Foto: Cosmin Bumbuț/ Teleleu.eu

Pentru că problema aglomerării din penitenciare a devenit brusc o prioritate pentru România și pentru că în ultimii 3-4 ani am documentat mai multe materiale jurnalistice în penitenciarele românești, am câteva precizări:

- Pentru mulți dintre deținuți condițiile din penitenciare sunt mai bune decât cele pe care le aveau acasă: au toaletă în cameră, dușuri cu apă caldă și trei mese pe zi, care conțin obligatoriu carne.

- În continuare, penitenciarele din România sunt pline de cei mai săraci dintre români, de „grupurile vulnerabile" pe care le abstractizăm și care au suferit cel mai tare pentru că niște politicieni corupți le-au furat banii pentru educație și sănătate.

- Nu, penitenciarele nu sunt atât de aglomerate, deținuții nu dorm câte doi în pat, așa cum zice Mihai Gâdea. Condițiile sunt decente, chiar dacă există și camere cu câte opt-zece deținuți, ei au spațiu suficient să se miște și să respire. Și, cu siguranță, condițiile în care trăiesc deținuții sunt mai bune decât cele în care am trăit eu în căminele din Grozăvești când eram studentă.

- Când ajung în penitenciare, mulți dintre deținuți merg pentru prima oară în viața lor la doctor și-și rezolvă problemele de sănătate. Administrația de la Centrul De Reeducare Buziaș îi ducea pe tinerii închiși acolo la stomatolog în Timișoara - în libertate, probabil că tinerii n-ar fi mers în viața lor la stomatolog. Tot la Buziaș, cei de acolo au descoperit un băiat care nu vedea bine și care nu fusese niciodată la oftalmolog. L-au dus la doctor și i-au pus ochelari.

- Când intră în penitenciare, deținuții sunt alfabetizați, participă la tot felul de activități educative, teatru, muzică, învață diverse meșteșuguri, sunt ascultați și, pe cât posibil, educați. Am întâlnit în penitenciare oameni extraordinari și dedicați, care fac mai mult muncă de asistenți sociali decât de angajați ai ANP-ului. Lavinia Solotchi Cornoiu lucrează cu tinerii care sunt dependenți de droguri sau de jocuri de noroc, ține legătura cu ei după ce se eliberează, ba pe unii îi ajută și după aceea să-și caute locuri de muncă. Dan Buzărnescu a alfabetizat mai bine de 600 de „urși“, băieți care atunci când ajungeau la pușcărie nu știau nici să scrie, nici să citească, și a lucrat la cor cu sute, poate mii de deținuți. Învățătoarea Lenuța Stoia predă toleranța, bunul simț și alfabetul unor elevi de 18 ani care n-au cunoscut în viața lor decât lipsuri și abuzuri.

- În închisoare ajung oameni care n-au folosit niciodată o toaletă sau un duș și pe care gardienii îi învață cum să tragă apa sau să folosească șamponul.

- La Craiova, în penitenciarul pentru tineri, deținuții se rugau de cei de acolo să nu-i elibereze iarna, pentru că n-au unde să se ducă și o să înghețe sau o să moară de frig. Unul dintre elevii lui Dan Buzărnescu a spart un magazin din gară și i-a așteptat liniștit acolo pe polițiști să-l ridice și să-l ducă înapoi acasă, la pușcărie.

Nu, cea mai mare problemă nu e aglomerația din penitenciare.

Cea mai mare problemă în România este că nu avem programe post-detenție și că pușcăriile sunt pline de recidiviști pentru că oamenii aceștia săraci și needucați, adevăratele victime ale politicienilor corupți, nu au soluții după ce sunt eliberați. Lipsa programelor post-detenție este o chestiune despre care se discută de ani de zile în sistemul penitenciar și până acum nu s-au găsit nici fonduri, nici soluții legislative. „Ai deschis poarta și l-ai scos afară“, mi-a spus Lavinia Soloțchi, de la Centrul de Reeducare Buziaș. „Îl arunci înapoi în mediul care l-a adus aici fără să-i rezolvi problema.“ Las mai jos un link la o poveste pe care am documentat-o împreună cu Cosmin Bumbuț la Centrul de Reeducare Buziaș și unde e vorba despre celelalte probleme, ălea reale, din sistemul penitenciar românesc.