Må man være lesbisk i år 2018? Ja, i hvert fald her i Danmark skulle man jo mene, at det må man så afgjort.

Accept af homoseksuelle bliver fremstillet som en dansk værdi af de fleste politikere – inklusive dem, der repræsenterer partier, som indtil for få år siden kæmpede med næb og klør mod, at lesbiske skulle have adgang til kunstig befrugtning i det offentlige sundhedssystem.

Men hvis man spørger LGBT-miljøet, så er svaret knapt så entydigt. Her synes svaret nemlig efterhånden at være det, at selvfølgelig må man godt være lesbisk, men man er transfobisk, det vil sige et ondt og fordomsfuldt menneske, hvis man betegner sig selv som en biologisk kvinde, der er seksuelt tiltrukket af andre biologiske kvinder, og man derfor ikke vil date personer født med en penis, også når disse ser sig selv som lesbiske.

For eksempel blev jeg i en facebooktråd om emnet mødt med kommentaren:

»Lesbiske må gerne sige, at de ikke vil have sex med kvinder, der har pik, der er ingen, der smider dem i fængsel eller tvinger dem. Det er bare en super led og transfobisk udtalelse.«

Andre gange formuleres det mere ’venligt’. Her får man at vide, at ens manglende seksuelle interesse for transkvinder skyldes transfobi, men at man jo kritisk kan evaluere sit manglende seksuelle begær og forstå, at det afspejler samfundets normer. Hvis man arbejder nok med sig selv, kan det ske, at man kan ændre sit begær, så det inkluderer alle kvinder, også dem, der er født med en penis.

Moralske anklager

Grundlæggende set er det her et spørgsmål om, hvordan man forstår køn. Hvad vil det for eksempel sige at være en kvinde? Transkønnede har selvsagt lov til at definere deres køn og seksuelle orientering, som de vil. Og de har i allerhøjeste grad ret til at leve uden at blive diskrimineret på arbejdsmarkedet eller overfaldet, når de går på gaden.

Men har transkønnede krav på, at andre skal ændre deres dybtfølte oplevelse af deres eget køn – og dermed også af, hvilket køn de føler sig seksuelt tiltrukket af? Transkvinder har lov at mene, at deres penis er et kvindeligt kønsorgan, men er vi andre forpligtet til at mene det samme?

Den radikale transaktivisme hævder, at biologiske køn er en social konstruktion, og at køn i stedet handler om, hvem man identificerer sig som. Men hvis homoseksualitet (og heteroseksualitet) skal give nogen mening, skal man kunne definere, hvad det for eksempel er, man kan lide ved kvinder, som mænd ikke har, og hvad man begærer ved mænd, som kvinder ikke har.

Det er nemt nok, når vi taler om kroppe og kønsorganer. Men det giver ikke rigtig nogen mening, hvis køn basalt set blot handler om, hvilket mærkat man hæfter på sig selv.

Når vi lesbiske siger fra over for denne tænkning, får vi at vide, at vi bare opdigter det hele. Det hævdes, at der da ikke er nogen, der tvinger lesbiske til sex med transkvinder – seksuel tvang er jo som bekendt ulovligt, og sex uden samtykke er helt uacceptabelt.

Ud fra den logik kunne man imidlertid også sige, at der ikke findes det fænomen, der kaldes for ’tvangsheteroseksualitet’, da det jo også er forbudt at tvinge et menneske til et heteroseksuelt samleje. Der er forskel på den kriminelle tvang og så det ikkekriminelle, men dybt problematiske, forsøg på at få lesbiske til at ændre deres seksuelle orientering.

Og samtykke giver i øvrigt kun mening, hvis man har lov til 100 procent at lade sig styre af sine mavefornemmelser. Har jeg lyst til det her, eller har jeg ikke?

Hvis man skal overveje, om ens mangel på begær eller ligefrem ubehag ved tanken om den seksuelle handling er et udslag af samfundets normer, så er det jo udtryk for en forestilling om, at det er et problem, at man lader sig styre af sine mavefornemmelser.

Påstanden om at lesbiske, der ikke vil have sex med personer, der har en penis (eller har fået deres penis omopereret til en ’neovagina’), er transfobiske, er basalt set et moralsk udsagn. Der er ikke grundlæggende set nogen forskel på de præster og imamer, som beder lesbiske om at forstå, at deres seksualitet er syndig, og så de intersektionelle feminister og radikale transaktivister, der siger til lesbiske, at de skal overveje, om ikke deres manglende lyst til sex med transkvinder afspejler samfundets transfobiske normer.

I begge tilfælde er der tale om moralske forestillinger, der medfører en mangel på accept af lesbiskes seksualitet.

Kroppen er ikke problemet

Mange lesbiske har i øvrigt kæmpet længe med deres seksualitet og været fortvivlede over, at den var forkert i forhold til samfundets normer. Nogle af os har tvunget os selv til at indgå i heteroseksuelle relationer i forsøg på at slippe for det stigma, der er knyttet til at være lesbisk. Alle lesbiske kender til den følelse af skam, der er forbundet med at være anderledes.

At vi nu igen skal skamme os over vores seksualitet – og enten ændre den eller i det mindste holde det hemmeligt, at vi er, som vi er, så vi ikke støder andre (her transkvinder), virker derfor særligt urimeligt.

Et andet fænomen, som bekymrer mange lesbiske, er, at en del unge kvinder først springer ud som lesbiske for så senere at redefinere sig selv som transmænd eller nonbinære. En del lesbiske oplever at være ’kønsrolleafvigere’ som børn, unge og voksne. Det kan være svært at være en ung kvinde, der er ’maskulin’ snarere end ’feminin’, og som er til kvinder.

’Kønsrolleafvigende’ lesbiske teenagere, der desværre ofte bliver mobbet på grund af deres seksualitet og kønsudtryk, bliver af transaktivister og intersektionelle feminister guidet over i en transidentitet, der ofte er forbundet med livslang, potentielt sundhedsskadelig hormonbehandling og operativ fjernelse af sunde organer. Antallet af unge kvinder, der søger om en sådan behandling, er eksploderet i de senere år, ifølge britiske tal.

Samtidig dropper en del efter nogle år identiteten som transkønnet – desværre står de i nogle tilfælde tilbage med kroppe, som permanent er blevet forandret for at få dem til at passe til en kønsidentitet, de nu ikke længere har.

Der er brug for, at unge lesbiske får at vide, at det, at man som lesbisk ikke føler sig tilpas i samfundets kønsrolleforventninger til kvinder, er ganske oplagt, da disse kønsrolleforventninger er kvindeundertrykkende og ikke designet til at rumme stærke, ’kønsrolleafvigende’ lesbiske som os.

Problemet er ikke vores kroppe, problemet er, at vi undertrykkes på grund af vores kroppe. Løsningen er derfor ikke at ændre på kroppen, men i stedet at ændre det samfund, som fortsat har så svært ved at rumme os.

Et alternativ til LGBT

Lesbiske i hele den vestlige verden er derfor begyndt at sige fra.

Mest opmærksomhed skabte det, da en gruppe lesbiske her i sommer kortvarigt blokerede for optoget under London Pride. Formålet med aktionen var at gøre opmærksom på, at en del lesbiske oplever, at vi ikke længere er velkomne i det LGBT-fællesskab, som har sat vores bogstav først, men som sætter vores identitet som lesbiske kvinder på spil for at servicere de mest ekstremistiske forkæmpere for T’et.

Vi er derfor en gruppe lesbiske, der har besluttet at skabe et klart alternativ til LGBT-bevægelsen og -miljøet. Vi har dannet vores eget netværk, Ny Lesbisk Bevægelse Danmark, hvor vi kan være lesbiske uden at blive belært om, hvordan vi skal forstå vores køn og seksualitet.

Vi vil være en alternativ stemme i debatten, der sikrer, at lesbiske bliver hørt om alt, der er relevant for lesbiskes kvinders liv og kamp.