Jag kom att tänka på Theseusskeppet just i dag när jag kände det första stinget av pirrigt obehag av den plötsliga insikten om att det i dag är derby mellan AIK och Djurgården. Jag berättade för min fru att det kommer att bli en lång dags färd mot matchstart och precis som alla tidigare gånger hon får höra om min kärlek till AIK så ler hon styvmoderligt och lämnar rummet. Hon låter mig hållas, men hon är inte så intresserad. Jag har försökt förklara mekanismerna kring det här med att känna kärlek till ett fotbollslag för henne, men det är svårt. För historien är så – stor.

Färden från Stockholm city till Solna är fem kilometer lång, men den är 30 år bred. Det är därför det finns en sån tyngd här. Alla versioner av mig själv, genom åren, på blå linje norrut, med svartgul halsduk över axlarna. Ståplats i tunnelbanemörkret. Ramsorna i rulltrappan. Jag åkte där som 12-åring, jag åkte där som 40-åring. När det nu närmar sig derby på Friends så har jag alla redan avgjorda derbyn i mig. Jag är lastad av vinster och förluster. Det är som små askar som kan öppnas och skicka ut minnesbilder. Fasansfulla saker, underbara saker. Jag minns ett derby från 1991. AIK var helt utspelat, men vann ändå med 3-0. Pascal Simpson gjorde mål på en hörna. Och Vadim Jevtushenko gjorde mål från distans. Jag dansade hem den kvällen. Björn Kindlund spelade. Gary Sundgren. Johan Mjällby. Kim Bergstrand. Alla de här spelarna är borta nu, tränaren är utbytt. Hela truppen har ersatts. Till och med arenan är utbytt. Ingenting finns kvar av AIK från 1991 – är det då fortfarande AIK? Ja, det är AIK och det beror på oss som älskar klubben och allt det här bagaget vi bär på. Det här är vackert och det gäller så klart inte bara för AIK, utan för alla lag och alla fans. Det är därför det är en sån tyngd här, att älska ett fotbollslag är så – stort. Jag vet att en del säger att sporten fotboll är dum och fansen också, men jag skulle säga tvärtom säga att det är oerhört komplext.

LÄS MER: Nästa gång ni ska ut och skräna, lämna åtminstone flaggorna hemma

”Vi övertygar inte, men vi gör det vi ska. Och viktigt att Lukaku gör mål så här tidigt på säsongen.” Säger alltså en kille som håller på Manchester United via text-tv och som aldrig nånsin satt sin fot på Old Trafford. Då skäms jag, skriver Alex Schulman. Foto: / DAVID KLEIN/CSM/REX/SHUTTERSTOCK REX FEATURES

I början älskade jag AIK och avskydde alla andra lag, främst Djurgården. Men med åldern har jag fått en respekt för alla som älskar fotbollen passionerat. Det finns egentligen bara en grupp människor som jag inte riktigt klarar av och det är de svenskar som passionerat håller på utländska lag. Varje gång jag ser deras ryggtavlor på O’Learys blir jag generad. När jag ser dem stirra på ”sitt” engelska ligalag på tv-skärmarna och skräna ramsor de lärt sig genom teven, ser dem göra runktecken till domaren och visa två fingrar i stället för ett när någon i motståndarlaget gör mål. Jag skäms när jag ser dem på sociala medier. Barcelona gör mål och Twitter fylls av svenskar som utropar: ”Visca el Barça!” Jag blir så generad.

LÄS MER: Jag blir ursinnig på SJ – en biblisk vrede

Jag skäms när jag hör dem på jobbet. ”Vi övertygar inte, men vi gör det vi ska. Och viktigt att Lukaku gör mål så här tidigt på säsongen.”

”Vi” övertygar inte?

”Vi” gör det vi ska?

Säger alltså en kille som håller på Manchester United via text-tv och som aldrig nånsin satt sin fot på Old Trafford. Då skäms jag. Och vill berätta för honom hur det ligger till. Man kan bara säga ”vi” om sitt lag om man vuxit upp med det, levt med, om tusen versioner av en själv stått på läktarna, genom vinster och genom förluster.