Lapsed, kapten ja ajakirjanik lubati maale

Peaaegu orkaani mõõtu tuuled viskasid mitu alust rannale ning erinevalt 11,2-meetrisest laevukesest sundisid sadamasse tagasi pöörduma ka peaaegu 2300 inimest mahutava ja 314 meetri pikkuse RMS Queen Elisabethi.

Pärast Põhja-Iirimaad oli järgmine võimalus maale astumiseks alles Madeiral. Sõidetud oli 2600 meremiili, ent suurem osa teekonnast ootas veel ees. Saare immigratsiooniameti tõttu lubati aluselt maale tulla vaid lastel, kaptenil ja end ajakirjanikuna esitlenud Veedamil. «Skandinaavia konsul viis lapsed konsulaati, saime sõita mööda kitsaid tänavaid mäe otsa, kus oli saadiku maja. Vaatasin üle aia ja nägin, et tänav oli väga kaugel all,» meenutab Aimi.

Samal ajal kui lapsed külastasid kommipoodi, sõid jäätist ja mängisid konsuli aias, palus Erma kapten Harry Paalberg oma New Yorgis elavalt isalt – samuti kaptenilt – raha toidutagavarade täiendamiseks.

««Kui me oma reisiga pihta hakkasime, ei arvestanud ei Arvid ega mina nii paljude viivitustega,» alustas Harry. «Praeguseks ajaks oleksime pidanud tegelikult olema juba poolel teel üle Atlandi. Kuid oktoobri lõpp on juba käes ja me oleme ikka veel Madeiral ning ees on ligi 5000 meremiili. Mis puutub toitu, siis tuleks meil elada peamiselt kartulitest ja riisist. Need on siin odavad ja me oleme võimelised ostma mõlemaid suurtes kogustes. Esimesteks nädalateks on meil loomulikult ka leiba, võid, sinki ja natuke sealiha. Kuid pärast seda vaid oliiviõliga segatud kartulid ja riis,»» meenutab Veedam oma raamatus.

Ankur hiivati Madeiral alles 20. oktoobril, sest oma aja olid võtnud viivitused Rootsist lahkumisel, laeva parandamine Norras, tuulevaikus ning kaks nädalat kestnud tormivangis olemine Iirimaal. Nii nagu Kolumbus omal ajal, kasutas ka Erma Atlandi ookeanil püsivalt puhuvaid passaattuuli.

«Seadsime kursi New Yorgi peale,» meenutab Inga, «kus elas kapten Harry Paalbergi isa. Lisaks Harry naisele ja tütrele olid paadis ju ka tema ema, tädi ja tolle tütar. Ja seal, New Yorgis on ju ka Vabadussammas…»

Ent New Yorki Erma ei jõudnud. USA rannik oli juba peaaegu käeulatuses, kui laev sattus tormide kätte. Need olid nii tugevad, et üle teki rulluvad lained pressisid end läbi kõikvõimalike pragude kajutitesse. Kajutid ja ka meeskonna riided olid kaks päeva ja ööd kestnud maru lõpuks läbi vettinud ning kuna kätte oli jõudnud detsember koos lumetormidega, oli laeval ka kohutavalt külm.

Kuna GPSi polnud, määrati asukoht sekstandi abil. Probleemide vältimiseks kasutati Euroopas purjetades Rootsi lippu, mis asub nüüd Käsmu meremuuseumis. FOTO: Erakogu.

«Hoolimata sellest, et meeskond oskas vaid sekstandi ja üldise Atlandi ookeani kaardi järgi väga hästi navigeerida, oleksime tormiga võinud ikkagi põhja minna. Lisaks olid toiduvarud USA ranniku lähedusse jõudes nii otsas, et päevas saime vaid pool tassi riisi ja pool tassi vett,» meenutab Inga.

USA sõjalaev John P. Gray andis laeval olijatele toitu, kütust ja vett. FOTO: Erakogu