Politisk analyse og nyhedsformidling i den danske offentlighed har udviklet sørgelige tendenser til forfladigelse, som spærrer for indsigt og forståelse.

Som nu efter den vigtige – ja, historiske – markering i en kronik i Politiken i mandags af fire ledende socialdemokrater (gruppeformand Henrik Sass Larsen, finansminister Bjarne Corydon, beskæftigelsesminister Mette Frederiksen og minister for by, bolig og landdistrikter Carsten Hansen, red.).

Ritzaus opsummering af modtagelsen af dette dokument lød: »En række eksperter siger samstemmende, at oplægget mangler både kant og konkret indhold: ’Det virker som det samme tynde øl, der er hældt på en ny og mere farvestrålende flaske,’ siger ph.d. i statskundskab Sigge Winther Nielsen fra Københavns Universitet til Politiken.«

Som citatet antyder, har den øgede deltagelse af akademiske eksperter i feltet af politiske kommentatorer ikke nødvendigvis givet større dybde eller lødighed til analyserne.

Udviklingen i medieteknologi har tilsyneladende medvirket til, at de politiske analyser går i selvsving og bliver en form for selvforstærkende forklaringsmønstre, der enøjet fokuserer på den øjeblikkelige situation og bruger hestevæddeløbs-modeller til at kåre vindere og udpege tabere – igen og igen.

Kronikkens indhold

I kronikken har fire ledende socialdemokrater, der efter alle solemærker at dømme vil tegne ledelsen også af fremtidens parti, taget hinanden i ed på få, men helt afgørende strategiske nøglepunkter.

Udgangspunktet er det dramatiske skift i strategisk tænkning, der må følge af den dybe og langvarige konjunkturkrise.

Dokumentet formulerer her tre nøglepunkter:

1. I den givne situation kan S ikke virke for øget økonomisk udligning. Indirekte betyder det, at partiet er parat til at acceptere en øget ulighed. (»Uanset at vi har et ønske om at forbedre leve- og arbejdsforholdene globalt, vil det være en forkert konklusion at tro på, at vi vinder ved at kvæle markedet og den fri handel. Vores opgave er i stedet at beskytte menneskene«)

2. Krisen er en uundgåelig følge af den frie markedsøkonomi og ikke et resultat af nogle få finansfolks groteske grådighed (en vulgær-moralistisk retorik, der har præget ikke mindst statsministerens agitation). Grådigheder en nødvendig drivkraft.

(»Den finansielle sektors grådighed var den primære drivkraft bag den finansielle krise. Men den egenskab er ikke nogen nyhed. Gennem historien har pengemarkederne haft for vane at bryde sammen med jævne mellemrum og hver gang med ubodelig skade til følge«).

3. Udfordret af det store værditab, som krisen indebærer, må S prioritere hårdt og satse på de helt afgørende, lighedsskabende rettigheder i den såkaldt ’universelle’ velfærdsstat: Fri adgang til uddannelse og sundhed.

Her ligger også det vigtigste bidrag til øget konkurrencekraft og beskæftigelse.

’Gode råd’

Flere af den nuværende S-ledelses mest fremtrædende ’kammeratlige’ kritikere har forlangt noget helt andet: Den afgående DSU-formand slog i foråret et gevaldigt slag i luften med krav om en ’ny værdikamp’, nemlig mod ’grådighed’ og egoisme i finansverdenen. Den polemiske og klassebevidste journalist og forfatter Lars Olsen krævede tidligt på sommeren, at S fulgte Enhedslisten og afstod fra at lette skatten for de velstillede.

Kronikken undlader undskyldende at forklare, hvorfor de ikke fulgte disse ’gode råd’. I stedet siger de fire forfattere, at de vil noget andet. De stærke og mest virkningsfulde elementer i den danske velfærdsstat er de universelle ydelser eller rettigheder, altså velfærdsydelser, som tilflyder borgeren uanset hendes egen indtjening. Igen er det allermest markant uddannelse og sundhed. Når de offentlige ydelser er frit tilgængelige for alle borgere, griber de ikke forstyrrende ind i markedsøkonomien. Hvorimod de trangsbestemte ydelser i realiteten fungerer som ekstra-beskatning på arbejdsindtægter. Hvor de universelle velfærdsstater har vist sig historisk robuste, har de samfund, som har villet fokusere på de mest nødlidende, oplevet, at velfærdsforanstaltningerne mistede folkelig opbakning og blev udhulet.

En reel fri adgang til uddannelse og sundhed er sjælden i denne verden, men den er kernen i det danske velfærdssamfund, og de fire forfattere vil forsvare den, ja, gerne udvide den.

Satsningen på uddannelse er samtidig det mest afgørende statslige bidrag til en stærkere konkurrence-kraft i en fattigere verden.

Binder sig til en fælles strategi

Ved at de fire nøgleskikkelser omkring statsministeren i enighed underskriver denne meget skarpe afgrænsning af den socialdemokratiske strategi, tager de hinanden i ed.

Offentliggørelsen af dokumentet sker ikke med henblik på en pludselig omvendelse af de svigefulde eks-socialdemokratiske vælgere. Men sådan at de fire binder sig til en fælles strategi uden mulighed for at løbe fra det uden offentlig eksponering af et sådant svigt. Underskrifterne under kronikken kan anvendes af en brutal indpisker til at holde effektivt sammen på fløje og inderkreds.

Mange har med rette peget på, at dokumentet flere steder er umådelig kluntet formuleret og skæmmet af alvorlige sproglige fejl.

Det skyldes selvfølgelig ikke – som nogle ellers kyndige kommentatorer har ment – at det er ’hastværksarbejde’, men at det er et ’forhandlet dokument’. De fire, der gennem tiden har stået for stridende fraktioner i partiet, har med store ofre og mange vanskeligheder bøjet sig under nødvendigheden af enighed om helt afgørende nøglepunkter i strategien. Når først fælles formuleringer er blevet godkendt, kan det have været mere end almindeligt vanskeligt at ændre så meget som et komma i den forhandlede tekst. En sådan strategisk afklaring er en helt nødvendig – men naturligvis langtfra tilstrækkelig – forudsætning for, at Socialdemokratiet og regeringen inden næste valg kan genvinde vælgernes tillid. Socialdemokratiet må aktivt vælge de ubehageligheder, der uundgåeligt bliver et resultat af en økonomisk ansvarlig politik i den historisk alvorlige økonomiske krise. Og give dem et meningsfuldt perspektiv ved at understrege viljen til at værne om velfærdssamfundets bærepille: den fri adgang til sundhed og uddannelse.

Og dette perspektiv må opbygges og underbygges i vælgernes bevidsthed af helt samstemmende signaler fra den socialdemokratiske inderkreds.