Azi așteptam să apese mama pe buton la interfon ca să-mi dea drumul în bloc. În parcare oprește un Alfa Romeo cu număr de Italia. Coboară o pitzi plină de inele și brățări, scoate buletinul nou nouț din geantă și zice:

– Vă dau eu drumul, că de aia mi-am refăcut buletinul românesc. La altceva nu-mi trebuie, dar a trebuit să-l refac că-mi expirase permisul de muncă din Italia.

Și bagă buletinul ca o lamă între uși, în dreptul încuietorii, se aude un click-clak și gata. S-a deschis. Eu am rămas uitându-mă la ea cu gura căscată. Mi-a ținut ușa râzând și m-a mai întrebat o dată: nu intrați?

Am intrat, apoi i-am povestit și mamei, a cărei cheie tot timpul face figuri și nu deschide yala de la intrarea în bloc. Când am coborât am luat-o cu mine să-i arăt cum se procedează, ca să nu se mai amărască cu cheia. Mama, temătoare, ca orice copil de țăran crescut cu frică de autorități și respect față de acte, se codea să-și bage buletinul între uși. Că dacă se strică? Că are ea un card de fidelitate de la nu știu ce farmacie, n-o fi și ăla bun? Că buletinul e sfânt, mamă!

Exersând deschiderea ușii cu buletinul am descoperit că are dimensiunile potrivite pentru încuietoarea aia. E suficient de lung și de lat. Un card bancar sau de fidelitate nu e bun, dar buletinul e ideal. Mulțumim Italia, să mai vii pe la noi!

După ce a învățat să deschidă ușa cu buletinul mama a conchis: „ete ce-i învață pe ăștia prin Italia aia!”