Sipilä uhkasi 5. marraskuuta 2015, että jos sote-ratkaisua ei synny, hallitus hajoaa. © Martti Kainulainen / Lehtikuva

Kun Juha Sipilä pyrki vuonna 2012 keskustan puheenjohtajaksi, yksi hänen kampanjansa teema oli johtajuus.

”Yrityksen ja kansanliikkeen johtamisessa on paljon samaa”, Sipilä selitti kirjoituksessa, joka julkaistiin tuolloin hänen kotisivuillaan.

Sipilän mukaan hienointa hänen työurallaan oli ollut nähdä, kun ”ihmiset puhaltavat yhteen hiileen” ja on ”saatu aikaan ihmeellisiä asioita”. Johtajana hänen tehtävänsä oli näyttää esimerkkiä ja innostaa, ”nähdä ajassa olevat mahdollisuudet ja rakentaa luottamusta tulevaisuuteen”.

Pitkään näytti, että Sipilän opit todella toimisivat politiikassa.

Keskenään riiteleviin kuppikuntiin jakautunut keskusta ei ole ollut aikoihin niin yhtenäinen kuin nyt. Kevään hallitusneuvottelutkin sujuivat Sipilän etukäteen laatiman käsikirjoituksen, ”prosessikaavion”, mukaan. Mukana olleet kehuivat jälkeenpäin vuolaasti neuvottelujen hyvää henkeä ja Sipilän omaa roolia sen luomisessa.

Ensimmäiset säröt paljastuivat kuitenkin jo alkusyksystä, kun neuvottelut yhteiskuntasopimuksesta työmarkkinajärjestöjen kanssa kariutuivat.

Mikään mitä pääministeri yritti ei onnistunut. Neuvottelujen vauhdittamiseksi asetetut takarajat eivät pitäneet, ja Sipilän vaihtoehdoksi tarjoamat ”pakkolait” saivat ay-liikkeen takajaloilleen. Loppujen lopuksi kävi vielä ilmi, ettei kaikkia ehdotuksia oltu mietitty loppuun asti ja Sipilä joutui perumaan osan niistä.

Työmarkkinajärjestöjen kanssa syntyneet erimielisyydet olivat vasta esimakua sille, mitä hallituksessa tapahtui, kun ministerien piti päästä yhteisymmärrykseen vuosikausia valmistellusta sosiaali- ja terveydenhuollon palvelurakenneuudistuksesta.

Sitä koskeneet näkemyserot kärjistyivät niin pahoiksi, että ratkaisu löytyi vasta kun Sipilä oli uhannut julkisesti hallituksen hajottamisella. Sopu syntyi lopulta runsas vuorokausi alkuperäisestä aikataulusta myöhässä, kun useampi Sipilän asettama takaraja oli jo ehtinyt mennä umpeen.

Hallituskriisissä oli kysymys kahdesta poliitikoille perinteisesti pyhästä asiasta: rahasta ja vallasta.

Keskusta halusi jakaa Suomen kahdeksaantoista sote-alueeseen, sillä mitä pienempiin osiin maa olisi pilkottu, sitä suurempaa osaa puolue pääsisi hallitsemaan.

Kokoomus ei ollut innostunut keskustan esittämästä aluejaosta vaan keskittyi sen sijaan pitämään yksityisten sote-yritysten puolta ja kasvattamaan niiden markkinoita.

Perussuomalaisilla ei ollut neuvotteluissa samanlaisia kynnyskysymyksiä, ja he yrittivät koko ajan lähinnä varmistaa, ettei hallitus vain hajoaisi heidän näkökulmastaan toisarvoiseen riitaan.

Kiista ratkesi lopulta niin, että keskusta sai läpi vaatimuksensa kahdeksastatoista alueesta, joista tosin vain viisitoista sai virallisen sote-alueen statuksen. Kokoomusta hyviteltiin nostamalla yksityiset palvelujen tuottajat samalle viivalle julkisten kanssa.

Kriisin aikana jaetut katkerat lausunnot ja pitkin matkaa tapahtuneet tietovuodot jäivät kuitenkin vielä myrkyttämään hallituksen ilmapiiriä. Sote-kiistan yksi tahaton seuraus on, että se uhkaa viedä hallitukselta juuri sen mitä Sipilä on koko ajan erityisesti halunnut vaalia: keskinäisen luottamuksen.

Sipilän onnistumista arvioitaessa paljon riippuukin siitä, kumpaa painotetaan enemmän: sitä että ratkaisu saatiin vaikeuksista huolimatta aikaan vai ratkaisun vaatimaa hintaa.

Tuomo Peltonen on johtamistaidon ja organisoinnin professori Turun yliopiston kauppakorkeakoulussa. Hän kuvaili hallitusneuvottelujen aikaan Sipilää Turun Sanomissa ”henkistyneeksi asiajohtajaksi”.

Peltonen myöntää, että sote-kiista ja muutamat muutkin viime aikojen tapahtumat ovat muuttaneet pääministeristä aikaisemmin muodostunutta kuvaa.

”Enää hänestä ei synny niin lempeää ja armollista vaikutelmaa. Pehmeämpi puoli on jäänyt taka-alalle.”

Peltonen työskenteli 2000-luvun alussa Oulun yliopistossa ja tutustui silloin Sipilän johtamaan oululaiseen Elektrobitiin ja ohimennen myös Sipilään itseensä. Turun Sanomien kirjoituksessa hän totesi, että oululaista johtamisfilosofiaa on hankala hahmottaa vakiintunein käsittein.

Oululaiset insinöörit korostavat Peltosen mukaan järkevää suunnittelua ja selkeitä rakenteita, niin kuin insinöörit muutenkin. Yrittäminen on heille kuitenkin muutakin kuin pelkkää mutterioppia. He ymmärtävät myös, että ihmisten piilevä potentiaali vapautuu vain sellaisessa yhteisössä, jossa vallitsee positiivinen ja luottamuksellinen ilmapiiri.

Peltonen arvioi, että pääministerinä Sipilä on joutunut tilanteisiin, joita hän ei osannut odottaa ja joissa hän ei ole luontevimmillaan. Politiikan dynamiikka poikkeaa siitä mihin hän tottui yritysjohtajana. Energiaa kuluu yllättäviin asioihin.

”Mielikuva on se, että aikataulut jyräävät myös hänen ylitseen. Tiukkaan rytmitetty projektimainen tyyli kääntyy itseään vastaan.”

Peltosen on yllättänyt Sipilän tapa esittää julkisesti tiukkoja uhkavaatimuksia: käännyttää muita kannalleen pelottelemalla, mitä kaikkea hirveää tapahtuu, jos hänen tahtoonsa ei taivuta.

”Politiikka on kuitenkin pääsääntöisesti kompromissien tekoa. Minua on vähän ihmetyttänyt, eikö hän ole matkan varrella napannut sellaista kulttuuria, että aina pitää olla liikkumavaraa.”

Peltonen vertaa koalitiohallitusta siihen, että yrityksissäkin pitää tasapainotella eri suuntiin: sidosryhmien kanssa, henkilöstön kanssa ja johtoryhmässä eri taustoista tulevien ihmisten kesken.

”Johtaminen on suhteiden johtamista. Kaikessa päätöksenteossa on aina suhteet toisiin. Mutta Sipilä puhuu koko ajan, että hän on vastuussa. Jotenkin hän ajattelee, että päätösten tekeminen on hänen harteillaan.”

Tässä näkyy, että Sipilä ei ole koskaan johtanut kovin suurta yritystä. ”On eri asia olla omistajayrittäjä kuin ammattimainen liikkeenjohtaja”, Peltonen sanoo.

Åbo Akademin valtio-opin professori Kimmo Grönlund on kiinnittänyt huomiota samaan asiaan kuin Peltonen. Hän ei ymmärrä, miksi Sipilän piti uhkailla hallituskumppaneita julkisesti.

”Kolme suurinta puoluetta ovat niin samankokoisia, että mikään niistä ei saisi ryhtyä sanelemaan asioita toisille. Kaikilla on omat intressit, eikä kenenkään etu saa mennä muiden edelle.”

Joidenkin aiempienkin pääministerien tiedetään väläyttäneen tiukoissa paikoissa hallituksen hajottamista, mutta kukaan ei ole ennen tehnyt sitä yhtä julkisesti kuin Sipilä. Samalla hän mursi syvään juurtuneen perinteen, jonka mukaan pääministerin tärkein tehtävä on toimia hallituksessa eräänlaisena puolueiden ulkopuolisena ylituomarina.

Sote-alueiden määrää koskeneessa kiistassa Sipilä oli ennen kaikkea keskustan puheenjohtaja, Grönlund huomauttaa. Hän ihmettelee ratkaisua. ”Koalitiohallituksen pääministerin pitäisi miettiä ensisijaisesti joukkuetta eikä omaa puoluettaan.”

Grönlundin mielestä Sipilän mieltymys tiukkoihin aikarajoihin kielii paitsi kovista paineista, myös poliittisesta kokemattomuudesta. ”En tiedä, mitä hän oikein voittaa sillä ehdottomuudella. Jos asettaa aikatauluja mutta ei pidä niistä kiinni, oma uskottavuus kärsii ennen pitkää.”

Edellinen vaalikausi meni Suomessa paljolti siihen, että hallitukset keskittyivät sisäisiin riitelemiseen, eikä päätöksiä syntynyt. Sipilän kaltaiselle johtajalle oli siinä vaiheessa poliittinen tilaus.

”Demokratiassa on kuitenkin kysymys muustakin kuin että saadaan lopputulos”, Grönlund muistuttaa. ”Menettelytavat ovat myös tärkeitä. Päätöksenteon on oltava avointa, pelisääntöjen yhteisesti hyväksyttyjä, tavoitteiden julkisia ja perustelujen kaikkien tiedossa.”

Sote-kiistassa tehty kompromissi näyttää Grönlundin mielestä siltä, että kun puolueet eivät löytäneet yhteisymmärrystä itse asiasta, ne keskittyivät käymään kauppaa keskenään.

”Kaupankäynnin politiikassa ei aidosti pohdita eri vaihtoehtojen hyviä ja huonoja puolia. Se lähtee siitä, että kun minä teen sinulle palveluksen, sinä teet minulle vastapalveluksen, vähän kuin mafiaveljet.”

Grönlund arvelee kuitenkin, että omassa puolueessa Sipilää pidetään kaiken jälkeen erinomaisena johtajana.

Veikkaus osuu oikeaan. Kansanedustaja Olavi Ala-Nissilä (kesk) puhuu jo ”sipilämäisestä” johtajuudesta, jota Suomi nyt tarvitsee.

”Sipilä on periksiantamaton ja sitkeä. Hän laittaa itsensä peliin, omaksuu nopeasti asiat, johtaa prosessia, miettii koko ajan seuraavaa siirtoa, ja on silti johtajana empaattinen”, Ala-Nissilä ylistää.

Kokoomuksen yrittäjätaustainen kansanedustaja Eero Lehti huomauttaa, että Sipilän toimintaa pitää arvioida lopputuloksen mukaan. Kun perinteisellä tavalla ei päästy eteenpäin, oli pakko kokeilla jotain uutta.

Lehden mielestä on tekopyhää kritisoida Sipilää siitä, että hän ei ollut kärsivällisempi.

”Kun ammattijohtaja joutuu paineiseen tilanteeseen, hän panee määräajan, asettaa tavoitteen ja pakottaa muut tulemaan kuorestaan”, Lehti selittää. ”Silloin toiset joutuvat miettimään omalta kannaltaan kumpi on parempi, pysyä mukana vai hypätä syrjään.”

Tiukkoihin neuvotteluihin kuuluu, että aikataulut eivät aina pidä. Muutaman tunnin viivästys on kuitenkin eri asia kuin monen kuukauden lykkäys, joita myös on politiikassa koettu, Lehti huomauttaa.

Vielä on näkemättä, minkälaiset jäljet sote-kiista jättää hallituksen työskentelyilmapiiriin.

”Jos he ovat puhuneet vain asioista, sen ei pitäisi vaikuttaa henkilösuhteisiin juuri mitään”, Lehti uskoo. ”Jos he ovat käyneet toistensa rinnuksiin kiinni ja haukkuneet toisensa, se jää rasittamaan tunnepuolella. Politiikassa tapahtuu kuitenkin koko ajan niin paljon, että siinä ei voi jäädä pyörimään vanhoihin asioihin.”