Mange forældre, som har fået tvangsfjernet deres børn, drømmer konstant om at hente dem hjem. Men de drømmer kun. For de ved godt, at de risikerer en dom for kidnapning.

Jeg har igennem de sidste fire år fulgt tvangsfjernelsesområdet tæt og har haft indblik i tvangsfjernelsessager, hvor forældre har henvendt sig til mig for at få min hjælp. De føler, at systemet har stjålet deres børn, og at de er sat helt ud af spillet.

Målet med en tvangsfjernelse er ifølge loven ellers at hjælpe familien så meget, at de igen selv bliver i stand til at tage vare på deres børn, men der sker ofte det direkte modsatte. Men de fleste børn får det så dårligt af anbringelsen, at de på kort tid bliver behandlingskrævende, og systemet konkluderer derfor, at forældrene aldrig kommer til at kunne tage vare på dem, da de ikke har kompetencerne til det, og der skal faguddannede til.

De ukuelige holder ud. De sætter sig ind i loven, de knokler i døgndrift, samarbejder med kommunen og bevarer håbet og troen på retfærdighed. Men det kan tage år. Og de fleste opgiver nogensinde at få deres barn hjem. Det er sørgeligt, særligt når man tænker på alle de sager, hvor børn netop ikke er blevet fjernet fra hjem med misbrug, overgreb og vold. Ofte har de selv bedt kommunen om hjælp, men de dømmes ude ud fra fastsatte normer om, hvad det vil sige at være en god forælder. Er man fx en god mor, hvis man er blind? Eller hvis man har muskelsvind?

Oven i købet fik kommunerne i 2015 et nyt redskab: tvangsadoption. Det åbner for en helt ny praksis på børneområdet, og den skræmmer mig fra vid og sans. For tvangsbortadoptioner er ej at forveksle med tvangsfjernelser. Ved en tvangsbortadoption mister barnet og forældrene og øvrig biologisk familie nemlig fuldstændig retten til hinanden.

Og jeg skal love for, at de første kommuner har lagt linjen og udnyttet de nye beføjelser. I Rødovre mistede en 7-årig pige hele sin familie, herunder sine bedsteforældre, som stod hende nær. Kommunen skønnede, at det var mere skadeligt for pigen at have kontakt end ikke at have kontakt. Familien anmodede nemlig Procesbevillingsnævnet om at få lov til at føre sagen ved Menneskerettighedsdomstolen, da den var principiel, hvilket flere handicaporganisationer støttede op om, da praksis ikke er fastlagt på området, eftersom loven er så ny. Mange forældre er altså i fare for at få tvangsbortadopteret deres børn ud fra en lov, der måske kan vise sig at være i strid med de grundlæggende menneskerettigheder.

I strid med rettighederne

En anden af de familier, der har mærket den nye lov, er en tyrkisk familie fra Ishøj, der for tre uger siden tabte retten til at være forældre for deres nyfødte. Moren er kommet til Danmark for få år siden og blev vurderet som retarderet ud fra en forælderevneundersøgelse.

Hun var højgravid og forstod ikke, hvad der skete omkring hende – blot at den danske stat ville tage hendes førstefødte, der var kommet til via insemination – altså et ønskebarn. Faren har nedsat syn og er førtidspensionist. Altså samlet set et forældrepar, der skønnes så svage, at kommunen vurderer, at de ikke kan være forældre. Familiens advokat oplyste, at familien er stor og ressourcestærk, at barnet sagtens kan blive i netværket – og vokse op i trygge rammer med stabile omsorgspersoner, hvorfor kommunen ikke skulle bekymre sig. Men kommunen kører sagen benhårdt, og familien kan intet stille op.

Jeg undrer mig over, at ingen har taget disse sager mere alvorligt. Vi er ude i at bryde med nogle helt grundlæggende menneskerettigheder. For hvem kan med et skøn fratage et barn retten til ikke at se sin familie? Det er et ekstremt voldsomt indgreb i retten til forældreskab.

Hvis handicappede, socialt udsatte, fattige og sårbare omsorgspersoner ikke må have retten til at beholde deres barn, hvorfor så overhovedet give dem retten til at føde? Mange kender bortadoptionerne fra 1960’erne – lad det ikke gentage sig. Skal der måske indføres forældrepas, hvor man på forhånd skal søge kommunen om forældreskab?

Tvangsadoption er en glidebane, som tidligere minister for børn, ligestilling, integration og sociale forhold, Manu Sareen, fik kickstartet. Det er muligt, at hans intentioner var gode, at det handlede om at beskytte de mest sårbare børn af psykisk syge og misbrugere, men han skulle have lyttet til de fremtrædende fagfolk, der advarede om, at det kunne ende med at føre til diskrimination og overtrædelse af menneskerettigheder.

Spareredskab

Det er dyrt at hjælpe familier i krise – familier med handicappede børn, med børn med særlige behov, med handicappede forældre eller med få ressourcer – familier, der på ingen måde har gjort deres børn ondt.

Det er til gengæld billigt at tvangsbortadoptere. Det sparer kommunen for penge. Og det er mindre besværligt end tvangsfjernelser, hvor man som sagsbehandler konstant har både plejefamilie, biologisk familie samt netværk i røret. Og samværskonsulenter, plejefamilier og ødelagte børn, der skal have behandling koster. En tvangsbortadoption er et perfekt spareredskab, som jeg frygter, kommer til at blive brugt meget mere i fremtiden. Se bare på Norge, hvor antallet er steget eksplosivt, siden man for år siden indførte, at skøn var nok til tvangsbortadoption.

Men jeg håber alligevel, at Procesbevillingsnævnet vil give en familie fri proces til at følge en sag til dørs, så praksis på området i det mindste bliver fastsat. Indtil da hersker der en lovløshed, der sætter helt grundlæggende retsprincipper ud af spil.

Og jeg håber, at familien fra Ishøj vinder ankesagen. Eller at de alternativt går hele vejen til Menneskerettighedsdomstolen. De store medier i Tyrkiet og den tyrkiske ambassade følger sagen tæt. I Danmark kom der en notits om sagen på Ekstra Bladets hjemmeside. Det står sløjt til i dansk presse, når man tænker på, hvor meget der er på spil for os alle sammen. Vi kan alle gå hen og blive syge, fattige og handicappede. Og hvem har i så fald retten til at definere, om du er en god eller dårlig forælder? Det har kommunerne, som det er i dag. De har frit spil.