Ebba Boye fra Rethinking Economics Norge og Anders Fagernæs i Geelmuyden Kiese spør i innlegg i DN fredag: Hvorfor streiker ikke økonomistudentene for klimaet?

Audun Flatebakken Mer...

Jeg opplever at økonomistudenter er over gjennomsnittlig interesserte og engasjerte i klimaspørsmålet. Og mangel på alternativ teori i pensumlitteraturen er neppe grunnen til at de ikke streiker.

Nærmest enhver økonomistudent kan i søvne fortelle at det finnes en løsning på klimaproblemet. «Klimaproblemet er et fangens dilemma der eksterne virkninger gjør at de samfunnsoptimale prisene overstiger markedsprisene», eller noe i den duren, vil en økonomistudent si. Siden problemet er at prisen for utslipp er for lav, vil en gunstig løsning være å innføre reguleringer, for eksempel en avgift eller kvoteordning som gjør at prisen aktørene i markedet betaler for å forurense tilsvarer den samfunnsoptimale prisen.

En annen god løsning på klimaproblemet er innovasjon som gjør at fornybare og mindre forurensende substitutter blir billigere enn fossile og ikke-fornybare alternativer. Problemet med denne løsningen er at den tar tid, og den står seg derfor ikke godt til ropene til klimastreikerne som vil kutte utslippene akkurat nå.

På økonomistudentenes streikeplakater ville det kanskje stått: «Vi må finne en samfunnsøkonomisk optimal pris på CO 2 -utslipp og innføre internasjonale markeder med avgifter som sikrer en slik pris», eller: «Det må komme innovasjon som gjør fornybar energi billigere og mer tilgjengelig enn substituttene», samt «Forurensning er et kost-nytte scenario: Vi må finne ut hvor mye nytte vi får av å brenne olje, gitt de eksterne virkningene det har for nålevende og fremtidige generasjoner».

Artikkelen fortsetter under annonsen

Det er ganske mye kjedeligere enn: «Det er ingen planet B», «Vi koker kloden», eller: «Nei til olje, ja til fornybar energi!», slik mange andre plakater lød.

Boye og Fagernæs peker på at nytenkende økonomer mener at jordens tåleevne er begrenset og at økonomien ikke kan vokse evig. Det er overhodet ikke nye ideer.

Slik tankegang minner om de klassiske og nyklassiske modellene som hadde sitt utspring på Adam Smiths tid for 200 år siden, da verden var mye mer statisk enn i dag. På den tiden rådet Ricardos «jernharde lønningslov» og Malthus’ lov som sier at befolkningen og økonomien kunne vokse frem til man hadde brukt opp ressursene like raskt som man utvunnet dem, helt til et punkt der man levde på randen av sult i en overbefolket verden. Den teorien har vist seg å stemme dårlig.

Deler av økonomipensum som undervises på økonomistudier i Norge er ikke nyklassisk eller klassisk. For eksempel er ny vekstteori, med sin fremvekst på 1980-tallet av økonomer som Paul Romer, en sentral del av pensum i dagens økonomistudier. Denne teorien tar utgangspunkt i at økonomien kan vokse så lenge det kommer nye ideer og ny innovasjon. På grunn av nettopp ny innovasjon, nye substitutter, bedre gjenvinning og utvinning av ressurser, er det ingen utsikter for at ressurser kommer til å bli mer knappe i fremtiden.

Historisk har så å si alle ressurser blitt mindre knappe, nettopp på grunn av bedre innovasjon og teknologi.

Det at politikere på tvers av land og kontinenter ikke kan bli enige om en løsning for å få ned klimagassutslipp, eller at det tar tid å komme med alternative måter å fremstille billig fornybar energi på, er ikke et symptom på at pensum i økonomifaget ikke er godt nok.

Hensikten min er ikke å argumentere for at økonomifaget er perfekt. Pensum burde forbedres på de områdene der økonomifaget ikke har sterke forklaringer. Men klimaproblematikk er ikke et slikt eksempel.(Vilkår)Copyright Dagens Næringsliv AS og/eller våre leverandører. Vi vil gjerne at du deler våre saker ved bruk av lenke, som leder direkte til våre sider. Kopiering eller annen form for bruk av hele eller deler av innholdet, kan kun skje etter skriftlig tillatelse eller som tillatt ved lov. For ytterligere vilkår se her.