Uitase să vorbească despre ea, atât era de impresionată de funcţionarea clinicii. Să fii tu însuţi muncitor, să fi muncit toată viaţa (cum se vedea în înfăţiţarea ei) şi să ajungi să fii impresionat de cât şi cum se munceşte într-un spital este ceva remarcabil. De fapt, remarcabil este însuşi faptul că aceasta este, în realitate, atmosfera din IRO.

Dacă petreci câteva zile în acest spital, constaţi că totul este gândit să funcţioneze perfect şi cu maximă eficienţă, întru confortul şi siguranţa pacienţilor, pe perioada în care li se rezolvă problemele de sănătate. Am stat şi eu internat acolo, o săptămână, pentru a fi supus unei operaţii. Ajunsesem să mă întreb când au medicii timp pentru viaţă personală, de vreme ce-i vedeam şapte zile din şapte, la diferite momente ale zilei, de la „prima oră“ până noaptea târziu. Profesorul Dragoş Pieptu, şeful secţiei, cadre didactice ale UMF Iaşi, medici specialişti, medici rezidenţi, cu toţii sunt implicaţi în toate operaţiunile care compun actul medical. Nu i-am putut urmări în timpul operaţiei la care eram supus (îmi lipseşte partea aceea de cinci ore din construcţia memoriei mele), dar am fost, în rest, subiect sau martor la intervenţii de toate tipurile făcute de toţi medicii, tuturor pacienţilor: profesorul palpează, interpretează rezultatele investigaţiilor, analizează starea situaţiei, dezinfectează, pansează, iar medicii din echipă palpează, interpretează rezultatele investigaţiilor, analizează starea situaţiei, dezinfectează, pansează, totul pe un fundal de observaţii şi comentarii de specialitate făcute „la faţa locului“. Surorile şi corpul infirmierilor le susţin acţiunile prin măsuri specifice muncii fiecăruia, aşa încât se obţine o fluidizare a activităţii, care capătă un aspect de firesc, de normal şi-l absoarbe pe pacient într-o atmosferă de calm şi siguranţă, într-un continuum al eficienţei. Personalul de întreţinere este tot timpul prezent, pretutindeni: se schimbă aşternuturi, se curăţă şi se dezinfectează suprafeţe, aparate, paturi, dar şi ferestre şi uşi (se şterge zilnic muchia de sus a uşilor şi a ferestrelor!), prize şi stative pentru perfuzie, mobilier. Grupurile sanitare sunt întreţinute în perfectă stare, chiar dacă unii pacienţi nu se descurcă destul de bine în utilizarea lor. Şi asta, tot timpul. Chiar şi noaptea. Pacienţii mai neputincioşi sunt vegheaţi şi ajutaţi să îndeplinească activităţi mergând de la igiena personală şi până la plimbarea recomandată în perioada de refacere. Se ocupă de ei şi surorile, şi infirmierele, şi personalul de întreţinere, iar vocile acestora sunt mereu calme şi calde. Într-un salon de femei, nu departe de al meu, este internată o bătrână ajunsă într-o stare de decrepitudine avansată. Personalul clinicii îi spune „Bunica“ şi o tratează ca atare, fără să trădeze oboseală, iritare ori depăşirea limitelor răbdării. La cele mai „nepotrivite“ ore din zi sau din noapte, auzi pe careva spunând, pe un ton liniştit şi liniştitor: „Aşteaptă-mă, Bunica, să-ţi schimb eu pijamalele“ sau „Nu încerca să mergi singură la baie; sună-mă şi te ajut eu!“.

Este şi un personaj care m-a marcat în mod deosebit în prima noapte de la ATI. Un tânăr care veghea trei personaje în curs de reanimare, dintre care unul eram eu. Încercam să-l urmăresc, neavând altceva de făcut. Avea grijă ca derularea protocolului să se facă fără sincope, exact la orele prevăzute şi cu un calm extraordinar. Nu ştiu ce fel de încălţăminte purta, dar nu reuşeam să-i aud paşii. A mers toată noaptea, de la unul la altul, apoi la masa lui de lucru, pentru a nota câte ceva, şi iar la paturile noastre. Unul dintre noi avea dureri mari şi tânărul nostru îi acorda un plus de susţinere. Eram, de altfel, întrebaţi mereu dacă ne este bine, dacă simţim dureri, dacă avem întrebări sau dorinţe de exprimat. A fost o noapte în care nu puteam să dorm, dar în care mi-am umplut timpul urmărindu-l pe acest tânăr minunat. Dimineaţă, a dispărut, tot discret cum fusese toată noaptea. Am vrut să aflu cum îl cheamă. „Nu ştiu“, mi s-a spus, „Parcă Dorin“. Nu cred să mai fi văzut vreodată un om care să robotească atât de calm şi de eficient pe parcursul unei nopţi întregi. M-am bucurat că nu avusesem somn şi că astfel am putut fi martorul profesionalismului în acţiune în materie de susţinere în recuperare postoperatorie.

Pe holuri, este permanent un du-te-vino de paşi, de mese mobile cu diverse destinaţii (unele sunt ca un fel de stand de lucru pentru medici şi surori, cu instrumente, materiale sanitare, mănuşi şi coşuri speciale de colectare (selectivă!) a deşeurilor, altele sunt pentru transportul hranei la saloane, iar o altă categorie este cea a cărucioarelor cu instrumente şi substanţe pentru curăţenie şi pentru dezinfecţie). Aşa se face că pacienţii sunt în permanenţă în atenţia personalului clinicii, de la profesori, la personalul de îngrijire, iar modul în care se petrec toate îţi dezvăluie o strategie managerială de cea mai bună clasă. Nimeni nu stă nici o clipă şi totul se desfăşoară într-o curgere naturală, lină şi eficientă. Pacienţii nu rătăcesc prin spital în căutarea vreunui serviciu: infirmieri atenţi şi binevoitori te preiau de la „Internări“ şi te conduc la „Recoltări pentru analize“, pentru ca mai apoi să te preia alţii şi să te conducă la Radiografie pulmonară sau la CT ori RMN, pentru ca, în final să fii condus la salon. De acolo, vei fi condus tot de infirmieri la Sala de operaţie şi apoi transferat la secţia de ATI şi, în fine, din nou în salon. Rezultatele investigaţiilor au un traseu bine stabilit, aşa că ajung la chirurgi, pe trasee interne bine protejate şi atent gândite. Toată lumea ştie când şi unde să intervină (există şi un sistem de comunicaţie pentru asigurarea comunicării interne), toată lumea se poartă cu profesionalism, dar şi cu o blândeţe binevenită, cu răbdare şi cu înţelegere pentru starea pacienţilor.

Nimeni nu poate fi bucuros că a ajuns la spital, dar poţi fi bucuros că experienţa aceasta, oricâît de traumatizantă ar fi prin însăşi natura ei, devine suportabilă şi chiar poate înregistra momente plăcute acolo unde specialişti de primă mână se oferă întrutotul actului de îngrijire a pacienţilor. Desigur, asta presupune dăruire de sine, sacrificiu pe altarul profesiei, empatie pentru pacienţi, excelenţă profesională. Or, în expresia ei zilnică, excelenţa presupune şi o hărnicie ieşită din comun şi asta mă face să reiau spusele femeii evocate la început, păstrând şi nota de uluire din vocea ei: „Aici, TOAT| lumea munceşte TOT timpul !“.

Dan Stoica. Pacient la IRO Iaşi, la vremea Paştelui

PS: Au fost şi costuri. 10 RON, coplată. Mai scump a fost taxiul.