På Sankt Annæ Plads i Indre By spiller to mænd petanque, og man kan købe en Tesla i Bredgade eller en hat med de rette mål hos modist Susanne Juul i Store Kongensgade.

Ti kilometer derfra i Tingbjerg fungerer lagner som gardiner i flere af boligblokkens vinduer, og på det lille torv reklamerer frisørsalonen for »brudekjoler til leje«, mens der er etableret feriecamp på Tingbjerg Skole, så områdets børn har noget at tage sig til i skolernes sommerferie.

Kontrasten mellem rig og fattig er stor i hovedstaden, og den ser ud til at blive endnu større. Ifølge en ny analyse fra Arbejderbevægelsens Erhvervsråd (AE) er København blevet en opdelt by, hvor de rigeste områder i stigende grad stikker af fra resten. For mens Østerbro, Indre by og Frederiksberg har fordoblet deres indkomst realt over en 30-årig periode, så er indkomsten i byens fattigste område, Tingbjerg, kun steget med seks pct. i samme tidsperiode.

I kroner og øre betyder det, at indkomsten i byens mest velstående sogne er steget realt med næsten 200.000 kroner over 30 år, mens den i Tingbjerg kun er steget med 8.500 kroner.

”Det illustrerer med al tydelighed, hvor opdelt København er blevet. Opdelingen gælder i begge ender, for dels ser vi rigmandsenklaver i byen, eksempelvis kartoffelrækkerne, områder i Indre by og på Frederiksberg, og så er der fattigmandsghettoer i andre dele af København, og det er for eksempel Tingbjerg og områder på Nørrebro,” siger Jonas Schytz Juul, analysechef i AE.

Københavns rigeste sogn er Garnisons Sogn i Indre by, hvor den gennemsnitlige indkomst efter skat er 378.000 kr. per person, mens det fattigste sogn er Tingbjerg Sogn i Brønshøj. Her er den gennemsnitlige indkomst efter skat 146.000 kr. per person.

”Så rent geografisk er der tale om et relativt lille område, men der er virkelig en verden til forskel på for eksempel Indre by og Tingbjerg,” siger Jonas Schytz Juul.

Borgmesteren fra Tingbjerg

»Jeg bor lige deroppe,« siger Københavns socialborgmester, Jesper Christensen (S), og peger i retning mod boligblokkens 2. sal.

»Min mor flyttede ind i 1957 som den første i hendes lejlighed, og jeg blev født fem år efter i 1962. Så de første fem år har Tingbjerg eksisteret uden mig, men ellers har jeg været her hele tiden.«

På spørgsmålet om, hvorfor en københavnsk borgmester vælger at bo i byens fattigste sogn, er svaret, »fordi det er mit hjem«, men ikke desto mindre bliver det med jævne mellemrum bemærket, at Jesper Christensen ikke ligefrem er repræsentativ for Tingbjergs beboergruppe.

»Jeg kan ikke komme hjem i borgmesterbilen, uden at de unge drenge spørger, hvad jeg tjener, eller hvorfor jeg bor her. Jeg tror, at mange unge i Tingbjerg oplever, at de ikke vil sige, hvor de kommer fra, og i gymnasiet sagde jeg også selv, at jeg var fra Brønshøj. Alene den stigmatisering, når vi ikke vil stå ved, hvor vi kommer fra, eller når I spørger, hvorfor jeg vil bo her, fortæller jo noget om problemets omfang,« siger Jesper Christensen.

Han oplever »klart« en opdeling af København i rig og fattig og synes, at skellet er stort.

»Vi har konfirmander, der flyver i helikopter og kører i limousiner, og så har vi nogle, der bare for at få en enkelt gave nærmest skal have fattighjælp. Det er et gab, og jeg synes, at det bliver større,« siger Jesper Christensen.

Socialborgmester i København Jesper Christensen, har boet i Tingbjerg hele sit liv. Fold sammen Læs mere Læs mere

For ham er det vigtigt, at København værner om at være et sted, hvor forskellighed kan trives, for ellers risikerer byen at miste den mangfoldighed, som mange københavnere holder af. Den blandede by opstår ikke ved, at Tingbjerg stræber efter at blive det nye Nordhavn, og der kommer formentlig aldrig et væld af cafeer i boligblokkenes stueetage. I stedet mener Jesper Christensen, at Tingbjerg skal gentænkes på en måde, så ressourcestærke borgere i København får øjnene op for området. Det skal ske ved at sikre bedre infrastruktur, større lejligheder, nye facader og små baghaver, og den forvandling er i gang.

Er det et problem, at der ikke er mangfoldighed i flere af Københavns sogne?

»Det er ikke et problem, at sognene ikke er ens, men det er et problem, hvis nogen bliver fastholdt i ikke at være en del af festen. Hvis nogen holdes ude af væksten og velfærdstilgangen, fordi de tilfældigvis bor, hvor de bor, så er det problematisk, fordi det fratager dem nogle muligheder,« siger Jesper Christensen.

Hele byens tab

Preben Brandt åbnede i 1997 »Projekt Udenfor« med det formål at støtte personer, som det etablerede behandlingssystem ikke fangede. Han er selv vokset op i hovedstaden og har arbejdet med Københavns svage borgere i 36 år og i den tid set byen skifte karakter.

»Der er sket en markant ændring. Segregering mellem rige og fattige kvarterer er blevet langt mere tydelig. Tidligere var der områder, hvor der boede folk med mindre overskud. De er blevet inddraget og smukkeseret, mens de svage borgere samler sig i kvarterer længere ude,« siger han.

I Preben Brandts øjne er opsplitningen af byen i rige og fattige enklaver negativ for byen som helhed. For fællesskabet, solidariteten og mangfoldigheden, men også fordi de svage grupper i de fattige kvarterer bliver taberne i en segregeret by.

»Der er for eksempel god grund til at tro, at svage børn bliver svagere af ikke at blande sig med ressourcestærke børn. Når man vokser op i et fattigdomsfællesskab, når man ikke har råd til det, som andre har råd til, eller vokser op i kvarterer, hvor mange er på kontanthjælp, så ser børn det som normalen. Det bliver en negativ spiral,« siger han og peger på, at de offentlige servicetilbud også har det med at blomstre bedre, hvor der er råd.

»Skoler, læger og børnehaver kan sagtens være gode i belastede kvarterer, men der er en tendens til, at de alligevel bliver relativt dårligere end i rige kvarterer. I belastede kvarterer har børn for eksempel oftere brug for mere støtte end i rigere kvarterer, men pengene følger ikke med. Der vil også være en tendens til, at for eksempel fagligt dygtige læger eller andre offentligt ansatte gerne søger mod kvarterer, hvor fokus er mere på det rent faglige end det sociale arbejde,« siger han.

I Københavns Lærerforening ser man også med alvor på den stigende ulighed i København, som betyder, at børn af fattige familier og børn af velstillede familier i mindre grad end tidligere møder hinanden.

»Det giver et problem på skolerne, når koncentrationen af københavnere, som enten er godt ved muffen eller har meget ringe indtægter, bliver større, for så får vi ikke den gode blanding af elever, som folkeskolen ellers er karakteriseret ved,« siger Jan Trojaborg, formand i Københavns Lærerforening.

Han frygter, at »kammeratskabseffekten« forsvinder i takt med, at der bliver færre folkeskoler i København med børn fra forskellige hjem.

»Vi ved, at børn fra ressourcestærke hjem kan løfte de børn, som kommer fra ringere stillede hjem. Så når der bliver færre blandede folkeskoler, så bliver muligheden for at hæve de svageste elever ringere,« siger Jan Trojaborg.

Det er imidlertid ikke kun de fattigste børn, som mister noget væsentligt, når København opdeles i rig og fattig.

»De velstilledes børn har også brug for at se, at nogle lever på en anden måde, men stadig bidrager. Det skaber respekt for sammenhængskraften i samfundet og viser, at vi er hinandens forudsætninger,« siger han.

Tolerancen forsvinder

Bysociolog på Aalborg Universitet Anja Jørgensen mener, at Københavns Kommune skal tage den stigende opdeling i rig og fattig seriøst. Ellers risikerer byens borgere at miste følingen med hinanden.

”Vi ved af erfaring, at jo større forskelle der bliver mellem forskellige steder, som nogle gange ligger meget tæt geografisk, jo mindre indsigt får vi i, hvordan mennesker der socialt set er anderledes end os selv bor, lever og færdes,” siger Anja Jørgensen.

Ifølge hende vil den manglende viden om ens medmennesker medføre, at vi får mindre forståelse for, hvad andre tumler med i det daglige.

”Når indsigten i hinandens livscyklus mindskes, forsvinder tolerancen over for hinanden. Fornemmelsen af, at vi er en del af den samme enhed, og at vi kan være til gensidig nytte og glæde viskes lige så stille og roligt ud, og det er et stort problem,” siger hun.

Den vurdering bakker professor i social innovation og rum, sted og mobilitet på Roskilde Universitet og medlem af borgerrepræsentationen I københavn for Enhedslisten, John Andersen, op om. Han mener, at den sociale opdeling er en potentiel trussel mod tilliden og trygheden i København.

”Konsekvensen af hård ulighed kan være, at de fattigste borgere melder sig ud af samfundet og ikke følger de fælles spilleregler, fordi de ikke føler sig forpligtet af fælles normer. For eksempel ved ikke at stemme til valgene, ligesom kriminalitet lettere kommer inden for rækkevidde,” siger han

Derfor er det ifølge John Andersen mest ønskværdigt for alle parter, at København ikke ender med at bestå af rig- og fattigmandsenklaver:

”På den måde får de fattigste bedre levevilkår og bliver inkluderet i samfundet, mens middelklassen undgår den opdelte by og på den måde får større tryghed, mindre kriminalitet, og et samfund som abonnerer på fælles værdier”.