angrebet dog ikke finde sted i den svenske hovedstad. Det skulle ske i Danmark. Og det skulle ske snart.

Ifølge SÄPO’s oplysninger havde Mounir Dhahri blandt andet opholdt sig i Pakistan i de to år, han havde været væk fra Sverige. Han havde været i en træningslejr for terrorister i Waziristan, og nu var han blevet sendt tilbage til Sverige med ordre om at udføre et terrorangreb.

Det er både hurtigere og billigere at flyve fra Bruxelles til Stockholm, men hvis Mounir Dhahri var ankommet med fly, var han blevet registreret i lufthavnen. Ved at køre den lange vej lykkedes det ham at vende ubemærket tilbage til Sverige.

SÄPO’s efterforskning afslørede, at Mounir Dhahri en uges tid tidligere var ankommet til Bruxelles med et fly fra Grækenland. Fra den belgiske hovedstad havde han ringet til Sahbi Zalouti i Stockholm, og et par dage senere var Sahbi Zalouti kørt de godt 1.500 kilometer i bil fra Järfälla til Bruxelles for at hente Mounir Dhahri og tage ham med hjem til lejligheden i Stockholm-forstaden.

Den 44-årige tuneser var i al hemmelighed vendt tilbage til Stockholm. Nu gemte han sig bag nedrullede gardiner i lejligheden på femte sal i den røde etageejendom.

Politifolkene holdt parkeret i en diskret bil nær den røde syv-etagers boligblok for at holde øje med, hvem der kom og gik. I lang tid var der ikke noget at berette om, men efter nogle dage dukkede en muskuløs mand med langt, kruset og sort hår pludselig op foran blokken. Han viste sig kun i et kort glimt, men det var længe nok til, at observatørerne nåede at genkende Mounir Dhahri.

På femte sal i lejligheden på Frihetsvägen var der hverken gaver, julemad eller juletræ i stuen 24. december.

Fire dage tidligere havde SÄPO fået tilladelse til at foretage aflytning i selve lejligheden. Derfor kunne tjenesten lytte med, mens Sahbi Zalouti og Mounir Dhahri talte om, hvordan de skulle angribe en avis i Danmark. Et par timer efter midnat begyndte de at tale om henrettelsesmetoder – kniv eller pistol? – og om et automatvåben, som tilsyneladende allerede var i lejligheden.

»Den her sag skal gennemføres nytårsaften eller natten før nytårsaften,« sagde Mounir Dhahri, som virkede opsat på snart at føre planerne ud i livet.

»Sagen gennemføres, om Gud vil, når alt er på plads,« svarede Sahbi Zalouti.

»Hvad mere skal vi ordne? Skal du egentlig ikke bruge patroner?« spurgte Mounir Dhahri.

»Selvfølgelig skal jeg bruge dem. Hvad ellers?« svarede Sahbi Zalouti.

De to mænd fortsatte med at tale om terrorangrebet i 2002 mod Dubrovka-teatret i Moskva, hvor tjetjenske terrorister holdt næsten 1.000 mennesker som gidsler, men kun havde dræbt godt 100 af dem, fordi de var blevet overmandet af russiske sikkerhedsstyrker. Mounir Dhahri argumenterede for, at de tjetjenske terrorister havde begået den fejl, at de var begyndt at forhandle med myndighederne. Når de trængte ind i avisbygningen i Danmark, skulle de ikke begå samme fejltagelse.

På SÄPO’s skjulte mikrofoner blandede lyden af kogende vand i en elkedel og klirrende skeer i kaffekopper sig med de to mænds stemmer.

»Altså, du har lov til at dræbe så mange, du kan, af de mennesker, du finder. Jeg håber, at der kun er én overlevende tilbage,« sagde Mounir Dhahri.

»Hvad angår drab, er vi ikke som tjetjenerne. Tjetjenerne forlangte løsladelse af flere personer, og det trak ud med dem, og det gav dem [sikkerhedsstyrkerne, forf.] lang tid til at mobilisere sig. Så de fik mulighed for at trænge ind. Vi har i det hele taget ikke tid, vi udfører det, som vi skal. Hvis et menneske dræbes, så dør det som martyr, det er det vigtigste. Selv når vi er på vej ud, så skal du dræbe de mennesker, du møder. Om Gud vil. Vi har ikke et krav, der gør det muligt for dem [myndighederne, forf.] at vinde tid. Selv mulighed for at tænke skal vi ikke give dem. Vi skal blot tage os i agt for snipers, snigskytterne, det er det vigtigste.«

»Og bagefter?« spurgte Sahbi Zalouti.

»Hvad bagefter? Du fjerner dem på din vej. Dem, du finder foran dig, de skal alle dø undtagen kvinderne,« svarede Mounir Dhahri.

»Hvordan vil du komme ind på avisen? Ved simpelthen at sige salam aleikum, jeg er kommet?« spurgte Sahbi Zalouti skeptisk.

»Du går derind med våben. Der er ingen myndighed på avisen, min ven,« svarede Mounir Dhahri, som tilsyneladende ikke forventede at blive mødt af vagter eller politi i avisbygningen.

De to mænd i lejligheden på Frihetsvägen nævnte ikke navnet på den avis, de havde planer om at angribe i Danmark. Men hos PET var ingen i tvivl om, at det var Jyllands-Posten, de havde i tankerne. Der begyndte at tegne sig et billede af, at Sahbi Zalouti og Mounir Dhahri havde tænkt sig at udføre et Mumbai style angreb på avisens redaktion. SÄPO’s efterretninger gik på, at de ville skyde og halshugge avisens medarbejdere.

Det store spørgsmål var, hvordan – og ikke mindst hvornår – man skulle bremse de to mænd.

»I PET havde vi en interesse i at lade dem fortsætte længere i planlægningen. Dels ville vi gerne have så stærk en sag som muligt, og dels var vi meget opsatte på at finde ud af, om der var folk i Danmark, som kendte til planerne og måske endda skulle være med i angrebet. Men det er klart, at der også var en risiko ved at lade dem fortsætte, og det var et svært dilemma. Hvor langt kan man lade nogen fortsætte i forsøget på at gennemføre en meget voldsom strafbar handling?« fortæller Jakob Scharf.

PET’s interesse for mulige medsammensvorne i Danmark førte endnu en gang sporet tilbage til en gammel kending: Abu Hamza fra Aarhus. PET havde registreret, at Sahbi Zalouti tre dage før juleaften var blevet sat i forbindelse med Abu Hamza på et chatforum. Det var den 26-årige irakiske asylansøger fra København, som havde formidlet kontakten, og PET’s efterforskere fulgte med, da Sahbi Zalouti og Abu Hamza skrev frem og tilbage på chatten.

I lyset af mistanken om, at Sahbi Zalouti var i gang med at planlægge et terrorangreb i Danmark, var det interessant, at han pludselig blev sat i forbindelse med Abu Hamza, men tilsyneladende havde danskmarokkaneren ikke nogen anden rolle end at stille religiøs rådgivning til rådighed. Han skrev ikke noget, som indikerede et kendskab til, at manden i den anden ende havde planer om at lave et terrorangreb i Danmark.

Jakob Scharf fortæller, at PET og SÄPO dagligt talte sammen om, hvordan man skulle håndtere truslen fra den formodede terrorcelle i Stockholm, og at den svenske efterretningstjeneste var indforstået med at lade Mounir Dhahri og Sahbi Zalouti rejse til København.

»Den svenske tjeneste havde forståelse for, at det måske nok var en svensk sag, men at der var tale om et dansk mål, og at vi selvfølgelig var interesserede i at lade dem fortsætte så langt, at vi fik afdækket deres planer og mulige kontakter i Danmark.«

Der var dog en oplagt risiko forbundet med at lade to bevæbnede terrorister rejse til København, og i PET blev alle sejl sat til for at sikre, at man kunne kontrollere situationen, når svenskerne kom til Danmark.

Efterforskningen havde vist, at den 26-årige iraker, som havde lovet at skaffe en lejlighed i København, sammen med sin lillebror havde smidt nogle lejere ud af en lejlighed på Mørkhøjvej i Herlev. Men der var ingen, der vidste med sikkerhed, om det var den lejlighed, Mounir Dhahri og Sahbi Zalouti skulle bo i. Måske havde de planlagt at bo på hotel. Eller havde de haft kontakt til andre i Danmark, uden at efterretningstjenesterne havde opdaget det?

Lejligheden i Herlev var dog det bedste bud. PET skaffede derfor en dommerkendelse til at foretage rumaflytning, og det lykkedes at skjule mikrofoner og kameraer, selvom lejligheden viste sig at være umøbleret.

»Udstyret blev installeret på en måde, så billeder og lyd fra lejligheden kunne blive transmitteret direkte ud til PET i Søborg,« fortæller Jakob Scharf.

PET skaffede sig også adgang til nabolejligheden i det gule murstensbyggeri på Mørkhøjvej i Herlev.

»Så overtog vi lejligheden og rykkede Aktionsstyrken ind i den. Vi ville være klar til at overmande svenskerne, hvis det blev nødvendigt,« fortæller Jakob Scharf.

Operationen havde hele tiden kredset om Sahbi Zalouti og Mounir Dhahri, men i dagene mellem jul og nytår bemærkede SÄPO’s observatører, at to andre mænd begyndte at komme i lejligheden på Frihetsvägen. Den ene var 30-årige Omar Aboe-lazm. Ham kendte SÄPO ikke meget til i forvejen, men det gjorde det almindelige politi. Omar Aboelazm var flere gange dømt for volds- og seksualforbrydelser, han havde Aspergers syndrom, havde været i psykiatrisk behandling og blev af politiet betragtet som dybt utilregnelig.

Den anden mand kendte SÄPO til gengæld særdeles godt. 29-årige Munir Awad var kendt som en central figur i islamistiske kredse i Sverige. I 2007 var han blevet anholdt på grænsen til Somalia på en mistanke om terror, og to år senere havde pakistanske myndigheder tilbageholdt ham for at have forbindelse til en terrorgruppe.

I dagene mellem jul og nytår 2010 tilbragte de fire mænd – Mounir Dhahri, Sahbi Zalouti, Omar Aboelazm og Munir Awad – det meste af deres tid sammen i lejligheden på Frihetsvägen. For medarbejderne i både den danske og svenske efterretningstjeneste betød det, at mange måtte aflyse juleferien. Nu ventede alle på, at gruppen ville gå i aktion.

28. december klokken 10.51 forlod Omar Aboelazm lejligheden på Frihetsvägen for at tage på indkøb i et Bauhaus byggecenter et par kilometer fra lejligheden. Observatører fra SÄPO skyggede ham, mens han gik rundt mellem blandingsbatterier og skruer, og da han betalte 398 kroner kontant for to pakker med i alt 200 plasticstrips.

Omar Aboelazm vendte bagefter tilbage til lejligheden på Frihetsvägen med de indkøbte plasticstrips, som kunne bruges som interimistiske håndjern til at binde gidslerne på Jyllands-Posten.

Et par timer senere kunne SÄPO høre på aflytningen fra lejligheden, at Mounir Dhahri gav de andre formaninger om, hvordan de skulle opføre sig, når de trængte ind på avisredaktionen i København.

»Vi håber på det bedste. Når vi går ind, skal vi holde vores hoveder fra vinduerne. De har omringet os på blot tyve minutter i bedste fald, fra når vi går ind. Sådan en avis har mange lokaler. Du sætter folk hos dig, dræber alle folk. Hvis Gud har bestemt, at man bliver snigdræbt, så er det noget som Gud, priset være han den ophøjede, har bestemt,« sagde han.

De fire mænd havde ingen ide om, at deres samtaler blev aflyttet, og Mounir Dhahri følte sig tilsyneladende overbevist om, at svensk politi aldrig ville lade dem køre mod Danmark, hvis politiet kendte til deres planer.

»Svenskerne sætter ikke fælder op. Hvis de vidste, at vi var på vej derhen – skulle de kende til det her – så sværger jeg ved Gud, at de ville gennemføre en razzia mod dig, før du overhovedet kom ud på E4,« sagde han med henvisning til motorvej E4 mod Danmark.

Klokken var lidt over fire samme eftermiddag, da Sahbi Zalouti kom kørende hjem til lejligheden i en sølvgrå Toyota Avensis, som de fire havde lejet på en Statoil-tankstation. Zalouti bakkede bilen op foran hoveddøren og ventede bag rattet. Få minutter senere gik døren op, og ud kom de tre andre med sportstasker i hænderne.

Solen var for længst forsvundet bag bygningerne på Frihetsvägen. Sneen dalede gennem tusmørket ned over de tre mænd, mens de roligt lossede taskerne ind i bagagerummet på den sølvgrå Toyota. Derefter satte de sig ind i bilen og kørte ud mod motorvej E4.

***

»Så er de kørt fra Stockholm, og de kører hurtigt mod Danmark,« stod der i en SMS, der tikkede ind på telefonen hos en PET-medarbejder, som ellers var gået på juleferie. Det var et signal fra en chef i efterretningstjenesten om, at medarbejderen hurtigst muligt skulle indfinde sig i hovedkvarteret i Søborg.

Et sted i den store bygning er der et særligt operationsrum. Her var Jakob Scharf og resten af den operative stab samlet for at lede slagets gang. En storskærm i rummet viste et landkort over Sverige og Danmark, og på kortet kunne PET-folkene følge en lille rød prik, som bevægede sig.

SÄPO havde installeret en GPS-tracker på de fire mænds udlejningsbil, og den røde prik viste, hvordan den sølvgrå Toyota bevægede sig gennem Sverige. Ad motorvej E4 i sydgående retning. Mod Danmark.

Bilen var ikke alene. En håndfuld biler fra SÄPO kredsede i sikker afstand omkring den.

I operationsrummet i Søborg kom der hele tiden radiomeldinger fra de svenske politifolk. Til Jakob Scharfs store frustration kunne man til gengæld ikke høre, hvad de terrormistænkte talte om, da SÄPO ikke havde installeret mikrofoner inde i selve bilen.

»Sverige havde nogle andre regler for aflytning, end vi har i Danmark, men det kom aldrig rigtig til at stå klart for os, om SÄPO ikke havde fået installeret mikrofoner i bilen, fordi de ikke måtte, eller fordi de simpelthen ikke havde kunnet nå det. Under alle omstændigheder var det meget frustrerende, at vi ikke kunne lytte med på, hvad de sagde undervejs. Når folk sidder 6-8 timer i en bil fra Stockholm til København, så taler de, og så kan man som efterretningstjeneste få rigtig meget interessant at vide. Men den mulighed havde vi ikke,« fortæller Jakob Scharf.

De mistænkte fulgte motorvejen langs Vättern, Sveriges næststørste sø, og passerede provinsbyen Jönköping, som ligger ud til søens sydligste bred. De fortsatte som forventet mod Danmark, indtil de – godt tre timer efter at have forladt Stockholm – drejede fra motorvejen, vendte bilen og begyndte at køre tilbage mod den svenske hovedstad.

»Vi anede ikke, hvorfor de pludselig kørte væk fra motorvejen, eller hvad der nu skulle ske. Havde de pludselig besluttet sig for ikke at tage til Danmark alligevel?« husker Jakob Scharf.

På storskærmen i operationsrummet i Søborg kunne PET-folkene se den røde prik på landkortet bevæge sig tilbage mod Jönköping. Ved en trafikplads i udkanten af byen stoppede den.

Fra de svenske observatører kom der meldinger om, at bilen med de terrormistænkte var kørt ind på en Statoil-tankstation, og at en af mændene var steget ud af bilen. Sahbi Zalouti – manden, hvis lejlighed var blevet brugt til at planlægge terrorangrebet – var stået af.

I operationsrummet i Søborg var alle forvirrede. Var de fire mænd blevet uvenner i bilen, eller var der noget, man havde overset? Havde Sahbi Zalouti måske forladt bilen, fordi gruppen havde planlagt at splitte op og angribe flere forskellige terrormål?

»Vi fik meldinger fra de svenske observatører om, at Zalouti nu stod på en motorvejsrampe og tomlede for at komme væk, og vi kiggede bare på hinanden og tænkte alle sammen: ’Hvad helvede er det, der foregår?’ De tre andre var på vej videre mod Danmark, og lige pludselig skulle vi også forholde os til, at den fjerde mand ikke var med længere, og om SÄPO havde mandskab nok til også at holde øje med ham,« fortæller Jakob Scharf.

Kort tid senere blev Sahbi Zalouti samlet op af en almindelig patruljevogn, fordi han stod og flagrede midt på en motorvejsrampe. Politifolkene kørte ham væk fra motorvejen og satte ham af igen. Imens kørte hans tre venner videre mod Danmark.

PET havde i dagevis været klar til at overvåge de terrormistænkte, når de ankom til lejligheden i Herlev, men midt under en briefing med en gruppe betjente fra Københavns Politi, som var kommet ud til PET i Søborg, forsvandt lyd og billede fra storskærmen i operationsrummet.

»Forbindelsen røg simpelthen, og dem, der havde installeret udstyret i lejligheden, blev sindssygt nervøse for, om vi nu havde mistet muligheden for at følge med i, hvad svenskerne foretog sig, når de kom frem. Det viste sig, at en medarbejder fra Aktionsstyrken, der opholdt sig i nabolejligheden, havde set et underligt kabel og trukket det ud af stikkontakten, hvorefter hele overvågningen røg. Heldigvis kunne kablet hurtigt genetableres, så vi igen kunne følge med,« fortæller Jakob Scharf.

Efterforskningen havde ikke afsløret, om gruppen fra Stockholm havde planlagt at tage færgen fra Helsingborg til Helsingør, eller om de ville køre over Øresundsbroen. Derfor havde PET været nødt til at placere mandskab begge steder. I lang tid var det tjenesternes vurdering, at de tre mænd ville tage færgen, men de ændrede retning og kørte mod Øresundsbroen.

Hele vejen gennem Sverige havde den sølvgrå Toyota været skygget af svenske politifolk. Da bilen nu nærmede sig Øresundsbroen, begyndte biler med danske politifolk også at deltage i forfølgelsen. Det var planen, at PET skulle overtage observationen, så snart svenskerne kørte ind på dansk territorium, men af praktiske årsager lod det sig ikke gøre at indlede overvågningen midt på broen, så danske politifolk var allerede med, da svenskerne klokken 02.02 kørte gennem betalingsanlægget på den svenske side af Øresund. Derfra overtog PET overvågningen.

»Og det var et kæmpestort setup, da vi skulle skygge dem, for de måtte selvfølgelig ikke opdage, at vi fulgte efter dem,« fortæller Jakob Scharf.

Stemningen var koncentreret i operationsrummet, da de fire svenskere nærmede sig. PET-folkene kunne stadig følge den røde prik på landkortet, nu også suppleret med radiomeldinger fra de civile politibiler. Men Jakob Scharf var anspændt, for det var en risikabel operation, og intet måtte gå galt. PET vidste, at svenskerne formentlig havde våben med i bilen. Men ingen vidste, hvor mange og hvor farlige våben, der var tale om. Det plagede Jakob Scharf:

»Derfor havde vi også folk fra Aktionsstyrken med i de biler, der skyggede svenskerne. Vi følte os simpelthen ikke sikre på, at situationen ikke pludselig udviklede sig, og derfor var vi nødt til at være klar til at anholde dem med det samme, hvis det blev nødvendigt.«

Det var midt om natten, da svenskerne kørte af Øresundsbroen og satte kursen mod København. Sneen væltede ned over byen, der var få biler på gaden, og selvom PET-bilerne bag de terrormistænkte svenskere hele tiden blev skiftet ud, var bekymringen i operationsrummet, at svenskerne alligevel skulle opdage, at de blev skygget. Det var heller ikke utænkeligt, at en tilfældig politibil på patrulje kunne finde på at stoppe en bil med tre mellemøstligt udseende mænd i en svensk indregistreret udlejningsbil, der ikke ligefrem passede ind i billedet af København i en snestorm ved nattetide. I operationsrummet blev det besluttet, at man ikke kunne risikere, at en bil med bevæbnede terrorister blev vinket ind til siden af det almindelige politi. Derfor blev der givet en klar ordre: Hvis en patruljevogn lagde an til at stoppe svenskerne, skulle PET-medarbejderne forhindre det.

PET fik dog hurtigt større bekymringer end mulige patruljevogne. Efterforskerne havde hele tiden regnet med, at de terrormistænkte var på vej til lejligheden i Herlev, men nu drejede den sølvgrå Toyota pludselig af motorvejen og satte kurs direkte mod Rådhuspladsen i København.

»Da begyndte vi for alvor at blive nervøse og overveje, om vi skulle bremse dem. Vi vidste, at de havde våben i bilen, og vi blev bekymrede for, hvad deres plan nu var. Det var ganske vist midt om natten, og der ville ikke være mange mennesker på arbejde på Jyllands-Posten, men vi kunne ikke følge med i, hvad de talte om inde i bilen, så vi var noget i vildrede. Havde de pludselig besluttet sig for at køre direkte ind til JP/Politikens Hus for at angribe?« siger Jakob Scharf.

For PET var det langtfra et drømmescenarie at skulle stoppe en bil fyldt med bevæbnede terrormistænkte midt i København, men svenskerne nærmede sig hastigt JP/Politikens Hus. Det var et spørgsmål om, hvor tæt man turde lade dem komme på målet. Omkring fire kilometer fra Rådhuspladsen kørte svenskerne ind på en Statoil-tank ved Sydhavns Plads.

Omar Aboelazm forlod bilen og gik gennem skydedørene til den hvide butik ved benzinstanderne. Kort efter kom han ud igen, satte sig ind i bilen, og de tre mænd kørte videre mod centrum af København.

I operationsrummet i Søborg var stemningen nervøs, fortæller Jakob Scharf.

»Vi fik hurtigt sendt en af vores observatører ind på tankstationen for at undersøge, hvad den mistænke havde foretaget sig derinde. Heldigvis viste det sig, at det bare handlede om, at de ikke kunne finde vej til lejligheden i Herlev.«

Da Sahbi Zalouti forlod bilen i Sverige, havde han givet de tre andre en seddel med adressen på lejligheden i Herlev. Men da vejnavnet var stavet forkert, kunne bilens GPS ikke finde adressen. De terrormistænkte var derfor kørt ind på benzinstationen for at ringe til irakeren, som havde skaffet dem lejligheden. Han var imidlertid heller ikke i stand til at forklare dem vejen til Herlev over telefon, så de aftalte i stedet at mødes med ham foran Københavns Hovedbanegård.

Da de tre mænd nåede frem til Hovedbanegården, steg de ud af bilen og hilste på irakeren, som var ankommet i sin egen bil. De befandt sig nu kun 500 meter fra JP/Politikens Hus på Rådhuspladsen, hvor de havde planer om at udføre en massakre.

»Det var nervepirrende, men på det tidspunkt vidste vi, at de havde talt i telefon med danskirakeren om at finde vej til lejligheden i Herlev, og derfor var vi lidt mere trygge ved at lade dem fortsætte,« husker Jakob Scharf.

Klokken nærmede sig halv fire om natten, da den sølvgrå Toyota nåede frem til Mørkhøjvej i Herlev og drejede ind på en parkeringsplads ved siden af et rødt skur med skraldespande foran det almennyttige boligbyggeri Pileparken. I operationsrummet i Søborg kunne PET-folkene se, hvordan den røde prik på storskærmen stoppede. Samtidig blev der helt stille i lokalet, da de konstante radiomeldinger fra observationsbilerne ophørte.

De tre mænd greb nogle få ting i bilen, og sammen med irakeren traskede de hen over den sneklædte parkeringsplads mod opgangen med nummer 82.

Da de åbnede hoveddøren og trådte ind i lejligheden på anden sal, dukkede de samtidig op på storskærmen i operationsrummet i sikkerhedsafdelingen i Søborg. På optagelserne fra de skjulte kameraer kunne man se, at irakeren var ivrig efter at tale med svenskerne og vise dem lejligheden. Svenskerne virkede derimod trætte efter den lange køretur. De forsøgte at slippe af med ham, og efter et kvarters tid forlod han endelig lejligheden. Svenskerne fandt nogle tynde madrasser, som de spredte ud på gulvet i den umøblerede stue. De redte op med spraglet sengetøj, og efter kort tid lagde de sig til at sove.

Lige neden for vinduet holdt den sølvgrå Toyota parkeret under en gadelampe. PET ville vide, hvad der lå i den.

»Vi kunne se, at de havde efterladt hele baduljen i bilen, da de gik op i lejligheden, og det vigtigste for os var at få adgang til våbnene i bilen. Det var en kompliceret øvelse, for bilen stod parkeret på en oplyst parkeringsplads, og de skulle jo nødig opdage, at vi brød ind i den. Vi kunne hele tiden følge med på kameraerne i lejligheden og se, at de stadig lå og sov, men det var alligevel meget nervepirrende,« husker Jakob Scharf.

I bagagerummet fandt politifolkene tre tasker. I den ene af dem, en rygsæk, lå en maskinpistol pakket ind i en rød skjorte, en lyddæmper, der var skjult i et par lyse bukser, et magasin med 34 skarpe 9 mm patroner, yderligere 36 løse patroner og de pakker med plasticstrips, Omar Aboelazm havde købt i Bauhaus kort før afrejsen.

Politifolkene fjernede maskinpistolen og erstattede den med en tung sten, så det ikke umiddelbart var til at mærke, at noget var fjernet fra tasken, hvis en af de terrormistænkte skulle komme ned til bilen. PET-folkene pillede derefter ved maskinpistolen, så den ikke længere fungerede, hvorefter de lagde den tilbage i tasken og fjernede den tunge sten igen.

I operationsrummet i Søborg blev det drøftet, om man allerede nu skulle sende Aktionsstyrken ind i lejligheden for at anholde de sovende svenskere. Det blev dog besluttet at vente.

»Mange af de oplysninger, vi havde om deres planlægning, stammede fra den svenske efterretningstjeneste, og det byggede blandt andet på oplysninger, som vi ikke nødvendigvis ville kunne bruge under en straffesag. Ja, de var kommet til København, og ja, vi havde noget aflytningsmateriale fra lejligheden i Stockholm, hvor de talte om et angreb, men vi følte os stadig ikke helt sikre på, at det var nok til at få dem dømt for terrorforsøg. Derfor håbede vi på, at vi fik noget mere på rumaflytningen af lejligheden i Herlev. De måtte meget gerne fortælle os helt konkret, hvad de havde tænkt sig at gøre og hvornår,« fortæller Jakob Scharf.

Desuden var det ikke til at sige, om der var våben blandt de ting, svenskerne havde båret med sig op i lejligheden.

»Selvom medarbejderne i Aktionsstyrken er meget, meget dygtige, så var vi nødt til at gøre os mange overvejelser om, hvornår og hvordan vi eventuelt skulle anholde dem. Vi var ikke klar over, hvad de havde haft med i bilen fra Stockholm, og hvad de havde taget med op i lejligheden. Havde de andre skydevåben? Havde de sprængstoffer, som vi bare ikke kendte til? Eller stikvåben? Hvis man rykker ind i nattens mulm og mørke, kan man ikke være helt sikker på, at man ved, hvor alle befinder sig i lejligheden. Det er risikabelt, og derfor begyndte vi at planlægge efter, at vi måtte være klar til hurtigt at gribe ind, hvis det blev nødvendigt,« fortæller Jakob Scharf.

***

Sent på natten kørte Jakob Scharf hjem til sin lejlighed for at få lidt søvn. Oplysninger i SÄPO’s overvågning tydede på, at de terrormistænktes plan var at sende et af gruppens medlemmer ind til JP/Politikens Hus for at lave rekognoscering før selve angrebet. Derfor regnede PET ikke med, at svenskerne ville gå til angreb allerede næste morgen. Jakob Scharf nåede dog ikke at gå i seng, før operativ chef Frank Jensen ringede og opfordrede ham til hurtigst muligt at komme tilbage til operationsrummet i Søborg.

Ved halvottetiden om morgenen var de tre mænd stået op for at bede morgenbøn. Med tanke på at de var mistænkt for at ville bagbinde, skyde og halshugge medarbejdere på Jyllands-Posten, var det påfaldende, at de havde valgt netop fjerde vers i Koranens sura 47.

»Når I møder dem, der er vantro, så giv dem hug over halsen! Når I så har slået dem ned, så stram da lænkerne, indtil krigen lægger sine byrder, med henblik på enten benådning eller på løskøbelse bagefter! Sådan er det. Hvis Gud ville, havde Han besejret dem; men Han ville sætte nogle af jer på prøve gennem andre. De, der bliver dræbt for Guds sag, deres handlinger vil Han ikke lade gå tabt,« messede Munir Awad, som ledte bønnen.

Efter morgenbønnen lagde svenskerne sig igen til at sove i lejligheden i Herlev. I operationsrummet i Søborg begyndte staben at planlægge at skride ind.

»Vi var stadig ikke sikre på, om de ville tage direkte fra lejligheden ind for at angribe, eller om de først ville foretage noget rekognoscering, men spørgsmålet var også, om vi overhovedet turde lade dem splitte op. Hvis én af dem forlod lejligheden, mens de andre blev tilbage, ville vi så have godt nok styr på dem? Vi havde rigtig mange drøftelser og overvejelser om det, men vi nåede efterhånden frem til, at vi ikke turde lade dem forlade lejligheden,« fortæller Jakob Scharf.

Op ad formiddagen vågnede svenskerne igen og stod op. I operationsrummet i Søborg simultantolkede nogle indkaldte eksperter, så PET-folkene kunne følge med, da de tre mænd klokken 10.14 begyndte at tale om, at de – ikke bare én af dem – snart skulle forlade lejligheden.

»I dag skal vi, om Gud vil …« sagde Mounir Dhahri.

»Om Gud vil … ordne vores forhold?« spurgte Omar Aboelazm.

»I dag skal vi altså se stedet,« svarede Mounir Dhahri.

Efter den ordveksling turde PET ikke vente længere. Jakob Scharf og PET’s juridiske chef Lykke Sørensen var enige om, at mændene nu havde sagt nok til, at man havde grundlag for at få dem dømt. De gav tilladelse til at skride ind.

Det var operativ chef Frank Jensen, der klokken 10.45 gav ordren til Aktionsstyrkens folk, som gemte sig i nabolejligheden på Mørkhøjvej: »Anhold dem!«

Få sekunder senere blev hoveddøren smadret med et brag, idet sortklædte betjente med hævede våben stormede ind i stuen og råbte: »Get down, get down!«

De tre mænd blev med det samme trængt op i et hjørne. Da en af dem gik til angreb mod de kampklædte betjente, fik han peberspray i ansigtet og kom ned at ligge på gulvet som de to andre. Ingen af dem nåede at få fat i den 9 mm pistol og de i alt 52 patroner, som lå gemt under en madras.

Omtrent samtidig blev den 26-årige iraker, som havde skaffet terroristerne lejligheden, anholdt i sin families hjem i Greve.

Dermed var der styr på truslen. Men PET ventede nogle timer med at informere offentligheden om aktionen. Sahbi Zalouti, som var steget ud af bilen i Sverige, opholdt sig stadig i lejligheden på Frihetsvägen i Järfälla og måtte ikke få mulighed for at flygte. Omkring klokken 13 bragede svenske politifolk ind i lejligheden og anholdt Sahbi Zalouti uden dramatik.

Mens de tre mænd blev anholdt i lejligheden i Herlev, havde hundredvis af ansatte taget hul på en ny arbejdsdag i JP/Politikens Hus, ti kilometer derfra.

PET havde placeret snigskytter på et tag nær avisbygningen – som en sidste skanse, hvis noget skulle gå galt, og en eller flere af svenskerne slap væk fra lejligheden i Herlev. Men Jakob Scharf siger, at PET ikke på forhånd havde orienteret ledelsen i JP/Politikens Hus om truslen.

»Vi kunne godt have taget kontakt til JP/Politikens Hus og sagt, at ’i dag skal I nok tage og holde jeres journalister hjemme fra arbejde’, men hvis vi havde gjort det, havde der nok været en ret stor risiko for, at historien var kommet ud, før vi havde anholdt svenskerne. Det er nogle af de dilemmaer, der er i den her slags sager. Man kan godt være fristet til at gå med livrem og seler, men risikoen for, at man afslører operationen på så tidligt et tidspunkt, at man ikke har beviser nok til en straffesag bagefter, er bare meget stor, hvis man gør det«.

Da Jakob Scharf klokken 17 samme dag bød velkommen til et fælles pressemøde med ham selv og SÄPO-chef Anders Danielsson, fortalte han, at de to efterretningstjenester mente, at de med dagens anholdelser havde forhindret et blodbad.

»De var enten på vej for at observere eller for at gennemføre terrorangrebet, som vi mener skulle ske inden 1. januar. De ville forsøge at trænge ind i JP/Politikens Hus og dræbe så mange som muligt,« sagde han.

Den dag, angrebet formentlig skulle have fundet sted, skulle prisen Årets Fund, som siden 1929 er gået til et nyt talent i den danske idrætsverden, uddeles klokken 17.30 ved et arrangement i JP/Politikens Hus. Dette år var kronprins Frederik inviteret til at overrække prisen, hvilket fik flere medier til at spekulere i, at kronprinsen – og de mange mediefolk og sportsstjerner, som også var tilmeldt arrangementet – var målet for den svenske terrorgruppe.

Politiet havde den samme mistanke. Det lykkedes dog aldrig efterforskerne at samle tilstrækkeligt med beviser til at kunne godtgøre i retten, at terroristerne havde haft kendskab til uddelingen af Årets Fund, hvor kronprins Frederik trods anholdelserne mødte op som planlagt og overrakte prisen til den 16-årige badmintonspiller Viktor Axelsen.

På grund af det støt stigende antal terrortrusler siden genoptrykningen af tegningerne i 2008 var sikkerheden blevet øget markant i JP/Politikens Hus. Men netop denne dag, hvor tre bevæbnede terrorister var på vej ind til Rådhuspladsen, var en central sluse i bygningen under reparation. Det fik flere til at spekulere i, om den svenske terrorcelle havde haft en muldvarp i JP/Politikens Hus, som havde fortalt, at adgangen til bygningen denne dag var lidt nemmere. Intet i politiets efterforskning pegede dog på, at der var tale om andet end et tilfælde.

Da de tre terrormistænkte næste dag blev fremstillet i grundlovsforhør, var dommerne derimod ikke i tvivl om, at der intet tilfældigt var ved deres ophold i en lejlighed med skarpladte våben. Der var begrundet mistanke om, at de havde planlagt at udføre en massakre på Jyllands-Posten, og 30. december 2010 blev de alle varetægtsfængslet i Københavns Byret.

Samme dag fløj Jakob Scharf til Island, hvor han skulle fejre nytår. På vej i bil fra lufthavnen til hotellet i Reykjavik blev han ringet op af CIA’s øverste chef, Leon Panetta – manden, som få måneder senere stod i spidsen for operationen, der dræbte al-Qaedas øverste leder Osama bin Laden. Amerikanerne havde gennem længere tid fulgt trusselsbilledet mod Danmark, og Leon Panetta ringede for at ønske Jakob Scharf tillykke med anholdelserne i København.

Da Jakob Scharf fortalte, at han sad i en bil i Island, lød den tørre kommentar fra CIA-chefen:

»Why?«

Selv sad han og nød tilværelsen i 20 graders varme på sin valnøddefarm i Californien.

»Og da jeg senere i samtalen foreslog ham, at vi i den nærmeste fremtid kunne mødes i Grønland, frem for at han skulle flyve hele vejen til København, var hans kommentar den samme: ’Why?’ sagde han bare: ’Har I ikke nogle anstændige restauranter i København?’« husker Jakob Scharf.