Jeg er 18 år, da jeg første gang får brug for det sociale system. Året er 1993, og jeg går på Rungsted Gymnasium.

Jeg er lige flyttet hjemmefra til et bofællesskab i København, mest af alt for at komme væk fra min mor, som jeg har boet sammen med siden mine forældres skilsmisse, da jeg var fem.

Flytningen sker uden mine forældres hjælp. En venindes far flytter mine få ejendele i sin bil, og jeg har ingen penge til at etablere mig.

Min husleje på 1.800 kroner sluger næsten hele min SU på 1.850 kroner. For at overleve gør jeg rent på kontorer om aftenen og har efterhånden svært ved at passe min skole.

En aldrig bearbejdet opvækst med generationers nedarvede omsorgssvigt, mange flytninger, en fraværende far og en mor, der blev handicappet efter en trafikulykke, indhenter mig og knækker mig omsider psykisk.

Jeg går ud af gymnasiet uden at tale med mine forældre om det. De træder ikke til med hjælp eller vejledning.

Da bofællesskabet går i opløsning, står jeg reelt på gaden. Jeg beder min mor om husly, men får et nej, selv om hun ved, jeg ikke har noget sted at sove. Hun kan ikke styre mig, siger hun. Jeg er for vild og uhåndterlig.

Automatkaffe med Jørgen

Hjemløseoplevelsen og den manglende støtte fra mine forældre kaster mig ud i en depression. Jeg ender på bistandshjælp.

Da jeg er under 25 år, er jeg tilknyttet UngdomsGarantien, Københavns Kommunes daværende tilbud til unge bistandsklienter. Her møder jeg både venlighed og krav om, at jeg skal beskæftige mig med noget.

Min sagsbehandler hedder Jørgen, og når jeg er til møde hos ham, drikker vi automatkaffe fra hvide plastikkrus og taler om min fremtid. Jørgen hjælper mig til at tro på, at der er noget, jeg er god til.

Jeg tegner en tegning af ham, som han hænger på væggen på sit kontor ved siden af et af Hans Scherfigs urskovsmalerier. Jørgen støtter mig i mit ønske om at dygtiggøre mig inden for billedkunst. Jeg får lov til at gå på et tegnekursus, mens jeg er på bistandshjælp.

Morgen-FF og 20 Cecil

Kort efter flytter jeg sammen med en af mine medkursister fra kunstskolen i hans toværelses på Amager. Da jeg flytter ind, falder han tilbage i et heroinmisbrug, som jeg ikke anede, han havde.

Jeg er vidne til overdoser og blandingsmisbrug og må ved flere lejligheder genoplive ham ved at trække hans livløse krop ind under den kolde bruser, mens jeg ringer efter hjælp.

Læs også: Jeg var 30 år, før nogen spurgte mig, hvordan jeg havde det. Jeg anede det ikke

Narkomaner kommer og går i lejligheden. Der ryges hash og sniffes kokain, der injiceredes heroin og knuste rohypnoler direkte i blodbanen. Der ligger brugte sprøjter og blodige vattotter overalt. Alle spiseskeer i køkkenskuffen er bøjede, fordi de bruges til at koge heroin over en lighterflamme. Hver morgen deler vi en FF’er og 20 Cecil uden filter.

Jeg passer mit tegnekursus på kunstskolen, men mine forældre ser jeg ikke meget til. Min mor virker lettet over at være kommet af med mig, og min far ved ikke, hvor jeg bor eller med hvem, og han spørger ikke til det.

Sort som et menneske i sorg

I stedet for at føle efter, hvordan jeg har det, gør jeg mig kold, bliver kronraget og går sortklædt som et menneske i sorg. Da jeg fortæller en medkursist på tegnekurset om mine selvmordstanker, foreslår hun, at jeg kontakter min læge. Lægen henviser mig til Bispebjerg Hospitals Ungdomspsykiatriske afdeling. De foretager en Rorschach-test og tilbyder ambulant samtaleterapi hos en psykolog.

Hver uge kommer jeg hos psykologen og sidder og stirrer ud af vinduet på et kastanjetræ, hvis blade rasler i vinden. Jeg græder meget. Psykologen skriver i sine rapporter til kommunen, at jeg har »gode ressourcer« og har gavn af terapien. Hun udstyrer mig med en diagnose, som hun forklarer mig er midlertidig, hvis jeg er villig til at arbejde med mig selv. Med intensiv terapi kan jeg blive rask, fordi jeg har gode ressourcer.

Kommunen følger i alle henseender hendes anbefalinger, og Jørgen placerer mig på en såkaldt ’paragraf 43’ – en paragraf som ikke findes længere, men som dengang var det samme som at blive fredet. Bistandsloven skelnede mellem forbigående hjælp (§ 37) og varig hjælp (§ 43). I begge tilfælde skulle hjælpen udmåles, sådan at den hindrede social deroute.

I tre år er jeg fredet. I alle tre år betaler kommunen terapien. Jeg bliver tildelt en af kommunens billige lejligheder, så jeg kan komme væk fra junkien. Den er uden bad, varmt vand og har gasradiator som eneste varmekilde, men det en redning for mig, og jeg bor der i 11 år.

Omsider rask

Da jeg anden gang får brug for systemet, har jeg forsøgt at klare mig selv i nogle år, men er blevet syg igen og kommer på kontanthjælp. Fordi jeg tidligere har været på en paragraf 43, bliver jeg tilbudt en førtidspension.

Det er i 2002, jeg er 27 år og fast besluttet på at blive rask og få et godt liv. Jeg takker nej til førtidspension og søger i stedet om en revalidering.

Mit revalideringsforløb varer i fem år og består af to år på studenterkursus, så jeg kan færdiggøre min gymnasieuddannelse, og tre år på universitetet, så jeg kan få en bachelorgrad.

Da aftalen er underskrevet af både mig og kommunen, er der en stor tryghed og motivation i at vide, at hvis jeg følger den, så er jeg i fem år sikret en fast indkomst. Kommunen indvilliger endda i at betale en times psykologhjælp om ugen under hele mit revalideringsforløb.

Læs også: ’Min familie er på rette spor, mand’

Fem år efter står jeg ikke alene med en bachelorgrad fra Københavns Universitet, men også med udsigt til en diagnosefri fremtid. Efter sammenlagt otte års intensiv psykoterapi erklærer min psykolog mig rask.

Jeg opfylder ikke længere kriterierne for psykisk sygdom. Jeg har det faktisk så godt, at jeg får overskud til at finde en kæreste, som er god for mig, og ham er jeg i dag lykkeligt gift med.

Mit revalideringsforløb gør mig altså ikke alene arbejdsdygtig og giver mig en uddannelse, det gør mig også rask og fører til, at jeg finder kærligheden. Det er ikke alene kontanthjælpssystemet jeg bliver frigjort fra, det er også det psykiatriske system.

Jeg er stærk nok til at gennemføre min kandidatuddannelse som almindelig studerende på SU, mens jeg arbejder ved siden af mine studier. Den studie- og erhvervserfaring, jeg får under min uddannelse, fører til, at jeg skriver en bog, udgiver artikler, får legater og får ansvar for et forskningsprojekt.

Besparelsesramte chancer

Alt det, der hjalp mig – bistandslovens paragraf 43, den gratis psykologhjælp, kommunens billige lejlighed – er i dag sparet væk af skiftende regeringer. Senest har regeringen som led i sin 2025-plan lagt op til at afskaffe revalidering, selv om både LO og CABI i undersøgelser fra henholdsvis 2009 og 2012 dokumenterer, at den såkaldte jobeffekt ved revalidering er tre gange højere end ved øvrige aktiveringstilbud, hvilket får dem til at konkludere, at revalidering som redskab bør revitaliseres.

Det, jeg oplevede i de år, hvor jeg blev hjulpet af velfærdsstaten, var en form for kærlighed fra statens side. Da mine forældres kærlighed manglede, trådte staten til og gav mig systemets kærlighed i stedet.

Uden systemets kærlighed var jeg død eller havde henslæbt mit liv som kronisk psykisk syg på kontanthjælp. Jeg ønsker mig, at vi igen får et samfund, hvor den slags kærlighed er mulig. Vi må redde velfærdsstaten, ligesom den reddede mig.

Eva Gro Andersen er cand. mag. i dansk, forfatter, forsker og billedkunstner