Mies ei pelkää pimeää, mutkaisia teitä, kovaa vauhtia tai pieniä ötököitä. Mutta pelkää se mieskin, nimittäin elämää.

Myönnän heti alkuun. Minua pelottaa. Näin ei kuitenkaan ole ollut aina.

Nuorena en pelännyt oikeastaan mitään - tai en ainakaan muista pelänneeni. Eiväthän miehet, etenkään nuoret miehet yleisesti ottaen pelkää.

Eiväthän miehet, etenkään nuoret miehet yleisesti ottaen pelkää.

Jäiset ja mutkaiset tiet? Hanaa, hanaa.

Naapuripitäjän jengi? Eihän niitä oo ku kaks autollista.

Pimeä metsä? Makkaraa paistamaan.

Ja niin edelleen. Pelko. Kertakaikkiaan tuntematon käsite.

Kokeilemisen pelko on tekemättömyyden alku

Näin keski-iän kynnyksellä elämä on ottanut minutkin tiukkaan arkiseen syleilyynsä. Heittänyt eteen valintatilanteita, meille kaikille tuttuja:

Pitäisi pyytää palkankorotusta, mutta kyllähän sen järkikin sanoo, ettei nyt, kun on yt:t päällä.

Työpaikkaa voisi vaihtaa ja hakea uusia haasteita, mutta kokonaisuuden kannalta se ei ole oikein mielekästä juuri nyt.

Entäs asunnon osto? No periaatteessa fiksua, mut jos ne yt:t ja maailmantalous ja flunssa ja ja ja ja. Että katsotaan vähän myöhemmin sitten.

Mitä jos kaikki harkinta onkin vain hyvin naamioitunutta pelkoa?

Tuo kaikki saattaa toki olla ihan perusteltua pohdiskelua. Viime kuukausina olen kuitenkin kysynyt itseltäni, mitä jos kaikki harkinta onkin vain hyvin naamioitunutta pelkoa? Mietinkö sittenkin kaikkia pienempiä ja isompia valintojani pelko perseessä?

Helpompi on jossitella tai tehdä sinnepäin, puoliteholla. Tai jättää tekemättä kokonaan! Kun ei tee, ei tarvitse pelätä... Niin, epäonnistumista.

Näin meilläpäin eleltiin pitkään. Kunnes elämä yllätti.

Herääminen elämään kuoleman kohdatessa

Kun ihmiselle tapahtuu jotain tarpeeksi isoa, dramaattista, elämä jakautuu kahtia: elämäksi ennen ja jälkeen. Psykologiassa sitä nimitetään post-traumaattiseksi kasvuksi.

Voin kertoa, että tiedän tästä aiheesta paljon - ehkä liikaakin.

Äidilläni todettiin syöpä. Vaikka riensin välittömästi hänen luokseen sairaalaan, oli hyvästely enää läsnäoloa ja kädestä pitämistä. Viimeiset puheet oli puhuttu aiemmin, vaikka emme sitä silloin tienneetkään.

Viikon päästä järjesteltiin hautajaisia. Muistotilaisuuus pidettiin toukokuisena lauantaina. Seuraavana päivänä sain puhelinsoiton. Isäni oli kuollut sairauskohtaukseen. Tässä kohtaa totesin ääneen hieman epäuskoisena, että vieläkö jotain?

Maanantaina auto ajoi päälleni.

Maatessani kadulla tokkurassa mielessäni vaelsi ajatus, että olen edelleen täällä, elossa. Ymmärsin, että se mikä oli totisesti lopullista, ei ollut vielä tapahtunut kohdallani. En enää koskaan näkisi äitiäni. En enää koskaan puhuisi hänen kanssaan, kuten en myöskään isäni. Mutta minä olin elossa, vaikkakin sekaisin surusta.

Miten tämä liittyy pelkoon?

Rohkeutta ei ole se, että ei pelkää, vaan se, että tekee asioita siitä huolimatta.

Tapahtumista on nyt kulunut puolisen vuotta. Tänä aikana olen alkanut ymmärtää, että elämä on kovin rajallinen ja hauras. Elämää voi yrittää kontrolloida ja varjella, mutta oikeasti kaikki voi loppua silmänräpäyksessä.

Olen huomannut, etten voi päättää kaikkia minulle tapahtuvia asioita, mutta voin vaikuttaa siihen, miten niihin suhtaudun. Tunnen, että olen kiitollisempi kuin aiemmin. Olen kiitollinen siitä, että olen täällä edelleen ja voin kävellä, juosta, treenata, leikkiä ja laulaa. Ja ylipäätään tehdä ja tavoitella asioita.

Päivieni määrää en tiedä, mutta voin valita, miten niitä pyrin elämään.

Jonkinlainen suuri oivallus voisi olla, että ehkä rohkeutta ei olekaan se, että ei pelkää, vaan se, että tekee asioita siitä huolimatta.

Kuten alussa myönsin, minua pelottaa. Mutta olen päättänyt olla rohkea.

Vielä ehtii.

Kirjoittaja on tuottaja Ylen Elävän Arkistossa. Hän pysähtyi pohtimaan pelkojaan Puoli seitsemän -ohjelman pelkoviikon innoittamana. Pelkäätkö sinä jotakin? Käy paljastamassa pelkosi Puoli seiskan suuressa pelkokyselyssä.