Laveste nettoinnvandring på ti år, meldte Statistisk sentralbyrå i april i år. Nettoinnvandringa har i 2016 gått ned med 3 700 fra året før til 26 100. Hvilket ikke er den egentlige nyheten, ettersom det tross alt er en liten endring. Den virkelig dramatiske nyheten er hvordan sammensetningen av innvandringa til Norge endrer seg.

Statistisk sentralbyrå opererer i denne sammenhengen med to grupper innvandrere til Norge: det vi kan kalle «vestlige» og som er EU/EØS, USA, Canada, Australia og New Zealand, de vi kan kalle «ikke-vestlige» og som kommer fra resten av EU/EØS og Oseania og fra Asia, Afrika og Latin-Amerika.

Nettoinnvandringa fra ikke-vestlige land var i 2011 på 14 313 mennesker, og i 2016 var den på 24 437. Noe som er en oppgang på litt over 70 prosent. Ser vi på nettoinnvandringa fra vestlige land er bildet motsatt: I 2011 var nettoinnvandringa på 32 357 mennesker og i 2016 var den på 768, hvilket er en nedgang på 98 prosent!

I åra som kommer, må vi forvente at innvandringa fra vestlige land går i null eller blir negativ, altså at flere flytter ut enn antallet som kommer inn. For velferdsstaten Norge kommer dette til å ha stor betydning. Innvandrere fra vestlige land har for eksempel en sysselsettingsprosent som er 20 prosentpoeng høyere enn dem som kommer fra ikke-vestlige land.

Skatteinntektene kommer til å gå ned og de offentlige utgiftene opp. Kostnadene som følger med den ikke-vestlige innvandringa, har på mange måter vært utjevna av den lukrative innvandringa fra ferdig utdanna øst-europeere har kommet for å arbeide i Norge. Den tida er over. Nå kommer en ny tid der innvandring på statsbudsjettet kommer til å bli et reint tap.

Så vil kanskje noen si at eldrebølgen er langt viktigere når det kommer til utgifter for velferdsstaten. Hvilket selvfølgelig er riktig. Men for det første er det jo ikke slik at om en utfordring er større enn en annen, så blir den andre utradert. Utfordringene legger seg oppå hverandre og summeres. Uten eldrebølgen hadde det vært atskillig lettere å ta utgiftene når det gjelder innvandring fra ikke-vestlige land.

For det andre er det slik at eldrebølgen er umulig å stoppe, gjennomsnittlig levealder øker år for år. Antallet eldre er med andre ord ikke noe vi uten videre kan styre ved hjelp av politikk. Hvor stor innvandring vi skal ha, er derimot i høyeste grad et politisk spørsmål.

På den andre sida kan det å ta imot innvandrere fra ikke-vestlige land ses på som en form for god bistand, ikke minst fordi pengene de sender til opprinnelseslandet er så viktige og fungerer så godt som nettopp bistand. Utfordringene er at pengene må tas fra et sted. Fra hvor? Bistandsbudsjettet?

Om vi stikker hodet i sanda og later som om de økte utgiftene kan dekkes inn av seg selv, er det i realiteten våre barn og barnebarn som må betale. Derfor bør spørsmålet opp på bordet i den kommende valgkampen: Hvilke velferdsgoder bør reduseres i takt med at innvandringa kommer til å kreve mer ressurser enn før? Den absurd sjenerøse sykelønna står kanskje lagelig til for hogg?