Norsk lov er bygget på at psykiatriske pasienter som er så alvorlig syke at de ikke har forutsetninger for å vurdere sitt eget beste, skal tas vare på og beskyttes så langt det er mulig.

FN og Europarådet har flere ganger kritisert Norge for å bruke for mye tvang i psykiatrien. Å legge en pasient i belter skal være absolutt siste tiltak. Alt annet skal være prøvd først.

Ifølge loven som regulerer bruken av såkalte «mekaniske tvangsmidler» som belter, reimer og tvangstrøye, skal bruken av tvangsmidler gjøres så kortvarig og skånsom som mulig.

Kvinnen på Gaustad har levd kontinuerlig med beltene i to år. Belteregimet ble innført vinteren 2014, etter at hun hadde påført seg et sår som var så dypt at det var en akutt fare for at hun kunne få en livstruende infeksjon.

– Vi brukte masse tid på å finne andre løsninger som kunne hindre henne i å nå såret. Da vi til slutt innførte beltene, hadde jeg egentlig ikke så mange kvaler rundt det. Vi hadde snudd hver stein. Vi så at vi kunne få til å ha henne i belter, men samtidig tilrettelegge for at hun kunne skrive, ta bilder, slappe av og sove i sin egen seng. Vi klarte å få til noe som var i nærheten av normale aktiviteter for henne, sier kvinnens psykiater Gunnar Henden ved Gaustad, Oslo Universitetssykehus, til VG.

Utgangspunktet var at belteregimet skulle vare i noen måneder, til såret var grodd. Slik gikk det ikke.

– Det hadde ikke grodd før det var gått et halvt år. Da tok vi henne ut av beltene. Men det tok bare noen få uker før såret var åpent igjen, og da måtte vi fortsette.