Vaikka Euroopan unioni ja Britannia ovat onnistuneet alustavasti sopimaan lukuisista maan EU-eroon liittyvistä asioista, isoimmat niistä ovat edelleen ratkaisematta. EU:n neuvotteluihin valtuuttama ranskalainen Michel Barnier on toistuvasti muistuttanut, että mistään ei ole sovittu ennen kuin kaikesta on sovittu.

Niinpä eroneuvottelujen tähänastiset osasopimukset raukeavat, jos kaikista erosopimuksen yksityiskohdista ei päästä yksimielisyyteen ajoissa. Näihin kuuluvat muun muassa Britannian 44 miljardin euron EU-eroraha ja unionikansalaisten kohtelu Britanniassa brexitin toteutumisen jälkeen.

Erosopimuksen pitäisi olla valmiina viimeistään vuoden 2018 lokakuussa, noin puolen vuoden kuluttua, jotta se ehditään hyväksyä brittiparlamentissa ja kaikissa jäljellejäävissä 27 EU-maassa.

Oman paineensa asettaa Irlannin tilanne. Saaren uudelleen jakautumisen pelätään pahimmassa tapauksessa johtavan uusiin väkivaltaisuuksiin 20 vuoden rauhan jälkeen.

Politico-lehden mukaan Irlanti on vaatinut, että Britannian on esitettävä ratkaisunsa saaren poikki kulkevan kovan rajan välttämiseksi viimeistään Euroopan neuvoston kokouksessa kesäkuussa 2018. Ainakin toistaiseksi Lontoo on pitänyt aikataulua liian tiukkana.

Tosiasiassa brexit-neuvottelut ovat polkeneet paikallaan kaikkien merkittävien asiakysymysten osalta maaliskuusta 2018 lähtien. Brysselissä tämän on arvioitu johtuvan Britanniassa 3. toukokuuta järjestettyjen paikallisvaalien aiheuttamista sisäpoliittisista paineista

Theresa Mayn hallituksen uskotaan tarkoituksella jarruttaneen EU-erosta vastaavan ministerin David Davisin neuvottelujen etenemistä Brysselissä, jotta hallitus välttyisi kertomasta vaalien alla äänestäjille lisää huonoja uutisia eroneuvottelujen väistämättä surkeista tuloksista.

Osa EU-eroa kannattavista ministereistä on uhannut erolla, jos hallitus hyväksyy unionin.

Isoimpia avoinna olevia kysymyksiä ovat Britannian tulevat kauppasuhteet EU:n kanssa ja kovan tullirajan ja rajatarkastusten välttäminen Irlannissa.

Pääministeri May tietää hyvin, että molemmat kysymykset voitaisiin ratkaista muodostamalla EU:n ja Britannian välille tulliunioni. Tähän painostavat hallitusta niin brittiparlamentin EU-myönteiset konservatiivit kuin käytännössä lähes koko Britannian vienti- ja alihankintateollisuus, joka on riippuvainen esteettömästä kaupasta EU:n kanssa.

Myös oppositiossa oleva työväenpuolue Labour on ilmoittanut kannattavansa tulliunionia EU:n kanssa.

Painetta tulliunionin muodostamiseen lisää osaltaan se, että ilman sitä Britannian tulevan ja lähtevän rahtiliikenteen ennakoidaan ajautuvan välittömästi kaaokseen: Britannian pitäisi aloittaa rajatarkastukset, mutta tarkastusasemat puuttuvat.

Tulliunionista puhuminen on kuitenkin myrkkyä brexitiä ajaville brittipoliitikoille. Osa EU-eroa kannattavista ministereistä, kuten David Davis ja kauppaministeri Liam Fox, on uhannut erolla, jos hallitus hyväksyy unionin. Brexitin keskeinen syy on juuri tavoite itsenäisestä kauppapolitiikasta.

Brexitin ajajien on kuitenkin yhä vaikeampi argumentoida asiaperusteilla tulliunionia vastaan. Yksi kerrallaan heidän lupauksensa Britannian loistavasta neuvotteluasemasta EU:n ulkopuolella ovat osoittautuneet pilvilinnoiksi.

Kauppakumppaneita kiinnostaa enemmän 444 miljoonan EU-kuluttajan jäljellejäävä markkina kuin siitä irtoava 66 miljoonan kuluttajan Yhdistynyt kuningaskunta – joka on kaiken lisäksi vuoden 2018 ensimmäisellä neljänneksellä pudonnut Euroopan hitaimmin kasvavaksi taloudeksi.[2]

Muiden vaihtoehtojen puuttuessa pääministeri Mayn paineet tulliunionin hyväksymisestä ovatkin kasvaneet yhä suuremmiksi.

Koska siitä puhuminen on brexitin kannattajille punainen vaate, mahdollisesta tulliunionista alettu käyttää nimitystä customs partnership, tullikumppanuus. Kysymys on kuitenkin samasta asiasta.