REPORTASJE (Finnmark Dagblad) Det piper tynt i en alarm. I samme øyeblikk spretter hun opp med blikket ut vinduet mot et lite hvitt hus over veien.

– Jo da, smiler hun bredt.

– Der kommer han ut.

Så tripper Karen Marit Persdatter Sara (60) ut i gangen for å smette på seg sko og ei lett jakke.

Like forbi innkjøringen til indre riksvei to mil før Kautokeino ligger Heammogieddi. Et lite sted med en håndfull hus over og nedenfor veien.

Her tar det ikke mer enn et par sekunder for en bil å suse forbi. Her har Karen Marit bodd hele sitt liv. Her bruker hun alle sine dager, netter, måneder og år på å gjøre alt for at sin blinde, døve og stumme onkel Anders H. Buljo skal ha et godt og verdig liv.

Da Anders ble født den 17. september for snart 84 år siden kunne gutten både se og høre. Han reagerte og utviklet seg akkurat som han skulle. Bortsett fra én ting. Det skulle vise seg at han manglet evnen til å kommunisere med språk.

Etter hvert mistet den livsglade gutten hørselen, og i voksen alder skulle han også miste synet.

– Søsknene mine og jeg vokste opp med historiene om mammas kjære lillebror Anders. Vi hadde aldri fått møte ham. Likevel var savnet en stor del av vår oppvekst, nesten som noe fysisk. Et sårt og vondt savn etter en sønn og en bror, vår onkel.

Ni år gammel hadde Anders blitt hentet av øvrigheta. Representanter fra Kautokeino kom ens ærend hele den lange veien i elvebåt til det lille huset i Heammogieddi hvor mora var blitt enke og alene med sine to barn.

Sendt til gårdstun for døvstumme

Niåringen hadde ikke noe på vanlig skole og gjøre, hadde øvrigheta ment. Han skulle til Trondheim, til et gårdstun for døvstumme, var beskjeden den lille reindriftsfamilien satt igjen med da den skrikende gutten brutalt ble tvunget med av fremmede.

– For bestemor var episoden for vondt til å snakke om. Men mor mi fortalte at de kunne høre skrikene hans over hele plassen da øvrigheta tvang han med seg ned til elva og over i båten. Mor mi begynte alltid å gråte når vi prøvde oss med spørsmål. Derfor spurte vi ikke så mye mer rundt det som skjedde.

I dag angrer Karen Marit på at hun ikke prøvde å få vite mer så lenge bestemora og mora levde. Det eneste hun vet er at Anders skulle til Trondheim til et sted som het noe som kunne minne om «Andebu». Her skulle han få gå på skole.

Familien fikk ikke vite mer om stedet Anders skulle. De fikk senere heller ikke informasjon om hvordan Anders hadde det, eller hvor lenge han skulle være her. Fra øvrigheta var det nå taust.

– Bestemor følte stor skam. Sånn var det den gang. Hun følte stor skam over at hun ikke ble sett på som god nok til å ta seg av sin egen sønn. Dermed holdt hun sorgen mest for seg selv. Hun visste vel heller ikke hvem hun skulle gå til for å få vite mer om hva hun hadde rett til og krav på. Som så mange andre den gang, måtte hun bare godta.

Først da det var gått 30 år kom Anders sommeren 1968 tilbake til hjemplassen, 39 år gammel. På besøk fra gårdsarbeid i Trondheim.

Da var han også blitt døv og han så dårlig.

Men han var brunbarket og senete med sterke arbeidsnever.

Med seg hadde det han sto og gikk i, samt et bilde av seg selv som ung gutt i arbeidsklær ved siden av ei høyhesje på en gård.

Han var fortsatt stum og ingen hadde lært han verken tegnspråk eller å skrive.

– Jeg var 15 år og var med mine foreldre på sommerplassen vår på Altneset på Seiland den dagen onkel Anders endelig kom hjem. Mamma var i ekstase.

Hjemme hadde bestemora gitt klar beskjed til øvrigheta i Kautokeino. Nå skulle Anders bli værende. Han skulle ikke tilbake til Trondheim. Ingen skulle få tvinge sønnen bort flere ganger. Det måtte bli over hennes lik.

Forsøkt nektet bli hjemme

Øvrigheta nektet først. Anders skulle sørover igjen. «Om det er penger dere er ute etter så må dere bare ikke tru at dere får økonomisk støtte for å ha Anders i kosten.» var beskjeden mora fikk fra kommunens representanter.

«Penger Vi skal ikke ha penger. Anders skal spise av den samme suppa som oss. Sånn er det og sånn skal det bli.» sa mora.

Karen Marit blir rød i øynene når hun forteller. Hun må svelge og det er vanskelig å holde tårene tilbake. Hun husker hvordan onkelen så fortvilt ga uttrykk for at han ikke ville reise tilbake til Trondheim. Hvor mye han ville bli.

– For bestemor og mamma var det å få onkel hjem et svar på alle deres bønner. For oss betød det at vi endelig ble en hel familie.

Hun ser til begge sider og skritter raskt over veien. Her kommer det ikke biler forbi hele tiden, men de som kommer har god fart.

Like nedenfor ligger hjemplassen med flere hus på et tun. Nærmest veien bror hennes med sin familie, og litt lenger borte to av hennes søstre med sine familier.

Bak brorens hus ligger det lille barndomshjemmet. Her bodde Anders de første årene etter at han kom hjem, sammen med mor si.

– Vi var lykkelige. Onkel var et arbeidsjern av dimensjoner. Han var med oss overalt og lærte seg raskt alt det praktiske rundt reindrifta. Vi nieser og nevøer ble snart utrolig glad i den snille og gode onkelen vår.

Da bestemora døde var det ikke snakk om annet enn at storesøstera skulle ta seg av bror sin. Det lovet hun mor si.

Sammen med Anders selv bygde familien med egne hender et praktisk lite hus på ei flate hvor Anders kunne bo sammen med storesøster og svigerbror. Ikke lenge etter ble Anders’ syn dårligere til han til slutt ble helt blind.

Bekymret for hvordan det ville gå

– Da mor mi lå på dødsleiet var det onkel hun var mest opptatt av og bekymret for. Hun måtte forvisse seg om at bror hennes ble tatt godt vare på, at han fortsatt skulle få være hjemme. Han skulle aldri mer måtte oppleve å bli revet bort fra sine.

Karen Marit svor på at så lenge hun sto oppreist, så skulle hun ta seg av onkel. Det kunne mora være trygg på.

– Nå, hvor er han?

Hun skritter rundt hjørnet mot inngangen til det lille hvite huset og når akkurat å se onkelens rygg forsvinne rundt neste hjørne.

Vi snur og møter Anders ved endeveggen. 84-åringen er spedbygd med et godt, solbrunt ansikt og mørke solbriller under lua. Det er som om det lyser godhet av mannen der han i stor fart går langs husveggen med bestemte målbevisste steg. Så nært at han fysisk er borte i veggen mens han dypt konsentrert slår med en trestokk energisk fram og tilbake i det lange gresset.

– Onkel ligger ikke på latsiden, smiler Karen Marit. Han går ut flere ganger om dagen for å ordne med gresset. Inne vasker han gulvene selv, på gammelmåten liggende på knær med gulvkluten i handa. Synes han at skapene er skitne, så tar han klærne ut og vasker skapene også. Han både vasker og barberer seg selv.

Anders kan verken se eller høre oss. Likevel virker det som om han aner at vi er der. Han smiler og beveger leppene. Som om han fører en indre dialog med seg selv.

Framme ved hushjørnet sjekker han et feste i karmen før han har snur og går tilbake langs veggen mens han gjør de samme energiske hesjebevegelsene med stokken i gresset.

– Sånn kan han holde på i timevis. Om vinteren måker han og holder en brei sti rundt huset fullstendig fri for snø, sier søsterdatteren.

– Kan han se meg?

Med ett stopper Anders mens han retter opp ryggen og «ser» over solbrillene direkte mot meg. Så brekker ansiktet i et smil mens han peker i min retning.

– Hva, kan han se meg?

– Det kan nesten virke sånn. Men nei, han kan nok ikke se deg. Han vet ikke engang at vi er her. Se nå, nå forteller han om reinen. Om reinen som feller horn.

Mens han smiler setter Anders hendene til hodet med fingrene stikkende ut som to horn. Så gjør han bølgebevegelser med handa nedover armen.

Horn som felles.

Anders husker fra da han kunne se. Fra den gang han var med familien på reinflytting.

– Jeg ble virkelig sjokkert da vi for et par år siden kom til et av stedene vi pleide å dra forbi under reinflyttingen. Et sted vi var sist gang for 20 år siden. Et sted med en stor stein der vi stoppet for å speide etter reinen. Ved et vann like ved pleide onkel å bade.

– Da jeg viste onkel steinen så han fikk klappe på den, satte han hendene opp til øynene som en kikkert. Og så tegnet han et vann i lufta. Han husket.

Karen Marits øyne fylles stadig med vann når hun forteller om onkelen sin.

– Det er bare sånn. Jeg vil gråte når jeg snakker om han. For jeg synes så synd i onkel, synes det er så grusomt måten han ble tatt bort fra familien sin med tvang på. At han måtte være borte i 30 år. At han aldri fikk muligheten til å lære seg å kommunisere med tegn eller skrift. Han har ingen mulighet til å fortelle oss hva han tenker på, til å fortelle oss sin historie.

Hun skritter bort til onkelen og ber meg hilse på og å la han få kjenne på kameraet.

Tvangsarbeid

– Fikk han den skolegangen øvrigheta forespeilet bestemor mi? Jeg tror ikke det. Jeg tror onkel ble brukt til slavearbeid på gård i 30 år.

Borte hos onkelen rører hun ved armen hans så han skvetter litt til og stopper. Så tar hun handa hans og stryker med med fingeren over onkelens neserygg, før hun fører den samme fingeren over sin egen nese.

Ansiktet til Anders blir ei smilende varm sol.

– Å stryke over nesene forteller han at det er meg, at vi er av samme blod, samme familie.

Så tar jeg Anders i handa. Han legger hodet på skakke og det er som om han tenker seg om. Så klemmer han til. Et sterkt varmt grep. Når han får kjenne på kameraet flirer han. Så retter han seg opp og tar solbrillene av.

– Onkel er nøye både med klær og utseendet. Han vil se fin ut på bildene og vil slett ikke ha solbriller på. Se, nå er han klar.

Opp langs veggen står onkel, strak som en påle. Uten briller, smilende og klar til fotografering. Jeg knipser.

Rundt neste hjørne finner han tauet bort til vedskjulet. Familien har laget tauordninger på eiendommen hvor han kommer seg fram ved å holde seg fast.

Bak skjulet står røykestolen. Han setter seg ned og putter handa inn under genseren for å finne fram røyk, sigaretter og lighter fra brystlomma. Her pleier han å nyte en sigarett og ellers sitte i timevis.

– Hver kveld tar jeg alt av fyrtøy og fyrstikker ut av onkels hus. Først ble han lei, han likte det ikke. Men når jeg forklarte hvorfor, at jeg er redd for brann, så syntes han det var greit.

Følger med han 24/7

24 timer i døgnet er Karen Marit på vakt for onkelen sin. Om natta skjer det stadig at onkelen våkner, står opp og gløtter på døra ut.

De siste årene har hun hatt en alarm som piper hver gang ytterdøra til onkelen åpnes. Da må hun ut for å sjekke, enten det er natt eller dag. Skrekken er at onkelen skal komme bort fra tauet eller veggen, at han skal gå seg vill.

Det første Karen Marit gjør når hun står opp om morgenen er å ta turen over veien for å lage i stand frokost til onkel. Det siste hun gjør før hun legger seg er å sjekke at alt er som det skal hos onkel. Hun har ikke tall på hvor mange ganger hun er hos onkelen i løpet av et døgn. Enten det er med mat eller for å hjelpe og å se til.

– Det er da en selvfølge. Det er her onkel skal være, hjemme hos seg selv, hos familien sin. Det lovet jeg mor mi, og det har jeg har lovet meg selv. Heldigvis har jeg en fantastisk mann som støtter og har vært med hele veien.

Fra sin plass i røykestolen har Anders løftet ut gebisset mens han nyter dragene fra sigaretten.

– I det siste har jeg oppdaget at han plages med tennene. Så i neste uke har vi fått time hos tannlegen, for sånn skal det jo ikke være. Ikke sant onkel, vi skal ordne litt på gebisset, sier hun og stryker han over armen.

Anders er nøye med å stumpe røyken. Han knuser stumpen godt under sålen, til det bare er tobakksrusk og aske igjen. Så reiser han seg fra stolen og føler seg langs veggen til han finner tauet tilbake til huset.

På trappa setter han stokken på sin faste plass før han går inn og direkte til rommet sitt hvor alt ligger der han selv har lagt det.

Inne i et skap er hyllene fulle av sokker, godteri, barbersaker og den sammenlagte blindestokken.

Anders åpner skapdøra, sjekker at alt er i sin rette orden og tar stokken ut.

– Du vil kanskje ikke tro det. Men da tauet inne i stokken røk og den falt fra hverandre la onkel de løse delene tilbake i skapet og jeg bestilte en ny stokk. Da jeg kom inn til onkel dagen etter hadde han reparert stokken. Gudene vet hvordan.

Den nye stokken har nylig ankommet Heammogieddi, men onkel synes den er for tung. Han rister på hodet og vil ikke ha den.

Inne på rommet sjekker han at den gamle stokken fortsatt virker, før han legger den sammen igjen, lukker døra og setter seg fornøyd til et femminutt i gyngestolen.