Pe când eram la „Frontul Plugarilor”, ziarele aveau patru pagini. Cele patru pagini semănau leit. Exact aceleași știri le găseai și în „Munca”, și în „Scânteia tineretului”, și în „România liberă”. „Scânteia” avea o situație privilegiată, fiindcă redactorul-șef era membru în Comitetul Central și acolo avea posibilitatea să afle știri suplimentare față de ceilalți.

Să vă spun regula la ziariști: fiindcă mă ocupam de probleme economice, trebuia să mă duc zilnic la Banca Națională, la Ministerul Comerțului și Industriei, la Uniunea Industriașilor etc., de unde, la o anumită oră, primeam niște comunicate de la serviciul de presă. Ăla era textul care trebuia să intre. În fiecare zi, redactorul-șef controla. Dacă a apărut într-un ziar o știre pe care n-o aveai tu, erai penalizat. Pe lângă comunicate, trebuiau aduse materiale noi. După ședință, mă urcam într-o mașină și mergeam să fac un reportaj despre nu știu ce fabrică. Mai scriam, de exemplu, despre prietenia dintre clasa muncitoare și clasa țărănească. Mă-ntorceam la redacție, scriam reportajul de mână, îl dădeam dactilografei.

Pe-atunci exista cenzură. Fiecare articol care urma să intre în gazetă era scos în șpalt și era dus la cenzură. Pe măsură ce scriam, o femeie ducea textele la cenzură, unde așteptam să primească viza. Unele primeau viză, altele nu. După ce venea totul de la cenzură, se făcea paginarea, și după aia, înainte să plece la tipar, pagina trebuia iar dusă la cenzură. Cu toate astea, s-a mai întâmplat ca după ce a intrat ziarul în tipar, să se descopere unele scăpări și venea ordinul să se oprească tiparul.

Într-o zi primim la redacție un plic care conținea o poezie foarte frumoasă. Limbaj literar remarcabil, versificare corectă și mai ales era pe linie... adică se încadra perfect cu concepția politică a organizației. Poezia a fost apreciată în unanimitate și s-a hotărât publicarea ei în pagina culturală care apărea săptămânal. Zis și făcut. Apare pagina culturală, iar la loc de cinste e poezia cu pricina.

Am așteptat ecouri de la cititori... și ele nu au întârziat să apară. Dar au fost ca un trăznet! Un cutremur! Toată redacția a intrat în panică. Curând au apărut organele speciale... mare anchetă... cuvântul de ordine era – aflați urgent cine este autorul poeziei, criminalul, banditul, dușmanul de moarte al oamenilor muncii de la orașe și sate.

Ce se întâmplase? Cineva a observat că poezia mult lăudată conținea un acrostih – dacă citeai inițialele versurilor, ieșea: JOS GUVERNUL PETRU GROZA. Unde? Tocmai în ziarul patronat de dr. Petru Groza... Incredibil! [Fragment din piesa „Post-scriptum”]

În 1951, la Ministerul Poștelor și Telecomunicațiilor a fost numit Valter Roman, tatăl lui Petre Roman. El a vrut să-și facă un ziar, fiindcă pe-atunci, toate ministerele aveau câte un ziar săptămânal. Redactorul-șef al meu m-a recomandat și mi-a zis „Vrei să te duci să faci un ziar la Ministerul Poștelor?” Eheeei, calule, vrei ovăz? Așa am început să fac un ziar: cu o mică tipografie a Ministerului, unde se făceau diverse formulare, am făcut rost de hârtie, mi-a mai adus un om, doi, și împreună am reușit să scoatem la 23 august „Fulgerul”. Publicația și-a câștigat rapid numeroși cititori. Am făcut niște rubrici satirice niște concursuri „Cine știe, câștigă” între telefoniste, cu tematică profesională. În sfârșit, a fost o perioadă frumoasă.

Când eram redactor-șef la „Fulgerul”, am organizat de vreo două ori întâlniri cu corespondenții din țară - care lucrau voluntar -, ca să-i stimulăm. Și odată, când eram la Craiova, ne-am distrat, am discutat, am avut o masă, iar la o anumită oră eu am mers la culcare. Ca să aflu mai târziu că adjunctul meu s-a cam luat cu niște vin, s-a dus în cameră la fete și le-a deranjat, nu știu ce-a făcut. Când am ajuns acasă, aud că ministrul m-a sancționat, pentru că femeile s-au plâns. Trei luni de zile, scăzut din salariu. Valter Roman era foarte dur. Dar imediat după el a venit la conducerea ministerului Simulescu, și el, după ce-a auzit povestea de la colegi, mi-a ridicat sancțiunea. Au existat și aspecte din astea.