Hvilken planet levede du mon på, Mimi? Havde du aldrig hørt om demografi? Kender du befolkningsprognoserne i dag?

Ordudvekslingen mellem den forhenværende kulturminister, folketingspolitiker og generalsekretær i Red Barnet Mimi Jakobsen og énmandshæren Rasmus Paludan i DR’s normalt komplet ligegyldige tv-program ”Aftenshowet” har allerede tiltrukket sig en del opmærksomhed. Med god grund. Kun meget sjældent oplever man politiske barmhjertighedsaspostle smage deres egen retorik, som da Paludan vendte Jakobsens artigheder mod hende selv.

Nazist? Det kan du da selv være.



Hendes vantro var sigende. Det plejer jo at være Mimi, Martin Krasnik og andre af landets journalister, der kalder folk nazister. Hvad bilder nazisten sig egentlig ind?



Kort efter forsøgte Mimi at melde Paludan til politiet, og sådan har krænkelses- og teenagekulturen overtaget den engang så selvsikre politiske elite. De vil bestemme, hvad der kan siges og ikke siges af hvem – og hvem, der bare skal shut’th’fuck’up.



Aldrig har nazikortet siddet så løst, som blandt de sørgelige rester af tonemesterholdet tilbage fra Muhammedkrisen. Vi skal tale pænt, bare ikke når det gælder folk, vi ikke kan udstå, i særdeleshed den hjerneskadede og racismedømte Paludan, som alle pæne og anstændige mennesker og medier da kun kan se ned på som et infamt undermenneske, der ikke fortjener at komme til orde, og da snart har fået politibeskyttelse nok. Tænk på, hvad alle de betjente koster i drift.



Jeg har tidligere skrevet om liberalfascismen her på stedet. Betegnelsen er ikke min opfindelse, men en beskrivelse af den forunderlige alkymi mellem liberalisme og fascisme, vi oplever i disse år, mest af alt i de skatteyderbetalte medier og blandt venstreliberale politikere og meningsdannere.

Den opstår, når liberalisme forstået som den urokkelige tro på universelle menneskerettigheder, altings frie bevægelighed og almen kulturel grænseløshed går hen og bliver hegemonisk og illiberal; når politisk varme kartofler omskrives manipulativt, f.eks. med udtryk som ”udsatte områder” for tabte områder, ”unge” eller ”drenge” for unge muslimske mænd, ”troende” for kristne, og ”populister” for alle, der befinder sig til højre for Venstre. Eller når folkelige advarsler mod muslimsk immigration oversættes til ”frygt” og ”muslim-bashing”.

For liberalfascismen er immigration nødvendig og gavnlig på længere sigt. Ligesom med teknologien skal vi bare omfavne den.



Alligevel sukker liberalfascismen efter blasfemilovgivning og mere racismeforbud. Den vil have magten ved at sætte sig på magten. Den kalder sig tolerant, men er præcis det modsatte. Den hylder åbenheden, men ikke over for nazisvin som Rasmus Paludan. Den elsker ytringsfrihed, men ikke, når de forkerte bruger den og forsøger at forføre det ”folk”, som de venstreliberale ellers normalt elsker at hade. Den hævder at være hadets modsætning og empatiens sidste skanse, men det er bare spil for galleriet, som når f.eks. Søren Pind på Twitter praler med at have takket nej til at medvirke i en debat med Rasmus Paludan, fordi han som bekendt er nazist. Altså, Paludan. Hvilket mod, hvilken mandsling! »Det føltes godt«, oplyser han.

Typer som Pind og Mimi forsøger ved hjælp af forfængelige følelser at bilde os ind, at de er barmhjertighedens stemme. Deres såkaldte barmhjertighed er falsk og hypernational. De mimer global barmhjertighed, men kan i virkeligheden kun rumme meningsfæller og migranter, for der er så meget, Mimi Jakobsen ikke forstår.

F.eks. at hun nok tog fejl, da hun under en forespørgselsdebat i Folketinget i 1997 lod forstå, at det var umenneskeligt at kritisere indvandringens konsekvenser:

»Der bliver hele tiden talt om de fremmede, og de fremmede er nu blevet umenneskeliggjort (…) Men det kan ikke være og accepteres som en fornærmelse mod danskheden, at der går en lille mor med to børn og nogle gevandter og lidt fremmed farvestrålende klæder ned ad fortovet.«

Én mor med to børn i farvestrålende klæder? Hvilken Alt for Damerne-planet levede du mon på, Mimi? Havde du aldrig hørt om demografi? Kender du befolkningsprognoserne i dag?

Det var for øvrigt ingen fornærmelse, Mimi. Det var multiplikationen, det var galt fat med, antallet, koncentrationen, religionen. En multiplikation, der kun er blevet større og større siden. En dumhed, der nærmer sig det kriminelle.