Én gang om ugen tager jeg turen fra Aarhus til Sjælland, hvor jeg har meldepligt i Asylcenter Sandholm. En lang, men desværre også nødvendig tur på grund af min udvisningsdom.

Selve registreringen tager ikke mange minutter, så jeg bruger ofte min sjællandstur på at tage en tur ind til København. Her besøger jeg ofte venner og bekendte, jeg har siddet i fængsel med, og for to uger siden bragte min tur mig forbi Folkets Park på Nørrebro og drengene fra Blågårds Plads, som i dag også går under navnet Loyal To Familia (LTF).

Jeg havde en ven fra Aarhus med. Han skulle underholde mig på turen og ville selvfølgelig selv gerne have én på opleveren. Det fik han.

Jeg har været i Folkets Park mange gange før, men denne aften var stemningen anderledes. Folk var anspændte. Jeg spurgte en af drengene, hvad der var gang i, og han fortalte mig om de mange flygtninge, der var ankommet aftenen før, og som de havde reddet fra politiet.

Folkets Hus ligger klos op ad parken og bestyres af godhjertede, venstreorienterede mennesker. Der er koncerter og sociale arrangementer, og alle er som udgangspunkt velkomne, så længe de opfører sig ordentligt.

Faktisk er der en fin balance mellem de autonome og bandemedlemmerne i parken. De respekterer hinanden, selv om de selvfølgelig ikke accepterer hinandens foretagender.

’Hovedbanen nu!’

Nå, men denne aften talte gadedrengene og de autonome om løst og fast, men én ting var alle enige om: Vi har en skandaleregering, og Inger Støjberg er ikke i besiddelse af et gram empati. Derfor talte de også om, om der mon kom flere flygtninge, og om politiet ville gribe til anholdelser.

»Vi står klar, brormand,« sagde en af blågårdsdrengene til mig og pegede over på bilerne. »Vi har et safe house, der kan huse flygtningene, indtil de kan blive smuglet til Sverige.«

En autonom pige kom over og spurgte min jyske brormand og mig, om de også kunne bruge vores bil. Selvfølgelig var vi klar på at hjælpe, så længe vi fik en københavnsk stifinder med til at vise vej. Og pludselig lød der råb i mørket: »Hovedbanen nu!« Det blev selvfølgelig også oversat til jysk, så vi forstod det: Vi skulle ind til banegården med det samme, så alle løb hen til bilerne. Vi bragede gennem gaderne for at tage imod de flygtninge, der kom fra Rødby med toget, inden lovens lange arm nappede dem.

Ildsjæle

Men da vi kom ind til Hovedbanen, var der ingen flygtninge. Vi blev til gengæld mødt af en menneskemængde så stor og mangfoldig, at det fik en sort dreng fra Aarhus til at miste farven af ren overraskelse.

Der var alt fra husmødre, popsmarte tøser, autonome og piger med tørklæder til bandemedlemmer. Jeg mødte sågar salafisterne med deres karakteristiske skæg og mørke armytøj – dem har jeg også delt fængsel med.

Det var overvældende at se så mange ildsjæle. Der var dynger med vand, tøj, tæpper og legetøj til børnene. Alle stod last og brast og var helt klar til at bryde loven for at give de ankommende flygtninge en mere værdig behandling.

Vi nåede dog aldrig at se nogle flygtninge på banegården. Politiet havde tilbageholdt dem i Rødby, så de ankom i stedet drypvist rundt omkring på forskellige S-togsstationer i Storkøbenhavn. Men det lykkedes os heldigvis at hjælpe dem alligevel. Via et smart telefonkædesystem, som de autonome havde iværksat, blev der ringet til bandedrengene, der agerede chauffører og fik besked på, hvilke stationer de skulle køre til hvornår.

Det gik natten så med. Drengene fra pladsen fik et kram og et tak for hjælpen og gæstfriheden.

Så store som vandmeloner

På hjemturen om bord på færgen fra Sjællands Odde til Aarhus kunne vi på tv se Breaking News, der fortalte, at 300 flygtninge gik på motorvejen i Padborg på vej mod Malmø. Det var pisse surrealistisk at se de billeder.

Vi skal da gøre noget, tænkte jeg og postede nyheden på Facebook. Lynhurtigt samlede der sig seks biler med gadedrenge fra Aarhus Vest klar til at tage turen til Padborg. En lille håndfuld af drengene var medlemmer af Black Armys Aarhus-afdeling. Black Army-drengene fra Odense, som jeg også har afsonet med, skrev, at de stillede med 10 biler og allerede var kørt af sted. Gadedrenge i samtlige ghettoer syd for Aarhus drog nu mod det sønderjyske i et slags korstog mod de uretfærdige lovgivere. Lovgivere, som hader os.

Motorvejen til Padborg var blevet lukket af politiet, så bilerne fra Aarhus drejede af ved Rødekro – en lille sønderjysk by, der i anledning af flygtningenes ankomst var vendt helt på hovedet. Kaosset var uden sammenligning: Der var flygtninge og politifolk overalt i byen.

Men det, der overraskede os mest, var det store fremmøde af etniske danskere.

»De her danskere har nosser så store som vandmeloner,« udbrød en af drengene. »Men de er de rene amatører.«

Det, han mente, var, at de aldrig før havde stået over for ordensmagten i en fysisk konfrontation. De var ikke spor kriminelle. Derfor indgik vi i et usædvanligt samarbejde.

»Gå bag os, så holder vi panserne i skak!« råbte gadedrengene.

Flygtningene – mænd, kvinder og børn – blev hjulpet ind i bilerne, mens gadedrenge og bandefolk beskæftigede politiet med at mosle, råbe og skrige. Ingen kom til skade. Mange af gadedrengene blev ganske vist anholdt, men det havde de prøvet så mange gange før – og denne gang gav det sgu mening.

Et slag på tasken: 150 flygtninge blev reddet, inden politiet fik fat i dem.

Ikke alle er racister

Og hvorfor fortæller jeg så alt det her?

Fordi det sammenhold, jeg oplevede på Hovedbanen og ikke mindst ved grænsen, kom fuldstændig bag på mig. At se så stor en sammensmeltning af mennesker af forskellig social baggrund og status arbejde sammen for at hjælpe folk i nød var fuldstændig utroligt.

Og i dag kan jeg faktisk mærke, at hændelserne har fået mange af gadedrengene her i Aarhus til at ændre syn på danskerne. Nu ved vi, at ikke alle er racister.

Jeg sad i sidste uge i bilen på vej hjem fra byen. Det regnede, og fire unge etniske danskere gik ude i mørket. Bag rattet sad en af gadedrengene, som var med i Padborg, og til min store overraskelse holdt han ind til siden. »Hallo, hvad så der, skal I have et lift?« spurgte han drengene i regnen på perkerdansk.

De var lidt tilbageholdende, men alkoholen gjorde dem modige nok til at hoppe ind i vores bil.

»Arj, mange tak, vi er drivvåde, skal vi ikke betale jer?« spurgte de.

Min ven svarede: »Nej, bare lov mig, at I ikke stemmer på Dansk Folkeparti.«