Lume luminată, de la criticul de artă Andrei Pleșu până la criticul de modă Alin Gălățescu, fostul meu elev la matematică, se opintește cu declarații de la imperativ până la rugător să scoată din buzunarul românului bănuțul pentru Cumințenia Pământului. E plin televizorul de testimoniale și clipuri educativ-mobilizatoare pe tema Brâncuși, împodobite cu sloganul preluat din estetica stadioanelor, „Hai că se poate!”. Interesant cât s-a cheltuit deja din banul public cu propaganda asta...

Ca să-mi, carevasăzică, aduc aportul, propun și eu o lozincă ridicătoare de inimi: „Marcă banu la Brâncuși!”.

Atât. Că bani, nu dau un sfanț, întrucât n-am de gând să finanțez absurdul și diversiunea.

Opera lui Constantin Brâncuși este artă în grad înalt abstractă. Orice formă de artă, începând cu picturile din peșteri, înseamnă abstracție, scădere, înlăturare din real a unor elemente și intensificarea altora în scopul obținerii forței de sugestie și rezistenței în timp.

În cazul sculptorului român, abstractizarea ajunge până la împietrarea conceptelor, dincolo de senzorial, efectul fiind vertijul intelectual, mai degrabă decât reacția sentimentală. Brâncuși ține de sublim, în sensul definiției lui Hartmann, nu al subordonării kantiene față de frumos.

(Foto: Inquam Photos/ Ovidiu Micsik)

Această ultimă frază pare de neînțeles pentru marea majoritate a cititorilor. Nu o explic, pentru că nu aceasta e ținta textului de față. Tot așa, Cumințenia Pământului este, pentru marea majoritate a populației României, o femeie pitică, chircită ca să-și ascundă urâțenia. Trupul ei pricăjit nu exprimă fecunditate, chipul strâmb și inexpresiv e departe de a radia frumusețe și inteligență.

Seamănă cu Muta lu Talpeș, ar spune sătenii din Glodenii Gândului privind-o.



Și e firesc să fie așa. Opera lui Brâncuși nu este destinată maselor. Trebuie să fi lucrat ceva în prealabil asupra sensibilității tale spirituale și cunoștințelor despre artă ca să receptezi în plin forța conceptului de dăinuire prin simplă ființare în fața Universului, fără alt atribut moral sau intelectual decât „cumințenia” Pământului transferată viului, pământ care nu înseamnă nimic și înseamnă totul, n-are formă, n-are viață, doar o naște, este pământul care este, aidoma primarului Vanghelie. Și va fi, după ce tu nu vei mai fi.

(Foto captură spot Cumințenia Pământului - Ultimul tren)



În această clipă văd scris pe ecranul tv: „Este povestea celui care a făcut lemnul, piatra, bronzul să vorbească”, și asta sub titlul principal: „Un nou început pentru națională – Florin Andone”. O fi vorba despre vreun securist campion la interogatorii, încerc să gândesc ca să mă apăr de kitschul invadator.



Avem nevoie de sculptura lui Brâncuși în România. Însă nu pentru popor. Ea poate să marcheze mintea și sufletul unor foarte puțini oameni, în special tineri, care pot face apoi ceva măreț pentru această țară. Sau pentru această planetă, ca Brâncuși.

Sau, pur și simplu, îi poate face mai homo sapiens decât erau cu o clipă înainte.

Dacă rămâne pe continentul american, șansele întâlnirii pe viu a acelor rari români cu ea scad exponențial.

Supunând referendumului național valoarea operei lui Constantin Brâncuși, guvernul actual procedează aidoma celui din 1951, care a refuzat darul marelui artist, întreaga lui operă donată statului român, constatând că: „Operele lui Brâncuși le-ar putea face orice țăran neinstruit și nu ajută cu nimic la edificarea socialismului în România”.

(Foto captură spot Cumințenia Pământului - Ultimul tren)

Culturnicii comuniști o ziceau măcar de-a dreptul. Guvenul Cioloș o dă cotită: punem noi 5 milioane, dar și poporul să dăruiască masa cu 6. Dacă nu, asta e. Brâncuși rămâne unde e, noi am vrut, dar nu s-a putut...

Era evident că nu se va aduna prin subscripție publică nici măcar o zecime din căpița asta de bani, ceea ce nu înseamnă nicidecum că românii sunt nepatrioți, neciopliți sau zgârciți. Înseamnă că guvernanții sunt niște lași care nu vor să-și asume operația culturală de reîntregire – asemenea celei chirurgicale, ea se face prin decizie expertă, nu prin vot și chetă.

Dacă aș fi prim-ministru, aș semna plata întregii sume, 11 milioane $, de la bugetul României, pentru Brâncuși, și pe urmă aș aștepta să fac pușcărie.