På mange måder minder Helt ude i hampen om en stribe andre udgivelser fra de senere år, hvor autentiske barndomstraumer står i centrum – men samtidig er behandlet vidt forskelligt af forfattere og forlag.

Yahya Hassans digte fra 2013 efterlod ikke læseren i tvivl om, at stoffet var bearbejdet kunstnerisk med dertilhørende kunstneriske friheder – de var jo digte. Aydin Soeis Forsoning fra marts i år handlede om en barndom med en afdød, voldelig far. Bag i bogen forklarede forfatteren, at han på den ene side havde tænkt sin bog som en roman og taget sig enkelte fortællemæssige friheder, men på den anden side fortalte en historie, hvor der ikke var “digtet noget til”.

Lisbeth Zornig Andersens Zornig – vrede er mit mellemnavn fra 2011 havde mere dokumentarisk karakter. Forfatteren supplerede sin hukommelse med aktindsigter og interviews med personer, der optræder i bogen, og hun havde konfronteret sin mor og far med sine anklager mod dem.

Ahmad Mahmouds Sort Land fra 2015 er måske dén udgivelse, som mest minder om Helt ude i hampen. Bogen beskriver også en opvækst præget af vold i familien, og ligesom Helt ude i hampen hævder den at fortælle noget om en bestemt befolkningsgruppe – beboerne i indvandrerghettoer.

Der er imidlertid en lille, men signifikant forskel på alle disse bøger og Helt ude i hampen: Ingen af dem er, som Karina Pedersens, placeret i kategorien samfund på boghandlernes hylder. Mahmouds og Zornigs bøger står sammen med biografierne, og Hassans og Soeis på hylderne med skønlitteratur.

Placeringen som samfundslitteratur var en af grundene til, at forlaget fik en del kritik for udgivelsen – ud fra den præmis, at man gav indtryk af en sandhedsværdi ved indholdet, som man burde have tjekket bedre op på.

Redaktør Michael Jannerup fortæller, at han ikke kendte Karina Pedersens historie i forvejen, men læste nogle af de interviews, som diverse medier tidligere havde lavet med hende. På baggrund af artiklerne og samtaler med Karina Pedersen og Dennis Nørmark – som havde kendt forfatteren gennem flere år – fandt Jannerup bogens beretninger troværdige. Han diskuterede også, siger han, med Karina Pedersen, om bogen skulle have en indpakning, der fik indholdet til at fremstå mere som fiktion. Det var Karina Pedersen ifølge redaktøren imod.

Juridisk er et forlag som Gyldendal ikke underlagt de presseetiske regler, som gælder for medierne. Entydigt dokumentariske bøger skal dog normalt leve op til samme retlige standard som journalistik, hvis der kan være tale om injurier eller krænkelse af privatlivets fred. Romaner er der derimod meget vide rammer for.

For en genreblanding som Helt ude i hampen er det den såkaldte personlighedsret, der regulerer, hvad man kan og ikke kan tillade sig at skrive om andre uden at komme på juridisk glatis, forklarer forskningschef i medieret ved DMJX Vibeke Borberg.

“Men juraen giver sjældent klare svar, blandt andet fordi der ikke er ret mange regler eller retsafgørelser på området. Det er en diskussion, som i virkeligheden bør foregå i det kunstneriske miljø og i den offentlige debat om konkrete udgivelser.”

Spørgsmålet er altså, om forlaget rent etisk har noget i klemme i forhold til udgivelsen – om nye genrer stiller nye krav til udgivernes etiske ansvar, særligt når bøgerne handler om nulevende personer og giver indtryk af at handle om virkelige hændelser.

“Jo, men hvad er virkeligheden? Virkeligheden er jo lige så forskellig, som vi mennesker er,” siger Gyldendals litterære direktør, Johannes Riis.

“Det er da svære spørgsmål, og der er folk, der bliver krænket af litteratur. Men jeg synes, der er nogle ting, som er vigtigere, end om enkeltpersoner bliver krænket – og du og jeg kan jo ikke vide, hvad der er sandt og falsk. Vi kan dokumentere, at det her er måden, tingene er blevet opfattet på af et menneske, som har stået midt i det.”

Men er det ikke lidt nemt at sige, når man samtidig gerne vil udgive bøger, som postulerer en autenticitet, at de handler om virkelige ting?

“Jamen så er det igen, jeg siger, at vi opererer altså med et andet virkelighedsbegreb i kunstens verden, end man gør i journalistikkens. Og jeg kan ikke forstå … Karina Pedersen er jo ikke et ubeskrevet blad. Hun har boltret sig i avisernes spalter i flere år, og der er ikke én, der har sat spørgsmålstegn.”

Da jeg besøgte Marita Jensen, familien Pedersens gamle nabo fra Korskærparken i 1980’erne, sagde hun:

“Jeg synes, det er synd for hende, at hun har fået lov at udgive dén bog. Det bliver en hetz mod hende, fordi ingen, som har boet i Korskærparken i den tid, vil være ved det – for sådan var der jo ikke.”

Johannes Riis har meget svært ved at se, hvad forlaget skulle have gjort anderledes, siger han.

“Vi vil selvfølgelig have alt dette her i baghovedet, for det har især ikke været sjovt for Karina Pedersen, og det har heller ikke været sjovt for os. Men jeg håber ikke, det kommer til at afholde os fra at udgive vigtige vidnesbyrd om, hvad der foregår i Danmark her og nu.”