Mohamed Omar

En ny fatwa utfärdades i februari i år mot den brittisk-indiske författaren Salman Rushdie. Sex hundra tusen dollar utlovas till den som verkställer dödsdomen. Den nya fatwan kom på årsdagen av den första som utfärdades 1989 efter att Rushdie publicerat romanen Satansverserna.

Det står ett vitt hus längs Fyrisån på Västra Ågatan i Uppsala som kallas Olympen. Det är mest känt genom Ture Nermans studentroman med samma namn från 1913. Huset är granne med Anatomicum i söder och S:t Lars katolska kyrka i norr. Uppsala var och är en stad med många poeter. De koraniska satansverserna – verserna som inte kom med i Koranen – är dock inte sataniska i den meningen att de narrar Gud eller religionen. Verserna präglas istället av en försonande ton och ett pragmatiskt sätt att se på metafysiska sanningar. Som den svenske orientalisten Tor Andrae skriver i sin Muhammedbiografi (1930) berodde Muhammeds framgångar till viss del på hans ”koncilianta klokhet”.

”Åjo”, skriver Nerman, ”det fanns ganska ansenligt med skalder på den tiden i Uppsala.” I de skröpliga kåkarna ”sköt nya skaldeämnen opp” som ”svamp i höstvätan”. Men det var inte alla skalder som fick ner sina visioner på papper. Studentstaden Uppsala är ju både löftenas stad och tragediernas. Hit kom unga människor för att förverkliga sina drömmar – vissa lyckades, andra misslyckades. Så var det också med skalderna. De största dikterna kanske dog med sina diktare på en dragig vind och förblir okända ännu idag, ja, som Nerman skriver i berömda fredsdikt ”Den vackraste visan om kärleken”:

Den vackraste visan om kärleken

kom aldrig på pränt.

Den blev kvar i en dröm på Montmartre

hos en fattig parisstudent.

Det gör detsamma om skalden är en fattig parisstudent eller en uppsalastudent, eller om scenen för hans död är en kall vindskupa eller en lerig skyttegrav. Saken är den att studenten dör innan det mästerverk som låg gömt i hans hjärta hann bli känt. Nermans dikt är en hyllning till alla de pojkar som gick under skyttegravarna fast de hade så mycket kvar att ge till sina samhällen. Men den ansluter också till tanken att de bästa dikterna är de oskrivna. De skrivna är bara dåliga kopior.

På 90-talet aspirerade jag själv på titeln poet. Det var 1900-talets fin de siècle och vi, den ironiska generationen, var svartklädda och dekadenta. Vi drack rödvin, rökte på caféerna och läste serietidningen Sandman av nördkulturens rockstjärna Neil Gaiman. I Gaimans drömvärld fanns Luciens bibliotek där alla böcker som aldrig blev nerskrivna förvarades. För sin kråka Matthew berättade Lucien om en av dessa böcker: ”The Complete Poe. All the books and tales, and plays and poems he never wrote, all of there.” I det biblioteket finns alla böcker jag fantiserade ihop under denna ungdomstid – och efteråt – och de är mycket bättre än de som jag har gett ut!

I augusti 2012 anordnade jag ett föredrag i Uppsala med författaren Carl-Göran Ekerwald. Han är väldigt förtjust i persisk poesi och har till och med lärt sig en del persiska. Men denna gång skulle han berätta om andeskådaren Swedenborg. Jag brukar skämtsamt säga att araberna har sin profet i Muhammed medan svenskarna sin i Swedenborg. De vet att uppskatta sin, men vi vet inte att uppskatta vår. Det är ju för det mesta tomt på besökare vid graven i Domkyrkan. Vid Muhammeds grav i Medina i Arabien däremot kryllar det av pilgrimer.

Ekerwald var väldigt sysselsatt med Bibeln under den perioden, han arbetade på boken En fritänkare läser Bibeln (2014), och frågade mig vilka verser i Koranen jag tyckte mest om. Jag funderade ett tag innan jag sa: ”De vackraste verserna kom inte med”. Han tittade förvånat på mig. ”Vilka då?” undrade han. ”Satansverserna”, sa jag med ett mefistofeliskt leende. Jag visste att Ekerwald skulle tycka om den typen av klurighet. Han kände väl till Ture Nermans dikt. Han känner också till att ett av Satans främsta kännetecken i den islamiska traditionen är fritänkeri. Ett populärt värv bland muslimska lärda både förr och nu är att skriva kataloger över sekter och kätterier. En av de lärda som ägnade sig åt detta hette Sharastani och levde på 1100-talet. Hans bok Kitab al Milal wal Nihal, som klargör för de olärda vilka som skall inträda i himlen och vilka som skall kastas i helvetet, är något av en klassiker.

Den värsta sortens kättare kallade han mustabidd bil-rai, det vill säga ”fritänkare”. Det var sådana som inte kände sig bundna till någon gudomlig uppenbarelse eller något prästerskaps föreskrifter, utan tänkte helt själva. Dessa människor var livsfarliga och måste bekämpas med alla medel, menade Sharastani. Den första fritänkaren var Satan själv och de mänskliga fritänkarna var inspirerade av honom. Satans största synd var att han tänkte själv istället för att hålla sig till Guds befallningar. Han dristade sig till och med till att ifrågasätta Guds klokhet.

Sådant uppförande kallade Sharastani ”fåfänga”. Hur kan man vara så dum att man tänker själv när det finns en allvis gud att rätta sig efter? Sharastani framställer alltså Satan som urbilden för alla fritänkare. Därför är Satan också den förste att förbannas och stötas bort av Gud. Många år senare lägger den ryske anarkisten Bakunin fram samma tanke i pamfletten Gud och staten (författad 1871, men utgiven först 1882). Här hyllas Satan som ”den evige revoltören, den förste fritänkaren och världarnas befriare”.

I Swedenborgs drömdagbok berättar den excentriske, svenske profeten om ett möte med en satan, en liten djävul. Swedenborg frågar dennes yrke och får till svar: ”Jag är filosof”. Som en bekräftelse sätter satanens älskarinna, skön som Afrodite, en lagerkrans på hans huvud. Och i Olof Lagercrantz’ Swedenborgsstudie förklaras denna scen med att satanen står som ”representant för upplysningstidens gäckeri och frigörelse”. Satan som rebell och skarpsinnig och vanvördig, kritisk tänkare är en gestalt känd i både den judekristna och den islamiska traditionen.

De koraniska satansverserna – verserna som inte kom med i Koranen – är dock inte sataniska i den meningen att de narrar Gud eller religionen. Verserna präglas istället av en försonande ton och ett pragmatiskt sätt att se på metafysiska sanningar. Som den svenske orientalisten Tor Andrae skriver i sin Muhammedbiografi (1930) berodde Muhammeds framgångar till viss del på hans ”koncilianta klokhet”. Profeten visste att offra principer när det kunna gynna den större saken. Det hände till exempel ganska ofta att han kom med en ny vers när omständigheterna förändrats och de gamla inte höll längre. ”Så ofta vi upphäva en vers eller låta den råka i glömska”, låter Muhammed sin Gud säga i Koranen, ”sätta vi en bättre eller en likadan i stället…”

Muhammeds följeslagare fick dock inte denna klokhet i arv efter hans död utan har för det mesta halsstarrigt hållit fast vid Koranen så som den var när den sammanställdes. I flera yttranden av Muhammed framställs också sådan fanatism som en dygd. Det var bara Muhammed som fick ändra i Koranen.

Satansverserna är enligt mig oerhört vackra, språkligt såväl som moraliskt. De flesta svenskar är bekanta med namnet ”Satansverserna” som titeln på en hädisk roman av Salman Rushdie. Den iranska regimen förnyade nyligen dödsfatwan mot honom. Jag har försökt läsa den men inte kommit så långt. Jag har upplevt den som tråkig och långrandig. Till skillnad från romanen är de ursprungliga Satansverserna korta och kärnfulla. Den som inte är bekant med Satan som symbol för fritänkeriet kan få för sig att verserna ska vara förskräckliga och skrämmande. Men de är inget av detta utan förkunnar tvärtom den kompromissvilja och tolerans, ja, Muhammeds koncilianta klokhet, som är motsatsen till den fanatism som har gett muslimer så dåligt rykte i väst.

Profeten Muhammed hade på 600-talet e. Kr. börjat predika en ny religion för sina landsmän. Det viktigaste i hans budskap, som var mycket influerat av judendom och kristendom, var den rena och stränga monoteismen: Gud är en. Detta blev inte så väl emottaget av araberna, vilka till större delen utgjordes av polyteister. De dyrkade både gudar och gudinnor. Det fanns ett myller av kultorter och i flera av dem vördade man ”himmelska stenar” som påminde om den svarta stenen i Mecka. I Mecka ska det förutom en sten ha funnits hundratals gudabilder, som tragiskt nog blev förstörda när muslimerna tog över. Så förstörelse av gamla skulpturer är inget som Islamiska staten (IS) och Al-Qaida har hittat på.

Men det var inte bara tempel och idoler som utplånades av den nya religionens anhängare, utan även den arabiska skatten av myter, hymner och dikter, ja, som Andrae skriver i sin Muhammedbiografi: ”När det gäller den diktning som ägde religiös eller magisk natur tillkommer också den omständigheten att islam genom sin fiendskap mot den gamla religionen kraftigt bidrog till att utplåna resterna av all förislamisk litteratur, i vilken de gamla gudarna omnämndes.”

Det hade dock inte behövt gå så illa. Den nya och den gamla religionen hade kanske kunnat samexistera, nämligen om den toleranta och försonliga sida som Muhammed uppvisade i Satansverserna hade kommit med i Koranen. Så här lyder de i min egen översättning från engelska:

Har ni besinnat al-Lat och al-Uzza,

och Manat, den tredje och sista?

Dessa är de högtflygande tranor

till vars medling vi sätter vårt hopp.

Dessa tre arabiska gudinnor, al-Lat, al-Uzza och Manat, kallades också ”Guds döttrar” och dyrkades med stor iver av meckanerna. Numidiska tranor eller gharaniq som de heter i originalet, ansågs kunna flyga högre än andra fåglar och symboliserade därför adel och upphöjdhet. Dessa komplimanger måste ha smickrat polyteisterna. I dessa verser visar Muhammed att han kunde kompromissa med sin stränga monoteism och tillåta araberna att behålla sina gudar som medlare. När Muhammed kom med dessa verser såg det ut som han skulle kunna nöja sig med att bara reformera den gamla religionen utan att utplåna den. Allah var visserligen den högste guden, men de andra fick finnas. Muhammed hade sträckt ut en hand.

Men detta vackra tillstånd av tolerans, fred och försoning varade inte länge. Efter ett tag kom Muhammed tillbaka och förklarade att dessa verser kom från Satan och inte från Gud. Han drog tillbaka den utsträckta handen. Därefter började han och hans lärjungar att tala nedsättande och hånfullt om arabernas gudar. Splittringen blev bara värre och så småningom utbröt krig och Muhammed förklarade att det var en helig plikt att utrota månggudadyrkarna. Det näst sista kapitlet i Koranen i kronologisk ordning är enligt de flesta Koranlärde det nionde där vi finner de infama svärdsverserna: ”så döda månggudadyrkarne, varhelst I finner dem” och ”Strid mot dem, som ej tror på gud och den yttersta dagen”. De riktigt skrämmande verserna i Koranen kommer alltså från Gud och inte från Satan!

De verser, som alltså påstås ha kommit från Satan, är alltså i min mening mer moraliskt högtstående än de som påstås ha kommit från Gud och som befaller att de gammaltroende araberna ska dödas. Gud blev nu en så avundsjuk härskare att Han inte nöjde sig med att vara högst i rang – ingen rival, oavsett hur ringa och hur ödmjuk, fick finnas vid hans sida. Upphöjd är Han i sin ensamhet. Muhammed gav med andra ord Satan äran för några av sina bästa verser. Det är inte utan att man kan känna något av den ”Sympathy for the Devil” som Rolling Stones sjunger om i sin låt från 1968.

Den vackraste visan om kärleken, skriver Nerman, ”skulle ha lyst över länderna”. Satansverserna, om de hade kommit på pränt, det vill säga blivit en del av Koranen, hade lyst med toleransens ljus i islamvärlden. Men istället finns det muslimer som skäms så mycket över dessa Satansverser att de har försökt sopa dem under mattan. De finner det komprometterande att profeten, som de håller för ofelbar, inte kunde skilja på Satans och Guds röst och att han kunde komma med en uppenbarelse en dag bara för att upphäva den en annan.

Men jag ser inte att man behöver skämmas. Jag tycker man ska försöka göra någonting av dem. Här finns ett frö till en tolerant och inkluderande teologi. Det kanske skulle gå att hävda att Muhammed hade rätt första gången? Satansverserna uppvisar ju en sida av Muhammed som vi är i djupt behov av när hans nutida lärjungar förföljer och dödar människor de betraktar som ”månggudadyrkare” och fortsätter, efter 1400 år, att förstöra andra religioners tempel och bilder.

Om jag vore redaktör för en ny utgåva av Koranen skulle åtminstone jag låta de vackraste verserna komma på pränt. Jag är ganska övertygad om att Ture Nerman, som i religiöst hänseende var fritänkare, hade tyckt mer om denna utgåva än den befintliga. Med allt sitt fritänkeri och sin antiklerikalism hade han öga för de goda berättelser och den vackra poesi som finns i de kristnas heliga skrift. ”Det finns härligt vackra saker i den”, utbrast han en gång. Jag tror att han hade sagt ungefär samma sak om både Satansverserna och de poetiska stycken som faktiskt kom med i Koranen.

Från muslimer hör man ofta att Koranen är världens bästa bok. Ja, liksom islams allsmäktige Gud saknar den rivaler. Ingen bok är dess like. För mig visar detta påstående att Muhammed inte var särskilt bevandrad i litteratur. Hade han läst Platon eller någon annan av de grekiska filosoferna eller diktarna hade han nog varit mera ödmjuk. Och med alla bra böcker som har kommit ut efter Koranen blir detta påstående än mer absurt. För övrigt tror jag inte att den bästa boken finns i vår värld överhuvudtaget utan i Luciens bibliotek.