Seppo Ronkainen on pannoittanut uransa aikana suden noin 300 kertaa. Hän on itseoppinut tutkija, joka ei ole saanut oppiaan perinteisesti koulunpenkillä. Juttu on julkaistu huhtikuussa 2017.

Tästä on kyse Luonnonvarakeskuksen tutkimusmestari Seppo Ronkainen pannoittaa ja seuraa ammatikseen susia. Hän on elänyt 19 vuodenkiertoa suden mukana.

Neljän miehen porukka pannoittaa susia Pohjois-Karjalan, Kainuun ja Pohjois-Savon alueella.

Ronkainen on pannoittanut Pohjoismaiden ensimmäisenä tutkijana suden ja kehittänyt tavan, jolla susi saadaan kiinni.

VieremäUskoisitko, jos sinulle kerrottaisiin miehestä, joka ulvoo täysikuun aikaan mäen päällä kutsuen sutta, ja jonka 5-vuotias tytär on silittänyt metsien julmimpana pidettyä petoa?

Seppo Ronkainen on elänyt jo toistakymmentä vuoden kiertoa suden mukana, eikä hän usko enää Punahilkka-satuihin tai pihamaalta tuhmia lapsia nappaavaan hukkaan. Hänen mielestään sinunkaan ei pitäisi.

Luonnonvarakeskuksen tutkimusmestari Ronkainen kävelee varmoin askelin metsäautotien päätepisteeltä kohti pellon laitaa. Katse kiertää maassa, jota täplittävät erikokoiset anturan painaumat. Ronkainen on paikalla tälle päivää jo toistamiseen, vaikka kello käy vasta kymmentä. Hän hyppäsi autonsa penkkiin ensimmäistä kertaa jo ennen aamukahvin tippumista huomatessaan tietokoneeltaan Vieremän Marttisenjärven lauman liikkuneen vain kilometrien päässä kotitalostaan.

Seppo Ronkaisen auton katolla on aina kahdet sukset. Hän tarkkailee susien jälkiä hiihtäen. Niko Mannonen / Yle

– Lauma on ollut tällä paikalla kaksi tuntia sitten, ja nyt sudet ovat muutaman kilometrin säteellä, jopa kauempana, mies kertoo ja nostaa katseensa maasta.

Ronkainen viettää vapaapäivää ja kalenterissa on tälle päivälle vain yksi meno. 5-vuotias tytär merkitsi sen kalenteriin jo muutama viikko sitten. Isän on lähdettävä uimaan nuorimman tyttärensä kanssa. Vasta tänään on ensimmäinen päivä pitkään aikaan, kun suunnitelman voi todella toteuttaa. Perheen isä on ollut kiireinen koko kevään. Nyt susien pannoitukset ovat viimein päättyneet tältä kevättalvelta.

Uransa aikana Ronkainen on pannoittanut 184 sutta ja pannoituskertoja on kertynyt noin 300, sillä useita susia on pannoitettu monta kertaa.

– Vuonna 1998 tulin silloiselle Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitokselle töihin tutkimusmestariksi. Ensimmäinen tehtäväni oli ottaa susia kiinni ja pannoittaa niitä. Pohjoismaissa ei oltu vielä pannoitettu yhtään sutta ja piti sitten miettiä, että miten se tapahtuu.

Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos on nykyisin Luonnonvarakeskus.

Susien gps-pantojen avulla kerättyä tietoa (siirryt toiseen palveluun) (Luke) hyödynnetään muun muassa susikannan runsauden seurannassa sekä reviirikohtaisen kannanhoidon suunnittelussa. Nuorten susien satelliittiseurannasta saadaan tietoa susien levittäytymisestä, vaelluksista ja asettumisesta uusille alueille.

"Susi alistuu ihmisen edessä"

Sydän hakkaa rasituksesta ja jännityksestä. Ronkainen roikkuu narun jatkona moottorikelkan jättämässä urassa ja suksien kärjet lähestyvät läkähtynyttä sutta. Miehellä ei ole aavistustakaan miten vastustaja suhtautuu tunkeutujaan, joka yrittää saada eläimen kiikkiin ja sitten laatikkoon.

– Ehkä pohjaa oli siinä, että tein vuosina 1993–1995 Oulun yliopistolle karhututkimusta, eli pyydystin neljä karhua, jotka pannoitettiin ja seurasin niiden liikkeitä, Ronkainen kertoo.

Ensimmäisellä kerralla mikään ei valmistanut Ronkaista siihen, mitä tapahtuisi sen jälkeen, kun hän oli eläimen kohdalla. Eläin tuli saada vielä alistumaan maahan ja kulkemaan laatikkoon.

– Meillä oli sellainen nukutusaine, jolla ei voinut nukuttaa rasituksessa olevaa eläintä. Se täytyi laittaa laatikkoon ja nukuttaa parin tunnin päästä.

Se on helpoin eläin käsitellä, että jos verrataan ilvekseen, ahmaan tai karhuun. Seppo Ronkainen

Susi alistuu, eikä tee isompaa vastarintaa. Se yllättää Ronkaisen niin, ettei hän muista omaa väsymystään. Laatikossa oleva eläin kannetaan metsäautotien laitaan, jossa se nukutetaan.

– Silloin en tiennyt sudesta juurikaan. Se oli pelottavaa. Susi on iso eläin ja silloin oli keli vielä aika kantava. Kun pääsin suolla suden viereen, minua jännitti. Nyt vuosien saatossa olen huomannut, että susi alistuu ihmisen edessä. Se on helpoin eläin käsitellä, jos verrataan ilvekseen, ahmaan tai karhuun.

Maija ja Jonna kiinni miesvoiman avulla

Suomen ensimmäisestä pantasudesta tulee Maija. Sen nimen Seura-lehti halusi antaa Suomen ensimmäiselle sponsoroimalleen pantasudelle. Heti Maijan jälkeen jää kiinni pahamaineinen ja häirikkösudeksikin kutsuttu Jonna.

– Aluksi oli ajatuksena, että saamme kiinni kaksi urosta, Seura oli päättänyt niiden nimiksi Matti Mainio ja Jussi Juonio. Niin ei kuitenkaan käynyt. Ensimmäiset pantasudet olivat naaraita, Seppo Ronkainen kertoo.

Parhaimmillaan yli 20 sutta otettiin kiinni moottorikelkan ja miesvoiman avulla.

– Se oli tosi kovaa hommaa. Siinä piti ruveta jo lokakuussa treenaamaan, eli juoksulenkkiä, hiihtolenkkiä ja käsivoimia, että pystyit olemaan tunti tolkulla kelkan perässä.

Videolla Seppo Ronkainen kertoo kehittämästään tavasta, jolla suden saa napattua kiinni pannoitusta varten.

Työ helpottui vasta nukutusaineiden kehittymisen myötä. Ronkainen suunnitteli ja valmisti myös pannoitusta helpottavan "vimpaimen" eli hirttosilmukan tapaisen apuvälineen suden nappaamiseen.

– Nyt nukutus hoidetaan itse. Meillä kolmella miehellä on lupa nukuttaa. Siihen piti käydä koe-eläinkurssi.

Tänä päivänä nukutusnuoli ammutaan suoraan moottorikelkasta tai helikopterista. Tänä keväänä Ronkainen työkavereineen on pannoittanut 14 sutta, ja suurimman osan helikopterin avulla.

Kiinniotettu susi varustetaan lähetinpannalla sekä korvamerkillä. Lisäksi eläin punnitaan, mitataan ja siitä otetaan muutamia karvoja ja sylkinäyte geneettisiin analyyseihin.

Peruskoulupohjalta tutkijaksi

Tänä päivänä Ronkainen tuntee suden sielunelämän. Oppi ei ole tullut koulunpenkkiä kuluttamalla, sillä hän ei ole käynyt kouluja sitten peruskoulun. Ronkaisen mielestä eläimeen ei tutustu täysin muutoin kun sen käyttäytymistä seuraamalla.

– Ei ole muuta tietä. Sudet tulevat todella tutuiksi vasta, kun olet niiden perässä. Eli vuosia seuraat niitä milloin piilokojusta, milloin jäljestä. Se on ainoa tapa, jolla saat varmuuden niiden käyttäytymisestä.

Ensimmäisinä vuosina pannat olivat VHF-pantoja. Liikkeitä ei voinut tuolloin seurata tietokoneen näytöltä. Silloin täytyi olla itse metsässä ja kävellä kilometrejä toisensa jälkeen.

– Suuntaimella katsottiin, että missä eläin on. Jälkiä kuljettiin vuorokauden tai kahden viiveellä. Kun kulkee samoja jälkiä kuin susilauma, niin silloin oppi ihan oikeasti mikä susi on ja miten se maastossa käyttäytyy.

Ihmisen toiminta ajaa suden pihaan

Mies myöntää, että myös hänen suhtautumisensa eläimeen on erilainen kuin alussa.

– Se on muuttunut valtavasti. Kun pääsin tähän työhön, se oli valtava elämys, että pystyin olemaan susien elämässä mukana, Ronkainen aloittaa.

– Susi on perhekeskeinen ja altis ihmisen toiminnalle. Sudelle pitäisi antaa oma rauha. Varsinkin syksyllä, kun ne opettavat pentujaan.

Ronkaisen mukaan ihmisen vaikutus on tänä päivänä niin kova, että rauhallista kolkkaa on hankala löytää.

Aikuisen suden tassu on suuri. Niko Mannonen / Yle

Jokainen on lukenut otsikoita kotieläimiä tappavista ja ihmisten kotipihoilla kiertelevistä häirikkösusista. Ongelma on todellinen, mutta Ronkaisen mukaan se on myös seuraus ihmisen toiminnasta. Usein pihoilla kiertelevät ja kotieläimiä lahtaavat hajallaan olevien laumojen pennut. Se on ongelman ydin.

– Metsäautotieverkostot ovat niin valtavat ja ihmisten toiminnot ovat vähän joka puolella. Se hajottaa laumoja ja sudet joutuvat olemaan erillään. Se ei ole pennuille tai lauman tulevaisuudelle hyvä asia. Susi olisi silloin enemmän susi, mitä enemmän ne saisivat olla rauhassa ja alfat opettaa pentuja.

Tarinat Punahilkasta ja luomakunnan järkkymisestä

Susiviha on juurtunut syvälle. Eläin on ihmisten mielissä vastakohtien ristitulessa. Jo pienet lapset kuulevat suloisesta Punahilkasta, joka joutuu pahan suden suuhun. Toiset taas ihannoivat viisasta ja vahvaa eläintä.

– Mutta eläinten suhteen täysin ymmärrän sen pelon. Ihminenhän pelkää – joku korkeita paikkoja ja joku pimeää. Laumoissa liikkuva susi on varmasti pelottava. Pelolle ei voi mitään. Sitä pitää kunnioittaa.

Netin keskustelupalstat kirkuvat vetoomuksia susien tappamisesta. Se on Seppo Ronkaisen mielestä surullista, mutta olemassa olevan tiedon valossa loogista.

– Luin vasta 1960-luvulla julkaistun kirjan, jossa oli juttua sudesta. Siinä sanottiin, että suden tullessa alueelle koko luomakunta järkkyy ja metsäneläimet etsivät piilopaikkoja. Se ei pidä ollenkaan paikkaansa. Susi on metsäneläin metsäneläinten joukossa, Ronkainen pohjustaa.

Niko Mannonen / Yle

Marttisenjärven lauman alueellakin hirven ja suden jäljet kulkevat rinnakkain. Hangessa menevät myös ahman jäljet.

– Eivät ne hirvet tästä lähde mihinkään. Kun käynnissä on saalistus, niin silloin saalistettava pyrkii menemään pakoon. Susi on hyvä saalistamaan, se ottaa joutuin eläimen, eikä ajata sitä. Jos siinä on useampi hirvi, niin sudet käyvät syömässä yhtä. Muut hirvet syövät siinä lähettyvillä omia ruokiaan.

Ronkainen painottaa, että luomakunta järkkyy enemmän ihmisen toiminnasta.

– Ihminen toiminnallaan on ihan eri kastissa. Kun ajatellaan hirveäkin, niin se väistää ihmistä aivan eri tavalla.

Tutkija ei kommentoi kaatolupia tai salakaatoa

Kainuun susikanta on tutkimusmestarin mukaan ollut aaltoliikkeessä. Susia on vähemmän kuin vuosiin.

– Kainuu on tuossa Venäjän rajalla, ja sieltä tulee kyllä täydennystä. Susi on kova lisääntymään, jos sitä ei säädellä millään tavalla.

Ronkainen nostaa esimerkiksi Kuhmon Vuosangan alueen.

– Jos sieltä häviää lauma, niin pian siihen tulee uusi, kuten täällä Marttisenjärven alueellakin. Susi on mieltynyt määrättyihin alueisiin ja ne täyttyvät aina.

Olin lukenut venäläisistä lukaaseista, jotka kutsuivat susia. Seppo Ronkainen

Tutkimusmestari ei ota kantaa siihen, tulisiko kaatolupia antaa enemmän.

– Ne ovat viranomaisten asioita ja eri tahot käsittelevät niitä. Tutkijat seuraavat susia ja ovat niiden perässä. Aihe on niin arka, että tutkijat ja susien seuraajat eivät siihen puutu.

Hän ei lähde myöskään ottamaan kantaa salametsästykseen, vaikka tiedostaakin ongelman.

Ronkaisen aseen tähtäin ei osoita enää suteen

Ennen ensimmäistä pannoitustaan Ronkainen oli ehtinyt suden kanssa kasvokkain jo muutaman kerran, vuosina 1982 ja 1996. Tuolloin hän oli liikkeellä aseen kanssa.

– 1982 iso urossusi oli tappanut alueella paljon kotieläimiä ja se laitettiin lippusiimaan. Olin kovakuntoinen, hiihdin kilpaa ja urheilin kovasti, joten oli sovittu, että minä lähden hiihtämään perään, jos se karkaa siimasta. Niin kävi, joten hiihdin sen kiinni ja ammuin. Silloin näin ensimmäistä kertaa suden, Ronkainen muistelee.

Sittemmin hän on ollut mukana suden lopettamisessa vain työtehtäviensä vuoksi.

– Olen ollut mukana työni puolesta ongelmasusien ja vaivaisten susien poistamisessa. Itse en ole pyssyä enää käyttänyt. Vain ajanut ja edesauttanut, että tällainen susi saadaan äkkiä ja kunnolla pois, Ronkainen kertoo.

Oli paksu lumi ja minä ajoin kelkalla suden viereen ja hyppäsin hankeen. Seppo Ronkainen

Jo lippusiimaan laitettua sutta jäljestäessään hän aisti eläimen poikkeuksellisen viisauden.

– Niissä loistaa viisaus ilman muuta, Ronkainen vakuuttaa.

Tuntuma on osoittautunut myöhemmin oikeaksi.

– Susi on kuljetuskoppaan laitettaessa kuin kiltti koira. Se vain katselee. Vastaavasti kun ilves tai kettu pistetään laatikkoon, niin se rupeaa tekemään sellaista levotonta liikettä. Kun susi näkee, että hänellä on tilaisuus paeta, niin se pakenee, hän jatkaa.

Ronkainen muistaa elävästi kolmannen pannoittamansa suden. Laumansa alfauros päästettiin operaation jälkeen aukean suon laitaan. Ronkainen avasi kuljetuskopin luukun ja oli 30 metrin päässä valmiina kameran kanssa. Susi kuikuili kopista ulos ja meni takaisin laatikkoon heti huomattuaan pannoittajansa seisovan suon laidassa.

– Vähän ajan päästä se tuli takaisin ja eteni metrin päähän. Se vielä katsoi minua ja sitten lähti menemään. Se meni kymmenen metriä eteenpäin ja jäi virtsaamaan. Silloinkin se vielä kuikuili syrjäsilmällä. Jossakin 20 metrissä susi lähti yhtä äkkiä täyteen laukkaan. Siinä nähtiin, miten susi käyttäytyy vaaratilanteessa. Se hallitsi itsensä täysin, Ronkainen muistelee.

Mies ulvoo kuin susi

Ronkainen ulvahtaa kolmannen kerran. Taivaalla mollottaa täysikuu. On täysin hiljaista, kunnes kauempaa kuuluu römeä urossuden vastaus. Pian ulvontaa yhtyy myös naarassusi. Venäjän puolelle vaeltaneet pantasusi Maija ja alfauros Ugri vastasivat Ronkaiselle. Tämä muisto on jäänyt pysyvästi Ronkaisen mieleen.

– Olin lukenut venäläisistä lukaaseista (ammattimainen sudenmetsästäjä), jotka kutsuivat susia. Testailin ulvomista silloin VHF-aikaan, Ronkainen kertoo.

– Jäin vähän kuin koukkuun siihen ja halusin opetella lisää. Opettelin naaraan ja uroksen äänet. Käytän kutsuvaa naaraan ääntä pentuja laskiessani ja uroksen ääntä myöhemmin, kun pennut ovat isompia, hän jatkaa.

Seppo Ronkainen kertoo videolla, kuinka hän oppi ulvomaan kuin susi.

Osaan susista on syntynyt vahvempi side kuin toisiin. Varsinkin oman alueen alfat ovat vieneet palasen pannoittajan sydämestä.

– Kyllä minulla on tietenkin tunneside tämän alueen alfoihin, Taruun ja Taroon. Niitä seurattiin monta vuotta. Alfauros Taro oli kuollessaan 11-vuotias. Se meni huonoon kuntoon loppuvaiheessa. Mennä köpötteli vain tuolla ja hampaat olivat todella heikot. Se oli hirveän arka susi. Esimerkiksi tietä ylittäessään se istui aluksi lauman kanssa 20 metrin päässä. Vasta täyden hiljaisuden tullen sudet pökäsivät yli. Eivät ne juuri tietä käyttäneet.

Oma lukunsa ovat myös Sotkamon Tipaksen lauma ja alfauros Silmäpuoli.

– Sen oikea silmä oli sokea. Siinä oli jotain kaihin tapaista. En tiedä oliko se synnynnäinen vika vai hirven polkaisema. Sillä oli oikein römeä ääni.

Kesäkuussa alkaa jälleen pentujen laskenta. Silloin Ronkainen vierailee suden pesällä. Susi on herkkä siirtämään pentunsa, varsinkin jos lähellä on ihmistoimintaa.

– Käyn laskemassa ne, otan DNA:n ja katson sukupuolen yleensä silloin, kun silmät aukenevat ja pennut ovat vielä ryömintävaiheessa. Pyrin siihen, että vanhemmat ovat jossakin muualla. Päällä ovat muovitetut vaatteet ja hengityssuojain.

Neljän petoasiantuntijan loistava yhteishenki

Pannoitukset tehdään neljän miehen voimin. Seppo Ronkaisen mukaan porukka on hitsautunut hyvin yhteen ja jokainen tietää tehtävänsä. Ronkaisen lisäksi ryhmään kuuluvat varpaisjärveläinen Leo Korhonen, kiuruvetinen Esa Leinonen ja Juuasta kotoisin oleva Reima Ovaskainen.

Päivät ovat kiireisiä varsikin helmikuun ja huhtikuun välillä. Nyt kun sudet on pannoitettu, on hetki aikaa huokaista.

Ronkainen myöntää, että välillä lyhyitä yöunia seurannut väsymys on saanut aikaan ärräpäitä ja kiristänyt hermoja.

– Muutamina viimeisinä vuosina olemme hitsautuneet kiinni. Kaikki vastoinkäymiset voitetaan ja hyvillä mielin mennään eteenpäin.

– Meillä oli Metsähallituksesta kuusi ihmistä opissa ja siellä ihmettelivät, että miten hyvä yhteishenki meillä on.

Seppo Ronkaisella on monia tarinoita pannoitustilanteista. Ensimmäisen sutensa hän kuitenkin nappasi hiihtäen. Niko Mannonen / Yle

Uusimpana tutkimuskeinona on ulosteesta kerättävä DNA, jonka avulla pyritään kartoittamaan muun muassa susilaumojen kokoa.

Miehet joutuvat laskelmoimaan tarkoin sen, missä saa pannoittaa ja missä ei. Käytössä ovat Metsähallituksen maat sekä osa metsästäjien alueista.

– Pannoitukset on sidottu metsästyslakiin (siirryt toiseen palveluun) (Finlex). Meillä täytyy olla alueella metsästysoikeus ennen kuin voidaan pannoittaa. Meidän pitää seurata, että milloin eläimet menevät alueelle, jossa voidaan toimia ajan hermoilla ja iskeä heti kun kelikin sallii. Pannoitusaika on tosiaan sellaista, että silloin ollaan jatkuvasti metsässä etsimässä ja seuraamassa. Alueemme on kuitenkin aika laaja, Pohjois-Karjala, Kainuu ja Pohjois-Savo, Ronkainen kertoo.

Vanha susi käveli itse koppiin

Ronkaisella on monia tarinoita pannoitustilanteista. Yksi niistä liittyy alfauros Taroon.

– Se oli varmasti neljäs kerta kun se otettiin kiinni. Oli paksu lumi ja minä ajoin kelkalla suden viereen ja hyppäsin hankeen. Viskasin vimpaimen vähän huolimattomasti ja susi pääsi siitä läpi. Jätin vimpaimen sivulle ja susi pyörähti ja pani kaulansa siihen. Työpari vain pyöritteli päätään.

Ronkaisella tuli sutta sääli, kun hän oli laittamassa sitä koppiin.

– Se oli jo vanha susi silloin, joten laitoin sen koppiin hellävaraisesti. Vimpain pyörähti taas pois sen kaulasta ja susi käveli itse koppiin. Se tiesi, ettei enää mahda mitään – On parempi tehdä näin. Pannoitus on sudelle kuitenkin aina negatiivinen asia, johon se ei halua joutua toistuvasti. Se pyrkii kaikin mahdollisin keinoin pakoon.

Pannoitustilanteessa ei ole ikinä tullut eteen eläimistä johtuvia vaaratilanteita. Vaarallisempaa on moottorikelkalla ajaminen. Kerran oksa puhkaisi Ronkaisen silmän, jonka näkö ei palaa koskaan täysin ennalleen.

Tunteja suden kanssa lumisessa poterossa

Vanhemmat sudet ovat pannoittajalle helpoimpia tapauksia, ja varsinkin urokset. Seppo Ronkainen muistaa vain yhden hankalan yksilön, joka ei millään antautunut kiinni.

Hänen mukaansa naaraat yrittävät kaikki mahdolliset temput ennen alistumistaan.

– Alfanaaras ja ylipäätään naaraat ovat hankalampia tapauksia. Se voi olla vähän kuten meissä ihmisissäkin, Ronkainen sanoo nauraen.

– Tuon otan kyllä takaisin, hän jatkaa pilkettä silmäkulmassaan.

Silti yksikään susi ei ole jäänyt ilman pantaa konstikkuuden vuoksi.

– Muistan kun virolainen mies oli minulla kerran opissa. Sain suden kiinni, ja annoin hänelle ja mukana olleelle suomalaismiehelle koordinaatit, että mistä meidät voi tulla hakemaan. He lähtivät tulemaan, ja virolainen laittoi koordinaatit omaan gps-laitteeseensa. Järjestelmä oli kuitenkin erilainen kuin meillä, Ronkainen kertoo.

Pannoittaja kunnioittaa sutta. Hänen mukaansa pedon pitäisi antaa elää rauhassa. Markku Karvonen / Yle

Jälkeenpäin miesten 19 kilometrin harharetki naurattaa, mutta tilanteessa odotus venyi tuskalliseksi.

– Olin kolme tuntia suden kanssa. Tuli kylmä, koska oli kova tuuli, ja kelkkaillessa pitää olla suht' vähissä vaatteissa. Poljin hankeen poteron ja laitoin suden sinne. Menin itse suden päälle makaamaan. Painoin sutta vimpaimesta ja makasin paikoillani. Odotin siinä kolme tuntia ja ajattelin, että jos he eivät tule 15 minuuttiin, niin minun on pakko laskea susi juoksemaan, Ronkainen kertoo.

Kaukaa kuuluva kelkan ääni sai kuin saikin tilanteelle onnellisen päätöksen. Tämäkin susi sai pantansa.

Ronkaisen mukaan alfanaaraan panta on aina pientä hampaanjälkeä täynnä, mutta alfauroksen pannassa ei ole ollenkaan.

– Se on siellä ylimpänä. Kyllähän se leikkii, mutta ei se anna purra. Laumassa alfauros ja alfanaaras ovat tasavertaisia. Monesti alfanaaras johtaa porukkaa, kun siirrytään alueelta toiselle ja alfauros on perässä viimeisenä.

Lapset ovat silittäneet sutta

Seppo Ronkainen haluaa siirtää vahvan luontosuhteen myös lapsilleen, 9-, 8- ja 5-vuotiaille tyttärilleen.

Miehen oman luontosuhteen juuret ovat myös lapsuudessa, kun isän ja veljien kanssa retkelle pakattiin lenkkimakkaraa.

– Muistan ensimmäiset kerrat, kun isän mukana lähdettiin kalaan. Meiltä oli neljän kilometrin matka isolle joelle, suvantoalueelle, missä isällä oli vene. Oltiin jopa yötäkin tulilla.

Tuolloin Pohjois-Savossa ei ollut suurpetoja: karhuja, susia tai ilveksiä.

– Tämä oli tyhjä alue suurpedoista siihen aikaan. Oikeastaan 1980-luvulla alkoi tulla karhuja, ilveksiä ja ahmoja. Ahmahan on ihan muutaman vuoden juttuja.

Suden tutkiminen on Ronkaiselle elämäntapa. Iso osa vapaa-ajasta kuluu myös luonnossa liikkuen. Niko Mannonen / Yle

Ronkaisen omat tyttäret leikkivät pihalla turvallisin mielin, vaikka suden jälkiä on löytynyt vain kilometrien päässä.

– Silloin kun tässä lähellä on ollut susipannoituksia, niin olen pyrkinyt, että he näkevät suden. Tavallaan oppivat, että se on eläin, ei sen kummempi mystinen peto. He voivat vähän silittää sutta, ja heille tulee tavallaan erilainen ajatus petoeläimistä. En ole huomannut, että he olisivat koskaan ulkona leikkiessään, pimeässäkään, ajatelleet, että susi on lähellä tai että pelottaa, Ronkainen kertoo.

– Se on niin paljon kasvatuksesta kiinni, että miten ihmisen luonne muovautuu. Olen kuullut sanontoja, jos lapsi on vähän ilkeä, jos et ole hiljaa tai kiltisti, niin susi vie. Sieltä tulee hyvin herkästi väärää signaalia lapsille. Sitä on aika vaikea korjata, hän jatkaa.

Pian pennut jättävät lauman

Ison pellon laidasta löytyvä tassunjälki on miltei naisen käden kokoinen. Ronkainen tietää Vieremän Marttisenjärven lauman rytmin.

Jäljistä ei voi äkkiseltään laskea ovatko pennut vielä lauman mukana.

– Lauma oli viikko sitten tuossa Kajaanin puolella. Noin tuhat neliökilometriä on alue, missä susilauma liikkuu. Neljä pentua ja pentuvahti, alfauros ja alfanaaras, Ronkainen luettelee.

Aamulla susien jäljistä ei voinut vielä tulkita, ovatko pennut jo jättäneet lauman. Jäljet mutkittelivat metsäautotietä pitkin kohti peltoa. Niko Mannonen / Yle

Muutamat yöllä sataneeseen lumeen painautuneista jäljistä ovat selkeästi pienempiä. Ronkaista kiinnostaa erityisesti se, ovatko pennut vielä lauman matkassa vai jo häipyneet omille teilleen.

– Alfanaaras synnyttää pian uudet pennut. Yleensä kuukautta aiemmin nämä aikaisemmat pennut lähtevät maailmalle ja laumaan jää yksi tai kaksi pentuvahtia. Siihen voi jäädä joko uros- tai naaraspentu. Yleensä heikoin ja pienikokoisin pennuista jää. Ei toki aina, joskus voi käydä toistenkin.

– Se on vähän sama kuin meillä ihmisillä. Toisille koti ja juuret ovat tärkeät, että ollaan pitempään siellä kotona. Toiset taas lähtevät maailmalle perustamaan omaa perhettä ja omaa laumaa, Ronkainen selittää.

Kolmen vuoden kuluttua eläkkeelle

Luonnonvarakeskuksen tutkimusmestarin Seppo Ronkaisen kotona tuoksuu vasta leivottu pannukakku ja alakerrasta kantautuvat leikkivien lasten äänet.

Ronkainen on täällä hetkellä 62-vuotias. Hän on ajatellut jatkavansa työssään vielä kolme vuotta.

– Sitten se ainakin loppuu. Minulla on niin paljon harrastuksia, että haluaisin keskittyä muun muassa luontokuvaukseen. Ei näissä hommissa jouda niitä hyviä kuvia ottamaan. Valon täytyy olla hyvä ja sitä ei ole aikaa odotella, vuoden 1996 luontokuvakilpailun voittaja sanoo.

Miehen ansiot ovat tunnettuja ympäri Suomen. Ronkaisesta on tehty dokumenttielokuva Hukkamies.

Kuvaamisen lisäksi Ronkainen maalaa, veistelee ja rakentaa. Aiheet tulevat jatkossakin luonnosta. Ronkaisen teoksissa juoksevat metsien pedot.

Myös Ronkaisen vaimo harrastaa luontokuvausta ja opiskelee luonnonvara-alaa. Suunnitteilla on yhteisiä projekteja.

– Kyllä minulla tekemistä on, mies vakuuttaa hymyssä suin.

Sitä ei voi epäillä. Isän katse osuu sohvalle, johon on määrätietoisesti aseteltu pieni uimapuku ja uimalasit. Nyt alkaa jo olla kiire. Tällä kertaa vesipedon perään.