Eksterne kommentarer: Dette er en debattartikkel. Analyse og standpunkt er skribentens egen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Mannsaktivistene og vulgærfeministene får den debatten de fortjener. Vi andre bør forsøke å tenke klarere rundt samfunnet vi bygger for framtida.

Debatten som har rast etter NRK Brennpunkts dokumentar «Kjønnskampen», er velkjent, kjedelig og fullstendig uten utsikter til noen enighet eller felles erkjennelse.

Det er mye å si om dokumentarens etterrettelighet og hvor relevant den er, men én ting treffer spikeren på hodet: Tittelen. Denne runden debatt viser veldig tydelig at det er en kamp i ordet rette forstand.

Vi kjenner mønsteret fra de tidligere, omtrent identiske debattene: Kjønnspartisanene går rett i skyttergraven. Kjetil Rolness, Sigrid Bonde Tusvik og Marie Simonsen haster mot slagmarken. Deres kamp er et nullsumsspill der den eneste måten å vinne på, er å erobre mest mulig. I kjønnskampen er det ikke land det kjempes om, men om hvilken gruppe som lider mest.

Statistikk og fakta er ikke noe de bruker til å underbygge politiske kompromisser og avgjørelser av samfunnsmessig betydning, det er redusert til diskusjonsvarianten av granater som skytes fram og tilbake over slagmarken:

Kvinner tjener mindre enn menn

Bare som gruppe, ikke for likt arbeid. Dessuten tar menn oftere selvmord og dør oftere i arbeidsulykker

Ja, og kvinner gjør mer av det ubetalte husarbeidet. Dessuten er kvinner underrepresentert i akademia.

Bare blant professorer. De er i grovt overtall blant studenter. Og hvorfor fokuserer dere ikke mer på kvinner som tvinges til å gå i nikab?

Lavere inntekt!

Skoletapere!

Styrelederverv!

Barnefordeling!

Er det noe galt med premissene for debatten som gjør at vi ender her, gang på gang? Egentlig ikke, for en rekke problemer rammer faktisk menn i større grad enn kvinner, og vice versa. Samtidig er samfunnets byrder og goder åpenbart ikke jevnt fordelt mellom kjønnene.

Men skyttergravskrigen mellom kjønnspartisanene nærmer seg ikke noen løsning. For hva skulle den vært? En felles enighet om hvordan lidelse fordeler seg i samfunnet? Er ulempene forbundet med å leve i Norge i 2019 fordelt 60–40 i kvinners disfavør? 62-38? Hva ville en sånn enighet ledet til?

Det er et retorisk spørsmål, for denne konflikten er umulig å løse. Finnes det en mer konstruktiv tilnærming enn den evinnelige konkurransen om å ha lidd mest? Jeg tror det.

Bli med på et lite tankeeksperiment. Om du skulle få et barn i dag og det barnet skulle ha en best mulig framtid: Hvilket kjønn har best sjanse til å få et lykkelig liv? Se bort fra personlige preferanser. Ikke tenk på historisk urett. La fødsel i Norge i 2019 være eneste kriterium.

Gjør en kald, kalkulert beregning av et barns sannsynlighet for å rammes av voldtekt, vold, selvmord, arbeidsulykker, diskriminering etc. Sett det så opp mot mulighetene for å få et godt liv, altså lykkes med skole og arbeidsliv.

Hvis vi ser på utviklingen, både kulturelt og økonomisk tror jeg svaret er åpenbart. De egenskapene som er mest etterspurt i framtidas Norge har din teoretiske datter vesentlig flere av.

Vår mest oppdaterte kunnskap om skolen, Stoltenberg-utvalgets rapport, viser tydelig at skolen er jentenes arena, og at denne dominansen får konsekvenser seinere i livet.

For eksempel i høyere utdanning, den suverent sikreste veien til et godt liv i framtida. Her er nesten 60 prosent av studentene kvinner, ifølge SSB. Samtidig vet vi at mange av elitestudiene domineres av kvinner.

NHOs rapport om digitalisering fra i fjor er en av mange som dokumenterer utviklingen vi står overfor, om ikke kjønnsfordelingen i forskjellige yrker endres totalt de nærmeste åra. Mange av de i dag mannsdominerte yrkene forsvinner, mens etterspørselen etter tradisjonelle «kvinneyrker» øker. At disse yrkene er dårlig betalt, er den viktigste årsaken til at kvinner tjener dårligere enn menn, men det er ikke helt uplausibelt at for eksempel sykepleierne kan kjempe opp lønnen når det er et underskudd på 30.000 av dem.

Verdens økonomiske forum bifaller: Sosiale, emosjonelle, kreative og kognitive evner blir etterspurt i framtida. Altså de samme egenskapene som gjør at jentene vinner skolen. Behovet vil fortsatt øke for visse tekniske, godt betalte og mannsdominerte yrker, men menn flest blir ikke ingeniører. I sum representerer disse trendene en større økonomisk maktforskyvning mellom kjønnene, preget av at kvinner tar stadig flere av de gode, trygge og ettertraktede jobbene.

Dette er ikke en ideologisk ønskedrøm, men en beskrivelse av hva et arbeidsmarked, formet av mer og mer automatisering og kunstig intelligens, trenger.

Vi har ikke løst alle konfliktene mellom kjønnene i dag, og ei framtid i perfekt harmoni er ærlig talt utopisk. Men vi har gjennomgått samfunnsendringer som har forbedret kvinners stilling i samfunnet radikalt. I nullsumspillets logikk er det imidlertid umulig for visse feminister å anerkjenne hvor langt vi har kommet, og livsviktig for visse menn å underdrive utfordringene som gjenstår. Likestillingsloven kunne vært et nyttig verktøy, men behandles som en strategisk viktig brikke i krigen. Derfor nekter likestillingsminister Trine Skei Grande å gjøre loven kjønnsnøytral: Seier for enhver pris, retrett er umulig.

Markedet er blind for denne striden. Markedet skriker etter egenskaper kvinner statistisk sett har flere av, og vil belønne dem deretter. At våre døtre går en lys framtid i møte, hjelper selvsagt ikke alle de som i dag rammes av sexisme og diskriminering, seksualisert vold og undertrykking, på akkurat samme måte som prosentvis økonomisk vekst over år, ikke hjelper de som er akutt fattige. Men å erkjenne hvilken vei ting går, gir oss et felles holdepunkt vi ikke finner i kjønnspartisanenes nullsumsspill.

For kanskje første gang i historien vil det være en fordel å være født kvinne. Dette bør være utgangspunktet for diskusjonen, ikke hvem som har lidd mest eller hvem som har lov til å sutre. Såpass skylder vi alle som kommer dårligst ut i framtida, helt uavhengig av at hvilket kjønn (menn!) som vil være overrepresentert blant dem.

«The future is female» er nemlig mer enn et platt popfeministisk slagord trykket på T-skjorter og kaffekrus, det er en nøktern vurdering av framtida vår. Derfor håper jeg at jeg får en datter når jeg får barn. For hennes del.