El Consorci Forestal de Catalunya denuncia que molts ajuntaments estan fent una “expropiació silenciosa” de camins rurals que són privats i que la hiperfreqüentació del bosc dels últims anys ho ha accelerat. Diuen que la voluntat de treure rendiment a aquesta nova forma d’oci està portant molts consistoris –a vegades per desconeixement- a senyalitzar i a inscriure com a pròpies rutes que són d’ús freqüent però de titularitat privada. Exageren? Quan heu anat a bosc us heu preguntat mai si allò és d’algú? Debat a seguir atentament.

El secretari general del Consorci Forestal de Catalunya (CFC), Joan Rovira, diu que el primer problema és que no hi ha una definició clara de què és un camí forestal tot i que la llei preveia inventariar-los i recorda que un percentatge molt important dels que transitem, en el seu dia (possiblement fa anys i panys) els va fer un particular per moure’s a dins d’una mateixa finca.

Fins ara, els ajuntaments no s’hi havien posat perquè els quatre gats que anaven a bosc eren… això, quatre. Però l’augment de boletaires, caminans i runners ha accentuat la voluntat de posar un cert ordre al territori i, segons Rovira, no sempre s’està fent bé.

Rovira creu que s’ha de diferenciar molt bé el camí públic del camí d’ús públic i per argumentar el problema que posen sobre la taula recorre a un cas habitual, el d’un consistori que, amb finalitat turística, es disposa a senyalitzar camins que han estat d’ús freqüent des de fa molts anys sense que ningú tingui clar de qui són.

En molts casos, diuen des del Consorci, es tracta de camins que no consten en cap registre ni escriptura “perquè, senzillament, són part de les finques” i en el seu moment no se’ls va donar consideració especial. Però aquests camins sí que apareixen, diu el secretari general del CFC, “a la cartografia del cadastre que, per defecte, hi fa constar que són municipals” a menys que ningú ho rectifiqui.

El cadastre no mana, puntualitza Rovira, però si un Ajuntament, emparant-se amb les dades del cadastre (que afinen més que les del registre) decideix posar en marxa una “municipalització de camins”, el propietari no té més remei que recórrer a la justícia per defensar el que és seu. És a dir –puntualitza- no és l’Ajuntament qui ha de demostrar que allò és seu si no el propietari. El món al revés.

Des del Consorci asseguren que és el moment d’asseure’s i posar negre sobre blanc què és un camí privat (diuen que, a vegades, veuen envaïda la seva intimitat), que és un camí privat d’ús públic i què és un camí públic.

També demanen que hi hagi un retorn quan s’utilitzin camins privats amb finalitats comercials com per exemple les curses de muntanya perquè mantenir-los costa diners i el rendiment del bosc és molt baix. Algú s’ha apuntat mai a una cursa de muntanya?

Què en penseu, usuaris del bosc?