Elokuvamuistojen määrä on valtava. Christopher Leen kuolema koskettaa ainutlaatuisella tavalla, koska Lee oli enemmän kuin näyttelijä ja ikoni.

Jos tekisin listan voimakkaimmista elokuvakokemuksistani, hyvin lähellä kärkeä olisivat tietyt elämykset 29 vuotta sitten. MTV3:lta tuli ensimmäistä kertaa Hammer-kauhua.

Dracula on noussut haudastaan teki heti lähtemättömän vaikutuksen. Olin kiinnostunut kauhusta ja vampyyreistä ja muusta. Olin televisiotarjonnan varassa, ja ennen tuota kesää ei Suomen televisiosta tullut värielokuva-ajan kauhua lähes koskaan.

En ole koskaan katsonut elokuvaa uudelleen, mutta muistan, että Leen Dracula oli sataprosenttisesti kaikkea sitä mitä saatoin kuvitella kauhuelokuvan, nimenomaan kauhuviihteen olevan.

Muutamaa viikkoa myöhemmin esitettiin Muumion kosto, ja taas tajunta räjähti. Näistä goottihorrorin perusteoksista loin orastavan käsitykseni paitsi kauhuelokuvien luonteesta, myös elokuvan tehosta ylipäänsä. Innostuin ja sillä tiellä ollaan. Oli niin mahtavaa pelätä, tietenkin turvallisessa viitekehyksessä kotona. En muista katsoinkin yhtään tuon kesän Keskiviikon keskiyö -näytössarjan leffoista esitettäessä vai nauhoitinko ne ja katsoin kaikki päiväsaikaan, mutta väliäkö sillä.

Eikä tässä vielä kaikki. Olin nyt tutustunut Christopher Leehen, joka vaikutti olevan ehdoton luottohahmo, takuu hyvästä kauhuelokuvasta.

Sitten tuli Uhrijuhla. Muistaakseni se esitettiin loppukesästä.

Robin Hardyn ohjaama Uhrijuhla ei ole ainoastaan mestariteos, se on myös elokuva, joka otollisen kokemisiän vuoksi lienee vaikuttanut kaikista elokuvista eniten siihen, miten koen elokuvan mahdollisuudet. Elokuvassa kohtaavat primitiivinen ja moderni, elämä ja elämän kieltäminen, seksuaalisuus ja puritaanisuus, eikä kaikkea sanota ääneen. Lordi Summerislen saarella mikään ei ole sitä miltä näyttää. Elokuvassa oli voimia, joita en ehkä hahmottanut, mutta jotka vaikuttivat purevasti alitajuntaan. Loppu pisti sileäksi kaiken sen, mitä olin ajatellut elokuvien olevan. Tämä ei ole mahdollista. Tämä. Ei. Ole. Mahdollista.

Niin: Uhrijuhla ja etenkin Leen esittämän lordi Summerislen hahmo vaikuttivat perustavanlaatuisella tavalla koko maailmankuvaani.

Olin tuona kesänä muuten -vuotias.

Tuon kesän Lee-leffoista vain Kauhujen teatteria en saanut katsoa, sillä isäni katsoi sitä televisiosta kun nauhoitin sitä ja pisti nauhoituksen poikki, kun homma muuttui ”sadistiseksi”. No, mittani oli yhdeksi kesäksi täysi. Sulateltavaa riitti. Pari vuotta myöhemmin löysin Musta peili -kirjan ja syvennyin kauhugenreen.

MTV3 esitti sarjan kauhua taas seuraavana kesänä. Lee-elämykset jatkuivat muun muassa Frankensteinin kirouksen parissa. Leen Dracula-elokuvista Pimeyden prinssi tuli televisiosta lähes päivälleen 28 vuotta sitten. Seuraavana vuonna sitten nähtiin vuoden 1931 vampyyriklassikko. Valitettavasti Bela Lugosin Dracula oli ihan apuri Leen hahmoon verrattuna.

Saruman, Scaramanga, Sherlock Holmes. Roolihahmoja voisi luetella uuvuksiin asti. Leen ura oli värikäs ja häntä ohjasivat niin Martin Scorsese ja Jesus Franco kuin Alejandro Jodorowsky ja Antti J. Jokinen.

Lee teki kolmattasataa elokuvaa ja paljon muutakin kuin genre-elokuvia, mutta nimenomaan kauhun ja fantasian parissa hän oli enemmän kuin näyttelijä. Hän oli elokuvan voimavara, joka jaksoi jatkaa 93-vuotiaaksi ja kuoli saappaat jalassa.

Elokuvahahmojen kuolemien koostevideon liittäminen olisi jonkun muun näyttelijän kuoleman yhteydessä tahditonta, mutta katsokaa nyt. Tällä fantastisella videolla kiteytyy niin paljon Leen runollisuudesta, että ainakin minulle tuli kyynel silmäkulmaan.

Lisäys 11.6. klo 17:32: Vaikka tekstissä toisin väitän, Kauhujen teatterissa näyttelee Vincent Price, ei Christopher Lee. Muistivirheen osasyy: Kauhujen teatteria en koskaan sitten tullut nähneeksi. – Kalle Kinnunen