Det är i mars 1940, en mörk tidpunkt i Europas historia. Det nazistiska Tyskland och det kommunistiska Sovjet har slutit förbund, diktatorerna Hitler och Stalin har gett varandra fria händer att stycka Europa. Hitler attackerar och ockuperar grannländer, Stalin införlivar de baltiska staterna och anfaller Finland.

Sverige står utanför kriget, men läget är spänt. Många svenskar solidariserar sig med det finländska broderfolket och vill skynda till undsättning med militära medel. Men svenska kommunister hyllar Stalin, stöder det sovjetiska anfallet på Finland och motsätter sig svensk inblandning, synpunkter som tidningen Norrskensflamman, kallad Flamman, framför dagligen.

Kommunister betraktas i vida kretsar som potentiella landsförrädare. Läget är laddat och känslorna på kokpunkten. Särskilt i Norrbotten med dess starka band till folket på andra sidan gränsen.

Vid tretiden natten till den 3 mars 1940 smyger tre unga officerare in i kommunisttidningen Norrskensflammans byggnad på Magasinsgatan i Luleå. De apterar sprängladdningar på tryckpressarna.

En fjärde man, värnpliktig soldat, håller vakt i entrén. Och en femte sammansvuren, journalist på högertidningen Norrbottens-Kuriren, sitter i en bil i närheten.

Plötsligt hörs en kraftig explosion. Stora eldslågor slår upp från tidningshuset, som snabbt blir övertänt. Brandkåren larmas klockan 03.17, men lyckas inte förhindra att byggnaden brinner ned till grunden.

"Sedan fick vi veta att barn hade bränts inne. Det var små barn som jag kände och brukade prata med."

Fem människor brinner inne, bland dem två barn. Fem lyckas rädda sig ur det brinnande huset med hjälp av hopknutna lakan.

- Vi blev väckta av en jättesmäll på natten. Det var en fruktansvärd explosion, jag minns att allt blev rött. Vi förstod att det handlade om Finland, säger Kirsti Rinander, 90, som såg branden från sitt fönster.

- Vi bodde bara ett kvarter från tidningen. Men det var obebyggt så vi kunde se hela huset. Jag hörde min bror springa ned i trappan, han var en av de första utanför det brinnande huset.

- Sedan fick vi veta att barn hade bränts inne. Det var små barn som jag kände och brukade prata med. Det var väldigt hemskt, säger hon.

Kirsti Rinander var 15 år vid tiden för attentatet. Hon minns den uppjagade stämningen i staden och landet - och den starka opinionen mot kommunister på grund av Sovjets krig mot Finland.

- Vi var tornedalingar så vi hade goda kontakter i Finland. Så vi var mycket negativa till kommunister och Sovjet, vi var inte förtjusta i Flamman. Men vi tyckte naturligtvis att attentatet var fruktansvärt, säger Kirsti Rinander, som arbetade som lärare fram till sin pensionering.

- Alla vi kände var negativa till kommunister. Det var de flesta, även om det också fanns folk som stödde dem. Men jag kan inte minnas att någon tyckte att attentatet var bra, säger hon.

VITTNE. Kirsti Rinander såg branden från sitt fönster. Foto: Susanne Lindholm / Tt /

Flera anställda på tidningen bor i husets övre våningar. De har ingen chans att undkomma branden. Ekonomichefen Arthur Hellberg ligger och sover på andra våningen med sin fru Alice och åttaåriga dotter Maj. De blir alla innebrända. På samma våning omkommer också Svea Granberg och tolvårige sonen Torgny i lågorna. Men pappan i den familjen, tidningens annonschef Valdemar Granberg, är inte hemma. Liksom många andra kommunister är han internerad i arbetslägret Storsien i Norrbotten.

På översta våningen lyckas chefredaktör Filip Forsberg fira ned sig själv och fyra andra i säkerhet med hjälp av hopknutna lakan. Han brännskadas, men överlever.

Planeringen av attentatet startar på Stadshotellet i Luleå i januari 1940. Under ledning av stadsfiskal Ebbe Hallberg möts sex män för att diskutera möjligheter att tysta Flamman. Titeln stadsfiskal motsvarade dagens chefsåklagare, i vissa städer också polischef. En annan initiativtagare är kapten Uno Svanbom. I den antikommunistiska gruppen deltar också två journalister från Norrbottens-Kuriren, en journalist på Norrländska Socialdemokraten och en SJ-anställd.

- Men det får för tusan icke bli eld, säger stadsfiskal Hallberg när gruppen har diskuterat attentatet på planeringsmötet.

Senare värvas tre fänrikar på regementet Ing 3 i Boden - Hans Borgström, Gösta Krendel och Torsten Norström - som är vana att hantera sprängmedel. De genomför själva attentatet medan Jim Palmqvist, värnpliktigt handelsbiträde, står vakt och Gunnar Hedenström, journalist på Norrbottens-Kuriren, övervakar händelserna från en bil i närheten.

Statspolisen genomför utredningen som leder till att sju personer grips. De åtalas och döms bara för skadegörelse, inte mordbrand. De åtalade hävdar att avsikten var att spränga tryckpressarna, inte att huset skulle börja brinna. Under rättegången framförs en teori om att "någon annan" skulle ha tänt på.

"Mördarna fick löjeväckande låga straff. Det är upprörande att de här människornas liv inte värderades högre. Det var billigt att döda dem."

I maj 1941 skärper hovrätten de ursprungliga domarna i rådhusrätten. Kapten Svanbom och journalisten Hedenström döms till sju års straffarbete för grov skadegörelse, fänrikarna Borgström, Krendel och Norström får sex års straffarbete och handelsbiträdet Palmqvist två år. Stadsfiskal Hallberg döms till 18 månader för ett helt annat brott: förskingring av bilskattemedel.

Hallberg dör i mars 1941 i fängelset på Långholmen. De andra benådas av regeringen 1944-1945.

- Det är förvånansvärt hur lite uppmärksammat attentatet mot Flamman är i historieböcker och medier med tanke på hur många som dog. Det är en het potatis eftersom det var kommunister som dog. Det ska benämnas terrorism, det var politiska mord, säger Jonas Thunberg, chefredaktör på tidningen som nu bytt namn till Flamman och kommer ut i Stockholm en gång i veckan.

- Mördarna fick löjeväckande låga straff. Det är upprörande att de här människornas liv inte värderades högre. Det var billigt att döda dem.

- Terroristerna ansåg att Sverige var i krig, de ville att Sverige skulle gå i krig på Finlands sida mot Sovjet. Terrorister uppfattar alltid att de är i krig. Det gjorde också de som slog till mot Charlie Hebdo i Paris, säger han.

Jonas Thunberg säger att även om kommunisternas åsikter var "vämjeliga" för många motståndare, så måste deras rätt att uttrycka dem försvaras av demokratin. Precis som de franska tecknarna agerade "superprovokativt och utnyttjade yttrandefriheten till max".

- Bakgrunden till attentatet är att Flamman uppfattades som landsförrädisk och hotfull. Finland låg många svenskar varmt om hjärtat. Flamman och kommunisterna skilde ut sig genom att de sågs som Stalins villiga hantlangare, säger Petter Bergner, historiker och liberal skribent som skrivit en avhandling om det svenska kommunistpartiets historia.

- Flamman var en megafon som publicerade Stalins tal rakt av. Detta under Stalins värsta skräckvälde. Tidningen rättfärdigade det sovjetiska anfallskriget mot Finland och Sovjets underkuvande av grannfolken.

- Hur välgrundad rädslan för kommunister än var är det inte grundlöst att säga att de utsattes för oförrätter. Kommunister var mycket utsatta den här tiden och under kalla kriget. De internerades, de hade svårt att få arbete och de motarbetades i fackföreningar, säger han.

Fem människor dog i attentatet mot Norrskensflamman, bland dem två barn. Foto: Susanne Lindholm / Tt /

Även om det skildrats i en rad böcker och dokumentärprogram är Sveriges värsta terrordåd i modern tid inget som lever kvar i det allmänna medvetandet. Knappast ens i Luleå. En liten grupp "gammelkommunister" ur den hårda kärnan i Norrbotten brukade uppmärksamma minnesdagen genom åren. Men på 75-årsdagen blir det ingen ceremoni och ingen kransnedläggning. När Expressen ringer upp Vänsterpartiet i Luleå blir reaktionen närmast besvärad, politiker och ombudsmän hänvisar till varandra och säger att "vi borde ha ordnat något".

- Etablissemanget i Sverige stod bakom attentatet. Man ville tysta Flamman för att den framförde kommunistiska åsikter som inte gillades. Det var för att tysta en röst och begränsa yttrandefriheten, precis som i Paris och Köpenhamn där man inte tyckte om en tidnings eller människas åsikter, säger Jan Bergsten, kulturredaktör på Norrländska Socialdemokraten.

Jan Bergsten är kanske den ende som har intervjuat en av attentatsmännen. Han träffade Gösta Krendel som berättade att han hade blivit övertalad av kamrater utanför mässen på regementet. Krendel var skeptisk, men de andra sade att det var "sanktionerat uppifrån". Attentatsmannen visste vem de syftade på, men ville inte avslöja namnet för journalisten.

Bergsten kontaktade Krendel när ett minnesmärke skulle sättas upp 1996. Denne var inte ångerfull och hävdade att "vi var inte ute efter att döda, vi ville bara förstöra tryckpressarna".

- Det dröjde 56 år innan man satte upp ett minnesmärke över detta terrordåd. Det var starkt politiskt motstånd i kommunfullmäktige, främst från Socialdemokraterna. Minnesmärket blev styvmoderligt behandlat, det hamnade vid en parkering utan blommor och rabatter, säger Jan Bergsten.

- Attentatet har tonats ned. Det har rått en stor tystnad. Inte många känner till det här angreppet mot yttrandefriheten, de får inte veta det i skolan.

- Konstigt att ingen har gjort en film. Fem döda med militär, polischef och chefredaktör inblandade. Stor mänsklig tragedi, en historia som har allt, säger han.

Andra terrordåd i Sverige 2010: Självmordsbombaren

Irakisk-svenske Taimour Abdulwahab sprängde sig till döds på Bryggargatan i Stockholm i december 2011. Han var utrustad med rörbomber som utlöste två explosioner mitt i julhandeln i centrala Stockholm. Två människor skadades lätt. Strax före explosionerna hade han skickat ett hotelsebrev och angett Lars Vilks Muhammedteckningar och den svenska insatsen i Afghanistan som motiv. 1997: OS-bombaren

En man greps 1997 som misstänkt för att ha planerat attentat mot museet Millesgården på Lidingö. Det skulle ha varit en protest mot Stockholms ansökan att få arrangera sommar-OS 2004. Mannen, som kallades "OS-bombaren", var aktiv i nyliberala Frihetsfronten. Han dömdes till sju års fängelse för att ha anlagt en brand i Lidingö tennishall. 1984: Bombmannen

Lars Tingström, "Bombmannen", ansåg sig vara utsatt för en konspiration från polis och myndigheter efter att 1977 ha blivit dömd till fängelse för att ha skickat en brevbomb. Han dömdes 1984 till livstids fängelse för bland annat bombdåd mot en åklagares villa i Nacka och mot Skattehuset i Stockholm. En människa dödades i vardera dådet. 1975: Västtyska ambassaden

Vänsterextremister i gruppen Röda arméfraktionen (RAF) ockuperade Västtysklands ambassad i Stockholm i april 1975. De tog gisslan och krävde att 26 RAF-medlemmar skulle friges ur västtyska fängelser. Kraven avvisades. Två människor i gisslan och en ockupant dödades när huset sattes i brand vid upplösningen av dramat. 1972: Flygkapningen

Tre beväpnade män med anknytning till den extrema kroatiska organisationen Ustasja kapade i september 1972 ett plan på väg från Göteborg till Stockholm. Planet tvingades att landa på Bulltofta flygplats i Malmö. De höll 90 ombord som gisslan och hotade att spränga planet om inte sju fängslade kroater släpptes. Kraven avvisades, de släppte gisslan efter 16 timmar och fick flyga till Madrid. 1971: Jugoslaviska ambassaden

Jugoslaviens ambassadör i Stockholm sköts till döds när två män från den extremt nationalistiska kroatiska organisationen Ustasja tog sig in på Jugoslaviens ambassad i april 1971. Ytterligare två ambassadanställda skottskadades. Männen greps och dömdes till livstids fängelse. 1941: Krylbosmällen

Ett tyskt tåg på väg till Finland och lastat med ammunition exploderade i juli 1941 nära järnvägsstationen i Krylbo i Dalarna. 24 människor skadades. Det misstänktes vara brittiskt sabotage. Storbritanniens biträdande militärattaché i Stockholm utvisades en dag senare. 1908: Amaltheadådet

Tre ungsocialsiter sprängde i juli 1908 fartyget Amalthea i Malmö hamn. Det pågick hamnarbetarstrejk och ombord fanns engelska strejkbrytare. En människa dödades och mer än 20 skadades. En av gärningsmännen, Anton Nilsson, dömdes till döden. Straffet omvandlades till livstids fängelse. Han benådades 1917. Visa mer Visa mindre



