Holger Matthäus glemmer aldrig følelsen, da han stod ved rælingen på en af de første frie færger fra Østtyskland og skuede ind over Danmarks kyster, der nærmede sig.

Tre dage forinden var Berlinmuren bukket under for folkets protester, og verden havde åbnet sig for den dengang 25-årig fysikstuderende, der var født direkte ind den socialistiske arbejder- og bondestat DDR.

Han havde aldrig været uden for Østtyskland. Nu stod han på færgen fra havnebyen Warnemünde på vej tværs over Østersøen mod Danmarks sydligste by Gedser, på vej mod vesten. På vej mod friheden.

Han husker, hvordan det føltes som en sejr at stå med DDR i ryggen, mens skibets skrog gled gennem bølgerne. Det var en sejr over det socialistiske styre, som i årevis havde forhindret sin egen befolkningen i at rejse ud.

Indtil den dag, søndag den 12. november 1989, havde Østersøen været verdens ende for Holger Matthäus. Han voksede op i det nordlige Østtyskland, læste på universitet i Rostock og levede efter omstændighederne et normalt liv.

Men han kunne ikke lade være med at drømme om friheden på den anden side af Østersøen.

I Gedser anede borgerne intet om, hvad der ventede dem den novembermorgen, mens Holger Matthäus og flere hundrede andre østtyskere nærmede sig den danske kyst. Ingen anede, at byen inden længe ville blive en del af verdenshistorien.

Siden konstruktionen af Berlinmuren var begyndt i løbet af natten til den 13. august 1961, var havet mellem Danmark og Østtyskland blevet en usynlig mur og DDRs kystlinje en af verdens bedst bevogtede grænser.

Bevæbnede soldater med schæferhunde patruljerede langs de østtyske strande og havne, der stod vagttårne med lyskastere, og længere ude drev patruljebåde frem og tilbage for at forhindre DDR-borgerne i at flygte.

Alligevel satte flere tusind mennesker livet på spil for at nå friheden på den anden side af farvandet.

I perioden 13. august 1961 til 9. november 1989 forsøgte over 6.000 DDR-borgere at flygte over Østersøen. Det lykkedes for knap 1.000, mens mindst 164 børn og voksne druknede i bølgerne.

De øvrige knap 4.500 mennesker, der blev opdaget, kunne se frem til årelange fængselsstraffe på grund af deres forsøg på republikflugt, som det dengang hed i DDR.

Så da muren væltede, var grænsen til den nye verden for Holger Matthäus ikke mod vest. Den var mod nord, og færgen til Gedser var hans vej ud. Derfor rejste han ligesom flere tusind andre østtyskere i dagene efter murens fald til Danmark for at opleve den verden, han hidtil havde været afskåret fra.

Selv politiets døgnrapport fra de første dage efter murens fald beretter om travlhed og glæde i Gedser:

»DSB-Gedser meddeler, at færgen M/S Kong Frederik er på vej fra DDR med 523 DDR-borgere, der vil smage vestens sødme.«

Hundredvis af DDR-borgere forlader færgen M/S Kong Frederik og når friheden på dansk grund. Fold sammen Læs mere Læs mere

Efter konstruktionen af Berlinmuren ragede Gedser ud i Østersøen som Danmarks yderste bastion, små 50 kilometer fra den østtyske grænse, og var et oplagt mål for dem, der planlagde at flygte over havet.

Nogle svømmede hele vejen, andre padlede gennem bølgerne i kajakker eller liggende på en luftmadras.

Mange af dem var heldige at blive samlet op af fyrskibet »Gedser Rev«, der typisk lå for anker midt ude i Østersøen og havde den uofficielle opgave at redde østtyske flygtninge op af vandet. Herfra blev de sejlet videre ind til fastlandet af lokale fiskere eller beredskabet fra redningsstationen i Gedser.

Herinde ventede Yvonne Bennetsen ligesom mange andre lokale på kajen, klar til at tage imod de østtyske flygtninge. Så snart der blev ringet om, at der var flygtninge på vej, satte hun kaffe over og begyndte at smøre håndmadder i køkkenet på Sydfalster Røgeri, som hun dengang bestyrede. Her fik de østtyske flygtninge varmen efter at have ligget i vandet i flere timer.

»Det var dejligt at se deres glade ansigter. Det var jo en befrielse for dem, efter de har været spærret inde i så mange år,« fortæller Yvonne Bennetsen.

Flere gange tømte hun familiens klædeskab, så de flygtede østtyskere kunne få tørt tøj på, inden politiet hentede dem og kørte dem til afhøring på politistationen i Nykøbing Falster. Herefter tog de fleste videre til Vesttyskland som frie mennesker.

Det blev nærmest rutine i Gedser.

Derfor kunne Yvonne Bennetsen heller ikke lade være med at glæde sig på sine østtyske naboers vegne, da muren omsider faldt.

Ligesom mange andre sad hun foran fjernsynet sammen med resten af familien torsdag aften 9. november 1989 og så, hvordan de østtyske trabbier rullede ind over grænseovergangene til Vestberlin, hvordan folk omfavnende hinanden midt på Brandenburger Tor.

Den dag ændrede verden sig. Snart ville Europas østblok være fortid, nye lande ville opstå og Øst- og Vesttyskland samle sig til én nation.

Men det var ad netop Langgade, at hundredvis af østtyskere den 12. november 1989 gik frem og tilbage for at indånde og indsnuse friheden og indtrykkene i Gedser. Fold sammen Læs mere Læs mere

På overfarten mellem Gedser og Warnemünde mærkede kaptajnen på den danske færge M/S Kong Frederik, Bent Vinholdt, på dagen lige efter genforeningen dog intet til den nye verden.

Alting var som det plejede. Der var ingen civile mennesker på havneområdet, og når færgen lagde til i DDR, undersøgte de bevæbnede soldater nøje hver enkel godsvogn for flygtninge, før vognene fik lov til at trille ombord.

Men søndag den 12. november var anderledes. Pludselig stod der omkring 500 mennesker på havneområdet og vinkede, da færgen nærmede sig Warnemünde.

DDR-borgerne havde omsider fået lov til at gå ombord på færgen til Danmark. Den første frie færge mellem Warnemünde og Gedser siden borgerne i DDR blev forbudt at forlade landet.

»Da vi skulle sejle, fik de, der havde lyst, lov til at sejle med til Gedser. Og det er altså ikke noget en kaptajn gør uden at vide, hvor mange han har ombord på skibet, men de var så jublende glade, at jeg lod dem komme med,« fortæller Bent Vinholdt.

Da færgen forlod færgelejet, stod østtyskerne forunderligt stille på soldækket lige nede under kommandobroen.

»De stod helt stille og kiggede ud i friheden med Østtyskland i ryggen. Da jeg så endelig fik vendt skibet i retning mod Danmark, jublede de og krammede hinanden. De havde nok ikke troet, at det var sandt, før skibet sejlede den rigtige vej,« husker Bent Vinholdt og sammenligner stemningen den dag med Danmarks befrielse den 5. maj 1945.

»Det var lykken at opleve. Jeg er heldig, det var mig, der var på arbejde den dag. Det var ligesom, da krigen sluttede. Det var den samme stemning, der var ombord, da den første frie færge sejlede af sted mod Danmark.«

Efter M/S Kong Frederik var kommet et stykke ud på Østersøen, gav Bent Vinholdt skibets personale besked om, de skulle servere to stykker smørrebrød til de voksne, mens børnene hver skulle have en slikpose. Turen skulle fejres, mente han.

Derefter meddelte han grænsepolitiet i Gedser, at færgen på vej mod Danmark havde østtyskere med ombord, mange østtyskere.

Jan Simonsen var grænsebetjent også den dag i november i 1989. Det var således Jan Simonsen og politiet i Gedser, der sørgede for, at de østtyske gæster fik et stempel i passer. Fold sammen Læs mere Læs mere

Jan Simonsen var en af de to grænsebetjente, der var på arbejde den dag, Bent Vinholdt ringede fra færgen.

»Nu får I besøg,« lød det over telefonen.

Pludselig fik Jan Simonsen og hans kollega travlt. Hvad skulle de stille op med flere hundrede DDR-borgere, der nærmede sig Gedser og sikkert ønskede at rejse ind i landet?

De ringede straks til politistationen inde i Nykøbing Falster, der ringede videre op i systemet om de mange østtyskere, der var på vej.

Til sidst havnede beskeden hos daværende justitsminister Hans Engell, der sendte en besked hele vejen tilbage ned gennem systemet om at lade østtyskerne rejse ind i landet uden visa.

Et gyldigt østtysk pas og et udfyldt indrejsekort var nok, lød formaningen.

Derfor gik grænsebetjentene, ligesom de plejede, over og stillede sig klar med deres stempler ved skranken i ankomsthallen. Nu kunne østtyskerne bare komme.

Og det gjorde de.

Idag kan det måske for det blotte øje være svært at fornemme historiens vingesus på Langgade i Gedser. Fold sammen Læs mere Læs mere

Da færgen nærmede sig Gedser, kunne Holger Matthäus skimte, hvordan der var hejst flag op gemmen byens hovedgade, og hvordan folk stod på kajen og blafrede med Dannebrog i hånden for at tage imod ham og alle de andre østtyskere.

Inden længe ville han for første gang stå i Vesten. Han fattede det ikke.

Men den 12. november 1989 skete det. Færgen lagde til, og sammen med flere hundrede andre østtyskere strømmede han op gennem hovedgaden i Danmarks sydligste by.

Det var en helt anden verden, husker Holger Matthäus.

Hjemme i DDR var han vant til, at der overalt hang hvide nylongardiner og skyggede for vinduerne. Men i Gedser var gardinerne trukket fra, så man kunne se direkte ind i folks stuer. Der var tændt stearinlys i vinduerne, og flere steder stod hoveddøren endda åben, så østtyskerne kunne kigge ind til en kop kaffe.

Den dag kunne Holger Matthäus ligesom mange andre ikke lade være med at presse næsen op mod vinduerne for at suge alle indtrykkene til sig, og når han trak vejret, mindede det ham om juleaften.

Hans næseborer kendte kun til benzindunsten fra trabanternes totaktsmotorer, der sivede gennem DDRs gader.

Så da han som dreng fik et pulsespil i julegave fra en specialforretning i DDR, der solgte vestlige varer, rev han med det samme gavepapiret af pakken og indånde duften fra brikkerne og indpakningsplasticen.

Det duftede af chokolade, kaffe, bolsjer. Af Vesten. En anden verden. Det var den samme duft, Holger Matthäus indåndede, da han gik gennem Gedsers gader.

Han var lykkelig.

Holger Matthäus var med den første færge, der nåede Gedser den 12. november 1989. Han glemmer aldrig følelsen af frihed, der ramte ham. Fold sammen Læs mere Læs mere

Og selv om DDR-borgerne ikke kunne købe noget for deres østmark, forbarmede borgerne i Gedser sig over gæsterne. Stationsforstanderen sørgede for, at der blev serveret gratis kaffe og skærekage på stationen, mens en af de lokale drønede til Grønttorvet i København for at købe bananer, som han solgte for en østmark stykket, velvidende at pengene ikke var noget værd.

Den dag arrangerede DSB gratis afgange mellem Gedser og Nykøbing Falster, så DDR-borgerne kunne besøge øens største by og dens butikker med vestlige varer. Holger Matthäus hoppede på toget og glemmer aldrig de mange voldsomme farver i butiksvinduerne og reklamerne.

»Det var som om, verden inviterede én indenfor. Det var en mere åben og venligere verden, vi mødte. Det totalitære regime eksisterede slet ikke,« fortæller han.

Søndag 12. november 1989 vimsede Yvonne Bennetsen stadig rundt i sin morgenkåbe, selv om det var et stykke op ad formiddagen. Hendes mand var kørt til bageren efter morgenbrød, og hun skulle netop til at sætte kaffen over, da han råbte ude fra indkørslen, at kaffen sagtens kunne vente.

»Vi skal lige køre en tur, for der er eddermukme mange mennesker i byen,« råbte han.

»Hvor kommer de fra?« spurgte hun tøvende.

»De må komme over fra Østtyskland, for der sort af mennesker gennem hele Langgade,« svarede han.

Parret sneglede sig af sted gennem Gedser i deres lille bil, mens østtyskerne vadede op ad hovedgaden, ud ad sidegaderne, på cykelstien. De gik alle vegne, og den lille by blev hurtigt fyldt.

Yvonne Bennetsen havde aldrig drømt om, der ville komme så mange mennesker til Gedser få dage, efter at hun havde set Berlinmuren falde i fjernsynet.

»Jeg kunne se på dem, at der var faldet en tung sten fra deres hjerte. Normalt er tyskere meget alvorlige, men her var der glæde i deres øjne, da de rendte rundt i byen og vinkede.«

Jan Simonsen var grænsebetjent også den dag i november i 1989. Det var således Jan Simonsen og politiet i Gedser, der sørgede for, at de østtyske gæster fik et stempel i passer Fold sammen Læs mere Læs mere

Selv den østtyske presse var i Gedser den søndag i 1989.

Østtyskeren Michael Schmidt arbejdede dengang som TV-reporter for nyhedsmagasinet »Aktuelle Kamera« på det østtyske fjernsynsselskab, der var underlagt streng censur og reelt blev styret af regeringspartiet SED, som brugte programmet til at udbrede sin politik til DDR-borgerne.

Men få uger forinden var en ny æra begyndt for den østtyske presse.

Efter flere dages demonstrationer mod det socialistiske styre, hvor østtyske demonstranter råbte de berømte ord »Wir Sind das Volk« (Vi er folket, red.) blev Erich Honecker afsat som regeringschef for DDR.

Nu kunne de østtyske journalister atter bringe objektive nyheder, og Michael Schmidt kunne mærke, at der lå en god historie i Gedser den dag.

»Det var ikke bare historien om grænsen mellem Øst- og Vesttyskland, mellem bror og søster, der nu var åben. Det var historien om en grænse mellem to vidt forskellige systemer, mellem socialisme og kapitalisme, der åbnede sig,« forklarer han.

Han husker, hvordan solen skinnede over Gedser fra en lyseblå novemberhimmel, mens DDR-borgerne gik omkring som frie mennesker i færgebyen på kanten til Østersøen, og hvordan han dengang beskrev dagen som en fest, der ikke behøvede alkohol.

Yvonne Bennetsen, bestyrer: »Jeg kunne se på dem, at der var faldet en tung sten fra deres hjerte.« Fold sammen Læs mere Læs mere

Der var rar atmosfære, og det var vigtigt at reportere hjem til borgerne i DDR.

»Det var vigtigt at vise optagelser af glade mennesker og fredelige situationer midt i en tid, hvor DDR var præget af en revolution med store forandringer og problemer, der kunne få tingene til at eskalere. Folk vidste ikke, hvad morgendagen ville bringe,« fortæller han.

Grænsebetjenten John Michelsen, der selv stemplede stakkevis af østtyske pas i dagene efter Berlinmurens fald, mindes, hvordan det kun langsomt gik op for ham, hvad han og resten af Gedser-borgerne var vidne til:

»Det gik op for os, at vi var med i et historisk vingesus. Vi havde set murens fald i fjernsynet og den eufori, der var i Berlin og alle andre steder. Men langsomt sivede den også ind hos os, da de kom herop. Det er os, der er en del af historien nu.«