Jeg er forelsket i det vanlige mennesket. Derfor er jeg imot prestasjonskulturen. | Per Fugelli

Per Fugelli

23. sep. 2015 15:27 Sist oppdatert 23. september 2015

Det er onsdagslivet som fortjener begeistring og onsdagsmennesket som fortjener hyllest, skriver Per Fugelli. Tor G. Stenersen

Vi får et sorteringssamfunn med dyrking av styrke og forakt for svakhet. Det blir vanskeligere å oppleve likeverd for syke, uføre og gamle i et samfunn som gjør den ypperste prestasjon til det eneste gull, skriver Per Fugelli.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Dette er Per Fugellis foredrag ved Prestasjonskonferansen som holdes i Den Norske Opera i dag, 24.september.

Dere liker vel Jean Paul Sartre her påPrestasjonskonferansen? Eneren som nektet å ta imot Nobelprisen i litteratur. Han må være en mann etter deres grådige hjerte og olympiske hjerne, som krever: Høyere, raskere, sterkere.

Men så sier Sartre: «Jeg har ett mål med mitt liv: Å få være et vanlig menneske. Jeg streber etter å være hvem som helst.»

Sier han det fordi det gjør vondt å tenke og han lengter etter å ha hjernen i fri, som folk flest? Nei.

Sier han det fordi han ikke vil være et 1-tall, men ønsker seg inn i massen? Nei.

Sier han det fordi han ikke tåler ekstremsonene og søker midtpunktets ro? Nei.

Høyakter det vanlige mennesket

Jean Paul Sartre vil være et vanlig menneske, fordi han vet at det vanlige mennesket tenker i pine og lyst, pendler mellom «själens obotliga ensamhet» og flokkens trygghet, og eksperimenterer i livets laboratorium.

Jean Paul Sartre høyakter det vanlige mennesket. Det vanlige mennesket finnes ikke som en grå A-4 kopi. Det vanlige mennesket er en original som bare guder kan skape. Det vanlige mennesket er et eventyr som ikke har vært skrevet før. Det vanlige mennesket er romfarer i sitt personlige univers.

Kan vi bli enige om at vi avstår fra å bruke ord som forfører oss fra forstanden inn i raseriet, hysteriet og massepsykosen?

Les også Per Fugelli skriver: Derfor må vi lage en selvangivelse nå

Det vanlige mennesket har villskap som må temmes. Det vanlige mennesket er gåte og uorden. Det er et blandet vesen: Sterkt og svakt, friskt og sykt, med anlegg for godt og ondt. Slik er vi alle. Slik var Jean Paul Sartre. Han lengter etter seg selv, når han vil være et ganske alminnelig menneske.

Jeg er også forelsket i det vanlige mennesket. Derfor er jeg mot den prestasjonskulturen som nå vokser seg stor og mektig omkring oss. Jeg misliker det menneskesyn og samfunnshåp en slik kultur, med tilhørende konferanser, står for.

Prestasjonskulturens bivirkninger

Den enøyde prestasjonskonskulturen skaper skille mellom vinnere og tapere, mellom enerne og massen, mellom de med jernvilje og «bløtdyrene», mellom overmenneskene og undermenneskene. Idealet i en slik kultur er ambisjon, prestasjon, perfeksjon – uten grenser. Bli best – helst i verden.

Den ekstreme målsettingen skader menneskets og samfunnets helse på mange måter.

Den enøyde prestasjonskonskulturen skaper skille mellom vinnere og tapere, mellom enerne og massen, mellom de med jernvilje og «bløtdyrene», mellom overmenneskene og undermenneskene

Vi får et sorteringssamfunn med dyrking av styrke og forakt for svakhet. Det blir vanskeligere å oppleve likeverd for syke, uføre og gamle i et samfunn som gjør den ypperste prestasjon til det eneste gull. Det gode samfunn trenger bindemiddel. All oppmerksomheten er løsemiddel.

Nyhetsredaktør Håkon Borud kommenterer prestasjonskulturen:

Les også Å være flink er ingen sykdom

Vi får et uærlig samfunn hvor menneskene går med heltemasker og gullmedaljer og roper: Alt på topp!

Vi får mange slitne mennesker som løper på melkesyre mot mål som ligger altfor langt borte.

Vi får en stim med egoister som rendyrker sitt eget talent, ofte på bekostning av å være til stede for andre.

Livet og landet mister raushet, lek og trivsel fordi prestasjonskrampen gjør oss strenge og sure.

Din egen målestokk

Jeg er ikke imot prestasjon. Tvert om. Det vanlige mennesket er født med et utviklingsgen som påbyr: «Ta deg i bruk, let etter anleggene dine, sett dem i foredling.» Det står til og med i Norges vakreste og klokeste salme:

Å leva det er å elske

det beste di sjel fekk nå

Men det står det beste « di sjel fekk nå», ikke det beste en hysterisk olympiatopp og en rasende konkurranseøkonomi vil du skal nå. Chicagoforfatteren og nobelprisvinneren Saul Bellow er hundre år i år. Han hilser alle prestasjonsfokuserte med ordene: «I am not in this world to fulfill YOUR expectations.» Prestasjon er bra, men du må være din egen målestokk og unngå overdose.

Derfor vil jeg gjenopplive Askeladden, skriver Per Fugelli.

Les også Fem diagnoser som mangler i den norske folkesjelen i dag

Det siste året har jeg holdt foredrag i studentsamfunnene i Tromsø, Bergen og Trondheim. Tittelen var: «Professor Goodenough og jakten på lykken.» Det kom nesten 1000 unge mennesker for å få en beroligende melding: «Du er medfødt feilvare. Det er godt nok.»

De kom ikke for å høre: «Prestér mer, vær mer glansbilde, vinn gull.» Nei, de lengtet etter å bli sett og godtatt som seg, det vil si ufullkomne skapninger som fortjener medalje som blandet regnskap, med pluss og minus, styrke og svakhet.

Onsdagslivet

Det er i det vanlige livet, på en onsdag, vi lager en god nok saus, gjør en god nok jobb, har et godt nok samleie, har et godt nok selvbilde – om enn med flekker og sprekker, prøver så godt vi kan å bry oss om flokken vår.

Det er dette onsdagslivet som fortjener begeistring og dette onsdagsmennesket som fortjener hyllest. Det er der vi er nesten alle sammen, nesten hele tiden, i godt nok, alminnelig bra. Det er der vi må trives og bygge våre selvbilder.

Gå til alle de gamle visdomsskriftene i verden, Buddahskriftene, de greske filosofene, Koranen, klok bok, Bibelen, klok bok – her er ordene som ruller som et ekko gjennom disse urgamle reseptene: Likevekt, harmoni, balanse. Det er ingen guder, profeter eller tenkere med bærekraft som kommanderer: Prester mer!

Fra arkivet: Å legge til rette for mer død hjemme kan ha en oppdragende virkning på folkesjelen. Det kan hjelpe oss til et mer naturlig samliv med døden, skriver Per Fugelli.

Les også Dødskvalitet

Det vanlige livsprosjektet er vakkert og tappert og krevende og givende nok. Vi trenger ikke en prestasjonskonskultur som løper raskere og høyere og sterkere foran oss med et portrett av supermann og krever: Kom, dette er ditt selvbilde som du må stemme med for ikke å være avvik.

Gleder oss ved middels

Det er deilig å være en blant tolv på dusinet, for dette dusinet består av røvere og engler, trygge og redde mennesker, kåte og på felgen. Noen løser kryssordet «Enkel nøtt» før de leser Baudelaire – det er her vi er, vanlige folk på en ganske alminnelig onsdag. Her vil vi glede oss ved middels og ha fred for dem som roper:

-du må klatre høyere -du må løpe raskere -du må være sterkere

Nei! synger vi i kor med Jean Paul Sartre og Ivar Aasen i siste vers fra «Mellom bakkar og berg»:

Lat no andre med storleiken bragla

Lat dei kivast om storleik og høgd

Mellom kaksar eg kan ikkje trivast

Mellom jamningar helst eg er nøgd

Si din mening og se hva andre mener — følg Aftenposten meninger på Facebook og Twitter