Сергій Жадан – один із найвідоміших сучасних українських митців. Автор десятків поетичних збірок, низки романів, оповідань та есе, учасник музичного гурту «Жадан і Собаки». Жадан відомий ще й як глибоко небайдужа до долі України людина: він брав активну участь у всіх українських революціях, протестах та ключових подіях – з 1990-го року і до Євромайдану в Харкові та волонтерського руху на охопленому війною сході України після 2014 року. Нині Сергій Жадан відвідував США, аби взяти участь у кількох заходах – неофіційній прем’єрі в Українському кіноклубі фільму «Дике Поле», знятого режисером Ярославом Лодигіним за його романом «Ворошиловград»; концерті-презентації збірки перекладів своїх віршів “What we die for. What we live for” (англ. – «Те, чим ми живемо, заради чого вмираємо» – ред.), виданої у США цього року, а також спілкування з поціновувачами своєї творчості у Нью-Йорку та Бостоні. Ми зустрічаємося для інтерв’ю в Українському музеї на 6-й вулиці Мангеттена за кілька годин до початку концерту «Жадан і Джаз» – читання віршів під джазовий акомпанемент Ентоні Колмана та Фіми Чупахіна. На момент нашої зустрічі музей вже закрився для відвідувачів, а репетиція ще не почалася. Тому починаємо розмову просто у порожній напівтемній залі, зі стін якої мовчазно дивляться унікальні артефакти Української Народної Республіки 1917-1921 років: бойові прапори, посвідчення Винниченка, укази Петлюри, печатки державних установ, Генштабу УНР та інше – українські скарби, вивезені за кордон після знищення більшовиками Української Держави початку ХХ сторіччя. До сучасних виборів лишається тиждень, тому розмова про політику, природно, займає не менше часу, ніж розмова про культуру.

ЗА БУДЬ-ЯКОГО ПРЕЗИДЕНТА – І АМЕРИКАНСЬКОГО, І УКРАЇНСЬКОГО - Які враження від спілкування з аудиторією у США, які відгуки, зокрема, на фільм? - Хороші, позитивні. Тут чимало людей, і серед українців, і серед американців, які цікавляться тим, що у нас нині відбувається. Зазвичай на заходи приходять багато людей, публіка прихильна. - Фільм демонструє події на сході Україні, а от чи багато у діаспорі людей саме зі сходу України? Усталене уявлення, що українська громада – це виключно галичани чи західні українці, вже не зовсім відповідає дійсності. Нині багато людей в Америці та Європі – зі сходу України - Ну, ось ми вчора сиділи компанією, у “Спортивному клубі” (“Український спортовий клюб Нью-Йорк”, американський спортивний клуб, заснований українськими емігрантами у 1947 році – ред.), і раптом виявилося, що двоє людей – із Краматорська, хтось із Красного Луча, хтось із Горлівки, я – зі Старобільська. Насправді, мені здається, що українська громада змінюється, і дійсно, нині багато людей в Америці та Європі – зі сходу України. Усталене уявлення про те, що українська громада – це виключно галичани чи західні українці, вже не зовсім відповідає дійсності. - Чому цей фільм важливо показувати нині? - На мою суб’єктивну думку, він важливий не лише нині. Він може бути важливим за будь-якого президента – і американського, і українського. Він стосується універсальних речей: відповідальності, солідарності, соціальної включеності. Речей, які нас прив’язують до місця, у якому ми народилися і виросли, до людей, з якими ми разом живемо. Ця історія могла трапитися не лише на Донбасі, але й у будь-якому іншому куточку України, та й у багатьох інших країнах. Я чудово уявляю собі такий сюжет, скажімо, в Румунії, Греції, Італії, Польщі. За винятком, можливо, скандинавських країн, де рейдерства немає. Жартую. - А екранізація “Інтернату” планується? - Вона обговорюється. Ми з Ярославом Лодигіним, який зняв “Дике поле”, говоримо про те, щоб зробити цей фільм. Він уже навіть зробив чернетку сценарію. Хоча ми поки ще не знаємо, як і з ким його робити. Це поки лише проект. - Розбіжності, які виникали впродовж зйомок “Дикого поля”, не стануть на заваді? - Ні, вони не завадять. Суперечки були суто творчі, не особисті. Не якесь там міряння амбіціями, все було суто конструктивно. Те, що мені не подобалося, я сказав Ярославу в обличчя. Він мені теж сказав в обличчя все, що про мене думає. Ну, після цього ми далі спілкуємося. Все гаразд.

ЧИ МОЖНА «ВІДМОТАТИ» НАЗАД УКРАЇНСЬКУ ДЕРЖАВНУ ПОЛІТИКУ? - Які зміни відбулися в українській культурі після Майдану? - За роки після Майдану чи не вперше у нашій історії ми могли спостерігати за появою і реалізацією чогось на зразок державної культурної політики, хоч це й, можливо, сміливе і суб’єктивне твердження. Такого, ясна річ, не було до 2014 року. І я не знаю, чи буде після 22-го квітня. У цей час держава дійсно намагалася впроваджувати культурну політику. Йдеться насамперед про появу кількох інституцій: Інституту книги, Українського інституту, який нині починає працювати, Українського культурного фонду. Я не можу уявити собі появу таких інституцій за іншої влади. Все це було спрямоване на нові, інноваційні механізми культурної діяльності. Те ж таки Держкіно, яке нарешті почало працювати з кінематографом. Український кінематограф, який нарешті почав фінансуватися з державного бюджету, завдяки чому ми побачили велику кількість дуже різних фільмів: і хороших, і не дуже; оригінальних і не надто оригінальних. Але, так чи інакше, ми раптом побачили, скільки у нас цікавих режисерів, скільки у нас цікавих акторів, і який у цієї галузі величезний потенціал. - Пам’ятаю, раніше можна було почути, мовляв, “ну, немає в Україні акторів, тому мусимо брати російських”... То це все була фікція? Культура – це та сфера, в якій результат не обов’язково має бути негайно, сьогодні. Культура схожа на садівництво - Безперечно. Це навіть смішно коментувати. Так само говорили: “У нас немає своєї літератури, тому давайте читати російську”. А коли питаєш: “А ти цікавився, чи є українська література?”, виявляється, що людина не дуже й цікавилася. Ясна річ, у нас все є. Цікавий кінематограф. Цікава сучасна музика. Подивіться, яка нині нова хвиля в музиці з’явилась. У нас з’являються нові імена у літературі. Хоча, знову ж таки, культура – це та сфера, в якій результат не обов’язково має бути негайно, сьогодні. Культура схожа на садівництво. Спочатку довго й наполегливо працюєш, потім бачиш результати. Якщо добре працював. - Чи вдалося завдяки цій державний політиці розширити простір українського в Україні? Можу припустити ситуацію, коли все, зроблене за ці п’ять років, за якийсь короткий час просто зупиниться - Безперечно, його вдалося розширити. З іншого боку, наскільки цей простір закріплено за українською культурою? Знов ж таки, цих процесів, фактично, ніколи раніше не було. Вони тривають лише протягом останніх років. Я можу припустити ситуацію, коли все це буде «відмотано» назад. Коли все, зроблене за ці п’ять років, за якийсь короткий час просто зупиниться. - А чого, на вашу думку, бракує сучасній українській культурі? - На мою думку, українській культурі бракує, по-перше, тяглості, себто закоріненості, а по-друге – нормальної здорової експансивності. Сміливості виходити за межі свого суто традиційного українського “гетто”. Власне, сміливості й здатності працювати з потенційним споживачем. А потенційний споживач української культури – це сорок мільйонів громадян України. - Якими методами або засобами можна було би це змінити? - Наполегливою роботою і цікавими інноваціями. Там, де це є, одразу з’являються результати. Повні зали, стадіони, переповнені театри, великі наклади книжок, сотні тисяч переглядів у YouTube і так далі.

КОЛИ ПОЧАЛАСЯ ВІЙНА, ЗМІНИЛОСЯ ВСЕ. ЩОПРАВДА, НЕ У ВСІХ - Ми, до речі, нині сидимо у музеї, в якому багато артефактів Української Народної Республіки початку ХХ сторіччя. Дивлячись на них, розумієш: тоді теж сподівалися, тоді теж були переконані, що повороту назад не станеться... Попри 28 років незалежності, 5 років війни, Україна все одно – страшенно розінтегрована, із дуже розпорошеним суспільством і настроями. Це викликає величезну тривогу - Безперечно. До речі, й тоді встигли багато чого зробити. В уяві багатьох із нас – навіть тих, хто прихильно ставиться до УНР і сприймає цей проект як передвісника сьогоднішньої незалежності – історія УНР сприймається виключно як історія воєн. Мовляв, одні лише визвольні змагання вздовж залізниці від Києва до Фастова, і далі – до Кам’янця-Подільського. Натомість, навіть за цей короткий період – у набагато складніших умовах, аніж сьогодні, – багато чого було зроблено і багато чого було заявлено. Знов ж таки, це мало би бути для нас усіх дуже прозорим натяком, якимось ну дуже вже повчальним уроком. Але все, що в нашому середовищі здається очевидним, таким, що не має альтернативи та не вимагає пояснень, для багатьох наших співвітчизників надалі залишається невидимим, незрозумілим, невідчитаним. Навіть сьогодні. Попри те, що нашій незалежності вже 28 років, попри те, що п’ятий рік Україна веде війну, опираючись зовнішній агресії, вона все одно страшенно розінтегрована, із дуже розпорошеним суспільством і настроями. І це викликає величезну тривогу. - Може, саме через те, що війну вдалося локалізувати, велика частина суспільства просто її не відчула і не помітила (не відчуває і не помічає)? - П’ять років – немаленький термін. Багато хто встиг навчитися жити із цією війною. Багато хто її від самого початку ігнорував. Багато хто навчився на ній заробляти. Для багатьох з’явилася якась така реальність, у якій війна мирно співіснує з бізнесом, із мирним спокійним життям. Ясна річ, що українці її дуже по-різному сприймають. Є такі, які п’ять років тягнуть на собі волонтерство, віддають останню копійку на армію. Особливо це було в перші місяці війни. А є такі, для яких цієї війни немає. Вони просто її ігнорують. Коли почалася війна, коли з’явилися росіяни в Криму й на Донбасі, – змінилося все - Багатьох ці п’ять років сильно змінили. - Багатьох, безперечно, так. - А вас особисто як вони змінили? - І мене дуже сильно змінили. Події 2014-го року, весни й літа, були для мене величезним потрясінням. Великою мірою, ті події тепер визначають моє ставлення до багатьох речей у житті. Коли почалася війна, коли з’явилися росіяни в Криму й на Донбасі, – змінилося все. - Які найголовніші успіхи та неуспіхи України як держави за останні п’ять років? За ці 5 років багато речей внутрішньоукраїнської політики прокреслились із позитивним стратегічним прицілом - Україна загалом утрималася як держава, не розвалилася, не відокремилася якась окрема “Новоросія” – це вже великий успіх. За ці п’ять років ми заявили про себе як про країну в світі. Це дуже важливо з психологічної та зі стратегічної точки зору. П’ятий рік триває війна, до якої звикли не лише багато українців, але до якої й світ уже звик, і говорить про неї давно, і це вже даність, що знаходиться десь на периферії зору. Але, попри це, Росія й далі знаходиться під санкціями, Росія і далі вважається країною-агресором, що порушила всі можливі міжнародні закони. Це також не взялося нізвідки, і є свідченням того, що Україна щось робить правильно. Якщо говорити про внутрішньоукраїнську політику, то за ці п’ять років багато речей прокреслились із позитивним стратегічним прицілом. Та ж реформа децентралізації, реформи в системі освіти, медицини, зміни у гуманітарній сфері, в інформаційному полі. Страшенно важливі речі. Просто, знову ж таки, ці речі багато хто з українців вважає можливим для себе ігнорувати і не помічати.

ПРО ЗАГРОЗИ, ПОПУЛІЗМ ТА «ВИНЕСЕННЯ ЗА ДУЖКИ» - Ви сказали, що після 22-го квітня не маєте певності, що продовжиться українська культурна державна політика… Ми нині знаходимося не в тому стані та не в той історичний момент, коли можна експериментувати - Певності немає ні в чому. - А чому? - Тому що кандидат у президенти, який сьогодні лідирує у президентських перегонах, нічого конкретного не декларує. Що стоїть за його позицією, хто стоїть за його плечима – наразі все це не дуже добре зрозуміло. Можна називати якісь конкретні персоналії, але яка за цим буде стояти політика? Чи буде, в разі його перемоги, зміна внутрішнього і зовнішнього курсу? Чи буде все-таки більш-менш продовження того, що Україна робила попередні п’ять років? Наразі ніхто нічого не може сказати. Найгірше, що сам кандидат про це не говорить. - Це незнання вас налаштовує на очікування гіршого сценарію? - Так, мене особисто воно налаштовує на гірший сценарій. Мені здається, ми нині знаходимося не в тому стані та не в тому історичному моменті, коли можна експериментувати такими речами. - Зі штабу одного з кандидатів у ході кампанії пролунала така заява, цитую: “Насправді все, що може роз’єднувати українців – віра, мова, територія, якісь історичні лідери – потрібно винести за дужки. Принаймні доти, поки ми не закінчимо війну”. Що думаєте про ці слова? - Це справді цитата? - Так, пряма цитата. - Ну, ці слова, на мою думку, і є прямим сигналом, що буде протистояння і розкол. Якщо для цього кандидата питання мови чи території є не принциповими, такими, що їх можна винести за дужки… Для багатьох українців – це питання, значення яких важко переоцінити. Вони стосується ідентичності, стратегічного розвитку країни. Нерозуміння того, що, скажімо, питання мови не можна ігнорувати, що його треба так чи інакше вирішувати – а точніше нормалізувати, – це або фатальне нерозуміння суспільних настроїв і запитів, або свідоме підігрування інтересам певної частини суспільства, яка налаштована не надто лояльно до України. Серед моїх знайомих багато російськомовних українців. Але для них українська мова – однозначно єдина державна, і про те, що це питання треба винести кудись за дужки, взагалі не йдеться. Саме трактування, мовляв, можна винести “за дужки” мову, мені здається доволі популістською заявою, яка несе у собі потенційну загрозу. Ми вже не раз бачили спроби проігнорувати питання нормалізації статусу української мови, і чим це все завершувалося. “Мовним майданом”, суспільними виступами. Так чи інакше, це питання потребує не “винесення за дужки”, а конструктивного підходу. - Чи вірите ви, що буде здатність українців опиратися згортанню української політики у разі потреби? Боюся, що якийсь необачний крок із боку потенційного майбутнього президента може призвести до дуже серйозних наслідків. І це вже не буде Майдан із чаєм і кавою - Ви знаєте, дивлячись за тим, наскільки нині радикалізовані настрої, наскільки високий рівень несприйняття, побоювання, незгоди, розчарування, агресії, готовності до спротиву, я боюся, що якийсь необачний крок із боку потенційного майбутнього президента може призвести до дуже серйозних наслідків. І це вже не буде Майдан із чаєм і кавою. Ми дійсно вже трошки інші, ніж були взимку 2013-го року. - Тобто потенційні радикальні дії у спротив лякають не менше за можливі необачні кроки? Наступні п’ять років нас може чекати тактичний захист всього, що зроблено за ці п’ять років - Я просто бачу, що частина українців, які ці п’ять років працювали на країну, намагалися її захистити, бути їй корисною, побачивши потенційні загрози, готові – принаймні, декларують готовність – до дуже серйозних дій. Політики мали би дуже чітко “спіймати” цей сигнал і не провокувати суспільні виступи. Я можу припустити, що у разі, якщо переможе один із кандидатів у президенти, нас наступні п’ять років чекає тактичний захист всього того, що зробила чинна влада за ці п’ять років. - Ваш друг, письменник Юрій Андрухович, опублікував днями статтю, в якій назвав команду Зеленського “софт-версією Партії регіонів”. Ви розділяєте таку думку? Чи це занадто? - Ну, я не політолог. Мені важко говорити, поки немає списку людей, які з ним офіційно працюють. Це звучало б голосно і бездоказово. Але у тому, що Юрій написав, можна прогледіти певну логіку. Бо ніхто ж не знає, хто прийде з новою командою, якщо вона дійсно прийде до влади. А оскільки сам кандидат у президенти не вважає за потрібне, доцільне, необхідне, нормальне – озвучити цей список – природно, що виникають підозри, побоювання і припущення. І вони не йдуть на його користь.