Udenrigsminister Martin Lidegaard går nu ind for at ophæve EU’s våbenembargo mod Syrien. Det tilkendegav han tirsdag i et interview i Berlingske.

Danmark har hidtil været modstander af at ophæve embargoen.

Men udenrigsministeren ønsker nu at åbne for våbenleverancer sammen med vores allierede til den part i den syriske borgerkrig, han betegner som de moderate oprørere og ”de oprørsgrupper, vi tror på”.

Han traf i sidste uge nogle af deres ledere under et besøg i Tyrkiet.

Martin Lidegaards udspil er selvfølgelig motiveret af det forhold, at den syriske borgerkrig nu har varet i over 3 år og kostet 162.000 døde. Over 9 mio. af en befolkning på ca. 23 mio. er flygtninge eller internt fordrevne.

”Der må gøres noget!”

Både udenrigsministerens udtalelser i interviewet og flere af de følgende kommentarer fra de politiske partier bærer præg af den i umulige situationer velkendte politiker- (og avisleder-)betragtning, at ”der må gøres noget!”.

Denne betragtning og andre former for hændervriden er imidlertid sjældent et godt udgangspunkt for handling. Og da i særdeleshed ikke, når det drejer sig om Mellemøsten.

Det er heller ikke et godt udgangspunkt i denne sag – af flere grunde i denne sag:

De moderate er ingen magtfaktor

For det første, og helt grundlæggende, er der næppe ret mange med kendskab til Mellemøsten, der selv i deres vildeste fantasi vil betegne de moderate og (muligvis) demokratiske oprørsgrupper som nogen seriøs politisk eller militær magtfaktor i konflikten.

Læs også USA forlader Syrien og giver plads til farlige alliancer – men der er en forklaring på Trupms beslutning

Det skyldes ikke kun, at disse grupper ikke har våben nok.

Deres støtte i befolkningen er simpelthen meget begrænset.

Det samme gælder desværre også deres støtte i den øvrige arabiske verden.

Lidt polemisk kunne man jo spørge, hvor mange arabiske – og for dens sags skyld andre muslimske – frivillige, der har meldt sig under de moderate oprøreres faner. For der mangler åbenbart ikke arabiske eller muslimske frivillige blandt de yderliggående.

Hvem skal levere hvilke våben?

For det andet:Derud over kan man spørge, hvad det er for våben, man forestiller sig, der skal leveres og af hvem?

Det er i flere tilfælde sket, at de moderate grupper frivilligt eller ufrivilligt har overladt deres våben til ekstremistiske grupper.

Læs også Er vestlige “godgørere” overhovedet interesseret i at hjælpe syrere og palæstinensere?

Så leverancer af missiler til nedskydning af fly eller af antitank-våben står mildt udtrykt ikke særligt højt på listen over eventuelle amerikanske, britiske eller franske leverancer.

Hvad lettere våben angår, er der ikke meget der tyder på, at de skulle kunne blive udslagsgivende for en part, der i enhver henseende står meget svagt militært og politisk.

Men hvis nu man forestillede sig, at de vestlige lande ikke desto mindre forsynede de moderate oprørere med våben.

Derefter ville disse oprørere uden tvivl alligevel komme i militære vanskeligheder.

Ville vi så kunne modstå et forstærket pres for at gribe ind militært for at hjælpe dem?

Nej, der måtte i så fald ”gøres noget”.

Læs også Det varer længe, inden han atter kommer ud: Blev dømt for et kvart tons hash og besiddelse af en AK47 automatriffel

Så det er nok alt taget i betragtning bedre ikke at gå ind på denne glidebane.

En indskudt bemærkning om en radikal minister og brug af våben

En og anden vil i øvrigt nok undre sig over, at lige netop en radikal udenrigsminister er så ivrig efter at gribe til våben.

Men det er måske, fordi det er mindre kontroversielt at foreslå at svinge med sablen i Mellemøsten. Og det er også mindre kontroversielt at forslå det, når det er andre, der skal føre det ud i livet. Mindre kontroversielt end, når det drejer sig om dansk sikkerhedspolitik og problemer i vores eget nærområde, som jo efter hånden er ved at dukke op påny.

Ryan Crockers analyse: Konflikt mellem alawitter og sunnier

Den meget erfarne amerikanske diplomat og Mellemøstkender Ryan Crocker, der har været i Syrien samt været USA’s ambassadør i Libanon, Irak, Pakistan (hvor jeg havde ham som kollega) og Afghanistan, har ved flere lejligheder advaret mod amerikansk militær indgriben af nogen art i Syrien.

Han påpeger, at borgerkrigen dybest set er en konflikt mellem alawitterne og sunnierne. De udgør henholdsvis 10-13 procent og 74 procent af befolkningen.

Læs også Den mest pinligt fejlagtige bog nogensinde om Mellemøsten?

Denne konflikt har været undervejs siden alawit-styret under præsident Hafez al-Assad i 1982 uden skånsel slog et sunnioprør i byen Hama, ledet af Det Muslimske Broderskab, ned.

Byen blev beskudt og mellem 15.000 og 30.000 mennesker omkom. Ifølge Crocker er ingen løsning mulig, hvis den ikke indeholder forsikringer til alawitterne om deres overlevelse som samfund. Omvendt vil en sunnisejr betyde, at magten kommer i hænde på de allerværste sunni-ekstremister.

Ingen løsning før parterne er udmattede

Crocker ser desværre ingen lette løsninger. Han forudser, at borgerkrigen ligesom i Libanon (1975-90) først vil nå sin afslutning, når begge parter er udmattet.

I mellemtiden bør man i Vesten kun tænke på humanitær bistand og overveje ordningen af forholdene efter borgerkrigens afslutning. Man skal absolut ikke gribe ind militært; det vil kun gøre situationen værre.

Det er ikke muntre udsigter, men man skal ikke mindst på vores breddegrader vogte sig for at betragte borgerkrigen som en konflikt mellem det onde (Assad-styret) og det gode.

Læs også Det amerikanske angreb på en syrisk flybase var velovervejet – Trump havde to grunde til at gennemføre det

Her er der kun onde og meget onde på begge sider, i hvert fald når det drejer sig om dem, der på den ene eller den anden måde udgør magtfaktorerne.