Den sovjetiske drømmen

25. februar 2013

I en kort periode i Sovjetunionen på slutten av 50-tallet og begynnelsen av 60-tallet var det lov å håpe. I bøker og på film fikk mennesker lov til å være mennesker igjen, skriver Bjørn Stærk. Bildet er fra Moskva i 1958. NTB scanpix

Sovjet var ikke bare undertrykkelse. På sitt beste hadde de drømmer som var like ambisiøse og menneskelige som i Vesten. Likevel gikk det galt.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

1956 er året da Sovjetunionen knuste den ungarske drømmen omen hyggeligere form for kommunisme. Men det er også året da sovjeternes egnedrømmer begynte å ta en ny og modigere form.

Stalin var død, Gulag-leirene var døende, Andre verdenskrigvar over og sultkatastrofene lå en generasjon tilbake i tid. Khrusjtsjovlettet på trykket og ville prøve nye ideer. I bøkerog på film fikk mennesker lov til å være mennesker igjen. Og økonomene drømteom å føre planøkonomien over i dataalderen og innføre det kommunistiskeoverflodsparadiset.

Jeg kan like gjerne begynne med avslutningen: Det gikk ikkebra. Framtidstroen varte noen år, og så var det over. Bresjnev strammet grepet,økonomien stagnerte, og etter et siste skippertak under Gorbatsjov var alt håpute. Kommunistene kunne ikke tilby velstand, og de orket ikke bruke makt, så davar det bare å legge ned.

Men i en kort periode på slutten av 50-tallet og begynnelsenav 60-tallet var det mulig å håpe. Innimellom undertrykkelsen og fattigdommenkunne du nemlig skimte kommunismen på sitt smarteste og mest menneskelige.

Filmdrømmen

Det er de sovjetiske filmene fra denne tiden som appellerersterkest til meg. Under Stalin var filmene få og verdiløse. I en av dem flyrpappa Josef inn over beseirede Berlin som en gud som daler ned fra himmelen, oghylles av mennesker fra alle verdens folkeslag som synger til hans ære. Detteer film av og for mennesker som klapper i ti minutter når lederen har taltfordi ingentør være den første til å stoppe.

Nikita Khrusjtsjov lettet på trykket og ville prøve nye ideer. NTB scanpix

Men filmskaperne var ikke borte. De hadde bare gjemt seg påfilmskolene hvor de lærte bort det de kunne til studentene sine. DaKhrusjtsjov lettet på jernteppet stod de klare til å filme den sovjetiskedrømmen. Den mest sette filmen i 1956 var en komedie som gjorde narrav selvhøytidelige maktmennesker. I KarnavalnoyaNoch planlegger unge økonomer nyttårsfest for instituttet de jobber på. Endirektør vil ødelegge festen ved å fyllekvelden med seriøse foredrag, men de unge fnyser av gamle alvorlige menn ogvet råd. De utmanøvrerer direktøren og på festen blir det ingenting annet ennsang, dans, mat, drikke og moro. Klokken slår 24:00, året er blitt 1957, ogungdommen står klar til å føre Sovjetunionen inn i fremtiden.

Andre filmer fra denne tiden er mørkere. Folk jobber hardt istygge industribygg, gateneer gjørmete og paradiset er langt, langt unna. Men det er menneskene, ikkestaten eller partiet, som står i sentrum. Menneskene er gode og de brenner fornoe. Selvkrigsfilmene handler om vanlige mennesker som lider. Dette er film av ogfor mennesker som vet at veien til paradis er bitter. Men de finner håpet iøynene til unge drømmere som ser på alt det bitre og sier: Nå er det vår tur,og vi skal gjøre vårt beste.

Er det rart jeg får lyst til å være ung i Sovjetunionen påslutten av 50-tallet? Glem vestlige livsnytere med puter under armene. Komheller til Moskva, hvor du kan jobbe hardt og føle deg hjemme!

Rød velstand

Det lukter vår i disse filmene omtrent som på en mildFebruar-dag i Oslo. Men det er vanskelig å lette på trykket i et diktatur. Girdu først folk lov til å tenke selv, spør de seg snart hvorfor lederne deres erbanditter og gapet til naboene i vest øker.

Hvis planøkonomien hadde vært en suksess hadde det kanskjegått greit. Den fungerte greit et stykke. Bolsjevikene gjorde Sovjetunionen tilen industrinasjon med en høyt utdannet befolkning. Men Stalin-økonomien var iferd med å nå taket. For å føre den videre ville Khrusjtsjov trenge nye ideer.

Romanen Red Plenty av Francis Spuffordhandler om disse ideene. Den er halvt fiksjon, men holder så godt rede på somer ekte og hva som ikke er det at den kan leses som historie. Spufford fortellerom økonomene rundt matematikkgeniet LeonidKantorovich, den eneste sovjetiske vinneren av nobelprisen i økonomi, somønsker å lage et datasystem som kan justere prisene til alle varene i densovjetiske økonomien. Med riktige priser vil økonomien vokse i et tempo somikke er mulig for markedsøkonomier, hvor priser settes uten mål og mening, ogfirmaer kaster bort krefter på konkurranse i stedet for å samarbeide.

Khrusjtsjov har lovet at det kommunistiskeoverflodssamfunnet skal innføres innen 1980. Økonomene rundt Kantorovich tror dekan innfri dette løftet.

Leonid Kantorovich ønsket å lage et datasystem som kunne justere prisene til alle varene i den sovjetiske økonomien. Wikimedia commons.

Den ene grunnen til at de ikke lykkes er politisk. Ingenliker høye priser. Det hjelper ikke å si at en kunstig lav pris på kjøtt førertil kjøttmangel, og at prisen derfor bør økes. Økonomer forstår dette, men folkser de økte prisene og blir sinte. I vest kan politikerne skylde på markedet.Under kommunismen har Partiet ansvaret for hele økonomien. Hvis prisene stigerer det de som får skylden. Spufford tar oss med til massakreni Novocherkassk i 1962, hvor arbeidere protesterer mot økte kjøttpriser.Hæren og KGB blir kalt inn, og fyrer løs. Matpriser er blodig alvor. Ledernesom tar over etter Khrusjtsjov, Kosygin og Bresjnev, forstår dette, og nekter ågjøre seg til gisler av et dataprogram. De innfører i stedet en forsiktigreform som ikkeoppnår noe. Det er bedre å bevare enn å ta sjansen på noe nytt. Økonomienstagnerer.

Når 1980 kommer vitses det om at du kan bli arrestert for anti-sovjetisksjikane hvis du leser høyt fra løftene fra Khrusjtsjov-tiden.

Pokerspill

Men selv med politisk støtte kunne ikke planen fungert. Etdatasystem er ikke bedre enn dataene det har å jobbe med, og de økonomiskedataene i Sovjetunionen er råtne tvers gjennom.

I teorien har Gosplan, det statligeplanleggingsdepartementet, full kontroll. De samler inn data fra alle deler avlandet, legger en effektiv plan, og gir alle beskjed om hva de skal gjøre i detkommende året. Fabrikken din skal kjøpe så og så mange tonn med råmateriale, oglevere så og så mange enheter med ferdige produkter. Klarer du dette får du endiger bonus. Kjør på!

I virkeligheten er hele økonomien et pokerspill. Ingensnakker sant, og den eneste måten å oppfylle planene på er ved juks ogvennetjenester.

I boken Factory andManager in the USSR av Joseph Berliner fra 1957, som er en av kildene tilSpufford, forteller emigranter om livet på sovjetiske fabrikker. Det eroverraskende underholdende lesning. Markedsøkonomi er gøyere å praktisere enn ålese om. Planøkonomi er gøyere å lese om enn å praktisere. Det er litt som Alice i Eventyrland — absurd mengjenkjennelig.

En inspektør besøker en fabrikk som ikke har levertmaskinene den skal. Der finner han rad på rad med nesten ferdige maskiner.Direktøren forklarer at han ikke kan levere dem fordi spesifikasjonen ber omrødmalte maskiner, men de har bare grønnmaling. Han er redd for å havne ifengsel hvis han ikke oppfyller kravet. Inspektøren tør ikke gi dispensasjon,for da kan han havne i fengsel han også. De sender problemet oppover isystemet, men ingen tør gi dem lov. Etter lang tid kommer det beskjed høyt oppefra om at det er greit å male dem grønne.

Beslutninger på alle nivåer styres av grådighet etter bonusog status. I en markedsøkonomi spiller grådigheten delvis grad på lag medøkonomien. I Sovjetunionen tjener du mest på å sabotere den. Lyve om hvor myeråvarer du trenger og hvor mye du kan produsere. Lyve om reservene du harsamlet deg i en hemmelig lagerbygning. Slurve med produktene du lager på enmåte kvalitetsinspektørene kan late som de ikke oppdager.

I stedet for et åpent marked hvor alt kan kjøpes for pengerhar Sovjetunionen et skjult marked hvor alt kan ordnes med vennetjenester,eller blat . Det trengs, for det eralltid noe som går galt med Planen. Alle er med på det, for ellers får man ikkegjort noe som helst.

I vest har du selgere ,sjarmører som får deg til å kjøpe noe du ikke visste at du ville ha. I øst hardu profesjonelle innkjøpere, tolkachi ,sjarmører som får deg til å selge noe du ikke visste du ville selge. Detfungerer sånn halvveis, bortsett fra for forbrukerne, som er fattige på både blat og tolkachi , og derfor sitter igjen med smulene.

Reformene økonomene drømte om under Khrusjtsjov kunne ikkeløst dette. Systemet spiser seg selv. Det gikk som det måtte.

Litt som oss

Lenge siden, i en verden langt borte? Ja, men bortsett frafolkemordene, sultkatastrofene, slavearbeidet og de gale diktatorene er ikkeavstanden mellom Sovjetunionen og vårt eget samfunn så stor som man skulle tro.

Alle store private og offentlige organisasjoner sliter med suboptimalisering,altså at det en enkelt ansatt eller avdeling tjener på å gjøre motarbeider detorganisasjonen egentlig skal jobbe for. Problemet er ikke«kommunisme», men planlegging. Jo større organisasjonen er, desto vanskeligereer det å legge planer. Sovjetunionen var én eneste gigantisk organisasjon.Derfor hadde de gigantiske planleggingsproblemer. Våre egne er mindre, menellers like, spesielt i de aller største organisasjonene. (Denne kritikken avNew Public Management i svensk helsevesen virker kjent. Jeg lurer på om deter likt i Norge?)

Kommunistene ligner oss også på en annen måte: De trodde,slik vi ofte tror, at hvis du bare drømmer hardt nok kan du endre det meste.Maoistene i Kina gikk lengst, de erklærte krig mot virkeligheten. De sovjetiskeidealistene var mindre fanatiske. De var mer som oss. Alt de ønsket var et overflodssamfunnuten lidelse, befolket avrasjonelle mennesker. Det var bare et spørsmål om politisk vilje.

Men det de trengte var ikke idealister og optimister, men kynikeresom kunne fortelle dem at systemet var råttent, og pessimister som kunnefortelle dem at mye av menneskenaturen er råtten den også. Systemer kan i blantforbedres, men du kan ikke fikse menneskenaturen, bare forsøke å gjøre detbeste ut av den.

Den sovjetiske drømmen Fra Khrusjtsjov-tiden fenger meg, menjeg vet hvordan det gikk. Jeg tenker på dette når jeg ser de store drømmene vihar i dag, om fred, velstand og teknologiske mirakler. Vil man om femti år setilbake på oss og si det samme, at det vår tid egentlig hadde trengt var flerekynikere og pessimister?