Den tyske EU-politik står på tærsklen at undergå en transformation, som kan blive lige så banebrydende og betydelig som de tidlige 1970'eres Ostpolitik,som var Forbundsrepublikkens forbedring af forbindelserne med Sovjet-blokken. Mens hvor den politik var kendetegnet ved slagordet 'forandring gennem tilnærmelse,' kunne overskriften for Berlins nye tilgang være 'mere retfærdighed gennem mere Europa.'

I begge tilfælde er det et spørgsmål om, at en kløft skal overvindes. Mellem øst og vest i 1970'erne, mellem nord og syd i dag. Vore politikere bliver aldrig trætte af at insistere på, at Europa er et skæbnefællesskab. Sådan har det været, lige siden Den Europæiske Union blev skabt. EU er en idé, der voksede ud af de fysiske og moralske ødelæggelser efter Anden Verdenskrig. Østpolitikken var viet til en idé om at desarmere Den Kolde Krig og perforere Jerntæppet.

I modsætning til tidligere tiders nationer og imperier, der fejrede deres oprindelse i myter og heroiske sejre, er EU en transnational statslig institution, der opstod fra smerterne ved kontinentets lemlæstelse og det moralske chok over holocaust. Men nu, da krig og fred ikke længere er det overordnede spørgsmål, må vi spørge: Hvad betyder det europæiske skæbnefælleskab som levet erfaring for en nyere tids generation?

Det er den eksistentielle trussel, som finans- og eurokrisen stiller dem overfor, der nu er ved at få europæerne til at indse, at de ikke længere bor i Tyskland, Frankrig eller Danmark, men i Europa. For første gang er Europas unge ved at opleve deres egen 'europæiske skæbne'. Bedre uddannet end nogensinde før og i besiddelse af høje forventninger til tilværelsen må ungdommmen i dag konstatere sig prisgivet et arbejdsmarked i tilbagegang under indtryk af trusler om nationale konkurser og økonomisk krise. I dag er én ud af fem europæere under 25 år arbejdsløs.

På alle steder, hvor de har oprettet teltbyer og hævet deres stemmer, kræver de unge social retfærdighed. I Spanien og Portugal, samt i Tunesien, Egypten og Israel (i modsætning til Storbritannien), giver de udtryk for deres krav på en måde, som er lige så kraftfuld, som den er ikke-voldelig. Europa og dets unge er forenede i deres raseri over politikere, der er villige til at bruge ufattelige summer på at redde banker, samtidig med at de gambler fremtiden væk for deres landes ungdom. Hvis håbet hos Europas unge bliver eurokrisens første offer, hvilken fremtid venter der så et Europa, hvis befolkning bliver ældre og ældre?

Når ingen forstår verden

Nyhedsmedierne giver næsten daglig anskuelsesundervisning i oprindelsen af en ny risikoforvirringens æra 'verdensrisikosamfundet'. Overskrifterne har i et stykke tid kørt på samme melodi: 'Usikkerhed om fremtiden for den globale økonomi', 'EU-redningsfond i fare', 'Merkel holder krisemøde med Sarkozy', 'Ratingbureauerne nedjusterer USA's kreditværdighed'.

Varsler den globale finansielle krise en nedbrydning af det gamle centrum? Ironisk nok har det autoritære Kina påtaget sig at spille den moralske apostel på den finansielle front med sin skarpe kritik af såvel det demokratiske Amerika som det demokratiske EU.

Én ting har den finansielle krise uden tvivl opnået: Vi er alle eksperter og politikere indbefattet blevet slynget ind i en verden, som ingen af os længere forstår. For så vidt angår de politiske reaktioner, kan to ekstreme scenarier sidestilles. Det første er et hegeliansk scenario, hvor de trusler, den globale risikokapitalisme medfører, er ved at tilspille os en historisk chance som en art 'fornuftens list'. Dette er det kosmopolitiske imperativ: samarbejd eller gå til grunde! Få det til at lykkes i fællesskab eller bered jer hver især på jeres individuelle nederlag!

Men samtidig frembyder afmagten over for at få styr på de finansielle risici også et Carl Schmitt-scenario et strategisk magtspil, der åbner døren på ny for etnisk og nationalistisk identitetspolitik.

Skæbnefællesskabet er uundgåeligt i begge modeller, for uanset hvad vi gør, skaber den globale risikokapitalisme nye eksistentielle splittelser og bånd på tværs af de nationale, etniske, religiøse og politiske grænser. Hvordan kan Europa overhovedet sejre i dette miljø?

Paradoksalt nok er EU's succeshistorie samtidig en af de største forhindringer. Befolkningerne er kommet til at tage mange af unionens positive resultater for givet endda så meget, at de muligvis først ville bemærke dem, hvis de hørte op med at eksistere. Man skal blot forestille sig et EU, hvor paskontrollen er genindført ved alle grænser; hvor der ikke længere findes pålidelig lovgivning om fødevaresikkerhed overalt, hvor ytringsfrihed og pressefrihed ikke længere eksisterer efter nutidige standarder som Ungarn allerede krænker, hvorved det bringer sig selv i kritisk søgelys og hvor eurozoneborgere igen bliver tvunget til at veksle penge og holde styr på valutakurser, når de rejser til andre af kontinentets hovedstæder. Forestillingen om Europa som vores hjem er blevet det naturlige for os. Måske kan dette forklare, hvorfor vi af skødesløshed er blevet villige til at bringe det europæiske fællesskabs beståen i fare.

Fortiden skal undgås, ikke hyldes

Vi må erkende og anerkende den virkelighed, at Tyskland for længst er blevet en del af det europæiske skæbnefællesskab og dét på nøjagtig dén måde, som den tidligere tyske forbundskansler Willy Brandt beskrev det under den første parlamentssamling efter Tysklands genforening: »Lad os håbe, at det at være tysk og det at være europæisk fremover vil være to sider af samme sag, i dag og for altid.«

Har den hegelske tanke om, at fornuften trods alle periodiske omskiftelser og omveje i sidste ende vil sætte sig igennem som historiens fremherskende kraft, stadig gyldighed i dag? Eller giver Carl Schmitts tro på, at fjendskab mellem nationer altid må være det dominerende princip, et mere retvisende billede af forholdene i verden i dag?

I modsætning til det skæbnefællesskab mellem to rivaler, der består mellem USA og Kina, bygger det europæiske fællesskab på fælles love, en fælles valuta og fælles grænser, men også på et 'aldrig igen!'-princip. I stedet for at påberåbe sig en ædel fortid, bestræber EU sig på at sikre, at fortiden aldrig kommer til at gentage sig. I stedet for at blive en superstat eller en mekanisme, der i bedste fald repræsenterer oplyste nationale interesser, har EU antaget en tredje form: Dets vigtigste rolle er at orkestrere. Det fremmer opbygningen af et netværk af forpligtelser, der omfatter såvel suveræne stater som transnationale organisationer, kommunale og regionale myndighedsstrukturer og organisationer i civilsamfundet.

Inden for disse rammer har redningspakkerne til de sydeuropæiske lande ført til udviklingen af en konfliktuel logik mellem donor- og debitornationer. Donornationerne må gennemføre indenlandske spareprogrammer og ser sig derfor nødsaget til at presse debitornationerne på et niveau, der overstiger smertegrænsen. I modsætning hertil oplever debitornationerne sig selv som underlagt et EU, der udstikker diktater og krænker deres nationale selvbestemmelse og værdighed. Begge dele vækker had til Europa, fordi alle ser Europa som en ophobning af pålæg.

Hertil kommer en oplevet ydre trussel. Kritikere af islam, som hævder, at muslimerne misbruger Vestens frihedsværdier, har formået at forbinde fremmedhad med oplysningsfilosofi. Pludselig var det muligt at være tilhænger af indgreb over for visse indvandrere alle gennemført i Oplysningens navn. Som følge heraf kommer tre destruktive processer til at overlappe hinanden og blive forstærket i Europa: fremmedhad, islamofobi og antieuropæiske følelser.

Når de skal tænke politisk, er mange tilbøjelige til at se for sig, at vi står ved politikkens afslutning. Hvordan kan nogen være så blinde? I store og små henseender og på det nationale, europæiske og ikke mindst det globale plan er Hegel med sin fornuftstro og Schmitt, der ser fjender overalt, i gensidig radikal modstrid.

Er oprøret nationalt?

Når det gælder den evige krise, der hedder Europa, må denne konflikt om fremtidens modeller give anledning til følgende spørgsmål: I hvilken udstrækning går opstandene fra de oprørske rent faktisk på tværs af de nationale grænser og fremmer solidariteten? I hvilket omfang kan følelsen af at være ladt i stikken føre til en europæisk generationserfaring og til nye politiske initiativer? Hvordan opfører arbejdere, fagforeninger og centrum i de europæiske samfund sig? Hvilke af de store partier i f.eks. Tyskland har modet til at forklare deres medborgere, hvad Europa som hjemland er værd for dem?

Merkel holder fast i den hegelianske idé, men ved at foretrække fornuftens omveje. Hun foretager, for nu at bruge dansemetaforen, to skridt tilbage, et skridt til siden, så en magisk, lynhurtig kovending blødgjort af et lille skridt fremad på stort set samme måde som koalitionsregeringen i Berlin hopper, snubler og vakler frem, idet den danser til en musik, som hverken tyskerne eller de øvrige europæere kan høre eller forstå. Hvor den tidligere forbundskansler Helmut Kohl advarede mod et tysk Europa og søgte et europæisk Tyskland, har Merkel gjort sig til fortaler for en tysk euronationalisme, i hvilken hun investerer al sin tiltro til, at Berlin har evnerne til at føre den lovregulerende og økonomiske politik, der kan hele Europas sår.

Indlysende

Men i lyset af den finansielle krise bør den europæiske politik i dag spille samme rolle, som 1970'ernes Ostpolitik gjorde for det delte Tyskland: en integrationspolitik uden grænser. Hvorfor var den enormt dyre genforening med Østtyskland så selvindlysende, når den økonomiske integration af debitornationer som Grækenland og Portugal på den anden side er så ildeset? Det er ikke kun et spørgsmål om, hvem der betaler for musikken. Sandt at sige er den virkelige udfordring at nytænke og omforme Europas fremtid og dets position i verden.

Indførelsen af euro-obligationer vil ikke være et forræderi mod tyske interesser. Faktisk er vejen til et EU præget af solidaritet på samme måde som anerkendelsen af Oder-Neisse grænsen mellem et forenet Tyskland og Polen i Tysklands velovervejede interesse. Det er et udtryk for europæisk og tysk realpolitik. Hvorfor skulle Europa ikke indføre en finansiel transaktionsskat, der kan etablere et økonomisk råderum for en social og miljømæssig genopretning af Europa, som til gengæld kan betrygge europæiske arbejdstageres sikkerhed i hele Europa og dermed imødekomme de største bekymringer hos de unge europæere?

Begrebet om 'mere retfærdighed igennem mere Europa' indeholder en appel om et transnationalt solidarisk fællesskab: »Bliv vrede, europæere.« Ligesom mange dæmoniserede Brandts tale om en tilnærmelse til den kommunistiske blok som forræderi, bliver nutidens krav om 'mere Europa!' opfattet som et slag i ansigtet på den nationale selvbevidsthed.

Merkels tilbage-og-frem og frem-og-tilbage-adfærd kan også tilvejebringe en platform for et fremtidigt projekt med Socialdemokraterne og De Grønne. Så snart SPD og De Grønne har forklaret, at et socialt Europa ikke behøver at være en indadvendt gnier, men snarere ved at knytte an til Hegels argumentation kan blive en historisk nødvendighed, vil SPD kunne genvinde sin statur og begynde at vinde valg igen. Dette vil selvfølgelig være betinget af, at partiet har modet til at erklære, at Europa skal være dets vigtigste projekt, på samme måde som Ostpolitik var det for mere end 40 år siden.

modernetider@informatoin.dk

© Ulrich Beck og Information

Oversat af Niels Ivar Larsen