Vikingsamfunnet var fredelig

Vikingene plyndret til seg rikdom i utlandet for å kunne gi flotte gaver og holde de beste festene på hjemmebane. Slik opprettholdt de makt og fred i sitt eget samfunn.

Vikingtidssamfunnet var et show-off-samfunn, der gaver og rikdom sikret nyttige vennskapsbånd. Rikdommen var tydelig på blant annet Osebergskipet, som regnes som et av de viktigste funnene fra vikingtiden, og som er utstilt Vikingskipshuset på Bygdøy i Oslo. Heiko Junge/NTB scanpix

Jón Viðar Sigurðsson, professor, Universitetet i Oslo

18. sep. 2017 19:30 Sist oppdatert 19. september 2017

Shutterstock/NTB scanpix

Viten er Aftenpostens satsing på forskning og vitenskap, der forskere og fagfolk fra hele landet bidrar med artikler.

Vikingene har, med rette, et rykte for å ha vært voldelige. Deres herjinger og plyndringer etterlot seg varige spor i historien. Det betyr imidlertid ikke at det skandinaviske samfunnet i vikingtiden har vært preget av vold og store slag.

Selvsagt foregikk det kamper mellom kongssønner og konger om makten. Men det meste tyder på at Skandinavia i vikingtiden har vært en fredelig region.

Jón Viðar Sigurðsson er professor ved Institutt for arkeologi, konservering og historie, Universitetet i Oslo. CAS



Kampen om Norge

Knut den mektige døde 12. november 1035. Like før hadde de norske stormennene drevet Knuts sønn og hans mor, som Knut hadde satt til å regjere over Norge, fra landet og hentet hjem Magnus, Olav den helliges sønn, og tatt ham som konge. Etter Knuts død oppsto det en konflikt mellom Magnus og Harde-Knut, en av Knuts sønner, om herredømmet over Norge.

Les også Snublet over arkeologisk sensasjon på reinjakt – Fant perfekt bevart vikingsverd

Begge mente de hadde legitime krav på riket. Magnus på sin side hevdet at Norge var hans farsarv. Harde-Knut påsto derimot at fordi hans far hadde lagt riket under seg, skulle han styre det. Begge kongene samlet store hærer og planla å møtes ved Göta elv for å utkjempe et slag.

Forlik mellom kongene

Slaget ble imidlertid ikke utkjempet, ettersom de ledende menn i hver hær sendte «bud til sine frender og venner og foreslo forlik mellom kongene.»

En avtale mellom de to kongene kom deretter i stand. Den gikk ut på at dersom den ene av dem døde uten sønner, skulle den andre arve hans rike. Denne fortellingen, som er hentet fra Heimskringla, viser i klartekst at på grunn av overlappinger av vennskaps- og slektskapsbånd mellom de ledende menn, ble ikke dette slaget utkjempet.



Vennskap som kontrakt

Vikingtidssamfunnet var et nettverkssamfunn. Det kan med god grunn hevdes at vennskapet var samfunnets viktigste sosiale bånd. Vennskapet vi her snakker om, kan på ingen måte sammenlignes med dagens vennskap. Det må forstås som et politisk begrep.

Høvdingene og kongene knivet om å reise de største hallene og begravelsesmonumentene, slike som Oseberghaugen. Her en detalj fra en vogn fra Oseberg. Eirik Irgens Johnsen, Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo.

Vikingtidens vennskap var en slags kontrakt mellom to individer med klare gjensidige plikter, etablert ved hjelp av støtte, gaver og fester. Dessuten, i motsetning til dagens vennskap, involverte det også vennene til dem som opprettet det. De måtte nemlig støtte sine venners venner.

To typer vennskap

Vi kan i hovedsak skille mellom to typer vennskap, det vertikale mellom høvdinger og bønder, og det horisontale vennskapet høvdinger imellom og mellom høvdinger og konger.

Slektskapsrelasjoner, skapt gjennom ekteskapsallianser mellom den sosiale eliten på kryss og tvers av Skandinavia i flere hundrede år, var også med på å knytte Skandinavia sammen. Slektskapssystemet var bilateralt, man tilhørte både sin mors og fars slekt.

Les også Vikingene var ærligere enn sitt rykte

Dette systemet hadde imidlertid klare patrilineære trekk, det vil si at farslinjen var viktigere enn morens. Det går tydelig frem av navneskikken, og at barnas etternavn tok utgangspunkt i farens fornavn, for eksempel Olavsson og Olavsdatter.

Helleristninger fra bronsealderen i Tanum i Sverige. Shutterstock/NTB scanpix

Slektsoverlappingene var omfattende, og man kunne av den grunn havne i lojalitetskonflikter dersom ens frender havnet i dyst med hverandre. I slike strider – som i tvister mellom felles venner – måtte de som havnet i midten, megle.

De kunne ikke støtte én slektning mot en annen. For freden i samfunnet var det en klar fordel at overlappingene mellom høvdingenes og kongenes nettverk var så store som mulig. Da ville det alltid finnes individer som måtte megle.



Dansk dominans

De danske kongene dominerte den politiske scenen i Skandinavia i vikingtiden. Deres rike strakte seg fra Slesvig-Holstein i Nord-Tyskland, Jylland, Sjælland, over Skåne i Sverige og videre til Lindesnes i Vest-Agder.

Det vil si at de hadde herredømme over landområdene på begge sider av Øresundet og Jyllandshavet (Jótlandshaf), dagens Skagerrak og Kattegat. Disse områdene var ikke bare de geografisk mest sentrale i Skandinavia, de var også de mest folkerike.

Sterke vennskapsbånd

Det norske kongedømmet, som strakte seg over Vestlandet, var under danskenes herredømme etter midten av 900-tallet. Mellom de danske kongene og Ladejarlene i Trondheim eksisterte det sterke vennskapsbånd.

Det samme ser også ut til å ha vært tilfellet i forholdet mellom de danske kongene og svenske høvdinger og konger. Det vil si at da de danske kongene la under seg England på begynnelsen av 1000-tallet, kunne de mobilisere det meste av krigsstyrken i Skandinavia. Dette overherredømmet var med på å skape fred.



Gaver og show-off

Makten ble bygget opp nedenfra. Høvdingene måtte sikre seg bøndenes vennskap. Det skjedde ved hjelp av beskyttelse, gaver og fester. Det kostet. Det foregikk en aggressiv konkurranse mellom høvdingene om hvem kunne gi de største gavene og organisere de største festene. I tillegg knivet høvdingene og kongene om å reise de største hallene og begravelsesmonumentene, slike som Oseberghaugen og Gokstadhaugen. Det kostet også.

Det skandinaviske vikingtidssamfunnet var et show-off-samfunn.

For å kunne delta i det politiske spillet trengtes store rikdommer, og de måtte deles ut. Gavmildhet var derfor en helt avgjørende egenskap for en stormann, noe som skaldene understreket i sine kvad om konger og høvdinger.

Les også Danske vikinger var barskest

For å bli mektig måtte man skaffe seg så mange venner som mulig. Bøndene utgjorde det sentrale elementet i høvdingenes og kongenes maktgrunnlag og kunne derfor ikke, dersom de ble skattlagt i det hele tatt, skattlegges særlig tungt. Med andre ord kostet det flesk å delta i det politiske spillet.

Dyrt med fred hjemme

Høvdingene og kongenes aktiviteter kan sammenlignes med snøballen: Når den ruller, blir den stadig større. Stopper den opp, begynner den å smelte. For høvdingene og kongene var det å sitte på en fredsstol, nærmest en katastrofe. De kunne bare i beskjeden grad opprettholde sine forpliktelser overfor sine venner og hirdmenn. I neste omgang ville det forringe deres makt.

Les også Vil ha norske vikinger inn på verdensarvlisten

Anskaffelse av rikdom var derfor det altoverveiende mål. Uten rikdom, ingen fest, ingen gaver, ingen venner, ingen makt – bare tapt anseelse. Herjinger og plyndring i utlandet var derfor den beste utveien for konger og høvdinger som ville opprettholde sine maktposisjoner.

Artikkelen er basert på deler av den nyutgitte boken Skandinavia i vikingtiden.

Følg Aftenposten Viten på Facebook og Twitter!