Mokoman solisti, kulttuurivieras Marko Annala sanoo, että kiusaamiseen suhtaudutaan vähättelevästi. Masennuksestaan kertova laulaja on yllättynyt siitä, miten moni muu on käynyt läpi samat asiat elämässään.

Harmaa pilvipeite tuntuu imaisseen värit ympäriltään. Vain Tampereen vanhat tehdasrakennusten tiiliseinämät hehkuvat punaista lämpöä.

Mokoma-yhtyeen nokkamiehen Marko Annalan Värityskirja kertoo siitä, miten maailma voi kadottaa värinsä.

Mokoma ja Marko Annala ovat kuuluneet jo yli kahden vuosikymmenen raskaan suomalaisen musiikin ykköskaartiin. Albumeillaan yhtye on myynyt viidesti kultaa, eikä yleisö tunnu kyllästyvän raivolla runttaavan thrash-jyrän musiikkiin.

Harmaantunut Marko Annala tuo mieleen Karl Marxin potretin, mutta yhteiskuntaluokkien sijaan Annalan pohdinta kohdistuu koululuokkiin.

Annala alkaa kerrata keväällä julkaistun Värityskirjan vaikeimman luvun kirjoittamista. Viides luku, Tyhjä astia, kertoo hänen kokemastaan koulukiusaamisesta yläasteella.

Kouluaikaisten kokemusten läpikäyminen uudelleen oli henkisesti raskasta, ja Annala harkitsi pitkään, haluaako palata mielessään takaisin yläasteelle.

Marko Annala vetäytyy mielellään tutun kahvilan rauhalliseen yläkertaan. Kalevi Rytkölä / Yle

Aiemmin Annala ei ole halunnut muistella tuota ajanjaksoa elämästään. Vaikka tie omien lasten mummolaan vie vanhan koulun ohitse, koulun pihamaalle hän ei ole halunnut pysähtyä edes hakemaan inspiraatiota kirjaansa.

– En halunnut mennä katsomaan, miltä vesilammikot, joissa istuin silloin, nyt siellä näyttävät.

Koulujen pitäisi ottaa isompi vastuu kiusaamisesta

Annalan mielestä suhtautuminen koulukiusaamiseen on pahasti pielessä.

Pelkästään se, että puhutaan koulukiusaamisesta on vähättelevää suhtautumista.

– Missä tahansa muualla kuin koulun pihalla ja jääkiekkokaukalossa ne teot käsiteltäisiin järjestysvallan kanssa.

Koulujen ongelma on se, että kiusaaminen pidetään kouluyhteisön sisäisenä asiana. Tällöin tapaukset on helppo lakaista maton alle, kunnes sattuu jotain, mikä herättää huomiota.

Annala viittaa keväiseen tapaukseen, jolloin Tampereella vuosia kiusattu oppilas oli ottanut teräaseen mukaansa kouluun (siirryt toiseen palveluun). Paikalle hälytettiin poliisi, vaikka niin olisi pitänyt tehdä jo paljon aiemmin, Annala sanoo.

– Monesti tilanne menee siihen, että kiusattu joutuu niin äärimmäiseen tilanteeseen, että tekee jotain sellaista, joka kohahduttaa yhteiskuntaa.

– Silloin suurennuslasi kohdistuu jälleen kiusattuun, vaikka se olisi pitänyt jo ennen sitä kohdistaa kiusaajiin.

Annala toteaa ajatelleensa aihetta paljon. Suomiessaan kouluyhteisöjen ongelmia hänen katseensa vetäytyy kengänkärkiin ja kädet alkavat rytmittää puhetta.

Kiusaamisen luonne on muuttunut kolmen vuosikymmenen aikana siitä, mitä Annala itse joutui 13-vuotiaana kokemaan. Vesilammikkoon kyykyttäminen jäi hänen kohdallaan koulun pihalle. Koti oli turvasatama, jonne kiusaaminen ei ylettänyt.

– Missä tahansa muualla kuin koulun pihalla ja jääkiekkokaukalossa ne teot käsiteltäisiin järjestysvallan kanssa. Kalevi Rytkölä / Yle

Nykyään on toisin. Sosiaaliset ympyrät kulkeutuvat kiusatun älypuhelimen mukana kaikkialle halusi sitä tai ei. Sosiaalisessa mediassa kiusaaminen menee paljon syvemmälle ja laajemmaksi ryhmätoiminnaksi.

Koulujen puolesta kiusaamista ei katsota Annalan mielestä tarpeeksi laajasti. Muualla kuin koulualueella tapahtuva kiusaaminen jää siksi helposti huomioimatta.

Annalan mielestä se on vastuunpakoilua.

– Yhdistävä tekijä sille, missä ympäristössä kiusaaminen yleensä alkaa ja tapahtuu on koulu. Siksi koulujen pitäisi nähdä se ongelma laajemmin.

Annalan tavassa tylyttää suomalaista koulujärjestelmää kuuluu kaiku omakohtaisista kokemuksista.

Yleinen kuvio kiusaamistilanteissa on se, että kiusaaja ja kiusattu istutetaan perheidensä kera saman pöydän ääreen opettajan kanssa. Tätä käytäntöä Annala pitää täysin tarpeettomana.

– Kiusatun lapsen vanhemmat, jotka tietävät lapsensa tuskan, istuvat ja kuuntelevat vanhempia, jotka ovat sitä mieltä, ettei meidän Jani-Petteri kotona näin käyttäydy.

– Tilanne pitäisi rauhoittaa siten, että kiusattu voi tuntea olonsa turvalliseksi.

Oireellista on, että koulut keskittyvät helposti vain opiskelurauhan säilyttämiseen, ettei kiusattujen koulutyö häiriintyisi. Koulukiusatulle sillä ei kuitenkaan ole mitään merkitystä, Annala sanoo.

– "Kun vihdoin lähdit, et sanonut hyvästi", on minun kohdallani se olennainen rivi. Se tarkoittaa sitä, että mie tiedän, että masennun uudelleen vielä joku päivä. Kalevi Rytkölä / Yle

– Ei kiusattu ajattele vesilammikossa istuessaan tippakaan, millaisia numeroita hän saa.

"Mie tiedän, että masennun uudelleen vielä joku päivä"

Annalan viimeisimmän masennuksen taustalla oli burnout. Kiertue-elämä ei sopinut yhteen perheen perustamisen kanssa. Aika ja jaksaminen olivat kortilla. Selätettyään masennuksen Annala sanoitti kokemuksensa Elävien kirjoihin -levylle.

Marko Annalalla on todettu keskivaikea masennus, jonka hän on käynyt neljästi aikuisiällään läpi. Nuoruudessa koetut masennukset ovat jääneet diagnosoimatta.

Masennuksen hän määrittelee enemmän ominaisuudeksi kuin sairaudeksi. Annalan mukaan se on asia, jonka kanssa on opittava elämään.

Lunnaat-kappaleella hän kuvaa masennuskokemustaan seuraavasti: "Otit minut syliin, puristit ja teit sen selväksi, otit minut syliin, että vierelläni hetken kulkisit, otit minut syliin, kuristit ja sitten hellitit."

– "Kun vihdoin lähdit, et sanonut hyvästi", on minun kohdallani se olennainen rivi. Se tarkoittaa sitä, että mie tiedän, että masennun uudelleen vielä joku päivä.

Kukkatapetit ja vanha nalle tuovat kahvilaan mummolan tunnelman. Kalevi Rytkölä / Yle

Pakkomielle parantumisesta voi olla jopa haitallista. Annala kokee, että se on yksi iso kompastuskivi jaksamisen kannalta, jos hysteerisesti odottaa paranevansa.

Jokainen aamu tuntuu pettymykseltä, jos odottaa sitä heräämistä, jolloin tuntee itsensä virkeäksi ja valmiiksi tarttumaan asioihin, joihin masentuneena ei kykene.

– Armollisempaa on, kun alakuloisenakin herätessä ajattelee, että mitä tänään voisi tehdä, vaikka mikään ei oikein maistuisikaan.

– Viimeisimmän masentumiseni aikaan opettelin, miten saada tästä elämästä paras irti, vaikka olisi masennus päällä. En pääse kuitenkaan sitä karkuun.

Sydämellinen runotyttö

Vaikka Mokoman musiikki on ajoittain aggressiivistakin metal-musiikin pauhua, lyyrisellä tasolla Annalan tekstit tunkeutuvat ihon alle ja herättävät tunteita.

Miehen olemus on lämmin ja empaattinen, vaikka ulkokuoresta ja tiivistä katseesta voisi ajatella muuta. Harmaantuneen risuparran taakse kätkeytyy sydämellinen sosiaalinen erakko.

– Mie oon ihan runotyttö sisimmiltäni.

Vaikka runoudesta Annala ei piittaa, hän osaa pukea vaikeasti käsiteltävät tunteet tekstiksi siten, että sanat resonoivat syvällä kuulijoissa.

– Palaute kyseenalaisti oman yksilöllisyyden. Olemmeko niin persoonallisia kuitenkaan? Kalevi Rytkölä / Yle

Erityisesti masennuskokemuksistaan kertovien tekstien jälkeen hän kertoo saaneensa päivittäin palautetta faneilta. Ihmiset purkivat omia tuntojaan Annalalle, koska hän oli onnistunut sanallistamaan heidän omia mielenliikkeitään.

Tavanomaista Annalan mukaan on, että keikan jälkeen joku vetää hänet sivumalle juttelemaan. Fanit saattavat kertoa hänelle rankkojakin tarinoita. Esimerkiksi Annalalle on kerrottu, miten hänen tekstinsä ovat auttaneet käsittelemään oman lapsen mehehtymistä.

Pidemmän päälle keikan jälkeisenä terapeuttina toimiminen alkoi käydä henkisesti raskaaksi. Hän kantoi muiden kertomat huolet kotiinsa.

Mielenterveysalan ammattilaisia koulutetaan vuosia käsittelemään ihmisten henkilökohtaisia huolia, Annala ajautui tilanteeseen kirjoitettuaan puhuttelevan levyn ja kirjan.

– Minun piti alkaa suojella itseäni. Piti hyväksyä se, että voin jäädä myös takahuoneeseen, jos on liian raskas olo keikan jälkeen.

"Olemmeko niin persoonallisia kuitenkaan?"

Mokoma vetäytyy vuodenvaihteessa studioon. Levyn tekstejä kirjoittaessaan Annala on inspiroitunut liiaallisuuksiin paisuneesta yksilökeskeisyydestä. Hänen mielestään se on johtanut yhteisöllisyyden katoamiseen.

Annala kokee, että yksilöllisyyden korostaminen on tullut omaan lakipisteeseensä. Hänen mielestään on vain pieniä nyansseja, miten ihmiset lopulta eroavat toisistaan. Samat perusasiat tuntuvat hänen mielestään koskettavan meitä kaikkia, ja siksi hän uskoo niin monien löytävän samaistumispintaa omista teksteistään.

– Palaute kyseenalaisti oman yksilöllisyyden. Olemmeko niin persoonallisia kuitenkaan?

Annalaa huvittaa se, miten bussissa hakeudumme mahdollisimman kauas muista matkustajista ja kadulla välttelemme katsekontaktia. Tavallaan olemme osana yhteisöä, mutta tavallaan emme kuitenkaan ole, Annala sanoo.

Kalevi Rytkölä / Yle

Annala pohtii, tulisivatko ihmiset onnellisemmaksi, jos olisimme nykyistä yhteisöllisempiä.

– Olisiko silloin helpompi puhua omista ongelmista, kuten masennuksesta?

Marko Annala, jos et olisi muusikko, olisitko terapeutti?

– En, vaan pappi. Toisaalta mie oon liian kompleksinen hahmo uskomaan yhdellä tavalla ja olisin liian ristiriitainen mihin tahansa kirkkoyhteisöön.