Kjell-Ingolf Ropstad har levert et angrep på miljøbevegelsen som er så forvirrende og forstokka at det omtrent bare er Vebjørn Selbekk som ser ut til å støtte det. Grunnpoenget er tydeligvis at hvis man kjemper for dyrenes egenverdi, så betyr det også at man ønsker å redusere verdien på mennesker.

Eller for å formulere det med Ropstads ord: Miljøbevegelsen argumenterer for «en total avvisning av at mennesker har en iboende egenverdi.» Han påstår også at miljøbevegelsen er for en ettbarnspolitikk. Dette er noe «mange kommer med», mener Ropstad, uten å vise til noen eksempler.

MDG støtter det i alle fall ikke, og jeg kjenner ikke til noen seriøse stemmer i miljøbevegelsen som går inn for det.

Pussig nok er frykten for at dyr og mennesker skal bli likestilte, utbredt i regjeringa. Landbruksminister Olaug Bollestad har uttalt at «likestilling av mennesker og dyr er den største trusselen mot landbruket». Som om det ikke er mulig å øke respekten for dyrs egenverdi uten å avskaffe alt dyrehold, og som om det ikke er mulig for bønder å produsere mat og tekstiler fra planter.

Hvis vi skal følge logikken til Bollestad og Ropstad, så synker verdien på menneskeheten hver gang vi innfører strengere lover mot dyremishandling eller for god dyrevelferd. Det er skremmende at den ministeren med mest innflytelse over dyra våre har en slik holdning.

Den grunnleggende ideen er tydeligvis at solidaritet og nestekjærlighet er et nullsumspill. Hvis du sprer kjærligheten på flere, så blir det mindre til alle.

Men er det virkelig slik? Sank menns egenverdi da vi fikk likestilling mellom kvinner og menn? Er vi heterofile mindre verdt nå som homofili er lovlig? Er vi med hvit hud nå blitt devaluerte som mennesker fordi folk med mørk hud ikke blir kategorisert som mindreverdige?

Dessverre vet vi at mange fromme kristne mennesker har argumentert slik, og enkelte ennå gjør det. Vebjørn Selbekk argumenterer for eksempel stadig ivrig mot homofilt samliv, som han ser på som en slags trussel mot sin egen livsstil.

Men denne feilslutningen er like dum enten det er snakk om å utvide solidariteten til andre mennesker eller til andre arter. For en enkel ateist er det heller ikke så lett å skjønne hvordan det henger sammen med budskapet til Jesus.

Hvor i evangeliene finner vi påbudet om å være gjerrig på sin solidaritet og kjærlighet til våre medmennesker og -skapninger, så vi ikke bruker den opp?

Denne argumentasjonen henger lite sammen med bibelens budskap, men er en tradisjonell argumentasjon mot enhver utvikling av samfunnet i progressiv og solidarisk retning.

Hver gang vi har gjort framskritt i form av økt likeverd mellom mennesker, har det vært folk som har argumentert på denne måten. Ofte har de vært fromme kristne. Det er kanskje ikke så overraskende at dette historiske refrenget dukker opp igjen i dag, når stadig flere argumenterer for at vi bør ta bedre vare på de andre levende vesenene på planeten vår.

Hvis hovedproblemet til KrF og Ropstad er ideen om at mennesker er en del av dyreverdenen, er de over 150 år for seint ute. Den debatten sto på 1800-tallet, og nådde sitt høydepunkt etter Charles Darwins publikasjon av «artenes opprinnelse».

Det var mange kristne den gangen som var rasende over det de oppfattet som en devalueringen av mennesket. De kunne ikke akseptere ideen om at vi stammer fra apene, og var bekymret for det moralske forfallet som ville komme av en slik idé.

I dag aksepterer de aller fleste ideen om evolusjon, uten at det gjør oss ute av stand til å anerkjenne menneskers egenverdi. Det viser seg at vi ikke trenger å fornekte vitenskapen for å behandle hverandre med respekt.

Mennesker er dyr. Vi har en egenverdi som er ukrenkelig. Samtidig har andre levende vesener på planeten også en egenverdi som bør anerkjennes.

Det er mulig å mene begge disse tingene. De aller fleste gjør faktisk det. Ja, disse ideene er til og med nedfelt i det norske lovverket. Det ser bare ut til å være Ropstad og noen få andre konservative kristne som har et problem med denne tankerekken, og oppfatter den som skremmende.

Og kanskje er det sant at disse ideene er en trussel mot deres form for kristendom. Det er i tilfelle ikke noe samfunnsproblem, men et problem for de få menneskene som tenker slik Ropstad og Bollestad gjør.

Den type marginale problemstillinger bør norske ministere la være å plage oss andre med. Vi har nok ekte problemer å forholde oss til.