I det tysta pågår ett uppror i kommun-Sverige mot migrationspolitiken. Kriskommuner uppvaktar regeringen. Rika kommuner ägnar sig åt social dumpning, där nyanlända får hjälp att hitta ett boende på annat håll. SD-ledda Sölvesborg har gått ett steg längre och vägrar att ta emot några nya anvisningar över huvud taget.

Samtidigt tar en rad ledande mottagarkommuner - som Malmö, Helsingborg och Kristianstad - chansen att styra bort asylsökande. Enligt den nya ebo-lagen kan 32 utpekade kommuner välja ut problemtyngda områden där asylsökande inte längre ska kunna bosätta sig med bibehållet bidrag. Men till regeringens stora förtret har flera av dessa kommuner valt att betrakta hela staden som ett utsatt område.

Ett annat sätt att uttrycka saken är att Sveriges kommuner - med några få undantag, som Krokom i Jämtland - bedriver en aktiv signalpolitik för att flyktingar ska söka sig någon annanstans. Utsatta människor riskerar att skyfflas runt mellan ovilliga kommuner samtidigt som över 1 200 ensamkommande från Afghanistan lever i akut hemlöshet.

Invandringen ligger kvar på en historiskt hög nivå

En ansvarsfull regering hade tagit in denna verklighet och agerat. Om det inte finns beredskap hos Sveriges kommuner att ta hand om dem som kommer måste politiken läggas om. Men så tänker inte den rödgröna regeringen.

Hur den resonerar är inte alldeles lätt att följa på grund av alla motstridiga budskap, men kontentan tycks vara denna: Den nödvändiga omläggningen av migrationspolitiken är redan gjord (hösten 2015). Det lilla antal som fortsätter att komma klarar kommunerna av att ta emot. Nu kan vi i lugn och ro fundera kring hur den framtida migrationspolitiken ska se ut och hur fler ska få möjlighet att stanna i Sverige av humanitära skäl.

Regeringen har varit skicklig på att sätta bilden av läget: Sverige befinner sig redan på EU:s miniminivå. Vill man gå ännu hårdare fram, som högern kräver, måste man bryta mot asylrätten. I själva verket är detta nonsens.

Förra året beviljades totalt 119 568 uppehållstillstånd. Invandringen ligger alltså kvar på en historiskt hög nivå, även om grunderna för tillstånden har skiftat de senaste åren.

Vi har västvärldens mest generösa regler för arbetskraftsinvandring. Numera får exempelvis långt fler irakier uppehållstillstånd som arbetstagare (701) och anhöriga till dessa (1 563) än som flyktingar (473) och alternativt skyddsbehövande (110).

Sverige är en världens största mottagare av kvotflyktingar och ger näst flest positiva asylbesked per capita inom EU, enligt Eurostat senaste statistik.

Varför har regeringen väntat så länge med en lista på säkra länder?

Verkligheten har med andra ord väldigt lite med miniminivåer att göra. Här är en lista med åtgärder som regeringen borde vidta så snart som möjligt:

• Avvisa fler med omedelbar verkställighet. I fredags lovade äntligen Morgan Johansson (S) att Sverige ska upprätta en lista över säkra ursprungsländer. Det är utmärkt och något som denna ledarsida länge har krävt. I dag missbrukas asylsystemet av grupper som kan åka viseringsfritt in i Sverige, exempelvis georgier.

Det är dock talande att regeringen först nu tar tag i denna fråga trots att möjligheten att upprätta en sådan lista har funnits inom EU sedan 2013. Regeringen tänker inte heller använda sig av de andra möjligheterna till snabbavvisningar som finns i det aktuella EU-direktivet, exempelvis när en asylsökande ”i ond tro” har förstört sina ID-handlingar eller lämnat oriktiga uppgifter.

• Minska FN-kvoten. Sverige ska självfallet vara med och bidra till FN:s program för flyktingar i nöd. Men vi behöver inte vara bäst i världen, och tredubblingen av den svenska kvoten till 5000 saknar verklighetsförankring. Det borde vara lätt att enas kring följande: 1) Återgå till 2016 års kvot på 1 900 kvotflyktingar, 2) Fokusera på utsatta kvinnor (”women at risk”) och minoriteter och 3) Meddela att Sverige redan har tagit ett unikt ansvar för svåra medicinska fall.

• Strama upp arbetskraftsinvandringen. Dagens system har möjliggjort allt från brukarimport av funktionshindrade och slavarbete till att ta hit anhöriga som sedan lever på socialbidrag. Inför snarast ett försörjningskrav, slopa möjligheten till spårbyten (hela 3 380 ärenden under 2019), inför en arbetsmarknadsprövning och begränsa rätten att ansöka om permanent uppehållstillstånd redan efter fyra år.

Även andra former av tillstånd bör ses över, såsom gruppen studerande. Vissa länder sticker ut i statistiken på ett besynnerligt sätt, som exempelvis Bangladesh och Pakistan, med många medföljande. Även kategorin nyetablerade förhållanden bör granskas närmare. Försvåra för skenäktenskap genom exempelvis en kraftigt höjd ansökningsavgift, längre prövotid och noggrannare utredningar.

• Nej till en ny skyddsgrund. Förra året fick 302 asylsökande stanna på grund av särskilt och synnerligen ömmande omständigheter. Det framstår som en rimlig säkerhetsventil i systemet och följer de internationella konventioner som Sverige är bundet av. Att kraftigt utvidga denna möjlighet, som flera partier vill, skulle skapa ny oreda i asylsystemet och riskera att leda till ökat lidande, exempelvis för barn som blir ett verktyg för att få uppehållstillstånd.

• Prioritera återvändandet. Det måste bli en självklar uppgift för utrikesdepartementet att sätta press på motsträviga länder att ta tillbaka medborgare med utvisningsbeslut. Länder som inte vill samarbeta bör kunna hotas med indraget bistånd och andra konsekvenser. På samma sätt måste länder som lättvindigt utfärdar visum till nationaliteter som sedan hoppar av i Sverige uppvaktas direkt och tvingas ta tillbaka personerna i enlighet med Dublinförordningen. Uzbeker är exempelvis den största gruppen asylsökande i Sverige just nu, trots att bara ett par procent anses ha skyddsskäl.

• En stram EU-linje. Om Sverige ska delta i en koalition av villiga mottagarländer inom EU måste villkoret vara att historiskt asylmottagande räknas in som en avgörande faktor. Annars bör vi ställa oss utanför.

• Minska Sveriges attraktionskraft som asylland. Inför kvalificering till delar av välfärden och överväg att införa etableringslån i stället för dagens etableringsersättning. Utvidga försörjningskravet vid anhöriginvandring. Använd tillfälliga uppehållstillstånd i så stor utsträckning som EU-rätten och internationell rätt tillåter det. Signalen ska vara att skyddsbehov är något som kan omprövas. Höj kraven för svenskt medborgarskap och inför språkkrav för permanenta uppehållstillstånd. Ta bort möjligheten att växla spår (se ovan) och att lämna in en ny asylansökan redan fyra år efter avslag.

• Styr myndigheterna mot målet om en hållbar invandring. I regleringsbrevet till Migrationsverket ska sådant som hög kvalitet i besluten, beivrande av fusk och återkallande av felaktiga tillstånd prioriteras i stället för ett ständigt fokus på god service och snabba beslut.

Det finns ännu mer som Sverige skulle kunna göra för att minska migrationen utan att bryta mot asylrätten. Det är inte möjligheterna som saknas - det är viljan.