To je otevřené. Tato krize ukázala zajímavou věc. Když Greta Thunbergová konečně vyburcovala světovou pozornost ke klimatickým problémům, mnozí se tvářili, že je to jen sluníčkářské snění o omezení ekonomiky založené na nekonečném růstu. A najednou jsme schopni ze dne na den omezit průmyslový výkon, létání a podobně a snést život, který je mnohem jednodušší než předtím. Každá krize je příležitost, ale záleží, jestli na ni, až to skončí, zapomeneme, vytěsníme ji, nebo zda se poučíme. A také záleží na tom, jak se poučíme. Protože to bude skvělá příležitost pro různé demagogy a podvodníky, kteří se objevují už teď a snaží se nabízet falešná, laciná řešení. Házejí odpovědnost na Evropskou unii a nabízejí nám uzavření se do nového nacionalismu a izolacionismu.

Hlavně výzva k celkovému obratu životních priorit, jehož prorockým hlasem je papež František. Ke znovuobjevení toho, co činí náš život krásným, důležitým, lidským a o co jsme nyní připraveni, tedy kontaktu s druhými, možnosti je obejmout, podívat se jim do tváře, vidět jejich úsměv. Uvědomění si, že to všechno je něco nesmírně cenného, ale nevážíme si toho a místo toho se ženeme za materiálními věcmi, kariérou, sebepotvrzováním. Přes všechnu tíživost by bylo dobré pro jedince i společnost vzít to jako příležitost, zjistit, jestli to, za čím jsme se hnali, je zásadní a co nám doopravdy v životě chybí. A vyjít pak z jeskyní a sociálních slují, do kterých jsme nyní sociálně i prostorově zavřeni, se změněným, uzdraveným, zralejším pohledem na svět a život.

Laik se může kněze provokativně zeptat, jestli to, co se děje, je boží vůle. Pandemii přece lidé, na rozdíl třeba od válek, nezpůsobili. Jak se to srovnává s tím, že podle křesťanů je Bůh dle tradice všemocný a dobrý? Tady je Petráčkova odpověď: "Problém zla ve světě je vůbec to nejobtížněji řešitelné. Přes svoji tíživost, až nesnesitelnost patří zkoušky neodmyslitelně k lidskému životu. Právě v nich dozráváme, objevujeme sami sebe i podstatu života. Zároveň se nedá říci, že jsme si pandemii nezpůsobili sami. Vytvořili jsme propojenou globální civilizaci, spotřebně a hnusně se chováme k planetě. Podstatné je, že máme technologie, vědu a můžeme na pandemii reagovat jako nikdy předtím. Z hlediska západní civilizace bych tedy řekl, že k nám zkoušky přicházejí v té podobě, že je můžeme ještě zvládnout. Máme se z nich poučit, nechat se vyburcovat. To, co se nyní děje, není nic, co by víru problematizovalo."

Pokud by teoreticky přišla technologie, která by byla schopna garantovat absolutní diskrétnost, asi by to bylo možné. Ale zatím na všech komunikačních prostředcích zůstává elektronická stopa a existuje možnost zneužití. Papež František na druhou stranu udělal některé mimořádné kroky a vybídl věřící, aby si uvědomili, že podstatou svátosti smíření je lítost nad tím, čeho se člověk dopustí. Že to není zvykové formální "osprchování se" ve zpovědnici, ale že by tam měl být hlavně moment, kdy si člověk uvědomí hloubku problematičnosti svého jednání, jeho podstatu a dopady. V tu chvíli je vina zahlazena a Bůh nás znovu posílá na cestu zbavenou oné zátěže.

Někteří to prý zkoušeli. Je to velký problém, protože v tom případě chybí prostor absolutní diskrétnosti mezi zpovědníkem a kajícníkem. Je tam riziko prozrazení, nedá se technicky zajistit, aby obsah zpovědi nevyšel najevo. Za prozrazení zpovědního tajemství jsou přitom ty nejpřísnější církevní tresty. Takže dnes mezi zpovědníka a kajícníka není možné umístit technické zařízení.

Každý den strávím několik hodin telefonáty s farníky a mám on-line spojení se studenty. Věřící byli vybídnuti, aby přítomnost na bohoslužbě nahradili sledováním on-line přenosů, samostatnou četbou Bible či domácí bohoslužbou. Je to každopádně velké nabourání normálního církevního provozu a uvidíme, co z toho vzejde.

Platí to bezprostředně po událostech, ale neplatí to vždycky a neplatí to dlouhodobě. Například morová epidemie v Evropě byla nesrovnatelně krutější než to, co prožíváme nyní, a přesto z ní dokázala Evropa vyjít dlouhodobě posílena. Objevila se niterná zbožnost, křesťanský heroismus, rozvinula se charita, v 15. století začaly růst univerzity. I katastrofa první a druhé světové války, meziválečné hospodářské krize a nacionální nenávisti se nakonec překlopily v sedmdesát pět let mírové spolupráce v Evropě.

HN: Řada lidí se ovšem obává, že nyní dojde k posunu směrem k autoritativním režimům, které budou mít tendenci přikazovat lidem, co mají dělat. A že to veřejnost přijme, protože bude mít pocit, že jí to zajistí bezpečí.

Dějiny jsou otevřený proces. Bude záležet na tom, jak se k tomu postaví společnost a politické a kulturní elity. Ale rozhodně bych nesouhlasil s tím, že by autoritativní nebo totalitní režimy byly v boji proti katastrofám efektivnější. Kdyby v Číně nebyl režim, který umlčuje svobodné šíření informací, a podobně jako Sovětský svaz v Černobylu nezamlčel dosah nebezpečí, dokázali bychom se s tím vyrovnat mnohem lépe. Autoritářské tendence považuji za nebezpečné. Například u nás mi vadí, že s námi česká vláda komunikuje jako s malými dětmi ve stylu: "Teď jste se chovali špatně, zakážeme vám tohle nebo tamto." Vláda demokratického státu by přece měla prosit a žádat svobodné občany, měla by jim vysvětlovat své kroky, a ne přikazovat jako poddaným. S krizemi se nakonec vždy vyrovnávají lépe demokratické a otevřené společnosti, je to sice pomalejší, ale dlouhodobě efektivnější už proto, že je tam otevřená, svobodná diskuse.

HN: Vládní opatření se u nás těší širokému souhlasu. A pokud jde o výsledky, proč je vlastně zpochybňovat, když obětí koronaviru je u nás méně než jinde?

Ve chvíli, kdy jde o fyzické ohrožení, jsou lidé intuitivně disciplinovaní. Ale jestliže to trvá šestý týden a chybí věrohodná vize, jak se bude dál bojovat s nákazou a co se bude dělat s ekonomikou, a neustále se nám jenom vyhrožuje, že když nebudeme hodní, bude na nás vláda zlejší, už to nepůsobí přesvědčivě. Podpora opatření klesá. Je zjevné, že typ politiky Andreje Babiše, charakterizovaný marketingovým manipulováním voličů, narazil ve chvíli, kdy měl doopravdy něco řešit, na své limity. Nejprve to byly chaotické sebeprezentační výstupy, po čtrnácti dnech situaci jakoby převzali odborníci, ovšem bez politické reflexe a širšího společenského a ekonomického kontextu jednotlivých kroků. Chybí trpělivé a soustavné vysvětlování vládních opatření, aby veřejnost chápala, proč jsou nezbytná, a mohla je skutečně vzít za svá. Kdyby se vysvětlovalo, nemusely by být sociální sítě zaplaveny smutnými vtipy, že uvolňování opatření probíhá na principu losování jednotlivých typů obchodů a živností papouškem, či vážnými obavami, že rozhodují osobní vazby na Andreje Babiše a jeho ministry.

HN: Jak se díváte na to, že české hranice jsou zavřené nejen zvenku, ale i zevnitř?

To je jedno z opatření, které vláda udělala s gustem a které jsme většinově nepochopitelně snadno akceptovali. Nechápu to. Proč by lidé nemohli opustit zemi, kdyby počítali s tím, že po návratu projdou testováním a budou muset být čtrnáct dní v karanténě? To, co udělala vláda, mi přijde spíš jako nástroj sociálního disciplinování, abychom byli nakonec vděčni, že se k nám nechovají ještě hůř. Prostě abychom si na autoritativní postupy zvykli. Pokušení zavést autoritativní model vládnutí je pro určité typy politiků, mezi které patří Andrej Babiš, nepochybně obrovské.

HN: Nezdá se, že by proti tomu byl nějaký velký odpor mezi lidmi. Jak to dopadne?

Záleží na tom, co předvedou opoziční politické strany a média. Oceňuji, že opozice odmítla dát vládě bianko šek na prodloužení nouzového stavu. Výhodou je, že nejsme izolovaný ostrov. V Rakousku či Německu je situace úplně jiná, tam nikoho nenapadne uvažovat o autoritativních modelech. A česká společnost je jako ve všech posledních volbách stále rozdělena 50 na 50. Takže je to otevřené.

HN: Část ekonomů se domnívá, že opatření se přehánějí a že bychom měli co nejrychleji otevřít ekonomiku, aby škody nebyly vyšší. Dá se přepočítávat cena života na peníze?

To je falešné dilema. Naše civilizace, která vychází ze židovsko-křesťanských kořenů, klade obrovský důraz na absolutní hodnotu individuálního lidského života. Je to správné a je to velký výdobytek. Ale nyní jsme už v situaci, kdy bychom měli přemýšlet, co je skutečně racionální. Zda takto neobětujeme mnohem víc lidských životů, i když se je na první pohled snažíme chránit. Velká část kritiků izolace pochází z řad lékařů, kteří se zabývají širším společenským kontextem. Přátelé lékaři z naší farnosti říkají, jak je na první pohled skvělé, že jsme zastavili první vlnu šíření viru. Ale tím, že se odkládá spousta operací, je výkon zdravotnictví ochromený a hrozí, že to způsobí větší zdravotní škody než sám koronavirus. K velkým škodám na zdraví, biologickém i sociálním, dochází už jen samotnou izolací. Může to pohnout společnost k úzkostné xenofobii, nervozitě, až hysterii, která nás potom v důsledku poškodí víc než samotná epidemie.

HN: Jak vidíte etické dilema, které museli řešit lékaři v Itálii − například komu dát ventilátor a zachránit mu život a koho nechat umřít?

Z etického hlediska je to na obecné rovině neřešitelné, záleží na konkrétní situaci. Součástí naší civilizace je nejen vědomí obrovské hodnoty individuálního života, ale i vědomí, že samotné biologické přežití není nejvyšší, absolutní hodnotou. Že jsou další hodnoty důležité pro integritu člověka, kvůli kterým lze život obětovat, vydat. V evropských dějinách epidemie vyburcovaly vlny sebeobětování. A děje se to i nyní. Je znám případ italského kněze, který věnoval ventilátor jinému pacientovi a v důsledku svého rozhodnutí zemřel.

HN: Ani v koronavirové době neustává napětí v církvi. Kardinál Duka vás nechal odvolat z kapituly, protože jste v rozhovoru pro HN kritizoval kázání Petra Piťhy o Istanbulské úmluvě pojednávající o násilí na ženách. On tvrdil, že hrozí totalita homosexuálů a odebírání dětí z rodin. Duka chtěl, abyste se Piťhovi omluvil. Nemrzí vás, že jste to neudělal?

Vůbec nevím, za co bych se měl omlouvat. Neřekl jsem nic vulgárního či dehonestujícího, moje hodnocení či kritika byla naprosto věcná. Co jsem řekl, tedy že když budeme takto pokračovat, nemůžeme se divit, když se na nás lidé budou dívat jako na netolerantní sektu, bylo nutné a správné. Příležitost k osobnímu setkání s Petrem Piťhou nenastala, několikrát jsem nebyl pozván na zasedání kapituly. A z různých stran jsem opakovaně slyšel, jakou proti mně vedou probošt Piťha a kardinál Duka očerňovací kampaň. Sám jsem to celé nikdy nechápal jako osobní spor.

HN: A jako co tedy?

V podstatě jde o debatu a zápas o směřování a charakter církve. Je to dilema. Na jedné straně je pokračování modelu, v němž příslušnost ke katolické církvi slouží jako identitní štít a pomáhá interpretovat svět, ale za cenu vymezování se vůči druhým, za cenu nekonečných kulturních válek, vytváření obrazu nepřátel. Na druhé straně je model, který výrazně zvedl po Janu XXIII. papež František. Tedy prosadit křesťanství, které vychází na nezajištěné riskantní cesty, které chce se světem komunikovat, je otevřené a církev je metaforicky vzato polní nemocnicí pro všechny. Snaží se být pouze jedním přátelským kompetentním hlasem v tržišti současného světa, přičemž se do něj snaží vnášet své jedinečné a nezastupitelné hodnoty. A samozřejmě ne autoritativně, ale jako partner v dialogu, protože ví, že se od druhých také má co naučit. Právě tenhle konflikt je základem napětí v současné české církvi. Část církve kolem kardinála Duky sází na konfrontaci, protože se jí nelíbí, kam se svět vyvíjí, má strach ze skutečné ženské rovnoprávnosti, z emancipačních hnutí, nárůstu svobody a autonomie jedince i společnosti. A to je natolik paralyzuje, že nejsou schopni vidět to dobré, co poslední desetiletí přinesla. Tedy že svět je dnes v mnoha ohledech křesťanštější a lidštější než v 17. nebo 18. století, kdy sice byl formálně konfesijně křesťanský, ale na hodnotách žitých společností to nebylo vidět.

HN: Proč si podle vás tak rozumí kardinál Duka s prezidentem Zemanem? Dohodli se na vystoupení o Velikonoční neděli, sdílejí řadu názorů. Jak rozumět tomuto propojování státu a církve?

To není jenom u nás. Mnohem výrazněji to vidíme v Polsku, Maďarsku, zčásti na Slovensku. Vidíme část společnosti, která se děsí liberalismu, individuální svobody a autonomie, nesdílí tyto hodnoty, nevidí život jako úžasný prostor k tvorbě, svobodnému naplnění, necítí se v současné společnosti dobře. A církev je v pokušení stát se mluvčím těchto konzervativních identitních proudů. Pokušení je v tom, když si někteří lidé v církvi myslí, že se na nacionálně-identitární vlně svezou, získají tím kredit, podíl na moci a větší přízeň veřejnosti. Což se mimochodem moc nenaplňuje. Že by Zemanovi voliči plnili katolické kostely, jsem si opravdu nevšiml.

HN: Co jste si pomyslel, když jste viděl Zemanova mluvčího Ovčáčka na Velký pátek číst Písmo v katedrále?

Na první pohled to působilo jako klasická cynická zemanovská provokace, kdy jde o to, naštvat co nejvíc lidí, strhnout na sebe pozornost. Ovčáček sice konvertoval ke katolické církvi, ale evidentně to na něm zanechalo minimální pozitivní stopy, protože hned po formálním přijetí do církve označil lidoveckou poslankyni Šojdrovou za morální zrůdu. Příprava na konverzi u něj asi nebyla moc důkladná. Kdyby pan Ovčáček byl skutečný konvertita, který by se styděl za svou minulost v Haló novinách, vystupoval by v mediálním prostoru jako skutečný křesťan, klidně polemicky, ale slušně a odpovědně, pak by jeho vystoupení v katedrále dávalo smysl. Takhle to byla spíš deklarace jednoty Zemanova Hradu a Dukova arcibiskupského paláce proti všem.

HN: Vy nevěříte tomu, že pan Ovčáček je skutečný křesťan?

Křesťan ví, že lež, manipulace a pomluva jsou těžké hříchy. A přesto to jsou nástroje, se kterými Ovčáček pracuje poměrně často. Pan Ovčáček je typický identitární katolík bez křesťanství a může klidně na Twitter dávat deset zbožných tweetů denně. Chápe víru jako něco, čím může mlátit po hlavě druhé, prezentovat sám sebe. Ale zatím nepochopil z vnitřního poselství křesťanství vůbec nic.

HN: Křesťanstvím se vůbec nyní ohání kdekdo. Ve sněmovně se třeba dovolával Boha Andrej Babiš. Co se to děje?

PR tým Andreje Babiše si uvědomil, jak nezvládl první týdny krize. A teď se tedy rozhodli, že premiér ukáže kajícnou tvář a nakonec to vyšperkuje formálním projevem křesťanské pokory. Problém je, že to je naprosto nevěrohodné. Stejně jako velikonoční vystoupení Miloše Zemana. Pokud někdo, kdo sedm let do české společnosti pouští systematicky nenávist, rozdělení, pohrdání − viz vzkazy jako "budoucnost je naše, vy ostatní sklapněte" −, najednou začne hrát hodného, je za tím jen vychytralý kalkul ve stylu "teď na chvilku zahrajeme ty hodné, takže kdo nás bude kritizovat, je vlastně špatný". Kdyby skutečně a věrohodně změnili své chování, dalo by se tomu věřit. Zatím je to ale jen póza, marketingový trik a nedá se to brát vážně.