I størstedelen af det politiske spektrum synes der at herske konsensus om, at Danmark skal være en konkurrencestat. Før var vi en velfærdsstat, nu skal Danmark konkurrere mod alle de andre stater, velfærden skal indrettes på det, og der er ikke noget alternativ. For DJØF-segmentet, som sidder på den politiske diskurs, er det sådan, verden ser ud, og selvom der er nogle, som ud fra et humanistisk menneskesyn drømmer om noget andet, så er det ikke et standpunkt, der kan vinde politisk ørenlyd. Men hvad er konkurrencestaten egentlig, og kan det virkelig passe, at den er Danmarks redning?

Svaret er nej. Konkurrencestaten er et forældet projekt og en rigtig dårlig idé, den kommer til at blive landets ruin, og i realiteten er vi blot ved at top-tune os selv til 1995. Her er hvorfor:

Konkurrencestaten er et koncept, som begyndte at tage form efter Murens fald. I 1990 udgav den amerikanske økonomiprofessor Michael Porter bogen The Competitive Advantage of Nations, og med den titel skulle man måske tro, at den handlede om konkurrencestaten. Det gjorde den kun indirekte, for det, den handlede om, var hans såkaldte klyngeteori. Klyngeteorien forklarer, hvorfor visse lande er storleverandører af visse produkter. Ofte endda varer, som de ikke har naturressourcer til at producere. Eksempelvis er det mærkeligt, at Belgien er kendt for chokolade, når der nu ikke gror kakaopalmer i Belgien. På samme måde er det mærkeligt, at Danmark er storeksportør af minkskind, når mink ikke forekommer i den danske natur.

Ifølge klyngeteorien er det klynger af virksomheder, der konkurrerer med hinanden i samme branche, som skaber et lands eksportsucceser. Klyngerne udspringer ganske ofte af historiske eller andre omstændigheder, der ikke direkte har noget med selve produktet at gøre. Klyngen består dels af de virksomheder, der står for selve eksporten, dels underleverandørerne. Det er konkurrencen på hjemmemarkedet, der fremdriver så ypperlige produkter, at produkterne automatisk slår konkurrenterne, når de kommer ud på verdensmarkedet.

I 1991 deltog jeg i et forskningsprojekt om den danske minkbranche baseret på Porters klyngeteori (Minkbranchen, Schultz Forlag, 1991). Den danske minksucces passer som hånd i handske ind i teorien: Dansk minkproduktion foregår i en klynge af et velorganiseret og effektivt landbrug, gode dyrlæger og brancheorganisationer, kort afstand til havet overalt og dermed adgang til frisk minkfoder i form af fiskeaffald, og endelig en stærk design- og buntmagertradition, som kan forarbejde skindene. Belgiernes succes med chokolade skyldes deres kolonitid i Congo, hvor de bl.a. dyrkede kakao. Porters Competitive Advantage of Nations handlede altså ikke om en konkurrencestat, men om visse industrier, som gjorde enkelte nationer til storleverandører af ganske bestemte ting.

Fra 1993 begyndte der imidlertid at dukke et nyt statskoncept op. Bill Clinton og Jacques Delors begyndte at tale om nationalstaterne som virksomheder, der var i konkurrence med hinanden. Dette fremgår bl.a. af professor Ove Kaj Pedersens bog Konkurrencestaten (Hans Reitzels Forlag, 2011). Siden 1993 er statens rolle således blevet ændret fra at være den ramme, der gennem økonomiske og politiske tiltag bl.a. skulle beskytte befolkningen mod internationale konjunkturer, til at staten nu selv skal være en konkurrent på et internationalt ’marked’. Konkurrencestatens rolle er at indrette sig, så den har den bedste økonomiske, erhvervsmæssige, sociale etc. infrastruktur sammenlignet med andre stater, så den kan tiltrække flest investeringer og produktive hoveder.

Derfor konkurrerer nationalstaterne i øjeblikket om at være dem, der tør sænke skatterne mest muligt. Nationalstaterne har kort sagt kastet sig ud i et kollektivt race to the bottom, og konsekvensen er, at der før eller siden ikke er nogen penge at drive nationalstat for.

Konkurrencestatskonceptet er fundamentalt forfejlet. Nationalstater er ikke virksomheder. De er nationalstater, og det er som sådan, de må og skal agere. Det giver ganske enkelt ikke mening i en globaliseret verden at opfatte de andre stater som vores konkurrenter. Tværtimod er de andre stater vores kolleger. Som nation har vi fælles interesser med de andre nationer, og tanken om, at vi på nationalt plan kan konkurrere os til en bedre fremtid, er hul i hovedet.

Der er især to ting, som gør, at nationernes indbyrdes konkurrence bliver vores fælles ruin. Ingen af dem er med i Pedersens bog, og de optræder heller ikke i den politiske debat. Den ene er internettet, den anden er de multinationale selskaber, som har større økonomier end små nationalstater. Hvordan Pedersen kan have overset begge dele i en bog fra 2011, forstår jeg ikke, og i det omfang, landets politikere og embedsværket anvender Konkurrencestaten som en slags road map eller i det hele taget opererer ud fra økonomiske teorier, der er ældre end internettet, er det som at navigere over Atlanten efter et kort over Peblingesøen.

Med internettet er nationalstatens grænser de facto nedbrudt på to væsentlige områder: penge kan flyde frit, og information kan flyde frit. Alle produkter, der kan omformes til information, kan omformes til binær talkode, og dermed kan de im- og eksporteres fuldstændig frit kloden rundt. I dag gælder det enhver form for software (fx computerspil, e-bøger og styresystemer), således at jeg kan sidde hjemme i stuen og købe produkter fra USA, Indien og resten af verden og hente dem direkte ind i min computer med mit kreditkort. Med opfindelsen af 3D-printeren betyder det, at jeg snart kan gøre det samme med hardware, dvs. alt lige fra sutteflasker til våbendele. Så er der de multinationale selskaber. Et af de største er Walmart, hvis omsætning i 2012 var på omkring 2.475.000.000.000 kr, Ifølge Finansministeriet forventer den danske stat, at indtægterne i 2014 bliver 666.000.000.000 kr. Walmart har altså en omsætning, der er næsten fire gange større end den danske stats.

Dette ændrer radikalt præmisserne for nationalstaten. Hvilket land vil ikke gerne sænke sine skatter for at tiltrække Walmarts eller andre store virksomheders hovedkontor? Ja, faktisk behøver man ikke engang tiltrække hovedkontorerne i fysisk forstand, for takket være internettet er det umuligt at sige, hvor firmaernes hovedaktiviteter eller den overskudsskabende aktivitet foregår. Man kan nøjes med at tiltrække firmaernes bankkonti. Nationalstaternes konkurrenter er altså ikke de andre nationalstater, men de virksomheder, som er så store, at de kan trumfe nationalstater på økonomisk magt. – Og så har jeg ikke engang nævnt de svimlende summer, som finansverdenen kan flytte rundt ved et klik på en mus. Derfor er nationalstaterne hinandens kolleger, og de er nødt til at begynde at opfatte sig som kolleger i en global verden. Der er ingen stater, som kan ’vinde’ den globale konkurrence, vi kan kun alle blive tabere.

Det ironiske er, at selv for de globale selskaber er der ingen fordel i nationalstaternes indbyrdes konkurrence. Tværtimod. Forudsætningen for handel og overskud er stabile, velstående samfund, og uden stabile og stærke retsstater, uden demokrati med ytrings- og forskningsfrihed, uden driftige små virksomheder og iværksættere er der ingen kunder – i hvert fald ikke nogen, der har råd til at købe noget, der kan generere et overskud i de store virksomheder.

Konkurrencestaten er derfor et misfoster, og Danmark kan udelukkende overleve på at blive en samarbejdsstat; samarbejde udadtil med de andre nationalstater, samarbejde indadtil med borgere, virksomheder, organisationer og institutioner. I stedet for at deltage i en global, økonomisk udmattelseskamp, som kun producerer tabere, burde Danmark gå forrest i en udvikling af nogle fælles, globale økonomiske spilleregler og globale arbejdstagerrettigheder. Takket være tidligere generationers samfundssind er vi nemlig et af de lande, som har både anseelse og råd.