Eliten er blevet tilskuere til det næste kapitel i verdenshistorien. Hvad sker der nu? Hvordan vil man markere Brexit den dag, det effektueres? Med kongefamilien til open air-koncert i Hyde Park, hvor Rod Stewart og resterne af Westlife kan synge ’Rule Britannia’og tælle ned til Big Ben’s midnatsslag? Hvornår er USA blevet ’great again’? Hvilken ydmygelse af Kina eller Mexico ville være en større triumf for Trump end – ene mand – at have besejret hele det politiske system og bogstaveligt talt sendt Hillary Clinton så langt ud i skoven, at ingen kan høre hende sukke?

De gamle magthavere håber, at vælgerne bag Trump og Brexit aldrig får en større sejr, end de gjorde i juni og november. De venter på, at oprøret skal blive ramt af virkeligheden. Og de forestiller sig, at de derfor selv kan genvinde magten uden kamp. Det sidste er i hvert fald forkert.

Ja, demokratiet er i krise. Så mange mennesker, der i øvrigt er fundamentalt uenige med hinanden, er begyndt at miste tilliden til ideen om forandring – og med det mener jeg: fornemmelsen af, hvordan det, de ønsker sig anderledes, skal kunne blive anderledes.