Să vă spun despre două țări cu același nume. Prima o vezi la Sebeș: un orășel cu un pic peste 30 000 de locuitori, investiții de două miliarde de euro, peste 1.300 de firme – active! -, adică o companie la șase familii. Șomajul e la minus, orășelul importă forță de muncă. E lângă autostradă, a trecut deja de tranziția capitalismului sălbatic în care lumea voia mai mult parizer și mai multă pâine – se fac proiecte pentru învățământul dual, pentru mediu, pentru cultură, așa cum citim uneori în gazetele occidentale. I se spune și ”orășelul de două miliarde de euro” și uneori românilor le vine greu să creadă că așa ceva există la noi.

La Șebeș, autoritățile locale sunt mai discrete: nu vezi nici discursuri politice, nici îmbrânceli ideologice – edilii par să fi făcut un pas în spate și economia e cam singura care vorbește. În primărie se vorbește despre proiecte, la casa de cultură despre Festivalul Lucian Blaga și teatru; aici am văzut, după mulți ani, un anunț aproape uitat: ”Nu mai sunt bilete”; da, la teatru.

Legile astea noi i-au ras Sebeșului vreo trei milioane de euro din bugetul local; au strâns din dinți și au aplicat pentru fonduri europene. Au industrie și au nevoie de muncitori calificați, așa că zbaterile sunt pentru învățământul dual profesional. Ultima conferință a fost săptămâna asta, despre valul 4 al industrializării, Industrie 4.0; au venit și de la Consulatul General al Germaniei, și consulul onorific al Austriei, și oficiali ai landului Brandenburg, plus investitorii și profesorii din zonă. Când au vorbit despre Uniunea Europeană ca oportunitate, au zis și despre educație ca obligație: zeci de mii de copii pică la Bac, cum îi aduci în piața muncii? Le dai o șansă sau îi trimiți în rândul oamenilor inutili? Cum îi pui la aceeași masă pe cei care au nevoie de locuri de muncă și pe cei care au nevoie de forță de muncă? Lumea se schimbă; cum faci o comunitate să rezoneze la stimulii modernității? Concluzia a fost simplă: globalizarea va împărți lumea între cei care înțeleg și cei care nu înțeleg.

Ăsta e Sebeșul – nu un oraș mic, ci o mare companie. Sau, dacă vrei, traducerea în românește a zicerii ”mai puțină politică și mai multă administrație”.

Buuun, să-ți arăt acuma ailaltă țară: ăl mai mare partid se pregătește pentru congres – e un singur candidat, ca pe vremuri. De fapt, nu candidat, că n-au avut nici măcar curajul să pună în discuție funcția de președinte al partidului. Iar președinte e ăla care a condus ani la rând județul devenit cel mai sărac din România, cu cel mai mare șomaj, cei mai mulți asistați și investiții nici măcar cât un cartier al Sebeșului.

În România asta, a doua, oamenii plătesc asigurări și mor în spitale, premier e una tot din județul ăla sărac și dacă nu i se aduc foile potrivite, premierul ăsta – o mândruță, de fapt – citește aiureli. Despre autostrăzi sau școli nu prea se vorbește, că-n țara cu 2500 de școli cu buda-n curte tocmai se alocă 70 de milioane de euro pentru două stadioane. Pentru educație n-au bani. În ședința de guvern, mândra aia de la Teleorman vorbea despre centenar ca despre un proiect de țară – doar pentru că se întâmplă-n toată țara. Curățatul statuilor e proiectul de țară? Discursurile? Fasolea cu cârnați? Că nicio provincie istorică nu e legată printr-o autostradă de altă provincie istorică – asta n-au auzit. Că jumătate din cei care gată liceul sunt analfabeți funcționali iar n-au auzit. Că suntem țara cu cei mai mulți oameni plecați, după Siria, le pasă? Că ieși din spitale mai beteag decât ai intrat? Centenarul astea trebuia să le rezolve, nu pițiponcelile de partid și de stat.

În țara asta contează cum te miști în politică, dacă ți-ai aranjat de cu seară cravata cu tricolor și dacă știi mereu cât e ceasul șefului. Aici se reglează puterea, nu și mersul unei țări sau a unei comunități. Dar în România asta socialistă nu sunt doar semi-idioți: dacă la vârf lucrurile put, în ”teritoriu” sunt și oameni de performanță: au avut un primar bun, a adus omul cele mai multe fonduri europene. Și-a asfaltat satul, a investit în infrastructură și educație și n-are niciun dosar penal – a fost dat afară zilele trecute. I-o fi fost rușine Marelui Partid cu așa un specimen – ce fel de socialist ești tu băi băiete, dacă n-ai măcar o citație la DNA? Cum poți să te mai uiți în ochii Șefului Suprem, condamnat penal? L-au ejectat.

Tot în România asta, funcționărimea conduce – sunt acum mai mult de un milion două sute de mii de funcționari. Aproape jumătate de milion sunt în București. Dacă primarul din Sebeș câștigă un proiect european, stresul nu e implementarea, ci cum să-l facă pe vreun plictisit din minister să pună o ștampilă și să semneze abrobarea. Dacă vrea să cumpere o mașină de strâns gunoiul, primește o țâdulă de la București, de la nu știu ce agenție – ”sunteți licențiați?”; ”în ce să fim licențiați?; ”în chestia asta cu strânsul gunoiului”. Și pentru o ștampilă pentru ”licență” mai merg câteva mii de euro la agenția aia plină de neamuri ale mai-marilor din politică. Fără ștampila ălora cică nu poți să faci curățenie-n oraș.

Ziceam de centenar, suta aia de ani pentru care ar trebui să facem un bilanț onest. Ce am reușit, ce n-am reușit, cum facem să fie mai bine, care să fie marile proiecte pentru următoarea sută de ani? Știi cine a condus până săptămâna asta Departamentul Centenar? – unu’ care n-a reușit să se facă fotbalist și scrie poezii. Adică ”poezii”. Ia citește:

”A fost o dată ca niciodată trei cățeluși într-o canisă.

Doi au crescut separat, au fost închiși într-o pivniță

Nu au mâncat nimic, așteptând să iasă din lesă

Pentru a devora o altă jivină, ce părea fără putință”

Cotîrleț îl cheamă, e și secretar de stat în Ministerul Culturii, a fost șef de cabinet al lui Bădălău, ăla băgat în pușcărie că a furat grâu de la CAP, azi senator socialist și numărul doi în partid.

Nu-ți vine să crezi, așa-i? Dar sunt reale toate Româniile astea; una a învățat repede ce-i aia Uniune Europeană, cealaltă pare încurcată de aceeași Uniune. Una sărbătorește Centenarul dându-se peste cap pentru infrastructură, educație, investiții străine, ailaltă își pune cravata cu tricolor și le spune amărâților că străinii ne vor colonie sau mai știu eu ce.

Ca și în globalizare, într-o zi se vor despărți apele și-n România asta cu două fețe. Cei care înțeleg și cei care nu înțeleg. Cei care își doresc să trăiască în Europa și cei nostalgici după Fanar – Viena versus Stambul. Pentru următoarea sută de ani, da?