I debatten rundt norsk asylpolitikk har det i lang tid vært mye korte følelser, og fravær av lange linjer og konsekvens. Det er et dårlig grunnlag å utforme politikk på. Våre politikere må ha blikk på sammenhenger. Ansvarlig politikk handler om å ta avgjørelser på et rasjonelt grunnlag.

Det som fremstår som godt i dag, er ikke nødvendigvis det gode i et langt perspektiv. Verken for Norge eller mennesker som trenger en trygg havn, på flukt fra krig og forfølgelse.

Det er grunn til å minne om det nå når vi har fått fjorårets asyltilstrømming til Norge på avstand. Denne distansen, på noen få uker, preger nå den politiske debatten rundt utsendelsene til Russland de siste dagene. Mange har glemt lyden av alarmklokkene fra november.

Dette er hva som venter oss til våren: Det finnes fortsatt millioner av mennesker som kan tenke seg et nytt liv i Norge og andre vest-europeiske land. EU tror rundt 1 millioner nye migranter vil forsøke å ta seg inn til Europa i 2016. Masseinnvandring inn i et Europa preget av økonomisk uro og stigende arbeidsløshet er en potensielt meget farlig kombinasjon, som vil gi den ekstreme høyresiden ny oppdrift.

De europeiske regjeringer strammer nå til. Under det økonomiske toppmøtet i Davos denne uken varslet Tysklands president Joachim Gauck at det er «moralsk og politisk nødvendig å begrense innvandringen kraftig for at nasjonen skal fungere». Gauck advarte mot høyrepopulismen og sier Europa i stedet må hjelpe flyktninger i nærområdene.

Et sentralt spørsmål er om Europa evner å få kontroll på sine ytre grenser. Her spiller Norge en sentral rolle i nord. Om Russland skal få bli et transittland for migranter inn til hele Schengen-området i 2016, avhenger nå aller mest av norsk asylpolitikk.

Utfallet av dramaet i januar-kulden i Finnmark vil dermed også ha store konsekvenser for hvordan Norge blir i stand til å møte den neste bølgen med migranter som vil komme når vinteren slipper taket i Pasvik.

Dersom Norge nå ikke håndhever Stortingets asylforlik, bør de færreste være i tvil om hvilke signaler det sender langs asylrutene fra Midt-Østen, Afrika og Asia. Å «ta en pause i utsendelsene» forandrer jo på ingen måte den realpolitiske dimensjonen. Og det er at hvis Norge ikke returnerer asylsøkere til trygt tredjeland, vil den norsk-russiske grensen i løpet av kort tid igjen bli oppfattet som et attraktivt alternativ. Og hva vil da være Norges handlingsrom? Det er urovekkende at ingen av Sylvi Listhaugs kritikere har noe godt svar på det.

For de fleste er det ikke uventet at asylsøkere protesterer mot å bli sendt ut av Norge. De emosjonelle reaksjonene i Sør-Varanger er også høyst forståelige. Finnmarkingene er helstøpte mennesker med lange tradisjoner for å hjelpe. Sør-Varanger har i sin nære historie erfaringer med brutal krig på en måte som det øvrige Norge ikke er i nærheten av. Først den finsk-russiske vinterkrig i 1939. Deretter 2.verdenskrig, hvor det ble sluppet flere bomber over Kirkenes enn noe annet sted i Europa. I sluttfasen av krigen ble finnmarkingene selv drevet på flukt.

Derfor er det også ekstra vondt å møte lidelsen på nært hold. Alle asylsøkerne er mennesker i nød. De har en historie. De har en drøm om et annet og bedre liv. Men det er i seg selv ikke asylgrunn i Norge. Og det er ekstra smertefullt å erkjenne at retur er den eneste måten Norge kan opprettholde et asylinstitutt på. Det er som tidligere SV-leder Erik Solheim sa i høst: Hvis vi skal kunne si ja, må vi også si nei.

Det er en pine å være vitne til Arbeiderpartiets dobbeltkommunikasjon i møtet med egen asyl-politikk. Partiet har vært med på et bredt forlik der et sentralt element er at asyl-søknadene for de som har kommet via Russland ikke skal realitetsbehandles, såfremt det ikke er fare for forfølgelse eller tortur. Det er vedtatt en lov med påfølgende instruks for å hindre at migranter bruker et såkalt trygt tredjeland som rute. Ap har stemt for dette.

Men i det øyeblikk det skal settes ut i livet klarer ikke partiet å leve med konsekvensene. I sin svevende retorikk beveger Ap seg nå farlig nær en håpløs naiv konklusjon; at Sylvi Listhaug personlig skal garantere for alle menneskers sikkerhet i det øyeblikk de forlater norsk territorium. Det kan hun ikke, og heller ingen andre.

I Dagsnytt 18 torsdag ble Aps Helga Pedersen drevet fra skanse til skanse av Fredrik Solvang. Programlederen skar gjennom tykke lag med politisk havskodde. Noen timer senere ble den samme Pedersen politisk hakkemat hos Sylvi Listhaug på Debatten. Arbeiderpartiet står for samme linje som Listhaug, men viker unna straks en mediestyrt opinion blir opptatte av enkeltmennesker og skjebner, som i Kirkenes denne uken.

Arbeiderpartiet forsøker å gjøre alle til lags, men blir avslørt. Det går alltid dårlig med en slik strategi. Helga Pedersen sår også tvil om Ap vil støtte innstramminger i familiegjenforeninger, ifølge migrasjonseksperter det kanskje aller viktigste verktøyet for å begrense asylinnvandring. En av søylene i Stortingets asylforlik kan dermed falle sammen. Hva tenker velgerne om Aps evne til å styre landet i møtet med migrasjonen?

Det er avgjørende at Norge opprettholder en human og bærekraftig asylpolitikk som vår egen befolkning har tillit til. Når asylsystemene og mottaks-strukturen bryter sammen, som i fjor høst, blir dette helt umulig.

Og da kan Norge heller ikke gi beskyttelse til de som trenger det mest. Hvis Norge skulle vende tilbake til de samme kaotiske tilstandene som i november, med 200 daglige asylsøkere fra Russland, vil det mest sannsynlig tvinge våre politikere til å demontere asylinstituttet i Norge slik vi kjenner det. Hvem tjener på det?

Det som er så vanskelig å forstå er at konsekvensen av å ikke handle nå, vil gjøre det enda vanskeligere å hjelpe de som virkelig trenger det.