Sådan är fascismen Främlingsfientliga partier över hela Europa kraftsamlar inför EU-valet. Men hur ska vi förstå Sverigedemokrater, franska Nationella Fronten och brittiska UKIP? Är de verkligen fascister? Dick Harrison har sökt svar i fascismens idéhistoria. av Dick Harrison Låt oss göra en sak klar: fascister existerar. Den ideologi som formades i Italien under åren kring 1920, och som under påföljande decennier inspirerade till högerradikala politiska experiment från Balkan till Argentina och Japan, är inte död. Det finns fortfarande fascistiska partier, lyckligtvis småskaliga, vars medlemmar drömmer om att upprätta diktatur, stärka den inhemska folkstammen och återta förlorade territorier. I Henrik Bromanders episka och mästerliga serieroman Smålands mörker (Galago, 2012) möter vi ett typiskt exempel på en dylik naiv småstadsfascist, en person vars ideologi dessbättre inte blir relevant för andra än den närmaste bekantskapskretsen. När termen fascism används i dagligt tal är det emellertid knappast dessa ideologiskt medvetna Mussolinilärjungar som avses, inte heller deras Hitlerinspirerade kusiner ännu längre ut på högerkanten. Termen brukas huvudsakligen som skällsord, ett invektiv som folk vräker ur sig mot personer man ogillar. En ”fascist” kan vara en man som vill stärka försvaret, en politiker som uppskattar starka fackföreningar med nära band till regeringspartiet, en polis som ingriper mot illegala demonstrationer eller bara någon som hissar en svensk flagga. Ofta kan termen bytas ut mot ord som ”förtryckare”, ”intolerant skitstövel”, ”rasist” eller ”nationalist”. Varje gymnastiklärare som insisterar på ett övermått av armhävningar löper risken att kallas ”fascistjävel”. Få politiska begrepp har visat sig besitta en lika stor potential inom de fula ordens sfär. (Det enda som slår ”fascist” med råge är ”idiot”, ursprungligen en antik grekisk term för ”privatman”, en person som önskade stå utanför politiken och bara ägna sig åt sig själv. I den athenska demokratin var sådant beteende allt annat än comme il faut.) Att det slarvas med fascismbegreppet är inget nytt. Ett tidigt exempel är kommunisternas öknamn på socialdemokrater under 1930-talet, ”socialfascister”. Termen bottnade i Stalins uppfattning att socialdemokratin var en variant av fascismen eftersom den blockerade för övergången till kommunism. George Orwell (i artikeln ”What is Fascism”, Tribune 1944) slog fast att begreppet fascism hade blivit urvattnat intill meningslöshet eftersom det användes om allt möjligt – om bönder, affärsidkare, rävjakt, tjurfäktning, homosexualitet, astrologi, kvinnor, hundar, vandrarhem och så olika personer som Rudyard Kipling, Mahatma Gandhi och Chiang Kai-shek. Under efterkrigstiden, särskilt under vänstervågen på 1960- och 1970-talen, vidgades ordets pejorativa användningsområde ytterligare. I Storbritannien kunde man höra skällsordskombinationen fascist pig om massor av individer, i synnerhet inom statliga myndigheter med konservativ prägel. Thatcherregimen blev hårt utsatt. I USA har vänsterkritiker flitigt nyttjat ordet om Reagans, Bushs och till och med Obamas administrationer. Sedan 1970-talet har den engelska termen Christofascists syftat på fundamentalistiska kristna och efter 11 september-attacken 2001 myntades termen Islamofascists om militanta islamister. Om man googlar på ”Jewish fascism” får man upp åtskilligt. Kort sagt: Ordet fascism används i dag nästan uteslutande som negativ smädesterm av människor som inte betraktar sig som fascister. Detta leder till förutsägbara problem när opinionsbildare sätter den stigmatiserande fasciststämpeln på politiska riktningar som endast har ett fåtal beröringspunkter med den fascistiska ideologin. Metoden är enkel, gammal och välkänd. Det handlar om att öka på skurkbördan hos motståndare genom att göra dem guilty by association: om man har en gemensam nämnare med fascismen – till exempel en stolt nationalism – delar man förmodligen övriga fascistiska värderingar också. Ett praktexempel är hur politiska motståndare till Israel sätter likhetstecken mellan sionism och fascism. Men företeelsen finns även i vår svenska politiska kultur. Journalisten Henrik Arnstad publicerade 2013 boken Älskade fascism: de svartbruna rörelsernas ideologi och historia (Norstedts). Han har även tidigare debatterat ämnet, både i böcker om andra världskriget, med fokus på Finland, och i tidningsartiklar. När Arnstad definierar Sverigedemokraterna som ett fascistiskt parti utgår han från att ”kärnan i den fascistiska ideologin är nationalismen” (DN 15/11 2012). Han likställer SD:s folkliga ”ultranationalism”, med målet att portförbjuda islam, med Hitlers förföljelse av judar. Arnstads slutsats är att fascismen i dag är Sveriges enda ”framtidstroende politiska rörelse”, som drömmer om ett ”etniskt rensat, mytiskt och pånyttfött nationalistiskt Sverige”. Han länkar sin definition av SD till den ”neofascistiska” strömning som växte fram i Västeuropa under 1970- och 1980-talen. Neofascisterna tog avstånd från rasbiologi men hyllade det etniskt homogena samhället och gick till storms mot mångkulturalism. Ett prominent element var fruktan för invandrare som riskerade att undergräva nationerna. Arnstad noterar att dessa partier förvisso inte har kallat sig fascistiska men icke desto mindre har fascismen som ideologi. Det faktum att de inte motsätter sig det parlamentariska systemet utan vill styra genom ”majoritetssamhällets tyranni” är en bisak i sammanhanget. Har det någon betydelse att Arnstad och andra debattörer spelar ut fascistkortet när Sverigedemokraterna kommer på tal? Förstår vi detta och andra nya högerpartiers intentioner på bästa sätt om vi skärskådar dem genom fascismfiltret? Knappast. Om fascismtermen brukas med den bristande urskiljning som i dag kännetecknar språkbruket är risken överhängande att debattörerna lägger krokben för sig själva. Egentligen är det besynnerligt hur lätt det har blivit att fylla fascismterminologin med skiftande innebörder. Ordets etymologi och ursprungliga användningsområde är välkända. Fascism kommer av latinets fasces, ”spöknippen”. Buntar av björk- eller almspön bars av liktorerna i det antika Rom som symbol för makten att prygla missdådare. I senare tid har fasces förekommit i åtskilliga sammanhang, till exempel i symbolen för det svenska polisväsendet. Termen anammades med entusiasm av Benito Mussolini, som efter första världskriget grundade kampgrupper, fasci di combattimento. De utgjorde kärnan i den rörelse som på 1920-talet tog makten i Italien. Mussolini definierade själv fascismen, tillsammans med Gioacchino Volpe, i en omfattande artikel i Enciclopedia Italiana i början av 1930-talet. Il Duce förklarade att fascismen vände sig mot såväl socialism som liberalism och att ideologin till sin natur var odemokratisk. Den tog spjärn mot de doktriner som sökte sitt ursprung i franska revolutionen och blickade framåt, mot en auktoritär stat utgående från nationen. Mussolinis text är typisk för hur fascisterna proklamerade sin lära under mellankrigstiden. Teoretiker som Giovanni Gentile framställde rörelsen som en tredje väg vid sidan av den liberal-kapitalistiska och den marxistiska. Fascismen utgick från staten, som skulle domineras av ett enda parti. Staten skulle omfatta hela samhället genom korporativa organisationer och slå vakt om privategendomen. En annan central faktor var idén om nationen som en enhet som krävde stark ledning och en kollektiv identitet, vilken måste få sätta sig över individuella hänsyn och kunna kanaliseras till krig. Fascismen var fientlig mot etniska och religiösa grupper som inte kunde assimileras med nationen. Det är ingen överdrift att likställa den italienska fascismens uppkomst med en (missnöjes-)rörelse som sökte efter en teori. Fascisterna var besvikna på första världskriget, hade mist tron på demokrati och avskydde kommunism. De plockade militarism och nationalism från höger, tanken på social revolution och kollektivism från vänster. Framför allt gjorde de en poäng av sin längtan efter, och krav på, kraftfull handling. Det revolutionära inslaget betonades. Även om fascisterna slog vakt om traditionella värderingar betraktade de sig som modernistiska nydanare som vände det gamla samhället ryggen. Fascismen inbegrep, enligt ett uttalande från Mussolini 1921, ”en stor mobilisering” av materiella och andliga krafter, med målet att ta makt över staten och skapa ett bättre samhälle. Visserligen var man öppen för samarbete med bourgeoisien, men på längre sikt föredrog man en socialisering inom ramen för den korporativa staten. I den omfattande forskning som gjorts om 1920- och 1930-talens fascistiska rörelser brukar ovan nämnda element ideligen komma i fokus, av goda skäl – fascisterna menade vad de sade och skrev, i synnerhet vad nationalismen beträffar. Alla fascister var nationalister, i den bemärkelsen att de uppfattade nationen som en organisk enhet i kamp mot andra nationer. Nationsuppfattningen var rasistisk, men objekten för rashat varierade partierna emellan; den enda gemensamma nämnaren var att de uppfattade européer som högre stående än icke-européer. Nazismen i Tyskland – som ibland räknas som en variant av fascismen – var ett extremt exempel med militant antisemitism som en av huvudpunkterna på programmet, medan originalfascismen i Italien antog antisemitiska drag först i ett mycket sent skede av sin utveckling, efter inspiration från Tyskland. Men alla nationalister var inte fascister. Identifieringen av nationen och idealiseringen av det egna folkets förflutna går som en röd tråd genom alla staters historia under första hälften av 1900-talet. Det var vid denna tid vi började hissa nationsflaggor, heja på våra idrottare och utforma de förment nationella sedvanor som präglar våra länder än idag. För att en nationalist skulle kunna definieras som fascist krävdes även en fast övertygelse om behovet att upprätta en totalitär stat, om nödvändigt med våld, som kontrollerade hela samhället genom politiska organisationer, säkerhetstjänst, polismakt, ett likriktat skolväsen och intensiv propaganda. Staten måste bli livskraftig och fick gärna angripa svagare grannar. Därtill kom den ”tredje vägen” inom ekonomiskt tänkande, föreställningen att både kapitalism och socialism borde avskaffas och ersättas av en samhällsmodell som upphävde klassmotsättningar. Fascisterna menade inte att klasserna skulle försvinna, tvärtom, men staten skulle medla mellan dem och åstadkomma enighet inom nationens ram. För att slippa bli beroende av andra stater var fascisterna dessutom negativa till alltför mycket utrikeshandel och föredrog en ekonomisk politik som syftade till självförsörjning. Mellankrigstidens fascister föraktade kapitalismen, eftersom kapitalister lätt urartade till dekadenta individualister och andefattiga materialister som var likgiltiga för nationens behov. Däremot applåderade de kapitalismens profitjakt, något som rimmade väl med avståndstagandet från jämlikhets- och jämställdhetstankar. Det fascistiska samhället skulle vara orättvist för orättvisans egen skull, eftersom denna skapade en dynamik som förde utvecklingen framåt. Ett av de mest markanta dragen i fascismen var nämligen dess förakt för svaghet. Sociala reformer och välfärdsinrättningar i all ära, men de var ämnade att stärka det nationella medvetandet och uppslutningen kring staten. De skulle absolut inte hjälpa de svaga att överleva. Fascisterna var socialdarwinister som ville forma ett starkt och livskraftigt folk och utplåna degenererade element, till vilka de homosexuella räknades. Även synen på könsroller låg ljusår från dagens ideal. Den fascistiska kvinnan skulle ha som huvuduppgift att föda barn, medan idealmannen skulle vara krigare. Kvinnor skulle hålla sig borta från arbetsplatserna, eftersom deras närvaro på dessa scener ökade risken för manlig arbetslöshet. Så långt är det inga problem. Fascisternas åsikter är lätta att läsa sig till och forska om. Men sedan börjar bekymren. Från många håll, i synnerhet marxistiskt, utsträckte man i ett tidigt skede betydelsen av ordet fascism. Definitionen av socialdemokrati som socialfascism är redan nämnd. I det längre perspektivet utvecklades ett fascismbegrepp som inkluderade mängder av extrema högerpartier, med den tyska nazismen i främsta ledet. Här rymdes även ”austrofascismen” i Österrike, som motarbetade nazisterna och krossades av Hitler 1938, pilkorsarna i Ungern, Falangen i Spanien, Järngardet i Rumänien, Ustaarörelsen i Kroatien och rexisterna i Vallonien, med flera. Med lite god vilja kunde termen även utsträckas till Lapporörelsen i Finland. På detta sätt har fascismbegreppet sedan länge brukats i media och i referensverk, medan forskare har varit skeptiska – i synnerhet som skillnaderna mellan exempelvis Hitlers Tyskland, Mussolinis Italien och Francos Spanien var avsevärda. Genom att bunta ihop dem alla under rubriken fascism missförstår man, har forskarna menat, de historiskt väsentliga nyanserna. Det mest uppenbara exemplet är den extrema variant av antisemitism som utgjorde en av kärnpunkterna i nazismen men som saknades hos många andra totalitära rörelser under mellankrigstiden. Ett annat exempel är diskrepansen mellan den modernistiska och republikanska spanska Falangen under José Antonio Primo de Rivera i mitten av 1930-talet och den konservativare, mer traditionalistiska och katolska politik som förknippas med Falangen sedan Franco tagit över rörelsen under spanska inbördeskriget. Å andra sidan finns det forskare som inte har nöjt sig med att sätta fascistetiketten på alla högerextremister. Vissa har gått ett steg längre och betonat likheterna mellan totalitära rörelser både till vänster och höger genom att sammanfatta dem alla med termen totalitarism. Vad händer om vi tar 1920- och 1930-talens fascistiska tankegods på allvar och söker efter likheter i dagens högerrörelser? I hur stor utsträckning är de partier som förknippas med namn som Haider och Le Pen fascistiska i ideologisk mening? Hur mycket bör tolkas som nationalistisk konservatism snarare än radikal fascism? Är ideologiskt betingad främlingsfientlighet per definition fascistisk? Kan vi förstå en politisk våldsverkare som Anders Behring Breivik genom att gå omvägen via en analys av fascistiskt tänkande? Eller är det tvärtom, att ett sådant angreppssätt gör det svårare för oss att inse individernas och rörelsernas bevekelsegrunder? Det är på denna punkt jag vill höja ett varnande finger. Det nationalistiska draget i fascismen går igen i Sverigedemokraternas grundläggande värderingar, men det återfinns också i otaliga andra åsiktsriktningar och opinioner som utvecklats under 1800- och 1900-talen. Att definiera ett parti som fascistiskt bara för att det hyllar den egna nationen och vill bromsa invandring är att gå för långt. Vi missar målet. Arnstad och likasinnade debattörer hävdar att vi gör oss själva en otjänst genom att inte kalla saker vid deras rätta namn och uttryckligen definiera SD som ett fascistiskt parti. Men fascismen, i den demoniska gestalt som den framträdde under mellankrigstiden, inkorporerade mängder av element som i allt väsentligt saknas hos dagens högerpopulister. Här fanns, som ovan förklarats, en uttalad våldsideologi och krigsromantik som tog sig praktiska uttryck, en totalitär inställning till staten och det politiska livet samt en högst officiell rasbiologi. Världen förändras, så även ideologi och praktik. Det leder fel att förutspå framtiden genom att söka de omedelbara rötterna till dagens högerpopulism i 1930-talet. I så fall kan vi lika gärna leta efter ett ideologiskt ursprung i det nationalistiska uppvaknandet på 1800-talet. Om vi vill analysera Sverigedemokraterna, Sannfinländarna, Dansk Folkeparti, Jobbik, Gyllene gryning och deras systerpartier på ett seriöst sätt är det mer relevant att bena ut deras politiska program. I Sverigedemokraternas fall är detta enkelt. De är främlingsfientliga och vill begränsa invandringen. De är också besjälade av en romantisk tro på Sverige och det svenska, vilket genomsyras av allt från vikingar och Karl XII till Per Albin och folkhemmet. Lagom doser nostalgi och xenofobi förenas i en form som blivit allt vanligare i många europeiska länder med EU-kritiska opinioner. Det är farligt nog. Att bunta ihop Jimmie Åkesson et consortes med Hitler och Mussolini är dock föga produktivt. Dagens politiska partier måste förstås på egna premisser. Deras åsikter bör bemötas med utgångspunkt i de konkreta hot de representerar och de mål de strävar efter att uppnå. Den parlamentariska demokratin i Västvärlden är i dag så fast etablerad och har så stark folklig legitimitet att det är absurt att tro att den riskerar att kvävas av ytterlighetspartier, i synnerhet som dessa inte ens är fientliga till systemet. Den dag Jimmie Åkesson kallar sig revolutionär, pläderar för korporativism, deklarerar sin dröm om avskaffandet av alla politiska partier utom det egna, poängterar sitt förakt för svaghet, kräver inrättandet ett nytt rasbiologiskt institut, yrkar på att få annektera Åland och organiserar en kraftfull ”marsch mot Stockholm” med SD:are i folkdräkt – då finns det skäl att hissa varningsflagg för fascism. Tills den dagen kommer är det mer konstruktivt att sakligt konstatera att partiets vision av det gamla goda svenska samhället bygger på falsk historieskrivning, liksom att dess rädsla för främlingar vilar på lika stora doser okunskap om omvärlden som oförståelse för hur kulturer – även nationella – formas och omformas genom fruktbara möten med andra folk. Till detta kommer en annan besvärlig problemdimension. Vem tjänar på att Jimmie Åkesson utmålas som ondskan personifierad, som Sveriges svar på Benito Mussolini och Adolf Hitler? Svar: Jimmie Åkesson själv, och hans parti. Det är ingen större konst för SD:s företrädare att visa på hur mycket partiets politik skiljer sig från 30-talstotalitarismen. Ju mer bisarra de kan få sina fascistvarnande motståndare att framstå som, desto mer stärks deras egen trovärdighet i det offentliga rummet. Och varje gång Arnstad, eller någon annan, varnar för den fascistiska vargen, utan att han kommer, ökar risken för att vi till slut tröttnar och blir desto mer överraskade när/om den verkliga ulven dyker upp. Artikeln publicerad i Neo #2–2014 Lämna en kommentar