Nu faceți aceeași eroare ca noi! De ce sunt importante protestele și care poate fi continuarea Dezgustul de politică este una dintre cauzele care au păstrat România în înapoiere și i-au răpit până acum șansele

marți, 31 ianuarie 2017, 10:54

Deputatul PNL Ovidiu Raețchi cheamă tinerii din stradă să intre în PNL și să ajute astfel la modernizarea partidului. El spune că ”oamenii implicați civic sunt bineveniți în partid”.

Primele reacții scot flăcări.

Atât din stradă, cât și din partid.

Publicul îl ironizează pe Raețchi pentru că PNL e nereformabil și pentru că, în general, politica e murdară și nu merită.

De partea cealaltă, din interiorul PNL, senatorul Mihai Voicu, care amintește că e membru al liberalilor din ianuarie 1990, spune că e o nerozie ”căutarea obsesivă a oamenilor din afara partidului”.

Și se întreabă: ”Tinerii din partid când vor fi promovați?”.

100.000 de oameni este estimarea majoritară a presei în privința participării la mitingurile de duminică în toată țara

Interesant e că ambele răspunsuri pe care le primește Raețchi rămân în logica ultimelor decenii.

O generație întreagă, cea care cu orgoliu susține că a făcut Revoluția din 1989, și care acum a ajuns la 40 plus, a refuzat să intre în politică.

Ea nu a fost, la început, o generație neimplicată civic.

De altfel, caracterizarea ”cele mai mari demonstrații din 1989”, aplicată mișcărilor de duminică, 29 ianuarie 2017, riscă destul de mult.

Surperlativele sunt mereu supuse comparațiilor.

Numai în anul 1990 au fost frecvent manifestații cu mult peste o sută de mii de oameni în stradă.

Majoritatea s-au petrecut împotriva hegemoniei FSN, dar au existat manifestații și pro.

500.000 de oameni au manifestat în noiembrie 1990 la fondarea Alianței Civice

Începând cu 28-29 ianuarie, mitingurile succesive ale Opoziției și ale Puterii, continuând cu demonstrațiile de masă zilnice din Piața Universității și încheind cu cei aproape o jumătate de milion de români care au celebrat în noiembrie fondarea Alianței Civice, anul 1990 este unul de mare fierbere.

Și starea de veghe a societății nu se încheie aici.

În 1992, de Paște, Regele Mihai este îmbrățișat pe strazile Bucureștiului de o mulțime estimată la 1 milion de oameni.

Veți spune că aceea nu e o demonstrație, ci o celebrare.

E adevărat doar pe jumătate.

Cine a trăit în stradă acea zi și acei ani știe că, de la venirea Regelui și până la moartea lui Corneliu Coposu, din decembrie 1995, când sute de mii de oameni din toată țara ajung în București, fiecare eveniment înseamnă și afirmarea unei atitudini politice, a unei idei.

Atunci, ca și acum, opoziția manifesta împotriva abuzurilor ascunse în spatele votului majoritar.

Fie ele sărbătoare sau stare de doliu, toate marile întâlniri populare poartă mesaje civice.

A ieși în stradă în număr atât de mare a fost și a rămas un fel de a afirma un mesaj dincolo de gestul fizic și dincolo de propria persoană.

Marșul îi privește nu doar pe cei prezenți, ci și pe cei care nu au putut veni.

Împreună cu viii, defilează amitirea morților și ceea ce dorim copiilor născuți sau nenăscuți.

Fie ei din trecut, din prezent și, mai ales, din viitor, oamenii care nu sunt în stradă sunt invocați și reprezentați de către cei care mărșăluiesc.

New York Times scrie, simplu și sugestiv, că manifestațiile sunt importante mai ales prin ceea ce nu se vede, dar știi că e în spate.

Protestele poartă mereu o sugestie, o demonstrație de forță, precum ”saltul gazelei care își avertizează prădătorul: Uite cât de rapidă sunt, n-ai nicio șansă să mă prinzi, reununță!”.

Observația este universală.

Puterea de la București nu s-a speriat de numărul celor ieșiți în stradă, ci de cei despre care știe că n-au ieșit, dar se pot adăuga oricând.

Demonstrația resimțită e întotdeauna mai puternică decât demonstrația văzută.



Și în SUA,și în Coreea, și în România, și pretutindeni unde mișcările de stradă răzbat, întrebarea e: Ce urmează?

De aceea am și adus în discuție generația ”decrețeilor”, dar și pe toți cei care, indiferent de vârstă, au manifestat în anii 90.

Ei nu au fost nicidecum lipsiți de civism.

Dar, cumva, toată inițiativa și implicarea acelor oameni s-au scurs ca apa prin pietrele bordurilor însângerate la propriu.

S-a pierdut.

Același risc există și azi.

Activiști civici din toată lumea, oameni care știu cu ce se mănâncă protestul, euforia victoriei și amarul de după, avertizează că e nevoie de organizare.

Când protestezi dai peste mână cuiva despre care crezi că face o prostie.

Mai departe, e nevoie să câștigi dreptul de a purta uneltele.

Mai informați și, opinie personală, mai inteligenți și talentați decât am fost noi la vârsta lor, cei de astăzi e bine să critice trecutul și prezentul, dar e esențial să le înțeleagă!

Dezgustul de politică n-a dus nicăieri în aceste aproape trei decenii.

Politica e grea, e frumoasă și e complexă în misiunea ei de a servi pe cei pe care-i reprezintă. Politica se bazează pe știință.

Politica e cool.

Să găsești soluții pentru societate, să le argumentezi, să le opui soluțiilor altora și să accepți complementaritatea atunci când ea există, asta e și intelectual atractiv.

Poate că Ovidiu Raețchi are dreptate.

Și nu e vorba doar despre PNL, ci despre orice partid care vrea să facă acest pas.

Nu repetați erorile noastre! Nu lăsați ”pe alții” să facă politică, că ”eu mă ocup de chestiile importante”.

Mai ales că aveți capacitatea să învățați corect politică, după carte și în mediul academic, noi asumând profesiile de multe ori în galopul unei lumi care abia se năștea.

Iar implicarea nu se mărginește la partide.

Ea poate îmbrăca multe alte forme, de la organizații neguvernamentale până la inițiative civice.

Important e ca voi să continuați să comunicați și să vă implicați împreună. Să învățați principiile corecte ale domeniilor în care vreți să intrați.

De ce v-ar interesa un mesaj de la un ”decrețel”? De la un rumeguș cu pretenții profetice.

Pe vremuri și noi am auzit asta: ”Intrați în politică!”.

Într-un recent interviu din ”Dilema veche”, Andrei Pleșu își amintește cum Adam Michnik îl întreba în 1990: ”Cine va câștiga alegerile?”.

”Toți credem că FSN”, răspunde filosoful român.

”Păi, atunci de ce nu intrați în FSN?”, spune Michnik.

Dacă ar veni de la oricine altcineva decât Adam Michnik, omul care a preferat pușcăria în locul libertății exilului, i-ai spune oportunism.

Era înțelepciune.

Desigur, acestea sună ca niște povești vechi.

Cândva, și noi am auzit vocile. Ne invitau să intrăm în politică, să nu stăm pe margine, să nu o lăsăm pe mâna altora!

Am crezut că sunt glasuri vechi și, de fapt, poate că erau vocile voastre.

Ne-am temut că e o tentație din trecut. Dar dacă era o rugăminte din viitor?

Timpul își păstrează intactă maliția.

Poate că ceea ce auziți voi nu e îndemnul trecutului și prezentului de care v-ați săturat, ci chemarea copiilor voștri, care, dincolo de aburul orizontului, știu cum arată viitorul dacă veți lăsa altora politica.