Da jeg en dag sad på en af mine chefers kontor og klagede over den ulige fordeling mellem kvindelige og mandlige ansatte på vores institut, argumenterede han på følgende måde:

»Det her er jo et meritokrati: Vi skal jo ansætte de bedste, så det kan jeg ikke gøre noget ved.«

Jeg lader lige sætningen stå et øjeblik. Jeg skal nok vende tilbage til den.

I Danmark tror vi, at der er ligestilling. Selv har jeg også været overbevist om, at det var tilfældet i de 17-18 år, jeg har arbejdet som journalist for erhvervsredaktioner på en stribe medier. På erhvervsredaktioner og erhvervsmedier er der en klar overrepræsentation af mænd, men personligt har jeg aldrig opfattet det som et problem. Måske fordi jeg stortrivedes med mit arbejde, fik anerkendelse af mine chefer og generelt oplevede, at jeg fik tilbudt gode muligheder for både avancement og udvikling. Jeg har det godt med at være omgivet af dygtige, samarbejdsvillige og arbejdsomme mænd. Selv om tonen kan være både hård, smålummer og til tider lidt for hurtig på en journalistisk arbejdsplads, så har jeg egentlig aldrig følt mig som andet end en del af et fællesskab med en hård, smålummer og til tider lidt for hurtig tone. Der var altid en rollemodel et sted i nærheden af mig: En Lisbeth Knudsen- eller Anne Knudsen-type, der rager op og viser, at kvinder godt kan gå hele vejen til ledende stillinger. Og en kultur og et fællesskab, som ikke er forbeholdt mænd, men alle, der brænder for det samme: God journalistik.

Så var det, at jeg blev ansat på Institut for Statskundskab på Syddansk Universitet, fordi jeg skulle undervise journaliststuderende på Center for Journalistik, der hører under netop det institut.

Jeg undrede mig. Det er noget, man lærer som journalist. Der var ikke en eneste kvindelig professor i sigte på mit institut, og der har ikke været en eneste i sigte i de syv år, jeg har været ansat. På statskundskab i København er der fem. I Århus er der tre. I Aalborg er der to. I Odense er der en adjungeret professor og en deltidsprofessor, som begge sidder et sted i udlandet og ikke primært hos os. Jeg foretog også en optælling på et tidspunkt, der viste, at gennemførselsraten for kvindelige ph.d.ere var markant lavere end mændenes. Kvinder, der starter som ph.d., har mindre chance for at gennemføre end mændene.

Jeg har aldrig hørt om, at kvindelige journalistpraktikanter stopper oftere end mænd. På statskundskab sker det. Igen og igen. Hvis ikke kvinder stopper midt i ph.d.-uddannelsen, så holder de op, når de er færdige som ph.d.ere. Det virker, som om de ikke kan komme hurtigt nok væk. Kvindelige lektorer er der heller ikke for mange af i Odense. Lige nu er der 63 videnskabelige medarbejdere fra adjunkt og opad i hierarkiet. Af dem er de 13 kvinder. Der er 25 professorer, heraf altså to deltidsansatte kvinder, der kommer på instituttet engang imellem. Sammenlignet med de andre institutter for statskundskab i landet ser det ikke pænt ud.

Men universitetet er jo et meritokrati, må jeg forstå. Ifølge Den store Danske Encyklopædi betyder meritokrati »samfundsform, hvor »meritter«, det vil sige uddannelse, erfaring og dygtighed, er afgørende for den enkeltes position i samfundet«. Kort sagt: Kvinder er simpelthen ikke dygtige nok til at arbejde på Institut for Statskundskab på Syddansk Universitet. De har ikke nok uddannelse, god nok erfaring eller evnerne i det hele taget.

Forklaringen om meritokratiets velsignede ufejlbarlighed bliver tilsyneladende købt. Ingen i ledelsen på fakultetet eller universitetet undrer sig nok over det grimme billede til at finde løsninger på den skæve rekruttering, mangel på fastholdelse og muligheder for karriere som kvinde. Der har været nedsat en masse forskellige udvalg, der skulle gøre noget ved misforholdet mellem kvinder og mænd på forskellige niveauer. Jeg sad selv i et, efter at jeg lavede statistikken om ph.d.erne og frafaldet. Men disse endeløse rækker af møder og samtaler med lange ord har ikke rykket noget. Ingen er tilsyneladende villige til at ændre på en kultur, der hellere ser nosser af stål end bløde bryster i korridorerne.

Vi springer lige til en anden scene på et tidligere tidspunkt i min karriere på instituttet.

»Man kan i hvert fald konstatere, at der er problemer på perceptionsniveau.«

Sådan sagde en professor til en kvindelig ph.d.-studerende, der netop havde krænget sit og andres hjerte ud i en debat om de ubarmhjertige arbejdsforhold som ph.d.-studerende på instituttet. Han fik det absolut sidste ord i en runde på en temadag, hvor forskellige grupper af medarbejdere kunne ytre sig om forskellige emner. Hun repræsenterede vist ph.d.erne. Vi sad der alle sammen.

Hvad betyder så det? Ja, det betyder, at der er problemer med opfattelsen. Han præciserede ikke, hvis opfattelse han mente. Men kun at der var problemer med nogens opfattelse. Underliggende siger han, at hans opfattelse af situationen er en anden end hendes, og at problemet nok kun eksisterer inde i hendes kønne lille hoved. Bare med professor-lingo og den patroniserende attitude, som desværre også er en fremherskende del af kulturen.

Jeg må også konstatere, at jeg har problemer med min opfattelse af universitetets måder at rekruttere, opkvalificere og fastholde kvindelige medarbejdere. Jeg har voldsomme problemer med at acceptere en arbejdskultur, som på den ene side helt åbenlyst foretrækker visse profiler frem for andre, og på den anden side henviser til, at meritokrati er forklaringen på tingenes tilstand. Ved at benægte, at problemet eksisterer, kan man nemlig også nægte at gøre noget substantielt ved det.

Her kommer så den lille sløjfe, at arbejdsmiljøet tager skade, når ligestillingen er så absurd skæv, som tilfældet er på instituttet, og når ingen for alvor tager problemet alvorligt. Som kvinde, der påpeger denne umærkelige abort af det kvindelige køn, lyder man pludselig skinger. Jeg sidder der på min chefs kontor og hvæser fuldstændig paf til ham, at det for helvede da ikke kan handle om, at der er et meritokrati; at vi må gøre noget. For vores kvindelige studerendes skyld. Når der ingen kvalificerede ansøgere er til stillingerne, så må man da overveje, hvad der går galt? Når ph.d.erne stopper, må man da finde ud af hvorfor og få det stoppet?

Løsningerne kunne være alt fra den dramatiske og udskældte kvoteordning. Som kvinde gider man bare ikke komme ind på grund af en kvote, men hvis ikke systemet kan forandre sig selv, er det en nødvendig løsning. Bedre styring af rekrutteringen og mere viden om den ubevidste forskel, både kvinder og mænd gør til fordel for mænd, kunne også være en mulighed. Arbejdsmiljøet kunne få en ordentlig omgang hjertemassage med mentorer, der bakker minoriteter op, og en seriøs straf til de mennesker, der tryner minoriteter direkte eller indirekte. Mister du som professor flere kvindelige ph.d.ere end mandlige, får du færre midler og negativ omtale. Lykkes det ikke at finde en kvindelig professor, må du slå stillingen op igen. Helt banalt burde vejledere på alle niveauer blive evalueret anonymt af deres studerende. Det bliver de ikke nu, fordi »man skal jo kunne sige det højt«. Det er bare meget svært i et system, hvor din vejleder også er den vigtigste person i din fortsatte karriere. Der er alenlange lister med konstruktive forslag.

Så god fornøjelse til de kommende generationer med at gøre noget ved forholdene på de danske universiteter. Det er ikke kun på Institut for Statskundskab i Odense, at det halter. Det er sådan på masser af institutter landet over.

Jeg ønsker for de kommende generationer af studerende, at de får en chance for at blive dygtige forskere – uanset køn og også på Institut for Statskundskab. Mændene dér er hverken ondskabsfulde eller fagligt ubegavede. Samlet set og som socialt system har de bare en slagside, som er underligt forvridende. De kalder det meritokrati. Jeg kalder det sygt.