I disse tider begrænser vi imamers ytringsfrihed, vi nægter statsborgerskab til muslimer med de forkerte holdninger, og flere og flere foreslår direkte at nægte indvandring fra alle muslimske lande. Vi har forladt ideen om at alle mennesker er født lige. Og med terrortrussel og integrationsproblemer peger alt på, at forskelsbehandlingen fortsætter. Og det er på alle måder en ekstrem farlig udvikling.

Der findes vel i det hele taget to grundlæggende menneskesyn: 1. At alle mennesker er født lige og derfor har samme rettigheder og 2. At forskelle på mennesker retfærdiggør forskellige niveauer af rettigheder.

Ideen om at alle har samme rettigheder findes både i liberalismen og socialismen (selv om konsekvenserne af den ide er vidt forskellige i de to ideologier) og har båret samfundets fremskridt de sidste århundreder. Det er den ide, man kan kalde universalisme: At alle mennesker har et bestemt sæt rettigheder, som er lige for alle.

Den ide har næsten altid været i kamp mod en etableret klasse, der ikke har villet afgive deres privilegier. Kongen og adelen mente, at de givet deres opvækst og arv var bedre rustet til at styre samfundet. De tabte kampen, og demokratiet blev født. De hvide mente, at de var de sorte biologisk og kulturelt overlegne. De tabte kampen. og slaveriet blev afskaffet. Mændene mente, at kvinderne ikke evnede at arbejde eller sætte sig ind i samfundsforhold. Også de tabte kampen, og kvinderne fik stemmeret og kom ind på arbejdsmarkedet. Kampen for lige rettigheder – både formelle og uformelle - er langt fra slut, men det må stå klart og tydeligt, at fundamentet for det moderne samfund ligger i troen på, at alle er født lige.

Men den modsatte fløj har altid stået stærkt. Der har til alle tider været en ide blandt dem med privilegier og magt, at de har en særlig ret til dem – og til at få mere af den. Man kan kalde ideen partikularisme – altså ideen om at det er den særlige (eller partikulære) situation, der bestemmer, hvem der har ret, og ikke et sæt almengyldige principper.

Det har som nævnt ovenfor ikke alene retfærdiggjort tyranni, slavehandel og undertrykkelse af kvinder, men har også været skyld i mange af historiens forfærdeligheder. Ligesom Hitler på den måde kunne retfærdiggøre drab på jøder, homoseksuelle og handicappede, så har Stalin, Mao og Pol Pot også kunnet retfærdiggøre, at bestemte mennesker skulle fratages deres rettigheder, hvis systemet skulle bestå. Første og anden verdenskrigs nationalisme er grelle eksempler på ideen taget til ekstremet. Men har vi først forladt ideen om lige rettigheder, så har man også banet vejen til de ekstreme konsekvenser, det kan have.

Der har allerede udbredt sig en ide om, at rettigheder er noget politikerne giver borgere. At vi danskere grundlæggende har flere rettigheder end udlændinge, fordi vi bor i en retsstat og demokrati, og derfor også har lov til at behandle udlændinge dårligere end danskere.

Det kommer både til udtryk i det formelle system - altså lovgivningen – ved alt fra at udlændinge ikke har ret til at købe sommerhus til, at vi begrænser udlændinges ret til fri bevægelse. Men vi kan også se det uformelle overalt: Hvis du eller dine forældre ikke er født og opvokset i landet, så skal du assimilere dig i den danske kultur, du har ikke samme krav til din mad som etniske danskere, og du skal i det hele taget tænke om dig selv som gæst i et fremmed land. Væk er al ide om, at det ene menneske er det andet lige.

Men rettigheder er jo ikke noget vi får. Det er noget vi har. Som vi er født med. Ligesom det er grundlaget for demokrati, at alle er født lige (husk bare Uafhængighedserklæringen: ”Vi anser disse sandheder for selvindlysende, at alle mennesker er skabt lige, og at de af deres Skaber har fået visse umistelige rettigheder, heriblandt retten til liv, frihed og stræben efter lykke.”), så er det også helt centralt i den moderne vestlige kultur, at vi alene skal dømmes på vores handlinger, ikke vores religion, køn, seksualitet, etnicitet osv.

I kampen mod islam prøver politikere og andre nationalister at fortælle danskerne, at ligheden alligevel ikke er selvindlysende. At vi, fordi vi er kulturelt og religiøst overlegne, kan trumfe dem andre kulturer og religioner. At vi, fordi vores system og levemåde er truet, kan retfærdiggøre at fratage andre mennesker deres rettigheder. For undertrykkelse kan altid retfærdiggøres og historien viser, at det som oftest lykkedes at lokke befolkningen med i undertrykkelsen af ”de andre”. Så hvorfor skulle det ikke gå sådan denne gang?

Og det er det, der er farligt. Det er ikke islamisterne, der er truslen her. Det er ikke tosserne ude på den ekstreme højrefløj, der er den virkelige fare. Det er i stedet de politikere, der i beskyttelsen af vores system, tager bid efter bid af vores rettigheder fra os. For det er dem, der overbeviser den brede befolkning om, at der virkelig findes et ”dem” og ”os”. Det er dem, der siger, at rettigheder ikke fungerer i den virkelig verden.

Ja, og så er det dem, der lærer os, at vi ikke alle er født lige.