Et norsk skatteparadis som bør dø | Andreas Slettholm

17. nov. 2017 19:30 Sist oppdatert 18. november 2017

Fire fartøyer tilhørende rederiet Havila i opplag på Moltustranda i Herøy kommune. Arnfinn Mauren

Om andre næringer hadde skattet som rederiene gjør, ville europeiske velferdsstater slik vi kjenner dem, brutt sammen.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Det er bare tull at alle norske medier mener det samme. Ta for eksempel spørsmålet om skatteparadiser, nå i lys av Paradise Papers.

Vi i Aftenposten er opptatt av problemene med internasjonal skatteflukt, og hvordan multinasjonale selskaper utnytter forskjeller i lands lovgivning.

Vi er opptatt av å få frem hvordan utstrakt skatteplanlegging gjør at vanlige skattebetalere må ta større deler av regningen, og at det gjør det vanskelig å drive norsk butikk når din internasjonale konkurrent slipper skatt.

Mener skatteparadis er OK

Norsk presses mest høyreorienterte aviser derimot, mener skatteplanlegging er uunngåelig og derfor må aksepteres.

Under Panama Papers skrev Nettavisen på lederplass at norske politikere ikke har grunn til å være opprørte over at andre land har lav skatt for å tiltrekke seg kapital.

Året før mente Trygve Hegnars Finansavisen at «skatteplanlegging er bra», dessuten er Norge «akkurat like kynisk som andre land og øyer».

Poenget deres er at Norge også er et skatteparadis for noen. Nærmere bestemt rederinæringen.

Og da blir den norske kritikken mot skatteparadiser dobbeltmoralsk. I Nett- og Finansavisens verden er dobbeltmoral som kjent det aller verste man kan drive med.

Nike finter seg unna norsk skatt. Her er Stormberg-gründerens skatteregnestykke.

Inge Grødum

Bjelken i det norske øyet

Avisene gjør rett i å påpeke denne åpenbare bjelken i det norske øyet.

Men de tar feil når konklusjonen blir at det er helt OK å være et skatteparadis bare fordi Norge er det.

Det er ikke OK i det hele tatt.

Rederiskatteordningen går kort fortalt ut på at rederiene slipper skatt på overskuddet på skipsfart. I stedet betaler de en bitte liten avgift for skipene.

De gunstige vilkårene har rederiene fått takket være en blanding av Norges historie som sjøfartsnasjon, god lobbyvirksomhet, ideen om ringvirkninger til andre kystnæringer og for liten offentlig oppmerksomhet.

Og viktigst av alt: Rederienes trussel om utflagging. Mister de privilegiene, seiler de under et annet flagg i stedet, sier de.

Argumentet: Skaper aktivitet

Slik demonstrerer de effektivt både begrunnelsen og problemet med skatteparadiser. Argumentet er at lav skatt tiltrekker seg kapital, som igjen skaper aktivitet og arbeidsplasser.

Slik forsvarer Nederland sin lave skatt for amerikanske selskaper, Norge sin lave rederiskatt og Bermuda lav skatt for det aller meste. Arbeidsplassene skaper inntekter som igjen kommer staten til gode.

Dette er i og for seg riktig. Men hvis målet med skattekutt er å sørge for at viktige bedrifter etablerer seg eller forblir, hva da når nabolandet velger å tilby enda lavere skatt?

Nok en særordning

Det må nevnes at arbeidsplassargumentet i Norge svekkes av at rederiene har fått enda en særordning.

De har nemlig også fått staten med på å betale dem for at de skal velge norske sjøfolk fremfor utlendinger.

Staten subsidier rederiene direkte med to milliarder kroner neste år, minst 50 ganger hva de selv bidrar med til statskassen gjennom skipsavgiften.

Dette kalles nettolønnsordningen, er blitt utvidet senest i år, og lovfestet under Solberg-regjeringen.

Trusselen om utflagging gjør altså at de slipper å betale skatt, og trusselen om å ansette utlendinger gjør at staten betaler mellomlegget.

Og likevel sliter rederiene med lønnsomheten.

Det gir grunn til å spørre om det ikke hadde vært bedre å investere pengene i mer fornuftige ting. For særskatteordningen har den effekt at kapital kanaliseres til rederiene heller enn andre steder.

Som for eksempel lønnsomme bedrifter.

Paradise Papers: DNB har hundrevis av kunder med virksomhet i skatteparadiser

Er blitt forsøkt avviklet

Rederienes særordninger har vært kritisert.

Scheel-utvalget i 2014 mente rederiskatten var en særlig uheldig konsekvens av ideen om at vilkårene bør være like gode som i andre land.

I 2006 anbefalte Schjelderup-utvalget at rederiene skulle skatte som alle andre.

Den rødgrønne regjeringen forsøkte også den gang, men fikk kjenne på den knallharde lobbyismen slik særbehandling ofte skaper.

Ingen gir fra seg særfordeler frivillig. Men det later til å være slik at desto større privilegiene er, jo vanskeligere er de å bli kvitt.

For rederinæringen dro alle kortene. Trusselen om utflagging. Rasering av historisk viktig næring og kystsamfunn. Ringvirkningene for andre maritime næringer. Og så videre.

Regjeringen falt ned på en mellomting der rederne skulle slippe skatt i fremtiden, mot at de betalte de 20 milliardene regjeringen mente de skyldte. Så tapte staten i Høyesterett, slik at rederne slapp også den skatteregningen.

Og paradiset ble gjenopprettet.

Reisende i nullskatt

Isolert sett kan det være rasjonelt, som Irland og Nederland gjør, å tiltrekke seg utenlandsk kapital med svært lav skatt.

Men det er ikke bærekraftig.

For det som er fornuftig for enkeltland, kan være ufornuftig globalt, og intens skattekonkurranse skaper et kappløp mot bunnen som til syvende og sist bare bedriftene tjener på.

Rederinæringen illustrerer hvor galt det kan gå. For det er ikke bare i Norge den har fått så gode vilkår.

Skipsfarten betaler minimal skatt i en rekke europeiske land, et resultat av årtier med slik skattekonkurranse.

Om alle næringer hadde hatt samme skattevilkår som rederiene, ville europeiske velferdsstater slik vi kjenner dem, brutt sammen.

Erkjennelsen av at Norge er et skatteparadis for rederiene bør derfor ikke brukes for å unnskylde andre skatteparadiser.

Det bør brukes for å avvikle det norske.