Jag växte upp tillsammans med min mamma och mina nio syskon i en liten by i Angola i södra Afrika.

Hyddan där vi bodde hade stampat jordgolv. Livet handlade mest om att finna mat för dagen – vissa dagar blev vi mätta – andra inte.

När jag kom till Sverige som 16-åring 1986 framstod mitt nya hemland som totalt obegripligt. Jag var fullständigt oförberedd på ett liv i norra Europa.

Allt var främmande; människorna, dofterna, språket, vädret. Det är svårt att beskriva hur intensivt jag vantrivdes.

Men jag hade tur och fick ett jobb. Om nätterna diskade jag på en restaurang i Stockholm. Jag arbetade mellan klockan 17 och 01 och fick 3000 kronor i månaden.

Jag kunde varken ett ord på svenska eller engelska, men att diska kräver inga språkkunskaper.

Mitt jobb var inkörsporten till det svenska samhället. Genom det fick jag vänner, försörjning och framförallt självkänsla. Efter några månader kunde jag säga mina första meningar på bruten svenska.

Sedan jag kom till Sverige har jag haft ett stort antal enkla jobb, allt från trappstädning till reklamutdelning. Nu driver jag sedan några år tillbaka mitt eget företag.

Det har tagit mig nästan 30 år att nå dit jag är idag, men om jag inte fått mitt första jobb som diskare hade jag aldrig haft möjlighet att påbörja den resa som lett mig hit.

Jag önskar att alla de som kommer till Sverige idag ska få samma chans som jag fick. Ett jobb är den bästa vägen till såväl integration i samhället som till självrespekt.

Vi måste underlätta att få jobb för dem som kommer hit. Om det tar tid att få uppehållstillstånd bör man få jobba medan man väntar.

Jag tänker på tiggarna som sitter på gatorna där vi går. Att dela med sig några kronor eller lite mat är uttryck för medmänsklighet, men lindrar bara för stunden.

Ingen människa vill vara beroende av allmosor för sitt uppehälle.

Ibland ställs frågan om det inte finns en risk för att tiggarna ska bli utnyttjade som arbetskraft. Kanske får de jobba på ”slavkontrakt”. De befinner ju sig i en väldigt utsatt situation. Den risken finns självklart och det sker med all säkerhet redan idag.

Det finns människor som saknar empati och tar varje tillfälle att sko sig på andras olycka. Samtidigt måste vi vara realistiska och inse att tiggarna i utgångsläget befinner sig i en eländig situation.

Nästan vilket jobb som helst är bättre än att sitta på gatan och tigga.

Vi borde kunna hjälpas åt för att ge jobb till dem som allra mest behöver det. Ett enkelt jobb kan vara det första steget mot värdighet, självkänsla och ett bättre liv.

Det finns knappast någon brist på enkla arbetsuppgifter i vårt samhälle. Jag vet av egen erfarenhet att enkla jobb är bra.

Låt oss skapa fler sådana!