Am fost la conferința „Jertfa Unirii noastre” la Universitatea Populară „Ioan I. Dalles” și am întocmit un mic dicționar care să-l explice pe Dan Puric.

Cu o oră și 20 de minute înainte ca Dan Puric să urce pe scenă, o ploaie grozavă curăță Bucureștiul. Când Dan Puric coboară din taxi cu sacoul la subsuoară, natura e calmă, iar orașul miroase deja a proaspăt; parcă și traficul de pe bulevardul Magheru s-a mai potolit.

Maestrul pășește printre oameni, pe covorul roșu vopsit direct pe ciment, pe lângă anticariatul de la intrare, printre panourile grele de afișe cu el însuși, cu Fuego, cu Ștefan Hrușcă, cu spectacolul Eu dau banu’, eu dau ora exactă, și nu numai. Traversează apoi un alt hol, dominat de pianul la care acum multe decenii a cântat aici George Enescu, apoi dispare pe-o ușă de-un verde deschis, aproape nepământesc. Într-un capăt al foaierului se vând băuturi răcoritoare, iar în celălalt - cărți ale actorului despre demnitatea și sufletul poporului nostru. Deasupra noastră atârnă lămpi din hârtie creponată.

Ușile se deschid către o sală vopsită într-un roșu apăsător, slab luminată, și în cadrul ăsta încărcat se ivește o ceartă undeva în spate. Vocile coboară treptat, iar sala se umple încet cu vreo 300 de cetățeni de toate vârstele. Intră printre rânduri și Gabriel Fătu, cunoscut pentru farsele de la OTV, omul uns în 2016 ca manager al Universității Populare „Ioan I. Dalles”. Instituția, ce gestionează și sala de spectacole în care ne aflăm, ține de Primăria Capitalei, funcționează deci pe bani publici. Universitatea e o gazdă bună pentru evenimente controversate: a doua zi după conferința lui Dan Puric, va fi aici o alta despre „vindecarea trupului prin credință, iubire și post”, la care va participa medicul Pavel Chirilă, membru de bază al Coaliției pentru Familie.

Lupta cu „Ei”

Dan Puric apare din stânga scenei, îmbrăcat într-un sacou cafeniu peste o cămașă cu pătrățele și pantaloni bej, smart casual. Se oprește în mijloc si încasează aplauzele smerit, cu ochii semi-închiși, cu mâinile împreunate. Privește apoi spre fundul sălii și ne zice „Hristos a Înviat!”, ca pentru a ne testa credința. „Adevărat a Înviat!”, îi răspunde într-un glas sala adusă deodată la viață. Dan Puric își exprimă teama că se va ajunge și la noi ca pe aeroportul acela din Statele Unite, unde o femeie care și-a pierdut pașaportul a exclamat „Oh, my God!”, iar cineva i-a transmis să zică așa la ea acasă, nu de față cu toată lumea. „Asta vor să facă din România, și dacă stăm așa în continuare, vor reuși”, ne avertizează maestrul. E vorba despre „Ei”, acele odioase personaje nenumite, care vor să ne sfâșie ființa națională, să rupă continuitatea noastră istorică, să ne pună să ne uităm cu binoclul invers în propria noastră istorie pentru a ne vedea înaintașii mai mici decât sunt, să distrugă credința pentru a ne lua curajul. Conferința asta e un avertisment ce vine acum, de Centenar, cât încă nu-i prea târziu să luăm măsuri.

Dan Puric a purtat deja Jertfa Unirii Noastre prin câteva orașe din țară. La Petroșani a vorbit luna trecută despre martirii neamului și despre fibra sufletului românesc la sediul Apa Serv. Despre acest eveniment, publicația Avântul Liber spune că „va rămâne cu siguranță în istoria noastră locală. Dar poate mult mai important de atât, cuvintele maestrului Dan Puric, un adevărat apostol al credinței în puterea de regenerare a Neamului Românesc, vor prinde rădăcini în mintea celor care l-au ascultat și l-au înțeles și vor genera acea atitudine necesară pentru ca acest neam să aibă șansa de a redeveni ceea ce a fost de-a lungul zbuciumatei sale istorii. Și poate chiar mai mult decât atât! Cuvintele rostite la Petroșani, dar și peste tot în țară, de Dan Puric nu pot fi relatate în profunzime într-un articol de ziar, pentru că ele merg direct la suflet, fără intermediar, și trebuie primite cu inima deschisă.” În ultimii ani, Puric și-a însușit rolul de „apostol al credinței” pe oriunde s-a putut: de la decoruri de talk-show, la scena Ateneului Român, apoi pe scene mai prăpădite de prin localități mici și mijlocii. Prestațiile sale sunt adesea plătite din bani publici, de către primării și alte instituții. Era să ajungă și în comuna argeșeană Ștefănești, dar acolo s-a ivit ditamai scandalul între primăriță și viceprimar. Acesta din urmă n-a fost de-acord cu bugetarea unei invitații pentru Puric, pentru că „nu cântă prea frumos”.

Încă de la început, Dan Puric se arată supărat pe istoricii care relativizează importanța Marii Uniri și care văd în ideea de națiune doar o fantomă. „Unul dintre acești istorici are nume de condiment”, dă el un indiciu, dar publicul nu reacționează în niciun fel la gluma lui. Marea Unire nu e doar rezultatul unui context politic, ne spune Puric, ci reprezintă îndeplinirea unui vis al marilor bărbați ai istoriei noastre (bărbați!, accentuează el încă o dată). De-a lungul istoriei noastre milenare, s-au făcut nenumărate jertfe pentru realizarea acestei uniri: de la Decebal, „un geniu strategic”, prin Mihai Viteazul, până la intelectualii Petre Țuțea și Mircea Vulcănescu.

Tot discursul e livrat în cheie biblică: poporul român are destin hristic și toți eroii creștini ai neamului au dus o luptă pentru apărarea ființei naționale. Dacă, înainte, vrăjmașul venea cu tancurile, acum el vine viclean, pe căi invizibile: ONG-uri, UE, mișcarea #rezist, sistemul actual de educație, plus „oribilitățile alea de filme românești premiate la Berlin”. Toți contribuie la desfigurarea lentă a fondului nostru sufletesc. De la pe aici nu se trece, am ajuns la laxativul pe aici trece orice, spune el, în râsetele publicului.

Puric ne asigură că facem parte dintre popoarele vechi și că suntem superiori din punct de vedere spiritual popoarelor din Occident (chiar și față de Rusia „avem 800 de ani de creștinism în fața lor”), dar suntem în primejdie și trăim într-o lume fără repere. Reviste de cultură care dau în Eminescu, taximetriști lipsiți de educație „care au nevoie de GPS și ca să ajungă la nevastă acasă” (aplauze), tineri absolvenți de regie de teatru care umblă ca niște spermatozoizi liberi și tot așa. Omul frumos versus omul stupid, așa se împarte lumea după Puric.

Pățania cu prepelița

Povestește că a fost la Cernăuți acum doi ani și a simțit pașii lui Eminescu. A dat acolo de-o ghidă „kaghebistă” pusă la dispoziție de autorități. Femeia îi tot respingea curiozitățile legate de istoria clădirii prin care era plimbat, ceea ce l-a făcut pe Dan Puric să-ntrebe pe cineva, de față cu ea: „Pot să-i dau un pumn în gură?”. Sala râde și aplaudă. Imediat după asta, își amintește de experiența de la granița cu Republica Moldova, când a dat de-o „prepeliță mică cu șapca într-o parte”, o basarabeancă de la Poliția de Frontieră. „În ochii ei se citea că am droguri, arme. A luat pașaportul și a-nceput să scuipe fiecare pagină. Și mi-a zis: «Ștampilă roz aveți?». Eu am zis: «Eu am ștampilă violet!» A rămas surprinsă, pentru că la instructaj așa ceva n-a auzit: «Da, dar eu am nevoie de ștampilă roz...». I-am dat peste cap tot sistemul, i s-a spart computerul. Și atunci mi-a pus o întrebare personală: «Dar mătăluță de ce-ai venit aici?» Și atunci tot personal i-am răspuns, privind-o în ochi: «Am venit să te iau!» N-o mai luase nimeni demult și a zis: «Pi mini?» Am zis: «Pi tini și întreaga Basarabie!» Și atunci a făcut niște ochi exoftalmici: «O clipă, să întreb la șefu'!»”. Publicul e în extaz.