Mircea Eliade a condus și coordonat singur sau în colaborare trei prestigioase publicații: ”Zalmoxis (1938-1942), ”Antaios” (1960-1972) și ”History of religions”(1961-1978). A scris articole de filosofie, artă, literartură și religie pentru enciclopediile apărute în Franța, Germania și S.U.A. Încă din timpul redactării „Tratatului de istorie a religiilor”, se gândea la întocmirea unui dicționar al religiilor, unde să includă teremeni esențiali de: religie, magie, mit, simbol. Pentru prima oară însă, de-abia la 29 iunie 1962, întâlnim consemnată în jurnalul său această intenție: „Dacă n-o fac eu, o vor face câțiva sociologi-antropologi și o vor face după calapodul bine știut. Mă gândesc că aș putea atinge un public de 10-15000 de persoane numai în Franța, pe care le-aș iniția într-o concepție adecvată a realităților religioase”.

În 1967-1968, redactând câteva articole pentru Enciclopedia Universalis, îi vine în minte numele unui predecesor ilustru- Voltaire-, autorul ”Dicționarului filosofic”. În același timp visa la acel pasionant dicționar al religiilor, care va deveni realitate peste două decenii. Este vorba de cea mai importantă contribuție care i-a „confiscat” aproape în întregime ultimii patru ani și jumătate de viață, monumentala „Enciclopedie a religiilor”, apărută postum(1987), în șaisprezece volume, al cărei redactor șef a fost. El este autorul Prefaței (redactate cu o lună înainte de a ne părăsi definitiv) și al articolelor : Alchimie, Androginul, Centrul lumii, Deus otiosus, Hierofanie, Inițiere, Orientare, Pământ, Șamanism, Sexualitate, Yoga.

Prima ședință a avut loc la Chicago, în biroul redactorului șef, la 9 octombrie 1981. Însemnarea laconică din jurnal e semnificativă: sugestiile lui Eliade au fost acceptate de unanimitatea participanților. „E curios că nu mă simt obosit, deși a trebuit să găsesc soluții la nenumărate probleme (repartiția materialelor, numărul de cuvinte alocat subiectelor centrale, numele celor mai potriviți colaboratori). Am o mare satisfacție. Enciclopedia va fi cu adevărat o operă internațională, vor colabora savanți din toate continetele, iar din Europa vom invita specialiști nu numai din Occident ci și din România, Rusia, Ungaria, Polonia”.

Citirea, controlul și corectarea articolelor enciclopediei, permanentele întreruperi (întâlniri, rapoarte, aprobări, stabilirea bibliografiilor, ședințele de lucru la Chicago și New York), deși devin sâcâitoare, nu-i displac. Pe 1 iunie 1984 notează: ”Nu mă așteptam la o asemenea salahorie când am acceptat postul de editor-șef. Totuși nu regret. Enciclopedia religiilor va fi aproape așa cum am visat-o”. În ultimii doi ani de viață, bilunar, primea aproape 100 de articole cărora trebuia să le dea „bunul de tipar”. Pe 1 mai 1985 consemna ”În fiecare seară acasă, încerc (unoeri reușesc) să citesc și să judec aproximativ 40-50 de pagini dactilografiate pentru Enciclopedie”. Eliade a alcătuit planul inițial al lucrării, a propus în linii mari sumarul, a stabilit colaboratorii principali și a fost consultat frecvent asupra diferitelor articole de bază. Pe 4 august 1982 scria către un amic: ”Singura problemă care mă interesează deocamdată este coloborarea savanților români. Aș fi nemângăiat dacă va trebui să mă adresez străinilor pentru articole despre folclorul românesc”. Definitivarea proiectului a avut loc în decembrie 1984 la o întâlnire la Chicago. Enciclopedia urma să aibă 16 volume, peste 1200 de colaboratori, 10.000 de pagini, 2765 de articole și aproape 6 milioane de cuvinte.

Deși era redactor șef, banii primiți nu au fost prea mulți. Pentru articolul Alchimie a primit 150 de dolari, Centrul Pământului 250, Metale și Metalurgie 250, Orientare 75, Yoga 200. Remunerația oricum nu poate să compenseze dezastrul produs de un incendiu care i-a distrus biroul. Pe 18 ianuarie 1986 (scrisoarea este expediată pe 7 februarie) Mircea Eliade scrie lui Mircea Hadonca: „Am plecat câteva zile la Palm Beach ca să mă refac fizicește. Ne-am întors acum o săptămână. Tot ce s-a putut salva a fost adunat într-o sală de curs, în vreo 50 de cutii și trei studenți încearcă să claseze materialele. Reparația biroului va lua 2-3 luni. Până atunci stau acasă (am și aici o bibliotecă). Petrec două ore pe zi (nu rezist mai mult) încercând să recuperez o parte din materialele salvate. Te rog nu povesti Corinei aceste amănunte ale catastrofei. Christinel a informat-o vag la telefon…”. Această ”catastrofă” l-a marcat profund, grăbindu-i sfârșitul.

Luni, 14 aprilie, îl doboară o congestie cerebrală, care se va dovedi peste câteva zile cancer generalizat. Se va stinge marți, 22 aprilie la ora 9.40. Ioan Petru Culinaru, care i-a fost alături în aceste finale zile, notează în ultima parte a însemnărilor sale intitulate Mahaparinirvana: „Deși ochii mi se înnegurează din când în când, deși lumea va arăta altfel fără Mircea Eliade, totuși i-am acceptat moartea cu împăcare. Miercuri, la ora 2 a fost cremat la Woodlawn Avenue, colț cu strada 67. Între două pasaje din „Înțelepciunea lui Iisus Sirach” și ”Apocalipsa lui Ioan”, David Tracy a citit și o pagină din ”Mitul veșniciei reîntoarceri”. Slujbe pentru odihna sufletului au fost rostite în toate bisericile ortodoxe din America. Organizat în umbră de David Tracy, serviciul memorial care a avut loc în enorma Rockeffeler Chapel din Hyde Park, Campusul Universității din Chicago, a fost, după mărturia unui bătrân profesor, cea mai frumoasă slujbă la care asistase vreodată. În locul elogiilor, Saul Bellow, Paul Ricoeur, Wendy Flaherty și subsemnatul, au citit fragmente din opera lui Eliade în cele trei limbi în care acesta a scris până la sfârșitul vieții: română, engleză și franceză”.

”Dintr-un popor nu rămâne nimic, decât cultura”- Mircea Eliade.