Erkki Tuomiojan poliittisten päiväkirjojen tänään ilmestyvä kakkososa, Luulin olevani aika piruileva, kattaa vuodet 1995–1997, jolloin Tuomioja nousi Sdp:n eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi ja johti EU-asioita käsittelevää suurta valiokuntaa.

Veli-Pekka Leppäsen toimittamat muistiinpanot kuvaavat Suomen EU-jäsenyyden alkuaikaa ja Sdp:n nousua Paavo Lipposen johdolla takaisin hallitukseen neljä vuotta kestäneen oppositiokauden jälkeen. Sdp saavutti keväällä 1995 parhaan vaalituloksensa toisen maailmansodan jälkeen ja muodosti kokoomuksen, Rkp:n, vihreiden ja vasemmistoliiton kanssa viiden puolueen sateenkaarihallituksen.

Vasemmistodemari Tuomiojan oli välillä vaikea hyväksyä Lipposen johdolla toteutettua politiikkaa, jota hän piti liian oikeistolaisena. Politiikan ulkopuolella meni paremmin: väitöskirja valmistui, ja välillä Tuomioja suunnitteli puolivakavissaan päivänpolitiikan jättämistä kokonaan.

Tuomioja kirjasi muistiin myös arvioitaan muista poliitikoista ja keskeisistä virkamiehistä, joista harva saa päiväkirjassa puhtaat paperit.

Yksi pahimmista oli valtiovarainministeri Sauli Niinistö (kok). ”Niinistö tulee paikalle vain sabotoimaan ja asettamaan kaikki laskelmat kyseenalaisiksi ja vielä hyvin öykkäröivään, käskevään ja muut keskeyttävään tyyliin”, Tuomioja valitti 26.11.1996.

Claes Anderssonin 60-vuotispäivillä puoli vuotta myöhemmin (30.5.1997) hän saa käsitykselleen tukea myös päivänsankarilta:

”Poistuessani Vappu Taipaleen kanssa Clasu äityy purkamaan mieltään Niinistöä ja tämän öykkäritapoja kohtaan ja kaipaamaan [Iiro] Viinasta, joka Niinistön rinnalla oli Wittgenstein ja Einstein samassa persoonassa.”

Myöskään valtiovarainministeriön virkamiehet eivät saa Tuomiojalta korkeaa arvosanaa.

Raimo Sailaksen ja Lasse Arvelan esiintyminen hallitusneuvottelijoille 4.4.1995 sai heti kuitin päiväkirjassa: ”Sailas pysyy suhteellisen asiallisena ja muutoinkin herrat välttävät avointa provosoimista, mutta sävel on tuttua ainoan totuuden ja vaihtoehdon sanomaa, jonka pelkään Lipposen sellaisenaan nielleen.”

Suomen Pankin Sirkka Hämäläinen oli lähes Niinistön veroinen kauhistus. ”Opettava besserwisser-tyyli, oikeistolaiset asenteet ja tyystin nyanssiton Emu-propagointi ärsyttävät minua ihan kohtuuttomasti”, Tuomioja purki mieltään 3.9.1997.

Toisista porvareista löytyi sentään hyvääkin sanottavaa. Kesken hallitusneuvottelujen (6.4.1995) Tuomioja huomasi yllätyksekseen sympatisoivansa kokoomuksen Pertti Salolaista ja Ilkka Kanervaa. ”Olivat he intellektuaaliselta kapasiteetiltaan mitä tahansa, niin eivät he ainakaan jyrkimpiä oikeistolaisia ole olleet.”

Pari kuukautta myöhemmin (8.6.1995) Tuomioja joutui tunnustamaan olleensa väärässä puhemies Riitta Uosukaisen (kok) suhteen:

”Kaiken kaikkiaan on todettava että sovinistisväritteiset epäilyni hänen menestyksestään puhemiehenä, jotka hänen ensimmäisen valintansa jälkeen esitin, ovat melko lailla joutuneet häpeään. Ei hän suuri yhteiskunnallinen ajattelija tai linjanvetäjä ole, mutta kyllä hän hyvin johdonmukaisesti on eduskuntaa puolustanut mm. EU-kiistoissa hallituksen kanssa.”

Toisaalta Tuomiojalla ei ollut korkeaa käsitystä myöskään kaikista puoluetovereistaan.

Kun Kimmo Kiljunen pyrki ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtajaksi, Tuomioja piti ajatusta huonona, vaikka hän myönsikin 9.2.1996 Kiljusen osaavan asiat:

”Hänellä on sellaisia yli-innokkuuteen liittyviä persoonallisuusvikoja, etten pidä hänen valintaansa mahdollisena.”

Presidentti Martti Ahtisaaren rajat taas tulivat vastaan nimenomaan substanssipuolella. ”Kaikki tietävät, ettei Ahtisaari itse kirjoita puheitaan eikä ole muutoinkaan sellainen syväajattelija joka sisäistäisi asioita”, Tuomioja tunnusti 25.11.1997.

Vapunaattona 1996 Tuomioja tapasi Pääkaupunkiseudun yhteistyövaltuuskunnan johtajan Juha Sipilän (ei nykyinen pääministeri) ja merkitsi muistiin kuulemansa arvion Ahtisaaren edeltäjästä Mauno Koivistosta:

”Ex-presidentistä tulee vielä kärttyisä kaikkiin asioihin puuttuva ja komentelemaan pyrkivä maanvaiva. Jo se miten hän Sikariportaassa pyrkii komentelemaan ja järjestelemään peliasioita herättää porukassa ihmetystä ja hämminkiä.”

Kun Eero Heinäluoman huhuttiin pyrkivän 1996 puoluesihteeriksi, Tuomioja kirjasi 10.1. Demarin päätoimittajan Jukka Halosen nyreän kommentin. Halonen arvioi, että Heinäluoma ”välittömästi ryhtyisi nostamaan asemiin pahinta 70-lukulaista järjestökähminnän perinnettä edustavia vanhoja nuorisoliittolaiskavereitaan”.

Paavo Lipposta Tuomioja hädin tuskin piti edes sosiaalidemokraattina. ”Lipponen edustaa johdonmukaisesti politiikkaa, joka asettautuu selvästi kokoomuksen keskiviivasta oikealle”, oli tuomio joulun alla 1995, kun Lipponen oli ollut pääministerinä runsaat puoli vuotta.

Myönteisiäkin luonnehdintoja Tuomiojalta irtoaa. Osku Pajamäestä kuoriutuu ”harvinaisen fiksu ja punavihreästi ajatteleva demarinuori” (2.10.1995). Valtakunnansovittelija Juhani Salonius – Tuomiojan vanha tuttu teinijohtajakursseilta – on puolestaan yksi ”sympaattisimmista ja sivistyneimmistä työnantajapuolen edustajista” (8.10.1997).

Kun Heikki Haavisto (kesk) saa aivoverenvuodon ja joutuu jättämään ulkoministerin tehtävän, Tuomioja intoutuu 22.1.1995 lähes ylistämään MTK:n vanhaa puheenjohtajaa:

”Hän paneutui asioihin vakavasti ja taustaansa nähden tasapuolisesti eikä hän eduskunnassa sen enempää uav:ssä kuin istunnoissakaan koskaan esiintynyt ylimielisesti vaan pyrki vastaamaan aina asiallisesti.”

Sirpa Pietikäisen (kok) kanssa Tuomioja tuntee suorastaan sielujen sympatiaa. Kun kaksikko on 13.6.1996 Kesärannassa hallituspuolueiden illanvietossa, Tuomioja kysyy, milloin he siirtyvät vihreisiin. Pietikäinen vastaa: ”Katsommeko kalenteria heti?”