Hvordan skal man forholde sig til et forfærdelig alvorligt problem af tragiske dimensioner: folkevandringspresset mod vores rige lande?

Mange spørgsmål trænger sig på for den, der er foruroliget og sofa-vidne til TV-billederne af de hundredetusinder, der i disse måneder banker på Europas port, slider sig under et pigtrådshegn ved den ungarske grænse, strider sig op gennem ugæstmilde egne til det forjættede land, der for næsten dem alle hedder Tyskland, England, Danmark, Sverige og Norge.

Hvorfor gør de stenrige arabiske lande intet? Hvorfor ignorerer de afrikanske ledere, at de stærkeste og sundeste unge forlader deres kontinent for at søge lykken i Europa? Og hvad er det for nogle forskruede forestillinger, der får europæiske ledere som Angela Merkel til at lege med ilden?

Hun, der dog kender Tysklands historie, burde vide bedre end at presse tyskerne til at tage imod en indvandring af helt vanvittige dimensioner. Imens vokser de indre konflikter i hendes eget land til eksplosionsgrænsen.

Den fase er længst passeret, hvor man kunne henvise modstanden mod den enorme indvandring til nogle få højreekstremistiske grupper.

En nær ven, jeg diskuterede sagen med, sagde: Hvordan kan man på en humanistisk måde formulere nødvendigheden af at stoppe denne folkevandring?

Det er et spørgsmål, der rammer lige ind i den moderne nordeuropæers hjerte. Vi har fået ind med modermælken, at man er forpligtet til at hjælpe dem, der ikke kan hjælpe sig selv.

Min ven og jeg tav længe. Så sagde jeg de tunge ord: Det kan man ikke, for der er ikke noget humanistisk i denne nødvendighed, den er simpelt selvforsvar. Og indser vi ikke, at vi er nødt til at forsvare os, sprænges Europa, det bliver alles kamp mod alle.

Så enkelt er det, og så barsk er det. Forsvarer vi os ikke mod folkevandringen til Europa, går vores egne samfund i stykker. Jo før vi indser det jo bedre. Jo længere stormen på Europa får lov at fortsætte, jo kraftigere bliver den.

Nogle mener som den omsiggribende og ikke helt ansvarlige Stine Bosse, at løsningen ligger i en fælles EU-asylpolitik.

Det svarer til at foreslå, at nu opfinder vi både evighedsmaskinen og løser cirklens kvadratur, for en fælles asylpolitik rammer lige ind i den dybeste konflikt i EU: afgivelsen af national suverænitet.

Det er typisk for uvidende mennesker at tromle hen over Europas historie. Visse lande har en historisk arv og med denne arv følger et konfliktpotentiale, der gør en fælles asylpolitik til en eksistenstrussel. Andre mener, at løsningen ligger i stærkt udvidet udviklingshjælp.

Det er rent vrøvl og vil tage 100 år. Afrika skal først og fremmest hjælpe sig selv til at skabe samfund, der fungerer.

Nogle mener, at flygtningekonventionen fra 1951 står i vejen for en løsning. Jeg har studeret konventionen og kan ikke se, at den er et problem. Jeg kan derimod se, at de fleste af dem, vi giver asyl, dvs. syrerne, slet ikke har krav på asyl ifølge flygtningekonventionen.

Det er den europæiske menneskerettighedsdomstol, der har udvidet flygtningekonventionens beskyttelse af individuelt forfulgte til at omfatte krigsflygtninge.

Stine Bosse-segmentet plejer også en forestilling om, at alle disse flygtninge kan løse de demografiske problemer, vi kan få på længere sigt. Det er igen uforpligtet snak.

Der er millioner af kvalificerede unge sydeuropæere, som venter på en chance, og syrerne er blandt de ringest integrerede i vort samfund.

Demografen, professor Poul Christian Matthiessen og tidligere forskningschef i Rockwoolfonden Gunnar Viby Mogensen har i Berlingskes kronik (20.8 2015) peget på, at indvandringen fra ikke-vestlige lande allerede i dag koster et beløb svarende til driften af seks-syv hospitaler på størrelse med Herlev Sygehus.

Den selvforstærkende folkevandring kan kun standses med et fuldstændigt stop for asyltildelinger og familiesammenføringer.

Det kræver et opgør med den europæiske menneskerettighedskonvention, som vi inkorporerede i dansk lovgivning i 1992, og ligeledes et opgør med den politiserende EU-domstol, der med sine spidsfindige fortolkninger af bl.a. diskriminationsforbuddet gør fornuftige beslutninger næsten umulige.

Disse foranstaltninger vil relativt hurtigt stoppe tilstrømningen til Danmark, og efterhånden som de øvrige EU-lande gør det samme, vil stormen på Europa løje af.

Til gengæld kan vi få overskud til at forholde os ægte humanitært til kvoteflygtningene, holde op med disse KZ-agtige sondringer mellem egnede og uegnede og endda firedoble kvoten.

Samtidig kan vi begynde at forberede hjemsendelsen af de syriske krigsflygtninge. Ingen af dem bør tildeles asyl, og Vestens genoptagede forbindelse til Iran giver mulighed for, at krigen i Syrien snart er slut.

Er der så alligevel et tilfredsstillende svar på spørgsmålet: Hvordan kan man formulere selvforsvarets nødvendighed på en humanistisk måde?

I hvert fald er det ikke humanistisk at lade sit samfund gå til grunde. Jeg har fem børnebørn, det yngste er kun tre år.

Jeg ønsker og er parat til at slås for, at dette barn kan blive voksen i et samfund, der har de samme grundkvaliteter som dem, jeg selv er vokset op med. Derfor.

Forsvarer vi os ikke mod folke- vandringen til Europa, går vores samfund i stykker.