Yksinhuoltajavanhemman rahapeliongelma varjosti nykyään 26-vuotiaan Pinjan koko lapsuutta. Pahimmillaan se johti Pinjan itsemurhayritykseen ja syömishäiriöön.

Peliongelmat koskettavat monia suomalaisia. Jenni Gästgivar

Kahdeksanvuotias tyttö on lähtenyt vanhempansa mukana kauppareissulle.

Matka ruokahyllyille kuitenkin keskeytyy, kun vanhempi ei voi vastustaa kaupan nurkkaan asennetun rahapeliautomaatin kiehtovia valoja ja kolikoiden kilinää.

Pelikoneen ääressä vierähtää tunteja. Pelatessaan vanhempi tuntuu vaipuvan transsiin ja kadottavan tajun ympäröivästä arjesta.

Eipä ketään tunnu kiinnostavan sekään, että vanhempi antaa välillä alaikäisen Pinjankin painella pelikoneen värikkäitä nappuloita.

Kauppareissulta lähdetään kotiin tyhjän kassin kanssa, kun ruokaa varten varatut rahat on pelattu. Isä ja äiti ovat eronneet, eikä kukaan tunnu tietävän, että Pinjan toisen vanhemman pelaaminen automaateilla on jo luisunut vakavaksi peliriippuvuudeksi. Se heittää synkän varjon pienen tytön lapsuuteen

Ongelmansa kanssa Pinja on täysin yksin, kun isä ja äiti ovat eronneet hänen ollessaan seitsemänvuotias.

Kotoa pois muuttanut vanhempi ole enää arjessa läsnä, eikä myöskään tietoinen entisen kumppaninsa peliriippuvuudesta.

Huoltajan peliriippuvuus on alkanut myös hävettää Pinjaa ja siksi hän jää 10-vuotiaana mieluummin kotiin kauppareissujen ajaksi: ”Kunpa kukaan luokkatoveri tai opettaja ei sattuisi tulemaan kauppaan samaan aikaan ja näkemään meitä hedelmäpelin tai yksikätisen rosvon äärellä...”

Yksinhuoltajavanhemman vimmaista pelaamista tyttären koulussa saama paniikkikohtauskaan ei lopeta. Päinvastoin. Rahapeliautomaatteihin uppoa summia, joiden rinnalla jopa 50 euroa lauantaiseen lottokuponkiin tuntuu pikkurahalta.

Teini-iässä vanhempi antaa Pinjalle pankkitunnuksensa, koska ei itse halua oppia käyttämään verkkopankkia.

Surkeat saldot

Nähdessään tilin surkeat saldot Pinja alkaa yhä kipeämmin ymmärtää, miksi heillä ei läheskään aina ole rahaa ruokaan.

Se on pieni ihme, koska peliautomaateilla viihtyvä huoltaja käy kuitenkin töissä.

Hänen palkallaan yhden aikuisen ja yhden lapsen talouden pitäisi pärjätä. Varsinkin, kun pelaamisongelman itselleen kehittäneellä vanhemmalla ei ole mitään muita riippuvuuksia.

Pinja ja peliongelmainen vanhempi salaavat ongelmansa muulta lähipiiriltä. Suvussa ei muutenkaan ole tapana puhua vaikeista asioista.

Nuorena töihin

Teini-ikäisenä kiltti ja tunnollinen Pinja alkaa itse hankkia perheeseen rahaa osa-aikatöillä.

Työnantaja on oma sukulainen, mutta hänellekään Pinja ei avaudu vanhempansa peliriippuvuudesta.

Pinja painaa töitä saadakseen rahaa perheen ruokiin, mutta aika pian nekin tahtovat tuhlaantua huoltajan pelaamiseen. Huoltaja vannoo maksavansa tyttärelleen vipit takaisin, mutta pitää harvoin lupauksensa. Ongelman salailu johtaa myös siihen, että Pinjalle puhkeaa syömishäiriö.

Rahapeliautomaattien lisäksi huoltaja pelaa myös muita Veikkauksen pelejä, mm. lottoa ja kenoa. Jos voittoja tulee, niin ne ovat satunnaisia roposia. Pelikoneisiin perheen tuloista voi pahimmillaan upota jopa useita satoja euroja kuukaudessa.

Pinjan täyttäessä 19 vuotta ollaan jo niin syvällä, että hän päätyy yrittämään itsemurhaa lääkkeillä. Kun hän palaa sairaalasta, vanhemman kanssa päädytään salaamaan tämäkin totuus lähipiiriltä.

– Silloin oli hellekesä. Yhdessä päätimme valehdella, että pyörryin keittiötöissä ja jouduin sairaalaan nestehukan takia.

Edes tyttären itsemurhayritys ei havahduttanut rahapeliriippuvaista huoltajaa.

Päinvastoin, pelikierre tuntui vain pahenevan. Pelikoneisiin vanhempi purki ahdistustaan myös siitä, että tytär oli ilmoittanut muuttavansa pois kotoa ja opiskelemaan toiseen kaupunkiin.

Pois kotoa

Käänne parempaan alkoi tapahtua vasta, kun Pinja lopulta toteutti päätöksensä ja päätti parikymppisenä muuttaa kotikaupungista opiskelemaan kotitalousopettajaksi Savonlinnaan.

– Soitin itse A-klinikalle ja kysyin, eivätkö he voi pakottaa minun vanhempaani hoitoon. Vastaukseksi sain kuulla, että he eivät voineet sitä tehdä, koska kyse oli täysi-ikäisestä ihmisestä. He kuitenkin kertoivat, että voivat tarjota minulle pelaajan läheisenä keskusteluaikaa ammattilaisen kanssa. Meistä kahdesta se olinkin minä itse, joka ensimmäisenä lähti hakemaan apua A-klinkalta, Pinja kertoo.

A-klinikan lisäksi hän haki apua myös yksityiseltä psykoterapeutilta. Lopulta hän ymmärsi kärsivänsä läheisriippuvuudesta: hän oli uhrannut omaa elämäänsä vanhempansa peliongelman takia.

Ammattilaisen tuella hän uskalsi hakea opiskelemaan vieraaseen kaupunkiin ja nosti ensimmäistä kertaa kissan pöydälle kotona.

– Kun kerroin, että muutan pois kotoa ja lähden opiskelemaan Savonlinnaan, vanhempanikin ymmärsi, että entiseen tapaan elämämme ei voinut enää jatkua, enkä voi olla enää rahoittamassa hänen pelaamistaan. Vasta nyt hän ymmärsi, miten hänen peliriippuvuutensa vaikutti minuun.

Huoli vanhemman romahdusriskistä kuitenkin varjosi Pinjan omaa elämää ja kotitalousopettajan opintoja vieraassa kaupungissa. Hän tinki omista tarpeistaan ja säästi edelleen siltä varalta, jos hänen pitäisi jälleen tukea vanhempansa rahapelaamista.

Vanhempi kuitenkin ymmärsi, että tyttären tarjoama tukiverkko oli poissa ja lähti hakemaan apua. Erityisesti vertaistuki toi elämään uutta merkitystä.

– Nyt hän hän on ollut jo vuosia kuivilla, vaikka alkuun tulikin retkahduksia. Välimmekin ovat nykyään hyvät. Itse jatkoin opiskeluja Joensuussa, mihin muutin Savonlinnan kampuksen mukana syksyllä 2018. Minulla on sellainen tunne, että nyt olemme vahvalla pohjalla, Pinja sanoo.

Läheisten äänitorvi

Lapsuusvuosien salailun sijasta Pinja puhuu lapsuudestaan nyt avoimesti peliriippuvaisten ja heidän läheistensä vertaistukiohjaajana ja kokemusasiantuntijana Sosped-säätiön Pelirajat’on -projektissa.

Hän on ollut mukana myös käynnistämässä kansalaisaloitetta, johon kerätään nimiä rahapeliautomaattien poistamiseksi kaupoista, kioskeilta, ravintoloista ja huoltoasemilta.

– Olen kääntänyt omat vaikeat kokemukseni voitoksi. Jonkun lähipiirin aikuisen olisi kuitenkin pitänyt tarttua vanhempani peliriippuvuuteen, jotkut heistä ovat varmasti olleet siitä tietoisia. Vasta itse tukea saatuani olen ymmärtänyt myös, ettei lapsi voi olla vastuussa aikuisesta vanhemmastaan. Siksi läheisten ei pidä myöskään tuntea häpeää ongelmasta, joka ei ole heidän itsensä aiheuttama.