Jeg har skrevet mit testamente om igen.

Jeg skriver mit testamente om ved hver ny belejring, ved hvert snigskytteangreb, ved hvert morterangreb. Boom, boom, boom.

Jeg mister pusten.

Jeg gik i skole og var glad som alle andre børn. Jeg havde en kæreste som alle andre teenagere. Jeg blev led og ked af mine universitetsstudier ligesom mange af mine venner.

Jeg elsker at rejse, at svømme, og jeg har været så heldig at se havet flere gange i mit liv.

Jeg plejede at eje ting, mange ting, uden at forstå deres fulde værdi, før jeg mistede dem.

Jeg var engang en normal person, der blev trist over normale problemer.

Jeg var ikke en person, der troede, jeg ville forlade mit hjemland, Syrien. Jeg troede da slet ikke, at jeg ville ende i Danmark, hvis jeg endelig skulle tage væk.

Første gang jeg hørte en stille hvisken om frihed og revolution, var for seks år siden, da den syriske revolution brød ud 15. marts 2011, efter Assads regime ikke kunne tolerere, at nogle børn skrev kritiske ord på en væg i byen Dara’a.

Jeg hørte det først som et fødselsskrig, men begyndte hurtigt at tælle dagene, hvor jeg var under belejring.

Jeg talte missilerne, talte tøndebomberne, talte de sårede og talte de døde.

Og jeg talte riskornene, jeg skulle bruge for at holde liv i min skrumpede og svage krop.

Jeg var fri. For første gang var jeg fri.

Men jeg havde mistet alting. Jeg mistede mit øje, mistede min frihed, mine venner og mine ting.

Medbragte kun kærlighed

Jeg begyndte at lede efter et sted under denne smukke himmel, der lå lidt højere, så jeg igen kunne trække vejret.

Jeg tog af sted, og det eneste, jeg havde med mig i tasken, var kærlighed.

Jeg kom til Danmark, til de mest frie, frisatte og frigjorte mennesker i verden.

Jeg havde mit hoved fuld af spørgsmål. Har de overhovedet en moske her? Mon det er muligt at finde halalmad? Er det sandt, at de vil hjælpe mig med at finde et sted at bo – og med at overleve? Jeg kunne leve blandt dem, men kan jeg leve med dem? Er de mine humanistiske åndsfæller i denne verden?

Jeg prøver, men forstår hurtigt, at det er svært at komme tæt på, når man ikke kan deres sprog. Hvor lang tid mon det tager at lære det sprog? Og hvorfor lyder det, som om de spiser kartofler, mens de snakker?

Jeg bliver glad for hver ting, jeg læser om mit nye land, Danmark. Danskerne er det lykkeligste folk i verden.

Jeg leder efter politiet. Er der overhovedet noget politi i dette land? Man ser dem ikke på gaden. Det er jeg ikke vant til.

Jeg finder endelig en politistation klokken tre om natten. De beder mig om at komme tilbage dagen efter, når de åbner. Jeg tager i stedet selv til Center Sandholm og søger om ophold.

Et dansk Arabien

Jeg er taget til Nørrebro og har fundet et dansk Arabien. Der er mennesker, som taler arabisk på gaden. Der er danskere, der spiser shawarma; nogle, der siger, at de foretrækker durum!

Jeg har fundet en moske i Danmark, og de taler både på arabisk og på dansk. Der er også plads til kvinderne i moskeerne i Danmark, og det er kun på ’Planet Danmark’, at kvinder også kan blive imamer.

Jeg elsker at se på de børn, der står og venter i kø på bussen om morgenen. Der er en eksplosion af travlhed, leg og diskussion. Jeg prøver at smile, at søge kontakt, at hilse og tale med en fremmed.

Sille Veilmark

Jeg tager kontakt til en kvinde i bussen med små børn for at tale om alt og om ingenting. Hun ser på mig, som man ser på en sindssyg.

Jeg lærer, at det er tilladt at kysse i en bus i Danmark, men man må ikke tale med en fremmed. Danmark er det modsatte af Syrien.

Jeg lærer, at her i Danmark kan man tale om alting. Jeg er vild med at høre dem tale intenst om politik og om kærlighed. Og om sex.

Jeg hører for første gang nogen, der taler om homoseksualitet, fuldstændigt lige så selvfølgeligt som når man taler om jul eller sammenkomster om lørdagen.

Jeg tænker tilbage på kongeriget af undertrykkelse og tavshed, og så savner jeg ikke Syrien.

Et skjult kys

Jeg er til øjenlægen og ser et pornografisk magasin i bunken af blade. Det hedder M!. Jeg prøver at kigge i det uden at se direkte, så jeg ikke bliver opdaget af de andre ventende.

Jeg har engang set et lignende blad i Syrien. Her var det gemt væk under sengen.

Jeg begynder at tænke over forholdet til kvinder og over, hvordan man gør her i Danmark. Jeg husker, hvordan man i Damaskus udnyttede, når strømmen gik, til et skjult kys eller en let berøring i ly af mørket. Uden at faderen vidste besked. Strømmen går aldrig i Danmark, og alligevel har alle danskere stearinlys klar.

Jeg troede, at nu havde jeg forstået det, og jeg spurgte en kvinde, om hun ville gifte sig med mig. Hun svarede nej. Jeg spurgte, om hun havde en kæreste. Hun svarede ja. Men kun i weekenden.

Det lykkeligste folk i verden.

Jeg ledte efter lykken overalt. I lufthavnen, ved trafiklys, i jobcentret, i posten. Jeg spurgte de danskere, jeg elsker, hvorfor de mon kalder sig de lykkeligste.

Jeg hører svar som ’værdier’, ’velfærd’, ’frihed’, ’systemet’ og ’politiet’.

Jeg troede, at lykken ville smitte, men måske er det bare forskellige slags lykke.

Jeg har lært at finde min lykke i de små ting – om morgenen. ’Hav en god dag’, ’hyg dig’, ’smil’. Det er lidt, som da elektriciteten gik, og ingen kiggede.

Sille Veilmark

Jeg spørger en dansk kvinde, om hun vil drikke en kop kaffe. Jeg bliver overrasket, da hun kigger i sin kalender og spørger hvornår? Om tre uger måske? Sådan lyder et ja.

Min kalender var ligesom min vejr-app. Jeg havde aldrig brugt den før.

Kom sikkert hjem

Jeg har lært, at det bedste tidspunkt at møde danskere på er, når de lige er vendt tilbage fra ferie og ikke er begyndt på arbejde endnu. Glade, friske og klar til at tale med fremmede. Jeg har lært at tie stille, når de er begyndt på arbejde igen.

Jeg var i København ved midnat og var vidne til, at en halvnøgen, fuld pige væltede gennem byen om natten uden at blive forulempet eller råbt af. Jeg håber, hun kom sikkert hjem. Jeg kender steder, hvor selv en tildækket kvinde ikke kan gå alene midt på dagen.

Jeg havde en idé om Danmark som et paradis med frihed og rettighed, frigjorte kvinder, lys og berømte mennesker.

Jeg har lært, at danskerne betaler halvdelen af deres løn i skat. At de står op klokken syv for at nå toget, og at de tager frem og tilbage til arbejde uden at se op mod solen. Jeg har hørt, at gamle mennesker kan ligge døde i deres seng i ugevis, uden at nogen opdager dem. Jeg har hørt, at der er et firma, der tager sig af de gamle i stedet for familien. Igen er Danmark det modsatte af Syrien.

Jeg har prøvet at lære mine naboer at kende, men jeg har fejlet. Vi siger bare ’hej’, ’god morgen’ og ’god nat’ til hinanden. Jeg ser dem gå tur med hunden hver dag. Jeg taler med dem om hunden. Hunden har et pas. Den har rettigheder.

Jeg har set hjemløse mange steder i København. Jeg har ikke set dyr, der ikke får omsorg. Er det virkelig sandt, at Danmark sidste år brugte tid på at gøre sex med dyr ulovligt?

Sille Veilmark

Et dejligt monarki

Jeg blev spurgt af politiet, hvorfor jeg kom til Danmark, og jeg svarede, at det var, fordi landet var frit og demokratisk. Betjenten smilte og sagde, at det også var et dejligt monarki. Jeg tænkte på Saudi-Arabien. Jeg kender systemet. Det ender med, at nogen hugger din hånd af.

Jeg elsker og hylder den danske dronning. Og håber, at denne artikel vil blive udgivet.

Jeg ved af erfaring, fra da jeg skrev artikler i mit hjemland, at en hyldest til landets leder er nøglen til at undgå, at ens tekst bliver sorteret fra. Sådan foreskriver traditionen det jo i ethvert monarki. Glemmer man det, vil hverken man selv eller artiklen se dagens lys.

Jeg må hellere skrive mit testamente en gang til, og så vil jeg gå ud og forelske mig i en skandinavisk kvinde.

I 2016 skrev Depp Mattock om sin flugt over Middelhavet. Læs hans beretning her: