John Maynard Keynes var en charlatan

Det följande är en sammanställning av några inlägg på SvD:s nätdebattforum. Men först några ord om var­för Keynes alls är värd att uppmärksammas.

Ekonomins mest grundläggande faktum är att man måste producera för att kunna konsumera. Även om människorna var kvar på samlarstadiet skulle de behöva plocka de bär och frukter de lever av, och förmodligen behöva korgar eller andra kärl att samla dem i. Lever de på jakt och fiske behöver de vapen och fångstredskap, som inte växer på trän. Bedriver de primitivt jordbruk måste de bryta åker och sedan så för att sedan kunna skörda och baka bröd och ha något att konsumera. Om människorna försökte konsumera först och producera efteråt, skulle de helt enkelt svälta ihjäl. Och detta är ett faktum som inte ändrar sig ett jota för att vi idag lever i en ekonomi med avancerad arbetsdelning och penningväsende. Allt vi konsumerar måste först ha producerats. Idag konsumerar vi huvudsakligen sådant som andra producerat (vi köper vårt bröd i affären, t.ex.), men det ändrar inte saken: vi måste producera för att ha något att lämna i utbyte; vi måste tjäna vårt levebröd. Är vi barn och inte kan producera så mycket själva, måste våra föräldrar producera; är vi studenter och lever på lån, måste vi bli produktiva längre fram i livet och betala igen lånen; är vi pensionärer måste vi ha producerat tidi­gare i livet för att ha sparat ihop till pensionen; och är vi inget annat än rena bidragstagare, då är vi helt be­roende av vad andra producerar och av ”det allmännas” förmåga att mjölka producenterna.

Ekonomi är ett rätt komplicerat ämne – det visas, om inte annat, av att de fles ta banbrytande verk i ämnet, från Adam Smiths Wealth of Nations till Reismans Capitalism, landar runt 1000-sidorstrecket. (Det enda undan­tag från den regeln jag på rak arm kan komma på är Carl Menger.) Men det är ändå detta enkla, grundläggande faktum som ligger i botten och skulle kunna betraktas som den ekonomiska vetenskapens axiom. Hur vi produ­cerar och hur vi utbyter våra produkter kan variera från tid till annan, men att vi först måste producera för att ha något att konsumera förblir ett oomkullrunkeligt faktum.

Vill vi leva annat än ur hand i mun, måste en del av det vi producerat sparas för framtiden. En primitiv, förhistorisk bonde som konsumerar hela sin skörd och inte sparar en del till utsäde kommer inte att överleva nästa år. Och den som inte lägger undan en del till sin pension, kommer aldrig att få möjlighet att gå i pension. (Att ”det allmänna” i våra dagar tagit över ansvaret för den saken – eller rättare: berövat oss ansvaret – kompli­cerar bilden men ändrar inte grundfakta.)

Att spara är också en nödvändighet för att bli rik. Om vår förhistoriske bonde får en dålig skörd, måste han i alla fall spara en del till nästa års utsäde, även om det betyder att han får blanda bark i brödet; men får han en bra skörd, mer än han och hans familj behöver för att överleva vintern, kan han bryta ny åker och så mer säd nästa år, och sedan på den grunden utöka sitt åkerbruk, byta till sig fler skor och kläder från den förhistoriske skomakaren och skräddaren, etc. Ett sådant grundfaktum ändras inte heller av att vi idag lever i en mycket mer avancerad ekonomi; det är bara formerna som blivit mer komplicerade. Sparande är en förutsättning för in­vesteringar. Bonden som spar utsäde i exemplet ovan investerar det också i en större åkerlapp. Idag finansieras investeringar oftast genom lån, och bankerna kan erbjuda lån därför att människor har satt in sina sparpengar i banken.

Att spara innebär att (åtminstone för stunden) avstå från att konsumera – att inte konsumera idag utan i stället lägga grunden för framtida konsumtion. En människa kan spara genom att själv lägga sina pengar på hög – ”sy in dem i madrassen”. Men ytterst få människor sparar på det sättet. Genom att man placerar sina pengar på banken – eller i aktier och andra värdepapper – kan pengarna fås att ”arbeta”: de investeras i produktion och leder därmed till att det i framtiden finns mer och mer att konsumera. Så detta är det grundläggande orsaks­sammanhanget (hur många variationer som än kan förekomma): människor sparar, sparpengarna investeras, produktionen ökar, det finns mer och mer att konsumera.

Lägg märke till en sak: konsumtion måste naturligtvis förekomma, för fanns det ingen konsumtion skulle det inte vara någon vits med att producera heller. Men ett samhälle där ingenting konsumeras ligger alltför långt utanför verkligheten för att ens behöva kontempleras. (Kanhända Guds änglar inte konsumerar någonting alls, och att det därför inte heller produceras någonting i Himmelriket, och att Himmelriket därför inte har något behov av en vetenskap som ekonomi. Men det är inte där vi lever.) Och konsumtion behöver heller inte någon speciell stimulans för att äga rum. För att äta ett mål mat är hunger stimulans nog. För att köpa ett paraply är regn stimulans nog; för att skaffa varma kläder är kallt väder stimulans nog. O.s.v. Det finns ingen gräns uppåt för hur mycket människor skulle vilja konsumera, om de bara hade råd med det. Vad kan t.ex. hindra en människa från att byta sin gamla rishög till bil eller sin ångdator mot senaste modellen, annat än att det för tillfället är ekonomiskt ogörligt? Det finns ingen gräns för hur mycket vi kan önska oss; det enda som sätter gränser är ”har vi råd?” (Detta tas upp med en mängd exempel i Reismans Capitalism, kap. 2.)

Ett viktigt korollarium till detta är att det alltid finns fler arbetsuppgifter att utföra här i världen än det finns arbetskraft till att utföra dem – och att en sådan företeelse som utdragen arbetslöshet därför aldrig skulle behöva uppkomma. (Se återigen kap. 2 hos Reisman.) Bara för att ta ett enkelt exempel: om jag hade råd med det, skulle jag gärna städsla städhjälp, kanske en eller två timmar i veckan. Enda problemet är att jag inte har råd. Och sådana exempel kan ni själva mångfaldiga på egen hand. Om arbetsmarknaden lämnades fri, skulle arbetslöshet aldrig förekomma (annat än de korta perioder som kan förflyta medan man söker nytt jobb). Ar­betslösheten är helt och hållet en följd av att fackföreningarna driver upp lönerna över marknadsnivån – något som facket inte heller skulle kunna göra om det inte hade staten på sin sida.

Men detta är alltså inte alls vad som lärs ut från flertalet lärostolar i ämnet ekonomi. Och den inflytelse­rikaste boven i det dramat är John Maynard Keynes – allmänt hyllad som ”1900-talets störste ekonom”. (DN hade en omröstning på nätet om detta i anslutning till millennieskiftet, och Keynes segrade med bred marginal. En ströröst gick till George Reisman. Hur många ströröster Mises och Hayek fick vet jag tyvärr inte.)

Keynes ekonomiska system är en enorm härva, men ett par saker är centrala och allmänt accepterade:

Det är konsumtionen som driver ekonomin framåt. Keynes kallar det för ”konsumtionsbenägenheten” och menar att ju större andel av inkomsten vi avsätter till konsumtion och ju mindre vi lägger undan och sparar, desto större blir investeringarna och desto fler kan sättas i arbete. M.a.o.: sparande är skadligt för ekonomin. Slösaktighet är nyttig.

Det här är ju en väldigt bisarr idé, i synnerhet som så gott som allt som sparas faktiskt investeras. Undan­taget är de ynka slantar som somliga ”syr in i madrassen” hellre än sätter in på banken. Men Keynes menar att det finns ett ”gap” mellan sparande och investering, vilket inte kan betyda annat än att han ser ”pengar i mad­ras­sen” som det normala sättet att spara. Det är detta som leder honom till att rekommendera att staten fyller upp detta påstådda investeringsgap, och att göra det genom att underbalansera budgeten och driva på inflatio­nen.

Keynes menar att arbetslöshet är ett ”marknadsfenomen” (inte ett resultat av statlig intervention till fackets förmån). Han kallar detta ”equilibrium with unemployment” (”jämvikt med arbetslöshet”). Men detta är ett missbruk av den ekonomiska termen ”equilibrium” eller ”jämvikt”. Ett sådant tillstånd är inte ett jäm­viktstillstånd alls, det är ett fastfruset tillstånd av ojämvikt (observationen är Henry Hazlitts) – fastfruset därför att stat och fack vägrar att låta arbetarna bjuda ut sin arbetskraft till marknadsmässig lön.

Naturligtvis finns det ett sätt att ”i smyg” sänka den allmänna lönenivån till mer marknadsmässig nivå. Sät­tet är inflation: d.v.s. att urholka penningvärdet så att lönerna ser högre ut än de verkligen är, räknat i verklig köpkraft. Och det är precis det Keynes rekommenderar. Och detta ger upphov till en av de mest spridda av alla ekonomiska myter: att vi måste välja mellan arbetslöshet och inflation.

Detta var en lång inledning, men jag tror den var nödvändig för att ”sätta kontexten”. Mina debattinlägg nedan består väldigt mycket av citat, och om sammanhanget inte är etablerat, kan citaten lätt bli hängande i luften.

Debatten initierades av Henrik Unné med ett inlägg som hette ”Keynes i stadsparken” (det är f.ö. en gam­mal cirkulärinsändare som Henrik återanvänder, och också en av hans bästa; den blev också publicerad på insändarplats i SvD 19.6.02). Keynes talan i debatten fördes av en person (”CGH”) som av allt att döma inte läst ett ord av Keynes, utan bara hört honom lovprisas, och vars debattmetod består i klumpiga försök att för­löjliga meningsmotståndarna. (Sådant sysslade också Keynes med, men han var inte fullt så klumpig.)

Keynes var en charlatan

Det finns två bra böcker att läsa om Keynes. Den ena heter The Failure of the ”New Economics” av Henry Hazlitt. Den andra heter The Critics of Keynesian Economics och är redigerad av samme Hazlitt. (Det finns kanske fler bra böcker – James Buchanan har skrivit en med den vitsiga titeln The Consequences of Mr. Keynes – men jag rekom­menderar bara dem jag själv har läst.)

Keynes ansåg t.ex. att pyramidbyggen, jordbävningar och krig[1] är bra för ekonomin, och att Silvio Gesell[2] var en ”negligerad profet” (bara för att ta ett par alldeles uppenbara absurditeter). Att en sådan ekonom höjs till skyarna är en ren skandal.

Det har funnits nytänkare inom ekonomin. En av dem var Adam Smith. En annan var Carl Menger. En tredje var Eugen von Böhm-Bawerk. En fjärde var Ludwig von Mises. Och en femte är George Reisman.

Keynes är inte värd att nämnas på samma dag som någon av dessa. Men det gör han ju inte heller. Keynesi­anerna har varit rätt lyckosamma när det gäller att sprida tystnad om bättre ekonomer.

Hazlitt om Keynes

Eftersom det är fotbolls-VM har jag inte tid att skriva några ekonomiska avhandlingar, som jag hursomhelst inte får betalt för eller ens något tack för. Men jag vill gärna citera vad Henry Hazlitt skriver om Keynes, i in­ledningen till The Critics of Keynesian Economics, för det är så träffsäkert:

[W]ith the exception of a few passages [General Theory] is one of the most obscure, awkward, and circumlocutory economic books ever written. But here another element enters. Just as with some of the works of Hegel and Marx, the very mystification added to the book’s prestige. Unintelligibility was assumed to be a mark of profundity. One secret of the success of the General Theory was its technique of obscure arguments followed by clear and triumphant conclusions.

Ett annat citat, från Ayn Rand:

If you want to propagate an outrageously evil idea (based on traditionally accepted doctrines), your conclusion must be brazenly clear, but your proof unintelligible. (Hennes måltavla här var Immanuel Kant (och hans efterföljare), men det skulle kunna sägas om Keynes också.)

Hayek om Keynes

Ytterligare ett träffsäkert citat, denna gång av Friedrich von Hayek:

The development of Lord Keynes’s theories started from the correct insight that the regular cause of extensive unemployment is real wages that are too high. The next step consisted in the proposition that a direct lowering of money wages could be brought about only by a struggle so painful and prolonged that it could not be contemplated. Hence he concluded that real wages must be lowered by the process of lowering the value of money. This is really the reasoning underlying the whole “full-employment” po­licy, now so widely accepted. If labor insists on a level of money wages too high to allow of full employment, the supply of money must be so increased as to raise prices to a level where the real value of the prevailing money wages is no longer greater than the productivity of the workers seeking employment. In practice, this necessarily means that each separate union, in its attempt to overtake the value of money, will never cease to insist on further increases in money wages and that the aggregate effort of the unions will thus bring about progressive inflation. (The Critics of Keynesian Economics, s. 128f)

Och det här är också den sjabbiga hemligheten bakom den keynesianska politikens påstådda ”framgångar”. I stället för att säga till löntagarna att anpassa sina lönekrav så att alla som vill ha arbete också kan få det, ser man till att lönerna sjunker genom att urholka penningvärdet. Den politiken är inte ens ”i arbetarklassens in­tresse”, eftersom den faktiskt består i att föra arbetarna bakom ljuset.

Keynes och totalitarismen

En kritiker av Keynes (vars namn tyvärr fallit mig ur minnet) skrev så här:

The theory of aggregate production that is the goal of Keynes’ book [General Theory] can be much more easily applied to the con­ditions of a totalitarian state, [such as Nazi Germany], than the theory of the production and distribution of a given output turned out under the conditions of free competition and of a considerable degree of laissez-faire.

Kortare uttryckt: Laissez-faire passar inte för totalitära samhällen (väldigt överraskande, eller hur?). Keynes teorier, däremot, passar alldeles utmärkt för totalitära samhällen.

Nu undrar jag om någon av John Maynard Keynes många beundrare skulle kunna tala om för mig om även denne kritiker av Keynes har fått alltihop om bakfoten?[3]

Mussolini om Keynes

På tal om totalitarism vill jag inte gärna undanhåller er detta citat:

Fascism entirely agrees with Mr. Maynard Keynes, despite the latter’s prominent position as a Liberal. In fact, Mr. Keynes’ excellent little book, The End of Laissez-Faire (1926) might, so far as it goes, serve as a useful introduction to fascist economics. There is scarcely anything to object to in it and there is much to applaud.

Citerat av Lawrence K. Samuels i The Socialist Economics of Italian Fascism. Tipstack till Tibor Kavinski på Facebook.

Keynesianismens charlataneri

För dem av er som är läskunniga (jag räknar inte alla debattörer dit) ska jag ge en kort sammanfattning av vari keynesianismens charlataneri består.

Alla, t.o.m. keynesianerna, förstår att en enskild individ inte kan underbalansera sin budget och leva över sina tillgångar. Den som lever upp sina tillgångar idag kommer att vara fattig och behöva svälta imorgon. Så varför tror keynesianerna att en stat ostraffat ska kunna underbalansera sin budget?

Den sjabbiga hemligheten här är att en stat har offer som den kan vältra över konsekvenserna på. Offren är statens egna uppdragsgivare, medborgarna eller undersåtarna.

Om en stat vill öka sina utgifter, kan den göra det genom att höja skatterna: då har den fortfarande en ba­lanserad budget, men risken är att medborgarna inte gillar det och röstar bort regeringspartiet i nästa val. En annan metod är att låna pengar, men lånade pengar ska ändå betalas tillbaka, så det skjuter bara skattehöjning­arna på framtiden.

Det enda sättet att underbalansera statsbudgeten är därför att urholka penningvärdet genom att trycka upp nya pengar. Och detta drabbar medborgarna i form av prishöjningar. Staten kan bli tillfälligt rikare med den metoden, men medborgarna blir fattigare.

Det är också uppenbart för alla att en enskild individ först måste producera något för att sedan kunna kon­sumera det. Det är lika uppenbart att sättet att bli rik är att inte konsumera allt man producerar utan spara en del av det och investera sparkapitalet. Om en bonde t.ex. vill överleva längre än detta år, kan han inte mala all sin säd till mjöl utan måste spara utsäde för nästa års sådd. Vill han ha en större sådd nästa år, måste han spara mer utsäde än förra året. Det som gäller för en enskild individ här, gäller också för ekonomin som helhet; ju mer sparande, desto större investeringar, och desto mer tillväxer ekonomin. Om människor slutade spara och konsumerade upp allt de äger, skulle ekonomin i stället krympa, och vi skulle till sist bli tvungna att svälta.

Men Keynes har lyckats smäcka i mänskligheten (speciellt då politikerna) att orsakssambandet är det rakt motsatta: att sparande är skadligt och att det som driver ekonomin framåt är konsumtionen. Ju mer vi konsu­merar, desto rikare blir vi! Ju mindre utsäde en bonde lägger undan för nästa års skörd, desto mer bröd kommer det att finnas nästa år!

Om människorna följde Keynes rekommendationer och levde i sus och dus som om var dag vore den sista, skulle ekonomin förvisso blomstra denna sista dag, om man t.ex. bara tittade på sådana saker som alla välfyllda restauranger och alla drickspengar kyparna håvar in. I morgon skulle vi alla svälta. Men när man påpekade för Keynes vad konsekvenserna av hans teorier skulle bli i det långa loppet, kom han med en av världshistoriens mest cyniska kommentarer: ”I det långa loppet är vi alla döda.”

Ja, just det. Det var ju det kritiken gick ut på!

Keynes påstådda vederläggning av Says lag

Says lag säger att utbudet styr efterfrågan eller, mera exakt, att den totala efterfrågan i ekonomin är lika med det totala utbudet av varor och tjänster i ekonomin. Jean-Baptiste Say (1767–1832) formulerade denna lag, därför att det även på hans tid fanns keynesianer som trodde att det kunde förekomma sådant som allmän överproduktion av varor i ekonomin, att problemet var brist på pengar och att lösningen bestod i att öka pen­ningmängden, m.a.o. inflation. (Så mycket för idén att Keynes var en ”stor nytänkare”! Says motståndare i debatten, om det kan intressera, var Sismondi och Malthus.)

Det är viktigt att hålla den exakta formuleringen i huvudet: att det är det totala utbudet som bestämmer den totala efterfrågan. Det är inte utbudet av någon viss vara som bestämmer efterfrågan på denna vara. Om t.ex. utbudet av salt fördubblades, skulle detta inte leda till att efterfrågan på salt fördubblades. Effekten skulle bli att priset på salt sjönk, medan priset på andra varor (allt annat lika) skulle stiga. Och somliga försöker förlöjliga Says lag genom att påstå att den betyder att man kan sälja hur många kylskåp som helst till eskimåer, bara man har tillräckligt många kylskåp att sälja. (Att detta är en vantolkning av Says lag har Henrik Unné redan på­pekat.)

Nu påstår Keynes anhängare att Keynes har vederlagt Says lag, och somliga menar att denna vederläggning är själva grundbulten i hans ekonomiska system. Det kan därför vara instruktivt att se vari denna påstådda vederläggning består.

Keynes ”vederlägger” Says lag genom att attackera ett stycke i John Stuart Mills Principles of Political Economy (bok 3, kap. 2):

What constitutes the means of payment for commodities is simply commodities. Each person’s means of paying for the produc­tions of other people consist of those which he himself possesses. All sellers are inevitably, and by the meaning of the word, buyers. Could we suddenly double the productive powers of the country, we should, by the same stroke, double the purchasing power. Everybody would bring a double demand as well as a double supply: everybody would be able to buy twice as much, be­cause every one would have twice as much to offer in exchange. It is probable, indeed, that there would now be a superfluity of certain things. Although the community would willingly double its aggregate consumption, it may already have as much as it desires of some commodities, and it may prefer to do more than double its consumption of others, or to exercise its increased purchasing power on some new thing. If so, the supply will adapt itself accordingly, and the values of things will continue to conform to their cost of production.

De här båda styckena måste förstås läsas i sitt sammanhang. Läser man bara det första stycket och ignorerar det andra, måste man komma med samma invändning jag presenterade ovan: ett fördubblat utbud av t.ex. salt skulle inte leda till fördubblad efterfrågan på just salt, och detsamma gäller många andra varor som det redan finns tillräckligt av för våra behov, t.ex. bröd. Konsumtionen av lyxvaror, å andra sidan, skulle mer än för­dubblas. Och precis de sakerna tar Mill upp i andra stycket.

Men vad Keynes gör är att bara ta det första stycket ovan, konstatera att det, taget för sig självt och ryckt ur sitt sammanhang, är absurt, och sedan fullständigt ignorera andra stycket!

Säger en hel del om den gode lordens intellektuella ärlighet. Och säger också en hel del om ekonomers in­tellektuella ärlighet, ifall de ”köper” detta som en ”vederläggning”. Och jag talar om akademiska ekonomer här, av vilka man kunde vänta sig bättre än av den sorts intellektuella huliganer som härjar på den här debattsidan.

Lästips:

Says egen uppsats, ”Of the Demand of Market for Products”, finns publicerad i The Critics of Keynesian Economics.

Mitt eget inlägg ovan grundar sig på en uppsats av Benjamin M. Anderson, som också ingår i samma volym.

James Mill (John Stuarts far) har skrivit en uppsats som heter Commerce Defended,som finns utlagd i pdf-format på Jefferson Schools hemsida, www.capitalism.net.

Det finns en lång utläggning av Says lag i George Reismans Capitalism: A Treatise on Economics, s. 559ff.

Mises om Keynes

En av de myter Keynes anhängare odlar är att det var han och hans teorier som fick världens regeringar att börja bedriva en inflationistisk politik med underbalanserade budgetar. I själva verket kom Keynes inte med något annat än en rationalisering för en politik som världens regeringar redan bedrev, skillnaden är bara den att de före Keynes bedrev den med dåligt samvete – eftersom de visste att den ekonomiska vetenskapen gav en sådan politik underkänt – medan de efter Keynes tyckte att de kunde bedriva den med gott samvete, sedan de akademiska ekonomerna själva blivit omvända till charlataneriet.

Detta har påpekats åtskilliga gånger av Ludwig von Mises, och jag ska citera rätt utförligt ur hans uppsats ”Keynes and Say’s Law” (ingår i The Critics of Keynesian Economics):

Say emerged victoriously from his polemics with Malthus and Sismondi. He proved his case, while his adversaries could not prove theirs. Henceforth, during the rest of the nineteenth century, the acknowledgement of the truth contained in Say’s Law was the distinctive mark of an economist. Those authors and politicians who made the alleged scarcity of money responsible for all ills and advocated inflation as the panacea were no longer considered economists but “monetary cranks”. The struggle between the champions of sound money and the inflationists went on for many decades. But it was no longer considered a controversy between various schools of economics. It was viewed as a conflict between economists and anti-econo­mists, between reasonable men and ignorant zealots. When all civilized countries had adopted the gold standard or the gold-exchange standard, the cause of inflation seemed to be lost forever.

Lite längre fram:

The economists did not contest the fact that a credit expansion in its initial stage makes business boom. But they pointed out how such a contrived boom must inevitably collapse after a while and produce a general depression. This demonstration could appeal to statesmen intent on promoting the enduring well-being of their nation. It could not influence demagogues who care for nothing but success in the impending election campaign and are not in the least troubled about what will happen the day after tomorrow. But it is precisely such people who have become supreme in the political life of this age of wars and revolutions. In de­fiance of all the teachings of the economists, inflation and credit expansion have been elevated to the dignity of the first principle of economic policy. Nearly all governments are now committed to reckless spending, and finance their deficits by issuing addi­tional quantities of irredeemable paper money and by boundless credit expansion.

Ännu lite längre fram:

The politics he [Lord Keynes] advocated were precisely those which almost all governments, including the British, had already adopted many years before his “General Theory” was published. Keynes was not an innovator and champion of new methods of managing economic affairs. His contribution consisted rather in providing an apparent justification for the policies which were popular with those in power in spite of the fact that all economists viewed them as disastrous. His achievement was a rationaliza­tion of the policies already practiced. He was not a “revolutionary”, as some of his adepts call him. The “Keynesian revolution” took place long before Keynes approved it and fabricated a pseudo-scientific justification for it. What he really did was to write an apology for the prevailing policies of governments. This explains the quick success of his book. It was greeted enthusiastically by the governments and the ruling political parties. Especially enraptured were a new type of intellectuals, the “government economists”. They had had a bad conscience. They were aware of the fact that they were carrying out policies which all economists condemned as contrary to purpose and disastrous. Now they felt relieved. The “new economics” reestablished their moral equilibrium. Today they are no longer ashamed of being the handymen of bad policies. They glorify themselves. They are the prophets of the new creed.

PS. Jag har hittat ytterligare ett långt citat från Mises som jag anser värt att återge. Det är från Human Ac­tion, s. 792f.

It is true that the devaluations which were resorted to by various governments between 1931 and 1938 made real wage rates drop in some countries and thus reduced the amount of institutional unemployment. The historian in dealing with these devaluations may therefore say that they were a success as they prevented a revolutionary upheaval of the daily increasing masses of un­employed and as, under the prevailing ideological conditions, no other means could be resorted to in this critical situation. But the historian will no less have to add that the remedy did not affect the root causes of institutional unemployment, the faulty tenets of labor unionism. Devaluation was a cunning device to elude the sway of the union doctrine. It worked because it did not impair the prestige of unionism. But precisely because it left the popularity of unionism untouched, it could work only for a short time. Union leaders learned to distinguish between nominal wage rates and real wage rates. Today their policy aims at raising real wage rates. They can no longer be cheated by a drop in the monetary unit’s purchasing power. Devaluation has worn out its use­fulness as a device for reducing institutional unemployment. Cognizance of these facts provides a key for a correct appraisal of the role which Lord Keynes’s doctrines played in the years between the first and second World Wars. Keynes did not add any new idea to the body of inflationist fallacies, a thousand times refuted by economists. His teachings were even more contradictory and inconsistent than those of his predecessors who, like Sil­vio Gesell, were dismissed as monetary cranks. He merely knew how to cloak the plea for inflation and credit expansion in the sophisticated terminology of mathematical economics. The interventionist writers were at a loss to advance plausible arguments in favor of a policy of reckless spending; they simply could not find a case against the economic theorem concerning institutional unemployment. In this juncture they greeted the “Keynesian Revolution” with the verses of Wordsworth: “Bliss it was in that dawn to be alive, but to be young was very heaven.”[4] It was, however, a short-turn heaven only. We may admit that for the British and American governments in the ‘thirties no way was left other than that of currency devaluation, inflation and credit expansion, unbalanced budgets, and deficit spending. Governments cannot free themselves from the pressure of public opinion. They cannot rebel against the preponderance of generally accepted ideologies, however fallacious. But this does not excuse the office-holders who could re­sign rather than carry out policies disastrous for the country. [Min kursivering.] Still less does it excuse authors who tried to provide a would-be scientific justification for the crudest of all popular fallacies, viz., inflation.

Keynesianismens påstådda framgångar

Att Keynes rekommendationer faktiskt tillämpats av världens regeringar är ju inte detsamma som att de tilläm­pats med framgång (även om somliga debattörer inte lyckas göra denna distinktion). Två aspekter:

Under många år trodde man att underbalanserade budgetar (finansierade med inflation) skulle åstad­komma full sysselsättning eller i varje fall hålla arbetslösheten nere på låg nivå. Till en tid kan detta fungera. Orsaken till detta är att full sysselsättning alltid kan uppnås om lönerna marknadsanpassas och ingen (med fackets och statens hjälp) kan tvinga till sig en lön som är högre än marknaden egentligen tillåter. Man kan i viss mån uppnå samma effekt genom att urholka penningvärdet (så att lönerna faktiskt blir lägre än de ser ut att vara, d.v.s. en nominellt högre lön ger lägre köpkraft). Det var f.ö. detta Friedrich von Hayek påpekade i det stycke av honom jag tidigare citerade.

Men världen fick lära sig att detta inte kan fungera i all evighet. På 1970-talet hade vi plötsligt en situation med tvåsiffrig inflation kombinerad med hög arbetslöshet – d.v.s. precis en sådan situation som keynesianismen säger inte kan inträffa. (Man myntade en ny term för företeelsen: ”stagflation”.) Verkligheten stämde plötsligt inte med vad Keynes hade lärt. Den typiska reaktionen bland ekonomerna var att ”Keynes hade haft rätt tidi­gare, men nu hade han av obegriplig anledning inte längre rätt”.

”Ortodoxa” ekonomer (sådana som Mises) har lärt att artificiell kreditexpansion visst i inledningsstadiet kan leda till en artificiell ”boom” (högkonjunktur), men att det oundvikligen måste sluta med en ”bust” (låg­konjunktur, recession, depression). Under många år uppmanades världens u-länder att ta upp väldiga lån som skulle sätta fart på ekonomin. Vi vet väl vart det har lett? Idag sitter dessa länder i en skuldfälla. (Mycket av dessa lån har förstås gått till moderna motsvarigheter till pyramidbyggen. Men Keynes menade ju att sådana var välståndsskapande!)

Och om man verkligen tror att det är efterfrågan som bestämmer tillgången eller utbudet, kan man ju ta sig en funderare över följande:

Just nu är tillgången på bröd och brödsäd väldigt låg i Zimbabwe. Vad är förklaringen? Enligt keynesiansk analys måste detta bero på att efterfrågan på bröd och brödsäd sjunkit något alldeles enormt. Människorna i Zimbabwe vill inte äta bröd längre! De vill äta något annat! Eller också har de tröttnat på att äta överhuvud­taget!

Nu beror det här förstås på något helt annat, nämligen att Mugaberegimen bedriver krig mot landets pro­duktivaste bönder. Men det är ju keynesianismen som påstår att krig också är välståndsskapande, precis som pyramidbyggen!

Says lag och bristen på brödsäd i Zimbabwe

Eftersom Says lag handlar om förhållandet mellan utbud och efterfrågan, kanske ett par tankeexperiment kan vara belysande:

Naturligtvis kan efterfrågan på en vara ha betydelse för utbudet. Om en vara inte längre efterfrågas lika mycket som förr, kommer mindre av den varan att produceras. Om ett samhälle är fattigt, är efterfrågan på bröd hög, medan efterfrågan på chateaubriand är låg. (Om ni undrar varför jag väljer just chateaubriand som exempel hellre än entrecote eller plankstek, läs kapitlet ”I Vita bergen” i Röda rummet.) Allteftersom detta sam­hälle blir rikare, kommer folk att äta mindre bröd och mer chateaubriand. Mindre brödsäd kommer att odlas, och fler biffkor kommer att födas upp. Men självfallet kan en sådan utveckling inte leda till att produktionen av brödsäd blir så låg att människor riskerar att svälta.

Nu undras: beror bristen på brödsäd i Zimbabwe på att folket i Zimbabwe numera äter så mycket chateau­briand, gåsleverpastej och rysk kaviar att det blivit olönsamt att odla brödsäd?

Uppenbarligen inte. Bristen på brödsäd beror, som CGH med sin eminenta förmåga att se bortom ögon­blicksperspektivet så skarpsynt påpekat, på ”någon annan faktor”. Men eftersom denna ”andra faktor” inte är någon efterfrågefaktor, måste den vara en utbudsfaktor. Bristen måste bero på att något påverkat utbudet av brödsäd, inte efterfrågan. (Ursäkta de många orden för att uttrycka denna självklarhet!)

Kan det möjligen vara så här: de mest produktiva bönderna i Zimbabwe har läst Atlas Shrugged, tagit intryck av boken och bestämt sig för att gå i strejk? Utlessna på den ringa tacksamhet de röner har de låtit sina gårdar förfalla och alla flyttat till en väl skyddad dalgång uppe bland bergen, där de nu odlar endast för sig själva och experimenterar fram nya gödningsmedel? Vi vet att det inte är så, men effekten skulle vara densamma.

Nu handlar förstås Says lag om förhållandet mellan det samlade utbudet och den samlade efterfrågan i eko­nomin. Men de som förnekar Says lag menar ju hur som helst (och det är för att kunna mena detta som de förnekar Says lag) att sättet att ta sig ur en ekonomisk kris är att konsumera sig ur krisen. Nåväl, all världens keynesianer, säg då det till Zimbabwes folk, när hungersnöden slår till på allvar: Konsumera mera!

Ayn Rand om Keynes

Ayn Rand var inte ekonom, men hon har skrivit några uppsatser som borde ingå i varje grundkurs i ekonomi. En av dem heter ”Egalitarianism and Inflation” och ingår i Philosophy: Who Needs It. (De andra heter ”The In­verted Moral Priorities” och ”Hunger and Freedom” och står i The Voice of Reason. Alla publicerades från början i The Ayn Rand Letter, och utgör egentligen ett sammanhängande helt.) Jag ska fortsätta citatexercisen:

Now project the mentality of a savage, who can grasp nothing but the concretes of the immediate moment, and who finds himself transported into the midst of a modern, industrial civilization. If he is an intelligent savage, he will acquire a smattering of know­ledge, but there are two concepts he will not be able to grasp: “credit” and “market”. He observes that people get food, clothes, and all sorts of objects simply by presenting pieces of papers called checks – and he observes that skyscrapers and gigantic factories spring out of the ground at the command of very rich men, whose bookkeepers keep switching magic figures from the ledgers of one to those of another and another and another. This seems to be done faster than he can follow, so he concludes that speed is the secret of the magic power of paper – and that everyone will work and pro­duce and prosper, so long as those checks are passed from hand to hand fast enough. If that savage breaks into print with his dis­covery, he will find that he has been anticipated by John Maynard Keynes. Then the savage observes that the department stores are full of wonderful goods, but people do not seem to buy them. “Why is that?” he asks a floorwalker. “We don’t have enough of a market”, the floorwalker tells him. “What is that?” he asks. “Well”, his new teacher answers, “goods are produced for people to consume, it’s the consumers that makes the world go ‘round, but we don’t have enough consumers.” “Is that so?” says the savage, his eyes flashing with the fire of a new idea. Next day, he obtains a check from a big educational foundation, he hires a plane, he flies away – and comes back, a while later, bringing his entire naked, bare­foot tribe along. “You don’t know how good they are at consuming”, he tells his friend, the floorwalker, “and there’s plenty more where these came from. Pretty soon you’ll get a raise in pay.” But the store, pretty soon, goes bankrupt.

(John Maynard Keynes har annars rönt den stora äran att bli citerad i Atlas Shrugged. Den som citerar ho­nom är Cuffy Meigs.)

Reisman om Keynes

För att fullfölja ”citatexercisen” ska jag ge ett kort omdöme om Keynes från George Reisman också:

[C]onceptually Keynesianism is a form of amorphous sludge, oozing its way through any possible cracks or chinks in the intellec­tual armor of a capitalist economy and thereby undermining as far as possible the intellectual foundations of such a society. (Capi­talism, s. 863.)

Tillägg 2015: Rothbard om Keynes

Saxat ur en längre uppsats, Keynes, the Man. Visar inte bara hur dålig Keynes var på tyska utan hur lite han begrep av bättre ekonomer.

One striking illustration of Maynard Keynes’s unjustified arrogance and intellectual irresponsibility was his reaction to Ludwig von Mises’s brilliant and pioneering Treatise on Money and Credit, published in German in 1912. Keynes had recently been made the editor of Britain’s leading scholarly economic periodical, Cambridge University’s Economic Journal. He reviewed Mises’s book, giving it short shrift. The book, he wrote condescendingly, had ”considerable merit” and was ”enlightened,” and its author was definitely ”widely read,” but Keynes expressed his disappointment that the book was neither ”constructive” nor ”original” (Keynes 1914). This brusque reaction managed to kill any interest in Mises’s book in Great Britain, and Money and Credit remained untranslated for two fateful decades. The peculiar point about Keynes’s review is that Mises’s book was highly constructive and systematic, as well as remarkably original. How could Keynes not have seen that? This puzzle was cleared up a decade and a half later, when, in a footnote to his own Treatise on Money, Keynes impishly admitted that ”in German, I can only clearly understand what I already know — so that new ideas are apt to be veiled from me by the difficulties of the language” (Keynes 1930a: I, p. 199 n.2). Such unmitigated gall. This was Keynes to the hilt: to review a book in a language where he was incapable of grasping new ideas, and then to attack that book for not containing anything new, is the height of arrogance and irresponsibility

Och tillägger i en fotnot:

In view of his friendship with Keynes, Hayek’s account of this episode characteristically misses Keynes’s arrogance and gall, treating the story as if it were merely unfortunate that Keynes did not know German better: ”The world might have been saved much suffering if Lord Keynes’s German had been a little better”.

Murray Rothbard har också sagt (vilket jag finner lite småroligt) att det enda som var bra med Karl Marx var att han inte var keynesian.

Fortsatt ekonomiskt charlataneri

Som jag nämnde fick Henrik Unné sitt inlägg om Keynes publicerat också på insändarplats, och ett kort replikskifte följde.

Tillägg 2015: Jag lägger in Henriks insändare här; jag tror inte att han har något emot det. (Har han det, kan han skicka mig en tusenlapp, som jag sedan använder till att betala för rättigheten.)

Keynes i stadsparken Herr Svensson driver en servering i stadsparken. Affärerna går dåligt. Svensson har för små intäkter. Svensson funderar. ”Vad jag behöver är fler kunder. Ekonomerna säger ju alla att det är efterfrågan som ger välstånd”, tänker Svensson. Han tittar förstrött ut genom fönstret. Hans blick hamnar på A-lagarna som sitter på en parkbänk. Svensson får en idé. ”Dom där A-lagarna skulle säkert vilja köpa en massa öl och fika av mig. Problemet är bara att de inte har några pengar. Men det problemet kan jag lösa. Jag har ju 2000 kronor liggande här i kassan. Om jag går till A-lagarna och ger dem pengarna, då kan de komma hit och köpa öl och fika för hela 2000 kronor. Det blir sannerligen klirr i kassan!” Svensson går till A-lagarna och säger att de får 2000 kronor av honom, om de bara lovar att använda pengarna till att köpa öl och fika hos hans servering. Svensson lyckas. Det blir en väldans fart på försäljningen. Svensson känner att han skär guld med täljkniv. Men det varar bara en halvtimme. Då har A-lagarna gjort slut på de 2000 kronorna. Svensson finner sig i samma situation som förut. Men Svensson tänker: ”Nu har jag 2000 kronor i kassan igen, och A-lagarna sitter där borta på parkbänken igen. Men jag kan ju göra om proceduren! Det gick ju så bra förra gången.” Svensson ger A-lagarna de 2000 kronorna igen. A-lagarna festar på öl och fika hos Svenssons servering igen. Efter en halvtimme har de gjort slut på de 2000 kronorna. Men det åtgärdar Svensson igen. Han bara tar de 2000 kronorna ur kassan igen och ger dem till A-lagarna. Och de bara fortsätter med att köpa öl och fika. Det blir högkonjunktur för Svensson i flera timmar. Men plötsligt händer något Svensson inte har tänkt på. Ölet och fikan i serveringen tar slut. Svensson har fortfarande en hel del ”efterfrågan”. A-lagarna köper gärna ännu mera öl och fika. Men vad hjälper det när det inte finns något kvar att sälja? Svensson går i konkurs och får sätta sig på parkbänken tillsammans med A-lagarna. I verkligheten finns det väl inga småföretagare som är så dumma att de gör som Svensson i historien ovan? Förmodligen inte. Men det finns i alla fall åtskilliga keynesianska nationalekonomer som uppmanar politikerna att göra som Svensson. Men då handlar det inte om några futtiga 2000 kronor. De keynesianska ekonomerna uppmanar politikerna att spendera många miljarder av skattebetalarnas kronor och dollar och pund och yen för att stimulera sina respektive länders ekonomier. Jordbrukssubventioner, socialförsäkringar, barnbidrag, arbetsmarknadsåtgärder, förtidspensioner, uppfinningsrikedomen är enorm när det gäller att sätta sprätt på skattebetalarnas pengar. Och eftersom det handlar om så många, många miljarder, utspridda i hela världens väldiga finansiella system är galenskapen inte lika uppenbar. Men regeringarna slösar likväl bort sina medborgares pengar när de använder dem till att sätta konsumtion före produktion. Ja, visst går det att vara irrationell. Men det går inte att undvika konsekvenserna därav. Den keynesianska ekonomiska politiken kommer att göra oss alla bankrutta om den får fortgå.

Jag skickade därefter nedanstående till SvD:s insändarsida, fastän det om inte annat är alldeles för långt för att kunna publiceras.

Henrik Unné, metallarbetare i Skarpnäck och en av vårt lands skickligaste insändarskribenter, fick en utom­ordentlig liten satir införd i SvD 19 juni 02, under rubriken ”Keynes i stadsparken”. (Hans inlägg, med efterföljande debatt, finns också på SvD:s nätdebattforum.) Ett par dagar senare fick han mothugg av en Uno Kenmalm från Nässjö. Det är svårt att avgöra om Kenmalms replik är allvarligt menad eller avsedd som en fortsättning av Henriks satir, men skulle den vara allvarligt menad visar den hur skickligt John Maynard Keynes lyckats dupera den s.k. bildade allmänheten. Läs själva:

Den liberale [!] engelske ekonomen John Maynard Keynes tankar om ekonomisk tillväxt förvrängs ofta och gärna av utbuds­ekonomins välfärdsfientliga profeter. [En ekonom som själv menade att hans teorier var väl anpassade för ett samhälle som Nazi­tyskland – något som Keynes själv uttryckligen hävdat – kan knappast kallas ”liberal”.] Henrik Unné från Skarpnäck för fram tanken att småföretagare som lånar ut sina pengar till sina egna kunder för att kunderna ska köpa de varor han/hon producerar är dumma. Jag tycker precis tvärtom. Det är en lysande idé av framstegsvänliga småföretagare, alldenstund kunderna – enligt Unné – faktiskt kommer att bli intresserade av att konsumera ytterligare produkter med egna, icke lånade pengar.

Låt oss stanna upp ett ögonblick och anta att det här är allvarligt menat. Vad Kenmalm säger är att ”kun­der” i utgångsläget inte är intresserade av att konsumera! Man måste få dem att börja intressera sig för det! Och eftersom Henriks exempel handlade om A-lagare, skulle det betyda att A-lagarnas problem är att de saknar intresse av att konsumera! Men var och en som har den minsta erfarenhet av A-lagare vet väl att de också kon­sumerar, utan att man behöver uppmana dem till det. Deras problem är ju faktiskt att de konsumerar lite väl mycket av vissa typer av varor och därför inte har mycket över till att konsumera andra och förmodligen nytti­gare varor. Det krävs väl heller inte särskilt mycket för att räkna ut att deras verkliga problem är att de inte producerar. A-lagare är faktiskt arbetslösa! Deras konsumtion kommer inte ur deras egen produktion utan ur de bidrag som finansieras av andras – skattebetalarnas – produktion. (Fast om Kenmalms inlägg faktiskt var sati­riskt menat, ber jag förstås om ursäkt för att jag ödat trycksvärta på denna självklarhet.)

Det Unné totalt missar är förekomsten av kreditväsende. Den genialiske småföretagaren som upptäcker att hans kunder önskar köpa mer av de produkter han framställer tar självfallet ett lån för att utveckla och öka sin verksamhet om han ser att den högre efterfrågan verkar vara stadigvarande.

Det här är en fantastisk invändning. Om efterfrågan stimuleras på det sätt Henrik kallar dumt och Ken­malm (och Keynes) ”genialiskt”, kommer det inte att hjälpa att ta lån för att bygga ut verksamheten; lånet kommer inte att kunna betalas tillbaka, och företagaren kommer att gå i konkurs lika säkert som i Henriks exempel; med den enda skillnaden att konkursen kommer att bli värre och konkursboets skulder större. För saken är ju den att ”kunder” som ingenting producerar själva (A-lagare i Henriks exempel) måste ha mer och mer och mer bidrag för att kunna fortsätta sin konsumtion. Om lånet ska användas till utbyggnad, måste ju faktiskt i detta fall också en större och större del av lånet gå till att ”stimulera konsumtionen” med mer och mer bidrag till fler och fler A-lagare.

Och det här är mer än ett skämt. På den tiden Keynes idéer svaldes med mer hull och hår än idag, pytsades enorma lån ut till u-länder. Lånen var kanske avsedda att få igång produktionen, men en stor del av dem gick till u-ländernas egna ”A-lagare”, nämligen till de diktatorer och diktatorslakejer som är så förekommande i dessa länder, och gick till deras privata lyxkonsumtion. Idag kan dessa lån inte betalas tillbaka.

Och det var ju sannerligen inte John Maynard Keynes som lärde oss kreditväsendets hemligheter. Allt Keynes åstadkom var rationaliseringar för en praxis som redan tidigare varit utbredd: artificiell kreditexpansion med hjälp av inflation. Effekterna av detta har förklarats av bättre ekonomer, framför allt av Ludwig von Mises i The Theory of Money and Credit från 1912.

Henrik Unné kom igen med en replik den 26 juni:

Uno Kenmalm missar hela poängen i min insändare om keynesianismen – nämligen att det är den ena människans produktion som utgör efterfrågan på den andres dito. [Det är denna fullständigt riktiga idé som går under benämningen ”Says lag”.] Blotta viljan att erhålla och konsumera upp en företagares produktion utgör inte en äkta efterfrågan på den. Bara sådana kunder som producerar något och därför kan betala företagaren något i utbyte är värda något för företagaren. Sådana ”kunder” som inte pro­ducerar något utan bara konsumerar, till exempel med hjälp av de pengar som de har erhållit från en keynesiansk stat, som i sin tur har skaffat sig pengarna genom att trycka upp dem på Riksbankens sedelpressar, är bara parasiter.

Detta är i mitt tycke en fullständigt glasklar replik, men tydligen lite för glasklar för Kenmalm, som i dagens tidning (1 juli 02) replikerar:

För att rättfärdiga sin kritik av den engelske nationalekonomen Keynes måste Henrik Unné ägna sig åt tvivelaktig innovativ se­mantik. Han skriver ”äkta efterfrågan”. Begreppet förutsätter sin motsats, falsk efterfrågan, vilket även det är en absurditet. An­tingen är det efterfrågan eller är det något annat.

Låt oss vara petiga med den ”innovativa semantiken” här. Den korrekta termen (den som ekonomer själva använder) är i och för sig inte ”äkta efterfrågan” utan ”effektiv efterfrågan”. Och de använder den endast och allenast för att förebygga en möjlig missuppfattning av termen ”efterfrågan”. Vad Henrik kallar ”blotta viljan att erhålla och konsumera upp en företagares produktion” (han skulle ha kunnat skriva ”blotta önskan” också) skulle, om man tänjer begreppet en smula, också kunna kallas ”efterfrågan”, men det är inte det som ekono­merna avser när de diskuterar utbud, efterfrågan och pris. Om jag t.ex. sitter och drömmer om en jorden-runt-resa som jag absolut inte har pengar till, är detta inte ”efterfrågan” i ekonomisk mening. Det är först när jag slitit och producerat och sedan gnidit och sparat för att få ihop till resan som min efterfrågan blivit ”effektiv”. Henrik skriver ”äkta” i stället för ”effektiv”, men det vore verkligen petimeteraktigt av mig om jag ifrågasatte Henriks ekonomiska visdom på så lösa grunder. Kenmalm har inga sådana skrupler.

Resonemanget fortsätter med att hänvisa till ”kunder som producerar”. Kunder som producerar är något som aldrig har förekommit och heller aldrig kommer att förekomma [min kursivering], om man inte ska göra den välvilliga [läs: svinaktiga] tolkningen att Unné öns­kar sig ren byteshandel och vill fjärma sig från dynamiken och möjligheterna att med pengaekonomins hjälp skapa konsumtion och produktion.

Här måste man väl ändå fråga sig om Kenmalm överhuvudtaget förstår vad han själv skriver. Det är klart att en kund inte kan producera i det ögonblick han är kund och köper något i affären! Producerat måste han ha gjort innan! Men inte heller konsumerar han i det ögonblick han köper något i affären. Konsumera måste han göra efteråt. Säg att det är matvaror eller spritdrycker han köper. De pengar han köper för måste han (om han inte är A-lagare och lever på bidrag) ha tjänat ihop före köpet; och innan han konsumerar vad han köpt, går han i varje fall hem och lagar till maten eller korkar upp spritbuteljen. ”Producenten”, ”kunden” och ”kon­sumenten” är naturligtvis en och samma person i tre olika, nära sammanhängande kapaciteter. Att be­handla dem som tre olika personer, som Kenmalm gör, är väl om något en ”semantisk innovation”? För att inte säga ”ett billigt tjyvtrick”.

[Jag fann som sagt tolkningen ”svinaktig”. Observera gärna vilket falskt alternativ Kenmalm försöker ställa oss inför: antingen accepterar vi keynesiansk inflationism, eller också tar vi avstånd från allt vad penning­ekonomi heter! Vad innebär det? Att pengar, qua pengar, är inflationsdrivande, helt oavsett om det är guld och silver eller värdelösa papperslappar? Eftersom Kenmalm inte behagar lägga den teoretiska grunden för sin svin­aktighet, är min gissning så god som er.]

Och det var inte – något som måste sägas klart och tydligt, med tanke på alla myter som är i svang om att Keynes skulle ha ”revolutionerat nationalekonomin” – Keynes som uppfann penningekonomin. Den har fun­nits i flera tusen år. Hur den från början uppkom har bäst av alla förklarats av Carl Menger i Grundsätze der Volkswirthschaftslehre (finns också i engelsk översättning). Allt Keynes bidragit med är rationaliseringar för att urholka penningväsendet genom inflation.

Karln var och är en humbug!

Jag skrev också följande insändare till SvD. (Jag vet faktiskt inte om den blivit publicerad.)

Keynes och sommarvädret

John Maynard Keynes (vars teorier f.ö. på ett förtjänstfullt sätt presenterats i dessa spalter av Henrik Unné 19 juni 02) revolutionerade den ekonomiska vetenskapen genom att påvisa att det är konsumtionsbenägenheten som skapar tillväxt och sätter de ekonomiska hjulen i rullning. Han grundade detta på sådana elementära ob­servationer som att folk handlar mycket mer i affärerna när det är goda tider än när det är dåliga. Eftersom varje verkan har en orsak (något som Aristoteles lärde oss för många hundra år sedan), är slutsatsen given: ju mer vi handlar i affärerna, desto bättre tider blir det.

Nu menar jag att meteorologin skulle kunna revolutioneras på samma sätt. Alla kan vi observera att ett stort antal människor sommartid går omkring i kortbyxor, kortärmade skjortor och sandaler – detta i bjärt kontrast till vintern, då vi knappast ser någon som går klädd på detta sätt. Lagen om orsak och verkan gäller förstås också här. Det är kortbyxebenägenheten som styr vädret. Om bara människorna i den regn- och rusksommar vi haft de senaste veckorna hade vett att klä sig lättare och lämna paraplyer och regnställ hemma, då skulle hög­trycken och solen komma tillbaka.[5]

Nu finns det förstås reaktionärer som hårdnackat skulle sätta sig emot en sådan revolutionerande teori. Pre­cis som de reaktionära ekonomerna (”utbudsekonomer” och liknande) försökt hävda att vi snart skulle svälta ihjäl ifall vi konsumerade allt vi ägde och lät bli att spara (har någon hört något så dumt?), skulle de försöka hävda att den som klär sig kortärmat och i annat än kängor under vintern skulle frysa ihjäl långt innan det finns någon sommar att njuta av. Dessa reaktionärers motivation är uppenbar: de önskar hålla mänskligheten kvar i fattigdom och vinterkyla.

Ska vi verkligen tillåta sådana reaktionärer att stå i utvecklingens väg?

Slutord (tillagt 2015)

Låt mig ge Keynes själv ordet igen. I det allra sista stycket i General Theory kan man läsa följande (också ett av de citat som är väl kända):

… nationalekonomernas och de politiska tänkarnas idéer [har], både när de är riktiga och när de är felaktiga, större inflytande, större inflytande än man vanligen förstår. I själva verket är det föga annat som styr världen. Praktiska män, som tror sig vara alldeles opåverkade av varje intellektuellt inflytande, är vanligen slavar under någon avliden nationalekonom. […] Jag är förvissad om att man oerhört överdriver egendomsintressenas inflytande i jämförelse med idéernas gradvisa framträngande. Visserligen inte omedelbart, utan efter en viss tidrymd, ty på det ekonomiska och politiska tänkandet område finns det inte många som påverkas av nya teorier efter tjugofem eller trettio års ålder, varför det inte är sannolikt att det är de nyaste idéerna som ämbetsmännen, politikerna eller ens agitatorerna tillämpar på den aktuella händelseutvecklingen. Men förr eller senare är det idéerna och inte egendomsintressena som får det största inflytandet – det må vara på gott eller ont.(S. 419 i den svenska översättningen; min kursivering.)

Och vilken avliden nationalekonom är vi idag slavar under? (Man får väl ge Keynes det erkännandet att han förstår idéernas inflytande. Hans egna idéer är dock på ont.)

[1] Pyramid-building, earthquakes, even wars may serve to increase wealth, if the education of our statesmen on the principles of the classical economics stand in the way of anything better.

Citatet är från kap. 10 i General Theory.

[2] Silvio Gesell är känd för att ha föreslagit ett system med papperspengar som förlorar i värde varje månad, detta för att upp­muntra/tvinga folk att göra sig av med dem så fort som möjligt och avskräcka dem från att spara. Förslaget gick ut på att varje sedel måste stämplas på postkontoret en gång i månaden för att fortsätta gälla som betalningsmedel, detta mot en stämpelavgift. Denne Gesell kallas av Keynes ”the strange unduly neglected prophet”. Se The Failure of the ”New Eoconimcs”, s. 352ff eller kap. 23 i General Theory.

[3] Den ”kritiker” av Keynes jag citerar här är ingen mindre än John Maynard Keynes. Citatet är hämtat ur förordet till den tyska över­sättningen av General Theory som kom ut 1936, samma år som originalet. Det finns ju ett par frågor man skulle kunna ställa med anledning av detta: 1. Om Keynes menade det han skriver här (och varför skulle han skriva det om han inte menade det?), varför skriver han det inte också i det engelska originalet? Varför spara det till den tyska översättningen? För att smöra in sig hos Hitler, eller? 2. Om Keynes själv förstod de totalitära implikationerna av sina teorier, varför förstår då inte hans många beundrare det? Eller har de också totalitära sympatier?

För att ni inte ska tro att jag spånar ska jag ge den tyska grundtexten också:

Trotzdem kann die Theorie der Produktion als Ganzes, die den Zweck des folgenden Buches bildet, viel leichter den Verhältnissen eines totalen Staates angepasst werden als die Theorie der Erzeugung und Verteilung einer gegebenen, unter Bedingungen des freien Wettbewerbes und eines großen Maßes von laissez-faire erstellten Produktion.

Mer om Keynes’ totalitära sympatier hittar ni i Ralph Raicos uppsats Was Keynes a Liberal?

[4] Mannen som citerade dessa versrader för att uttrycka sina känslor för Keynes var Paul A. Samuelson.

[5] Min teori blev ju snart besannad eller ”empiriskt verifierad”. Strax efter det att detta skrevs fick vi ett högtryck som sedan varade till mitten av september.