21 листопада 2013 року в центрі Києва розпочалися події, які потім було названо Революцією Гідності або Євромайданом. В акціях протесту, які завершилися розстрілом мирного населення і втечею президента Віктора Януковича, крім українців брали участь представники інших національностей. Ми записали спогади поляків, котрі з професійних чи особистих причин під час революції опинилися на Майдані.

Барбара Влодарчик, тележурналістка

На Майдан я прилетіла за два з половиною тижні до розстрілу Небесної Сотні. Я багато розмовляла з людьми, хотіла зрозуміти причину їхнього гніву. Для мене Майдан — це шахтар Рома, який плюнув на все і приїхав з Донбасу в столицю, або київський бізнесмен Артем, котрому набридла корупція.

Коли я думаю про Майдан, згадую дві сцени й відчуваю два різних запахи.

Сцена перша. Січневий вечір 2014 року. Я сиджу в гарному кафе в центрі Києва. Майже всі столики зайняті приємними молодими людьми. В двохстах метрах звідси вирує революція, там холодно, а тут — тепло, пахне хорошою кавою.

Раптом все затихає. Гості кафе дивляться в бік дверей. Я не бачу, хто увійшов, але й так все розумію завдяки запаху. Цей мій співрозмовник — Рома із самооборони Майдану. Міцний молодий чоловік у військовій куртці, неголений, суворий. Він приїхав з Донбасу і живе на Майдані вже три місяці. Рома настільки перейшов запахом диму з буржуйки, що від аромату кави не залишається навіть сліду. Для деяких молодих людей це відкриття. Бо у того Майдану, який показують по телевізору, немає запаху.

Сцена друга. Озброєний міліціонер перевірив моє журналістське посвідчення. На територію т.зв. Антимайдану не може зайти ніхто сторонній. Територію охороняють люди в формі. Без дозволу ніхто не може також вийти звідси. Як в армії. Прихильники Януковича живуть в чудових військових наметах. Всередині стоять пічки, жодних тобі смердючих буржуйок. Жодної анархії.

Комендант Антимайдану, молодий бізнесмен Олександр Зінченко, з гордістю показує мені правила поведінки в таборі. Я відразу звертаю увагу на його доглянуті руки і запах хорошого одеколону. Відтоді Антимайдан асоціюється у мене з парфумами. Гарно звучить: парфумований Антимайдан.

Є й третя сцена. Кладовище в Дніпрі. 280 могил тих, хто загинув на сході України. Половина безіменних. На табличках тільки номер і напис «Тимчасово неідентифікований захисник України». Проте найсильніше враження справляють десятки свіжовикопаних могил. Про всяк випадок.

Найгіркіші слова, що описують драму українців, я прочитала в Фейсбуці одного українського журналіста в першу річницю Майдану. «Рік тому в нас була Небесна сотня, тепер — небесні тисячі». Сумно.

Але сьогодні, попри все погане, Майдан живе. І це вселяє оптимізм.

Якуб Шимчак, особистий фотограф Президента Польщі. Світлина, яку він зробив на Майдані, була в Польщі визнана «Найкращим фото десятиліття»

Мене підкорила культура Майдану. Я приїхав з іншої країни і міг спостерігати за тим, як на моїх очах народжується щось красиве, чисте. Люди вчилися любити свою країну, хотіли обстоювати свої права. Завдяки Майдану я краще зрозумів нашу, польську, історію. Я зрозумів, чому люди йшли в «Солідарність», чому ризикували собою і своїми близькими. Я — молода людина, котра не пам’ятає тієї частини польської історії, але на Майдані все це для мене ожило, стало зрозумілим.

Розстріл Небесної Сотні — це найстрашніше, що я бачив в житті. Спочатку людей поливали холодною водою з водометів, потім почали стріляти. В настрашнішому сні я не міг собі такого уявити! Працювали професіонали, котрі стріляли щоб вбити, а не знешкодити. Неможливо забути злочинну досконалість тих професійних вбивць.

В день розстрілів мені, двом журналістам з Італії і французові вдалося пробратися до барикади, котра була розташована найближче до Адміністрації Президента. Ми звернули увагу на двох чоловіків. Один біг з шиною, а другий — з коктейлем Молотова. Вони хотіли зробити димову завісу, котра завадила б снайперам. Одного з них, Анатолія Жаловагу, зупинила куля. Один вистріл в голову. Другий чоловік спочатку відтягнув його, а потім став на коліна і почав оплакувати покійного друга. Це був німий плач. Саме там я зробив фото, яке потім перемагало на різних конкурсах.

Признаюся, в мене були після цього серйозні внутрішні проблеми. Мене переслідувала думка, що я отримую нагороди завдяки смерті людини. З такою проблемою стикаються практично всі фоторепортери, котрі знімають війну чи інші криваві події. Ми фотографуємо смерть, а потім отримуємо за це нагороди. Це страшно. Мій внутрішній стан стабілізувався після зустрічі з сім’єю загиблого героя Небесної Сотні Анатолія. Признаюся, я дуже боявся цієї зустрічі. Не знав, що говориму, як буду себе поводити, але коли зрозумів, що для мами, брата Анатолія це фото важливе, відразу стало легше. Я побачив в очах його близьких біль, гіркоту, страждання, але не тільки це. Вони дуже пишалися Анатолієм і це фото було для них доказом його геройства.

Пізніше журнал, в якому я працюю, зробив виставку моїх фотографій з Майдану. Спочатку їх показували на Замковій Площі в центрі Варшави, потім виставка поїхала в Європейський Парламент. Вона вже була в різних містах України. Сподіваюся, що в найближчому часі її покажуть в Києві.

Олена Леоненко, польська актриса українського походження

Ми поїхали на Майдан з польським письменником Янушем Ґловацьким, щоб побачити справжнє обличчя України. Майдан у мене асоціюється з пробудженням, звільненням людини. Велике враження на мене справила самоорганізація Майдану. Кожен знав, що він повинен зробити, намагався виконати своє завдання якнайліпше. Для цього не потрібні були політики. Я зустріла там колег, українських актрис, котрі приходили прибирати, робити канапки.

Ніколи не забуду той вогонь в очах людей. В них щось тоді прокинулось. Може, душа, може, дух, а може, людина, котрій вдалося перемогти в собі раба. Друге, що мене вразило — це любов. Люди зустрічалися, закохувалися, знаходили там друзів.

На Майдані народжувалася нова людина. Красива, смілива, вільна. Боляче, що тепер ця нова людина тоне в морі слів політиків, тоне в морі крові.

Кароль Кус, музикант, лідер групи «Taraka»

Я був вдома, в Польщі, слідкував за тим, що відбувається в Києві, через ЗМІ, але в якийсь момент зрозумів, що повинен туди поїхати. Свою солідарність з нашими сусідами я виразив в пісні «Podaj rękę Ukrainie» («Подай руку Україні»), яку ми взимку 2014 року виконали на сцені Майдану.

Майдан став для меня холодним душем. Я вперше побачив революцію, вперше побачив людей, котрі були готові заплатити життям за свої ідеали, за свої цінності. Я побачив втомлених чоловіків і жінок з променистими очима. Після всіх зустрічей, розмов з тими людьми я просто не міг спати ночами.

Історія, яка мені найбільше запам’яталася, сталася після перемоги Майдану. Вона стосується української журналістки Лідії Паньків, котра в прямому ефірі сказала про вбивства її друзів, про відповідальність ЗМІ. Згодом в інтерв’ю польському телеканалу вона призналася, що в найважчі дні на Майдані її і багатьох інших українців підтримувала моя пісня «Podaj rękę Ukrainie». Для мене це було відкриттям і великою честю.

Що я думаю тепер про Україну? Думок дуже багато. Світ не хоче слухати про те, що діється на Донбасі. Захід говорить про втому від української теми. Жахливо, що ми є свідками відродження на Заході націоналізму. Це відбувається і в Польщі. Мені здається, що ми втратили пильність. Разом з націоналізмом зростають антиукраїнські настрої. Мене це дуже лякає. Треба щось з цим робити.

Якщо ж говорити про Україну, то боюся, що ця чудова країна може втратити шанс, який вона отримала на Майдані. Так, на Донбасі йде війна, але мені здається, що влада могла б активніше реформувати країну.

Автор: Євген Клімакін