Det kan blive en meget lang politisk sommer. Lars Løkke Rasmussen fortsætter bogstavlegen og det står stadigt mere klart, at meldingerne fra de fire blå partier stritter i alle retninger. Uanset om det gælder offentlige udgifter, velfærd eller EU har partierne vidt forskellige opfattelser.

Hvorfor ikke i stedet lade de såkaldte tyske partier i Danmark danne regering? Dvs. partier, der tager de økonomiske realiteter alvorligt - der skal sættes tæring efter næring - som anerkender nødvendigheden af at prioritere - vi kan ikke få det hele - og som vedstår Danmarks EU-medlemskab med de fordele og forpligtelser, dette indebærer. De partier, jeg her har i tankerne, kunne man også kalde reformpartierne. Det drejer sig om Socialdemokratiet og Venstre - og med de Radikale som fast støtteparti. Efter katastrofevalget forleden er de Radikale næppe klar til at indgå som egentligt regeringsparti. Det er interessant, at de tre partier netop med 91 mandater (inkl. de nordatlantiske) råder over et flertal i Folketinget.

Det vil i givet fald betyde, at de »græske partiers« indflydelse i Folketinget vil blive begrænset. Der er tale om partier, som ikke er blege for at bruge statsbudgettet to gange. Som i deres selvtilstrækkelighed gerne tager EU-medlemskabet som gidsel, hvis de derved kan score nogle indenrigspolitiske points. Det drejer sig selvfølgelig i første række om Dansk Folkeparti og Enhedslisten. Men i modsætning til i Sverige vil ingen partier på forhånd være udelukket fra at påtage sig et ansvar i et samarbejde med regeringen. For DF indebærer konstruktionen også den fordel, at man får tid til at tænke igennem, om DF nu også er regeringsdueligt.

Ældre læsere vil påpege, at erfaringerne med SV-regeringen 1978-79 ikke var gode, og at ideen derfor siden har været lagt på is.

MEN DER ER LØBET meget vand i stranden siden 1979. S og V er ikke længere de klassekampspartier, de var for 35 år siden. Hvis vi skærer al stafagen væk, er de to partier grundlæggende enige om den økonomiske politik, herunder behovet for at fortsætte den økonomiske reformkurs, udlændingepolitikken og Europapolitikken. Det vil sige de afgørende spørgsmål i dansk politik i disse år. Mon ikke det står klart for de fleste, også i S, at V ikke har sat kursen mod den sociale massegrav. Ligesom også mange borgerlige erkender, at det der med den økonomiske politik har Socialdemokraterne i virkeligheden fået ganske godt styr på. Man skal være en meget velskolet - og vellønnet! - partifunktionær for at mene noget andet.

Den hurdle, der skal overvindes, er personspørgsmålet, det vil sige: Hvem skal være statsminister? Mette Frederiksen eller Lars Løkke Rasmussen? S er langt det største parti, på den anden side var det blå blok, der vandt valget. Men spørgsmålet bør ikke stå i vejen for, at der skabes den fornødne stabilitet om den nødvendige politik. Om galt skal være kan de to partiledere tage hver to år som statsminister.

TÆNK PÅ ALTERNATIVET for de to partier: S risikerer mange års ørkenvandring i opposition. Venstre en ustabil alliance med Dansk Folkeparti. Helt håbløst bliver det, hvis en borgerlig regering skal bygge på et Konservativt Folkeparti i knæ og en overkæk Liberal Alliance. I virkeligheden er V og DF uenige om de grundlæggende spørgsmål, helt oplagt Europapolitikken. Venstre er Danmarks gamle Europaparti, mens DF populistisk spiller på EU-skepsis.

I Tyskland har man i øjeblikket en sådan bred koalition, der fungerer med betydelig succes. Vi står i Danmark i øjeblikket over for store udfordringer økonomisk og når det gælder velfærd og Europapolitik. Udfordringer der kalder på brede forlig og et samarbejde hen over midten.

EN SIDEGEVINST ved en SV-regering vil være, at den kan sammensættes af de skarpeste og mest talentfulde politikere fra de to partier. Der vil i givet fald blive tale om en regering, hvor kompetencen er i højsædet.

Det ville være ægte statsmandskunst, hvis de to partiledere kunne finde sammen om et sådant bredt politisk samarbejde, som landet har så hårdt brug for. Som tidligere statsminister Viggo Kampmann i sin tid bemærkede: »Men regeres skal der sgu alligevel«.