Okay så, siger jeg til Johanne Rao Jensen, da vi har siddet i min stue i en lille time. Hun vil ikke have konkurrencestaten. Hun støtter ikke dens kritikere. Individets egne valg er det eneste pejlemærke i livet.

Den holdning ville være fin, hvis bare det ikke lige var sådan, at de unges livsvalg ikke bare angår dem selv. Mens unge har travlt med at stirre ind i deres egne navler efter et svar, så har samfundet brug for, at de tager et eller andet ansvar for andre end dem selv, pointerer jeg.

For nylig viste en demografisk analyse foretaget for Magisterbladet, at unge i år 2040 kun vil udgøre 15 procent af befolkningen. Samme år vil der være 2,5 gange flere stemmeberettigede ældre end unge vælgere i Danmark.

At kalde den skrumpende ungdom et problem for vores velfærdssamfund, ville være det samme som at sige, at det er problem for planter i Sahara, at de mangler vand. Det er ikke en udfordring, det er en kniv i de vitale organer. Man dør af det. Et samfund, hvor ungdommen ikke magter at bære resten af befolkningen på skuldrene, er et kollapset samfund.

Endnu er kollapset naturligvis kun en hypotese. Men Johanne Rao Jensen kan vel ikke som formand for en interesseorganisation for unge se bort fra, at samfundet ikke kun er til for de unge – det går vel også den anden vej?

Johanne Rao Jensen kigger skeptisk på mig. Ville det ikke være mærkeligt, indvender hun, hvis hun havde sat sig i spidsen for en organisation, hvis formål bygger på et generationsfællesskab, hvis hun troede at individualiseringen udelukkede solidaritet?

Johanne Rao Jensen sætter ikke individet foran samfundet. Hun ser bare ikke en modsætning mellem de to.

“Jeg tror ikke på, at der findes et eneste menneske, der ikke er god til noget, eller som kan blive god til noget. Det handler om at give den plads, der skal til, for at vi alle sammen kan trives, samtidig med at vi bidrager til samfundet,” siger hun.

“Alle har potentialet til at få de to ting til at passe sammen.”

Johanne Rao Jensens tanker ekkoer en amerikansk sociolog ved navn Richard Sennett. I 2008 udgav han bogen Håndværkeren, som er ét langt opgør med opdelingen mellem det tænkende væsen og det arbejdende væsen. De to er den samme og har altid været det, er hans pointe.

“At udøve et håndværk kan virke som en livsstil, der blev overflødig ved fremkomsten af industrisamfundet – men det er forkert. Det at udøve et håndværk er en blivende, grundlæggende menneskelig impuls, det er ønsket om at gøre sig umage med en opgave for opgavens egen skyld,” skriver han. Det formål kan sagtens oversættes til et moderne liv, fortsætter Sennett.

“Et håndværk betyder meget mere end faglært manuelt arbejde; en computerprogrammør udøver det, en læge og en samfundsborger udøver det. I alle disse domæner handler håndværket om objektive standarder, om sagen i sig selv.”

Med andre ord: Mening i livet finder man i et formål, der ikke udelukkende handler om ens egen eksistens. Nogen bliver man, imens man laver noget.

Johanne Rao Jensen er enig.

“Jeg har en tendens til at følge de ting, jeg er god til, og ikke de ting, jeg ikke er god til. Jeg synes, det er sjovere,” siger hun.

“Det er også derfor, at jeg under alle mennesker at få lov at finde det, de er gode til, og følge det. For det skal være dét, der får folk til at løbe stærkt. De unge skal vælge selv.”