Puțini îi știu povestea lui Tristan Tzara (foto stânga jos, cu monoclu), fiindcă avangardistul român era și evreu, iar comunitatea evreiască din România e în școlile noastre mai mult o notă de subsol.

Curentul dadaist fondat de Tzara a fost un extraordinar strigăt de revoltă, o dorință barbară de a distruge vechea artă compromisă, dublată de fericirea neverosimilă de a fi viu. Dadaismul, la fel ca nihilismul, la fel ca teatrul absurdului nu pot fi despărțite de Balcanii din care au răsărit.

Frumoasa și trista poveste a românului Tristan Tzara, așadar.

Ca să ajungem până la el, am început cu lucrarea Tristan Tzara. Omul care a pus la cale revoluția dadaistă, scrisă de François Buot și publicată la editura Compania în 2003 (traducere superbă din limba franceză de Alexandru și Magadalena Boiangiu)

În mod curios, Tzara nu a murit tânăr, a apucat chiar să devină sexagenar și să pozeze în anii `50 ai secolului XX în costume sobre.

Ce rămăsese din tânărul revoltat de altădată care – așa cum scria Buot– azvârlea incandescentele manifeste Dada unei lumi în ruină, teoretiza suprarealismul victorios și ținea inubliabile discursuri antifasciste între războaie (de lângă tribună)?

Ați fi suprinși, dar Tzara și-a supraviețuit tinereții sale nebune, când purta costume negre la care asorta eșarfe în culori (la începutul secolului XX se numeau simultane). Fusese un dandy timid, care își crease propriul stil.

Tzara a fondat un grup, a pozat în grup, a scris manifeste de grup, a fost indiscutabil părintele dadaismului și a rămas unic.