Klokken er 17.37. To asiatiske turister tager billeder af baren. Mange billeder af baren.

Jeg har nu købt en juice. Specifikt har jeg købt en “Go Away Doc”, og jeg har købt den af den ene af de to juicere bag baren. Jeg kalder ham nr. 1. Den anden kalder jeg nr. 2. De ved, hvad jeg hedder (fordi nr. 1 spurgte), men jeg kender ikke deres navne. Det tog mig desuden så lang tid at vælge min juice, at de to ældre kvinder bag mig (der i forvejen var i godt humør, pirrede, tror jeg, over den unge stemning og de unge mænd bag baren) morede sig kosteligt over min ubeslutsomhed.

Men det er ikke let at vælge juice på Joe, for der er så uendeligt mange forskellige slags juice på kortet, og de bærer alle uimodståelige navne som “Iron Man”, “Sex me up”, “Hangover Heaven”, “Stress Down” og altså “Go Away Doc”, som den blanding af gulerød, æble og ingefær, der står og venter foran mig, hedder. Det er alle sammen navne, der synes at love mig, at de gør noget godt ved min krop. Det gør de godt nok ikke nødvendigvis, i al fald nedlagde Fødevarestyrelsen i 2012 påbud mod seks forskellige juicenavne, fordi en juice som “Go Away Doc” angiveligt lovede mere, end den juice kunne holde, hvilket fik direktøren for brancheforeningen til at rejse spørgsmålet om, hvad en drink som “Sex on Beach” så egentlig lover.

Fødevarestyrelsen fik følgelig røde ører og tog sagen op til genovervejelse, hvorefter de fastholdt deres påbud imod “Strong Bone” – og tilføjede “Arth Away” (Gigt Gå Væk) – men altså frikendte “Go Away Doc”, som jeg sidder og drikker, og som i det mindste føles sund (og følelser er vigtige på Joe), mens jeg tapper med min pegefinger på min mobiltelefon.

Jeg er i gang med at måle musikkens tempo.

Den sang, der spiller nu, og som bedst kan kategoriseres som en form for generisk, klubagtig house, rammer de 121 slag i minuttet, hvilket er et chokerende højt tempo for, hvad der på papiret er en café. Dansetempo. Musikkens volume er ligeledes høj, og med de mørke vægge og den afdæmpede belysning og selve rummets indretning med den store bar (for det ligner en bar lige så meget som en disk) danner der sig en umiskendelig fornemmelse af natteliv.

Med den minimale forskydelse at der selvfølgelig ikke er en dråbe alkohol i den juice, jeg drikker. Hvad der sælges på Joe, er med andre ord en fest uden tømmermænd, altså uden hverken konsekvens eller pris (ud over de 40 kroner det koster at købe 35 cl juice), et både-og. Du kan med andre ord skeje ud med en juice – med det lille aber-dabei, at man ikke rigtig selv skejer ud, så meget som der bliver skejet ud på dine vegne.

Tag nu den Joe, der ligger på Gl. Mønt, andetsteds i det indre København, hvor der for enden af baren står en stor plakat på gulvet. Det er et fotografi af en gammel (formoder jeg) cubansk kvinde, der suger på en cigar, mens hun lukker øjnene og ligesom bare nyder tobakken. Men guderne (og sikkert også Joe-Guden) forbyde, at du tænder en cigar inde på Joe. Jeg har også den klare fornemmelse, at det ikke vil blive vel modtaget, hvis jeg rejser mig og begynder at danse (hvad det desuden aldrig bliver, lige meget hvor jeg danser).

Nej.

Der er snarere tale en form for substitutfest, der gør det muligt for mig at sidde her, passivt, mens cubaneren ryger for mig og juicerne fester for mig.

I virkeligheden er det måske ikke så meget et både-og som et med-uden.

Et glas juice med fest – bare uden fest.

