Yritin keksiä jotain nokkelahkoa sanaleikkiä ja/tai huomiota herättävän raflaavaa otsikkoa ensimmäiselle Puheenvuoro-blogaukselleni. En onnistunut. Liekö aamukofeiinin puutetta. Uskon kuitenkin että Humaania Päihdepolitiikkaa ry suo tuon fraasin käytön – se on loppujen lopuksi tiivistetyin ja osuvin muoto sille, miten asioiden pitäisi tällä yhteiskuntapolitiikan saralla olla.

Suomalaisilla on kollektiivinen päihdeongelma. Suuri alkoholinkulutus on suurin kansanterveydellinen ongelmamme – alkoholinkäytön aiheuttamat sairaudet ovat työikäisten merkittävin kuolinsyy, ja leijonanosa ns. ”huumekuolemista” on alkoholin ja reseptilääkkeiden yhteiskäytön seurausta. Ei heroiinin tai amfetamiinin, vaan Tramalin, Oksikodonin ja bentsodiatsepiinien. Tilannetta pahentaa vielä Viroon suuntautuva viinaralli, joka on jo ennestään riittämättömästä alkoholiverosta kerätystä tuotosta pois.

Kuitenkin alkoholi on laillista. Ravintoloissa pöytäseurue voi tilata ruokansa kyytipojaksi pullon viiniä, ja lähimarketista saa rahaa vastaan (kello 9-21 välillä) saunaolutta. Ja näin sen tuleekin olla missä tahansa maassa, joka haluaa kutsua itseään vapaaksi. Miksi? Koska laittomuus on huonompi vaihtoehto jokaiselta kantilta. Maan alle ajetuilla markkinoilla tarjontaa kontrolloisivat (jos nyt kontrollista voidaan edes puhua) rikolliset, jotka eivät kysy papereita, myyvät viinapotun vaikka olisit kuinka tuhannen tumuissa, ja ennen kaikkea tuotteen laadusta ei ole mitään takeita. Ja ne verotulot? Poissa, puff. Kaikki eurot satavat lestinheittäjien taskuun. Se vähäkin lovi, minkä verotettu ja valtion kontrolloima kauppa tekee kansan alkoholiongelmaan, katoaa kuin maan nielemänä.

Mutta mitä minä etanolista paasaan – yhteiskunta on jo herännyt siihen, että kieltopolitiikalla luodaan vaan uusia ongelmia vanhojen päälle. Vai onko? Alkoholin ja tupakan kohdalla kyllä (vaikka tupakkaakin ollaan tätä vauhtia kovasti ajamassa maan alle).

Muut päihteet ovatkin sitten eri asia. Vaikkakin päihde olisi objektiivisesti tarkasteltuna kaikilla mittareilla alkoholia vähemmän haitallinen, niiden kieltolaista pidetään kiinni. Toki Suomea, kuten muitakin YK:n jäsenvaltioita, sitoo tässä YK:n huumausaineyleissopimus, mutta edes henkilökohtaisen käytön dekriminalisointi olisi paikallaan (tätähän YK-paperit eivät kiellä).

Jos henkilöllä on päihdeongelma, rikosoikeudelliset seuraamukset eivät häntä auta. Ensinnäkin aineen laittomuus nostaa huomattavasti päihdeongelmaisen kynnystä hakea apua. Huumausainemerkinnästä menee pahimmassa tapauksessa työ, asunto ja ajo-oikeus… Vaikka et olisi ajanut metriäkään ”under the influence”. Vankilaan ei Suomessa kovin herkästi huumausainerikoksesta joudu – yleensä vasta törkeän huumausainerikoksen rajan ylittyessä aletaan miettimään vankeutta, ja silloinkin ensikertalainen pääsee usein ehdollisella. Mutta vaikka olet vankilassa, niin tarjontaa on. Kuinka suurta utopiaa on päihdevapaa yhteiskunta, jos kivitaloissakin tarjolla on kaikkea samaa mitä siviilissäkin?

Laittoman päihteen laillistaminen ei tarkoita käsien pystyyn nostamista ja ”huumeille antautumista”. Päihdepolitiikka ei ole mustavalkoista, jossa vaihtoehdot ovat kieltolaki tai täydellinen Vetäkää Mitä Huvittaa –asenne. Tätä on monen kadunmiehen hankala hoksata, koska vanhanliiton huumepropagandassa kaikki laittomat päihteet on niputettu kätevästi yhteen, ja varoitellaan että näihin älä koske, joudut katuojaan. Rautalangasta vääntäen: Huume = laiton päihde. Alkoholi oli Suomessa vuosina 1919-32 huume, samoin Iranissa ja Saudi-Arabiassa tänäkin päivänä. Sana ”huume” ei kerro aineen ominaisuuksista mitään, ainoastaan sen juridisesta asemasta.

Miten päihteitä sitten tulisi kohdella lain silmissä? Valtion lähestymistapa alkoholiin lienee hyvä lähtökohta. Aikuiset saavat käyttää, mutta jos törttöilet vaikutuksen alaisena niin seurauksia pitääkin olla (vrt. Rattijuopumus). Eikä nosteta niitä käsiä pystyyn, vaan nuorille pitää tarjota objektiivista, kiihkotonta ja tieteeseen perustuvaa päihdevalistusta. Alkoholin käyttö nuorten keskuudessa on vähentynyt jo viimeisen kymmenen vuoden aikana – osin valistuksen ansiosta, osin kulttuurin muutoksesta. Känniurpoilua pidetään enenevissä määrin urpona touhuna nuorten keskuudessa.

Ja se onkin paras tapa päihdeongelmien vähentämiseen – jos kaverit ympärillä vähän heristävät sormea kun otatkin vähän liikaa, niin se tuntuu sielun kopukassa tuhat kertaa kovempana kuin liitutaulun edessä paasaava konstaapeli, joka ei työssään juuri näe muunlaisia käyttäjiä kuin ongelmakäyttäjiä. Mitä nyt hippien hamppupuskia välillä takavarikoidaan.

PS: Ja vielä Ei Tarvita Uusia Päihteitä -korttia ennakoiden: Ne muut päihteet ovat jo täällä. Saatavuuskaan ei paljoa enää parane, ellei ihan coffeeshoppeja ala ilmestymään kadunkulmiin. Voisin hankkia kirjaimellisesti mitä vaan muutaman tunnin sisällä, kiitos internetin ihmemaan.