«Dette vil jeg ikke trykke, gitt!»

Arild Brock

6. juni 2012 14:37 Sist oppdatert 6. juni 2012

Ordet amatør er ikke entydig positivt ladet på norsk, men ordet betyr faktisk den som elsker. Det får være trøsten for oss som tilhører denne klassen, skriver innleggsforfatteren. Scanpix

Debattredaktørene er samfunnets og demokratiets moderatorer. De tilhører samtidig det jeg vil kalle demokratiets overklasse.

Overklassen vil jeg kalle de som får betalt for å delta iden offentlige debatten. De to andre klassene kan vi kalle proletariatet ogmellomklassen. Proletariatet er de som deltar anonymt. De eier ingenting, ikkeen gang seg selv. Mellomklassen er de som deltar i debatten under eget navnuten at det er del av deres jobb.

Jeg har en drøm om åanskueliggjøre demokratiets overklasse. Dette kunne gjøres som en kunstneriskperformance. I en tankesmie eller et kveldsmøte på Litteraturhuset ville jegkle opp overklassen i uniformer: sorte for politikere, grå for ansatte ioffentlig sektor, rød for de som er lønnet av fagbevegelsen, grønn forforskere, og endelig blå for ansatte i andre organisasjoner.

Hvor mange«sivile» ville det bli igjen?

Sinte menn

På et politisk kveldsmøte i Forfatterforeningen i mai månedhadde en herværende debattredaktør, Elisabeth Skarsbø Moen i VG, byttet rollensom moderator med rollen som paneldeltaker. Temaet var sinte menn. Hun gav daklart uttrykk for egne meninger, og jeg vil karakterisere dem som mainstreamfeminisme, kanskje med en aggressiv tendens.

Arild Brock

De sinte mennene var ifølge hennede som ikke klarer konkurransen når kvinner og menn konkurrerer om de sammejobbene. Disse mennene står igjen på perrongen når likestillingens tog er gått.

På likestillingens vektskål

Er ærlighet en mannlig egenskap? Jeg kan ikke se at detskulle være noen naturlig forskjell mellom kjønnene på dette punkt, men finnerdet nødvendig å reise spørsmålet. Jeg skal her forsøke å teste kjønnenessannferdighet opp mot objektiv virkelighet. Jeg bygger på den såkaltekorrespondanseteorien om sannhet, som betyr at et utsagn er sant når detstemmer med virkeligheten.

Det snakkesfor tiden om menn som er sinte. De sinte mennene siteres gjerne på følgendeutsagn: Likestillingen er gått for langt. Det mennene mener, erantakelig at støtten til kvinner er gått for langt . Det skjer altså ensammenblanding av likestilling og støtte til kvinner. Dette kan man forstå, forstøtte til kvinner har jo lenge vært synonymt med likestilling.

Før ellersiden må imidlertid støtten til kvinner føre til at kjønnene kommer i balanse.Fra da av vil mer støtte til kvinner ikke fremme likestilling, men detmotsatte. Når skal vi ta den første målingen? Jeg foreslår at vi begynner meden gang. Jeg mener kjønnenes stilling kan vurderes ut fra to viktige forhold: Deresøkonomiske stilling og deres stilling i forhold til barn.

Fullverdig inntekt

Når detgjelder økonomi, mener jeg kvinner i dag har like god mulighet som menn til åskaffe seg en fullverdig inntekt. Kvinner tjener mindre enn menn, men detskyldes for en stor del at ca. en halv million kvinner arbeider deltid ettereget valg. En annen forklaring er at kvinner foretrekker offentlig sektor hvorlønningene er noe mindre og tryggheten noe større.

Når det gjelder barn, harforeldrene den samme posisjon så lenge de to foreldrene lever sammen. Men ca. 40prosent av barna opplever at foreldrene skiller lag. Fra da av er det storforskjell på menns og kvinners stilling. Det er kvinnene som beholder autoriteti barnas liv, mens mennene kan beholde en viss kontakt. Det skal imidlertidikke være tvil om hvem av foreldrene som bestemmer, for tvil om dette ansesuheldig for barna. Dette post-skilsmisse maktforholdet kan ramme alle, og vildermed gjøre seg gjeldende også for gifte.

Legger vi sammen kjønnenesforhold til økonomi og kjønnenes forhold til barn, ser vi at vektskålen vippertydelig i menns disfavør. Balanse + ubalanse = tydelig ubalanse.

Uærlighet

Jeg menerde fleste kvinner, fulgt av en del menn, oppviser uærlighet når kjønnenesstilling i samfunnet diskuteres. En sier for eksempel i forbindelse med barnefordelingat en er opptatt av barnas beste, og at konflikt ikke er bra for barn. Konflikter imidlertid nødvendig for at menn skal komme i balanse. Med mindre kvinnergjør som det ble gjort mot slutten av andre verdenskrig.

Da ble byer som Parisog Roma oppgitt uten kamp av hensyn til det vi i dag kaller verdensarven.

Barnefordelinger et sjeldent eksempel på at folk utsettes for offentlig tvang uten at man harnoe forsonende å si til den som rammes. Til skattesnyteren, til tyven og tilraneren kan man si at du har selv ansvaret, og velkommen tilbake til samfunnetnår du har sonet. I et sivilt søksmål av økonomisk art er det alltid mulig åforeslå et kompromiss. Men i barnefordeling er systemet konstruert for å lageen vinner og en taper, for kompromiss skal være skadelig for barn.

Til menn somtaper i barnefordeling, kan man bare si: Dessverre — du tapte - vi har ofretdeg for dine barns skyld. Eller mer ærlig: Vi har ofret deg fordi kvinnerfortsatt har for liten makt på andre områder. Eller ytterligere ærlig: Vi harofret deg fordi mange kvinner fortsatt jobber deltid, fordi mange kvinnerjobber i offentlig sektor og fordi det bare finnes en mannlig Røkke og ingenkvinnelig.

Forbigåelser

Hviskvinners ærlighet når det gjelder kjønnsbalansen i samfunnet, og makt i forholdtil barn i den forbindelse, er representativ, framstår kvinner som det mindreærlige kjønn. Om mange menn er med på dette, gjør ikke det saken bedre.

Detteforhold kan få en til å lure på hvor mye uærlighet som faktisk finner stedrundt omkring, for eksempel på de tusen arbeidsplasser. Kanskje er detkjønnsregnskapet jeg har stilt opp, bare toppen av et isfjell. Kanskje har detskjedd tusener av forbigåelser av kvalifiserte menn i de tiårene kvinner harvært på frammarsj. Kanskje er vårt blikk for kvalitet og innsats sløvet avtiårs tilpasning til det kjønnspolitisk korrekte.

I forbindelse med de sintemennene snakkes det om ekkokammer. Men mainstream kan også bli et ekkokammer,bare større. Dette har for øvrig Ibsen skildret som Dovregubbens hall.Forskjellen på et ekkokammer og et sunt miljø er ikke størrelsen, og hellerikke ytringsfriheten, men evnen og viljen til å lytte.

Samfunnets amatører

Avslag fra en debattredaktør er noe alle kan få, selvstatsministeren i sort dress. Men jeg hadde en ekstra forhåpning da jeg sendteovenstående manus, På likestillingens vektskål , under fullt navn til denredaktøren som er omtalt ovenfor. I stedet fikk jeg kontant svar som vist ioverskriften til denne kronikken: «Dette vil jeg ikke trykke, gitt!»

Manuset og historien rundt gjengis altså herfor deg som leser, med mulighet for bedømmelse og refleksjon.

Demokratiets mellomklasse kan viogså kalle amatørene. Ordet amatør er ikke entydig positivt ladet på norsk, menordet betyr faktisk den som elsker. Det får være trøsten for oss som tilhører denneklassen. Vi drives av kjærlighet, noe som er fullt forenelig med sinne.