Tampereen taidemuseo esittelee kahta täysin erilaista taiteilijaa – vaan jokin heitä yhdistää

Ensin näyttää siltä, ettei Tampereen taidemuseon tämänhetkisillä näyttelyillä ole keskenään mitään tekemistä. Väärin: Anita Snellmanin koloristinen maalaustaide ja Jyrki Siukosen nokkela käsitetaide kumpuavat samasta syvästä lähteestä. Ne edustavat maailmankatsomusta, jossa taide on ehdottoman tärkeää oman itsensä vuoksi. Tämä on radikaali asenne nyt, kun taiteelta vaaditaan erilaisia olemassaolonsa perusteluita hoitovaikutuksista alkaen. Siukonen loihtii leikin kautta esiin isoja kysymyksiä Siukonen ottaa tilan haltuun varmoin ottein, hänen harkintakykynsä ei petä. Hän ei ole tuonut taidemuseoon yhtä itseensä sulkeutuneita teoksia kuin taannoisiin Himmelblaun näyttelyihin. Nyt emme siis tarvitse taiteilijaa selittämään teostensa syntytaustoja, nämä leikkisät teokset kommunikoivat katsojansa kanssa. Monissa niistä on huomion kiinnittäviä, viihdyttäviä ja nokkelia liikkuvia osia. Siukonen taikoo mukaan myös mahdollisuuksia laajoihin rakenteellisiin ja yhteiskunnallisiin tulkintoihin. Teosten jujuna toistuu dikotomia, kahden maailman vastakkainasettelu. Näyttelyn huomiotaherättävimmässä teoksessa Hypnoosi (2018) työmieshahmo morsettaa valoilla pyörivin liikkein – yritäpä lukea sähkötyksestä sen oikea viesti! Teokset Rajaportti (2006–2018) ja Muumio (2018) yhdistyvät installaatioksi, joka ajaa ajattelemaan maanosaamme ympäröiviä piikkilanka-aitoja ja ihmisten selviytymismahdollisuuksia. 14 reikää (2017) saa puolestaan miettimään, mistä koulussa on kyse ja kannattaako niitä aseita antaa opettajille. Snellmanin näyttely on laadultaan kirjava Anita Snellmanin maalaukset jakaantuvat museon keskikerroksen varhaiseen, sotienjälkeiseen tummasävyiseen kauteen ja ylimmän kerroksen myöhäisempään väriloiston avautumiseen. Snellman on tuonut vahvasti esiin pitkäaikaisen asuinpaikkansa Ibizan valon ja espanjalaiset aihepiirit härkätaisteluista alkaen. 1950-luvulle keskittyvän varhaisen kauden maalaukset ovat ilmaisultaan tiukempia, sisällöiltään vakavampia ja laadultaan tasaisempia kuin yläkerran väririemu. Niissä korostuvat myös aikakaudelle luontevat Picasso -vaikutteet. Snellmanin käsissä kubismi on pehmentynyt eloisaksi ja muodoiltaan miellyttävän plastiseksi. Yläkerta on huumaava värikylpy, jota hallitsee 1970-lukulaisten värikkäiden puutarhojen villi kukerrus. Etenkin Gauguin -vaikutteita henkivä, museon pääsaliin keskeisimmälle paikalle ripustettu triptyykki Muusat (1971) on herkullinen. Viereisen huoneen tritpyykki Auringonnousun vartijat (1978) alkaa puolestaan nostaa pintaan huvittuneisuutta ja epäuskoa. Maalauksen new age -henkinen höpsöys ja kömpelö viiva pysäyttävät. Kehnohan tämä maalaus on – miten sekin tänne museonäyttelyyn luiskahti? Taidemaalari (1924–2006). Opiskeli kuvataiteilijaksi 1944–1950. Asui ja työskenteli 1950-luvun alussa Pariisissa, Etelä-Ranskassa ja Espanjassa, vuodesta 1963 alkaen maatalossa Espanjan Ibizalla. Valittiin vuonna 1976 Helsingin juhlaviikkojen Vuoden taiteilijaksi. Opetti Suomen Taideakatemiassa 1971–1979. Perusti vuonna 1979 nimeään kantavan säätiön, jonka kanssa Tampereen taidemuseon näyttely on toteutettu. Valtaosa näyttelyn teoksista on lainattu säätiöltä, osa taidemuseoista ja tamperelaisista yksityiskokoelmista. Jyrki Siukonen Kuvataiteilija, kuvataiteen professori, syntynyt vuonna 1959 Tampereella. Työskennellyt kuvataiteilijana vuodesta 1982 lähtien. Valmistui kuvataiteen tohtoriksi ensimmäisenä Suomessa 2001. On toiminut lehtorina Lapin yliopistossa ja professorina Kuvataideakatemiassa. Siukoselle myönnettiin kuvataiteen valtionpalkinto 2017. On myös kirjoittanut useita teoksia. Tampereen taidemuseon näyttelyn yhteydessä julkaistiin Siukosen kirjoittama esseeteos Muuttuva taideilija (Kustannus Oy Taide). Anita Snellman: Värin syleilyssä ★★★ Jyrki Siukonen: ALLES PALLES FALLES ★★★★ Tampereen taidemuseo, Puutarhakatu 34, 20.5. saakka.