Molt Il·lustre Sr. Xavier Espot, Cap de Govern d’Andorra;

Molt Honorable Sr. Quim Torra, president de la Generalitat de Catalunya;

Molt Honorable Sr. Ximo Puig, president de la Generalitat Valenciana;

Excel·lentíssim Sr. Javier Lambán, president del Govern de l’Aragó;

Molt Honorable Sra. Francina Armengol, presidenta del Govern les Illes Balears;

Il·lustríssima Sra. Hermeline Malherbe, presidenta del Consell Departamental dels Pirineus Orientals;

Il·lustríssim Sr. Mario Conoci, Síndic de l’Alguer;

La llengua que es parla de Salses a Guardamar i de Fraga a l’Alguer, coneguda acadèmicament i internacional amb el nom de llengua catalana, deriva d’una continuïtat lingüística mil·lenària que ha donat lloc a una realitat unitària dins la seva diversitat, tal com ho reconeix la lingüística romànica partint dels criteris científics habituals. Aquesta unitat lingüística no es veu en cap cas qüestionada per l’existència d’altres denominacions territorials, tradicionals o populars, com ara alguerés, valencià, mallorquí, menorquí, eivissenc, andorrà, formenter o fragatí. En tots els casos, aquestes denominacions alternatives es refereixen a la mateixa llengua, avui parlada per més de deu milions de ciutadans europeus. En efecte, l’existència d’aquestes denominacions alternatives no fa sinó palesar que el català és la llengua pròpia de tots aquests territoris: de Catalunya, del País Valencià, de les Illes Balears, de la Catalunya del Nord, de la Franja de Ponent, de l’Alguer i d’Andorra.

Tanmateix, en les darreres dècades hem assistit a diversos intents de fragmentació de la nostra llengua per part de diversos sectors del conjunt dels territoris del nostre domini lingüístic. En alguns casos, fins i tot, el foment de la fragmentació lingüística s’ha dut a terme directament des d’algunes instàncies i institucions públiques, fet especialment greu, atès que no només constitueix un atac frontal envers un patrimoni lingüístic que hauria de ser orgullosament compartit pels estats i regions d’Andorra, Espanya, França i Itàlia, sinó, també, un menysteniment absolut del rigor científic i acadèmic dels experts en la matèria filològica.

Darrerament hem pogut constatar que la denominació valencià, emprada oficialment al País Valencià, ha servit de pretext perquè l’advocacia de l’Estat espanyol considerés que la llengua pròpia d’aquest territori no és la mateixa que la de Catalunya o la de les Illes Balears. Així mateix, dia rere dia observem astorats que el Govern espanyol ofereix les opcions lingüístiques de català i valencià separadament –com si fossin llengües diferents– a les respectives pàgines web de ministeris i ens estatals, amb els costos addicionals, tant econòmics com d’oportunitats, que això suposa per al ciutadà. Aquest fenomen s’ha reproduït mimèticament en els serveis d’atenció i difusió comercials d’algunes empreses –com ara supermercats, grans superfícies o entitats bancàries–, que diferencien entre català i valencià.

De la mateixa manera, hem pogut comprovar que la manca de polítiques públiques que assumeixin sense embuts la unitat de la llengua catalana provoca, entre d’altres, una manca de coordinació en les polítiques culturals dels diversos governs dels territoris de llengua catalana. L’Institut Ramon Llull, per exemple, hauria de poder comptar amb la participació de tots els governs del domini lingüístic, quelcom que avui no és possible pel temor que això pugui generar falses polèmiques a propòsit de la unitat de la llengua. En segon lloc, la reciprocitat total dels mitjans audiovisuals en llengua catalana arreu del territori no és encara possible, més enllà de qüestions tècniques de segon grau, per un motiu molt similar. I, finalment, el fet de no assumir la unitat lingüística en les polítiques públiques genera disfuncions com ara que els continguts audiovisuals doblats en català pels governs i televisions públiques dels diversos territoris no puguin compartir-se recíprocament, sinó que calgui, fins i tot, en alguns casos, doblar dues o tres vegades en diferents versions dialectals els mateixos continguts, la qual cosa és especialment perjudicial en un sector clau per al foment de l’ús social del català entre les generacions més joves com és l’audiovisual.

El Segon Congrés Internacional de la Llengua Catalana (1986) ja va reclamar la coordinació entre els territoris de llengua catalana a la manera de la Unió de la Llengua Neerlandesa: una comissió intergovernamental per a la coordinació de les polítiques lingüístiques; una comissió interparlamentària, per vetllar per la coherència entre les legislacions lingüístiques, i un consell de la llengua i de les lletres que agrupi les institucions acadèmiques i culturals més rellevants. Aquesta proposta, tanmateix, no s’ha fet mai realitat, de manera que la nostra llengua continua coixa quant a la coordinació dels governs i institucions del territori.

D’altra banda, el febrer del 2017 els governs de Catalunya, el País Valencià i les Illes Balears van signar l’anomenada Declaració de Palma, un text que pretenia posar les bases d’una veritable cooperació cultural i lingüística entre els governs d’aquests territoris però que, finalment, no s’ha materialitzat en gairebé res concret.

La conseqüència directa de tot plegat l’observem en les darreres dades de què disposa la Plataforma per la llengua sobre l’opinió i la percepció de la ciutadania catalanoparlant a l’entorn d’aquesta qüestió. Els últims estudis mostren clarament una notable regressió en la percepció dels catalanoparlants de la unitat de la seva llengua, especialment en les generacions més joves, tot i haver gaudit d’una educació pública democràtica i normalitzada en la major part del domini lingüístic.

Per tot això, considerant molt greus els atacs que rep la llengua catalana des de diferents àmbits i entitats que pretenen esquarterar la unitat de la llengua, amb l’objectiu final de minoritzar-ne l’ús; considerant la manca de polítiques reals que treballin per a una major coordinació i cooperació cultural i lingüística entre els diversos territoris de llengua catalana; i considerant molt preocupant la regressió en la consciència d’unitat de la llengua en el conjunt de la comunitat lingüística catalana; us escric aquesta carta per tal de fer-vos arribar un seguit de peticions que considero que s’haurien de dur a terme des de la institució que representeu:

• Proposar al ple de la institució que presidiu o a la cambra legislativa corresponent de votar una iniciativa que reconegui que, sense menystenir altres denominacions existents, la llengua catalana és la pròpia del vostre territori; que expressi el rebuig envers qualsevol mesura que posi o imposi impediments als ciutadans del conjunt del domini lingüístic català de poder viure amb normalitat aquesta unitat lingüística; i que insti el conjunt d’institucions i de governs dels territoris de llengua catalana a treballar conjuntament i cooperada per a afavorir la normalització de la llengua en tots els sectors, a través d’eines com l’Institut Ramon Llull, i d’acord amb les línies mestres expressades a la Declaració de Palma signada el 20 de febrer del 2017, que també caldria estendre a la resta de territoris i desenvolupar de manera efectiva.

• Instar el govern de l’Estat espanyol a reconèixer públicament i oficial la unitat de la llengua catalana, a corregir els serveis, ens i polítiques públiques que la qüestionen i a vetllar perquè cap institució pública o empresa privada de l’Estat espanyol fomenti la fragmentació lingüística del català en la seva activitat.

Tot esperant de conèixer el vostre punt de vista sobre aquesta qüestió, aprofito per a saludar-vos cordialment.