Yksityisyys on yksi tärkeimmistä oikeuksistamme, ja vahva yksityisyyden suoja on oikeusvaltion tunnusmerkki. Yksityisyyden merkityksestä kertoo paljon, että sen toteutumista seuraamaan on perustettu erityinen tietosuojavaltuutetun toimisto.

Yksityisyyden suoja tarkoittaa käytännössä sitä, että esimerkiksi poliisi saa penkoa meidän elämäämme vain silloin, kun meitä perustellusti epäillään vakavasta rikoksesta. Tai kuten tapaus-Putin todisti, meitä koskevia tietoja saa kirjata poliisin tutkintarekistereihin vain hyvin perustellusta syystä.

Parin viime vuoden aikana kansalaisten ja viranomaisten suhde on muuttunut nopeasti. Enää meitä ei tarvitse epäillä vakavasta rikoksesta, jotta meidän tietojamme voidaan kerätä poliisin rekistereihin.

Ihan vaan varmuuden vuoksi.

Ensin päätettiin tallentaa tiedot meidän puheluistamme, tekstiviesteistämme ja sähköposteistamme. Keihin olet ollut vuoden aikana yhteydessä, koska ja miten?

Ihan vaan siltä varalta, että meitä jonain päivänä epäillään vakavasta rikoksesta.

Sitten alettiin kerätä tietokantaa meidän kaikkien sormenjäljistä. Sormenjäljet tarvitaan passeihin, mutta niitä ei hävitetä passin myöntämisen jälkeen.

Esimerkiksi Saksassa ja Hollannissa sormenjälkitiedot tuhotaan heti kun on varmistettu, että passi on luovutettu oikealle henkilölle.

Historia on opettanut.

Suomessa passeja varten kerätyt sormenjäljet säilytetään, mutta niitä ei käytetä mihinkään. Turhaa rekisteriä pidetään veronmaksajien rahoilla ilmeisesti siinä toivossa, että laki muuttuisi.

Euroopan Ihmisoikeustuomioistuin on kuitenkin todennut, (siirryt toiseen palveluun) että sormenjäljet kuuluvat yksityiselämän piiriin.

Viranomaisten yhtä tarkoitusta varten keräämiä yksityisiä tietoja ei saa käyttää toiseen tarkoitukseen. Passeja varten kerättyjä sormenjälkiä ei siis saa käyttää rikostutkinnassa.

Ehkä sormenjälkirekisterin pitäjät odottavat Suomen sanoutuvan irti Euroopan ihmisoikeussopimuksesta.

Aina on myös tietomurron riski. Sormenjälkitietokanta olisi esimerkiksi identiteettivarkaille varsinainen aarreaitta.

Suomalaisia valvotaan entistä tarkemmin paitsi tietoverkoissa myös kaduilla ja toreilla. Valvontakameroita on ilmestynyt kaikkialle, ja lentokentiltä tutut huumekoirat nuuskivat (siirryt toiseen palveluun) jalkakäytävillä ohikulkijoita.

Huumekoiran ”merkkaus” riittää perusteeksi taskujen ja kassien tarkastamiselle ja mahdolliselle kotietsinnälle, jos taskuista ei löydy mitään. Mutta jos kotoakaan ei löydy mitään, kai valtio voisi korvata edes kotietsinnän jälkien siivouskulut?

Miksi huolestua, enkö luota suomalaiseen poliisiin? Kyllä, luotan, nyt, toistaiseksi, kuten suurin osa suomalaisista. Mutta olin koulussa historian tunneilla sen verran hereillä, että tiedän tilanteen voivan jonain päivänä muuttua.

Poliisien lisäksi pitää voida luottaa myös päättäjiin, poliitikkoihin, joiden säätämiä lakeja poliisit panevat toimeen. Ja poliitikkoihin suurin osa suomalaisista ei luota (siirryt toiseen palveluun), vaikka ovat itse heidät valinneet.

Yksityisyyttä ja muita kansalaisoikeuksia ei osaa kaivata, kun asiat ovat hyvin ja viranomaisiin ja päättäjiin voi luottaa. Niiden arvon ymmärtää vasta, kun luottamus pettää.

Viranomaisille ei kannata antaa hyvinä aikoina sellaisia valtuuksia, joita ei huonoina aikoina niin vaan saa pois.

Jyrki J.J. Kasvi

Kirjoittaja on TIEKE Tietoyhteiskunnan kehittämiskeskuksen tutkimus- ja kehitysjohtaja