Ante, ovdje Ante’ - bio je poziv iz rujna prošle godine nakon kojeg je Ante Miše postao član stožera reprezentacije. Do tog trenutka niti u peti mu nije bilo da ga je imenjak izabrao za svog asistenta. Nekoliko mjeseci prije toga znali su se onako, površno kroz nogomet.

No, taj prelazak na višu dimenziju njihova odnosa dogodio se godinu dana ranije tijekom priprema u Medulinu gdje je Čačić bio sa Slaven Belupom dok je Miše doveo igrače Viteza.

- Svaku večer smo sjeli za stol. Bili su tu Tomo Ivković i Igor Pamić. I malo po malo, kroz ‘male noćne razgovore’ smo se upoznali. Preporučio sam mu jednog centarfora i tu smo zapravo prvi put razmijenili brojeve.

Poziv koji je Anti Miši okrenuo karijeru zatekao ga je u jednom od splitskih šoping centra gdje je bio sa suprugom.

- Nešto ranije tog dana mi je prijatelj javio da u SN-u piše kako bih mogao biti u stožeru. Pričao sam to ženi koja mi je rekla: ‘Pa super. Bar te se spominje’. I taman uzmem Sportske da pročitam kada mi zazvoni mobitel. Neki dan sam pročitao izjavu kako je Livaković bio šokiran kada je čuo svoje ime na popisu. E, upravo tako sam se osjećao kada mi je izbornik ponudio priliku.

Dvojbi u njegovu slučaju nije bilo niti sekunde. Mjesto Čačićeva asistenta smatra iskorakom u karijeri i nešto čemu je stremio otkako se počeo baviti trenerskim poslom. U svakom slučaju, stepenica više u karijeri Ante Miše. Doduše, u Splitu je bilo i onih koji su mu zamjerili na izboru. Baš nas zanima kako bi oni reagirali kada bi im netko ponudio mjesto u stožeru jedne od najpotentnijih europskih reprezentacija.

- Bilo je određenih pritisaka, ali ne znam što se moralo dogoditi da ne pristanem. Svakom dajem pravo na mišljenje i cijenim ga, ali dajte onda i meni to isto pravo. Svojom karijerom upravljam na način na koji mislim da je najbolji. Reprezentacija je uvijek bila cilj kojem sam težio i to je nešto što se ne odbija. Kao igrač, Ante Miše je uvijek bio tu negdje. Na koncu je ostao na nekoliko nastupa za Hrvatsku i bez velikog natjecanja. Zato odlazak na Euro smatra i nekom svojom osobnom zadovoljštinom.

- Često analiziram karijeru i hvatam se za dva detalja. U Jugoslaviji se igračka godina računala od 1. kolovoza. Kako sam rođen 14. lipnja, generacija ‘čileanaca’ mi je pobjegla za mjesec i pol. Sigurno bih bio u društvu Šukera, Bobana i Prosinečkog. Drugi detalj je ta 1994. kada sam kao najbolji igrač Hajduka otišao u Vitesse, a ‘bili’ se odmah potom plasirali u Ligu prvaka. To su ti milimetri koji su mogli bitno utjecati na igračku priču, ali valjda je tako moralo biti. Sigurno sam kao igrač vrijedio više od tih par nastupa za reprezentaciju.

Princip po kojem radi stožer reprezentacije ne razlikuje se previše od onog klupskog. Čačićeva je prva i zadnja, a Šimunić i Miše tu su da provode te zamisli u djela. To ne znači da nemaju pravo na stav i mišljenje. Upravo suprotno. Da su svi skupa ‘kliknuli’ svjedoči i popis igrača.

- Svi smo gledali utakmice i pratili igrače. Razgovarali smo i razmjenjivali dojmove. Odluka je bila na izborniku, ali na kraju se pokazalo da se imena poklapaju 99,9 posto. U redu, možda jedan igrač više ili manje, ali to nije toliko bitno. Recimo, Vlašić i Pašalić bili bi jako blizu da ih ozljede nisu spriječile. Ili Mijo Caktaš koji je odmah tu negdje. Ali, načelno je ovo najbolje što Hrvatska ima. Uostalom, u javnosti nije bilo polemika, što govori da smo odabrali prave.

Hrvatska će na Euro kao spoj mladosti i iskustva. Treninzi pokazuju da nema iskakanja. Nema ‘visibaba’, protesta i tužnih lica. Na treningu se ide maksimalno, a Miše tumači da stariji odišu ozbiljnošću dok oni mladi samo slijede njihov primjer.

- Uvjeti su idealni. Od travnjaka do smještaja i hrane. Ozljeda nema, a ozračje je pozitivno. I kada bih tražio alibi, ne bih ga mogao naći. Izgleda da smo pogodili sa Sv. Martinom i ovo je prvi put da se pripremamo u Hrvatskoj nakon čuvene 1998. Nekako mi sve miriše na reprizu - otelo se našem sugovorniku