

Reklama

Učím na univerzitě v Kentucky evoluční biologii člověka. K některým studentům však s touto teorií nikdy neproniknu a může za to do jisté míry zdejší věřící společnost.

Když mi před dvaceti lety nabízeli místo, podmínkou bylo učit biologii tři třídy studentů, kteří se na ni nespecializovali. V praxi to znamenalo, že mi za rok projde okolo katedry až 1 800 mladých lidí bez přímého zájmu o předmět.

Moje hodiny měli navštěvovat jen proto, že jim to přikazovala škola, což není příjemné žádnému učiteli. Nakonec jsem se ovšem nechal inspirovat rozhovorem s uznávaným evolučním biologem Edwardem O. Wilsonem, podle nějž se jedná o vůbec nejdůležitější vědecký předmět, jaký lze učit. Přednášek se totiž zúčastní mnozí budoucí lídři národa, a tak tyto hodiny představují poslední šanci, jak jim předat respekt k biologii a vědě. Nabídku jsem tedy přijal.

Záhy jsem si uvědomil, že se u nás úvod do biologie učí špatně. Evoluce se probírá až jako poslední, samostatné téma na konci semestru. Podle mého názoru však naopak tvoří základní kámen celé problematiky, měla by se proto vyučovat hned na začátku kurzu a v hodinách bychom se k ní měli neustále vracet. Tak jsem si upravil osnovy.

Netrvalo dlouho a začal jsem od některých studentů slýchat příkrá odmítnutí: „Vaše přednášky o evoluci mě velmi urážejí! Kreacionisté vědu neignorují! Nemáte právo nám evoluci nutit. Vaše práce je učit evoluci jako teorii, ne jako fakt, kterému všichni chytří lidé věří!“ Nebo: „Evoluce není dokázanou skutečností. Neměla by se vyučovat, jako by to byla pravda. Nelze ji pozorovat v žádné kvantitativní formě, a tudíž to není skutečná věda.“

Výuka kacířství

USA jsou v žebříčku přijetí evoluční teorie na předposledním místě z 34 rozvinutých zemí, těsně před Tureckem. Přibližně polovina zdejších obyvatel odmítá alespoň nějaký její aspekt a věří, že Země vznikla nejpozději před deseti tisíci let. Také si myslí, že lidé a dinosauři žili společně v jedné době. Pro mnohé Američany je evoluce synonymem ateismu. A najdou se i tací, podle nichž učím tisíce studentů kacířství. Místní farář se se mnou nikdy nesetkal, přesto napsal do časopisu Univerzitní křesťan článek o tom, že nejen ignoruji kreacionismus a učím evoluci, ale navíc ji podávám jako nekřesťanské alternativní náboženství.

Na mé předměty se hlásí studenti, kteří už evoluci přijali a chtějí se o ní dozvědět více. Chodí na ně však samozřejmě i ti, jejichž mysl se jakékoliv možnosti existence evoluce zcela uzavřela – jsou v hodinách prostě z donucení. Mezi těmito dvěma extrémy sedí v lavicích také žáci, kteří se nepřiklánějí ani na jednu stranu a zůstávají otevření. A právě k nim chci proniknout co nejblíže – ideálně prostřednictvím přesvědčivých a nepopiratelných důkazů, aniž bych je urazil nebo se jim odcizil.

Jan Křtitel, ne asi?!

Mnohdy však jde o nadlidský výkon, protože se urazí velmi snadno. Často slýchám následující dotaz: „Jestli jsme se vyvinuli z opic, tak proč opice pořád existují?“ Moje odpověď byla a je vždy stejná: „Nevyvinuli jsme se z opic. Lidé a opice mají společného předka. Jedna populace se vyvíjela směrem k opicím, jak je známe dnes, zatímco jiná směrem k lidem.“

Toto vysvětlení většinou stačí, ale ne všem, proto jsem zkusil ještě něco jiného. Požádal jsem studenty, aby se zamysleli nad následujícím: Katolíci jsou nejstaršími vyznavači křesťanství, takže pokud protestanti vzešli z katolíků, proč stále existují katolíci? Někteří se zasmějí a přijde jim to jako dobré objasnění, jiné to urazí. Dva dny po jedné takové přednášce ke mně přistoupil jistý student a oznámil mi, že o těch katolících jsem se mýlil. První křesťané prý byli baptisti, což jasně vysvětluje Bible. Říkala mu to jeho matka. Zeptal jsem se, kde přesně se to v Bibli uvádí. Zíral na mě, pak vyhrknul „Jan Křtitel, ne asi?!“ a odkráčel pryč (anglicky John the Baptist).

Fakty versus teorie

Bohužel, jedno z nejdůležitějších slov pro vědu je v tomto směru také jedním z nejvíce zneužívaných: „teorie“. Mnozí ji navíc chápou jako opak faktu. Americká Národní akademie věd definuje fakt jako vědecké vysvětlení, které se testovalo a ověřovalo tolikrát, že už nemáme důvod jej zpochybňovat. Teorie představuje komplexní vysvětlení nějakého aspektu přírody podporované rozsáhlými důkazy, které přitom poskytuje testovatelné a falšovatelné předpoklady.

Ve vědě může být něco faktem i teorií zároveň. Fakticky víme, že patogeny existují. Teorie bacilů pak nabízí testovatelné vysvětlení povahy nemocí, které způsobují. Existence buněk je fakt a teorie buněk vysvětluje, jak fungují. Jako fakt bereme i evoluci a evoluční teorie nám objasňuje, jak probíhala. Nejlépe tuto problematiku vystihl Stephen J. Gould slovy: „Evoluce je teorie. Je to ale také fakt. A fakta a teorie představují různé věci, ne frčky v hierarchii stoupající jistoty. Fakta jsou světové údaje. Teorie jsou struktury myšlenek, které fakta vysvětlují a interpretují.“

Teorie tvoří nejmocnější a nejdůležitější nástroj vědy, ale její odpůrci to slovo převrátili a naředili na tušení, nápad nebo třeba koncept. Příliš mnoho lidí si proto sousloví „evoluční teorie“ vykládá jako „evoluční tušení“. Asi vás nepřekvapí, že první týden přednášek věnuji právě rozlišování zmíněných dvou pojmů.

Proč se jí nevyhnout?

Někteří kolegové se mě ptají, proč se s tím obtěžuji – podle nich studenty vlastně provokuji. Připomínám jim, že evoluce je základem naší vědy, a my se od ní zkrátka nemůžeme odvrátit. Nevyhýbáme se slovu na „g“, mluvíme- li o teorii gravitace, a nebojíme se ani slova na „b“, když se bavíme o buňkách. Proč se tedy vyhýbat tématu evoluce?

Zatímco některé studenty lidský vývoj uchvacuje, jiné dokáže dohnat až k zuřivosti. Během jedné přednášky se v zadní řadě postavil jistý mladík a přes celou posluchárnu zařval, že Darwin evoluci na smrtelné posteli popřel – což je mýtus, který záměrně šíří kreacionisté. Poté se nechal slyšet, že učím samé lži, vyřítil se z posluchárny a práskl za sebou dveřmi. O několik let později při téže přednášce jedna studentka zezadu vykřikla, že lžu. Prý se žádné přechodné fosilní formy nikdy nenašly – přestože jsem posluchačům v průběhu semestru předložil spoustu obrazové dokumentace. Pak naštvaně odešla a také za sebou razantně zavřela. Téměř v každém semestru nějaký student vstane a opustí posluchárnu, jen co oznámím, o čem budu přednášet.

Ačkoliv evoluci obhajuji řadou nezpochybnitelných důkazů, stále mě někdo obviňuje, že tím ohrožuji náboženské přesvědčení žáků. S tímto vědomím jsem si umínil, že posledním tématem kurzu se stane společenský odpor k evoluci.

Modlíme se za vás

Moje přednáška pokrývá historii protivědeckého a protievolučního hnutí spolu s argumenty odpůrců a vysvětluje, proč jsou chybné. Zdůrazňuji a objasňuji, že člověk může přijmout evoluci a současně si zachovat náboženskou víru. Ve skutečnosti 77 % všech amerických křesťanů vyznává učení, jež evoluci podporuje. Několik prominentních evangelikálů ji dokonce horlivě obhajuje, včetně bývalého prezidenta Jimmyho Cartera a ředitele Národního zdravotního institutu Francise Collinse. I Jan Pavel II. evoluci uznal: v článku čtvrtletníku Quarterly Review of Biology argumentuje, že tělo se vyvíjelo, ale duši stvořil Všemohoucí. Přijetí evoluce jasně deklaroval také současný papež František.

Chci tím studenty uklidnit a ujistit je, že víra a věda si nemusejí oponovat. A právě proto posléze propuká nejživější diskuse. Jejím výsledkem je však často obava, že nebudu spasen. O své náboženské víře se nikde nezmiňuji, přesto všichni předpokládají, že jsem ateista. Jedni otevřeně doufají, že brzy najdu Boha. Další mi prostě oznámí, že se za mě budou modlit. Jistý student prohlásil, že jako oddaný katolík nemá jinou volbu než evoluci odmítat, a obvinil mě, že si vymýšlím papežská vyjádření. Vysvětlil jsem mu, že si na webových stránkách Vatikánu může má tvrzení ověřit nebo tam může přímo zavolat a promluvit si s nějakým místním vědcem. Přesto trval na svém. Prý by mi uvěřil, jedině kdyby Jan Pavel II. přišel na mou přednášku a potvrdil zmíněné citace osobně. Pak naštvaně odešel a samozřejmě nezapomněl prásknout dveřmi.

Svět převrácený naruby

Myšlenka, že biologie bez evoluce nedává smysl, však občas dopadne i na úrodnou půdu. Jednoho studenta si pamatuji obzvlášť dobře. Chodil na můj seminář evoluční medicíny pro první ročník. Byl to zanícený evangelík, který věřil doslovnému výkladu biblického stvoření. Má výuka pro něj představovala hodně velké sousto, pral se s přílivem informací, zpochybňoval všechno, co jsme četli, a ničemu nevěřil.

O několik let později se naše cesty znovu zkřížily, načež jsme spolu vedli dlouhý přátelský rozhovor. Byl prý tehdy z mého semináře tak rozčilený, že navštěvoval spoustu veřejných přednášek kreacionistů a hledal důkazy, že se mýlím. A údajně se začal stydět za to, jak ti lidé překrucovali křesťanská učení i známé fakty, aby jim seděly do argumentace.

Chtěl mi říct, že pochopil, že lze být křesťanem a zároveň přijímat evoluci. A pak udělal věc, která v každém učiteli zahraje na tu nejhlubší strunu: poděkoval mi, že jsem mu otevřel oči, obrátil jeho svět vzhůru nohama a rozmazal linku mezi černou a bílou.