Nyheten slog ner som en bomb häromdagen: Kungen av asylboenden, Bert Karlsson, avslöjade att han lägger ner 40 av sina 44 asylboenden runt om i Sverige. Detta som en direkt följd av att regeringen nu lämpar över så väl kostnader som arbets- och integrationsproblem – omdöpta till utmaningar – från staten till kommunerna runt om i landet. Det medför en enorm kapitalförstöring då hundratals hotell, vandrarhem, äldreboenden och herrgårdar som med statens/regeringens goda minne byggts om till asylboenden nu kommer stå tomma. Avtalen kommer sägas upp i snabb takt samtidigt som de enkla jobben uteblir.

Istället råder det fullt kaos ute kommunerna där man slåss om att köpa extremt dyra modulhus som placeras med tillfälliga bygglov i ghettoliknande områden. Kommunerna får ett övergångsbidrag som inte på något sätt kommer att motsvara kommunernas kostnader vare sig rent ekonomiskt eller socialt på sikt.

De kommunanvisningar som nu gjorts av arbetsförmedlingen, med stöd av länsstyrelsen, sägs bygga på bland annat arbetsmarknaden. De bygger definitivt inte på bostadssituationen. Något som uppmärksammats av bland annat Expressens Anna Dahlberg. Sveriges kommuner och landsting, SKL, varnar för skattechocker ute kommunerna då det inte bara ska byggas modulhus men kommunerna ska ordna såväl platser på dagis som i skolor. Dessutom socialbidrag i åratal för människor utanför arbetsmarknaden.

Bosättningslagen innebär en omfattande folkförflyttning, det vill säga de kommuner och landsting som med mycket möda byggt upp en mottagningskapacitet kommer nu få se mottagarna av social service flyttas till en helt annan del av Sverige. När var och hur äldreboendena åter ska kunnas erbjudas till de äldre och hotellen öppnas för det lokala näringslivets fromma återstår att se. Inget ord kan bättre beskriva svenska kommunpolitikernas känsla idag än:

Vanmakt

Regeringen vill två sina händer och lätta Migrationsverkets och därmed statens börda. Statsministern vill lägga ansvaret för en ogenomtänkt migrationspolitik på kommunpolitikerna. Allt för att regeringen inför valet 2018 ska kunna lasta den olösliga situationen på kommunpolitikernas inkompetens. Värst kommer det kanske bli för tillväxtkommunerna där det varken finns bostäder eller ”enkla” jobb. Ofta inte heller kommunägd mark att tillgå.

Här är Kungsbacka ett utmärkt exempel:

700 personer, huvudsakligen från Syrien och Eritrea, ska placeras i år och under 2017 i en kommun där bostadskön nu omfattar 6 500 personer. Kommunen har slutit överenskommelser med såväl kommunala som privata hyresvärdar om ett en del av de lägenheter som blir lediga inte ska gå till de tusentals köande utan tilldelas de som nu anvisas till kommunen. Kanske inte en självklar integrationsfrämjande åtgärd.

Men det räcker inte. Med föga framgång har kommunen försökt hitta privata uthyrare. Nu tvingas kommunen istället satsa på temporära modulboenden och ombyggda kommunala lokaler, något Kungsbackas kommunledning i det längsta tagit avstånd från. Det var också i Kungsbacka som Bert Karlssons så sent som för ett år sedan försökte tvinga igenom ett nytt asylboende för flera hundra personer. Ett boende som,visar det sig nu, skulle ha varit en rejäl felsatsning.

Samtidigt är jobbmarknaden i det närmaste obefintlig kommunen för de som nu kommer. Det fanns nyligen bara halvdussinet ”enkla” jobb att söka i Kungsbacka enligt arbetsförmedlingens platsbank. Detta visar tydligt på desperationen från regeringens sida då skälet bakom bosättningslagen som trädde i kraft 1 mars var att förbättra nyanländas etablering på arbetsmarknaden. En arbetsmarknad som i dagsläget med andra ord inte finns. Den kommun som säger sig inte kunna klara bostäderna kan enligt länsstyrelsen förvänta sig att de anvisade helt enkelt körs till kommunen ifråga och lämpas av. De blir sedan fall för socialtjänsten.

När kommunerna nu desperat försöker finna boenden åt de i de flesta fallen ensamkommande männen i små lägenheter eller korridorboenden så pågår vad som för de flesta svenskar är helt okänt. Större delen av de flyktingar och migranter, drygt 160 000, som tog sig till Sverige förra året var ensamkommande män. Men de var sällan ensamstående män. De var familjefäder eller söner i familjer där de skickats ut som förtrupp. Deras uppgift var att skaffa uppehållstillstånd och flyktingstatus för att sedan kunna begära familjeåterförening. En senfärdigt införd ny lag gjorde detta svårare för personer som sökt asyl efter 24 november 2015. Det vill säga efter det att puckeln av asylsökande redan var passerad.

De som hittills hunnit ta sig genom asylprocessen har nu allt oftare fått tidsbegränsade uppehållstillstånd som ”alternativt skyddsbehövande” vilket försämrar möjligheten för dem att begära familjeåterförening. Detta märks redan i Migrationsdomstolarna där klagomålen på status nu blivit vanligare.

De nyanlända är inte nöjda med att få skydd i Sverige, så asylsökande de varit, utan vill få sin status ändrad från ”alternativt skyddsbehövande” till ”flyktingar” för att få ökade chanser att ta hit sina föräldrar, hustrur och barn.

Svensk media har i en rad reportage vittnat om denna frustration hos personer som säger att de valt just Sverige för att familjerna ska kunna ta sig hit som anknytningsfall. Om de hastiga lagändringarna inte tillkommit kunde Sveriges dryga 160 000 tusen asylsökande förra året lätt ha kunnat medföra en betydligt högre invandring. Nu minskas den siffran något, men ingen vet hur mycket. Familjeanknytningen har varit den största invandringen till Sverige. Lagändringens konsekvens har hittills inte prövats då huvuddelen av de asylsökande fortfarande inte har fått beslut i sitt ärende.

Så medan kommunerna går på knäna och bygger extremt dyra ungkarlslägenheter kan behovet om några år istället vara ett helt annat: omfattande brist på tre till femrumslägenheter, ett enormt tryck på skolor, sjuk- och tandvård och en arbetsmarknad där de enkla jobben förblir en dagdröm för Ylva Johansson och hennes kollegor.