I de sidste mange år er vi blevet tudet ørerne fulde af De Radikales grønne dagsorden. De har igen og igen sagt, at de er Danmarks grønneste parti. Ved valget for et par uger siden så man så, at partiet gik frem. Jeg oplevede personligt, at mange af mine bekendte stemte radikalt på grund af den grønne dagsorden.

Men hvad skete der, da det kom til stykket? De Radikale smed den mest ambitiøse klimapolitik over bord, da de ikke kunne få gennemført deres neoliberale økonomiske politik.

Når man spørger partiet selv, prøver de at komme med søforklaringer om, at man ikke kan få 70 pct. reduktion i drivhusgasser, når man stadig har fattige børn fanget af kontanthjælpsloftet. Dette er selvfølgelig rent spin, for både SF, Enhedslisten og Alternativet er enige om, at loftet skal afskaffes, så Mette Frederiksen får svært ved at sætte sig på de tunge taburetter, hvis hun ikke giver sig på dette område.

Et andet eksempel på De Radikales manglende vilje til reelt at føre grøn politik er Nordsøaftalen. Partiet argumenterer for at geninvestere i Nordsøen i stedet for langsomt at udfase vores forbrug af olie over en længere periode. Desværre er og bliver geninvestering i fossile brændsler uforeneligt med en ambitiøs klimapolitik.

Virkeligheden forholder sig derfor sådan, at De Radikale bare er et pyntegrønt parti. De forråder de mange unge mennesker, der stemte på dem, ved at sælge deres sjæl til troen på evig økonomisk vækst og liberal økonomisk politik, som man ser det i regeringsforhandlingerne.

De Radikales ageren er ligeledes med til at udstille det åbenlyse problem, som borgerlige partier har, når det kommer til klimapolitikken. Borgerlig økonomisk politik er og bliver uforeneligt med en ambitiøs klimapolitik, da den sætter økonomiens tilstand før alt andet. Hvis man for alvor vil føre en ambitiøs klimapolitik, må man indse, at det bliver dyrt, før det bliver godt.

Det kommer til at koste mange penge at omstille hele samfundet til et CO2-neutralitet i løbet af de næste ti år. Penge som derfor ikke kan gå til det økonomiske råderum eller skattelettelser.

Det er derfor afgørende, at vi husker på, at De Radikale og andre borgerlige partier aldrig vil være i stand til at tage de afgørende skridt, når det kommer til klimaet.

Først når de indser, at en økonomi baseret på den rationelle forbruger og den neoliberale væksttankegang er og bliver uforeneligt med løsningen på klimakrisen, kan de reelt blive grønne partier.