Cea mai curajoasă editură din România, Black Button Books, împlinește astăzi un an. Ați putut citi de multe ori pe Scena9 fragmente în avanpremieră din cărțile publicate la BBB. Ne-am împrietenit cu fetele din spatele editurii în acest an, pentru că am constatat rapid și firesc că vedem lumea în multe feluri care seamănă. Și BBB și Scena9 cred că unele cărți pot schimba lumea, că dacă vrei s-o schimbi trebuie să vorbești cu alte culturi și că unele valori, printre care egalitatea, nu merită puse niciodată sub semnul întrebării. Mai departe, despre cum e să înființezi și să ții în viață o editură în România, ne povestesc Elena Marcu și Anca Dumitrescu, care se ocupă doar cu asta de un an de zile.

Scena9: Cu ce vă mândriți cel mai tare după primul an de Black Button Books?

Anca Dumitrescu: Cu încăpățânarea de a fi mândră de titlurile publicate, mai ales că multe dintre ele sunt probabil catalogate ca nevandabile de orice editor „sănătos” din România. Dar una dintre convingerile mele ca editor este că lumea în care trăim se poate schimba doar prin acces la o comunicare intimă cu alte culturi, și traducerea unei cărți poate face asta. Mă gândesc acum în special la titluri precum Argonauții lui Maggie Nelson sau Între lume și mine, a lui Ta-Nehisi Coates, care, deși citite de foarte puțini într-o primă fază, au puterea de a se impune prin empatie și de a determina astfel o schimbare de mentalitate.

Și sunt foarte mândră de traducerea romanului lui Hemon, Iubire și obstacole, și a câtorva eseuri din Care-i treaba cu homarul?, de David Foster Wallace.

Elena Marcu: Mândria... ăsta e un sentiment la care ajung destul de greu, dar sunt câteva lucruri pe care le țin acolo într-un folderaș aparte în creier. Mă bucură că nu am făcut niciun compromis în ceea ce privește titlurile. Că întreaga selecție de până acum și cea pentru anul viitor a primit trei voturi din trei de la noi. Că oricât ar fi fost de greu, nu există nicio carte despre care să nu pot vorbi cu toată gura când spun că merită. Mă bucură că am reușit să ținem o redacție și tot ceea ce înseamnă ea în doi oameni, două gagici mai exact, patru mâini, două creiere, multe cafele. Că am tradus chiar noi câteva cărți dificile. Ce-i drept în postura de traducător încă mă mai lupt cu senzația de impostură. Mă bucură enorm că, într-un an, nu am simțit niciodată nevoia să ne concentrăm și/ sau să comentăm despre cum și ce fac alții, că ne-am văzut de treaba nostră, iar asta probabil ține cumva de scara de valori cu care am plecat de acasă, care pentru mine e crucială.