Der har den seneste tid været en del debat om, hvad vi skal stille op med den globale befolkningstilvækst. Der er hos mange en erkendelse af, at der burde gøres noget for at forhindre de mange alvorlige miljø- og klimamæssige og menneskelige omkostninger, befolkningstilvæksten kommer til at medføre i fremtiden.

Samtidig er der også mange, der mener, at det ville være totalitært – endda »nedrigt og perverst«, som Søren Espersen udtaler i B.T. den 20. april – at indføre for eksempel en etbarnspolitik herhjemme og i udlandet.

Modstanden mod denne slags lovgivning beror i mine øjne på manglende refleksion over, hvad det indebærer at sætte børn i verden, og under hvilke omstændigheder det giver mening at gøre det. Modstanden har mange variationer, men deles tilsyneladende af de fleste politikere. Fælles er en antagelse om, at det at få børn er en menneskeret, og at det hører til privatlivets fred at beslutte hvor mange.

Grundlaget for argumentet om, at vi selv skal bestemme, hvor mange børn vi vil have, er, at børn i dag er en del af vores selvrealiseringsprojekt. Vigtigheden af vores egen frie selviscenesættelse overskygger alt andet, og derfor mener vi, vi har ret til at få et ubestemt antal børn – uanset hvad. Vi har ’ret’ til at gøre disse nye mennesker til statister i den verden og det liv, vi skaber. Vi føler en ret til at producere lige præcis det antal nye mennesker, der kan gøre vores liv perfekt, spændende og lykkeligt.

En anden strømning i denne debat er tanken om, at vi er biologisk determinerede til at få børn for at sikre vores geners overlevelse. Eller i den mere udbredte og bløde udgave: at det simpelthen er det allermest naturlige i verden for både mennesker og dyr at få børn. Og at det derfor er unaturligt og umenneskeligt at begrænse denne naturgivne ret til selvudfoldelse af genetisk eftertidssikring.

Det måske vigtigste argument for retten til børn er, at den kærlighed, der opstår mellem forældre og børn, giver livet mening. Denne kærlighed må man ikke gå glip af. Den anses for en menneskeret.

Global udfordring

Hvis vi et øjeblik kigger ud over Danmark og vores kamp for at beholde en ubetinget ret til børn, ser vi en eksponentiel befolkningstilvækst, der inden længe ender i et astronomisk antal af verdensborgere. Enhver kan se, at befolkningstilvæksten kommer til at skabe voldsom mangel på mad, vand og sanitære forhold. At så mange flere mennesker, end vi er nu, ufravigeligt vil øge udslippet af drivhusgasser i atmosfæren. At der vil blive mangel på plads, og at dette yderligere vil true verdens dyre- og planteliv og have vidt forgrenede negative konsekvenser for verdens økosystemer.

Alligevel er det de færreste, der synes, vi har ret til at gribe ind der, hvor bidraget til befolkningstilvæksten er størst.

I visse lande, der ikke har den samme levestandard som Danmark, forstår man retten til børn anderledes. Her er børn både en byrde og en nødvendighed. Hvis de er et selvrealiseringsprojekt, er det i form af sønner, der kan være arvefølgere i en patriarkalsk samfundsstruktur. Beslutningen om antallet af børn tilhører ikke mødrene i kraft af, at de bliver nægtet adgang til prævention, viden og abort.

For disse kvinder er børn en fysisk byrde. Kærligheden til børnene hjælper måske kvinder i lande uden prævention og familieplanlægning. Men vi er nødt til at se i øjnene, at verdens kvinder lider under et ubetinget krav om at skulle være fødemaskiner. De lider fysisk under at skulle bære, føde og opfostre børn, som i mange tilfælde slet ikke får et godt liv. Men det behøver ikke være sådan.

I naturen handler det at få børn ikke om, at vi som livsvæsner har en ret til det. Strengt taget er vi blot heldige at lykkes med at få sunde og levedygtige afkom, hvis alle nødvendige forudsætninger er til stede. Vi har en naturlig drift imod at forsøge at lykkes med det, men det gør det ikke til en ret. Og det er ikke fornuftigt at prøve, hvis ikke afkommet kan overleve. Det er der, vi er nu.

Vi er ved at skabe en verden, hvor overbefolkning umuliggør vores egne geners overlevelse til næste generation. En verden, hvor mødre og fædre må se deres børn mistrives og leve kummerlige liv, hvor de er frarøvet værdighed og basale menneskerettigheder. I modsætning til dyr kan vi indregne fremtiden i vores beslutninger. Det er der ingen undskyldning for ikke at gøre, når vi så tydeligt kan se, hvad vores beslutninger vil føre til.

Børnenes rettigheder

Men i den vestlige verden insisterer vi så alligevel på vores ’ret’ til at få det antal børn, vi vil, mens vi ignorerer, hvilken verden vi overleverer til dem. Ignorerer, at der ikke er plads til, at vi benytter denne ’ret’, som det passer os. På et evolutionært plan giver det heller ikke mening at sætte flere børn i verden, end der er plads til, når disse børn risikerer at lide på grund af overbefolkning.

Men der er også meget mere end et ufordelagtigt evolutionært regnestykke i dette. Hvis vi fortsætter med at stå stejlt på en ’ret’ til at få de børn, vi har lyst til, fratager vi vores egen og andres kommende slægter deres basale menneskerettigheder. Herunder bl.a. mad, vand, husly, sundhed, tryghed og frem for alt at blive behandlet med respekt og kærlighed.

Vi bliver nødt til at indse, at vi ikke kan løbe fra de globale realiteter. Vi påvirker alle sammen hinandens levevilkår i en overbefolket verden. De børn, vi tvinger til verden, får også et liv, der er uadskilleligt fra resten af menneskehedens situation. Vi foretager et overgreb på nutidens og fremtidens børns menneskerettigheder, hvis vi ikke sammen regulerer, hvor mange børn der globalt fødes fra nu af. Så enkelt er det.

Etbarnspolitik

I rige, demokratiske lande er sagen ligetil, for der ville man kunne løse problemerne gennem en etbarnspolitik – og naturligvis uden at en sådan kollektiv beslutning skal aktivere nogen som helst form for skyldfølelse i de af os, der har fået mere end et barn allerede. Adoption kunne være åben for dem, der gerne ville have to børn og par, der ikke kan få børn. På den måde ville vi kunne give et bedre liv til rigtig mange børn. Det ville desuden klæde os at tage eksemplarisk ansvar for vores og verdens børns fremtid.

Med hensyn til udlandet står vi med den virkelighed, at mange samfund er styret af patriarkalske systemer, hvor kvinder er frataget deres menneskerettigheder, og uden vores hjælp har de ingen magt. Når man tænker på, hvilken fysisk byrde børn er for morens krop, er det ubarmhjertigt ikke at gribe ind med al den hjælp, vi kan give dem i form af viden, prævention og ret til sikker abort. Og vi skal ikke bare gøre lidt hist og pist for en eller anden lille landsby i Burundi.

Vi skal sætte dedikeret ind. Af medfølelse og medmenneskelighed. Men selv set ud fra et egoistisk perspektiv er vi nødt til at gøre det, fordi vores egne efterkommeres fremtid afhænger af det. Historien har igen og igen vist, at adgang til familieplanlægning kan være det eneste, der skal til for at begrænse børneantallet og give de børn, der bliver født, et mere værdigt liv.

Det er derfor ikke et overgreb at hjælpe familier i andre lande med at begrænse, hvor mange børn der bliver født. Det er tværtimod et svar på lidelsesråbene fra desperate, fysisk udslidte mødre (og fædre), der ikke kan give deres børn den omsorg, de fortjener. Den omsorg og kærlighed, der er deres ret.

Hvis vi tager alt dette alvorligt, er der en chance for, at livet kan give mening – også for vores børn.