Astăzi, după ce au trecut 20 de ani, nu pot uita peripeţiile prin care am fost nevoit să trec în acele zile când, mergeam la spital pentru control medical cu Cătălin Iosef . Mă aflam în maşina lui, el văzând că eram foarte încordat şi-mi era teamă fiind traumatizat în urma nefericitului accident, Cătălin conducea maşina ca un nebun cu viteză foarte mare şi dintr-o dată fără motiv sau să aibe pe cineva în faţa maşini sale, punea frână numai ca să mă vadă cum mă loveam cu faţa în parbrizul maşinii sale. Cătălin râdea în hohote când mă vedea că mă lua transpiraţia şi începea să-mi curgă sânge din nas s-au arcada ochiului rănit. Parcă îl văd şi acum cum bea din cutia de bere pe care i-o cumpăram de la benzinărie şi el râdea cu un râs sadic, idiot, moştenit de la familia sa. Probabil el nerealizând vreodată spaima şi ce durere fizică îmi provoca în acele momente, nemaipunând la socoteală durerea fizică continuă de zi de zi, de la proteza care se vede în imaginea de mai jos. Toate aceste lucruri Cătălin Iosef le făcea numai de amuzament, ca să se distreze.













Puiu !





Astăzi când revăd această fotografie mă trec fiori reci. Fotografia mi-a făcut-o unul dintre prietenii lui Constantin Iosef care asistase la efortul depus de mine în încercarea de a-mi schimba roata de rezevă la rulota mea. La plecare amicul lui Constantin mi-a înmânat această fotografie. Era o zi frumoasă de toamnă chiar foarte călduroasă. Luni, o zi la început de săptămână în care toată lumea era liberă şi nu se lucra în circul Farfan. La un moment dat, observ că rulota mea era strâmbă puţin aplecată nefiresc într-o parte. Uitându-mă mai atent văd că una din roţi era desumflată. În zadar cam o jumătate de oră am încercat să umflu roata cu o pompă. Cu amărăciune am realizat că aveam pană şi roata trebuia neapărat schimbată. Am umblat în tot circul Farfan sperând că voi găsi pe careva să mă ajute. A fost în zadar. Circul Farfan era aproape pustiu la acea oră. În acele momente la câţiva metri de mine, Constantin Iosef era în faţa motorhomului său la o masă, având doi prieteni americani cu care el sta de vorbă, asculta muzică şi se delectau la o bere rece. Elena soţia lui Constantin era foarte ocupată cu pregătirea unui castron mare de salată şi între timp se chinuia să aprindă un grătar, ignorată total de Constantin Iosef.









Eu nu mi-am permis să-l deranjez, deoarece din ziua accidentului meu din data de 9 august anul 1991 şi până la data de 11 aprilie anul 1992 când am fost alungat din trupa Constantin, fără a mi se plăti măcar 1 dolar sau să mi se ofere un pahar cu apă... Constantin Iosef dacă aş aduna minut cu minut, cât el, mie mi-a vorbit, adunate la un loc nu ar fi depăşit 30 sau 35 de minute. Şi acele cuvinte adresate mie în mare parte erau acuze la adresa mea, jigniri făcându-mă handicapat ş-au la ce el se pricepea cel mai bine adică: " înjurăturii "

Neavând încotro singur m-am apucat să înlocuiesc roata care avea pană. Singura mea problemă era acea proteză care mă chinuia şi mă incomoda foarte mult. Nu-mi permitea anumite mişcări. Cred că am muncit ca să înlocuiesc acea roată, o oră jumătate, poate chiar două ore. Dar nu m-am dat bătut. Până la urmă transpirat, obosit dar foarte mulţumit chiar zâmbind am reuşit, Îmi amintesc că acea persoană care bea bere cu Constantin, la un moment dat s-a ridicat de la masă şi a vrut să vină spre mine ca să mă ajute, dar Constantin Iosef s-a ridicat în picioare şi l-a dus înapoi la masa sa.













Ziua în care am fost operat 21.10.1991, trebuie făcută o specificaţie foarte importantă pentru mine, deoarece eu la acea dată îmi aniversez ziua numelui care se regăseşte şi în calendarul ortodox sub marcajul Sfântului Oprea.





Îmi amintesc când mi-am revenit după intervenţia chirurgicală, eu fiind la terapie intensivă, foarte mulţi doctori din acea clinică au venit la mine dorind pentru câteva secunde să mă vadă, felicitându-mă şi chiar dând mâna cu mine. Eu în acele clipe chiar nu pricepeam nimica, îi vedeam pe doctori zâmbitori, mulţumiţi, spunându-mi că sunt foarte norocos. Momentul operaţiei mele, a fost marcat de către medici Americani că eu am fost în întregime recuperat şi că,nu peste mult timp, urmând un regim de refacere prestabilit, voi reveni la vechea formă. Această veste a constituit pentru familia Constantin Iosef o lovitură de moarte.













Eu la acele vremuri eram într-o stare de completă buimăceală medicamentoasă. Am fost înşelat de fiul lui Constantin Iosef şi am semnat nişte documente prin care eu recunoşteam că nu am aparţinut niciodată trupei de acrobaţi la basculă Constantin şi că nu am fost angajat cu contract la circul Farfan. Eu am recunoscut că am venit în SUA de unul singur, pe cont propiu iar aceştia din omenie îşi ajută un conaţional. În conformitate cu legile Americane, atât Constantin şi Armando Farfan, inclusiv ambasada României, aveau obligaţia să se preocupe de mine ca cetăţean român şi să-mi acorde întregul ajutor medical şi financiar.





Pentru a scăpa de toate aceste obligaţii, patronul Farfan în cârdăşie cu Constantin Iosef un scelerat notoriu faţă de cei mai apropiaţi colaboratori, au făcut tot posibilul ca eu, Puiu, să mor. Însă divinitatea a avut alt scop şi a schimbat întregul eşafodaj de nelegiuri al celor care deşi se pretindeau prieteni mei doreau cu tot dinadinsul să mă vadă mort . Când am fost externat după 16 zile de spitalizare la data de 26 octombrie anul 1991, circul Farfan era în plină activitate.





După trei săptămâni terminând sezonul, toată caravana circului Farfan a fost mutată la o fermă a patronului, undeva cam la două ore de mers cu maşina, distanţă de primul oraş. Acolo, eu ca şi ceilalţi artişti ne-am cazat şi racordat la panoul electric ce se afla cam la 200 metri distanţă de rulota mea. Cablul meu electric era întins pe un drum denivelat cu o grămadă de gropi şi pietre.









Puiu la fermă.





















Nopţile fiind foarte reci, eu ca şi ceilalţi din caravana circului Farfan ne încălzeam folosind aeroterme electrice. Dar se întâmpla ca noaptea târziu să rămân pe întuneric fără curent. La început credeam că este o pană de curent, dar văzând că toate celălalte rulote au lumină, urmăream traseul cablului meu până la panoul electric. Acolo aveam surpriza neplăcută de a constata că ştecherul meu era scos din priza panoului şi aşejat pe pământ la circa un metru, doi distanţă de panoul electic. Acest lucru s-a întâmplat de nenumărate ori, uneori şi de două trei ori pe noapte.













La început am crezut că vinovaţi de acest lucru erau câinii de la acea fermă. În anul 2009, după ce am avut posibilitatea să traduc toate documentele în limba română, trimise de avocatul meu pe când eu mă aflam în Puerto Rico, mi-am schimbat părerea. Sunt sigur în procent de sută la sută că familia Constantin împreună cu patronul Farfan îmi scoteau ştecherul din priză în fiecare noapte.





Ei doreau şi sperau că, noaptea târziu pe întuneric când eu m-aş fi dus să verific de ce nu am curent şi să-mi pun ştecherul din nou în priză, pe drum să mă împiedic şi prin cădere să mi se întâmple ceva rău şi fatal ca ei să scape de mine.

















În schimb în fiecare săptămână mi se opreau toţi banii care mi se cuveneau de către Constantin Iosef. El şi toţi membri familiei sale erau şi sunt în prezent foarte avari şi disperaţi de a-şi însuşi orice formă de venit chiar dacă acestea nu li se cuvenea de drept. De exemplu, inventa oamenilor din trupă tot felul de taxe pe săptămână cum ar fi:





12 la sută cotă impresar.

12 la sută impozitul cuvenit Circului din România.

12 la sută taxă pentru Constantin Iosef (ca şef de trupă)

5 la sută chiria pentru costume.









Eu i-am plătit lui Constantin Iosef, 2500 lei la valoarea leului în anul 1990, pentru un costum naţional românesc primit gratuit din partea ministerului Culturi pentru a face lobi României peste hotare.Acela era un costum naţional care reprezenta un dans tradiţional de căluşari românesc.Eu acel costum l-am îmbrăcat o singură dată, la o paradă a renumitului circ Tarzan Zerbini în oraşul american Detroit.





Acea sumă de 2500 lei la valoarea leului în anul 1990 eu şi Herlaş Ionuţ am achitat-o integral în Bucureşti. Dar în America, Constantin Iosef a început să ţipe şi să urle, jurându-se pe mă-sa şi pe ta-su că nu i-am dat niciun ban. Văzând că nu mai recunoaşte că a primit bani de la noi ca să scăpăm de gura lui am acceptat şi i-am mai dat bani încă o dată.









La jumătatea lunii noiembrie a anului 1991 toată caravana circului ne aflam la acea fermă de care am vorbit anterior. La un moment dat am surpriza să-l reîntâlnesc la fermă pe Mr.Tihany care venise să discute anumite probleme personale cu patronul Farfan. La plecare dumnealui se opreşte în faţa rulotei mele şi după ce a discutat cu mine cam un sfert de oră fiind impresionat de ce mi se întâmplase, îmi comunică că va lua toată caravana circului Farfan în Puerto Rico.





Mr.Tihany în acea zi mi-a promis că mă va lua cu dumnealui şi va avea grijă de mine. Eu i-am povestit de intervenţia mea chirurgicală precizând că nu mai sunt bun să lucrez ca acrobat, dar dumnealui mi-a spus să nu-mi fac nici o grijă că se va ocupa dumnealui de toate. Am uitat să precizez că Mr. Tihany la originea sa este ungur de undeva de prin Arad şi încă vorbea destul de bine limba română. Chiar era încântat de fiecare dată când eu îl mai corectam la anumite expresii pe care le pronunţa greşit.













14 decembrie anul 1991.

Vestea că voi ajunge din nou în Puerto Rico, cu toate că nu mai puteam să lucrez a venit cum nu se poate mai bine. Cred că a fost pentru prima oară când sufletul mi s-a umplut de bucurie. Ştiam că voi avea ocazia să zbor pentru a treia oară peste mult discutat ul triunghi al Bermudelor, revedeam şi visam acele minunate plaje din Caraibe care mă fascinase cu un an în urmă. Chiar meritam o vacanţă ce m-ar fi făcut să uit patimile ce am fost nevoit să le îndur, din ziua accidentului şi până în acea zi, când am stat de vorbă cu Mr .Tihany.





Dumnealui îmi garanta că va avea grijă de mine fără ca eu să fiu obligat să fac ceva. Dintr-o dată, tristeţea care îmi învăluise sufletul, avea să se risipească iar soarele vedeam cum străluceşte din nou pentru mine.









După două săptămâni de speranţe şi visare, într-o secundă toate aveau să se risipească. Ajunşi în frumoasa insulă din Caraibe Puerto Rico ne îmbarcăm în două autobuze şi nu după mult timp ajungem în dreptul unor vile de lux care aveau tot confortul necesar de a satisface chiar şi pretenţiile unor staruri de de la Hollywood. Acolo au coborât toţi membrii stafului Farfan inclusiv acrobaţii trupei Constantin.Eu am aşteptat în spatele autobuzului.Văzând că au coborât toţi am mers spre uşa din faţă ca să cobor şi eu.













În acel moment a apărut patronul Farfant şi Constantin. Amândoi având un rânjet bolnav privindu-mă ca două animale de pradă, răcnind îmi spun: tu nu vei locui aici cu noi la vile. Constantin Iosef privindu-mă cu greaţă ca pe un cerşetor mă întreabă şi el urlând: c e cauţi şi cum ai ajuns tu aici ? Am rămas uimit şi înmărmurit,nu-mi venea să cred. Se comporta cu mine de parcă în acele clipe Constantin m-ar fi văzut pentru prima oară.





Probabil că în cele aproape trei ore parcuse cu maşina de la fermă şi până la aeroportul din Los Angeles, înbarcarea în avion şi zborul către Puerto Rico, eu aş fi fost invizibil ş i tocmai în acele momente când mă pregăteam să cobor din autobuz, Constantin Iosef m-ar fi văzut pentru prima dată.





După ce am suportat injuriile lui Constantin şi Farfan, am ajuns în locul unde avea să se instaleze Circus Tyhany. Acolo am fost cazat într-un vagon ce aparţinea lui Tihany. Vagonul era destinat, celor care munceau la întreţinerea circului. În acele momente cu tristeţe am realizat că am fost minţit. Regretam că am fost un fraier şi l-am susţinut pe Constantin Iosef în ziua când patronul Bentley ne-a făcut o ofertă să lucrăm în continuare,condiţia fiind ca noi să renunţăm la serviciile lui Constantin.













Singur printre străini, la capăt de lumi, în mijlocul unor oameni răi, cu suflet negru şi hain, gata la orice oră din zi şi noapte să-ţi ia viaţa pentru un pumn de dolari. Nemaiavând pe nimeni, s peranţa şi toate visele mi le-am încredinţat Bunului Dumneze rugându-l să aibe grijă de mine, să mă apere de păsările de pradă care în permanent roiau deasupra mea turbate şi furioase că încă sunt în viaţă şi nu mor, p ăsările fiind familiile: Constantin şi Farfan .













Stimate Cititorule.

Dacă mai devreme spuneam că, în anul 1990 Sfânta noapte de Crăciun a fost cea mai frumoasă noapte din viaţa mea, ca şi cele ce au urmat, după un an de zile, aceleaşi sărbători se aflau la poli opuşi. În timp ce staful circului Farfan şi toţi membrii trupei de acrobaţi ce cândva mi-au fost aşa-zişi prieteni, erau invitaţi la o masă festivă împărătească, oferită de Mr. Tihany în Sfânta noapte de Crăciun, e u eram singur, abandonat fără hrană, bani şi medicamente într-un vagon îngust asemenea unui lift. Se ştie că în Puerto Rico tot anul este foarte cald fiind o temperatură de peste 30 de grade Celsius. Eu în acel vagon nu aveam nici un fel de condiţii. Nu aveam televizor, frigider sau aragaz să pot găti ceva. Pentru a mă hrăni mergeam zilnic cam un km până la o benzinărie de unde luam hrană ce trebuia consumată imediat ca să nu se strice.









Pentru Mihaiela Bădiceanu turneul din America a fost ca o vacanţă. Ea în Puerto Rico anul 1990, când soţul ei Aurelian Bucur a pierdut peste 20 de mii de dolari la Cazinou, a rămas însărcinată. Mihaiela ca acrobată a mai lucrat doar trei săptămâni în primul oraş care a urmat după Puerto Rico şi anume, oraşul Detroit. Cu toate că din luna iunie anul 1991 Mihaiela Bădiceanu nu a mai lucrat niciodată ca acrobată ea a fost în fiecare săptămână plătită de Constantin, asemenea tuturor acrobaţilor din trupă, ce lucrau zilnic. Doar pe mine, Constantin nu a vrut să mă mai plătească vreodată !





Vagonl în care am locuit în circul Tihany !

















5 ianuarie anul 1992.

După două zile o întâlnesc pe Mihaiela Băniceanu. Era cu fetiţa ei ce o născuse cu trei zile înaintea intervenţiei mele chirurgicale. După câteva minute am aflat că Mihaiela, Nituică Teodora şi Elena Iosef au găsit de lucru în incinta circului Tihany.

Ele înainte de spectacol şi în pauză, trebuiau să vândă băuturi răcoritoare spectatorilor sau să pună cubuleţe de gheaţă în pahare cu anumite sucuri. Mihaiela era foarte bucuroasă că şi-a găsit de lucru, d ar era îngrijorată că nu avea cu cine să o lase pe fetiţă cât timp va fi ocupată. Eu vrând să o ajut i-am spus că pot să stau cu fetiţa ei în fiecare zi până la terminarea contractului în Puerto Rico. Bineînţeles fără să am vreo pretenţie şi m-am ţinut de cuvânt !

















Pentru acest serviciu după mulţi ani, Mihaiela îmi va face o relatare ce mă va lăsa mut de uimire. În ziua de 18 octombrie anul 2010,eu o sun, cum făceam în fiecare an ca să-i urez fetiţei sale Cristina, La Mulţi Ani ! Numai că de data aceasta s-a întâmplat ceva neaşteptat pentru mine. Probabil Dumnezeu i-a luat minţile lui Mihaiela şi a făcut ca ea să-şi dea arama pe faţă realizând că e mult mai perversă decît diavolul.





În anul 1991 când eram în mare suferinţă zăcând pe un pat de spital, aşteptând să mi se facă o intervenţie chirurgicală, Mihaiela mă vizitase la acele vremuri la spital împreună cu o prietenă de a sa.

Cum am spus mai devreme, î n ziua de 18 octombrie anul 2010,eu am sunat-o pe Mihaiela ca s-o felicit cu ocazia majoratului feţiţei sale. Ea dintr-o dată, fără nici o legătură cu telefonul dat de mine în acea zi de mare bucurie pentru familia Băniceanu, Mihaiela ţipând la telefon ca o isterică relatându-mi următoarele, c itez: Puiule la acele momente, în anul 1991 când te-am vizitat la spital în Los Angeles ,te uram de moarte, şi a repetat acest lucru încă de două -trei ori. Am încheiat citatul Mihaielei.

Eu ca să nu-i mai aud relatarea agresivă a fostei mele colege Mihaiela am fost nevoit să-i închid telefonul, nedorind să-i mai cer vreo explicaţie.





În Puerto Rico la Circus Tihany era diferit faţă de celălalte circuri din America. Dacă la circul Farfan nu erau mulţi spectatori, la Circus Tihany în fiecare zi erau cam patru mii de spectatori la un singur spectacol. Toate locurile erau ocupate şi mai erau mulţi spectatori care stăteau şi în picioare. La fel iera vinerea când

ierau două spectacole iar sâmbăta şi duminica când erau trei spectacole.





În Circo Tihany înainte de spectacol, în pauză şi după spectacol o parte dintre artişti mai câştiga un ban, vânzând anumite suvenire, popcorn, vată pe băţ, sucuri răcoritoare, bere şi altele. Printre aceştia se numărau şi toţi membrii trupei Constantin.





Cătălin Iosef se ocupa cu distribuirea paharelor pline cu sucuri către spectatorii însetaţi, care doreau să se răcorească, plătind suma de un dolar pentru un pahar. Seara la final, plata fiecăruia se făcea după numărul paharelor vândute adică: Nituică Teodora primea un număr de pahare de la patronul care se ocupa cu acea afacere în incinta circului Tihany. După numărul de pahare vândute cu răcoritoare şi numărul paharelor rămase nefolosite se făcea un calcul şi fiecare vânzător îşi primea banii cuveniţi.









La Circus Tihany zilnic veneau cam opt mii de spectatori fiind două spectacole pe zi, sâmbăta şi duminica numărul spectatorilor se tripla pentru că erau trei spectacole. De multe ori publicul din Puerto Rico stătea şi viziona spectacolul în picioare deoarece toate cele patru mii de locuri cât era capacitatea circului, erau ocupate.





Cătălin Iosef văzând numărul mare de spectatori care veneau zilnic la Grandioso Circo Tihany'' a realizat că poate să câştige mulţi bani, fără a depune mare efort. El în fiecare seară după terminarea spectacolului strângea foarte multe pahare din cele folosite de către spectatori,ce le găsea aruncate pe jos, le spăla cu apă şi le lăsa cu gura în jos la uscat până a doua zi, când venea cu o oră, două înainte de începerea spectacolului, le pregătea frumos şi i le da lui Nituică Teodora să le folosească la vânzarea sucurilor răcoritoare. Restul este foarte simplu......





Nituică Teodora iubita lui Cătălin Iosef în loc să folosească paharele primite de la patronul acelei afaceri pentru a fi umplute şi vândute cu anumite sucuri şi băuturi în incinta Circului Tihany, ea folosea paharele pregătite de Cătălin Iosef cu o seară înainte. Prin acceastă mârlănie, Cătălin şi Teodora în fiecare seară câştigau foarte uşor peste 1000 de dolari ,chiar şi mai mult.

















În Puerto Rico Constantin Iosef şi Armando Farfan nu şi-au mai ţinut promisiunea făcută, că îmi vor achita toţi banii datoraţi când prin şantaj eu le-am semnat mai multe documente.





V ăzând că foştii mei colegi acrobaţi din vânzarea sucurilor şi a anumitor suveniruri ce le vindeau înainte de spectacol şi în pauză în Circus Tihany câştigau într-o singură zi de trei patru ori, cât eu câştigam într-o săptămână muncind circa 16 ore zi de zi, i-am cerut lui Constantin Iosef sperând că voi găsi înţelegere, să mă lase să lucrez şi eu la umplerea paharelor cu sucuri şi cubuleţe de ghiaţă cum făceau fostele mele colege.





Dacă aş fi vorbit cu o statuie din piatră poate s-ar fi îmuiat. Constantin m-a ignorat total, mi-a întors spatele plecând mai departe şi a făcut ceea ce ştia mai bine. A început să înjure....



