Universitetet trenger finansieringsordninger som lar oss teste ut dristige ideer, mener biolog Dag Hessen.

bøker

Det å ha fast jobb ved et norsk universitet er ikke det samme som å ha fast jobb et annet sted. Er man ansatt på et universitet, kan man bruke flere år på å fordype seg i forfatterskapet til Franz Kafka eller vie livet til å studere DNA hos utdødde organismer.

Men de siste tiårene har virkeligheten utenfor stadig oftere banket på døra til de akademiske institusjonene. Kravene om at forskningen skal ha nytteverdi for samfunnet og at vitenskapelige funn skal gi økonomisk uttelling, framsettes hyppigere enn før.

I samarbeidsplattformen til regjeringen foreslås det å utrede muligheten for å organisere universiteter og høyskoler etter en såkalt foretaksmodell. Tanken er at det skal gi institusjonene mer uavhengighet. Andre frykter det vil føre til at universitetene blir styrt som bedrifter.

Utviklingen får biologiprofessor ved Universitetet i Oslo Dag Hessen til å reagere.

– Universitetene skal være en frisone for markedskreftenes spill, sier Hessen.

Dag O. Hessen: • Norsk biolog og forfatter, født 1956. • Kjent for sitt arbeid i krysningsfeltet mellom biologi, miljø og filosofi. • Har skrevet en rekke populærvitenskapelige bøker. • Neste uke lanserer han boka «Sannhet til salgs» som gis ut av forlaget Res Publica.

Må levere varene

Hessen er en av Norges mest profilerte akademikere og har skrevet flere bøker. Neste uke lanserer han boka «Sannhet til salgs» hvor han tar et oppgjør med det kommersielle presset som universitetene, ifølge ham, i økende grad blir utsatt for.

– Den frie jakten på vitenskapelige innsikter har fått trangere kår. Og det er en klar forventning om at universitetene «skal levere varene». Det vil si bidra med konkret kunnskap som kan omsettes i økonomisk aktivitet, sier han.

Det er ikke en ukjent kritikk Hessen setter fram, men den har ofte blitt målbåret av akademikere i de humanistiske fagfeltene som tradisjonelt har slitt med å legitimere sin samfunnsnytte. At nyttetenkningen nå får kritikk av en professor i naturvitenskap, vil kanskje overraske noen.

– Vi har også begynt å merke disse kravene. Det er ikke alltid så lett underveis i et forskningsprosjekt å vise til hvilken konkret nytte forskningsresultatene kan gi.

Dristige ideer

I boka skildrer Hessen hvordan han tilbringer deler av arbeidsdagen med å skreddersy søknader om forskningsmidler og at han må «selge inn» forskning som «mer kortsiktig nytteorientert enn den strengt tatt er».

Skal du få midler til å forske, må du oppgi hvilke umiddelbare gevinster forskningen kan gi. Hessen viser til det store forskningsprogrammet Horizon 2020 i regi av EU.

– Det er innrettet mot innovasjon og konkurranse. Men vi trenger finansieringsordninger som lar oss teste ut dristige ideer. Jeg ønsker mer midler til grunnforskning som ikke nødvendigvis gir tydelige resultater på kort sikt.

– Siden det er norske skattebetalere som betaler lønna til de universitetsansatte, er det vel ikke urimelig at samfunnet stiller krav til at forskningen skal ha relevans?

– Vi skal selvsagt respondere på samfunnets behov, men vi skal ikke være noe oppdragsorgan. Jeg synes også vi skal kunne spørre etter hvilken nytte vi har av forskningen som gjøres, men da kan vi ikke opererere med en kort tidshorisont.

I boka børster Hessen støvet av universitetsidealet til den tyske filosofen Wilhelm von Humboldt, som legger vekt på institusjonens rolle som kilde til personlig dannelse og garanti for vitenskapelig uavhengighet.

– Jeg tror vi med fordel kan understreke universitetets betydning som et sted for opplysning og kunnskap. Og det er noe som har vært avgjørende for humaniseringen av mennesket, sier Hessen og viser til evolusjonspsykologen Steven Pinker.

– I likhet med Pinker mener jeg at liberalisme, toleranse og demokrati springer ut av et opplyst samfunn. Universitetenes grunnleggende oppgave og samfunnsrolle kan dermed ses som en parallell utvikling av kunnskap og humanisme.

dageivindl@klassekampen.no