„Văd că se dă o luptă pe viață și pe moarte să îmi fie impiedicată candidatura. Ei bine, nu au decât două opțiuni, să mă omoare sau sa mă lase în pace să mă supun judecății Dvs, la vot, pe 5 iunie...”

Îți trebuie mult tupeu să vorbești de moarte când incompetența și corupția din primăria ta i-au omorât pe tinerii din Colectiv.

Orice om, după o asemenea experiență teribilă, s-ar fi uitat înfricoșat înlăuntrul său și ar fi ieșit din lume, ducându-și, pentru tot restul zilelor, această cruce grea.

Cei din specia Piedone nu sunt oameni. Principala diferență dintre un politician din specia Piedone și un om este că cel din urmă are rușine. Rușinea este o calitate care ne ordonează lumea după principii morale: ea ne spune, de pildă, să nu mințim, să nu furăm sau să nu mergem în pielea goală pe stradă, pentru că nu se cade, pentru că ne va crăpa obrazul de rușine; un politician din specia Piedone n-ar avea nicio problemă cu asta, ba chiar și-ar etala cu satisfacție nu doar obrazul gros, ci și intestinul gros dacă asta i-ar aduce un vot în plus. Un om cu rușine și-ar vărsa mațele la un asemenea spectacol dezgustător, dar se vor găsi unii care se vor uita cu plăcere și chiar vor dori să-l atingă sau să-și facă un selfie cu colonul. Aceștia sunt cei care îl încurajează acum pe Facebook „să meargă mai departe”, „să nu-i lase”, „să-i învingă pe nenorociții care nu-l lasă să candideze”, că ei îl vor vota „cu amândouă mâinile”, că „ce căutau ăia în Colectiv, ce, primarul e de vină?” Astfel de scuipați în ochii părinților care și-au pierdut copiii în incendiu sunt combustibilul care alimentează acest aparat digestiv uriaș care se numește C.P. Piedone.

Aceștia nu sunt alegători, ci sunt complici la un act unic de exhibiționism, de ticăloșie și de turpitudine. Prin urmare, lăsați-l pe Piedone să candideze! Vom avea, în fine, un recensământ al abjecției în Capitala României.