Mäletan, kui nõukaajal sattusin piiri taha poodi saapaid ostma. Tol ajal olid matkasaapad, mida meil müüdi, ju proteesid, mitte saapad. Tõmban seal saapad jalga ja oo, suurepärane. Aga kui kõndisin nende saabastega 30 kilomeetrit metsas, siis sain aru, et ei ole minu saapad. Samamoodi on kaaslase valikuga – selleks läheb aega, et aru saada. Naine ütles: «Mis, kas sa tahad meid võrrelda saapaga või?» Ei, ma räägin sobivusest. Asi pole ju selles, et minu jalg ei võta saabast omaks, vaid saabas ei võta minu jalga vastu. Kui te ei sobi, ei saa te üheskoos käia, ja inimestega on samamoodi.

Mu naine oli ajakirjanik ja toimetaja. Korra kirjutasin teksti ja andsin talle lugeda – küll ta hakkas siis köögis oma mehe kallal võtma. Minu kaheksast leheküljest jäi alles pool lehekülge. Kuidas ma vihastasin! «Aga see on ju vesi kõik,» ütles mu naine. «Pigista, see tuleb kõik välja.» Siis ma sain aru, et mõtte sisu jääb järele siis, kui vesi sealt välja võtta.

Armeenlased ütlevad, et konjakit tuleb kohelda samamoodi nagu naist – väga tähelepanelikult ja õrnalt. Vein vajab samamoodi puhkust nagu inimene. Olen käinud ka veinikeldritega tutvumas. Kord andis giid mulle proovida kahte väga erinevat veini ja mõlemad maitsesid mulle. Küll ta imestas: «Kuule, mees, need on kaks täiesti erinevat veini, kuidas need saavad mõlemad meeldida!?» Vastasin talle, et sina oled nii kaunis ja tume, aga tead, kuidas mind võluvad ka blondid naised! Siis ta sai aru. See on elamuse võrdlus, nii ühe kui teise taga on aega ja armastust.

Küsisin giidi käest ka, mis maitsega on hirmkallis vein, mis on sadu aastaid pudelis olnud. Giid naeratas ja ütles, et väärtus on sel veinipudelil niikaua, kuni see on kinni. Kui jood, on see tuha maitsega...

Aastalõpp on kokkuvõtete tegemise aeg, kuidas teie seda enda jaoks tähistate?

Uusaastaöö on ikka hoopiski teine kui mõni muu öö. Ma tahan sel ajal olla vaikuses. Kodust lähen sel ajal ära Hiiumaale, olen üksi oma lõkketulega. Sest siin hakkab hirmus paugutamine, see on hullumeelsus!

Eks ealiselt vajadused muutuvad ka – ülikooliajal mulle melu meeldis, tantsulkad ja värgid, pillimängud intris. Mürts ja värk oli nii tore ja vahva. Siis hakkasin metsades käima ja tahtsin kuulata linde ja helisid – see oli nii vahva kuulata. Nüüd ma vajan üha enam vaikust. Norra saksofonist Jan Garbarek on öelnud, et vaikus on veel ilusam kui kõige ilusam muusika. Vaikusest saab väga olulist õppida, aga kõige paremini õpetab seda vaikus ise.

Mida vaikus õpetab?

Vaikus on kõige vundament. Mina kuulun vaikuse parteisse, seal on meid väike ring lähedasi sõpru. Mida saaksid muusikud teha, kui kõigepealt ei oleks vaikust?

Vaikuse stress on samuti olemas, see on sama ohtlik kui mürastress. On inimesi, kes ei talu vaikust üldse, neil hakkab halb. Vaikusel on oma mõõt.

Ja ma taha ikkagi elusat vaikust, mitte hauavaikust. Kui minna maa alla kaevandusse, siis kuuled surnud vaikust.

Elus vaikusel on oma ruum. See muutub ilmas. Vaikuse äratab tuul, see on väga huvitav ja rikastav. Võin kuulda kõrge metsa vaikust, mis on nagu katedraal su kohal.

Nii palju küsitakse inimeste käest, mis on tema jaoks püha. Ma pole niisugune, kes kallistab puid, aga ma tunnen ja järgin looduse seadusi. Aga on olemas veel üks võim, mis valitseb kõigi nende üle – ütle selle kohta jumal või suur vaim. Minu kirik on mets.