U tvrtkama i institucijama kojima je vlasnik država u Hrvatskoj radi 40 posto zaposlenika i njihova je prosječna plaća od 6100 kuna za četvrtinu veća od prosječne plaće zaposlenih kod privatnika, koja iznosi 4854 kune. Najveće plaće u državi ima šest posto zaposlenika u tvrtkama mješovitog vlasništva, poput Ine, a koje pak iznose 6344 kune.

Podaci su to koje je za Jutarnji list izračunao Državni zavod za statistiku: radi se o plaćama zaposlenika u pravnim osobama koji su u tekućoj godini radili svih 12 mjeseci u punom radnom vremenu.

Dugoročne posljedice

Egzaktni podaci mogli bi ukazivati da je predodžba po kojoj državnih zaposlenika ima daleko previše te imaju i sigurniji posao i veće plaće, točna. Međutim, svaki treći zaposlenik u javnom sektoru ima visoku stručnu spremu, dok je kod privatnika takvih dvostruko manje – tek nešto više od 14 posto, pa je i očekivano da je prosječna plaća u državnom sektoru viša. Visokoobrazovani u privatnom sektoru zarađuju pak 10-ak posto više. Istraživanje Ekonomskog instituta pokazalo je da su, uzmu li se u obzir sve dostupne karakteristike zaposlenika i radnih mjesta, prosječne plaće veće za oko pet posto u javnom sektoru te sedam posto u poduzećima u državnom vlasništvu u odnosu na plaće u privatnom sektoru.

– Javni sektor u Hrvatskoj ima dva problema, a to nisu ni preplaćenost ni prekobrojnost. To je visoka ispolitiziranost i neefikasnost – kaže dr. Predrag Bejaković s Instituta za javne financije, suautor znanstvenog rada Komparativna analiza zaposlenosti i naknada za zaposlene u javnom sektoru u Hrvatskoj i u EU. Zajedno s kolegama uspio je prilagoditi podatke EU i učiniti ih usporedivima s Hrvatskom: i po izdvajanju za plaće u državnom sektoru i po udjelu zaposlenika Hrvatska je u prosjeku EU (opća država i sektori javne uprave i obrane za nekoliko su postotnih poena ispod prosjeka EU). Pokazatelji za sjevernoeuropske države, poput Finske, Danske i Švedske, daleko su viši.

– Svaka nepromišljenost, poput dodatnih rezanja plaća ili mehaničkog rezanja ljudi u javnom sektoru za 30.000 ili 50.000 može dovesti do dugoročnih posljedica: pobjeći će najkvalitetniji kadar. Nije točno da nam treba, primjerice, manje učitelja – treba nam kvalitetnije obrazovanje. A da bi se to postiglo, javni sektor se mora profesionalizirati. Nakon svakih izbora svjedočimo sječi glava gotovo do razine čistačica jer javni sektor služi za zbrinjavanje kompletnog političkog kadra. To je jedan od glavnih uzroka neprofesionalnosti i loših rezultata, jer ne dozvoljava kontinuitet i napredak – kaže dr. Bejaković.

Potrebne kompetencije

Imaju li radnici u javnom sektoru potrebne kompetencije i vještine da obavljaju taj posao ili nemaju, a ne koliko ih točno ima, treba biti glavno pitanje u analizi javnog sektora, smatra i Nataša Novaković, savjetnica za tržište rada i razvoj ljudskih potencijala Hrvatske udruge poslodavaca.

– Bit je da javnoj upravi treba transformacija, da se građanima i poslodavcima osigura kvalitetna usluga, da se zadrže radnici koji su potrebni, otpuste radnici koji nisu potrebni te da se one koji ostaju raspodjele na prava mjesta – kaže Novaković.

Model po kojem je u javnom sektoru gotovo nemoguće dobiti otkaz te ne postoji način napredovanja i nagrađivanja, osim po radnom stažu, zastario je i demotivirajuć. U odnosu na pretkriznu 2008. godinu, do 2013. godine izgubljeno je nešto više od 135.000 radnih mjesta zaposlenika s punim radnim vremenom i stažem od minimalno godinu dana: najviše ih je nestalo u privatnim tvrtkama, više od 75.000, broj zaposlenih u tvrtkama u mješovitom vlasništvu gotovo se prepolovio (sa 112.000 na 62.000), a državni sektor smanjio se tek za dva posto – konkretno, njih 8000.

I u privatnom i u državnom sektoru u tom je periodu prosječna plaća narasla za oko pet posto. Iako visokoobrazovani u privatnom sektoru imaju bolje plaće nego u državnom, kako stručna sprema zaposlenika pada, odnos plaća se mijenja. Oni sa srednjom stručnom spremom zarađuju 25 posto više ako rade za državu nego ako rade kod privatnika. Takav trend nije nepoznat ni drugim europskim državama. Uz to, dodaje dr. Bejaković, jedan dio privatnih poslodavaca još uvijek isplaćuje dio plaća na crno pa su u stvarnosti neto primanja dijela zaposlenika kod privatnika veća od onih koje pokazuju službene statistike.

– Plaće se ne trebaju mjeriti prema principu javno/privatno, nego po kompleksnosti poslova, odgovornosti i radnim učincima – poručuje mr. Sanja Crnković-Pozaić, stručnjakinja za tržište rada i donedavna glavna savjetnica ministra rada Miranda Mrsića.

Preduga recesija

Zbog teške ekonomske situacije i preduge recesije, u kojoj je realni sektor pretrpio najveće gubitke, položaj zaposlenika u državnom sektoru gotovo jestigmatiziran. A veličina javnog sektora, slažu se svi naši sugovornici, sigurno nije glavni problem Hrvatske. Problem je, zapravo, samo jedan: u Hrvatskoj naprosto radi premalo ljudi.

Od 2,581 milijuna osoba starih između 20 i 64 godine, u 2014. godini radilo je njih tek 1,528 milijuna, odnosno 59,2 posto. Radi se o podatku iz Ankete o radnoj snazi, koji koriste sve europske zemlje, a prema kojoj se zaposlenom ne smatra osoba koja kontinuirano radi na legalnom poslu, kao što se pojam “zaposlen” obično koristi u svakodnevnom govoru, već svaka osoba koja je u tjednu kad je provođena Anketa radila barem jedan sat, legalno ili na crno, i za to bila plaćena u novcu ili naturi. I po takvoj definiciji, Hrvatska ima jednu od najnižih stopa zaposlenosti u EU: nižu ima samo Grčka. Prosjek EU je 69 posto – stopa koju Hrvatska nije imala ni prije krize.

Razlozi neaktivnosti

Više od milijun ljudi te dobi ne radi. Njih 303 tisuće lani je tražilo posao, a 750 tisuća bilo je neaktivno – nije radilo niti je tražilo posao.

– Hrvatska, barem od raspada bivše države, ima tradicionalno veoma nisku stopu zaposlenosti, koju je dugotrajna recesija samo dodatno smanjila. Jednim dijelom to se može objasniti visokom nezaposlenošću, ali prije svega to je posljedica iznimno niske participacije stanovništva u radnoj dobi na tržištu rada, čemu je pak glavni razlog rano umirovljenje – kaže dr. Iva Tomić, stručnjakinja za tržište rada s Ekonomskog instituta Zagreb.

Neaktivnost je, prema podacima, u Hrvatskoj veći problem i od same nezaposlenosti. Veliki udio onih koji ne traže posao niti rade jednim se dijelom može objasniti kulturnim specifičnostima, dužim školovanjem, oslanjanjem na obitelj i dotacije iz inozemstva, no gotovo svaka druga neaktivna osoba u dobi od 20 do 64 godine (12 posto ukupnog stanovništva te dobi) je – umirovljena. Hrvatska je s takvom stopom na vrhu država EU. U konkretnim brojkama, radi se o više od 300.000 osoba od 20 do 64 godine – dobi mlađoj od propisane za starosnu mirovinu – koje su u penziji.

Ovako visokom udjelu prijevremeno umirovljenih pridonijelo je umirovljenje kao način privatizacijskog restrukturiranja te veliki broj mladih umirovljenika u braniteljskoj populaciji. Radi se o osobama čiji je povratak u zaposlenost teško očekivati.

– Umirovljenje, kao i obrazovanje, koje je na drugom mjestu razloga neaktivnosti , formalni su razlozi nesudjelovanja na tržištu rada. Ako tome pridodamo i one koji su neaktivni zbog bolesti ili invalidnosti, dolazimo do velikog udjela osoba za koje je teško očekivati da promjene status i postanu aktivne na tržištu rada. To pokazuje da je “rezerva” radne snage u Hrvatskoj prilično ograničena, iako to možda ne izgleda tako obzirom na visoku stopu nezaposlenosti – objašnjava dr. Tomić. Ona je lani s kolegom dr. Danijelom Nestićem analizirala potencijalni rezervoar radne snage u Hrvatskoj: kad se izuzmu svi trajno udaljeni s tržišta rada i ako se pretpostavi da bi se svi ostali – svi nezaposleni te svi oni koji nisu u penziji, sustavu obrazovanja niti nesposobni za rad zbog invalidnosti, već ne rade jer su obeshrabreni ili zbog obiteljskih razloga – odjednom zaposlili, Hrvatska bi uspjela ostvariti stopu od 79 posto zaposlenih u dobi od 20 do 64 godina. Kad bi se isti uvjeti primijenili na sve ostale države EU – Hrvatska bi imala najnižu stopu zaposlenosti!

Nepotrebne vještine

– Znamo li pri tom da među nezaposlenima ima jako puno ljudi s kvalifikacijama i vještinama koje poslodavcima ne trebaju, odnosno malo onakvih kakve poslodavci trebaju, te pridodamo tome neusklađenost sustava obrazovanja s potrebama poslodavaca, jasno je da je kvalificiranih radnika sve manje – kaže Nataša Novaković.

Stopa zaposlenosti će se, unatoč svemu tome, u narednim godinama povećavati, kaže mr. Crnković-Pozaić. Razlog je vrlo jednostavan: smanjivat će se ukupna populacija u dobi od 20 do 64 godine, te će udio onih zaposlenih rasti, čak i ako se ne otvori ni jedno novo radno mjesto. Naime, u narednim godinama u dobnu skupinu starijih od 65 godina ući će generacije rođene u prvoj polovici 50-ih godina prošlog stoljeća, kad se godišnje prosječno rađalo 90.700 djece. U dob stariju od 20 godina doći će pak generacije rođene nakon 1995. godine – u razdoblju od 1995. do 2005. godine prosječno se rađalo 45.600 godišnje. Upravo zbog tog razloga stopa zaposlenosti kao statistički pokazatelj do 2020. godine mogla bi doseći razinu od 62,9 posto – onu koju si je Hrvatska zacrtala kao cilj u strategiji Europa 2020. godine – istoj onoj u kojoj EU namjerava postići stopu od prosječnih 75 posto.

Zamjena radne snage

– Odlaskom baby-boomera u penziju javit će se veća potražnja zbog potrebe za zamjenom radne snage te će samo zbog toga doći do povećanja stope zaposlenosti. Od 2025. na dalje naše će tržište rada izgledati potpuno drugačije, sa značajnim manjkovima radne snage posebno u nekim profesijama poput zdravstvenih radnika, informatičara, savjetnika, analitičara, aktuara, nutricionista, farmaceuta itd. Mladih će biti malo, nezaposlenih s relevantnim znanjima isto tako, i problemi sa stopom zaposlenosti će biti vezani za strukturnu nezaposlenost ako ozbiljno ne uzmemo usklađivanje potreba rada i obrazovnog sustava – prognozira mr. Crnković-Pozaić.

S novim pravilima koja očekuju tržište rada, kaže Nataša Novaković iz HUP-a, što prije treba uskladiti i zakonska određenja. Navodi kako, primjerice, metalnoj industriji već sada nedostaje kvalificiranih radnika: mladi sve rjeđe upisuju strukovne škole, a stariji odlaze u mirovinu. Ističe primjer kompanije iz manjeg mjesta koja je hitno trebala tokara, a jedini koji je na tom području imao tražene kvalifikacije bio je u prijevremenoj mirovini. Zakon o mirovinskom osiguranju daje mogućnost umirovljenicima da rade do pola radnog vremena, a da ne gube pravo na mirovinu, ali samo ako su otišli u punu starosnu mirovinu – ne ako su u prijevremnoj.

– Pitanje je koga država ovakvim zakonskim određenjem štiti? Poslodavac treba tog radnika, a ne može ga zaposliti; radnik treba dodatni prihod, a ne smije raditi. Ako je svrha ovakve odredbe bila da se kazne oni koji su otišli u prijevremenu mirovinu, promašena je: takva se kazna postiže novčanim umanjenjem mirovine – kaže Novaković.

Smetnje bez svrhe

Niz je takvih zakonskih određenja koje su smetnja bez jasne svrhe. Nije to samo Zakon o radu, o kojem stalno govorimo. Hrvatski Zakon o radu, prema međunarodnim pokazateljima, spada među rigidnije zakone, pri čemu se rigidnost odnosi na relativno teško i skupo otpuštanje radnika, koje pak u konačnici dovodi i do težeg zapošljavanja jer se poslodavci ne odlučuju na novo zapošljavanje svjesni da, u slučaju pada potrebe, neće moći otkazati zaposleniku suradnju. Dugoročno, tvrde analitičari, liberalizacija otkazivanja radnicima dovodi do veće zapošljivosti i veće protočnosti radne snage.

– Hrvatska je proteklih godina djelomično liberalizirala Zakon o radu, iako je indeks zakonske zaštite zaposlenja, koji se odnosi na stalno zaposlene radnike, ostao isti. Ozbiljnu liberalizaciju Zakona o radu, očekujemo li da će povećati zaposlenost, mora pratiti i niz drugih mjera, prije svega zaštita radnika – ne radnog mjesta, već osobe, što se prije svega odnosi na bitno veću brigu za nezaposlene, od viših naknada do prekvalifikacija i treninga – kaže dr. Tomić.

Analize iz područja političke ekonomije pokazale su da, u protivnom, liberalizacija izaziva samo valove otpuštanja – osobito ako se događa u vrijeme gospodarskog pada ili stagnacije. Uspješne liberalizacije Zakona o radu provode se u doba prosperiteta – kad država može financirati naknade, a tržište apsorbirati otpuštene radnike.

Ni od mjera aktivne politike zapošljavanja, na koje su države EU potrošile milijune eura, a aktualna Vlada snažno ih je razvila i u Hrvatskoj (“Mrsićevo” stručno osposobljavanje mladih, subvencioniranje samozapošljavanja i zapošljavanja dugotrajno nezaposlenih, javni radovi) ne treba očekivati povećanje zaposlenosti. Niz analiza pokazao je da je učinak mjera minimalan, osobito dugoročno: nakon završetka mjere u radnom odnosu ostaju osobe koje bi i bez mjere pronašle posao. Analiza mjera provođenih 2009. i 2010. godine pokazala je da je u sklopu tada provođene mjere sufinanciranja zapošljavanja mladih osoba bez staža za svaku osobu koja je ostala zaposlena i nakon isteka mjere potrošeno između 125.000 i 203.000 kuna i to “prema najpovoljnijoj procjeni, pod pretpostavkom da se efekt mjere nije smanjivao s vremenom te da mjerom nisu obuhvaćeni ionako zapošljiviji kandidati”, izračunali su Teo Matković, Zdenko Babić i Annamaria Vuga sa Studijskog centra socijalnog rada. Za svaku zaposlenu osobu kroz mjeru sufinanciranja zapošljavanja dugotrajno nezaposlenih potrošeno je između 149.000 i 217.000 kuna, a kroz mjeru obrazovanja za tržište rada – 300.000 kuna po osobi. Mjere su, prema obuhvatu i financijskim sredstvima, skromnog učinka, zaključili su.

– Da bi se povećala stopa zaposlenosti, na strani potražnje za radom potrebno je stvoriti bolje poslovno okruženje, smanjiti porezno opterećenje rada, poticati investicije, olakšati otvaranje poduzeća i zapošljavanje, a na strani ponude poboljšati znanja i vještine radnika, omogućiti cjeloživotno učenjem i prekvalifikacije, olakšati usklađivanje poslovnog i obiteljskog života. Ali, prije svega, treba znati da postoji samo jedna mjera koja definitivno svugdje i uvijek podiže zaposlenost: gospodarski rast koji generira nova radna mjesta i stvara novu potražnju na tržištu rada – zaključuje dr. Tomić.