Laatokan Petäjäsaareen kaatui maaliskuussa 1940 yhtenä päivän aikana 46 miestä Rantasalmelta ja 23 Nilsiästä. Taustalla oli käsky taistella viimeiseen mieheen. Käskyn antaneen komentajan tyttären hallussa oleva kirje paljastaa, että komentaja kärsi tunnontuskia heti tapahtuman jälkeen.

Yksi talvisodan tunnetuimmista ja verisimmistä taisteluista käytiin 6.3.1940 Laatokan koilliskulmassa Petäjäsaaren hallinnasta. Suomalaiset olivat pitäneet saarta sitkeästi hallussaan useita viikkoja ja tuhonneet sieltä käsin puna-armeijan huoltokolonnia.

Neuvostoarmeija yritti huoltaa jäätä pitkin lähes 20 000 sotilaan divisioonaa, jonka suomalaiset olivat saartaneet mottiin tammikuun lopulla.

Puna-armeija valloitti lopulta Petäjäsaaren 6 . maaliskuuta, viikkoa ennen Talvisodan päättymistä valtavalla tuli- ja miesylivoimalla. Päivän kestäneessä tulihelvetissa kaatui yli 100 miestä. Vain muutama pääsi pelastautumaan jään yli omien puolelle. Valtaosa miehistä oli kahdesta pitäjästä, Rantasalmelta ja Nilsiästä.

Sodanjohto näki Petäjäsaaren strategisesti tärkeänä, sillä ilman sitä puna-armeija olisi päässyt iskemään Kannaksella olleiden suomalaisjoukkojen selustaan.

Petäjäsaaressa oli saatu punavangilta vihiä tulevasta suurhyökkäyksestä päivän tarkkuudella. Hyökkäystä edeltävänä iltana saaren komppanian päällikkö hiihti pataljoonan esikuntaan pyytämään lisäjoukkoja tai lupaa vetäytyä. Kumpaakaan ei tullut.

Pataljoonasta oltiin yhteydessä vielä armeijakunnan esikuntaan, jonka komentaja Woldemar Hägglund käski, että saaresta on pidettävä kiinni viimeiseen mieheen.

Kaksi päivää murhenäytelmän jälkeen Hägglund kirjoitti vaimolleen kirjeen, jossa hän syvällisesti pohti käskynsä oikeutusta.

Kirje on edelleen hyvässä tallessa Hägglundin tyttären, mikkeliläisen Brita Orasen, 95, kotona. Alkuperäinen kirje on kirjoitettu Puolustusvoimain viralliselle paperille.

Alla olevasssa videossa Brita Oranen lukee osan isänsä lähettämästä kirjeestä.

"Silmistä tipahteli jotain märkää kun sain tiedon siitä"

Kirje on päivätty 8.3.1940. Omalle sarakkeelleen oli merkitty myös kellonaika, klo 01.00. Käsiala on nykypolven silmin vaikeasti tulkittavaa, mutta vakaata. Kirje on kirjoitettu ruotsiksi, mutta Brita Oranen on suomentanut kirjeen keskeiset osat.

– Osa kirjeestä on äidin ja isän välistä henkilökohtaista asiaa, joka ei ulkopuolisille kuulu, Brita Oranen kertoo.

Kirjeessä Hägglund pohtii tapahtumien kulkua ja käskynsä oikeutusta tunteikkaasti:

"Se on niin katkeraa, että olen melkein sairas ja pelokas. Ei lohduta yhtään että syy ei ole minun. Ainakaan kukaan täällä ei ajattele niin."

"Pojilla oli määräys taistella viimeiseen mieheen ja sen he tekivät. Silmistä tipahteli jotain märkää kun sain tiedon siitä. Olen kysynyt itseltäni, oliko käsky perusteltu? Sitä se oli ja käskystä huolimatta he eivät olisi päässeet saaresta elävinä pois. Ehkä osa, enemmän kuin nyt."

"Jos Suomi säilyy vapaana niin näiden sankarien muistoksi pystytetään patsas", Hägglund kirjoitti.

Komentajan toive toteutui 61 vuotta myöhemmin, jolloin patsas pystytettiin. Vuonna 2013 Mikkelin piispa Seppo Häkkinen siunasi saaressa muistolehdon.

– Isä pohti asiaa syvällisesti, mutta päätyi siihen, että se oli ainoa oikea vaihtoehto, Brita Oranen kommentti.

– Muuten venäläiset olisivat päässeet koukkaamaan Kannaksen joukkojen selustaan.

Hägglundin ovat tunnettua sotilassukua. Woldemar Hägglundin poika Gustav Hägglund toimi puolustusvoimain komentajana vuodet 1994-2001.

Petri Vironen / Yle

Yksittäisellä kirjeellä voi olla iso merkitys

Mikkeliläinen sotahistorioitsija Pia Puntanen pitää kirjeen löytymistä ja olemassaoloa erittäin mielenkiintoisena ja arvokkaana.

– Petäjäsaaren tapahtuma on niin merkittävä Suomen historiassa, että jopa yksittäisellä kirjeellä on iso merkitys. Se monipuolistaa sitä kuvaa, mikä meillä historian tapahtumista on. Kirje tuo esille myös sen julmuuden, mikä sotaan liittyy, Pia Puntanen sanoo.

– Yleensä isompi merkitys on useamman kirjeen kokoelmilla.

Puntanen muistuttaa, että kirjeet ovat perillisten omaisuutta ja he päättävät mitä kirjeillä tekevät.

– Historioitsijana tietystin toivoisi, että kirje päätyisi jossakin vaiheessa museon kokoelmiin.