Vi skal forlæns ind i fremtiden som indianerne, der brænder hele lortet ned hvert 7. år og begynder forfra. Det er sådan cirka budskabet fra regeringens Disruptionråd i en ny video med skuespilleren Hella Joof.

Men hvem er de indianere, og hvorfor skal vi gøre som dem? Hvad laver et Disruptionråd, og hvad laver Hella Joof i et Disruptionråd? Og ikke mindst – hvad siger forsikringsbranchen og brandmyndighederne til det forslag?

Vrøvlet skal selvfølgeligt ikke forstås bogstaveligt. Det er sådan noget underfundig 90’er-ironi, hvor man fremstår som idiot, både hvis man tager det alvorligt, og hvis man undlader.

Disruption betyder bare forstyrrelse eller afbrydelse, men er på det seneste blevet et moderne management-gajolpakkeord

Disruption betyder bare forstyrrelse eller afbrydelse, men er på det seneste blevet et moderne management-gajolpakkeord. Det er populært, fordi alle kan lægge i det, lige hvad de lyster.

I praksis er det ideen om, at vi indtil nu har levet i en stillestående Bedstemor And-alder i kontrast til nutiden – som i NU! – hvor intet er varigt, og alting bliver ’disruptet’. Erhvervsbrancher. Teknologier. Ideologier. Alt!

Det er det argeste sludder.

Min mormor blev født lige efter den russiske revolution. Min morfar året før Første Verdenskrig. Som unge skjulte de våben fra tyskerne og deltog på den måde i det 20. århundredes største omvæltning: Anden Verdenskrig. De var også nogle af de første på Thyholm, der fik personbil, køleskab og fjernsyn.

Deres forældre blev født i et muskeldrevet landbrugssamfund med mennesker og trækdyr. Så kom jernbaner, radio, elektrisk lys og maskiner, der kunne dreje, knuse og grave med hundrede mænds styrke. Et samfund, hvor de store jordejere tabte magten til den nye industriadel i byerne.

Min mor kommer fra en lang linje af gårdmandskoner i Landbodanmarks middelklasse, der ejede jord, men også deltog i produktionen. Bemærk ordet gårdmandskoner. I årtusinder var en pige underlagt sin far. Så blev hun kvinde og gift til en ny husbond.

Men ikke min mor. Hun tog hver morgen toget til havne- og industribyen Struer. Her gik hun på gymnasiet og lærte at drikke øl og holde kæreste. Som lærerpar blev hun og min far den første generation af velfærdsstatens løn- og vidensarbejdere. Noget af en rejse på 100 år.

Ved at bilde os selv og hinanden ind, at intet af det, vi hidtil har indrettet vores liv efter, gælder, taler man til krybdyrhjernens frygt og hang til overreaktion

Hvad har jeg selv oplevet? Murens fald, men det er jo ikke, fordi Rusland ikke stadig er der. Uden tårnenes fald i 2001 var jeg næppe blevet soldat i Afghanistan. En alvorlig krig for os, der deltog, men en mindre træfning i sammenligning med 1864. Dengang var Danmarks eksistens på spil. I dag er det bare lidt kikset, at vores krige går så dårligt.

Den teknologiske udvikling er til gengæld voldsom. Især internettet og informationsteknologien. Det er smart, at jeg i dag løber rundt med en håndholdt computer med adgang til alverdens samlede viden, og at der findes apps til alt muligt, men helt ærligt; det er altså ikke i samme kategori som industrialiseringen og kvindernes frigørelse.

Kort sagt: de forandringer – eller disruption – vi oplever i dag, er ingenting sammenlignet med de foregående generationer.

Mange af dem, der taler henført om disruption, er sikkert blot historieløse narcissister, der anser deres egen samtid som værende helt særlig og unik, men det er svært ikke også at nære mistanke om en politisk agenda, der handler om at delegitimere modstand mod teknokraternes modeluner.

Det er en kendt sag, at skal man manipulere med mennesker, så er det en fordel at sætte os i en tilstand af chok og forvirring. Ved at bilde os selv og hinanden ind, at intet af det, vi hidtil har indrettet vores liv efter, gælder, taler man til krybdyrhjernens frygt og hang til overreaktion. Vi må hellere afskaffe velfærdsstaten lige nu, inden japanerne/kineserne/robotterne kommer.

Mennesket har til alle tider troet, at enden var nær. Jesus og hans disciple var overbeviste om, at de levede i de sidste dage. Så døde gud, og i 70’erne var det naturressourcerne, der ville slippe op, og i 80’erne var det atomkrig. Enhver tid sin eskatologi.

Uden tårnenes fald i 2001 var jeg næppe blevet soldat i Afghanistan. En alvorlig krig for os, der deltog, men en mindre træfning i sammenligning med 1864

Men i dag er problemet ikke manglende forandringsparathed. Det er i højere grad, at tusinder går ned med stress og angst, fordi deres liv er usikkert. Prøv at fortælle en iraker eller en afghaner, at disruption er godt. Mon ikke de ville tilbyde en byttehandel? Så kunne vi få et land med ild i, mens de kunne kede sig i post-modernitetens ulidelige lethed.