Lucian Davidescu | 20 martie 2017

Până și statul își plătește angajații „la negru”

Analiză pe fluturașul de salariu al polițistului Godină

Că România are printre cele mai mari taxe pe muncă din Europa (și implicit din lume), știm deja – ca procent, suntem pe locul al optulea, înaintea unor țări ca Suedia și Danemarca.

În cifre absolute, la salariile mai mici de 500 de euro nu există statistici oficiale dar suntem probabil chiar pe primul loc.

Pentru un salariu minim de 1250 de lei brut, angajatorul plătește 1538 de lei iar angajatului îi ajung în buzunar 925 de lei. 613 lei – adică 40% din costul total – ajung în buzunarele statului. (calcule făcute cu ajutorul calculatorsalariu.ro, un instrument excelent!)

La salariul mediu, de 3200 de lei brut, angajatorul plătește 3936 de lei din care statul oprește 1692 de lei – adică 43% din costul total – pentru ca angajatul să mai rămână cu un net de 2244 de lei.

Se știe și care este metoda ocolitoare în sectorul privat față de această povară. Fie munca „la negru”, în care banii sunt plătiți cash fără nici o formalitate iar statul nu ia nimic, fie munca „la gri” unde există un salariu oficial pentru salvarea aparențelor, de obicei salariul minim, dar și un supliment „în plic”.

Teoretic, pentru stat nivelul taxării muncii ar trebui să fie neutru. Și la 10%, și la 90%, efectul bugetar net este același – ce iese dintr-un buzunar intră în celălalt. Numai că… Iată:

Acesta este fluturașul de salariu publicat pe Facebook de polițistul Marian Godină ( disclaimer: n-are el absolut nici o vină 😀 )

Dacă un angajator privat ar emite un astfel de fluturaș, el ar merge la pușcărie!

Avem un salariu de bază brut cu tot cu sporuri de 2544 de lei. În mod normal, el corespunde unei cheltuieli a angajatorului de 3129 de lei, respectiv unui salariu net de 1800 de lei. Ar rezulta o impozitare a muncii de 42,5%, aliniată cu ce știam deja.

Doar că, ulterior, apar banii „în plic” – sporul de hrană și „alte drepturi” – pentru care nu se mai plătește nici un fel de impozit sau contribuție. Aceștia adaugă 1254 de lei la salariul net, care devine astfel 3053 de lei (apar mici inadvertențe din cauza cotizațiilor și reținerilor, dar asta este cifra).

Cheltuiale totală a angajatorului crește astfel la 4383 de lei, dar povara fiscală scade la doar 30%!

Dacă ar fi respectat regulile pe care le impune sectorului privat, statul ar fi avut următoarele opțiuni:

– fie să-i reducă polițistului salariul net cu mai mult de 550 de lei! (un angajat în privat pe acest buget primește în mână fix 2500 de lei)

– fie să contribuie la… bugetul de stat cu încă 970 de lei! (un angajator privat care plătește 3053 de lei net dă la stat încă fix 2300 de lei)

Deci, de ce a căutat statul să-și fure căciula?

Un motiv, mai puțin probabil, ar fi cu bătaie lungă. Pentru banii respectivi, dacă nu se colectează CAS nu se va plăti nici pensia. Din păcate (sau, când e vorba de așa planuri malefice, din fericire) nimeni nu se gândește atât de departe; totuși rezultatul rămâne.

Celălalt motiv, mai plauzibil, este că a intervenit competiția între părțile componente ale statului, moment în care a devenit clar că impozitarea uriașă este o povară prea mare iar evitarea ei – un avantaj competitiv. Concret, norma de hrană s-a acordat la început pentru categorii restrânse din sistemul de ordine publică și apărare națională. Dacă ministerele respective ar fi plătit impozit pentru sumele respective, acesta s-ar fi redistribuit în tot aparatul bugetar, în schimb așa au putut folosi banii integral pentru interesele proprii.

Apoi, beneficiul s-a tot extins până la punctul în care nici un angajat de la stat nu mai acceptă să fie lăsat pe dinafară. Rezultatul?

Absolut toți bugetarii vor avea, în sporuri, două norme de hrană și un voucher de vacanță

– Olguța Vasilescu, ministrul Muncii, cu puțin timp în urmă

Cum ziceam, efectul contabil este nul (se va vedea în scăderea încsasărilor dar și a cheltuielilor bugetare – la deficit constant, plus la pensii mai mici peste niște zeci de ani). Însă, simbolic, mesajul este devastator: pentru prostime, taxele pe muncă rămân la 40-43%, chiar și după ce statul a constatat pe propria piele că nivelul lor acceptabil nu depășește 30%.