Drømmen om at blive forældre forvandlede sig til det modsatte for et dansk par.

Da Annika åbnede sin computer, skulle der gå få minutter, før hele hendes verden brød sammen. Annika og hendes mand havde ellers lagt drømmen bag sig, men i en hurtig indskydelse gik hun ind på Facebook og klikkede sig vej til profilen. Kvinden, der året før havde været deres rugemor, tonede frem.

Parrets forsøg var mislykkedes, og Annika forblev barnløs. Men det, hun nu så på skærmen, antydede noget andet. Annika stirrede på billedet af en skitse til en ny tatovering. Først fyldtes hun med forundring. Så jog panikken ned i hende.

Halvandet år tidligere så fremtiden ellers lovende ud. Annika lå på sengen i sit soveværelse og talte i telefon med Rikke, som hun indtil nu kun havde skrevet med over nettet. Rikke ville være rugemor, og i telefonen lød hendes intentioner helt reelle. Hun havde også doneret æg til andre. Fra den aften tog projektet fart, og allerede få uger senere var de to kvinder i gang med at planlægge det forløb, der skulle hjælpe Annika til at blive mor.

Noget, Annika og hendes mand havde kæmpet for i syv år med forgæves hormonbehandlinger og inseminationer, indtil en læge fortalte, at Annikas livmoder ikke kunne bære et barn. Tanken om et liv uden børn var ubærlig. Annika var egentlig gået i gang med at undersøge mulighederne for adoption, da hun fik kontakt til Rikke på netportalen regnbuebarn.dk. Det er et forum, hvor man kan søge hjælp, hvis man ikke selv kan få børn.

Fra profilen Babydreams skrev Rikke, at hun havde tre dejlige børn, og at alle burde opleve den glæde. At den optimale opskrift var en, man fandt ud af i fællesskab. Hun var 35 år og lød præcis som den type, Annika havde været på udkig efter.

Annika vidste ikke, om Rikke var i kontakt med andre barnløse par på det tidspunkt. Hun spurgte heller aldrig.

Det første møde

Annika syntes, at Rikke virkede anderledes end i telefonen, da de mødtes hos Rikke. Hendes øjne var undvigende, og der var noget underligt over hendes måde at svare på. Men da Annika spurgte til, hvordan hun havde det med at skulle give et barn fra sig efter fødslen, virkede Rikke pludselig meget overbevisende. Hun ville ikke have flere børn.

En af udfordringerne var, at læger i Danmark ikke må udføre den nødvendige behandling. Derimod er det ikke i strid med dansk lovgivning at få behandlingen foretaget i udlandet, så længe rugemoderen ikke får betaling for at bære barnet.

Aftalen mellem Annika og Rikke blev, at Rikke blot skulle have dækket sine udgifter i forbindelse med behandlingen og rejsen. De undersøgte markedet og fandt en fertilitetsklinik på Cypern, der kunne hjælpe.

Forventningens skål

Nogle uger senere sad Annika og hendes mand på en altan på et hotel på Cyperns sydside og skålede i en kold øl, mens solen varmede dem. De var i gang, og det havde været en god dag. Tidligere på dagen havde de været på klinikken med Rikke, og de donoræg, som klinikken havde udvalgt, var blevet befrugtet med Annikas kærestes sæd.

Og nu havde de netop fået besked om, at det havde været en rigtig god befrugtningsprocent. Selvom æggene kom fra en cypriotisk ægdonor, så følte Annika en helt særlig tilknytning til dem. Måske mest af alt fordi klinikken havde valgt ægdonoren på baggrund af billeder af Annika.

Få dage senere blev de befrugtede æg lagt op i Rikkes livmoder. Lægen ordinerede fred og ro, så Annika tilbød at hjælpe Rikke tilbage til hotellet, så hun kunne slappe af. Men Rikke afslog og tog selv af sted. Hun havde andre planer, som Annika endnu ikke kendte til.

Den røde serviet

Få dage efter ægoplægningen befandt Annika og hendes kæreste sig igen i Danmark. Annika sitrede af spænding for at høre fra Rikke og gik ingen steder uden sin telefon. Hun håbede på billedet af en positiv graviditetstest. Men de fleste beskeder, hun fik fra rugemoren, handlede om penge.

Rikke skrev, at hendes konto var i bund efter turen.

For første gang fik Annika fornemmelsen af, at det handlede om penge for Rikke. Men fordi hun ikke ville risikere stridigheder, overførte hun det beløb, Rikke bad om. Fra begyndelsen havde de to kvinder ellers aftalt, at Rikke fungerede som en såkaldt altruistisk - uselvisk - rugemor.

Hun skulle have dækket sine udgifter til behandlingen og turen til Cypern, men ikke mere end det. Derfor bekymrede det Annika, at Rikke nu bad om penge til andre ting.

Få dage senere kom der en kryptisk besked fra Rikke. Det var et billede af en serviet med blod på ledsaget af teksten: "Så skete det midt i lufthavnen".

Billedet af servietten fik Annikas håb til at svinde ind. Turen til Cypern og alle deres strabadser havde været forgæves.

Afskedsbrevet

Rikke foreslog, at de kunne gøre et nyt forsøg, men det afviste Annika. Hun magtede det ikke og skrev i stedet et brev.

“Kære Rikke. Jeg vil bare sige tak til dig, fordi du gjorde, hvad du kunne. Jeg selv er langt nede og går igennem en svær tid. Jeg havde det største håb, jeg nogensinde har haft, og følte, at jeg var så tæt på at få mit største ønske opfyldt".

Med brevet ophørte kontakten mellem de to. For Annika gjaldt det om at komme videre. Hun var i midten af 40’erne, og et liv som mor føltes pludselig meget langt væk. Lige indtil hun den aften, 15 måneder senere, tjekkede Rikkes Facebook.

På profilen lå et billede af en tatovering, Rikke skulle have lavet. Der stod fem børnenavne på tatoveringen. Annika kunne genkende tre navne, som var de børn, Rikke havde i forvejen. De sidste to navne kendte hun ikke. Deres fødselsdato var skrevet ved siden af navnene. De var født den samme dag og måtte altså være tvillinger.

Annika og hendes mand kunne potentielt have været forældre til de to piger i mere end otte måneder uden at ane det. De var i chok.

Den chokerende besked

Dagen efter ringede Annika til en advokat, der i flere år havde rådgivet par om brugen af rugemødre.

Det var under denne samtale, at det næste chok strømmede gennem kroppen på Annika.

Advokaten genkendte rugemoren. Hun genkendte faktisk hele historien; turen til Cypern og de eskalerende udgifter. Den havde hun hørt fra et andet desperat par.

Det andet par

Den varme luft ramte dem i hovedet som et slag, da de steg ud af den kølige flykabine. De fik hurtigt deres bagage og blev hentet af en chauffør fra den klinik, der skulle foretage behandlingen. Julie og hendes kæreste var begejstrede over endelig at være på Cypern, ét skridt nærmere drømmen om at blive forældre.

Deres rugemor Rikke landede med et andet fly samme dag. Julie havde fundet et godt hotel og booket ét værelse til sig selv og kæresten og ét til Rikke. Men Rikke sagde, at der var sket en fejl i bookingen, og at hun derfor var nødt til at bo på et andet hotel ti minutter væk. Julie syntes, det lød underligt, men tænkte ikke mere over det.

I dag ville hun ønske, hun havde været mere skeptisk.

To måneder tidligere havde Julie fået kontakt til Rikke i den lukkede Facebook-gruppe ‘Søger en rugemor’.

Julie var født med et sjældent syndrom, der betød, at hun ikke havde en livmoder. Hun ville aldrig selv kunne bære et barn, men hendes krop kunne godt producere æg. Derfor var det oplagt at gå rugemorvejen, for på den måde kunne hun og kæresten få et barn, der stadig føltes som deres eget kød og blod.

Julie og Rikke havde mødtes og siden udviklet et venskab, der gjorde Julie tryg. Hun syntes, Rikke var fantastisk. Aftalen omkring økonomi var klar: Rikke skulle have dækket alle sine udgifter, men skulle ikke have nogen form for løn for at være rugemor.

Julie tøvede ikke med at overføre penge, hver gang Rikke havde brugt et beløb på fertilitetsmedicin, scanninger eller andet. Det løb hurtigt op i mange tusinde kroner. Men hun stolede på Rikke.

Nu hvor de var fremme på Cypern, kunne deres plan endelig føres ud i livet: Julie skulle have taget æg ud, som så skulle befrugtes kunstigt med kærestens sæd. Herefter skulle det sættes op i Rikkes livmoder.

På femtedagen, efter fire dage med 30 grader og forsommerens sol, tog de hen på klinikken, og Julies æg blev sat op i Rikkes livmoder. Det var en stor dag. De havde gjort alt, hvad de kunne. Nu måtte de bare håbe, at Rikke blev gravid.

Det, Julie ikke vidste, var, at Rikke blot to dage tidligere havde fået lagt æg op fra et andet dansk par.

Tid til test

Julie havde ventet utålmodigt på beskeden i halvanden uge, som kom, da hun lå på sin terrasse og nød den danske forårssol. Rikke sendte et billede. Hun havde endelig taget testen.

Julie skyndte sig at skrive tilbage til Rikke, at det naturligvis skulle fejres med champagne om aftenen.

Julie og kæresten var lykkelige og forberedte sig med det samme på at få et barn i huset. Men glæden var kortvarig. Snart sendte Rikke flere billeder af graviditetstests, og de viste svagere og svagere resultater. Til sidst sendte hun også svaret på en blodprøve.

Rikke mente, at det var en biokemisk graviditet, som ikke havde udviklet sig til en rigtig graviditet.

Julie nægtede at lade sig slå ud. Hun gik straks i gang med at planlægge et nyt forsøg med Rikke, og halvanden måned senere fløj hun igen til Cypern.

Der var lavet en ny aftale med klinikken.

Rikke skulle ankomme dagen efter.

Afvist og aflyst

Men Rikke dukkede ikke op. Hun var blevet afvist i lufthavnen, fordi hendes søn ikke måtte rejse med skoldkopper, sagde hun.

Julie fik frosset seks æg ned på klinikken og betalte, så Rikke kunne komme senere og få lagt dem op, når hendes søn var blevet rask.

I mellemtiden sendte Rikke mange opkrævninger for fertilitetsmedicin, hun havde købt. Julies bankkonto var tømt, og hun måtte være opfindsom for at skrabe pengene sammen. På det tidspunkt havde hun allerede brugt omkring 100.000 kroner.

Hvis hun havde undersøgt sagen nærmere, ville hun have fundet ud af, at medicinudgifter til et rugemorforløb ikke burde være tilnærmelsesvist så store. Hun ventede i stedet på, at Rikke rejste til Cypern, men der kom altid noget i vejen, som da hun skrev, at hun havde fået cyster på æggestokkene, og at hendes mave var udspilet. Hun sendte et billede til Julie.

Billedet, som rugemoren sendte Foto: Privatfoto

Rikke jokede med, at det næsten lignede, at hun var gravid.

Det var hun også.

Billedet, der gav chokket

Fem måneder senere var kontakten mellem Julie og Rikke ved at ebbe ud. Rikke svarede ikke på beskeder, og det irriterede Julie. Hun ville have den overskydende fertilitetsmedicin tilbage og forsøge at sælge den i håbet om at reparere lidt på sin ramponerede økonomi.

Hun gik på Facebook, men Rikke havde blokeret hende, så hun klikkede sig ind på Rikkes mors profil, og det var dér, hun mærkede chokket. Der lå et billede af Rikkes tre ældste børn, der holdt to nyfødte piger.

I kommentarfeltet kunne hun se, at de nyfødte også tilhørte Rikke. Tårerne trillede ned ad Julies kinder.

Måske var hun alligevel blevet mor.

De måtte have hjælp.

Advokaten satte par sammen

Julie og hendes kæreste kontaktede en advokat, der var specialiseret i de juridiske aspekter af rugemorskab.

De blev senere sat i forbindelse med et andet dansk barnløst par, der også havde haft Rikke som deres rugemor.

De havde ligeledes været på Cypern med Rikke og ovenikøbet i samme uge.

Kvinden hed Annika, og hun var lige så chokeret som Julie over at få at vide, at Rikke var blevet insemineret to gange.

Med kun to dages mellemrum.

En lykkeligt uvidende mand

Ingen kunne vide, hvem tvillingernes biologiske forældre var. Der var tre muligheder: Det kunne være ét af de to par. Eller det kunne være Rikke selv, hvis hun var blevet gravid med sin mand i samme periode.

Han hed Ahmed og var egentlig separeret fra Rikke, men de var begyndt at se hinanden igen. Han var lykkeligt uvidende om alt det, der var sket. Han troede, at Rikke var rejst til Cypern for at støtte en veninde, der havde fundet en rugemor dernede. Han anede intet om, at det i virkeligheden var Rikke, der var rugemoderen.

Da Rikke blev gravid, sagde hun til Ahmed, at han skulle være far igen. Det havde længe været en drøm for ham, og han håbede, det betød, de kunne leve sammen som familie igen – gerne i Rikkes hus på landet. Derfor var han lykkelig, da han et halvt år efter Rikkes besked lå med to nyfødte piger i sine arme. De var født to måneder for tidligt, men havde det efter omstændighederne godt.

De dårlige nyheder i e-boks

Et brev i Ahmeds e-boks smadrede idyllen. Der var gået et halvt år, og Statsforvaltningen skrev, at en mand hævdede at være far til de to piger. Manden var kærester med Julie - den kvinde, som Rikke havde været på Cypern med.

Ahmed var lamslået: Hvad handlede det her om? Rikke sagde bare, at det var én stor misforståelse. Men Ahmed kunne ikke få det ud af sit hoved og fandt Julie på Facebook og skrev til hende. Hun kunne fortælle, at hun havde været på Cypern med Rikke. Det vidste Ahmed godt i forvejen.

Men ifølge Julie havde Rikke ikke været med som veninde. Rikke var hendes rugemor.

Dna-testen

Ahmed mødte Julie og hendes kæreste på fortovet foran byretten. Retten skulle forsøge at fastslå, hvem de sande forældre til tvillingerne var. Rikke dukkede ikke op. Hun havde meldt afbud, fordi en af tvillingerne skulle på skadestuen. Det var på fortovet, at Ahmed fik den næste ubehagelige overraskelse, for der mødte endnu et barnløst par op. De mente også, at tvillingerne kunne være deres. Det hele føltes mere og mere surrealistisk.

Der var en form for samhørighed dér foran retten mellem de fem: Ahmed, Annika og Julie og kvindernes mænd. De var alle blevet bedraget af den samme kvinde, Rikke, og befandt sig i en ulykkelig situation, hvor de ikke vidste, om de var forældre eller ej.

Retten besluttede, at der skulle foretages en dna-test, som ville afsløre, hvem der var far.

Svaret kom først ni måneder senere, og da var tvillingerne allerede halvandet år gamle og havde boet hos Rikke i hele perioden.

Annika stod ude i haven, da telefonen ringede. Hendes mand fortalte, at de var blevet forældre. Han var den biologiske far. Selvom der i Annikas tilfælde var tale om et donoræg, og hun således ikke var biologisk mor, følte hun med det samme en stærk tilknytning til børnene. Det var hendes skyld, at de var kommet til verden.

Annika var ikke i tvivl. Hun ville kæmpe for de børn, og de skulle hjem og bo hos dem, så hurtigt som muligt.

For Ahmed var afgørelsen hård. Han var alligevel ikke far til sine to piger. Det var ufatteligt.

En hård dag i Statsforvaltningen

Annika og hendes mand sad tre måneder efter dna-svaret i deres bil på vej til Ringsted. Det var en dag, de havde set frem til, men også været ufattelig bekymret for. Nu skulle de i Statsforvaltningen for at få afgjort, hvem der skulle have tvillingerne - dem eller Rikke.

Ventetiden havde været hård, for Annika følte, at tiden arbejdede for Rikke. Jo ældre tvillingerne blev, des større tilknytning ville de have til Rikke, og det var noget, Statsforvaltningen ville vægte højt. Og nu var de allerede ét år og otte måneder gamle. Annikas vrede mod Rikke var massiv, og hun vidste, hun skulle kæmpe for at bevare fatningen, når hun skulle se hende i øjnene.

Mødet gik, som Annika havde frygtet. Sagsbehandleren virkede uinteresseret i hele forhistorien og det faktum, at det havde været aftalen fra begyndelsen, at Annika og hendes mand skulle have børnene. Hun behandlede nærmest sagen, som om det var en almindelig skilsmissesag, hvor forældrene ikke kunne blive enige om en samværsordning, syntes Annika.

Afgørelsen

Rikke fortalte, at tvillingerne var meget sensitive og havde svært ved at være sammen med andre end hende selv. Sagsbehandleren virkede enig i, at det var bedst at starte forsigtigt ud. Aftalen blev samvær en halv time hver anden uge, og det skulle foregå hjemme hos Rikke.

En halv time. Ovenikøbet hjemme hos den kvinde, de hadede mest af alle. Det var et kæmpe slag i hovedet på Annika.

Hun håbede på, at de på sigt ville få fuld forældremyndighed, og det mål syntes nu uendelig langt væk.

Men det var ikke det værste. Annika var ikke biologisk mor og havde ifølge dansk lovgivning ingen ret til samvær. Der var derfor kun hendes mand, der måtte være med til samværet. Annika måtte ikke se de børn, hun betragtede som sine egne.

Der er nu gået fire måneder siden mødet i Statsforvaltningen. Annika har stadig ikke set tvillingerne. Hendes mand har set dem to gange, men har valgt at sætte samværet i bero, da han ikke kan acceptere, at det skal foregå hjemme hos Rikke. Han og Annika har klaget og håber på en bedre aftale i fremtiden.

Rikke har ikke ønsket at stille op til et interview. Politiet har sigtet hende for groft bedrageri. Sagen er stadig under efterforskning.

Hovedpersonerne i historien har ønsket at være anonyme, blandt andet for at det ikke skal gå ud over børnene, hvis de bliver genkendt. De optræder derfor med opdigtede navne. Fortællingen bygger på hovedpersonernes erindringer, retsdokumenter, Facebook-korrespondancer og mails. Dokumentaren ’Den Falske Rugemor’ kan ses på TV 2 PLAY fra tirsdag morgen og på TV 2 tirsdag kl. 20.00.

For at kunne levere de bedste fortællinger til dig vil vi meget gerne høre, hvad du synes om denne fortælleform. Vi håber derfor, at du vil besvare disse få spørgsmål. Mange tak for din interesse.

Dokumentaren kan ses på TV 2 PLAY.