Lige dernede i gården står et cykelskur. Døren er blevet brudt op, og cyklerne derinde fra er forsvundet. Det er sket ofte. Både Lone Gundel og Bakhtiar Amin har set ned på det skur fra deres lejligheder i den samme opgang i Østergården og følt den samme irritation og undren. Over dem, der udgør persongalleriet i den gængse kulturelle fordom om Ishøj og andre steder i landet: Hvorfor kan de utilpassede unge med anden etnisk baggrund ikke respektere reglerne?

Hvorfor?

»I dag er det sådan, at selv fjerdegenerations tyrkere og pakistanere her i Ishøj ikke kan finde sig selv. De ved ikke, hvem de er. Man har fastholdt dem i, at de stadig har en anden kultur, selv om de er født her i Danmark. Det har familierne også selv været med til. Jeg er selv igennem årene blevet vred over, at tingene er blevet ødelagt her. I sin tid stod der telefonbokse rundt omkring her i området, og de var altid helt ødelagt. Der har været rigtig meget hærværk, ikke Lone?« lyder det fra Bakhtiar. Lone nikker.

Hun bor 3.tv. En 82-årig dame, der er tidligere skolelærer, kommunist af sind og hvis mand var byplanlægger for hele området her i sin tid.

Han bor 4.tv. En 48-årig tidligere partisan i den kurdiske bevægelse i Irak, der kom til Danmark i 1996, hvor hans kone havde boet siden 1986. Bakhtiar er førtidspensionist og stifter af en multikulturel familieforening her i kommunen.

De sidder sammen her over teen og naboskabet i Lones hjem på de sædvanlige pladser ved spisebordet. Det er her, eller når Bakhtiar agerer chauffør for Lone til Bilka, at de ordner verdenssituationen. Den tredje ved bordet er Bakhtiars 18-årige datter, Kozen, der får lektiehjælp af den danske underbo, når gymnasieopgaverne kræver dét.

Tre generationer, der har hver deres ord at sige om det Ishøj, der godt nok har dansk postnummer, men som alligevel ikke føles dansk. Det Ishøj, som de bor i og hver dag møder.

Tro på sig selv

Vi begynder i midten. Bakhtiar fik sit livs første pas i Danmark. Den ret havde han ikke som kurder i Irak. Den ene halvdel af ham føles som kurder; han savner stadig barndommens Baghdad. Den anden halvdel er dansker; han har altid fortalt sine fire døtre, at de skal respektere det land, de er opvokset i og være selvstændige personer.

»Det er ligesom i Løvernes Konge, hvor faren siger til sønnen, Simba, at han skal huske på, hvem han er. Man skal tro på sig selv først, og bagefter kan man være noget for andre. Der er mange indvandrere og efterkommere her i Vejleåparken, der ikke kan finde sig selv. De kan ikke finde ud, hvor meget danskere de er.«

Bakhtiar ser over på sin datter og fortsætter:

»Det vigtigste for mig er, at Kozen føler sig som en del af samfundet. Jeg håber, at alle mine fire døtre får en uddannelse og job. Og de skal gøre det uden at andre mennesker presser dem til det. De skal tænke selv. Der er forskel på mine piger og dem, der er opvokset i meget troende familier. De er underlagt en stærk social kontrol, hvor familierne holder øje med hinanden,« siger han.

Korsør blev for stille

For ti år siden flyttede familien Amin til Korsør for at prøve noget andet end Ishøj. I 2010 kom de tilbage til de samme opgange i Ishøj, som de havde forladt, fordi Korsør alligevel blev for stille for dem. Dengang lagde Kozen mærke til noget særligt ved hendes klassekammerater i Strandgårdsskolen. Noget, eleverne i Korsør ikke gik op i.

»De talte en blanding af dansk og eksempelvis tyrkisk. Det var som om, at de udelukkede alle andre, der ikke var som dem selv. De dannede deres egne etniske grupper i klassen. Der var gruppen af tyrkere, pakistanere og andre nationaliteter. Det var lidt underligt. Noget af det første, jeg blev spurgt om, var, om jeg spiste svinekød. Jeg har aldrig rigtig forstået islam, og det gik de andre op i, fordi de var meget praktiserende muslimer. De talte også meget om, hvordan man blev en bedre muslim. Jeg sad der som et kæmpe spørgsmålstegn, for jeg forstod det ikke.«

Hvad føler du dig selv som? Er du dansker eller kurder?

»Det er et spørgsmål, som jeg selv er forvirret over. Jeg har oplevet situationer på begge sider, hvor jeg enten ikke har følt mig dansk eller kurdisk nok. De situationer har fået mig til at tænke over, hvad jeg er, når jeg ikke kan relatere fuldt ud til hverken det ene eller det andet. Jeg har tit hørt danskere være helt forundrede: ’Nå, er du ikke muslim? Du ligner da ellers én’. Jeg bliver altid irriteret over, at folk dømmer mig alene på mit udseende med det sorte hår. At jeg så må have muslimske, mellemøstlige rødder.«

Hendes far har grønne øjne. Ikke mørkebrune ligesom hendes. Det er ifølge ham selv en af årsagerne til, at han ikke er rendt ind i fordomme i lige så høj grad som Kozen. Bakhtiars yngste datter går i sjette klasse her i Ishøj. Allerede i den alder er børnene opmærksomme på etnicitet og danner grupper derefter, oplever han.

»Jeg har sagt til mine børn, at de skal ikke tænke på religion. De skal føle sig som mennesker. Ikke som robotter, der styrer efter en gud. Jeg er selv marxist-leninist. Men herude spiller religion en stor rolle. Min yngste kommer hjem med spørgsmål om islam, der ikke er passende for børn i hendes alder. Det er noget hun har hørt fra de andre børn. Det irriterer mig. Hvorfor skal vi ikke lære vores børn at respektere hinanden og stille deres helt egne spørgsmål?«

En af Lones bekendte sætter sig ikke længere ned ved siden af sorthårede mennesker i bussen. Hun har selv overværet den selektive indstigning. Det er i hendes verden et af tegnene på, at tingene er spidset til igennem den senere tid.

»Det helt store problem er, at vi står med hundredvis af unge mennesker, som samfundet ikke har brug for. De er vrede, de kan ikke få lærepladser, de kan ikke tjene penge. Og så skal vreden ud, når de går rundt og keder sig. Jeg er meget pessimistisk i øjeblikket.«

I 1982 kom hun og manden, Erik, hjem til Danmark efter et længere ophold i Østafrika, hvor de arbejdede med ulandsbistand. Når de havde fri fra arbejde dernede, mødtes de altid med andre danskere. Hvilket har fået Lone til at konkludere, at så stor forskel er der faktisk ikke på danskerne ude i verden og indvandrerne herhjemme. Da de kom tilbage, bosatte de sig her i Vejleåparken med udsigt til grøn natur til den ene side og en multietnisk gård på den anden side. Det sted, som hendes mand havde været med til at skabe.

»I de senere år sagde min mand ofte: ’Jeg skulle havde siddet i fængsel for det her’. Det, man satsede oprindeligt på her, var en ordentlig, stor familiebolig for far, mor og to-tre børn. Min mand fik gennemført det, men obligationsmarkedet gik agurk. Man måtte spare på byggematerialer og pludselig blev huslejen for dyr for almindelige mennesker. Da tyrkerne og pakistanerne gerne ville have familien herop, kom de så ind i de her tomme lejligheder i Ishøj-planen, som man stod med.«

Over for Lone bor der i dag nogle tyrkiske kurdere, der er muslimer. Naboer hun hilser på, men som trods de få meters afstand stadig er langt fra hende.

»De er dybt religiøse og kan ikke forstå, at jeg taler om, at det er ikke er mennesket, der er skabt i Guds billede, men at det er Gud, der er skabt i menneskets billede. De får helt hjertebanken over det.«

Sort hår er ikke lig muslim

Oppe på fjerde sal er det samme situation. Over for Bakhtiar bor der en dansk, muslimsk konvertit. Ham laver han sjov med på den uskyldige nabomåde, når man lige hilser på hinanden ved dørene. Men den tidligere partisan kan godt mærke, at religionen er et ømt punkt. Den kommer han aldrig til at tale med sin nabo om.

»Det er sådan, at når man skifter over til et politisk parti fra et andet, så er man virkelig overbevist. Når man skifter religion, bliver man også ofte fundamentalistisk i sin tro.«

Dem og os. Da Kozen var 16 år, gik hun på kostskole i Høng. Der sagde folk til hende: »Jeg er glad for, at du ikke er ligesom de der skøre muslimer.« Der blev hun fremhævet som meget integreret. Som en del af os. I Ishøj har Kozen mest hørt den frase fra sine tidligere klassekammerater.

»Der var virkelig et stort skel mellem indvandrere og danskere. Jeg var veninde med en pakistansk pige, som var virkelig flink, og som også selv havde danske venner. Men når jeg sad og talte med hende alene, havde hun alligevel den der os-og-dem-mentalitet. ’Du skal huske, at vi ikke er ligesom dem,’ kunne hun sige. Eller: ’Danskerne er lidt sære på nogle punkter.’«

Alt det, synes Kozen stadig, er mærkeligt. Ligesom det er mærkeligt, at folk skal sætte lighedstegn mellem hendes sorte hår og et muligt muslimsk medlemskab. Ligesom det er mærkeligt, at nogle af de unge i Ishøj har så svært ved at finde sig selv dér på opgangenes etager, at de helt overgiver sig til vreden og gang på gang bryder cykelskuret op.

»Det er vel frygten, der gør, at folk tænker sådan om hinanden. Jeg kan godt forstå de unges vrede. Jeg føler jo stadig, at jeg ikke rigtig hører til nogen steder. Men jeg kan ikke forstå måde, hvorpå de udtrykker den.«