Det er veldig mye ved velferds- og helse-Norge som fungerer godt. Men noen mennesker opplever å bli møtt på en måte som rokker ved deres verdighet. Et eksempel er den følelsen som mange helt åpenbart får i møte med systemet, som mottakere av trygdeytelser. En antagelse om at du nærmest er ute etter å snylte på fellesskapets midler.

Det er ikke så rart at det er mange får den følelsen når folk som går på AAP, og som er blitt bedt av legen om å dra til varmere strøk av helsemessige årsaker, blir dømt for bedrageri og straffes med ubetinget fengsel. Bak synes det ikke bare å ligge en bekymring for at oppslutningen om velferdsstaten skal smuldre opp om ytelser tas med ut av landet, men også en idé om at det liksom ikke skal være for attraktivt å gå på trygd.

La det være sagt en gang for alle: å jobbe er fortsatt, både sosialt og økonomisk, langt mer lukrativt enn å motta trygdeytelser.

Et annet eksempel på denne «det-skal-ikke-bli-for-attraktivt»-mentaliteten, er de beretningene vi har fått i forlengelsen av NRKs dekning av selvskading, selvmord og sosiale medier. Her har det blitt fortalt om mennesker som ikke får bedøvelse under behandling av selvpåførte kutt.

Jeg har ikke greid å lete fram kilder som gir klare svar på hvor utbredt denne praksisen er. Men beretningene fra enkeltpersoner i både NRKs-dekning og i sosiale medier eksisterer.

For de enkeltpersonene som er rammet er det alvorlig. De blir lidende under en merkelig logikk hvor det grunnleggende premisset synes å være at om behandlingssystemet blir for behagelig, så vil det fungere nærmest som en invitasjon til å skade seg.

Et tredje eksempel på hvordan denne logikken rammer, er innstillingen som rusavhengige møtes med. Det er ikke mer enn helt nylig at har blitt politisk stuerent å være tilhenger av sprøyterom eller utdeling av brukerutstyr.

I Oslo var det stor skepsis mot å plassere ut avfallsbeholdere i de områdene hvor brukerutstyr ble liggende. Man var redd disse små søppelbøttene skulle fungere nærmest som invitasjoner til rusbruk.

Selv om prinsippet om skadereduksjon gradvis, og gledelig nok, er i ferd med å erstatte forbuds- og moraliseringslinja i ruspolitikken, er det fortsatt en vei å gå. Et eksempel på det er hvordan svært rigide retningslinjer for rusavhengige som går på legemiddelassistert rehabilitering, i praksis gjør det nesten umulig for denne pasientgruppen å få skrevet ut angstdempende medisiner.

I denne sammenheng finnes det helt klart medisinskfaglige problemstillinger, men en bør ikke se vekk fra at det også overfor disse menneskene finnes en slags idé om at det ikke må bli for fristende å havne på kjøret.

Som om det er noe som helst ved det å bli substitusjonsbehandlet på tunge stoffer som i utgangspunktet er attraktivt, sammenlignet med ikke å være avhengig av noe.

Skru På Lyd Error Error - OPPSIKTSVEKKENDE: Audun Lysbakken om NAV-skandalen. Video: Mats Rønning Vis mer

Poenget er ikke her å trekke for mange eller for sterke paralleller mellom folk som mottar ulike typer ytelser, mennesker som sliter med selvskading eller de som er hekta på illegale rusmidler. Målet er snarere å peke på at både velferdsstaten og helsevesenet synes å ha fordommer av samme type i møte med flere grupper mennesker.

Det er noe av den samme mistilliten som møter rusavhengige pasienter med stort behov for medisinering, mennesker som har skadet seg selv og må sys, og mennesker som har krav på ytelser til livsopphold.

En mangel på erkjennelse av at det selvsagt ikke er muligheten for å snylte, muligheten for å bli skånsomt ivaretatt i helsevesenets førstelinje eller tilgangen på effektive medisiner som er årsakene til at folk havner i en situasjon hvor de trenger ytelser eller helsehjelp.

Det er selvsagt et hav av andre grunner til at enkeltmennesker trenger og får rett på den typen hjelp. Likevel eksisterer denne mangelen på tillit.

Årsakene til at mistilliten finnes er mange og sammensatte. Det er vanskelig å peke på en «quickfix» eller å plassere skylda hos enkeltaktører. Kanskje har noe av problemet rot i måten vi snakker om hverandre på.

Det er et stort, også språklig stigma knyttet til å gå på trygd. Rusavhengige blir stadig både omtalt og behandlet som kriminelle og det er ikke sjelden, fortsatt, at psykisk syke blir omtalt som svake eller uten mangel på selvdisiplin.

Politikerne, pressen og vi enkeltmennesker har alle et ansvar for å gå i oss selv og undersøke hvilke fordommer vi lar oss styre av.

Det hadde vært fint om vi i det minste kunne enes om at her er det et massivt forbedringspotensiale.

I et samfunn hvor færre ble møtt med den mistilliten, så ville kanskje også rettslige overgrep mot de samme menneskene som i dag har lidd under systemets mistenkeliggjøring blitt unngått i større grad, eller i det minste oppdaget tidligere.