De Syriske Europæere er betegnelsen på bagmændene bag tirsdagens uhyggelige og modbydelige terrorangreb i Bruxelles. Skolen af »hellige krigere« som dem, der angreb de uskyldige i Bruxelles, er også dem, der ramte Paris sidste år, i Tyrkiet, Libanon, Irak etc.

De er et produkt af Vesten og allierede af tyranniske regimer i Mellemøsten fra slutningen af 1970erne og begyndelsen af 1980erne. I 1980erne kaldte vi dem De Afghanske Arabere.

Det var de tusinder fra den arabiske verden, der drog til kampen mod den sovjetiske invasion af Afghanistan i 1979 godt hjulpet af nøglelande i regionen som Saudi-Arabien, Tyrkiet og Pakistan samt ikke mindst af USA.

Pakistan var i den periode et transitland med kendte og berømte opsamlingssteder for alverdens »jihadister«, der ønskede at tilslutte sig kampen i nabolandet Afghanistan. Osama bin Laden var en af dem. Han og andre blev trænet af CIA og den pakistanske efterretningstjeneste og finansieret af Saudi-Arabien.

Siden endte tusinder af hjemvendte veltrænede og vrede unge mænd med at blive en sand plage for en række arabiske lande og senere for resten af verden. Altimens blev de i Vesten hyldet som brave hellige krigere, som gjorde deres pligt i »kampen mod tyranniet«.

Nu gentager historien sig: Europæere, primært med muslimsk baggrund, er i fem år draget i »hellig krig« i Syrien. De er blevet hjulpet, trænet og finansieret af stort set de selvsamme regionale magter og USA som i tilfældet Afghanistan i 1980erne.

I USAs, de vestlige landes, Tyrkiets og de udemokratiske arabiske golfstaters iver efter at omstyrte det syriske – og sekulære – regime fik tusinder af danskere, englændere, franskmænd, belgiere, m.fl. med muslimsk baggrund lov til at rejse til Syrien.

Pakistan var nu byttet ud med Tyrkiet – landet som i fem år har holdt hånden over og de facto været et transit- og opsamlingsland for enhver, der har ønsket at rejse ind og ud af det borgerkrigshærgede Syrien.

Og nu er vi kommet til det punkt, hvor et stigende antal af disse kampberedte og »vrede unge« vender tilbage til deres hjemlande i Europa i takt med, at borgerkrigen i Syrien tipper til fordel for de syriske regeringsstyrker.

De er ikke mindst frustrerede over to forhold:

At de blev »ladt i stikken« i Syrien af netop de regionale magter og Vesten, som med deres politik over for Syrien inspirerede de unge til at tage del i kampen for »demokrati i Syrien«.

At de, inden de rejste til Syrien, følte sig – og nu endnu mere – marginaliseret i de europæiske samfund, hvor de er født og opvokset.

Endnu værre er, at disse vrede unge nu føler en langt større loyalitet over for »kaliffen« i Syrien end til deres egne familier og de samfund i Europa, der har rummet dem i så mange år.

Vi kan lige så godt indrømme det: Spillet er ude for disse unge, og de er tabt for livet.

Vi har som samfund i den grad et stort problem. Vi har selv skabt det.

Det vil kræve mirakler og utallige indsatser for blot at redde få af dem. Men vi kan aldrig redde alle.

Og det er desværre kun begyndelsen!