Det kan godt være, at vælgerne har svært ved at forstå, hvorfor de Konservative kan have mistillid til miljø- og fødevareminister Eva Kjer Hansen (V) og alligevel stemme for landbrugspakken. Men i så fald bør Berlingske fortsætte sin prisværdige indsats for at skabe klarhed i sagen. Midt i den øjeblikkelige kulørte spændingsroman om, hvad der sker i Løkkeland, gælder det om at sætte fokus på, hvad der er på spil for demokratiets fremtid. De Konservatives mistillidsvotum drejer sig nemlig om en livsnerve i selve den demokratiske proces. Det må ikke drukne i diskussion om taktik og tabere og vindere!

Sagen er så kompliceret, at det i sig selv er blevet brugt som et argument for, at de Konservatives valg er uforståeligt. Men det centrale moment – det, hvor demokratiets fremtid er på spil – er ikke spor kompliceret:

Ministeriet fremstillede på Eva Kjer Hansens bud et beslutningsgrundlag, som gav et misvisende billede af konsekvenserne af landbrugspakken – nemlig at vi ville få »et grønt plus i hele perioden«. Misvisningen opstod ved, at man redigerede om på den fremstilling, der var givet i eksperternes baggrundsmateriale. Denne misvisende fremstilling blev fremlagt for Folketinget og offentligheden og var grundlag for de forhandlinger, som de Konservative deltog i.

Hvis det var en isoleret hændelse, kunne man diskutere, om dette var stedet at tage principdiskussionen. Men det er der netop ikke tale om:

Affæren er et led i Venstretoppens langsigtede og systematiske nedbrydning af grænserne for politisk acceptabel misinformation. Dette samfundsundergravende projekt har partiet Venstre arbejdet på lige siden Anders Fogh Rasmussen blev formand. Anders Fogh blev selv afskediget fra sin første ministerpost på grund af kreativ bogføring, og det virker, som om han dengang svor, at når han kom til, skulle fakta aldrig mere komme i vejen for en Venstre-regerings politik.

Dette lader sig gøre, fordi man i Danmark (som professor emer. i statskundskab, Tim Knudsen, ofte har påpeget) savner mekanismer til at stille politikere til regnskab, så længe de har et folketingsflertal bag sig. Hele Anders Foghs tid som statsminister var præget af en lang række sager, hvor det lydige flertal i Folketinget forhindrede, at den slags vildledning nogensinde fik konsekvenser, fra udtalelsen om »ikke en fugl, ikke en fisk, ikke en frø« til Irak-krigen. Det mest celebre eksempel er måske, da journalist Jesper Tynell fik Cavlingprisen for at påvise den systematiske vildledning, som beskæftigelsesminister Claus Hjort (V) tvang Beskæftigelsesministeriet til at iværksætte over for medierne og Folketinget om Arbejdsformidlingens arbejde. Kort sagt var der tale om, at man sammenlignede Arbejdsformidlingens succesrate med langtidsledige kontanthjælpsmodtagere med kommunernes succesrate med korttidsledige, som det er beskrevet i Jesper Tynells bog, Mørkelygten. Ingen krummede et hår på Claus Hjorts hoved af den grund.

Også Skatteministeriets nedbrydning er en følge af, at fakta aldrig får lov til at stille sig i vejen. Beslutningsgrundlaget fastslog, at man kunne klare de samme opgaver med en 40 procents reduktion af skattemedarbejderne, og striben af faktuelle katastrofer gjorde intet indtryk. Kristian Jensen (V), som er den længst siddende skatteminister i perioden, har nægtet at udtale sig til DRs igangværende dokumentarserie – men det var velkendt, at nedbarberingen af Skatteministeriet var en hjertesag for den reelt enevældige statsminister, så forsøg fra Kristian Jensens side på at påpege, at virkeligheden stod i vejen for Anders Fogs store plan, ville næppe have haft nogen gang på Jorden. Selv nu, hvor ministeriets nedtur har betydet et tab af provenu, der er ti-tyve gange større end besparelsen, har man ikke sat spørgsmålstegn ved Foghs store plan.

Anders Foghs efterfølgere i Venstre er derfor vokset op med den opfattelse, at hvis virkeligheden kommer i vejen, kan man bare indbringe den for Folketinget, så er det støttepartiernes pligt at stemme den ned.

Regeringens og Eva Kjer Hansens forsvar illustrerer, hvor fasttømret den opfattelse er. De Konservative har kendt materialet hele tiden, herunder de metoder, som Eva Kjer Hansens fremstilling er bygget på – hvad kan så problemet være?

Denne argumentation holder kun vand, hvis det er ligegyldigt, om resultatet er retvisende eller misvisende. Man kan bruge det samme faktuelle grundlag til at lave alle mulige forskellige påstande, når man selv vælger, hvad man vil tælle sammen. Løkke-regeringens synspunkt er, at det må være miljø- og fødevareministerens ret at tælle, som hun vil. Man hører næsten Anders Fogh hviske fra kulissen: »Der er ikke noget at komme efter!«

Der er en sproglig vinkel på dette, som har lidt med mit eget felt at gøre. En lodret løgn er, når man siger noget, man godt ved, er direkte forkert – og det er risikabelt i politik. Venstres desinformationspolitik består derfor i at finde måder at skabe et indtryk, der er forkert, men uden at komme med en lodret løgn (som i eksemplet med kontanthjælpsmodtagerne). Venstres nedbrydning af normerne for politisk kommunikation er baseret på et nyt normsæt, hvor den slags vildledning er OK.

Men det er i strid med de normer, der gælder for normal kommunikation – og derfor er det en direkte vej til større mistillid til politikerne (og også mellem politikerne – derfor er et mistillidsvotum den helt rigtige reaktion). I normal menneskelig kommunikation gælder et samarbejdsprincip: Det, man siger, skal forstås på den måde, som giver mening i situationen – ellers er det snyd. Sprogprofessor Ole Togeby har engang givet eksemplet på en forfører, som siger til pigen, der er bange for at blive gravid: »Hvis det går galt, bliver du ikke alene«. Bagefter siger forføreren så: »Jamen, jeg talte helt sandt – du er jo ikke alene, når du har et barn«. Der er altså ikke noget at komme efter, ifølge hans (og partiet Venstres) normsæt. Den tekniske betegnelse er »relevansimplikatur«: Det relevante for pigens bekymring i situationen er, om manden også er der bagefter – og det er den relevante tolkning, der gælder.

Dette er af betydning for en hårfin skelnen, som journalister har stillet forskellige aktører over for: Det er klart, at Eva Kjer Hansens fremstilling ikke er retvisende – men er den misvisende? Det har der været vekslende svar på, lidt afhængig af politisk holdning. Men ifølge dagligsprogets normer er der ingen som helst tvivl: Når spørgsmålet drejer sig om landbrugspakkens virkninger, og man bruger ministeriets sammentælling til at svare, er det misvisende. Derfor er der tale om vildledning – også af Folketinget og offentligheden. At pege på, at grundlaget for tallene har været kendt hele tiden, er derfor irrelevant. Det handler ikke om, hvordan ministeren har opstillet tallene – det handler om, hvorvidt de er vildledende eller ej. Og det er de.

Lars Løkkes måde at håndtere sagen på kan næsten kun forstås, som om han har haft svært ved at begribe, at vildledning kan være et problem. Det er derfor helt afgørende, at mistillidsvotummet blev fastholdt, og at Eva Kjer Hansen blev tvunget til at gå af. Som person er hun tilfældig, fordi det jo tydeligvis gælder hele den blå blok – minus K – at de synes, at vildledning er OK – men som minister er hun ansvarlig, og derfor var det hende, der måtte gå.

Men den rigtige morale kan kun drages, hvis medierne også holder fast ved det afgørende: Uanset hvad man mener om landbrugets uføre og kvælstofudledningen, er det helt undergravende for demokratiet, hvis politikerne åbenlyst og uden skam kører med et normsæt som i normale menneskers hverdag ville betyde, at ingen ville have noget med dem at gøre.