Både i kulturen og i naturen foregår der et uafbrudt evolutionært kapløb mellem evnen til at jage og evnen til at flygte. I naturen handler det om at æde uden selv at blive ædt. I kulturen handler det om evnen til at udnytte andre uden selv at blive udnyttet.

Evolutionen drives i vid udstrækning af naturens mægtige kapløb mellem rovdyr og byttedyr. De rovdyr, der har de skarpeste sanser og løber hurtigst, fanger flest byttedyr. Med tiden vil de have større held til at få afkom og på den måde føre deres gener videre.

Blandt byttedyrene foregår samme kapløb. Individer, der hurtigst vejrer farer, løber hurtigst og så videre undgår i højere grad blive ædt. På længere sigt vil de individer vinde frem på bekostning af individer med mindre heldige egenskaber. Derfor hviler evolutionen aldrig.

I den moderne kultur er der i en vis forstand opstået et lignende evolutionært kapløb. Her handler det på den ene side om vores evne til at koble af og finde små øer af ro, på den anden side om vores evne til at bryde ind i andre menneskers ro og få deres opmærksomhed. Heller ikke her ligger udviklingen af metoder til at fange andres opmærksomhed stille. En særlig avanceret fortrop i de kapløb er reklamebranchen.

Hjerneovergreb

Alle pattedyr har brug for at hvile deres hjerne ved at hvile deres synssans. Det er derfor, vi lukker øjnene om natten.

Øret derimod hviler aldrig. Når vi ikke vågner af enhver lyd, er det fordi vores hjerne for hvert eneste modtagne signal vurderer, om vi skal vågne og være på vagt, eller vi bare skal sove videre. Det er denne mekanisme, der overhovedet gør det muligt for et byttedyr at sove. Havde vi ikke den, ville enhver middagslur i naturen betyde døden.

De fleste reklamer prøver at bryde igennem vores naturlige modstand mod at beskæftige os med noget, der er os uvedkommende. Samtidigt skal den enkelte reklame udskille sig fra de andre ved i styrke og intensitet at overgå dem. Alt sammen blot for at vinde kapløbet om at tiltuske sig vores opmærksomhed.

Så længe reklamens forsøg på at skille sig ud består i malplacerede udråbstegn eller i at bruge farver, der er så infantile, at de burde forbeholdes børnefødselsdage, kan den måske opfattes som et tilbud.

Men så snart reklamen benytter sig af bevægelse eller lyd, mener jeg, at vi er ude i noget, der har karakter af overgreb.

Hvorfor det? Jo, man kan vende sig væk fra et syn, man kan lade være med at læse en tekst, men man kan ikke vende sig væk fra en lyd. Derfor er brug af lyd i reklamer en form for overgreb mod vores hjerne og dermed vores eksistens.

Fare på færde

Knapt så voldsomme som reklamer med lyd er bevægelige reklamer. De tvinger os ganske vist ikke til at se dem til ende, men ved deres bevægelighed tvinger de dog vores hjerne til at forholde sig til dem for at afgøre, hvilket fænomen synsindtrykket dækker over.

I de lag af vores hjerne, der populært kaldes reptilhjernen, er der nedlagt en dyb tilbøjelighed til at forholde sig opmærksomt til enhver visuel bevægelse i omgivelserne. Det gør vi for straks at afgøre, om det, der bevæger sig, repræsenterer en trussel.

Hvor meget vi end forsøger at bilde os selv ind, at vores 'nysgerrighed' er frivillig, er den ikke desto mindre en dyrisk fællesreaktion, som vi som individer slet ikke er herre over.

Vi kan ganske vist vende os bort når vi har vurderet synsindtrykket, men selve den første reaktion er vi ikke herre over.

Så selv om bevægelige billeder i reklamer måske kan anses for at være mindre aggressive end reklamer med lyd, er de en form for henvendelse, der tangerer overgrebet, fordi vi i en vis forstand ikke er i stand til at værge os imod den.

Uafladelig forstyrrelse

Når jeg taler om overgreb, mener jeg ikke et overgreb på min frihed til at købe de produkter, jeg ønsker. Jeg taler om det, der burde ophøjes til at være en ukrænkelig rettighed: retten til ikke at blive kontaktet uafbrudt i det offentlige rum, til ikke at blive tvunget til at skulle forholde sig, til ikke uafladeligt at blive forstyrret i de naturlige tankerækker, som roligt strømmer igennem os.

Hvis du ikke tror, at omverdenens uafbrudte forsøg på at få din opmærksomhed har nogen dybere betydning for din tænkning og for, hvordan du befinder dig, så prøv at tage en togtur med DSB. Gå derefter en tur i skoven — og sammenlign så.

I naturen mødes du ganske vist også af indtryk hele tiden. Når vi alligevel ikke oplever at skulle gå i dækning for dem, skyldes det nok, at de kommer af sig selv og ikke er forårsaget af, at der er nogen, der henvender sig for at afkræve os vores opmærksomhed.

Naturen tilbyder sine indtryk som en invitation. Storbyen og dens reklamer pådutter os dens indtryk som en aggression. Det er forskellen.

Forhindringsløb i S-toget

Netop dette kapløb om at få vores opmærksomhed og derved få adgang til annoncekroner har på få år forvandlet den engang så behagelige togrejse med DSB til et utåleligt forhindringsløb mellem sansebombardementer.

Et forhindringsløb, der bevirker, at kun de stærkeste — eller sløveste — formår at rejse uden at behøve at gå i dækning bag aviser og magasiner.

Det starter allerede på perronen: Fra store skærme sendes fragmentariske nyheder, og fra de store bevægelige reklameskilte ruller skiftende billeder ned over standeren.

Når vi kommer ind i togvognen, er der installeret tv-apparater, som gør, at det lige akkurat ikke er muligt at sidde sådan, at man ikke kan se en skærm ud af øjenkrogen.

Kig blot på dine medpassagerer: De fleste vender blikket hurtigt op hver gang, lyset eller billedet skifter på skærmen. Vores hjerne kan simpelthen ikke lade være med at reagere.

Ny reklameetik, tak

I stedet for alene at spekulere over, om den ene eller anden reklame har overtrådt en eller anden etisk eller kønspolitisk grænse, er det måske på tide, at der nedsættes et reklameetisk råd, hvis overvejende kommissorium består i at redefinere lovlige reklamer på baggrund af den grad af sansemæssig stimulation, de benytter sig af.

Helt forvises fra det offentlige rum kan reklamer vel ikke, men så burde der i det mindste lovgives, sådan at de sansemæssigt aggressive reklamer helt henvises til bestemte og afgrænsede steder i det offentlige rum.

Med DSB som eksempel kunne dette nemt lade sig arrangere, hvis man ligesom dengang, der fandtes kupeer for både rygere og ikke rygere, kunne reservere halvdelen af kupeerne til folk, der ikke ønsker informationer af nogen art, med mindre de vedrører togdriften.

Og skulle DSB's ledelse nu erklære, at det ikke er muligt, fordi de er så afhængige af reklameindtægterne, vil jeg straks sige, at jeg skam er villig til at betale en høj pris for min billet, hvis jeg må nyde det udsøgte privilegium at blive fri for at blive mentalt befamlet og få min opmærksomhed beslaglagt ved hjælp af sansemæssig vold.

Vores viden om naturens evolutionære kapløb efterlader ingen tvivl om, at mere og mere effektive jagtredskaber til at fange vores opmærksomhed hele tiden vil udvikles, selv om grænsen for kampen om vores opmærksomhed kan synes at være nået.

Det er vel uvist, om vi som byttedyr for jagten på vores opmærksomhed med tiden vil udvikle endnu mere forfinede barriere til at modstå presset, eller om det mentale økosystem til sidst bryder sammen.

Men overskrides denne grænse, vil alle forskelle sandsynligvis forsvinde, så vores hjerne enten ofrer hele den ydre verden en mekanisk højspændt opmærksomhed eller helt mister evnen til overhovedet at koncentrere sig om omverdenen. Døm selv, hvilken konsekvens der er værst.