Un cuplu de 70+ șade pe băncuța din fața porții într-o duminică după amiază călduță, sub un cer azuriu fără pată. Casa lor e ultima de pe o uliță desfundată din capul satului Uzunu, la 30 de km sud de București, iar de la ei începe lanul de grâu verde crud cu spice mlădii. Un cal paște în spatele curții pline de lucernă, ascuns de casa mică, țărănească, așezată într-un colț de bătătură. Prin fața casei lor șerpuiește drumul pe care oamenii trec săptămânal spre târgul de la Călugăreni. Azi trec doar eu, o orășeancă pur sânge, în căutarea unui teren de casă la țară.

Am ajuns pe ulița asta, a Învățătorului, ghidată la telefon de vânzător, pentru că strada nu e pe nicio hartă. Am nimerit într-o fâșie îngustă și lungă de buruieni, între două case unite printr-un miros puternic de balegă. „De la vecinul din stânga” zice vânzătorul în telefon. Păi da, că de la ăla din dreapta nu se auzeau decât chiotele unei sârbe dată la maxim.

Terenul e prea îngust ca să poți trăi pe el între așa vecini, prin urmare mă plimb agale pe uliță să văd împrejurimile, dacă tot am ajuns acolo. În capăt dau de bătrânii ăștia și nu-mi pot lua ochii de la parcela lor pătrată de lucernă de lângă casă. Îi întreb într-o doară dacă o vând.

– O vindem, cum nu!, zice baba, păr alb, scurt, breton școlăresc, ochi vii, curioși. Moșul nu zice nimic. Mă măsoară din priviri, neîncrezător.

– Câți metri are? întreb.

– Păi câți să fie… vro două mii, răspunde tot baba, iar moșul aprobă.

– Și, cu cât îl dați?

– Păi l-am avut și noi la ziar, dar nu ne-a convenit prețul. Atunci era 8 euro pe metru… a venit unul și n-a vrut, că cică e mult.

– Și de ce-l vindeți, nu aveți animale?

– Am avut, am avut și noi vacă, porc, tot ce trebuie, dar acuma nu mai avem decât cal. Copiii-s la oraș, s-a făcut boieri, ce să mai facem cu el?

Nu au canalizare sau apă curentă, dar au ca toată lumea puț în curte – apă bună, la doar 7 metri adâncime – nu au gaze, nu au asfalt. Singurul semn al secolului în care trăim e stâlpul de curent de pe drum și telefonul mobil din buzunar.

– Și primăria cum e, dă autorizații de construire sau te cam poartă cu vorba? întreb.

– Păi de ce să nu dea, nu asta e treaba ei, să dea autorizații? E obligatoriu! răspunde baba mirată de așa întrebare.

Ne despărțim cu promisiunea că or să mă sune dacă se decid să vândă. Nu e grabă că nici eu n-aș avea atâția bani cât ar cere ei, deși baba mi-ar da „exact atâta teren cât aș vrea”. Dar moșul e mai strâns la vorbă.

E una din experiențele pe care am avut-o în ultima vreme, de când m-am hotărât să mă fac țărancă. E o dorință mai veche a mea, să stau la curte și să grădinăresc, dar anul ăsta m-am hotărât să lucrez mai serios la ea. Mi-au rămas niște materiale de la bucătăria din pal pe care am făcut-o home made și am zis că de ce să nu încerc și cu o casă 🙂 Deocamdată bântui satele din jurul Bucureștiului în căutarea unui teren. Nu-mi permit să dau mai mult de 10 euro pe metru așa că aria de explorare e destul de mare. La 10-20 de km de București mai în nord deja prețul terenurilor sare de 30-45 de euro mp, iar parcelele sunt meschine, prin urmare m-am orientat spre zona de sud, unde încă se mai găsesc loturi decente de 700-1000 de mp în sate, între case, ca să nu te simți tot ca la bloc înghesuit între vilele vecinilor în ceea ce se cheamă azi prețios „dezvoltare imobiliară”.

O vreme am cochetat cu ideea să cumpăr o casă bătrânească pe care fie s-o demolez, fie să o recondiționez. Cum și asta s-a dovedit scumpă, am ajuns la concluzia că mai bine iau doar terenul și în timp să ridic ceva pe el de la zero. O casă simplă cu maxim două dormitoare și un living, a cărei principală valoare să fie de fapt terenul din jur care să-mi ofere ceea ce îmi doresc: spațiu de grădinărit, pomi, loc de joacă pentru Toshiba și alte patrupede care s-ar mai ivi în peisaj.

– Hai, mamă, că-ți mai dau și eu bani! m-a încurajat neașteptat mama, care toată viața ei a fugit de satul în care s-a născut și și-a dorit să trăiască la oraș, ca o doamnă.

– Dar știi că bani înseamnă cu zecile de mii de euro. O arhitectă cu care am vorbit mi-a zis că 30.000 de euro e un buget foarte strâns pentru o casă, fie ea și din lemn.

– Aoleo, mamă, așa mult?! Dar ce-ți trebuie ție să faci casă acuma? s-a sucit mama.

În caz că vă interesează subiectul o să urmeze un serial aici pe blog, despre cum poți să-ți faci o casă în România fără să ai pentru început niciun ban. Pentru că dacă voi găsi terenul pe care-l caut voi da probabil toți banii strânși pe el, iar pentru casă nu-mi rămâne decât să aștept să mai strâng alții sau s-o construiesc pe bucăți. Oricum, va fi una pe cât posibil pasivă. Casa. Că eu va trebui să fiu foarte activă ca să poată fi ea pasivă 🙂

Începem așadar o nouă categorie de postări „Scrise pe buda din fundul curții”. Măcar de așa ceva ar trebui să-mi rămână bani după ce cumpăr terenul 🙂 În caz că aveți sugestii sunt sigură că mi le veți da.

UPDATE: Gata, l-am cumpărat!