Patrik Engellau

Söndagen den 6 september var möjligen höjdpunkten av intensiva, emotionella och i stort sett likalydande skriverier som pågått i media – i huvudsak papperstidningarna och SvT – sedan ett par dagar på temat att svenskarna bör öppna inte bara sina hjärtan utan även sina plånböcker för invandrare eftersom invandrarnas lidande är oerhört. Ledmotivet har varit bilden av den drunknade treåringen Aylan Kurdi på en turkisk strand.

Jag ifrågasätter inte invandrarnas lidande. Jag är övertygad om att de oftast haft och har ett helvete med oro och umbäranden som en normalsvensk aldrig ens har varit i närheten av. Men det hindrar inte att jag är tagen, och kanske lite imponerad, av massiviteten och styrkan i mediainsatsen. Svenska Dagbladet, till exempel, säger sig ha ”tagit beslutet att ägna hela dagens nyhetsdel åt flyktingkatastrofen” – och liksom Dagens Nyheter hela förstasidan, kan man tillägga. Vad är det som pågår?

Jag ägnade några timmar på söndagsmorgonen till lättforskning om hur media i andra länder hanterat saken. Pågår motsvarande emotionella storm där, eller är detta en inrikesaktion? Jag kollar ett antal europeiska tidningar utan att välja eller välja bort några särskilda.

Spanska El País har ett antal artiklar i frågan, men ambitionen är inte att tala till känslorna utan mest att lämna sakupplysningar, till exempel att det blir 14 931 flyktingar för Spanien att ta hand om ifall EUs planer går i lås, att Ungern blir alltmer ensamt om sitt tvärnej och att den spanske inrikesministern ”visade på en mycket öppnare inställning till invandringen än för bara två månader sedan”. Det finns ingen ledare i ärendet.

Portugusiska Diário de Notícias hade inte heller någon ledare, men två artiklar. Den ena var att ”London och Paris förbereder sig för luftanfall mot islamisterna för att förhindra att de förföljer civila. På lite mer än ett år har islamisterna avrättat 3 156 personer varav 76 barn”. Den andra artikeln handlade om att Margot Wallström hade gråtit i TV när hon tänkte på den drunknade treåringen.

Engelska Daily Mail hade ett reportage från Aylan Kurdis övergivna hem i Kobane med bilder av leksaker. Vidare fanns ett antal kommentarer med skilda budskap, till exempel ”vi räddar inga flyktingar genom att förstöra vårt eget land”.

Norska Verdens Gang hade ett reportage om en norsk ambulansförare som strider mot IS i Syrien

Danska Berlingske Tidende toppade med en artikel om 43 danska soldater som stupat i Afghanistan. Vidare rapporterades att Storbritannien ska ta emot 15 000 syriska flyktingar och avser att sätta in militär för att bekämpa IS.

Berlingske rapporterade vidare att den danske utrikesministern kräver att EU skyddar sina yttre gränser och framför sin uppfattning att hjälp i stridernas närområden är bästa sättet att hjälpa flyktingar. Läsarna informeras dessutom att Dansk Folkeparti anser tyskarna vara osolidariska eftersom de genom sin generösa flyktingpolitik lockar fler flyktingar till Europa, vilket kan skada Danmark.

Likaledes danska Jyllands-Posten ondgör sig över att alla partier hävdar att hjälp i närområdet är det bästa, men ändå inte sätter av tillräckligt med pengar för ändamålet. En krönikör ger apropå Fredrik Reinfeldts nyutkomna bok uttryck för lite allmänt Sverige-förakt: ”Sverige är ett extremt land, inte på grund av sina ’avvikare’, som lyckligtvis röstar på sverigedemokraterna. Nej, Sverige är extremt på grund av sin ryggradslösa elit som med djupt hat mot sitt eget folk svärtar ned människor som psykfall när de vågar rösta ’fel’”.

Franska Le Figaro undrar varför fotot av den drunknade treåringen fått sådant genomslag. Varför visar man inte bilden av ett annat barn, Hamza Ali Al-Khateeb som torterats och dödats av den syriska regimen eller av de barn som massakrerats av IS eller av de dussintals afrikaner som slängdes i Medelhavet i april av sina muslimska bröder?

Schweiziska Neue Zürcher Zeitung säger att alla länder kan ta emot fler flyktingar och att det är viktigt att ge hjälp på plats i närområdet.

Jag drar slutsatsen att den kompakta svenska medieaktionen, vars like troligen inte förekommit sedan andra världskrigets slut, är en hemlagad produkt för inrikespolitiskt bruk. Jag vågar mig på några försiktiga förmodanden.

Ett första löst förmodande är att detta knappast kunnat komma spontant. Eller kunde samtidigheten och samstämmigheten i de olika mediauppläggen ha uppstått av sig själva? Var det kanske organiserat? (Inte nödvändigtvis något fel med det, bara lite förvånande för en person som fått för sig att media konkurrerar med varandra snarare än att utgöra någon sort oligopol.)

Varför har då media bestämt sig för denna kraftfulla satsning? Här blir jag kanske ännu mer fantasifull och hänvisar till tidsandans förändringar. Sedan turerna kring det utlysta men inhiberade extravalet i slutet av förra året har en rätt genomgripande attitydförändring inträffat i Sverige. Ett sätt att mäta denna förändring är att undersöka sverigedemokraternas opinionssiffror. Men förändringen går djupare än så och handlar egentligen om en hos medborgarna tilltagande skepsis mot ett etablissemang av politiker och deras prästerskap i media. Ilan Sadé skrev en spännande krönika om hur detta hotar att splittra borgerliga media.

Jag undrar om inte den här eventuellt organiserade mediainsatsen är ett försök att med sådant kraftigt artilleri slå ned på allt som andas skepsis och alternativa synsätt att de skeptiska ska skrämmas till evig tystnad. Den som fortfarande efter bilden av Aylan Kurdi har tveksamheter inför massinvandringen ska begripa att han är så ond att han inte platsar i mänskligt sällskap.

Vi får se. Om de skeptiska bara drivs av obefogad rasism kanske skrämselkampanjen kan fungera. Men om det finns substans i invändningarna mot dagens invandringspolitik kommer de inte att försvinna bara för medias känslomässiga ord- och bildbombardemang.