Kiusaamista, kyykyttämistä, painostamista. Hallituksen toukokuista lakiesitystä työttömien aktivoimiseksi ei ole otettu innolla vastaan.

Työministeri-tehdasmies Jari Lindström (ps) on jo ehtinyt puolustautua, että kokonaisuutta ei ole edes yritetty ymmärtää, vaan on tartuttu esityksen yhteen kohtaan.

Mutta onhan tämä: työttömät velvoitettaisiin tehtailemaan vähintään yksi työhakemus viikossa ja raportoimaan siitä työvoimatoimistoon – tai työttömyysturva pienenee. Se tarkoittaisi lukemattomia ja lukemattomia hakemuksia, jotka on pakko tehdä näön vuoksi. Kirjaimellisesti lukemattomia: on vaara, etteivät yritykset jaksa käydä läpi postimassaa.

Toimihenkilökeskusjärjestö STTK:n pääekonomisti, vasemmistoliiton entinen puoluesihteeri Ralf Sund oli mukana työryhmässä, jossa esitystä valmisteltiin. Hän kannattaa työttömien aktivointia, muttei hallituksen kaavailemalla tavalla.

Lilja Tamminen on työllisyyteen erikoistunut vihreä liberaali, jonka mielestä koko julkinen työnvälitys pitäisi purkaa.

Tanskan malli, Tanskan malli, ministeri Lindström on toistellut, sielläkin aktivointi on toiminut.

Kun Ylen A-studiossa Lindströmin eteen sitten kärrättiin 36 400 paperin pino, joka vastaisi Kuusankosken työttömien hakemuksia vuoden ajalta, hän ei enää keksinyt esitykselle muuta oikeutusta kuin että se on kesken.

Vasta lausuntokierrokselle menossa. Muutettavissa.

”Mutta kun on väärä analyysi, on väärät keinot.”

Talouselämä-lehti laski, että uusi laki tuottaisi työvoimatoimistoon 17 miljoonaa hakemusraporttia vuodessa. Ministeri Lindströmin mukaan niitä ei edes ole tarkoitus lukea. Miksi niitä pitäisi tehdä?

Tamminen: Nykyään työtön ilmoittaa verkkopalveluun, mitä on puuhannut viimeisen kuukauden päivät. Jokaisen päivän kohdalla on rivi, johon pitää täyttää, montako tuntia ollut töissä, koulutuksessa tai vaikka sairaana. Todennäköisesti uusi systeemi käyttäytyisi vastaavalla tavalla. Siitä tulee Excel-taulukkokamaa, jota ei varsinaisesti kukaan lue, mutta siitä voidaan koneellisesti päätellä, onko jokainen kenttä täytetty.

Sund: Tuskin raportteja kenenkään pöydälle pinotaan. Ongelma on, että uusi malli on könttäratkaisu. Työllisyyssuunnitelmien tekemisestä luovutaan. Niitä tehtiin työvoimatoimiston virkailijoiden kanssa: otettiin huomioon hakijan ikä, asuinpaikka ja terveydentila ja mietittiin, mikä on järkevää työllistymisen kannalta. Eivät resurssit riittäneet suunnitelmien kunnolliseen tekemiseen tai seuraamiseen, mutta yksilöllisyys oli olemassa edes idean tasolla.

Vuokratyöfirma Extraajat lisäsi jo hakukaavakkeeseensa kohdan, johon voi ruksata, että ”TE-toimisto käski laittaa hakemuksen”. Onko tällainen tavoiteltavaa?

Sund: Lakiesityksestä ei käy ilmi, miten tuollaisia hakemuksia tulkittaisiin, mutta pidän tuota enemmän vitsinä. Uskon ihan ilman sarvia ja hampaita, että hallitus kuvittelee vilpittömästi aktivointisuunnitelmien johtavan positiiviseen lopputulokseen. Että tässä autetaan ihmisiä, ei kyykytetä. Mutta kun on väärä analyysi, on väärät keinot.

Mikä analyysissä on vikana?

Tamminen: Toimet voisivat auttaa ylläpitämään tiettyä aktiivisuutta, jos ne kohdentaisi oikeaan ryhmään. Sellaisiin ihmisiin, jotka eivät työnantajan näkökulmasta ole valioluokkaa mutta joilla on osaamista ja muodollinen pätevyys. Jos heiltä lähtee työpaikka alta, heidän työttömyysjaksonsa saattaisi hieman lyhentyä kannustamisella. Yleensä, kun jää työttömäksi, on hirveän aktiivinen hakemaan uutta työtä, mutta pikkuhiljaa into alkaa laantua, kunnes se tippuu lähes nollaan.

Sund: Virhe on siinä, kun sanotaan, että meillä on 300 000 työtöntä ja 100 000 avointa työpaikkaa. Työttömyys on varantosuure, työpaikkailmoitukset virtasuure. Ei niitä voi verrata. Työpaikkailmoitus voi olla työvoimatoimiston mol.fi-sivuilla auki päivän, ja se voidaan laittaa esiin uudelleen viikon päästä, jolloin se lasketaan mukaan kaksi kertaa.

”Uusi laki suorastaan kannustaisi pelkkien verkostojen käyttämiseen.”

Jos itse jäisit työttömäksi, hakisitko töitä työvoimatoimiston kautta?

Sund: En. Se hoituisi tuttavuusverkostojen kautta. Olen vaihtanut kymmenkunta kertaa työpaikkaa enkä ole koskaan hakenut julkisten työvoimatoimistojen kautta, edes lukioaikana.

Tamminen: En missään nimessä. Aiemmassa maailmassa työvoimatoimisto oli rekrytointitoimisto, nyt se on luhistunut ilmoituspalveluksi, jonne listataan paikkoja, koska muodon vuoksi on pakko. Niitä selaavat ihmiset, joiden on pakko. Käy helposti niin, että yhtä paikkaa hakee 300 ihmistä. Vastaanottajan sähköpostilaatikko näyttää roskapostitulvan uhrin tililtä.

Jos sinulla olisi yritys ja tarvitsisit työntekijää, laittaisitko ilmoituksen työvoimatoimiston sivuille?

Tamminen: Jos olisin perustanut vaikka tehtaan ja tarvitsisin hitsaajaa, niin ehkä. Asiantuntijatyötä varten on vaikeaa luoda ilmoitusta, koska työnkuva saattaa räätälöityä yksittäisen henkilön ympärille. Monet työpaikat hoituvat yksityisten verkkopalveluiden kautta, joissa on paljon strukturoidumpi se hakuprosessi. Uusi laki suorastaan kannustaisi pelkkien verkostojen käyttämiseen.

Sund: Ehkä, mutta nykymuodossaan julkinen työnvälitys on aikansa elänyt. Meillä täytetään 700 000 työpaikkaa vuosittain – suurin osa kyllä siirtyy työstä työhön – mutta vain alle neljännes niistä julkisen työnvälityksen kautta. En silti heittäisi systeemiä romukoppaan, sillä se on kansantaloudellisesti tehokas. Julkiseen palveluun liittyy myös suojeluaspekti: mehän kuvittelemme, että yksilöt ovat työmarkkinoilla vahvoja, mutta kun on 300 000 työtöntä ja 30 000 työpaikkaa – hehän ovat heikoilla. Yksityisille työvälittäjille tämä on kermankuorintajuttu: ne ovat napanneet työnhakijat, jotka ovat helppo nakki. Julkisella puolella korostuu työttömyyden kova ydin.

”Pientä risua voi käyttää, vaatiminen on välittämistä.”

Onko lakiuudistuksella tarkoitus kannustaa työttömiä vai tehdä työttömyydestä mahdollisimman ikävää?

Tamminen: Sekä että. Kannustin perustuu siihen, että työttömyys on ikävää. Niille, joilla on huonot mahdollisuudet saada työtä avoimilta markkinoilta, tämä saattaa aiheuttaa ylimääräistä stressiä ja ongelmia. On paljon ihmisiä, joilla on terveysongelmia ja täysin riittämätön koulutuspohja nykytalouteen, esimerkiksi pelkkä ompelijan tutkinto; meillä ei ole enää farkkuteollisuutta Suomessa. Velvoitetta ei kannattaisi kohdistaa tällaisiin ihmisiin.

Sund: Te liberalistit aina sanotte, että ihmiset ovat oman hyvinvointinsa parhaita asiantuntijoita. Se ei pidä paikkaansa. Me teemme itsellemme tyhmiä asioita tietämättämme. Työttömyys suistaa nopeasti, tapahtuu salakavalaa itsetunnon laskua. Että ei tästä mitään tule kuitenkaan. Jos on hakenut sataa työpaikkaa, niin ei se 101. nyt perkele mitään muuta, eihän sitä lottovoittoakaan ole tullut. Ja työnantaja katsoo, että herra paratkoon, vuoden ollut jouten, ei tuo mihinkään enää pysty. Sellainen itseään ruokkiva kehä. Pientä risua voi käyttää, vaatiminen on välittämistä. Mutta tällaisella ratkaisulla mitä nyt ajetaan, mennään vain ojasta allikkoon.

Sund, olit työryhmässä, jonka mietinnön pohjalta lakiesitys kirjoitettiin. Missä meni pieleen?

Sund: Omavastuupäivät olivat työryhmän idea. Että niitä sijoitellaan muuallekin kuin työttömyyden alkuun, yksi kunkin kolmen kuukauden jaksoon, jos ei ole ollut töissä tai työllisyyttä edistävissä palveluissa. Se ei ole keppiä, vaan tutkimukseen perustuva kevyt risu: että herää, tsemppaile eteenpäin. Mutta nyt, kun työvoimapalvelut siirretään valtiolta maakunnille, koko lainsäädäntö pannaan uusiksi ja luovat virkamiehet ovat tunkeneet mukaan tämän työpaikkojen massahaun. Kokonaisuutena tämä on katastrofi. Yksi poliittinen päättäjä ei tiedä mitä toinen tekee, ja ihmispolo työmarkkinoilla joutuu tämän kohtaamaan.

”Täällä odotetaan, että savupiiput palaavat ja sitten meillä on taas hauskaa ja rahaa.”

Tanskan joustoturvaksi kutsuttu malli on alentanut työttömyyttä. Siellä on helppo irtisanoa, ja kahden vuoden työttömyyden jälkeen hyvä työttömyyskorvaus pienenee. Vastaako lakiesitys Tanskan mallia?

Sund: Ei ollenkaan. Tanskan mallin olennainen piirre on apu ja tuki. Tanskassa on tyyliin kymmenkertainen määrä ihmisiä, jotka auttavat työnhaussa. On kasvokkaisia tapaamisia ja kunnolliset määrärahat.

Tamminen: Ei vastaa. Tanskassa on erilainen työmarkkina, siellä työnantajat ja -tekijät löytävät toisensa paremmin, koska työvoima liikkuu. Suomessahan meillä on hassut työmarkkinat, joilla ulkoparlamentaariset korporaatiot päättävät kankeuksia työn kysynnälle ja tarjonnalle. Niitä kutsutaan työehtosopimuksiksi.

Sund: Onhan Tanskassakin työehtosopimukset. Ero on oikeastaan siinä, että Suomi on ollut hyvin suuryritysvaltainen, otetaan nyt esimerkiksi tämä iänikuinen Nokia. Me elämme yhä sen ja metsäteollisuuden romahtamisen krapulassa, mikä osittain selittää jättityöttömyyden ja työmarkkinoiden huonon toiminnan. Sitten ovat vielä alueelliset erot ja ikärakenne. Tanska on työssäkäyntialuetta koko maa ja aina ollut pienyritysvaltainen. Se reagoi maailman tuuliin paljon nopeammin.

Tamminen: Täällä odotetaan, että savupiiput palaavat ja sitten meillä on taas hauskaa ja rahaa. Me olemme harjoittaneet valtiokapitalismia liiaksikin, uskoneet sokeasti monoliitteihin. Se aiheuttaa ongelmia uusien tuotteiden kehittämisessä. Kun Suomen rikkinäisillä työmarkkinoilla nyt yritetään, että tehkääs työnhakijat tässä edes jotain, niin eihän se yksin auta. Nähdäkseni vaihtoehto olisi progressiivinen palkkatukijärjestelmä, joka ei seuraa työnantajaa vaan työntekijää. Pitäisi luoda työnantajille mahdollisuus uskaltaa palkata ihmisiä, joiden cv:ssä on vaikkapa parin vuoden aukko.

”Yhdeksänkymmentä prosenttia liikkuvuus­ongelmista ratkeaa asunto­politiikalla.”

Pitkäaikaistyöttömiä on ennätyksellisen paljon, vaikka työttömiä patistellaan koko ajan enemmän. Miksi?

Sund: Jostain syystä aina nousukauden kynnyksellä ottaa vallan sellainen ihmiskäsitys, että kaikki haluavat elää sosiaalituilla. Että eihän kukaan viitsi töihin mennä, kun vapaalla on niin mukavaa. Sitten ryhdytään toimenpiteisiin, joita on kutsuttu milloin työttömyysturvan kiristykseksi, milloin kannustavuuden parantamiseksi, milloin työttömän velvoittamiseksi. Ne ovat aina olleet… no en sano, että pelkkää skeidaa, mutta vaakakuppi on aina jäänyt miinuksen puolelle. Pelätään, että työvoimatarjontaa ei olisi tarpeeksi, kun talous lähtee liikkeelle.

Tamminen: Ja alueellista liikkuvuutta halutaan myös lisätä.

Sund: Se olisikin tärkeä asia. Yhdeksänkymmentä prosenttia liikkuvuusongelmista ratkeaa asuntopolitiikalla, mutta siellä suunnalla ei taas liiku lehti tuomen.

Ralf Sund

Ikä: 61

Työ: STTK:n pääekonomisti

Koulutus: valtiotieteiden maisteri

Lilja Tamminen