Tocmai a fost schimbat guvernul Dăncilă (teoretic de stânga) cu guvernul Orban (teoretic de dreapta), având ca nucleu membrii PPE (PNL, PMP, UDMR) și aliați de conjunctură. Având în vedere demonizarea mediatică a politicilor economice ale PSD, este de așteptat ca guvernarea liberală să vină cu o altă direcție economică, o alternativă la politicile PSD. Ce ar putea însemna asta?

O să încerc să punctez politica economică existentă și să identific posibile direcții viitoare ale economiei. Politicile economice sunt orientate în trei direcții: Alocare, Redistribuire și Macrostabilizare. Am să încerc să punctez modul de organizare a politicii publice pe aceste trei direcții.

Coordonatele discuției încep cu anul bugetar 2020. Anul 2019 este un an care va marca tranziție, degringolada și abuzurile aferente schimbării de putere; nu va avea nimeni timp să gândească ceva pe termen lung.

Wageledgrowth (WLG) și politica economică a PSD

WLG este o politică de stânga care se fundamentează pe teoriile care pun la baza creșterii economice consumul. (Demand Side). Prin stimularea creșterii salariilor se intenționează stimularea consumului, care, fiind venitul agenților economici din sectoarele productive duce la creșterea profitabilității acestora. Majorarea salariilor se realizează direct, prin majorarea salariilor bugetarilor, și indirect prin forțarea patronilor să majoreze salariile fie prin majorarea salariilor minime fie prin influențarea pieței muncii datorită majorării salariilor bugetarilor.

WLG este un derivat al politicilor Keynesiene de stimulare a consumului, o variațiune a politicilor CLG (Consumption Led Growth-Grecia) și ILG (Income Led Growth-Coreea de Sud).

Din punct de vedere al politicii de alocare, WLG este o politică orientată spre factorul muncă. Prin stimularea majorărilor salariale se urmărește cel puțin prezervarea dacă nu și acumularea de forță de muncă. Având în vedere contextul actual al României, cu o migrație netă negativă, o politică de alocare orientată spre forța de muncă este justificată.

Din punct de vedere al politicii de redistribuire, WLG presupune redistribuirea veniturilor spre populație, în defavoarea (în faza inițială) a capitalului.

Din punct de vedere al politicii de macrostabilizare, WLG nu este o politică de macrostabilizare în contextul actual. Având în vedere faza ascendentă a ciclului economic, stimularea consumului este mai degrabă o măsură pro-ciclică, accentuând creșterea economică cu riscul de a genera supraîncălzirea economiei. WLG poate fi o politică de macrostabilizare în faza de recesiune a economiei.

Punctul slab al WLG este legat de elasticitatea ofertei interne pentru consum. Producția internă are o elasticitate a ofertei mult mai mică decât producția externă. Prin urmare creșterea consumului va fi exploatată în primă fază de importatori. În contextul stabilității monetare, dacă nu este lăsat cursul valutar să compenseze prin depreciere deficitul de balanță comercială, și să descurajeze importurile, deficitul de balanță comercială generează o nevoie continuă de finanțare externă în valută la nivelul statului, dar și la nivel privat.

Au existat inconsecvențe în aplicarea WLG. Transferarea asigurărilor de sănătate și a asigurărilor sociale în totalitate în sarcina angajaților este o inconsecvență majoră, care de altfel ignoră o realitate economică semnificativă. Prin această măsură practic responsabilitatea stării de sănătate și a pensiei este complet scoasă din sarcina patronatului, ceea ce este incorect. Starea de sănătate a angajaților este un element al productivității muncii acestora. Practic această măsură este contrară WLG ca logică. Fondurile de pensie și asigurările de sănătate nu sunt invenția statului, ci invenții ale unor corporații conștiente de importanța fidelității și productivității angajaților (politica firmei Krupp cred că stă de fapt la baza modelului Bismark). Practic această măsură a fost foarte departe de identitatea de stânga a WLG.

WLG singur nu poate fi eficient. Pentru a fi eficient trebuie creat un mediu investițional și antreprenorial care să stimuleze investițiile private care să exploateze creșterea de consum. Au existat măsuri ca Legea Prevenției și Start Up Nation în acest sens, dar cu întârzieri și ezitări care au redus semnificativ eficacitatea lor. Ceea ce a lipsit mereu a fost o abordare sistematizată în sensul îmbunătățirii semnificative a mediului de afaceri (mă refer la o preocupare sistematică și continuă pentru Doing Business).

Chiar dacă se poate dezbate ca idee, ideologie, fundamente economice, oportunitate, etc, politica WLG este o politică logică și coerentă. Ar trebui ca locul politicii WLG să fie luat de o altă politică logică și coerentă cu o inspirație în doctrina conservatoare, eventual variațiunea liberal-conservatoare specifică unei grupări politice subscrise PPE.

La capitolul stângăcii în aplicarea WLG au fost și măsurile prin care statul încerca să silească sectorul bancar să preia efortul de finanțare a WLG (OUG 114 de ex). Un dialog transparent si un proces decizional corect ar fi fost recomandabile unei OUG. De altfel considerentele economice au fost doar pretextul prevederilor în acest sens nu justificarea lor reală.

Pe de altă parte WLG este la final de realizare. Legislația este adoptată și schimbarea ei este un proces lent și complex. Trebuie identificată o nouă linie strategucă.

WLG este compatibil cu dreapta?

WLG înseamnă intervenționism. Dreapta liberală respinge doctrinar intervenționismul, pentru că mecanismul economic fundamental al dreptei liberale este economia de piață. Dreapta conservatoare este și mai opusă ideologic WLG pentru că se reduce artificial ecartul între clasele sociale.

În mod evident nu ne putem aștepta de la un guvern de dreapta să-și asume o politică de genul WLG.

Ce înlocuiește WLG?

Din perspectivă conservator-liberală salariile mici nu sunt o problemă sau o temă de interes. Salariile sunt mici sau mari în funcție de jocul pieței.

Primul pas în înlocuirea WLG nu este nici politic nici spectaculos, și este complet inutil în campania electorală. Primul pas este analiza obiectivă a WLG. Analiza obiectivă trebuie curățată de idei preconcepute și sentimente. Ideal ar fi ca această analiză să fie efectuată undeva departe de public, între specialiști. Al doilea pas este formularea unei viziuni coerente economice configurată pe principiile doctrinare ale dreptei. Putem vorbi despre un Investment Led Growth, sau Privatisation Led Growth. Al treilea pas ar fi planificarea unei tranziții între politicile economice. Sau, putem considera economia o clădire veche, punem dinamită și așteptăm să crească alta.

Discursul dreptei este mai degrabă GLW adică Growth Led Wages. Adică, întâi crește productivitatea apoi salariile. Evident, cei care au generat majorarea de productivitate sunt patronii afacerilor și ei iau crema beneficiilor majorării de productivitate. Acest raționament este justificat în unele cazuri, nejustificat în altele. Problema majoră este asimetria de putere între capital și muncă, ceea ce face ca munca să fie întotdeauna defavorizată în negocierea cu capitalul. Această asimetrie este cu atât mai puternică cu cât capitalul este mai concentrat și mai conectat la putere. Asimetria de putere între muncă și capital este compensată de libertatea de circulație a forței de muncă.

Dacă România oferă un salar necompetitiv, un pachet de beneficii necompetitiv, un cost al vieții necompetitiv și un mediu stresant orice lucrător rațional va prefera să emigreze. Câtă vreme patriotismul este desuet, familia desuetă, relațiile sociale sunt guvernate de centrarea pe interesul personal, nici motivele sentimentale nu prea au tracțiune la forța de muncă și emigrația devine o alternativă extrem de atractivă. Salariile ”competitive”, elementul central al politicii de dezvoltare, nu pot exista dacă forța de muncă emigrează.

În acest moment România exportă în pierdere forță de muncă. În termeni de creștere economică. 4.000.000 de consumatori au părăsit piața de consum, și tot același număr a părăsit piața muncii. Au plecat plătitori de impozite, clienți ai băncilor, locatari ai construcțiilor, clienți ai frizeriilor și supermarketurilor, cultivatori, antreprenori, muncitori calificați, medici, etc. Cei 4 milioane sunt PIB Potențial și PIB real pierdut, în termeni strict economici, și o imensă dramă pentru familiile lor.

Deci, dacă vorbim despre politica de alocare (constituirea factorilor de producție) trebuie avuți în vedere cei trei factori de producție, munca, natura și capitalul. Munca și capitalul sunt remunerate, natura nu (aici sunt de altă părere decât teoria economică). Renta, venitul asimilat naturii este de fapt tot o remunerare a capitalului în cele din urmă.

Orice guvern va avea România va trebui să trateze hemoragia de resurse umane. Prima prioritate este să se stopeze emigrația. Pentru a realiza acest lucru trebuie majorate salariile angajaților. România salariilor mici este o realitate a trecutului, avantajul competitiv salarial pentru atragerea investițiilor nu va mai funcționa, mai mult, firmele bazate pe exploatarea salariilor mici vor fi din ce în ce mai presate de lipsa de personal, până fie vor găsi alte soluții fie vor fi forțate să se închidă. Nu e vorba de politici publice în acest sens ci o realitate și o consecință e apartenenței la piața unică și mai exact aplicarea în practică a libertății de circulație a forței de muncă. Ceea ce poate diferenția un guvern de dreapta de unul de stânga este modalitatea de a obține un model funcțional care să asigure un venit substanțial mai mare cetățenilor. Guvernul de stânga, întotdeauna trebuie să se adreseze pensionarilor și sindicatelor, prin urmare va majora salarii și pensii. Guvernul de dreapta trebuie să se adreseze unei clase mijlocii cu venituri proprii substanțiale, care trebuie creată. Cei din topul averilor vor beneficia indiferent de natura guvernării.

O întrebare la care trebuie să răspundă noul program economic este: Cum ne asigurăm că România va avea resursele umane necesare în viitor? Dacă PSD a răspuns cu WLG, cu mai mult sau mai puțin succes, care măsuri de dreapta ar putea răspunde la aceeași întrebare?

În teorie politicile economice sunt fie orientate spre impulsionarea cererii agregate fie pe impulsionarea ofertei agregate.

”Investment Based Growth” (IBG) poate fi o alternativă la WLG?

Să presupunem că dreapta consideră investițiile ca declanșator al dezvoltării (Supply Side). Consecința logică este ca statul să aloce resurse în investițiile guvernamentale și concomitent să sprijine investițiile private. O astfel de politică ar urmări să impulsioneze oferta agregată dar țintește în principiu favorizarea acumulării de capital productiv.

Investițiile guvernamentale, sunt de regulă privite ca unul dintre declanșatoarele dezvoltării economice. Un pic de nuanțare ar fi însă benefică. Nu toate investițiile publice sunt la fel de benefice, unele au mai mult impact, altele mai puțin, o parte din ele nu au deloc impact economic. Legal, ceea ce este contabilizat ca investiții ale statului sunt în linii mari cumpărături scumpe. Un televizor cu diagonala de 2 metri pentru biroul unui director este o investiție, dacă valoarea lui depășește valoarea de 2500 lei, la fel un smartphone de fițe sau un laptop de fițe. Nici unul din aceste obiecte nu se justifică sub raportul cost/beneficii, dar, pot fi interpretate legal ca investiții. Nu este corupție, dar este o utilizare neeficientă a alocărilor pentru investiții.

Un rol mereu prezent al investițiilor publice este în formarea și susținerea capitalului dependent politic. Prin alocarea de contracte de investiții se redistribuie veniturile de la contribuabili către o clasă privilegiată de contractanți. Dacă procedurile de achiziție și cele de recepție sunt doar ușor influențate este foarte ușor ca statul să devină ”cornul abundenței” pentru un număr de privilegiați.

Investițiile private sunt fără îndoială cea mai sănătoasă formă de creștere economică potențială. Spun creștere economică potențială pentru că doar fructificarea investițiilor prin consum (sau export) generează valoare adăugată sustenabilă.

Investițiile împing în sus PIB-ul potențial în primul rând și doar în mai mică măsură PIB-ul efectiv. Evident influențează PIB-ul imediat cu valoarea tranzacțiilor care compun investiția, dar mult mai relevant este efectul cumulat al PIB-ului generat de cifra de afaceri în anii de fructificare a investiției. În traducere liberă asta înseamnă că creșterea economică nu este imediată și este condiționată de creșterea consumului

Din punct de vedere al alocării IBG ar fi o formă de impulsionare a acumulării de capital, din punct de vedere al redistribuirii este, in contextul fiscal-bugetar prezent o redistribuire de la muncă spre capital, de la angajați spre contractanții de lucrări publice.

Punctul slab al acestei abordări este birocrația. Pentru o firmă trebuie doi ani în medie pentru a parcurge formalitățile necesare, pentru o entitate de stat poate să dureze patru ani. Alocările pentru investiții în lipsă de proiecte cu formalitățile soluționate este o blocare inutilă de resurse. Din acest punct de vedere IBG este complet inutilă ca politică de macrostabilizare, pur și simplu decalajul dintre inițiere și răspuns este prea lent pentru a fi eficace în situații de șocuri. Mai exact doar investițiile financiare, și probabil in IT pot fi fluide, investițiile green-field sau de retehnologizare se materializează probabil prea târziu.

Este IBG o alternativă de dreapta?

Răspunsul este diferit dacă ne referim la dreapta liberală sau dreapta conservatoare. Pentru dreapta liberală ILG este intervenționism, adică afectează libertatea pieței. Singurele investiții compatibile cu dreapta liberală sunt cele în infrastructură (gen autostrăzi) care din diverse motive nu pot fi dezvoltate prin inițiativă privată. Pentru dreapta conservatoare IBG este categoric politica ideală pentru că susține păstrarea consolidarea ierarhiilor sociale.

Poate fi ”Privatisation Led Growth” (PLG) o alternativă la WLG?

Diferența dintre stânga și dreapta este extrem de profundă în ceea ce privește structura economiei. O alunecare spre dreapta poate însemna o reducere a numărului de bugetari prin privatizare. Asta ar putea însemna în practică privatizarea unor companii de stat în primă fază, transformarea în companii și privatizarea unor agenții în faza a doua.

Întrebarea complexă este dacă sectoarele respective ar fi mai eficiente în urma privatizării, și ce consecințe ar avea această privatizare asupra economiei în general. Istoric vorbind, în România foarte rar putem vorbi de privatizări de succes, și asta la companii care probabil ar fi generat mai multe beneficii fiind de stat. Am putea vorbi despre privatizarea unor spitale, a universităților de stat, și multe altele.

Discuția pe această temă a fost reflectată magistral cu mulți ani în urmă de Michel Albert în ”Capitalism contra Capitalism”.

Probabil ar fi interesantă și extrem de productivă o discuție legată de ce sectoare anume se pretează la a fi privatizate. Dacă ar fi să luăm ca model sistemul american și britanic, probabil sănătatea ar fi zona privatizabilă, pornind de la Casa Națională de Asigurări de Sănătate și terminând cu spitalele. De asemenea se poate privatiza sistemul de pensii, prin creșterea treptată a importanței pilonului II și III de pensii, cu mențiunea că colectarea de către stat a pensiilor pilonului II nu este tocmai corectă, fiind o formă de subvenționare mascată în final. E cam ciudat ca entități private să beneficieze de un sistem public de încasare a creanțelor și de o legislație care obligă cetățenii să cumpere servicii private.

Probabil multe dintre firmele de stat nu ar rezista în forma privatizată, nefiind viabile din punct de vedere economic și financiar. Asta nu înseamnă că sunt inutile, pentru că pot exista beneficii pentru stat care nu pot fi contabilizate ca profituri. Exemple în acest sens sunt multiple, primul care îmi vine în minte fiind CFR. Există beneficii sociale și economice în a avea transport ieftin pentru populație, fie că ne referim la costuri salariale mai mici pentru angajatori care folosesc forța de muncă transportată ieftin de CFR, fie că ne referim la o scădere a traficului auto, de exemplu. Aceste beneficii sunt ale statului dar un operator privat nu le-ar putea cuantifica în profituri.

Generic teoreticienii economiei consideră că resursele sunt administrate mai eficient în sectorul privat decât în cel public, concurența fiind un motivator puternic pentru eficientizare și creșterea calității serviciilor. În practică această mantră aproape axiomatică nu se verifică întotdeauna. Sistemul american de sănătate, eminamente privat, este capabil de nivele de calitate de neegalat, dar media serviciilor disponibile este mult mai costisitoare și mult mai puțin accesibilă decât în sistemele de sănătate eminamente publice cum este cel canadian de exemplu. Acest fenomen este generat de orientarea sistemelor private spre plătitori cu resurse și ignorarea celor fără resurse financiare. Practic sistemele private preferă oamenii bogați și evită săracii. Asta ar putea fi o problemă majoră în România unde sărăcia este realmente o problemă. Asistența socială actualmente aflată în administrarea autorităților locale poate fi trecută în sarcina unor ONG-uri iar efortul de administrare transformat în efort de finanțare. Evident, această soluție generează alte probleme

Teoretic însă privatizarea înseamnă reducerea efortului bugetar și lărgirea sectorului privat în detrimentul sectorului public..

Această schimbare de paradigmă economică poate genera creștere economică, dar nu rezolvă deloc problema salariilor necompetitive ale României față de UE, cel puțin pe termen mediu și scurt.

Din punct de vedere al alocării, PLG este destinat să crească valoarea capitalului, din punct de vedere al redistribuirii, redistribuie de la muncă spre capital, de la angajați spre angajatori. Din punct de vedere al macrostabilizării PLG este mai degrabă o problemă decât o soluție. Ca orice formă de reinginerie economică, PLG generează costuri și incertitudini. Dacă nu este o consecință a unei crize generată direct de zona reformată astfel, mai degrabă generează criză decât rezolvă ceva. Asta nu înseamnă că nu poate fi logică sau corectă o asemenea abordare, ci doar că sunt costuri pe termen scurt și beneficii probabile pe termen lung.

Poate fi ”Export Based Growth” (EBG) o alternativă la WLG?

Focusarea eforturilor statului pentru maximizarea exporturilor ar trebui să fie o politică permanentă. Dar, pentru a evolua de la situația noastră la o situație în care exporturile nete să fie pozitive mai e cale foarte lungă, care presupune WLG și IBG. Trebuie WLG pentru a crea o piață internă capabilă să susțină prin consum afacerile cu potențial de export.

Poate fi Tranzactions Acceleration Targeting (TAT) o alternativă la WLG?

Dacă ar fi să pornesc de la descrierea mecanismului economic conform lui Ray Dalio, economia este de fapt suma tranzacțiilor efectuate de toți participanții economiei. Un stat intervenționist este un stat care el însuși este nodul central al rețelei economice și controlează sistemul prin direcția și volumul tranzacțiilor care le desfășoară iar Banca Centrală controlează masa monetară și politicile de credit. Dar, ceea ce Ray Dalio ignoră în modelul său este că statul este prezent în toate tranzacțiile prin mediul juridic, legal, informațional care facilitează, reglementează și securizează absolut orice operațiune economică.

O strategie posibilă, care este oarecum independentă de alternanța stânga-dreapta ar fi o abordare sistematică a vitezei de tranzacționare. Practic cu același volum de resurse dacă viteza de efectuare a operațiunilor este mai mare se poate efectua un volum mai mare de operațiuni. Cea mai apropiată comparație ar fi creșterea cifrei de afaceri a tuturor firmelor prin creșterea vitezei de rotație a capitalurilor.

Evident statul nu poate direct convinge firmele să facă tranzacții, dar poate crea un mediu care să faciliteze o rotație mai rapidă a capitalurilor în cadrul statului, în relația stat-economie și în operațiunile dependente de avize și autorizații.

Un exemplu în acest sens o reprezintă durata și complexitatea procesului de avizare/autorizare a construcțiilor. Procedurile legale sunt greoaie, complexe, relativ puțin transparente, și obligă autoritățile să mențină un aparat administrativ costisitor. Eficientizarea acestui proces ar reduce semnificativ valoarea capitalurilor blocate în active care sunt neproductive pe durata procesului de avizare/autorizare. De asemenea, unele proiecte europene sunt întârziate și chiar pierdute datorită duratei procedurilor de avizare. Este celebră stufoșenia ghidurilor românești privind fondurile europene în comparație cu cele din alte țări europene.

Evident un astfel de proces presupune o revizuire a procedurilor, legilor, standardelor, normelor metodologice, a structurilor administrative, un efort complex care cere competențe multidisciplinare și și inter-disciplinare. Pur și simplu a crește norma funcționarilor sau a da prin lege termene mai scurte de răspuns nu rezolvă nimic, sau mai rău, complică lucrurile. Să nu uităm că UE însăși este o sursă de complexitate prin reglementările stufoase și de multe ori inadecvate unei economii ca cea a României.

Aici, poate se impune o viziune care să înțeleagă că micromanagementul din administrație este una din cauzele stagnării economice. Conformitatea administrativă este importantă, dar nu trebuie să împiedice fluiditatea operațiunilor.

Din punct de vedere al alocării, redistribuirii și macrostabilizării TAT este în afara dimensiunilor la care se referă acestea, fiind orientat spre creșterea eficienței tuturor factorilor de producție, nu atât spre volumul lor sau distribuirea în teritoriu. TAT poate genera modificări în fluxurile monetare. TAT poate accelera transmiterea eventualelor șocuri, dar, concomitent, accelerează și răspunsul la politicile de macrostabilizare.

TAT este o politică compatibilă cu dreapta. Chiar și în cea mai liberală abordare a intervenției statului în economie, statul este responsabil cu reglementarea piețelor în sensul asigurării funcționalității lor.

Punctul slab al TAT este nevoia de a ajusta serios legislația. Ajustările legislative, fie ele și bine intenționate, introduc incertitudine și generează costuri. Problemele sunt foarte complexe dacă avem în vedere că unele avizări sunt consecința unui sistem normativ european stufos, greoi și dificil de implementat.

Concluzii

Dreapta trebuie să vină cu o alternativă la WLG. Marginalizarea și demonizarea exponenților acestei politici este contraproductivă la nivelul intelectual necesar elaborării acestei alternative. Dimpotrivă, pentru a fi o alternativă viabilă este nevoie de un ”avocat al diavolului” competent care să o atace din toate punctele de vedere pentru a reliefa punctele slabe și astfel pentru a permite ajustarea și perfecționarea ei.

Deocamdată, nici IBG nici PLG nu mi se par alternative viabile pe termen scurt, dar pot deveni viabile cu o pregătire legislativă corespunzătoare, adică pot fi viabile pe termen mediu și lung. În lipsa unei astfel de alternative WLG mai poate fi ajustat și păstrat, prezența unei politici fiind după părerea mea preferabilă lipsei unei politici.

Index de acronime

CLG – Consumption Led Growth

EBG – Exports Based Growth

ILG – Income Led Growth

PLG – Privatisation Led Growth

TAT – Transaction Acceleration Targeting

WLG – Wage Led Growth