Mihai şi Daniel au devenit, acum două luni, primul cuplu de homosexuali care s-a căsătorit în România. Nunta lor nu e recunoscută în ţara noastră, însă cei doi cred că acest lucru e doar o chestiune de timp, căci prejudecăţile românilor faţă de acest subiect s-au diminuat odată cu trecerea timpului. Ce planuri au, de ce au plecat în Spania de două luni, cum s-au cunoscut, care au fost reacţiile părinţilor când au aflat despre relaţia lor, dar şi ce consecinţe a avut difuzarea nunţii lor la televizor aflaţi dintr-un interviu pe care ni l-au acordat.

Pe 12 septembrie, PRO Tv a difuzat, în cadrul emisiunii Patru Nunţi şi-o provocare, ceremonia prin care regizorii Mihai Vântu şi Daniel Ionescu şi-au oficiat, simbolic, căsătoria. Nunta lor a adus emisiunii o audienţă de peste un milion și jumătate de telespectatori, la nivel național, însă şi 2.000 de plângeri la Consiliul Național al Audiovizualului (CNA). Cei doi au povestit pentru B365.ro în ce fel s-a schimbat viaţa lor după apariţia televizată, cum a început povestea lor de dragoste, dar şi care au fost greutăţile pe care le-au întâmpinat din pricina prejudecăţilor existente în ţara noastră.

Comentariile la acest articol vor fi moderate.

Cand și cum v-aţi cunoscut?

DANIEL: Ne-am cunoscut în 1999, prin intermediul internetului. La vremea aceea era totul mult mai rudimentar în materie de online, iar mIRC-ul era o aplicaţie extrem de populară, aşa că şi gay-ii o foloseau intens. După vreo lună de povestit pe chat-ul de care-ţi spuneam, Mihai a avut mega curajul să mă invite la el acasă. Zic mega curajul pentru că el, în acea perioadă, era ascuns. Adică familia, apropiaţii sau aproape toată lumea nu ştia despre el că e gay.

MIHAI: N-aş zice tocmai curaj, cred că a fost mai mult o nebunie. L-am invitat, dar n-am crezut nicio secundă că va veni. El era la Bucureşti, eu la Lugoj... Sunt vreo 500 de km.

DANIEL: Evident că Mihai mi-era simpatic de pe net- deşi nu făcusem schimb de poze sau sex pe webcam, cum îşi imaginează lumea... Aşa că n-am ezitat şi m-am suit în primul tren spre Lugoj. După 8 ore de cale ferată şi de nesomn, am ajuns într-un final, la 5 dimineaţa, într-o gară mică de provincie şi Mihai mă aştepta acolo. Nu pot să-ţi spun dacă a fost dragoste la prima vedere sau nu, dar pot să-ţi zic sigur că, încă dinainte ca trenul să oprească în gară, l-am ghicit care e dintre mulţi alţi oameni care aveau treabă pe peronul acela. Apoi totul s-a născut de la sine. După foarte puţin timp el s-a mutat la mine, la Bucureşti. Ai mei s-au speriat de ideea unei relaţii serioase şi au încercat să ne îndepărteze unul de celălalt. Nu prea au reuşit, aşa că noi ne-am mutat împreună în altă parte iar ai mei au ales viaţa tihnită de la ţară.

MIHAI: Din punctul meu de vedere, nu a fost o pasiune ca în filme, ci totul a venit în timp. M-a cucerit Daniel cu personalitatea, inteligenţa şi umorul lui. E o încântare să povesteşti cu el ore în şir.

DANIEL: Nu ne-am făcut niciodată planuri, nu ne-am spus vorbe mari pe care să nu le respectăm şi am încercat pe cât posibil să nu permitem în relaţia noastră rutina, comoditatea, influenţele externe şi apatia. Cred că prima oară când am realizat şi verbalizat despre seriozitatea relaţiei noastre a fost când am aniversat 5 ani împreună şi când ne-am pus pentru prima dată problema unui copil.

Plănuiţi să adoptaţi un copil?

MIHAI: Uite și întrebarea de Știi și Câștigi! Da, îmi doresc un copil sau doi sau zece sau câți vor fi. Nu aș zice niciodata NU. Însă momentan mi-e frică de planuri.

DANIEL: Ne dorim foarte mult un copil. Ni-l dorim încă de când am împlinit 5 ani împreună. Nu e ușor. În România, legislația nu permite adopția comună, iar soluțiile disponibile sunt cumva la limita legii. Probabil va fi mult mai ușor să realizăm acest lucru în Spania.

Credeţi că un copil crescut de o familie de homosexuali va fi diferit în vreun fel de unul crescut de o familie tradiţională?

MIHAI: Da, categoric. Copilul nostru va fi cel mai frumos, cel mai deștept și așa mai departe. Va fi al nostru.

DANIEL: Întrebarea asta mă enerveaza cumplit de fiecare dată când o aud pentru că are o doză de malițiozitate. Și iti explic de ce... Noi (sau alte cupluri gay aflate în situația de a avea un copil) nu ne vom abuza copilul- pentru că parinții, în principiu, nu-și abuzează copiii. Există și excepții, dar asta se întâmplă indiferent dacă părinții sunt de acelasi sex sau de sexe diferite. Dar cu siguranta se va intampla ca respectivul copil să fie abuzat verbal, arătat cu degetul, jignit, privit ciudat de toți ceilalti. Ăia care își pun probleme de genul ăsta, daca înțelegi ce vreau sa spun...

În perioada în care aţi început să iesiţi împreună, românii aveau o atitudine mai discriminatorie față de acum?

MIHAI: În 99 da, clar. România a abrogat articolul 200 abia în 2001. După, a devenit legal să-ţi recunoşti public orientarea. Mulţi gay trăiau în minciună. După abrogare, nu mai era nevoie să minţi, să te ascunzi, să te căsătoreşti cu o femeie doar de dragul aparenţelor...

DANIEL: Bine, nici la nivel mondial lucrurile nu erau aşa relaxate. Dar atunci erai orb într-o lume incertă. Internetul era puţin dezvoltat, nu aveai informaţii, teama era mare şi reacţiile erau vehemente. Acum însă, lucrurile se schimbă inevitabil. Legislaţia, chiar dacă nu se aplică, s-a mai relaxat. Lumea începe să afle că gay nu înseamnă doar clişeul cu care a fost obişnuită – un bărbat grotesc, îmbrăcat într-o rochie mulată, stridentă, cu peruci, pene şi paiete, dănţuind ca un titirez în mijlocul bulevardului şi vociferând pe o tonalitate similară animațiilor japoneze.

MIHAI: Lucrurile nu se pot schimbă însă brusc, au nevoie de timp. Generaţiile născute după 90 au o altă viziune asupra vieţii, mai ales datorită accesului facil la informaţii; şi sunt mult mai deschişi. Pe de altă parte, nostalgicii sunt din ce în ce mai puţini, dar tot mai agresivi.

DANIEL: Totuşi, oamenii rămân în continuare reticenţi sau, în cel mai fericit caz, indiferenţi pentru că, deşi acum media şi internetul sunt peste tot şi informaţia este cât de cât la îndemână, lipsa de informare rămâne mare, apoi vin ignoranţa, indiferenţa, autismul (românii sunt experţi când vine vorba despre adevăruri pe care refuză să le accepte) şi ipocrizia. E super cool să te dai mare creştin, să zbieri cu crucea în mână că aperi valorile religioase şi naţionale, arborând simboluri fascisto-legionare dar, în fapt, tu să ignori că greşeşti cel puţin la fel de mult ca şi cel în care dai cu piatră şi, ba mai mult, comiţi un păcat poate mai mare.

Evident, există grupurile minoritare pro sau contra, însă cei mai mulţi sunt cei care nu au nicio opinie, ei trebuie informaţi, educaţi, pentru că, într-un viitor, ei vor face diferenţa. Altfel, vom rămâne în aceeaşi situaţie de compromis – unii se fac că se ascund şi alţii se fac că nu văd sau că nu există. Şi aici nu vorbesc numai despre gay, ci despre orice subiect tabu.

Ați putea să mergeți de mână pe stradă, în București? Cam care sunt reacțiile pe care le trezește un astfel de gest, la noi?

MIHAI: Deşi în România este legal să mergi de mână sau să te săruţi cu partenerul pe stradă, nu am experimentat niciodată acest lucru. A fost o tentativă la un moment dat, când am făcut o şedinţa foto pentru o revistă şi oamenii sunt fie şocaţi, fie, de cele mai multe ori, devin agresivi verbal. Au strigat după noi şi am fost nevoiţi să schimbăm locaţia.

DANIEL: Problema e, îndrăznim? Cu Mihai mi-am permis gesturi mai tandre doar în locurile unde ştiam dinainte că este safe, chiar dacă nu erau locuri gay. Altfel, rişti ca până şi poliţia, care ar trebui să cunoască legea, să nu o ştie sau să nu o aplice... Şi vorbesc despre experienţele prietenilor noştri.

MIHAI: Uneori întâmpini reacţii agresive doar pentru că eşti perceput ca fiind mai feminin. Toată nebunia asta macho ajunge să afecteze persoane care nu sunt gay, dar care sunt bătute sau umilite doar pentru că moda e acum un pic mai gay-ish.

DANIEL: Pe de altă parte, la noi, la Teatrul TABU am făcut UN SINGUR spectacol cu tematică gay şi, pentru siguranţa spectatorilor, a fost nevoie să-l jucăm de fiecare dată cu Poliţia şi Jandarmeria la uşă. Chiar şi aşa, cu toată protecţia, tot s-au pus afişe cu Codreanu şi nu mai ştiu ce mesaje cretine anti-gay. La fel ca şi porcii roz de pe Kiseleff de la Gay Pride, puşi cu Jandarmeria acolo – unii puneau garduri, alţii prindeau porci... Culmea, mie, porcii aia mi s-au părut super caterincă, erau aşa de simpatici...

Dar când aţi realizat că sunteţi gay? A durat mult până să vorbiţi cu cineva despre asta?

DANIEL - Chiar dacă, pe vremea aia, nu ştiam ce înseamnă, am simţit atracţia faţă de bărbaţi încă de foarte mic. Era pe vremea lui Ceauşescu, eram în clasa a IV-a şi tovarăşa învăţătoare organiza o serbare. Evident, m-a distribuit aleatoriu cu o colegă şi nu s-a aşteptat nicio clipă să-i protestez spunând că vreau cu colegul X pentru că mie de el îmi place. A pus imediat mâna pe telefon şi a vorbit cu părinţii mei care au venit la şcoală pentru lămuriri. Nu ştiu ce şi cum a decurs discuţia, dar ştiu că mama m-a luat deoparte şi mi-a explicat că nu e bine, că o să am de suferit, dar nu a fost vehementă sau restrictivă. M-a lăsat liber şi pentru asta îi sunt recunoscător.

Ulterior, când am crescut, am avut numeroase discuţii cu mama şi am aflat că părinţii mei au avut, în cercul de prieteni, un coleg despre care se presupunea că s-a sinucis după ce s-a aflat că era gay. Probabil că asta i-a făcut să se teamă că aş putea reacţiona la fel. În schimb, cu tata nu am discutat niciodată subiectul- chiar dacă Mihai a locuit mai mult de un an împreună cu părinţii mei, fratele meu şi cu mine.

MIHAI - Am realizat că sunt gay în perioada pubertăţii, atunci când toată lumea îşi descoperă sexualitatea, fie gay, fie hetero, ş.a.m.d. Până atunci, nici nu ştiam ce înseamnă sex şi la ce foloseşte. Nu intra în aria mea de interes. La început, nu ştiam că se numeşte diferit ceea ce făceam deja, dar am aflat că sunt gay din serialul Dallas unde un personaj, iubit al lui Lucy, îşi făcea Comming out-ul. Am întrebat-o pe mama ce înseamnă homosexual şi ea mi-a zis să îmi văd de treaba mea, replică pe care o folosea mereu când întrebăm orice cuvânt interzis. Eram curios şi n-am rezistat tentaţiei, aşa că am întrebat o vecină care m-a lămurit...

Mihai, părinţii tăi cum au reacţionat?

MIHAI - Pe ai mei i-am anunţat că sunt gay la vreo trei ani după ce l-am întâlnit pe Daniel. Probabil că bănuiau ceva, pentru că insistau foarte mult cu însurătoarea, îmi căutau fete etc. Aşa că le-am spus. Din secunda aia am fost extrem de liniştit. Purtasem o piatră imensă în suflet şi consider că am făcut tot ceea ce am putut ca să-i protejez să nu afle. Însă, nu mi-am dat seama cât de mult mă consuma acest lucru. După ce le-am zis, m-am liniştit eu şi i-a apucat pe ei. Cu tatăl meu nu am mai vorbit de atunci, iar cu mama a existat o perioadă de ruptură, apoi s-a mai îndulcit, dar relaţiile sunt extrem de reci. În ochii lor m-am schimbat. Cam aşa stau lucrurile cu Coming out-ul în România. Şi poţi să spui că am fost norocoşi...

Au fost prieteni cu care s-au răcit relaţiile după ce le-aţi spus ce orientare aveţi?

DANIEL - După ce mi-am făcut Coming Out-ul, nu mi-am mai ascuns orientarea sexuală, aşa că majoritatea prietenilor au ştiut de la început sau la scurt timp după despre noi. Nu am avut surprize de genul răcirea relaţiilor dar, evident, au fost câţiva care au tratat la început cu stângăcie problema. Pot să-ţi spun cu siguranţă că marea majoritate au fost super curioşi şi ne-au pus o mulţime de întrebări despre cum e să fii gay.

MIHAI – În general, femeile care au făcut pasiuni pentru mine, când au aflat că sunt gay, nu au mai fost la fel de prietenoase. Dar, în rest, nu pot să-i numesc prieteni pe cei care nu acceptă că suntem la fel de normali ca şi ei.

Aţi simţit că sunteţi discriminaţi la locul de muncă din cauza asta?

DANIEL – La mine, în privinţa locului de muncă, lucrurile au stat la fel ca şi în cazul prietenilor. Nu m-am ascuns şi lucrurile au decurs normal. Bine, acum să nu înţelegi că am făcut o paradă gay de fiecare dată cum am intrat într-o companie.

MIHAI – Da, s-a întâmplat să fiu discriminat. Se întâmplă în continuare. Din păcate, există o lege care se dovedeşte inutilă, pentru că în România se aplică doar legile care contează. Respectul pentru cetăţean, discriminarea sau exploatarea muncii sunt subiecte neinteresante.

DANIEL - Este adevărat că şi mediile în care activăm amândoi, fie că vorbim de media sau de teatru, sunt mult mai tolerante decât să zicem o mică fabrică de confecţii unde probabil am fi devenit telenovelă atelierului.

Care au fost reacţiile oamenilor după ce aţi făcut nuntă?

MIHAI – Ok, ştiam că va fi un şoc/premieră/surpriză. Ne-a mirat interesul oamenilor de a vedea, de a cunoaşte. Audienţele au fost uriaşe.

DANIEL - Sincer, am fost plăcut surprins să văd reacţii pozitive mult mai multe decât la orice altă apariţie gay mioritică de până acum. Vorbele bune, comentariile pertinente şi reacţiile mişto ne-au depăşit aşteptările. Şi le mulţumim tuturor celor care ne-au susţinut sau plăcut. Normal că au apărut şi "protestatarii" nelipsiţi – ultraortodocșii, naţionaliştii, familiile creştine, grupurile anti avort, mamele eroine - care s-au dat cu fundul de asfalt pentru că nunta noastră le-a perturbat liniştea ancestrală- dar la ăştia ne aşteptam. M-a deranjat un pic faptul că li se dă nas în continuare. De exemplu, mie mi se pare ridicol să ai pretenţia să se inflameze o ţară întreagă pentru că 2000 de indivizi au depus plângere la CNA. Ei şi? 2000 de oameni din 20.000.000 de locuitori nu înseamnă nimic. Mai ales că sunt aceeaşi 2000 din aceleaşi 30 de ONG-uri din Coaliţia pentru Familie şi Constituţie care protestează de fiecare dată pe subiecte gay dar şi contra Halloween-ului satanist din şcoli, de exemplu. Aş putea s-o numesc propagandă?

MIHAI - Uneori ne stricăm de râs citind comentarii stupide- ca să nu le spun cretine, ale unor personaje care doresc să apere familia tradiţională cu pumnul. Cum am putea noi strica familia tradiţională? Nu înţeleg... Nu-i ţine nimeni să se căsătorească cât de tradiţional vor ei... Şi apoi există legendele tâmpite că, dacă eşti gay, se ia, aşa, ca o răceală... Ori nu e chiar aşa, am stat lângă atâţia hetero şi niciunul nu a devenit gay la fel cum nici eu nu am devenit hetero.

Aţi regretat în vreun fel decizia de a face nuntă la televizor?

DANIEL - Nu, nicio secundă nu regretăm faptul că am decis să facem publică nunta. Nu e vorba de un plan diabolic sau, cum zic unii, propagandă. Decizia a venit natural şi e de datoria fiecăruia dintre noi să încercăm să schimbăm în bine societatea în care trăim pentru că ştim că sunt multe, foarte multe persoane gay, lesbiene, bisexuale sau transgen care au nevoie de suport, de exemple pozitive şi de experienţe din care toată lumea să înveţe ceva. Când am zis că facem nunta la TV, ea a căpătat şi o valoare de statement. Am vrut să demonstrăm că se poate, că nu avem nevoie de aprobarea nimănui pentru a perfecta o relaţie între doi oameni şi că nu păţeşte nimeni nimic dacă se întâmplă şi la noi, aşa cum se întâmplă în toate ţările civilizate. Evident, România nu recunoaşte legal căsătoria noastră dar asta nu e decât o problema de timp.

MIHAI – Pentru România, noi nu suntem căsătoriţi. E doar o nuntă regizată, o uniune spirituală, orice, numai căsătorie nu. Am fost acuzaţi că ne-am regizat nunta şi mi se pare normal s-o regizăm. Cine nu-şi regizează nuntă? Apoi am fost acuzaţi că ne-au regizat-o alţii. Dar ce părere au ei, că suntem regizori atât de proşti sau ce? Dacă nu eram regizori de teatru poate mai puteai bănui, dar, în cazul nostru, a fost fix cum ne-am dorit şi evident că 90% dintre prietenii noştri sunt artişti şi au venit să ne susţină la nuntă- drept pentru care le mulţumim încă odată.

DANIEL – Bine, căsătoria gay este privită aşa... ca un dragon turbat... care vine şi distruge tradiţia, familia, obiceiurile, înmulţirea speciei, neamul... Ei bine, nu s-a distrus nimic.

Acum vreţi să va legalizaţi căsătoria, în Spania. De ce contează un document oficial pentru relaţia voastră?

MIHAI - Nu s-o legalizăm cât s-o echivalăm. Sincer, aparent, nu contează deloc un document. Dar, privind mai atent, lipsa lui ne ştirbeşte nişte drepturi. Suntem un cuplu de 14 ani. Acest act ne ajută să fim recunoscuţi şi apăraţi ca şi cuplu cu toate drepturile aferente.

DANIEL - Sunt mulţi care nu au înţeles foarte clar cum stau lucrurile. Nu am încălcat nicio lege şi niciun Cod Civil pentru că legea aia e ambiguă (interzice, nu recunoaşte, dar nu pedepseşte) şi, în plus, se referă la căsătoria civilă întocmită de un ofiţer de stare civilă din România. Noi am semnat la ceremonia religioasă un certificat emis de Metropolitan Community Church, o biserica protestantă din SUA recunoscută la nivel mondial, certificat care are valoare în ţări precum Canada sau SUA. Pentru că sistemul european impune căsătoria civilă înaintea căsătoriei religioase, acest certificat trebuie echivalat. Este practic o formalitate prin care, în cazul nostru, autorităţile spaniole vor emite un certificat de căsătorie civil care va susţine certificatul religios.

Şi nu este corect, după ce plătesc statului tot felul de taxe, eu să nu am drepturi elementare care vin odată cu căsătoria doar pentru că nişte unii se opun. Trebuie să am dreptul la moştenire, dreptul rudei de gradul I, protecţie familială, scutiri fiscale şi tot ceea ce implică o relaţie recunoscută legal. Nu văd logica pentru care aş fi privat de aceste lucruri. Noi n-am cerut şi nici nu cerem (şi probabil niciun gay nu vrea asta) să ne căsătorim în biserică, să ne îmbrăcăm în mirese şi să dănţuim pe mijlocul străzii cu lăutari şi turte rupte în cap... Vrem căsătorie civilă şi drepturile aferente ei.

MIHAI - În cazul nostru, România nu recunoaşte încă certificatul dar alte ţări îl recunosc. Dar s-ar putea ca în curând şi România să fie nevoită să recunoască certificatul spaniol în baza legislaţiei europene.

Celebritatea câştigată la emisiune v-a afectat în vreun fel munca voastră în teatru? În bine, în rău?

DANIEL - Nu cred că vorbim despre celebritate. Nu suntem şi nici nu vrem să fim pe acelaşi palier cu celebritatea, aşa cum este ea percepută azi. În schimb, toată povestea cu emisiunea şi reacţiile de după ne-au făcut să realizăm că viaţa merge mai departe şi că trebuie trăită aşa cum merităm, nu aşa cum suntem forţaţi s-o trăim.

MIHAI - Lumea teatrului, de bine, de rău, se ţine departe de ziarele de scandal. E un cerc închis ermetic, greu de penetrat. Aşa că aşa zisa celebritate e nulă în lumea teatrului. În teatru, ne câştigăm valoarea prin ceea ce realizăm, iar publicul decide mai departe dacă ia sau nu ia bilet. Însă, da, am avut de suferit. Unele spectacole care se jucau la Teatrul TABU s-au mutat după emisiune. Le respect decizia, nu doreau să fie băgaţi în această oală. În plus, ne va fi de 10 ori mai greu decât înainte să deschidem uşi în teatrele de stat, unde oricum era imposibil...

Nu-i mai multă dezordine-n casă când trăiesc doi bărbaţi împreună?

DANIEL - Asta-i bună! Suntem foarte atenţi la detalii, aşa că în casă e important să arate aşa cum ne dorim şi să ne simţim foarte bine. În privinţa treburilor casnice, ele sunt foarte bine împărţite, deşi de cele mai multe ori participăm împreună la ele. Ne place foarte mult să gătim împreună. Dar şi pentru shopping, curăţenie, spălat vase, spălat rufe, dus gunoiul şi toate celelalte există o rânduială fără să fie necesară o etichetare clişeistică de genul femeia face treaba în casă şi bărbatul se uită la meci cu berea în bot.

Avizul negativ dat asupra propunerii de Parteneriat civil nu va descurajează în niciun fel?

MIHAI – Chiar dacă au dat aviz negativ, din punctul meu de vedere, e doar o chestiune de timp... Doar că nu e normal, firesc, şi e încă o dovadă de lipsă de respect la adresa cetăţenilor. Politicienii sunt absurzi, iar legea antidiscriminare se dovedeşte inutilă încă o dată ... Îmi lasă un gust amar pe care îl înec cu optimism. Eu am timp să aştept, ei nu. Şi, dacă va fi până atunci să trăim în exil, asta este... O să trăim în alte ţări unde suntem respectaţi.

DANIEL – Aşa cum am mai spus, mă repet: Nu am nevoie şi nici nu mi se pare normal să stau să cerşesc aprobarea nimănui pentru a trăi în cuplu cu cineva. Dacă politicienii noştri se tem de mania Cerului, de pierderea voturilor, a fotoliului călduţ sau de muştruluiala Bisericii care acţionează ca şi agent electoral, n-au decât. Evident, s-au făcut că nu înţeleg povestea cu parteneriatul, au băgat-o p-aia cu Codul Civil, bullshit demagogic. Ok, nu-i nicio problemă. Atunci recomand cu căldură amendarea Codului Civil înainte de o viitoare propunere de parteneriat sau, dacă Guvernului i s-a părut că Parteneriatul şi Căsătoria civilă sunt prea similare, să adopte direct Căsătorie civilă şi pentru persoanele de acelaşi sex.

Etichete: realitatea