Evo još jedan friški primjer: popis stvari koje zagrebački predškolci trebaju ponijeti na svoju petodnevnu avanturu u Gradu mladih. Mi, roditelji, dobili smo upute za pakiranje na jednom papiru. Tablica počinje jednostavno: u lijevoj koloni naziv predmeta, u desnoj količina koju treba spakirati. Ovo će biti lako!

Zapeli smo dok je kufer bio još prazan. U lijevoj koloni se odjednom počinje pojavljivati više predmeta odjednom. Jesu li to alternative ili grupa koju treba spakirati skupa? Onda se negdje na pola tablice odjednom prestaju navoditi količine. Inače bi uz svaku stavku pisao broj, pa makar “1”, a sad ne piše ništa. Negdje nisu ni pisali brojevi, nego rasponi: “2–3”. Zar imamo gornju granicu? Negdje su u desnoj koloni aritmetički izrazi tipa “1+1”, iako s lijeve strane nisu navedena dva predmeta, nego tri. Zatim se u tablici navodi ruksak s nekim predmetima koji su već bili navedeni ranije, kao i s nekima koji nisu dotad bili navedeni. Znači li to da je potrebno spakirati ranije navedene primjere duplo, ili se podrazumijeva da su to oni isti?

Dobro, nisam ja baš tako osjetljiv. Naravno da smo uspjeli spakirati dijete koristeći zdrav razum i konzultacije s drugim roditeljima. Štoviše, taj popis je još super u usporedbi s konfuznim uputama državnih institucija, kompliciranim ugovorima banaka, nesuvislim prijevodima u priručnicima, i sličnim oblicima komunikacije.

No, razmislite malo što to znači. Svake godine tisuće i tisuće roditelja sprema svoju djecu za Grad mladih. Većini djece je to prvi put da će biti odvojeni od svoje obitelji i važno im je spakirati sve što bi im moglo zatrebati u jedan kufer. Koliko vidim, više vrtića u Zagrebu oduvijek koristi jedan te isti popis. Je li tako teško, nakon sveg iskustva koje su organizatori stekli kroz godine, sastaviti verziju uputa koji su barem interno konzistentne i razmjerno jasne? Ili je lakše da svi ti ljudi ispočetka svake godine razbijaju glavu oko toga “što je pisac htio reći”?