Gazakriget 2008. På Facebook engagerade sig människor febrilt i frågan. Artiklar och bilder delades. Fotomontage på köande barn i Auschwitz-Birkenau och barn i Gaza.

Foton där IDF-soldater jämställdes med SS och texter som "Judar då. Judar i dag". Protestlistor. Artiklar lades upp på min FB-sida. "Läs den här, Negar". "Skriv under, Negar".

Vad tycker du, frågade en bekant? Jag tyckte bara att krigen var fasansfulla och konflikten djupt tragisk och hopplös. Jag undvek att ge mig in i debatter och jag nämnde aldrig min bakgrund. Folk mejlade listorna och artiklarna till mig: "Varför skriver du inte under? Alla skriver under. Det judar gör i dag är precis det som nazisterna gjorde mot judarna. Att de inte lärt sig något av sin egen historia. Hur mår du egentligen när du åker dit?"

Läs även "Judehatet i Sverige".

Jag gick inte in på Facebook förrän kriget var över för den gången. Jag beslöt mig för att klippa av en del kontakter.

Lite senare fick jag förklarat för mig att jag inte var lika mycket svensk-iranier som andra svensk-iranier. En politiker som är uppvuxen i Sverige med iransk bakgrund talade om för mig vad jag inte är. Jag förstod inte riktigt vad som fick mig att bli mindre iransk än de andra, eftersom jag knappt nämnde mina rötter. Först upptäckte han att min mors släkt var judar och sedan att jag reste till Israel. Han bad mig att "hälsa dem att sluta ockupera".

- Vilka då?

- Judarna.

- Vilka judar?

- Ockupanterna.

Han ville straffa mig. Jag hade rest till Israel och därför blev jag något annat. Nu var jag inte som de andra "blattarna". Nu tillhörde jag "de där vita, privilegierade, förmögna. Som har makt, bor på Östermalm, har kontakter. De som gnäller över Förintelsen men som inte diskrimineras eller utsätts för strukturell rasism. De som tjatar om antisemitismen fast det inte finns någon antisemitism längre. De som fick ett land och skulle bli ett föredöme för mänskligheten, men titta vad de är i dag."

Läs även "Judehatet är inte historia".

Ytterligare en liten tid senare blev jag återigen påmind om att jag inte var iranier. Under en middag fick jag veta att jag skulle ta notan eftersom jag hade pengarna. Mitt sällskap var alla mer eller mindre offentliga personer med positioner inom kulturlivet.

Alla skrattade och jag log och suckade lite för mig själv. Nåväl, det var ett oskyldigt skämt. Det var ju lite kul. Man måste ju kunna skratta ihop. Hon menade inget. Nästa middag med samma sällskap försäkrade hon mig om att jag lätt skulle bli anställd på public service eftersom många av cheferna där har judiska rötter. Det kunde man ju se på efternamnen. Och sedan ett skratt efter det.

Tredje gången kom ännu en anmärkning. Jag började skruva på mig, men stämningen räddades av en annan i sällskapet som sa att många brukar ta henne för en jude för att hon har lockigt hår.

Det var någonting som störde med min närvaro. Jag skulle veta att jag inte var rätt i sällskapet. Jag blev ledsen och slutade gå på deras middagar, bröt kontakterna. Men jag fortsatte att fråga mig själv om jag hade sagt något fel? Hade jag fel åsikter?

Sensommaren 2015 släpper tidningen Nöjesguiden ett temanummer om rasism, där man kan ta del av en grupp människors erfarenheter av och tankar om rasism. Adam Tensta skriver, andra blir intervjuade. Människor med olika bakgrunder. Men inga judar. Och inte ett ord om antisemitismen som skördade liv i Paris och Köpenhamn för ett halvår sedan. Varför?

"Vi hittade ingen med judisk bakgrund som kunde skriva för det här numret" påstår chefredaktören i en mejlväxling med en vän. Ingen att intervjua heller, får man förmoda. I P1 påpekar hon att det är många andra grupper som inte heller kom med. Asiater, samer.





Läs även "Nu finns de på min gata".

Men det är ingen slump. Det finns ett mönster. Jag har aldrig sett Adam Tensta eller någon av de andra, profilerade antirasisterna på någon av de kippavandringar som genomförts de senaste åren. När antirasister nämner judar är det oftast för att jämföra sina egna upplevelser med Novemberpogromerna, eller för att säga "om det hade varit judarna" - ett retoriskt grepp som gör gällande att ingen vågar bete sig rasistiskt mot judar. På 1930-talet kanske, men inte i dag.

Att människor skjuts ihjäl på öppen gata i Europa enbart för att de är judar och att poliser patrullerar utanför judiska barns förskola och utanför synagogan under högtiden purim gills inte. Varför?

Är det för att judarna inte passar in i den antirasistiska mallen? Att vi inte bor i miljonprogrammen och är diskriminerade på arbetsmarknaden? Vi är som kvinnorna i samma förorter, de som varnar för ett tilltagande religiöst förtryck men blir åtsagda att de ska vara tysta för att de spelar Sverigedemokraterna i händerna. Splittrar. De passar inte heller in i mallen.

Eller är det Israel? "Judarna fick ett land och nu utsätter de palestinierna för samma förtryck de själva levde under". Judarna. Alla de svensk-iranier jag berättat om i den här artikeln ser sig själva som stolta antirasister. Men deras antirasism är selektiv.

Judarna står ensamma. De enda som fjäskar för oss är Sverigedemokraterna, men för dem är vi ju bara ett instrument, ännu en pekpinne riktad mot muslimerna. Sverigedemokraterna lever på att ställa grupper mot grupper. Men de är inte ensamma om att göra det.

Antirasisterna vill kanske inte tala om judar och sekulära invandrarkvinnor i förorten för att de är rädda att rörelsen splittras. Men därigenom stänger de ute grupper som inte passar, och sopar själva rasism under mattan.

Alla mina före detta svensk-iranska vänner är uppvuxna i Sverige. De har inte lärt sig att misstänkliggöra judar i Iran. Där anklagar man inte sin judiska minoritet för Israels agerande. Där ser man dem som judar. Och iranier.

Följ Expressen Kultur på Facebook - där kan du kommentera våra artiklar.