Vi blev i forbindelse med Søren Bøllingtoft Knudsens (SBK) kronik d. 31 januar i Information budt på et glas vin. Hvad der i både farve og bouquet lignede en formfyldt, kraftig og sød rødvin, viste sig dog at være noget helt andet. Vi har nemlig smagt vinen før og kunne genkende den for, hvad den var; gammel vin på nye flasker. En vin vi i dag til stadighed mærker tømmermændene efter. Mere præcist årgang 1968 – en årgang der bestemt ikke er ældet med ynde.

SBK fremhæver i sin kronik, hvad han opfatter som en række lighedspunkter mellem det fiktive ’Generation Humanitær’ og det reelle ungdomsoprør, der netop nu spirer i Europa i form af de identitære bevægelser. Men det er ikke meget, som vi identitære har til fælles med SBK. Han er en del af problemet, mens vi er en del af løsningen.

Røde Kors Ungdom og andre NGO’er er en del af systemet. Hovedsageligt finansieret af staten som aflad for europæernes dårlige samvittighed, fungerer de ironisk nok som en del af konkurrencesamfundet. I det afsjælede kapitalistiske samfund, hvor presset på unge for at præstere kun er stigende, er man desperat for at skille sig ud, og frivilligt arbejde er med at til at give 12-talspigen den ekstra fordel.

Her uddanner man aspiranter til den globale kapitalismes rækker, og udviskningen af grænser og folk samt snak om ’verdenssamfundet’ er netop det, som venstrefløjen og liberalismen har til fælles. Både Marx og Smith var materialister, og på fabrikken er det lige meget om arbejderen er fra Danmark eller Nigeria, bare han kan præstere.

SBK taler om en spirende bevægelse, men det er en bevægelse med hastige skridt mod afgrunden. Den bevægelse, som 1968’erne satte i gang, er han og ligesindede i gang med at fuldføre.

Etnopluralister

At være identitær aktivist pynter derimod ikke på CV’et. Enhver ægte opposition vil altid møde modstand. Der er en grund til, at de identitære bevægelser har valgt spartanernes lambda som symbol. At være identitær kræver spartanernes mod og vilje, at være tro mod vor egen ånd som europæere. ’Generation humanitær’ har opgivet at videreføre Europa, og med ’refugees welcome’-bannere går de deres egen destruktion i møde.

SBK påstår, at vi deler det synspunkt, at problemet er handlingslammelse, men også på det punkt tager han fejl. For Identitær er handlingslammelsen, som han er en del af, et symptom på noget andet: Tabet af identitet. Både til højre og til venstre i det politiske spektrum har man haft den naive overbevisning, at vore egne ideologier er universelle, og dermed har man nægtet at se på det partikulære. I stedet har vi med både våben i hånd eller gennem NGO’er forsøgt at udbrede disse ideologier overalt i verden med massiv destruktion af lokale folk og kulturer til følge.

Vi ønsker ikke at være »fri for at mødes« med den anden, som det påstås. At mødes er fint, men et møde har altid en afslutning. Det er invasionen, vi ikke ønsker, for den dræber netop den reelle mangfoldighed, som vi hylder.

Derfor kalder vi os etnopluralister – vi ønsker netop at bevare de forskelle, der er mellem folk, kulturer og civilisationer. Vi mener, at man skal anerkende forskellene og samtidigt respektere dem.

Universalismen og det deraf følgende ’verdenssamfund’ vil altid foregå på de stærkestes præmisser, og standarden, som alle verdens lande skal leve op til, er da også de værdier, som vi har udviklet i Vesteuropa. Men bør andre virkelig være som os? Vi mener, at mennesker er ligeværdige, og netop derfor har alle ret til at bevare deres etnokulturelle identitet i det land, de kommer fra. Masseindvandringen er en trussel mod vores, og derfor agerer vi.

SBK tager altså fejl, når han siger at ’Generation Humanitær’ lægger afstand til 1968-oprøret. Hans kronik er blind gentagelse af disses værdier. Der er intet oprør i ’Generation Humanitær’, kun bevarelse af status quo og gentagelse af den globale liberalismes dogmer om grænseløshed og ensartethed serveret med en sød skal af feel good-sukker. Gammel vin på nye flasker.

Åbenhed er ikke kun et gode

SBK fremhæver igen og igen åbenhed som et ubetinget gode. I sin kronik nævner han en række nyere historiske begivenheder, der skal tjene som eksempler på, at dette er tilfældet. Et af disse er Murens fald.

Her stillede man et liv som i den ’frie kapitalistiske verden’ i udsigt, og Murens fald har da også bidraget med forøget velstand, men den stigende, relative velstand er nu begyndt at smage bittert i det tidligere Østtyskland. En bitterhed man hidtil blot har kunnet iagttage overalt i Europa, men nu kan mærke selv. En bitterhed i form af de etniske spændinger direkte forårsaget af den åbenhed og mangfoldighed, som det kapitalistisk funderede liberale demokrati har prædiket.

Har man først stået udenfor og oplevet ens kultur og identitet søgt udvandet under kommunistisk diktatur, forstås det let, hvorfor egen kultur og identitet bør beskyttes – og hvorfor velstand ikke bør opnås for enhver pris. Det liberale samfund er den sidste utopi, og vi har bildt os selv og andre ind, at bare man er åben, så vil migranter fra hele verden tilpasse sig vores værdier. Hvordan kunne de andet? Vores værdier er jo de bedste.

Men Guess what? En stor del af migranterne ønsker ikke det samme identitetstab, den samme åndløshed, som de universalistiske og materialistiske ideologier har givet os i bytte for økonomisk fremgang. De har deres egne værdier, og dem holder de fast i, også inden for vores grænser.

Derudover glemmer SBK, at åbenheden betyder, at vi har fjenden iblandt os. Vore gader og pladser er terrorsikrede, hundredvis af terrorangreb afværges hvert år, bandekrig, seksuelle overgreb mod vores kvinder, parallelsamfund, religiøs ekstremisme og meget andet er det vi skal leve med pga. den åbenhed. Hvis SBK virkelig mener, at hans humanitære bevægelse lærer at afværge konflikter, hvorfor fortsætter den så med at importere de selvsamme mennesker, der forårsager dem?

Ønsket om åbenhed i form af svækkede eller manglende ydre grænser, har ført krigen ind i vores metropolers hjerter, og resultatet har været, at vort eget samfund er blevet mere lukket, vi har været nødt til at indføre mere overvågning og nye lovkomplekser for at beskytte os selv.

Det burde være indlysende, at hvis man masseimporterer ikkevestlige migranter med radikalt anderledes kulturer og værdier, så kan et demokratisk samfund ikke fungere. Man kan spørge sig selv, hvor mange liv det skal koste, før ’Generation Humanitær’ vågner op fra deres godhedsrus og indser, at de ikke både kan have åbne grænser og et åbent samfund.

At identificere en identitær

SBK nævner også, hvad han mener skiller os ad, og opstiller her fejlagtigt Identitær som totalitære. Identitær er imod alle totalitære ideologier, fra kommunisme, liberalisme og nazisme til islamisme. Vi søger netop at bevare og beskytte den danske og europæiske frie ånd, som er et resultat af den kultur og identitet, vi har opbygget gennem generationer. Vi forstår, at den ikke er universel og naturgiven, men et resultat af vores forfædre. På godt, men også på ondt.

Ifølge SBK skal man kalde sig Identitær for at være det. Det passer naturligvis ikke. Vi vil derimod påstå, at vi er mange flere, end nogen aner.

Drømmer du om et Europa om 100 år? Ønsker du at dine døtre kan vokse trygt og sikkert op, og nægter du at hade din kultur og dit folk så meget, at du på egen regning inviterer en invasionsstyrke indenfor? Så kan du meget vel være en identitær, uanset om du kalder dig det.

’Generation Humanitær’ derimod, er nærmere en sidste krampetrækning end en bevægelse. Det er overgivelse. I en af vores aktioner vækkede vi københavnerne med fyrværkeri og ild og et stort banner, hvorpå der stod »Forsvar Europa!« – Identitær vil ikke overgivelsen, men derimod vække den ild som enhver dansker bærer i sit indre.

De europæiske befolkninger er langsomt ved at blive udskiftet, og sådan har det været siden masseindvandringen startede. Hvis der også skal være et Europa om 100 år, så er det nu, vi skal handle. Det er nu, vi skal finde tilbage til Europas ånd. Det kræver mod, vilje og styrke, ikke dialogkaffe, konformitet og opgivenhed, som er det, humanisterne prædiker.

Bliv aktiv for din fremtid. Du får ikke chancen igen.