Det nytter ikke å lukke øynene for islamismens aggressive vekkelse og dens politiske program

Frederik Stjernfelt

20. feb. 2015 12:28 Sist oppdatert 21. februar 2015

Det nytter ikke å lukke øynene for islamismens aggressive vekkelse og dens politiske program – uansett om man heller vil forestille seg at islam som sådan er ondskapen selv eller at islam som helhet er fredens religion, skriver artikkelforfatteren. Jan T. Espedal

Uansett om man heller vil forestille seg at islam som sådan er ondskapen selv eller at islam som helhet er fredens religion.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Terrorangrepene i Paris og København aktualiserer spørsmålet om hvilke krefter som konfronterer det moderne vestlige samfunnet.

Statsminister Helle Thorning-Schmidts kommentarer i forbindelse med terrorhandlingene i København er ikke til særlig stor hjelp. Hun sier at det ikke dreier seg om Vesten mot islam – men snakker i stedet om en «galning» og om «mørkets krefter». Det er ikke særlig spesifikt og lyder mer som Tolkien og Mordor enn som Europa.

Mye av litteraturen om islam er heller ikke så opplysende.

Hvis man, som undertegnede, har hatt den ikke alltid like fristende oppgaven å anmelde forskjellige bøker om emnet, oppdager man snart noe påfallende: ekstrem høyrefløy og kulturalistisk venstrefløy er enige om én ting: å unngå ordet «islamisme».

På høyrefløyen ser begrunnelsen ut til å være at de anser islam i seg selv, som helhet, for å være problemet – dermed interesserer de seg ikke for forskjellige strømninger innenfor denne religionen. Tvert imot virker de opptatt av å skjule dem.

Venstrefløyen mener det omvendte, at problemet skyldes få, isolerte ekstremister som egentlig ikke har noe som helst med islam å gjøre – dermed interesserer heller ikke de seg for de forskjellige strømningene i islam.

Den ene fløyen vil angripe islam som sådan, den andre vil forsvare islam som sådan – og så blir det mindre ønskelig å interessere seg for detaljene.

Islamisme — en spesiell vekkelse i moderne islam

Forskningen har lenge vært klar over at islamisme utgjør en spesiell vekkelse i moderne islam. Det begynte med grunnleggelsen av Det muslimske brorskap i Egypt i 1928.

Som den danske islamisme-eksperten Mehdi Mozaffari sier, er islamisme en politisk bevegelse som utgjør den fjerde av mellomkrigstidens totalitarismer: bolsjevisme, fascisme, nazisme – og islamisme.

Alle har det til felles at de ble formulert i tomrommet som fulgte etter oppløsningen av de europeiske imperiene ved utgangen av 1. verdenskrig: Østerrike-Ungarn, det tyske keiserriket, tsarriket og det osmanske riket.

De totalitære strømningene preges av en lengsel tilbake til imperiale forhold og vender seg mot demokratiene, som ses som årsak til krigen. I stedet vil de formulere en moderne massepolitikk med bruk av midler som bygger på en blanding av totalitære politiske teorier og mer eller mindre mytiske drømmer om fordums eller fremtidig storhet.

Islamismen var spesielt inspirert av fascismen i italiensk utgave. Den ble utviklet midt i det 20. århundret av skribenter som al-Banna, Qutb, Mawdudi og Khomeini.

Fordrer en totalitær stat som styres av religionen

Islamismen skiller seg også forholdsvis tydelig fra de andre strømningene i islam.

Den er ikke bare skriftfundamentalistisk og hevder at det finnes kun én sann fortolkning av Koranen og hadith – den bygger også på et særdeles aggressivt utvalg av kilder fra den islamske historien. Det gjelder de mest voldsparate delene av Koranen, men også et særskilt utvalg fra den islamske tolkningstradisjonen.

Blant de fire sunni-lovskolene foretrekkes oftest den hardeste, «hanbali-skolen»; blant de lærde foretrekkes skikkelser som al-Ghanzali og den dystre Ibn-Tamayyia. Innholdsmessig fordres en totalitær stat som styres av religionen ned til minste detalj, da en slik stat ofte ses som en videreføring av statsmannen Muhammeds egen politiske atferd.

Sharia fortolkes slik at det ikke er en morallære, men et sterkt statlig lovsystem, som skal håndheves av domstoler, jurister og moralpoliti.

Jihad fortolkes ikke som krigføring som skal erklæres og føres av stater og herskere, men heller som en individuell plikt til voldelig handling for den enkelte muslim.

Demokrati anses i seg selv som blasfemisk, fordi det antyder at mennesket kan lage lover – det er det bare guden som kan.

Vantro og jøder er naturligvis fiender, men det som er spesielt for islamismen, er at den anser ikke-islamistiske muslimer som et særskilt problem.

De må enten radikaliseres eller betraktes som vantro og bekjempes, eller til og med utryddes – såkalt «vigilantisme». Derfor er en anselig del av islamismens ofre andre muslimer.

Islamistene står særlig steilt i kjønnsspørsmål: shariaens kvinneundertrykkelse, harde straffer for utroskap og homoseksualitet, menns rett til skilsmisse og barn, avstraffelse av ulydige hustruer.

Du får et godt overblikk over islamismen i Mozaffaris aktuelle bok Islamisme , som kartlegger Det muslimske brorskapet og dets forskjellige avskygninger i de arabiske landene, den pakistanske «deobandi-islamismen» og den sjiamuslimske islamismen, særlig i Iran.

Sympatisørsumpen

Alle islamister er naturligvis ikke terrorister.

Islamismen finnes i forskjellige varianter – noen ønsker politisk islam innført ved demokrati (som så skal oppgis etter maktovertakelsen), andre ønsker den innført ved statskupp, atter andre ved krig og terrorisme.

Men det er naturlig at det er fra de islamistiske miljøene at ekstremister i forskjellige utgaver vokser frem – og det er her de fremdeles har sin støtte.

Som formann Mao så berømt formulerte det, beveger geriljaen seg i folket som en fisk i vannet.

Det gjelder også ekstremister og terrorister som får passiv eller aktiv støtte i islamistiske miljøer – omtrent slik RAF (Rote Armee Fraktion) kunne leve beskyttet blant en del radikale på 60- og 70-tallets venstrefløy, som ikke nødvendigvis var terrorister selv, men som kunne levere både teorier, sympati, støtte, skjulesteder osv. til de aktive terroristene.

Det som Altkanzler Helmut Schmidt, som fremdeles finnes blant oss, den gangen med en annen vandig metafor kalte «Sympathisantensumpf» – sympatisørsumpen.

Holdninger blant britiske muslimer

Derfor er det viktig å få en idé om størrelsesordenen på de islamistiske miljøene, ikke bare i de islamske landene, men spesielt i de vestlige landene der det finnes islamistiske kretser som gir opphav til aktuelle terrortrusler.

Her kan vi ikke hvile på fordommer og drømmebilder – som ekstrem høyrefløy og kulturalistisk venstrefløy. Det eneste mulige er å se på de undersøkelsene som foreligger – noe forbløffende få kommentatorer tar seg bryet med, selv om de er tilgjengelige på internett.

De bygger på spørreskjemaundersøkelser – som naturligvis er skjematiske og forbundet med en viss usikkerhet – men som likevel er en betydelig bedre kilde til informasjon enn hjemmespunnede drømmer om hvordan virkeligheten burde forholde seg.

La oss se på tallene fra noen av undersøkelsene fra de senere årene. Den britiske undersøkelsen «Living Apart Together» fra 2007 (Mirzi et al.) ser på en rekke relevante holdninger blant britiske muslimer.

35 prosent foretrekker en islamsk offentlig skole fremfor en blandet offentlig skole;

28 prosent foretrekker sharia-lov fremfor britisk lov (37 prosent i aldersgruppen 16–24 år);

51 prosent mener muslimske kvinner ikke skal gifte seg med ikke-muslimer;

43 prosent mener muslimske kvinner ikke skal gifte seg uten tillatelse fra sin mannlige verge;

31 prosent mener apostasi (frafall fra religionen) er kriminelt og bør straffes med døden;

61 prosent mener homoseksualitet skal være ulovlig;

39 prosent mener sharia-lovgivningen ikke skal fortolkes med henblikk på å passe sammen med vestlige verdier;

7 prosent beundrer al-Qaida (13 prosent i aldersgruppen 16–24 år);

13 prosent føler seg ikke rettferdig behandlet i Storbritannia;

57 prosent er uenige i utsagnet «En av fordelene ved et moderne samfunn er friheten til å kunne kritisere andres religiøse eller politiske synspunkter, selv om det fornærmer dem»;

28 prosent støtter et kommunalt råds forbud mot alle avbildninger av griser i kontorlokalene sine.

17 prosent vil integrere sharia i dansk lov

En dansk undersøkelse gjennomført i 2009 av Capacent/DR, «Muslimer i Danmark», omfatter et mindre antall spørsmål som er relevante for emnet politisk islam.

Her mener 17 prosent at sharia bør integreres i dansk lov;

56 prosent at det bør være forbudt å kritisere religion;

81 prosent at det burde ha vært forbudt å publisere Muhammed-tegningene;

66 prosent at ytringsfriheten bør innskrenkes i visse tilfeller;

24 prosent at kvinner skal tildekke håret når de forlater hjemmet;

14 prosent at dødsstraff bør gjeninnføres i Danmark;

7 prosent at terror er et akseptabelt middel til å spre et budskap eller protestere;

21 prosent at Danmark selv har fortjent det hvis landet blir utsatt for terror (prosentangivelsene er svarene «helt enig/enig» i motsetning til svarene «hverken enig eller uenig», «uenig/helt uenig» og «vet ikke»).

54 prosent mener homoseksualitet er «helt uakseptabelt/for det meste uakseptabelt»

Fundamentalisme hos kristne og muslimer

Ruud Koopmans fra det tyske sosialforskningsinstituttet i Berlin gjennomførte en undersøkelse i 2013 med 9000 respondenter om fundamentalisme hos europeiske kristne og muslimer i seks land (Tyskland, Nederland, Belgia, Frankrike, Østerrike og Sverige).

Her defineres fundamentalisme ved tre aspekter:

at de troende skal holde fast på religionens evige prinsipper som fastlagt i fortiden;

at disse reglene kun tillater én fortolkning som gjelder for alle troende;

at religiøse lover har prioritet over sekulær lovgivning.

Blant de kristne var 21 prosent enige om å vende tilbake til røttene, 17 prosent at det kun finnes én fortolkning av Bibelen, 13 prosent at religiøse regler er viktigere enn lovgivningen, mens knapt 4 prosent var enige i alle tre påstander og dermed fullt ut kan klassifiseres som kristne fundamentalister.

Tallene er imidlertid signifikant høyere blant muslimer.

Nesten 60 prosent av muslimene var enige om å vende tilbake til røttene. 75 prosent mente at det kun finnes én fortolkning av Koranen, og 65 prosent at religiøse regler er viktigere enn lovgivningen. 44 prosent var enige i alle tre påstander.

Det er interessant at disse tallene varierer fra land til land (dermed er bare 30 prosent av de tyske muslimene fundamentalister, definert som enighet med alle tre parametere).

Det er også store variasjoner etter opprinnelse (europeiske muslimer med alevittisk bakgrunn [tyrkisk religionssamfunn med røtter i sjia-islam] har bare 15 prosent fundamentalisme). Imidlertid er et svært høyt mindretall (44 prosent) fundamentalister i alle de tre angitte betydningene.

Koopmans så også på kristnes og muslimers holdninger til andre grupperinger. Her undersøkte han holdningen til følgende utsagn:

«Jeg vil ikke ha homoseksuelle som venner»,

«Man kan ikke stole på jøder» og

«Muslimer er ute etter å ødelegge Vesten»/«Vesten er ute etter å ødelegge islam» (disse to utsagnene ble lagt frem for henholdsvis kristne og muslimer)

Blant kristne ville 13 prosent ikke ha homoseksuelle venner, 9 prosent stolte ikke på jøder og 23 prosent av dem mente muslimer ville ødelegge Vesten – 1,6 prosent av de kristne delte alle disse synspunktene og var dermed fremmedfiendtlige eller rasister.

Allerede dette er alarmerende tall.

Men blant muslimene ville nesten 60 prosent ikke ha homoseksuelle venner, 45 prosent stolte ikke på jøder og 54 prosent av dem mente at Vesten ville ødelegge islam – 26 prosent delte alle disse synspunktene.

Koopmans fant altså en relativt høy grad av homofobi, antisemittisme og generell rasisme blant europeiske muslimer.

Så mange er islamister

Den gode nyheten når vi ser på bunnlinjen av disse undersøkelsene, er at et mindretall av europeiske muslimer har synspunkter som kan karakteriseres som fundamentalistiske eller islamistiske.

Den dårlige nyheten er at dette mindretallet ikke er lite, men derimot temmelig stort – mellom en firedel og halvparten, alt etter hvilke spørsmål man legger mest vekt på.

Med 20 millioner europeiske muslimer betyr det minst 5 millioner islamister. Hvis noe lignende gjelder på globalt plan, vil minst 300 millioner av verdens 1,5 milliarder muslimer kunne betraktes som islamister, noe som ikke virker usannsynlig sett på grunnlag av undersøkelsene til Pew Research om holdninger i de muslimske landene.

Mange ser imidlertid ut til å anta at islamisme bare er et overflatefenomen som har oppstått nylig på grunn av muslimenes forhold i dagens Europa, som sosialøkonomiske problemer eller diskriminering, og som kan imøtegås med integreringskonsulenter eller moralprekener til de innfødte befolkningene.

Men islamismen er ikke oppstått i innvandrermiljøene. Den er en internasjonal vekkelsesstrømning med rot i Midt-Østen, som har vokst siden 1920-tallet og særlig siden den iranske revolusjonen.

Den dominerer politikken i land som Pakistan, Saudi-Arabia, Sudan og Iran, for ikke å snakke om IS – og den har sterk innflytelse i en lang rekke andre muslimske land.

Alle islamister er selvsagt ikke terrorister – men de er med på å danne den bakgrunnen som de fleste terrorister utvikler seg fra, og der de beveger seg som fisk i vannet.

Særlig er det mye som tyder på at svært omfattende deler av det institusjonelle islam i Europa – moskeer, skoler, foreninger, imamer osv., styres av islamistiske krefter av forskjellige varianter, og at de forsøker å presse, intimidere og radikalisere alminnelige muslimer.

Islamismen er en ekstrem høyrebevegelse

Det betyr også at vi må forstå at islamismen er en politisk ideologi med bestemte, forholdsvis klare mål, som vender seg direkte mot demokrati og modernitet. I den forstand er islamismen en ekstrem høyrebevegelse, og vi kan undres over at dens forsvarerepå venstrefløyen ikke ser dette.

At islamister igjen og igjen fører felttog – med argumenter, trusler eller terror – mot ytringsfrihet, islamkritikk og satiriske tegninger, innebærer ikke at islamistene er «krenket». At de kanskje hevder det, er et taktisk trekk for å tekkes de Anstendige i Vesten, som elsker å se muslimer som stakkars barn som har behov for de Anstendiges omsorg og beskyttelse.

Men islamister er voksne, myndige mennesker med et eksplisitt politisk program, og det at de tar avstand fra ytringsfriheten, har teologiske og politiske begrunnelser.

Den teologiske begrunnelsen er at blasfemi helt siden profeten og Ibn Tamiyyas dager har vært sett som en krenkelse, ikke mot muslimene, men mot deres gud, som ser ut til å være litt ømskinnet. Og den troende kan opptjene poeng til paradis ved å forsvare den fornærmede guden.

Den politiske begrunnelsen lyder at islamister ønsker å bygge opp selvstendige parallellsamfunn med sharia, domstoler og moralpoliti – og at de svært godt vet at ytringsfrihet og satire historisk sett har vært opplysningens sterkeste våpen mot kristendommen.

De vil ikke lide samme skjebne som kristendommen – å bli infisert, domestisert og fredeliggjort av opplysning. Islamsatire og profettegninger kunne komme til å gi unge, tvilende muslimer selvstendige tanker i hodet. Det må unngås for enhver pris, for frihet kan føre til oppløsning av det islamistiske fellesskapet.

Vil skape en radikaliseringsspiral

Strukturen i angrepene i Paris og København – først mot ytringsfriheten, så mot jødene – viser tydelig den aktuelle strategien til ekstrem islamisme.

Formålet er å skape en radikaliseringsspiral, slik at stadig flere europeiske muslimer føler seg tiltrukket av islamismen – og slik at stadig flere «innfødte» europeere blir tiltrukket av dens analoge motstanderbilde på den nasjonale høyrefløyen, som igjen vil skremme enda flere, både muslimer og ikke-muslimer, til å forsvare innskrenkninger i ytringsfriheten og de andre frihetsrettighetene som anses som et sentralt problem i demokratiene.

«Fuck freedom», som demonstrantene mot JP-tegningene sa i sin tid.

Den posisjonen som skal gjøres umulig, er opplysningens toleranse, pluralisme og ytringsfrihet.

Også her er det en del som minner om RAFs strategi på 70-tallet: med blodig terror skulle staten presses til å ta drastiske skritt, slik at den ville avsløre «sitt sanne ansikt».

Tilsvarende vil de ekstreme islamistene spre terror og presse de vestlige samfunnene til å fremstå som avskyelige undertrykkelsesapparater som ikke kan appellere til vanlige muslimer.

Må forstå hvem motstanderne er

Innimellom de siste terrorangrepene forekom en liten hendelse i Paris. Den franske grafittikunstneren Combo laget et forsonlig kunstverk på en mur i en forstad. COEXIST, sto det, «sameksister». C-en var den muslimske halvmånen, X-en var davidsstjernen og T-en det kristne korset.

AA6Q8154-20150217-111500-D2CA4E-0h31NxRFwC.jpg Jan T. Espedal

Fire unge islamister så verket og ba ham fjerne det øyeblikkelig. Da han nektet, ble han banket opp. Jeg kjenner ikke til noen patentløsning som kan fjerne eller dempe islamismen. Men jeg tror en forutsetning for forsvarlig politikk er at man begynner med å se virkeligheten i øynene – å forstå hvem motstanderne er, hvor mange de er og hva de vil.

Det nytter ikke å lukke øynene for islamismens aggressive vekkelse og dens politiske program – uansett om man heller vil forestille seg at islam som sådan er ondskapen selv eller at islam som helhet er fredens religion.

Kronikken ble skrevet for danske Weekendavisen og publiseres på Aftenposten.no med tillatelse fra artikkelforfatteren og Weekendavisen.

Flere meninger? Les hva debattredaktøren anbefaler.

Les også:

Nyhetssak:

Les også Obama: - Terrorister taler ikke på vegne av muslimene

Inger Anne Olsen kommenterer:

Les også Har innvandringen skylden for terroren?

Nyhetssak: