Otto Köngäs, demari, opiskelija, duunari ja järjestöjyrä Vallilasta, kirjoitti vappuaattona blogilleen vapputerveisiä vasemmistolle. Siinä hän surkutteli vasemmiston tilaa ja ennen kaikkea etsi ulospääsyä.

Minäkin olen sitä mieltä, että suuntaa pitäisi kääntää monta piirua vasemmalle. Vasemmistolaisuudella tarkoitan hyvinvointiyhteiskunnan (Big Government) ja pienten tuloerojen puolustamista sekä kaikkien oikeutta meriittihyödykkeisiin (asuminen, koulutus, terveydenhoito ja kulttuuri). Hyvinvointiyhteiskunta murenee, yhteiskunnalliset erot kasvavat. Ei hyvä asia lainkaan!

Könkään viestiin voi monelta osin yhtyä. ”Tiede” on vasemmistolaisten arvojen, hyvinvointiyhteiskunnan ja pienten tuloerojen puolella. Näiden asioiden puolustajien, demarien, vihreiden ja vasemmistoliiton ei kannattaisi keskittyä kalastelemaan toistensa vesillä. Ei myöskään liittoutua yhdeksi vasemmistoblokiksi ja profiloitua kukin omalle taholleen. Vihreille hän antoi, aivan oikein, tehtäväksi kilpailla kokoomuksen ja RKP:n kanssa kaupunkien liberaaleista äänestäjistä.

Demareille hän antoi mielenkiintoisen tehtävän, kun ottaa huomioon, että teksti on syntynyt Helsingin Vallilassa: pitää ääntä ruuhka-Suomen ulkopuolisten alueiden palveluista ja työpaikoista. Totta, siksihän demarit ovat menettäneet kannatustaan perussuomalaisille ja osin Keskustallekin. Me sitten jaamme kokoomuksen ja vasemmistoliiton kanssa Helsingin.

Kovin ovelaa poliittista taktiikka ei luulisi tarvittavan, että yllä luettelemilleni ”vasemmistolaisille” tavoitteille saisi taakseen äänestäjien enemmistön. Niin ylivoimainen enemmistö suomalaisista tukee tasa-arvoista yhteiskuntaa.

Könkään ajatus on huono, jos hän tarkoitti, että näiden kolmen puolueen, joilla siis on yhteensä 61 paikkaa eduskunnassa, pitäisi erilleen profiloituneina muodostaa vaaleissa vasemmistoblokki samaan tapaan kuin Ruotsissa. Tällä ei nimittäin saada enemmistöä, vaikka tavoitteelle, hyvinvointiyhteiskunnan turvaamiselle ja pienille tuloeroille on Suomessa niin ylivoimaisen enemmistön kannatus.

Moni on sanonut, että jos Suomessa olisi liberaali puolue, äänestäisin sitä tai jopa liittyisi siihen. Voisin oitis luetella joukon poliitikkoja, jotka kuuluisivat tähän puolueeseen. En tarkoita Nuorsuomalaisten uudelleen perustamista, sillä se puolue oli oikeistoliberaali. Tarkoitan sosiaaliliberaalista puoluetta, joita äänestäisivät ne, joille kokoomus liian oikeistolaisena on jo uhka hyvinvointiyhteiskunnalle, Keskusta liian kaupunkivihamielinen, vihreät ympäristöasioissa liian fundamentalistisia, ruotsalaiset kielensä ympärille käpristyneitä ja demarit liiaksi ay-sidonnaisia eikä vasemmistoliitto tule kysymykseenkään. Tämä joukko on nyt kokoomuksessa tukemassa oikeistolaisempaa politiikkaa kuin mitä itse haluaisi.

Hyvä suhdannepolitiikka ei ole oikeistolaista eikä vasemmistolaista

Köngäs kirjoittaa, että demarien ongelmana oli talouspoliittisen vaihtoehdon puute. Semanttisella tasolla olen samaa mieltä, mutta tulkinnasta en ole. Köngäs tuntuu ajattelevan, että leikkauslistat ovat oikeistolaista politiikkaa ja elvyttävä politiikka vasemmistolaista, ja ihmettelee, miksi tarvitaan Sixten Korkman melkein ainoana puhumaan elvytyksen puolesta.

Korkeaan verotukseen, hyvinvointipalveluihin ja tulonsiirtoihin perustuvan pohjoismaisen hyvinvointiyhteiskunnan puolustaminen on vasemmistolaisuutta, mutta niin kuin myös Sixten Korkman sanoo, hyvä suhdannepolitiikka on vain hyvää suhdannepolitiikkaa ilman poliittista leimaa.

Päinvastainen näyttää kyllä pitävän paikkansa. Joillekin Kimmo Sasi -tyypin poliitikoille leikkauslistat sopivat kaikkiin suhdannevaiheisiin, koska he kuuluvat niihin harvoihin suomalaisiin, jotka eivät kannata pohjoismaista hyvinvointiyhteiskuntaa. Mutta ei elvytyskään kuulu kaikkiin suhdannevaiheisiin eikä erityisesti velaksi eläminen.

(Yltiöoikeistolaisiksi yltyivät eduskunnassa myös monet demarit, kun puhuttiin Etelä-Euroopan taloudesta. Pahempia talouskuristuksen kannattajia ei löytynyt edes kokoomuksesta. En ole koskaan osannut yhdistää kiihkomielistä kansallismielisyyttä vasemmistolaisuuteen.)

Tarvitaan talouspolitiikan koordinaatiota EU:n tasolla

Ongelmien lykkäämisessä tulevaisuuteen ja elämisessä lastemme kustannuksella ei minun silmissäni ole mitään vasemmistolaista. Tässä suhdannetilanteessa olen toki sitä mieltä, että koko Euroopan tasolla pitäisi harjoittaa selvästi elvyttävämpää politiikkaa. Mutta se edellyttäisi vahvempaa ja paremmin päätöksiin pystyvää EU:ta.

Pieneltä avoimelta maalta elvyttäminen yksin on silkkaa taloudellista itsemurhapolitiikkaa, koska Suomessa ei voida rahoittaa sellaista budjettialijäämää, että se riittäisi kääntämään koko Euroopan nousu-uralle. Tarvitaan Euroopan tasolla koordinoitua talouspolitiikkaa mutta silloin ei pidä vastustaa talouspolitiikan koordinointia. Krugman on oikeassa, että eurooppalainen talouspolitiikka tuhoaa maanosan hyvinvointia, mutta toisenlainen talouspolitiikka on mahdollista vain, jos siitä päätetään tai sovitaan EU:n tasolla.

Talouspoliittisen vaihtoehdon puute on paljon vakavampi asia kuin huonosti ajoitettu suhdannepolitiikka.

Työväenliikkeen unelman hajoaminen

Pohjoismainen hyvinvointiyhteiskunta on sosialidemokratian luomus. Teollisuuden kasvu ohjattiin työläisille parempina työoloina ja työsuhdeturvana sekä kasvavina veroina hyvinvointivaltiolle. Sosialidemokratia oli toisaalta ammattijärjestöihin nojaava työväenliike ja toisaalta hyvinvointivaltioprojekti. Nämä olivat kaksi eri asiaa, vaikka ne talouden kasvuvaiheessa tukivat toisiaan. Missä kasvun hedelmiä ei ole jaettu kaikille, ei kasvukaan ole jatkunut, koska kasvu tarvitsee kysyntää (ei voi tehdä autoja, jos autotyöläisillä ei ole varaa ostaa autoa) ja koska kansantalous tarvitsee kaikkien eikä vain yläluokkaisten osaamista. Siksi matalien tuloerojen valtiot pärjäävät paremmin.

Tämä työväenliikkeen ja hyvinvointivaltion liitto toimi niin kauan kuin työllisyys laajeni. Hyvinvoiva työläistaustainen keskiluokka oli sosialidemokratian unelma ja lähelle sitä päästiinkin 1980-luvun lopulla. Sen jälkeen tulojakaumasta on lyhyessä ajassa kadonnut 300 000 keskituloista ammattia. Ne ovat korvautuneet toisaalta hyvin palkatuilla asiantuntijatehtävillä ja toisaalta matalapalkkaisilla palvelualojen työpaikoilla. Demarien unelma on rikki, mutta vaarassa on myös hyvinvointivaltio. Paperityöläinen oli paitsi sosialidemokratian ruumiillistuma, myös erittäin hyvä veronmaksaja. Syynä ahdinkoon on pienessä määrin globalisaatio ja suuressa määrin automaatio. Automaation osalta ”pahin” on vielä edessä. Tuotanto alkaa palata Kiinasta, mutta työpaikoista vain pieni osa.

Hyvinvoivan työväenluokan aseman heikkeneminen on keskeinen syy demarien ahdinkoon; ei vain Suomessa vaan kaikkialla Euroopassa. Kaikkialla Euroopassa demarit ovat menettäneet kannatustaan enemmän tai vähemmän oikeistohenkisille populistipuolueille, koska heidän vankimmat kannattajansa ovat pettyneet oman asemansa heikkenemiseen.

Tämän ongelman edessä olemme kaikki aika avuttomia. Kun vasemmisto on vähäksi aikaa päässyt valtaan, se ei ole pystynyt lunastamaan lupauksiaan. Näin kävi esimerkiksi Ranskassa. Ja oikeistopopulistiset voimat sen kuin vahvistuvat.

Tämä oli kyllä ennustettavissa. Joskus 30 vuotta sitten alkuvihreissä pohdimme vaihtoehtoa vapaakaupalle, jonka ennustimme johtavan kovaan talouspolitiikkaan, mihin se johtikin. Emme oikein osanneet luonnehtia vaihtoehtoa, mutta nimi sille oli olemassa: hallittu albanisoituminen. (Albania oli tuolloin Enver Hoxhan johdolla irrottautunut teollisesta edistyksestä, ja piti alkeellista elämänmuotoa ihanteenaan. Diktatuurin vaihduttua demokratiaan albanialaiset äänestivät aivan toisenlaisen politiikan puolesta.)

Aina välillä miettii, ovatko oikeistolaiset libertaarit onnistuneet kaappaamaan EU:n perussopimuksen avulla koko maanosan kansalaisten tahdon vastaisesti. Niin tehokkaasti EU:n säännöt ajavat eurooppalaisia kansantalouksia eräänlaiseen race to the bottom –kilpailuun keskenään.

Vasemmistolaisuus ja ay-toiminta

Nyt joudumme miettimään, mitä vasemmistolaisuus oikein tarkoittaa työelämässä ja hyvinvointipolitiikassa.

Onko vasemmistolaisuus ahdingossa olevan, kohtalaisen hyväpalkkaisten työntekijöiden, ”työväen aristokratian”, puolustamista muiden alojen kustannuksella? (Ei, älkää sanoko, ettei hyviä asioita saa panna vastakkain. Joskus ne vaan ovat vastakkain.) Vihreitä lähempänä ovat pätkätöitä tekevät nuoret ja järjestäytymättömät – ainakin SAK:hon järjestäytymättömät – luovan luokan alat. Tässä syntyy helposti sisä- ja ulkopuolella olevien välinen ristiriita, eikä minulle ole valjennut, mitä vasemmistolaista on siinä, että on sisäpuolella olevien puolella huono-osaisempia, ulkopuolella olijoita vastaan. Varmaankin näiden kahden ryhmän välillä voidaan löytää molempia tyydyttävä kompromissi, mutta sitä odotellessa edut ovat ainakin osittain vastakkaiset. Erityisesti hyvä irtisanomissuoja hyödyttää sitä, jolla on pysyvä työpaikka ja haittaa sitä, jolla ei ole. Jos sitä yhteistä vasemmistolaista strategiaa halutaan etsiä, tämä olisi nostettava kaikessa hiljaisuudessa pöydälle.

Mutta sitten vielä vaikeampi asia, joka ainakin Juhana Vartiaiselle oli niin vaikea, että tämä vakaumuksellinen demari päätyi kokoomukseen. Jos haluaa edistää työelämän jäykkyyksien kautta työhön päässeiden etua, tulee samalla alentaneeksi työllisyysastetta. Pohjoismainen hyvinvointiyhteiskunta on täysin riippuvainen korkeasta työllisyysasteesta. Työllisyysaste on Suomessa olennaisesti matalampi kuin muissa Pohjoismaissa. Siksi meillä nyt tehdään leikkauslistoja. Tukiessaan erilaisten jäykkyyksien kautta työväestöä demarit ja koko ay-liike ovat samalla jouduttamassa hyvinvointiyhteiskunnan alasajoa. Kovin jäykkäniskainen ay-politiikka johtaa oikeistolaiseen hyvinvointipolitiikkaan, koska julkisesta taloudesta loppuvat rahat. Minusta politiikka, joka johtaa hyvinvointivaltion alasajoon, ei ole vasemmistolaista.

En ole työelämän asiantuntija. Siitä olen varma, että markkinaehtoinen työelämä (työvoima huutokaupattaisiin pestuupäivinä) johtaisi huonoon tulokseen, joten kollektiivista suojaa työmarkkinoilla tarvitaan. Siitä olen kuitenkin yhtä vakuuttunut, että tämä nykyinen pitkälle normitettu työelämä, vaikka sopiikin ehkä paperitehtaaseen, ei sovi jälkiteollisiin ammatteihin. Suomalainen työmarkkinapolitiikka on niin tulehtunutta, että pareto-optimia ei etsi kukaan. Siitä me kärsimme leikkauslistojen kanssa. Tarvittaisiin luovaa ajattelua työntekijöiden oikeuksien toteuttamiseksi tavalla, joka ei haittaa työllisyyttä ainakaan niin paljon kuin nykykäytännöt. Tässä on kyse myös palkanmuodostuksen periaatteista.

On luovuttava sellaisista jäykkyyksistä, joiden merkitys työntekijöiden asemalle on vähäinen ja työllisyyttä alentava vaikutus suuri, ja pidettävä kiinni niistä, joiden vaikutus työntekijöiden asemaan on suuri ja alentava vaikutus työllisyyteen pieni.

Ruotsissa tämä on tehty paljon paremmin ja siksi siellä menee niin hyvin.

Työmarkkina-asemansa menettäneet

Kaksi maata, Saksa ja Ruotsi, ovat onnistuneet työllisyysasteen pitämisessä korkeana huolimatta globalisaatiosta ja automaatiosta. Saksalaisesta mallista minijobeineen en pidä, vaikka sekin on parempi kuin tämä suomalainen hyvinvointivaltion tuhoon johtava. Ruotsalainen pehmeään pakkotyöllistämisen malli on parempi, mutta toivoisin vielä parempaa.

Mitä tehdä niille, joiden asema työmarkkinoilla on talouden muuttuessa heikentynyt olennaisesti? Heidän mahdollisuutensa on joko matalapalkkainen työ (työn hinta työnantajalle matala, minkä voi saada aikaan myös palkkatuen kautta) tai työttömyys. Yritykset pitää huonotuottoisen työn hintaa sopimuksilla korkeana johtavat ja ovat johtaneet rakenteelliseen työttömyyteen, jonka takia juuri nyt Smolnassa suunnitellaan miljardisäästöjä. Minä kehittäisin perustulon kautta automaattista tulotukea pienipalkkaisille. Nettoansiot pysyisivät siedettävinä eikä työvoimaa hinnoiteltaisi ulos. Jos ei pidä perustulosta, saman asian voi tehdä muutakin kautta. Olennaista on hyväksyä se, että kun työmarkkina-asema käy heikoksi, valittavana ei enää ole korkeapalkkaista työtä.

Mitä siis uusi vasemmistolaisempi talous- ja sosiaalipoliittinen strategia edellyttää?

On edistettävä talouspolitiikan koordinointia EU:n tasolla, jotta emme joutuisi tuhoamaan eurooppalaisia hyvinvointivaltioita Krugmanin sanoin idioottimaisella säästöpolitiikalla. On etsittävä työmarkkinastrategia, joka tukee tasapuolisesti sisäpiiriläisiä ja ulkopiiriläisiä. On ennakkoluulottomasti etsittävä työntekijöiden suojelemiseksi nykyaikaisia keinoja, jotka eivät turhien jäykkyyksien kautta aiheuta työttömyyttä. Palkanmuodostuksessa on myötäiltävä nykyistä paremmin henkilö- ja alakohtaista tuottavuutta, jotta työvoimaa ei hinnoiteltaisi ulos. On tuettava matalapalkkaisen työvoiman ja pätkätöitä tekevien asemaa perustulon tai muun automaattisen matalapalkkatuen muodossa.

Kaikki tämä, erityisesti kohdat 2 ja 3 vaativat perusteellista selvittämistä, koska tehokkaan kompromissin löytäminen vaatii tietoa enemmän kuin meillä nyt on.

Miten työn orjuudesta vapautuminen voi olla ongelma

Huomatkaa, että ongelmamme perimmäinen syy on työtä korvaavan automaation tunkeutuminen kaikkialle, mikä syrjäyttää monia työelämästä tai ainakin heikentää heidän työmarkkina-asemaansa merkittävästi. Kirjoitin, että automaatiossa ”pahin” on vielä edessä. Lainausmerkit johtuivat siitä, että ei automaation pitäisi olla paha asia.

Miten voi olla ongelma, että materiaalinen hyvinvointi syntyy liian helposti?

Ellei kommunismia olisi jo kokeiltu huonoin tuloksin, se keksittäisiin nyt. (Tarkemmin sanoen, kommunismia ei ole kokeiltu, mutta on tullut todistetuksi, ettei sosialismi johda siihen yltäkylläisyyteen, jonka piti olla kommunismin edellytys. )

Kun riittävän hyvää työtä ei riitä kaikille, pitäisi vain tehdä työtä vähemmän ja nauttia elämästä enemmän.

Tässä vain on pieni ongelma pohjoismaisen hyvinvointivaltion rahoittamisen kanssa. Mutta onhan nyt aivan typerää, jos meidän on tuhottava ihmisten vapaa-aikaa ja panna heidät tekemään materiaalisen hyvinvointimme kannalta toisarvoista työtä vain jotta saisimme kootuksi riittävästi veroja hyvinvointipalvelujen rahoittamiseen.

Jos tämän ristiriidan pystyisimme ratkaisemaan, siis kehittämään tavan yhdistää runsas hyvinvointivaltio ja pieni vuotuinen työmäärä, aukaisisimme tien maanpäälliseen paratiisiin, josta ihmiskunta on unelmoinut vuosituhansia.

Tämä on mielestäni tärkeintä.