BOGUDDRAG – Da den 21-årige Sarah Cohr Lützen mødte op til sit praktikophold i Zentropas juridiske afdeling i sommeren 2010, fandt hun hurtigt ud af, at dette ikke var en helt almindelig arbejdsplads. Når hun sad og arbejdede ved sit skrivebord, kunne hendes chef, Peter Aalbæk, finde på at komme ind og ugle hendes hår eller stikke en finger i hendes øre. Firmaets anden chef, Lars von Trier, kom også dagligt forbi og sludrede på kontoret – den ene dag om torturinstrumenter, den næste dag om pædofili. Zentropa var i hvert fald ikke som nogen anden arbejdsplads, Lützen havde været på. Det føltes mere som en legeplads.

Om fredagen var der »Morgensang«. Der lå salmebøger på de opsatte stole, da Lützen ankom. På bordene stod tændte stearinlys. Lützen satte sig ned, da Aalbæk kom ind i lokalet. Han stillede sig op foran dem og åbnede en salmebog. De sang »Op al den ting, som Gud har gjort«, og da sangen var til ende, bredte Aalbæk armene ud, som om han ville omfavne dem alle:

»Kære børnlille. Det er ingen hemmelighed, at firmaet gennemgår en krise for tiden, og vi vil se fyringer den næste tid. Det bliver hårdt, men kom ud med følelserne, kom og tal med mig om jeres frustrationer.« Lützen havde godt nok læst i aviserne, at Zentropa var i økonomisk knibe, ligesom resten af filmbranchen var det, men Aalbæk virkede ikke urolig. På Zentropa trivedes de bedst i modvind, sagde han. »Så bliver blikket fremadrettet.« Han mindede dem om den krisetid, dansk film havde stået i, da Zentropa startede. Medarbejderne klappede, en enkelt piftede. Så vendte Aalbæk sig om mod lokalets bagerste bord. »Og så er der Sib! Kommer du lige herop til mig?«

En mand, der så ud til at være i midten af 40’erne, rejste sig op fra sofaen ved kaffeautomaten og gik op til Aalbæk. Han havde armene strakt over hovedet, som var han en 5-årig dreng, der havde vundet et fodboldmesterskab. Sib var en af de mentalt handicappede, der arbejdede på Zentropa, og som viceværten, Victor Medina, havde ansvar for. Lützen havde hørt historien om Sib – om, hvor sky Sib var, da han begyndte at arbejde i virksomheden, om, at han næsten ikke havde haft noget sprog, og om, hvordan han var begyndt at græde, hvis folk henvendte sig til ham. I starten havde han gået og holdt Victor i hånden hele dagen, men i dag, seks år senere, kunne Sib selv. Han var flyttet fra den institution, han ellers boede på, og havde fået egen lejlighed. Anledningen til, at Sib nu blev kaldt op foran de ansatte, var, at han klarede sig så godt, at hans socialrådgiver mente, athan ikke længere behøvede at gå til psykiater. Foran de ansatte fremtryllede Aalbæk en kasket, som han satte på hovedet af Sib, der var ét stort smil. På kaskettens skygge stod der »Overgårdmester«. Aalbæk lagde armen om den retarderede mand, som så forventningsfuldt op på Aalbæk.

»Uden dig, Sib …« begyndte Aalbæk, og Sib afsluttede: »… ville det hele gå ad helvede til!« Sib blev sendt tilbage til sin stol, mens folk klappede. »Det kan være, at vi i ledelsen burde overveje at sende Lars von Trier over og feje gårdspladsen lidt, så kan han måske også kvitte psykiateren?« Nogle grinte. Andre sendte hinanden sigende blikke. Det næste, Lützen hørte fra Aalbæk, var henvendt til hende.

»Vi har fået ny praktikant.«

Han så søgende ud over forsamlingen, indtil han fik øje på Lützen.

»Kan du lige stå frem og med høj og klar stemme fortælle os, hvad du hedder, hvor du kommer fra, og hvilken seksuel orientering du har.«

Der blev stille i salen. Nogle hoveder vendte sig om og så på hende. Lützen var forvirret, men hun gjorde, som der blev sagt, sagde sit navn og fortalte, at hun kom fra Vejle. Igen blev der stille. »Ja, vi venter stadig,« sagde Aalbæk. Nogle af de unge i forsamlingen begyndte at fnise. Hun indså, at hun ikke havde svaret på Aalbæks sidste spørgsmål, men helt ærligt – hvorfor skulle han spørge hende ud om hendes privatliv foran hele virksomheden? Aalbæk blev ved med at vente. Lützen tav. Der var nogen, der rømmede sig. En anden rykkede rundt på en stol. Der var ikke længere nogen, der fniste. Endelig brød Aalbæk spændingen. Han fortsatte, som om intet var hændt: »Kan I byde Sarah velkommen i Familien.«

De andre klappede. Efter tre måneders praktik blev Lützen fastansat på Zentropa, hvor hun skulle starte et musikarkiv. Hun fik 15.000 kr. i løn om måneden, selvom det var et fuldtidsjob, men da hun stadig var studerende på det Rytmiske Musikkonservatorium, betragtede hun arbejdet på Zentropa som et studiejob og accepterede den lave løn. En dag, hvor hun sad og arbejdede på sin computer, kom Lars von Trier forbi, sådan som han dagligt gjorde efter frokost, når han og småtten, som arbejdede ved siden af Lützen, tog deres daglige dukkert i poolen. Lützen fattede ikke, hvordan de kunne bade nøgne udendørs midt om vinteren, og da Lars von Trier spurgte, om Lützen ikke ville med, svarede hun: »Nej, tak.«

I det samme trådte Peter Aalbæk ind på kontoret.

»Hvad siger lille Sarah nej til?«

»Hun vil ikke med i poolen.«

»Vil du ikke med i poolen?«

»Nej, jeg vil da ikke.«

»Hun vil ikke med. Nu går vi andre, så kan hun sidde her og være kedelig.« Lars von Trier begyndte at gå hen mod døren, men Peter Aalbæk blev stående.

»Det må vi da gøre noget ved,« sagde han og vendte sig mod Lützen.

»Lille Sarah, du bliver nødt til at hoppe i poolen med mig, ellers bliver jeg nødt til at fyre dig.«

Peter Aalbæk lavede altid sjov, og Lützen forsøgte at lege med: »Det kan jeg ikke. Desuden er jeg forkølet.«

»Hvis du ikke kommer med, bliver du fyret.«

»Jamen, så må du fyre mig.«

»Udmærket.«

Aalbæk vendte rundt og marcherede ud i fællesrummet, hvor de ansatte sad og spiste frokost. Han brølede igennem lokalet: »Udskriv en fyreseddel, FYR DEN KÆLLING!«

Så skred han.

Lützen var rystet, men hun lod som ingenting og prøvede at arbejde videre. Hun forsøgte at berolige sig med, at hun jo ikke havde fået en fyreseddel. Kollegerne i det juridiske kontor bekræftede hende:

»Det er bare sådan noget, Peter gør.«

»Han tester dig bare.«

»Sådan er Peter.«

Det var lykkedes Lützen at arbejde videre efter episoden. Nu var det sent. De andre havde forladt kontoret, men før hun gik hjem, tog hun sit krus og sin kagetallerken og bar det ud i køkkenet. I en sofa uden for køkkenet sad Peter Aalbæk og Lars von Trier. Da hun gik forbi dem, sagde Aalbæk: »Nå, Sarah, er du her endnu?«

Hun stoppede op.

»Ja?«

»Jeg troede ellers, at du var blevet afskediget?«I sofaen over for Aalbæk lagde Lars von Trier hovedet i hænderne: »Åh nej, hvad har jeg nu sat i gang.«

Hele vejen til stationen gik Lützen i vintermørket og tænkte på, hvad von Trier mon havde ment med dét? I løbet af den næste uge kom Aalbæk med hentydninger til Lützens »fyring«, hver gang han stødte på hende. Kollegerne på det juridiske kontor sagde, at hun ikke skulle lade sig gå på af det, og at han snart ville holde op med at drille hende, at han ville blive træt af det. Lützen prøvede helt at undgå Aalbæk, når hun var på Zentropa, men en dag, da hun havde brug for hans hjælp til sit arbejde, tog hun fat i ham.

»Peter, kan vi ikke droppe den der fyringsjoke et øjeblik, så jeg kan komme videre med mit arbejde?«

»Jeg har ikke tid i dag. Og desuden er jeg forkølet.«

»Handler det virkelig bare om, at jeg skal hoppe i den pool?«

»Nej, det er for sent, lille Sarah. Du er jo blevet fyret.«

Efter dén episode var Lützen i tvivl, om det nu også var for sjov, eller om hun faktisk var fyret?

Hendes kolleger slog det igen hen. De fortalte en historie om, hvordan en af de andre kvindelige ansatte på det juridiske kontor var blevet »fyret« af Aalbæk en dag. Kvinden var brudt sammen og var kørt grædende hjem. Da hun kom ind for at pakke sit kontor ned den næste morgen, stod der på hendes skrivebord en stor buket blomster fra Peter Aalbæk, en æske chokolade og et kort, hvorpå der stod »UNDSKYLD!«.

Lützen var før blevet fyret (…) men »fyringen« fra Zentropa var særlig. Før havde der været klare retningslinjer, hvor hun enten var ansat eller fyret. Nu vidste Lützen ikke, om hun var fyret eller ej. En aften satte hun sig ned og skrev en mail til juristen, som havde ansat hende to måneder forinden. I mailen bad hun ham bede Aalbæk, om han ikke nok ville stoppe med sine fyringsjokes, for hun syntes ikke, det var sjovt længere. Den næste morgen, da Lützen kom på arbejde, mødte hun juristen, der var på vej til et møde med Aalbæk. Han forsikrede hende om, at han nok skulle få klaring på situationen, men da han kom tilbage fra mødet en time senere, var det med uforrettet sag. Aalbæk havde sagt til ham, at »den kan hun sagtens selv tage med mig. Jeg er jo altid så generøs! Hvornår har jeg ikke været storsindet?«.

Da Sarah om eftermiddagen så Aalbæk i Zentropas fælleslokale, tog hun fat i ham.

»Har du to minutter, Peter?«

De satte sig ned i en sofa.

»Jeg forstår ikke den her situation. Jeg er forvirret. Jeg ved ikke, om det er for sjov eller hvad med den fyring?«

»Nej, det er skam alvorligt, det her. Du har mistet dit job.«

»Det kan du da ikke, Peter. Du kan da ikke fyre mig, fordi jeg ikke vil hoppe nøgen i en udendørspool i januar måned med dig og Lars von Trier?«

»Det er mig, der er chef her. Jeg kan gøre, hvad jeg vil.«

»Jamen, det er da ulovligt!«

»Så må du jo lægge sag an mod mig.«

Aalbæk virkede fraværende under deres samtale, og det provokerede Sarah, at samtalen betød så lidt for ham – og alt for hende.

»Jeg har ikke lyst til at lægge sag an. Jeg har lyst til at lave mit arbejde. Og hvorfor fanden gør du det her ved mig? Hvordan kan det være i dit firmas interesse, at du gør mig så forvirret, at jeg ikke kan koncentrere mig om at lave mit arbejde. Hvad får du ud af det?«

»Det må du spørge min mor om! Nå nej,« Aalbæk tog sig til hovedet. »Hun er jo død.«

Lützen kiggede målløs på ham. Aalbæk fortsatte: »Men hvis du ikke kan lide sådan, som tingene kører herude, så må du jo selv blive chef for foretagendet, og så kan du lave reglerne om. Hvis du ikke er tilfreds med din situation, må du ændre den.«

Aalbæk løftede sig tungt fra sofaen. »Og nu er den her samtale slut. Du må finde på en kreativ løsning på dit problem, Sarah. Jeg regner med, at du har den på mandag. Så må du finde ud af, om du vil lægge sag an mod mig, eller om du vil få ti rockere til at komme ud og banke mig. Det er op til dig, hvordan du kommer ud af den her situation.« Da Aalbæk var kommet nogle skridt væk fra sofaen, vendte han sig mod hende og sagde: »Og en anden gang skal du ikke sidde og flæbe over for dine kolleger som en anden teenager. Det får du i hvert fald ikke noget ud af. Nu må du træde i karakter, Sarah. Hvordan tror du, at en voksen forretningskvinde ville klare det her?«

Efter samtalen med Aalbæk var Lützen endnu mere rystet, end hun havde været efter »fyringen«. Hun gik over til Forstanderindens kontor. Forstanderinden havde før hjulpet Lützen, når hun havde været forvirret over arbejdsgangen på Zentropa. Hun fortalte, hvordan samtalen med Aalbæk var gået.

»Nej, nu går han fandme over stregen!«

I det samme kom produceren Ib Tardini forbi. De forklarede nu Lützens situation for ham.

»Det er typisk Peter! Han kan være helt urimelig.«

»Jamen, hvordan kommer Sarah ud af det her?«

»Når Peter opfører sig urimeligt over for mig, plejer jeg at lægge situationen over i et helt andet spor. Engang, hvor vi på producergangen var blevet enige om en bestemt plakat til en film, forkastede Aalbæk den. Vi plagede ham om at give os lov til at bruge plakaten, men han gav sig ikke – indtil jeg sagde: ’Peter, du får 100 kr., hvis vi må beholde den.’ Og så stak jeg ham en 100 kr.-seddel, og vi fik lov at beholde plakaten.«

Hele weekenden spekulerede Lützen på, hvordan hun skulle håndtere sit udestående med Aalbæk. Skulle hun leje en stripper, som kunne give Aalbæk en lap dance til Morgensang? Hun ringede til Forstanderinden, som fortalte, at det var der allerede én, som engang havde gjort, og at det var faldet helt til jorden. Senere overvejede Lützen at købe en Lolita-dukke, som hun kunne sætte på Aalbæks bil? Eller en forgyldt dildo?

Mandag morgen vågnede Lützen med en ide til, hvad den »kreative løsning« skulle være. På vej på arbejde gik hun ind i Fakta og købte en pakke lagkagebunde, flødeskum på dåse og en pose slik.Da hun forlod supermarkedet, begyndte hendes hjerte at pumpe hårdt. Hun havde det, som hun forestillede sig en selvmordsbomber havde det, når han fik bombevesten på.

Da Lützen ankom til Zentropa en halv time senere, lå Peter Aalbæk i en sofa og læste avis. Hun skyndte sig ind på sit kontor, hvor hun i hast rev plastikken af lagkagebundene. Hun tømte dåsen med flødeskum ud over. Slikket smed hun ovenpå. Så gik hun ud i fælleslokalet og styrede mod Aalbæk med lagkagen i hænderne og hjertet i halsen – og smed kagen i hovedet på ham. Bagefter løb hun ud gennem køkkenets bagdør.

Da Lützen igen turde bevæge sig ind i fælleslokalet, mødte hun Aalbæk foran kaffeautomaten:

»Nu skal lille Sarah jo ikke tro, at hun er kommet nærmere sin lønseddel af dén grund.«

Den næste uge ignorerede Aalbæk konsekvent Lützen. Juristen, som ansatte hende, var på skiferie, men da han kom tilbage mandagen efter, tog han som det første fat i Lützen og bad hende følge med over i mødelokalet, hvor Zentropas HR-ansvarlige allerede sad. Uden for mødelokalets vindue lå poolen. De satte sig ned om et bord. Juristen begyndte samtalen med at sige, at han holdt utroligt meget af hende, og at han syntes, at det var ret sejt af hende, at hun havde turde sætte sig op imod Peter Aalbæk. Desværre havde Aalbæk ikke fundet episoden sjov.

»Han er jo en mand, der går op i de traditionelle dyder.«

Lützen forstod ikke, hvor samtalen var på vej hen.

»Han bryder sig ikke om, når ungdommen stikker snuden for langt frem, og du er jo en pige, der stikker snuden langt frem, Sarah, og når man stikker snuden så langt frem, som du gør, må man også finde sig i, at man får sig nogle rap over den en gang imellem. Derfor bliver vores veje nødt til at skilles.«

Hun så fra den ene til den anden. »Fyrer I mig, fordi jeg har smidt en lagkage i hovedet på Aalbæk?«

»Ja, vi fyrer dig i henhold til straffelovens paragraf 224, ’Mindre vold mod leder’.«

»Jamen, det er da noget mellem mig og Peter – skal jeg ikke lige selv tage den med ham?«

Det mente de to mænd var en god ide. De gik ud af lokalet og over på deres pladser på det juridiske kontor. Lützen gik hen til Aalbæk, som stod foran kaffeautomaten i fælleslokalet.

»Har du to minutter, Peter?«

»Ja da!«

Aalbæk, som virkede munter, fulgte med Lützen over i mødelokalet. Da de havde sat sig ned, sagde hun: »Så gav du mig fandme sparket, Peter!«

»Ja, det gjorde jeg, men det skal du slet ikke være ked af! Dengang jeg var ung, blev jeg også fyret. Det var på Nordisk Film, og dér sad jeg med fødderne oppe på skrivebordet, og det kunne min chef ikke holde ud at se på, så han fyrede mig. Men se på mig nu! Se, hvordan jeg nakkede dem! Det samme kan du nu komme og gøre ved mig en dag.«

»Jeg vil ikke nakke dig.«

»Hvorfor ikke? Jeg er jo sådan et dumt svin. Og du er ikke den eneste, det er gået ud over, Sarah. Det er gået ud over mange. Men hvis du ikke kan lide at arbejde for sådan et dumt svin som mig, så er Zentropa jo heller ikke et sted for dig.«

»Nej, det kan du have ret i.«

»Du skal også vide, Sarah, at jeg ikke ville fyre dig, hvis jeg ikke vidste, at du kunne klare det. Hvis du ikke kunne klare det, var du blevet. Det er der ingen tvivl om. Jeg skal også nok sende dig en personlig anbefaling, og så skal du ellers ud i verden og finde ud af, hvad det er, du er bedst til.«

Aalbæk rejste sig.

»Jeg har respekt for dig, Sarah, men jeg vil altid synes, at du er pisse-irriterende, og det vil der ikke komme noget godt ud af.«

»O.k.«

Sarah rejste sig også.

»Skal vi kramme?«

De krammede, og Lützen forlod lokalet. Senere, da Lützen kom hjem, følte hun sig enormt lettet over, at hun aldrig nogensinde igen skulle sætte sin fod på Zentropa.

Anne Mette Lundtoftes bog ’Zentropia’ udkommer på forlaget Gyldendal 10. maj