Jeg var i går en tur på Nørrebro. Da jeg tog derfra, var det med en følelse af, at Nørrebro - nok ikke som bydel eller som et geografisk område, men som en del af det værdifællesskab, der er Danmark - er tabt.

Nørrebro er hjemsted for indvandrerbander, der bruger vold og våben til at fastholde kontrol over gader og pladser. Som en konsekvens afsætter politiet enorme ressourcer til at udgøre en modvægt til bandernes hærgen. Kun med begrænset succes.

Nørrebro er hjemsted for de mest radikaliserede moskeer, hvor der prædikes mord på jøder og vantro, hvor der udklækkes terrorister og syrienskrigere, og hvorfra den sociale kontrol over kvinder og børn eksekveres ud over områdets store muslimske befolkning.

Og Nørrebro er hjemsted for københavnere af dansk oprindelse, hvoraf det store flertal stemmer på venstrefløjen eller de Radikale og dermed fornægter islams skadelige virkninger både på det danske samfund som et hele og på deres eget lokalsamfund specielt.

Tilsammen en rigtig dårlig cocktail for dem, der sætter danske værdier som tolerance, demokrati og ligeværd højt.

Nørrebro er hyggelig nok i solskin. Vores skolepolitiske ordfører, Mette Thiesen, og jeg besøgte området omkring Den Røde Plads, Mjølnerparken og Heimdalsgade. Vi filmede, mens vi gik rundt og talte med folk.

Der er pænt og ryddeligt. Boligblokkene er velholdte. Der er gårdanlæg og legepladser. Og man fornemmer, at Københavns Kommune bruger mange ressourcer på at sikre, at området ikke forfalder, selv om en meget stor andel af de muslimske indvandrere lever på offentlig forsørgelse.

Men stemningen er kun hyggelig på overfladen, og så længe man accepterer, at kvinder med slør ikke taler med fremmede, og så længe man ikke siger de venstreorienteredes fantasi om det multikulturelle paradis imod.

Nørrebro er ikke et fristed af mangfoldighed. Nørrebro er et fængsel af intolerance.

Der gik ikke lang tid, fra Mette og jeg begyndte at bevæge os rundt i området for at tale med folk, til stemningen af rolig-torsdag-eftermiddag-i-solskin blev afløst af ilterhed, aggressivitet, tilråb og tumult.

Voksne mænd tog fat i dem, vi havde talt med. Mændene ville vide, hvad vi havde sagt. Både Mette og jeg blev af især de unge danske, venstreorienterede mænd overdænget med skældsord og udskammet for vores holdninger.

Vi nåede at tale stille og roligt med en gruppe børn på 11-12 år om deres dagligdag, inden de intolerante voksne kom til og piskede den hadske stemning frem. Det var synd for børnene, som pludselig befandt sig i en konflikt, de ikke er en del af.

To unge kvinder med tørklæde fik vi også en snak med, gav hånd og hilste pænt både goddag og farvel. Men da de intolerante vogtere af Nørrebro havde haft fat i dem, kom de tilbage til os ophidsede, vrede og aggressive.

Det er intolerancen overfor de danske værdier om demokrati og ligeværd, der dikterer livet på Nørrebro. I moskeerne er det imamerne. Om aftenen og om natten er det banderne, og på en torsdag eftermiddag var det en blanding af voksne indvandrermænd og danske venstreorienterede, der piskede hadet frem.

At vinde Nørrebro tilbage bliver svært – meget svært.