På Odense Universitets Hospital blev en hjertepatient i efteråret akutopereret på en firesengsstue, mens andre patienter og deres pårørende var til stede. Der var ikke plads til at foretage operationen andre steder. Lægen, der opererede, skulle samtidig snakke i telefon med en ambulanceredder, der var på vej ind med en anden patient, og desuden kalde personale ind til en anden akut hjerteoperation.

På Ålborg Universitetshospital var overbelægningen i december så massiv, at hospitalets ledelse bad de praktiserende læger om ikke at indlægge flere patienter.

Personalet på Psykiatrisk Hospital Risskov advarede om forholdene på hospitalet. Som led i vedholdende besparelser havde politikerne nedlagt så mange psykiatriske sengepladser, at muligheden for at tilbyde alvorligt psykisk syge en ansvarlig behandling ikke længere eksisterede. Det førte til flere og mere voldsomme overfald, drabsforsøg og selvmord på afdelingerne.

Problemerne i det offentlige danske sundhedsvæsen har aldrig før været så massive. Det er sundhedsvæsenets politiske og administrative ledelse, der har ladet det komme så vidt.

Kagebekymring

Hvad har landets regering, lovgivere og administratorer egentlig gjort for at redde resterne af det sundhedsvæsen, de har påtaget sig ansvaret for?

Formanden for Folketingets sundhedsudvalg, Liselott Blixt (DF), har valgt at bruge sin indflydelse til at chikanere myndighederne og sundhedsministeren med forargede spørgsmål: Hvad er ministerens holdning til BT’s artikel ’Hospital lappet med gaffatape’? Og hvorfor ligger reglerne vedrørende tilskud til fodbehandling under Beskæftigelsesministeriets ressortområde?

Hun brugte sin taletid til at love patienterne, at dødens indtræden ikke længere skulle få sundhedsvæsenet til at afstå fra yderligere behandling. Og til at forarges over, at der ikke længere blev sat saftevand og kage frem på sygehusene, fordi muslimske pårørende – ifølge Liselott Blixt – holdt ædegilder i venteværelserne. Var virkeligheden mon for svær for Liselott Blixt?

Region Hovedstaden fandt det hensigtsmæssigt, at ressourcerne gik til at opdrage sundhedsprofessionelle i simpel pli. Nu skulle patienterne mødes af imødekommenhed, nærvær, respekt og klar kommunikation.

Der skulle en kampagne til med små videoklip på intranettet, klistermærker med punchlines som »Glostrup Hospitality – Klar til overskud« og plakater med smilende, hvidklædte modeller: »Som behandlere er vi gæster i patienternes liv, og vi vil gerne vise endnu mere respekt under besøget, end vi gør nu.«

Når først Ventet og Velkommen – som indsatsen hed – var rullet ud, skulle patienterne opleve nærvær og service som i Illums Bolighus.

Fløjlsforet parallelunivers

Mens sundhedsprofessionelle kæmpede i ruinerne af det, der engang var et sundhedsvæsen, fjollede lederne rundt i et fløjlsforet parallelunivers, hvor udfordringerne var små og løsningerne simple.

Det hele begyndte med et eksperiment. En forestilling om, at ’professionelle ledere’ – sådan nogle med eksamen i ledelsesteori – kunne kompensere for øget efterspørgsel ved at effektivisere sundhedsvæsenet i det uendelige.

Idéen udviklede sig snart til religionen New Public Management (NPM). NPM’s disciple havde et centralt dogme: Uanset hvad problemet var, så var NPM altid løsningen. NPM kunne både styre supersygehusenes økonomi og forhindre liggesår hos fru Hansen på Ældrecenter Blåmejsen.

NPM’s disciple tog fat på at ændre sundhedsvæsenets hidtidige succeskriterium. Fra at behandle patienterne blev fokus nu rettet mod målbaseret styring, key performance indicators, benchmarks og akkreditering. Flotte måltal blev meningen med det hele. Man forestillede sig ukritisk, at blot tallene var pæne, så var alting godt. Heri lå den mest fatale og utilgivelige fejl.

En effektiviseringskonsulent kunne stolt berette, at børnepsykiatriske afdelinger overholdt diagnosegarantien. Garantien var indført af Folketinget, der mente, at det ville være rart at få afklaret al sygdom hurtigt. Og snart havde stort set alle patienter en diagnose inden for 30 dage. Det blev fejret med hurraråb på Christiansborg.

I realiteten var det oftest elementært umuligt at stille en diagnose inden for fristen, for en korrekt diagnose krævede langvarige og grundige undersøgelser. Den slags ville politikerne dog ikke høre tale om!

Psykiatrien var derfor nødt til at snyde. Børnene blev kaldt ind inden for 30 dage, lægen sagde måske »dav«, trykkede dem på maven med en udstrakt pegefinger og sendte dem så ud ad døren igen. Så gav man en foreløbig diagnose, der var tæt på fri fantasi, men stillet inden for fristen.

Var måltallene flotte? I den grad. Gavnede det patienterne? Nej!

Knap så super

Politikerne opdagede snart, at de i taluniverset kunne skabe et imperium! Et sundhedsvæsen i verdensklasse med supersygehuse og hurtig udredning, behandling og genoptræning til alle.

Benchmarking var et af taluniversets vigtige værktøjer. F.eks. kunne det afsløre, hvis en afdeling havde problemer med overdødelighed. Så forlangte NPM-disciplene dødeligheden på afdelingen bragt ned, og snart var måltallene forbedrede, hvilket blev fejret med lagkage fra direktionen.

Men måske var dødeligheden højere på afdelingen, fordi dens blændende dygtige kirurg tog imod alle komplicerede patienter fra andre afdelinger?

Måske forbedrede afdelingen sine måltal ved at overlade vanskelige operationer til andre afdelingers mindre rutinerede kirurger, så prisen for de flotte måltal var, at flere patienter døde?

Tilfredse krydser

NPM-disciplene gik op i evalueringer og iværksatte måske en brugertilfredshedsundersøgelse for skadestuepatienter. Men skadestuens patienter var trætte og frustrerede efter timers kaos og ventetid og kylede det udleverede spørgeskema direkte i skraldespanden.

Kun et lille mindretal – lykkens pamfiliusser, der tilfældigvis var gået fri af travlhed – fandt overskud til at evaluere deres kontaktoplevelse og var meget tilfredse.

Imens størstedelen af patienterne sydede af raseri over ringe behandling, revnede NPM-disciplene af stolthed over brugertilfredshedsundersøgelsens flotte resultater.

Og Christiansborg jublede: »Se, hvor fint det går. Se, hvor spektakulære resultater, vi har opnået.« Men mens måltallene blev stadigt flottere, faldt sundhedsvæsenet fra hinanden.

Evindelige omstruktureringer og kvalitetsforbedringer fastholdt sundhedsvæsenet i en hvileløs og flydende forandringsproces, så al kritik kunne affærdiges med et standardsvar: »Vi forventer, at en pågående strukturændring vil eliminere problemet.« Men god og hurtig patientbehandling blev umulig.

»Patienten skal i centrum,« sagde politikerne og ophøjede sig selv til sundhedsvæsenets midtpunkt. De forestillede sig, at de skabte verdensklasse, men i virkeligheden slog de patienter ihjel, snød befolkningen med talmanipulation og kvalte de sundhedsprofessionelles arbejdsglæde. Christiansborg var patienternes værste fjende.

»Jeg deler ikke det sortsyn om, at alt er ved at falde helt fra hinanden,« sagde sundhedsminister Ellen Trane Nørby (V). Og kunne henvise til kortere ventelister, faldende dødelighed og tilfredse patienter.

Men frontpersonalets beretning om sammenbruddet er uhyggeligt retvisende.