NORSKE ANARKISTER: – Likhet er en retorisk overbygging, men retorikken slås av anarkismen: «Jeg gjør hva jeg vil, jeg er jo norsk», skriver Sanna Sarromaa. Foto: Tegning: ROAR HAGEN

Nordmenn, en gjeng anarkister!

Det er paradoks at folket i et land der man hele tiden snakker om fellesskap og kollektive løsninger ikke respekterer regler.

24. april 2017

Artikkelen er over tre år gammel

SANNA SARROMAA, finne, feminist og forfatter

«Kan du ikke skrive om dette at nordmenn ikke respekterer regler?», spurte en finsk dame som stoppet meg på flyplassen i Helsinki da vi begge nylig var på vei til Oslo. «Jeg har bodd i Norge i 30 år og jeg er så lei av det», sa hun. Hun mente, som sant er, at nordmenn er en gjeng med anarkister. Regler var for alle andre, nordmenn kunne gjøre akkurat hva de ville.

Sanna Sarromaa. Foto: Keane Studios

Damen på flyplassen, Anna Maria, sa at hun ikke orket å bruke sin lokale svømmehall lenger, fordi nordmenn nekter å dusje nakne. Tell me about it, tenkte jeg, som har jobbet flere år på et norsk badeland og sett elendigheten. «I Finland forklarer foreldrene til barna sine hvorfor og hvordan man vasker seg. I Norge viser foreldrene med sitt eksempel hvordan man unngår å vaske seg!», utdypet hun.

Anna Maria er definitivtinne på noe. Utallige ganger har jeg stått i dusjen på Jorekstad på Lillehammer sammen med min datter, og bare vi to er nakne. Vi er alle like omringet av digre «Dusj naken»-skilt, men det virker som om nordmenn ikke kan lese. Dette har for øvrig vært en utmerket pedagogisk anledning til å lære min datter at flertallet så visst ikke alltid har rett.

I februar holdt jeg foredrag for en norsk bedrift som holder på å etablere seg i Finland. En av sjefene fortalte hvordan han hadde slitt med å forklare ordet «omkamp» til finnene. Ordet eksisterer jo ikke på finsk. I Finland, i motsetning til Norge, er man lojal mot beslutninger som blir tatt. I Norge vil man helst protestere, anarkister som nordmennene er.

Den samme bedriften, som allerede er veletablert i Norge og Sverige, har som reisepolicy at de ansatte må ta buss til og fra flyplassen. De svenske ansatte respekterer alltid regelen – selvsagt, det er jo en regel. Nordmenn derimot, de kjører drosje! Regler er for alle andre.

Les også: – I Finland omtales nordmenn som Nord-Europas italienere

Jeg var nylig toastmaster på et norsk 60-årslag. Det artet seg omtrent som et finsk 60-årslag om ikke det var for en nordmann som på sedvanlig vis ikke brød seg om reglene. I god tid og opptil flere ganger i forveien ba jeg folk om å melde seg på talerlista slik at jeg kunne ha regien for festen. Regioppgaven viste seg imidlertid ikke å være så enkel da denne nordmannen, som tenkte at regelen som gikk ut på å tegne seg på talerlista ikke angikk ham, tok – og beholdt! – ordet i hytt og pine, totalt uavhengig av festens regi og min talerliste.

Her er det dog en viss interseksjonalitet i bildet: I tillegg til å være etnisk norsk, var han en mann i 60-årene. Slike menn er født av og oppvokst i patriarkatet. De tror at alt de kommer med er helt genialt og når de kommer med det, bør resten av verden stoppe opp og lytte i ren beundring.

En beskrivende konsekvens av den norske anarkismen er at nordmenn føler seg urettferdig behandlet når de får refs for ikke å ha fulgt reglene. Da blir det liv i leiren! Dette er den klassiske, norske «urettferdighetskulturen». Også gubben på festen som ikke brydde seg om talerlista, følte seg urettferdig behandlet da han faktisk ble tvunget til å slutte å snakke. Han ble rett og slett fornærmet.

Få flere kronikker og kommentarer: Følg VG Meninger på Facebook!

En ny PISA-undersøkelse ble offentliggjort den 19. april. Denne gangen målte man elevers velvære og tilfredshet på skolen – altså, noe nordmenn, i motsetning til de mer faglige PISA-resultatene, er veldig opptatt av. Norge var på «topp ti», sammen med land som Russland, Montenegro og Tunisia, når det gjaldt elevenes opplevelse av å bli urettferdig behandlet av lærerne. I den andre enden av skalaen hadde man – beskrivende nok – Finland, Sverige og Danmark. Følelsen av urettferdighet er ikke jevnt fordelt i Norden.

Jeg snakket i oktober med en finsk professor som jobber i Norge. Han var tidligere professor både i Finland og i Italia. Han fortalte hvordan de norske studentene var veldig flinke til særlig én ting – å si tydelig fra om hvilke rettigheter de har. Fikk de ikke det de mente de hadde rett på, følte de seg urettferdig behandlet og klaget. Å klage på karakteren er norske studenters egen folkesport.

Les også: Sanna Sarromaa – Friheten til å være sur!

Da Norge i middelalderenhavnet under dansk styre, ble protesten muligens en del av folkesjelen. Når lover og regler ble utformet i København, var det sjelden høringsrunder blant fjellbøndene i innlandet. Dette førte muligens til at skepsisen mot regler ble godt fundamentert.

Det har trolig også ført til at det politiske systemet i Norge nå tar høyde for absolutt alle meninger. Det er omtrent umulig å få vedtatt noe i Norge før man har hatt utallige høringsrunder der alle, selv privatpersoner, kan komme med sine høringssvar. Politikerne drukner i høringsdokumentene, fordi nordmenn er opplært til å mene noe om alt, også når de ikke har filla peiling. Selv programmet for 17. mai legges ut på høring! Kommunereformer faller alltid i grus siden Norge er det eneste landet der alle vil bestemme selv.

Jeg opplever at nordmennler av oss finner som stille og lydig forholder oss til regler. Vi er underdanige og respekterer autoriteter – ha, ha, liksom. Nordmenn fremlegger dette som om det er en dårlig egenskap. Jeg tenker at det er nettopp det som får samfunnet til å fungere. Regler gir forutsigbarhet og trygghet. Forutsigbarhet og trygghet gir trivsel og glede.

Det snakkes mye om fellesskap i Norge. Likevel brytes dette fellesskapet nettopp ved å bryte regler og motsette seg vedtak. Likhet er en retorisk overbygging, men retorikken slås av anarkismen: Jeg gjør hva jeg vil, jeg er jo norsk!

Publisert: 24.04.17 kl. 08:16

Les også

Mer om Norge Humor Finland