Har man sagt ungdomsoprør, må man også sige Thylejren.

Der var højt humør og store, utopiske forventninger, den dag i 1970, da et par tusinde unge hippier og politisk aktive fra København og andre steder satte næsen mod en bar mark i Thy i Vestjylland. De kom med tog, med bus, i bil eller på tommelfingeren for at deltage i det helt store venstrefløjseksperiment: En lejr, hvor enhver bare kunne slå sit telt op og flytte ind, og hvor ingen autoriteter skulle bestemme.

Der var musik, love & peace, tilbage til naturen og simple living over det hele. Pigerne smed bh’erne, og lejrens postbud gik rundt uden tøj på. Det var uskyld og vanvid i samme ombæring. Hidsige diskussioner og plads til humor. Der blev således, med indbygget joke, oprettet et område, hvor folk, der gerne ville være alene, kunne gå hen.

Inspirationen kom fra store, udenlandske rock- og beatfestivaler som den i Woodstock og den på Isle of Wight. Bag den danske udgave stod studenterorganisationen Det Ny Samfund, specifikt det unge, toneangivende makkerpar Henning Prins og Leif Varmark. Prins var en kendt skikkelse på venstrefløjen ved diverse demonstrationer og medlem af bestyrelsen for VS. Han gik ind for udenomsparlamentariske aktioner og var kritisk over for NATO og LO, modstander af Vietnamkrigen og materialisme.

Nu er den ene af de to ’arkitekter’ bag Thylejren, Henning Prins, død, 78 år, sovet stille ind, som man siger, omgivet af sine nærmeste og kære. Hans datter Kamilla Prins meddelte dødsfaldet på Facebook.

Omdrejningspunkt

Oprindeligt hed han Henning Gry Hansen. Navnet Prins fik han, da hans forældre blev skilt, og moderen giftede sig med grosserer Ejgil Vilhelm Prins. Men businessverdenen var ikke for ham. Han ville være sit eget livs ’grosserer’, og hvis Thylejren var et kongerige, ville han ikke være hverken konge eller prins. Han var tilfreds med at have sat den i gang.

Ifølge Peter Øvig Knudsen, der har skrevet et bogværk om perioden, meddelte han Henning Prins sin afgang som leder allerede efter den første dag. Lettere sagt end gjort, for han blev alligevel oplevet som en leder. Øvig Knudsen gjorde ham til omdrejningspunktet i sine hippiebøger. En tribut til hans pondus.

De lokale var ikke meget for de nye indbyggere og det leben, de førte med sig, men Det Ny Samfund havde købt det stykke jord, de 47 tønder land, lejren lå på, så juraen var i orden. Der blev skrevet spaltevis af avisartikler om lejren, der fra begyndelsen blev en turistattraktion, og flere tusinde sluttede sig til. Peter Øvig Knudsen nævner tallet 25.000, da lejren var på sit højeste. De fleste kom for en kort bemærkning, andre blev.

Henning Prins var den store iværksætter, før det ord blev moderne. Han havde en voldsom energi som inspirator. Sammen med vennen Ebbe Kløvedal Reich udgav han Langelandsmanifestet, hvori utopien var ridset op og pindet ud. Noget med forskellige retskrav, man måtte stille til et fremtidigt samfund, retten til rene omgivelser, fælleseje af jord og produktionsmidler, fri undervisning og så videre. Socialisme, javel, en form for, men for løssluppent og alt for anarkistisk til, at Karl Marx kunne have gouteret det.

Et vist familieskab var der til bestsellerbogen Oprør fra midten, som blev skrevet af politikeren Kristen Helveg Petersen, filosoffen Villy Sørensen og forskeren Niels I. Meyer, som holdt alle ben på jorden i en modereret utopi, men båret frem på samme bærebølge – viljen til, at noget nyt skulle ske.

Utopien faldt

Der var noget i Henning Prins’ væsen, der gjorde, at han hele tiden ville videre. Det kunne ikke gå hurtigt nok med at udvikle ideerne. Han skubbede til folk omkring sig og ramte ofte muren, da ikke alle kunne følge ham. Men netop som de lokale så småt var ved at vænne sig til lejren, var der andre, der skubbede endnu mere på, nemlig en håndfuld aktivister, som besatte den lokale Hjardemål Kirke. Så fik de lokale nok, og det blev begyndelsen til enden. Et par hundrede mødte op for at smide hippierne ud fra deres kirke, og politi fra København måtte tilkaldes – for at beskytte hippierne mod det, der mindede om en lynchstemning.

Ganske vist er der i dag stadig nogle få hårdnakkede beboere tilbage, men utopien var faldet. Lejren, en slags forløber for Christiania, skulle være af og for folket, men livsformen appellerede slet ikke til den brede befolkning.

Meget andet fik Henning Prins fra hånden i sit senere liv. I sin ungdom havde han været flittig skribent og udgiver af små, venstreorienterede skrifter, ligesom han en overgang etablerede forlaget Sorte Fane sammen med sin kammerat, Leif Varmark. Så skrev han i de følgende tiår en række bøger, skønlitterære og historiske, som udkom på forlaget Tiderne Skifter, uden at han for alvor slog igennem. Bedre gik det med en Kogebog for kollektiver, som var helt i hans eget livs ånd. Den blev fulgt op med bogen Grovkost for fattigfolk. Sågar skrev han overraskende en bog om julemanden.

Men uanset alt det var og forblev Thylejren hans livs masterpiece og svendestykke, hans stolthed og skuffelse. Han skrev gerne indlæg til avisernes debatsider og gik ind i en ny tid ved at etablere såvel et netforlag som et et webmagasin.

Samfundet var uophørligt til debat i Henning Prins’ verden, som han delte med sin hustru, tegneren Anne-Marie Steen Petersen.