Det var när den nu avhoppade miljöpartisten Yasri Khan, som samtidigt är generalsekreterare för Svenska muslimer för fred och rättvisa (SMFR), stod med handen över bröstet och försökte förklara varför han inte tar kvinnor i hand som allt briserade. Reaktionerna var precis så förutsägbara som de blir i ett land där folk fostrats politiskt till att reagera på ett visst sätt.

Två exempel är belysande. I en debattartikel i Dagens samhälle 20 april förklarade Muslimska mänskliga rättighetskommittén (MMRK) att 85 procent av världens befolkning ser världen med andra ögon än vad européer kan tänkas göra. Statsrådet Mehmet Kaplan definierades som icke-vit och tillräckligt ståndaktig för att inte ”knäböja” inför vita journalisters överlägsenhet.

På debattplats i Aftonbladet den 22 april förklarade tio muslimska kvinnor från SMFR att svenska muslimer riskerar att känna olust för att engagera sig samhällsdebatten om vissa muslimers hälsningsritual ifrågasätts. Texten innehöll alla de kodord som är användbara för den som vill lyfta fram kombinationen av sin egen utsatthet och andras omdömeslöshet. Samhället ”marginaliserar”, ”osynliggör”, ”dumförklarar”, behöver ”normkritik” och bidrar naturligtvis till ”segregation”.

Tillkom gjorde andra upprörda inlägg om patriarkala strukturer och förlegad religiös kvinnosyn. Därmed hade alla bedömt händelsen utifrån ett snävt personligt perspektiv och reagerat så som de förväntas reagera i enlighet med identitetspolitikens rollfördelning.

Under en längre tid har Europa i allmänhet och Sverige i synnerhet skapat ett samhällsklimat där kombinationen av exotifiering och påstådd utsatthet blivit ett redskap för att tillskansa sig rättigheter jämfört med att enbart vara en ordinär medborgare. I sin bok Från fatwa till Jihad beskriver Kenan Malik hur hans vänner under 70- och 80-talet i England gick från att vara politiskt aktiva inom vänstern, till att samlas kring olika former av grupptillhörighet. Plötsligt var de muslimer istället för ”vänster”, eftersom etnisk eller religiös grupptillhörighet blev det enda politiker relaterade till. Därmed blev allmänna behov och fattigdom mindre viktigt än liknande omständigheter knutna till en religiös eller etnisk tillhörighet. Som Malek påpekar ledde det inte till annat än att motsättningar mellan olika grupper ökade. Inte minst för att varje grupp behövde anklaga någon annan för sin utsatthet.

Hur människor bildar etniska grupperingar om det lönar sig visar Tomas Sowell i sin bok Race and Culture. Hans genomgång tydliggör hur politiska uttalanden eller åtgärder som riktas mot speciella grupper sällan innebär någon lösning på lång sikt, men ändå är ett enkelt sätt att försöka vinna röster. Därmed blir resultaten som Sowell påpekar emellanåt rent absurda. Till exempel förekommer gruppen ”hispanics” enbart i USA, men inte i resten av Latinamerika.

I Sverige är det svårt att peka på det exakta tillfället då idén om etnisk och religiös tillhörighet blev ett betydelsefullt argument för rättigheter. Men en åtgärd som definitivt förflyttade samhällsordningen i en sådan riktning var beslutet 1999 om att definiera nationella minoriteter i Sverige. Oaktat goda avsikter och hänsyn till beslut i Europa blir konsekvensen av ett sådant beslut att en vanlig person frågar sig vem som är majoritet i ett samhälle där minoriteter är så tydligt definierade. Inget blev bättre av att professor Masoud Kamali i ”Utredningen om makt, integration och strukturell diskriminering” 2006 delade in Sverige i mer eller mindre priviligierade efter etnicitet. Att han själv genom sin blotta existens visade på motsatsen hade ingen betydelse för hans övertygelse.

Professor Kamalis utredning illustrerar dessutom hur sociologiska teorier som vuxit fram på universiteten lätt blir en del av svensk politik. Naturligtvis ska alla idéer prövas i en akademisk miljö. Därmed kommer olika teorier växa fram som delvis förklarar hur samhället fungerar. Men akademins uppgift är snarare att analysera samhället från sidan, än att överföra dessa teorier till politisk handling. Inte minst för att det i praktiken sällan eller aldrig fungerar som det var tänkt i teorin.

Kombinationen av att betrakta nästan allt i samhället genom ett raster av sociologiska teorier, och en statlig finansiering av ett föreningsliv baserat på etnicitet, religion, kön eller sexuell läggning blir ohållbart. För att legitimera sin existens behöver varje förening dels exotifiera sig själv, dels leta uttryck som bekräftar teorin och föreställningen om utsatthet. Resultatet blir kvinnor som letar efter patriarkala strukturer, judar som letar efter antisemiter, muslimer som letar efter muslimhatare och hbtq-personer som spanar efter någon institution eller organisation som kan certifieras. Och så tillkommer alla som av olika anledningar känner sig rasifierade.

Den hedervärda föreställningen om att distans till ett ämne har betydelse för hur det förstås är som bortblåst. Istället förväntas var och en vara etniskt, religiöst eller på annat sätt synonym med sin frågeställning. Muslimer pratar om muslimer, judar om judar, kvinnor om kvinnor och så vidare. Intresset för att förstå eller upptäcka den andre begränsas till att använda den andres uttryck och beteenden för att befästa egna fördomar.

Därtill korresponderar några av teorierna som uppskattas inom delar av miljö- och vänsterrörelsen väl med islamismens viktigaste tänkare. Tillsammans med ett redan existerande identitetspolitiskt bråddjup skapar det ytterligare motsättningar i samhället.

I den nyutkomna boken The Muslim Question in Europé visar Peter O’Brien varför delar av vänster- och miljörörelser I Europa å ena sidan och islamister å andra sidan i vissa fall har funnit varandra. Muslimska Brödraskapets viktigaste ideolog Sayyid Qutbs (1906–1966) ursinniga attack mot väst i det islamistiska standardverket Ma'alim fi al-Tariq (Milstolpar) och Edward Saids Orientalismen, som kan anses vara den ideologiska utgångspunkten för postkolonial teori når i princip samma slutsatser.

Från Orientalism går det nämligen en röd tråd via postkolonial teori och eurocentrism till en maktanalys som förklarar varför alla utom européer har rätt till upprättelse. Den pågående debatten illustrerar hur väl vissa uttryck anpassats till olika identitetspolitiska åtgärder. De centrala aktörerna gör vad som krävs för att leva upp till den roll den statliga finansieringen avser i just deras fall.

Ett samhälle som vill skapa bättre förutsättningar för sammanhållning och integration bör till att börja med dra in alla former av statliga bidrag till organisationer som definierar sig utifrån etnisk eller religiös grund. Politiska ingrepp i mellanmänskliga relationer och människors sökande efter sammanhang och identitet kan inte leda till annat än det spektakel vi nu beskådar.

Eli Göndör

filosofie doktor i religionshistoria med inriktning mot islamologi och mellanöstern, samt senior fellow på Timbro