Jeg bruker andre rusmidler enn alkohol. Jeg misbruker ikke. Jeg bruker bare. Av og til. Ikke ofte. Som en bruker er jeg imidlertid hindret fra å delta i debatten med åpen stemme fordi mine livsstilsvalg har gjort meg til kriminell. Jeg har blitt kriminell på grunn av en lov jeg mener er uetisk. Min egen adferd har også problemer ved seg. Men det hadde den ikke trengt å ha.

Jeg er en veltilpasset, arbeidende, pliktoppfyllende samfunnsborger. Har lagt ned talløse timer i frivillighet, er politisk aktiv og har verv i flere organisasjoner. Jeg er lykkelig. Når jeg velger å bruke rusmidler er det fordi det gir livet mitt enda mer kvalitet. Det gir meg nye perspektiver. Noen av stoffene jeg har prøvd, som MDMA, har gjort meg til et bedre menneske. Stoffet gjør meg mer empatisk. Jeg blir nesten forelsket i alle rundt meg.

Doserer jeg riktig er jeg helt klar og mentalt tilstede, og husker alt når rusen avtar. Jeg har opplevd å være en varmere og mer inkluderende versjon av meg selv, og jeg husker effekten det hadde på de rundt meg. Nå strekker jeg meg etter å være den personen også til hverdags. Jeg smiler mer til fremmede enn jeg gjorde før. Det å utforske ulike sinnstilstander i godt selskap er faktisk en givende aktivitet.

Jeg liker ikke alkoholrus. Den gjør meg grøtete, uklar og ødelegger dagen derpå. Jeg foretrekker mildere alternativer, men de har folk som ikke deler min preferanse kriminalisert. Kriminalisering som i all hovedsak ser ut til å være uten rimelig begrunnelse. Etter NRKs Folkeopplysningen abdiserer justisminister Anundsen og Justisdepartementet fra rusfeltet som noe som ikke angår dem med en henvisning til Helsedepartementets legemiddellov.

Det dreier seg imidlertid om noen av landets strengeste straffer. Straff er justisfeltet. Justisdepartementet kan spørre Helsedepartementet, hvis lovens begrunnelse er så obskur. Det er urimelig å skulle straffes av et straffeapparat som ikke vet hvorfor man blir det.

Jeg er ikke redd for å bli litt rar en kveld på cannabis, fordi det går over. Jeg kjenner risikoen. Den er håndterbar med gode venner som passer på hverandre. Risikoen hadde vært enda mindre om cannabis kunne blitt solgt lovlig med et pakningsvedlegg om virkestoffets konsentrasjon. Noe som i utgangspunktet er lett å dosere hadde blitt ennå tryggere.

Har man brukt et rusmiddel noen ganger så kjenner man igjen effekten og ruskurvenes ulike særtrekk. Man kan smake seg til den perfekte formen uten at det blir farlig, for øvelse gjør mester.

Det jeg er redd for er å bli tatt for mine livsstilsvalg. Det vil komme på rullebladet. Da mister jeg jobben. Utdannelsen min vil være bortkastet. I et arbeidsmarked hvor vandelsattest stadig etterspørres flere steder vil jeg bli en annenrangs arbeidstaker, om jeg i det hele tatt får ny jobb. Selv en liten straff kan skape problemer som sosial og økonomisk eksklusjon som kommer til å forplante seg videre i livet mitt så lenge jeg lever.

Hadde kriminaliseringen derimot blitt fjernet ville det også være en umiddelbar fjerning av min desidert største personlige bekymring, og det som eventuelt har potensial for å ødelegge livet mitt og fremtiden min.

Min største helserisiko kommer ikke av stoffene jeg tar, men at jeg ikke alltid vet hva jeg får. Ellers er min rusbruk ganske trygg. Jeg har lest meg grundig opp før hver nye ting jeg prøver. Jeg er forsiktig med de første dosene, og gjør meg kjent med hva jeg kan ha grunn til å vente. Jeg tester meg frem til mine perfekte doseringer, og noterer tiden på mobilen for ikke å redosere for tidlig. Stoffer som er veldig vanedannende eller som gir fysisk avhengighet holder jeg meg unna. Jeg synes ikke risikoen er verdt det. Måten jeg bruker på hadde vært enda tryggere om jeg bare kunne være helt sikker på hva jeg har, og i hvilken konsentrasjon, hver gang.

Det kunne jeg fått dersom jeg kunne kjøpe mine milde rusmidler over disk, slik også det tunge rusmiddelet alkohol omsettes på Vinmonopolet.

Jeg har selv en etisk betenkelighet med min adferd. Jeg bidrar med penger til kriminelle nettverk. Dette er jeg ukomfortabel med. Jeg har likevel valgt å kjøpe stoffer fra tid til annen fordi de vitterlig finnes der, lett tilgjengelig, og min nysgjerrighet etter å utforske livet og meg selv har vunnet. Men om man skal finne noen grunn for å si at det jeg gjør er galt så er det dette.

Jeg mener samtidig at det ikke er meg på individnivå som er årsaken til problemet, men at det er de som er for fortsatt kriminalisering og mot legalisering som sørger for at kriminelle nettverk får alle markedsandelene og kan ta ut enorm risikopremie i profitt. Om man tror at rusproblemer kan løses ved heksejakt på brukere har man ikke skjønt tilbud og etterspørsel.

Størrelsen på narkotikaøkonomien sier kun en ting: det finnes en vilje til rus. Selv med alle de politisk villede ulempene så vil folk fortsatt. Den eneste måten å tørke ut det kriminelle markedet er lovlig konkurranse.

Det er paradoksalt at dette kommer fra en anonym skribent, men kriminaliseringspolitikken fremstår som et farlig hodeløst troll. Farlig fordi kriminaliseringen tar liv og finansierer kriminelle. Hodeløst fordi ingen ansvarlige politikere vil ta kriminaliseringen til forsvar med ordentlige argumenter om politikkens faktiske effekt. Troll fordi det beste man får av argumenter er slogans som at narkotika er farlig.

Det naturlige oppfølgingsspørsmålet «hvorfor?» forblir ofte uspurt og usvart. Justisminister Anundsen har forlatt banen. Helseminister Høie kom aldri på.

De som er for fortsatt kriminalisering deler åpenbart ikke min livsstil. Jeg skal ikke tvinge dem til å gjøre som meg. Men jeg synes de skal være sjenerøse nok til å la meg få ha min livsstil i fred, og ikke straffe meg for vår uenighet. Om vi hadde hatt offentlig regulerte utsalgssteder så ville både min største risiko, straffen, min største helserisiko, uvissheten, og min største etiske betenkelighet, finansiering av kriminelle, blitt borte. Kriminaliseringen er undertrykking av en livsstil.

Dagbladet har på forespørsel fra forfatteren, godkjent at kronikken trykkes anonymt.