הידיעות על המתחולל באירופה הגיעו לארץ ישראל מאז ראשית מלחמת העולם השנייה. הן לא היו צריכות להפתיע. עוד קודם למלחמה התנוססה הכתובת על הקיר, שהרי מה שאירע ליהודי גרמניה מאז עליית היטלר לשלטון היווה איתות אזהרה ברור למה שעומד להתרחש.

אפילו המונח "שואה" – עוד בטרם התייחד המונח למה שביצעו הנאצים במסגרת "הפתרון הסופי" – כבר הופיע בדיווחים שנים לפני שמערך ההשמדה הנאצי נכנס לפעולה. הנה כך נכתב ב"דבר" ב-17 במאי 1937, שנתיים לפני פרוץ המלחמה, תחת הכותרת המצמררת "השואה התקרבת בפולין":

"אין כל ספק כי השואה הצפויה ליהודי פולין קשה פי כמה ומסוכנת מכל מה שעבר ועובר על יהודי גרמניה… התדע יהדות פולין לאזור את כוחה ולעמוד על נפשה בפני השואה המתקרבת? התדע יהדות העולם להגיש לה עזרה חומרית ומוסרית במועדה? היתעורר מצפון העולם למנוע סכנת כליה המרחפת על ישוב בן שלושה ורבע מיליון נפש?".

ובכל זאת, כאשר פרצה המלחמה ב-1 בספטמבר 1939, קשה היה להאמין שמדובר בתוכנית הרג של מיליונים. בעיתונים בארץ ובעולם פורסמו מפעם לפעם דיווחים על מעשי רצח והתעללות, אבל לעתים אפשר היה לקבל רושם שמדובר במשהו שדומה לפוגרומים מקומיים, לא יותר.

הפלישה לרוסיה ביוני 1941 וועידת ואנזה בינואר 1942 סללו את הדרך למימוש "הפתרון הסופי של בעיית היהודים" בהתאם לרעיונותיו של היטלר. נדרשו כמה חודשים עד שהמידע על החיסול השיטתי דלף החוצה. הידיעה הדרמטית ביותר, שהציגה למעשה את התוכנית הגרמנית ודרך ביצועה, התפרסמה בנובמבר 1942, כשלוש שנים לאחר פרוץ המלחמה. בחודש זה, בעקבות עדויות שהגיעו מאירופה, פרסמה הסוכנות היהודית הודעה רשמית שנועדה לחשוף לעולם את העובדה שאין מדובר עוד במעשי רצח נקודתיים, אלא ב"פעולת השמדה שיטתית" בכל רחבי פולין, המיועדת להתרחב לכל השטחים שבשליטת גרמניה. [תוספת 14.4.13: הידיעות בהן מדובר הגיעו מז'נבה על סמך מידע שמסר מקור גרמני על תוכנית ההשמדה. קיימת מחלוקת בין היסטוריונים אם המידע הראשון בעניין זה הועבר משוויץ לידיעת המנהיגות היהודית בעולם על ידי גרהארד ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ – ששיגר את "מברק ריגנר" לארצות הברית, או על ידי ד"ר חיים פזנר, איש משרד ועד ההצלה המאוחד של הסוכנות היהודית שישב בז'נבה, שדיווח על כך לממונים עליו בסוכנות. את פרטי הוויכוח בעניין זה אפשר לקרוא בין היתר בספר "חיים פזנר – האיש שידע: בידיעה על הפתרון הסופי ומאמצי ההצלה" מאת מנחם מיכלסון בהשתתפות סר מרטין גילברט, יד ושם, ירושלים, 2007, עמ' 224-204]



הודעת הסוכנות היהודית הובאה בהבלטה בעמודים הראשונים. כך זה נראה ב"דבר":



ההודעה, לצד מאמר של ד"ר עזריאל קרליבך (שכבר היה העורך הראשי של "ידיעות אחרונות" אך המשיך לכתוב גם ב"הצופה") הובאה בצורה בולטת עוד יותר בעמוד הראשון של עיתון תנועת המזרחי, לימים המפד"ל:



באותם ימים פעלה בירושלים "הוועדה לענייני פולין", אך בהגיע הידיעות החדשות הוחלט להקים את "ועד ההצלחה המאוחד שליד הסוכנות היהודית". בראש "ועד ההצלה" עמד יצחק גרינבוים, אחד ממנהיגי יהדות פולין בטרם המלחמה, שהגיע ארצה. בארץ הוכרז על שלושה ימים אבל ועל שורה של אירועים לזכר הקורבנות באירופה, והוגברו הדיונים על פעולות הצלה שונות.



בהעדר כמעט כל יכולת לפעול באופן פיזי כדי לסייע ליהודי אירופה, הוחלט לפתוח במסע ציבורי-מדיני-דיפלומטי בארץ ישראל ובעיקר במדינות שלא היו תחת הכיבוש הנאצי. למבצע זה היה היו כמה מטרות: להחדיר את המידע על מעשי הטבח ביהודים לדעת הקהל העולמית, ולהביאם לידיעת מקבלי ההחלטות בממשלות השונות; להגביר את הלחץ של מדינות העולם על גרמניה ועל בעלות בריתה שגם בשטחן נרצחו יהודים; לעורר ארגונים בינלאומיים להיכנס לפעולה לחילוץ יהודים.

דרישות מיוחדות הופנו לממשלת בריטניה: זו נדרשה לאפשר כניסת פליטים יהודים מאירופה לארץ ישראל, שנאסרה על פי "הספר הלבן" של 1939, וכן להתיר את הקמתה של יחידה יהודית לוחמת, שתשתתף בלחימה בנאצים. עד אז שירתו יהודים שהתגייסו בעידוד ההנהגה היהודית רק ביחידות עזר של הצבא הבריטי והיו בעיקר בתפקידי אבטחה, הנדסה ותובלה.

העיתונים הזניקו את הקריאות הללו לעמודים הראשונים ולכותרות הראשיות כמעט יום אחרי יום בנובמבר ובדצמבר. עד לאותה עת – וגם בחודשים ובשנים שלאחר מכן עד תום המלחמה – התפרסמו אמנם ידיעות על מעשי הרצח הנרחבים, אך לא בבולטות כזו. בדרך כלל עסקו הכותרות הראשיות בדיווחים על הנעשה בחזיתות השונות של המלחמה.

נובמבר 1942 היה, ללא ספק, רגע ההתעוררות, שבו הבין לראשונה הציבור בארץ ישראל שאין מדובר הפעם בגל של פוגרומים, אכזריים ככל שיהיו, אלא בשואה של ממש. בתוכנית המתבצעת יום יום ושעה שעה להשמדת יהודי אירופה. והיה כבר מי שהעריך: חמישה מיליון יהודים עלולים להירצח, אם לא תעצר מכונת המוות הנאצית.

הכותרות והסיסמאות מעידות יותר מכל על תחושת הייאוש וחוסר האונים של היישוב היהודי למשמע הידיעות מאירופה. "קריאה באין אונים", הכתיר בצדק פרופ' יוסף גורני את ספרו על העיתונות בארץ ישראל, כמו במקומות אחרים בעולם, בימי השואה.

בשורות ובעמודים הראשונים המובאים כאן מעיתוני התקופה אינני מנסה להתחרות בחוקרים שעסקו בהרחבה בשאלת יחסו של היישוב בארץ ישראל בכלל, והעיתונות בפרט, לשואה באותם ימים. פרופ' דינה פורת היתה הראשונה שכתבה על כך בספרה "הנהגה במלכוד, היישוב נוכח השואה, 1945-1942", שראה אור ב-1986.

בביקורת שפורסמה ב"ספרים" של "הארץ" על ספרו של גורני כתבה פורת כי הוא מפוגג את הטענה שנשמעה לעתים כאילו בארץ ידעו על היקף השואה ונמנעו מלפרסם זאת. "ההאשמה הרווחת מאז המלחמה, שהעיתונים כביכול ידעו יותר ממה שפרסמו – ולמה בעצם שיעשו זאת? – מתפוגגת עם הקריאה המדוקדקת של העיתונות, המעלה בבירור שהבעיה העיקרית והעמוקה היתה של תפישת מציאות חדשה, מאיימת, לא רק על הפרט ועל הכלל היהודי גם יחד, אלא על כל הערכים האנושיים, כאילו התהפך העולם. "ייאמר לזכותנו כאנשים הגונים", כתבה גולדה מאיר בספרה "חיי" (ספריית מעריב, 1975), "שלא האמנו לידיעות".

עד כאן הכותרות הממחישות את גודל תחושת הזוועה שאחזה בציבור בנובמבר 1942, את עוצמת התסכול – ואת הניסיון לטלטל את מצפון העולם, לגייס כל סיוע אפשרי, ובעיתונים הדתיים גם להעיר את בורא עולם מתרדמתו כדי שיציל את עם ישראל.

על פעולות ההצלה שניסה היישוב היהודי בארץ ישראל לבצע, חרף דלות כוחו, ומומלץ לקרוא במאמרו של ד"ר טוביה פרילינג "הטריומוויראט הבלתי מוצהר והמערכת המקבילה : מערך קבלת ההחלטות והביצוע בתחום פעולות ההצלה של היישוב בתקופת השואה" באתר מט"ח.