Viidentoista miljardin euron edestä kultaa ja hopeaa, harkkoina ja kolikoina. Aarrearkkuja kukkuroillaan smaragdeja, sekä jalokivinä että taidokkaina koruina.

Karibianmeren pohjassa Kolumbian rannikkovesillä vähän yli kolmesataa vuotta lojunut espanjalainen San José -alus on todennäköisesti maailman arvokkain laivanhylky.

Sen lasti saa paatuneimmankin aarteenetsijän silmät kiilumaan – varsinkin kun aarrelaivan sijainti on vihdoin paikannettu.

Rikkauksien ja aluksen nostaminen alkaa lähikuukausina, ilmoittavat Kolumbian viranomaiset.

San José kuului Espanjan valtamerilaivaston työjuhtiin, jotka kuskasivat tasaisena virtana siirtomaavallan omistamilta Perun ja Bolivian kaivoksilta louhittua kultaa, hopeaa ja jalokiviä Atlantin yli emämaahan.

Espanjan aarrelaivasto Flota de Indias ensimmäinen Atlantin yli säännöllisesti liikennöivä laivasto. Se kuljetti kahden ja puolen vuosisadan ajan Espanjan ja sen Etelä-Amerikan siirtomaiden välillä virkamiehiä ja käskyjä, kauppiaita ja postia.

Alussaattueiden päätehtävä oli kuitenkin rikkauksien siirtäminen kotiin. Laivasto kuljetti vuosien 1566–1790 välisenä aikana nykyrahassa noin 500 miljardin euron edestä arvo-omaisuutta valtameren puolelta toiselle.

San Josén aarrelastilla oli tarkoitus rahoittaa kuningas Filip V:n sotaponnisteluja Espanjan perimyssodassa Englantia vastaan 1701–1714.

Mutta läheskään kaikki lastit eivät päässeet perille. Espanjalaisaluksia kärkkyivät vuoroin brittiläiset, hollantilaiset ja ranskalaiset kaapparikapteenit.

Nämä häikäilemättömät ja raa’at saalistajat erotti merirosvoista vain se, että heillä oli hallitsijansa myöntämä lupakirja ryöstää muiden maiden aluksia ja aiheuttaa kilpailijamaille mahdollisimman paljon harmia – kunhan tilittivät osuutensa rikkauksista valtiolle.

Video: Kolumbia aikoo aloittaa aarrelaivan nostamisen. Lähde: News from World / YouTube.

San Josén kohtalo onkin puhdasverinen aarretarina, kuin suoraan Karibianmeren kaappareiden ja merirosvojen kulta-aikaa kuvailevista elokuvista ja jännityskirjoista. Tai Hergén sarjakuvasankarin Tintin seikkailuista kertovissa albumeissa Yksisarvisen salaisuus ja Rakham Punaisen aarre.

San Josén tarina on kuitenkin totta.

Aarrelaiva räjähti kappaleiksi meritaistelussa 8.6.1708. Sitä ennen se oli yrittänyt tuntien ajan turhaan paeta englantilaista laivasto-osastoa Kolumbian vanhimman satamakaupungin Cartagenan edustalla.

”Räjähdys heitti kuuman aallon päällemme ja kannelle sinkoili palavia lankkujen kappaleita ja puunsälöjä”, kuvaili aluksen upottaneen laivasto-osaston komentaja Charles Wager sekä lokikirjassaan että myöhemmässä selonteossaan Britannian hoville.

Hänen mukaansa kylkeensä täyslaidallisen saanut alus muuttui tulimereksi ja upposi saman tien. Aluksen ja sen aarteiden mukana painui pohjaan sen koko 600 hengen miehistö ja matkustajat yhtätoista merimiestä lukuun ottamatta.

Wagerin kolmen aluksen laivue oli väijynyt espanjalaista aarrelaivastoa jo kahden viikon ajan niiden vakioreitillä.

Espanjalaisalukset olivat lähteneet Panaman Portobelon satamasta 28. toukokuuta ja ankkuroituneet iltamyöhällä 7. kesäkuuta Barun saaren suojiin. Sieltä niiden oli tarkoitus nostaa purjeet seuraavana päivänä lyhyelle purjehdukselle Cartagenan satamaan.

Nopeammat brittiläiset kaapparialukset katkaisivat kuitenkin seuraavana iltapäivänä espanjalaisten etenemisen.

Wagerin lippulaiva Expedition hyökkäsi San Josén kimppuun noin puoli kuudelta, kun meritaistelua laivastojen välillä oli käyty reilut kaksi tuntia. Tarkoituksena oli heittää valtaushaat, kivuta kannelle, riisua miehistö aseista ja ryöstää saalis Britannian kruunulle ja valtaajille.

Puolentoista tunnin takaa-ajon ja kahakoinnin jälkeen se näytti onnistuvan.

Expedition oli iltaseitsemältä ahdistanut San Josén eroon muista laivoista. Alukset olivat enää vain 60 metrin päässä toisistaan.

Silloin räjähti.

San Josén tuhon aiheutti todennäköisesti brittilaivan ampuma tykinkuula, joka osui ruutivarastoon.

Wager kuvaili menettämäänsä saalista haikeasti ”merten Graalin maljaksi”.

Graalin malja oli brittiläisessä ja ranskalaisessa keskiaikaisessa tarustossa kuningas Arthurin pyöreän pöydän ritariston tavoittelema aarre, mittaamattoman arvokas mutta saavuttamaton. Sen olemassaolosta ja sijainnista ei ollut täyttä varmuutta, mutta suuri osa ritareista käytti huomattavan osan ajastaan, voimistaan ja tarmostaan sen etsimiseen.

Wagerin laivue sai lopulta vallatuksi vain yhden aarrealuksista, muut pääsivät pakoon Cartagenan sataman suojiin.

Ryöstöretken lopputulos osoittautui kuitenkin erittäin onnistuneeksi sekä hänelle että Britannian kruunulle.

Kahden ääriään myöten täyden aarrelastin menettäminen oli vakava takaisku Espanjan sotaponnisteluille Britanniaa vastaan.

Ja ainoan saaliiksi saadun aarrelastin koko oli silti niin valtava, että Wager palasi rikkaana miehenä Britanniaan, hänet lyötiin ritariksi ja valittiin parlamenttiin. Aikanaan hänestä tuli koko Britannian laivaston komentaja.

Kuva aarrelaivan tuhosta on ikuistettu meri- ja maisemamaalauksiin erikoistuneen 1700-luvun brittiläisen taiteilijan Samuel Scottin öljymaalaukseen Wager’s Action off Cartagena, 28 May 1708.

Taulun nimeen on kuitenkin kirjattu virheellinen päivämäärä – tuolloin aarrelaivasto vasta lähti Portobelosta kohti Cartagenaa.

Tauluun voi tutustua Lontoossa Greenwichin kuninkaallisten museoiden (Royal Museums Greenwich) kokoelmissa.

Löytäjä ei tälläkään kertaa saa pitää aarteita.

Legenda San Josésta ja sen mittaamattomista aarteista on elänyt Kolumbian rannikolla vahvana nykypäiviin asti.

Alus mainitaan jopa kolumbialaisen tarinankertojamestarin ja Nobel-kirjailijan Gabriel García Márquezin teoksessa Rakkautta koleran aikaan.

Tarina on pian saamassa jatkolukuja. Jännite syntyy paitsi aluksen nostosta myös sen lastista käytävästä kamppailusta.

Kansainvälinen etsintäryhmä löysi lopulta San Josén marraskuussa 2015 noin 300 metrin syvyydestä Barun saaren edustalta. Meriarkeologit tunnistivat aluksen pronssisten keulatykkien delfiinikuvioista.

Nykyiset arviot aarrelastin arvosta liikkuvat 3–15 miljardin euron välillä. Sen lisäksi laivan muulla esineistöllä ja aseilla on huomattavaa meriarkeologista merkitystä.

Mutta kuten meriaarteiden kohdalla usein käy, löytäjä ei tälläkään kertaa saa niitä pitää. Kolumbian hallitus on hyvissä ajoin varannut yksinoikeuden aarteisiin itselleen.

Kolumbia sääti vuonna 2013 lain, joka määrittelee, että kaikki sen aluevesiltä löytyvät hylyt ovat osa sen kansallisperintöä ja kuuluvat sille jakamattomina, olipa alusten alkuperä ja uppoamistapa mikä hyvänsä.

Myös San Josén löytänyttä kansainvälistä etsintäryhmää johtivat ja valvoivat tiukasti Kolumbian antropologisen ja historiallisen instituutin (ICANH) asiantuntijat.

Aarteesta saattaakin syntyä riita, joka on yhtä suuri kuin sen arvokin.

San Josén yli 300 vuotta sitten merelle lähettänyt ja sen omistanut Espanja katsoo aluksen ja sen lastin kuuluvan yhä itselleen.

Espanja on pyrkinyt neuvottelemaan Kolumbian kanssa hylyn, aarteen ja merihistoriallisen esineistön jakamisesta – toistaiseksi turhaan.

Mikäli sopua ei synny, Espanja on uhannut vaativansa omaisuuttaan YK:n kautta. Se perustaa vaateensa YK:n merioikeusyleissopimukseen, jota Kolumbia ei ole koskaan allekirjoittanut.

Espanja saattaakin saada tukea useilta kansainvälisen lain ja merilakien asiantuntijoilta, joiden mielestä merenpohjasta löytyvät aarteet pitäisi ensisijaisesti tulkita vedenalaiseksi maailman kulttuuriperinnöksi.

Toisen tulkinnan mukaan San Josén tapauksessa on kyse siirtomaakaudella ryöstetystä omaisuudesta, joka on palautettava maille, joista ne ovat peräisin.

Siksi aarteesta saattavat vaatia sievoista osuuttaan myös Peru ja Bolivia, joiden mailla sijainneista kaivoksista arvolasti oli peräisin.

Virittikö Kolumbia ”hunaja-ansan”?

Saaliista kiistelee myös yhdysvaltalainen Sea Search Armada -etsintäyhtiö (SSA). Se väittää edeltäjänsä Gloccia Morra -yhtiön paikantaneen hylyn jo vuonna 1982 ja käyttäneen yli 20 miljoonaa euroa sen löytämiseen.

Yhtiöllä oli alun perin Kolumbian hallituksen kanssa sopimus tuottojen jakamisesta tasan.

Vuonna 1984 Kolumbian parlamentti kuitenkin pudotti päätöksellään sen osuuden viiteen prosenttiin. Sen jälkeen yhtiö yritti palauttaa sopimustaan voimaan oikeusteitse. Yhdysvaltalainen tuomioistuin vuonna 2011 päätyi ratkaisuun, että alus kuuluu Kolumbialle.

Kun hylky löydettiin, SSA uudisti vaatimuksensa.

Yllättäen Kolumbian hallitus tarjosikin sille hiljattain uuden mahdollisuuden kertoa koordinaatit, missä alus oli silloin, kun yhtiö väittää sen löytäneensä.

Jos San José todella sijaitsee tarkalleen ilmoitetussa paikassa, Kolumbia tunnustaa SSA:n oikeuden osuuteensa, viranomaiset lupailevat.

Amerikkalaisyhtiö epäilee tarjousta hunaja-ansaksi, jonka avulla Kolumbia pyrkii kumoamaan lopullisesti sen vaateet. Se uskoo, että viranomaisten tarkoituksena on osoittaa, ettei etsintäyhtiö paikantanut alusta oikeasta paikasta 35 vuotta sitten.

Tuolloin tehdyt pituus- ja leveyspiirimittaukset eivät ole yhtä tarkkoja kuin nykyiset satelliittipaikannukseen perustuvat. Ne saattavat poiketa jopa 200 metrin verran nykyisillä gps-laitteilla tehdyistä.

Se riittäisikin jo vesittämään amerikkalaisyhtiön toiveet.

Kolumbia ei ole hylkyä suojellakseen paljastanut sen tarkkaa sijaintia.

Nostohankkeen kummisetänä toimii itse presidentti Juan Manuel Santos, joka viime vuonna sai Nobelin rauhanpalkinnon onnistuttuaan neuvottelemaan vasemmistolaisen sissiliikkeen Farcin kanssa rauhansopimuksen yli 50 vuotta jatkuneeseen tuhoisaan sisällissotaan.

Santos on julistanut kaikki aluksen ja sen aarteen nostoon liittyvät tiedot valtiosalaisuuksiksi. Hän on ilmoittanut jyrkästi, että alus lasteineen ja sen kohtalosta päättäminen kuuluu vain Kolumbialle.

Jotain lastin nostajillekin toki kertyy.

Santos on ilmoittanut, että Kolumbian tavoitteena on löytää varakas sijoittaja, joka suostuisi rahoittamaan suurelta osin kalliit etsinnät. Kolumbian valtio puolestaan takaisi etsintärauhan, viranomaisten tuen, suojelun ja logistiikan.

Ja kun aarre on nostettu, kulut katetaan ja työmies saa palkkansa.

Santos on markkinoinut nostohanketta ”koko maailman yhteiseksi ponnistukseksi” ja luvannut, että Kolumbia rakentaa aluksen hylyn pintaan nostettavista kappaleista museon Cartagenaan.

Sinne pystytetään myös laboratorio, jossa aluksesta löytynyttä aineistoa tutkitaan, puhdistetaan ja korjataan säilytyskelpoiseksi tuleville sukupolville, Santos ideoi.

Näin Santos lyö monta kärpästä kerralla.

Hän kerää roimasti rahaa valtion kassaan. Sitä tarvitaan miljardimitalla sisällissodan aiheuttamien tuhojen korjaamiseen sekä laajaan maauudistukseen, joka oli Farcin avainehto rauhalle. Sen puitteissa on määrä lunastaa runsaasti lisää omaa laidun- ja viljelymaata sadoille tuhansille köyhimmille maatyöläisille ja pientilallisille.

Santos näyttäytyy samalla sekä hallitusta kannattavien että sitä vastustavien kansalaisten silmissä Kolumbian etujen taipumattomana puolustajana, joka ei piittaa kansainvälisestä painostuksesta.

Siinä sivussa hän hankkii Kolumbialle kansainvälistä arvostusta rakennuttamalla ”kaikille yhteisen kulttuuriperinnön”, joka – kukapa tietää – saattaa aikanaan päätyä Unescon maailmanperintöluetteloon seuraksi siihen jo kuuluvalle Cartagenan hienosti säilyneelle vanhakaupungille, satamalle ja linnoitusmuureille.

Ja joka tapauksessa sekä Kolumbia että Cartagena keräävät aarrelaivamuseolla lisää turistituloja ja tunnettuutta.

Pohjassa lojuu vielä jopa 1 200 aarrealusta.

Ja mikä tärkeintä, Santos luo arvokkaan ennakkotapauksen.

Kiista San Josésta ei nimittäin todennäköisesti jää ainoaksi. Jättilöydöstä huolimatta vedenalaista aarrearkkua on vasta raotettu.

Kolumbia arvioi, että sen merialueiden pohjassa lojuu jopa 1 200 aarrealusta. Hurrikaanit ja kaapparikapteenit upottivat niitä kilvan Espanjan kolme vuosisataa jatkuneen siirtomaavallan aikana.

Valtaosa hylyistä on Kolumbian Karibianmeren eikä Tyynenmeren rannikon puolella.

Espanjan siirtomaa-ajan meriliikenne Perusta ja Boliviasta Eurooppaan kulki pitkälti Cartagenan kautta.

Vuonna 1533 perustettu Cartagena oli tärkeä välisatama aarteiden kuljetuksille Eurooppaan. Sen lisäksi se toimi myynti- ja kuljetuskeskuksena orjille, joita tarvittiin Etelä-Amerikan kaivoksille ja Karibianmeren saarten sokeriviljelmille.

Arvolastit purjehdittiin usein ensin Panamaan. Sieltä ne siirrettiin kapean maakannaksen yli Portobelon satamaan Karibianmeren puolelle ja edelleen Cartagenaan, jossa ne lastattiin suurempiin valtamerialuksiin.

Alukset jatkoivat Kuuban Havannaan saamaan lisätäydennystä – postia, matkustajia, sokeria – ja käänsivät lopulta keulan kohti Espanjaa ja valtamerialusten pääsatamaa Sevillaa.

Näin vältettiin yli 10 000 kilometrin vaikea, hidas ja vaarallinen purjehdus Tyynellämerellä Etelä-Amerikan eteläkärjen Kap Hornin ympäri – oikaisevaa Panaman kanava ei vielä ollut vuosisatoihin.

Kolumbiaan tulvii tarjouksia lastien nostamisesta.

Eri syistä uponneiden lastien jäljittäminen ja nostaminen on vasta nyt pääsemässä vauhtiin, sillä Kolumbian sisällissota esti vuosikymmenten ajan tehokkaasti aarrelaivojen etsinnän.

Cartagena oli usein Farcin ja toisen vasemmistolaisen sissiliikkeen Elnin saartama. Koska niiden varainhankinta perustui huumekaupan lisäksi ammattimaisiin ihmissieppauksiin, usein ainoa järkevä tapa vierailla kaupungissa oli saapua lentoteitse.

Yhteenotot sissien, hallituksen joukkojen ja äärioikeistolaisten puolisotilaallisten joukkojen välillä olivat jatkuvia, arvaamattomia ja tuhoisia. Niiden jäljet olivat ikävää katsottavaa.

2000-luvun alussa Cartagenan laidoille oli kerääntynyt runsaasti hallituksen ja sissien välisiä taisteluja paenneita. Jo muutama kymmenen kilometriä kaupungin ulkopuolella kylissä törmäsi laajoihin taistelujen aiheuttamiin tuhoihin.

Tuolloin joutui poistumaan maaseudun kyläteiltä kello 17 mennessä. Silloin päättyi kaikkea liikennettä kukkuloilta valvoneen Farcin yksipuolisesti julistama tulitauko, jonka jälkeen sissit alkoivat kohdella kaikkia liikkujia luvallisena riistanaan.

Sen jälkeen kun hallitus ja Farc allekirjoittivat rauhansopimuksen, tilanne on muuttunut täysin. Sisällissodan päättyminen näyttääkin käynnistävän vertaansa vailla olevan aarrejahdin Karibianmeren rannikolla.

Kolumbiaan tulvii paraikaa tarjouksia lastien nostamisesta.

Ja myös runsaasti ammattikäyttöön tarkoitettuja sukelluslaitteita matkatavaroihinsa pakanneita ”lomanviettäjiä”, jotka eivät ole kovin innokkaita kertomaan harrastuskohteensa sijaintia.

Oikaisu

Juttu on julkaistu 28.8. kello 7.32 ja sitä on päivitetty kello 10.31: Charles Wageria ei aateloitu, kuten tekstissä väitettiin, vaan hänet lyötiin ritariksi.