Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

For å presisere det første og selvsagte: Det er fundamentalt forkastelig at tre voksne menn tar med seg en fremmed, 18-årig jente på nachspiel, gir henne tungt dop og har sex med henne.

Det trengs ingen millimeterjuss for å ta avstand fra handlingen, og føle med ei jente som sliter ikke bare med ettervirkningene av opplevelsen, men nå også sjokket etter dommen.

MENNENE ER ALTSÅ frikjent selv om juryflertallet fant dem skyldig, og dømte dem til å betale offeret erstatning. De er frikjent selv om taxisjåføren gjennom rekonstruksjon har vist hvordan jenta ble båret over skuldrene som en potetsekk, og det virket som hun hadde «absolutt ingen kontakt med livet».

En overlege ved Folkehelseinstituttet anslo at MDMA-dosen kunne medført «alvorlig forgiftning og død» (og da la hun, på grunn av vitenskapelig usikkerhet, «til grunn det gunstigste anslaget for de tiltalte»).

DOMMEN ER ENDELIG, men det virker bare desto mer provoserende på folk. Plutselig vil mange ha endringer av både beviskrav og juryordning. Men dommen kan være gal, uten at systemet er galt. Vi kan ikke tilpasse rettsprinsipper etter utfallet i enkeltsaker.

Det skal være rettssikkerhet også for tiltalte. Det skal være strenge beviskrav for å bli straffedømt. Lekmannsordningen er til for gi retten demokratisk forankring. Regelen om kvalifisert flertall (minst 5 mot 2) fungerer som ekstra forsikring mot justismord.

Men det er selvsagt krevende å hevde det vakre prinsipp om å heller la ti skyldige gå fri enn å dømme én uskyldig, når det lyder som en hån mot et konkret offer – som i tillegg framstår som taper i rettssystemet.

Saken handler også om viktige sosiologiske skillelinjer som etnisitet, kjønn og klasse:

INNVANDRINGSASPEKTET. Hege Storhaug tabbet seg ut ved å antyde at de tiltalte var innvandrere, uten å sjekke fakta. Hun har rett i at innvandrere er overrepresenterte i voldtektsstatistikken, at asylsøkere står bak mange av de nylige masseovergrepene, og at medier (særlig svenske) ofte har unnlatt å gi fullstendig signalement av de mistenkte, selv om identiteten har vært kjent.

Men derfra til å mene at sannsynligheten for at gjerningsmenn er innvandrere er større når mediene ikke opplyser om etnisitet?

En logisk kortslutning.

Vi bør heller se på en annen «folkevandring». Skidestinasjonen Hemsedal fylles hver vinter av «veldig mye folk med en litt annen livsstil enn vi er vant med oppe i bygda», sier journalist Arne O. Hindahl i Hallingdølen.

Det har vært flere voldtekter, og de involverte er tilreisende som liker fart både i og utenfor bakken. «Det har gjort at bygdefolket er blitt litt skremt, rett og slett.» Norske bygdefolk kan altså bli skremt av annet enn muslimer med patriarkalsk kultur.

Egne landsmenn med utagerende festkultur er ikke helt ufarlige de heller.

KJØNNSASPEKTET. Vi hører ofte at de mange frifinnelsene i voldtektssaker skyldes kjønnssynet til mannlige dommere.



Men i denne saken, var altså to av de tre lekdommerne som stemte for frifinnelse, kvinner. Dette overrasker ikke. I en undersøkelse fra 2011 der jurymedlemmer i voldtektssaker ble intervjuet, var kvinnene var mest fordømmende mot offeret. Noen skilte mellom «tøyter» og «ordentlige jenter» (les: de som ikke blir igjen på nachspielet).

Hvorfor? Noen har pekt på at juryene tiltrekker seg middelklassekvinner som ser ned på løsaktige kvinner av folket Dermed er vi over på:

KLASSEASPEKTET. Advokaten til en av de tiltalte, Arne Seland, er tilfreds over at selv menn fra «Harryhytta» kan få rettferdighet: «Dette viser hvor viktig meddommerfunksjonen er, og at det ikke er «overklasse som skal dømme tiltalte ovenfra og ned».

Andre med mindre kjennskap til rettssystemet virker nærmest sjokkert på sosiale medier over at mannen i gata med alle sine «fordommer» kan få det avgjørende ord i voldtektssaker.

Men fordommer har vi alle, og profesjonelle dommere kan lett utvikle yrkessykdommer. Ifølge Marius Dietrichson, leder av Forsvarergruppen, viser til internasjonal forskning, og sier lekmenn er like dyktige til å vurdere bevis som fagdommere. Fordi det handler om fakta. Hva som har skjedd.

MEN GJØR DET virkelig det i voldtektssaker som denne?

Mennene var tiltalt etter straffelovens §192, for «seksuell omgang med noen som er bevisstløs eller av andre grunner ute av stand til å motsette seg handlingen». For å vurdere subjektiv skyld, må juryen ta hensyn til mennenes oppfatning av kvinnens tilstand. Det gjør nesten fysisk vondt å lese det avgjørende mindretallets vurdering: «Mindretallet finner det ikke tilstrekkelig bevist at [jenta] opptrådte på en slik måte at de tiltalte hadde grunn til å tro at hun var ute av stand til å motsette seg de seksuelle handlingene.»

Det finnes nemlig mobilbilder der hun ifølge mindretallet «opptrer aktivt» i handlingene. Men det hjalp ikke at hun framsto som fullstendig passiv heller: «Det forhold at hun ble båret ut og inn av taxien, er etter mindretallets syn ikke tilstrekkelig for at de tiltalte skulle forstå hvilken tilstand hun var i.»

HVA SKAL MAN SI? Det er vanskelig å forstå hvilken tilstand mindretallet var i, da de kom fram til at en kvinnes tilstand skulle være uforståelig for dem som bar henne som en potetsekk. Kanskje vi likevel må tematisere kjønnsynet til meddommerne – synet på menn.

Vi kan innføre et nytt begrep: De lave forventningers sexisme: Er du mann? Ok. Dop ned ei jente til hun ikke kan gå. Si etterpå at du oppfattet henne som «den aktive parten» i gruppesex. Du går fri.