La întrepătrunderea dintre cartierele evreiesc și armenesc, pe str. Romulus nr. 17, se află o clădire lesne de observat prin impozanța stilului ei arhitectural. Te poate duce cu gândul la Gare du Nord din Paris, dar ceva mult mai intim și ascuns, care îți stârnește numaidecât curiozitatea. Clădirea este legată printr-o poartă și un pod de o altă construcție care, juxtapusă, devine parte dintr-un ansamblu atipic în zonă.





Clădirea din stânga are influenție neogotice bizantine și este asemănătoare din punct de vedere arhitectural cu clădirea care adăpostește Caru` cu Bere; renumitul restaurant din centrul capitalei. Se spune că arhitectul acestei clădiri aflate pe str. Romulus, Siegfrid Kofczinsky, este cel care a proiectat clădirea restaurantului de însemnată importanță turistică.

Ceva tot gara această miniatură a gării franceze; și-anume trăsurile și ulterior automobilele de lux ale lui H. I. Rieber. Prima clădire era locuința acestuia, iar cea de-a doua fabrica de carosabile. Cele două clădiri au reprezentat proprietatea și afacerea lui Herman Rieber, unul dintre cei mai importanți oameni din industria și comerțul de automobile din România de la început de secol XX și până la începutul perioadei comuniste. Născut în 1870, a făcut parte din a treia generație de carosieri de lux din familia sa, fiind președintele asociației anonime Rieber S.A.R. Înființată în 1937, firma a preluat activitatea Atelierului de fierărie Rieber din 1867 și care și-a extins activitatea după 1906.

În 1900, Rieber a cumpărat terenul pe care astăzi încă se mai află cele două clădiri, cu vădite semne de degradare, construind prima oară fabrica, în jurul anului 1899, iar mai apoi casa de lângă, între 1911 și 1927. Afacerea lui a cunoscut în scurt timp faima, iar atelierele de trăsuri de lux vor rămâne în istorie drept cele dintâi din România.

Trăsurile Rieber nu erau trăsuri pentru toată lumea, numai boierimea putându-se lăuda cu marca acestora. Până în 1923 doar boierimea avea voie să meargă cu caleașca. Abia după 1928, când birjele și trăsurile intră în funcțiune, accesul începe să se generalizeze. Herman Rieber a primit distincții și decorații din partea regelui Carol I și a fost numit furnizor oficial al Casei Regale.

Există și o factură emisă pe 15 octombrie 1911 cu firma H I Riber, reprezentată de cele două clădiri de pe str Romulus.

În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, fabrica lui Rieber a fost transformată în service auto pentru carosabilele germane. Societatea a funcționat până în 8 ianuarie 1948, pe motivul neachitării impozitelor către stat. În 16 ianuarie 1948, garajele și atelierele au fost închiriate de Ministerul de Finanțe, urmând naționalizarea prin lege. Denumirea a fost schimbată în Întreprinderea de Stat Motorul, la scurt timp lichidată și dizolvată.

După naționalizare, Rieber Garaj a fost trecut în proprietatea statului. „A fost trecut în lista întreprinderilor prelucrătoare de metale, șantiere navale, întreprinderi producătoare de instrumente de precizie și de material electrotehnic, garaje și ateliere de reparat auto.”

Astăzi, ansamblul arhitectural format din cele două imobile este clasat ca monument de arhitectură industrială. Clădirea din dreapta aparține statului, în timp ce casa din stânga se află în proces de revendicare de către moștenitori. Cu toate acestea, în ea funcționează o secție a Arhivelor Naționale Române, coexistând cu câțiva locatari care împart intrarea, scara principală și holul cu funcționarii publici.

Am primit accesul în Secția Arhivelor Naționale care cuprinde etajul clădirii din stânga și clădirea din dreapta și am putut fotografia, datorită îngăduinței celor care lucrează aici, strict interiroul clădirii, rămânând uimiți de cele câteva detalii arhitecturale care încă se mai păstrează în lupta cu timpul.

După ce am urcat scara mare din lemn de la intrare și ne-am învârtit de câteva ori pe holul principal cu scopul de a fotografia detalii arhitecturale, am remarcat două uși care emanau o altă atmosferă decât a acelei instituții de stat. Aparent, niște încăperi care puteau ascunde diverse departamente, însă în realitate acestea duceau către locuințe private. La intrare, fiecare dintre acestea era dotată cu o măsuță pe care proprietarele își depozitau diverse obiecte: apă sfințită, icoane, pixuri sau te miri ce alte lucruri și o foaie cu numele și numărul lor de telefon.

Odată ajunși pe podul care face trecerea dintr-o clădire în cealaltă, ne-am bucurat de priveliștea dată de sensibilele stucaturi netrainice luminate de soarele dimineții. Apoi am intrat în clarobscur, în labirintul nenumăratelor încăperi ale arhivelor în care mai degrabă rafturile înalte de metal, care brăzdează în lung și-n lat spațiile, susțin tavanul. Am făcut un tur printre maldărele de cutii și dosare, unele vechi încă din anii interbelici, și am descoperit mici rămășițe din timpul de glorie al familiei Rieber.











Text: Isabela Văduva

Foto: Alexandru Iacob & Isabela Văduva

Surse & Documentare:

http://arhivelenationale.ro/site/download/inventare/Societatea-Anonima-Rieber.-1937-1950.-Inv.-2327.pdf?fbclid=IwAR1vpPSu5yNPesftFnmS5jfl87s4lI9iu1wrSNiNuVmS9EO-2ZfW22vIVag

http://www.cesindcultura.acad.ro/images/fisiere/rezultate/postdoc/rapoarte%20finale%20de%20cercetare%20stiintifica%20ale%20cercetatorilor%20postdoctorat/lucrari/Dumitrescu_Cristian.pdf

http://cautare-b.arhivelenationale.ro/cautare-b/detail.aspx?ID=136867

http://m.ziare.com/cultura/trasuri-sanii-si-tramvaie-in-bucurestiul-de-altadata-documentar-1236487

https://www.bucurestiivechisinoi.ro/2018/11/h-i-rieber-unul-din-fruntasii-industriei-si-comertului-de-automobile-din-romania/

http://metropotam.ro/La-zi/Un-garaj-si-o-factura-art3340179035/