Menneiden aikojen ihmisten elintapojen ja ajatusmaailman tutkiminen osoittaa aina vain enemmän, miten outoja me nykyajan ihmiset olemme ja miten vinoutunut meidän luonto- ja eläinsuhteemme on, sanoo arkeologi Kristiina Mannermaa.

– Meillä on kauhean selvät rajat. Olemme sitoutuneet ajattelemaan tietyllä tavalla eläimistä ja ei-ihmisistä ylipäätään, hän sanoo.

Mannermaa on Helsingin yliopiston tutkija. Hän johtaa projektia, jossa selvitetään bioarkeologian keinoin, millainen täällä meidän nurkillamme – Äänisen saarella – mesoliittisella kivikaudella eläneiden ihmisten maailmankuva oli ja miten he suhtautuivat eläimiin.

Mannermaa on työssään erikoistunut osteologiaan eli luiden tutkimukseen, ja häntä kiinnostavat ennen muuta nuo ihmisten ja eläinten suhteet erityisesti kivikaudella.

Kalkkikiviympäristö suojeli luita

Suomessa tai Venäjän Karjalassa ei juuri ole säästynyt kivikauden eloperäistä ainesta. Siihen maaperämme on liian hapan.

Olenij Ostrov eli Peurasaari on poikkeus. Sen kalmisto antaa ainutlaatuisen tilaisuuden katsoa yli kahdeksan vuosituhannen taakse, sillä osa saaresta on kalkkikiveä. Otollinen mikroympäristö on suojellut ihmisten ja eläinten luita ja luisia hautaesineitä.

Saari on koko nimeltään Eteläinen Peurasaari, ja siitä on saanut nimensä myös suunnitteilla oleva kirja, Eteläisen Peurasaaren tarinoita. Siinä on määrä kertoa valikoidusti Peurasaareen haudattujen ihmisten elämästä ja kuolemasta.

Mannermaa toivoo, että yleistajuinen kirja pystytään jättämään kustantajalle lähivuosina, mutta jo nyt tutkijalla on paljon kerrottavaa Koneen säätiön rahoittamasta projektista, joka alkoi runsaat kaksi vuotta sitten.

Petrozavodskin kaupunki Peurasaaren vastarannalla on suomalaisille tuttu Petroskoina. Jyrki Lyytikkä / Yle

Peurasaari on ikkuna myös Suomeen

Äänisen pienessä saaressa sijaitsee Euroopan suurin mesoliittinen kalmisto. 80 vuotta sitten tehdyissä arkeologisissa kaivauksissa pystyttiin tutkimaan 177 hautaa. Alkuperäisestä määrästä ei ole tietoa, sillä paikka oli jo osittain tuhoutunut kalkkikivikaivoksen ja sitä edeltäneen hiekannoston vuoksi.

Poikkeuksellista kalmistossa on myös se, miten tavattoman hyvin orgaaninen aines on säilynyt. Syy on sama, jonka tavoittelun ansiosta kalmisto löytyi ja jonka takia osa haudoista ehdittiin myllertää ennen tutkimuksia: kalkkikivi.

Suomestakin tunnetaan kivikautisia kalmistoja, mutta hapan maaperä on hävittänyt niistä kaiken eloperäisen. Peurasaari on kurkistusikkuna myös Suomen kivikauteen.

– Suomi ja koko Karjala kuuluvat samaan kivikautiseen kulttuuripiiriin. Peurasaari on ainutlaatuinen tilaisuus suomalaiselle tutkijalle päästä käsiksi näin hienoon materiaaliin, sanoo arkeologi Kristiina Mannermaa.

Kivikaudella ei ollut valtioiden rajoja säätelemässä sitä, missä ihmiset elivät ja liikkuivat.

– Meillä on todennäköisesti ollut ihan samantyyppistä aineistoa täällä. Se ei vain ole säilynyt.

Eläinten hampaat päätyivät koruiksi

Keitä Peurasaaren vainajat olivat? Mistä he tulivat? Miksi heidät on haudattu Peurasaareen, vaikka siellä ei asuttu? Minkälaista väestöä he yhteisössään edustivat? Ketkä heistä olivat sukua keskenään – vai oliko kukaan?

Jotta näihin kysymyksiin saadaan vastauksia, kalmistoa on tutkittava kokonaisuutena eli myös eläinten ja niiden luusta tehtyjen esineiden historiaa, sanoo Kristiina Mannermaa.

Peurasaaren haudoista löytyneistä esineistä suurin osa on hammaskoruja, riipuksia.

– Hirvenhammaskoruja, karhunhammaskoruja, majavanhammaskoruja, Mannermaa luettelee.

Hirvenpääveistos haudasta 81. Kristiina Mannermaa/Pietari Suuren antropologinen ja etnografinen museo Kunstkamera, Pietari

Vainajien mukaan pantiin myös työkaluja, harppuunoita ja muita pyyntivälineitä sekä pienoisveistoksia. Kahdesta haudasta on löytynyt hirvenpääsauva.

Löydöissä on paljon esinetyyppejä, joita ei muualta tunneta, kuten jotkin piistä tehdyt nuolenkärkityypit, Mannermaa kertoo.

Perustutkimuksen lisäksi joistakin esineistä on jo tutkittu käyttöjälkiä ja valmistustekniikoita. Muutamista haudoista on selvitetty, miksi juuri niissä on tietynlaisia esineitä.

Ihmisten ruokavaliota puolestaan on tutkittu luiden hiili- ja typpi-isotoopeista. Ne osoittavat selvästi, että he söivät lähinnä makean veden kalaa, kertoo Mannermaa.

Hampaan kiilteeseen tallentuu synnyinseutu

Hyvässä käynnissä on myös luiden stabiilien isotooppien tunnistus, Kristiina Mannermaa kertoo.

Noissa tutkimuksissa selvitetään hapen ja strontiumin isotooppien avulla ihmisten ja eläinten syntypaikkaa ja liikkumista.

Tutkimusta varten otetaan näyte hampaan kiilteestä. Siihen tallentuvat kasvuiän juomavedestä asuinalueen kallioperän isotooppiarvot, ja ne ovat tutkittavissa kiilteestä vielä vanhanakin.

Niiden ansiosta voidaan periaatteessa selvittää, ovatko ihmiset syntyneet siellä, missä ovat kuolleet. Laajemmin voidaan myös ryhtyä jäljittämään, mistä he ovat tulleet, elleivät ole paikallisia.

– Se on tulosten tulkintaa, ei mikään yksiselitteinen metodi, mutta antaa paljon uutta tietoa, Mannermaa sanoo.

Museon maanäytepusseissa piilee ties mitä

Peurasaaren strontiumtutkimuksessa ihmis- ja hirvenluiden arvoja on vertailtu Äänisen kalojen ja sen saarten kotiloiden arvoihin.

Tulosten mukaan ihmisten joukossa on niitä, jotka ovat kasvuiässä syöneen Äänisen tarjoamaa ravintoa, mutta monet ovat peräisin jostakin muualta. Lisävalaistusta on luvassa happi-isotooppitutkimuksista.

Peurasaaren haudoista on löydetty korujen lisäksi käyttötavaraa, muun muassa nämä harppuunat. Kristiina Mannermaa/Pietari Suuren antropologinen ja etnografinen museo Kunstkamera, Pietari

Vaikka Peurasaaden kaivaukset tehtiin kauan sitten, haudoista on tallessa hienoja maanäytteitä, kertoo Kristiina Mannermaa.

– Aiomme tutkia ne kaikki ja katsoa, mitä uusia juttuja niistä löytyy.

Peurasaaren löydöt ovat valtaosin Pietari Suuren antropologisessa ja etnografisessa museossa Kunstkamerassa Pietarissa.

– Siellä on isoissa paperipusseissa ja kääröissä punamultanäytteitä, ja jokaisessa lukee haudan numero. Uskon, että niissä voi tulla vastaan vaikka mitä, Mannermaa sanoo.

Hän ennustaa, että ennen pitkää näytteistä aletaan tutkia myös sitä, millaisia kasveja Peurasaaressa oli mesoliittisella ajalla ja miten ihmiset hyödynsivät niitä.

ZOOMS tunnistaa eläimen millin luunpalasesta

Osteologi pystyy tunnistamaan ehjien ja vähän työstettyjen esineiden alkuperän usein jo luun rakenteen perusteella. Jos esine on iso, sekin rajaa eläinlajien määrää. Mutta paljon on niitäkin kauttaaltaan työstettyjä esineitä, joiden tunnistamiseen tarvitaan muita konsteja.

Esimerkkinä Mannermaa mainitsee esineen, jonka käyttötarkoitusta hän ei tiedä. Jonkinlainen piikki se on, mutta kärki on hajonnut ja esine on muutenkin kappaleina. Sisäosa on kuitenkin ehjä.

– Sen solujen koon ja muodon sekä sisäosan ja reunan suhteen ja vaihettumisen perusteella pystyn määrittelemään, että luu on hirvensarvea. Peuraeläinten sarvet ovat tunnistettavissa toisistaan, jos sisäosaa on jäljellä riittävästi.

Ellei tämäkään keino toimi, avuksi tulee ZOOMS-menetelmä, joka perustuu massaspektrometriaan eli orgaanisten yhdisteiden tunnistamiseen ja niiden pitoisuuksien määrittämiseen.

– Luuaineksesta tunnistetaan peptidejä eli aminohappoja. Menetelmä on nopea ja edullinen, ja siihen tarvitaan aivan minimaalinen määrä luuta. Millin kokoinen pala yleensä riittää, Mannermaa kertoo.

DNA-tunnistus olisi vielä parempi, hän myöntää. ZOOMS ei aina pysty erottamaan lajeja, jotka ovat lähellä toisiaan. Aika usein tuloksena on vain "peuraeläin" tai "nautaeläin". DNA-analyysiin tarvitaan kuitenkin iso määrä luuta, eikä esineistä tietenkään voi ottaa suurta palasta, saati rikkoa ehjää esinettä.

Kun hampaat eivät riittäneet, nikerrettiin jäljitelmiä

Britanniaan Yorkin yliopistoon ZOOMS-tutkimuksiin lähetettyjen sadan näytteen ensimmäisen erän tulokset saatiin tässä kuussa. Niissä oli yllätyksiä.

Sellainen ei ollut hirvenluu, josta oli tehty muun muassa haudan 102 litteät, huonokuntoiset esineet, mahdolliset riipukset. Mannermaan ennakko-oletus olikin, että juuri hirvenluu osoittautuisi yleisimmäksi raaka-aineeksi.

Hirvenluuta tai -sarvea ovat niin ikään siksak-kuvioitu esine – keihään varren tai kärjen kappale, arvelee Mannermaa – sekä pieni riipus, joka hänen teoriansa mukaan on luinen jäljitelmä majavanhampaasta.

– Hampaita ei ollut riittävästi, joten he jatkoivat koristeluja luusta tehdyillä imitaatioilla, hän selittää.

Alkuperäinen hypoteesi oli, että jäljitelmiin käytettiin luuta siitä lajista, jonka suusta hampaankin olisi pitänyt olla peräisin. "Majavanhampaan" analyysi osoitti toisin.

Arkeologi Kristiina Mannermaan käsissä on kimpale Peurasaaren kalkkikiveä, jonka ansiosta luut ja luista tehdyt esineet ovat säästyneet tuhansia vuosia. Toni Määttä / Yle

Pitkänmuotoinen esine, ehkä keihään- tai nuolenkärki, on ZOOMS-tutkimuksen mukaan varma nautaeläin. Kuinka kummassa? Kahdeksan vuosituhatta sitten näillä kulmilla ei tiedetä olleen sen kummemmin kesy- kuin villinautoja.

Ainoat vaihtoehdot ovat visentti tai alkuhärkä. Kumpaakaan lajia Peurasaaresta ei ole aiemmin todettu. Luu tai siitä tehty esine on ehkä tuotu muualta.

Ainokainen se ei kuitenkaan ole, sillä myös väkäsellisen nuolenkärjen kappaleen materiaali osoittautui nautaeläimen luuksi.

Koruja myös ihmisluusta?

Haudasta 68 löytynyt "karhunhammas" sotii niin ikään sitä hypoteesia vastaan, että hampaiden jäljitelmissä olisi pitäydytty saman lajin luussa.

Materiaali puolestaan voi hätkähdyttää enemmän kuin visentin tai alkuhärän luu: "hammas" on työstetty ilmeisesti ihmisen luusta.

– Meistä se tuntuu oudolta, mutta mesoliittisen ihmisen elämää tai ideologiaa ajatellen se ei ehkä olekaan ihmeellistä, Mannermaa sanoo.

Rikkinäiseen esineeseen, jonka hän tulkitsee riipuksen osaksi, ei ollut aiemmin kiinnitetty mitään huomiota, koska Peurasaaressa riittää myös kokonaisia riipuksia. Nyt ei aiota sivuuttaa rikkoontuneimpiakaan esineitä.

Käärmeveistos haudasta 57. Kristiina Mannermaa/Pietari Suuren antropologinen ja etnografinen museo Kunstkamera, Pietari

– Tutkimukset jatkuvat. On kiinnostavaa nähdä, mitä kaikkia lajeja löydämme ja mitä löydöt kertovat raaka-aineiden käytöstä ja teknologioista toisaalta yleisesti ja toisaalta esineissä, jotka laitettiin hautaan. Ne ovat kaksi eri kysymystä, Mannermaa korostaa.

Selitystä vailla on vielä myös kalmiston lyhyt käyttöikä. Toistaiseksi saatujen radiohiiliajoitusten perusteella Peurasaareen tuotiin vainajia vain 100–200 vuoden ajan.

Juuri tuolloin ilmastossa oli saman mittainen poikkeama. Liittyikö kalmisto tuohon äkilliseen kylmenemiseen? Sitäkin tutkijat selvittävät.

Menneisyys saa pohtimaan tätä päivää

Palataanpa jutun alkuun. Mitä arkeologi Kristiina Mannermaa mahtaa tarkoittaa sanoessaan, että toteaa työssään usein, miten vinoutunut nykyinen luonto- ja eläinsuhteemme on?

Hän vastaa, että haluaisi herättää ihmiset pohtimaan, miten monenlaisia kykyjä olemme menettäneet vuosituhansien aikana.

– Eläinten ottaminen oikeasti mukaan elämän eri vaiheisiin nousee selvästi esiin sekä hauta- että asuinpaikkalöydöissä.

Mannermaan tulkinta on, että eläimet olivat hyvin merkittäviä niin ihmisten elämässä kuin siinä, mitä he ajattelivat kuolemasta. Luonnon ja eläinten tarjoamaa hengellisyyttä ja kunnioitusta niitä kohtaan hän toivoo myös nykyelämään.

Kahdeksantuhatta vuotta sitten tehdyt esineet kertovat, ettei eläinten hyödyntäminen jokapäiväisessä elämässä tarkoittanut vain aineellista hyödyntämistä, hän täsmentää.

– Eläimet ovat meille tuote ja hyväksikäytön kohde. En sano, etteivät kivikautisetkin käyttäneet eläimiä hyväkseen, olivathan ne heidän elämänsä ehto, mutta ne olivat metsästyksen lisäksi myös palvonnan ja sukulaisuusajattelun kohde.

Hauta voi kertoa myös elämästä

Peurasaarella ei asuttu pysyvästi. Jonkin verran asumisen jälkiä on, mutta niitä on jäänyt ilmeisesti vain oleskelusta, jonka vainajien hautaaminen vaati.

Hautalöydöt kertovat siitä, mitä ajateltiin kuolemasta. Mutta kertovatko ne myös elämästä? Riippuu haudasta, vastaa Mannermaa.

Vastaus löytyy systemaattisesta tutkinnasta, hän sanoo.

– Meidän pitää tutkia kaikki aineistot, jotta voimme sanoa, miten esineet liittyvät juuri sen haudatun ihmisen elämään, vai liittyvätkö ne niiden ihmisten elämään, jotka hautasivat hänet.

Ihmisveistos haudasta 18. Kristiina Mannermaa/Pietari Suuren antropologinen ja etnografinen museo Kunstkamera, Pietari

Käyttöjälkien puuttuminen voi viitata siihen, että esineet on tehty haudattaviksi. Joitakin esinetyyppejä ei ehkä ole kuin haudoissa, eikä niille näytä olevan mitään arkista käyttötarkoitusta.

Jos löytö sen sijaan on käyttöesine, jollaisia löytyy myös samanaikaisilta asuinpaikoilta, sen voidaan päätellä liittyvän jokapäiväiseen elämään.

Entä lapsen haudasta löytyneet miniesineet? Ehkä tapana oli antaa lapselle mukaan aikuisten esineiden minikokoiset versiot, Mannermaa selittää arkeologien pohdintaa.

Pitkäjänteisyys palkitsee

Mannermaa ottaa yhdeksi esimerkiksi löytöjen ja löytökontekstin tutkinnasta ne Peurasaaren tavallisimmat esinelöydöt, hammaskorut.

Monessa haudassa ne ovat hyvin kuluneita, mutta joissakin käytön jälkiä ei ole juuri lainkaan tai hampaista puuttuu jopa ura, johon voisi sitoa langan tai jännenauhan.

Mannermaa kertoo kollegansa kanssa tekemästään testistä, jossa tämä pani päälleen hammaskoruista tehdyn helistinjäljitelmän ja tanssi kuusi tuntia.

– Saimme testissä täsmälleen samanlaisia jälkiä kuin joidenkin Olenij Ostrovin hautojen koruissa. Voimme siis sanoa kokeellisen arkeologian avulla, että sellaisia jälkiä tulee, kun koruja käytetään esimerkiksi tanssissa ja ne helisevät toisiaan vasten.

Mannermaa puntaroi, saiko jokainen ihminen lapsena jonkin tietyn hirvenhammashelistimen tai -korun. Ehkä niitä kertyi elämän varrella lisää. Jos hänet kuoltuaan haudattiin vaatteissa, johon nuo korut kuuluivat, hampaiden kulumisessa pitäisi näkyä eri asteita.

Haudoista löytyy siis tarinoita myös elämästä. Niiden jäljille pääseminen vaatii yksityiskohtaisia ja pitkäjänteisiä tutkimuksia ja tulkintaa, mutta tulokset voivat olla todella palkitsevia, sanoo arkeologi Kristiina Mannermaa.