Čuvašská republika je jednou z republík Ruskej federácie. Žije v nej takmer 1,5-milióna obyvateľov. Zhruba tretina z nich sa nachádza v hlavnom meste republiky - Čeboksary, ktoré leží zhruba 700 kilometrov od Moskvy.

Práve v Čeboksary sa na istý čas usadil aj Slovák Juraj. Po roku a pol sa však rozhodol odísť a dnes žije v Nemecku.

Po troch rokoch života mimo Ruska sme sa s ním porozprávali o tom, čím ho vysnívaná krajina sklamala a prečo sa rozhodol odísť. Vysvetlil nám aj to, čím sa tamojší život líši od života v Nemecku.

V rozhovore sa dozviete, ako dokáže cestovanie meniť pohľad na svet.

Prečo ste sa rozhodli odísť práve do Ruska?

Hlavný dôvod bol ten, že som mal priateľku, ktorá bola v Rusku a nemala chuť sťahovať sa odtiaľ. Povedal som si, že sa tam za ňou presťahujem.

Rusko ma vždy lákalo. Keď som chodil na výšku, často som tam cestoval na prázdniny. Väčšinu mojich rovesníkov v tom čase lákalo Work and Travel v USA, mňa skôr východné slovanské krajiny - Rusko, Ukrajina. Našiel som si tam kamarátov. Tým pádom bola moja túžba po dlhodobejšej skúsenosti s Ruskom stále väčšia.

Samozrejme, je rozdiel ísť tam na pár týždňov s európskymi peniazmi a ísť tam na dlhšie. To znamená žiť tam a pociťovať na vlastnej koži „výdobytky“ Ruska vo všetkých ohľadoch.

Takže Rusko pre vás bolo svojím spôsobom sklamaním?

Pred mojím dlhodobým pobytom v Rusku som si myslel, že horšie ako na Slovensku to nemôže byť.

Patril som medzi ľudí, ktorí sú skeptickí voči Únii a Rusko vnímali ako super „vysnívanú“, ideálnu krajinu pre život. Počas tohto pobytu sa môj pohľad zásadne zmenil.

Odvtedy nedám na Úniu dopustiť, takmer na 100 percent jej verím a podporujem ju. Takéto preliečenie v Rusku by asi potrebovalo veľa takzvaných „Rusofilov“ zo Slovenska.

Čo vás v Rusku prekvapilo?

Ruské diaľkové vlaky chodia presne načas. Nikdy sa mi nestalo, že by môj vlak čo i len minútu meškal, hoci už mal za sebou 2-tisíc kilometrov cesty.

Rusko je veľká krajina, ale ľudia to nepociťujú. Ani ja som to nepociťoval, keď som tam dlhodobo žil. Väčšina ľudí je tak chudobných, že život prežijú vo svojej rodnej dedine a obrazne povedané nevedia, čo je o dve dediny ďalej.

Zažil som napríklad raz aj to, že som išiel na bicykli a zablúdil som. Stretol som pastiera, ktorý pásol kravy a pýtal som sa ho na cestu. Doslova nevedel, čo je za ďalšou zákrutou, lebo tam nikdy nebol. To je ale asi už extrém.

Vo všeobecnosti miestni málo cestujú. Keď som už žil so svojou frajerkou a neskôr manželkou v Čeboksaroch, tiež som nikam necestoval. Dôvodom je aj to, že tá krajina je veľká a nie je tam čo vidieť. Môžeš cestovať trebárs tisíc kilometrov akýmkoľvek smerom a stále je tam to isté. Preto to asi ani veľmi nemá význam.

Je niečo, na čo ste si nedokázali zvyknúť?

Často som sa stretával s tým, že ľudia boli neseriózni. Nedodržali, na čom sme sa dohodli. Aj v prípadoch, že vám to povedia priamo do očí a podajú si s vami ruku – či už ide o čas stretnutia, dohodnutý objem práce alebo plat. Všetko je nakoniec vo väčšine prípadov úplne inak oproti pôvodnej dohode.

Nedokázal som si zvyknúť na to, že ľudia, ktorí mi mali slúžiť - úradníci, lekári, poštoví pracovníci, čašníci, predavačky a podobne – sa podľa toho nesprávali.

Filozofia vzťahu predajca-zákazník je taká, že v momente, keď predajca dostane od zákazníka peniaze, stráca o človeka záujem.

Príbehy našincov žijúcich v zahraniční nájdete v špeciálnej sekcii Slováci vo svete.

Ako sa na vás pozerali domáci – cítili ste sa byť rovnocenný?

Ako človek, priateľ či rodinný príslušník, áno.

Keď som ale žiadal o povolenie na pobyt, hádzali ma do jedného vreca s migrantmi z bývalých zväzových republík (napr. Tadžikistan), ktorí do Ruska migrujú za rôznymi „podradnými“ pracovnými pozíciami.

Každému bolo jedno, či som inžinier z Európy, či mám v Rusku ženu a rodinu.

Museli ste niečo zmeniť, vzdať sa niečoho, čo je bežné na Slovensku a čo domáci považovali za bizarné?

Mám veľmi rád hory a turistiku. Čuvašskú republiku, v ktorej som žil, tvorí rovina až pahorkatina, ale nič na turistiku. So ženou sme sa snažili chodiť na výlety, ale iba systémom „za nosom“, kam nás nohy dovedú.

Keď sme prišli do ďalšej dediny, miestni chlapi sa nás pýtali odkiaľ sme a odkiaľ ideme. Keď sme im povedali, čudovali sa a pýtali sa, prečo sme nešli autobusom. Nevedeli ani za svet pochopiť, že sme sa proste prechádzali.

Taktiež je zaujímavé, že do lesa sa v Rusku skoro vôbec nechodí. Maximálne tak na hríby. Považujú ho za nebezpečný. Keď sme boli so ženou ako vedúci na detskom tábore, deti mali prísne zakázané ísť do lesa, lebo tam na nich vraj číhalo nebezpečenstvo.

Zaujímavé ale je, že sa mohli hocikedy kúpať v jazere. Pre Slováka je to podľa mňa divné - u nás je to práve naopak: les nie je problém, ale kúpanie je nebezpečné a robí sa vždy s dozorom, aby sa niekto neutopil.

Čo by ste preniesli z Ruska na Slovensko?

V Rusku sa pije veľmi veľa čaju. Pijú ho prakticky stále. Tento zvyk som si obľúbil a odniesol som si ho odtiaľ. Hlavne po jedle nepijem kolu, ani kávu, ale čaj.

Rusi ho pijú trochu inak: dajú si doň veľa cukru a zajedajú ho kopou sladkostí.

Služby, úrady a nemocnice by som na pár týždňov preniesol na Slovensko, aby všetci ľudia, ktorí nadávajú na Úniu a chvália a velebia Rusko, konečne vytriezveli.

Aký majú Rusi prístup k životu?

Rusi sú veľkí patrioti a veria vo svoju krajinu. Za najlepšiu na svete ju považujú aj tí, ktorí sa nikdy nepohli zo svojej dediny. Na Slovensku zase platí opačný extrém - ľudia absolútne neveria vo svoju krajinu, považujú sa za bezvýznamných.

Na Rusoch sa mi tiež páči, že sa vedia spojiť - ľudia sa vedia zomknúť a zjednotiť pre nejakú vec.

Ak ste potrebovali niečo vybaviť na úradoch, stretávali ste sa s rovnakou byrokraciou ako na Slovensku?

Ak si chcete vedieť ako fungujú úrady v Rusku, predstavte si najhorší úrad, najnepríjemnejšieho a najlenivejšieho úradníka na Slovensku a vynásobte to desiatimi.

Nech si čokoľvek zistíte dopredu, vždy, keď tam prídete, dozviete sa, že ste si to zistili zle. Správajú sa k vám, akoby ste za to boli vinní. Úradníci sú drzí a miestni sa im podlizujú - akoby sa ospravedlňovali za svoje „chyby“ a týmto utvrdzujú úradníkov v správnosti ich správania.

Ako sa v Rusku správali šéfovia, aký mali prístup k zamestnancom?

Šéf v mojej firme bol milý. Vždy, keď prišiel ráno do roboty, si s každým pracovníkom podal ruku na znak toho, že sme jeden tím a pracujeme spoločne na nejakom projekte.

Celkovo je prístup šéfa k svojim podriadeným taký, že sa cítia byť „poddaní“. Kreativita sa veľmi necení. Povedal by som, že celé Rusko funguje na systéme nadriadených a podriadených - nadriadený rozkazuje, podriadený sa trasie. Ale nadriadený má tiež šéfa, pre ktorého je podriadený, a tiež sa ho bojí.

Takto to podľa mňa funguje od radového robotníka až po prezidenta.

Žijete v zahraničí a tiež by ste sa radi podelili o svoje zážitky a skúsenosti? Napíšte nám na adresu monika.radosovska@ringier.sk.

Je niečo typicky slovenské, čo vám chýbalo v cudzine?

Chýbali mi Vianoce. Jeden rok som ich strávil v Rusku a oslávili sme ich v súkromí. Kým my oslavujeme 25. december, oni majú bežný pracovný deň a Vianoce oslavujú 7. januára, ale len naoko. V skutočnosti žiadne Vianoce nemajú.

Najväčším sviatkom je pre nich Nový rok. Oslavujú ich tak, že ľudia spolu chodia na žúrku. Veľa ľudí vtedy aj pracuje, podobe ako u nás na Silvestra. A Nový rok (tak volajú Silvester) je pre nich dôvodom si vypiť, dobre si zajesť, ale žiadny hlbší význam to nemá.

Prvé dva januárové týždne je v Rusku vždy voľno. Keď prídu ich „Vianoce“ toho 7. januára, všetci sú už prepití a nikomu sa už nechce oslavovať. Kresťanský význam Vianoc tam vôbec nepoznajú.

Momentálne žijete v Nemecku. V čom vám život v Nemecku vyhovuje viac, prípadne menej, než život v Rusku?

Nemecko mi vyhovuje v tom, že na čom sa ľudia dohodnú, to obyčajne platí. Nemusím stále bojovať na úradoch, verejní zamestnanci berú svoju prácu tak, že mi slúžia a nie sú nepríjemní.

Nestretávam sa tu skoro nikdy s bežnou ruskou vetou: „To sa nedá.“

Cítim tu väčšiu slobodu.

Bez problémov som si našiel robotu v mojej profesii, v ktorej odborne rastiem, čo nebolo možné v Rusku, ani na Slovensku.

Taktiež tu mám zatiaľ najlepšie podmienky v mojom doterajšom profesijnom živote, moja firma mi pomohla s mnohými vecami vrátane bývania. Celkovo cítim, že ma Nemecko chce. Je to protiklad toho, čo som cítil v Rusku.

Nemecko sa mi nepáči v tom, že každý je zavretý vo svojom dome pred telkou, alebo vo svojom aute a nikto sa s nikým nebaví. Keď idem s dcérou na ihrisko, tak sme tam vždy sami.

Ľudia sa tu síce na teba usmejú a povedia „dobré ráno“, možno to aj myslia úprimne, ale nič viac. O žiadny hlbší vzťah alebo zblíženie tu asi nikto nemá záujem.

Priateľov mám oveľa viac v Rusku ako v Nemecku. Tých pár, ktorých tu mám, aj tak nie sú Nemci, ale Slováci, Rusi, Ukrajinci a jeden Ind.

Zmenil pobyt v inej krajine váš pohľad na Slovensko?

Keď som sa vrátil z Ruska, Slovensko som vnímal ako super krajinu, kde všetko funguje.

Keď teraz prichádzam z Nemecka na dovolenku na Slovensko, vidím, že infraštruktúra je rozbitá, nefunguje, úradníci sú drzí a leniví, ľudia dostávajú za svoju prácu haliere, každý sa tvári, že je so všetkým spokojný. Ľudia sa sťažujú maximálne pri pive, a to nepomôže, aby sa veci zmenili.

Všeobecne: mám rád Slovensko, je to moja rodná krajina, milujem slovenskú prírodu, ale niečo by sa na Slovensku muselo radikálne zmeniť k lepšiemu, aby som sa tam sám od seba vrátil.

Nemecko mi zmenilo pohľad na Slovensko v tom, že vidím, ako môže krajina fungovať, keď každý robí svoju robotu tak, ako má. Keď sa človek bežne nestretáva s korupciou a klientelizmom, keď človek nemusí mať dve roboty aby uživil rodinu. Keď za svoju prácu dostane normálne, dobre zaplatené, a nemusí celý život špekulovať, koho by „odžubal“.

K tomu náklady na život sú v Nemecku porovnateľné so Slovenskom. Preto sa mi stále núka otázka: kde sa tie peniaze na Slovensku strácajú?