Det var øjeblikket, der måtte komme før eller siden. Det har de vidst, siden de trådte ind af Lukashusets port.



- Man ønsker jo ikke, det skal ske. Man ønsker ikke, at ens barn skal dø. Men det er derfor, vi har været her. Og det er det, vi har forholdt os til, siger Margreth.



Men derfor er sorgen stadigvæk til at føle på.



- Jeg kommer ikke til at se hende vokse op. Jeg kommer ikke til at høre hende snakke og grine. Jeg kommer ikke til at se hende gå. Se hende blive voksen. De ting vi får lov til at opleve med Ester, dem får vi ikke lov til at opleve med Elisabeth og heller ikke med Rebekka. Det er en sorg, at vi ikke kommer til at opleve de ting, siger Margreth og fortsætter:



- Vores liv kan virke langt. Men når man tror på, at man får evigheden sammen med sine børn, så virker den tid vi skal undvære dem ikke så lang. Så selvom vi savner dem nu, så tror vi på, at vi får evigheden til at gøre de ting, vi ikke kan gøre med dem i livet. Og det er en trøst.