Vill man vara riktigt kontroversiell i Sverige ska man hävda att människor - också kvinnor - har ansvar för sina val. Friheten att välja, och därmed också ansvaret för konsekvenserna av dessa val, kan inbegripa alltifrån val av yrke eller valet att avstå från lönearbete till förmån för att ta hand om sin familj, till sådant som att agera surrogat åt någon annan eller rentav att prostituera sig.

Val som det står var och en fritt att gilla eller ogilla, men som likväl är val som ska respekteras när de vilar på frivillig grund.

I en uppmärksammad intervju nyligen hävdade designern Gudrun Sjödén att kvinnor som släpar efter i lön och pension har sig själva att skylla: ”Det har varit ett himla bullbakande under årens lopp, så att säga. Det har varit väldigt viktigt att man inte har sina barn på dagis för länge och att man inte är frånvarande som mamma. Men de som klagar på att de inte kommer någon vart och att de inte får högre lön eller någon vidare pension, de sitter ju där de gör eftersom de har valt något annat än att satsa på sitt yrke.”

På frågan varför man som kvinna kan välja så svarar Sjödén: ”Det är väl bekvämt. Att gå hem klockan fyra är väl ganska skönt?” (SvD 3/3).

I sociala medier har kritiken mot Sjödéns uttalanden inte varit nådig. Att hävda att kvinnor - precis som män - kan välja och att de val de gör får konsekvenser, i detta fall av ekonomisk karaktär, har uppfattats som ytterst stötande.

Ändå är det knappast någon nyhet att kvinnor tenderar att söka sig till utbildningar och i förlängningen yrken med färre möjligheter till lönekarriär (vilket självklart kommer påverka såväl lön som pension på sikt), att de oftare arbetar deltid, tar ut mer vab och stannar hemma längre med barn.

Självklart får alla dessa val konsekvenser - konstigt vore väl annars.

Men i stället för att tala om vikten av att fatta genomtänkta beslut utifrån det slags liv man själv vill leva, såväl ur det korta som ur det långa perspektivet, strandar diskussionen ofta i tal om strukturer och patriarkat.

Klimax för den sortens förenklade slutsatser uppnås kring den 8 mars varje år. På Internationella kvinnodagen tycks behovet av att framställa kvinnor som offer i behov av (politiska) åtgärder vara oändligt.

Särskilt populärt är det att tala om kvotering och kvinnlig representation i privata bolagsstyrelser, liksom om tvångsdelad föräldraförsäkring. Åtgärder som med matematisk precision fråntar de individer som åsyftas rätten att bli behandlade som just ansvarsfulla individer.

Det diskussionen om dessa åtgärder indirekt illustrerar är synen på kvinnor som oförmögna att fatta konsekventa beslut rörande karriären och det egna familjelivet. Denna syn ventileras förvånansvärt ofta av de som säger sig stå på kvinnornas sida.

Nyligen beslutade den feministiska rödgröna regeringen att svenska kvinnor inte får agera surrogatmödrar åt andra kvinnor i Sverige, även i fall då ekonomisk ersättning för åtagandet saknas.

Frågan är svår och bägge sidors argument relevanta. Men man kan ändå fråga sig hur beslutet rimmar med kvinnors rätt till sina egna kroppar eller rätt att bli betraktade som ansvarsfulla subjekt som kan ta ansvar för sina beslut och handlingar?

Argumentet att en kvinna skulle kunna känna sig tvingad att ställa upp avslöjar en kvinnosyn som inte hör hemma i ett modernt land som Sverige.

Den forna kvinnokampen handlade om lika rättigheter. I dag har den reducerats till en fråga om att räkna individer med bröst på olika befattningar. Men jämställdhet handlar inte om att utfallet av kvinnors och mäns val måste bli identiskt i varje givet ögonblick.

Sådan jämställdhet är knappast eftersträvansvärd om man tror på människors särart bortom det biologiska könet. Mer progressivt vore i stället att respektera alla kvinnors val, inte minst de val som uppfattas som avvikande från de politiska idealen. Det vore jämställdhet på riktigt.