Negdje u bespućima Balkana, gdje je pravi nemir počeo tek nakon 1995.

Dio o Zorani sa uvodom njezine profesorice:

– Evo, djeco, sa podjelom današnjih zaduženja smo završili današnju slikarsku radionicu. Molim vas da pokupite sav pribor koji je ostao razbacan po klupama. I ima da mi do slijedećeg puta prenesete svu radost koju ovi sunčani proljetni dani odašilju. Šaljem pozdrave i pusice .

Svi su se digli te krenuli prema vratima, većinom iz razloga kako bi vani zapalili. U razredu je ostala sjediti samo Zorana. Nije čak ni primijetila da se razred ispraznio. A i da jest, baš ju zaboli za izostanak ljudi koje poznaje samo 2 tjedna i koji uporno žele čavrljati između predavanja.

Profesorica ju je upitno pogledala da je potakne na akciju. Nije joj se dalo. Nije imala volje dići se samo kako bi slušala laprdanja o tome što ih je potaklo da dođu na radionicu. I to još sve u kombinaciji sa spominjanjem ljudi koje nikada nije vidjela, ali eto, iz nekog razloga su značajni za razgovor. Činilo joj se da jedna slika na zidu ima puno zanimljiviju priču za ispričati. Ustvari, skidala ju je pogledom kao da želi otkriti tajni sloj ispod površine

Slika je pokazivali nagi portret mladića koji stoji ispred prozora u spavaćoj sobi te nadmeno promatra zanimljiv događaj koji se odvija izvana. Makar je znala da je to samo slika, promatrala ga je sa željom da se u jednom trenutku okrene prema njoj i počne škiljiti sa očima. Misleći na to, nenamjerno je napravila slova „V“ kažiprstom i srednjakom oko usta. Između njih je isplazila jezik, pritom ubrzano dišući. Ovo je bilo prvi put da je ostala sama u učionici te je imala priliku provesti par intimnih trenutaka sa svojim „dragim“. Kao da je ušla u neki poremećeni modus te je u vrlo kratko vrijeme prebacila nogu preko noge 6 puta, njegovala se otvorenim dlanom oko dojki te raspustila kosu neka joj padne slobodno dolje. Nije više mogla izdržati, digla se sa stolca kako bi došla u fizički kontakt sa slikom. Taman kad se naslonila na klupu i raširila međunožje prema njoj, gotovo neartikulirani krik ju je prestrašio kroz prozor:

Kak je slatki Chris Cries!

Sva erotika kojom je zračila ova situacija, splasnula je. Zorana je samo pogledala lijevo kroz prozor izrazom lica namrgođene drolje kojoj je ljubavni partner uskratio ljubav. Stišćući usnice kao kotao koji zadržava paru, promatrala je Maju i njezine kurvice kako se tope na sliku nekog nabildanog balavca koji se odlučio pohvaliti svojim torzom na Instagramu. Pokušala se sjetiti osjećaja koji ju je prožimao prije nego je bila grubo prekinuta u svojoj fantaziji. Ali, radilo se o samo jednom, neponovljivom trenutku. Kako više nije uviđala magiju situacije, bijesno se digla od stola te izašla van iz škole.

Kročila je dugim koracima prema centru, osjećajući se pomalo demotivirano zbog toga jer na radionici nije doživjela ono što je željela – to da je drugi motiviraju svojim iskustvom u kreativnom stvaralaštvu. Time bi sakupila vrijedna znanja. A kad tamo, nju su pohađale skupine elitnih derišta koje su na radionicu gledale samo kao na priliku da se kasnije mogu praviti važnima. I samo zato jer su nabubali gomilu pojmova iz teorije koje nikada neće primijeniti u praksi. Naravno, jer je za to potreban rad koji je naporniji od klizanja prstom po naslovnici Facebooka i gomilanja heštegova. Razjarile su je vlastite misli do te mjere da se obična šetnja prema gradu pretvorila u bijesno marširanje. Ono je izgledalo tako da je Zorana posve nakosila tijelo prema naprijed, produžila korak u brzo hodanje. Hodajući, putem je radila mahnite face kao da ju je zgrabila neka psihotična epizoda. Ubrzo se njezina strana pločnika raščistila jer se par šetača udaljilo na drugu stranu. Zorana nije bila bijesan kamion, ali je tako djelovala pojedinim šetačima.

Pokušala je opustiti misli promatrajući izloge knjižara pokušavajući naći neštošto bi je moglo zanimati. No, taj dan su na redu bili samo ljubavni romani sa ponavljanim zapletima koje bi i u polusnu mogla izrecitirati. Vidjevši jedan vrlo jeftin naslov „U potrazi za rupom u ormaru“, skrenula je desno u park jer joj je bilo dosta ljige za danas. Pritom je mrmljala u bradu:

Da mi je samo upoznati guzodavca koji je to napisao

Preko puta se nalazila klupica koja joj je često dolazila kao spas kada su joj drugi ljudi podigli tlak. Klupa kao da je prije toga imala stotinu drugih slučajeva poput njenog pa je svojim blagotvornim djelovanjem pružala poseban tretman za Zoranu.

Praznim pogledom je kružila lijevo pa desno nadajući da će naići na neki prizor koji bi mogla malo opservirati, tek toliko da iz ovog dana izvuče ono malo dobrote koje joj očajnički fali. Ali, čini se da je i previše tražila jer je prizor bila samo reminiscencija na baš svaki događaj koji joj se do tad odigrao pred očima

Čovjek izlazi iz pekarnice sa krafnom u lijevoj, na mobitelu tipka poruke u desnoj te zabunom zagrize mobitel

Djevojka hoda pločnikom po liniji za bicikliste – toliko predano zadubljena u gledanje videa na mobitelu. Smetlar na biciklu ju promaši za pola centimetra, izgubi kontrolu nad vozilom i zabije u grmlje. Povrh svega toga, djevojka mu psuje sve po spisku umjesto isprike.

Dvije djevojke stanu ispred spomenika kojeg vide vjerojatno deset puta u istom danu. I baš iz nekog razloga dobe potrebu da ispred njega opale Selfie. Namjeste pozu, stave aparat u selfie štap te ga takvim naglim trzajem rastegnu prema naprijed da udare neku staru bakicu u glavu.

Zorana se, promatrajući ovu burlesku, prisjetila jednog citata iz knjige koju je davno čitala:

Daj ljudima dobar mozak – mijenjat će svijet. Daj ljudima previše slobodnog vremena – okrenut će taj svijet protiv cijelog čovječanstva.

Ipak, u cijelom tom malom svijetu sastavljenom od smotanih i jednoličnih ljudi, par metara od nje ukazala se neka čudna prikaza. Bolje rečeno – drska prikaza. Drska zbog činjenice jer se usuđuje imati čvrsto držanje dok su drugi prolaznici hodali pogrbljeni. Imao je čistu, urednu frizuru za razliku od slušatelja narodnjaka koje stalno viđa po parkićima. Fina, ispeglana košulja i čiste traperice.

Zapravo, ne sjeća se da je ikada vidjelo neko tako čistog, sređenog frajera. I, što je za nju najvažnije, čini se da ju je zamijetio i ide u njezinom smjeru. Možda ipak do kraja ispuni u svojoj glavi onaj seksi filmić sa slikarske radionice.

Došao je do klupe i sjeo kao da je to napravio već tisuća puta. Pomalo stidljivo je prekrižila noge kada je vidjela kako napinje prsne mišiće dok udiše zrak. Bila je uvjerena da je čeka jedna od najljepših rečenica koje su ikada prostrujale zrakom kod sudbonosnih susreta. Obrazi su joj se zacrvenjeli kao jabučice. A tada…

Sad sam ti došel tam prek z šušminja, ovije Jarčević se opet našmajsal ke prasica da ga je Janžica moral 15 minut z vodu polijevati da male dojde k sebi. A lijepe sam povedal ovome biku Dunčeku nek ne nosi nohu iz svog vinograda. Smrdi ko da su 3 kumernjaka nutra crkla. A ke s tobu, kaj studjeraš inače?

Ostala je sjediti čvrsto na klupi. Jedino, zbog ovoga što je upravo čula, imala je osjećaj da su njezini snovi o „savršenom momku“ polako postajali neostvarivim. Nagnula se na naslon sa glavom prema gore, kao da je odlučila prihvatiti svoju žalosnu sudbinu i samo čekala da ju zemlja proguta. Čak je i potajno očekivala da se netko sažali nad njom i priupita da li treba pomoć.

No, očito je njezina razina svijesti bila nevidljiva za druge. Dok su drugi našli svoje mjesto pod suncem, čini se da je ona bila zarobljenik svoje sjene. Znala je da joj ovdje nije mjesto. I tako se umjesto da joj barem sine jedan dan, spremala kući na još jedan težak obračun sa susjedima i vlastitim mislima. Za to vrijeme, neka zagonetna osoba ju je promatrala iz auta? Da li je možda razmišljao kako da riješi njezin slučaj?

Slobodanka:

Na drugom kraju tog istog grada, kao da je vrijeme stalo. U stvari, stanovnici toga kvarta su uspijevali zadržavati iluziju prošlosti. Brinuli su da je svaka stvar koju svakodnevno koriste iz nekog davno minulog doba. Kao i svi, Slobodanka je nastojala to stanje održati netaknutim i sama se služeći starinama. I, po zadovoljstvu koje joj je to pružalo, bila je zaljubljena u takav način života.

Od ranog jutra kada se probudila, nastojala je koristiti razne spravice koje su joj došle pod ruku. Za doručak je posebnom hvataljkom razbijala ljuske jajeta na tavu te sadržaj stavljala na stari plinski štednjak. Nakon što bi pojela, sjela bi za radni stol te pisala na staroj pisaćoj mašini koja se ručno punila tintom. Ubrzo bi radni dio dana bio gotov te se mogla prebaciti na ležernije aktivnosti. Stavila bi rolu „Super 8“ filma u projektor i gledala neke stare snimke koje je njezin djed snimao dok je putovao svijetom. U danima kada bi joj nešto drugo bilo interesantnije, iz čiste zabave bi znala sastavljati vlastite radio aparate od starih, neiskorištenih dijelova te pokušavala dohvatiti čim udaljenije radio stanice. Jednom je čak uspjela uhvatit, mali, škripavi signal sa radio Maribora. Pada noć, i u posjet joj dolazi dečko Ljubiša te to označava početak njihove igre. Oboje se povlači na svoj kraj prostorije te uz svoj najbolji trud mora otplesati kombinaciju nekih starih zabavnih plesova. Nakon toga Slobodanka pusti neku ranu elektroniku iz šezdesetih na gramofonu te se njiše u melodiji zajedno s Ljubišom dok se ne skljokaju na rasklopivi kauč/krevet.

Jedne večeri, nakon što su se pošteno kresnuli, kao da su počeli preispitivati neke svoje postupke, tek toliko da se upuste u malo dublji razgovor. Dečko, Ljubiša, je probio led.

Što misliš, da li možda nešto propuštamo od života, igrajući se ovako zatvorenika u prošlosti?

Možda se samo klonimo nepotrebnih gluposti zbog kojih često ne vidimo ono lijepo u životu. Tako da se na ovakav način ograničavamo samo na ono nužno.

Ma da, ali mislim na neko osnovno praćenje trendova. Ipak se ne možemo cijelo vrijeme zavaravati da s ovom starom kramom možemo imati učinak kao sa novim stvarima. Samo da probamo. Vidio sam neke djevojke danas kako se slikaju sa selfie štapom, znaš samo kakve odlične stvari možemo smisliti s našom kreativnošću.

Slobodanka nije ništa rekla na ova prazna uvjeravanja, samo je spontano pogledala prema dolje. Stare stvari s kojima je odrastala su joj postali kao prijatelji te nije mogla donijeti odluku preko noći da sve to odnese na smetlište. Odlučila se malo suprotstaviti kako bi se zaštitila.

Ne znam zašto uopće počinjemo s ovim razgovorom. Sjećam se da si prvi put došavši u ovu kuću, bio tako oduševljen mojom kolekcijom Atari i Nintendo igrica da sam skoro zvala policiju da te odvoji od svega toga. Upamti ono što smo oboje rekli onog dana kad smo otkrili da imamo iste interese. Da nikada nećemo dati šansu nečemu novom samo zato jer je to odjednom Oni na ulici imaju svoje, mi svoje. Razlikujemo se u puno stvari, pa što? Samo zato jer znamo razlikovati svevremensko od prolaznog.

Ljubiša se nije dao, htio je svoju ideju istjerati do kraja. Potajno mu je bio pun kufer ovakvo glumljenje hipstera, ali je to htio prešutjeti da se ispadne nezgodna situacija. No, ipak nije popuštao po čvrstini stava.

Postavljaš samu sebe na neku nedodirljivu poziciju jer misliš da te to čuva od neželjenih situacija. Ali, samo se pokazuješ kukavicom prema van. Zapamti, jednog dana kada se probudiš i umjesto stvari sa dušom počneš viđati samo prašnjavu starudiju, nemoj mi dolaziti s pričom da sam bio u pravu. Moraš već jednom otkriti ta vrata koja vode u drukčije okruženje. Makar te nepoznati ljudi poveli za ruku.

U sebi je sporo umirala jer je znala da više nema podršku niti od vlastitog dečka, jedine preostale osobe na ovom svijetu koje ju nije napustila Dok je Ljubiša spavao, hodala je po stanu kao da želi svaku stvar priupitati da li joj je ugodno sve ove godine sa njom. Napravivši nekoliko krugova po stanu, zamišljeno je pogledala kroz prozor prema dućanu sa rabljenom robom. Obično, na njega je padala svjetlost ulične lampe, no, ovoga puta, činilo joj se kao da je bilo usmjereno prema udaljenom kvartu. Mozak joj je govorio „topli krevet“, no, srce je vikalo „avantura“.

Imati dva slična svijeta na tako malom prostoru se na trenutke čini nemogućim. No, kao da su ona postojala samo zato da se jednoga dana sudare.

A Zorana?

Dignuvši ruke od ljudi dok ne sredi neke probleme u životu, posvetila se slikanju u svom tavanskom stanu gdje je živjela sa roditeljima. Svakog dana se sa blagom depresijom dizala iz kreveta da otiđe u školu, dok bi najradije bila doma i gledala Njemački festival šlagera iz 1968. na laptopu. No, kada je sjela za svoj štafelaj te uzela temperu i kist u ruke, mogla je napokon vlastitu percepciju svijeta pretočiti u slikovni oblik.

U početku su joj bili zanimljivi mladići koje je vidjela kroz prozor kako prolaze do dućana kako bi kupili gablec. Obično su to bili šljakeri iz obližnje tvornice konfekcije te se po vanjskom izgledu nisu isticali. Zorana ih je kombinacijom svoje perverzije i likovne domišljatosti uspjela malo uljepšati. Svima je doma govorila kako joj je slikanje hobi kako bi ispunila neke životne manjkove kao što su nedostatak prijatelja i povučenost. Ali duboko ispod toga je čučala frustriranost zbog nedostatka nježnosti koju djevojke u njezinoj dobi dobivaju zamahom malog prsta. Ako ju već nije mogla imati, imala je dovoljno razvijenu maštu da je slikarski predoči. Čekajući prikladnog kandidata, razmišljala je u koju da ga ulogu stavi u slučaju da dođe jedan. Odluka nikada nije bila laka, tako da je dobro uprla mozak prije nego što je odlučila u što će ga pretvoriti. Napokon se pojavio i po izrazu na njenom licu se točno znala što smjera.

Čovjeka je već navikla viđati jer se u to vrijeme dana šetao po ulici. Bio je slika i prilika modernog gubitnika kojem je glava bila zaokupljena samo oko dvije stvari – jeftino piće i seks. Kako bi tu bezličnu figuru mogla malo začiniti? Prvo ga je morala zamisliti kao nekoga s kime bi ona izašla u večernji izlazak, na otmjenu večeru ili zanimljiv film u kino. S kistom mu je poravnala frizuru kako bi mu bila na jednom kupu umjesto onih odvratnih masnih rezanaca koji su padali s glave u svim smjerovima. Tada je od onu neukusnu plavu kutu prekrojila u odijelo kojeg se ne bi postidjela ni najfinija elita iz Hollywooda. Kao šlag na torti, nacrtala mu je u predjelu međunožja veliku izbočinu. Hihotala se takvom silinom da joj je majka znatiželjno provirila kroz vrata. Željela je vidjeti tu rijetku veselost kod svoje kćeri.

S danima koji su odmicali, uživala se u svoj rad do te mjere da je umjesto jedne velike slike odlučila napraviti seriju malih, tako da na kraju dobije strip na platnu. Njezini pokreti s kistom su ubrzo postali više od pukog nanošenja boje – simbolizirali su razrješenje svih onih nepravdi koje su joj se događale u prošlosti. Snagom promjenjive percepcije, oslikavala je prošlost kakvu je oduvijek željela. Maja iz njezine slikarske grupe postala je čistokrvna umjetnica koja je na radionicu dolazila sa novim skečevima dok su njezine prijateljice bile asistentice s kojima je vodila korisne razgovore o budućim projektima. Svi koji su joj se ikada zamjerili, postajali su uzorni ljudi koji su u školu dolazili sa bilježnicom za zapisivanje misli. Kada je htjela promijeniti način kako su se njezini susjedi i sugrađani ponašali prema njoj i njezinoj obitelji, morala je stati. Ponestalo joj je slobodnog prostora, došavši do donjeg desnog kuta.

Gledajući okolo po sobi ne bi li našla novo platno, osjetila je podrhtavanje ispod sebe. Ne pridajući tome toliku važnost, nastavila je potragu po sobi. Ali, lagano drhtanje je preraslo u brutalno treštanje zbog kojeg su pojedine slike došle u opasnost da se sruše. Pavši na noge, puzala je do zida sa slikama kako bi one najbolje spasila od oštećivanja. Samo, kako je spašavala prijašnje radove, zaboravila je skloniti svoje „strip platno“ koje je samo tresnulo na pod. U svojoj ogorčenosti i puna suza, počela je lupati dolje po podu kao da se želi ubiti propadanjem na donji kat.

Kada se napokon smirila, naćulila je uši kako bi čula zbog čega se stvorio takav razorni metež. Nije joj dugo trebalo – njezini umobolni susjedi su po stoti put puštali narodnjake u kombinaciji sa nacionalističkim koljačnicama – s ove i one strane granice. Dvije stvari koje ni po jednoj logici ne idu skupa, ali baš su njezini susjedi našli neku simbiozu u tome. Pokušavajući ignorirati taktove Thompsona, Sinana Sakića, Severine i Rodoljuba Vulovića, Zorana je samo hodala po sobi i gledala uništene plodove svojega rada. Svega onoga za što se mjesecima borila da joj postane neki izvor ugleda i ponosa u životu. Sada je od toga mogla samo napraviti jeftinu bižuteriju i lančiće. I sve zbog toga jer su joj susjedi odlučili u ključnom trenutku srati sa svojom glazbom.

Tog trenutka je napravila zakletvu da će ona jednoga dana napraviti upravo isto – srdačno i iskreno će se posrati, pa da sva govna otiđu u donji stan susjedima . Odlučila je da je došlo vrijeme da svima pokaže tko u ovom kraju vodi glavnu riječ – tako će oslikati zadnju sličicu na svom platnu.

Slobodanka je pak, doživjela ispunjenje svojih strahova. Gdjegod se okrenula, vidjela je da su ljudi objeručke prihvatili dolazak 21. stoljeća.

Jutro nakon razgovora sa Ljubišom, osjetila je kako mora ispuniti svoju dužnost i početi gledati na svijet bez predrasuda o tome da li netko prati modu, najnovije trendove ili je previše olako prihvatio činjenicu da svijet postoji kako bi se stalno mijenjao. I zato, u želji da se barem na jedan dan što bolje uskladi, posudila je od susjede nešto odjeće i krenula sa čvrstim držanjem prema centru – i prema glavnom razlogu zašto je svih ovih godina živjela kao mala princeza ispod staklenog zvona. Samo, postojale su neke sitnice koje će joj to putovanje malo odgoditi.

Čekajući na autobusnoj stanici, mirisi koji su upotpunili zrak u toj ulici, počeli su utjecati na njezine misli. Te fine, distinktivne note su je posve zaokupile. Gdje je prije osjetila takav miris i zašto joj toliko golica maštu? Dignuvši se sa klupe, krenula je za njim, pritom hodajući ulicom koje se užasno bojala, ali je sada bila jedini smjer kojem je morala krenuti da dođe do izvora.

Hodajući njom, odmah se sjetila glavnog razloga zašto je dugi niz godina bila izolirana iz društva – zbog ljudi koji se ne znaju granicu između dobrog ukusa i jeftinog kičeraja koji je bio prisutan na skoro svakoj kući po putu. Iskrivljeni krovovi sa izbočinama za koje se ne zna da li su dimnjaci ili neki loše oblikovani pimpeki. Fasada koju kao da su ožbukali zidari koji ujutro žderu čudne tabletice. I naposljetku, travnjaci toliko nagrđeni ukrasima da čovjek pomisli kako je zalutao na sajam kineske robe koju su spasili iz neke goruće tvornice. Slobodanka je nastojala hodati ravno bez da previše gleda lijevo i desno, ali nije mogla odoljeti znatiželji da vidi koliko mogu ljudi nisko pasti sa svojim izborima. Svakim korakom opravdala svoj da ostane hipster do groba. Ali ipak, bilo joj je iznimno krivo što mora svoj mentalni sklad uznemiravati gledanjem ovakvih grdosija te je znala – bit će joj još gore ako se ne povede za onim mirisom i otkrije zašto joj je se to toliko dojmilo.

Zbog prelijevanja iz jednog groznog stila u drugi, činilo se kao da je odredište udaljeno više desetaka kilometara, dok je u stvarnosti bilo samo 200 metara. Slobodanka je već mislila odustati jer kasnije po danu neće imati više snage za posjet centru grada – to bi i napravila da nije ugledala duha iz prošlosti. Duha u obliku igrališta pod hladnom krošnjom.

Udobrovoljila se dok je gledala ljuljačke i klackalice kako se njišu na laganom vjetru. Pogledavši lijevo, otkrila je i taj tajanstveni miris, ne mogavši vjerovati da je nešto riječ o nečemu toliko banalnom, a zapravo toliko dojmljivom – stara pekarnica gdje je kao klinka znala utažiti glad nakon napornog igranja. Sjela je na klupu i prepustila se sjećanjima. Zapravo, gledanju same sebe, kao da starija Slobodanka dadilja onu mlađu.

Sjetila se kako je otprilike na tom mjestu nekoliko godina nakon toga upoznala svoju sadašnju ljubav Ljubišu. I pomislila kako je i dan danas isti onaj zaigrani mladić koji po igralištu lovi svog mlađeg brata kako bi ga odveo doma. Uvijek toliko ispunjen ljubavlju prema svemu što živi. Ponašao se kao da bi najradije progutao sav otkriveni svemir kako bi ispunio svoju životnu zadaću. Naposljetku bi svu tu materiju podijelio sa njom da i ona osjeti što to znači biti usklađen sa beskrajem. Osmijeh sa lica joj je tada iščeznuo, shvativši da propušta biti sa najdivnijom osobom koja postoji. Samo zato jer ne prihvaća niti jedan drugi svijet osim onog svojeg. Ali opet, pomislivši na beskraj koji bi joj Ljubiša mogao pružiti samo jednim poljupcem i izletom u svoj omiljeni svijet, sjeti se da je današnje društvo ispunjen nedorečenim tvrdoglavcima koji su u stanju graditi ukrašene kutije koje poslije nazivaju kućama. I budu neizmjerno ponosni na njih. Umjesto u centar, otišla je kući – taj dan nije uspjela osvojiti grad, ali je zato grad osvojio njezinu mržnju.

U mislima, postavila je samu sebe na školjku u kupatilu i uprela svom snagom sve tjelesne mišiće kako bi kompletan sadržaj iscurio na one koji kopiraju krdo a nisu u stanju napraviti original samog sebe.

Naravno, pritom pazeći da promaši Ljubišu.

Kalvarije po Zorani, dan deseti:

U 16 sati poslijepodne, gomila automobila je trubila ispred njezine zgrade za vrijeme najveće gužve, ali kao da nitko nije za to mario – osim Zorane. Pola sata kasnije, nakon što je mir trajao ravno pola minute, u haustoru je susjeda mučki vikala na svojeg muža jer je u dućanu kupio jogurt umjesto kiselog vrhnja. Kako se nitko nije došao buniti van, nikoga nije zanimalo – osim Zorane. U 20 sati, kada je uspjela malo zaspati podno svog slikarskog štafelaja, eto opet parade. Grupica učenika koji su taman išli iz škole na praznike, iz svega glasa je pjevalo „Mala voli audi, mala voli BMW“. Svi koji su se u tom trenutku našli na ulici, otišli su svojim putem bez ikakvog prigovaranja. Nikoga se nije ticalo…

Osim one koja samo što si nije zabila oštri dio kista u oko.

Toliko joj se sralo od svega. Pitala se da li bi joj bilo lakše kada bi se zagrnula svim svojim platnima i tako ostala do daljnjega kao neka plašljiva mimoza koja trza na svaki dodir. Možda bi to i napravila da nije čula zvono na vratima kako nadglasava buku izvana.

Bezvoljnim teturanjem se dovukla do vrata. A kad tamo – osoba koja predstavlja sam vrhunac čudaštva koje susreće zadnjih par tjedana. Visok gospodin, u smokingu koji kao da su šivale najfinije modne kuće upotpunjen sa uglancanim cipelama u kojima je Zorana mogla vidjeti svoj odraz. Ali, iznad grla, četvrtaste naočale sa okvirom koji kao da je na prvi pogled imao svaku zamislivu boju u kombinaciji sa cilindrom koji je više ličio na zgradu sa zvonikom nego na pokrivalo za glavu.

Vidim Vam po faci da upadam u krivo vrijeme, ali mi treba samo minuta. Mogu li ući?

Zorana mu nije stigla ništa prigovoriti jer je već s obje noge bio u njezinom stanu, fiksirajući oči na stvari okolo razbacane – platna, knjige, ploče i stripove. Dok je to radio, lagano je kimao glavom i govorio sebi u bradu „Da, da, hm, ohm, heh, mm, ooo…… Nije ga htjela prekidati vidjevši kako je upao u neki svoj film, ponavljajući tu svoju mantru jednakim ritmom.

Da, to je baš kako sam i očekivao. Još jedan stan sa znakovima negacije onoga za što se već godinama borimo.

Pratila ga je po sobi dok joj je ogroman „WTF“ oblak rastao iznad glave. Čekala je da dobije više informacija kako bi ga mogla nešto pitati. On je samo koračao po sobi i izražavao nezadovoljstvo.

Sve te osobe koje misle da od svog života mogu napraviti bunker i tamo životariti zavaravajući se da ono vani ne postoji. C-c-c.

Odlučila je napokon prekinuti šutnju shvativši kako nema manira jer ga s ničim nije ponudila.

Gospodine, ajde sjednite tu na tabure dok vam ja ne donesen pivo. Htjela bih da se ipak malo udomaćite kad već imate nešto za reći.

Poželjela je da to nije rekla jer ne može stvarati predrasude o čovjeku za kojeg ne zna ni od kud je došao ni što točno želi. Blago mu se osmjehnula pri ulasku u kuhinju ali je i dalje imao kameno ozbiljnu facu . Počeo je otpetljavati svoju priču.

Već 3 mjeseca hodam po ovakvim i sličnim kvartovima da vidim jesu li se ljudi malo priučili pameti i ostavili prošlost iza sebe…. Ma ne, vidim da je sve puno izgubljenih slučajeva.

Već joj je bilo stvarno previše ovakvih površnih izjava bez cilja te je odlučila preuzeti glavnu riječ. Čovjek prvi put dolazi u njezin stan, a već se ponaša kao da ga hoće zaplijeniti.

Ako nešto prodajete, recite odmah tako da vas glatko odjebem i vratim se svojem jadnom životu. Ako ne prodajete, recite ukratko i marš van .

Pridošlica kao da je očekivala od svojih domaćina ovakvu aroganciju. Hladnim glasom bez natruhe emocija, počeo je izlagati.

Zapravo sam prilično iznenađen količinom bahatosti koju Ste upravo pokazali. Uživate u ovom sređenom tavanu koji ste natrpali kramom koja vam zaokupljuje vrijeme. Još vam ostaje dovoljno mjesta da možete piti kavu, čaj, izležavati se i gledati na laptopu neke besmislice za koje mi, „obični, nezanimljivi, puk“ nikad nismo čuli. Realnost koju mi izvana proživljavamo se uvelike kosi s ovime što želite postići u ovakvim prostorima. I ako nemate empatije za onom realnošću koju mi vani proživljavamo, pokažite malo elementarne pristojnosti.

Zorana kao da se cijeli život spremala na ovaj monolog, toliko mu je žustro uzvratila da je skoro uplašila samu sebe.

Je li? A da li vam činjenica što ste prihvatili zamišljeni protok vremena daje pravo da mi tu sipate svoje jeftine frustracije? Iskreno, što vas boli k…. za moje aktivnosti u ova 4 zida, jedinom mjestu gdje mi ovo govnarsko društvo pruža slobodu. Stvarno, mislite da je normalno da u današnje vrijeme ljudi obilaze svijet sa izgledom pogrbljene metle koje su našle nekog svog mesiju u mobitelima koje drže? Androidi koji drže androide u svojim rukama,uspravljaju se samo nakratko i vrijeđaju one koji im se usude obratiti, a ne pošalju SMS? E, pa dragi nedragi moj. Slobodno kroji svijet prema svojoj viziji, ali ova 4 zida su samo preko mene mrtve.

Gospodin X je osjećao duboko gađenje na uvrede koje su mu bile sipane u lice – na ovakva pišanja na presvetu instituciju koju je godinama gradio. I sada ju jedna seljanka koja se godinama skriva u ovakvoj prčvarnici pokopa u pola minute. Svakim udarcem srca u prsima rasla mu je želja da sve pošalje u materinu i do kraja stavi točku na „i“ ovakvim ezoteričnim društvima. Ali ipak, samo je izvadio neki papirić iz podstave kaputa i uručio ga Zorani:

U slučaju da jednog dana postanete svjesni vlastite ignorancije i smrada oko sebe, potražite nas na zapisanoj adresi.

„Dum“

Zorana je piljila u zapis na poleđini posjetnice koju je dobila. Zašto nikako nije mogla odgonetnuti što je zapisano malim slovima ispod sažetka organizacije?

GĆV (Galantne ćudljive vođe). Reprogramiramo mozak alternativcima i indie dripcima od 1977. godine.

Kvart? Grad? Država? Kontinent? Bilo koja adresa djelovanja? Koliko god se usredotočila na sitan zapis, nije ga mogla odgonetnuti.

Uzela je povećalo koje tata obično koristi kada gleda oglase na dnu Oglasnika za znatiželjna srdašca, ali i dalje nije mogla pravilno razaznati slova. Čak je posegla i za mikroskopom od pokojne bake koji joj je služio za urološka istraživanja u vrijeme pisanja diplomskog rada. Ali, i dalje – sama magla od riječi. Tada je zaključila– gospodin x ili Degenko Mamlazović, kako ga je nazvala iz „milja“, nije vrijedan da ga se ozbiljno shvati.

Već ju je prije boljela glava od depresije i još joj se pogoršalo zbog stresnog razgovora sa dotičnim. Uzela je 2 Zomiga iz mamine ljekarne i legla na kauč. Znala je da će joj drijemež brzo prekinuti susjed Stojan Slobodanović koji će sa svojom ženom Anđom (u uobičajeno vrijeme) puštati neke best of kompilacije Garde Pantera i Joška Tomićića.

Sporo, ali sigurno, prepuštala se snu. I napokon je u njemu ugledala neke, oku ugodne, prizore. Vidjela je kako dobiva nagradu od balkanskog odbora za lijepu umjetnost. Znala je kako će njezini motivi jednoga dana biti prepoznati te da će agonija koju je proživljavala biti opravdana – za bolje dobro. No, u ključnom momentu kada je stajala pred govornice i čekala ček sa priznanjem, u pozadini se pojavila poznata silueta. Po visini, sijedoj bradici i izgužvanom smokingu, to mora da je bio neki hipster koji je slučajno pogriješio vrata. Pogledavši ga malo bolje, oblik je poprimio identitet. Držeći jednu od svojih posjetnica prema njoj s drugog kraja prostorije, reinterpretirao je svoje riječi.

Postani svjesna svog velikog neznanja i smrada oko sebe

Nešto iznimno neugodno joj je pogodilo nosnice. Ignorirala je taj osjećaj misleći da se širi iz toaleta. Ali, ubrzo ju je počela hvatati teška mučnina. Primijetila je da iz dnevnog boravka dolazi težak vonj. Ubrzano je disala i skidala sve sa sebe kako bi došla do zraka, ali nije mogla više držati i ispovraćala se – i još jednom, pa i treći put. Mahnito je tražila uzrok iznenadnog zagađenja, ali je zbog vrtoglavce samo posrtala želeći se uspraviti. Kada je već mislila da će se onesvijestiti, zgrabila je smrdljivu posjetnicu sa stola i bacila u sudoper pun vode – otkrivši misteriju sitnog tiska.

Kakav je samo sram i neugodnost osjećala zbog naivnosti. Dopustila je da je zavara takav maher u svom poslu, a pred sobom je cijelo vrijeme imala vrlo očit trag. Popivši vode i stavivši kvačicu za veš na nos, primila se čitanja Mamlazovićevog koda:

Ako glavnom ulicom hodaš

I svoj neukusan stil vozaš

Zaputi se petog trećeg

Do vrta malo većeg

Kako se više brukao ne bi

Dođi da poradimo na tebi

I opet se našla u slijepoj ulici jer nije saznala nešto što joj koristi. Prvo je morala dokučiti zašto bi se itko tko dobije kodiranu posjetnicu uputio u traženje tog događaja. Jer, svatko sa malo soli u glavu može zaključiti da GĆV sa ljudima manipulira na nedokučiv način. Razmišljanje joj je otežavalo to da je smrad od posjetnice još uvijek bio prisutan. Kako je zbog kvačice na nosu morala disati na usta, po stanu je bauljala kao zbunjena riba na suhom.

Gledala je po stanu da li može naći neki letak ili brošuru koji ju može asocirati na nešto, bilo što. Samo da joj vijuge prorade, jer je uz sve to imala neki želučani virus i zatvor. Tako da, u glavi joj je bila pustoš a u utrobi cirkus.

Piljila je kroz prozor u plakat koji najavljuje goa trance party. Zapitala se zašto nema nikakvih obavijesti o datumu početka svirke i postavi izvođača. Htjela je ići zaraditi malo keša tako da na štandu oslikava lica posjetitelja. Momentalno si je zveknula hrkljuš po čelu čim se dosjetila.

Stvar je u tome da organizatori eventa imaju jedinstven način promocije. Kako se zna dogoditi da pol posjetitelja prenoći u policiji, svaka žurka je minimalno izložena da se pridošlice raspale u gudri bez murjaka za vratom. I tako kreće postupak fazu po fazu – odabire se jedna osoba koja ide do potencijalnih gostiju i dijeli posjetnice. Naravno, redoviti gosti su upoznati sa protokolom te ponekad i do tjedan dana odgonetavaju koordinate. Na kraju, oni koji su se dovoljno potrudili, pojave se na zadanom mjestu u pravo vrijeme.

Uopće nema sumnje da je GĆV išao na sličan trik.

Nije znala kako da se pripremi, ali je morala dobro paziti na svoje susjede kako bi otkrila gdje će se kretati. Uz tablete protiv želučanih bolova, sok od breskve i notes, sjela je osluškivala je pored prozora. Prvi put u životu da im koristi od brbljavih tračera.

Slobodankina sloboda ili kavez od vlastite nemoći?

Ožujak se polako budio i počelo se nazirati proljeće. Samo, Slobodanka je i dalje živjela u nekoj svojoj zimi. Ledena srca (prekinula je s Ljubišom zbog nejednakih interesa), ukočenog mozga (umjesto da napokon kroči u taj daleki centar, ona se i dalje sramežljivo držala svoja 4 zida) i nepostojećeg teka (Živjela je doslovno na čipsu i slanim štapićima. A dućan joj je udaljen svega 10 metara).

Pokušala je raditi origami od starih novina koje su ležale okolo u polu – raspadnutom stanju. Ipak, nije bilo Ljubiše da ih oslika pa je brzo odustala. U prošlosti je jako često gledala kroz prozor kako bi promatrala umjetnike amatere kako prolaze. Ali, zatvaranjem lokalne galerije, njezina četvrt je postala leglo mediokriteta. Mjesto gdje ljudi programiranim pokretima, marširaju prema obližnjem špeceraju. Samo je naslonila glavu na prozorsku dasku, kao očajan pas kojemu se vlasnik nikada neće vratiti.

Ti pusti prizori su joj postali toliko dosadni da joj se glava rušila od umora, imajući kratke faze buđenja i spavanja. Kako je prizor padao kroz prozor, neki čudni ljudi su preplavili ulicu. Kao da netko želi rekreirati davni festival u Woodstocku sa ženama koje se nonšalantno šeću u toplesu a muškarci u laganim hlačicama. Da je mogla birati, dala bi se zamrznuti u jednoj od onih komora i tako provela smrt do nekog drugog vremena. Pod uvjetom da joj obavezno ostave mozak u ovakvom stanju blaženstva.

Jedino, ubrzo je shvatila kako je njezin slatki san zapravo java koja joj se obistinila pred očima.

Prvi put nakon dana i dana tegobnog samovanja, zakoračila je u svoje dvorište. A tamo umjesto robotizirane horde glupave čeljadi, vidjela je ljude koji kao da su izašli iz njezinih polja snova i odlučili je spasiti od truleži. Svi se drže za ruke, a ne kao roditelji koji vuku djecu poput vreća. Smiješe se od srca, za razliku od standardnih kretena koji jedva da naprave trzaj usnama. Sličnim koracima, marširali su prema centru. Vidjelo se po sjaju u njihovim očima da svi kolektivno pristupaju nekom važnom pohodu. I to su radili sa takvom odanošću, kao da idu na put koji će otkriti sve istine u svijetu i naći rješenje za mir.

A u stvari, većina ih je išla da se udavi u svim mogućim drogama i preparatima, čini se nakon duge apstinencije. Slobodanka je napokon postala to, odbacila je svako moguće ograničenje i obukla najljepšu opravu s kojom je kao djevojčica išla na priredbe.

Bilo je to petog trećeg i svi su se uputili do vrta malo većeg.

Zorana i Slobodanka – susret na posljednjoj fronti.

Gomila ljudi je promolila glave kroz svoje prozore kako bi vidjela povorku kako maršira cestom. Neki su bili konsternirani do te mjere da su ih stali demonstrirati, misleći da su neki anarhisti. Zviždalo se, klelo, prijetilo, čak je jedna bakica bacila tutu sa balkona, ali je promašila metu. Nitko u ovom dosadnom gradu nije imao razumijevanja za one koji se usude usprotiviti. Zorana je već ovo odavno predvidjela.

Proučavajući kartu, zaključila je kako rijetki prosvjednici prolaze baš rutom ispred njezine zgrade. To bi značilo da je GĆV ovo naredio u svojoj poruci. Ako glavnom ulicom hodaš i svoj neukusan stil vozaš, pritom misleći u istom trenutku na ljude koji marširaju ulicom i sramote se ispred svih koji ih gledaju. A u isto vrijeme je mislio i na ove rave partijanere koji su taj stih shvatili kao provokativan poziv na šlagirano skakutanje uz težak bas. I naposljetku onaj sablastan stih – Kako se više brukao ne bi, dođi da poradimo na tebi, koji je tu prikriven kao „mamac“ za nezaboravan provod. Nitko ne može znate kako mu se zapravo radi o glavi.

Spremala se za van užurbano. U isto vrijeme kako je sakupljala stvari sa stolova i kreveta, tako joj je sve to padalo na pod. Nije bila nervozna, nego je samo u nedostatku hrane i sna bila vrlo podložna malaksalosti. A kaos u želucu nikako da se povuče. Nakon mnogo podizanja i saginjanja, uzela je sve što joj treba, uključujući i poveću količinu breskvinog soka pomiješanog sa ricinusovim uljem. Probava nikako da joj pokaže znakove napretka

Mislila je kako će se gužva raščistiti čim se pridruži grupi ljudi, ali oni su i dalje nastavili nahrupljivati otraga i prema centru. Svatko od prisutnih je bio u svom filmu i pjevao svoju pjesmu. Užasan metež koji su radili preklapanjem zvukova, ipak je bio nadglasan od strane građana koji su protestirali.

Slobodanka je vjerojatno bila jedina koja bila pogođena zaraznim pjevanjem, samo je slijedila gomilu. Nije imala blage veze o tome kamo ide, ali joj je zato srce bilo puno kada je nakon pune 3 godine kročila u centar. Da se mogla čuti rapsodija lijepih misli u njezinoj glavi, nadglasala bi sve zvukove koji su trenutno postojali.

U jednom trenutku, počela je hodati uz Zoranu. Nisu ništa međusobno razmijenile, ali se po prijateljskom kimanju glave vidjelo da u sebi vide zanimljivog suputnika za nastavak marša. A i s razlogom, obje su bile izgubljene među svom ovom ruljom. Za obje djevojke glavni razlog je bio očuvanje ovo malo normale koje se zadržalo u gradu kojeg dijele. I ta neka podsvjesna spoznaja je u jednom trenutku izbila na površinu, pa su gotovo u isti trenutak pružile ruku jedna prema drugoj.

Zorana

Slobodanka

Nastavile su pričati, pokušavajući biti glasnije od halabuke koju su radili partijaneri . I toliko se prepustile ugodnom čavrljanju da uopće nisu primijetile kako su već odavno sa ostalima napustile centar. Svi prisutni su se počeli čudno pogledavati, upitavši se kamo dalje. I onda shvatili da nisu ni pokušali otkriti slijedeće tragove na posjetnici. Nije bilo niti bitno, sasvim slučajno su se našli u gradskom vrtu i gospodin x je izašao pred njih da odradi svoj govor. Gomila je počela uzbuđeno pljeskati, misleći da je to organizator derneka. No, Zorana je znala kako bi ova poljana uskoro mogla postati ratište. Svi prisutni su u njega gledali kao dijete koje će svaki dar dobiti nagradu.

Mislim da ne bi bilo pošteno od mene da vam ne pripremim barem dio onog po što ste došli, ili ono po što ste mislili da će se pojaviti.

Iza njega, DJ Deblović se primio svoje miksete i pustio kombinaciju basa i bubnjeva u harmoniji takta 10/4. Tako da, kada su ritmički udarali s glavama prema dolje, izgledalo je kao da im cijela kičma hoće iskočiti iz leđa. Dok su se tamo bacakali kao kokoši na steroidima, gospodin x se zadovoljno smiješio u bradu:

Baš kao što ste si zamislili, zar ne?

Čekajući pravi trenutak da se naivci uljuljaju glazbom u osjećaj sigurnosti, počeo je kopati po džepovima. Nije čak ni morao biti suptilan, svi drugi su već nakon minutu „upali u frekvenciju“, opijeni bolesnim ritmom.

Spreman kao poskok na ugriz, punom je snagom opalio štapićem po mikseti, odašiljući taktove pjesme Luda kuća od zloglasne skupine Učiteljice. E, nećete stoko!, zaurlao je gospodin x, dok su plesači skoro svi do zadnjeg pali na pod. Pjesma ih je kao kuga umalo ubila.

Godinama na ovim prostorima plešete kao drumski razbojnici, pritom serući i povraćajući po svemu što vam se prepriječi na putu. Mislim da je došlo vrijeme da vam mi, koji uvijek prvi nastradamo od tih vaših sletova i plesnjaka, uzvratimo.

Petorica pristaša GĆV –a su poskočila iza drveta i stala bacati na desetke fidget spinnera (svaki težak dvije kile) na plesače koji su se razbježali u šumu. Slobodanka je bila opijena plesom i ritmovima i uopće joj nije sinulo kako se pjesma već odavno promijenila. U namjeri da je spasi od dugotrajne traume, Zorana ju je primila za ramena i povukla za ostalima.

GĆV – ovci su pojurili za njima prije nego se razbježe, ali su se prekasno sjetili jer su se već posakrivali iza drveća . Gospodin x je već imao u rezervi CD sa nečime što nitko živ ne bi mogao preživjeti – tridesetominutnu snimku gdje se preklapa pjevanje Nade Topčagić i Lidije Bačić. Gospodinu X –u su se usne punile poremećenim klokotom smijeha.

Kada smo bili na turneji u Osijeku, pustili smo ovaj miks šupcima poput vas. Pogrebno poduzeće je moralo po pokojnike dolaziti sa smetlarskim kamionima. Nadam se da ste vi maze dali posljednju pusu mamekima i tatekima.

No, čim je zamahnuo štapićem prema DJ –u. „Vođa“ partijanera, zvali su ga Hory, stupio je ispred svih i zaurlao:

It is time to Burn!

Oluja ljudi. Oluja ljudi je krenula silovito iz šume da zada završni udaraca dušmanima. Za gospodina X –a ovo je bilo toliko iznad svake granice predvidljivosti da se odostraga popiknuo iza miksete i zdrobio je. Lovci vođe su u treptaj oka postali lovina.

Ono što se u tom trenutku počelo događati, nije zabilježeno ni u jednoj povijesnoj knjizi. Članovi GĆV –a su trčeći pokušali spasiti što više opreme koju su gubili po putu. Već su od početka bili osuđeni na poraz – opremom i ljudstvom nadjačani. Plesači partijaneri su iz šume uzeli oštre predmeta poput grančica i štapova te pojurili za neprijateljem.

GĆV –ovci su urlali od straha, misleći da je prijetnja zapravo već nego što je. Svima bi se tako činilo, jer kao da se u partijanerima probudio ratnički instinkt. Petorica protiv stotinu, lovina je nijema dok lovci izvikuju svoje ratniče zvukove a capella u ritmu techno trance muzike . Harmonija zvukova se protezala kroz cijelu grupu, dok su sa nogama udarali po tlu kao po perkusiji a kroz usta ispuštali zvukove klicanja i zvečanja. Cijela skupina je radila složno kao najprecizniji švicarski sat te svakim slijedećim trzajem svojih glasnica više utjerivala strah u kosti svojoj lovini.

Cijela scena je izgledala kao da je ogroman kompjuter za skladanje glazbe podivljao i krenuo u osvetu prema ljudskom rodu.

Zorana i Slobodanka baš i nisu znale naricati takvo pijevno kao ostatak grupe tako da su svoje mjesto našle na ramenima dva frajera iz grupe. Dok su partijaneri proizvodili glazbu, njih dvije su bile ko neka vrsta vođe orkestra.

Približavali su se gradu kao krdo konja koji galopiraju prema startno – ciljnoj ravnini. Ljudi koji su nedavno prosvjedovali protiv njih sa svojih balkona, vraćali su se u uobičajenu rutinu. Ali čim su pogledali prema daljini koja je išla sve do početka glavne ulice, morali su se još malo strpjeti. Radnici na cesti su se sklanjali u trgovine, cvjećarke su morale micati tegle s nogostupa, dok su ugostitelji tjerali mušterije da pobjegnu na sigurno. Napokon su stigli u sam centar, glasno poput zbora i opasno kao bikovi na ulicama Pamplone.

Nažalost po partijanere i srećom po GĆV–ovce, nabasali su na praznu pozornicu koja još nije bila maknuta od koncerta večer prije. Stigli su na samu granicu gdje jedna strana mora prevagnuti a druga biti poražena. U prvom trenutku se činilo kao da je GĆV – uspio:

Sad mi je dosta vas poremećenih klipana! Ne samo da ste se usudili dići ruku na nas nego i ugrožavate sigurnost ovih nevinih ljudi. Deblović, pusti traku preko rezervnog playera.

Tada su kroz zvučnike zapjevale Lidija i Nada. Čak su se obični građani, počeli povlačiti u lokale, jer što je previše, previše je. Počeli su odstupljivati natrag kad su čuli kako im kaotična melodija ronda po ušima. Neki su čak i pali u nesvijest. Slobodanka je zaplakala.

Zašto me u svakom izlasku neki majmun mora podsjećati kako je svijet odvratan?

Zorana je tugaljivo gledala Slobodanku, i samo osjećajući njezinu bol, makar ju poznaje samo sat vremena. Sa svakom suzom mogla se povezati s njenim riječima. Prisjećala se svih onih ponižavanja u školi od Maje i ostalih gadura koje su je svaki odmor silovale sa sličnom glazbom. Ležala je na tlu uz kafić, osjećajući kako joj glazba izjeda mentalnu snagu. Tada je u džepu opipala nešto poznato. Nešto što joj je pomoglo prije a moglo bi i sada.

Posjetnica od GĆV -a – smrdljiva i odvratna kao i onog prvog trenutka kada je Zorana zbog nje počela povraćati. Uprela se na noge s nesavladivim naporom, stavši pored svih i okrećući poleđinu posjetnice prema pozornici:

Naznačili ste da na ovom smrdljivom komadu kartona kako želite da postanemo svjesni smrada oko sebe. Primjećujem ga kad god pogledam u Vas i Vaše ljigave ulizice. Pa evo, probajte nas sada dokrajčiti!

Gospodin x isprva je bio osupnut jer nije znao o čemu mala govori. Tako da je Zorana čak 5 minuta stajala sa posjetnicom nasred trga, čekajući da počne ispuštati svoje „mirisne“ pare. Preznojavajući se i klecavih koljena, čekala je strpljivo dok ju je medley pjesama Viski i Rodio se sin šibao u lice. Naposlijetku, gospodin x se strovalio na koljena, povraćajući neko vrijeme, ostatak pristaša se ili razbježao ili onesvijestio. Glazba se također zaustavila.

Vojska partijanera i građana života je dobila rat.

Zorana je skoro zaboravila na nesnosnu bol u želucu, ali sad to nije bilo bitno kada je sva prijetnja prošla. Išla do svakog partijanera i lagano ih potapšala. Kada su shvatili kakvo dobro djelo je napravila, jedan od njih ju je zgrabio za struk i stavio na leđa, Slobodanku također. Urlajući od sreće, svi su krenuli na marš gradom. Obični građani koji su ovo sve gledali sa svojih balkona nisu znali kako da reagiraju, jer je premalo vremena prošlo da zauzmu stranu. No, jedan djedica je spontano pustio svoje vrećice na pod i počeo pljeskati. I dok su hodali glavnom ulicom, svi su ih počeli dočekivati kao heroje.

Slobodanka je u samo par minuta prešla put od neizlječivog očaja od beskrajnog zanosa. Pomislila je , kamo god da ju sad vode, trudit će se da s ovim legendama ostane zauvijek.

I tako se zabava nastavila po cijelom gradu daleko u noć, zabavljalo se puna dva dana, jer kada god je netko htio prestati, obični građani su svojom energijom dali poticaj da se ide još dalje. Sada kada GĆV –a više nije bilo, ljudi su mogli živjeti bez prevelike kontrole uma.

Par tjedana kasnije, život se počeo vraćati u normalu. Sve više ljudi je počelo ići u park bez mobitela, više ih se vozilo na biciklima, a parovi su u parkove odlazili s nekim dobrim romanom pod rukama.

Slobodanka i Zorana su u međuvremenu postale nerazdvojne i svaki trenutak su se trudile provesti skupa, bilo da se radilo o gledanju neke stare Eurovizije na You tube –u ili sviranju starih šansona na gitari.

Jednoga dana, skupa su došle k roditeljima od Zorane na ručak. Njezini su Slobodanku naprosto obožavali, vidjevši napokon u njoj osobu koja bi mogla biti dobar uzor za Zoranu.

Slobodanka, pričekaj me tu u hodniku, moram nešto obaviti što sam trebala već odavno

Nasmijala se jer je točno znala o čemu se radi. U tom trenutku se pojavi majka od Zorane i odmah ju počasti sa zagrljajem.

Jao, draga moja, izgledaš kao da su te najljepše princeze oblačile. A gdje je Zorana, mislila sam da će doći sa tobom?

Slobodanka je odgovorila sigurno jer je znala da su sada sve brige službeno završile.

Na zahodu je

Kraj.