Hvorfor er det vigtigt at have et Etisk Råd i Danmark?

Det er slet ikke vigtigt at have et Etisk Råd i Danmark, og det burde nedlægges. Men det er helt bestemt vigtigt at diskutere etik, altså grundlaget for de holdninger, vi har. Det er bare en misforståelse, at læger m.fl. ved mere om etik, bare fordi de er dygtige fagfolk. Jeg var meget enig med Anders Fogh Rasmussen, da han sondrede mellem eksperter, dvs. mennesker der ved noget om et konkret felt, og smagsdommere, der har en holdning til, hvordan andre mennesker bør leve deres liv.

Føler du dig kompetent til at sidde i Etisk Råd med de lig, du har i lasten?

Jeg går ud fra at spørgsmålet enten henviser til, at jeg engang har plagieret en artikel, eller at jeg som liberal er et generelt ondskabsfuldt menneske.

Det er helt korrekt, at jeg for nogle år siden plagierede dele af et notat skrevet af den svenske liberalist Johan Norberg. Et godt tip til alle, der vil plagiere: Snup ideerne, men skriv teksten helt om, brug andre sætningskonstruktioner, anderledes eksempler osv. Det gjorde jeg ikke, for jeg havde nemlig ikke til hensigt at plagiere. At jeg gjorde det, er en plet på min ære, som jeg ikke kan løbe fra. Så jeg må villigt lade mig udstille til skræk og advarsel.

Jeg kan heller ikke løbe fra, at jeg er en ondskabsfuld liberalist. Men jeg er dog så ondskabsfuld, at jeg ikke vil blande mig i andre menneskers liv, så I kan sove trygt. Eller sagt på en anden måde: Liberalisme er en klart mindre aggressiv indstilling til andre mennesker end socialisme og lignende former for kollektivisme.

Jeg har langt flere lig i lasten, end dem, I ved noget om. Og hvis der kun måtte sidde helgener i Etisk Råd, ville det passe mig fint. For så ville der ikke blive udpeget et eneste medlem.

Tror du på økonomisk vækst som løsning på den nuværende krise?

Jeg kan personligt godt lide økonomisk vækst. Det gør mig rigere. Hvis andre har lyst til at være fattigere eller leve mere nøjsomt, så fint for mig. Problemet er ikke vækst. Problemet er, om man ødelægger noget, som tilhører andre, i forbindelse med økonomisk vækst. Jeg går bestemt op i, om naturens ressourcer bliver ødelagt. Det gør de typisk, når de ikke er ejet af nogen.

Har Jorden ressourcer nok til, at alle på sigt kan leve et liv, som vi gør i Danmark i dag?

Det ved jeg ikke. Men jeg kan godt forestille mig det. Mennesket har altid levet på kanten af det mulige. Engang var det kun muligt for nogle få hundrede tusinde mennesker at overleve på Jorden. I kraft af opfindsomhed og bedre udnyttelse af ressourcerne er vi mange milliarder i dag.

Du mener, at samfundet skal styres af et helt ureguleret marked. Betyder det f.eks. også, at forbud om børnearbejde i industrien burde ophæves?

Markedet styrer ikke samfundet. Markedet er et produkt af menneskers handlinger. Voksne mennesker – ikke børn – skal have lov til at indgå de aftaler, de vil, så længe de ikke skader andre. Deraf udspringer markedet, som en slags meget gavnlig bivirkning, fordi det mobiliserer folks evner.

Hvilke markedsfejl i dagens samfund bør staten gribe ind i og regulere?

Jeg er ikke begejstret for begrebet ’markedsfejl’. Det antyder, at markedet er sådan en slags maskine, som enkelte gange fejler, hvorefter staten må rydde op. Det er et misforstået syn på markedet. Man kan bedst sige, at markedet er en opdagelsesproces. Markedet er produktet af menneskers eksperimenter. På markedet får de afprøvet deres produkter, deres ideer m.m. De fleste fejler en gang imellem, men det lærer man også meget af. Et marked uden konkurs er som en religion uden helvede.

Man betragter det typisk som ’markedsfejl’, når der er kollektive goder, som alle drager fordel af, men som er svære at opkræve individuel betaling for – f.eks. politi, forsvar. Miljøbeskyttelse kan sagtens være eksempel på et kollektivt gode, hvor staten kan spille en rolle. Men den bedste miljøbeskyttelse starter ved, at mennesker selv ejer deres ressourcer: jord, dyr m.m.

’Statsfejlene’ er altid større end ’markedsfejlene’, fordi staten har sværere ved at lære.

Hvad er din holdning til organhandel?

I dag må vi gerne donere en nyre til vores nyresyge søn. Det forventes vel ligefrem. Men vi må ikke donere en nyre til en fremmed. Er det etisk forsvarligt? Vi må gerne ødelægge vores nyrer med et udsvævende liv. Men vi må ikke aflevere en af dem mod betaling. Heller ikke, når vi er døde, og vi egentlig ikke (personligt) har brug for den mere. I nogle skadelige sammenhænge har vi fuld råderet over vores organer. I andre gavnlige sammenhænge må vi ikke afgive nyren for penge. Mine nyrer er min sag. Jeg vil have statens fingre ud af mine indre organer.

Og hvem der bliver egentlig udnyttet? Et menneske, der er ved at dø af en nyresygdom, er vel mere desperat, end en person, der lever et liv i fattigdom. En handel kan sagtens være til begges fordel. Den rige – men syge – bliver lidt mindre rig på penge og lidt mere rig på sundhed. Den raske – men fattige – bliver lidt mindre fattig på penge og måske lidt mindre rig på sundhed.

Hvordan forsvarer du en idealistisk utopi, som har så store menneskelige omkostninger, og hvor alle forsøg på at realisere den er fejlet i den virkelige verden?

Jeg ved ikke hvilken idealistisk utopi, spørgeren sigter til. Jeg er jo netop hverken kommunist, fascist eller velfærdsstatstænker. Jeg ønsker bare at reformere staten stille og fredeligt i retning af mere individuel frihed.

Hvorfor lytter du aldrig til dem, du skal forestille at debattere med?

Uha, det er netop, hvad jeg gør! Og jeg hører dem hele tiden sige: Vi vil styre samfundet i en bestemt retning. Jeg møder meget sjældent venstreorienterede, der siger: Vi har et problem, er der løsninger? De venstreorienterede springer som regel direkte til konklusionen. Mere politik, mere stat osv. Prøv at stille nogle mere åbne spørgsmål, så bliver svarene måske også lidt mere åbne.

Etik handler vel om at beskytte den svage. Fri markedsøkonomi om den stærkes ret. Hvordan kan det forenes?

Den slags spørgsmål er et af mine yndlingseksempler på dårlig argumentation. Først en forkert præmis: Markedsøkonomi er den stærkestes ret. Derefter et retorisk ’spørgsmål’, som i virkeligheden er en konklusion. Jeg er ikke imponeret.