Trots krigsscenerna på Paris gator i fredags kväll, och trots det terrorhot som fortsatt hänger över europeiska storstäder, är det som att man efteråt gör en dygd av bristande tankeskärpa. Massakern på Bataclan var inte någon attack på "det öppna samhället" i största allmänhet, eller ett diffust angrepp på "vårt sätt att leva".

Den globala jihadistiska rörelsen drivs av betydligt mer konkreta föreställningar och mål. Men det svenska politiska samtalet styrs av vissa koder, varav en är att verkligheten inte får framstå som alltför mörk.

I en artikel, publicerad före attackerna i Paris, menar Isobel Hadley-Kamptz att man bör avstå från att beskriva samtiden i alltför pessimistiska ordalag (Expressen Kultur 10/11). Att säga att "Något håller på att gå sönder i Sverige" (meningen som inledde Socialdemokraternas valmanifest 2014) eller att "Sverige går mot systemkollaps" (Margot Wallström om asylmottagandet) riskerar enligt Hadley-Kamptz att underblåsa en rädsla som göder främlingsfientlighet och extrema politiska partier.

Det är en systemkollaps

Samtidigt hör socialsekreterare av sig till journalister för att berätta att socialtjänsten inte längre klarar av att hjälpa barn som far illa. Kommuner Lex Sarah-anmäler sig själva för att man inte hinner registerkontrollera de familjer som föräldralösa barn placeras i. Ensamkommande barn och unga försvinner tillsammans med främmande män på Stockholm central utan att myndigheterna vet vart de tar vägen.

Det finns fog för att tala om en systemkollaps.

De senaste veckorna har medier dessutom rapporterat om en permanent population av gatubarn i Stockholm, om kåkstäder, och om ett eskalerande våld med skjutvapen, där svenska städer utmärker sig som mest våldsamma i Skandinavien. Göteborg är den stad i hela Europa som exporterar flest jihadister per capita.

Det finns grund för att tala om att något har gått sönder.

Normer som begränsar

Men Isobel Hadley-Kamptz formulerar också en av de normer som begränsat den svenska samhällsdebatten om segregation och migration: om svåra problem ska beskrivas, bör de åtföljas av lösningar för att situationen inte ska framstå som alltför dyster. Eller som Hadley-Kamptz uttrycker det, den stora utmaningen är att beskriva verkligheten "i termer av vad vi kan göra, vad som är möjligt och önskvärt och fantastiskt, och helst göra det utan att låta som en livscoach på speed".

"Vad är lösningen då?", har jag fått höra otaliga gånger när jag skrivit om problem som härrör ur den misslyckade integrationen, såsom våld mot ambulanspersonal eller bibliotek som trakasseras av ungdomsgäng. Att rapportera om samhällsproblem utan att samtidigt erbjuda en behändig lösning betraktas ofta som suspekt.

Det är ett skäl till att debatten fylls av ogenomtänkta förslag på lösningar på sådant som kallas "utmaningar", men som i själva verket ofta är mycket svårlösta samhällsproblem.

Segregationens svårigheter

En välfungerande debatt är en förutsättning för att sådana problem ska kunna hanteras. De svårigheter som härrör ur segregationen - växande klassklyftor, förslumning, våld - hade kunnat förutspås och ansvariga makthavare ställas till svars, innan situationen förvärrades utom kontroll. Journalister och debattörer hade behövt syna flosklerna och kräva bättre svar, och debatten hade behövt föras öppet.

Vi hade kanske ändå inte haft underbara dagar framför oss. Men samhällsutvecklingen hade kunnat ta en annan och mer konstruktiv riktning.

Paulina Neuding

kulturen@expressen.se

Paulina Neuding är jurist och skribent, samt tidigare redaktör på tidskriften Neo.

Följ Expressen Kultur på Facebook - där kan du kommentera våra artiklar.