Søndagsmorgenen min startet brått. Anders Brenna skrev på Twitter: PST vil lagre nettdebatten som en del av #dld. På tide å våkne nå? Det var en effektiv måte å vekke meg på. Flekkvis teknologiforståelse som ikke kobles med etikk, samfunnskonsekvenser og det større bildet skremmer meg.

Saken det vises til i Aftenposten – PST vil legge nettdebatter under datalagringsdirektivet – forteller at PST i et høringssvar om Datalagringsdirektivet (DLD) ønsker å loggføre alle artikkelkommentarer i nettmedier og IP-adressene de er sendt fra, utifra en forestilling om at dette skal være en god idé. Vel, det er det ikke. Det er en fjollete idé av tekniske årsaker. Men det er noe verre enn en fjollete idé av samfunnsmessige årsaker. Har du reist med fly de siste ti årene og før disse siste ti årene og sammenliknet, vet du muligens hva jeg snakker om.

Bush-administrasjonen reiste bautaer over 911-kaprerne over hele verden

Hver gang jeg uten sko og belte står på en flyplass og håper jeg husket å legge tannkremen i den lille plastposen, så ikke den blir inndratt, tenker jeg dette er monumentet over Mohamed Atta og de andre som sto bak 911. De døde terroristene får fortsatt lov å terrorisere oss ulykkelige flyreisende, og minner oss om at man ikke ustraffet kødder med den islamske verden – hver gang vi har tenkt oss ombord i et fly.

Amerikanske myndigheter, representert ved TSA – the Transportation Security Administration, som ble dannet etter 11. september – lot reise disse minnesmerkene. Kanskje tildels av redsel for å bli kritisert for ikke å gjøre noe. Terrorist-monumentene har også fått dukke opp i resten av verden, og de få, forvirrede fanatikerne som sto bak angrepene i USA 11. september 2001 har fått kolonialisere hjernene våre med frykt, og har for noen (Anders Behring Breivik springs to mind) blitt stående som eksempel på hvordan alle troende muslimer er. Dermed har terroristene blitt gitt evig liv, de har fått lov å leve videre i oss flyreisendes bakhoder. Den gnagende følelsen av utrygghet vil ikke forsvinne før noen sier OK, de skremte oss paranoide – vi overreagerte.

You can’t get there from here

Men selvsagt vil ingen noensinne si det. I tilfelle noe skulle gå galt. Dessuten er det blitt en industri. Tell antall mennesker og maskiner i security neste gang du skal gjennom. Det finnes ikke en ærefull vei tilbake til en rimeligere, bedre og mer anstendig flyavgang. Dermed lever frykten videre i oss – selv om taxituren ut til flyplassen sannsynligvis er farligere enn terrortrusselen.

Mindre åpenhet, mindre demokrati

Jens Stoltenbergs «mer åpenhet, mer demokrati» utfordres stadig av en «må gjøre noe»-tenkning fra ulike enheter og institusjoner som kanskje gnages av en følelse av å ikke ha gjort tilstrekkelig i forkant av 22. juli. Ikke ulik følelsen som sendte det amerikanske samfunnet ut på så mange vettløse korstog etter 2001.

[O]nce we’re scared, we need to «do something» — even if that something doesn’t make sense and is ineffective. We need to do something directly related to the story that’s making us scared. We implement full body scanners at airports. We pass the Patriot Act. We don’t let our children go to playgrounds unsupervised. Bruce Schneier

Selvsagt er det forståelig i etterkant av 227. Særlig nå. I disse dager settes samfunnet vi har ønsket å leve i på en betydelig prøve med en hjerteskjærende rettssak.

Brolegging med gode forsetter

Jeg betviler ikke at forslaget er fremmet utifra et ønske om å gjøre noe, og med de edleste hensikter. Men dessverre. Det ville hatt samme håpløse konsekvenser for menigmann som flyplassikkerhet-teaterforestillingen: Den hysteriske sikkerhetskontrollen på flyplasser er en forsinkende, fordyrende og krenkende prosess for oss 99,99999% som ikke har tenkt å gjøre noe dumt med flyet. Terroristene tvinges til å finne nye, innovative måter å gjennomføre ting på. Men de har vist oss tidligere at de har fantasi til å omgå regimet.

It’s not that the terrorist picks an attack and we pick a defense, and we see who wins. It’s that we pick a defense, and then the terrorists look at our defense and pick an attack designed to get around it. – Bruce Schneier: A Waste of Money and Time, New York Times 23.11.2010

Nett-overvåking er på sin side en fordyrende og krenkende prosess for alle oss som synes vårt eksisterende samfunn i hovedtrekk er OK. Men på nettet behøves ingen innovasjon for å snike seg unna overvåkningen. Et barn kan gjøre det. Det er et bredt tilbud av enkle og rimelige omveier som er nær umulige å knekke. Derfor blir tiltaket PST nå foreslår en skinnmanøver som kun rammer oss andre. Det er som om flyplassene skulle tilbudt en kontrollfri hurtigkø – men kun for folk som ønsket å ha med våpen. En mulig fremgangsmåte for å omgå PST på nett står beskrevet i NRKbeta-artikkelen Slik får du amerikansk IP-adresse, en annen enkel og grei snarvei til anonymitet finnes i TOR (The Onion Router). Man skal være lite teknisk kyndig for å ikke få til dette.

PST er ganske naive. Hvis noen som har uhederlige hensikter og ikke ønsker å bli oppdaget og derfor ønsker å skjule IP-adressen så er det ingen sak.

PST ender da opp med å overvåke «bestemødre fra Toten» som ikke er datakyndige nok til å skjule IP’ene sine. rosegardenn i kommentarfelt, Aftenposten

Likevel vedtar et storting som nok ikke besitter den nødvendige tekniske kompetansen regler de tror vil hjelpe oss – man får i det lengste håpe uten å ha forstått hva de potensielle konsekvensene kan være.

Med amerikansk film som rollemodell

Den tidligere sjefen i den danske telekommunikasjonsindustrien er ganske tydelig rundt prosessen som har pågått i Danmark, når han snakker om «det katalog, som en gruppe højtstående embedsmænd havde sat sig ned og tegnet efter at have set amerikanske film.»:

at skulle opsamle og gemme oplysninger om alle Danmarks fem millioner indbyggere, som vi ikke havde noget at bruge til, syntes vi, var et for voldsomt overgreb, når den eneste grund til, at vi skulle opsamle det, var, at politiet muligvis kunne få brug for det. Det forekom ikke proportionalt i vores øjne. tidligere chef i Telekommunikationsindustrien Jens Ottosen-Støtt til Information 19. april 2012

Datalagringsdirektivet

EUs Datalagringsdirektiv ble vedtatt av Stortinget den 4. april 2011 – omfanget av det illusteres godt i denne saken:

Hvor er Malte

Zeit Online har kartlagt den tyske politikeren Malte Spitz’ bevegelser sekund for sekund over et halvt år, og laget et interaktivt kart med data fra mobiloperatøren.

Malte Spitz gikk til rettssak for å få Deutsche Telekom til å overgi 6 måneder med trafikkdata. Den tyske nettavisen Zeit Online laget så en presentasjon basert på posisjoneringsdataene og åpent tilgjengelige data.

Utforsk presentasjonen her (du kan trykke på English om du er like dårlig i tysk som oss)

Den visualiserer hvordan data innhentet under Datalagringsdirektivet kan brukes, og omfanget av data som vil bli samlet inn og lagret om oss alle i Norge, så snart direktivet trer i kraft. Tidligere NRK-kollega advokat Jon Wessel-Aas har skrevet mer om den for et års tid siden.

Ekstra tragikomisk blir endel av denne datainnsamlingen (og PSTs siste innspill) i lys av en ting NRKbeta nevnte i artikkelen Skumle lovforslag fra rettighetsbransjen: Del 1:2: Juridisk sett er det ikke mulig å sette likhetstegn mellom en IP-adresse og en person.

Likevel skal data som telefondataene til Spitz – og betydelige mengder andre – samles opp om alle oss uskyldige fra sommeren av, med mindre Foreningen Digitalt Personvern, som samler inn penger for å rettslig kunne prøve om DLD-vedtaket er i strid med Grunnloven og menneskerettighetene, skulle vinne frem.

Tenk litt over det: Statspålagt, systematisk lagring av alle nettdebattenters ytringer, koblet til IP-adresse (som riktignok ikke nødvendigvis sier noe om hvem som benyttet vedkommende IP-adresse). Dette vil i prinsippet omfatte alle ytringer publisert i for eksempel nettavisenes debattfora, i sosiale medier med videre (så langt norsk jurisdiksjon rekker). I hva slags samfunn krever myndigheter systematisk lagring av alles ytringer? Jon Wessel-Aas i Lagringslogikken løper løpsk?

PSTs luftslott

Men enten Foreningen Digitalt Personvern skulle klare å samle inn nok penger til å få prøvd vedtaket rettslig og vinne frem eller ikke, tenker jeg: Ville dette innspillet, eller for den del Datalagringsdirektivet kunne stoppet Breivik? Neppe. Ville det kunne stanset 911-folkene? Timothy McVeigh? Londonbomberne? Lasermannen? Nokasranet? Unabomber? Finnes det i det hele tatt eksempler på dårlige ting forslaget kunne stoppet? Antagelig vil ikke ønsket om elektronisk brev- og besøkskontroll for nasjonen kunne stoppe noe som helst. Det vil kun bli en velment snublesten i veien for alle andre enn dem den er ment å ramme.

The best revenge is living well

Dermed er mitt budskap til PST og norske myndigheter: 22. juli har skjedd. Det rammet oss alle. Vi skulle alle ønske det ugjort, det kan det ikke bli. Det viktigste dere gjør nå og som vi gjør nå, er å leve videre. Vi kan ikke la en ensom idiot ødelegge samfunnet vi ønsker å ha, kontrollpost for kontrollpost. Ikke gi Breivik dette monumentet.