30 vuotta juonut entinen rapajuoppo kertoo tarinansa: Juominen loppui vasta, kun viina lakkasi menemästä päähän

Päässä humisee. Ympäriltä kuuluu huutoja. Mies katsoo ympärilleen, hän ei hahmota missä on. Alhaalla näkyy pelto täynnä ihmisiä. Poliiseja, paloautoja. Väkeä enemmän kuin kesäkirkkomarkkinoilla. Mies on korkealla lennätinlaitoksen mastossa. Hänellä ei ole aavistustakaan, miten hän on sinne joutunut. –Tule Leo alas, huutavat kyläläiset ja poliisit. Kädet täristen hän laskeutuu. Väkijoukko saartaa hänet, talutetaan autoon. Miten hän on sinne joutunut, hän tivaa. – Varmasti joku on vienyt minut sinne helikopterilla. Ei se ollut helikopteri. Hän kiipesi mastoon itse. Uhkasi hypätä alas, jollei työpaikkaa järjestyisi, kittiläläiset kertovat. 24-vuotias nuorukainen ei muista vieläkään. Sitten häntä viedään. Linnunmaitoa Paluumatkalla katkolta Muurolasta hän istuu linja-autossa lehteä lukevan miehen viereen. –Kukahan tuo mastoon kiivennyt mies on ollut, kysyy mies. –Tunnetko, kun samalta kylältä olet? –Minähän se olin, Linderin Leo . Armeijan jälkeen alkanut juopottelu yltyy vain. Pian viinaa on saatava päivittäin, muodossa tai toisessa. Ja koko ajan enemmän ja enemmän. Elämä tuntuu mukavalta. Naurua riittää kavereiden kanssa. Rahasta ei ole suurempaa pulaa, kuntakin järjesti työpaikan maston nokkaan kiivenneelle. Silti Leo Linder tietää sisällään, että nyt taitaa alkoholi viedä miestä eikä toisinpäin. Viina heittelee häntä kuin räsynukkea. Gambinan sijaan kännit syntyvät yhä useammin tentulla, polttonesteellä. Kuin linnunmaitoa, Linder miettii ja juo. Viinataivas Kittilän Reidars-baarin ovella ovimikko tuijottaa kädet puuskassa sisälle pyrkivää Linderiä ja hänen ryyppykaveriaan. –Tuossa kunnossa ei ole sisälle tulemista. –Mie käyn perkele sitten yöllä, toteaa Linder. Yö tulee. Ensimmäisenä kaksikko pääsee käsiksi ravintolan kellarissa oleviin oluttynnyreihin. He tekevät kanteen reiän. Olut suihkuaa ympäriinsä laajassa kaaressa. Kun olutta vahvempaa ei löydy, he päättävät murtautua sorkkaraudan voimin peremmälle ravintolaan. Viinataivaan ovet aukeavat. On rommia, konjakkia ja mitä hienoimpia viskejä. Miehet kahmivat pulloja sylit ja kassit täyteen. Saalista kätketään ympäriinsä, jälleen naurattaa. Juhlat alkavat kaverin saunakamarissa. Ei voi olla tätä makeampaa elämää. Aamulla joku herättelee nukkuvaa juhlijaa varpaasta puistelemalla. –Mistä Leo on näin hienoja viinoja saanut, kyselee konstaapeli Lampela. –Viinakaupasta, vastaa Linder. Kaksikkoa viedään taas maijaan. Lumen suojassa Eräänä päivänä sataa erityisen paljon lunta. Hangen pinta on noussut toistakymmentä senttiä muutamassa tunnissa. Kulkijan katse kiinnittyy outoon kohoumaan hangessa. Pienestä reiästä nousee pakkasilmaan höyryä. Ohikulkija potkiskelee lunta pois. Lumen alla on mies, itsensä tiedottomaan tilaan jälleen juonut Linder. Tämä ei ole ainoa kerta kun miestä pelastetaan. Vaikka auttajillakin alkaa usko loppua, he patistavat miestä katkolle lukemattomia kertoja. Linder ei koe olevansa oikeassa paikassa "herrojen penikoiden" keskellä. Selvät kaudet päättyvät aina ennemmin tai myöhemmin seuraavan pullon korkkaamiseen. Linder pujahtaa kaupan edessä käynnissä olevaan autoon ja päättää käydä ajelulla. Hän törmää kaupan edessä lastiaan purkavaan kuorma-autoon. Kunnanjohtaja Nikka tulee ja kiskaisee miehen autonsa ratista. Auto menee remonttiin, mutta ymmärrystä ahdingossa olevalle löytyy. Mies saa sovittaa erheensä auttamalla Nikkaa talonrakennuksessa. Muistolle Rapajuopon elimistö tottuu. Kulkeminen on humalassa jo varmempaa kuin selvänä. Kun poliisit pysäyttävät mopoilevan tai pyöräilevän Linderin, alkometri näyttää usein lähelle viittä promillea. Ja mies on mielestään ihan vesiselvä. Linder raottaa silmiään, jyskyttävä olo päässä huutaa uutta ryyppyä. Hän ravistelee kaveriaan tenttuseuraksi, yhdessä on ryypiskelty putkeen jo kuukauden päivät. Mutta kaveri ei herääkään. Pulssia ei löydy. Sairaankuljettajat ja poliisi tulevat, kaverilla ei ole enää kiirettä mihinkään. Maksa räjähti. Linder tyhjentää kaverin muistoksi pullon jos toisenkin. Havahtuu ja menee kysymään kylältä, koska kaveri laitettaisiin multiin. On haudattu jo kuukausia sitten, hänelle vastataan. Pirut läsnä Kuolemat säikyttävät. Ja Linder kyllä yrittää, yrittää ties kuinka monta kertaa pärjätä ilman viinaa. Mutta silloin tulevat hämähäkit. Ne tulevat aina kolmantena päivänä lopettamisesta, kiikkuvat pitkin ihoa ja ryömivät sänkyyn. Mies ryntää talostaan ulos huutaen ja itseään puistellen. Pikkupiru ilkkuu hänelle, istuu television päällä. Linder tarttuu tyynyn alla olevaan kirveeseen. Heittää ja osuu televisioon joka räjähtää. Olohuoneen ikkuna särkyy. Mieli tottuu viinapiruihinkin. Lopulta Linder ei enää välitä niistä. Vastaa kuitenkin silloin tällöin keittiön seinälle, joka puhuu hänelle. Ja hiljeneväthän ne viinapirut aina yhdellä tapaa. Juomalla. Kuulusteluissa Linder havahtuu Kittilän putkassa. Silmät aukaistessaan hän näkee miehen, jonka kanssa on kallisteltu kuppia moneen kertaan. Kaveri roikkuu kaltereissa, vyöhönsä hirttäytyneenä. Linder ryntää irrottamaan miestä, potkii ovea, huutaa poliiseja. On yö, ketään ei tule. Poliisit ovat kotonaan nukkumassa. Aamulla tulee väkeä laitokselle, Linder viedään pidätettyjen selliin. Nyt tutkitaan onko hän syypää miehen kuolemaan. Vuorokauden päästä Linder pääsee vapaaksi, matkustuskiellolla. Kuolleen omaiset syyttävät, Linder kieltää. Hän tietää, ettei syvimmässäkään humalassa ole pahapäinen. Tapahtumasta ei ole mitään muistikuvaa. Hän ei edes tiedä, kumpi heistä tuli putkaan ensin vai tulivatko yhdessä. Sitten saapuvat ruumiinavauspöytäkirjat. Ei väkivallan merkkejä, ei epäilyä surmasta. Muistoton katko Lintupirtin vakiojoukko on harventunut. Ryyppykaverit siirtyvät yksi toisensa jälkeen Pekkalan aidan taakse, hautausmaalle. Alkoholin seuraksi Linder nappaa jo lääkkeitäkin, hän haluaa syvemmälle. Ajan kulku hämärtyy. Kalenterin päivillä ei ole väliä, vuodenajan näkee ikkunasta ulos katsomalla. Linder ihmettelee kotiinsa tullutta laskua hoitojaksosta Muurolassa. –En varmasti ole siellä ollut, hän tivaa puhelimessa. Oli hän siellä kaksi viikkoa ollut, katkolla jälleen. Yhtään muistikuvaa ei kuitenkaan ollut, ei sinne menosta saati paluusta. Purkillinen rauhoittavia lääkkeitä kurkusta alas, ja Linder on matkalla kavereidensa luo. Joku kuitenkin näkee tapahtuneen, hälyttää apua. Linderin sydän pysähtyy kaksi kertaa. Kaksi kertaa hänet elvytetään Kittilän terveyskeskuksessa. Kun mies pääsee pois, hän kävelee viinakauppaan. Usva nousee Aurinko hellii kittiläläisiä. On heinäkuun 28. päivä, vuosi 2000. Veli tulee pyytämään juomakaveriksi, seuraavana päivänä voisi lähteä kahdestaan jonnekin reissuun. Useamman päivän juonutta Linderiä kuitenkin väsyttää. Hän lähtee kotiin nukkumaan, ja jättää pullonsa veljelleen. Linder herää puhelinsoittoon. Martti-veli on hukkunut. Uimarannallinen ihmisiä näki, kuinka jokea uimalla ylittämään lähtenyt mies vaipui pinnan alle, huudettuaan apua. Etsinnät olivat edelleen käynnissä. Usva Linderin ympärillä tihenee. "Johan tuota tuli otettua" Maaliskuun 15. päivä 2002. Linder viettää jälleen huuruista päivää. Juomana on Sinolia ja Aerol satasta. Vaikka hän juo valtavia määriä, ei humalaa enää tule. Ei ole tullut enää aikoihin. Aamulla Linteri menee rakennukselle talkoisiin. –Heitä jo pois tuo juominen, sanoo talon isäntä hänelle. Linder miettii hetken. –No, tulihan tuota otettua. Samahan se on heittää pois, Linder toteaa. Siinä se. Ei fanfaareja, ei juhlallisia lupauksia. Vain Linderin oma päätös kiertää korkki kiinni. Tuoksut Linder ajaa mopolla metsäautotietä. Istuu kannon nokkaan Särkijärven rannalle. Kuluu tunti ja kuluu toinen. Mies istuu hiljaa, seuraa joutsenia ja kahden vasansa kanssa lammen reunaa kiertävää hirveä. Metsässä Linder on viihtynyt aina, mutta nyt se on erilaista. Ei haparoivia sivuaskelia. Hän haistaa havut, suopursut. Tentun hajua ei enää tunnu. Kun hän kohottaa kameransa ottaakseen valokuvan, ei käsi tärise. Kumisaappaan vartta kiipeää hämähäkki. Oikea hämähäkki. Kellot Linder kerää kylän vanhuksille marjoja, pukkaa lumia. Kulkeminen kuitenkin tuntuu hankalalta. Aivan kuin keuhkoissa olisi kivi. Ounasvaaran kupeessa keskussairaalassa selviää, että keuhkoissa on asbestia. Sen lisäksi 30 vuoden juomisesta on muistona maksakirroosi. Linderin pirtin seinällä raksuttaa vierekkäin neljä kelloa, yksi kumahtelee puolenpäivän merkiksi. Kellojen alapuolella on pöydällä vielä viisi herätyskelloa, kaikki siistissä rivissä. Kellot muistuttavat tappavan tasaisella raksutuksellaan Linderiä joka päivä siitä, että aikaa on kulunut. Kymmenen vuotta vesiselvänä, sitä ennen 30 vuotta rapajuoppona. Entä jos Linderiltä ei tarvitse kysyä kaduttaako. Vaikka mies muistelee toilailujaan nauraen, silmissä läikähtelee syvä sininen suru. Ikkunasta avautuvaa maisemaa halkoo korkea masto. Sama masto, jonka nokassa Linder keikkui lähes 38 vuotta sitten. –Arvaa olenko rukoillut, että kun sen 30 vuotta saisin takaisin. Ihan erillä tavalla miettisin elämän. Näistä ajatuksista ei Linder pääse. Jos asiat olisivatkin menneet toisin. Jos stoppi olisi tullut jo paljon aikaisemmin. Olisiko vaimo, jopa lapsia? Kohauttaa kuitenkin olkiaan, on niitä vanhojapoikia muitakin. Linder astelee ulos, hakee pihalla olevasta suuresta aitauksesta koiransa, Mustin, Lulun ja Roopen. On aika lähteä jälleen metsään. Juttu on julkaistu Lapin Kansassa ensimmäisen kerran 29. tammikuuta vuonna 2012.