Kanava-tietokirjapalkinnosta kilpaileva Martti Backmanin kirja murskaa myyttejä mestarivakooja Vilho Pentikäisestä. Katala luutnantti pakeni Neuvostoliittoon naisseikkailujaan, jotka uhkasivat käryttää hänet.

Vilho Pentikäisen valvontakortti Etsivän keskuspoliisin arkistossa. Kortissa on kuva myös hänen suomalaisesta vaimostaan. Tyyne Pentikäinen oli tietoinen miehensä naisseikkailuista, mikä tuotti vaimolle suurta tuskaa ja ruokki mustasukkaisuutta. KANSALLISARKISTO

Viimeinen kuva Vilho Pentikäisestä? Suomessa asuvat sukulaiset saivat vuonna 2007 Venäjän turvallisuuspalvelulta FSB:ltä ilmoituksen, että Pentikäinen olisi kuollut vankileirillä keväällä 1942 ”kolmannen asteen ravitsemushäiriöön”. KIRJAN KUVITUSTA

Suomen kaikkien aikojen suurimman vakoilujutun tähti, reservin luutnantti ja sotilaskuvaaja Vilho Pentikäinen ei kärähtänyt " rysän päältä " yleisesikunnan salaisten asiakirjojen holvista, kuten on tähän asti uskottu.

Lokakuussa 1933 Neuvosto-Venäjälle salatein loikannut Pentikäinen ei siis paennut rikospaikalta hyppäämällä sankarillisesti ikkunasta ulos, sillä aikaa kun vartiopäällikkö muka nouti konepistoolipartiota pidättämään Pentikäistä.

- Tarina Pentikäisen paljastumisesta on legendaa, sanoo mestarivakoojasta kirjan kirjoittanut Martti Backman.

Pentikäisen ja Neuvosto-Venäjän 1930-luvun vakoojarinkiin uppoutunut Backman on Iltalehden ja Suomen Kuvalehden entinen päätoimittaja. Hän oli myös tutkivana toimittajana Ylen MOT-ohjelmassa 15 vuoden ajan.

Backman on hionut Pentikäisen tarinan huikeaksi agenttiseikkailuksi. Helsingin kirjamessuilla Backmanin Vakoojat -kirja sai tunnustuksen, kun se nimettiin aikakauslehti Kanavan ja Otavan Kirjasäätiön jakaman 10 000 euron suuruisen Kanava-tietokirjatunnustuspalkinnon ehdokaskirjaksi

Vilho Pentikäinen toimitti yhdeksän vuoden ajan röykkiöittäin huippusalaisia puolustusvoimien asiakirjoja puna-armeijalle. Miksi hän jätti menestyksekkään vakoojan tehtävänsä ja poistui Neuvosto-Venäjälle?

Backmanin mukaan varmuudella ei tiedetä, mikä aiheutti Pentikäisessä pakoreaktion, mutta moni asia viittaa siihen, että hän kompastui naisten hameisiin. Pentikäinen oli koonnut itselleen kokonaisen haaremin; tyttöjä ja naisystäviä joka puolelle Suomea.

- Pentikäisen naisharrastus oli niin pakkomielteistä ja laajaa, että nykyisin häntä luonnehdittaisiin seksiaddiktiksi, Backman sanoo.

Massiivinen seuraus

Pentikäisen lähin vakoiluesimies, punaupseeri Einar Vähä arveli Etsivän keskuspoliisin kuulustelussa, että Pentikäinen olisi jotenkin ajautunut selkkaukseen monimutkaisissa naiskuvioissaan. Joku nainen oli kenties päässyt perille hänen vakoilupuuhistaan, kiristänyt ja uhannut ilmiantaa hänet. Myös Pentikäisen mustasukkaisen vaimon tiedettiin hautoneen miehensä paljastamista.

Harvoin on karille kolahtaneista lemmenseikkailuista aiheutunut niin massiivisia seuraamuksia kuin Pentikäisen loikkauksesta turvaan Venäjälle. Paosta käynnistyneet tutkimukset avasivat vähä vähältä maailmanlaajuiseksi levinneen puna-armeijan vakoilujärjestön.

Helsingin Kaivopuistossa, Mannerheimin huvilan naapurista paljastui järjestön Suomen haaran vakoilupäämaja. Sitä johti ylellisesti elellyt ja rahaa vakoojilleen kylvänyt seurapiiridaami, latvialainen Marija-Emma Schul, jolla oli monia vakoojaidentiteettejä.

Liigan suomalaisten jäsenten tunnustukset johtivat tutkimukset Pariisiin, sieltä New Yorkiin, Lontooseen, Berliiniin, Riikaan ja niin edelleen. Järjestön toimipisteet kaatuivat toinen toisensa jälkeen kuin dominopalikat tutkimusten johtaessa uusiin kohteisiin.

Lopulta tutkijoiden eteen hahmottui maailmanlaajuinen puna-armeijan yleisesikunnan Komintern-järjestön avulla johtama vakoiluverkosto, joka välitti samoilla menetelmillä urkkimiaan lännen sotasalaisuuksia Moskovaan. Pentikäinen oli aiheuttanut paollaan neuvostovakoilulle katastrofaalisen vahingon.

Vakoilija Pentikäinen oli muun muassa luovuttanut puna-armeijan vakoilulle tykistökenraali Nenosen kuuluisan tulenjohtomenetelmän tarpeisiin laaditut ilmakuvakartat Karjalan kannakselta. Kuvassa kenraaliluutnantti Vilho Petter Nenonen ja marsalkka Mannerheim tarkastavat tykinputkea jatkosodan aikana. SA-KUVA/TAUNO NORJAVIRTA

Naistenmetsästäjä

Suomen etsivä keskuspoliisi sai muiden maiden valtiollisilta poliiseilta runsaasti mainetta ja kiitosta vakoilujärjestön paljastamisesta. Ilman sitä olisi järjestö saattanut jatkaa myyräntyötään kenties vuosikausia. Itse J.Edgar Hoover, Yhdysvaltain FBI:n päällikkö kävi Suomessa onnittelemassa EK:n päällikköä Esko Riekkiä.

Suomalaisia ja Suomessa vaikuttaneita vasemmistoälykköjä oli vakoilujärjestössä merkittävissä asemissa kuten esimerkiksi Aino Kuusinen, Salme Pekkala ja Lydia Stah l. Monet kulttuuri-ihmiset flirttailivat vakoilupiirien kanssa, heidän joukossaan Hella Wuolijoki ja Wäinö Aaltonen. Vapaa rakkaus kukoisti sivistyneiden ja viehätysvoimaisten vallankumouksellisten salongeissa.

Pentikäisen elämään kuului runsaasti kauniita naisia, nopeita autoja ja ampuma-aseita. Pentikäinen oli suurmestariluokan pistooliampuja.

Neuvostoliitto palkitsi vakoojansa ruhtinaallisesti. Pentikäinen tienasi vakoilulla kolmen luutnantin palkan. Parhaista kaappauksistaan hän sai vielä lisäpalkkioita.

Kilpa-ammunnassa paloi paljon rahaa. Naisiin sai kulumaan vielä enemmän: ravintoloihin, hotelleihin matkoihin, lahjoihin, kaikkeen, mitä naiset vaativat.

Pentikäisellä oli allaan amerikkalainen Whippet, vinttikoira, vikkelä auto, joka vetosi naisiin.

Kirjan mukaan Pentikäinen tiesi, että hänellä oli toiseen sukupuoleen suurta vetovoimaa. Hän oli jalostanut itsensä naistenmetsästäjänä huippuunsa. Naiset arvostivat hänen gentlemannikäytöstään ja miehekästä, luotettavaa vähäpuheisuutta.

Pentikäinen oli kokenut, että hyvin istuvalla upseerin univormulla oli naisiin taianomainen vaikutus. Hän esiintyikin aina ravintoloissa ja tanssipaikoissa hyvin prässätyssä upseerin univormussa eikä käyttänyt alkoholia juuri lainkaan.

Pentikäisellä oli vain yksi päämäärä: Hän himoitsi naista, ei viinaa. Tähän harrastukseensa hän tarvitsi paljon rahaa.

Selvittämätön murha

Pentikäisen paettua hänen jäljiltään löydettiin kokonainen kansio naisvalloituksista. Jokaisesta tytöstä tai naisesta oli oma sivunsa osoitteineen, puhelinnumeroineen ja valokuvineen. Jotkut heistä oli kuvattu aivan alastomina uskalletuissa asennoissa. Pentikäisen naisverkosto levittäytyi yli koko Etelä-Suomen Ouluun, Viipuriin ja Joensuuhun asti.

Pentikäisen vaimo Tyyne Pentikäinen oli perillä miehensä erilaisista naisseikkailuista, ja se tuotti hänelle suurta surua ja ruokki mustasukkaisuutta. Mies oli usein öitä poissa kotoa. Lisäksi hän oli väkivaltainen.

Kerran Pentikäinen oli juossut metsässä vaimoaan takaa ja ampunut useita kertoja hänen peräänsä. Pentikäinen oli saanut vaimonsa kiinni ja hakannut hänet sekä nyrkein että aseen perällä. Sitten mies oli raahannut puolisonsa tukasta kiinni pitäen henkilöautonsa takapenkille, repinyt vaatteet hänen yltään ja raiskannut hänet.

Yksi Pentikäisen valloituksista oli 23-vuotias sievä kampaajatar Laina Ylirautalammi, jota Pentikäinen hänen vaimonsa mukaan piiritti yhtenään. Neiti taas oli valittanut eräälle ystävättärelleen, että joku mies oli ollut jatkuvasti hänen riesanaan.

Kerran Lainan asunnosta oli kuulunut kovaa kolinaa ja sen jälkeen naisen huutoa: ”Kuule rakas, kuule rakas!”. Sen jälkeen oli hetken hiljaista, ja sitten kuului vaimeammalla äänellä vain ”rakas!” sekä ääniä veden laskemisesta kylpyammeeseen. Vähän myöhemmin kuuluivat ikään kuin miehen askeleet rappukäytävästä.

Laina-neiti oli surmattu raa’asti. Hänen päänsä oli rusikoitu suorastaan muodottomaksi. Ruumiinavauksessa todettiin, että hänen kallonsa oli murtunut, mutta kuoleman oli kuitenkin aiheuttanut hukkuminen ammeeseen.

Helsingin rikospoliisin tutkimukset Pentikäisen naisystävän murhasta eivät edistyneet. Verityö jäi selvittämättä ikuisiksi ajoiksi.

Pentikäisellä oli allaan amerikkalainen Whippet-henkilöauto, joka vetosi naisiin. Kuvassa on uniformuun pukeutunut Pentikäinen kuvattuna perheensä yhteisellä autoretkellä. MARKKU SALOMAAN KOKOELMA

Loppu vankileirillä?

Pentikäisen vaiheista hänen pakonsa jälkeen on ristiriitaista tietoa.

Loikkariluutnantti joutui Venäjällä koviin kuulusteluihin ja häntä epäiltiin Suomen yleisesikunnan sinne lähettämäksi kaksoisagentiksi. Yli puoli vuotta kestäneiden kuulustelujen jälkeen Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu olisi ollut jo valmis likvidoimaan hänet, mutta Otto-Wille Kuusinen ja Yrjö Sirola pelastivat hänen nahkansa.

Toverit ohjasivat Pentikäisen opiskelemaan Lenin-kouluun. Koulusta Pentikäinen komennettiin Espanjan sisällissotaan, mikä ilmeisesti pelasti hänet samaan aikaan Moskovassa käynnissä olleelta Stalinin suurelta terrorilta.

1930-luvun naisihanne kuten se esitettiin 1930-luvulla Suomen Trikoon Atlas-alusasujen tuote-esitteessä. KANSALLISARKISTO

Espanjasta palattuaan Pentikäisellä meni jonkin aikaa hyvin. Hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen jäseneksi ja hän ryhtyi avoliittoon Otto-Wille Kuusisen tyttären Riikan kanssa. Tulevaisuuden näkymät vaikuttivat lupaavilta. Hän sai majurin arvoisena viran Leningradin sotilaspiirin topografisen toimiston Suomen osastolta, jossa hän johti karttojen ja marssioppaan valmistelemista Suomea käytävää sotaa varten.

Eräiden väitteiden mukaan Pentikäinen olisi tullut jatkosodan jälkeen Suomeen valvontakomission mukana, sen puheenjohtajan Andrei Ždanovin mukana. Tästä legendan osasta ei Backmanin mukaan kuitenkaan löydy minkäänlaista dokumenttinäyttöä.

Pentikäisen Suomessa asuvat sukulaiset saivat vuonna 2007 Venäjän turvallisuuspalvelulta FSB:ltä ilmoituksen, että Pentikäinen olisi vangittu heti jatkosodan alussa ja tuomittu siitä, että hän oli 1933 tullut Neuvostoliittoon suorittamaan vakoilutehtävää. Ilmoituksen mukaan Pentikäinen olisi kuollut vankileirillä keväällä 1942 ”kolmannen asteen ravitsemushäiriöön”.

Ilmoitus voi pitää paikkansa tai sitten ei. Backman sanoo, että tiedustelumaailmassa on tavanomaista, että vakoiluidentiteettejä ”tapetaan”, jonka jälkeen tapettu tiedustelija herätetään uudelleen henkiin jollakin uudella nimellä.

Viisi palkintoehdokasta

Martti Backmanin kirja Vakoojat - Vilho Pentikäisen pako ja neuvostovakoilun romahdus 1933 ilmestyi viime keväänä.

Muut Kanava-palkinnon ehdokaskirjat ovat Perttu Immosen Suomen rahvaan historia, Minna Maijalan Kultakauden maanalainen vastarinta, Henrik Meinanderin Gustaf Mannerheim - Aristokraatti sarkatakissa sekä Hanna Nikkasen ja työryhmän Hyvän sään aikana.

Ehdokaskirjat valitsivat Unto Hämäläinen ja dosentti Mari K. Niemi. Kanavan vastaava tuottaja Tuomo Lappalainen valitsee ehdokaskirjoista palkinnon saajan 2. marraskuuta.

Versio tästä jutusta ilmestyi 18. maaliskuuta painetussa Iltalehdessä.