Війна в 140 знаках. Чому пости і твіти можуть поранити не гірше куль 25 червня 2019, 07:11 Вы также можете прочесть этот материал на русском языке Дейвід Патрікаракос відвідував Донбас неодноразово, бував по обидва боки фронту. (Фото: facebook.com/david.patrikarakos)

Британський журналіст Дейвід Патрікаракос презентував у Києві книгу про війну на Донбасі, в якій пояснює, що війна в інтернеті іноді може мати не менш серйозні наслідки, ніж обстріл на полі бою.

Дейвід Патрікаракос — британський репортер, пише для таких видань, як Daily Beast, Politico, Financial Times, New York Times, Reuters та інших. На конференції TEDx виступав з лекцією про епоху постправди. Також написав книгу про ядерну програму Ірану.



Навесні 2014-го Патрікаракос приїхав до України, щоб висвітлювати для іноземних видань події на Донбасі. Він став свідком того, як почала розгортати свою пропагандистську кампанію Росія. Журналіст вважає, що саме ця інформвійна і стала початком великого конфлікту, який згодом переріс у бойові дії.

Іноді твіти та пости вчиняють дії не гірше, ніж кулі

Патрікаракос спостерігав, як запускається велика пропагандистська махіна: в свідомості людей закладаються нові наративи — штучно створені конструкти, мета яких — сформувати певну громадську думку, змусити населення мислити в вигідному для Росії ключі. «Розіпнуті хлопчики», «збожеволілі бандерівці» і «фашисти з Києва» зробили свою справу. Так з’явилася нова, перекручена інформаційна реальність.



Яким чином формувалися ці конструкти, як вони впливають на людей і яку роль у веденні війни відіграють соціальні мережі, Патрікаракос описує у своїй новій книзі під назвою Війна у 140 знаках [140 знаків тривалий час було максимальним розміром одного запису в Twitter — ред.]. Днями автор приїхав до Києва, щоб презентувати український переклад своєї книги.

Репортер НВ Саша Горчинська поспілкувалася з Патрікаракосом про російську пропаганду, майбутнє Криму і про те, навіщо насправді Володимиру Путіну потрібен був український Донбас.

Про книгу

Книга Війна у 140 знаках — про те, як соціальні мережі та інтернет змінюють наше уявлення про війну. Військові конфлікти виходять за межі безпосереднього поля бою на території — вони паралельно тривають і в інформаційному просторі, у віртуальному світі.

Книга Війна у 140 знаках вже є у продажу. / Фото: yakaboo

Іноді твіти та пости вчиняють дію не гірше, ніж кулі.

У книзі я звертаюся до такого терміна, як homo digitalis — це новий тип людини. Це люди, які відкривають для себе світ нових можливостей, трансформують реальність навколо себе завдяки діджиталу, цифровим технологіям, соцмережам, інтернету.

Про конфлікт на Донбасі

Я кілька разів їздив на Донбас. Вперше я був на початку квітня 2014-го. На другий день після того, як в Донецьку сепаратисти захопили адміністративні будівлі. Також був у Слов’янську, коли там захоплювали поліцейські дільниці.

У Конго було некомфортно перебувати в деяких віддалених селах, де люди не звикли бачити чужинців

Потім я знову повернувся на Донбас, вже коли ці населені пункти повністю перейшли під контроль сепаратистських угруповань. Тобто побував по обидва боки конфлікту.



Пізніше разом з українськими військовими бував в Дебальцеве і поряд, жив у військових таборах, зустрічався з бійцями, які там воювали. Всього довелось побувати на Донбасі сім разів.

Я висвітлював й інші конфлікти в різних країнах світу. Наприклад, під час громадянських конфліктів в Конго в 2010-му, також писав про конфлікт між Ізраїлем і [палестинським угрупованням] ХАМАС, про діяльність ІДІЛ.

Що було для мене найстрашнішим в цих поїздках? Не знаю. У деяких місцях були реально божевільні люди, як, наприклад, у випадку з ХАМАСом. У Конго було некомфортно перебувати в деяких віддалених селах, де люди не звикли бачити чужинців.

Про Володимира Путіна і російську пропаганду

У традиційному уявленні про війну ми бачимо її як протистояння сторін за участю військової сили. Однак у випадку з Україною від початку цього конфлікту [президент РФ Володимир] Путін не використовував військову силу, щоб розв’язати війну. Наприклад, коли сталася анексія Криму, там не було мілітаристського втручання. Він хотів Крим — він украв Крим.

Дейвід Патрікаракос (праворуч) під час однієї з поїздок на Донбас. / Фото: facebook.com/david.patrikarakos

Якщо ж говорити про конфлікт на сході України, то цими діями Путін хотів дестабілізувати стан України. Що він зробив? Він відправив своїх солдат, щоб ті «очистили простір», а потім запустив туди штучно створений наратив, ніби Київ — це фашисти, ніби люди з Києва хочуть вбивати російськомовних на Донбасі і все в такому дусі.

І це спрацювало дуже ефективно. Коли я поїхав туди [на Донбас], спілкувався там з місцевими жителями, всі вони — в Донецьку, Луганську, Слов’янську — повторювали одні й ті самі фрази, усталені гасла, внесені російською пропагандою.

Тобто, фактично, бойові дії на Донбасі — це радше підкріплення інформаційних операцій на ТБ і в інформпросторі загалом. Це я описую в своїй книзі.

Росія має важіль управління, який може використовувати для маніпуляцій

Контроль над російськими медіа триватиме, поки Путін контролюватиме Росію в цілому. Але хтозна, скільки це триватиме. Звичайно, він буде намагатися зберегти владу над Російською Федерацією так довго, наскільки це можливо.

Про перспективи для України

Яким я бачу майбутнє Криму і Донбасу? Ну, відверто кажучи, мені видається, що Крим для України вже втрачено. Ці розмови вже тривають здавна. Я маю на увазі, що Росія назвала все це «поверненням Криму», цей наратив посилився серед шанувальників «русскава міра» на півострові.

Крім того, захоплюючи Крим, Росія переслідувала стратегічні цілі. Це флот, доступ до Чорного моря.

З Донбасом дещо по-іншому. Росії ці території не потрібні. Як уже згадував, цей конфлікт, вочевидь, починався для розхитування ситуації, а не заради завоювання територій. Українці поки не зможуть відібрати ці [захоплені] території назад за допомогою військової сили, Путін не буде їх «приєднувати» до Росії, як Крим.

2014 рік, протести в Луганську. / Фото: facebook.com/david.patrikarakos

Зараз все йде до того, що війна на Донбасі переросте в заморожений конфлікт. Люди продовжують вмирати, але все переходить в стадію заморозки і це може розтягнутися на п’ять, десять, п’ятнадцять років. Як в Абхазії, Придністров'ї, наприклад, де була схожа історія з російським втручанням. А тепер там все роками в замороженому стані.

Стосовно дій Росії

Як на мене, що гірше справи в самій Росії, то більше дивних речей вчиняє Путін, щоб відвернути увагу росіян. Ну і привернути до себе увагу світу — коли він розуміє, що здає позиції.

Те, що Росія робить з українськими моряками — це ганебно, неприпустимо. Це меседж для України, вираження відкритої агресії.

Про протидію російській пропаганді

Якщо висловлюватися про світову спільноту, то світ підтримує Україну і засуджує дії Росії. Вони не можуть вплинути на Путіна безпосередньо і змусити його припинити це. Однак можуть діяти дипломатично: продовжувати тримати її під санкціями, наприклад.

Те, що Росія робить з українськими моряками — це ганебно, неприпустимо

Однак є важливий момент: великі постачання газу в Європу прямують саме з РФ. Тож Росія має важіль управління, який може використовувати для маніпуляцій.

Я знаю, що багато українців мають сім'ї, родичів, близьких в Росії або на окупованих Росією територіях. Знаю також і про те, що багато хто з них не спілкуються між собою. Поки одні відкрито називають Росію ворогом, інші продовжують вірити російському телебаченню. Так, це доволі складна ситуація.

Про українські медіа

Українські медіа в жодному разі не повинні тиражувати ці російські меседжі, поширювати пропаганду далі. Навпаки, ви повинні показувати істину: пояснювати людям природу речей, демонструвати, звідки взялися ці установки, хто перший їх озвучив, за якої ситуації, для чого це було зроблено.

В Україні існують дійсно незалежні якісні ЗМІ, журналісти виконують чудову роботу, і це правда. Звісно, існують і неякісні медіа, але так — скрізь, є хороше і погане. У всякому разі, українські медіа — це значно краще, ніж російські. Не потрібно опускатися до рівня російської пропаганди, тримайте високу планку.