Fra 1. september i år blev det endelig muligt at opnå dobbelt statsborgerskab i Danmark. Jeg jublede! Endelig kunne jeg blive anerkendt som den, jeg var: en franskmand, der havde været en del af det danske samfund gennem 40 år og havde lært den danske kultur, sproget og traditionerne at kende. Nu kunne jeg endelig indtage positionen som fuldgyldig borger – med stemmeret til Folketinget.

Troede jeg.

Det var både forbløffende og deprimerende tungt at kaste sig ud i arbejdet med at finde rundt i den jungle af instanser, skemaer og prøver, der skulle bestås. Et arbejde, der overbeviste mig om, at fremmedfjendske attituder tilsyneladende har et solidt tag i de politiske og administrative led.

Læs også: En historie fra en ikke-dansk statsborger

Jeg gjorde mig umage med at udfylde ansøgningens 15 sider. Jeg gjorde desuden opmærksom på min hjemmeside. Her kan man læse om, hvor mange gange jeg gennem mit arbejde i teatermiljøet har repræsenteret Danmark og dansk kulturliv ude i verden. Og om mine tre år i den danske stats tjeneste som repræsentant for scenekunst og film i Statens Kunstfond under Kulturministeriet.

Argumentet er selvfølgelig ikke, at man skal meritere sig frem til et dobbelt statsborgerskab. Men den enkelte ansøgers livsforløb vil jo indikere en vilje og en evne til at være et tandhjul, et virksomt menneske – på et teater, i civilsamfundet, i en privat eller offentlig virksomhed.

Læs også: Nye sprogkrav til udlændinge er fornedrende

De afleverede papirer var dog ikke tilstrækkelige. Jeg blev ringet op, og telefonstemmen fortalte, at jeg manglede tre vigtige poster for at kunne blive godkendt. En af dem var, at jeg skulle lære at tale dansk. Jeg spurgte manden i røret, om vi ikke lige nu var i gang med at tale dansk sammen? Han svarede, at jeg skulle indskrives til danskundervisning og bestå danskprøve 3.

»Men du kan vel høre, at jeg både taler og forstår dansk?« spurgte jeg.

Manden gentog, at jeg skulle lære at tale dansk.

Historien er glemt

Jeg skulle også have min kommunes selvforsørgelsesstempel. Simpelt. Men absurde og tæt på det kafkaske var informationerne og kontrainformationerne om statsborgerskabsprøven, som jeg havde meldt mig til, men som pludselig viste sig ikke længere at være gældende.

En vilkårlig instans ville formodentlig let kunne have tjekket mig takket være mit CPR-nummer. En samtale med en kyndig sprogunderviser ville have været nok til at vurdere mit sproglige niveau. Og samme instans ville hurtigt have fundet tilstrækkeligt belæg for, at jeg har klaret mig særdeles godt gennem 40 år. Men det var der ingen vilje til i systemet. I stedet blev jeg sendt frem og tilbage mellem forskellige instanser i en uendelighed og konstant mødt med mistænksomhed og forhindringer.

Læs også: Politiet sad på ansøgning om statsborgerskab i to måneder – nu skal den gå om

I dag har jeg faktisk droppet projektet om at blive dobbelt statsborger. For hvorfor skulle jeg egentlig have lyst til at være dansker? Jeg har svært ved ikke at være flov over at bo i et land, som tydeligvis ikke har tillid til mennesker med et andet fødested. Det er, som om man i Danmark har glemt sin historie, og hvor meget ’fremmede’ har bidraget til landets status og rigdom. Eksempelvis var 1800-tallets danske guldalder – i kunst, kultur, videnskab, håndværk med videre – dybt præget af udlændinge, der fandt et hjemsted i landet og udfoldede sig her. Ingen tænker disse mennesker som andet end danske.

Forskellige kundskaber

Tillid er et godt udgangspunkt for at skabe liv og kreative løsninger på problemer. Med tillid og nytænkning skaber man nye muligheder. Men det har politikerne åbenbart ikke forstået.

Det ender med, at vi flygter væk. Jeg har boet her i en menneskealder og er så heldig ikke at være flygtning. Som så mange andre kommer jeg fra et land, jeg kan rejse tilbage til.

Men hvad med de nye, der kommer hertil i disse tider?

Vi mødes af modstridende tal og procentangivelser, men det forekommer troværdigt, at flygtningestrømmen rummer mange ressourcestærke mennesker som mig – uanset deres uddannelsesmæssige eller sociale status i øvrigt. Og vi har også brug for dem, der ikke har fine papirer, men som kan varetage alle de andre job, der også skal passes. Det kræver måske en dyr startfase, hvor de bliver hjulpet, men det er besværet værd.

Læs også: Ny radikal ordfører ’chokeret’ over arbejdsgang i folketingsudvalg

Politikernes skåltaler omhandler ofte behovet for visioner og nye målsætninger for, at lokalsamfund, små og mellemstore virksomheder, institutioner af enhver art, kunst og kultur kan få ny kraft. Det kan kun lykkes, hvis Danmark igen bliver modtagelig for inspiration udefra. Husk, vi er ikke en grå, ensartet masse under rubrikkerne ’fremmede’ eller ’flygtninge’. Vi er mennesker med forskellige kundskaber, der kan berige Danmark lige nu, ligesom vi kan være med til at løse fremtidige problemer takket været vores arbejdskraft.

I dag har jeg modtaget Ole Haslunds Kunstnerlegat for – som det hedder i fondens venlige begrundelse – mit enestående bidrag til at videreudvikle dansk scenekunst. Men i mit påtvungne parallelliv skal jeg bevise, at jeg er god nok til at blive dansker. Hvor mange mennesker står lige nu i samme absurde situation?

Da jeg kom til Danmark for 40 år siden var politiet i Kalundborg, hvor jeg boede, venlige og opfordrede mig til at gifte mig og blive dansker. Jeg ville ønske, at Danmark igen ville blive det åbne og imødekommende land, jeg kom til dengang i 1970’erne.