Som teaterregissør og reisende grossist i illusjoner og iscenesettelser verden rundt er det med en slags blanding av vemod og stolthet man etter hvert innser at vår husgud Shakespeare også hadde rett om masseinnvandringens skjulte hemmelighet:

«All the world’s a stage, and the men and women only players, they have their exits and their entrances, and one man in his time plays many parts.»

Eller, som det heter i mer hjemlig norsk bygderevysammenheng:

de med selvinnsikt kjenner igjen seg selv i parodiene, de uten kjenner igjen naboen.

For tiden bor jeg i vårt naboland Sverige, denne gåtefulle blandingen av vesttysk provinsby og sibirsk taiga. Etter snart fem år med svensk språk, kultur og ikke minst sosiale normer, er jeg på full fart fra en lattermildt overbærende irritasjon til en åpen og utilslørt forakt for store deler av samfunnet jeg er omgitt av. Jeg trodde ikke det var mulig å lære seg så mye om å være immigrant på så korte geografiske avstander. Og jeg er tross alt norsk (OK da: bergenser), med en kultur- og språkbakgrunn nærmere den svenske enn forskjellen på vest- og øst-arabisktalende land. Men det er en annen preken til et annet berg. I skrivende stund oppjusterer Sveriges Utlendingedirektorat, Migrationsvärket, uvisst for hvilken gang i i år det beregnede antall asylsøkere til Sverige i 2015: 190.000, med nye 170.000 ventet til neste år (vil trolig også oppjusteres). Av disse er så langt over 30.000 det som kalles «ensamkommande barn».

I opinionsdannelsen rundt den pågående krisen har både fysiske bilder og retoriske påkallelser av ulykkelige og redde barn hatt enorm påvirkning på verden over, der ett eneste, hjerteskjærende fotografi av en druknet liten gutt for mange ikke bare ble symbolet på europeisk hjerteløshet, men også et sterkt forenklet og feilaktig bevis på at Syriakrigen er hovedårsaken til de strie strømmene av migranter som nå krysser Europa. (Du har selvsagt lagt merke til at jeg bevisst skriver «migranter» og ikke «flyktninger». Pass deg for meg.) Begreper som «ensomkommende barn», eller minst like ofte brukt, «flyktningbarn» er selvsagt ikke nøytrale. For hvem, kanskje bortsett fra den mest lavpannede nynazist, kan vel motsette seg at «flere enn 2000 flyktningbarn (min uthev.) har kommet alene til Norge i år» (A-magasinet 20. oktober)?

Selv ikke når de verken er barn - så godt som samtlige som kommer er gutter eller unge menn med oppgitt alder til sent i tenårene - eller flyktninger i den forstand som gir rett til opphold? Her øst for kjølen publiserte Göteborgs-Posten nylig en varmt og oppløftende portrettsak om Zabi Nasro Ashoori fra Afghanistan, med den tittelen «Ensam i nytt land». 16-årige Zabi flyktet «til fots over fjellene» fra hjemlandet i fjor drevet av en høyst forståelig «drøm i bagasjen om å leve i et land uten krig». Han liker boksing, amerikanske filmer og sosiale medier, som han også bruker til å holde kontakten med kamerater i ulike stadier av reisen mot eller gjennom Europa. Til to afghanske venner som for tiden oppholder seg i Tyrkia har han fortalt at «Sverige er bedre. Her får man hus, mat og får gå på skole. De vil komme hit.»

Men Zabi må ha undervurdert bildets kraft. Det tenksomme ansiktet som i halvprofils nærbilde myser mot solen over de svenske forstadshusene tilhører en voksen mann i midten av 20-årene. Det kognitive spriket mellom tekst og bilde er så overtydelig at man med menneskets søken etter mening av kaos spør seg om denne sammenstillingen egentlig er en subtil innvandringspolitisk kritikk fra GPs side. Uansett, you can’t fool all of the people all of the time, spesielt ikke i en oppkoblet verden.

Kort tid senere og ved hjelp av den ikke ukjente søkemotoren Google gravde den innvandringsskeptiske websiten Avpixlat frem Zabis profil på dating-siten Hi5, opprettet i 2008 - med andre ord da han skal ha vært ni år gammel. Her oppgir han dessuten alderen sin til 24 år.

Et annet profilert skjeggebarn er Saad Alsaud, «Sveriges raskeste 14-åring» (pers på 100-meteren: 11.82) som regionavisen Kristianstadsbladet hyllet som «en inspirasjonskilde og et idol», der følgefotografiet med all mulig tydelighet viser en fullvoksen mann på minst 30 med heroisk mine springe fra en halsende, men sporty jublende gjeng noe yngre jevnaldrende fjortiser.

Her er det vi bør vende blikket fra naboen og mot oss selv: Ved forsøk på stadfestelse av alder hos enslige asylsøkere (som i minst 80 prosent av tilfellene er hva vi i alle andre sammenhenger ville kalt unge menn) i samtlige nordiske land indikerer resultatene at minst 70 prosent av de asylsøkende i virkeligheten er langt eldre enn de oppgir.

Langt fra alle tilfeller er så klart like grelle som de to eksemplene nevnt ovenfor, men: det kommer her som ellers på øynene som ser og vil se. Det er en forvirrende tid vi lever i når de godhjertede lyver og de stadig mer hatefulle snakker sant. Kanskje vi virkelig er på vei mot en ny mennesketype, igjen etter tysk forbilde, ikke lenger overmenneske men overmedmennesket, hevet over og hinsides feil og fakta, med blikket fast rettet mot den nært forestående gode viljes triumf.