Hendene hans er skitne og jeg tenker på Hamsuns Isak i «Markens grøde», hans hender slik de nok så ut etter å ha arbeidet fram en hel gård. Mens Isak hadde egen jord, har denne mannen asfalten, parkeringshusene, en benk i parken, og det Nav-kontoret vi nettopp ringte til. Han mangler bosted, han bor ute. Han er klienten min, jeg har hjulpet han med å søke erstatning for tapt barndom. Og litt annet. Vi kan kalle ham Arne.

–Jeg har prøvd å ringe ham ...

Jeg fortalte saksbehandleren i Nav, la oss kalle henne Katrine, at Arne er utslitt. Han har bodd ute i åtte år. Han er trett av å fryse, trett av å finne netter i fred for vekterne som kaster ham ut av parkeringshusene, trett av uro. Katrine begynte å ramse opp fra kommunens botilbud. Men han vil ikke bo der, han er redd der, sa jeg. Hun sa de hadde forsøkt å ringe ham, men han er helt umulig å nå. Jeg ba henne prøve å lade telefonen under en busk i parken, men hun syntes ikke det var morsomt. Jeg spurte hva de tenkte om bolig fremover. Han mangler boevne, sa Katrine og jeg spurte om det er slik at man må ha evner til alt, også å bo. Det er en ganske syk mann, sa hun. Jeg spurte om hun trodde han ble friskere av dette?

Det er ikke første gangen jeg snakker med Katrine for Arne. Arne blir bare sint av fortvilelsen. Noe som har ført til at Katrine er blitt redd ham og lederen må være til stede på alle møter. Det skjønner jeg, Arne er ikke hyggelig når han er sint og det har jeg sagt til ham. Men nå har han gitt opp møtene også, så da er det jeg som blir et slags bindeledd. Mellom to verdener.

Trygghet, et fremmedord

Arnes verden. Arne som går rundt med sekken med alt han eier i; soveposen, noen klær, og et barnebilde av ham selv. Det er rart at jeg har det bildet, sier Arne, jeg vil jo helst glemme meg selv som liten. Men da sier jeg at se på deg, du var helt fortryllende, lyse krøller og deilige runde kinn, du var vidunderlig, det var jo rundt deg galskapen lå. Arne har en barndom hvor forbokstaven var overgrep og hvor ingen rundt ham stoppet det. Han rømte hjemmefra som 12-åring. Arne kjenner ikke til trygghet, han sier det selv; jeg har aldri følt meg trygg noe sted. Det er klart rus blir en venn da.

Uoverkommelig saksmengde

Så er det Katrines verden. Hun er litteraturviter og lurer på hvordan i alle dager hun endte opp som saksbehandler i Nav. Hun er vokst opp på Ullern på Oslo vest og trodde alle levde slik som der fram til hun var 19 år. Hun snakker et pent språk og bruker uttrykk Arne ikke har hørt om. Hun har et system hun må forholde seg til, et tilbud å fronte ut som hun ikke selv har laget, men som hun allikevel må forsvare. Katrine er overlesset med saker og historier som Arnes, hun har altfor mye å gjøre og kjenner på en utilstrekkelighet. Og innerste inne tenker hun kanskje litt at Arne bare burde tatt seg sammen. Sånn som de gjør på Ullern.

Disse to verdenene skal snakke sammen. Det kan gå bra og det kan gå galt.

Han er en overlever

Katrine sa før hun la på at hun hadde hørt at kommunen nå så på mulighet for endringer i botilbudet til de svake gruppene. Jeg ser på Arne, ser på hendene hans igjen. Hender som har overlevd alene i all sin tid. Jeg ser på ansiktet hans. Han har sett alt, kjent alt og vet mer enn jeg vil vite om å klare seg. Svake grupper. Arne er ikke svak. Han er en overlever.

Og ikke for å si et vondt ord om noen, for det hjelper ingen, men det slår meg at hvis alt skulle rase sammen, hvis alt av struktur og system kollapser, liksom krig eller noe slikt, da vil jeg heller søke dekning hos Arne enn hos Katrine fra Ullern.