Det er en besynderlig debatkultur, vi efterhånden har udviklet i Danmark. Noget af det mest opsigtsvækkende ved debatterne om danskhed og sænkningen af de sociale ydelser er de selvudnævnte, alvidende orakler, der præger dem.

Disse ’orakler’ formår i tiltagende grad at trænge eksperter og forskere i baggrunden. I trykte, digitale og sociale medier eksponeres vi i stigende omfang for holdninger fra bestsellerdebattører, som ikke går af vejen for at mene noget om alt.

Eksempler er der i hundredvis af. Et af de mest prominente er erhvervsmanden Asger Aamund, der på sine gamle dage har fået en holdning til alt og ikke viger tilbage for noget. Senest er han blevet ekspert i kontanthjælpsdebatten, fordi han, som han selv fremhævede i bl.a. Søndagsfrokosten på P1, jo ved ganske meget om den agenda efter sine adskillige ugers medvirken i et tv-program på DR2.

En orakelkollega til Aamund er Sørine Gotfredsen, der synes at have skubbet spørgsmålet om næstekærlighed langt i baggrunden til fordel for en mildest talt offensiv retorik i integrations- og flygtningedebatten. Sidst jeg tjekkede Gotfredsens umiddelbare og dyberegående ekspertiser, stod der sognepræst og sportsjournalist på hendes CV.

Et tredje eksempel, og dem er der som sagt mange flere af, er psykiater Henrik Day Poulsen, der berettiget begyndte sin debattørvirksomhed med at udtale sig om psykopater og psykiske diagnoser. I dag træder han gladeligt frem i medierne og debatterer alt fra danskhed til historieskrivning og integration. Senest i denne tale ved et Dansk Folkeparti-arrangement:

»At tilbyde en syrisk flygtning et liv i Danmark er som at tilbyde en kassedame i Netto et liv som popstjernen Beyoncé. Besnærende ved første blik, men mange kassedamer vil sikkert efter kort tid ønske sig tilbage til deres tidligere liv i stedet for at svælge i Hollywood-middage, sene partynætter i Paris, jetsetliv og privatfly til klodens mest eksotiske destinationer.«

Min virkelighed

Over for dem, der måtte himle op om ovenstående debattørers ukrænkelige ytringsfrihed og retten til at have meninger, vil jeg stille og roligt understrege, at de naturligvis har begge dele. Men det er ikke ensbetydende med, at de har ytringspligt, ligesom det ikke er lig med, at deres holdninger er lige så gode og kvalificerede som alle andres holdninger og meninger. Nuancer og empiri går for tiden tabt, fordi vi reducerer den offentlige debat til holdninger og meninger frem for forskning og fakta.

Denne postfaktuelle debatkultur er af nogle blevet tilbagevist med det argument, at vi langt om længe har opnået et demokrati, hvor folket kan komme til ordre. De hylder, at mange danskere er begyndt at rejse sig og sætte spørgsmålstegn ved autoriteter og deres viden.

Jeg medgiver gerne, at det umiddelbart er udmærket, for blind tiltro til autoriteter har aldrig været produktivt. Men problemet er, at den offentlige debat og medierne samtidig er blevet så dovne, at de igen og igen bruger de førnævnte forudsigelige, alvidende orakler til at mene noget om alt. Især alt det, de ikke har forstand på.

I stedet for fakta og ekspertviden har vi fået en debat, der lægger større vægt på tilfældige følelser end realiteter; bygger på, at min virkelighed altid er lige så rigtig som din; understreger, at intet er givet, og alting er flydende og formbart og alene opfatter data og fakta som et magtredskab i hænderne på onde eksperter og faktanørder.

Fortsætter den udvikling, ender vi med en debat, hvor de selvudnævnte orakler deler deres uvidenhed med masserne, så vi sammen bevæger os længere og længere væk fra dybere indsigt og forståelse af virkelighedens nuancer.

Jonathan Løw er serieiværksætter, foredragsholder og direktør for virksomheden Listen Louder – www.listenlouder.dk