Rulletrapperne fra perronen fører op til Odense Banegård Center. Centret, der med sin biograf og bodegaen, Giraffen, med den famøse, udstoppede girafunge, er et af de eneste steder, der stadig står, siden jeg selv flyttede fra byen i 2006.

Axel Musik, hvor vi alle ønskede, vi havde råd til købe cd’er, er nu tom. Singler blev det oftest til for os fra Vollsmose. Albummet Fanmail med r&b-gruppen TLC var det hotteste i 1999, men vi måtte nøjes med singlehittet »No Scrubs«, der blev årets soundtrack, for små 30 kroner. Så kunne man låne den ud eller få den brændt til sin discman.

Hver søndag fulgtes mange af Vollsmoses børn i bussen fra bydelen til Sankt Hans Skole nogle kilometer væk for at modtage koran-undervisning. Søvndrukne og teenageramte øvede nogle deres koran-recitation i sidste øjeblik, mens andre havde rapperen Tupac eller Janet Jackson bragende i øregangene. Bare man slukkede musikken, inden man trådte ind på skolen, var der ingen ko på isen.

I dag er jeg så tilbage. Der er gået 10 år, og bybussen står og venter. 31’eren, hvidløgsbussen, perkerruten; udstødt barn har mange navne. Bussen forlader banegårdspladsen, ned forbi politigården og Odense Koncerthus.

Husene og de lavere bygninger begynder at forsvinde lige inden Åsumvej, hvor Vollsmoses etager starter. Bydelen Vollsmose, der stod færdig i 1970’erne til en middelklasse, der hungrede efter større lejligheder, huser i dag små 10.000 mennesker, mange af dem tosprogede fra såkaldte tredjeverdenslande. Der er flere skoler, et gymnasium og det lokale shoppingcenter, Outlet Fyn.

Alle parkerne er opkaldt efter træer, og parkerne er netop det, der gør, at Vollsmose skiller sig lidt ud fra udsatte boligområder som f.eks. Mjølnerparken på Nørrebro i København. I Vollsmose er der mere plads, mose, søer og træer. Granparken, Lærkeparken, og så til Fyrreparken, hvor jeg står af bussen og banker på hos Leila Yussuf.

Asbjørn Sand

Hvorfor ikke en parterapeut?

Leila stiftede jeg bekendtskab med for omkring 13 år siden. Min mor blev kaldt ind af en ellers fremmed familie på sit klan-navn, Dagoodiya, for at hjælpe til med Leilas bryllup.

Leila skulle vies, og hun manglede en repræsentant fra sin fars stamme, så min mor stillede op. En af de få gode ting tilbage fra et ellers rigidt, somalisk stammesystem, som mange eksilsomaliere mener var en af hovedgrundene til den somaliske borgerkrig i 1990’erne.

I dag er Leila enlig og bor i en fireværelses lejlighed med sine tre børn, Zakaria, Jasmin og Jibril. De er lige kommet hjem fra skole, Abildgaardskolen, der ligger i bydelen, og mens hun hjælper den ældste dreng, Jibril, der skal til fodbold, med at fylde sin vandflaske, bander hun over dokumentarserien.

»Jeg har set afsnittene indtil videre, og egentlig synes jeg, serien er god og viser, hvordan nogen kan fortolke islam på en dårlig måde. Det provokerede mig virkelig, da imamen i Odense forklarede, hvordan man kan få flere penge ud af staten,« siger Leila Yussuf.

I dokumentarserien Moskeerne bag sløret viser TV 2 ved hjælp af skjult kamera og den arabisktalende, sudanesisk kvinde ’Fatma’, hvordan nogle imamer i blandt andet Odense og Gellerupparken i Aarhus råder hende til at blive hos sin mand på trods af overgreb og vold.

En imam i Odense råder hende til at lyve om sin status for at få økonomisk støtte, og hun får at vide af Mohammad Fouad al-Barazi, imamen i moskeen hos Det Islamiske Forbund, at muslimer snart vil »erobre« landet.

Leila Yussuf ved, at muldvarpen havde en anden plan med de spørgsmål, hun stiller imamerne, men hun er stadig uforstående over for kvinder, der generelt vælger at tale med en imam som det første.

»Jeg ville ikke selv gå til en sheik (somalisk for imam, red.) og fortælle ham om mine personlige parforholdsproblemer. Det er ikke for mig. Jeg ville nok heller ikke gå til min familie først. Jeg ville vende tingene med veninderne fra kvarteret. De kender mig, min situation og min kultur. Det gør en fremmed sheik ikke,« siger hun.

Leila Yussuf bærer et sort, halvgennemsigtigt tørklæde over sit hoved. Hendes hals er bar, som hos så mange andre yngre somaliske kvinder i bydelen. Hendes tørklæde er en slags fusion mellem somalisk og muslimsk kultur, og det er netop denne blanding, der gør, at Leila ville opsøge en veninde, før hun ringede og lavede en aftale med en imam, når der var udfordringer i parforholdet.

»Alle har problemer. Men mange tænker ikke over, at man for eksempel kunne gå til en parterapeut, for det er stadig lidt pinligt at skulle indrømme. Men hvis man virkelig vil have, at ens forhold skal fungere, skal man være villig til at prøve forskellige ting. Men når unge muslimske kvinder gerne vil være parterapeuter, så bliver de gjort til grin. Det er ærgerligt, for der er brug for dem.«

Laila Yussuf vil hellere være alene med sine børn end at være i et forhold, der ikke fungerer. For hvem har brug for en mand, når man har en sød kat, siger hun. Asbjørn Sand

Et spørgsmål om opdragelse

Leila følger mig op til Sagal Farah, en anden somalisk kvinde, der bor i samme park. Sagal er 35 år og arbejder som sosu-hjælper på det lokale plejehjem. Hun fortæller, at hun tager sin religion stille og roligt og forsøger at »bruge sit hoved«. Senest i sit valg af koran-lærer til sine to ældste børn.

»Jeg har valgt, at mine to ældste skal gå i koranskole, så de kan høre om vores religion på en positiv måde. Læreren er en somalisk kvinde, der underviser frivilligt her i Vollsmose. Vi har valgt hende, fordi hun underviser på dansk og har en pædagoguddannelse. Det er jeg tryg ved,« siger Sagal Farah.

Leila Yussufs ældste dreng, Jibril, går i samme koran-skole. Men hun har foreløbig valgt at holde de to yngste hjemme:

»Jasmin er ret genert, så jeg synes ikke, hun er klar til det endnu, og Zakaria har for meget krudt i sig, så det ville ikke give mening, men måske når de bliver ældre,« siger Leila.

Sagal Farah nikker genkendende og fortæller, at hun nogle gange møder udfordringer i forbindelse med sit arbejde, men at hun forsøger at få det til at gå op så godt som muligt.

På en arbejdsplads, hvor der kommer flere og flere ældre med muslimsk baggrund, skal hun nogle gange minde sig selv om, at der er visse ritualer, der skal overholdes. For eksempel den rituelle afvaskning, inden en afdød skal begraves. Traditionelt må et muslimsk lig kun vaskes af personer af samme køn.

»Jeg har før talt med en somalisk imam, der sagde til mig, at jeg ikke skulle bekymre mig for at vaske ældre muslimske mandlige borgere. Dem hjælper jeg, som jeg ville hjælpe ældre danskere, forskellen er bare, at, når de først er døde, kan jeg ikke selv give dem den muslimske begravelsesvask, de har krav på. Det kan jeg godt forstå,« siger Sagal Farah.

»Jeg forstår ikke, hvorfor folk stresser så meget over religiøse spørgsmål. Min far plejede at sige, at vi skulle følge de love, der er i det samfund, vi bor i. Udover det skulle vi forsøge at passe vores religion, og så tag den derfra,« siger hun.

»Problemet er, at nogle danskere tror, vi alle sammen er ens. Det er vi ikke. Der er stor forskel på, hvordan man er opvokset, opdraget, og hvad ens forældre giver en med i livet. Jeg havde altså seks brødre og var den eneste pige. Men det gjorde bare, at jeg var mere forkælet, men jeg måtte altså det samme som mine brødre,« siger Sagal Farah og tilføjer:

»Vi somaliske kvinder er stærke. Det er for eksempel ikke et tabu at blive skilt i vores miljø. Hvis det ikke fungerer, så taler man med sine veninder og så sin familie, og hvis man ikke kan få det til at fungere, så bliver man skilt. Værre er det ikke. Mange somaliske mødre er enlige, og de klarede det. Vi skal også nok klare os.«

Jibril, der ser på sin mor, er 12 år og går til fodbold i B1909. Han går i koranskole ca. en gang om ugen. Leila Yussuf synes ikke, Jasmin er klar endnu. Hun er for genert, siger hun Asbjørn Sand

’Somaliere er åbne’

Leila og jeg tager ned i centret for at spise. Over for centrets somaliske restaurant, der sælger traditionelle retter ligger en tyrkisk af slagsen. Her kan man få tyrkiske pizzaer eller madpandekager med spinat og feta.

Vi sætter os til at spise, da en somalisk mand sætter sig ved siden af os. Det viser sig at være Abdullahi Hambali, tidligere folkeskolelærer og modersmålsunderviser på Risinge Skolen i Odense. Nu bor han noget af året i Egypten, hvor hans børn går i skole.

»Må jeg sætte mig, jeg synes ikke, jeg kender jer. Er I herfra,« spørger han.

Leila forklarer ham, at hun bor i bydelen, men at han måske ikke kan genkende hende. Jeg giver ham min mors fornavn, og han genkender os begge.

»Aha, du er Dahabo Abdullahis datter. Mashaallah (Gud velsignet på arabisk, red.). Det er længe siden, I må være flyttet.« Jeg svarer ja, og forklarer ham mit ærinde i bydelen.

Abdullahi Hambali fortæller, at han før har fungeret som sheik i moskeen på Ørbækvej og var med til at starte centeret Iqrah, der fungerer som både moske og kulturhus i Egeparken i Vollsmose. Han mindes selv at være blevet kontaktet for at vejlede en kvinde, der havde problemer med vold i sit ægteskab, men nægtede at rådgive hende.

»En somalisk pige kontaktede mig og sagde, der var en arabisktalende kvinde, der havde kontaktet hende for at tale med en sheik om nogle problemer, hun havde med sin mand. Jeg spurgte hende, hvor hun var fra og pigen svarede, at hun talte arabisk, så jeg sagde, at hun måtte tale med en anden.«

— Hvorfor ville du ikke vejlede hende?

»Jeg har undervist mange i læsningen af koranen og islamisk lov, men jeg er somalier. Jeg vil gerne vejlede somaliske mænd og kvinder, men jeg føler ikke, jeg kan vejlede ordentligt, når man ikke har kultur og normer tilfælles, så jeg sagde, at det nok var bedst, at hun gik til en arabisktalende imam,« siger Hambali.

»Jeg har som sheik oplevet flere konflikter mellem de arabisktalende og somalisktalende besøgende. Der er store kulturforskelle mellem somaliere og for eksempel palæstinensere, pakistanere eller tyrkere. Så jeg havde den holdning, at hvis der kom en tyrker eller araber og bad om vejleding, så henviste jeg dem til deres eget bagland,« siger han og tilføjer:

»Jeg vil godt kunne vejlede dig, men jeg sagde nej til kvinden, fordi det nogen gange er bedst, at man taler med nogen, der kender ens kulturelle udgangspunkt. Jeg kendte ikke den arabisktalende kvindes udgangspunkt, så jeg måtte nægte. Somaliere er ret åbne, men med nogle arabiske kulturer kan det være svært at give vejledning, så jeg tænkte, at det var bedst at sige nej.«

Asbjørn Sand

’Beskyt mig fra gæld’

På vej ud af centret går vi forbi Maymuna Omars Henna Accesories. Her kan man få lagt henna på hænder og fødder inden et bryllup eller en muslimsk helligdag som f.eks. Eid. Ejeren Maymuna har for nylig været i Fyens Stiftstidende som et eksempel på en »somalisk succeshistorie«.

Og digteren Yahya Hassan tog en selfie, hvor han holder den avisforside, hvor Maymuna fortæller sin historie som butiksejer og rengøringsdame på Odense Rådhus, op. Jeg spørger hende til billedet, og stoltheden er tydelig. Hun vælger dog det ydmyge svar, og siger: Alhamdulillah, al pris til Gud.

Maymuna Omar er lige kommet tilbage fra svømmehallen. Imens har der siddet tre somaliske kvinder fra kvarteret i butikkens sofa og holdt øje med biksen.

Der står nogle suppeskåle på bordet fra den tyrkiske restaurant. På væggen bag disken hænger et ark med udtrykket deen iga ilali – somalisk for ’beskyt mig fra gæld’, der hentyder til, at man helst skal undgå at købe på klods.

Vi ser på de farverige festkjoler, der hænger fra loftet, og mannequindukkerne med tørklæde på. Damerne i sofaen kender også min mor godt, og efter utallige kram får jeg velsignelser, jeg lover at viderebringe til familien på Amager. Drillende spørger en af kvinderne fotografen, hvor han kommer fra, og hvorvidt han er ledig på markedet.

Jeg bryder ind og spørger, om de da har en ledig datter til ham.

»Nej, siger den ene, storsmilende. Jeg havde da forstillet mig ham til mig selv.«