44-vuotias Vaara on hirvijahdissa hirviporukan kanssa sunnuntaina 15. marraskuuta. Jahtiin osallistuu useita metsästyskoiria, myös Vaaran 7-vuotias karjalankarhukoira Milo.

- Olimme samalla alueella jahdissa myös lauantaina. Milon GPS-panta oli reistaillut, joten otin sunnuntaina lainapannan seurueen toiselta koiralta. En pystynyt itse seuraamaan Milon liikkeitä puhelimella, Vaara sanoo.

Mainos alkaa

Mainos päättyy

Vaara etenee mäkisessä maastossa kello 12 aikoihin. Ilmavainuun luottava Milo on tuulen suunnan vuoksi isäntäänsä nähden sivulla.

- Koska minulla ei ollut paikannustietoja, en voinut myötäillä Milon työskentelyä. Milo ei mennyt edelläni.

- Päätin oikaista korkean ja jyrkän mäen yli. Mäessä oli tasanne puolivälissä. Ajattelin kuulostella tasanteella, missä koira on, Vaara sanoo.

Vaara huomaa varvikosta varisseen sunnuntain lumia. Siinä on makoillut hirvi, metsästäjä tuumii hetken.

- Lumen seassa oli kuitenkin pieniä kiviä ja puun kappaleita. "Jaahas, karhu on kaivanut ruokaa maasta", ajattelin.

Vaara on aikaisemmin lukenut karhunpesistä ja nähnyt niistä kesäisiä valokuvia. Hänen käsityksensä mukaan karhu rakentaa pesänsä esimerkiksi penkkaan.

- Jäin tasanteelle. Mieleeni ei tullut, että paikalla olisi pesä. Katsoin karttaani ja kuulostelin koiraa.

Tasanteella on Vaaran mukaan niin paljon lunta, ettei hän näe noin kuusikymmentä senttiä leveää onkaloa. Alkaa tapahtua.

- Kuulin kovaa huutoa ja murinaa. Onkalosta nousi karhun iso ja pörröinen pää noin metrin päähän minusta. Hampaat vilkkuivat.

Vaara käy vaihtoehtonsa läpi mielessään "sadasosasekunnissa".

- Kaikki vaihtoehdot olivat aika huonoja. Minun oli pakko pinkaista karkuun. Olisiko minun pitänyt leikkiä kuollutta? Olisin ollut ruokalähetys karhun kotiovelle, Vaara naurahtaa.

Vaara juoksee karkuun minkä jaloistaan pääsee. Olkansa yli hän näkee karhun seuraavan häntä.

- Minulla oli pyssy mukana. Ei sillä välttämättä metrin päähän ammuta. Karhukin voi vain suuttua.

Pakeneva Vaara tietää vallan hyvin, ettei ihminen pärjää karhulle juoksukilpailussa metsässä. Tässä vaiheessa näyttämölle juoksee Milo.

- Minulla oli hyvä tuuri, sillä Milo juoksi paikalle juuri siitä suunnasta, johon itse juoksin. Koira ei edes katsonut minua vaan juoksi ohitseni karhua kohti. Se haukkui möreästi.

- Sitten alkoi molemminpuolinen ärinä ja murina. Pysähdyin katsomaan tapahtumia 50 metrin päästä. Älämölö oli loppunut. En nähnyt kaksikkoa, joten tajusin, että karhu on kääntynyt ja Milo on lähtenyt ajamaan sitä toiseen suuntaan, Vaara tuumaa.

Vaara ilmoittaa heti tapahtuneesta metsästyksenjohtajalle, jotta muut metsästäjät eivät luule Milon jahtaavan hirveä.

- Tiesin, että kolmen kilometrin päässä on tie, jossa Milo voidaan ottaa kiinni.

Myöhemmin selviää, että Milo seurasi nopeasti juoksevaa karhua kolme kilometriä.

- Muut eivät nähneet karhua, mutta jäljistä otettiin kuvia. Karhu oli tehnyt ison kaarroksen. Se oli tullut yli saman tien eri kohdasta ja palannut pesälleen.

Vaaran teorian mukaan karhu oli rakentamassa pesäänsä.

- Karhu oli kaivanut käytävän suoraan alaspäin pesäänsä. Sillä oli työt kesken. Se ei ollut vielä nukkumassa, koska seisoskelin paikalla hiljaa. Karhu ei kurkkaa herkästi kesken unien pesästä.

- Kyllähän karhu näytti isolta talviturkissaan. Pää täytti koko pesän suuaukon. Karhu oli ehkä parivuotias. Se saattoi olla naaraskarhu, mutta ei kai sillä vielä voinut poikasia olla.

"Penskasta" asti metsissä liikkunut kontiolahtelainen ei ole koskaan aikaisemmin nähnyt karhua luonnossa.

- Ei minulle oikeastaan jäänyt kammoa. Jatkoimme sunnuntaina jahtia normaalisti, kun olimme pohtineet asioita.

Vaara näki uusia puolia ystävästään Kuhmossa.

- Milo juoksi määrätietoisesti suoraan karhun luokse. En tiennyt, että se on noin kovapäinen. Jotkut koirat tärisevät, kun ne näkevät karhun jäljenkin. Isäntä juoksi edellä ja karhu perässä. Koira tiesi, että nyt on hätä.

- Olisi ollut kipeä paikka, jos Miloa ei olisi ollut. Karjalankarhukoira leimaantuu isäntäänsä. Se ei lähde muiden kanssa metsälle, Vaara jatkaa.

Vaara halusi tietenkin palkita koiransa tuoreeltaan.

- Kaupat olivat kiinni sunnuntaina, joten en löytänyt Milolle luuta. Ostin sille sitten kilon pätkän ulkofileetä.

Kennelliitto antaa Milolle Sankarikoiran arvonimen Helsingissä joulukuussa, koska koira pelasti viime vuonna Vaaran naapurin hengen. Koira herätti yöllä talon väen, koska pihapiiriin oli pakkasyönä astellut naapuri t-paidassa. Mies olisi todennäköisesti paleltunut kuoliaaksi ilman Miloa.

Naapuri ja nyt isäntä itse. Ei kahta ilman kolmatta, sanotaan.

- Milo pitää ihmisten puolia. Tämän jälkeen katson entistä tarkemmin, miten koira reagoi luonnossa, Vaara sanoo.