President Mauno Koivisto sitter vid ett bord och undertecknar ett papper.

Mauno Henrik Koivisto (1923-2017) President Mauno Koivisto sitter vid ett bord och undertecknar ett papper. Bild: Juha-Pekka Inkinen / Yle

President Mauno Koivisto har avlidit.

Presidenten avled på Mejlans sjukhus i Helsingfors klockan 21.15 fredagen den 12 maj 2017.

Flaggan på halv stång på Lotsgatan i Helsingfors där president Koivisto bodde. Flaggan på halv stång på Lotsgatan i Helsingfors där Mauno Koivisto bodde. Bild: Lehtikuva / Heikki Saukkomaa

President Koivisto kommer att få en statsbegravning. Datumet för begravningen meddelas senare.

President Mauno Koivistos karriär var en klassresa av sällan skådat slag

Mauno Koivisto gjorde en lång karriär inom bankvärlden och som minister innan han 1982 valdes till president efter Urho Kekkonen.

Mauno Koivisto var Finlands enda statschef med fronterfarenhet från kriget och den första socialdemokraten på presidentposten.

Då han 1988 omvaldes för en andra period, var det första gången som direkt folkval tillämpades vid sidan av det gamla elektorssystemet.

President Mauno Koivistos karriär var en klassresa av sällan skådat slag - en snickares son, frontsoldat och hamnarbetare som genom flit och begåvning nådde republikens högsta ämbete.

Han var född den 25 november 1923 i Åbo; modern dog när sonen var tio år och han växte upp i knappa förhållanden.

Han gick ut folkskolan, hade olika kortvariga arbeten och deltog i fortsättningskriget, bland annat som fjärrpatrullman under den berömde Lauri Törnis befäl.

Mauno Koivisto år 1924. President Mauno Koivisto år 1924. Bild: LK Studenten Mauno Koivisto år 1949. En ung Mauno Koivisto med studentmössa. Bild: Lehtikuva

Efter kriget väcktes Koivistos politiska intresse. Han gick med i Socialdemokratiska partiet 1947 och deltog i kampen mot kommunisternas inflytande i hamnarna i Åbo och Hangö.

Hans utnämning till föreståndare för hamnkontoret i Åbo 1948 innebar att kommunisternas maktställning på platsen knäcktes.

Doktorerade på hamnarbete

Vid sidan av arbetet bedrev Koivisto kvällsstudier. Han blev student 1949 och doktorerade 1956 på en avhandling om de sociala förhållandena i Åbo hamn.

Efter att ha verkat som bland annat lärare anställdes han 1957 vid Finlands arbetarsparbank och utsågs två år senare till dess VD.

Han ingick äktenskap med ekonom Tellervo Kankaanranta år 1952; dottern Assi föddes 1957.



Mauno och Tellervo Koivisto på cykelfärd 1953. Mauno och Tellervo Koivisto håller i var sin cykel. Svartvit bild från 1953. Bild: Lehtikuva

Mauno Koivisto med dottern Assi. President Mauno Koivisto med dottern Assi. Bild: Lehtikuva

Koivisto tillhörde under 1950-talet Socialdemokratiska partiets högerflygel, ledd av Väinö Leskinen. Samtidigt förespråkade han samarbete med Folkdemokraterna och goda relationer till både president Kekkonen och Sovjetunionen.

Lång politisk karriär

Efter vänsterns stora valseger 1966 utsågs Koivisto till finansminister i Rafael Paasios regering. Han var inte riksdagsman, utan handplockades till posten tack vare sin kompetens.

År 1968 följde utnämningen till direktör för Finlands Bank och statsministerposten.

Det var under de två åren som statsminister, 1968-70, som Koivisto blev bekant för den stora publiken.

Han fick en del kritik för sin strama penningpolitik, och han ådrog sig de unga radikalernas vrede då han betecknade deras bravader som "välfärdssamhällets väderspänningar".

Men samtidigt gjorde hans flärdfria framtoning honom uppskattad över partigränserna.

Han torde ha fått en hel del hjälp av Helsingin Sanomats skämttecknare Kari Suomalainen, som i sina karikatyrer av honom förvandlade den nedfallande hårslingan i pannan till en djärvt uppåtstående tofs.

Även om Koivisto inte innehade några ministerposter mellan 1972 och 1979 började han i stillhet framstå som en allt starkare motpol till president Urho Kekkonen.

Han vann respekt för sin självständiga linje under dessa år, då Kekkonens makt var som störst.



Mauno Koivisto efter ett möte med president Kekkonen vid Villa Ekudden. Mauno Koivisto stiger ut ur en bil och blir omringad av journalister. Bild: Yle / Kalle Kultala

SDP:s ordförande Kalevi Sorsa var visserligen både stats- och utrikesminister under perioden, men hans ställning framstod som avhängig av presidentens vilja och han åtnjöt inte alls samma publiktycke.

Kekkonen själv insåg Koivistos meriter - i en intervju för TV-nytt inför presidentvalet 1978 fick UKK frågan vem han ser som sin troligaste efterträdare.

Helt överraskande nämnde han Mauno Koivistos namn. Presidenten ångrade genast sina ord, och på hans begäran klipptes svaret bort ur intervjun.



President Mauno Koivisto år 1981. President Mauno Koivisto år 1981. Bild: Lehtikuva

1979 återkom Koivisto som statsminister. Han fortsatte att lotsa regeringen enligt den "låga profilens princip", och han lyckades med bravur stoppa Centerpartiets försök att med den sjuklige presidentens goda minne tvinga fram dess avgång våren 1981.

Då Kekkonen samma höst blev sjukskriven och senare avgick, övertogs presidentens uppgifter av Koivisto.

I januari 1982 valdes han till president i första omgången med 167 av 300 elektorsröster.



Presidentparet Koivisto under sitt första officiella statsbesök till Sverige 1982. Mauno Koivisto och Sveriges kung skakar hand. Bild: Lehtikuva

Arvet efter Kekkonen

Koivistos presidentskap kännetecknades på utrikespolitikens område av ett troget fasthållande vid arvet efter Kekkonen.

De goda relationerna till Sovjetunionen omhuldades och då Michail Gorbatjov tillträdde som grannlandets ledare 1985 stödde Koivisto aktivt dennes reformpolitik.

Han fick en hel del förebråelser för att ställa sig kall till de baltiska staternas frigörelsekamp, som han fruktade kunde hota Gorbatjovs ställning.

Den här kritiken har inte bedarrat ens under senare år - dock bör man minnas att Koivistos inställning delades av bland annat president George Bush och förbundskansler Helmut Kohl.

Margaret Thatcher och Mauno Koivisto i London 1984. Margaret Thatcher och Mauno Koivisto träffas i London 1984. Bild: Lehtikuva Mauno och Tellervo Koivisto med Ronald och Nancy Reagan utanför Presidentens slott i Helsingfors år 1988. Mauno och Tellervo Koivisto med Ronald och Nancy Reagan utanför Presidentens slott i Helsingfors år 1988. Bild: Lehtikuva

Koivisto aktade sig för att uppmuntra balterna genom utfästelser som inte kunde hållas - ett konsekvent beslut, när man betraktar hans politiska bana som helhet.

Förhållandet till makthavarna i Kreml förblev gott sedan Sovjetunionen upplösts i slutet av 1991 och Ryska federationen kommit i dess ställe.

Genom en utväxling av noter kunde den föråldrade vänskaps-, samarbets- och biståndspakten (VSB-pakten) sägas upp i god sämja.

Lotsade Finland västerut

Än mer betydelsefull för eftervärlden blev Koivistos målmedvetna strävan att orientera Finland västerut, som naturligtvis möjliggjordes av omvälvningarna i Sovjetunionen och Ryssland.

År 1986 blev vårt land fullvärdig medlem av Europeiska frihandelsorganisationen Efta, 1989 gick Finland med i Europarådet, och 1993 inleddes förhandlingar om medlemskap i EU.

Av en händelse fastslogs villkoren för EU-medlemskapet den 1 mars 1994, samma dag som Koivisto överlämnade presidentposten till sin efterträdare Martti Ahtisaari. Till Nato ställde sig Koivisto däremot avvisande.

Assi, Mauno och Tellervo Koivisto år 1982. President Mauno Koivisto, hustrun Tellervo och dottern Assi. Bild: Lehtikuva Presidentparet Mauno och Tellervo Koivisto dansar under självständighetsbalen. Presidentparet Mauno Koivisto och Tellervo Koivisto dansar under självständighetsbalen. Bild: Lehtikuva

Ville minska presidentens makt

Inom inrikespolitiken arbetade Koivisto aktivt för att minska presidentens makt, och i hela hans offentliga agerande märktes ett avståndstagande till den presidentroll som Kekkonen spelat.

Till skillnad från föregångaren såg Koivisto inte Utrikesministeriet som presidentens egen domän, och han verkade för att ge statsministern och utrikesministern en självständigare ställning.

Ett led i den här utvecklingen var att låta väljarna rösta direkt på presidentkandidaterna, och frångå det gamla systemet med elektorer. Vid 1988 års presidentval tillämpades de båda metoderna parallellt.

Koivisto, som utmanades av fyra andra kandidater (Harri Holkeri, Paavo Väyrynen, Kalevi Kivistö och Jouko Kajanoja), fick knappt 49 procent av rösterna i den första omgången.

Därefter sammankallades de 301 elektorerna, och efter två omröstningar var Koivisto omvald för ytterligare sex år.

Sedan dess har republikens president enbart valts genom direkt folkval. Ett ytterligare steg i nedmonteringen av statschefsrollen togs år 1991, då presidentens mandatperioder begränsades till två.

Kallade journalister för lämlar

Koivisto var aldrig riksdagsman och betraktade ofta riksdagen med viss misstro. Under hans tid inleddes ändå den parlamentariseringsprocess som utmynnade i den nya grundlagen 2000.

Ändå lät han ingen tränga in på det revir han betraktade som sitt.

Efter riksdagsvalet 1987 utsåg han Harri Holkeri till regeringssonderare och gjorde därmed snus av "kassaskåpsavtalet" där Samlingspartiet, Centerpartiet och SFP enats om regeringssamarbete.



Koivisto år 2003 i sitt arbetsrum vid Finlands Bank. Mauno Koivisto skrattar. Bilden tagen 2003. Bild: All Over Press/Mauri Ratilainen

Koivistos relation till journalistkåren var komplicerad, trots att hans egen karriär hade befordrats av hans framträdanden i medierna.

Han hade en förkärlek för kryptiska uttalanden - "filosofen vid huggkubben" kallade någon honom - men ogillade då redaktörerna försökte sig på att tolka vad han egentligen menat.

Då Åbo Underrättelser år 1984 fyllde 160 år gav Koivisto tidningen en intervju, där han liknade journalisterna vid lämlar. Därmed skapade han en av de mer bestående metaforerna i det politiska språket i Finland.

Den förre bankdirektören Koivisto beskylldes också för att med sin stark-mark-politik ha förvärrat läget, då 1980-talets ekonomiska uppgång övergick i 90-talets djupa recession.

Men lågkonjunkturen hade flera orsaker, som ingen presidents befogenheter hade kunnat rå på.

Aktiv debattör

Efter sitt presidentskap författade Koivisto en lång rad böcker där han dels skildrade sin uppväxt, sina krigserfarenheter och politikerkarriär, dels berörde sina två stora favoritämnen, Ryssland och historia.

Han gjorde också ett flertal kritiska uttalanden om världspolitiken och Finlands roll i den. Hans kritik mot Nato tilltog i styrka under Kosovokriget, och han framhöll ofta sitt motstånd mot ett Nato-medlemskap för Finlands del.

Och han talade öppet och rättframt om den kristna tro han haft sedan barndomen, men som han ändå inte på något vis torgfört under sina år som president.