Maanviljelijä seisoo aamuisessa navetassa. Hän ottaa hyvän asennon, vetää syvään henkeä ja asettaa huulensa trumpetille. Katse hakee navetan yläparruja. Siellä sirkuttavat varpuset. Hän sulkee silmänsä ja kajauttaa ilmoille jazzsävelmän ensitahdit.

Yleisö tuijottaa karsinoissaan. Niiden hengitys tiivistyy höyryksi. Huittisissa huhtikuinen aamu on valjennut kylmänä. Joku takarivistä liikahtaa. Luomumaitotilan nuoret hiehot saavat nyt sitä, mistä ne pitävät.

– Charlie Parkerin My Little Suede Shoes. Nämä kun ovat tällaisia nuoria, jotka vielä hyppelevät ja pomppivat olkien päällä. Niistä on tällainen pikku prutkutus hauskaa, sanoo luomuviljelijä Jukka Keskitalo ja laskee trumpettinsa alas.

Hiehojen keltaiset korvamerkit heiluvat korvissa kuin korvakorut.

Satakunnan ainoa luomumaitotila

Jukka ja Eija Keskitalo ovat pitäneet luomumaitotilaa Huittisten Suttilassa nyt neljännesvuosisadan ajan.

Suvussa kulkenut tila ei ole aina ollut luomutuotannossa. 1980-luvun puolivälissä tilan nimiinsä juuri ottanut Keskitalo seurasi karjan hyvinvointia ja perheensä terveyttä. Hän mietti, voisiko asioita tehdä toisin. Lopulta tila siirtyi luomutuotantoon ensimmäisten joukossa Suomessa.

Keskitalon navetassa asuva sonni nauttii musiikista. Jussi Koskinen / Yle

– Mietin, että onko muita vaihtoehtoja kuin mennä turbo päällä koko ajan. Ja kyllä sen eron huomasi. Siirtymisen jälkeen esimerkiksi isäni ei saanut enää kihtiä omalla tilalla tuotetusta luomulihasta. Ei se ihan huuhaata voinut olla.

Vaikka luomu- ja lähiruoka saavat nykyään paljon palstatilaa, tuottajan näkökulmasta juna kääntyy tuskastuttavan hitaasti.

Haaveena kuitenkin on, että joskus vielä oltaisiin Luomu-Suomessa. Toistaiseksi Suttilassa tuotetaan luomumaitoa ainoana tilana Satakunnassa.

– Varmaa on että töitä tässä riittää, kynnettävä sarka on loputon. Omasta jaksamisesta on pidettävä huolta, sanoo Keskitalo.

Romantikkosonni pitää keinuvasta jazzista

Jukka Keskitalo siirtyy seuraavan karsinan eteen. Siellä liikahdellaan rauhallisemmin. Kielet hamuavat ruokintapöydälle nostettua ruokaa. Hännät heilahtelevat. Karsinassa on tiineitä hiehoja, vasikan päässä lehmän tittelistä. Tulevien vasikoiden isä seisoo suurena ja tyynenä keskellä laumaansa.

– Tämä sonni on romantikko. Hän pitää Night in Tunisiasta, Dizzy Gillespien versiona, sanoo Jukka Keskitalo ja katsoo sonnia.

Tämä sonni on tällainen romantikko. Hän pitää Night in Tunisiasta. Jukka Keskitalo

Huhtikuinen aamunavetta on kylmä. Sävelet soivat viipyilevästi kohti navetan kattoa. Keskitalo pahoittelee kylmien huulten aiheuttamaa kankeutta trumpetin soinnissa.

Sonni ottaa askeleen taaksepäin ja tuijottaa trumpettiinsa puhaltavaa Keskitaloa tiiviisti.

– Tuo tarkoittaa sitä, että se ihmettelee, että mitä se isäntä nyt soittaa. Ihan puuta heinää kun huulet ovat niin tökköröt, pahoittelee Keskitalo.

Presidentti palkitsee kuorotyöstä

Jukka Keskitalo opettaa toisena päivätyönään musiikkia eri puolilla Satakuntaa. Lisäksi hän on kuoronjohtaja ja muusikko.

Vuosikymmeniä pitkä ura musiikin ja kulttuurin parissa on huomattu myös valtakunnan huipulla. Tasavallan presidentti Sauli Niinistö myönsi perjantaina Keskitalolle director cantus -arvonimen.

– Nimitys tulee laulun johtamisesta. Täällä Huittisissa sanotaan, että olen tirehtööri.

Keskitalo ei ota kunniaa kokonaan itselleen. Hän sanoo, että arvonimi on kuoron ansiota.

– Olen kuorolaisille sanonut, että yhdessähän tätä tehdään. Jaan arvonimen kaikille niille, joiden kanssa olen vuosikymmenten aikana tehnyt musiikkia.

Jaan tämän arvonimen kaikille niille, joiden kanssa olen vuosikymmenten aikana tehnyt musiikkia. Jukka Keskitalo

Jukka Keskitalo opiskeli nuorena klassista laulua. Navetassa tuli harjoiteltua stemmoja päivittäin. Äänenavaukseen navetassa suhtauduttiin huomattavasti suopeammin kuin kotona.

– On kyllä niin kiitollista yleisöä, kiittelee Keskitalo karjaansa.

Jos Keskitalo saapuu aamulla pahantuulisena navettaan, myös eläimet mököttävät. Silloin karja seisoo jäykkinä paikoillaan ja seuraa isännän eleitä. Niinä aamuina Keskitalo aloittaa navettatyöt hyräilyllä.

– Silloin tulee sellainen hyvä fiilinki. Ilmapiiri muuttuu täysin. Nämä alkavat syödä ja märehtiä rauhallisesti.

Navetan akustiikka sopii laulamiseen

Nykyään maanviljelijä laulaa lehmilleen joka päivä. Navetta sopii akustiikaltaan laululle, vire pysyy päällä.

– Laulu avaa jotain lukkoja. Sitä hellittää ihan huomaamattaan. Ei kaikesta tarvitse olla niin jäykkänä ja piukkana.

Kolea ilma on liikaa trumpetille, joten Keskitalo päättää vielä laulaa. Eino Leinon sanat sopivat tähän hetkeen.

– Maa kaunehin maa on pohjoinen, missä metsiä pellot pelkää. Karu, paatinen, kylmä on pinta sen, ei lannista aura sen selkää, aloittaa Keskitalo komealla tenorilla.

Varpuset sirkuttavat navetan yläpuilla. Jukka Keskitalo jatkaa laulamistaan. Lehmät karsinoissaan tuijottavat hiljaa, leuat jatkavat jauhamista. Laulu lähenee loppuaan, maanviljelijä katsoo karjaansa ja niiden keskellä seisovaa komeaa sonnia.

– Ja yllä korpien vaikenevain, sen pilvissä kotkat kaartaa, päättää Jukka Keskitalo lopulta laulunsa.

Sonni seisoo paikoillaan.