Dacă spun „musique concrète”, șansele sunt că o să te gândești la pionieri ca Pierre Schaeffer sau Robotnick. Însă muzica electroacustică nu a pornit doar din Franța, Italia sau țări asemănătoare. Muzicieni, electricieni și pasionați de pe toate continentele își construiau propriile sintetizatoare, compuneau piese mai mult sau mai puțin avangardiste sau pur și simplu experimentau cu noi forme de comunicare fonică.

Decolonizarea muzicii – asta e misiunea cu care s-a ales în ultimii ani Cedrik Fermont. E născut în Zair (actualmente Republica Democrată Congo), a crescut în Belgia și s-a stabilit la Berlin. E un călător prin Asia de est și sud-est și un pilon important al schimbului DIY de cultură în anii ’90, când trimitea casete și fluturași în Africa de Sud sau Chile. A studiat la conservatorul din Mons, chiar dacă nu i-a absolvit cursurile „din păcate sau din fericire, mă rog”, cum îi place să remarce. Cam ăsta-i mozaicul din care e compus zairo-belgianul, compozitor și autor laureat.

Luna trecută, în cadrul Festivalului Simultan din Timișoara, a vorbit chiar despre asta. În timpul zilei ne-a povestit despre artiști de muzică alternativă din întreaga lume non-occidentală, cu accentul pe existența lor contemporană cu cei vestici, cât și pe opinia că importanța lor ar fi trebuit să fie la fel de notabilă. Seara, a livrat un set cinematic de muzică electroacustică experimentală, în a cărui textură lichidă erau picurate ocazional elemente de acid house.

A curatoriat o bază de date despre chestiile acustice care-l coafează, după ce din 2004 concerta prin Africa sau țări precum Laos, Tailanda sau China. Pe tipar, această muncă s-a concretizat într-o carte la care a colaborat cu un prieten din mediul academic: NOT YOUR WORLD MUSIC — Noise in South East Asia.

L-am căutat după concert să discutăm – însă despre subiecte culturale mai apropiate de noi. La treizeci de ani de la revoluțiile anti-dictatoriale din dreapta hărții Europei, eram curios cât de greu era să faci rost ca vestic de muzică neconvențională de sub Cortina de Fier (sau țări cu regimuri asemănătoare); ce sintetizatoare ori compoziții făceau rușii sau chiar nord-coreenii; dar și cum s-a micșorat distanța culturală dintre noi, între timp.

in.TM: Hai să discutăm despre muzica experimentală din țările cu regim dictatorial. Zi-mi întâi despre Coreea de Nord, din moment ce locul ăsta e total deosebit, atemporal. Există vreo mișcare acolo?

Cedrik: Nu există scenă, dar există mitul că Laibach au fost primii artiști avant-garde care au cântat acolo, acum trei ani. E mit pentru c-au fost la un moment niște trupe mai punk și rock în 1989, în cadrul unui schimb cultural dintre ei și finlandezi. Îți dai seama, punk doar pentru oamenii statului… Așadar, e foarte greu să creezi o mișcare acolo, din două motive: controlul atent asupra populației, cu repercursiuni dacă ești disident, și pe de altă parte lipsa de conexiune la restul lumii: ei au intranet, nu internet.

Muzică mai clasic-electronică produsă acolo se găsește în filmul Pulgasari (1985). E un fel de Godzilla de slabă calitate, în care dinozaurul vine inițial și-i ajută pe săteni, iar scopul filmului era, evident, unul propagandistic.

Filmul a fost creat cu un regizor și o actriță japonezi pe care Kim Jong-il îi răpise. Din fericire, amândoi au reușit să fugă de regim în timp ce se aflau la un festival în Viena.

Dar în URSS?

Nu așa de rău, dacă ne gândim, de exemplu, că Lenin l-a trimis pe Léon Theremin prin lume cu aparatul inventat de el. Sau regizori avangardiști, ca Dziga Vertov care îmbinau muzica clasică cu cea sintetizată. Dacă ne gândim, sovieticii produceau multe instrumente de-acest fel în perioada aceea, unul dintre ele fiind sintetizatorul ANS al lui Murzin.

Биоконструктор — Телетуризм (1987)

După război a mai stagnat treaba, dar la sfârșitul anilor ’70, se mai deschideau orizonturile și la ei. Mai ales via Sankt Petersburg, ai cărui locuitori mituiau autoritățile și importau efectiv orice din Scandinavia: mâncare, bunuri,… și chiar și cultură. Așa a ajuns acolo punk-ul și synth pop-ul, iar asta a dus de exemplu la apariția unor formații ca Bioconstructor, un fel de Depeche Mode târziu al URSS-ului.

Există un documentar foarte bun, Elektro Moskva (2013), care explorează mai adânc povestea acestor instrumentiști și a jucăriilor lor.

Dă-mi ceva nume cunoscute din țările baltice.

Letonii au un label important pe partea de muzică industrială, Sturm. Iar dacă mă-ntrebi de-un album optzecist, trebuie să menționez Zodiac, cu-al lor Disco Alliance, scos chiar la casa de discuri a statului. De ascultat!

Să ne apropiem de țările non-sovietice de sub Cortină. Ce informații de-aici ajungeau la voi?

Uite, ca să fiu sincer, existau pentru noi — vest-europenii — locuri de unde primeam mostre, și locuri care erau un fel de insule de curiozitate artistică. De exemplu, nu știam mare lucru despre Albania, Bulgaria sau România. Însă auzisem, ca un exemplu din cultura mai largă, de László Moholy-Nagy.

Sau existau țări în care cultura varia. De exemplu, în Cehoslovacia majoritatea studiourilor erau în Praga. Câteva, mai puține, în Bratislava, cu un exemplu notabil, numit Experimental Studio. Recent, știu că au scos câteva compilații cu înregistrări de-acolo din deceniile ‘60-’80.

Care era puținul pe care-l știai despre România?

Am și acum un vinil de la Electrecord cu Rodion G.A., dar am înțeles că nu au concertat niciodată în perioada comunistă.

Rodion G.A. — Acolo unde e mister, de pe compilația Formații Rock (1981).

De ce? Nu era societatea românească pregătită pentru acești muzicieni?

Nu, cred că de vină era regimul Ceaușescu, care era foarte strict. Chiar mai strict decât cel din Polonia. Și factorul economic conta, desigur, că nu puteai să faci muzică electronică fără bani sau fără să ai acces la instrumente. Ca să nu mai vorbim de Iugoslavia, care era un caz special. S-a distanțat din start de URSS și a lăsat granițele mult mai libere. Asta a dus la un import masiv de cultură din vest, și nu e de mirare că au apărut Laibach sau Borghesia în Slovenia actuală. În plus, nu doar în capitalele țărilor ex-iugoslave se făcea muzică multă și bună.

Dar chiar și așa, exista o limită. De exemplu, atitudinea social-critică a celor de la Borghesia le-a adus probleme cu autoritățile.

Și RDG (Germania de Est) era atunci sub Cortină. Acum locuiești la Berlin. Era greu sau ușor să faci rost de muzică de-acolo, cât timp stăteai în Belgia?

O să râzi, dar era mai greu chiar decât din Serbia. Existau studiouri și cluburi care abordau muzica asta. Am ceva de la De/Vision în colecție. Dar, dacă stau să mă gândesc, erau de cealaltă parte a Cortinei.

Acum, la treizeci de ani de la revoluțiile din ’89, s-a micșorat distanța socio-culturală dintre Europele de Vest și de Est?

Pot întâlni oameni punk sau avangardiști în mai toate orașele mari din Europa acum. Să gândim cultura în context socio-politic. Valul ăsta de nemulțumire din țările est-europene, dezamăgite cumva de neîmplinirea unor vise occidentale, gândește-te că nu e local. Inclusiv în vest există o creștere a populismului sau oameni care votează cu extrema dreaptă. Cumva, diferențe oricum există și vor exista, chiar și dacă mergi din nordul spre sudul continentului, sau dacă treci de la urban la rural, sau chiar între fostele țări iugoslave. Dar măcar ne putem mișca și cunoaște mai ușor ca-n 1989.

Așadar, e vorba mai mult de acces decât de distanță. Și avem frământări comune, care la rândul lor inspiră diverse forme de cultură care se creează.

Din explorările tale, ai zice că muzica electronic-experimentală e făcută în țări bine închegate social (cum dădeai exemplul Indoneziei) sau ca o reacție anti-sistem?

Depinde pe cine întrebi, sincer. În China, de exemplu, ei nu o fac pentru a provoca sistemul, asta-i clar. Unii îți vor spune adevărul, alții nu vor dori să vorbească. Dar chiar și în Indonezia, unde oamenii fac concerte și petreceri foarte DIY și bine organizate, muzica este total anti-sistem. La fel și în Myanmar, chiar dacă e vorba de grupurile hip hop și punk mai degrabă decât cele experimentale. Dar încă e greu să faci evenimente cu muzică improvizată de orice fel, chiar și după cinșpe ani de activitate în domeniu. Muzica occidentală, fiind în general interzisă, orice act de genul ăsta e considerat politic, fie că vrei sau nu. La fel putem discuta și despre Egipt sau alte țări.

Se face tot mai mult loc pentru femei și persoane LGBT+ acum în muzica experimentală?

Încă de la începuturi, muzica electroacustică a fost dominată de bărbați, chiar dacă există excepții notabile, ca Johanna Beyer. Acum însă situația s-a schimbat mult în bine, deși femeile încă nu sunt încă atât de vizibile — în toată Europa, nu doar cea de est.

Johanna M. Beyer — Music Of The Spheres (1938)

Cât despre persoanele LGBT+ din domeniu, ele devin tot mai proeminente. Inclusiv în Uganda, unde guvernul îi privește cu violență. Dar găsești și unele insule de libertate, cum e festivalul Nyege Nyege, unde poliția închide ochii și-i lasă pe oameni să-și vadă de distracție. Măcar atât să aibă. Pe de altă parte, avem exemplul Tanzaniei, care a luat o turnură foarte urâtă în anii recenți.

Dacă discutăm despre Asia, lucrurile sunt un pic mai relaxate în general, la nivel de societate. În Vietnam nu-i interzis să fii gay, pe când Taiwan e prima țară din regiune care a legalizat căsătoriile LGBT. În China nu-i interzis, dar guvernului nu-i place când ești prea proactiv. Dar fără atenție lucrurile pot degenera oriunde, inclusiv aici, în Europa de Est. Sau chiar și în Paris, la o adică.

Unde putem aprofunda genurile despre care am povestit în interviu?

În afară de site-ul meu și cartea pe care am lansat-o de curând despre Asia, recomand Sound Exchange: Experimental Music Cultures in Central and Eastern Europe. Resurse importante mai sunt UbuWeb și Monoskop, în care te poți pierde cu orele.