SLUTREPLIK. ”Och om SD verkligen får som de vill så kommer vi få se ett samhälle där det varken finns plats för fria skribenter eller kulturarbetare”. Så avslutar socialdemokraten och statsvetaren Mike Enocksson bemötandet av min debattartikel. Orden kommer från en konform statsvetare som springer ärenden åt den socialdemokratiska partitoppen. Det går inte att ta fel på. Men det förvånar mig inte. Det är snarare S än SD som inte vill ha ”utbrytare” och oliktänkare.

Om du verkligen läste mitt debattinlägg ordentligt så skriver jag att Sverigedemokraterna har anmärkningsvärda händelser i sitt bagage och jag är den förste att ta avstånd från våldshandlingar och dåligt uppträdande. Historiskt sett har således flera politiska partier liksom andra organisationer i samhället figurerat i sammanhang rörande anmärkningsvärda händelser. Sådant ska naturligtvis fördömas.

SSU var inte heller så trevligt

Jag har varit med i SSU och där försiggick inte heller alltid så rekorderligt uppträdande. Det förekom pennalism och mobbning, samtidigt som man påstod sig vurma för solidaritet och kamratskap.

Privat, stilmässigt och kulturellt, har jag mer gemensamt med vänsterfolket.

Vakna Enocksson! Färska uppgifter från väljarbarometrar talar sitt tydliga språk. SD ökar och S tappar sympatisörer. Ni är nere på extremt låga siffror, på god väg att nå botten. Jag vågar deklarera mina ståndpunkter eftersom jag är en fri skribent och har lämnat min ”karriär” som lärare i psykologi vid kommunala, landstingsregionala och statliga skolor.

Många gamla sossar har bytt spår

Det finns många fler som tänker som jag i nuläget angående S-politikers oförmåga att entusiasmera och väcka intresse för deras otidsenliga politik, och därför gått över till SD. Faktorer som rädsla att förlora jobb, uppdrag och även vänner gör att de inte vågar gå ut offentligt med det. Flera i min bekantskapskrets från 70- och 80-talen, som var sossar och VPK-are och har så kallade arbetaryrken, sympatiserar dock i dag med SD.

Jag har ibland fått frågan; varför jag inte sällar mig till Vänsterpartiet i stället? Privat, stilmässigt och kulturellt, har jag mer gemensamt med vänsterfolket. Jag känner fler vänsterpartister än SD:are som lyssnar på Sex Pistols och Joy Division samt har Hermann Hesses ”Stäppvargen” som ledstjärna. Vänstern betonar åtminstone värdet av att driva frågor som värnar om bättre ekonomi för socioekonomiskt utsatta och det finner jag sympatiskt.

Kommunism går bort

Den springande punkten, varför jag är skeptisk mot Vänstern, handlar om att den är ogynnsamt inställda till företagande och alldeles för positiva till stora offentliga myndigheter. Inte heller finner jag det särskilt klädsamt att det förekommit förespråkare av kommunism inom vänsterrörelsen. I valet 2018 fick de dock min röst till Landstingsvalet. De har i sjukvårdssammanhang en fin och bra människosyn.

Av Jonas Thornell

Fri skribent och kulturarbetare

LÄS MER: Därför röstar jag på SD även i nästa val