BOMBER: 9. mai 2011 sa Jonas Gahr Støre til Stortinget at Gaddafi ikke var et mål for krigen. Omtrent samtidig deltok Norge i bombingen av diktatorens hovedkvarter.

Libya

Da Norge ble med i Natos intervensjon i Libya, var ikke diktatoren Muammar al-Gaddafi selv et direkte mål. Det var den rødgrønne regjeringens framstilling av krigen.

I går leverte Libya-utvalget sin rapport. Der settes det store spørsmålstegn ved den rødgrønne regjeringens versjon.

9. mai 2011 sa daværende utenriksminister Jonas Gahr Støre til Stortinget at Nato ikke «går inn med militære virkemidler for aktivt og målrettet å besørge et regime­skifte i Libya. Det gjør vi ikke. Gaddafi selv er ikke et legitimt mål».

I Libya-rapporten kommer det likevel fram at Nato angrep både Gaddafis hovedkvarter og hans private residens i Libyas hovedstad Tripoli. Det skjedde omtrent på samme tid som Støre forsikret Stortinget om at Gaddafi ikke var et mål.

Angrepet på hovedkvarteret «ble gjennomført i begynnelsen av mai 2011», heter det i rapporten.

Libya-utvalget: • I går presenterte Libya-utvalget sin rapport om Norges rolle i Nato-intervensjonen mot Libya mars 2011. • Utvalget har vært ledet av tidligere utenriksminister Jan Petersen. • Intervensjonen ble utløst av Sikkerhetsrådets resolusjon 1973, som åpnet for maktbruk for å beskytte sivile i konflikten mellom opprørere og Muammar al-Gaddafis regime. • Norge deltok i operasjonen med seks kampfly, som slapp nær 600 bomber mot ulike mål i Libya.

Bombet «ledelsesbygg»

Libya-utvalget beskriver hvordan den norske etterretningstjenesten forberedte et angrep på Bab al-Aziziya, også kjent som Gaddafis hovedkvarter. Det ble ifølge rapporten gjort omfattende arbeid for å unngå tap av sivile liv på anlegget.

«Området var en nøkkel­node for regimetilknyttede styrker i Tripoli og fungerte som en av flere kommando­lokasjoner for det libyske lederskapet», heter det i rapporten. Bombenes mål var det rapporten omtaler som «ledelses­bygget».

«Helt forenelig»

Jonas Gahr Støre mener nå selv at redegjørelsen han ga til Stortinget 9. mai 2011 ikke strider mot de nye opplysningene om angrepet på Gaddafis hovedkvarter.

– Jeg mener at dette er helt forenlig. For det første kan jeg ikke kommentere enkeltmål i en stor strategisk vurdering om hvordan man svekker den militære slagkraften til Gaddafi. Det var en utstrakt oppfatning at Gaddafis militære operative kapasitet ble plassert også i andre bygninger enn de rent militære, som i tilknytning til hans hovedkvarter, sier Støre til Klassekampen.

– Men dette må Forsvaret kommentere i detalj, legger han til.

Trekker fram Støre

Den rødgrønne regjeringen sa flere ganger til Stortinget at regimeendring ikke var et mål for Natos intervensjon.

Libya-utvalget siterer Støres uttalelse til Stortinget 9. mai. Han sa da at intervensjonen «omfatter ikke regimeendring påført utenfra».

Libya-utvalgets konkluderer likevel med at Støres uttalelser til Stortinget «ikke nødvendigvis var helt dekkende eller i samsvar med følgene av den operasjonsplan Norge hadde vært med på å vedta i Natos råd».

Utvalget argumenter med at Norge hadde vært med på å vedta Natos plan for krigen og at planen med stor sannsynlighet ville føre til regime­skifte.

«I løpet av våren og sommeren 2011 ble det klarere og klarere at regimet ville falle dersom Nato-operasjonen som Norge deltok i, fortsatte», heter det i rapporten.

Forholdt seg til mandatet

Jonas Gahr Støre er selv uenig med Libya-utvalget og sier at redegjørelsen hans til Stortinget i mai 2011 ikke står i strid med Natos krigsplaner.

Støre sier han forholdt seg til det formelle grunnlaget for krigen, beslutningen i FNs sikkerhetsråd om å tillate intervensjon i Libya.

– Jeg forholdt meg til Sikkerhetsrådets mandat, og for Norges del var det aldri aktuelt å endre begrunnelsen for vår operasjon. Sikkerhetsrådets mandat sa at verdenssamfunnet burde stille opp med alle tilgjengelige midler for å forhindre massive overgrep mot sivile. Mange stater i regionen og i verdenssamfunnet ønsket å fjerne Gaddafi fra makten i Libya. Dette endret ikke Norges forhold til det formelle mandatet, sier Støre.

Gaddafis fall var målet

I tillegg til at utvalget konkluderer med at Natos intervensjon hadde regimeendring som en sannsynlig konsekvens, skriver utvalget også at viktige Nato-land hadde regimeendring som målsetting allerede i begynnelsen av krigen.

«Utvalget mener det var åpenbart at andre allierte hadde regimeendring som mål og at norske myndigheter kjente til dette», heter det i rapporten.

Det var en virkelighet som ikke ble gjenspeilet i den norske regjeringens offentlige uttalelser.

«Spørsmålet om regimeendring og meningsforskjellene mellom ulike allierte land ble likevel lite problematisert og diskutert på norsk side», heter det i rapporten.

– Gaddafi kunne løst krisa

Jonas Gahr Støre sier likevel at hans egne uttalelser ikke strider mot utvalgets konklusjoner.

– Jeg er enig i at en bedre framtid for Libya i 2011 forutsatte at Gaddafi åpnet for overgang til et annet styre enn sitt diktatur. Norge var, som rapporten også omtaler, engasjert i freds- og forsoningsinnsats for å bidra til en slik løsning på politisk og fredelig vis, sier Støre.

Den tidligere utenriksministeren medgir at Nato-operasjonen endte med å støtte opprørerne i Libya:

– Slik operasjonen utviklet seg, ble den et viktig bidrag til de styrkene som kjempet mot Gaddafi. Det var den militære realiteten på bakken i Libya. Men denne militæroperasjonen og trusselen mot sivile kunne blitt avsluttet langt tidligere om Gaddafi selv hadde åpnet for en fredelig overgang til et annet styresett, sier han.

Brøt ikke norske lover

Libya-utvalget konkluderer ellers med at det norske bidraget til intervensjonen i Libya ikke brøt folkeretten, selv om intervensjonen utviklet seg til å bli en krig for regimeskifte.

Utvalget mener også at den norske regjeringens beslutningsprosess ikke brøt med norsk lovgivning, til tross for kritikken som har kommet i etterkant.

Flere ministre i den rødgrønne regjeringen har sagt at beslutningen om å gå til krig ble fattet på svært kort tid. Partilederne i regjeringspartiene SV og Senterpartiet ble konsultert på telefon fredag 19. mars 2011 og har i ettertid kritisert beslutningsprosessen for å ha gått for raskt.

Utvalget skriver at den formelle beslutningen om å gå til krig ble fattet i statsråd 23. mars, fire dager seinere. Da hadde norske jagerfly allerede flydd til Nato-basen på Kreta, men ennå ikke deltatt i stridigheter.

Utvalgsleder Jan Petersen understreket på pressekonferansen i går at ingen av ministrene i den rødgrønne regjeringen protokollførte noen motforestillinger mot krigen.

– Beslutningen ble fattet i statsråd 23. mars, og da hadde man det nødvendige konstitusjonelle grunnlaget, sa han.

– Hvis noen av regjeringens medlemmer var i tvil, så hadde de fram til 23. mars til å trekke i nødbremsen. Og der må vi være veldig tydelige. Grunnloven krever at de som er uenige i en beslutning må melde det og protokollføre det, sa Petersen.

– Dette var den rødgrønne regjeringens enstemmige krig, konkluderte han.

– Vi kan ikke stole på Nato

SV-leder Audun Lysbakken var minister da den rødgrønne regjeringen besluttet å intervenere i Libya.

– Jeg mener sånn som verden så ut i 2011, var det gode grunner til å si ja til intervensjon. Men det gikk galt. Med det vi vet i dag om at dette ble en krig for regimeendring, burde ikke Norge deltatt, sier Lysbakken nå.

SV-lederen understreker at det i mars 2011 var stor enighet om å delta i Libya-krigen, også på venstresida.

– Jeg tror nok at vi og mange andre undervurderte den islamistiske siden av opprøret og overvurderte potensialet for demokratiske endringer, sier han.

Lysbakken sier at han i dag har trukket klare lærdommer fra Libya-krigen.

– Vi ikke kan stole på Nato. Nato er et redskap for stormaktene, sier han.

utenriks@klassekampen.no