SVATKO IMA PRAVO NAVIJATI ZA ZVEZDU, ALI… Da je ovo pravna država, Petko bi zbog četničkih pjesama već bio u zatvoru

Autor: Marin Vlahović

Postoje dijelovi Republike Hrvatske u kojima Hrvati nisu dobrodošli i gdje prevladavaju etnički srpska, pa i velikosrpska obilježja. U nekim selima istočne Slavonije i Baranje, lokalna slavlja, krštenja i svadbe nerijetko se pretvaraju u otvorena veličanja četništva i velikosrpstva. Takve manifestacije potpuno negiraju Ustav i demokratski poredak Republike Hrvatske. Nažalost, hrvatska policija i ne upozorava, a kamoli da uhićuje pojedine Srbe koji velikosrpski fašizam predstavljaju kao nekakvu svoju kulturnu vrijednost. Nema špija ni dežurnih novinara lijevih portala na četničkim dernecima. Ne obilaze ni krčme u kojima su izvješene srpske zastave, orlovi i slike četničkih vojvoda. Možemo, dakle, zaključiti kako liberalna Hrvatska apsolutno tolerira takozvano folklorno četništvo, dok će se za folklorno ustaštvo, po svemu sudeći, uskoro ići i na pravu robiju. U pozadini dizanja nacionalnih tenzija krije se problem potpuno nefunkcionalne države koja se pretvara u pravi apsurdistan.

Ovakvu državu više nitko ne poštuje i zato svi misle da se mogu ponašati kako žele. Posljednjih nekoliko mjeseci kao da se vraćamo u 1989. godinu, kada su počeli prvi ozbiljni međunacionalni incidenti. Srpska propaganda tada je širila razne priče, među ostalima i totalnu izmišljotinu da Hrvati po zagrebačkim tramvajima napadaju JNA oficire. Među pedesetak napadnutih u tramvajima možda je jedan i bio oficir JNA. Za velikosrpsku propagandu koja i danas radi punom parom i po istim parametrima, jedan je sasvim dovoljan.

Dizanjem stalne halabuke oko pojedinačnih slučajeva koji su se dogodili u različitim okolnostima i kontekstima, velikosrpski propagandisti tjeraju Hrvate na povlačenje i sram. Takvo povlačenje i opravdavanje traje obično sve do onog trenutka kada padnu maske i nakon što većini Hrvata postane jasno koje su krajnje namjere provokatora i njihovih nalogodavaca iz Beograda. Strateški gledano, vojno-redarstvene operacije Bljesak i Oluja raspršile su san o srpskoj paradržavi na teritoriju Hrvatske. Tužno je da preostali dio srpske manjine u Hrvatskoj, umjesto integracije u punom smislu, pristaje na getoizaciju, dakle nekakvo stiskanje u izdvojene prostorne džepove i zajednice koje, uz zasebnu kulturu, imaju i negativne ili negirajuće stavove prema samom postojanju države u kojoj žive. Naravno,

svatko ima pravo navijati za Crvenu zvezdu, ali ako uz to navijanje ide i zazivanje krajine četnička obilježja te slike Draže Mihailovića, onda bi se takvim oblikom izražavanja nacionalnog identiteta i posebnosti trebali pozabaviti policija i DORH. Selektivnim objavljivanjem činjenica o žrtvama fizičkih napada na Srbe i njihovu imovinu ne čini se nikakva usluga srpskoj manjini, niti se stvaraju preduvjeti za međunacionalno razumijevanje i toleranciju. Ako se s najviših pozicija u državi Hrvatima redovito poručuje da ustaštvo nije legalno i prihvatljivo, onda se isto mora primijeniti i na Srbe, koji četništvo smatraju svojim legitimnim političkim identitetom. Milorad Pupovac nikada nije srpskoj manjini prenio tu poruku.

Dapače, on se svake godine pojavljuje u Srbu, gdje se obilježava zloglasni ustanak koji je bio krvavi pir u kojem je na prostoru Hrvatske i Bosne strijeljano i zaklano tisuće Hrvata i Muslimana. Iako je riječ o žrtvi, predstaviti vlasnika kafića pored Knina samo kao Srbina, nije ništa drugo nego perfidna manipulacija nad cjelovitom istinom. Nitko ne opravdava nasilje, ali ako je istina da se iz njegova lokala u večernjim satima ore četničke pjesme, tada se radi o čistoj provokaciji. Na takve provokacije morale bi odgovoriti nadležne službe, a ne grupe zgubidana i siledžija kojima je dobrodošla svaka izlika da nekog prebiju. U svom dosadašnjem postojanju, Republika Hrvatska se pokazala kao pravno, socijalno i moralno neuspio projekt, što stvara sve veće frustracije kod velikog broja građana. Dio tih ljudi svakako ima i vrlo

ekstremne političke stavove koji im služe kao argumenti osobnih razočaranja i subjektivnog doživljaja ove države. Treba priznati, ima primjera u kojima se takvo razočaranje i frustracija manifestira i kroz mržnju prema Srbima. Prečesto se broje krvna zrnca i susjedi se opet znaju dijeliti po nacionalnosti.

Tu iracionalnu mržnju na svojoj koži najviše osjete Srbi koji nikada nisu zagovarali velikosrpstvo niti provocirali ili vrijeđali Hrvate. Vlasnik kafića iz Uzdolja pored Knina, Boris Petko, nije takav Srbin. On ne živi okružen Hrvatima, nego Srbima. Navodno glorificira četništvo kroz pjesmu, što se valjda smatra glazbenim ukusom. No, ako je Thompson desničar i ustaša, onda je Boris Petko srpski fašist i četnik i tada bi naslov na portalima i u novinama trebao glasiti: Napadnut kafić u kojem se svaku večer pušta četnička glazba. Istina ne opravdava nasilje. Ona ga samo objašnjava. Bez državnih i moralnih autoriteta na vlasti, bit će sve više ovakvih incidenata. Da je ovo pravna država, Petko bi zbog puštanja četničkih pjesama i držanja slika četničkih vojvoda platio masnu novčanu kaznu ili

čak završio u zatvoru. Ovako, on je postao žrtva, što je možda i najveći krimen budala koje sumu demolirale kafić. Nitko ne radi toliko protiv Hrvatske i na mlin četništvu kao kreteni koji su si umislili da su ustaše.