Midt under billeder af smilende politikere foran en glasdør, analyser af hvem, der har skylden for det ene og det andet, hvem der forstod at spille finanslovspillet, og hvem der ikke gjorde, vurderinger af blokkenes eksterne og interne positioneringer, kemi, taktik, lukkede flanker, og hvem der tog sig for billigt betalt, og hvem der solgte sig dyrt, kom jeg til at tænke på noget, Bertrand Russell skrev engang. »Når du stræber efter magt, så spørg dig selv nøje, hvorfor lige netop du fortjener den«. Noget i den stil skrev Russell. Jeg ved ikke, hvor mange af vore folketingspolitikere og ministre, der har gransket sig selv lige netop i den henseende. Ganske få, vil jeg tro.

Det er ellers en meget god øvelse, den Russell lagde op til – både for finanslovsforhandlerne og politikere i almindelighed.

Tænk, hvis eksempelvis den socialdemokratiske justitsminister stillede sig selv det spørgsmål. For er der nogen, der ved, hvad ministeren vil, drømmer om og kæmper for, andet end posten – stillingen – i sig selv? Det virker f.eks. ikke til at være hverken beskyttelsen af den enkelte eller åbenhed i lovgivningen. Gjorde han det, ville han vel ikke gentagne gange have erklæret ændringer af udlændingeloven umulige for så at gå med til en særlov, der giver en lille pige lov til at vende tilbage til det land, hvorfra hun blev udvist, fordi hendes danske stedfar døde af kræft. Den pludselige ændring havde skam ikke noget med mediestormen at gøre, forsikrede ministeren og holdt masken, hvis der da overhovedet er tale om en maske længere.

Og han ville vel ikke som minister være den varmeste fortaler for den nye aktindsigtsindskrænkende offentlighedslov, når han før valget var arg modstander. Han ville ikke acceptere, at begæringerne om aktindsigt trækkes i langdrag, så de ikke når at blive behandlet, før de kan afvises med den nye lovs ikrafttræden til nytår. Ikke, hvis der var noget, han brændte for – nogle principper, der måtte gå forud for ministerens og embedsværkets bekvemmelighed.

»Du taler som en embedsmand,« sagde Deadline-vært Martin Krasnik, da justitsministeren for 17. gang nægtede at forklare, hvorfor den nye lukkethed var så vigtig. Dermed illustrerede Krasnik glimrende et af de helt store problemer ved og med politik i dagens Danmark. For justitsministeren er nemlig blot en af mange fisk i stimen af politikere med større karriereambitioner end politiske ideer. Politikerstimen for hvem politik blot synes at være en karrierevej. De kommer ofte direkte fra ungdomspartierne, fra politikerskolen. En folketingskreds var næste logiske trin. De kunne være blevet embedsmænd, konsulenter eller key account managere, men nu blev de politikere, for her var karrieremulighederne størst. Det er den slags politikere, der lader mulighederne for at genere modparten diktere holdningen den ene dag og den næste taler om nødvendighedens politik, som om det er et argument i sig selv, som om det er politik og ikke administration.

Det er den slags politikere, der som den tidligere regerings skatteminister opretter en særlig skattekonto for på den måde at udstille modstandernes statsministerkandidats manglende vilje til at betale mere i skat, end hun er forpligtet til. De kunne lige så fint repræsentere det ene parti som det andet. De diskuterer højlydt på en lille bane, så uenigheden virker større, end den er.

I den verden kan man skifte parti og straks efter blive sit nye partis finansordfører. I den verden finder Venstrepolitikere pludselig en passage i udlændingelovgivningen hjerteløs. I den verden kan man hylde en nedsættelse af sodavandsafgiften som en sejr for den personlige frihed, selv om man var retsordfører i den VK-regering, der indførte fedtskat, multimedieskat, knivlov med minimumstraf, hundelov, terrorlov, 24-års-regel, lømmelpakke, præventive anholdelser, perfektionerede kontrol- og minuttyranniet og øgede statens mulighed for registrering og indgreb uden retskendelse.

Det er i den verden, hvor fremrykningen af den Vækstpakke, den borgerlige opposition tidligere på året drillende kaldte »en fin lille aftale«, nu pludselig foran Finansministeriets glasdør er blevet en kæmpe sejr og mere end nok til at farve hele finansloven blå – i modsætning til den røde farve, de siger, den havde før.

De spiller spillet, men hvad er det egentlig, de vil, drømmer om, håber på og kæmper for? Hvorfor fortjener lige netop de magten? Man kunne spørge direkte og endda give dem tid til at tænke. Jeg vil så gerne høre et svar.