Tiedättehän tämän tarinan: onnellista ja hyvää elämää viettävä nuori kokeilee kaverin tai ahneen diilerin houkuttelemana huumetta, joka syöksee hänet välittömästi addiktioon ja huumekierteeseen. Vuosikymmenten ajan huumevalistus perustui väittämään, että kuka tahansa voi jäädä koukkuun jo ensimmäisestä kokeilukerrasta.

Todellisuus näyttää toisenlaiselta. Huume-Suomen historiaa tehdessä minulle kävi selväksi, että nykyään huumeina pidetyt aineet olivat ennen 1950-lukua laajalti lääkekäytössä niin sodassa kuin rauhankin aikana. Silti vain harva jäi koukkuun.

Törmäsin hiljattain hämmentäviin lukuihin. Neurotieteen professori Carl Hart arvioi, että jopa 80 prosenttia huumeiden käyttäjistä ei ole ongelmakäyttäjiä. Sama pätee alkoholiin. Sadattuhannet, jopa miljoonat suomalaiset käyttävät alkoholia. Heistä vain noin 15 prosentille kehkeytyy alkoholiriippuvuus, alkoholismi.

On selvää, että keskuudessamme on ihmisyksilöitä, jotka alkoholisoituvat tai narkomanisoituvat muita helpommin. Miksi osa ihmisistä pystyy kohtuukäyttöön ja vain osalle muodostuu huumeongelma?

Yksi selitys on, että koukkuun jäävät todennäköisesti saavat huumeista paremmat kiksit kuin me muut. Syyt voivat olla niin aivokemiallisia kuin psykologisiakin – tai yhteiskunnallisia.

Toissatalvena tiedetoimittaja Jani Kaaro pohti kolumnissaan addiktion syvintä olemusta. Kolumnissaan Kaaro siteeraa tutkimuksia, joissa terveille koehenkilöille on annettu heroiinia tai morfiinia, mutta he eivät ole saaneet niistä mielihyvää tai vierotusoireita. Addiktioiden syy on siis jossain muualla kuin aineiden farmakologisissa ominaisuuksissa. Kaaron mukaan syy saattaa olla juurettomuus ja yhteiskunnallinen osattomuus, irtolaisuus, joka aiheuttaa psyykkistä kipua, jota huumeet hetkellisesti helpottavat.

Psyykkinen kipu voi toki johtua muustakin kuin juurettomuudesta. Tiedetään, että tylsistyneet ja kovia kokeneet yksilöt ovat taipuvaisempia käyttämään päihteitä kuin tyytyväiset. Addiktiot paikkaavat puutteita, täyttävät reikää ihmisen sisällä.

Ajatus ei ole uusi. Tämän ovat huomanneet monet vaikeasti huumeriippuvaisten kanssa työskennelleet.

Yksi ensimmäisiä kuvauksia heroiiniriippuvaisista löytyy Suomen lääkärilehdestä vuodelta 1947. Siinä Helsingin kaupunginlääkäri Erkki Jokivartio kuvailee Helsingin heroinisteja: ”Huumausaine piristää heitä, heidän ajoittaiset pahantuulenpuuskansa ja tunne-elämänsä disharmonia helpottuu, ulkonaiset ja sisäiset ristiriidat unohtuvat, heidän elämänpelkonsa, epäitsenäisyytensä ja pettymyksensä lakkaavat kiusaamasta heitä.”

Saman analyysin tekee lääketieteen lisensiaatti, psykoterapeutti Juhani Salakari viisikymmentä vuotta myöhemmin. Hänen mukaansa huumeongelmaisille käyttö on itsehoitoa, keino helpottaa ahdistusta. ”Heidän tunnekokemuksensa ovat usein eriytymättömiä ja niin musertavan voimakkaita, ettei niiden kanssa ole mahdollista tulla toimeen”, Salakari kirjoittaa.

Kyse on siis kyvystä sietää ja käsitellä todellisuutta ja sen herättämiä tunteita. Niin huumeiden kuin alkoholinkin käyttö, myös kohtuukäyttö, on jonkinasteista pakoa todellisuudesta. Ja juuri se on monen mielestä tuomittavaa.

Vuonna 1968 tuleva apteekkineuvos Marcus Olli kirjoitti Yliopiston farmaseuttikunnan lehdessä: ”Mielestäni on ainoa oikea tapa suhtautua marijuanaan erittäin jyrkän kielteinen. Meidän on uskallettava kohdata maailma sellaisena kuin se on, meidän on tyydyttävä niihin suorituksiin, joihin voimme pystyä ilman huumausaineita.”

Samansuuntaisia ajatuksia löytyy suomalaisen huumepolitiikan grand old manin, Lääkintöhallituksen entisen ylilääkärin Juhana Idänpään-Heikkilän kirjasta Huumeet (WSOY 1972): ”Niinpä niiden [huumausaineiden] jatkuvasta käytöstä on muodostunut eräänlainen kemiallinen oikotie arkipäivän realiteeteista, todellisuudesta irtautumiseen, jopa mielenhäiriöön.”

Juhana Idänpään-Heikkilä suhtautui tekemässäni haastattelussa yhä kriittisesti paitsi laittomiin huumeisiin, myös rauhoittavien lääkkeiden runsaaseen käyttöön. ”Olen saanut vaikutelman, että ihmiset turvautuvat, jos on vähän paha mieli ja ovat vähän melankolisia, niin johonkin ahdistusta lievittävään lääkitykseen. Mutta elämässä on tällaisia vaiheita, ne pitää vain oppia elämään. Ei se, että ottaa pillerin, auta siihen, että kohtaat sen päivä kaks myöhemmin.”

Taustalla on spartalainen ajatus siitä, että ihmisen täytyy elää kurinalaisesti, tunteensa ja mielitekonsa halliten. Nyt loppui ruikutus! Ylös, ulos ja lenkille!

Hieman yllättäen olen näiden maltillisten, konservatismiin kallellaan olevien miesten kanssa samaa mieltä. Mitään aineita ei kannattaisi käyttää tunteiden turruttamiseen tai maailman etäännyttämiseen. Rauhoittavien lääkkeiden väärinkäyttö on tässä mielessä yhtä ongelmallista kuin kannabiksen tai muiden laittomien huumeiden.

Eri asia on, kuinka realistista tällaisen ongelmakäytön kitkeminen on käyttäjiä rankaisemalla. Uskoisin, että minun kritiikkini ei ongelmakäyttäjiä hetkauta suuntaan tai toiseen. Moralisointi, valistus tai tuomitseminen ei tehoa ihmisiin, joita ajaa huumaavien aineiden pariin kestämätön ahdistus tai halu paeta surkeaa elämäntilannetta.

Toki jos ei olisi aineita, ei olisi niiden käyttöäkään. Haastattelussa Juhana Idänpään-Heikkilä sanoi, että ”idealistinen tavoite olisi tietysti se, että pääsisimme näistä keinotekoisista nautintoaineista niin kutsutusti eroon, ettei olisi tätä väärinkäyttöä ja siitä aiheutuvia ongelmia.”

Täysin huumeeton yhteiskunta on tosiaan varsin korkea päämäärä. Päänsä kun voi sekoittaa muillakin aineilla kuin varsinaisilla laittomilla huumeilla. Penkoessani Ylen arkistoja yllätyin, kuinka yleistä imppaaminen on ollut Suomessa vielä 1960-70-lukujen taitteessa. Alkoholin saannin ollessa vaikeaa, päihdehakuiset nuoret nuuhkivat joukolla tinneriä. Ne, jotka haluavat paeta todellisuutta sekoittamalla päätään, tekevät sen joka tapauksessa. Hiivasta ja sokerista voi tehdä kiljua, ja luonnosta voi poimia huumaavia kasveja ja sieniä. Kaikkia liuottimia maaleista liimaan ja bensiiniin on mahdoton kieltää ja jokaista metsäretkeä mahdoton valvoa.

Huumeeton yhteiskunta on utopia, käytännössä mahdoton saavuttaa. Minun idealistinen tavoitteeni on, että voisimme auttaa ihmisiä selvittämään päänsä, että he eivät enää tarvitsisi turruttavia ja helpottavia aineita kestääkseen itseään ja jokapäiväistä elämäänsä.