Det er nu 25 år siden, at Sovjetunionen kollapsede, og en række nye selvstændige europæiske lande så dagens lys. Opdelingen af Europa i en østlig planøkonomisk og en vestlig markedsøkonomiskhalvdel var nu endelig ophørt. Men det tager tilsyneladende mere end 25 år at forstå, at den klassiske opdeling af Europa med et jerntæppe er fortid. Danske medier anvender stadig den samme intetsigende samlende betegnelse »østeuropæere« om de mere end 300 mio. borgere i den tidligere østblok: »Østeuropæiske kriminelle fylder fængslerne«, »Østeuropæisk mand efterlyses« eller »Rekordmange østarbejdere i Danmark« (prøv bare at bytte »øst« ud med »vest« og hør, hvor kunstigt det lyder).

Medierne har ikke selv fundet på det. De danske politikere er lige så gode til at generalisere, gerne med samme negative undertone. Den politiske højrefløj er bange for østeuropæiske kriminelle og venstrefløjen for østeuropæiske sæsonarbejdere, der dumper lønninger og sociale vilkår.

Der ér forskelle på Øst- og Vesteuropa. Men det, som kendetegner Østeuropa, er næppe, at det består af 25 ens grå halvdiktatoriske betonstater beboet af kriminelle og snyltende bidragsudnyttende migranter. En klassisk generalisering. Så lad os identificere de egentlige forskelle på de to halvdele af kontinentet.

Det handler grundlæggende om geografi. Hvor Vesteuropa groft sagt er præget af bugter, halvøer, floder og bjergkæder, er Østeuropa domineret af en samlet, primært flad landmasse. Mens Vesteuropa er placeret yderst på kontinentet med en klar grænse mod Atlanterhavet, er Østeuropa nærmere placeret i midten af det eurasiske kontinent med Vesteuropa mod vest og Asien mod øst. Disse geografiske forhold har haft fundamental betydning for regionens historie og således også dens befolkningssammensætning.

Uden naturlige grænser har det flade Østeuropa gennem historien været meget følsomt for invasioner, særligt i betragtning af sin placering på ruten mellem Vesteuropa og Asien. Landegrænser har hele tiden flyttet sig, imperier er vokset og kollapset, og konstante folkevandringer og invasioner af blandt andet slavere, bulgarer, hunner, avarer, magyarer, vikinger, mongoler, korsriddere, tyrkere, franskmænd, tyskere og russere har gang på gang plyndret, opbygget, udsultet, beriget, opløst og omformet området fra både øst og vest. Grænser er flyttet frem og tilbage, nogle ophævet og nye etableret i langt mere omfattende grad end i det vestlige Europa. Dette har resulteret i en enorm mangfoldighed af religiøse retninger, etniciteter og sprog i hele området.

For eksempel domineres Vesteuropa af den germanske og latinske sprogstamme (krydret med lidt baskisk og keltisk), mens Østeuropa præges af sprogstammerne slavisk, finsk-ugrisk, græsk, albansk, baltisk og tyrkisk – udover germansk og latin. Og mens Vesteuropa domineres af den katolske, protestantiske og calvinistiske kirke, præges Østeuropa af en stor vifte bestående af variationer af den ortodokse kirke, shia-, sunni- og sufi-islam, unierede (pavetro ortodokse), den armenske og georgiske kristne kirke og buddhisme (jo, den er god nok: Europas eneste buddhistiske republik, Kalmykien, ligger i europæisk Rusland) – foruden katolicisme og den protestantiske kirke.

Delingen af Europa

Sammen med geografien har historien gjort sit til, at forskellene kan mærkes rent kulturelt den dag i dag og har bidraget til denne mangfoldighed. Først og vigtigst:

Kontinentets første supermagt, Romerriget, blev endeligt og uigenkaldeligt delt i år 385 og delte dermed også Europa i et latinskdomineret vest-rige og et græsk-domineret øst-rige. Denne deling lagde også grunden til det store skisma senere i middelalderen – delingen af kristendommen i en vestlig katolsk version og en østlig ortodoks – hyppigst dateret til 1054, uagtet det foregik over en længere periode.

Selvom der var relationer på godt og ondt på kryds og tværs af hele kontinentet i denne periode, betød delingen, at Europa reelt var delt mellem to kulturelle og åndelige magtcentre. Rom og Konstantinopel påvirkede deres omgivelser forskelligt, og deres interessesfærer bevægede sig i hver sin retning imod henholdsvis nordvest og nordøst, mens de selv langsomt mistede politisk magt i løbet af middelalderen. I Østeuropas tilfælde indtrådte desuden en ny spiller: Det muslimske Osmanniske Rige. Fra middelalderen og helt frem til Første Verdenskrig var Øst- og Centraleuropa en slagmark mellem katolikker og protestanter i vest og muslimer og ortodokse kristne i øst.

Fra renæssancen og helt op til, da Churchill og Stalin delte Europa mellem sig på en serviet under Jaltakonferencen efter Anden Verdenskrig, var Europas geografi endnu en gang årsag til, at Øst- og Vesteuropa bevægede sig i forskellige retninger i historien. Den vesteuropæiske halvø voksede sig til rige oversøiske koloniale imperier, mens staterne i Central- og Østeuropa geografisk var låst inde uden adgang til verdenshavene. Spaniens enorme import af sølv fra Sydamerika fik luften til at gå ud af osmannernes økonomiske overlegenhed fra Silkevejen, og Østrig-Ungarn og Rusland, der kun var i stand til at kolonisere over land ved at annektere sine naboer, havde svært ved at følge med de vestlige naboer. Østeuropa tabte det koloniale kapløb og sprængtes til småstater og borgerkrig efter Første Verdenskrig.

Gør op med unuanceret billede

Geografi og historie har således skabt forskellige forhold i Øst- og Vesteuropa. Men regionen »Østeuropa« betegnes i den danske offentlighed som en samlet enhed, fordi man betragter den som homogen. Landene betragtes alle som halvfattige, halvkorrupte, halvkriminelle, halvautoritære regimer.

Men betegnelsen homogen er næsten det mest ukorrekte prædikat. Det er klart, at det for nemheds skyld kan være forenklende at tænke virvaret af lande i Europa som grupper af »os« og »dem«. Men lad os nu være varsomme med, hvem vi støder fra os.

Vi bør gøre op med vores unuancerede, generaliserende danske betragtning af vores nære omverden. Østeuropa er ikke blot et kludetæppe af lande med forskellige etniske og religiøse karakteristika. Landene er i sig selv hver især kludetæpper med et væld af etniske og religiøse mindretal. Der er desuden stor forskel på demokratisk og økonomisk succes landene imellem.

Estland, Letland og Litauen er på mange måder knyttet til Norden med store investeringer fra hele Skandinavien, både økonomisk og kulturelt. Og til trods for bankkriser og recession er alle tre lande i dag medlemmer af euroen, har stabile demokratier, højt uddannelsesniveau, forholdsvis lav korruption, og de skandinaviske lande er deres klare forbilleder.

For 25 år siden tog disse lande kampen op imod Sovjetstyret, byggede barrikader, og flere blev dræbt i kampe med sovjetiske styrker i Riga og Vilnius. De kæmpede for at blive som vi – blive en del af Norden med frihed, retfærdighed og demokrati, som i tiden før Anden Verdenskrig, hvor vi lignede hinanden. EU- og Nato-medlemskab har været et stort skridt på vejen mod dette mål, men både estere, letter og litauere bliver (sammen med de øvrige borgere fra den tidligere østblok) stadig mest beskrevet som kriminelle bander i den danske offentlighed. I en situation, hvor det russiske pres siden krigen i Ukraine og besættelsen af Krim har ligget som en tung skygge over alle tre stater, fortjener de i stedet vores opbakning og støtte – ikke mindre nu, hvor NATOs garantier lyder mere hult efter Trumps valgsejr.

Der ér forskel på Øst- og Vesteuropa. Men billedet er meget mere nuanceret end omtalerne af de kriminelle stakler, der når avisoverskrifterne og definerer vores forståelse af østeuropæere. De kan ikke måle sig med de gæstearbejdere, turister, studerende og au pairs, der på andre måder får meget positivt ud af at opholde sig i Danmark. Mange af dem vender tilbage til deres hjemlande med dansk kultur og forståelse af samfundet i bagagen. Nogle af dem får ledende stillinger, som Rigas borgmester og lettisk oppositionsleder, Nils Usakovs, og påvirker deres egne samfund med inspiration fra vores.