I Danmark vil vi gerne være stolte af at være et foregangsland. Vi roser os af, at vi allerede for 101 år siden – i 1917 – fik en lov om naturfredning. Loven har betydet, at vi her i landet har bevaret dejlig natur – både som åndehuller nær byerne og som storslåede og særprægede landskaber. Når loven har haft så stor betydning, skyldes det, at den blev væsentligt styrket under Thorvald Staunings SR-regering i 1937. En af styrkelserne gik ud på, at Danmarks Naturfredningsforening fik ret til at rejse fredningssag for de dommerledede fredningsnævn.

Det fremkalder en hidtil uset ufred om fredninger, at partierne Venstre, Liberal Alliance og Dansk Folkeparti nu kræver, at Danmarks Naturfredningsforening skal fratages denne lovfæstede ret til at rejse fredningssager.

Forud for 1937 havde loven kun udstyret staten og de kommunale myndigheder med retten til at rejse sager. Og det var der ikke kommet mange fredningssager ud af, for staten og kommunerne tøvede med at tage de konflikter med ejere, som fredningssager kan indebære. Men efter 1937 satte Naturfredningsforeningen gang i fredningerne. Det er hovedårsag til, at der i dagens Danmark er omkring 2.000 fredninger fordelt på fem procent af landets areal.

Kun foreslå

Det er værd at bemærke, at Danmarks Naturfredningsforening ikke kan beslutte, om fredningerne skal blive til noget. Den kan kun foreslå. Afgørelsen om fredning eller ej træffes af de lokale fredningsnævn, der har en dommer som formand og to medlemmer: et medlem udpeget af den stedlige kommunalbestyrelse og et medlem udpeget af den ansvarlige minister. Nævnets afgørelser kan indbringes for Miljø- og Fødevareklagenævnet, der har tre juridiske medlemmer og fire medlemmer udpeget af Folketinget.

Netop dette, at fredningssager typisk bliver rejst ved et folkeligt initiativ taget af Naturfredningsforeningen og afgjort af juridisk-politisk sammensatte nævn, har i de 81 år, der er forløbet siden 1937, givet fredningssagerne bred politisk tilslutning.

Men med de tre partiers angreb på Naturfredningsforeningen er det åbenbart slut nu. Med den erfaring, jeg har høstet fra 12 år som direktør i Naturfredningsforeningen – i årene 1984-96 – kan jeg konstatere, at en fjernelse af foreningens ret til at rejse fredningssager reelt er det samme som at standse fredningsindsatsen her i landet.

Det er nogle bemærkelsesværdige begrundelser, de tre partier giver for deres forslag. Over for dagbladet Politiken erkender Venstres miljø- og fødevareordfører, Erling Bonnesen, at det ikke er foreningen, der beslutter, om sagerne skal gennemføres. Han siger imidlertid:

»Men det, at en sag bliver rejst, giver en masse bøvl og rejser en masse diskussioner for dem, der bliver berørt.«

Samme avis har spurgt Liberal Alliances ordfører, Carsten Bach, om Naturfredningsforeningen misbruger sin ret til at rejse fredningssager. Carsten Bach svarer:

»Det synes jeg, de gør, hver gang de fremsætter forslag til fredning af privatejede arealer.«

Til Fyens Stiftstidende siger Dansk Folkepartis Pia Adelsteen: »Det skriger til himlen, at Danmarks Naturfredningsforening ud af det blå kan hive fredningskortet.«

Gennemførte fredninger Her er nogle af de fredninger, som Danmarks Naturfredningsforening har været drivende kraft bag: Skagen Gren, senest fredet i 2007.

Råbjerg Mile, fredet i 1962 og 2008.

Rebild Bakker, fredet ad flere omgange mellem 1940 og 1986.

Brændegård Sø på Fyn, fredet i 1986.

Vestamager, fredet i 1990.

Uansvarlighed

Pia Adelsteen henviser, som eksempel på foreningens uansvarlige adfærd, blandt andet til to sager om fredninger af skove. Disse to sager udmærker sig imidlertid ved, at foreningen har formået at få de stedlige kommunalbestyrelser med på at stå som medrejser af fredningen, i den ene sag endda med tilslutning fra DF i kommunalbestyrelsen.

Andre af de eksempler, som de vrede ordførere fremdrager, har slet ikke noget at gøre med foreningens ret til at rejse fredningssager, men drejer sig om dens indsigelser mod miljøproblematiske offentlige anlægsprojekter, blandt andet ved Esbjerg i Vadehavet og Nyborg i Storebælt.

Dermed danner der sig det mønster, at det er Naturfredningsforeningens virksomhed i det hele taget, der udløser den politiske vrede, og at foreningens ret til at rejse fredningssager er et punkt, hvor man kan straffe den.

Det skal ses i sammenhæng med, at der efter Venstres tilbagegang ved folketingsvalget i 2015 er opstået en kappestrid mellem Venstre, Liberal Alliance og Dansk Folkeparti om at tækkes landbrugslobbyen, også dens mere ekstreme forgrening i organisationen med det misvisende navn ’Bæredygtigt Landbrug’.

Netop Bæredygtigt Landbrug har i en pressemeddelelse jublet over udsigten til, at Naturfredningsforeningen mister sin ret til at rejse sager. Om 1937-loven udtaler Bæredygtigt Landbrugs formand, Flemming Fuglede Jørgensen:

»Dette levn fra gammel tid betyder i dag, at ikke bare landmanden, men også den almindelige dansker føler sig terroriseret af Danmarks Naturfredningsforening.«

Udtalelsens ordlyd er et eksempel på, hvorledes retorikken i disse år skrider i højrepopulistiske kredse.

Socialdemokratiet har erklæret sig som modstander af at fratage foreningens dens ret. Miljøordfører Christian Rabjerg Madsen siger til Ritzau: »Det er et vanvittigt forslag, som vil gå hårdt ud over dansk natur i en situation, hvor vi faktisk har mange naturtyper og dyr, som er truet.«

Forslaget om at fratage foreningen retten kan kun vinde flertal, hvis De Konservative går med. Og det afviser deres ordfører Mette Abildgaard. Hun siger: »Det er mit indtryk, at Danmarks Naturfredningsforening er sig sit ansvar bevidst i forhold til ikke at rejse unødvendige fredningssager.«

Men så tilføjer Mette Abildgaard, ildevarslende for fredningssagen i Danmark:

»Det er klart, at hvis det her er et stort ønske fra de øvrige borgerlige partier, så kan der opstå et pres. Men vi har endnu ikke haft anledning til at drøfte det her i folketingsgruppen.«

Vigtigt personvalg

Mens borgerlige politikere truer Naturfredningsforeningen, står den over for at foretage et betydningsfuldt formandsvalg. På lørdag skal foreningens repræsentantskab på omkring 200, fortrinsvis repræsentanter for foreningens lokalafdelinger, vælge ny præsident efter den nuværende, Ella Maria Bisschop-Larsen, der afgår efter 12 år på posten.

De to kandidater til at afløse hende er Enhedslistens nuværende miljø- og klimaordfører, 39-årige, Maria Reumert Gjerding, og den 37-årige naturvejleder Rune Kjærgaard Lange.

Maria Reumert Gjerding har en skarp politisk profil, men hun har bebudet, at hun – hvis hun bliver naturpræsident – vil træde ud af partipolitik. Til mediet Altinget har hun sagt: »Jeg vil række bredt ud til alle, der vil være med til at kæmpe for naturen.«

Fra min direktørtid i Naturfredningsforeningen er det min erfaring, at foreningens medlemmer – og dens aktive i lokalkomiteerne – fordeler sig jævnt blandt de politiske partier. Er der tale om en overvægt af nogen, er det fra partiet Venstre.

Ikke desto mindre vil et valg af Maria Reumert Gjerding som foreningens præsident givetvis af nogle borgerlige politikere blive påberåbt som endnu et bevis på, at foreningen er uansvarlig og skal fratages mest mulig indflydelse.