Evald Brinck er den sidste overlevende dansker, der var med på allieret side under d-dag 6. juni 1944.

Annonce

Krigsejleren: Det var i marts 1940, at den 17-årige splejs Evald Brinck fra en god, konservativ familie i Odense stod foran toldkammerbygningen på havnen i Nakskov. Nu skulle hans eget liv til at begynde - det frie liv. Han skulle se verden, og det skulle han som skibsdreng på motorskibet Boringia fra redderiet ØK. Først gik turen dog blot til Liverpool, hvor Boringia blev fyldt op med koks, som de ankom med til Marseille natten til 8. april. Dagen efter blev Danmark besat af tyskerne, og franskmændene tog magten over ØK-skibet Boringia. 17-årige Evald blev sammen med resten af besætningen spærret inde på skibet i havnen i Marseille. Og her sad han og kukkelurede indtil slutningen af maj, hvor den franske hær var blevet trykket så meget i bund af tyskerne, at Boringia blev lastet med tanks, kanoner og tusindvis af franske soldater på flugt. Franskmændene blev sat af i Beirut, og snart var splejsen fra Odense ikke længere skibsdreng for Boringia under dansk flag, men Boringia under engelsk flag. Skibet sejlede til Calcutta, det sejlede til Durban, Port Sudan, Cape Town, Jamaica og Halifax. Fra Halifax med kurs mod England fik den nu 19-årige og knap så splejsede Evald Brinck den oplevelse, som stadig bringer tunge skyer ind i den lille stue på Tåsinge. Her sidder den nu 96-årige mand med sømandsemblem på sweateren og fortæller sin historie. Den sidste overlevende af de cirka 6000 danske søfolk, der deltog i Anden Verdenskrig på allieret side - primært for englænderne. Ca. 1000 af dem omkom under krigen. Det er Evald Brinck og hans ligesindende, som vi kan takke for, at Danmark efter krigen fik status som allieret med blandt andre englænderne, amerikanerne og russerne. Onsdag er han en af talerne, når et mindesmærke for omkomne krigssejlere afsløres i Nyborg.

Søfolk ligger og råber om hjælp - help me, help me! - i det iskolde vand. Vi kan høre det, og vi må ikke stoppe op. Evald Brinck

Evald Brinck Født i Odense i 1923.Skibsdreng ved rederiet ØK fra 1940 til 1941. Stævnede ud som 17-årig. Soldat i den engelske hær fra 1942 til 1946 Deltog i Anden Verdenskrig blandt andet i Algier og i forbindelse med invasion af Italien og Normandiet i Nordfrankrig - hovedsageligt i konvojsejlads af tropper, civile og gods. Ansat som tolder af den danske stat ved den tyske grænse efter krigen. Leder af toldvæsenet i Sønderborg til sin pension. Bor i Troense på øen Tåsinge mellem Svendborg og Langeland med sin tredje kone Anne-Lise.

96-årige Evald Brinck deltog på de allieredes side i d-dag i 1944. På årsdagen, 6. juni, skal han holde tale ved afsløringen af et mindesmærke i Nyborg. Foto: Katrine Becher Damkjær

Annonce

Døden til havs

Det var turen fra Halifax, Evald Brinck kom fra. Han fortæller historien som svar på spørgsmålet om, hvad det værste, han oplevede under krigen, var: - Det kan jeg godt fortælle dig. Det var min sidste tur med Boringia i november 1941. Vi var oppe i Halifax sammen med omkring 40 andre skibe, og det var meget vigtigt for englænderne, at de fik vores konvoj igennem, så de kunne klare sig. - Vi kom så ind i en orkan, og begge motorer i Boringia gik i stå om morgenen. Skibet gik meget ned i dybde, mens der var bølger i 30 meters højde, der stod ind over os. Det var en side af sagen.. - Det værste var, at da vi kom hen under Island, lå de tyske undervandsbåde på lur. 16 skibe blev torpederet. Når man så ligger der sidst i konvojen, oplever man pludselig, at der ligger skibe på siden og skibe, der er ved at gå ned. Søfolk ligger og råber om hjælp - help me, help me! - i det iskolde vand. - Vi kan kigge ud over rælingen, men vi kan ikke se noget, fordi det er om natten. Vi kan høre det, og vi må ikke stoppe op. - Vi vidste lige så bombesikkert, at de højst kunne ligge seks minutter i det kolde vand og råbe help me, og så var det forbi. Det var det værste. Det må man bare lære at leve med.

"... de vil aldrig blive husket" I 2007 skrev Evald Brinck den lille erindringsbog "... de vil aldrig blive husket" om sin tid som sømand og engelsk soldat under Anden Verdenskrig. Titlen er en syrlig hilsen til, hvordan Danmark kun meget sent, alt for sent, mener Evald Brinck, gjorde en indsats for at anerkende og hylde de danske søfolks indsats under krigen."Den 5. maj og i tiden derefter kunne man dagligt herhjemme høre sloganet "De vil aldrig blive glemt". (...) I dag er det sådan, at hver gang jeg hører det slidte slogan, får jeg gåsehud og kvalme. Så pludselig tænkte jeg, at det slogan måtte kunne bruges til min bog, men med omvendt fortegn. "De vil aldrig blive husket". Og sådan blev det så." Siden Evald Brincks bog er der blevet gjort mere for at anerkende de danske krigssejlere: 1. Dansk flag hejses i Normandiet 70-året for de allieredes invasion i Normandiet, d-dag, blev højtideligholdt. Verdensledere som Barack Obama, Angela Merkel, François Hollande og Vladimir Putin deltog, og for første gang deltog også Danmark repræsenteret ved Dronning Margrethe, forsvarsminister Nicolai Wammen (S) og forsvarschef Peter Bartram. Dannebrog blev hejst sammen med bl.a. Stars And Strips, Tricoloren og Union Jack. Der var også syv danske krigssejlere med - dog ikke Evald Brinck, selv om han var inviteret. Han blev hjemme i protest mod, hvad han mente var en for lille og for sen anerkendelse. 2. Mindesmærke i Ryvangen I august 2017 afslørede Dronning Margrethe i Mindelunden i Ryvangen i Hellerup Per Arnoldis kunstværk "Sortladen hav", som en mindestøtte over omkomne danske søfolk under Anden Verdenskrig. Den gang deltog Evald Brinck i begivenheden og sad ved siden af dronningen og holdt hende i hånden. 3. Monument i Nyborg På årsdagen for d-dag onsdag den 6. juni afsløres i Nyborg Havn monumentet "Forsavn" som et minde over de omkomne søfolk fra Nyborg. Evald Brinck deltager som taler i ceremonien.

96-årige Evald Brinck deltog på de allieredes side i d-dag i 1944. På årsdagen, 6. juni, skal han holde tale ved afsløringen af et mindesmærke i Nyborg. Foto: Katrine Becher Damkjær

Annonce

Til Algier

På det tidspunkt, november 1941, var Evald Brinck stadig skibsdreng på Boringia. Efter at have oplevet krigens rædsler oppe under Island mønstrede han af, da resterne af konvojen kom til Liverpool med forsyningerne til England. Som så mange andre danske sømænd meldte han sig til den engelske hær. Under rekruttiden gik han blandt andet vagt ved Dover i Sydengland, mens tyske granater fløj ind over kysten. Han kunne se granaterne blive fyret af ovre på den anden side af Den Engelske Kanal, og så ventede han 80 sekunder, inden han smed sig fladt ned på stranden. Som uddannet soldat kom han på et skib, der skulle sejle tropper og udstyr til Nordafrika, men da resten af besætningen sejlede hjem til England igen, blev Evald Brinck efterladt på havnen i Algier. Her skulle han flytte ind i en bunker, hvor en fransk officer netop havde hængt sig selv. - De fandt ham om morgenen, hvor jeg skulle flytte ind. Han var jo tyskvenlig og brød sig ikke om englænderne. Der er nogle officerer, der har det ligesom japanerne, at så begår de selvmord, hvis du forstår?

96-årige Evald Brinck deltog på de allieredes side i d-dag i 1944. På årsdagen, 6. juni, skal han holde tale ved afsløringen af et mindesmærke i Nyborg. Foto: Katrine Becher Damkjær

Annonce

D-dag

Efter Algier var han med til at sejle tropper og materiel til de allieredes invasion i Italien, og da han nåede uskadt frem til sommeren 1944, fik han ordre om at møde op i Sunderland. Det var lidt mere end fire år siden, han som 17-årig splejs stod på havnen i Nakskov. Han var nu en erfaren soldat i den engelske hær på 183 cm og 86 kg, der netop havde holdt sin 22-års fødselsdag. Ordren om at møde op i Sunderland blev efterfulgt af ordrer om at mønstre et af de skibe, der skulle deltage i invasionen af Normandiet. - Nu snakker alle om d-dag. Jeg var så ombord på et af de store engelske skibe. Der var mindst 20 store engelske skibe med tanks, tropper og kanoner, og vi lå ude til søs og ventede på, at alle de små landgangsfartøjer kom op på stranden i Normandiet. Det foregik, mens tidevandet var ude, fordi så kunne man betræde de første cirka 50 meter uden risiko for landminer. - Ja, selvfølgelig røg der nok nogle tusinde englændere, inden de nåede op bag klitterne og fik beskudt tyskerne.

96-årige Evald Brinck deltog på de allieredes side i d-dag i 1944. På årsdagen, 6. juni, skal han holde tale ved afsløringen af et mindesmærke i Nyborg. Foto: Katrine Becher Damkjær

Annonce

Slidt på krop og sjæl

Det paradoksale var, at i forhold til resten af krigen var selve invasionen af Normandiet nærmest at sammenligne med svir. Evald Brinck var med til sejle til den nordfranske kyst 10 gange. - For mit vedkommende oplevede jeg d-dag og den tid, sejleriet frem og tilbage, næsten som helligdage. Det gjorde jeg, og det var der mange, der gjorde, fordi vi var hjemme i England mellem hver tur. - Jeg havde jo sejlet i konvoj. At ligge om natten med møgbeskidt redningsvest og ikke kunne bade eller tage tøjet af. Den ene dag efter den anden, hvor man tænker, bliver jeg ramt af en torpedo i dag? Eller i morgen? Det vidste vi jo ikke. Det slider på krop og sjæl, kan jeg godt fortælle dig. - Men de englændere der måtte i land, det var sgu ikke sjovt. At hoppe ned på stranden og blive mejet ned. Vi lå et stykke ude, men med kikkert kunne man jo nok se, hvad der skete.

Annonce

Palle alene

I januar 1946 fik Evald Brinck besked på, at den engelske hær ikke havde brug for ham længere. - Jeg kunne så gå ind i en tøjbutik på Shaftesbury Avenue i London og frit vælge et sæt tøj. Jeg valgte en tweedjakke, en stribet skjorte og et par grå bukser, og så gik jeg ned af gaden, hvor jeg smed min uniform i en skraldecontainer, og videre til Picadilly Circus. - Under krigen var der altid tusindvis af soldater på Piccadilly Circus. Den dag var der ingen. Jeg følte mig som Palle alene i verden, som jeg stod der i min tweedjakke uden at eje noget. Jeg følte mig fortabt og tænkte på mine skolekammerater hjemme i Danmark, der havde fået familier og uddannelser. Jeg følte, jeg havde spildt seks år af mit liv. Det var ligesom, jeg fortrød det hele. For at holde krigens strabadser på afstand havde Evald Brinck oparbejdet et lovligt nært forhold til whiskey og gin, og han blev i England til 1949 og levede af forskellige småjob. - Det tog mig i hvert fald et par år at få det med alkoholen dæmpet ned. Derfor blev jeg i England. Danskerne forstod det ikke. De troede bare, at vi var nogle drukkenbolte. De kunne slet ikke fatte hvorfor. Englænderne forstod det. Det var jo for at kunne klare det. Hvis en torpedo ramte vores maskinrum, var vi fortabte. Vi blev sgu nødt til det.

Annonce

Gæld i velkomstgave