Jeg har tidligere kritisert Thomas Piketty på bloggen min, men har selv blitt kritisert for å ikke komme med konkrete referanser i boken. La meg derfor gjøre det klart: jeg har ikke lest selve boken, men jeg har lest det norske sammendraget «Piketty forklart» av Jesper Roine. Ut fra hva jeg har lest av kommentarer i både positive og negative artikler om Pikettys bok og Roines bok, virker det for meg som om Roines sammendrag er korrekt og trekker frem essensen av Pikettys argumenter.

La meg starte med det som var kjernen i kritikken min mot Piketty i min forrige artikkel, nemlig at han ikke på noe som helst tidspunkt definerer kapitalismen som han kritiserer kvantitativt. Til tross for dette dreier boken hans i vesentlig grad om kvantitativ statistikk, og kvantitative konklusjoner. Jeg mener at dette er ugyldig og hvis noe lignende hadde blitt gjort i fysikken eller andre kvantitative vitenskaper ville arbeidet ikke blitt tatt seriøst.

Til dette har jeg fått som svar at Piketty ikke snakker om kapitalismen i det hele tatt, men simpelthen analyserer enkeltland og trekker konklusjoner basert på dette. Dette er en grei teori, bortsett fra at han i bokens første del definerer det han kaller «kapitalismens første fundamentale lov,» og senere i del tre definerer og argumenterer han for «kapitalismens andre fundamentale lov.» Disse lovene utgjør grunnfundamentet for alle hans analyser i boken. Hvis han ikke analyserer og kritiserer kapitalismen, hvorfor bruker han da disse begrepene som klart refererer til kapitalismen?

Det kommer temmelig tydelig frem av hans bruk av disse «fundamentale lovene» at han mener at både Frankrike, USA og Storbritannia er eksempler på kapitalistiske økonomier. I hans begrepsverden tillater han altså både høye skatter, reguleringer, sentralstyring og en velferdsstat under paraplybegrepet kapitalisme. Det er gjerne slik begrepet kapitalisme brukes i dag på folkemunne, men for en seriøs økonom som skal bedrive en kvantitativ analyse kreves høyere presisjonsnivå. Rettere sagt, han burde ha gitt en kvantitativ definisjon av kapitalisme, og inkludert dette i sin analyse.

Men selv om vi ignorerer dette viktige poenget (som kun er relevant for hans anbefalinger om progressiv kapitalbeskatning i siste del av boken), er det likevel mye å kritisere i boken, på Pikettys egne premisser. Før jeg begynner med min mer detaljerte kritikk av Piketty skal jeg først si hva som er bra med boken. Pikettys store bidrag til økonomifaget er at han har analysert vanskelig tilgjengelig statistikk og aggregert dem til store og viktige størrelser slik som «nasjonal formue» (total mengde formue i en nasjon) og «nasjonalinntekt» (summen av inntekter i en nasjon), og brukt kilder til å beregne disse helt tilbake til begynnelsen 1800-tallet. I tillegg har han gjort et formidabelt arbeid i å kartlegge lønnsinntektene til de 10% og 1% rikeste i samfunnet over tid. Piketty er først og fremst en tallmassør. Han har laget verdifulle datasett som tilgjengeliggjør store mengder data gjennom enkle grafer. For dette arbeidet fortjener Piketty honør.

Men for hans analyser fortjener Piketty lite annet enn beinhard kritikk. La meg begynne med en viktig størrelse som han kaller Beta, som han definerer som K/Y, forholdet mellom «nasjonal formue» (K) og «nasjonal inntekt.» (Y) Dette forholdstallet sier noe om hvor stor kapitalmengden er i et land versus hvor store inntektene i landet er, men sier ingenting om hvem som eier kapitalen eller hvem som får inntektene i samfunnet. Mye av Pikettys arbeid går ut på å finne ut hvor stor andel av nasjonalinntektene kapitaleierne stikker av med.

Hans viktigste konklusjon, som også er blitt slått stort opp i media er at avkastningen på kapital (r) er større enn veksten i nasjonal inntekt (g), altså r>g gjennom det meste av historien, med unntak av perioder med krig. Han forventer derfor at Beta vil stige i fremtiden og at vi «er på vei inn i formuesamfunnet som vi hadde på 1800-tallet.» 1800-tallet er for Piketty en dystopisk tid med enorm fattigdom, enorme forskjeller og der hvor de rikeste ikke trenger å arbeide for å tjene penger men kan simpelthen leve på renter og gi ungene sine formuen i arv slik at livsstilen reproduserer seg.

Det er flere store problemer med denne analysen. For det første, dersom r>g impliserer dette at Beta stadig vil stige (slik den har gjort etter andre verdenskrig). Men se på følgende graf fra Pikettys bok (gjengitt fra et av hans offentlige foredrag):

Denne viser Beta for Storbritannia fra 1700 frem til i dag. Legg merke til at Beta ligger konstant på 700% frem til 1910, rett før første verdenskrig, depresjonen og andre verdenskrig. Piketty påstår at avkastningen på kapital gjennom 1800-tallet var større enn veksten i økonomien. Men hvorfor øker da ikke Beta i denne perioden? Med andre ord, hvorfor vokser ikke kapitalen i samfunnet raskere enn den økonomiske veksten? Det kan bare bety en av to ting: enten forbrukte kapitaleierne store deler av det de tjente og sparte kun akkurat nok til å opprettholde sine formuer, eller så tar Piketty feil.

Er det sannsynlig at de super-rike som satt på det meste av kapitalen i samfunnet, da som nå, forbrukte store deler av inntekten sin? Nei, vi vet fra dagens statistikk at jo rikere man er, jo større andel av ens inntekter reinvesterer man. De aller rikeste i dag sparer brorparten av det de tjener, og det er i grunnen derfor de er så rike.

Landbruksadelen

Men langt mer interessant enn den totale formuen er å se på de forskjellige sektorene. Det som slår en er at jordbrukskapital utgjorde over halvparten av all formue rundt år 1700. Som vi vet var det adelen som i all hovedsak eide jorda, og det var denne kapitalen som i all hovedsak gikk i arv. Det arvesamfunnet som Piketty skisserer eksisterte altså i år 1700, men se på utviklingen dens. Fra 1700 til 1910, og særlig de siste 30 årene fra 1880 til 1910, blir verdien av denne arvekapitalen regelrett utradert! Dette er jo intet mindre enn sensasjonelt gitt at dette skjedde i en tid som angivelig skal være en «formuebasert økonomi» som Piketty hevder.

Dette samsvarer med det økonomer slik som blant annet Ludwig von Mises skrev om allerede for 100 år siden. 1700-tallet og særlig 1800-tallet var preget av økonomisk liberalisering og undergraving av det formuebaserte samfunnet. Joda, nye formuer ble skapt men produktivitetsøkning grunnet ny teknologi og knallhard konkurranse drev ned verdien av jordbruksjord, til tross for eksplosiv befolkningsvekst (4-dobling i perioden 1700-1910).

Eiendomsformuen

En annen ting som forblir fullstendig ukommentert av Piketty er utviklingen av eiendomsformuene. (Eiendom + bygningsmasse) Fra 1700 til 1910 forblir verdien av eiendom konstant til tross for frenetisk byggeaktivitet og en 4-dobling i befolkningen. Vi mennesker er ikke som avlinger. Vi trenger en viss plass å leve på og det kan ikke uten videre effektiviseres så veldig mye, og derfor skulle en uten produktivitetsøkning av noe slag forvente at en 4-dobling i befolkningen skulle medført en 4-dobling i verdien av eiendom. Men takket være ekstrem produktivitetsvekst (bedre teknologi, bedre byggemetoder, bedre materialer, flere etasjer osv.) forble verdien av eiendom noenlunde konstant fra 1700 til 1910.

Men se på hva som skjer fra 1920 til 2010. Da 3-dobles verdien av eiendom, samtidig som befolkningsveksten kun er 50% i samme periode. Dette impliserer et fall i produktivitet på 50% fra 1920 til 2010.

Hvordan i alle dager er dette mulig? Hvordan har det seg at i det «formuesbaserte samfunnet» på 1800-tallet holder man eiendomsformuene i sjakk med produktivitet og konkurranse, mens man på 1900-tallet opplevde det stikk motsatte? Dette spørsmålet berøres overhode ikke av Piketty, men dette er jo helt sentralt! Hele tesen hans om at r>g hviler jo på det faktum at eiendomsverdiene har økt raskere enn befolkningsveksten siden 1920. I dag utgjør eiendom 300% av nasjonal inntekt og 60% av den totale formuen i England i dag. Hva er årsaken?

Svaret er forbausende enkelt: på 1800-tallet var det tilnærmet null reguleringer av eiendom. Ønsket du å bygge et hus på eiendommen din gjorde du det. Dersom du ønsket å rive et gammelt hus gjorde du det. I dag derimot er byggeindustrien gjennomregulert. Det er umulig å sette opp en bygning noe sted uten å søke kommunen om tillatelse. Norge er annerledes enn England, men har mye av samme utviklingen: her må vi nå bygge handicaptoalett som 99% av befolkningen aldri kommer til å bruke. Gamle rønner kan ikke rives fordi de er verneverdige. Det kan ikke bygges i høyden fordi det er «stygt.» Jordbruksjord og utmark er hellig. Alt dette er det motsatte av produktivitet. Det er aktiv sabotasje av produktivitet, som kun kan skje i en stor og svært aktiv stat.

I tillegg ble også på 1900-tallet keynesiansk pengetrykking og lav rente brukt som virkemiddel for å «stimulere» økonomien. Her spiser man aktivt opp av opparbeidet produktivitet og skaper kunstige boligbobler finansiert av fremtidspenger – gjeld som gjør oss alle fattigere og som til syvende og sist fører til kollaps.

Mye av den motsatte konklusjonen kan dermest trekkes ut fra Pikettys egne data. 1800-tallets forholdsvis frie økonomi var preget av erosjon og undergraving av etablerte formuer, mens 1900-tallets korporativistiske velferdsstater var preget av dramatisk reduksjon i produktivitet og dramatisk økning i formuenes betydning.

Andre formuer

Det er også meget uheldig at Piketty ikke deler opp den siste underkategorien «andre formuer» i industriell kapital og finanskapital. Da ville han trolig funnet ut at 1800-tallet var preget av en kraftig økning i industriell kapital, mens 1900-tallet var preget av stagnasjon og fall i industriell kapital. Finanskapital derimot opplevde eventyrvekst i siste halvdel av 1900-tallet, og særlig siden 1980-tallet, grunnet en kombinasjon av reduksjon i kapitalbeskatning og ytterligere monopolisering og sentralisering av bank og finans gjennom strenge reguleringer og høye murer som beskyttet store aktører mot konkurranse nedenfra.

Å starte bank og lånevirksomhet er noe alle og enhver burde kunne gjøre, men i dag er det tilnærmet umulig for mannen i gata. Å starte bank eller å lage et stort finansielt instrument er forbeholdt kun de store aktørene med mye kapital og et kobbel av advokater som kan håndtere de kompliserte offentlige søknadene og overholde det gigantiske regelverket.

En helt annen forklaring

Forklaringen på den enorme veksten i Beta i andre halvdel av 1900-tallet er altså en kombinasjon av sabotasje av produktiviteten innen eiendom og en gjeldsspiral, der hvor en finanselite har hatt tilgang til billige statlige Keynesianske gjeldspenger laget ut av ingenting og lånt ut til en ny generasjon leilendinger. Effekten har vært at stadig mer av nasjonal inntekt forskyves over til å betale på huslån og som dermed ender opp hos finanseliten som er beskyttet mot konkurranse nedenfra ved hjelp av strenge statlige reguleringer.

Hva kan gjøres?

Formuesamfunnet er uheldig dersom det vokser frem som følge av politiske privilegier fremfor meritokratisk. Derfor er det definitivt verdt å se på måter å forhindre at det vokser frem. Piketty velger venstresidens banale standardløsning, nemlig progressiv skatt: ta fra de rike og gi til de fattige. Liberalister derimot ønsker Robin Hoods opprinnelige løsning, nemlig å ta makt fra staten (Sheriffen) og gi denne makta tilbake til vanlige folk. I praksis betyr dette en kombinasjon av deregulering og skattelettelser, der hvor deregulering er det sentrale virkemiddelet for å redistribuere makt. Alle skal kunne starte en bank eller en butikk eller en bedrift eller bygge hus på egen eiendom uten å måtte spørre noen som helst om tillatelse for dette og uten å måtte oppfylle en pandemonisk liste av statlige krav. På den måten undergraves storkapitalens privilegier gjennom konkurranse nedenfra.

I tillegg bør det statlige pengemonopolet oppheves slik at man får stoppet gjeldsspiralen inn i leilendighet. For lave renter og inflatoriske penger gjør at det lønner seg å låne og ikke å spare. Det omgjør forbruksvarer slik som hus om til spareobjekter og fjerner markedets normale incentiver til sparing. Under en inflatorisk pengepolitikk dreier formuebygging seg i vesentlig grad om å sitte nærmest pengetrykken og få tilgang på store mengder luftpenger før alle andre gjør det.

Skattelettelser er også viktig, men overraskende nok ikke like viktig som å fjerne reguleringer. Grunnen er at bedrifter med stor etterspørsel har en sterk tendens til å tjene like mye nesten uansett hvor stor skattesatsen er, fordi de simpelthen legger skatten på prisen og sender regningen videre til sluttbrukeren. Problemet med et høyt skattenivå (bortsett fra det moralsk tvilsomme med plyndring) er først og fremst at det går til et høyt offentlig forbruk, og det betyr i praksis en vanvittig sløsing av ressurser, fordi staten nesten alltid gjør en dårligere jobb enn det private. Et lavere skattenivå i kombinasjon med en mindre velferdsstat fører derfor til mindre sløsing, og dermed høyere økonomisk vekst. Færre reguleringer og statlige monopoler og privilegier fører til sterkere konkurranse nedenfra som undergraver store formuer og distribuerer kapitalen mer jevnt i samfunnet.

Konklusjon

Ikke bare tar Piketty grunnleggende feil, men hans egne data er verdifulle i å både undergrave hans egne konklusjoner og å underbygge det liberalistiske økonomer har hevdet i årtier.