Utviklingstrekkene vi er vitne til i politiet nå, med manglende folkelig tillit kombinert med et ønske om bevæpning, må kunne forstås som et resultat av et politi i krise. Dette er blitt forsterket av hendelsene 22. juli og den påfølgende Gjørv-rapporten.

Med støtte fra Fritt Ord har jeg de siste to år forsket på politiets kultur og praksis i et samfunn i endring, et prosjekt som har brakt meg i nærkontakt med de forskjellige kulturelle logikker i politiet. Politiorganisasjonens kulturer dreier seg om utbredte praksiser, det vil si måter å handle, tenke, snakke og utøve sitt arbeid på. Dypest sett dreier disse praksisene seg om menneskers identitet og selvforståelse, de maktforhold man inngår i, det språket og den kunnskap man har utviklet, den måten man kommuniserer og forstår kommunikasjon på, og de forestillinger man har utviklet om rett og galt. Kultur er skapt og skapes av både bevisste og ubevisste psykologiske og samfunnsmessige prosesser.

Gjørv-rapporten peker blant annet på at politiets kultur og lederskap må endres. Samtidig tyr man til tradisjonelt byråkratisk og virkelighetsfjernt prat når det kommer til hva dette betyr. I all sin kritikk leverer rapporten en gavepakning til det uforpliktende og abstrakte politiske og byråkratiske språket. Det er en påfallende dreining i rapporten bort fra det grusomme og komplekse bildet som skapes av begivenheter og handlingsforløp, til den kjedelige og politisk korrekte «tiltakslisten» basert på tradisjonell organisasjonstenkning.

Det blir foreslått at kulturen skal endres gjennom mer målstyring og flere planer, mer av det som ikke fungerte før og under 22. juli. I justisdepartementet og Politidirektoratet er de derfor i full gang med å ta dette på alvor gjennom å lage en byråkratisk politistudie og en langtidsplan som skal legges av personer som befinner seg formelt sett øverst i makthierarkiet. Det er å møte særdeles komplekse organisasjonsprosesser med blind rasjonalitet.

I politiet eksisterer det en mangfoldig operativ kultur. Det er en praksis preget av risikoreduksjon og voldsbegrensning, hvor taushet og beskyttelse av de operative gruppene sees som en forutsetning for gjennomføring av oppdrag med innfanging av kriminelle. De operative aktørene skal utdannes på en politihøyskole hvor de akademiske idealer med ytringsfrihet, åpen diskusjon, analyser og selvstendig refleksjon framheves. Samtidig eksisterer det en byråkratisk kultur i politiet. Det er en verden av planer, tiltak, evalueringer og rapporter hvor lover, regler og forskrifter er det viktigste. Innvevd i dette har det vokst fram en økende selvbevissthet blant politifolk uttrykt gjennom fagforeningskulturen, hvor ansattes rettigheter og betingelser er det primære. Her blir vi påminnet at politivirksomhet er vanlig arbeid for vanlige arbeidstakere, og ikke en livsstil eller et kall. Det er ikke overraskende at det oppstår problemer og maktkamper mellom disse ulike kulturene.

De forskjellige politikulturene har respondert på 22. juli erfaringene, rapportene og den offentlige oppmerksomheten helt i tråd med sine egne logikker. Den operative kulturens respons har vært å beskytte sine egne gruppers ansvar. I den byråkratiske kulturen har man skiftet ut ledere og foreslått flere planer og systemer. Den akademiske kulturen har satt i gang noen nye kurs. Fagforeningskulturen på sin side forsøker å beholde sin tilkjempede maktposisjon gjennom å stille krav om enda flere ressurser, og ellers legge alt ansvaret for videre utvikling på arbeidsgiveren.

I dette bildet vokser det fram et behov for å vise handlekraft som er tilsynelatende rasjonell. Endringer må vedtas, planlegges og iverksettes fra et sentralt maktsentrum, uansett om de er relevante i forhold til kritikken eller ikke. Først må vi fjerne politidirektøren, så må den nye direktøren endre ledergruppen sin. Så må det legges en slagplan «før jul» om alt som skal endres, før denne rasjonelle planen skal implementeres, som man sier.

Men hvor rasjonell er denne rasjonaliteten? Det som foregår nå kan like gjerne tolkes som at panikken har bredt seg og «angrepet» som har kommet på de etablerte politikulturene må slås tilbake med alle midler. På en måte er det forståelig. Politiet er kastet inn i en akutt identitetskrise hvor tilliten i befolkningen er sterkt svekket. Det er ikke lenger tydelig hva politiet skal gjøre for å komme i takt med de forventninger som samfunnets borgere retter mot dem.

Krisen I politiet er mye større nå enn den var etter 22. juli. Samtidig er politifolk lite trenet på å uttrykke seg med refleksjonsevne i offentligheten. Men det de kan er å uttrykke seg med maktmidler. I saken om bevæpning ser vi hvordan dette nå tar en skremmende ny utvikling. Fagforeningen og det operative politiet ser ikke manglende tillit i befolkningen som noe de selv må arbeide med. De ser det som en så massiv trussel mot sin egen verdighet og identitet at de nå tror de må begynne å bære våpen for å opparbeide den nødvendige respekten. Det er alt annet enn rasjonelt.

Det som er sagt og gjort den siste tiden bærer preg av en påfallende mangel på selverkjennelse og refleksjon. Få gir uttrykk for at kulturendring må starte med egne handlinger og egne bidrag til at det har blitt slik det er. I stedet spiller man ut de velkjente kulturelle responsene for å opprettholde og bevare de kulturene som eksisterer i dag. De maktkampene som foregår mellom politikulturene er bare en videreføring av de maktkampene som har foregått i mange år.

Når forventningen om at politikulturene skal endre seg vokser, tror kanskje mange at dette må bety at alt blir bedre. Det er ingen garanti for det. Utviklingen kan like gjerne gå i retning av mer overvåkning og mer aggresjon. Ser vi på politiets egenartede kulturer, er dette på mange måter en mer sannsynlig utvikling enn det motsatte. Det stiller enda større krav til andre aktører i samfunnet om å være tydelig og gjennomtenkt på hva som er en ønskelig utvikling. At politiet er i krise angår ikke bare politiet, men alle borgere i samfunnet.