I disse uger er regeringen og dens støttepartier ved at lægge sidste hånd på finansloven for det kommende år. Og alt tyder på, at finansloven vil indebære en række skatteforøgelser, der rammer den rigeste del af befolkningen.

Højrefløjen er sammen med Børsen og Berlingske på barrikaderne. Og som så mange gange før hører vi som argument mod øget beskatning af de rigeste, at borgerne skal have lov til at beholde nogle flere af deres »egne penge«.

Forudsætningen for dette narrativ er, at der skulle findes en slags bruttovirkelighed. En virkelighed helt uden skattebetaling, hvor der blev skabt nøjagtig samme velstand som i dag.

Men sådan en virkelighed findes ikke. Velstand skabes ikke i et abstrakt univers, hvor det enkelte menneske eller den enkelte virksomhed er isoleret fra de samfundsmæssige rammer, de indgår i. I den virkelige verden bliver ingen rige alene – uden et samfund omkring sig. At skabe velstand kræver uddannede og sunde medarbejdere. Det kræver infrastruktur i form af veje, broer, vand og energiforsyning.

Skabelsen af velstand er også et resultat af offentligt finansieret forskning og innovation. Som den anerkendte professor i økonomi Mariana Mazzucato har påvist, så er det ikke private, men offentlige penge, der har skabt grundlaget for de største teknologiske landvindinger – fra internettet og iPhonen til kunstig intelligens.

Det danske vindmølleeventyr er også baseret på statens aktive deltagelse, ligesom offentlig efterspørgsel og modige offentlige investeringer skabte forudsætningerne for en række erhvervssucceser – fra høreapparater til vandpumper.

Med andre ord: Velstand skabes i samfund. Og for at det samfund fungerer, skal der afholdes en række udgifter. Infrastruktur skal bygges og vedligeholdes. Uddannelsesstederne, der uddanner arbejdskraften, skal finansieres. Hospitaler, der sikrer, at arbejdsstyrken opretholdes, skal betales. Og der skal investeres i forskning og innovation. For blot at nævne nogle få af de kernefunktioner, som er åbenlyse forudsætninger for, at vi kan opretholde og øge vores velstand.

Rigdom bygger på andres arbejde

Derfor giver det faktisk overhovedet ikke mening at tale om de penge, som de rige har, før de betaler skat som deres ’egne penge’. For hvis ikke de rigeste og alle vi andre betalte vores bidrag over skatten til at finansiere samfundets rammer, ville vi slet ikke have den velstand i udgangspunktet. Disse ’egne penge’ forudsætter fællesskabet. Velstand skabes på ryggen af samfundet og dets infrastruktur.

Så kan vi selvsagt diskutere, hvordan regningen skal betales. Skal skatten på arv være høj eller lav? Skal indkomstskatterne være mere eller mindre progressive? Skal formuer igen beskattes?

I mine øjne er det dog både rimeligt og naturligt, at dem, der økonomisk får mest ud af den værdiskabelse, som samfundet skaber forudsætninger for, også betaler en betydelig del af regningen – og gerne mere end i dag.

Det skyldes ikke mindst, at fortællingen om de riges ’egne penge’ også skjuler et andet forhold. Nemlig det faktum, at den kapitalistiske produktionsmåde indebærer, at kapitalejerne tilegner sig en del af den værdi, som vi lønmodtagere skaber med vores arbejde.

Det var denne »kapitalismens lille beskidte hemmelighed«, som Karl Marx så effektivt udstillede. At lønmodtagernes løn kun svarer til en del af den værdi, vi skaber, og at den resterende del eksproprieres af arbejdsgiveren. Når nogen er rige, bygger det på en tilegnelse af værdien af andre menneskers arbejde.

Selv om denne mekanisme er sværere at gennemskue i nutidens komplekse globalt integrerede økonomi end på Karl Marx’ tid, er den stadig gældende. Når rigdom ophobes, har det sin baggrund i, at nogen har tilegnet sig værdien af andres arbejde.

I fraværet af mere grundlæggende forandringer af de økonomiske ejerforhold er et progressivt skattesystem således et redskab til at udbedre noget af den økonomiske uretfærdighed og ulighed, som den kapitalistiske produktionsmåde uvægerligt efterlader.

Det er selvfølgelig helt legitimt for højrefløjen at modarbejde øget beskatning af dem i toppen af indkomstpyramiden. Men vi andre gør klogt i at afvise og modsige præmissen om de riges ’egne penge’. For den skaber et falsk billede af, at velstand kan skabes uden et omkringliggende samfund, ligesom den skjuler det faktum, at de riges penge for en god del er skabt af det brede lønmodtagerflertals hårde arbejde.