Kampen om arvet efter morfar

För 400 år sedan började Lennarts anfader bruka marken på det som skulle bli familjens släktgård. För tio år sedan bestämde länsstyrelsen att delar av gården skulle bli naturreservat, något Lennart aktivt kämpar emot. Under tiden kan skogen inte förvaltas enligt löftet till morfar, något som skär i hjärtat på Lennart.

Lennart Östlund i byn Möklinta har varit med i skogen sedan han var en liten pojke. Det var morfar som tog med honom ut i skogen och lärde honom hur den skulle skötas. Fastigheten är på 75 hektar och det huvudsakliga målet med skötseln har varit att ta fram riktigt fint virke som fått växa länge. Virke till fönster, pelare och restaurering av korsvirkeshus.

– Jag har sparat träden för att det är roligt och jag får sköta om träd som många generationer innan mig också sett till. Min dotter har varit med i skogen sedan hon var blöjbarn och jag känner ett ansvar mot henne och framtida generationer att kunna lämna över en välskött fastighet. Jag har ju framtiden bakom mig, så det handlar inte så mycket om mig längre.

Det finns också en annan aspekt av det hela. Löftet till morfar.

– Det var villkoret för att jag skulle få ta över gården, att jag lovade morfar att han och mormor skulle få bo kvar på gården så länge de ville och att jag inte skulle göra slut på skogen utan fortsätta sköta den som han och de före honom gjort.

Lennart höll sitt löfte och mormor och morfar bodde kvar i det stora huset på gården till livets slut, men det andra löftet hänger nu på en skör tråd.

Ett angrepp

2006 började länsstyrelsen inventera och 2008 kom beskedet att en tredjedel av Lennarts mark skulle bli naturreservat.

– De skriver att det finns ”naturvärden”, men inte vad det är. Det är inte genom fri utveckling som dessa värden som eventuellt finns på fastigheten i dag har skapats, det är genom mina och mina företrädares arbetsinsatser – och så får jag inte fortsätta sköta skogen ändå, som att jag är ett hot och inte en förutsättning, säger Lennart upprört.

– Man kan inte låta en skog stå i ”fri utveckling” som de säger, då blir det ingen fin skog. Jag har arbetat så hårt jag har kunnat hela mitt liv och sedan ska det bara överföras till staten. Det är ett angrepp på mig!

Om Lennart förlorar kampen tänker han inte besöka skogen igen.

– Nej, då vill jag inte vara där alls. Jag kommer bara se allt som skulle behöva åtgärdas för att skogen skulle må bra, så det går inte. Än så länge har jag bara fått erbjudande om intrångsersättning, men ett annat alternativ är att de exproprierar.

Kommer inte dit

Lennart skifte är långsmalt. De två naturreservat som planeras kapar av skiftet i fem delar: mark med bostadshus, naturreservat, ren skogsmark, naturreservat och så ren skogsmark igen.

Utöver att Lennart inte vill sälja av sin mark till reservat skulle en reservatsbildning innebära att han inte kan nå stora delar av sin mark: det finns nämligen inte någon väg in till de två skogsskiften som ligger bortanför de planerade reservaten. Så den faktiska konsekvensen av reservatsbildningen är att Lennart bara kan bruka en tredjedel av sin nuvarande mark.

Tidigare har man kunnat nyttja en gemensam skogsbilväg, men detta är inte längre aktuellt sedan grannarna sålt av sin mark till reservatet.

– Det är drygt två kilometer till skiftet längst bort och det orkar man inte bära en motorsåg till. Och sedan ska det ju hem också om man tar ved eller något, säger sambon Britta.

Kämpa vidare

Lennart och Brittas dotter vill ta över gården, men reservats­bildningen hindrar ett generationsskifte.

– Jag skulle gärna låta henne ta över, men det finns en regel som säger att om man överlåter har den som tar över inte rätt att överklaga beslut. Så om jag låter henne ta över nu blir det med automatik reservat här.

Så det återstår bara att kämpa vidare. Trots att ovissheten och stressen har brutit ner honom, både fysiskt och psykiskt.

– Jag är trött nu. Jag har inte kunnat sova på många år och äter sömntabletter. Då blir man lite som i dvala hela tiden, så jag är inte som jag varit förr. Allt det här är ju ständigt överskuggande och bidrar till att man inte orkar sköta om allt som man skulle vilja.

De senaste åren har Lennart dessutom fått flera symptom som är förstadiet till stroke.

– Att leva i det här är inget vidare. Det är en ständig oro, säger Britta som känner av pressen hon med.

Drygt 30 år

2013 kom ett interimistiskt beslutet, vilket innebär att markägarna inte får röra skogen alls i väntan på beslut om reservatsbildning. Lennart har överklagat reservatet i varje instans och nu ligger ärendet på regeringens bord. Hur lång tid det tar innan det kommer ett beslut vet man inte. Och tills vidare står skogen där orörd.

– Först skrev de att de skulle fatta beslut till oktober 2016, men sedan kom bara ett nytt brev helt plötsligt där det stod att beslutet blivit framflyttat till 2018.

Lennart berättar att han har hört om fall som pågått i över 30 år och ännu inte fått någon lösning. På frågan om han kommer att orka kämpa i drygt 20 år till svarar han uppgivet:

– Det är frågan det. Jag går bara på envishet nu, men det är tungt. Riktigt tungt. Fast om vi dör så löser sig det automatiskt för dem, för då överlåter vi ju till dottern och då får de som de vill med reservatet till slut ändå.



Pia Gyllin

Tel: 019-16 64 68

E-post: pia@skogsaktuellt.se

Artikeln publicerades torsdag den 29 september 2016