S-au rărit întrebările de tipul „tu chiar te-ai întors în România? te-ai întors de tot?”, dar încă mai sunt întrebată de ce. Nimeni nu mă întreabă dacă aș emigra din nou în Canada, probabil răspunsul e mai mult decât evident: nu.

Pe 24 iulie 2014 mă urcam în avionul spre casă. A trecut un an și ceva de atunci, am tot zis că voi scrie ultimele impresii sau motivele pentru care am ales să-mi trăiesc viața în România când am avut așa o șansă să rămân acolo. Din fericire, blogul ține și loc de jurnal astfel că am găsit următoarele notițe.

16 mai 2014. Azi m-am trezit rostind cu glas tare „voi pleca din Canada” urmat de un pas săltăreț de bucurie. Nimic regizat, nimic gândit, eu singură în casă sub ochiul critic al nimănui, nici măcar al meu. Eram mult prea relaxată ca subconștientul să nu profite și să scoată la iveală această bucurie a lui. Când mă surprind astfel știu că decizia vine de la interior.

În singurătatea orelor petrecute în compania sinelui aflu tot ce trebuie să știu despre mine, iar de asta sigur îmi va fi dor cândva.

13 iulie 2014. Mai am unsprezece zile de Canada. Aseară am alergat prin cartier, am pornit alergând și am sfârșit fugind. Și-am fugit până mi s-a cocoțat pulsul într-un arțar bătrân, iar de-acolo și-a făcut mâna streașină și s-a uitat pe sub lună la orașul din care plec.

Am scris pe facebook:

Iubesc abia când știu că voi pleca.

Iubesc și plec,

Iubesc să plec,

după, îmi spun, n-a mai rămas nimic –

ca întotdeauna, iau totul cu mine. n-am plecat niciodată de-Acasă,

doar m-am împrumutat o vreme altor locuri.

Altădată, alergând pe malul Canalului Lachine, locul meu preferat din Montreal, am simțit că de-abia acum, când plec, orașul ăsta poate fi iubit și de către inima mea…

Mă neliniștește apatia ce mi-a lovit scrisul, de când am hotărât că voi pleca, toate poveștile orașului mi s-au ascuns. Nimic nu mă mai atrage înde-ajuns, nici măcar când îmi spun: dacă vrei să mai vezi ceva anume acum e momentul! altul nu va mai fi!

Cum mă simt?

În general lumea vrea să afle de ce plec, motivele, iar eu le explic și reexplic și știu că o fac defectuos: ține de sufletul meu, aia e, iar eu, dacă m-am simțit vreodată specială pe pământul ăsta, am făcut-o pentru că sufletul mi-e într-un fel al său și altfel nu! Nu mi-e avere averea, nu mi-e fericire fericirea, nu mi-s mie dacă sufletul îl port pe căile mele și nu ale lui!

Nu sunt nici visătoare, nici idealistă, chiar nu, dimpotrivă, sunt uneori pragmatică și lucidă încât mă înfior de cum pot gândi una și simți alta, de cum mă pot diviza. Și dacă vă gândiți că sentimentalismul meu mă aduce înapoi acasă, vă înșelați, pragmatismul o face, e sătul de iureșul meu interior.

Fie însă și două vorbe despre plecarea din Canada. Țara asta nu mi se potrivește, nu e vina ei, nu am nimic să-i reproșez, nici osanale să-i ridic. Nu am venit în ea dorind-o, nu m-a impresionat motorașul ei de făurit vieți mai bune pe bandă. Poate sunt prea de la țară eu, prea de la firul ierbii, prea pretențioasă în simplitatea mulțumirilor mele.

E ca atunci când am pășit într-un magazin scump din care-mi permiteam să cumpăr absolut orice și, deși erau multe lucruri frumoase, niciunul nu-mi era de trebuință, niciunul nu era al meu, erau doar niște lucruri. Atunci mi-am dat seama că în toți anii în care m-am simțit săracă am greșit enorm: nu eram săracă pentru că mă uitam într-o vitrină și treceam mai departe! Sărac ești când cumpără portofelul în locul tău și nu sufletul, sărac ești când nu-ți permiți să simți sau ești prea ocupat să o faci. Miliardar de ești și toată ziua alergi să slujești banului, tot sărac ești…

Să rămân în Canada ar însemna să aleg o viață cu mai puține griji, să trăiesc ce-mi cumpără cardul de credit, să trăiesc în limita unor simțiri modeste, vandabile. Să mă întorc la pământul care nici nu va ști că m-am întors, dar care-mi urcă vibrație după vibrație în pasul apăsat – iată plata pe care sunt dispusă cu tot sufletul să o fac.

Nu știu ce-și doresc alți români de la viață, nu e treaba mea să știu, dar cred că am învățat în ultimul an și jumătate că e greșit să te limitezi la tine ca individ și la cetățenia ta, să te crezi buricul pământului. E plin de oameni închistați în toate țările lumii, oricât de bogate sau de sărace sunt ele. Închistați în orgoliu, în ură sau frustrări, în confort sau în mândrie sau, pur și simplu în negarea că viața poate fi și altfel trăită.

Cu alte cuvinte, să-ți găsești locul poate însemna și emigrarea într-o țară mai săracă sau retrasul într-un sat sau chiar rămasul pe loc indiferent de valurile de promisiuni sau de incertitudini care trec peste tine.

22 iulie 2014. 2 zile de Canada…

Nu mă simt nicicum. Mi se pare natural că plec, nu mă bucură asta în mod special (în sensul de: să mă văd scăpată!) cum nici faptul că voi fi acasă nu mă bucură în mod extrem: întoarcerea e calmă, e firească.

Azi am mâncat gogoși de la Tim Hortons (un fel de emblemă națională) și hamburger la restaurant (nu fast-food!) alături de o bere tradițională și cam tulbure. Bune amândouă, m-am umflat ca un cimpoi, de-mi venea să mă așez pe prima bordură și să zac… așa începe obezitatea americanilor, în clipa aia am înțeles: gustos + mare + mia de calorii. Nu mi-a mai trebuit cină…

Mâncarea tradițională din Quebec, poutine, mi s-a părut oribilă în cele două dăți când am încercat-o și acum zău așa, să pui sos pe bază de fiertură animală cu grăsime și brânză peste cartofi prăjiți e cam… dezamăgitor. În schimb, am redescoperit creveții, am mâncat pe săturate somon și tot felul de salate arăbești (couscous, tabule). Siropul de arțar nu m-a convins, iar combinațiile cu friptură sau brânză mi s-au părut grețoase. Mi-au fost însă accesibile tot felul de fructe și legume care în mod normal se găsesc mai greu, dar aici abundă datorită varietății populației imigrante: unde e cerere apare și ofertă.

*

Acum câteva zile am fost să vedem artificii în cadrul unui festival care cu asta se ocupă: competiție de artificii. Distracția tipică în Montreal e festivalul – sunt peste o sută pe an, multe dintre ele se termină cu focuri grandioase astfel că nu e de mirare că e și un festival dedicat. Lume ca la balamuc, pe străzi (închise temporar), pe podul suspendat (închis temporar), pe sub pod, pe insula unde aveau loc lansările (bilet începând de la 67$ fără taxe cu o mașină parcată pentru 22$). La festival nu te prezinți oricum: cu scăunelul pliant, lada cu băuturi… și restul familiei.

În condițiile în care era sâmbătă seara (deci weekend, timp liber…) și artificii sunt de n-șpe ori pe an, lumea asta adunată ca la balamuc mi-a descris perfect ce fel de viață duce majoritatea – viață de pion într-o bulă: acum muncim, acum ne bucurăm, aplaudăm sau ne văităm, ne dăm mai încolo sau mai încoace, într-un perpetuu crez că totul e minunat, rezolvabil, iar relaxarea asta enervant de superficială vine din educație și mimare, nu din alegere sau realitate. Și bula e al naibii de solidă pentru că sunt milioane de oameni care-și doresc tipul ăsta previzibil de viață.

Desigur, artificiile au fost foarte faine, show-ul a durat cam 30 de minute și s-a văzut bine și stând pe jos, pe asfalt, fără echipamentul de picnic, iar dacă aș mai fi rămas în Montreal, sigur ar mai fi trecut niște luni de zile până să mă îmbulzesc cu o sută de mii de oameni ca să mai văd… niște artificii. În lumea a treia aș înțelege așa public numeros, dar aici îl văd ca pe o lipsa reală de opțiuni într-o țară cu oferte atât de… umflate.

*

Ca să zic și ceva de bine, azi de dimineață pe când alergam pe malul Canalului Lachine, un grup de mame făceau gimnastică în aer liber, cu tot cu cărucioarele cu cei mici. Aveau și o instructoare care le coordona, iar toate arătau destul de în formă. Explicația e simplă, în general sunt două tipuri de oameni: cei care fac sport și se vede și cei care sunt certați cu mișcarea… și iarăși se vede (la Wallmart, un supermarket, nu e nici o problemă să te plimbi printre rafturi cu scaunul ăla electric cu cărucior atașat, că nu te mai țin picioarele de la atâta consum…). Dar dacă vrei să faci mișcare, cu siguranță ai toate condițiile imaginabile, gratuite sau nu.

Septembrie 2015.

Dau de notițele de mai sus. Mă întreb: oare pot sintetiza experiența de un an și jumătate în câteva fraze? Ar fi nedrept pentru Canada, cei care o văd ca pe luminița de la capătul tunelului au dreptul lor la visare. Precum refugiații orbiți de Germania. O viață mai bună nu e ceva ce se aplică în turmă. Pentru că mai târziu apare lipsa de integrare, de asimilare, nedreaptă față de Canada (sau Germania!), până la urmă sunt țări care te primesc și îți oferă ce ți-ai dorit în fond. Că tu îți dorești ceva ce nu ți se potrivește, e strict problema ta.

Perioada Canada mi s-a părut tare lungă de la fața locului și în trăirile de zi cu zi. După ce am ajuns acasă și-am privit înapoi, tot acel timp s-a condensat într-o nucă. Parcă n-ar fi fost vorba de luni de zile, ci de un concediu. Acum mi se pare că totul a fost demult, deși seria jurnalelor de munte îmi amintește mereu de statul departe de Carpați…

Un motiv pentru care mi-a displăcut Quebec-ul (și implicit Canada), motiv care mi-a deturnat abordarea de a considera totul o vacanță: tot ce e cât de cât turistic costă, iar reclama întrece deseori subiectul. Dezamăgirile au venit unele după altele, fără să mai pun la socoteală sutele de kilometri de condus. După Niagara, Marile Lacuri și Peninsula Gaspesie nu am mai simțit nevoia să mai văd altceva. Și nici nu prea mai era ce, doar umplutură. Nu se compară cu varietatea Europei: popoare și limbi, peisaj, arhitectură, stil de viață etc.

Dar cum rămâne cu munții? cu Stâncoșii? veți întreba. De la Montreal la Vancouver sunt aproape 5000 km. Zborul cu avionul e scump în Canada, foarte scump, iar cu mașina e foarte mult de condus. Comparativ, ar fi fost mai ieftin să venim în Europa, în Alpi. Cea mai faină vacanță din Canada a fost în Cuba.

*

Nici plecarea din Canada n-a fost prea simplă, erau greu de găsit procedurile de plecare (acolo unde există…) sau informații pe forumuri. Lumea vrea în Canada, de întors mai rar. Chiar a fost o fază haioasă, am sunat să închid un abonament și funcționara, canadiancă pură, mi-a cerut să vorbim puțin despre plecarea mea pe motiv că sunt primul imigrant de care a auzit că face asta. I-am povestit cum era viața mea în România, ce îmi place să fac, de ce nu-mi place Canada și la final, după multe mărturisiri și din partea ei, mi-a spus că fac cea mai bună alegere bună și că vorbind cu mine simte cât își iubește și ea țara… Drum bun! Se spune că oamenii ca noi nu pleacă de fapt niciodată.

*

Iarna canadiană – mi-a plăcut s-o experimentez, dar nu e ceva ce-ți dorești să se repete. Și apoi, e mult prea lungă așteptarea primăverii…

Eu vs. Canada, replici scoase din context

[…] poveștile mele din Canada se termină trist sau sunt pline de remarci “răutacioase”

[…] în anul asta de Canada am vegetat… pur și simplu nu funcționez

– … dar nu te-ai adaptat acolo?

– nici n-am încercat să mă adaptez, să mă integrez. Canada nu m-a motivat s-o fac.

*

La întoarcere, România nu a fost de nesuportat cum am auzit la alții. Sau cum mi se pare mie Bucureștiul după două luni de Brașov (sic!). Astfel că, pe scara mea de valori, Bucureștiul și Montreal-ul stau pe trepte apropiate. Ca să îți cunoști astfel de percepții trebuie să experimentezi și să te raportezi la propriile nevoi, nu la cele propagate de societate. Da, nu e simplu să fii contra curentului, dar întotdeauna mai sunt și alții ca tine și asta e îmbucurător.

Am găsit România pe care am lăsat-o, nici mai bună, nici mai rea, nici mai curată, o Românie care se schimbă atât de încet că-ți pierzi răbdarea, dar care e uneori atât de naivă și de frumoasă încât o ierți pentru nemăsurata ei prostie. Nu îi înțeleg pe cei care au așteptări când se întorc, așteptări ai când pui umărul să faci ceva, când participi. Nu îi înțeleg nici pe cei care o compară cu țările dezvoltate unde au emigrat pentru binele de acolo, întâmplat tot fără participarea lor. Dar ce e de băgat la cap de tot românul, fie rămas la vatră, fie plecat printre străini, este că trebuie să ne ascultăm unii pe alții și să dăm informației utile o șansă de a se transforma în lucruri bune pentru români și implicit, România.

Nu-mi iubesc țara cât să arăt asta pe toate drumurile, prin patriotism înțeleg mai mult să nu fii hoț, hoțul nu fură doar banul ci și ceea ce se putea face cu acel ban, un hoț fură progresul, evoluția, ziua de mâine a cuiva. Și nu vă gândiți doar la politicienii care fură, ci și la „micul” gest de a sări peste plata unei parcări, a unui bilet de autobuz etc.

M-am întors pentru familie, prieteni, Carpați, sine. Ordinea nu e relevantă. Apoi pentru luptă. Aici pot face ceva, prezența mea contează (fie și prin gradul de civilizație pe care îl cresc continuu). Adevărul despre mine e că sunt fiica acestui pământ.

________________

În categoria 1.5 ani de Canada veți găsi toate articolele scrise în perioada respectivă.

Ar mai fi multe de spus, nu mi-am propus să clasez totul. Postările vechi au destule comentarii cu explicații, iar ușa întrebărilor e deschisă.

________________

Update.

Înainte de Canada am stat cateva luni prin Cehia, in Plzen. Initial am considerat experienta destul de neplacuta (singuratate, nu prea multe lucruri de facut), dar eram totusi intr-un mediu oarecum familiar prin simplul fapt ca era Europa (desi nu intelegeam limba de nici un fel). In Canada, desi intelegeam limba cand se vorbea engleza (cu franceza mai greu) si desi am cunoscut romani, nu am reusit sa gasesc nimic familiar… ceva de care sa ma agat sentimental, pe care sa construiesc o oarecare legatura. (un răspuns pentru Blog Vienez)