Det är något som de allra flesta borde kunna hålla med om. Hade man kunnat tro. I det senaste numret av tidskriften Neo skriver Ivar Arpi om sina möten med politiskt aktiva på den borgerliga sidan, som blivit utsatta för våld och hot från den autonoma vänstern, främst Antifascistisk aktion (AFA) och Revolutionära fronten (RF).

En ung kvinna berättar om hur hon fick utstå systematiska hot och trakasserier – för att hon var aktiv i Folkpartiets ungdomsförbund. En annan person från samma förbund berättar om hur han blev överfallen och utsatt för slag och sparkar. Skälet: han var ett ”borgarsvin”.

Exemplen är många fler. Enligt Säpos chefsanalytiker Ahn-Za Hagström kommer det största hotet mot demokratin från de autonoma vänsteraktivisterna, eftersom de har större förmåga än vit makt-anhängarna att använda våldsamma metoder.

Att det handlar om förkastliga angrepp både på enskilda människor och på det demokratiska systemet – det kunde man tro att det rådde stor enighet om. Men nej. Arpis artikel går under rubriken ”Vänsterns goda, fina hat”. För det är just så det tycks betraktas.

Efter att Uppdrag granskning gjorde ett reportage om vänsterextremt våld fick programledaren Janne Josefsson höra att han borde komma ut som nazist ”en gång för alla” – från en medarbetare på Sveriges Radio.

På DN Debatt (5/4) skrev fem forskare om att bekämpande av det vänsterextrema våldet hotar demokratin, eftersom den autonoma vänstern ”vill ha mer demokrati och bättre villkor för underordnade grupper”.

Författaren Ann Heberlein skrev i Sydsvenskan (20/12 2013) att man måste förstå att vänsterextremisterna slåss för att de är för alla människors lika värde och rättigheter. Exemplen är, även här, många fler.

Sparkar i magen på ungdomspolitiker, brev med buskap som ”din äckliga borgarhora, dagen vi ses bör du frukta för ditt liv” och telefonsamtal där den moderata kommunpolitikerns barn får höra att pappa ska ”passa sig jävligt noga”.

Det är detta som RF och AFA kallar för ”självförsvar” mot dem de anser ligger bakom samhällets orättvisor; fascister, liberaler, Sverigedemokrater, kapitalister, borgerliga ungdomsförbund, regeringen – ibland oklart vilket. Och det är detta som ansedda forskare, journalister och författare anser är att stå upp för demokrati och jämlikhet.

Man kan tycka att Sverigedemokraten, liberalen eller kristdemokraten har förfärliga åsikter. Det står en fritt att uttrycka det i debattartiklar, på torgmöten, genom att skriva saker på plakat eller vad man nu tycker är lämpligt.

Men aldrig med våld eller hot om våld.

Att så många verkar ha så evinnerligt svårt att konsekvent stå upp för denna hållning är bedrövligt.