San svakog pravog rusofila je da Srbija postane deo Rusije. To je nesporno. S druge strane, duboko sam ubeđen da ne postoji niti jedan pro-evropski nastrojen građanin Srbije koji bi se na taj način odrekao svoje zemlje.

Tradicionalno prijateljstvo ili ‘bratstvo’ između Srba i Rusa u koje duboko veruje prosečan Srbin, notorna je besmislica. Ne samo zato što politički kolektiviteti poput ‘naroda’ ne mogu voleti ili mrzeti niti mogu imati braću ili druge rodbinske odnose već zato što takozvana ‘tradicija’, koja je tako duboko usađena u ideološku matricu patrijarhalnog ustrojstva, nije ništa drugo nego iluzija; ona je, kako je to odavno primetio Eric Hobsbawm, izmišljena. Tradicija je ideološki konstrukt koji se prilagođava političkoj potrebi. Dok je u Evropi ona duboko integrisana u konzervativnu političku misao (od Thomasa Hobbesa do Margaret Thatcher), u Srbiji, gde politiku ne pokreće ni intelektualni diskurs ni politička ideologija, tradicija je stožer jedne klerikalno-parohijalne sprege čija je jedina svrha održavanje izolacije i opstanak patrilinearnog ustrojstva. Kada bi tradicija zaista postojala u onom obliku kakvom je zamišljaju njeni pobornici — kao nepromenjeno trajanje; kao prenošenje kroz vekove kulturnih matrica koje utiču na formiranje etničkih i nacionalnih identiteta — onda bi većina Srba, Crnogoraca, Bugara i Grka danas imali afinitet prema Turcima. Jer skoro sve što nazivaju svojom tradicijom potiče iz Otomanske imperije; jezici su im izgrađeni na turskom rečniku a ‘nacionalni’ proizvodi, od kulinarstva, muzike i plesa do ‘narodne nošnje’ sasvim su izrasli iz turskih (a ovi se pak dalje nadovezuju na persijska i arapska izvorišta). Čak su im i ‘nacionalne’ crkve izgrađene na temeljima i principima postavljenim u Otomanskoj imperiji. Nikada srpska crkva (Pećka patrijaršija) nije bila veća i moćnija nego u doba ‘turskog ropstva’ kada je od lokalne feudalne crkve izrasla u instituciju Otomanske države: obasuta privilegijama i sa ingerencijama koje su se protezale sve do Budima, stajala je u prvim redovima odbrane islamske imperije od katoličke Evrope.

Uprkos tako dubokim istorijskim vezama i srodnosti sa Turcima Srbi téže Rusiji, dalekoj zemlji sa kojom nemaju mnogo toga zajedničkog — ni političku istoriju ni kulturne specifičnosti. To je sasvim jasno čak i rusofilima, koji stoga izmišljaju nekakvo bratstvo po religiji. Naravno, pripadnost istoj religiji ne podrazumeva kulturnu srodnost. Ali to ovde i nije slučaj. Srbi i Rusi ni u religiji nemaju mnogo toga što bi ih povezivalo. Njihove crkve povezuju samo minorna i za većinu ljudi sasvim nebitna dogmatska pitanja. Izvan toga, one su zasebne i autohtone institucije; kao ostale etničko-nacionalne (pravoslavne) crkve one su sastavni deo aparata vlasti: državne institucije u službi svojih političkih elita. Kada su se u istoriji susretale, poklapale su se tamo gde je to služilo ruskom političkom interesu. Zaista, ruska podrška Srbiji, uvek velika na rečima, neizostavno je bila u funkciji razračunavanja sa suparničkim silama — u vreme Istočnog pitanja sa Habsburškom monarhijom, Velikom Britanijom i Otomanskom imperijom a danas tokom postkomunističkog prestrojavanja (koje u Srbiji još uvek traje) sa Evropskom unijom i Sjedinjenim državama.

To naravno ništa loše ne govori o Rusima već o Srbima, koji nemoć u traganju za sopstvenim identitetom prikrivaju zamišljenim lojalnostima i bratstvima. S druge strane oni zanemaruju bliska kulturna okruženja iz kojih su nastali i kao nacija i kao država. Reč je o blagotvornom centralnoevropskom okruženju koje je iznedrilo srpsku književnost, umetnost i nauku i gde je, u skladu sa idealima evropskog romantičnog nacionalizma, nastala srpska nacija i ideja o srpskoj državnosti. Tu u Habsburškoj monarhiji su se Srbi oslobodili bizantsko-turskog nasleđa i postali sastavni deo Evropskog kulturnog okruženja. Nisu međutim svi Srbi, bežeći pred Osmanlijama, otišli u Habsburšku monarhiju. Neki od njih su otišli u Rusiju, gde su se i naselili. Ali za razlku od Srba u Habsburškoj monarhiji ovi u Rusiji ne samo što nisu napredovali i stvorili svoju kulturu, već su naprosto nestali. Postali su Rusi. To se naravno prećutkuje u narativu kojim se indoktrinira srpska populacija već od osnovne škole i koji kroz medije dominira javnim diskursom u Srbiji. Taj narativ, iznedren u crkveno-nacionalnim krugovima, srpski nacionalni identitet vezuje za crkvu i religiju umesto za kulturne specifičnosti nacije i državotvornost kao kod drugih evropskih naroda. Jedino kroz takvu klerikalizaciju srpskog nacionalnog identiteta mogu rusofili da povežu Srbiju sa Rusijom i odvoje je od njenog evropskog izvorišta. Naravno Rusija u tom narativu figurira kao duhovno izvorište i vekovni zaštitnik Srba, dok je Evropa predstavljena kao nužno zlo.

To izvrtanje činjenica pokušaj je da se sakrije notorna činjenica da je kolevka srpske kulture u Beču i Budimpešti, a ne u Moskvi ili Petrogradu. Srbi su pod okriljem centralnoevropske kulture u Habsburškoj monarhiji skinuli turske opanke i stvorili naciju. To ostaje istorijska istina uprkos pokušajima klero-nacionalista i rusofila da Srbiju pomere u Aziju. Dramatičan raskorak između tog narativa s jedne strane i istorijske istine s druge, dovodi Srbe u stanje permanentnog konflikta sa okruženjem i bezmalo čitavom Zapadnom civilizacijom. Rusi, naravno, tu srpsku konfuziju identiteta pothranjuju još od sredine devetnaestog veka kada su slavofilski agitatori u službi ruske ekspanzionističke politike počeli da huškaju Srbe protiv suseda i velikih sila. Najpoznatiji takav agitator bio je Aleksej Komijakov, ideolog slavofilstva i potpisnik neslavnog ‘pisma Srbima’ koje javno poziva Srbe da okrenu leđa Evropi i okrenu se Rusiji. Jedan vek kasnije delo Komijakova su nastavili diplomatski emisari poput ambasadora Konuzina čija je uloga velikog brata i zaštitnika srpskog naroda pažljivo režirana i prilagođena duboko mitskom mentalitetu srpske kasabe. Odnos Rusa prema Srbima najbolje pokazuju nedavne tužne scene srpske sirotinje koja ljubi ruku ruskom emisaru i klanja mu se kao svecu i gospodaru. Taj izliv srednjovekovnog sujeverja i podaništva teško da ima paralele među hrišćanskim i modernim narodima. Za takvo stanje srpskog sužanjstva naravno nisu krivi Rusi; nije kriv ni narod, nepripitomljen i ogrezao u sujeverju i nemoralu, već lokalni njegovi gospodari kojima odgovara to duboko usađeno podaništvo i misticizam. Rusi s druge strane to idolopoklonstvo održavaju pažljivo sročenim izjavama poput one Konuzinove o ‘osam stotina godina (sic) prijateljstva’ Srbije i Rusije kao i njegovoj famoznoj ‘potrazi za Srbima’ usred Beograda — prva kao direktna pretnja povodom nagoveštaja srpskog približavanja NATO-u a druga kao kalkulisana uvreda; takve izjave su kod populacije nenaviknute na (kritičko) razmišljanje potvrda tradicionalnog i bratskog i búde strahopoštovanje. Kod srpskih političkih elita, s druge strane, željnih vlasti i ogrezlih u populizmu, takvi impulsi su uvek bili izgovor da bezglavo jurišaju uvereni da odmah iza njih galopira ruska konjica.

Ta fascinacija Rusijom kod Srba ne može se uporediti sa fascinacijom koju neki imaju prema Evropi ili Sjedinjenim državama. Nisu to dva različita politička ili filozofska shvatanja. Naklonost prema nekim od filozofskih vrednosti i etičkih postulata evropske civilizacije stvar je slobodnog izbora mislećeg pojedinca. Rusofilstvo, s druge strane, nije ni svetonazor ni ideologija već splet iracionalnih i emotivnih impulsa koji nemaju utemeljenje u stvarnosti; ono je posledica strasti, a ne slobodnog i racionalnog izbora. Naravno, nije sporno pravo svakog pojedinca da veruje u iracionalne stvari i da se predaje nekritičkim impulsima, ali samo dok time ne ugrožava druge. Rusofilstvo je međutim opasno; opasno je ne samo zato što se poziva na emocije i očekuje slepo podaništvo umesto racionalnog zaključivanja, već zato što se uzdiže iznad morala i postavlja iznad zakona. Naravno, odmah pada na pamet jedinstvena osobina tih deklarisanih patriota da izdaju svoju zemlju. Kao što su u vreme famoznog Informbiroa en masse odbacili svoju državu, više od šest decenija kasnije njihovi duhovni potomci i dalje čekaju Staljinove tenkove; posle nedavne aneksije Krima ti nesuđeni Rusi javno nude predsedniku Putinu da uzme i njihovu zemlju. Pretpostavljam da to više nije ilegalno, ali je u najmanju ruku nemoralno i povrh svega opasno jer ovako fanatično podaništvo, koje nema paralelu ni u ideologijama ni u religijama, poseduje mnoge odlike verske sekte.

Ti Srbi koji bi hteli da budu Rusi proizvod su histeričnog nesuglasja između evropskih temelja srpske kulture i ostataka bizantsko-turskog nasleđa. Oni su dokaz da posle skoro dva veka, potraga za identitetom na ovim prostorima još uvek nije okončana. Sa svakom mutacijom identitetskih struktura i sa svakom generacijom talože se frustracije i jedino što ostaje je ogorčenost i gnev.