Människor i kö för att köpa oransonerat paltbröd eller potatis i hörnet av Storgatan-Bredgatan i Västervik.

Foto: Arvida Ljungkvist

Ingen skrev ned hans tal, det finns bara bevarat i fragment. Man får tänka sig att de som befann sig på torget inte heller uppfattade mer än brottstycken. Vad Gustafsson säger, hopplockat av de få minnesbilder som finns, är ungefär följande:

”Vi har alla skuld i systemet försent, då vi ännu inte har gjort slut därpå.”

Vad Gustafsson säger är rakt på sak: skyll inte på någon annan. Organisera er. Han manar alla att samma kväll samlas i nykterhetslogens lokaler, där man skall resonera om den fortsatta utvecklingen. Sedan manar han alla att sluta med ett fyrfaldigt leve för den arbetande befolkningen; och det är under detta hurrande som delegationen kommer ut ur rådhuset och inser att de blivit akterseglade.

Vad Gustafsson säger är rakt på sak: skyll inte på någon annan. Organisera er.

Även Augustenburg står kvar. Under årens lopp har den tjänat flera syften, från IOGT-loge till mattaffär och, slutligen, grillkiosk. Men på kvällen den 16 april 1917 hålls det förmodligen mest välbesökta mötet av dem alla i den stora salen. Tusen personer tränger sig in i lokalen, tusen blir kvar utanför. På mötet genomdriver Gustafsson att den så kallade ”Västerviksresolutionen” antas som Västerviks arbetares gemensamma program: ett arbetarråd bildas också, bestående av både socialdemokrater och syndikalister. Resolutionen kräver skattebefrielse för låginkomsttagare, åtta timmars arbetsdag, återgång till de priser som rådde före kriget, spritransonering.

Det är den resolutionen som sedan sprids som en löpeld genom landet.

” …Dessutom rikta vi en uppmaning till alla arbetare att av arbetsgivare fordra höjning av lönerna så att minst samma standard uppnås som före kriget samt att samtidigt krav ställes på en förkortning av arbetstiden till 8 timmar.

Det är vår avsikt att om vi anse tillfället lämpligt sätta den makt bakom dessa fordringar, som vi äro i besittning av.

Samtidigt rikta vi en enträgen maning till alla Sveriges arbetare att instämma i dessa krav, eventuellt med arbetsnedläggelse i samma stil som härstädes.”

Under åren 1916–1919 går, i världskrigets spår, en våg av revolutioner över Europa; från Dublin 1916, över de båda ryska revolutionerna och inbördeskrigets Finland till Münchenrepublikens Tyskland. I historieböckerna ser det ut som om denna våg passerar obemärkt över Sverige.

Det är både sant och osant. Våren och sommaren 1917 är en märklig period. Gång på gång hettar det till, från Västervik och Göteborg till Seskarö och Ådalen. Det förekommer hungerkravaller och demonstrationer i tjugotalet städer och myteriungar på ett antal regementen; så monteras det till exempel upp en kulspruta i källaren på Nationalmuseum i Stockholm för att avskära vägen in till staden för meniga matroser från Skeppsholmen.

Så monteras det till exempel upp en kulspruta i källaren på Nationalmuseum i Stockholm för att avskära vägen in till staden för meniga matroser från Skeppsholmen.

Men var gång det håller på att gå över i naket våld är det som om ett kyligt politiskt förnuft griper in, från vänster eller höger. Det är vad som händer när Östermalms borgare beväpnar sig och bildar ”skyddskårer” inför 1 maj 1917 – regeringen tvingar dem, efter en infekterad debatt i riksdagen, att upplösas.

Det är samma märkliga, kyliga politiska förnuft som gör sig påmint den 21 april, när tusen arbetare omringar riksdagen och kräver att socialdemokratin skall anta kraven från Västervik som sitt program; ingen av de beväpnade poliserna på platsen ingriper. Men det kunde ha slutat på ett helt annat sätt.

Demonstrationen var otillåten, men möjligen organiserad av de socialdemokratiska fackföreningsrörelserna, som vill återvinna initiativet från syndikalisterna. Ledande sossar som Hjalmar Branting och Per Albin Hansson kallas ut för att tala. Hansson håller sig nära Västerviksresolutionens formuleringar, men leder över kraven mot en författningsreform: hans appell mynnar ut i ett krav på allmän rösträtt.

Det är under Per Albins tal som någonting håller på att ske som kunnat få svåra konsekvenser. Polisen, under ledning av Stockholms konservative polismästare Tamm, har med stöd av militär omringat hela riksdagsområdet. Tamm, som också var inblandad i bildandet av Stockholms skyddskår, ämnar avlysa demonstrationen med våld om så krävs och arrestera Per Albin för uppvigling.

Några hundra beväpnade soldater och poliser mot tusentalet obeväpnade arbetare. Situationen i centrala Stockholm hade med ens kunnat påminna om den i Petrograd. Närmast bakom den ännu talande Per Albin står Social-Demokratens reporter Nils Horney, som blir ögonvittne till vad som sker, något han inte berättar öppet förrän han 1969 ger ut sina memoarer:

”Bakom mig öppnades riksdagshusets port på glänt. Ut kom polismästare Tamm i guldsmidd uniform. (…) Jag såg att stora polisuppbåd anlänt och tagit ställningar bortom folkmassan. Polismästare Tamm höjde sin högra hand, i vilken han höll sina vita handskar. Det var tydligt att han ämnade ge signal till polisförstärkningarna. Hade dessa gått till angrepp i ryggen på de mellan riksdagshuset och Norrströms båda grenar packade folkmassorna, kunde resultatet ha blivit ohyggligt – och följderna oöverskådliga.”

Men:

”Just då Tamm höjde handen över den intet ont anande Per Albins hjässa, såg jag en annan och kraftigare näve fatta polismästarens arm och pressa den nedåt.”

Den som ingripit är ett annat polisbefäl, kommissarie Kempe. Inför Horneys ögon släpar Kempe sin högste chef tillbaka in i riksdagshuset. Därute avslutar Per Albin sitt tal med orden ”Bröd, mera bröd!”

Om vad han sett får Horney inte skriva i sin tidning. Ögonblicket var alltför laddat. Men det tycks vara fler som observerat det hela. Dagens Nyheters utsände lägger till en kryptisk mening i sitt reportage: ”Särskilt förtjänar poliskommissarien Kempe en eloge för sitt humana och säkra uppträdande.”

Just ordningen, disciplineringen, är arbetarnas starkaste kort också under oroligheterna på Seskarö i maj. Och det svindlar åter till en aning när man bläddrar i ett nummer av DN från den 22 april 1917, och finner följande rubrik: ”Ungsocialistisk kravall i Göteborg.”. Artikeln inleds med följande ord: ”I Göteborg ha idag ägt rum oroligheter, som säkerligen kunde ha urartat till svåra kravaller, om ej polisen visat en mycket berömvärd självbehärskning och på alla sätt försökt lugna de irriterade folkmassorna…. Ungsocialisternas ledare har även de gjort sitt bästa för att gjuta olja på vågorna.”

Här, vid den parlamentariska demokratins genombrott, finns från högerhåll en stark rädsla för ”massan”, för ”pöbeln”. Hur ska makten kunna delas med den obildade, oskolade majoriteten, som syrdes av primitiva impulser? Den konservative före detta statsministern, nu landshövdingen i Uppsala Hjalmar Hammarskjöld ger uttryck för denna rädsla för demokratin när han i riksdagen samma höst beskriver den som ”förtryck underifrån”. Överklassen måste tillåtas beväpna sig och ”skydda” sig från den plundring och de härjningar som en odisciplinerad folkmassa alltid kommer att göra sig skyldig till.

Det är bara det att ”massan” visar sig vara allt annat än odisciplinerad. Vilket blir tydligt inte minst den 1 maj 1917, som av många inom borgerligheten inväntats med fasa. Men de olika arbetaretågen marscherar under fullkomlig ordning ut till talarstolarna på Gärdet. Talaren från SAC:s sida heter Frans Johan Gustafsson, och hans tal drar enligt Syndikalisten den största åhörarskaran av dem alla.

Ute på ”gärdet” hade Stockholms L.S. och några kamrater från landsorten arrangerat sig en talarstol, mot polisens förbud. Tre väl förseglade paket, liknande projektiler, lågo på marken. Då de sista i tåget närmade sig öppnades paketen och tre väldiga standar med inskriptionerna: ”Arbetare och soldater stå eniga! Ryssland kallar”; ”Front mot ledarblacket och dess försök att kväva arbetarnas bröd”; ”Den militariska socialismen har talat, svältens skaror börjar svara”, togos fram och restes samtidigt mot talarstolen, på vilken vår Västervikskämpe, F J Gustafsson genast uppenbarade sig. Och ögonblicket därefter ljöd hans kraftiga stämma ut över mängden som till ett antal av 15,000 genast slöto sig i en allt trängre skara omkring talaren, vars föredrag inleddes:

”Friheten är det mål som arbetarklassen ständigt eftersträvat”.

(…) Efter det att kamrat Gustafsson ytterligare framförallt upprepat nämnda krav på Amaltheamännens, Algot Rosbergs och Anton Nilssons frigivning, antogs Västerviksresolutionen enhälligt. Och vår kamrat Gustafsson, som till sist dragit en massa av åhörarna från vänstersocialisternas talarestol, där Lindhagen talade, erhöll ett nästan hejdlöst levorop och bravorop om vartannat.

Hemfärden gick i ett tåg genom staden. Våra fanor och standar fingo passera polisen oantastade. Tusentals rop och leven för revolutionen utkämpades.