Når de her ting udspiller sig; når medier, rabbinere i samlet flok vedholdende går ud og gør omdrejningspunktet i britisk politik til et fokus på anklager om “antisemitisme, så er der et spørgsmål der trænger sig på: Hvordan oplever såkaldte normies dette? Er det noget der ukritisk fortæres som naturlig valgkampsdækning? Eller er der en del af deres hjerne der tænker “dette er da fuldkomment bizart! Hvad blander en rabbiner sig i politik for?”.

Vi taler her om Corbyn og den kampagne der kører på andet år for at få ham afsat som formand for Labour og sikre at han taber det kommende valg.

Som almindelig europæer jkunne man have den vildfarelse, at de nu ville holde lav profil, fordi at demonstrere så åbent at man besidder enorm politisk og mediemæssig magt, ikke just kan være positivt. Men har man en magt så stor at den ikke synes at kunne udfordres eller trues, hvorfor så ikke vride armen om på britbong-goyim indtil de makker ret?

Overrabbiner beskylder Labour-leder Jeremy Corbyn for at lyve om håndtering af antisemitiske sager i partiet. Jeremy Corbyn, leder af det store britiske oppositionsparti Labour, er uegnet til at blive premierminister, fordi han ikke har formået at gøre op med antisemitiske strømninger i partiet. Det mener den religiøse leder af det jødiske samfund i Storbritannien, overrabbiner Ephraim Mirvis. Det er ifølge The Times første gang nogensinde, at en overrabbiner i Storbritannien på den måde blander sig i et parlamentsvalg.

Skal jeg trykke X? Måske, måske er det første gang en overrabbiner offentligt dikterer den politiske dagsorden, men der har vel aldrig været et demokratisk valg i Storbritannien, der ikke har været præget kraftigt direkte eller indirekte af det store kontingent af jøder bosat på Knoifebritannien.

Uden at nævne Corbyn ved navn stiller overrabbineren spørgsmålet: – Hvor involveret i at skabe fordomme skulle en leder af Hendes Majestæts opposition (officiel betegnelse for det største oppositionsparti, red.) være for at blive anset som uegnet for den højeste post? Vil tilknytning til dem, der åbent har opildnet til had mod jøder, være tilstrækkeligt?

“Vil du være magtfuld politiker i dit eget land, skal du underkaste dig jødisk magt, og samstemme din politik med den jødiske lobby.” Forestil dig en tilrejst præst i Bangladesh tale dunder mod ledende bangladeshiske politikere, og så se hele etablissamentet ryste af skræk og deltage i præstens heksejagt mod et eller flere udpegede ofre.

Nej, det er naturligvis åbenlyst absurd, fordi der i ovenstående eksempel ikke er en konkret og virkelig magtstruktur, til at presse folk til ønsket handling.

Ephraim Mirvis afslutter indlægget, som, han siger, er forfattet “med det tungeste hjerte”, med, at det ikke er hans opgave at fortælle folk, hvem de skal stemme på. – Jeg beklager at stå i den her situation. Jeg stiller bare det følgende spørgsmål: Hvad vil resultatet af dette valg sige om det moralske kompas i vores land?

“Mit hjerte er tungt som 6 millioner ton bly, og det gør mig så ondt, så ondt, at skulle diktere hvem der er leder af den britiske opposition. Intet ligger mig fjernere end at blande mig højlydt i politik, i koordineret samarbejde med mine jødiske kolleger i parlamentet og medierne. Der er to murerspande af tårer bag disse øjne, der trænger sig på, for jeg er evigt fortvivlet over at være drevet til at hundse rundt med… jeg mener, forklare mine ærlige følelser og smukke intentioner.”

Ok, Shlomo.

Det er virkeligt i deres sind (og det er det der tæller).

Det har været så meget i denne saga omkring antisemitisme i Labour, med “dokumentarer” og “afsløringer”, at det ikke går at opremse dem her, men det er som sagt en hetz der har varet i et par år. Der har været interne undersøgelser om påstået antisemitisme i begge partier, og en lille konkurrence mellem Fatima og Moshe om at beskylde de indfødte for henholdsvis antisemitisme og islamofobi.

Hvor er mediedækningen af denne heksejagt? Hvorfor retter ingen lyset mod denne ensidige og usmagelige kampagne fra en lille minoritet, stærkt overrepræsenteret politisk og i medierne? Retoriske spørgsmål, naturligvis.

Lad mig citere det interiew journalisten Andrew Neil havde med Jeremy Corbyn. Det er indbegrebet af subjektiv angrebsjournalistik af krasniske dimensioner:

Neil: Ønsker du at bruge muligheden her i aften for at undskylde overfor den britisk jødiske menighed for det der er sket?

Corbyn: Jeg vil sikre at vores samfund er trygt for folk af alle trosretninger. Jeg ønsker ikke at nogen skal føle sig usikre i samfundet og vores regering vil beskytte alle grupper.

Neil: Så ingen undskyldning??

Corbyn: Mod den verbale mishandling de udsættes for på gaden, på toget eller anden….(afbrydes)

Neil: Så ingen undskyldning for måden du har håndteret dette??

Corbyn: …på andre måder at leve livet på… (afbrydes)

Neil: Jeg prøver én gang til…

Corbyn: Nej, vent lige. Andrew. Kan jeg få lov at forklare hvad vi prøver at gøre?

Neil: Det kan du og det har du fået rigelig tid til. Jeg spurgte om du ville komme med en undskyldning og det har du ikke gjort!

Corbyn: Andrew, jeg ønsker ikke at nogen skal opleve hvad de har oplevet…(afbrydes)

Neil: Og det har du sagt adskillige gange. Det forstår jeg. Jeg spurgte dig om du ville undskylde.

Hele denne saga er en gentagelse. Den minder om det der skete med lægen på Karolinska. Det minder om den samlede fordømmelse af Ilhan Omar. Det minder om den behandling Torben Lund fik for år tilbage. Den hvor Bent Melhior kalder det “reeeen antisemitisme” og hvor de gudhjælpmig også involverer ADL i New York.

Det er virkelig trættende, men forhåbentlig også en øjenåbner om denne forholdsivs lille klike af rodløse gæster og deres enorme magt. Vi bærer ikke vand for Corbyn, men man får ikke et klarere eksempel på en dikteret dagsorden end den der helt åbent rettes mod ham.

I sit stille sind må han drømme om at udfordre deres magt og lukke deres munde.

Corbyn er selv fortaler for befolkningsudskiftning, generelt en rigtig skidt karl, men hans forholdsmæssigt gæve modstand mod en orkanagtig hetz er værd at respektere.

Husk vi har at gøre med med en gruppe der ønsker dig død, dine børn døde og de synes det er morsomt. Og de har nogle ret klamme fritidsaktiviter, som Podesta-mails aflørede.