Patrik Engellau

Den preussiske militärteoretikern Carl von Clausewitz är känd för sentensen ”Krig är blott en fortsättning på politiken med andra medel”. I kriget handlar det, tror jag i alla fall, om att erövra och säkra fiendens landområden genom att döda eller skrämma bort fienden från hans territorier. Även politik handlar om erövring, men inte av mark, utan av problembeskrivningar, begreppsdefinitioner, rätten att fastställa vad som är rätt och fel, kort sagt av tolkningsföreträdet på verkligheten. Den politiska makten tillkommer det intresse som uppfattas ha den tillförlitligaste kartan över verkligheten och den mest övertygande uppfattning om hur vi ska orientera oss.

Karl Marx var inne på det spåret i sin formulering, ungefär, att ”samhällets dominerande ideologi är den dominerande klassens ideologi” även om jag hellre skulle vilja formulera tankegången lite annorlunda, nämligen ”de intressen som på det mest övertygande sättet lyckas gestalta verkligheten kommer förr eller senare att bli dominerande i samhället (om de inte redan är det)”. Socialdemokraternas problem idag är att de förlorat det solida tolkningsföreträde på verkligheten som de hade fram till slutet på 1900-talet.

Den här politiska kampen om tolkningsföreträdet på verkligheten är lika oförsonlig som någonsin det militära kriget även om det förs med röster och ord och bläck och pennor och twittermeddelanden snarare än med haubitsar, bomber och gevär. Till skillnad från krigen tar den politiska kampen aldrig paus. Den förs på ledarsidor, i teveprogram, i personliga diskussioner och kring middagsbord.

Mest känns den politiska och ideologiska kampen som första världskrigets skyttegravsstrider, där det handlade om att engagera hur mycket eldkraft som helst för att flytta fram positionerna några handsbredder. Om man lyckas vrida ett ord eller begrepp eller synsätt ur fiendens händer och ladda det med ny betydelse eller ge det en ny benämning är det som om man flyttat fronten flera hundra meter.

Den politiska huvudmotsättningen idag står, som jag tjatat om till leda, mellan å ena sidan dagens dominerande makthavare, nämligen politikerväldet och det med politikerväldet sammanhängande välfärdsindustriella komplexet (vars avdelning för migrantmottagning i dagarna firar triumfer) och å den andra sidan den anständiga, ansvarskännande och skattebetalande medelklass (i vid bemärkelse) som står för fiolerna.

Dagens dominerande makthavare har förstås sitt synsätt och sin ideologi som artikulerar dess intressen, nämligen det som brukar kallas PK. Wikipedia definierar så här:

Politisk korrekthet, alternativt PK, är en nedsättande beteckning på en inställning där man är överdrivet noggrann med att följa rådande politiska värderingar, följa den dominerande trenden i samhällsdebatten.

Problemet är, menar jag, att begreppet PK inte är tillräckligt nedsättande. Stämningarna i nationen ändras dag för dag och det är dags för den skattebetalande och ansvarskännande medelklassens ideologiska trupper att flytta fram positionerna och erövra ny mark när nu PK-gänget börjar tappa trovärdigheten och självförtroendet och skriker med allt gällare röster. Därför tycker jag vi ska ladda om PK-begreppet så att det inte längre betyder politiskt korrekt utan politruk.

Att vara politiskt korrekt är inte skämmigt i alla människors ögon. En del kan till och med vara stolta över det. Men politruker har inga försvarare någonstans. Politruker är alltid diktaturens kreatur. Ordet politruk luktar nackskott, förtryck, Stasi. Det är ett bra och talande ord.

Om vi lyckas stämpla progressiv pedagogik, mångfaldsindoktrinering, värdegrundstjat, kulturrelativism, identitetspolitik, journalistisk manipulering och föreställningen om att Sveriges är en ”moralisk stormakt” som politrukidéer så har vi kommit en bra bit på väg i det ideologiska kriget.