Gađenje koje su korumpirani manipulatori i kradljivci tuđih sudbina oduvijek osjećali prema ikakvoj javnosti evoluiralo je prilagođavajući se medijskom okolišu: ako se ništa više ne može sakriti, onda se ne treba previše truditi ni oko skrivanja

Kaže tog istog dana građanin Kerum da su članovi njegove stranke glasali za bizarnu odluku Županijske skupštine samo zato što je njegova stranka u koaliciji s HDZ-om i da to nema nikakve veze s činjenicom da je na istoj sjednici ista ekipa jednu drugu plažu, Bene u Splitu, na 15-godišnju koncesiju dala njegovom nećaku , vlasniku firme koja također (kao i u bolskom slučaju) nema ni zaposlenih, ni prometa, niti prihoda.

Kaže neki dan jedan prika na Fejsu: 'HDZ-ovci zvali predsjednika HDZ-a da intervenira protiv HDZ-a jer je HDZ dao plažu u Bolu u koncesiju HDZ-u'. Istog dana priča je dobila i dramatičan obrat: HDZ-ov ministar izjavio je da mu predsjednik HDZ-a uopće nije trebao ništa ni nalagati , jer bi HDZ-ovo ministarstvo ionako samo išlo provjeriti što je to HDZ u nedovoljno transparentnim okolnostima dao u koncesiju HDZ-u.

I sve se to odmah objavi u medijima, u roku jedva nešto dužem od 24 sata. I cijela to nacija - odnosno, oni koji žele - dozna dok je još vruće, dok još traje, skoro pa u izravnom prijenosu.

Najtajnovitija informacija za tjedan dana

Da nam je, novinarima, u devedesetima netko kazao kako će to izgledati u ne tako dalekoj 2017., proplakali bismo od sreće i jedva čekali blagodati tog novog SF-doba. Jer u ono vrijeme, kad su vlasti davale ozbiljne tvrtke na upropaštavanje za jednu marku, trebalo je koji put proteći i više od godine dana dok se ne prikupi barem dio vjerodostojne dokumentacije, valjalo je piti kave i štošta s odioznim tipovima po opskurnim lokalima, stalno u strepnji da će zatražiti i neku protuuslugu...

Trebalo je, dakako, imati i medij u kojem ćeš to plasirati, a to su u ono doba bila, pazi 'vamo - tri tjednika i jedan radio. Ništa više, jer sve drugo na medijskoj sceni bilo je pod šapom ove ili one struje u, da prostite, HDZ-u. Potom bi uslijedile tužbe s enormnim odštetnim zahtjevima, a poslovično pravedno i brzo hrvatsko pravosuđe i dan-danas nezaključenima drži poneke slučajeve s kraja prošlog tisućljeća.

Epilozi svih tih priča zvuče navlas isto: nagrabusili bi jedino novinari i nakladnici, dok bi tužitelji mirno nastavili sa svojim biznisima, čak i oni kojima ni hrvatsko pravosuđe nije, unatoč silnim i dugotrajnim naporima, uspjelo dokazati nevinost.