Hvordan kan det ha seg at Norge til stadighet påtar seg rollen som verdenssamfunnets fredsmegler? Ja, hvor kommer denne selvtilliten fra? Kan dette også handle om narsissisme?

Hvordan vi fremstilles

Er det i det hele tatt mulig å snakke om narsissisme som et fellestrekk ved en befolkning? Eller er det riktigere å plassere dette karaktertrekket hos den gruppen som kan karakteriseres som samfunnets elite?

For det kan mange ganger være vanskelig å skille det som virkelig kjennetegner et lands innbyggere, fra det bildet som makthaverne ønsker omverdenen skal få se.

Er det eksempelvis konsensus på Stortinget om at Norge skal fremstå som en humanitær supermakt, vil nok våre politikere formidle til resten av verden at "Det norske folk" er rause og godhjertede fra naturens side.

Finnes det nasjonal narsissisme?

La meg stille følgende retoriske spørsmål: Eksisterer det en nasjonal narsissisme i Norge?

Hvis så skal være tilfelle, fordrer det at "hele" befolkningen, sammen med landets maktapparat og massemedia, deler en følelse av å ha en helt unik rolle her på jorden.

Det må i så fall være en følelse av å være kapabel til å utrette store ting, ved enten å påvirke eller initiere politiske prosesser, på en slik måte som ingen andre ville klart det.

Dette forutsetter en sterk og levende tro på at nettopp dette landets ledelse og befolkning har egenskaper som i internasjonale sammenhenger kan utgjøre "den lille forskjellen".

Når narsissismen får vokse

Får denne narsissismen anledning til å vokse seg sterk og overstyrende, vil det gradvis oppstå en hellig overbevisning om at landets skjebne er knyttet til oppgaven med å redde verden. Det er altså ikke bare vårt ønske, men også vår plikt, å redde resten av verden fra alt som er av lidelse og nød. Intet mindre.

En gang var vi et fattig land

Vi har lett for å glemme at en gang var Norge et fattig og ubetydelig land i ytterkanten av Europa. Riktignok var vi noen kløppere i langrennssporet, men det var et faktum som verden ikke verdsatte nok. (Det var det nok mange som følte.)

LANGRENN: Norge har mange gode langrennsløpere. Foto: Terje Pedersen (NTB scanpix)

Denne kjensgjerningen kom utvilsomt til å prege vårt selvbilde, og gjorde noe med hvordan vi så på verden, eller hvordan vi antok at verdens nasjoner så på oss.

Selv om vi i Norge hadde historie og tradisjoner vi var umåtelig stolte over, kunne det likevel hende at en betydelig del av landets innbyggere strevde med visse mindreverdighetskomplekser, og særlig da overfor vårt naboland, Sverige.

Hadde historiens gang vært annerledes

Hadde historien fått anledning til å gå sin gang, uten de store rystelsene, ville Norge sannsynligvis gradvis ha utviklet seg til å bli et velstående land, etter vesteuropeisk standard.

Det som måtte være av mindreverdighetsfølelse, ville sakte, men sikkert ha blitt bearbeidet gjennom refleksjon, bevisstgjøring og styrking av selvbildet, slik at følelsen av mindreverd med tiden heller ville tatt form som en kledelig beskjedenhet.

To store rystelser

Nå fikk ikke historien gå sin gang uforstyrret, skulle det vise seg. To ting skjedde: Norge ble en oljenasjon. Og kanskje det viktigste: Norge ble bedre enn Sverige i langrenn!

Disse hendelsene ble nok for mye for en liten nasjon å ta inn over seg på en gang.

Ja, nå skjedde ikke disse hendelsene helt på samme tid, da. Oljeutvinningen startet på 1970-tallet, mens suksessen i skisporet vis-à-vis svenskene var et faktum tidlig på 1990-tallet.

Det gjorde noe med selvbildet vårt

Selv om vi i dagliglivet ikke merket mye til de vanvittige oljeinntektene landet vårt ble til del, gjorde de nok likevel noe med selvbildet vårt. Hver og en av oss ble ikke rik på gods eller gull, men vi forstod at landet vårt var i ferd med å bli det.

OLJEUTVINNING: Norge har tjent godt på oljen. Foto: Hval, Morten (Scanpix)

Denne erkjennelsen gjorde igjen noe med opplevelsen av oss selv. Hvorfor skulle vi, som levde i et land som snart ville bli det rikeste landet på planeten, behøve å ha mindreverdighetskomplekser? Burde vi ikke i stedet rette ryggene våre, og gjøre oss synlige i den store verden?

Vi vil ut og redde verden

Det var i hvert fall slik våre politikere tenkte, for da 1990-tallet begynte, var det mange av dem som fikk det travelt med å komme seg ut i verden, for der å skulle utrette mirakler.

Den kledelige beskjedenheten så med andre ord aldri dagens lys. I stedet fikk vi en elite som utstrålte en salig blanding av arroganse, misjonsiver og altruisme.

Det internasjonale gjennombruddet

Terje Tvedt gir i "Det internasjonale gjennombruddet" en grundig og systematisk innføring i de holdningene, målene og virkemidlene som etter hvert satte sitt preg på våre politikere og NGO-representanter. (NGO = non-governmental organizations)

FORFATTER: Terje Tvedt har gitt ut boken «Det internasjonale gjennombruddet». Foto: Dreyer forlag

Verden måtte reddes, og det ble Norges skjebne å skulle opptre som redningsmannen.

Narsissismen tar form

Da Gro Harlem Brundtland, selveste landsmoderen, i nyttårstalen i 1992 kom med det visjonære utsagnet «Det er typisk norsk å være god», var det ingen vei tilbake; den nasjonale narsissismen var et faktum. Resultatmessige og arrangørmessige triumfer under OL på Lillehammer i 1994 forsterket bare de narsissistiske føringene.

Heretter var det ikke et spørsmål om å være blant de beste i langrenn, nei, vi var de beste, og vi skulle forbli de beste. Punktum. Samtidig var det slutt på livet i skyggenes dal; Norge var klar for å entre verdensscenen.

Fredsmeglernasjonen trer frem

Med selvtilliten på topp, både finansielt og sportslig, var vi klare for å hjelpe verden, og dette skulle fortrinnsvis skje gjennom humanitær bistand og/ eller fredsmegling.

Jeg vet ikke hvorfor det falt seg så naturlig for oss å se på oss selv som fredsskapere, men det hadde kanskje noe å gjøre med at Norge delte ut Nobels fredspris en gang i året. Eller kanskje hadde det noe å gjøre med det humanitære hjelpearbeidet som Fridtjof Nansen i sin tid ble berømt for å ha satt i gang.

Alt lar seg løse?

Det ble i hvert fall til at norske politikere eller byråkrater gikk inn i ulike konfliktområder rundt om i verden. Og ingen konflikter ble sett på som uløselige av Ola Nordmann, uansett hvor i verden de fant sted.

De norske fredsskaperne gikk på med krum hals, og skulle forhandlingene gå i stå, kunne man jo alltids friste med en Nobels fredspris, for å få dem i gang igjen. Pågangsmotet har ikke avtatt med årene, selv om de fleste fredsinitiativene har fått til dels tragiske utfall. Det nytter ikke å nevne alle, men noen er det verdt å trekke frem:

Oslo-avtalen

Det første selvpålagte oppdraget ble den endesløse konflikten mellom Israel og de araberne som kalles palestinere. Hvem kan vel glemme Oslo-avtalene fra 1993 og 1995, som skulle føre til en to-stats løsning og varig fred?

Som vi alle vet, ble resultatet noe helt annet. Før bløffen ble avslørt, rakk heldigvis Norge å utdele Nobels fredspris til henholdsvis Peres, Arafat og Rabin.

FREDSPRIS: Yitzak Rabin, Shimon Peres og Yasir Arafat fikk Nobels fredspris i Oslo i 1994. Foto: http://www.gpo.gov/





Thorvald Stoltenberg på Balkan

Thorvald Stoltenberg fungerte som FNs fredsmegler på Balkan i tidsrommet 1993-96. Dette var naturligvis ingen enkel oppgave, og meglingen førte da heller ikke til en fredsavtale.

Oppstykkingen av Jugoslavia fortsatte for fullt, ledsaget av etnisk rensking, massakrer og andre grove krigsforbrytelser.

Erik Solheim på Sri Lanka

Siden ble det borgerkrigen på Sri Lanka, hvor Erik Solheim og Norge i 1998 gikk inn i en meglerrolle i konflikten mellom tamiler og singalesere.

Knapt et tiår senere, hele tiden med norsk megling i kulissene, gjorde singaleserne kort prosess med tamilene, som ble brutalt nedkjempet militært (Mange vil nok kalle det som skjedde for et blodbad.)

Hvilke forutsetninger hadde et lite land som Norge for å forstå konfliktlinjene i et land som Sri Lanka? Hvorfor fortsatte Erik Solheim som fredsmegler all den tid han var hatet av både tamiler og singalesere?

Allerede i 2004 brant de dukker på Sri Lanka som skulle forestille Erik Solheim. Solheim selv vedgår at det var mye som gikk galt i denne prosessen. Heldigvis hadde ikke Erik Solheim noen skyld i dette. Ifølge Erik Solheim.

SV-politiker: Erik Solheim er en tidligere SV-politiker og norsk diplomat. Foto: Czarek Sokolowski (AP)

Sør-Sudan: Norges baby

Terje Tvedt skriver i "Det internasjonale gjennombruddet" at da den nyopprettede staten, Sør-Sudan, feiret sin tilblivelse den 9. juli 2011, satt både kronprins Haakon og utviklingsminister, Erik Solheim, på ærestribunen. Totalt bestod den norske delegasjonen av 18 personer.

Gjennom mange år var det i vestlige medier, og da særlig i norske medier, slått fast at tidligere minister for utvikling og menneskerettigheter, Hilde Frafjord Johnson, hadde fungert som fødselshjelper for denne staten. Noen ønsket til og med å nominere henne til Nobels fredspris for dette fabelaktige arbeidet.

Hilde Frafjord Johnsons roller

Frafjord Johnson hadde dagen før selvstendighetsseremonien blitt utnevnt som ansvarlig for FNs operasjoner i Sør-Sudan, og noen dager senere ble hun utnevnt til leder av den fredsbevarende styrken som FNs sikkerhetsråd hadde opprettet. Hun fortsatte med andre ord å inneha en sentral rolle i det som var ment å skulle være et foregangseksempel på nasjonsbygging.

I følge Terje Tvedt var Norge det landet som hadde investert mest tid, personell og penger i Sør-Sudan. Noen år senere ble det klart for alle at Sør-Sudan aldri ble noe annet enn en dysfunksjonell bandittstat, en failed state, basert på stammetilhørighet og kleptokrati.

I 2014 ble Hilde Frafjord Johnson regelrett kastet ut av landet. (Og hun hadde ikke en gang rukket å bli nominert til Nobels fredspris!)

Hun har siden innrømmet at det meste gikk galt i Sør-Sudan, men heldigvis var ikke noe av dette hennes feil. Mener Frafjord Johnson.

DIPLOMAT: Hilde Frafjord Johnson er en tidligere norsk diplomat og politiker. Foto: Foto: Alexander Winger (Mediehuset Nettavisen)

Fred i Colombia?



Siden har jo Norge vært med på å fremforhandle en fredsavtale mellom FARC-geriljaen og colombianske myndigheter. Avtalen trådte i kraft i 2016, og samme året ble Nobels fredspris - beleilig nok - tildelt Colombias daværende president.

Det ble riktignok et knapt flertall mot fredsavtalen i en folkeavstemning i Colombia, og den nåværende presidenten, Duque, har flere ganger truet med å forkaste hele avtalen. Foreløpig overholdes den, så ja, kanskje var det verdt en fredspris.

Vi kan også skape fred med bomber: Jugoslavia

Men Norge bedriver ikke bare "myk" fredsmegling for å løse verdens konflikter. Vi kan sannelig også være harde i klypa, om det skal være nødvendig.

I 1999 deltok Norge i Natos bombing av Jugoslavia. I den konflikten var det Serbia som ble utpekt som fienden som måtte tvinges i kne.

Resultatet ble en full oppsplitting av Jugoslavia, samt opprettelsen av nasjonen, Kosovo. Kosovo ble erklært selvstendig i 2008, og til gjengjeld fikk USA sin Camp Bondsteel, en gigantisk militærbase, i den nyopprettede staten.

USA fikk med andre ord full pott, mens Serbia ble ydmyket på det sterkeste. Konfliktlinjene i det gamle Jugoslavia består, og det er fortsatt en rekke uavklarte stridsspørsmål.

Fred med bomber: Afghanistan

I 2001 gikk Norge militært inn i Afghanistan, etter at Taliban-regimet var fordrevet til grenseområdene mot Pakistan.

Norges militære engasjement har i all hovedsak vært knyttet til den NATO-ledede operasjonen "ISAF", og til den amerikanskledede operasjonen "Enduring Freedom", hvor hovedmålet har vært å trygge den afghanske regjeringen.

Norske soldater har deltatt i skarpe aksjoner, og flere norske soldater har blitt drept. Fortsatt pågår krigen i Afghanistan. Taliban er på fremmarsj, og det er kun et tidsspørsmål før den islamistiske bevegelsen igjen overtar makten i landet, etter 18 år med krig. Så hva var egentlig poenget?

Fred med bomber: Libya

I 2011 deltok Norge i bombingen av Libya, en bombing som hadde som målsetting å få til et regimeskifte.

Daværende diktator i det som den gangen var Afrikas rikeste og mest velordnede stat, Muhammar Gadaffi, tryglet Hillary Clinton om fred, og både Den afrikanske union og Den arabiske liga ba om våpenhvile.

DIKTATOR: Muhammar Gadafi var diktator i Libya fra 1969 til 2011. Foto: Sabri Elmhedwi (EPA)

Men Vestens krigføring lot seg ikke stanse, og Gadaffi ble slaktet som en gris av de vestligstøttede opprørerne. Siden har landet vært oppdelt i klansstyrte regioner, og det har vært minst to regjeringer i sving.

Resultatet av krigen ble dessuten at islamistiske jihadister fikk et trygt sted å være, slavemarkedene kunne blomstre, og menneskesmuglingen til Europa ble satt i system. Libya er i dag en failed state, noe også norske politikere innrømmer.

Men heldigvis har de ingen skyld i dette. For det har Stortinget nå bestemt.

Åpne grenser

Norge ser på sin rolle som noe mer enn å være fredsmegler. Vi ønsker også å gi vårt bidrag i kampen mot sult og fattigdom i verden. Dette gjør vi ved å åpne våre grenser for mennesker som ikke har en like høy materiell standard som oss selv.

Mantraet har vært: Hvorfor skal vi ikke dele velferden vår med resten av verden?

Norge leder an

Ingen vesteuropeiske land økte sin befolkning fra 1990-årene til 2016 så raskt i forhold til folketallet, som Norge. I følge SSB vokste befolkningen i Norge med nesten én million mennesker i løpet av en periode på 13 år.

Plutselig var det 700.000 innvandrere i landet vårt, mens 150.000 personer var født av innvandrerforeldre.

Av den totale befolkningen hadde nå omtrent 16% innvandrerbakgrunn. Ikke i noe annet land ble majoritetsbefolkningens andel redusert så fort som i Norge. Mens 99,9% av befolkningen i 1963 bestod av etniske nordmenn, var andelen i 2016 sunket til 75%.

Hva med konsekvensene?

En så omfattende og rask innvandring vil selvfølgelig måtte få en rekke konsekvenser. Hva dette vil koste oss økonomisk i fremtiden, er eksempelvis svært relevant å beregne.

At en slik innvandring også vil bety en dramatisk endring av det norske samfunnssystemet og den norske kulturen, og sannsynligvis velferdsstatens sammenbrudd (i hvert fall slik vi i dag er vant til å definere en velferdsstat), bør det være liten tvil om.

Det humanitær-politiske kompleks

Terje Tvedt har i "Det internasjonale gjennombruddet" innført begrepet "Det humanitær-politiske kompleks", for å kunne karakterisere og forklare de konstellasjonene som begynte å få gjennomslag for sine politiske ideer og målsettinger tidlig på 1990-tallet, og som siden har vært med å legge føringer på såvel humanitære prosjekter i utlandet som norsk innvandringspolitikk.

Det narsissist-politiske kompleks

Jeg synes "Det humanitær-politiske kompleks" er et treffende begrep. Likevel drister jeg meg til å innføre et utfyllende begrep, som jeg mener fungerer som en forløper til Tvedts begrep.

Jeg velger å kalle det for "Det narsissist-politiske kompleks". Jeg mener nemlig at eksistensen av dette komplekset er en forutsetning for komplekset Tvedt introduserer.

For uten denne nasjonale narsissismen ville det ikke funnet sted en humanitær- politisk stormannsgalskap.