I en vis forstand er jeg en taber. Arbejdsløs. På kontanthjælp. Kronisk single. Udstyret med et par ikke helt guldrandede diagnoser. Jeg er 51 år og har været på overførselsindkomst i stort set lige streg siden 1983.

Et vanskeligt sind har fulgt mig det meste af livet. Jeg har en dyssocial personlighedsforstyrrelse og lider af generaliseret angst.

Hvordan bliver sådan noget skabt? Af et par forældre, der ikke evnede at rumme min hypersensitive natur og vældige forestillingsevne og ikke magtede eller interesserede sig for at sætte sig ind i, hvordan man egentlig behandler et væsen som mit. Af et skolesystem, der aldrig opdagede, at jeg led. Af mig selv, fordi jeg var så god til at gemme det svære.

Jeg kan ikke tåle at følge med i den brusende nyhedsstrøm. Ikke på grund af grusomhederne og tåbelighederne, men fordi hver nyhed repræsenterer et problem, som jeg med det samme ser adskillige løsninger på, syner, der vælder frem, så jeg går i affekt og næsten ikke kan være nogen steder. Og da jeg ikke formår at rende andre på dørene med mine forslag, ser jeg den anden vej. Lader det ligge. Det bliver for meget at skulle bære selv.

I skulle se mig, når jeg går i gang med at være kreativ. Det er, så det næsten svimler for én: »Så ku’ man også, så ku’ man også ...« Når jeg f.eks. hjælper en peruviansk dokumentarist med at skabe fundamentet for hendes næste film, og hun bliver så glad, fordi jeg bare ser hele hendes idé så tydeligt.

Eller da jeg deltog i et internationalt analysefirmas panel af kreative forbrugere, der var tænkt som et tilbud til virksomheder for at hjælpe deres produktudvikling.

Efter jeg blev præsenteret for værktøjer til at konceptudvikle, viste det sig, at jeg var særdeles god til at komme på slogans og overskrifter til de fiktive produkter, som de forskellige teams kom frem til. Nøj, jeg var glad efter sådan en session. Senere sagde direktøren for firmaet, at jeg var at regne blandt top fem procent af kreative hoveder i Danmark. Ja, det skriver jeg uden at rødme.

Aldrig fred

Noget i mig bliver ved med at sige, at jeg arbejder på mit eftermæle. Det bekymrer mig. Jeg skriver hele tiden på mine mange tekster. Der er over 20 åbne projekter. Falder i søvn. Vågner. Kan ikke falde i søvn igen. Der er aldrig fred for ideerne. Jeg isolerer mig. Ser sjældent andre. Og når jeg endelig kommer ud, går I mig ofte på nerverne. Jer. Det danske folk.

Egentlig er det fantastisk, hvad jeg bygger herinde mellem de overfølsomme ører og de grågrønne øjne. Det er helt vildt. Men ... Jeg bygger bare for mig selv. Sådan at der er noget fysisk tilbage, efter at jeg er tjekket ud, siger jeg. Fordi jeg har en stærk fornemmelse af, at den intense indre stress og affekterne tager livet af mig inden for den næste årrække. Og det bekymrer mig som sagt.

Ja, jeg er solidt plantet i Underdanmark. Herfra hæver jeg mig næppe. En andenrangsborger, umiddelbart. Vurderet med en anden målestok: En fossende ressource, som I kunne få så megen glæde af.

Jeg er bange for, at det er ved at være sidste chance for dig, Danmark, inden jeg helt dropper at komme i spil med mine talenter. At jeg sådan set for længst har opgivet at råbe jeres tungt buldrende konkurrencestat op.

Når nu jeg kunne bidrage med så vanvittig meget. Tænk, hvis et af mine syner gav anledning til, at I sparede 100 millioner kroner? Eller et par menneskeliv. Så har der været ræson i at have mig gående på denne måde. På kronisk kontanthjælp.

Jeg har i mere end 10 år forkyndt mine evner til diverse personer i det sociale system, som gudskelov forsørger mig. Det er svært at fatte, at ikke ét eneste af disse mennesker har sagt: »Wow! Wo-ooow! Sikke nogle evner, den mand har. Jeg ved ikke lige hvordan, men den ressource er da for vigtig til ikke at komme i spil, til det fælles og almene bedste. Det må vi finde ud af. Det må og skal vi gøre noget ved.«

Men nej. Intet er sket. Ikke engang en ellers meget sød og forstående/begribende mentor med ret gode kontakter til erhvervslivet har formået at bringe mig i forbindelse med jer, der virkelig kunne udnytte mine exceptionelle evner. Systemet rummer mig simpelthen ikke. Ser mig ikke. Akkurat så lidt som mine forældre var i stand til det.

Forladt igen

Paradoksalt nok er jeg en ja-mand. Jeg evner ikke at lade ideer bløde tørre på realismens kolde obduktionsbord. F.eks. har jeg skrevet et kapitel til en antologi, der skal bruges på socialrådgiveruddannelsen.

Heri foreslår jeg blandt meget andet, at systemet kunne benytte sig af logaritmer, således at korrespondancen med borgerne bliver forfattet i en personlig og omsorgsfuld stil. For at skabe tryghed. Fordi et kærligt system går i positiv forbindelse med dets brugere, og vice versa. Det skaber automatisk vækst.

For lidt over et år siden holdt jeg et foredrag i et jobcenter. Til stede var jobcenterchefen samt diverse pinger og sagsbehandlere. En virksomhedskonsulent blev fyr og flamme og mente, han sagtens kunne få sat mig i spil.

Men det blev ved entusiasmen. Konsulenten forsvandt i en sky af stress, uden at nogen informerede mig om, hvad der foregik. Uden overhovedet at følge op på sagen og gå videre med planen, der var blevet lagt. Det forløb var hovedrystende tåbeligt. Jeg blev igen forladt. Hvad er det, I har gang i?

I min omgangskreds har jeg mennesker, hvis evner heller ikke bliver set eller anvendt. F.eks. P., en yngre ven, der er et geni udi at kunne se, genkende og oprette strukturer i narrative miljøer. Spil. Historier. Sammenhænge. Men går ned indvendig i en grad, så han må indlægges, hvis ikke han får varme nok om sommeren. Et søvnløst firben.

Eller O, et computergeni, der lider af alvorlige rygproblemer og under et system, som snærer og gør ondt, fordi det er svært at få bakset 120 kilo følsom og hyperintelligent mand ned i en kasse, der bare ikke passer, uanset hvor meget man insisterer. For bare at nævne et par stykker.

Sære og svære

Det er trist og grænsende til det stupide, at I rydder skove og planter karse uden først at undersøge, om skovbunden gemmer på sjældne trøfler.

Vores danske samfund huser mange eksistenser som mig. I kan ikke få øje på dem gennem jeres firkantede briller. De ses bedst i nænsomt lys. Man kalder dem til sig med blid tale og et klart hjerte, og så skal de runde stel med de særligt slebne glas sættes foran det seende øje. Da åbner der sig til gengæld en verden af originalitet og visionær kraft, der kun kan være Danmark til gavn.

Ja, disse sky væsener kræver særlig pleje og pasning. Ja, de er sære og svære. De tåler ikke stress og træk. De trives ringe i sur jord og hård modvind. Men nogle af de bedste vine i verden er brygget på druer, der netop er sarte og vanskelige.

På et tidspunkt forlader endnu et ruder es korthuset, udspillet, i værste fald uden at være blevet brugt til andet end en form for tomfordriv. Glædende nogle få nære og kære, men uden at være blevet bragt i stilling til det fælles bedste.

I bør hjælpe de sære og svære med at få kontakt med jer. I må tale med jeres lokale særling/freak/taber. De har noget enestående at byde på. Hvis I tør.

Tag nu fat i mig. Brug mig for pokker til det, jeg er bygget til! Jeg vil blive så glad. Og det vil I også.