Malmöpolis skriver själv om sin blodiga vardag

Av: Matilda Aprea Malmqvist

Publicerad: 16 november 2019 kl. 18.53

En 15-årig sköts kallblodigt till döds i Malmö på lördagen.

Samma natt i samma stad blev en kvinna nästan ihjälslagen med en planka.

Den ingripande Malmöpolisen fick den kvällen nog och skrev ett brev till riksdagen.

– Trots allt detta hemska fortsätter vi att kämpa varje dag. Politikerna måste öppna ögonen på riktigt nu, säger polismannen till Aftonbladet.

På torsdagen fick några riksdagsledamöter ett ovanligt mejl i sin inkorg. En polis hade skrivit ett brev där han berättade om den blodiga vardag han och kollegorna upplever i Malmö.

Det var efter lördagsnattens händelser i Malmö, där en 15-åring kallblodigt sköts till döds utanför en pizzeria och en kvinna som väntade på bussen blev brutalt misshandlad med en planka, som bägaren rann över för Malmöpolisen.

”När jag skriver detta ligger jag i sängen. Trots att jag snart varit vaken ett dygn och jobbat 16 timmar är det omöjligt att slappna av. […] Det senaste dygnet har jag och mina närmsta kollegor bland annat försökt rädda livet på ett ihjälskjutet barn. Vi har även hunnit med att rädda livet på en kvinna som blivit brutalt överfallen och nära på ihjälslagen med ett tillhygge. Vi har sett resterna av en människa vars hela kropp håller på att ge upp. […]

Vidare skriver han om vad Malmöpoliserna har varit med om det senaste året, och hur ovanligt våldsamt det har varit.

Foto: Riksdagen. Riksdagsledamoten Noria Manouchi, (M), var en av de som fick Malmöpolisens mejl.

Riksdagsledamoten: ”Kände stor sorg”

Riksdagsledamoten Noria Manouchi, (M), var en av de som fick mejlet. Hon kände stor sorg när hon läste polismannens ord.

– Det är första gången jag får ett mejl av den här kalibern, och från en polis. Jag kände direkt att jag måste göra mer, mycket mer. Det måste löna sig mer att vara polis.

Under en debatt i riksdagen på torsdagen tog hon upp brevet med vice statsminister Isabella Lövin (MP).

– Men jag kände att fler måste få ta del av detta, säger Noria Manouchi (M).

På Facebook blev responsen stor. Brevet har delats i flera olika grupper och många har uttryckt sin irritation, dels över att poliser inte har högre lön och dels över att hemskheterna bara fortsätter i Malmö.

Polisen: ”Lördagens natt kröp under vårt skinn”

Polisen, som vill vara anonym, säger till Aftonbladet att han inte var beredd på att brevet skulle få en så pass stor spridning.

– Jag vill inte ta på mig någon superhjältedräkt men jag vill berätta för allmänheten och politikerna om hur mycket polisen faktiskt gör och hur vår vardag ser ut i Malmö.

Det senaste året har han och hans närmsta kollegor varit med om flera fasansfulla händelser.

– Det har varit ett sådant fruktansvärt meningslöst våld där många oskyldiga har drabbats. Händelserna under lördagsnatten kröp på riktigt under vårt skinn.

Han tycker att de extra poliserna som tillförs Malmö nu genom Operation rimfrost hade behövts permanent.

– Vi poliser sitter på en väldigt verklig problembild och jag kan känna att politikerna borde prata mer med oss. Ibland diskuteras saker över våra huvuden. Men de har inte samma bild som vi har och då blir det svårt att lösa problemen.

”Politikerna måste öppna ögonen nu”

Lördagens händelse kommer att ta lång tid att bearbeta. Mentalt har det varit en tombola av tankar, säger han.

– Trots allt detta hemska fortsätter vi att kämpa varje dag. Hade jag inte trott att framtiden går att förändra hade jag nog inte orkat fortsätta. Politikerna måste öppna ögonen på riktigt nu.

”Om några timmar skall jag gå till jobbet igen. Jag skall ta på mig mina delvis nedblodade arbetskläder och åka ut igen. Ut i yrket där tragik är vardag. I yrket där mänsklighetens mörkaste rum är våra kontor. I yrket där man får hantera ett avrättat barns kvarlevor. I yrket där man utsätts för hot och våld för att man skyddar samhället men inte får skadestånd eftersom samhället anser att vi skall tåla det. I yrket där samhället ger oss 26 000 kr i månadslön innan skatt.”

FAKTA Brev från en Malmöpolis När jag skriver detta ligger jag i sängen. Trots att jag snart varit vaken ett dygn och jobbat 16 timmar är det omöjligt att slappna av. I yrket där man antingen blir expert på att stänga av eller slutar. I yrket där man tar av sina arbetskläder och lämnar tragiken i det trånga skåpet i omklädningsrummet. I yrket där man måste bli expert på att sova på beställning om man inte skall gå in i väggen. Det senaste dygnet har jag och mina närmsta kollegor bland annat försökt rädda livet på ett ihjälskjutet barn. När hoppet tackade för sig började arbetet med att komma fram till vem det är vi har framför oss. Vad heter barnet som ligger med slangar i halsen, blod i ansiktet och skotthål i kroppen. Efter timmar av arbete vet vi vem han är. Eller kanske snarare vem han var. I samma sekund som vi blir säkra på identiteten får alla inblandade en klump i magen. Det innebär nämligen att vi, många med egna barn, skall lämna beskedet till en orolig familj som inte får tag i sitt barn. Vi har det senaste dygnet även hanterat det avrättade barnets svårt skadade kamrat. Även han skjuten med många skott. Vi har tagit hand om hans familj, hans vänner och hans blodiga tillhörigheter. Vi har det senaste dygnet även åkt rakt fram till en nyligen detonerad sprängladdning och med risk för våra liv gått alldeles för nära för att få undan människor som skäller på oss för att dom inte kan hämta sin parkerade bil. Vi har tagit hand om ett yngre par som var sekunder från att skadas allvarligt eller dödas av explosionen. Vi har försökt förklara att dom ändå kan vara trygga och säkra, precis utanför sitt hem. Vi har även hunnit med att rädda livet på en kvinna som blivit brutalt överfallen och nära på ihjälslagen med ett tillhygge. Vi har sett resterna av en människa vars hela kropp håller på att ge upp. Innan kvinnans blod hunnit torka på våra kläder har vi även lokaliserat en trolig gärningsman och gripit honom. Trots vetskapen om att han precis förstört en oskyldig människas liv lades detta åt sidan och han hanterades med respekt. Vi har även hunnit med att hjälpa berusade personer, räddat en kvinna som med sitt barn i famnen blivit jagad med kniv och vi har hanterat trafikolyckor. Detta är dock vardag och inget att bry sig om. Det senaste året har jag och mina närmsta kollegor hanterat flertalet mord, sprängladdningar och olyckor. Vi har sprungit mot misstänkta terrorister, beväpnade mördare och psykopater. Vi har upplevt hur en nära vän och kollega dött i våra armar efter en trafikolycka. Vi har gråtit och sett folk gråta. Vi har offrat allt för samhället. Om några timmar skall jag gå till jobbet igen. Förhoppningsvis med några timmars sömn i kroppen. Jag skall ta på mig mina delvis nedblodade arbetskläder och åka ut igen. Ut i yrket där tragik är vardag. I yrket där mänsklighetens mörkaste rum är våra kontor. I yrket där man får hantera ett avrättat barns kvarlevor. I yrket där man utsätts för hot och våld för att man skyddar samhället men inte får skadestånd eftersom samhället anser att vi skall tåla det. I yrket där samhället ger oss 26 000 kr i månadslön innan skatt. Med vänliga hälsningar, En ingripandepolis LÄS MER

KOPIERA LÄNK