Brittiska medier varnar för att det numera är så många våldsbejakande islamister i Storbritannien att man inte kan ha koll på dem. Läs till exempel ”How British prisons became a breeding ground for Islamist extremism” i The Independent (25/9 2018). Fängelserna har blivit en rekryteringsplats. Där kan islamisterna möta varandra, be och studera Koranen tillsammans. I stället för att komma ut som pånyttfödda, hederliga medborgare, riskerar islamisterna att komma ut ur fängelset ännu mer hjärntvättade och ännu farligare. Khalid Masood blev till exempel omvänd till fanatisk islamism när han satt i fängelse. Det var han som den 22 mars förra året gick till attack nära parlamentet i London. Sex människor dog, omkring femtio skadades.

Vad ska man göra? Man borde förstås haft en restriktiv invandringspolitik från början, så att vi inte haft någon islamisering med medföljande radikalisering. Men nu måste vi utgå från nuet. Att gråta över spilld mjölk hjälper ingen. Det britterna ska göra, och alla andra västländer också, är att stänga sina gränser för asylsökare från andra sidan jorden. Vi hjälper fler riktiga flyktingar för mindre pengar i närområdet. Vi måste också sluta tycka synd om kriminella. Alla icke-medborgare som begår brott i Sverige ska utvisas. Utan undantag. Finns ingen anledning att vi ska ta hand om andra länders brottslingar. Men där finns alltid någon vänstersinnad ”expertkommentator” som helst av allt pratar om terroristers och kriminellas mänskliga rättigheter.

Vänstern vill alltid hitta ursäkter för islamistiska terrorister. De är arga på grund av USA och Israels politik. De är i själva verket mer offer än förövare. För de har växt upp i en orättvis, rasistisk och så kallad islamofobisk värld. Men Khalid Masood visste vad han gjorde. Han hette från början Adrian Russell Elms innan han konverterade till islam i fängelset. Han var så hängiven att han vallfärdade till Mecka. Han blev också missionär och ansträngde sig för att omvända andra till islam.

Innan sin attack skickade Khalid Masood ett meddelande på WhatsApp där han förklarade att han utkämpade jihad, helig krig, mot västvärlden. Han hade ett dokument med titeln ”Jihad in the Quran and Sunnah”, det vill säga ”Jihad i Koranen och i sunnan”. Sunna betyder profeten Muhammeds ord och gärningar, vad man tror att han sagt och gjort. Dokumentet försökte alltså, med exempel ur Muhammeds egen undervisning, rättfärdiga terrorhandlingar. Khalid Masood skickade detta dokument till ett antal vänner strax innan han gick till attack.

Den islamistiske terroristen visste alltså exakt vad han gjorde. Han hade läst sin Koran. Men ändå påstår vissa att islam inte har ”någonting” med terrorism att göra. Detta samtidigt som Islamiska Staten kallar sig ISLAMISKA staten och uttalar den islamiska trosbekännelsen. Detta samtidigt som IS och talibanerna och allt vad de heter alltid noggrant citerar ur Koranen och sunnan för att rättfärdiga sina hemska handlingar. Jag påstår inte att IS är ”det sanna islam”, jag påstår bara att det har något med islam att göra.

När jag hör den islamistkramande vänstern komma med sina ursäkter kommer jag att tänka på en scen ur Frank Millers Batman-berättelse The Dark Knight Returns. (Ja, jag gillar Batman). Den utspelar sig tio år efter att Bruce Wayne gått i pension. Han är 55 år gammal och vill inte längre vara Batman. Men staden Gotham (New York…) sjunker allt djupare ner i laglöshet och kaos, och han tvingas tillbaka till sitt kall.

Mentalsjukhuset Arkham för ”the criminaly insane” har här bytt namn till ”Home for the Emotionally Troubled”. Det låter snällare och mer pk-aktigt. Men även om namnet har ändrats, så har inte verkligheten gjort det. Galningarna är lika galna och farliga som de var förut. På detta Arkham hittar man psykiatrikern dr Bartholomew Wolper, en typisk hippie-akademiker som aldrig kan hitta fel på sina patienter, skurkarna alltså, utan bara i samhället och framför allt på de som bekämpar skurkarna. Batman är i dr Wolpers ögon den riktige skurken på samma sätt som ”islamofoberna” i islamistkramarvänsterns ögon är värre skurkar än de islamistiska terroristerna. De kanske inte skulle formulera sig så, men om man tittar på vad de faktiskt gör, ser man att de ägnar mer tid åt att varna för ”islamofoberna” än för islamisterna.

Dr Wolper är övertygad om att Jokern, en fullständigt vansinnig massmördare, egentligen är ett offer för den ”fascistiske” medborgargardisten Batman. Han tröttnar aldrig på att påpeka att även de kriminella har rättigheter. Och han ser till att Jokern får lämna Arkham. Efter frisläppandet uppträder båda, psykiatrikern och hans patient, på en talkshow. Den reformerade Jokern ska få chansen att berätta sin version. Vad händer? Jokern ler sitt ondskefulla leende och säger att han ska mörda alla som befinner sig i rummet. Talkshowvärden blir chockad och vet inte riktigt hur han ska reagera. Då rycker psykiatrikern in och förklarar att Jokern inte menar vad han säger. Men Jokern menar visst vad han säger och strax är alla döda. Psykiatrikern också.

Hur mycket islamisterna än anstränger sig att förklara sina motiv så spelar det ingen roll för våra islamistkramande dr Wolpers. Halalhippiesarna har alltid en ursäkt. Ja, islamisterna menar inte vad de säger. De är i själva verket offer för västvärldens kolonialism, imperialism och rasism. I dr Wolpers värld är inte Jokern den farlige galningen som måste hanteras – det är Batman som lider av en psykos, som är ”besatt”. På samma sätt påstår islamistkramarna att islamismens kritiker är sjuka, ja, de lider av ”fobi”. När man pratar om islamisterna måste man använda snälla ord och vara försiktig, men när man pratar om ”islamofoberna” kan man ta av silkesvantarna.

Här är scenen i tecknade film-versionen av The Dark Knight Returns från 2012:

I The Dark Knight Returns får vi också möta den nye polischefen i Gotham, Ellen Yindel, som tycker att prio ett är att jaga medborgargardister, framför allt Batman. Hm… varför inte fundera över varför medborgargarden uppstår? Kanske för att staten inte gör sitt jobb ordentligt. Det är ett stort tema i Millers Batman-berättelse: statens vanmakt. The Dark Nights Returns kom ut i fyra delar 1986. När Miller skrev den bodde han i New York, hade blivit rånad flera gånger, och var arg. Han fann tröst i att titta på actionrullar om medborgargardister som rensar gatorna – som Dirty Harry och Death Wish.