Diplomatisk krise mellem Danmark og den arabiske verden. Dannebrog i flammer. Internationale optøjer. Død og ødelæggelse. Og ikke mindst en handelsboykot, der kostede dansk erhvervsliv milliarder.

Få har glemt Muhammed-krisen, som brød ud i slutningen af 2005. Da slet ikke det officielle Danmark, som ifølge Ekstra Bladets politiske kommentator Henrik Qvortup er oppe på stikkerne, fordi man frygter en gentagelse som konsekvens af Rasmus Paludans demonstrationer.

- Det, jeg hører, er, at såvel Udenrigs- som Statsministeriet følger situationen særdeles tæt, fordi sagen indeholder samme ingredienser, som førte til Muhammed-krisen for 13 år siden. Det er opskriften på noget, der kan eksplodere, siger han og henviser til, at internationale medier beskriver urolighederne.

- Og hvad er opskriften?

- Vi har at gøre med nogle muslimer, som føler sig trådt over tæerne, og muslimske lande, som ikke kan forstå, hvorfor staten ikke blot griber ind mod Paludans provokationer. Det forstod heller ikke, hvorfor staten ikke greb ind mod de aviser, som trykte tegninger med Muhammed med en bombe i sin turban, siger Qvortrup.

- Så ministerierne er ekstremt nervøs for, at sagen fyrer så meget op under visse ømfindtlige muslimske lande, at vi kan få en gentagelse af Muhammed-krisen, der kostede Danmark milliarder af kroner i tabt eksport.

- Hvad gør ministerierne så for at forhindre en gentagelse?

- Det er en djævelsk svær disciplin. De kan jo ikke forbyde tossen Paludan at stå og brænde Koranen af. Det kan myndighederne ikke, fordi blasfemiparagraffen i 2017 blev afskaffet af den siddende regering. Den havde været meget brugbar i dag. Havde man stadig haft blasfemiparagraffen, kunne man have brugt den til at stoppe Paludan i at forhåne islam. Eksempelvis når han omtaler Koranen som en luderbog, eller når han skriver om profeten Muhammed, der bliver analt bollet af en hund, mens han selv trænger ind i en gris.

- Men hvad gør de konkret?

- De forsøger at forklare udlandet fakta, samt hvorfor de ikke kan stoppe Paludan. De forklarer, at de ikke støtter hans ytringer. Desuden ser vi på Twitter statsminister Lars Løkke Rasmussen med et primært budskab om, at han ’tager kraftig afstand fra Paludans meningsløse provokationer, der ikke har andet formål end at så splid.’ Først derefter skriver han ’mød ham med argumenter - ikke med vold.’ Det er ikke tilfældigt. Han kommunikerer nok så meget til udlandet som til en dansk offentlighed.

- Hvor stor er risikoen, vurderer du, for at det faktisk udvikler sig til noget, der minder om Muhammed-krisen?

- Sidst gik der et halvt år, fra tegningerne blev trykt, til det brød ud i lys lue. Det eskalerede, da internationale medier begyndte at beskæftige sig med tegningerne. I denne sag er udenlandske medier allerede begyndt at interessere sig for sagen. Imod taler, at det sidst var de anerkendte dagblade, der provokerede. Denne gang er det en tosset, forpjusket advokat.

- Paludans religionskritik er formelt lovlig. Det er det ikke, når flokke begår optøjer i et voldsorgie. Hvorfor retter forargelsen sig ikke også mod volden?

- Det kan også i en dansk kontekst forekomme paradoksalt. Men konteksten er ikke dansk. Sidste gang var muslimske lande udelukkende vrede over, at profeten var blevet trykt med en bombe i turbanen. Den vold, vi ser nu, tjener som middel til, at samme lande får øjnene op for, at der render en hadprædikant rundt og provokerer islam.