Лодигін: "Ворошиловград" буде сонячним "істерном"

Підпис до фото, Ярослав Лодигін каже, що вирішив екранізувати роман ще на перших десяти його сторінках

Через більш як п'ять років після своєї появи на світ роман українського письменника Сергія Жадана "Ворошиловград", дія якого розгортається на Донбасі, нарешті може отримати екранізацію.

У 2014 році на щорічному конкурсі "Книга року ВВС" цей роман був визнаний "Книгою десятиліття".

Кілька тижнів тому радіоведучий Ярослав Лодигін оголосив про підготовку до зйомок фільму за мотивами цього роману. Зйомки мають початися цього літа.

Це історія Германа - "експерта-політтехнолога" з Харкова, який повертається в рідне містечко на Донбасі, щоб відстояти заправку брата у місцевих "бізнесменів". За словами Ярослава Лодигіна, це - історія про те, як домовлятися.

Про те, чим важлива ця історія особисто для нього - і для всієї країни, Ярослав розповів в інтерв'ю ВВС Україна.

А ще - про мови Донбасу, жанр "істерн", складнощі зйомок "ледь не біля фронту" і про зовсім відмінну від літературної кінцівку.

ВВС Україна: Чому ви вирішили саме зараз знімати цей фільм?

Ярослав Лодигін: Ми давно вже розвиваємо проект, і я трошки переживав, що ми ніяк не можемо запуститися.

А зараз я зрозумів, що ми дуже вчасно це робимо, оскільки історія сама про Донбас, і як би за часом і хронологією передує всі подіям нинішнім. І якби цей фільм вийшов у 2012 році, або навіть в 2013, це була б зовсім інша історія з зовсім іншим змістом. А зараз, як нам здається, це буде дуже вчасно і дуже важливо.

Тільки зараз ми розуміємо, що ця історія стосується всіх найгостріших і важливих українських тем. Тут і мовне питання, яке нам треба вирішувати навіть у нашій творчій групі, і воно гаряче. І питання свого захисту, і питання рейдерства, і питання того, що взагалі таке Донбас, і питання українського менталітету.

У цій історії є цей загальний українець - головний герой, який домовляється з усіма. Адже проблеми виникають, коли ми не можемо домовитися.

Ця історія саме про те, як домовитися, і про те, як важливо домовитися. А нам якраз зараз, у цьому році, і в найближчі роки, потрібно буде домовлятися. Тому що, по-моєму, уже всі переконалися, що далі так тривати не може.

Фільм, серіал - і знову фільм

ВВС Україна: Коли ти особисто вирішив зняти фільм? Ти говорив, що прочитав книгу в 2010 році. Ти тоді відразу ж вирішив її екранізувати?

Ярослав Лодигін: Відразу ж, так. Десь та десятій сторінці, коли головний герой закінчує той же факультет у тому ж університеті, що й я, коли він проїжджає повз мій будинок по Московському проспекту. Ось десь в цей момент.

А потім, звісно, цей роман написаний дуже кінематографічно. Він сам як такий літературний сценарій виглядає.

ВВС Україна: Але в ньому все-таки досить складна структура: багато флешбеків, багато психологічних переживань героя. Це складно буде передати на екрані.

Ярослав Лодигін: До цього моменту ми написали з Сергієм вже п'ять "драфтів" сценарію, які нам не підійшли і які оголили всі ці проблеми для нас.

Тому що коли ти починаєш, наприклад, шматувати цю історію, концентруючись виключно на дії - на те, що цікавить камеру найбільше - тоді ця історія перетворюється в таку дрібногосподарську суперечку. І ось тут потрібно знайти баланс.

Ми в якийсь момент навіть думали, що це проблема не стільки самої історії, скільки форми кіно, яка має дуже обмежений екранний час - півтори-дві години. І ми подумали: може, це не кіно повинно бути, а серіал?

І якраз тоді наш ко-продюсер Міклош зі Швейцарії зустрівся з Девідом Фінчером і запитав його: як ви вибираєте, дивлячись на матеріал, це кіно чи це серіал? І він відповів, що це все дуже просто: кіно - заради кінцівки, а серіал - заради характеризації - заради такого спільного життя з героями, яких ти полюбив.

І тоді ми намагалися з Сергієм придумати серіал. Але зробили це і зрозуміли, що вже замилили очі.

ВВС Україна: І зрештою ви повернулися до ідеї знімати фільм, а не серіал.

Ярослав Лодигін: Тоді ми покликали Наталю Ворожбит (Наталія Ворожбит - сценарист і драматург. - Ред.). І ось якраз зараз вона вирішує цю проблему: як правильно скомпонувати все те, за що ми любимо роман, і саму його фабулу.

Минулого року ми поїхали з Наталею в Старобільськ. І на останньому відрізку шляху - Харків-Старобільськ - ми побачили посеред цієї жахливої, розбитої дороги, і цих полів групу людей, які стояли на узбіччі у помаранчевих жилетках дорожніх робітників.

І поки ми наближалися до них, ми думали: як дивно взагалі, що вони почали ремонт дороги з її середини! І коли ми під'їхали ближче, виявилося, що це такі похмурі хлопці, які насуплено дивилися на нас, ніби ми порушили якийсь закон, вторглися на їхню територію. І вони стояли на узбіччі, а в руках у них були коси.

Автор фото, UNIAN Підпис до фото, Сергій Жадан - автор роману "Ворошиловград" - буде і серед авторів його екранізації

І ось якщо взяти цю історію і просто ось так її відрізати - то зовсім містичне відчуття буде.

Але, у той же час, якщо ми знаємо, що це сталося в Україні, то розуміємо, що, напевно, є якесь важкодоступне пояснення, якась послідовність бюрократичного ідіотизму, яке привела цих бідних людей посеред сонячного дня на дорогу з косами, а не тим, що їм потрібно, щоб покласти асфальт - звичайно ж вони будуть похмурі!

Ми навіть в сценарій думаємо вставити цю сцену, показати цих хлопців.

Ритми Донбасу

ВВС Україна: Ця поїздка в Старобільськ, схоже, принесла тобі багато натхнення?

Ярослав Лодигін: Звичайно, вона надихнула. По-перше, вона відкрила очі на це місце. Я собі його не так уявляв. У мене навіть від тексту було відчуття зовсім іншого місця.

Старобільськ - хоч він в тексті і не названий як Старобільськ, але передбачається, що це такого плану містечко на Донбасі - він мені уявлявся зовсім іншим. ‎

Але коли ти приїжджаєш туди, виявляється, що це таке дуже пасторальне, українське, сільськогосподарське містечко, з велосипедами, з квітами, з річкою і парком.

Коли ми востаннє туди їздили, він вже був наповнений військовими, вже не здавався таким мирним, але в той же час все одно залишав у собі це тепло.

І це абсолютно змінило моє відчуття і бачення фільму. Він повинен бути дуже світлий, прямо наповнений сонцем.

ВВС Україна: Що ще тебе надихає, коли ти пишеш сценарій, думаєш про майбутній фільм?

Ярослав Лодигін: Ми з Кирилом Карабицем (Кирило Карабиць - музикант, диригент Борнмутського симфонічного оркестру. - Ред.) говорили про музику. Кирило зараз, напевно, один з найбільших дослідників Прокоф'єва (Сергій Прокоф'єв - радянський композитор. - Ред.).

Прокоф'єв - це те, що має знову стати частиною української культури. Кирило знайшов його щоденникові записи, де він сам себе ідентифікував як українець.

І ми з Кирилом говорили про те, що Прокоф'єв зробив про Донбас в музичному плані.

І ми дуже хочемо поекспериментувати з Прокоф'євим, тому що у нього в музиці є цей ритм: Донбас або Дике Поле. Це територія, на якій є цей постійний рух, і оскільки це найчастіше рух степовий, монотонний, то тут сама земля задає цей ритм, цей музичний темп.

Наприклад, "Скіфська сюїта" та інші його роботи, з яких ми спробуємо створити таке музичне полотно для фільму і доповнити його ще сучасною українською незалежною музикою і, не знаю, можливо, джазом, як це є в книзі.

Сміх і трагедія

ВВС Україна: Який кіножанр ти вибрав для екранізації "Ворошиловграда"? Ти згадував про такий собі жанр "істерн"?

Ярослав Лодигін: Ну я думав, що "істерн" - це я придумав таке слово, але ні. Виявляється, що про істерн навіть у "Вікіпедії" написано.

Істерн був терміном європейських кінокритиків другої половини ХХ століття, щоб описати всі вестерни, які йшли з соцблоку.‎

Існувало два види істернів. Перші - це були фільми з країн соцтабору, які переказували сюжети американських вестернів про завоювання Дикого Заходу - тільки з боку індіанців, як би діалогічно, навиворіт.

А другий вид - це вже більш серйозний кінематограф, більш серйозний жанр про часи після закінчення Першої світової війни в середній Азії. Ось як радянський "Біле сонце пустелі".

ВВС Україна: Але чому ти вибрав саме цей жанр?

Автор фото, Yaroslav Lodygin Підпис до фото, Ярослав Лодигіг (зліва), Наталя Ворожбит (по центру) і Сергій Жадан (справа) на руїнах тієї самої заправки у Старобільску, що стала прототипом книжкової

Ярослав Лодигін: Цей жанр дозволяє багато жартувати. Нам би хотілося мати таку можливість. Нам не хочеться, щоб це був черговий фільм зі Східної Європи - похмурий, чорний, де всі вмирають, де всюди повії.

У нас теж будуть повії, і теж будуть люди вмирати, але не в дусі ось цих всіх фільмів, від яких залишається відчуття, що всьому настане... (гаплик. - Ред.). У нас таких багато фільмів, ми спеціалізуємося на такому кінематографі.

ВВС Україна: Ми загалом на такій культурі спеціалізуємося.

Ярослав Лодигін: Так. Некрофільська у нас якась культура трохи. У нас щось відбувається, тільки коли хтось помирає. Це, звичайно, щось загальнолюдське, але у нас прямо культ похоронів такий є.

ВВС Україна: У книжці теж є похорони.

Ярослав Лодигін: Так, у нас теж є похорони, на яких божевільні речі відбуваються.

Але ця історія взагалі всього стосується - і релігії, і футболу - всіх важливих речей, які відбуваються в нашому суспільстві.

ВВС Україна: Як щодо кастингів і акторів? Когось вже вибрали у головні ролі?

Ярослав Лодигін: У нас поки що тільки один актор затверджений на роль. Це Олексій Горбунов на роль пастора.

Це такий очевидний вибір для нас став, тому що пастор цей - пресвітер, священик - він єдиний персонаж у всій цій історії, який усіх цих людей, які ворогують між собою, розмовляють різними мовами, тримає як єдину спільноту в цій історії. Це людина, яка з будь-яким може знайти спільну мову і про щось домовитися. Це по суті провідник і вирішувач конфліктів.

А Горбунов це теж така людина - він же однаковий захват викликає і в хіпстера, і у вахтера. Люди на нього однаково реагують, і реагують так, як би мені хотілося, щоб реагували на пастора.

А ось увесь інший каст - якщо говорити про головних персонажів, про Германа і про Ольгу - це наші два основних завдання. І це дуже складно.

"Fake it until you make it"

ВВС Україна: А ти сам би хотів зіграти Германа?

Ярослав Лодигін: Це, на жаль, неможливо. Це якась крайня міра. Я бачу в ньому себе, і це дуже потрібне мені відчуття, якщо ми збираємося це поставити.

Але моя роль в цьому проекті така, щоб не з'явився в ньому ніхто, хто здатний був би його зіпсувати.

Мені здається, багато хто міг би побачити в Германі себе. Особливо серед цих людей, які переїхали з маленьких містечок в надії на краще життя, і не завжди його знайшли. Це тільки зараз у нас все почало змінюватися.

Чому зараз ця історія актуальнішою і важливішою, і дедалі об'ємнішою стає? Тому що тільки після початку війни люди у нас почали переставати імітувати.

Ми жили в суспільстві імітації довгий час. У нас все було імітацією.

З одного боку, так, як-то кажуть, "fake it until you make it". Але скільки ж можна вже?

Це тільки зараз люди починають змінюватися - як Герман в цій історії. У нас ціле покоління людей займалося цим - ми імітували діяльність: журналістику, політику, спорт, футбол. У нас були співаки, які імітували музику, продюсери, які нічого не виробляли. Ми жили в такому суспільстві імітації.

Зараз же це змінюється, і Герман - один з таких людей, які в силу обставин змушені це робити.

Про мови

ВВС Україна: Якою мовою ти збираєшся знімати цей фільм? І - ти згадував - що у вас за дискусія з цього приводу?

Ярослав Лодигін: Це дуже гаряче питання в нашій творчій групі. І я навіть не сумніваюся, що це буде гаряче питання, коли цей фільм вийде.

Тому що у нас це взагалі гаряче питання в країні, яке, на жаль, поки не знайшло свого вирішення. Ми, знову-таки, ще не домовилися з цього приводу.

І можливо саме ця поїздка на Донбас для широкого глядача допоможе побачити суспільство, в якому це питання вирішене було давним-давно.

Ось на Донбасі ми маємо село, яке було заселене в XIX столітті і яке говорить українською мовою, і в наші дні абсолютно на проукраїнських позиціях знаходиться. За 500 метрів від цього села буде стояти село, яке заселили на початку ХХ століття, і воно абсолютно російськомовне, і стоїть на абсолютно протилежних позиціях.

Але при цьому вони всі в одну лікарню їздять лікуватися. І якщо нічого не загострюється, вони собі спокійно живуть, домовляються, переходять на мови одне з одним, змішують мови, придумують нові мови.

‎І ми хочемо, щоб у фільмі це було саме так, як воно є у Східній Україні.

Російська та українська мова, які зараз протиставляють - вони обидві народилися тут, в Україні. Чому ж ми повинні віддавати комусь пріоритет на виняткові авторські права на російську мову? Ми можемо просто якось по-іншому її назвати - якщо бентежить людей слово "російська".

Ось навіть у нас у творчій групі. Сидить Сергій за столом - говорить російською мовою, я говорю російською і українською мовами, Наталя говорить українською мовою. Сидить Міклош, швейцарець угорського походження, який з Сергієм розмовляє німецькою мовою, а зі мною - англійською. І ми всі обговорюємо, яким буде цей фільм про Донбас.

Чому він повинен бути якоюсь однією мовою?

"... Донбас - як кукурудзяне поле влітку"

ВВС Україна: Ти сказав цікаву думку, згадуючи Фінчера: що фільми знімаються заради кінцівки, а серіали - заради характеризації. У підсумку ви зупинилися на тому, щоб зняти кіно. Так заради якої кінцівки ви вирішили зняти фільм?

Ярослав Лодигін: Фінал - відкритий. Тому що, як мені здається, фінал цієї історії ще не настав.

Сам фільм сьогодні - це такий приквел до того, що відбувається зараз. Він - це пояснення, чому так склалося і чому могло так не скластися. І в тому числі - де вирішення.

І ми не знаємо в кінці цієї історії, чи відстояв Герман заправку свого брата. Але дещо він вже знайшов, щось важливіше. І знайшов, бо зміг домовитися з усіма. І це найважливіше відчуття, яке я хотів би передати.

Відчуття, перш за все, оптимізму - бо ми не закінчуємо цю історію воєнними кадрами, якими вона, по суті, могла б закінчитися спокійно.

Ми розуміємо, що після воєнних кадрів там ще буде своя розв'язка і свій фінал.

І він такий, як Донбас, як кукурудзяне поле влітку - він заповнений сонцем, він красивий, і в ньому не терикони головне, не ця розрита людьми земля, а ось те, що з неї росте. І ось це відчуття хотілося б, щоб залишилося у людей.