Jeg var kun seks år, da min skæbne vendte.

Det var tilbage i 1984, og den sovjetiske invasion i Afghanistan begyndte at true vores sikkerhed for alvor. Vores hjem i Kabul blev invaderet af russiske soldater, som rodede alt igennem og røvede værdigenstande. Min far begyndte at frygte for vores sikkerhed.

Vi flygtede i dagevis gennem de afghanske bjerge for omsider at nå til Teheran. Jeg husker tørsten under den lange flugt til den iranske hovedstad. Jeg husker, vi kørte i bus, og ved siden af chaufføren stod en rød spand vand. Vandet svandt gradvist ind. En tår vand var et luksuriøst privilegium.

Jeg husker, mor havde gemt vores penge ved barmen. Jeg husker, hvordan vi blev stoppet af mujahedin-krigere. En ældre mand, som havde smilet kærligt til mig, blev ført ud og slået med gevær. Det samme skete med min bror og far.

Jeg husker de elendige og kummerlige forhold i flygtningelejren i Iran, hvor vi måtte stå i lange køer for en portion mad. Jeg husker den ekstreme forskelsbehandling, vi så mødte, da vi flyttede til storbyen Teheran. Racistiske tilråb og overgreb var hverdag. Jeg måtte ikke gå i skole med de iranske børn. Iranere og afghanere var delt op i to forskellige køer, så iranerne fik fortrinsret til indkøb, mens de afghanske flygtninge skulle betale mere for varerne.

Det er bare få eksempler på den strukturelle og systematiske racisme, jeg mødte allerede som en lille pige. Krigen og flugten føles som fjern fortid, men følelsen af underdanighed, afhængighed og hjælpeløshed har sat nogle ar, jeg stadig kan mærke.

Det er vigtigt for mig at understrege, at formålet med denne fortælling ikke er at skabe sympati eller medlidenhed. Jeg ser min historie – og de ar, jeg har fået – som den største drivkraft bag alle de mål, jeg har nået sidenhen. De har givet mig mod. Min personlige historie har også lært mig noget, der passer med erfaringerne fra mit mangeårige arbejde som psykolog for flygtninge: at vi behandler dem forkert. Og at det er en overset årsag til nogle af vores store integrationsproblemer.

Alt det oplevede jeg allerede selv som barn.