Väkivallan ja tabujen uuvuttama Marjo, 29, jätti vanhoillislestadiolaisuuden: "Nyt on minun vuoroni"

Mitä jos Jumala laittaa minuun vauvan rangaistukseksi siitä, että seurustelen ei-lestadiolaisen miehen kanssa? Ei me olla yhdynnässä oltu, mutta eihän minua kukaan usko, jos Jumala tekee minut raskaaksi! Sitte kaikki luulee, että olen huono nainen. Marjo Jääskeläinen , 26, tietää, että hänen pelkonsa on järjetön. Mutta se ei auta. Hänet on kasvatettu pelkäämään. Jumalaa. Sielunvihollista. Muita ihmisiä. Itseään. Erityisesti itseään – ja tätä tunteista suloisinta, jonka hellä, huolehtivainen Petri hänessä herättää. Halua. Usko oikeuttaa väkivallan Isä tekee sen aina samoin. Hän napsauttaa sormiaan ja ärisee hampaidensa välistä: –Nyt juuttaan närreet! Kukaan Jääskeläisen perheen 13 lapsesta ei tiedä mitä sananparsi tarkalleen ottaen tarkoittaa, mutta he tietävät hyvin, mitä siitä seuraa – pelottavaa riepottelua ja räyhäämistä. Ei ole tavatonta, että joku saa remmistä. Toisinaan se on Marjo, perheen tyttäristä vanhin, lapsista neljäs. Arka ja miellyttämisenhaluinen Marjo, jolla on usein koululäksyt tekemättä, sillä kotona on niin valtavasti työtä: 15 hengen pyykit pestävänä, ruokaa laitettavana, nuorempia sisaruksia hoivattavana. Kolmimetrisen pirtinpöydän ympäristö on imuroitava kahdesti päivässä, jotta hapuillen ruokailevan lapsilauman pudottelemat peruna- ja lihapalat eivät hautaa alleen koko huushollia. Äiti ei selviä taloudenpidon taakasta yksin, eikä patriarkaattinen usko velvoita isää osallistumaan. Jo seitsemännellä luokalla Marjo on niin ylikuormittunut, että hän helpottuu salaa, kun yksi äidin alkuraskauksista päättyy keskenmenoon – vaikka jokainen siskoista ja veljistä onkin hänelle mitä rakkain. –Isän alaisuudessa ei hirveästi kyseenalaistettu, jaksanko vai en. Hän sai valtaa uskon läsnäolosta. Olimme pahoja kakaroita, joita oli paimennettava ja piestävä. Toisinaan isä pyytää pahoinpitelyä anteeksi. Silloin kuuluu sanoa: Jeesuksen nimessä ja veressä, kaikki synnit anteeksi. Mutta mikään ei ikinä muutu. Nuoren Marjon silmissä isä on Ensimmäinen Jumala – arkinen, arvaamaton ja armoton. Sunnuntaisin perhe käy seuroissa kuulemassa Toista Jumalaa. Pyhistä pyhintä, häntä, jonka silmissä kehonsa kurveja ja kihelmöintejä tunnustelevat tytöt ovat turmion tiellä. Se saa Marjon katseen painumaan seurasalin lattiaan. –Häpeä oli jo lapsena kietoutunut minuun kokonaisvaltaisesti. Tunsin, että olen läpimätä. Sisäinen kiirastuli polttaa loppuun En jaksa. En enää. Marjo on 18-vuotias, kun masennus nielaisee hänet ensimmäisen kerran. Uupumus on pohjatonta. Toimeliaisuuteen tottunut nuori nainen jaksaa hädin tuskin sanoa lauseitaan loppuun. Vanhemmista ei ole apua, mutta he eivät estele, kun Marjo alkaa tavata psykologia ja syödä masennuslääkkeitä. Niiden avulla hän selviytyy lukion läpi, säilyttää toimintakykynsä. Mutta hän ei parane. Sillä hän yrittää yhä elää todeksi opetuksia, jotka ovat ristiriidassa hänen yksityisten ajatustensa ja kehollisten tuntemustensa kanssa. Järki sanoo: Ei voi olla totta, että kaikki muut kuin vanhoillislestadiolaiset joutuvat helvettiin. On niin paljon hyviä ihmisiä. Keho sanoo: Ei halu voi olla pahaa, jos se tuntuu näin hyvältä. Mutta pelko ei neuvottele, se hyökkää, karjuu niin kuin isä. Se sylkee: Entä jos se on totta? Entä jos se on pahaa? Entä jos kaikki epäilyksesi ovat sielunvihollisen puhetta? Entä jos joudut näistä ajatuksista helvettiin? Marjo sinnittelee, kurkottaa nääntyneenä Jumalaa kohti. Kohti valoa, jota ei todella näe. Kunnes maailma mustenee silmissä tyystin. Pimeys on kaikkialla. Suurin niistä on rakkaus Voimien loppuminen on parasta, mitä Marjolle on koskaan tapahtunut. 26-vuotiaana hänet ohjataan Muurolan psykiatriseen sairaalaan Rovaniemelle. Kahden vuoden ajan hän asuu vuoroin itsenäisesti kotona, vuoroin Osasto 2:lla. Osastolla hänen epäilyksiään ei tuomita. Hän saa vihdoinkin tilaa pohtia, kyseenalaistaa ja tuntea; työstää väkivaltaisen lapsuuden traumaa. –Aluksi olin hyvin suojelevainen vanhempiani kohtaan. Sitten ajattelin, että eiköhän tässä ole tarpeeksi kauan suojeltu kaikkia. Nyt on minun vuoro. Siitä alkaa paraneminen. Osastolla vierailee myös muuan erityinen ihminen. Petri, johon Marjo on tutustunut Inarissa opiskellessaan. Mies on antanut ymmärtää, että hän tahtoisi olla Marjolle muutakin kuin ystävä. Mutta Marjoa pelottaa Petrin läheisyys. Se, kuinka tuntuu yhtä aikaa uskomattoman hyvältä ja kamalan väärältä. Petri ei painosta. Suhde syvenee. Eräänä päivänä Marjo on valmis päästämään irti syyllisyydestä. Hän päättää: Paskat mitään helvettiä ole. Tai jos on, niin onpahan ainakin lämmintä. Hän kuiskaa miehelle ujosti: –Voitais me kulta varmaan silläkin tavalla olla. Vanhemmatkin ovat uhreja Marjon paranemisprosessin aikana tapahtuu jotakin odottamatonta. Äiti, joka aikanaan ripitti tytärtään ankarasti television katselusta naapurissa, päättää itse irtautua vanhoillislestadiolaisuudesta. Hieman myöhemmin isä tekee samoin. Aluksi tytär ei tiedä mitä ajatella. Mitä, nytkö ette yhtäkkiä enää uskokaan? Entä kaikki se tuska, jota koin yrittäessäni elää opettamallanne tavalla? Mutta vähitellen hän ymmärtää. –Myös vanhempani ovat uskonnon uhreja. Eivät he sitä valinneet, he kasvattivat meitä niin kuin heitä oli kasvatettu. Kun uskonto vain syötetään sinulle, uskonvapaus ei toteudu. Suurin osa perheestämme ei ole enää lestadiolaisia. Marjo ei ole tekemisissä isänsä kanssa. –Pärjään paremmin ilman häntä. Mutta kyllä minä isää silti rakastan. Marjo huomauttaa, että moni hengellisessä ympäristössä kasvanut on kokenut erilaisen lapsuuden kuin hän. Hän ei epäile, etteikö uskosta voisi olla ihmisille lohtua ja turvaa. –Mutta minun elämässäni ei ole enää Jumalaa, joka armahtaa ja tuomitsee. Tajusin lopulta, että minä itse olen aina itseni kanssa. Minun ei tarvitse hakea hyväksyntää mistään. Vapaa pelosta Muutos Marjon ajattelutavassa on niin suuri, että sitä voi luonnehtia dramaattiseksi. Nainen kuitenkin puhuu siitä mutkattomuudella, jossa on toipumisen tuntu. Se tekee välillemme laskeutuvasta hiljaisuudesta levollisen. Mutta missä oikeastaan olemme tämän intiimin aikamatkan tehneet? Istumme Petrin ja Marjon olohuoneessa, pienen ruokapöydän ääressä. Petri tulee pian töistä kotiin. Marjolla ei ole vielä tarpeeksi voimia työelämään tai opiskeluun – mutta ehkä jo lähitulevaisuudessa, hän toivoo. Marjo ja Petri eivät ole naimisissa, eikä heillä ole lapsia. Toisinaan Marjo on niin kiitollinen tasaisesta, turvallisesta arjestaan, että hän purskahtaa itkuun. Tunne saattaa hyökyä yli vaikkapa suihkun lattiaa kuivatessa, peipon sirkuttaessa avoimesta ikkunasta. Vapaa. Vihdoin olen pelosta vapaa. –Seuroissa saarnattiin, että elämä uskon ulkopuolella on kärsimystä, älkää lähtekö sille tielle. En ole koskaan ollut onnellisempi, Marjo hymyilee. Tuo hymy. Siihen on helppo uskoa.