Da den tidligere VK-regering tilbage i 2008 præsenterede dens plan for at bygge supersygehuse for op imod 50 milliarder kroner, satsede den stort. Satsningen indebar desværre også, at man på sygehusene skulle reducere antallet af hospitalssenge med mere end 20 procent – og reduktionerne er for længst gennemført.

I realiteten var det ikke bare et supersygehusprojekt, det var en omfattende sundhedsreform, for ansvaret for borgernes rehabilitering blev samtidig udlagt til kommunerne.

For de ældre var reformen en mislykket en af slagsen. Økonomisk og kompetencemæssigt blev kommunerne og de praktiserende læger nemlig ikke tænkt godt nok ind i ændringerne.

I mere end ti år har kommuner og praktiserende læger ventet på et statsligt udspil til, hvordan de skal forholde sig til supersygehusenes reducerede sengekapacitet og det stigende antal ældre. Hele tiden hører vi, at ældre med kroniske sygdomme skal ud af sygehusene. Men hvad skal de ud til?

Tilbage i 2008 fik spørgsmålet ikke den store opmærksomhed, men siden har det reddet sundhedsvæsenet som en mare med evigt overbelagte medicinske afdelinger og strømme af avisartikler om pårørende, der savner værdighed i ældreplejen.

Jeg har oplevet, hvordan det gennem 20 måneder var at være pårørende til min syge mor på 98 år. Og det sundhedsvæsen, min mor og jeg mødte, var desværre så overophedet ressourcemæssigt, at pa­tientsikkerheden var i fare.

Regeringen svigter

Det er bredt erkendt, at ældreområdet er nødlidende. Derfor var det skuffende, at den nye socialdemokratiske regerings første finanslov for 2020 stort set forbigik de ældre.

Ældresagen, der ellers altid er så besindige, udtrykte, at de var »rystede«. Regeringen svigtede ved ikke at tage kæmpeudfordringen med de ældre op, mente de. Godt nok var der nye penge til kommuner og regioner, men de var ikke øremærket de ældre, og kommunerne planlagde fortsat besparelser på området.

På den baggrund var der god grund til at møde op til Sundhedsstyrelsens konference i december under overskriften: »Værdighed i ældreplejen – hvad kalder det på af ledelse og organisation?«

Jeg var spændt på at høre det officielle Danmarks svar på konferencens spørgsmål.

Konferencen var noget af et tilløbsstykke med mere end 400 deltagere. Desværre blev det en skuffelse, hvis man ellers, som jeg, havde ventet en politisk stillingtagen til, hvordan vi får en mere værdig ældrepleje. Sundhedsministeren meldte nemlig afbud til konferencen, og Sundhedsstyrelsens værdighedsrejsehold skulle så give svarene. Rejseholdet understøtter kommunernes arbejde med at forbedre værdigheden i ældreplejen.

En konsulent fra rejseholdet fortalte sympatisk, at de ikke kom ud i ældresektoren som bedrevidende. Det drejede sig om at være kloge sammen. Hun anvendte en klassisk proceskonsulenttilgang, der opfordrede til småforandringer: ’Planlæg, afprøv, analyser og tilpas’. Til lederne var rådet: »Kend dine medarbejdere, så vil de løbe 1.000 gange hurtigere for dig.«

Værdighed blev set som noget, der skulle skabes af lokale ledere. Under en session kommenterede en ældreleder tørt på konsulentens råd: »Kan der mon ligge mere på skuldre, der allerede er overbebyrdede?«

Også i min optik virkede den lokale strategi lidt som et plaster på et åbent benbrud, fordi vi nu i snart ti år uden succes har arbejdet med lokal kvalitetsudvikling parallelt med stadige nedskæringer på ældreområdet. Vi har for længst overskredet grænsen for, at man kan forvente af mirakler fra lokal ledelse, lokal kvalitetsudvikling og lokale strukturændringer.

Uværdig ældrepleje

Opskriften på mere værdighed består i at kunne skelne mellem, hvad der kræver systemiske organisatoriske ændringer, og hvad der kan ordnes med lokal indsats.

At forbedre værdigheden i ældreplejen kræver, at man ser de mange organisatoriske problemer for ældre patienter direkte i øjnene:

Ældre kan komme ud for kassetænkende overgange til andre sektorer. De kan opleve, at vigtige informationer ikke automatisk følger med, når de indlægges eller udskrives. Ældre møder mere og mere specialiserede sygehuse uden blik for deres multisygdomme. Mange kommer på overbelagte og udsultede medicinske afdelinger.

Selv om nogle ældre har behov for indlæggelse, nægtes de at blive indlagt på grund af pladsmangel. De kan bo i kommuner med utilstrækkelige kompetencer til at håndtere borgere, der ikke er færdigbehandlede på supersygehusene. Og de kan opleve kommuner, der skamrider princippet om, at ældre skal blive ’længst muligt i eget hjem’, fordi der desperat mangler aflastningspladser.

Indsatsen i min mors tilfælde levede sjældent op til de fine målsætninger på ældreområdet, hvor plusordene er ’proaktiv’, ’patientorienteret’, ’samordnet’, ’lokal behandling’ og ’vægt på egenomsorg’.

Som pårørende savnede jeg, at oplysningerne om den enkelte patient var samlet i ét journalsystem, ikke spredt på tre systemer, som det er nu. Jeg savnede også, at flere behandlinger kunne udføres lokalt, og at kontakten med ansatte var mere gennemgående.

Jeg kunne også ønske, at der blev blødt op på grænserne mellem region, kommune og praksissektor – specielt mellem sygehuset og den kommunale hjemmesygepleje. Ansatte på sygehusene kan godt tillægges et ansvar ude i lokalområdet. Ge­vinsten vil være, at færre informationer går tabt, at ekspertise spredes til de yderste led, og at der skabes bedre forståelse mellem sekto­rerne.

Svære patienter glemmes

De sidste 20 år har sundhedsvæsenet fået mange ekstra ressourcer. Men det er, som om pengene er gået til andre områder end de ældre, og at der permanent foregår en bevægelse af personaleressourcer væk fra den direkte patientkontakt i frontlinjen og over imod dyr styring og dokumentation.

Sundhedsvæsenet har de sidste 20 år brystet sig af store produktivitetsstigninger. Men når man ser det med en pårørendes øjne, gemmer der sig en helt anden virkelighed bag det fine ord: Man har sænket patientsikkerheden i en strøm af stress og jag hos personalet, der forgæves kæmper for at undgå fejl.

Min mor oplevede da også blandt andet tre voldsomme blødninger fra et drop på grund af manglende opsyn, og tre-fire gange blev der udleveret forkert medicin. Vi skulle hele tiden være på vagt, og jeg tænker med gru på de ældre, der ingen pårørende har.

Den politiske styring i sundhedsvæsenet har de sidste 20 år opdelt patienterne i ’de ideelle patienter’ og ’de andre patienter’. Den første gruppe passer ind i en politisk retorik om kunder, produktion og effektivitet. Patienter har konkrete og kendte sygdomme, og derfor passer de til specialiserede supersygehuse. De seneste 20 år har de oplevet bedre og bedre behandling.

Værre er det gået for ’de andre patienter’. De er komplekse, ofte med flere sygdomme, og derfor kræver de en langt mere individuel og patientorienteret tilgang. ’De andre patienters’ behandlinger er vanskeligere at synliggøre og værdisætte i målesystemerne, og de bliver derfor let glemt og overset, når der er pres på budgetoverholdelse og resultater. I denne gruppe finder man for eksempel de ældre medicinske patienter og de psykiatriske patienter.

Selv om de beskrevne forhold har stået på længe, er der kun ringe risiko for De Gule Veste i ældresektoren. Ældre borgere står traditionelt svagt i det offentlige interessekor, og så meget desto vigtigere er det, at vore politikere træder i karakter, så vi ikke vænner os til strømmen af dårlige fortællinger fra ældresektoren.