Am avut nevoie de o adeverință de la Judecătoria Sectorului 6.

Judecătorul de serviciu m-a primit zâmbitor în biroul strâmt de sub scară.

– Trebuie o cerere și o taxă judiciară. O plătiți la administrația financiară a sectorului de care aparțineți. Apoi veniți cu dovada plății. Un leu.

– Doar un leu? E ieftin! – m-am bucurat eu.

Am plecat în fugă spre administrația financiară, pe Berthelot, ca să plătesc leul și să mă întorc la judecătorie înainte de terminarea programului.

Știam că la administrație n-am de așteptat cine știe cât. Cu câteva zile înainte îmi plătisem acolo asigurarea medicală și a mers destul de repede: doar trei ore și jumătate, nu ca în alte părți. Unde mai pui că atunci am avut de așteptat la câteva ghișee, iar de data asta numai la două.

Am stat doar jumătate de oră la coadă. A fost plăcut, căci telefonul prindea Internetul, am putut să citesc editorialul lui Pleșu din „Adevărul“, să răspund la e-mail-uri și să flirtez cu o doamnă angajată – coincidență! – la Fisc. La ea nu era aglomerație, putea să stea pe Facebook în timpul serviciului. M-a sfătuit să nu privesc în față, spre ghișeu, ci întotdeauna în părți sau în sus: astfel mi se va părea că înaintez mai repede.

Când în sfârșit am ajuns, m-am aplecat până în dreptul gemulețului cu grijă, să nu-mi rup operațiile, dar tot nu o vedeam pe funcționară decât de la umăr până la bărbie. Cu aluniță. M-am adresat acelei jumătați de chip: că aș vrea să…

– Nu aici, mi-a răspuns bărbia pe un ton amabil.

– Dar unde?

– Aici e Administrația Financiară a Sectorului 6, finanțe publice. Dumneavoastră trebuie să mergeți la Administrația Financiară a Sectorului 6 de la Primăria Sectorului 6, la finanțe locale, acolo unde vă plătiți impozitele pentru casă și mașină. Puteți plăti și la Poștă în contul primăriei.

Bărbia umbla în sus și-n jos, tot explicându-mi ce am de făcut, și odată cu ea se mișca și alunița în cadrul gemulețului ca mingiuța de tenis de la primele jocuri video pe televizor.

I-am mulțumit frumos pentru informație și am pornit sprinten spre oficiul poștal pe care-l știam cel mai apropiat, acela din spatelele Teatrului Foarte Mic, în centru. Am traversat Cișmigiul în pas alergător și am luat un 69 de lângă Primăria Capitalei.

La poștă era coada mai mare decât la finanțe. Bateria telefonului s-a descărcat după câteva minute, așa că n-am apucat să termin alt articol de-al lui Pleșu, nici să mai flirtez. Dar statul la cozi îi apropie pe oameni și direct, nu doar virtual. Am intrat în discuție cu o bătrânică distinsă și elegantă, cum mai rar vezi printre pensionarele de la cozi. Era supărată foc pe funcționarele care lucrau așa de mocăit.

– Parcă tot înainte mergea mai repede, când nu aveau calculatoare. Acum bat la butoanele alea de zici că scriu o teză de doctorat, că tot e la modă, nu o adresă. Picioarele mă mai țin, nu-i asta o problemă, dar am 78 de ani și nu-mi convine să-mi irosesc pe la cozi timpul cât îl mai am de trăit. Haideți mai repede, doamnelor, că ne ia cu dricul de aici! Iar dumneata unde pizda mă-tii te bagi? – l-a repezit ea pe un zdrahon care, tot lăsându-se de pe un picior pe altul, mai cucerea câte un loc în față. Malacul s-a uitat în jos la bătrânică și, rușinat, s-a dat doi pași înapoi.

Tot vorbind despre una și despre alta cu acea doamnă, precum și cu alți „codași“ care se băgau în vorbă, nici n-am simțit când au trecut 40 de minute și am ajuns la ghișeu. I-am explicat funcționarei ce vreau.

– Dați-mi contul! – mi-a zis ea cu o voce obosită, mai mult rugându-mă.

– E contul Primăriei Sectorului 6, v-am spus.

– Păi ăla! Care e contul?

– De unde să știu eu? Ar trebui să-l aveți dumneavoastră aici, din moment ce faceți încasări în acel cont.

– Nu-l avem. Nu ținem listă cu toate conturile în care vor clienții să depună. Nu puteți să-l luați de pe Internet?

– Nu, că mi-a murit bateria.

– Atunci îmi pare rău…

I-am cerut scuze pentru tonul puțin iritat cu care i-am vorbit, ea mi-a zâmbit iertător și am plecat.

Din Piața Rosetti am luat autobuzul până în Drumul Taberei, unde știam că e un birou de finanțe locale. Îmi era foame, căci depășisem ora mesei obligatorii de la prânz. Doctorul mi-a impus după operație un regim de hrană sever, cu mese ușoare și la ore precise. Mă dureau și picioarele, era și o înghesuială ca la pomană în autobuz, mirosea a hoit de la unul din apropiere, dar toate acestea nu mă puteau opri din drumul meu spre țintă. Când am de dat bani la stat, fie și un leu, n-am liniște până nu mă achit de datorie. Odată am lipsit 3 zile de la redacție ca să plătesc 67 de bani la fisc, căci atât îmi venise de plată după regularizarea impozitului pe drepturile de autor. Șeful mi-a tăiat zilele alea, am luat leafa ciuntită, dar măcar eram la zi cu impozitele. Așa e frumos. Trebuie să fim cetățeni corecți. Dacă reușești asta, ai o mare satisfacție.

Când să validez cardul de călătorie, ghinion, doar 30 de bani în portofelul electronic. Luat cu plata leului, uitasem să-l reîncarc. O stație am mers cu inima cât un purice de frică să nu mă prindă controlul. Rușinea de a fi prins fără bilet și beștelit în public e mai mare decât teama de a nu plăti la timp rata pentru casă ori impozitele. Am coborât la Cișmigiu și am luat un taxi, decis să rezolv mai repede problema, cu orice preț, ca să-l mai prind pe judecător la birou. 12 lei a făcut călătoria, dar m-a costat 15 fiindcă taximetristul a început să se caute meticulos prin buzunare, cu subînțeles, și s-ar fi pipăit până seara dacă nu-i spuneam, după câteva minute, că poate să păstreze restul.

La agenția din Drumul Taberei am stat doar un sfert de oră la rând. Domnișoara de la ghișeu mi-a spus că acolo e pentru agenți economici, pentru organizații, și că dacă vreau să plătesc taxa trebuie să merg la agenția de pe Uverturii, pentru persoane fizice.

Mai aveam 5 lei în portofel. I-am depus pe toți pe cardul de călătorie, la un chioșc. Apoi în câteva minute am ajuns cu tramvaiul 41 la Lujerul. Acolo stă soră-mea. Am trecut pe la ea și i-am cerut un leu. Mi-a dat 10, că n-avea mai mărunt.

La administrație, ceea ce nu mi s-a mai întâmplat de vreo 20 de ani, nu era nimeni în fața mea. Am vrut să-mi fac o poză, singur la ghișeu, dar telefonul era mort.

M-a întâmpinat o domnișoară blondă, frumoasă coz, genul acela de funcționară ajunsă neverosimil în asemenea post, în fața căreia zâmbești și după ore întregi de așteptare. Acolo nu era gemuleț pătrat prin care să bagi nasul aplecându-te, ci un perete de sticlă, vedeai totul în birouaș.

I-am dat buletinul superbei funcționare, mi-a făcut repede hârtiuța la calculator.

– N-aveți mărunt un leu? – s-a uitat ea cu deznădejde la mine după ce a căutat prin sertar. Că n-am cum să vă dau rest.

– N-am. Dumnevoastră ar trebui să aveți, că aici se adună banii.

A început să se uite agitată într-o parte și-n alta, cu bancnota mea în mână – căuta din ochi pe cineva din cămăruțele alăturate, despărțite doar de sticlă, să i-o schimbe.

– Văd că aveți POS. Nu pot plăti cu cardul?

– Ah, ba da! – s-a luminat ea deodată.

Mi-a tras un leu de pe card, mi-a dat chitanța și gata: leul ajunsese la stat. Dar era deja prea târziu să mai ajung la judecătorie. Am amânat pentru a doua zi cu părere de rău, căci aveam nevoie de adeverință cât mai repede, dar pe de altă parte m-am simțit inundat de o bucurie aparte, aceea că reușisem să îi mai dau statului un leu. De la mine mai puțin, de la alții mai mult, fiecare după câștig sau interese, și uite-așa se adună bugetul în vistierie și face țara să se miște.

Cu dovada plății în buzunar, leșinat de foame și de alergătură, căci sunt convalescent, am plecat acasă.

– Unde-ai umblat toată ziua? – m-a întrebat o prietenă când în sfârșit am putut folosi telefonul.

– Am avut o zi grea, a trebuit să plătesc un leu la stat.

– Și pentru asta ți-ai închis telefonul!

– S-a descărcat. Ce vrei, știi că-mi place Pleșu, îl citesc pe Internet…

– Păcat! Aveam nevoie urgent de un reportaj mișto pentru revistă, din Timișoara. Te-am vrut pe tine că ești bun și te știu șomer. Îți dădeam 500 de lei și cheltuieli de deplasare. Am găsit pe altcineva, a plecat deja.

– Nu-i nimic, poate altă dată. Să mă ai în vedere, da?

– Îmi pare rău că nu scrii tu reportajul ăsta. Și că ai ratat niște bănuți… Sorry!

Am început să calculez în minte: 500 de lei ratați, plus o plimbare la Timișoara, 15 lei la taxi, 7,8 lei pe 6 călătorii cu RATB, oboseală, o zi pierdută… Asta nu mi-a plăcut deloc. Dar de ce să mă plâng eu, simplu cetățean, când însuși statul cheltuie aproape un leu ca să încaseze un leu de la mine? Înseamnă că bietul meu leuț e important, statul are atâta nevoie de el! Mi-am privit cu mândrie chitanța și deodată m-am simțit mult mai bine: totuși am reușit să-i dau statului un leu. Câți ar fi reușit așa ceva într-o singură zi?