Det store paradoks i den debat, der for øjeblikket raser i medierne omkring inklusionen i folkeskolen er, at de, der har allermest travlt med at fortælle om inklusionens velsignelser, samtidig er dem, der befinder sig behageligt langt fra inklusionens hverdag.

Det er de pædagogiske professorer, ph.d’erne fra DPU, embedsmænd og politikere. Alle dem der aldrig - eller kun sjældent - sætter deres ben på en folkeskole. For dem er inklusion sådan noget, man klarer i en håndevending.

Forleden var det formanden for Børne- og Kulturchefforeningen Eik Møller og formanden for Skole og Forældre (!) Mette With Hagensen, der, i en kronik i Berlingske, gav en lektion i, hvordan man skal håndtere inklusionen ude på skolerne: