I AFTEN kommer det sidste afsnit af DR-serien om Danmarks fem seneste statsministre. Da jeg så de første afsnit, kom jeg til at tænke på: Hvornår er politik værst? Er det, når politikerne rager til sig, eller er det, når de ikke vil indrømme fejl?

I PROGRAMMET ser vi de seneste 35 års mest magtfulde danskere blødt placeret i Marienborgs store sofaer og med kaffe i koppen. Det ligner en helt almindelig familie, der søndagshygger.

Men hvad gemmer disse Danmarks mest magtfulde mænd og en enkelt kvinde på? Hvor har de truffet forkerte beslutninger. Hvor har de lidt nederlag? Hvor har de måske været grådige, egenrådige eller magtfuldkomne?

Ingen kan sidde som statsminister uden at fejle. Det afgørende er derfor ikke, om de har begået fejl, men om de vil indrømme det.

Poul Schlüter blev fældet af en ulovlig administration af tamilers ansøgninger om familiesammenføring. Nyrup dummede sig ved sige, at Dansk Folkeparti aldrig bliver stuerene. Fogh var manden, der sendte os i krig på en løgn. Løkke rejste på første klasse og fik partibetalte underhylere, og så er der Thorning. Hun er blevet synonym med løftebrud.

HER sidder de i den bedste sendetid med hele Danmark som publikum og har alle muligheder for at reflektere over de fejl, de har begået. De har en historisk chance for at ændre deres eftermæle. En sofa og en kop kaffe er det bedste setup til at skaffe forståelse og sympati. Vi kunne måske ligefrem blive klogere på, hvor svært det må være at være statsminister, hvis de indrømmer egne fejl.

DET gør Anders Fogh på ingen måde. Han kalder Irak-krigen en ’detalje’, hvilket er komplet absurd. Hulemanden bliver i sin hule. Løkke vinder sympati på at rose Poul Nyrup for hans sociale arbejde. Og så er der Helle Thorning.

DET er alle andres skyld, at hendes statsministertid ikke blev en succes. I egen selvforståelse blev hun mobbet, fordi hun var kvinde. SF var nogle amatører, og to gamle koryfæer Nyrup og Lykketoft undergravede hendes position som statsminister.

THORNING lyder hektisk og overfladisk. Det bliver for alvor hult, da hun slutter anklagerne med at sige, ’men jeg tager ansvaret, jeg var jo statsminister’. Ja, det var du, Helle, men du tager ikke ansvaret. Du siger derimod hele tiden, at ansvaret for dine fejl var nogle andres. Og det er langt værre, end at Løkke får skatteyderne til at betale sine underbukser.

NETOP her har vi kernen i demokratiet. Vi skal kunne regne med, at politikerne netop tager ansvaret. For deres egne handlinger, og endnu vigtigere, at de lever op til de løfter, de giver os. Det gjorde Helle Thorning-Schmidt ikke som statsminister. Og det gør hun stadig ikke her bagefter, hvor hun havde en mulighed for at nuancere billedet af sig selv.

DET er den slags, der skaber politikerlede. For politik er ikke bare teater for alle os, der er afhængige af, at magtens mænd og kvinder lever op til det ansvar, vi har givet dem.