Bloggeren Casper Groneman spørger retorisk i et blogindlæg på Modkraft d. 20.11. hvorfor det skal ‘være så akavet at kritisere islam’. Svaret på det spørgsmål vender jeg tilbage til.

Men argumentationen og retorikken minder om noget man kunne finde på ‘Den Korte Avis’: Dels relativt paranoid, hvad angår muslimer, og dels med en masse begrebsforvirring om årsag, virkning, agens og identitet.

Læs bloggen "Hvorfor skal det være så akavet at kritisere islam?" hos Modkraft.dk her

Berøringsangst?

Den første kortslutning er den evige fortælling om 'berøringsangst' over for kritik af muslimske og somaliske minoriteter. Det er en løgnagtig fortælling. Der er ikke nogen berøringsangst over for at ytre sig afro- og islamofobisk i Danmark. Tværtimod. Man kan blot skæve til de daglige ytringer i medierne, til folkestemningen over for asylansøgere, romaer, muslimer og alt, hvad der lugter af ikke-dansk.

Danmark har aldrig haft en reel integrationspolitik. Der har derimod været tale om en blanding, skiftende med tiderne, af isolations-, stramnings-, assimilations- og skrub-ad-helvedes-til-politik. Den eneste 'berøringsangst' er vel den mest bogstavelige af slagsen, angsten for at komme i kontakt med eller blive påvirket af migranter. Man har fra politisk side aldrig ønsket et reelt integreret, multikulturelt samfund.

Den anden er forvirringen af begreber, når det kommer til hvad og hvem, man må eller ikke må kritisere. Groneman udlægger det som om, at det har været forbudt at kritisere muslimer på noget tidspunkt med henvisning til karikatursagen og det officielle Danmarks afvisning af anerkendelse af en minoritetsgruppes sårbare position. Man kan mene, hvad man vil om, at en større avis vælger at målrette sin ‘satire’ mod en i forvejen forhadt ‘religiøs’ gruppe (der i princippet kan omfatte alle, der aflæses som værende fra ‘ikke-vestlige’ lande uanset religion).

Men hvorfor Groneman vælger at slutte noget om ‘indvandrermiljøer’, ‘ghettokultur’ og kriminalitet i direkte forlængelse af karikatursagen, er en gåde.

Lad det være sagt med det samme hvis nogen overhovedet skulle være i tvivl: Naturligvis kan man kritisere religioner, ja, alle religioner. Naturligvis kan man kritisere misogyni, social kontrol og homofobi. Problemet opstår, når man essentialiserer særlige problemstillinger som tilhørende en bestemt befolkningsgruppe. Der findes ikke nogen særlig muslimsk kvindeundertrykkelse, muslimsk social kontrol eller muslimsk homofobi. Der findes kvindeundertrykkelse, social kontrol og homofobi. Punktum.

En kedelige skare af brocialists

Det er den slags, man ikke forventer at finde på Modkraft. Det er underordnet, at bloggen kun repræsenterer skribentens egne holdninger. Den repræsenterer nemlig også venstrefløjens brug af 'religionskritik' til at dække over underklasse-bashing og andetgørelse af minoriteter, der ikke har den luksus at eje 'sekulære' race- og klasseprivilegier. Den repræsenterer den evige white man’s burden, der skal redde de uoplyste masser fra deres ‘åndelige formørkelse’ og bekræfter altså den hvide danske majoritets selvforståelse som moralsk overlegne saviours af ‘de andre’.

I øvrigt marginaliserede grupper, der hver dag yder modig modstand mod den konstante symbolske tilintetgørelse ved at fastholde identitetsskabende og -forhandlende (modstands-)kategorier og handlinger.

Det sker ikke kun i form af en insisteren på at bevare sit tøjvalg, sprog eller private religiøse praksis, som slet ikke burde være nogens business. Der sker hele tiden også ‘interne’ forhandlinger om identitet og praksis, som unge minoriteter har været i gang med i al den tid, der har været religiøse minoriteter i Danmark. Det er ikke noget, som Yahya Hassan har fundet på.

I parentes bemærket er det i øvrigt interessant at skribenten så let kaster om sig med fordomme om muslimer som kvindeundertrykkende, mens han selv ikke tøver med at kalde sine kvindelige klassekammerater for 'tøser' og dermed skriver sig ind i den kedelige skare af brocialists.

Læs mere om fænomenet "brocialists" her.

Læs artiklen "Moralsk panik" om religionskritik og venstrefløjsanalyse på Modkraft.dk her.

Ingen kunst at sparke nedad

Når Yahya Hassan, Ahmad Akkari og andre bliver tilskrevet æren for banebrydende religionskritik blandt muslimer, så bliver det gjort af folk, der ikke kender historien godt nok. Der har været religions- og magtkritisk satire i muslimske lande i flere hundrede år.

En af de mest radikale tidsskrifter, der blev udgivet mellem 1906 og 1930 og udkom på persisk, azerisk og russisk, var det satiriske tidsskrift Molla Nasreddin, der ud over at give platform til feministiske og antiimperialistiske stemmer, også gjorde tykt grin med den herskende præstestand i blandt andet Iran og Azerbaijan. Molla Nasreddins mange satiriske illustrationer blev i øvrigt udgivet som bogform senere og kan på trods af forbud og censur stadig findes i de fleste iranske og azerbaijanske hjem, inklusive mit barndoms ditto.

Se, dét var satire der sparkede opad og var religionskritisk samtidigt.

Det er ikke og har aldrig været nogen kunst at sparke nedad mod minoriteter. Det er for nemt og kræver næsten intet abstraktionsniveau, for ikke at tale om mod. Vil du have akavet, så prøv at sætte spørgsmålstegn ved begrebet ‘danskhed’, og hvem der har ejerskab over det, og hvorfor det i øvrigt overhovedet skal tillægges en højere værdi end alt det, der beskrives som ‘udansk’.

Akavet at kritisere islam? Nice try. Der findes ikke en mere bekvem, mainstream og letkøbt position end den islamofobiske i vores tid.

Nazila Kivi er aktivist og redaktør på webmagasinet Friktion.

Kommentarfeltet på denne artikel skulle have været lukket fra starten, men har ved en fejl fra Modkrafts side været åbent. Det er ikke forfatteren, der har slettet indlæg (det er det aldrig), men redaktionen. Til dem, der har noget på hjerte: I er velkomne til at formulere en tekst med jeres synspunkter og indsende til queer@modkraft.dk. Så vil redaktionen tage stilling til forslaget.