Som dansker føler jeg mig meget ilde til mode i forbindelse med Dansk Folkepartis insisteren på et paradigmeskift vedrørende indvandringen og konsekvenserne heraf.

Fra barnsben har jeg lært at respektere andre mennesker og deres synspunkter. Det står jeg fortsat ved. Det er en af mine hjørnestene. DF taler konstant om danske værdier, men partiet har en helt anden tilgang til andre mennesker, især muslimerne. De tanker, DF nu har spillet ud med i forbindelse med forhandlingerne om finansloven, er et voldsomt skift i partiets hidtidige fremturen.

Jeg væmmes ved mine landsmænd i DF. Tænk, at Dansk Folkeparti kan foreslå, at de asylansøgere, der er her på midlertidigt ophold, skal spærres inde i lejre, og deres børn skal tages ud af de danske skoler. Børnene kan så undervises i arabisk eller engelsk. De voksne skal ikke i arbejde eller stoppe med at arbejde. Jeg må tage afstand fra en sådan tankegang.

Jeg vil som dansker ikke lægge ryg til, at mennesker skal opholde sig i lejre, måske i årevis. De bliver syge i sjælen. Realiteterne efter Anden Verdenskrig ser jeg for mit indre blik. Vi havde også lejre i Danmark.

DF fik et dårligt resultat ved kommunalvalget. Nu skal det gå ud over indvandrerne. Jeg går ud fra, at Danmark fortsat er et retssamfund, og at vi agter at overholde lovene. Jeg håber også, at vi overholder internationale aftaler.

DF giver i alle medier det indtryk, at regeringen bare kan bøje disse internationale aftaler i partiets favør. Antallet af indvandrere er af stor betydning, men vi skal overholde love og internationale forpligtelser. Ellers bliver Danmark jo betragtet som en bananstat.