Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

||| STAVANGER (Dagbladet): I morgen presenterer regjeringen et lenge etterlenget svar til alle som har tatt til orde for økt satsing på utviklingshemmedes levekår: et såkalt informasjons- og utviklingsprogram for utviklingshemmede.

Men regjeringen får en svært dårlig attest, når Dagbladet ber NTNU-professor Jan Tøssebro, en tungvekter innen forskning på utviklingshemmedes levekår, kommentere dens innsats for utviklingshemmede de siste åra.



- Jeg er skuffet, sier Tøssebro.



- I ettertid framstår HVPU-reformen som et engangsløft som gjorde slutt på all videre utvikling. Etter løftet på 90-tallet, har alt dødd hen. Utviklingen er dels satt i revers. Og jeg kan ikke se at regjeringen har gjort noe som helst for å stoppe den negative utviklingen. Regjeringen har sviktet en svak gruppe, og regjeringen har sviktet sin egen reform, er professor Tøsebros knallharde dom.

Ny avslørende tall Tøssebro ledet statens råd for funksjonshemmede, som i 2007 la fram en omfattende pakke med forslag til tiltak for å bedre utviklingshemmedes levekår. Forskning viste bl.a. en urovekkende tendens til å samle utviklingshemmede i store til dels gettoliknende boligkomplekser, stikk i strid med HVPU-reformens (1991) mål om integrering og normalisering. Regjeringen var positiv til forslagene.

Tre år senere kan ikke Tøssebro se at Stoltenberg-regjeringen har fulgt opp.

Til Dagbladet viser han fersk statistikk fra en pågående levekårsundersøkelse kalt «Reformen 20 år etter», der utviklingen i 36 kommuner gås etter sømmene.



Tallene avslører at kommunene fortsetter å samle de utviklingshemmede i store boligkomplekser.

Utover 90-tallet ble det nesten bare bygget boliger med tre til fem beboere, i tråd med HVPU-reformen og Husbankens retningslinjer. Så snudde det:

Nå viser det seg at hele 43 prosent av de utviklingshemmede som har flyttet inn i boliger i perioden 2000 til 2010, bor sammen med sju personer eller flere. Halvparten av beboerne flytter inn i boligkomplekser som er større enn det største som ble bygget på 90-tallet.



- Mesteparten i strid med reformen - Mesteparten av det som bygges i dag, strider med HVPU-reformens formål. Vi må tilbake til 70-tallet for å finne at en bygde så store enheter. Jeg vil advare sterkt mot dette feilgrepet, og skulle gjerne sett at man gjeninnførte Husbankens retningslinjer fra 90-tallet, sier Tøssebro.

- Tegnene til at utviklingen ikke gått som man hadde tenkt, har vært tydelige ganske lenge. Jeg er skuffet over at regjeringen ikke har tatt tydeligere grep for å komme på sporet igjen, sier NTNU-professoren.

Store bygg er ikke bra Egen bolig var kanskje reformens viktigste virkemiddel for å integrere utviklingshemmede. Tøssebro sier det å plassere mange utviklingshemmede sammen - ofte sammen med psykisk syke eller eldre - har flere uheldige konsekvenser.

- Et anerkjent prisnipp er at gruppa av beboere ikke bør være større enn at de ansatte og utviklingshemmede kjenner hverandre godt. Hvis ikke er risikoen stor for at det blir et upersonlig miljø, noe som går ut over omsorgsformen.

- Kommunene argumentere også for at store boligkomplekser gjør at beboerne blir mindre ensomme. Ja, ensomhet er et problem. Men det er ingenting som tyder på at ensomheten er mindre i institusjoner enn i bofelleskap. Ensomhet er et problem, uavhengig av størrelsen på boligene.

- Taler med to tunger - Det blir også hevdet at man får bedre fagmiljø i store bofellesskap. Det har vi ikke vært i stand til å etterprøve ordentlig. Men våre indikasjoner peker i motsatt retning. Mye tyder på at personalet i større bofellesskap klager mer på at de mangler faglig veiledning, enn de i mindre boliger.

- Og hvis bedre fagmiljø var målet, så er det mange andre måter å bygge opp det på, enn å bygge store boliger. Gode møteplasser et ett grep. Men vi ser at en del kommuner stripper bofelleskapene for felles møteplasser. De organiserer også turnusordninger og overlappingstid som vanskeliggjør møter mellom de ansatte. Noen steder fjerner de til og med lederne fra bofelleskapene. De blir i stedet administrative leder, som mister all faglig driv.

- På samme tid som kommunene argumenterer for et godt fagmiljø, gjør de altså en masse rare ting som svekker det faglige miljøet. De taler med to tunger, sier Tøssebro.

- Ikke penger å spare - Tror du kommunene sparer penger ved å samle «tunge brukere» på ett sted?

- Hvis du trenger plass til tolv personer, er det selvfølgelig praktisk enklere å bygge én stor bolig i stedet for tre små boliger. De tror de sparer penger. Men andre lands forskning på slike stordriftsfordeler, viser ingen slike fordeler. Unntaket er litt innsparing på nattevakter, men det er marginalt, sier Tøssebro.

Slakter regjeringen: - Regjeringen har sviktet en svak gruppe, og regjeringen har sviktet sin egen reform, sier Jan Tøssebro, professor ved NTNU. Vis mer

Han viser til den anerkjente professoren Jim Mansell, en internasjonal tungvekter innen tjenester for utviklingshemmede:

- Mansell sier at store boenheter ikke gir noen stordriftsfordeler, men gjør det lettere å yte dårlig omsorg. Man kan fristes til å prøve å spare inn. Men det man gjør, er å etablere en dårligere omsorg.

- Er det best kvalitet i de små boenhetene?

-Svært mye peker i den retningen.

Han viser til nok et interessant funn fra den pågående undersøkelsen i 36 kommuner.

Da de kommuneansatte ble spurte om tjenestene til de utviklingshemmede er blitt redusert de siste fem åra, svarte de som arbeider i store boligenheter oftere ja enn de som arbeider i små enheter.

- Virker som det har tatt fyr

Professoren forstår ikke hvorfor så mange kommuner tror det er en lur idé å plassere utviklingshemmede i store boenheter.

- Det virker som Maran Ata-prinsippet har trådt inn. Det skjer i én kommune. Så tenker kanskje noen i en annen kommune at dette er billigere, uten å ha dekning for det. Det ser ut som denne tanken har spredt seg en en del kretser innenfor kommuneplanleggingen i Norge. Det virker som det har tatt fyr, sier Tøssebro.

HVPU-reformen • Ansvarsreformen dvs. avviklingen av institusjonsomsorgen for utviklingshemmede og overføring av ansvaret for bo— og tjenestetilbud for utviklingshemmede til kommunene, ble vedtatt i 1988 og formelt overført til kommunene i 1991.



• Reformen ble i hovedsak gjennomført i årene 1991 — 1996. Hovedmålet var bedrede og mer normaliserte levekår for utviklingshemmede, gjøre det mulig å leve og bo selvstendig og ha en aktiv og meningsfullt tilværelse i fellesskap med andre, samt å avvikle institusjonsomsorgen og bygge ut alternative tilbud.



• Statens råd for funksjonshemmede fastslo i 2007 at det siden 1991 hadde skjedd en bedring av levekårene for utviklingshemmede «på de fleste områder».



• Samtidig viste blant annet Sosial- og helsedirektoratets forksningsrappoort «Vi vil, vi vil, men får vi det til?» (2007) en negativ utvikling de senere åra. I forhold til ansvarsreformens mål om normalisering og likeverd for utviklingshemmede, så det ut til at utviklingen «står i stampe og også har reversert på enkelte områder».



Kilde: Statens råd for funksjonshemmede

Han ser heller ikke bort i fra at statlige finansieringsordninger av f.eks. omsorgsboliger, som var ment for eldre, men har blitt en brukt i relativt stor skala for utviklingshemmede, har betydning.

- Hvis regjeringen mener alvor med at de fortsatt støtter HVPU-reformens mål, har de også et ansvar for at slike finansieringsordninger støtter disse målene. Hvis ikke blir regjeringens utalelser bare luftige prinsipper, som kommunene i praksis ikke behøver å forholde seg til, sier professor Jan Tøssebro ved NTNU.