Nouă ne e rușine cu noi. Eu spun asta de multă vreme și o cred. Avem un extraordinar instinct autodestructiv și automutilant. Sunt câteva texte și în carte care ating subiectul ăsta. Amintește-ți că după revoluție era foarte interesant sa fii străin în România, parca erai Hristos pe pământ. Am ramas tot acolo, într-un dispreț tot mai accentuat pentru aspectele simple ale tradiției noastre. Simple. Nu au cum să fie complicate, fiindcă noi nu aveam mare acces la bucătărie aristocratică. Gastronomia românească are mici influențe din bucătăria fanariotă, dar e vorba în esență de bucătăria oamenilor simpli, mai săracă și mai „basic”. Noi vrem bogăție. Ne doare la bașcheți ce găteau babele de la țară.

Dacă vine cineva străin, atunci schimbăm placa și imediat ne lăudăm cu mâncarea românească. După ce pleacă, ne lamentăm cu același discurs: „Ce fel de mâncare e sută la sută românesc, n-avem niciunul, doar sunt toate împrumutate etc”. Pe noi ne obsedează stelele Michelin și tot ce ține de treaba asta a statutului. Nu mai avem artizani, curând nu o să mai știm să facem pâine, brânză (avem doar telemea), acoperișuri de stuf, lucruri bune, care țin de un meșteșug.

Oamenii nu apreciază munca unei bătrânici cu palmele zbârcite, care să încăpățânează să nu pună nimic pe roșii, fiindcă roșiile ei sunt mai scumpe cu doi lei. Se revoltă subit și merg la idiotul care le umple de azotat ca să arate perfect. Ale bătrânicii sunt ciupite, neregulate, au forme dubioase.

Nu prea ne place de noi, ca popor, de asta ne ducem spre statut, spre lucruri prețioase, spre formă. De asta mâncăm foarte mult somon. (zâmbește) Avem un instinct sinucigaș care nu știu cum se poate rezolva. Din ciorbă de văcuță nu vom ieși curând și cred că aici se va opri totul, fiindcă un lucru cu cât e mai nepracticat, cu atât devine mai greu de ținut în viață, e tot mai greu să te apuci să-l faci din nou.

E mișto globalizarea, fiindcă poți gusta unele lucruri, dar genele noastre sunt legate de solul ăsta și de ce produce el. Orice condiment luat din Italia va avea alt gust, vine din alt mediu. Important e sa ne gândim ce putem mânca de aici și să respectăm oferta pamântului.

Ca popor, se știe că mâncăm mult. Răscoala de la 1907 e încă foarte aproape. Pare îndepărtată, dar oamenii ăia au acum nepoței care îți aruncă nisip în ochi. (râde) Și francezii mănâncă mult, de exemplu, dar au porții mici, ca să guști cât mai multe. Noi înțelegem asta ca pe o țâfnă aristocratică: avem impresia că leșinăm de foame după mâncarea lor, fiindcă ne dau 4-5 farfurioare, nu kilul de brânză pe masă.

În România ți-e și rușine să cumperi 100 de grame de brânză, la noi se practică direct kilul. Văd exotismele năvălite peste noi, iar noi nu mai știm să facem o mâncare bună de cartofi sau de mazăre. Bucătărie românească de vară. Nu știu în câte restaurante poți merge acum și să găsești niște roșii bune sau dovlecei sau musaca rece de vinete. Indiferent unde mergi, e tot somon și carpaccio de vită. La mare, în restaurante, se vinde somon.

Suntem un pic cam lacomi, nu mai avem înțelegere și măsură. Cred că prima care a dispărut a fost măsura lucrurilor. Am descoperit că le putem avea pe toate și le vrem pe toate simultan. Ori ne punem limită să nu mai mâncăm nimic, fiindcă e nesănătos, ori vrem totul nelimitat. Cale de mijloc mai rar.

Există totuși și oameni în lumea bucătăriei românești care se duc să caute rețete prin țară, acesta a fost și scopul proiectului meu cu „România delicioasă”. În rândul bucătarilor mai există o oarecare curiozitate, dar în rândul publicului, din păcate, nu mai există respect pentru o asemenea arheologie. Să nu uităm că Noaptea Muzeelor e singurul moment din an în care oamenii află că exista niște muzee în București, care sunt deschise și în restul de 364 de zile.