Photo: Stock Taj mračni predmet želja: Ivo Sanader, bivši

Dirljiva ispovijest "Globusa" i Darka Hudelista, koji je rasvijetlio dramatične i nadasve jezive okolnosti pod kojima je donedavni politički moćnik držao u pokornosti ponosno i slobodarsko hrvatsko novinstvo, samo pokazuje da je na ovim prostorima tradicija sluganstva vitalnija od tradicije tiranija

Photo: Leo Nikolić

Odlasci političkih vođa uvijek su prilika za novo utvrđivanje identiteta onih koji su im do tada bezuvjetno služili. Ti postupci obično su hitri, mučni i lišeni milosti. Punktovi na tijelu odlazećeg vođe gdje su još uvijek svježi tragovi poljubaca odjednom se pretvaraju u mete prema kojima oni što su jučer utiskivali cjelove sada isporučuju streljiva ozbiljnih kalibara. Neutralni promatrači - a takvi se statistički bilježe u promilima - ne mogu da se ne sažale nad agonijom rashodovanih političkih moćnika kada oni bivaju izloženi pravedničkoj srdžbi svojih epigona.

Sociologija se time nije ozbiljno bavila, ali neko bi objektivno istraživanje po svemu sudeći pokazalo kako je količina pljuvačke što će je potrošiti na političkoga vođu u odlasku ubjedljivo najveća kod onih što su mu donedavno oblizivali stopala. Tako se, interventnim mjerama, uspostavlja unutrašnji moralni balans, ažurira proces socijalne prilagodbe i osigurava kontinuirani rad sluznih žlijezda.

Sve se to lijepo vidjelo kada je bivši hrvatski premijer Ivo Sanader podnio paket čudnovatih ostavki i uklonio se s političke scene: nije još stigao ni napustiti rezidencijalne prostore, a članovi posluge krenuli su s kreativnim iživljavanjem, razbijajući kristalne čaše i porculanske servise, parajući noževima umjetničke slike, vitlajući pozlaćenim vilicama, da bi onda složno pojurili za onim koji je godinama iznuđivao njihovu pokornost za sitnu lovu ili, još češće, očinsko tapšanje po obrazu. I sami su se iznenadili svojoj brzini kada više, barem na kratko, nisu bili primorani klečati.

Jedan ga je ugledni pisac svojski opatrnuo ljevicom, mada nema dugo da je s vođom obavio intervju koji je ušao u anale novinarske snishodljivosti, pitajući ga stigne li od državničkih obaveza pročitati štogod od lijepe književnosti, te je li se kao mali igrao na partizana i ustaša ili na kauboja i indijanaca. Jedna ga je ugledna kolumnistica bez krzmanja pregazila bagerom, a još uvijek je friško sjećanje na njezin čuveni predizborni pamflet pod naslovom "Zašto ću glasati za HDZ?". Jedan je ugledni komentator - koji je odbjeglome premijeru sastavio desetke razigranih hvalospjeva, konstatiravši između ostaloga da se "zbog Sanadera osjeća ponosnim što je Hrvat" - postupio nešto poduzetnije, te svečano obznanio javnosti kako ga je vijest o vođinoj abdikaciji zatekla - gdje? - u uredu šefa opozicije! Usput je primijetio kako opozicijski prvak izgleda fenomenalno, ponaša se mudro i razborito, uopće, plijeni svojim državničkim gardom, pa se čovjek u njegovu prisustvu osjeti ponosnim što je Hrvat...

Ipak, najdalje je otišao urednik Globusa Darko Hudelist, "majstorski pisac političkih portreta", kako ga najavljuje matična redakcija, koji je s Ivom Sanaderom obračunao na temelju gole faktografije, a istodobno podnio i neku vrstu kolektivnog računa, jer je u hrabrome ispovjednom tonu rasvijetlio dramatične i nadasve jezive okolnosti pod kojima je donedavni politički moćnik držao u pokornosti ponosno i slobodarsko hrvatsko novinstvo.

"Skica za portret samozaljubljenog Ive" glasi odvažni nadnaslov Hudelistova teksta u Globusu, što odgovara osnovnoj autorovoj tezi - da je Sanader odstupio s funkcija zbog psihološke strukture svoje ličnosti, naime zbog neumjerenog narcizma. (Uz pomoć narcizma, doduše, još bi se uvjerljivije dao obrazlagati eventualni ostanak na funkcijama, ali time se u ovome zapisu nećemo baviti.) Kao dokaz o narcisoidnosti bivšega kancelara Hudelist nudi na uvid iskustvo vlastite kože, točnije, kože cjelokupnoga uredničkog tima, prije i poslije bičevanja.

Budući da je baš u vrijeme objave Hudelistova teksta vlasnik kompanije koja izdaje Globus otvorio u Splitu privatno Medijsko sveučilište, najavljujući ga ne samo kao jedinstvenu obrazovnu ustanovu za hrvatske prilike, nego i kao "snažno oružje za slobodu medija", bilo bi više nego korisno uvrstiti to štivo u obaveznu studentsku literaturu, pošto ono nesumnjivo ima udžbeničku vrijednost, kako bi budući naraštaji, izučavajući ga, postali dorasli svijetlim tradicijama i stekli što kvalitetnije orijentire kada je riječ o suptilnim odnosima između nezavisnoga novinarstva i političke vlasti. S tom primišlju, ovdje ćemo ga obilno citirati, uz kratke pauze za pitanja i zadatke, namijenjene mlađim čitateljima - mogućim novacima Medijskog sveučilišta - koji će tako imati priliku da utvrde gradivo.

Elem, Darko Hudelist svoju ispovijest započinje konstatacijom da je uoči prošlih izbora od uredništva dobio zadatak da načini portrete dvojice političkih lidera - aktualnog premijera i šefa HDZ-a Ive Sanadera, te predsjednika SDP-a Zorana Milanovića. Sanader nije htio s njime surađivati kod prikupljanja građe, odbio ga je čak primiti na razgovor, pa je autor, što će, samostalno sastavio tekst i poslao ga redakciji elektronskom poštom. A zatim je uslijedila drama...

"Ono što se potom događalo tek mi je naknadno ispričao moj kolega, tadašnji glavni urednik Globusa Alborghetti. Sanader je u posljednji čas zatražio moj tekst na 'autorizaciju' (iako se nije radilo o intervjuu)! I to, opet, na vrlo teatralan, narcisoidan način, na koji me neodoljivo podsjeća i ova njegova nedavna odluka o 'abdikaciji'."

Pitanja i zadaci:

Koji su komunikacijski kanali kojima predsjednik Vlade može zatražiti od glavnoga urednika tekst na "autorizaciju" (iako se nije radilo o intervjuu)?

Može li istim komunikacijskim kanalom i glavni urednik zatražiti "autorizaciju" neke od premijerovih odluka prije nego ona bude objavljena (iako se ne radi o intervjuu)?

Da li autoru smeta to što je Sanader zatražio "autorizaciju" njegova članka, ili što je to učinio "na vrlo teatralan, narcisoidan način"?

Ako autor ističe da je premijerova intervencija u njegov rukopis zatražena "u posljednji čas", očigledno smatrajući takvo što nepriličnim, znači li to kako bi bio zadovoljniji da mu je dotični izložio svoje zahtjeve prije nego je počeo pisati?

Zbog čega je autor "autorizaciju" stavio u navodne znakove, dajući joj posprdan prizvuk, ako je politički moćnik doista želio revidirati njegov autorski rad, promijeniti ga i prilagoditi svojim (ko)autorskim zamislima?

Za vježbu: Sklopite oči, duboko udahnite i izdahnite, opustite se, zamislite da ste glavni urednik, pa da vas telefonom naziva predsjednik Vlade tražeći da urednički obradi tekst koji je napisan o njemu, a zatim po svojoj refleksnoj reakciji sami procijenite imate li potencijal za obavljanje uredničkoga posla u Globusu.

Hudelist dalje piše:

"Sanader je izrazio želju pročitati moj tekst o njemu (i, naravno, redigirati ga gdje god je to smatrao nužnim) doslovce uoči završavanja tog broja Globusa, u utorak, negdje u kasnopopodnevnim ili večernjim satima (kad, u pravilu, 'ni muha' ne može uletjeti u već kompletirani i prelomljeni sadržaj broja). I moj ga je kolega, Globusov glavni urednik, morao odnijeti k njemu, u njegov kabinet, pričekati ondje dok ga Sanader ne pročita i onda ga, redigiran, vratiti u redakciju, na novo, završno opremanje i tiskanje. Koliko se sjećam, a po interpretaciji svojega kolege, Sanader je bio prilično zadovoljan mojim portretom, intervenirao je tek na nekoliko mjesta, pri čemu mi je našao i dvije-tri sitnije faktografske pogreške."

Pitanja i zadaci:

Kako biste opisali odnos u kojemu Sanader izrazi želju da pročita i prepravi tekst o sebi, nakon čega glavni urednik mora odnijeti rukopis u njegov kabinet?

Vjerujete li da je osoba koja premijerove želje ne doživljava kao naredbe dovoljno kvalificirana da obnaša dužnost glavnoga urednika najutjecajnijeg hrvatskog političkog tjednika?

Što je uopće činio urednik dok je čekao da predsjednik Vlade redigira tekst o sebi - a) kopao nos i pravio kuglice, b) rješavao križaljku, c) čitao prethodni broj Globusa, d) dijelio manje važne rukopise na redakturu niže rangiranim činovnicima u kabinetu?

Da li autor, zbog činjenice da je "Sanader bio prilično zadovoljan mojim portretom", pa mu je "intervenirao tek na nekoliko mjesta", osjeća danas ponos ili ojađenost?

Zbog čega autor, naglašavajući kako je list bio kompletiran i prelomljen, navodi klišej da u njega nije mogla uletjeti "ni muha", a ne odlučuje se za neke druge insekte i glavonošce, poput crva, komaraca ili gnjida?

Za vježbu: Pažljivo pročitajte drugu rečenicu u citiranom pasusu, koja počinje s: "I moj ga je kolega...", te pokušajte dešifrirati da li se pridjev "redigiran" odnosi na tekst ili na glavnoga urednika.

U Hudelistovu tekstu dalje stoji:

"Sve se to odvijalo u neviđenoj dramatici i utrci s vremenom, jer je bilo krajnje neizvjesno kakav će tome biti epilog, a broj je doslovce bio pred zaključenjem. Sad, kad s malo poveće distance razmišljam o tome, pitam se: a što bi bilo da sam, pišući taj tekst, bio, kao autor, malo 'neodgovorniji' (i, recimo, 'drskiji' prema Sanaderu) i da je onda on, čitajući moj rukopis, prekrižio mnogo veći broj rečenica, pasusa ili čak stranica - čime bi to Globus, u one 'sitne sate', nadoknadio, odnosno čime bi popunio već 'zapečaćenih' 11 stranica, a bilo je doista prekasno da se traže bilo kakve alternative? I tko bi, i kako, nadoknadio tu štetu? Srećom, izbačeno je tek nekoliko rečenica ili dijelova rečenica, od kojih mi je jedne posebno bilo žao."

Pitanja i zadaci:

Da li je "neviđena dramatika" u redakciji Globusa nastala zbog toga što politički moćnik prepravlja tuđi autorski tekst, i to tekst o sebi, ili zato što je bilo neizvjesno hoće li taj posao završiti na vrijeme, pošto je "broj doslovce bio pred zaključenjem", naime - jesu li tenzije narasle zbog političke cenzure ili zbog cajtnota?

Ako se autor posvetio kontemplaciji u vremenu sadašnjem, kako veli, "kad s malo poveće distance razmišljam o tome", što bi mogao biti razlog da o tome nije razmišljao kad "malo poveće distance" nije bilo, tj. dok je Ivo Sanader još bio na vlasti?

Jesu li autorove špekulacije o tome kako je prema tadašnjem predsjedniku Vlade mogao biti "neodgovorniji" i "drskiji" nego što je bio, rezultat "malo poveće distance"?

Kad autor navodi pretpostavku da je Sanader mogao prekrižiti "mnogo veći broj rečenica, pasusa ili čak stranica", pa se pita čime bi to Globus "nadoknadio", jer "bilo je doista prekasno da se traže bilo kakve alternative", zbog čega ni danas - nakon "malo poveće distance" - ne pomišlja kako je jedna od alternativa bila uskratiti premijeru mogućnost da intervenira u tekst?

Kada spominje "štetu", misli li autor na štetu koju je Globus pretrpio zbog nadzora i izravnog utjecaja vlasti na uređivačku politiku ili na štetu koja bi nastala zbog manjka novinskog materijala, odnosno - vjeruje li da je manja šteta počinjena Sanaderovim prepravljanjem članka o samome sebi nego što bi bila da je u tjedniku objavljeno 11 praznih stranica?

Za vježbu: Pažljivo pročitajte zadnju rečenicu u citiranom pasusu, pa probajte odgonetnuti da li autor činjenicu da mu je premijer iz teksta izbacio "tek nekoliko rečenica ili dijelova rečenica" doživljava kao trijumf ili kao poraz, pošto iskaz započinje poštapalicom "srećom", a završava riječju "žao".

Hudelist u finalu ispovijesti navodi:

"Od Sanaderovih najbližih prijatelja bio sam doznao neke zanimljive podatke o njegovu djedu po ocu Juri Sanaderu, seoskom liječniku i veterinaru iz Dugobaba, koji je bio jedan od rijetkih stanovnika tog sela što su imali ručni sat, pa se, štoviše, za njega govorilo: 'Ako želiš znati točnu uru, zovi Sanadera Juru!' Ivo Sanader taj je slikoviti detalj maknuo, valjda zbog one tada aktualne afere o satovima, vezane za njega osobno, tj. za njegovo vlastito kolekcioniranje skupih satova, na čemu su mu mnogi zamjerali i čak ga javno prozivali. Držim da je to učinio nepotrebno: pokazao je, kao narcis, preveliku osjetljivost na to. A zapravo bi ga ta anegdota učinila, u javnosti, simpatičnijim i ljudskijim."

Pitanja i zadaci:

Zašto autor, u svome portretu Ive Sanadera, nije pisao o kolekciji satova Ive Sanadera, zbog koje su ga "mnogi javno prozivali", ali ne i tvorac njegova novinskog portreta, nego je pisao o ručnoj uri njegova djeda Jure Sanadera?

Da li je autor, izbjegavajući pisati o skupocjenoj kolekciji premijerovih ručnih satova, naveo anegdotu o satu njegova djeda s namjerom da Ivu Sanadera učini "simpatičnijim i ljudskijim"?

Ako je odgovor na gornje pitanje potvrdan, možete li naslutiti koliko je novinarsko služenje režimu maštovit i istraživački zahtjevan posao?

Ako je narcisoidni premijer taj slikoviti detalj maknuo iz teksta, iako ga je on trebao predstaviti "simpatičnijim i ljudskijim", možete li naslutiti koliko posao služenja režimu donosi boli i odricanja?

Ako i danas, nakon "malo poveće distance", autor zamjera Sanaderu što ga je spriječio da ga prikaže "simpatičnijim i ljudskijim" - makar u Dugobabama svi govore: "Ako želiš ispast politička marka, zovi Hudelista Darka!" - mislite li da je dotični sišao s uma ili je samo ogrezao u narcizmu?

Za vježbu: Još jednom pažljivo pročitajte citirano štivo, proradite pitanja i zadatke, pa pokušajte iznaći odgovor na pitanje svih pitanja: Zbog čega Darko Hudelist i uredništvo Globusa, do đavola, vjeruju da ovakvim razotkrivanjem difamiraju Ivu Sanadera, a ne uređivačku politiku svoga tjednika?

Ako kompletno uredništvo eminentnog lista u prizoru neviđene servilnosti prema političkome moćniku ne vidi drugih negativnih aspekata osim bahatih želja toga moćnika, koje se moraju bezuvjetno ispuniti, onda imamo posla sa žilavim fenomenom. Imamo posla s nezavisnim novinarstvom, koje je nezavisno utoliko što ne zavisi od vlastite volje, nego se rukovodi golim nagonom za pokornošću. Obilna tradicija, uz pomoć kanalizacijske mreže, pretočila se u trajnu deformaciju.

Pothvat koji nezavisno hrvatsko novinarstvo ne može izvesti, to je da napusti mentalne gabarite sluge. Kadar s urednikom koji čuči ispred vrata kabineta čekajući da guzonja na vlasti prepravi tekst o sebi, pa se - dvije godine kasnije - i urednik i autor zgražaju nad guzonjinim postupkom a ne nad onim svojim, upućuje na nešto više od pragmatički navođenog poltronstva.

Poslužimo li se trivijalnim psiho-kategorijama Darka Hudelista, sličilo bi to na narcizam poslušnika koji trpi i zlobno čeka smrt svojeg gospodara, ne zato da bi se riješio stege i odmetnuo u samostalnost, već da bi mogao služiti nekome drugom. On patetično cvili pod čizmom, ali ne može podnijeti mogućnost slobode; uzgaja visoku svijest o svojoj patnji, ali ne i o svome izboru; baštini mentalitet logorskog čuvara koji ne snosi odgovornost za svoje postupke, jer ga na njih neprekidno primoravaju viši zahtjevi i interesi, mada se na tu dužnost prijavio kao dobrovoljac.

S obzirom da ne želi ostvariti kontakt s vlastitom voljom, pa ni spoznati nešto poput uvjerenja, sva je prilika da je potrebniji despot njemu, nego on despotu. Štoviše: politički naredbodavac njegovih je ruku djelo! Poznata je stvar da moćnici raspolažu širokim asortimanom klimoglavaca, pa ih rotiraju s vremena na vrijeme da bi osigurali svježu krv, ali u društvima s bogatim naslijeđem, gdje je obavljeno fino totalitarno tkanje, vrijedi i obratno: korifeji udvorničkog novinarstva mijenjat će vođe poput čarapa, jer nisu smislili bolji oblik kamuflaže. Tu je na djelu prešutna deviza da moćnik navučen na neoprana stopala postaje jedini vidljivi nositelj smrada.

Dirljiva ispovijest Globusa i Darka Hudelista samo pokazuje da je na ovim prostorima tradicija sluganstva vitalnija od tradicije tiranija. Budući da se radi o klečanju, prenosi se s koljena na koljeno. Ali može i uz pomoć Medijskog sveučilišta.

* Tekst objavljen u tjedniku „Novosti“ prenosimo uz dozvolu autora