Jeg har tatt Kjetil Rolness på ordet. Framfor å spre rundt meg med adjektiver om Human Rights Service har jeg gått til roten av ondet, dvs. rapportene deres. Siden ingen kjenner Oslo bedre enn meg valgte jeg meg derfor ut en ”rapport” som omhandlet Oslo: ”HRS 3:14. Segregering, mangfold og integrering – med fokus på Oslos delbydeler og skolen”.

Jeg skriver ”rapport” i anførselstegn fordi jeg sannelig ikke vet hvilken sjanger denne ”rapporten” befinner seg i. Hvem som har skrevet denne ”rapporten” vet vi ikke siden den ikke er signert. Etter å ha lest den skjønner jeg hvorfor. Av frykt for å få dette makkverket knyttet til seg selv. Hadde det vært en anstendig forskningsrapport ville vi innledningvis bli møtt med forskningspørsmålene. Hvilke spørsmål er det ”rapporten” skal besvare? Interessante forskningsspørsmål som kan undersøke om det faktisk pågår segregering i Oslo er mange: Oppleves det som sosialt belastende å bo i Groruddalen? Blir muslimske minoriteter trakassert når det drar til sentrum som i Paris? Er det vanskeligere å få jobb hvis man kommer fra Holmlia? Opplever innbyggerne på Furuset frykt for å bevege seg i nærområdet? Osv.

En god konklusjon skal jo summere opp minst fire foregående trinn. Forskningsspørsmålene skal defineres, metode skal velges, data skal samles inn, og data skal behandles metodisk. I denne ”rapporten” er trinn 1, 2, 3,4 borte og alle oppstillingene av data er bare en pliktøvelse for å kunne utbasunere sin sjokkartede konklusjon om at flere av Oslos bydeler snart er som Rosengård i Malmø. : ”Med tanke på at Oslo nå faktisk ligger an til å få åtte områder i 2030 som befolkningsmessig kan minne om dagens Rosengård i Malmö, mener vi det burde vært en partipolitisk samling om å gi Oslo en innvandringsstopp det kommende tiåret”.

Hvilken datainnsamling har de utført? Absolutt ingen. Da bortsett fra å samle inn 7 tabeller og 19 figurer som er kjent for alle som leser Statistisk Årbok for Oslo kommune og Oslo-speilet. Det er litt vanskelig å ta HRS i tallfusking Kjetil Rolness når de eneste tallene som blir brakt til torgs er fra kommunen selv. Hvor er spørreundersøkelsene fra beboerne i de områder de mener snart er Rosengärd? Hvor er de kvalitative intervjuene med beboerne? Hvor er den komparative analysen mellom Rosengård og aktuelle norske bydeler? Eller er det slik at Rosengård og de norske bydelene i Groruddalen og Søndre Nordstrand ikke deler noen likhetstegn utover at de har mange minoriteter? I Groruddalen og Søndre Nordstrand eier jo de fleste leilighetene sine selv i motsetning til i Sverige. Hva med arbeidsledigheten? I Oslo er arbeidsledigheten blant minoriteter noe over 7 prosent, og ingen studier i verden finner noen signifikans mellom innbyggernes mulighet til å lykkes i livet når de kommer fra nabolag med under 12% arbeidsledighet. Oslo har ingen fattige bydeler målt mot bydeler i enhver annen storby i verden.

Hvilket teoretisk landskap støtter ”rapporten” seg på? Det er vanskelig å få øye på da ”rapporten” mangler en referanseliste. Men siden forfatteren i hvert fall har lært seg å sette inn fotnoter kan teorigrunnlaget ekstraheres. HRS låner autoritet ikke minst fra den amerikanske statsviteren Robert Putnam, samt den britiske utviklingsøkonomen Paul Collier og den nederlandske sosiologen Jaap Dronker. Putnams originale tese er at multietniske samfunn fører til mindre tillit blant innbyggerne i et land. I det minste, og dette er viktig, ”in the short run”. Dronker anvender Putnams tese på nabolag i Nederland og finner samsvar med tesen. Dette er i og for seg en lite kontroversiell tese, og fortjener mer forskning. Når mennesker utsettes for heterogenitet tar det lengre tid å knytte sterke relasjoner. Framfor umiddelbar bonding med likesinnede må de først gå veien om ”social bridging” med mennesker som er forskjellige fra seg selv. Men verken Putnam eller Jonker sier at dette er umulig, eller ikke ønskelig. De blir altså ikke fristet til å dra politiske implikasjoner. Det hadde tatt seg ut. Å ta til ordet for at USA som er befolket av immigranter skal stenge grensene ville vært selvmord. For alle oss bygeografer som har lest side opp og side ned om sosial kapital og nabolagseffekter, handler integrasjonspolitikk mer om hvordan få til ”social bridging” framfor å gjøre som HRS som hopper rett på konklusjonen om at like barn leker best, derfor må vi ha innvandringsstopp.

Det mest graverende dog er at ”rapporten” snakker om segregering uten å ha snøring på hva segregering er for noe. ”Rapporten” setter opp høy andel innvandrere i en bydel som bevis for segregering. Segregering kan godt sjablonmessig stilles opp som en romlig separering av etnisiteter eller grupper, men graden av segregering går ikke på en romlig konsentrasjon av innvandrere, men hvor lukket overgangene mellom disse rommene er. Og hvor porøse eller stengte grensene oppfattes er alltid underlagt et maktforhold. Historisk har alltid segregering vært statsinitiert for å få kontroll over uønskede elementer. Slik bystatmyndighetene gjorde med jødene i middelalderens Venezia. Jødene fikk handle i byen, men måtte bo på en øy utenfor. Herav oppstår også den første bruken av ghetto-begrepet (av italiensk gettare). De ble videre merket. Jødiske menn fikk gul sirkel, og kvinnene måtte gå med gule skjerf. Mottrekket for de som blir utsatt for segregering og stimatisering er å lukke seg og dermed utvikle en diaspora. Utviklingen av diasporaer er historisk et defensivt mottrekk for alle som er utsatt for segregering. Og ikke motsatt slik HRS ser ut til å innbille seg.

HRS-”rapporten” tar sats i konklusjonen. ”Å ta sjansen på at Oslo skulle klare det ingen andre større byer i Europa har klart, nemlig å skape velfungerende byer med høy innvandrerdel, der innbyggerne samtidig samhandler bredt på tvers av nasjonalt og etnisk bakgrunn, fremstår som politisk rulett”. Det er dog et lite problem ”rapporten” overser. Ingenting av tall de presenterer underbygger denne konklusjonen. Tallene viser at Oslo får flere etniske minoriteter, og hvis det fortsetter vil de bli i flertall i mange bydeler om 20 år. Det vet vi fra før. Men hvorfor dette skal være så problematisk sier ”rapporten” intet om. Da bortsett fra to avisartikler der en blond skolejente føler seg mobbet bort fra skolen, og en familie som flytter fordi det er for mange innvandrere i Groruddalen. Men det sier vel noe om den faglige kvaliteten til denne ”rapporten” at den bruker avisartikler som sannhetsbevis.

Av respekt for Kjetil Rolness skal jeg ikke ut fra denne ”rapporten” hoppe til en generell konklusjon om Human Right Service eller Hege Storhaug. Selv om ”rapporten” altfor mange ganger bryter ut i et forsvar for hva Hege Storhaug har sagt eller gjort, og hvor mange ”liker” hun og HRS´s artikler får på Facebook, eller hvor mange kommentarer de får i avisene. Men min gjennomgang forsvarer i hvertfall denne konklusjonen: Sett med akademiske forskningsbriller er denne ”rapporten” et makkverk.

Så koster jeg på meg et bittelite uakademisk etterord. Problemet med HRS er ikke Hege Storhaugs personlige agenda eller verdisyn. Det er at HRS får skattekroner for å publisere noe som faglig sett er helt bånn i bøtta, og totalt uegnet som faglig grunnlag for politikkutforming. Politikkutforming må skje på bakgrunn av at forskning kan påvise kausale sammenhenger mellom konsentrasjon av minoriteter og uønsket samfunnsutvikling. Denne ”rapporten” påviser ingen kausale sammenhenger mellom konsentrasjon av etniske minoriteter og en uønsket utvikling, og duger knapt som opptenningspapir. Til det er den for tilgriset av oppgulp.

Nordmenn har alltid fått moralsk panikk i møte med fremmede. Enhver ansamling av andre farger enn bleke ansiktet fører til statlig innvandringsstopp, forbud mot prostitusjon eller tiggerforbud. Men sammenlignet med ghettoene i USA, latinamerikanske favelaer, parisiske banlieus eller svenske förorter er vi ikke i nærheten av å oppleve segregering. Men som alle andre multietniske storbyer er utfordringen for Oslo å danne det Richard Sennett kaller for ”a civic community among cultural others”. Eller sagt på god latin: A pluribus unum. En mangfoldig enhet. I dette arbeidet har HRS ingen ting å bidra med.