Jeg har et innspill til en sak i Dagbladet tirsdag, om at noen i politiet mener organisert kriminalitet skal være nedprioritert. Tanker rundt utfordringene vi står ovenfor, har jeg også.

Vi har sett en lei tendens over tid, så godt som alle ungdomsarbeidere jeg snakker med, og andre i miljøene, sier det samme: det er veldig mye narkotika tilgjengelig, og de som selger og utfører annen type kriminalitet, blir yngre og yngre.

Samtidig virker det som at terskelen for å utøve vold er lavere. Dette er alvorlig for en gruppe unge menn og kvinner som befinner seg i sårbare posisjoner til å bli rekruttert til kriminelle miljøer. Faren for å bli dratt inn i noe som vil ødelegge framtida er stor.

En del eldre ungdom sier rett ut: «de har spana på oss i flere år, vi står her og kaster (selger) ennå». Men arrester disse og sett dem inn i et år, så har de vært på treningsleir, fått nye kontakter, og kommer ut til gjelda som venter. Hva tror vi kommer til å skje? Vi kaster bort framtida til de yngre, og de som står bak får fortsette.

Det er de to øverste leddene i dette systemet som må settes under lupen nå. Ledere i de etablerte gjengstrukturene, og storfiskene som står for innførsel og distribusjon.

Som en ungdomsarbeider sier: «Vi kan demme opp med unge ledere og rollemodeller, gode tiltak, feriejobber, brotherhood- og sisterhoodgrupper, biljard, PlayStation og diskotek. Men vi kan ikke gjøre politiets arbeid. Politiet kan heller ikke være ungdomsarbeidere. De må kanskje ta av silkehanskene litt for å få kontroll på narkotikaflyten fra toppen.»

Et «ordtak», brukt de seinere åra på Furuset, er; «håper politiet vet det som politiet vet..». Vi vet egentlig at de vet mye mer enn oss – men det skjer fint lite – er tilbakemeldingene jeg får.

Skru På Lyd Error Error NEDPRIORITERT: Lederen for over 1100 politijurister frykter politiets nedprioritering av organisert kriminalitet fører til framvekst av gjenger og kriminelle miljøer. Video: Stortinget Vis mer

Samtidig må vi som samfunn snakke mindre om etnisitet, og mer om klasse i disse utfordringene. Mye av problemene som oppstår er relatert til fattigdom, ikke etnisk bakgrunn eller hudfarge, som altfor mange roper om.

Don Martin sier det som det er i «Nilsen»: At alt er perfekt her i byen har vel ingen sagt / Og det er klart at det kan blåse kaldt en vinternatt / Tøyen har vært Tøyen lik i hundre år / Det e'kke snakk om farge men om fattigdom og levekår / Fra de ble sendt fra nr. 13 bort til nr. 19 / Har dette vært en by som deler seg omtrent på midten

Vi må tilby flere alternative deltidsjobber enn å stå på hjørnet og selge droger. I L.A. har de et uttrykk i de forebyggende miljøene – «nothing stops a bullet like a job». Dette stemmer mer og mer med virkeligheten her også.

Ungdom forteller oss daglig – gi oss en jobb, så slipper vi å bekymre oss for om kriminalitet er eneste løsning for å få det som vi ser at andre har. Og det er ofte ikke store ønsker de har. Det kan dreie seg om ei jakke eller et par sko.

Man må slutte å demonisere enkeltungdommer, og man må slutte å romantisere gjengmiljøer.

Vi burde ha flere tiltak som jobber forebyggende ved å tilby og formidle til ungdom alternative arbeidsplasser, også på deltid etter skolen. Samtidig bør man trekke inn andre tiltak som kan motvirke både fattigdom og frafall – som ofte henger sammen. Barnevernet gjør en god jobb, men flere må på banen.

Vi kaller alt dette problemer, framfor å se på det som skjer som symptomer – på komplekse bakenforliggende årsaker. «Wicked problems» som er sammensatte – og som oftest kommer fra fattigdom og klassetilhørighet. Familier selv har ikke evne eller kapasitet til å innse størrelsen på utfordringene.

«We must talk about poverty, because people insulated by their own comfort lose sight of it.» Dorothy Day