Suomen useita vuosia yskinyt talous on kuluneen kesän ja alkusyksyn aikana saanut useita nimekkäitä ratkaisuehdotuksia, joita on esitetty melkein jokaisen eduskuntapuolueen suulla. Hallituksen oma budjettiesitys vuodelle 2014 oli demokraattisessa kompromississaan ainutlaatuinen, sillä kukaan ei saanut läpi haluamaansa, samaan aikaan kuin kaikkien yhteiskuntaluokkien asema huononi. Hyvinvointivaltion pelisääntöjen mukaisesti se ryhmä saa suurimman taloudellisen vastuun, joka ei ole vielä äänestysiässä. Tulevien sukupolvien maksettavaksi määrättiin 6,7 miljardin alijäämä, joka sopi loistavasti kaikille hallituspuolueille.

Suomen bruttokansantuotteesta tällä hetkellä yli puolet on sidoksissa julkisen talouden toimintaan, joka antaa päättäjille ennennäkemättömän vallan pönkittää omaa asemaansa toisten rahoilla. Joka ikisen hallinnon primääritehtävä ajasta ja kulttuurista riippumatta on oman valtansa varmistaminen, ennen kun se suostuu edes harkitsemaan äänestäjien toiveiden kuuntelemista. Suuren taloudellisen taantuman aikana poliittisten broilereiden tärkein tehtävä on yrittää keinoja kaihtamatta tekohengittää taloudellista kuplaa niin kauan, että heidän oma vastuuaikansa päättyy.

Väestön vanhenemisesta syntyvät lisäkustannukset, eläkejärjestelmän alijäämä, maahanmuutosta syntyvät kustannukset ja tulevien nuorten ikäluokkien kohtuuton velkarasitus jätetään mieluisesti seuraavan hallituksen ratkaistavaksi. Kaikista mieluisin tilanne nykyisille hallituspuolueille olisi Perussuomalaisten saaminen seuraavaan hallitukseen, jotta nämä joutuisivat kantamaan vastuuta viimeisen viiden vuoden ajan tehdyistä hölmöyksistä. Suuri joukko tiedostavista ihmisistä voisi sitten tekopyhästi todeta että ”kyllähän me tämä tiedettiin”.

Suomalaisen taloudenhoidon erityispiirteenä voidaan pitää sitä taloudellista toimintaa, mitä kutsutaan elvyttämiseksi. Aikaisemmin taloudellisesti kannattavat yritykset pyritään saamaan säännöstelyllä ja välillisten kustannusten kasvattamisella siihen tilaan, etteivät ne pysty toimimaan ilman julkisen vallan myöntämiä armopaloja. Rikkidirektiivin teollisuudelle aiheuttama melkein kahden miljardin euron lisärasitus pyritään tasoittamaan 90 miljoonan sopeuttamisohjelmalla, samalla kuin teollisuuden kymmenien tuhansien menetettyjen työpaikkojen tasoittamiseksi valtio pyrkii synnyttämään tyylipuhdasta keynesiläistä elvytystä muutamien kymmenien miljoonien infra-paketilla. Tarkkasilmäinen huomaa tästä kehityksestä sen, että ainoa joka säästyy isoilta leikkauksilta on julkinen talous. Puhdasverinen politiikko ei ikinä luovu vapaaehtoisesti saamastaan vallasta.

Epäonnistunut sekasikiöhallitus on ulostuloineen herättänyt vastustusta niin hallituspuolueiden sisältä kuin myös sen ulkopuolelta, mutta nämä suunnitelmat ovat mielestäni usein vielä huonompia mitä tehottoman hallituksen vaihtoehdot. Esimerkkeinä toimivat tässä tilanteessa hyvin Li Anderssonin ja Teuvo Hakkaraisen antamat ulostulot.

1.) Li Andersson

Kansan Uutisten mielipidepalstalla Li kirjoittaa näin:

”Ensi vuonna suunnataan puoli miljardia Helsinki-Vantaan laajentamiseen,

asuntojen rakentamiseen sekä teiden ja ratojen kunnossapitoon, eli

miesvaltaisille rakennusaloille. Tämä on osoitus siitä, miten tärkeässä

elvytyskeskustelussa huomio suunnataan aina miesvaltaisiin teollisuus-

ja rakennusaloihin.”

Ja blogissaan hän jatkaa:

”Taloutta vahvistetaan luomalla uusia työpaikkoja niin elvytyksen kuin kunnianhimoisemman elinkeinopolitiikan kautta.”

—

Ensimmäisestä lainauksesta voisi saada kuvan, että Li vastustaa elvyttämistä ja rahan haaskaamista yleisesti, sillä tämä raha on pois ”peruspalveluiden turvaamisesta”, joka on vasemmistolaisessa retoriikassa aina tarkoittanut jotain mystistä ihmisyyden ja sivistyksen viimeistä linnaketta. Viikkoa aiemmin kirjoitetussa blogikirjoituksessaan hän kuitenkin itse antoi täyden tukensa julkiselle elvyttämiselle, joka paljastaa ensimmäisen lainauksen todelliset motiivit. Anderssonia ärsyttää se, että julkista rahaa jaetaan niille ihmisille, jotka eivät todennäköisesti äänestäisi nykyistä vasemmistoliittoa.

”Elvyttämisen” nimissä toteutettu toiminta ei ole käytännössä mitään muuta kuin äänien ostamista tietyiltä ryhmiltä toisten ihmisten rahoilla. Poliitikot käyttävät siten keskiluokan ja pk-yrittäjien rahoja pääosin omien asemiensa sementoimiseen. Macchiavelli olisi tästä järjestelmästä erittäin ylpeä.

2. Teuvo Hakkarainen

Teuvo Hakkaraisen kovan työmiehen maine ei kuitenkaan saa häntä tukemaan taloudellista mallia, joka antaisi nuoremmille ikäluokille mahdollisuuden tehdä töitä. Teuvon ohjelmassa sanotaan mm. näin:

– Työttömälle esimerkiksi osoitetaan yritys, jossa hänen on käytävä

työssä 1-2 viikkoa kuukaudessa. Mainittujen tukien lisäksi ei makseta

muita korvauksia, perussuomalaiset esittää.

Nuori ikäluokka joutuu jo nyt taistelemaan taloudellisessa umpikujassa, missä korkeasta koulutuksesta huolimatta työpaikan saaminen on äärimmäisen vaikeaa. 1980-luvulla oman työuransa aloittaneet eivät välttämättä ymmärrä sitä eroa taloudellisessa tilanteessa, missä nykynuoret joutuvat toimimaan. Työpaikkojen vaatimustasot kasvavat, kilpailu on äärimäisen tiukkaa, eikä johtoasemiin pääse enää peruskoulun papereilla.

Britanniassa on jo edetty siihen pisteeseen, että nuoret ihmiset ottavat pankeista lainaa voidakseen maksaa yrityksille päästäkseen palkattomaan työharjoitteluun. Olen aivan varma ettei yksikään ”kulta-ajan” työmies suostuisi toimimaan niissä olosuhteissa, mitkä koskevat nykyistä nuorempaa ikäpolvea. Suurin yksittäinen syy tähän tilanteeseen on jatkuvasti kasvavat suorat ja välilliset kustannukset, jotka pakottavat yritykset vaatimaan maksimaalista työtehoa heikosti valmistautuneilta nuorilta työntekijöiltä. Eläkkeitä on turha edes tuoda osaksi tätä keskustelua.

Synnyttämällä valtavan pakkotyöreservin voimme olla varmoja, että viimeisetkin matalan tuottavuuden työpaikat muuttuvat palkattomiksi. Jos yrityksille annetaan mahdollisuus käyttää työvoimanaan palkattomia työntekijöitä, näin myös tapahtuu. Vastaavaa nuorten päähän potkimista edustaa myös SDP:n luoma KELA:n työharjoittelu, joka on tähän mennessä ajanut kymmeniä tuhansia ihmistä pysyvään harjoittelukierteeseen. Monet katkeroituneet työharjoittelijat allekirjoittavat väitteen ”Töitä löytää kyllä aina, mutta palkanmaksajista on huutava pula”.

Ehkä Teuvo Hakkaraisen linjaus edustaa laajempaa perussuomalaisten mielenmaisemaa, sillä mieleeni muistuu elävästi vuonna 2011 kohtaamani perussuomalaisten aktiivi, joka myönsi käyttävänsä yrityksessään pelkästään työharjoittelijoita ja potkivansa heidät aina pihalle harjoitteluajan päätyttyä. Olisi mahtava tietää, miten Teuvon kaltaiset vanhan liiton työmiehet itse sopeutuisivat vastaavaan järjestelmään.

—

Tuukka Kuru

Muutos 2011/EP

Eurovaaliehdokas