Den 3. februar 2015 var Inger Støjberg på årets mest omtalte biograftur. I en Facebook-opdatering spurgte hun:

’Hvornår er der nogen forældre, der griber ind, og hvornår sænker I drenge skuldrene?’

Hun endte i en shitstorm. Mange betragtede hendes udbrud som fordomsfuldt. Sådan er alle indvandrerdrenge jo ikke.

Og nej, selvfølgelig er de ikke det.

Derfor er jeg også ked af at skulle indrømme, at jeg gang på gang oplever Støjbergs fordomme blive bekræftet. Bagklog som jeg er, vil jeg ikke skrive en Facebook-opdatering. Men her er mine oplevelser fra det virkelig liv:

I bussen sidder indvandrerdrenge og spiser solsikkefrø og spytter skraldet ud på gulvet. Jeg beder dem om at lade være, fordi det er noget svineri. De beder mig om at holde kæft.

De ryger også bagerst i bussen. Buschaufføren beder dem om at lade være. Indvandrerdrengene beder ham om at holde kæft. Han har haft en lang arbejdsdag og giver hurtigt op. Ingen andre i bussen reagerer. Jeg beder drengene om at lade være med at ryge. De spiller smarte i starten. Lidt efter slukker de smøgerne.

Jeg kommer gående over vejen. En bil gasser truende op og bremser lige foran fødderne på mig. Der sidder to indvandrerdrenge i bilen. Drengene spørger om jeg skal have tæsk. Jeg begynder at skrive deres nummerplade ned. De lader mig være.

Jeg går ind på McDonald’s og stiller mig i den mindste, men stadig meget lange kø. Et par indvandrerdrenge går foran køen. Ekspedienten, en hvid, bumset og ung dreng, beder dem venligt om at stille sig bagerst i køen. Indvandrerdrengene griner og siger, at han kan stikke sin danske køkultur langt op i røven. Derefter bestiller drengene deres mad. Den skrækslagne ekspedient tør ikke andet end at tage imod deres bestilling.

Mens de venter på maden, tænder de deres smøger. Jeg går hen og beder dem om at skride ad helvede til med deres smøger. De beder mig om at holde kæft. Jeg får nok og skubber korporligt den ene dreng ud af restauranten, hvorefter de andre også går ud.

Hvad har alt dette så med drengenes indvandrerbaggrund at gøre? Ja, jeg oplever ikke det samme med danske teenagedrenge.

Og her kommer vores ansvar som samfundsborgere ind i billedet. Jeg har fået nok. Vi bliver nødt til at sige kollektivt fra i det offentlige rum. Jeg har ikke tid til at vente på en socialpædagog fra velfærdsstaten, der skal gribe ind overfor disse indvandrerdrenge, hvis forældre ikke har formået at være forbilleder.

Men jeg anerkender, at det ikke er nemt. Det må være svært at være forbilledlige forældre, hvis man modsat mine, er flygtet fra et land, hvor der konstant har været krig og kaos.

Derfor opfordrer jeg andre, der ligner mig eller har anden etnisk baggrund til at gribe ind, når de oplever, hvad jeg har beskrevet ovenfor. Andre bør selvsagt også gribe ind. Men det lader til at have en effekt, når man ligner hinanden.

I Danmark er der ikke kultur for at blande sig, når man i det offentlige rum oplever dårlig opførsel eller uretfærdighed. Vi lever i et konfliktsky og konsekvensløst land, hvor vi, i fraværet af opmærksomme forældre, bliver nødt til at blande os.

Indvandrerdrengenes uopdragne opførsel giver brænde til den yderste højrefløjs indvandrerkritiske bål. Deres uopdragne opførsel skaber desuden fordomme, som går udover dem, der ikke har problemer med at opføre sig ordentligt.

Vi skal være flere, der siger kollektivt stop i det offentlige rum.