Når de islandske vælgere lørdag går til urnerne, peger alle meningsmålinger på, at den kommende islandske regering bliver en koalition mellem det højreliberale Selvstændighedspartiet og bøndernes gamle parti, Fremskridtspartiet.

Og bliver resultatet som meningsmålingerne fortæller, så betyder det et farvel til den siddende centrum-venstre-regering og et gensyn med de politikere, der med deres negligering, manglende opsyn af bankerne og love om lempelige boliglån skabte den islandske krise frem mod 2008. Så hvorfor stemmer islændingene på dem?

»Det er der mindst tre grunde til,« siger Steinar Björnsson, der er chefredaktør på den islandske internetavis News of Iceland.

»Den nu afgående regering ønsker islandsk EU-medlemskab. Det har sat gang i en massiv protest fra grupper med interesser i fiskeriet, der frygter for deres kvoter. Samtidig har regeringen i modsætning til landets præsident og befolkning ønsket at forhandle med udlandet om den islandske gæld. Det har været meget upopulært. Og endelig så er den gamle koalition mellem Fremskridtspartiet og Selvstændighedspartiet gået til valg på, at de vil skære op til 20 procent af alle islændinges boliggæld.«

Og det lader til at have virket, siger Steinar Björnsson:

»Selvom vores regering bliver rost til skyerne af udenlandske eksperter, IMF og de internationale kreditinstitutter, så mener mange islændinge altså, at regeringen ikke har udført et godt arbejde.«

Men ser man på de økonomiske nøgletal, så har den islandske regering anført af landets første kvindelige statsminister, Johanna Sigurdsdottir, skabt netop de resultater, som mange kun drømmer om i det kriseramte Europa.

»Centralbankens rente er faldet fra 18 til seks procent i perioden. Island har i nu to år i træk haft økonomisk vækst. Skattesystemet er trimmet, så de fattigste betaler mindre, og man har gennemført besparelser uden at slække nævneværdigt på velfærden. Tilliden fra udlandet er tilbage, og alle internationale kreditbureauer vender igen tommelfingeren opad. Og regeringens budget er igen i balance efter et underskud på knap 15 procent i 2008,« opremser Steinar Björnsson, der således mener, at der burde være grund nok til at begejstres for den siddende regering.

Lars Hovbakke Sørensen, der er ph.d. i internationale studier fra Aalborg Universitet og ekstern lektor ved Københavns Universitet, er enig. Han peger på, at det til trods for økonomisk fremgang er statsministeren og hendes socialdemokrati, der står for skud: »Mange i Island mener, at socialdemokraterne ikke har gjort nok for at redde landet ud af krisen. At de ikke har fået ordentligt gang i økonomien og arbejdsløsheden bragt ned. Og når en række af de partier, der havde magten frem til krisen, så lover, at der igen vil blive løsnet op og komme flere penge ud blandt folk, så er der mange, der tænker, at en stemme på oppositionen er en stemme på bedre tider.«

Ud med tanten, ind med røverne

Den konklusion deles af den islandske forfatter og debattør Hallgrímur Helgason. I en nylig artikel bragt i Weekendavisen sammenligner han Island med Kardemommeby og kalder oppositionen for en flok røvere.

»Venstrefløjen lykkedes med at redde os fra det totale kaos og bankerot. Og selvfølgelig er det kun naturligt, at dette massive oprydningsarbejde var ledt af en kvinde,« skriver han og beklager udsigten til et regeringsskifte.

»Meningsmålingerne viser, at det islandske folk vil have de gode gamle tider tilbage, de vil have uansvarlige mænd tilbage til magten. Det har fået nok af tante Sofie og længes nu efter røverne Kasper, Jesper og Jonatan. Folk ønsker at glemme krisen, de vil ikke lære af den, de vil ikke begynde at opføre sig fornuftigt, de vil ikke begynde at opføre sig – som vi ellers havde håbet – nemlig som ansvarlige skandinaver.«