Det var en lørdag nat på Istedgade engang i begyndelsen af 90'erne. Det var lige udenfor min gadedør. Jeg var vel 20 år, havde været på bar, havde mistet min jakke med både nøgler og pung. Jeg var skide fuld. Og så der var to forhold, der betød, at det, der skete dengang, ikke kunne ske i dag, præcis som det skete: telefonbokse og åbne baggårde.



Min sambo vågnede ikke af dørklokken, så jeg måtte bumme en krone til boksen for at ringe til en alternativ varm seng. Jeg spurgte en gruppe mænd, som stod på hjørnet. Og jeg pjattede lidt med dem – jeg skulle jo have den mønt – ringede uden held og begav mig derfor ned af gaden.



Han kom op på siden af mig og spurgte, om han ikke skulle have 'noget igen' for den krone. Så hev han mig ind i en port. Om han kaldte mig en billig luder, eller om jeg bare følte mig som sådan, kan jeg faktisk ikke huske, men han stak sin hånd ned i mine bukser, mens han holdt mig hårdt om halsen. Jeg troede, at jeg var 'sådan en', der ville kæmpe imod. Det gjorde jeg ikke. Jeg ved ikke en gang, om jeg sagde nej.



Efter noget tid, jeg erindrer ikke hvor længe, slap han mig, og jeg løb. Det eneste, der var åbent, var et brunt værtshus. De gav mig Fernet Menta og bad mig slappe af. De sagde, at jeg da godt kunne ringe til politiet, men at jeg ikke ville få andet ud af det, end at jeg så måtte flytte fra Vesterbro.



Næste morgen havde jeg blå mærker på halsen. Jeg fortalte det til et par veninder, men jeg skammede mig. Over at have været fuld og alene. Og over at have mistet min jakke. Over, at jeg havde pjattet med dem.



Allerede om mandagen stod oplevelsen i en sært uvirkeligt, alkoholtoget lys. Der har den været siden. Måske det ikke kun var promillens skyld, har jeg siden tænkt.



Det var min historie. Ovenfor fortæller fire andre kvinder om deres voldtægter og voldtægtsforsøg, og i den kommende tid vil Information bringe flere.



Deres voldtægter? Var det ikke overgrebspersonens voldtægt? Nej, den er nemlig deres. For alle dem, du vil høre fra – inklusiv mig selv – er i enhver formel forstand kommet videre i livet. Men jeg tror godt, at jeg tør at påstå, at vi alle bærer de oplevelser videre med os. For nogen har taget noget.



Det får vi aldrig igen, men vi giver samtykke til at viderebringe vores vidnesbyrd fra den eller de oplevelser, hvor samtykke udeblev. Ved at fortælle om det, kan vi måske tage en lille del tilbage. Og ved at bære vidne, kan det måske betyde, at de mange kvinder og mænd, der hvert år oplever seksuelle overgreb i Danmark kan spejle sig og måske blive afhjulpet lidt af den skam og tvivl om skyld, som er det største barriere mod at anmelde overgreb.



Det er min historie, ja, og den handlede om telefonbokse og åbne porte og en jakke, der blev væk. Men den er stadig mere almen, end den er ekstraordinær. I selskaber – ja, særligt rene kvindeselskaber – er jeg ofte blevet overrasket over, hvor mange, der har fulgt op med lignende historier, når jeg har delt min. Og over, hvor ofte snakken falder på, hvad vi havde gjort for at ende i den situation.



Mens jeg skriver dette, går det op for mig, hvor ligeglad jeg faktisk er med den mand den aften på Istedgade. Jeg kan ikke fremkalde hans ansigt, om det så gjaldt mit liv – selv om han er den eneste, som har truet mig på det.



For mig handler det ikke om ham. Men om, at jeg den aften fik smidt endnu et bevis i min bunke på, at jeg som kvinde er sårbar som ind i helvede. Og at jeg gør klogt i at handle derefter. Og den erkendelse har påvirket mig, særligt som yngre kvinde.



Jeg ved, at det gør ondt at skrive om. Og jeg føler faktisk stadig en lille undertone af skam, mens jeg gør det. Men jeg kan også mærke, at det gør godt. Ikke fordi jeg dagligt jages af mindet. Men fordi jeg ikke gør. Det er pakket ned, negligeret, gjort til 'noget, der jo sker, når man danser på vulkaner'.



Og det er det måske. Men det bør det kraftedeme ikke være.