Regeringen har netop offentliggjort sit store skatteudspil med navnet ’JobReform fase II’, og modtagelsen, herunder fordelingsvirkningen, fylder medierne i disse dage.

Niels F. Andersen (f. 1967). Fagkonsulent i Skat. Uddannet intern fuldmægtig i Skat, hvor han har arbejdet i 30 år. Har haft 2 års ekstern turnus i Departementet og har en forhandleruddannelse fra FTF.

Den politiske proces har jeg ingen mening om, men jeg vil her gerne dele mit syn på sammenhængen mellem skattelovgivningen og det system, som skal håndhæve den, nemlig Skat. Dette indlæg må ikke tages til indtægt for Skats synspunkter, da det er skrevet som min personlige mening.

12. juni 2017 offentliggjorde regeringen den store opsplitning af Skat i 7 nye styrelser. De 7 styrelsesdirektørstillinger er slået op, og vi venter nu i spænding på at få stillingerne besat, så den nye organisering kan træde i kraft fra 1. juli 2018. Det betyder, at en stor del af Skats ledelses opmærksomhed lige nu naturligt nok retter sig imod deres fremtidige placering. Ventetiden betyder, at Skats nuværende medarbejdere så meget desto mere har kunnet bruge tiden på at tænke nærmere over, hvad regeringens store nye plan for skatteadministrationen betyder for hver enkelt og alle i fællesskab.

Uanset hvor intensivt de til dels allerede udflyttede og snart stærkt decimerede hr-medarbejdere hos Skat forsøger, findes der ikke færdiguddannede velkvalificerede ansøgere, som kan glide direkte ind i de ledige Skat-stillinger

For mig står det klart: Opsplitningen, og især måden, regeringen vil gennemføre omfordeling af medarbejderne på, står til at blive én stor skuffelse for Skats medarbejdere. Det er enormt ærgerligt, for netop medarbejderne var jo ellers både af Skats direktion og fra politisk hold udråbt til at skulle være grundstenen i at kunne få succes med de nye styrelser.

Omorganiseringsbeslutningen, som ikke er upåvirket af opløbet til det kommende kommunalvalg i november, bærer afgørende præg af, at opdelingen af Skat nærmere skal være motor i regeringens seneste udflytningsplan, end den skal tilgodese høj faglighed fra dag 1.

I stedet for at opdele Skat ud fra den grundpræmis, at de nuværende medarbejderes arbejdsforhold i hvert fald ikke må forringes for at kunne nå i mål som en succes i 2021, tvinger regeringen nu en overordentlig stor mængde af Skats medarbejdere til at skifte arbejdssted over store geografiske afstande for at kunne beholde deres nuværende jobfunktioner og dermed deres erhvervede faglige kompetencer. Et helt foreløbigt gæt ud fra de overordnede tegninger, som regeringen lagde frem i juni, tyder på, at måske op til halvdelen – svarende til mellem 2.500 og 3.500 medarbejdere – skal flytte sig for at kunne få lov til at fortsætte med at passe netop det job i Skat, som de er bedst til.

Udflytningen konflikter en del med, at regeringen italesætter reorganiseringen af Skat, og den medfølgende investering på mindst 7 mia. kr. ekstra som den medicin, der vil give virksomheder og borgere et bedre skattevæsen. Baseret på de seneste erfaringer fra andre udflytningsramte styrelser vil udflytningsplanen også for os betyde, at rigtig mange dygtige medarbejdere vil finde nye græsgange, og så vil det blive åbenbart, at manøvren snarere viser regeringens magt over Skat, end den tjener den danske skatteyder. Det, synes jeg, ærligt talt er en sørgelig måde at (mis-)bruge skatteborgernes penge og forventninger på.

Dygtigt orkestreret af et tykt lag spin om, at der også findes masser af høj kompetence i Jylland, undgår regeringen behændigt at tage ansvar for, at planen med dens massive omfordeling af opgaver mellem det nye Skats lokationer udløser det maksimale ’kaosscenarie’ netop nu, hvor vi har allermindst brug for det. Uanset hvor intensivt de til dels allerede udflyttede og snart stærkt decimerede hr-medarbejdere hos Skat forsøger, findes der ikke færdiguddannede velkvalificerede ansøgere, som kan glide direkte ind i de ledige Skat-stillinger. Og uanset hvor i Skat-organisationen der rekrutteres til, vil der generelt være behov for en lang indkøringsperiode – måske 2-4 år, før en ny medarbejder performer på linje med ’gennemsnitsmedarbejderen’.

Derfor er prioriteringen – skåret ind til benet – et simpelt spørgsmål om ledelse: Så kære skatteminister, kære regering, hvem forestiller I jer egentlig skal stå for den nødvendige interne oplæring af de efter Skats egne tal mindst ca. 3.300 nye kolleger, Skat får brug for at rekruttere, når I nu med denne bizart forhastede udflytningsbeslutning tvangstilskynder så mange af Skats nuværende medarbejdere til at finde nye græsgange? Mener I, at ’forretningen Danmark’ har råd til at vente måske mere end 5 år på, at de nye styrelsers mange nye medarbejdere kommer op i erfaring og omdrejninger?

Når alle advarselslamper burde lyse i cockpittet, hvorfor vælger regeringen så at prioritere, som den gør?

Med risiko for at fornærme eventuelt sarte sjæle synes jeg faktisk, at selv om manglen på omtanke virker stor, så synes arrogancen dog større i denne beslutning. Det skal måske forklares lidt nærmere:

I dag kontrolleres skatten for lønmodtagere nærmest pr. automatik igennem tredjepartsindberetninger, og derfor oplever alle vi lønmodtagere, at vi sædvanligvis ikke behøver gøre noget i forhold til årsopgørelsen. Men for de erhvervsdrivendes skatteforhold gælder, at Skat både kan og skal bruge rigtig mange kræfter på vejledning, opkrævning og kontrol af, at alting går rigtigt til.

Det er i dag blevet sådan, at i opbygningen af det nye Skat vil regeringen langt hen ad vejen hellere bygge på private konsulentfirmaers rådgivning end på Skats egne faglige inputs

Hvis man kan tale om en overordnet samfundskontrakt, består den vel i, at lønmodtagerne har en rimelig grad af sikkerhed for, at også erhvervslivet bidrager med den del af de samlede skattebetalinger, lovgivningen tilsiger.

Det er netop her, jeg synes, at regeringen behandler Skat alt for nonchalant og arrogant. Den kæmpestore omstrukturering kombineret med tvangsforflyttelser vil i en overgangsfase ødelægge de nye styrelsers mulighed for at leve op til den tillid, som danskerne er nødt til at have til skattesystemet.

Regeringen og departementerne har skabt sig selv råderum til den totale omstrukturering af Skat igennem aktive bidrag til den generelle historiefortælling om det sammenbrudte Skat.

Langtidseffekten af denne udstrakte ansvarsforflygtigelse skader desværre også forståelsen for, hvorfor organisering og lovgivning på skatteområdet skal tænkes sammen med god administration over for virksomheder og borgere.

Vi ser det nu i form af en negativt afsmittende effekt på den generelle samarbejdsform, hvor det på mange områder er blevet svært grænsende til umuligt at få den nødvendige lydhørhed for de mange og komplekse administrative hensyn, som skal og bør tages for at få omsat politiske ønsker og lovgivning til en hensigtsmæssig og administrativ håndterbar drift af skattesystemet i Skat.