Engang glædede jeg mig til at lære, til at blive klogere på verden, til at komme ud og gøre en forskel en dag. Men så kom præstationsræset, skriver gymnasieelev

DETTE ER IKKE et eller andet patetisk forsøg på at få foræret en dosis medlidenhed, men et håb om forståelse på mine og mine medstuderendes vegne. Jeg vil påstå, at dette er letgenkendeligt for størstedelen af mine jævnaldrende.

Da jeg voksede op, startede i 0. klasse og skulle til at begynde i folkeskole, glædede jeg mig til at lære. Jeg glædede mig til at blive klogere på verden, til at komme ud og gøre en forskel en dag, når jeg havde arbejdet mig op i uddannelsessystemet. Jeg tog glædeligt mine lektier med hjem til mine forældre, som sad og hjalp mig om aftenen efter maden. Vi udvekslede viden, og jeg blev klogere. Så klog, at jeg uden yderligere tanker, kunne stille mig op foran klassen og fremlægge mine besvarelser. Jeg var klar på verden.

Det var dengang, hvor karakterer og hele idéen om et gennemsnit var noget, der først skulle afgøres langt ude i fremtiden. Dengang hvor forståelsen blev vægtet højere end præstationen.

Hvor blev denne tankegang af?

I dag går jeg i 2.g på gymnasiet, og forleden var jeg blevet syg, hvilket jeg egentlig har været over en længere periode.

Jeg har været forkølet i noget, der svarer til en evighed, for hvad betyder tre mindre søvntimer, når man ikke får fravær for næste skoledag? Til sidst tog jeg mig sammen og tog en sygedag, som jeg fortrød, allerede da jeg vågnede. Et hav af dårlig samvittighed strømmede ind over mig, selvom jeg valgte at tage hensyn til mit eget helbred. Det burde man vel i al almindelighed gøre, ikke?

Hele grundtanken med det almene gymnasium/STX, jeg går på, er at skabe en almen dannelse hos eleverne, men alligevel er frygten for at begå sig forkert så omfattende på så mange områder. Hvem har lyst til at svare forkert? Ingen. Hvad sker der, når man ikke føler sig god nok? Hvordan skal man undgå at føle sig defineret af en karakter, som man får på baggrund af sine handlinger i timerne?

Det er vigtigt at fokusere målrettet på sin skolegang, da den udformer den enkeltes fremtidsmuligheder, men det er mindst lige så vigtigt at fokusere på sine sociale og familiære relationer, at opretholde sit personlige velvære, sove minimum otte timer om natten (hvordan skal dette kunne nås?), spise sundt og varieret samt have overskydende tid til at pleje sig selv. At have så mange bolde i luften på samme tid kan tage overhånd og give en følelse af en uoverskuelig tilstedeværelse.

For at være ærlig, så er jeg træt og udkørt. Jeg er træt af at være stresset, selv når der intet reelt er at stresse over. ”Stresset”, ”presset”, ”travlhed” er ord, jeg hører alt for tit i sammenhæng med mig selv og mine jævnaldrende på gymnasiet, når vi indbyrdes snakker. Der er nemlig ikke kun et ræs om at få de bedste karakterer givet af lærerne i de forskellige fag. Det gælder også andre og langt mere abstrakte størrelser:

Hvem fik den bedste karakter i mundtlig dansk? Hvem har den største sociale omgangskreds? Hvem har det mest velovervejede outfit på? Hvem har overskuddet til at skabe den bedste struktur? Hvem er i god tid med sine afleveringer?

VI SKAL VÆRE DET HELE, og vi vil så gerne være de bedste udgaver af os selv. Vi vil gerne være spændende, kunne inspirere, danne stærke venskaber, bliver anerkendt, blive hørt, kunne hjælpe og bruges til noget nyttigt.

Min generation er empatisk, sympatisk og eftertænksom, men oftest er der et tidsmæssigt pres med lektier til fem moduler og fire afleveringer på en uge, der gør, at dette ikke kan skinne ordentligt igennem. Vi er ikke dovne og uoplagte, vi er trætte og udkørte. Vi vil så gerne, og derfor ligger nogle af os vågne til sent ud på natten, fordi vi frygter ikke at leve op til dette. Hvad er vi, og hvad har vi opnået, hvis vi dumper en eksamen, ikke får et højt nok gennemsnit til universitet eller har en for snæver kulturel forståelse til kvote 2? Som tidligere nævnt, vil jeg gerne søge ind på psykologistudiet, som kræver et gennemsnit på 11,1, men mit gennemsnit ligger stadigvæk en lille smule under dette. Jeg er så rædselsslagen for, at jeg ikke klarer den på kvote 2. Hvis ikke, hvad så? Der er så evigt mange spørgsmål, som jeg endnu ikke har fået svar på.

Jeg er velvidende om, at ansvaret kun kan forefindes hos os, men hele dette ”karakterræs” er en næsten uoverskuelig opgave at skulle leve op til, når vi endnu befinder os i en identitetskrise om vores egen eksistens.

Jeg er i hvert fald udmattet af at vågne op om natten, fordi jeg konstant føler, jeg mangler noget. Jeg føler, jeg er bagud, selvom jeg anser mig selv som relativt flittig og ved, at lektierne er vigtige for at kunne følge med. Alligevel overtager min hovedpine, mine rystende hænder og min hukommelse svigter mig til tider, når jeg i en presset situation igen tvivler på, om mit input kan benyttes til noget konstruktivt.

Jeg mangler tid til et pusterum, hvor jeg bare kan få lov til at være mig. Jeg mangler et sted at samle mine tanker, så de ikke forsvinder i mængden med alt det, der blot tåger mit overblik.

Christoffer Koch Andersen er gymnasieelev.