Verden – og særligt økonomien – udvikler sig i sandhed cyklisk.

10 år efter finanskrisen i 2007 advarer økonomerne nu igen om en forestående overophedning af økonomien. Boligpriserne er højere end nogensinde, Nationalbanken opfordrer politikerne til at gribe ind, og Anders Fogh Rasmussen afviser blankt, at stabiliteten på boligmarkedet er et politisk ansvar.

Politikerne skal nemlig ikke »være barnepiger for folk på boligmarkedet«, sagde Anders Fogh Rasmussen onsdag i et interview med Berlingske Business. Den tidligere statsminister fulgte op ved at erklære, at »man slet ikke bør bruge skatten som en regulator for at fintune boligpriserne«, inden han satte trumf på ved at gentage sine nu herostratisk berømte ord fra 2007 om, at »økonomerne bør skrive lærebøgerne om«.

Det er voldsomt provokerende udsagn.

De udtrykker dels en eklatant fralæggelse af det ansvar, som blandt andre Rangvid-udvalgets udredning placerer hos Foghs regeringer.

At regeringen gjorde det muligt at optage afdragsfrie lån var selvsagt en medvirkende årsag til, at mange danskere gældsatte sig langt over evne, ligesom den stædige håndhævelse af ’skattestoppet’ forhindrede boligskatten i at følge boligprisernes himmelflugt.

Læs også Nationalbanken har reelt ingen sanktionsmuligheder over for finanssektoren

Så når Fogh i Berlingske fraråder den nuværende regering at afvikle skattestoppet for boliger under henvisning til, at »man ikke bør bruge skatten som regulator for at fintune boligpriserne«, ender han i en absurd selvmodsigelse. For i praksis var og er skattestoppet netop det: skatten som regulator af boligpriserne.

Fogh udtrykker en forestilling om et ’rent’ boligmarked uden statslig indblanding. Men det er en liberalistisk vildfarelse.

Skattepolitik, realkredit, renteudvikling og anden statslig regulering udgør de helt grundlæggende rammer for boligmarkedet. Så naturligvis skal politikerne være barnepiger for boligmarkedet.

Beslutter politikere at tillade særligt risikable låneformer eller sænke skatten, er det ikke ensbetydende med, at de forlader rollen som barnepiger. De optræder blot som håbløst uansvarlige barnepiger, der vanrøgter det barn, de er sat i verden til at tage hånd om. Det burde Fogh vide alt om.

Når han alligevel fastholder sin efterhånden tragikomiske catchphrase om, at der »ikke er noget at komme efter«, fremstår han som en mand, der desperat forsøger at renskure et tiltagende blakket eftermæle.