Strada in Arad. Foto: Calin Crestin

Sunt specialist medicina de familie si am ales sa profesez in acest domeniu. Da, a fost o alegere pentru mine, spre deosebire de foarte multi colegi care fie au ratat specialitatile dorite la rezidentiat sau pur si simplu au primit drept de libera practica in acest domeniu dupa revolutie (fostii medici pediatri, absolventi ai facultatii de pediatrie din IMF) si care au ajuns medici de familie. Eu am ales sa fac asta, mi-am dorit din primul an de facultate sa fiu cel care sfatuieste, previne si educa mai degraba decat alte roluri in lumea medicala.

La tara, esti un fel de dr. Quinn. Oamenii nu vor sa mearga la specialist. E departe, costa bani, dureaza mult, nu au cu cine lasa animalele, copiii si isi pun sperantele in medicul de la dispensar sa le rezolve problemele. Asta mi-am si dorit cand am acceptat primul job de medic de familie la tara, am refuzat in acelasi timp unul intr-o clinica mare din Bucuresti unde as fi fost condamnat (ca era nevoie sau nu) la o viata de dispecer medical catre alti specialisti ai clinicii pentru a le maximiza profitul si daca nu as fi facut asta as fi fost dat afara instant (si as fi castigat foarte putin salariul de baza fiind 1800 de lei, restul fiind facut din bonusuri acordate in functie de numarul de trimiteri - deci da, nu va speriati. Cand medicul de familie dintr-o clinica mare privata va trimite la un specialist si acela mai departe la un RMN si apoi un CT si vreo 100 de analize - foarte posibil sa nu aveti cancer, vor doar sa-si ia salariile).

Am trimis poze cu afectiuni dermatologice prin whatsapp colegilor dermatologi pentru ca pacientii nu puteau sa ajunga la specialist, am pus copci si am scos fire, am facut vizite la domiciliu pe dealuri si campuri la batrani singuri si izolati, am dus pacienti acasa cu masina fiindca doreau sa se aventureze 5 km pana in satul lor prin arsita nemiloasa, am triat copiii de la scoala de paduchi, am tinut lectii in saptamana de "scoala altfel" despre microbi si virusi si toate astea mi-au placut si m-au motivat cum nu ar fi reusit nicio alta clinica din Bucuresti, cel putin nu cu mentalitatea angajatorilor si pacientilor de-aici.

Dupa ceva vreme insa, firma pe care o am in Bucuresti a inceput sa creasca vertiginos si ca un tata si sot responsabil ce sunt am decis sa renunt la acel post si sa revin in Bucuresti si sa ma ocup full time de ceea ce avea potential mai mare din punct de vedere financiar.

Iata insa ca a venit si telefonul cu pricina si am ales din nou sa ma intorc la tara... de data aceasta intr-un sat de tigani.

Fosta mea angajatoare reusise sa refaca un contract cu CJAS pierdut de un medic certat cu bunele practici medicale si cu etica in general si nu gasea medic. Toti fugeau de satul respectiv speriati fiind de romi. Preferau 2000 de lei in Bucuresti decat 3000 acolo, cu naveta platita. Stia ca sunt mai temerar si mai visator, asa ca m-a rugat sa o ajut macar sa puna pe picioare cabinetul, pana gaseste un medic permanent. Am facut un artificiu si lasand firma pe cele mai de incredere maini pe care le puteam gasi, m-am aventurat in acest nou proiect.

Comuna e la 27 de km de Bucuresti si e impartita in 3 sate, fiecare cu "tribul" sau foarte diferit ca obiceiuri si mod de viata. Va voi relata aici ce am observat in trei luni de lucrat zilnic printre ei, luni in care am reusit sa privesc obiectiv aceasta minoritate.

In primul rand, ce mi-a placut cel mai tare cand am ajuns acolo a fost viata!

Comuna a crescut in populatie din 1990 incoace, fiind alaturi de alte 5 comune cu populatie majoritar de etnie roma, singura care a crescut. Restul, din intreg judetul sunt pe minus. Unele mai rau, altele mai putin rau, dar toate sunt pe minus si imbatranite. Aici nu. Aici strazile au viata. Copiii se joaca pe strada fotbal, adolescentii se strang in anumite puncte ale comunei si stau impreuna, asculta muzica, se cearta, se impaca... Da, sunt la fel ca ai nostri. Au frezele alea ciudate in cap, non-stop cu smartphone-ul in ochi si posteaza mereu pe facebook, dar sunt. Sunt multi si stau impreuna. Adultii stau in fata portii si discuta, altii isi vad de treburi, la anumite ore exista inclusiv "rush hour" cand toate carutele vin de la camp sau de la padure si se creeaza mici ambuteiaje pe strazile inguste, sunt magazine la tot pasul cu stocuri generoase de marfa, aprozare inclusiv cu fructe si legume de import, masini neinmatriculabile care circula doar pe raza comunei.

Spre deosebire de foarte multe alte comune si chiar orase mai mici ce par moarte si parasite, aceasta comunitate vibreaza de viata si doar asta iti da un sentiment pozitiv. Simti ca munca ta nu e in zadar ca participi la ceva ce creste si evolueaza, nu ca asisti pe ultimul drum o societate imbatranita, egoista si slabita.

Prejudecati demontate:

Tiganii sunt murdari. Nici vorba. Tiganii, indiferent de satul din care faceau parte, ca i-a luat ca din oala venind la domiciliu desi nu se asteptau (fostul meudic nu facuse asta niciodata), fie ca veneau la cabinet in hainele bune, nu pot spune ca sunt mai murdari decat oricare alti oameni pe care i-am tratat.

Atat adultii cat si copiii sunt curati (dupa standardele de la tara). Chestia asta m-a ajutat foarte tare fiindca dupa 2-3 ore de lucru intr-un puternic miros de transpiratie (asa cum se intampla cand faceam medicina muncii pe santiere in rezidentiat pentru un ban in plus) te cam saturi si incepi sa tanjesti dupa o gura de aer proaspat. Ei bine, nu a fost cazul. Oamenii astia se spala. Ceea ce ma duce cu gandul a a doua prejudecata demontata :

Tiganii nu muncesc. Muncesc pe rupte. Femeile spala toata ziua, intind rufe, fac curat in casa, spala copii, fac de mancare si spala vasele. Asta este munca. E drept, munca neplatita, dar este munca si o fac la fel ca oricare alta femeie, ba chiar cu mai multa placere decat cele din satul de romani pentru ca tigancilor nu li se pare ca statul acasa cu copii este ceva nedemn si ca au fost oprite dintr-o evolutie. Pentru ele casa si copiii sunt totul si chestia asta se vede in curatenie si munca pe care o depun ca sa fie asa.

Barbatii,vin functie de sat, au diverse indeletniciri. Intr-unul din sate au o filiera foarte bine stabilita cu Germania unde e stabilita aproape jumatate din comunitate si intermediaza tranzactii cu masini rulate intre cei de-acolo si tiganii din Bucurestii Noi, o buna parte proveniti tot din acest sat. Sunt toti "pocaiti" si imi pare ca folosesc aceasta chestie pentru a se recunoaste intre ei. Afacerile se fac doar in interiorul acestei comunitati si sunt foarte disciplinati.

In alt sat, al doilea ca bogatie dupa cel de pocaiti, exista deasemenea o filiera, dar de aceasta data pe munca. Sunt recunoscuti ca fiind foarte buni fierari betonisti si se duc unul pe altul pe santierele din Bucuresti. Au carte de munca si vin doar sambata si duminica acasa. Exista deasemenea o filiera si pentru femei. In gospodariile in care barbatii nu muncesc la fier beton femeile se duc in Bucuresti si lucreaza ca femei de serviciu in scari de bloc din Floreasca, Aviatiei si Baneasa. La fel ca in constructii se aduc unele pe altele si lasa munca din gospodarie in seama unei rude, facand pe rand una pentru cealalta, casele fiind de obicei mai multe in aceeasi curte.

In ultimul sat si cel mai sarac oamenii sunt integrati in economia locala. Cara lemn cu caruta (am fost surprins sa vad ca au autorizatie), lucreaza cu ziua in agricultura sau pe domeniul public in schimbul ajutorului social (chestia asta chiar se face, de cand sunt eu au cosit iarba, au vopsit copacii si gardurile, au montat dale pe trotuarul din fata dispensarului, etc).

Cei care fura, beau si nu muncesc sunt dispretuiti de comunitate. Desi sunt sensibil mai multi decat intr-un sat de romani, nicicum nu pot spune ca prejudecata cu tiganii care doar stau si pazesc romanii sa ii fure este fondata.

Tiganii nu au grija de ei si de copiii lor. Nimic mai fals. Sunt cei mai constiinciosi pacienti pe care ii am. Am fost uimit sa vad ca peste jumatate dintre ei, mai ales cei care au banii obtinuti din filiera cu masini din Germania se asigura din buzunar si isi platesc lunar contributiile la CNAS (aveam o mare prejudecata aici ca ei ne paraziteaza sistemul de sanatate, insa o buna parte din ei chiar platesc!). Aproape toti sunt asigurati, peste 90%, proportie sub 70% intr-un sat de romani. Cunosc foarte bine legislatia si drepturile pe care le au si profita la maxim de chestia asta. Au ONG-uri care ii invata cum sa obtina ajutor social, cum sa se pensioneze si in general cum sa se foloseasca de legislatie si drepturile primite la maxim.

Nu discutam aici de statul social si necesitatea existentei acestor drepturi si indemnizatii, ci de faptul ca ele exista si oamenii astia profita de ele. Se organizeaza si invata cum sa o faca. Fonduri europene, guvernamentale, orice. Renoveaza scoli, gradinite, dispensare (al nostru a fost renovat anul trecut), iau ajutoare, se zbat pentru ei si comunitate.