Vi har bruk for folk som Hans-Wilhelm Steinfeld i dette landet. Noen som kan rope så høyt at de høres over et helt kontinent uten å bruke mikrofon. Når den tidligere NRK-profilen, som nå gir råd til det private næringslivet, kom unna med å bruke lungene maksimalt, var det av en sentral grunn. Steinfeld hadde kunnskapene. Visste hva han snakket om. Nå svikter den analytiske evnen. I et svært intervju med VG sist lørdag legger han landet nesten øde med sitt refsende budskap.

Alle får så hatten passer når Steinfeld brøler: Norske redaktører, Facebook, politisk korrekthet, asylinstituttet, Oslo-sentrisme, folkeavstemninger, populister, nasjonalister, EU, fremmedfrykt, norske moskeer, feige politikere, norsk snillisme, den moralske utenrikspolitikken – og selvsagt de norske elitene.

Nå er det ikke noe nytt at Steinfeld skyter med elefantbøsse der en sprettert ville gjort jobben. Det triste er at han løper etter, og nesten tar igjen, de høyrekreftene som fremstiller vårt samfunn som en slags politistat der en sammensverget elite knebler folket og holder det nede.

Det skjer gjennom en sammenlikning som bare kan betegnes som hårreisende. Særlig fordi den kommer fra en mann som både er historiker og som i årrekke var korrespondent i Moskva. Steinfeld sier:

“Den politiske korrektheten i Norge minner meg litt om Bresjnev-tiden i Sovjet. Hvis du var kritisk til samfunnet var du et ikke-sovjetisk menneske. Slik er det i norsk arbeidsliv i dag, men det er verre i Sverige. Blir folk stemplet som fascist for å være kritisk til innvandring; da har du sagt adjø til en forstandig samfunnsdebatt”.

Bresjnevs Sovjet var en organisert politistat der KGB og andre sikkerhetsorganer slo hardt ned på enhver opposisjon. Allerede der har Steinfeld kjørt av sporet. Likevel er påstanden interessant, selv om den er feilaktig. Det vår tidligere Moskva-korrespondent gjør, er å akseptere en myte som deler av høyresida prøver å gjøre til en slags politisk lov. Forsøket går ut på å omskape alle som er kritiske til innvandring til modige opprørere, ofre og martyrer. De undertrykkes hardt og konsekvent av en elite som praktiserer en autoritær snillisme, er påstanden. Det er mye som tyder på at dette grepet virker, men det gjør det ikke sannere.

Det minst kontroversielle politiske standpunktet i Norge i dag er å være for en innstrammet asyl- og innvandringspolitikk. Samtlige partier på Stortinget er det, selv om det selvsagt er nyanser i hvor langt innstramningene skal gå. Er det mulig å påstå at Norge likner en Sovjet-stat i disse spørsmålene når innvandringsstatsråden kommer fra Frp, heter Sylvi Listhaug, og stadig lanserer en hardere linje? Når innvandringspolitikken er blant de strengeste i Europa? Når de innvandringskritiske synspunktene er prominent til stede i alle medier, både de tradisjonelle og de sosiale? Når fremtredende innvandringsmotstandere står fram og sier den farligste effekten av de politiske massemordene 22. juli var at folk som dem ble kneblet politisk? Når det er blitt aksept for en politisk retorikk som i sin mest ytterliggående form beveger seg inn i rasismens grenseland?

Nei, Steinfeld, du bommer. Du har rett i at det finnes politiske eliter som ignorerer folkets oppfatninger og interesser. Noen av oss har advart mot det i årevis. Men angrepene på det politisk korrekte, snillismen osv. har også en annen side. Begrepene brukes for å kamuflere at målene som skal rammes er liberale verdier, sosialdemokrati og alminnelig humanisme. Som du selv er inne på, vil de nasjonalistiske populistene gi oss et råere og mer kynisk samfunn. Da er det dårlig strategi å snakke dem etter kjeften.

Selvsagt har du også rett i mye av dine analyser og påstander. Som før advarer du mot rasismen og dens kilder. Og du oppfordrer det egentlige politiske sentrum til å finne tilbake til kommunikasjonen med folk flest. Dette er fornuftig tale. Du har også rett i at vi trenger modigere politikere.

Å stenge grenser er ikke lenger en modig eller kontroversiell handling. Derimot kreves det både pågangsmot og tydelige verdier for å skape en god integrering. Alle store og progressive endringer i samfunnet har bygd på håp og empati, og med god forankring i det realistiske. Det er så langt fra Bresjnev det er mulig å komme.