Når der bliver nedsat en kommission eller udpeget folk til en bestyrelse i en stor virksomhed eller betydningsfuld fond, er det næsten altid folk fra samfundets absolutte top, der ender der. Men reelt ved vi ikke meget om, hvad der kendetegner denne gruppe af samfundets mest magtfulde mennesker.

De to danske sociologer Christoph Houman Ellersgaard og Anton Grau Larsen har i løbet af deres tre års ph.d.-forløb forsøgt at kortlægge den danske magtelite. For selvom Danmark bryster sig af at være et samfund med stor social mobilitet, så er vi faktisk et ganske elitært samfund, forklarer Christoph Houman Ellersgaard:

»Det, der fortæller mest om den skandinaviske velfærdsmodel, er, at vi har fået udjævnet nogle af forskellene mellem arbejderklassen og den øvre middelklasse, men at den absolutte elite aldrig nogensinde har fået regningen. Dens interesser har man hele tiden beskyttet,« siger han.

Eliten deler netværk i bestyrelser i virksomheder og fonde, har samme sociale baggrunde og mødes til arrangementer og receptioner. Derfor er de også mere tilbøjelige til at pege på hinanden, når der skal rekrutteres nye folk til de betydningsfulde poster.

»Uden sammenligning i øvrigt er det lidt ligesom Mads og Monopolet. Her er din mening om alle mulige folks problemer relevant, fordi du er kendt. Når det gælder sammensætningen af virksomhedsbestyrelser er det ikke din kendthed, der er afgørende, men din interne street credibility i elitenetværket,« siger han.

Ny metode

Fokus på samfundets elite er blevet skarpere de sidste par år. Occupy Wall Street slog fast, at det handlede om den øverste ene procents rigdom.

Undersøgelser viser stadig mere groteske koncentrationer af rigdom hos de få, og den franske økonom Thomas Piketty har skabt verdensomspændende debat med sin indsamling af store mængder data om de allerrigestes formuer. Men mens der findes data om koncentrationen af rigdom, så er der knap så gode oplysninger tilgængelige om koncentration af magt og netværk.

Ellersgaard og Larsens projekt handler både om at blive i stand til at sige noget kvalificeret om den danske elite, men også om at udvikle en holdbar metode for fremtidige kortlægninger, der kan anvendes til forskning i andre lande.

Det nuværende grundlag, man har til at diskutere fordeling af magt på, er ifølge Christoph Houman Ellersgaard en smule tilfældigt.

I Berlingske har man et »magtpanel« af eksperter, der hvert år rangerer eliten i en analyse, Politikens eksperter kårer ’årets meningsdanner’, og umiddelbart har den sociologiske forskning ikke været leveringsdygtige i et bedre svar på spørgsmålet om, hvem der har mest magt.

De to sociologer ville finde en måde, hvorpå man kunne besvare dette grundlæggende spørgsmål og sammenligne det over tid og på tværs af lande.

De har tidligere arbejdet med at kortlægge topdirektører i danske virksomheder, og det gik hurtigt op for dem, at det var de samme som blev omtalt i pressen, gik til bal hos dronningen, sad i VL-grupper og kom til at sidde i alle mulige andre virksomhedsbestyrelser.

»Derfor gik vi i gang med at registrere alle netværk, vi overhovedet kunne forestille os var magtfulde, for derefter at finde dem, der oftest inviterer hinanden med og netværker med hinanden,« siger Christoph Houman Ellersgaard.

Det var et gigantisk arbejde, som indebar indsamling af data om bestyrelser i hundredvis af foreninger, fonde og virksomheder samt de arrangementer, som der kunne skaffes fulde deltagerlister på.

»Digitaliseringen har gjort det meget lettere, og projektet ville virkelig kræve meget arkivarbejde, hvis det ikke var for den. CVR-registret er blevet relativt nemt tilgængeligt, og vi fandt og downloadede en database over, hvad staten selv har af aktiviteter, og hvem den anerkender som høringsberettigede,« siger han.

»Kongehuset har en hjemmeside, og stort set alle organisationer oplyser om deres bestyrelse på deres hjemmeside. Der er en fantastisk åbenhed, hvis man lige ser bort fra Venstres hovedbestyrelse og erhvervsklubberne,« siger Christoph Houman Ellersgaard med henvisning til, at Venstre nægtede at oplyse forskerne om, hvem der sidder i partiets hovedbestyrelse, ligesom også de erhvervsklubber, som kanaliserer støtte til partierne, har en høj grad af lukkethed.

Efter godt et års arbejde og indsamling af alt fra Dansk Drageklub til bestyrelsen i SAS og fra kronprinsparrets tvillingedåb over receptioner på kongeskibet til Fritz Schurs 60-års fødselsdag kom vi frem til i alt 56.537 poster fordelt på lidt over 37.000 personer.

Mange af dem havde dog kun en enkelt perifer post, og de to sociologer begyndte at foretage vægtninger og skrælle af, indtil de endte med en kerne på 423 personer fordelt blandt samfundets mest centrale sektorer. Den gruppe kategoriserer de som magteliten.

Kongehuset

Ph.d.-projektet er først færdigt om nogle måneder, og Christoph Houman Ellersgaard vil ikke sige for meget om de konkrete resultater, før den er godkendt.

Men han vil gerne fortælle om nogle af de ting, han mener karakteriserer den danske magtelite: Der er stor ensartethed i social baggrund og uddannelse, med en særlig stor overvægt af økonomer, hvorimod der næsten ikke er nogen humanister i gruppen.

Begivenheder, som tiltrækker særligt store dele af magteliten, er ifølge Christoph Houman Ellersgaard f.eks. statsbesøg fra Kina, mens Danmark-Amerika Fondet har store dele af magteliten samlet i sin bestyrelse. Deres data viser også, at kongehuset stadig spiller en væsentlig rolle for særligt den del af eliten, som ikke har tjent pengene selv, modsat de gamle virksomhedsfamilier.

»Kongehuset har måske ikke så meget formel beslutningsmagt, men det fungerer som samlingspunkt for store dele af eliten og er også et af de steder, hvor den politiske elite og erhvervslivet kan mødes under andre forhold. Det virker også, som om store dele af eliten kerer sig ret meget om kongehuset og dets syn på dem,« siger han.

Eliten er konsensussøgende

En anden ting, som sandsynligvis er et særligt kendetegn for den danske elite, er, at en række af fagbevægelsens topfolk befinder sig øverst i magtnetværket.

En af dem er Thorkild E. Jensen, der var forbundsformand i Dansk Metal fra 2003-2012, og som derfor var på sin karrieres højdepunkt, da datamaterialet blev indsamlet. Han har særligt gode forbindelser til andre i toppen af netværket, og det afspejler den meget konsensussøgende og forhandlende strategi, som er kendetegnende for elitenetværket og for Dansk Metals strategi.

En anden af fagbevægelsens topfolk – Dennis Kristensen, forbundsformand i FOA – har f.eks. slet ikke de samme forbindelser, fordi han har valgt en anden strategi.

»Vi ville ikke kunne tegne hele Thorkild E. Jensens netværk i en avis, fordi det er så stort, mens Dennis Kristensens ville jeg næsten kunne tegne i hånden. Det er to helt ekstremt forskellige strategier, de hver især har valgt,« siger Christoph Houman Ellersgaard.

Et andet tegn på de forskellige tilgange viste sig også, da Dennis Kristensen valgte at tale til årsmødet i Dansk Folkeparti – som også befinder sig uden for eliten – mens Thorkild E. Jensens afløser på formandsposten, Claus Jensen tog til landsmøde i Venstre.

I sin tale understregede han, at selvom han stadig opfordrede sine medlemmer til at stemme socialdemokratisk, så var der mere, Dansk Metal kunne enes med Venstre om end det modsatte.

»Er der en ting, der kendetegner det her netværk, så er det, at det at være politisk rabiat stort set ikke forekommer. Det kan godt være, at man har alternative ideer, men det er hele tiden inden for rammen,« siger Christoph Houman Ellersgaard.

»Der er en forståelse af gensidig afhængighed, som gør, at man på tværs af fagforeninger og industri har et fælles politisk projekt. Så selvom der er plads til uenighed mellem fagforeningsbosser og erhvervslivet i DI, er der også en grundlæggende accept af et fælles projekt og nogle fælles spilleregler. Frem for alt er der en accept af, at de andre i eliten skal have ret til at være der. Det betyder, at ingen, der ligger for langt fra en konkurrencestatskonsensus, hvor Danmark er et land med en økonomisk model, hvor arbejdsmarkedets parter forhandler og hvor videnskab og forskning spiller en væsentlig rolle, kommer med,« siger han.

Den gensidige accept blandt dele af eliten i Danmark ses også i svingdøren mellem venstreorienterede politikere og det private erhvervsliv: Karen Hækkerup gik fra at være socialdemokratisk minister til at blive direktør i landbrugslobbyen, Emilie Turunen skiftede fra EU-parlamentariker for SF med en meget kritisk position over for finanssektorens stigende magt til en stilling som chef for public affairs i Nykredit, mens direktør i Dansk Industri Lars Goldschmidt tog det modsatte spring og gik fra toppen af industrien til en position som socialdemokratisk folketingskandidat.

Problemerne opstår først for dem, der ikke har baglandets godkendelse af, at det er nødvendigt at indgå elitekompromiserne for at få adgang til magten:

»Hele konflikten om at acceptere konsensus, søge magten og æde de andres legitime ret til at være der, har udspillet sig for øjnene af os, mens vi har lavet det her arbejde. SF måtte træde ud af regeringen, fordi baglandet ikke ville acceptere, at man var nødt til at tage Goldman Sachs – nogle, man traditionelt ville tegne et fjendebillede af – og acceptere at de var medspillere med ret til at være der,« siger Christoph Houman Ellersgaard.

Forskningsinfrastruktur

De to forskere arbejder nu på at gøre deres store elitedatabase tilgængelig og brugbar for andre forskere. Der er allerede både studerende og forskere, der har lavet projekter på baggrund af dataene til blandt andet at kortlægge de økonomiske vismænds netværk.

Andre potentialer ville være at lave større undersøgelser af elitens sociale baggrunde for at finde frem til, hvor stor chance en helt almindelig dansker med baggrund i middelklassen har for at træde ind i magteliten:

»Lige nu arbejder vi på at lave databasen til forskningsinfrastruktur, der kan blive stillet til rådighed for andre forskere. Vi håber, vi kan lægge dataene ud på en åben licens, så alle kan bruge dem, men det kræver, at de bliver opdateret løbende, hvis det rigtigt skal give mening,« siger Christoph Houman Ellersgaard.

Sociologerne frygter, at det kan blive svært at finde finansiering til yderligere forskning, fordi dem, der finansierer forskning, ikke har samme interesse i studier af magtkoncetration:

»Der har været tradition for, at sociologi tager sig af sociale problemer hos de socialt udsatte og underklassen. Det er både rigtigt og vigtigt, og det er også ganske fristende fordi både ministerierne og de store fonde gerne vil være med til at løse sociale problemer,« siger han. Men det traditionelle fokus på at løse sociale problemer har betydet et manglende fundament for at tage debatten om elitens privilegier:

»Det øgede fokus på de mest priviligerede kan fortælle os noget nyt, fordi vi ikke troede, at det var så skævt. Fordelingen af poster og økonomiske ressourcer er et politisk spørgsmål, som politikere bør diskutere. Man bør diskutere fordele og ulemper ved, at så meget rigdom og magt er på så relativt få hænder. Men før vi gør det, skal vi måske få på plads, at det er det, der sker. Og der har der længe manglet et grundlag for den diskussion«