I en intervju i senaste numret av Liberalernas veckotidning Nu berättar Nyamko Sabuni om sin tid i politiken. Sabuni var först integrationsminister i allians­regeringen, för att sedan bli jämställdhetsminister i densamma. Men mitt i regeringens andra mandat­period meddelade Sabuni plötsligt att hon inte tänkt kandidera till nästa val. I intervjun svarar Sabuni att det berodde på att hon ”inte längre fick arbeta med integrationsfrågorna”. Sedan tog Erik Ullenhag över stafettpinnen.

Det där med att inte få arbeta med integrationsfrågor fick även Mauricio Rojas erfara, som innan 2006 ledde dåvarande Folkpartiets integrationspolitik. Krav på språktest för medborgarskap och ”Utanförskapets karta”, där partiet i återkommande rapporter visade hur utanförskapet växer, väckte reaktioner. Centerpartiets Maud Olofsson krävde att Rojas hölls borta från alliansens integrationspolitik.

Sabuni säger i dag att hon alltid har varit övertygad om att hon ”en dag kommer att få rätt”. Men hon berättar också om hur andra politiker var rädda för att bli rasistanklagade, och mer brydde sig om att ”placera sig rätt i debatten”. Sabuni fick mycket riktigt hård kritik. Uttryck som ”husneger” och ”onkel Tom” kastades efter henne av folk som såg henne som en svikare. Hon fick höra att hon som svart och muslim inte ska tycka vissa saker. Stöd fick hon däremot av dåvarande partiledare Lars Leijonborg, berättar hon.

I dag tyder allt på att Liberalerna tänker ha integration som profilfråga inför valet 2018, och lyssnar man på partiets företrädare i debatten låter det mer som Rojas och Sabuni och väldigt lite som Ullenhag. Här gäller det för partiet, efter alla svängar, att landa rätt.

Det är bra att Jan Björklund som partiledare debatterar exempelvis slöjan. Men det är också bra att emellanåt, när man kritiserar slöjan, betona det självklara att plagget inte för alla står för tvång och förtryck. Samt att vuxna kvinnor givetvis ska vara fria att själva välja om de vill bära huvudduk. Små, små, nyanser kan betyda mycket.

Många av partiets representanter visar att det går utmärkt att lyfta problem som våldsbejakande islamism och kvinnoförtryck i förorter, utan att generalisera över grupper. Det behövs onekligen ett liberalt perspektiv som skiljer sig från såväl vänsterns locket-på-filosofi som SD:s främlingsfientlighet.

Nyamko Sabuni och Mauricio Rojas har sedan länge lämnat politiken, men det är viktigt att de får upprättelse. Inte för att de alltid hade rätt, men för att de såg problem och försökte förbättra. De var utan tvekan före sin tid. Obekväma och modiga – och betydelsefulla för svensk politik.