Suomen ja Ruotsin puolustusliitto näyttää tällä hetkellä yhtä todennäköiseltä kuin maailmanrauha. Euroopan unionin armeija ei ole aivan yhtä todennäköinen, kirjoittaa Jari Tervo blogissaan.

Yleisradion vaaligallerian katsotuimmassa videossa Piraattipuolueen Hansi Harjunharja polttohautaa vanutupolta näyttävän lemmikkigerbiilinsä. Toimittaja kysyy häneltä Nato-kantaa: ”Nato, kyllä vai ei?”

"Nato… Nato… kyllä vai ei. Toistatko kysymyksen?" Harjunharja pyysi, muttei vastannut.

Näin lappilainen kansanedustajaehdokas tuli määritelleeksi Suomen ulko- ja turvallisuuspoliittisen linjan. Nato-kysymys ei ole nyt ajankohtainen, koska se ei ole koskaan ajankohtainen. Euroopan unionin oma armeija on taas polttavan ajankohtainen ja vaatii välitöntä vastausta. Sehän on perustamista vaille valmis.

Suomen ulkopoliittiselle johdolle kelpaa linjaratkaisuksi vain sellainen turvajärjestelmä, jota ei ole olemassa. Mitä epätodennäköisempi järjestelmän synty on, sitä lämpimämmin Suomi sitä kannattaa.

Suomen ja Ruotsin puolustusministerit julkistivat viime kuussa suunnitelman maitten puolustusvoimien yhteistyön tiivistämiseksi. Puhuttiin yhteisestä turvallisesta tietoverkosta, yhteisistä meri- ja ilmavoimien osastoista ja yhteisistä meri- ja ilmavoimien tukikohdista.

Ainakin suomalaisten silmissä siinsi yhteinen puolustusliitto. Hattuja rutisteltiin jo. Kohta ne heitettäisiin riemusta ilmaan.

Ruotsin demaripääministeriStefan Löfvén kävi viime viikolla Suomessa kuoppaamassa nämä haaveet. Ruotsia ei kiinnosta sotilasliitto Suomen kanssa. Ja miksi kiinnostaisi? Miksi mikään järkeä polttoaineenaan käyttävä Ruotsin hallitus haluaisi vastuulleen tuhatkolmesataa kilometriä maarajaa Venäjän kanssa?

Ruotsi haluaa Suomen kanssa sotilaallista yhteistyötä, kunhan sen ulkopuolelle rajataan varsinainen sotilaallinen yhteistyö.

Ruotsin linja pitää. Se haluaa harrastaa Suomen kanssa sotilaallista yhteistyötä vain rauhan aikana. Tiivistäen se tarkoittaa tätä: Ruotsi haluaa Suomen kanssa sotilaallista yhteistyötä, kunhan sen ulkopuolelle rajataan varsinainen sotilaallinen yhteistyö.

Käteen jää siis molempien armeijoitten kumisaapastilausten satuttaminen yhtäaikaisiksi, luultavasti ruotsalaiselta toimittajalta. Näin saadaan tukkualennus, mitä ei kannata tiukkoina taloudellisina aikoina väheksyä.

Ruotsin pääministeriä ei voi hänen linjauksestaan moittia. Hänen tehtävänsä on ajaa Ruotsin etua. Löfvénin tyrmäys sotilasliitolle sai Suomessa murto-osan siitä julkisuudesta, mikä uhrattiin unelmalle Suomen ja Ruotsin välisestä puolustusliitosta. Niin väkevä on toiveajattelun voima.

Euroopan unionin komission puheenjohtaja Jean-Claude Juncker ehdotti jokin aika sitten Welt am Sonntag -lehdessä Euroopan unionille omaa armeijaa. Tasavallan presidentti Sauli Niinistö kannatti ajatusta muutama tunti sen julkistamisen jälkeen. En ole huomannut kenenkään muun valtionpäämiehen lämmenneen ajatukselle.

Lämpenemistä odotellessa saattaakin aika tulla pitkäksi. Euroopan unionin kahdestakymmenestäkahdeksasta jäsenestä kaksikymmentäkaksi kuuluu Natoon. Ne eivät tarvitse Natolle oheis-, päällekkäis- tai rinnakkaisjärjestöä. Britannia on jo ampunut ehdotuksen alas. Tanskaa se ei kiinnosta.

Ruotsi ei edes kuulu Natoon, mutta sekään ei kannata Euroopan unionin armeijaa. Pääministeri Löfvénin mukaan Ruotsi ei tarvitse sitä.

Suomen ja Ruotsin puolustusliitto näyttää tällä hetkellä yhtä todennäköiseltä kuin maailmanrauha. Euroopan unionin armeija ei ole aivan yhtä todennäköinen.

Naapurusten yhteistyön syventäminen ja EU-armeijasta haaveileminen eivät ole isänmaan kannalta vahingollista toimintaa. Siksi ne muuttuvat, jos niitä kuvitellaan turvallisuuspoliittiseksi ratkaisuksi. Ne eivät Suomea turvaa.

Jari Tervo

Kirjoittaja on helsinkiläinen kirjailija