I den offentlige integrationsdebat peger fingeren altid på forældrene og deres kulturelle baggrund, når anden- og tredjegenerationsindvandrere viser sig at være dårligt integrerede i det danske samfund.

Det må være forældrene, der har givet børnene ideer, der er uforenelige med livet i det moderne Danmark, lyder det gang på gang.

De færreste er klar over, at der helt ude i indvandrerhjemmene foregår en generationskamp.

Børnene støtter mindre op om demokratiske værdier, er mere religiøse end forældrene og i det hele taget skeptiske over for disses livsstil.

Resultatet er, at førstegenerationsindvandrere på mange områder er bedre integreret end deres efterkommere. Det går dårligere med integrationen.

Jeg ser det gang på gang i min kurdiske omgangskreds: De unge søger til islamiske bevægelser, tager afstand fra forældrenes og oprindelseslandets kultur, ligesom de rynker på næsen ad den danske. Resultatet er, at de opretter en form for isoleret samfund.

Forældrene er frustrerede og oplever, at integrationen af de nye generationer er gået skævt. De føler, at de mister deres børn til religiøse bevægelser, som de på ingen måde kan identificere sig med.

Vil ikke stemme

Et af de steder, hvor uviljen mod demokratiet træder tydeligt frem blandt de unge, er i forbindelse med valghandlinger.

Ved det tyrkiske valg i juni 2015 kunne herboende kurdere for første gang stemme via den tyrkiske ambassade på Østerbro.

Kurdiske foreninger gjorde en stor kollektiv indsats for at få folk til stemmeurnerne, men det var udfordrende at motivere en del af anden- og især tredjegenerationskurdere til at deltage.

Særligt unge mænd mellem 18-30 år var uvillige til at gøre brug af deres stemmeret.

Nu kunne man tro, at uvilligheden hænger sammen med, at de oplever sig selv som velintegrerede i det danske samfund og prioriterer at bruge deres demokratiske rettigheder i det danske samfund. Men det viste sig, at de heller ikke stemmer ved valg i Danmark.

Tror ikke på demokrati som styreform

Deres begrundelse var, at de ikke tror på demokrati, da islam ikke accepterer demokrati som styreform. For denne gruppe unge mænd ville det kun være meningsfuldt at stemme – i Tyrkiet eller Danmark – hvis landet blev styret efter islamistiske principper.

Den holdning har været årsag til interne konflikter i mange familier, hvor forældrene ikke kunne overtale deres børn til at stemme.

Det er svært for den ældre generation at forstå deres børn, når de tager afstand fra de demokratiske værdier, som forældrene værdsætter ved det danske samfund, og som de drømmer om, at det tyrkiske samfund en dag vil være baseret på.

Flere forældre siger direkte, at de oplever deres børn som hjernevaskede.

Selv betragter de islam som en tro, der ikke burde have indflydelse på emner som valgdeltagelse, ligestilling, økonomi, valg af uddannelse og arbejde.

Forældrene bebrejder religiøse bevægelser for deres børns sporskifte og mener, at de danske myndigheder ikke gør nok for at forhindre, at ekstremister får indflydelse på deres børn.

Patriarkalske kønsroller

Forskellene mellem forældregenerationen og deres børn træder også tydeligt frem i synet på ligestilling mellem kvinder og mænd.

Det ses f.eks. i de yngre generationers måde at holde bryllupper på. Kurdiske bryllupper i Danmark afholdes normalt med en stor ceremoni, hvor der inviteres mellem 500-1.000 mennesker.

Ceremonien tager seks til otte timer, hvor der serveres mad og drikke, blandt andet alkohol. Til brylluppet er kvinder og mænd sammen, og de kan vælge at sidde sammen eller hver for sig. De danser altid sammen og går frit rundt mellem hinanden.

Men i løbet af de sidste 10-12 år er der opstået nye former for bryllupper. Nu vil de unge holde bryllupper efter islamiske normer, som foreskriver, at man separerer kvinder og mænd.

Kønnene må ikke se hinanden eller være sammen under ceremonien, derfor adskiller man dem med et gardin eller en skillevæg, eller afholder brylluppet i to forskellige lokaler i nærheden af hinanden – et for mænd og et for kvinder.

Til islamiske bryllupper spiller man typisk ikke musik, men synger islamiske salmer, og end ikke brudeparret sidder sammen under ceremonien.

Imod forældrenes ønske

Forældrene ønsker sjældent at afholde islamiske bryllupper. For dem er det umoderne og et brud på ligestilling mellem mænd og kvinder.

De synes heller ikke, at den slags bryllupper er festlige, fordi der ikke er musik, og fordi mænd og kvinder ikke må hygge sig sammen.

Det er svært for forældrene, at tilpasse sig de nye normer, som er anderledes end de eksisterende.

Hvordan skal man underholde gæsterne? spørger de sig selv og frygter, at folk vil fravælge at komme til brylluppet eller vil forlade det tidligt.

Samtidig er de bange for at blive stemplet af deres netværk som uintegrerede og gammeldags, hvis de følger de unges ønsker.

Det er med andre ord ikke forældrene, der tvinger deres datter til at afholde et bryllup, hvor hun skal adskilles fra sin kommende mand under ceremonien og kun kan feste i begrænset omfang.

Det er ikke faren og moren, der udøver deres forældreautoritet – tværtimod er brylluppet resultatet af datterens eget bevidste valg.

Islamiske ungdomsforeninger

De ekstremistiske islamiske værdier, der i disse år vinder indpas hos de yngre generationer i indvandrermiljøet, bæres ofte frem af populære islamiske ungdomsbevægelser. Blandt folk fra Tyrkiet er det især Furkan-bevægelsen, der dominerer.

Alene i Københavns omegn har den hundredvis af tilhængere. Bevægelsens leder, Alparslan Kuytul, er ikke meget for ligestilling mellem kønnene. F.eks. mener han, at den bedste løsning på arbejdsløshedsproblemet er, at kvinderne trækker sig fra arbejdsmarkedet.

Men på trods af antidemokratiske og kvindediskriminerende værdier har bevægelsen mange unge kvindelige tilhængere.

Det er paradoksalt, at unge, veluddannede kvinder, der er født og opvokset i Danmark, lader sig positionere som det svage køn og accepterer at blive underlagt mænd.

De fravælger den danske livsstil, der ligestiller kvinder og mænd og dermed kunne give dem flere muligheder.

Aldrig danskere

Den islamiske kulturs tiltrækningskraft skyldes bl.a., at en del unge med kurdisk baggrund har svært ved at definere sig som danskere, men heller ikke føler sig kurdiske.

De betragter deres forældre som identitetsløse, idet de mener, at forældrene, der oprindeligt er kurdere og kommer fra Tyrkiet og nu har boet i Danmark i mange år, har skabt sig en form for diffus og fleksibel identitet, der skifter med den kontekst, de agerer i.

De unge misbilliger, at deres forældre har en identitet, som er blandet og uklar.

Den samme anke gælder forældrenes religiøsitet, hvor det er svært for de unge at se, om deres forældre er muslimer eller ej.

De unge forstår det sådan, at deres forældre ikke står stærkt imod etniske danskere eller i det danske samfund, fordi de er bange for at gøre sig synlige og kæmpe for deres egne rettigheder.

Derfor definerer de unge etniske minoriteter sig meget klart og tydeligt: Først og fremmest er de muslimer, herefter er de kurdere, danskere er de aldrig.

Det er svært for forældrene at gennemskue, hvorfor deres børn har brug for en særlig positionering i det danske samfund.

Forældrene har det typisk godt med at være i Danmark blandt etniske danskere, og de er nervøse for, om deres børn vil ødelægge det gode forhold mellem etniske minoriteter og mellem minoriteter og etniske danskere.

De billiger heller ikke, at deres børn tager afstand fra forældrenes etniske identitet og først og fremmest betragter sig selv som muslimer. I deres øjne kommer børnene til at ende med at have værdier, der gør ’muslim’ til en identitet, der står i modsætning til danskhed.

Kamp på alle fronter

De unge er kort sagt i kamp med både det danske samfunds værdier og med forældrenes kultur og deres sekulariserede samfund. For dem er integration ikke noget at stræbe efter, og de sætter uden videre lighedstegn mellem integration og assimilation.

Integration var kun et plusord for den første generation. De fleste af de gæstearbejdere, der kom til Danmark i 1960’erne og 1970’erne, føler sig i dag som en del af landet og identificerer sig som en gruppe, der blot har lidt andre normer og værdier end de etniske danskere.

De unge oplever derimod at have en helt anden livsstil end den danske.

Radikaliserede og højreorienterede danskere som Nye Borgerlige gør det nemmere for unge at tage afstand fra det danske samfund. De forstærker deres ønske om at opretholde deres eget samfund.

De islamiske værdier og den islamiske identitet giver de unge mulighed for at skabe sig et nyt samfund, hvori de positionerer sig skarpt og oplever at kunne sætte sig op imod majoritetens mentalitet – hvilket både omfatter det danske samfund og forældrenes indvandrersamfund.

Det vil ikke have nogen effekt, hvis fremmedfjendtlige partier forsøger at fremme den danske kultur gennem lovgivning om frikadeller i børnehaver og tørklæder i det offentlige rum.

Den slags love gælder alligevel ikke der, hvor unge indvandrere har skabt deres eget samfund i det danske. Og debatten om danskhed preller også af. Den slags må danskerne diskutere med sig selv.

De unge anden- og tredjegenerationsindvandrere er ikke interesseret i at blive danskere. De har allerede valgt en anden vej.

Mustafa Kemal Topal er cand.mag. og medstifter af Kurdisk Forum, et tværpolitisk forum, som består af danske og kurdiske politikere