Som præludium bringer jeg dette lille citat fra Nietzsches »Morgenröte«:

»Man fortæller om en dansk konge, at han af en sangers musik blev revet så meget ind i krigerisk begejstring, at han sprang op og slog fem personer fra sin samlede hofstand ihjel: der var ingen krig, ingen fjende, langt snarere alt det modsatte.«

Det var det første bud på, hvad musik kan gøre.

Simon Kvamm skrev i en kronik i Politiken om, hvad musik måske også kan gøre, skønt det er ikke til at vide, hvad ordet musik hos ham dækker over. Er det mon alt fra moderne kompositionsmusik, Duruflé, opera, tyske symfonier og til kirkemusik? Mon ikke det mest er pop, hiphop, rap og rock? Altså den slags musik, der flyder forurenende ud af radioen fra morgen til aften? Men Kvamm mener, at vi bliver innovative og samarbejdsvillige af at spille bongotrommer.

Man kunne overveje, om musik ikke også er farlig eller endog voldelig, sådan som antydet hos Nietzsche. Vi er for tiden optaget af at undgå, at unge bliver ekstremister, som det hedder. Hvad nu hvis årsagen til, at de bliver voldelige slet ikke findes i religion, men i musikfællesskaber? Terror kunne være realiseret musik. Nynazister lever i en verden af hård rock; kvindehad sættes der rytme til, og rockens rytme er jo onaniens. Anti-racister lever i et rockhelvede. Den norske massemorder Anders Behring Breiviks baggrund var rapmusik, som han selv var udøver af, men det lykkedes ham ikke at blive berømt. Breivik hørte musik, mens han myrdede løs. Den norske morder, kirkeafbrænder og satanist VargBurzumVirkenes er en populær blackmetal-musiker. Mange finder hans kirkeafbrændinger æstetiske, og radioen spiller hans musik.

Den svenske Peter Mangs, der i 2012 dømtes for en række mord på indvandrere, havde en baggrund i rockmusikken. Den engelske IS-terrorist, Abdel Barry eller Jihadi John, havde en fortid som rockmusiker. BBC har spillet hans musik. Den norske journalist Simen Sætre havde en fremragende artikel om sammenhængen mellem hiphop og jihadisme i Morgenbladet. Om hiphop grupper, der hedder »Mecca2medina« og »Pearls of Islam«. At drage til Syrien er en del af ungdomskulturen.

Hvad kan underbygge denne idé? Det kan studiet af modernismen i kunsten. Det viser sig, at de mange modernistiske manifester, der udkom fra 1910’erne og fremefter, i 1930’erne blev realiseret i og som totalitære bevægelser. Utallige er de modernistiske forfattere, der blev fascister, nazister eller kommunister i 30’erne. Man kan nævne Edith Södergran, Ezra Pound, T.S. Eliot, Knut Hamsun, Martin Heidegger og mange andre. Fascismen blev født ud af modernismen. Når man i dag betænker, hvor besat vores bevidsthed er af primitive rytmer døgnet rundt, kunne man så ikke overveje, om der er en forbindelse mellem hård rock og terror?

Måske er det ikke moskeerne, der er arnesteder for jihadister. Hvad nu hvis det var kommunale kurser i hiphop?