Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

SENIORFORSKER; Håkon Lunde Saxi, Institutt for forsvarsstudier. Vis mer

Arbeiderpartiets sentralstyre vedtok tirsdag 7. februar forslag til nytt partiprogram. Dette er et vedtak med historisk sus! Programmet inneholder en forsvarspolitisk nyvinning: et tydelig ønske fra Norges største politiske parti om å styrke det utenriks- og sikkerhetspolitiske samarbeidet i Norden.

Det foreslås å «forsterke det nordiske forsvarssamarbeidet som et supplement til Nato-alliansen og ta initiativ til en nordisk forsvarskommisjon». Forslaget vil vekke oppmerksomhet utenfor Norges grenser. Første og eneste gang noe liknende har blitt forsøkt tidligere var under forhandlingene om opprettelsen av et skandinavisk forsvarsforbund 1948–1949. Den gang var pådriverne Sverige og Danmark, med Norge som et motvillig haleheng.

Forhandlingene brøt sammen da Norge besluttet å tre inn i Atlanterhavspakten i april 1949 sammen med Island, med et noe mer motvillig Danmark på slep. Den norske vurderingen var at et skandinavisk forsvarsforbund alene ikke var sterkt nok til å skape den nødvendige balanse i forhold til trusselen fra Sovjetunionen.

Bare USA og Storbritannia kunne sikre Norge tilstrekkelig hjelp og støtte. Tanken om et nordisk forsvars- og sikkerhetspolitisk samarbeid ble deretter nærmest umuliggjort av den kalde krigens blokk-konstellasjoner. Norge, Danmark og Island var medlemmer av Nato. Sverige fortsatte den nøytralitetspolitikk som man mente hadde tjent landet godt siden Napoleonskrigene. Finland var fra 1948 og helt til 1992 motvillig bundet av en vennskaps- og samarbeidsavtale med Sovjetunionen. I dag er de nordiske landenes sikkerhetspolitikk langt mer kompatible.

Den kalde krigens slutt gjorde det mulig for Sverige og Finland å søke medlemskap i EU og å tilnærme seg Nato. I dag er landene svært tett integrert i det vestlige sikkerhetsfellesskapet, og begge etterstreber også et nært bilateralt sikkerhetssamarbeid med USA. De nordiske land er også forent av en rekke felles sikkerhetsutfordringer, som terrorisme, transnasjonal kriminalitet, klimaendringer og ukontrollert migrasjon. Den overordnede forsvarspolitiske utfordringen for samtlige land er nærheten til Putins autoritære og revisjonistiske Russland.

Russland har de siste åra med stor tydelighet demonstrert omfattende evne og vilje til å bruke militærmakt mot sine mindre naboland uten hensyn til internasjonal lov. Landet invaderte Georgia i 2008, annekterte Krim-halvøya i 2014 og har et stadig pågående militært engasjement i Øst-Ukraina. Disse militæraksjonene har igjen gjort Russland til den dimensjonerende faktor i de nordiske landenes forsvarsplanlegging.

Den økte utfordringen møtes blant annet med en økt nasjonal forsvarsevne. Både Norge og Sverige planlegger nå de største økningene i sine forsvarsbudsjetter siden slutten på den kalde krigen. De nordiske land kan verken enkeltvis eller i fellesskap skape en balanse i forholde til vår stormaktsnabo i øst. Vår felles økonomi er i dag nesten på størrelse med Russlands, men Moskva er langt villigere til å prioritere militærmakt.

De nordiske land bruker i dag knapt 1.4 prosent av sitt bruttonasjonalprodukt på forsvaret, mot Russlands mer en fem prosent. Nordens 26 millioner innbyggere er også få sammenliknet med Russlands 142 millioner. De stående russiske væpnede styrker teller over 1.2 million soldater. De nordiske land har om lag 93.000 menn og kvinner i uniform til daglig.

Erkjennelsen av at vi er små gjør at alle de nordiske land, inkludert alliansefrie Sverige og Finland, i dag gjør sitt beste for å få ryggdekning hos de vestlige stormaktene. Amerikanske soldater blir i dag stadig oftere invitert på øvelser til samtlige nordiske land. Større nasjonal forsvarsevne og mer støtte fra våre allierte i vest er to måter å møte utfordringen fra Russland på.

Et tettere nordisk sikkerhets- og forsvarssamarbeid er en tredje måtte som kan komplementere de to andre. På den ene siden vil et tett forsvars- og sikkerhetssamarbeid i Norden gjøre livet vanskeligere for våre motstandere. Om Norden framstår som sikkerhetspolitisk sammenvevd, vil det heve terskelen for å bruke militærmakt mot oss. Motstandere som vurderer dette vil da måtte ta høyde for at de vil kunne møte en forent nordisk respons. Det er enklere å etablere troverdig avskrekking i fellesskap enn hver for oss. På den andre siden vil samarbeidet være til glede for våre allierte.

I en krisepreget verden forventes det, både i Washington og Brussel, at de relativt velstående og stabile nordiske landene i stor grad ivaretar sin egen sikkerhet på hjemmebane. Bare en troverdig innsats fra de nordiske landene selv vil gjøre oss fortjent til støtte og bistand utenfra. Det er samtidig fornuftig å gardere mot en altfor stor sikkerhetspolitisk avhengighet av våre tradisjonelle allierte.

President Donald Trump har skapt usikkerhet rundt USAs sikkerhetsgarantier til Europa. Det styrker behovet for å supplere bindingene vestover med et tettere forsvarssamarbeid i Norden.

I februar 2009 la tidligere utenriks- og forsvarsminister Thorvald Stoltenberg fram en rapport for de nordiske forsvarsministrene om hvordan de nordiske landene kunne styrke sitt utenriks- og sikkerhetspolitiske samarbeid. Rapporten var et viktig steg på veien mot et mer sikkerhetspolitisk samlet Norden. Forslagene bygget videre på det ambisiøse militære samarbeidet som da var under etablering på initiativ fra daværende norske, svenske og finske forsvarssjefer.

Nedsettelsen av en nordisk forsvarskommisjon vil være et viktig steg videre. De nordiske land er enda ikke formelt allierte, men de har i stor grad sammenfallende syn på hvor de søker støtte og hvor de ser farer og utfordringer i sine nærområder. Dette gir et godt utgangspunkt for å diskutere hvordan landene i fellesskap kan samarbeide for å håndtere dagens sikkerhetsutfordringer. En nordisk forsvarskommisjon vil utgjøre en viktig milepæl på veien mot å bygge et forent nordisk svar på dagens sikkerhetsutfordringer – og dermed bidra til å skape et sikrere Norden.