Esiteks, mis eas areneb inimeses välja oskus eristada elutõde fiktsioonist? Milliseid eluks vajalikke oskusi koolis üldse õpetatakse, kui mürsikutel puudub isegi säärane elementaarne eristusvõime? Soovitasin pojal vastuseks kasutada aristoteleslikku loogikatehet: kui tema isa esindab vähemust, kelle sugulised huvid keskenduvad oma soole, siis kuidas saaks ta poeg üldse olemas olla? It takes two to tango.

Ühel päeval teatas mu 13-aastane poeg, et koolis narritakse teda, et ta isa olevat pede. Tuli välja, et põhjuse selleks arvamuseks on andnud üks telereklaam, milles ma kehastasin naiselike maneeridega moekunstnikku. Olin sõnatu.

Vahejuhtum andis hiljemgi mõtteainet. Mis värk lastel selle pedendusega on? Kust kuradi kohast on nad nii varases eas hankinud fundamentaalse ärevuse homoseksuaalse orientatsiooni ees? Tärkava seksuaalsuse segadikus trummeldab vaid üks katkematu hirm: ega ma ometi ise selline ei ole... Oma alibi tõestamiseks tuleb igaks juhuks kõik teised pedeks tembeldada.

Laste filtreerimata maailmataju on ju tegelikult peegeldus ühiskonnas ringlevatest käibetõdedest, eelarvamustest ja hinnangutest. Laps imeb ka laste keelde tõlkimata jäetud materjali käsnana sisse ja võtab oma karmis, puhtal olelusvõitlusel baseeruvas lasteühiskonnas kasutusse samad postulaadid.

Sõna saab lihaks

Järelikult ei ole sõna nii süütu, kui algul tundub. Nomen est omen – nimi on märk. Sõna ise ongi tegu. Piibliski on kirjas, et sõna muutus lihaks. Sõnast saab hinnang, hinnangust deklaratsioon, deklaratsioonist seadus, kohtuotsus või sõjakuulutus. Ja see muudab juba kapitaalselt reaalsust.

Olgu peale, meil on mõtte-, sõna- ja väljendusvabadus, pluralism ja kõik need head asjad. Jumal tänatud, et nii on. Me elame kõige vähem sitas maailmakorras kõigist võimalikest variantidest. Aga kuidagi kipuvad sellest kõikelubavast häälte kakofooniast välja kostma just jõuliseimad väljendused ja otse-näkku-ütlemised. Kui iga mõtte jaoks on aega täpselt 20 sekundit, siis paki, mees, oma seisukohad kokku ühte määravasse lausesse. Siis ehk keegi võtab vaevaks sind kuulda. Kui aga sind juba kuuldakse, siis lisa järjest püssirohtu. Mida krõbedam, seda uhkem.

Nii ongi juhtunud, et üks populaarne poliitik lubab oma kolleegile kuuli kuklasse kihutada, teine oponentidele kraavi valmis kaevata. Parlamendisaadik nilbitseb tele-eetris rassistlikul moel. Hinnatud poliitvaatleja kuulutab, et vabariigi president on reetur ja kõik riigikogu liikmed kriminaalid. Ja järgijad patsutavad õlale: vaat, kurat, ainus aus mees, julges välja öelda, kuidas asjad tegelikult on. Isiklikud sildistamised on järjest kasvav trend: varsti oleme tagasi macho’likes 1990-ndates, kus linnapea käib gangsteripealikuga litsimajas kohvitamas ja jäägripealikud peavad tulevahetust politseibossidega.