Stor var postyret blandt mange især kulturradikale og venstreorienterede meningsmagere, da dagbladet BT for nylig bragte en artikel, hvor man konstaterede, at en stor del af de politikere og debattører, som offentligt ytrer, at Danmark burde tage imod flere flygtninge og indvandrere, selv bor i privilegerede enklaver langt væk fra de områder, som er mest belastet af parallelsamfund og fejlslagen integration.

Eksempelvis kaldte bloggeren David Trads, som var nævnt i BT, avisens historie for »sludder og vrøvl«, bedyrede at han har et meget stort netværk blandt indvandrere og efterkommere og slog desuden fast, at det ikke giver »mening at antyde, at man ikke kan skrive om noget, fordi man bor et bestemt sted eller ikke er et eller andet.«

Det sidste har David Trads fuldstændig ret i. Det er et stærkt problematisk synspunkt, at man ikke er kvalificeret til at mene noget om sager, man ikke selv er en del af.

Netop dette har været omdrejningspunktet for en stor del af den identitetspolitiske dagsorden, som har hærget over de senere år herhjemme og i udlandet - ikke mindst i Sverige. Og som blandt andet ramte litteraturdebatten forrige år, hvor det synspunkt blev ført til torvs, at hvide, privilegerede heteroseksuelle mænd dybest set ikke er kvalificerede til at skrive om og mene noget om bøger, hvis indhold trækker på erfaringer gjort af eksempelvis sorte, kvinder, homoseksuelle.

De har oplevet en undertrykkelse, som hvide mænd ikke formodes at have oplevet på egen krop, hvorfor sidstnævnte gør bedst i lukke arret og lade andre, der i kraft af deres identitet er mere personligt kvalificerede, udbrede sig om slige sager.

Den slags kan kort og godt beskrives som en moderne form for segregation, der er præcis det modsatte af et åbent samfund, hvor mennesker uanset baggrund, race, køn, seksuel observans eller lignende uhindret og på lige fod kan interagere, herunder også i samfundsdebatten. Så grundlæggende har David Trads ret i sin kritik: Det er ikke rimeligt at skyde folk i skoen, at de bor et bestemt sted, blot fordi de har en bestemt holdning til den ene eller den anden sag.

NÅR DET GÆLDER flygtninge- og indvandrerdebatten er det imidlertid præcis folk som Trads, der selv er årsag til, at nogen finder det fornødent at pege på eksempelvis folks bopæl som en relevant faktor i bedømmelsen af deres holdninger. For der er en lang række politikere og debattører, som har gjort netop indvandrerdebatten til et spørgsmål om personlig moral. Altså: Går man ind for en større indvandring, indtager man det moralsk korrekte standpunkt. Har man et andet synspunkt, er man amoralsk og fremmedfjendsk.

Ved at positionere folk på den måde gør man netop holdninger til et moralsk anliggende for den enkelte, ikke til en del af fornuftsstyret debat om, hvilken politik der skaber det bedste og mest velfungerende samfund. Og så risikerer man at blive skudt i skoene, at den høje moralske hest, man har placeret sig på, i virkeligheden er en dobbeltmoralsk hest...

Hvad med i stedet at tilføre debatten en dosis ærlighed, når den nu engang er åbnet? For er sandheden ikke, at mange af os netop har bosat os i mere eller mindre beskyttede enklaver, fordi vi skønner, at det er bedst for vores familie? Selv rykkede vi fra Nørrebro, da ungerne skulle i skole. Blandt andet fordi vi ikke ville gøre dem til forsøgsdyr i integrationsbestræbelserne på skoler med måske 95 procent tosprogede børn. Sig dog den slags åbent. Og så kan man øvrigt frit mene, hvad man vil. Hvor end man bor.