Esperi Caren tapaus on hoivayrittäjien edustajan mukaan jäävuoren huippu. Kova hintakilpailu pudottaa pienet toimijat ja isojen on tuotettava voittoa omistajilleen – vaikka palvelun kustannuksella.

Terveys- ja Sosiaalialan yrittäjien yhdistyksen (Teso) puheenjohtaja Pekka Riihimäki sanoo, että Esperi Care on jäävuoren huippu, joka nostaa alan ongelmat esille.

– Esperi ei ole sairaus, vaan oire, hän sanoo.

Tesoon kuuluu kymmeniä pieniä etenkin asumis- ja sosiaalipalveluita tuottavia yrityksiä ympäri Suomen. Tällaiset yksityiset yritykset ja säätiöt tuottivat vuosikymmeniä vanhusten hoivapalveluja yhdessä kuntien kanssa ja Riihimäen mukaan työ sujui suuremmitta ongelmitta.

Hän kertoo, että tilanne muuttui noin 15 vuotta sitten, kun pääomasijoittajat keksivät alan ja rupesivat ostamaan yrityksiä aggressiivisesti. Samaan aikaan ikäihmisten palveluiden tarve on kasvanut, mutta kunnat ovat joutuneet hoitamaan lakisääteisiä velvoitteitaan yhä vähemmin resurssein.

– Se on spiraalikierre, joka lähti ikävällä tavalla pyörimään.

Vuoteen 2016 asti Riihimäelläkin oli asumispalveluja tuottava yritys ja 21-paikkainen hoivakoti Valkama Vihdissä. Hän myi sen Esperi Carelle.

Ennen yrityskauppaa Riihimäki mukana kilpailutuksessa, joka koski Espoon, Kauniaisten, Kirkkonummen, Vihdin ja Karkkilan palveluita. Tuolloin paino oli hänen mukaansa 90-prosenttisesti hinnassa.

– Hinta oli määrittävä tekijä. Laatu oli fiktiota, hän kertoo.

Pienet ostetaan pois

Kilpailutuksessa voi olla 30 yritystä. Pieni palveluntuottaja ei Riihimäen mukaan pysty tuottamaan palveluita samoilla hinnoilla kuin isot toimijat. Se tarkoittaa, että isot voittavat ja pieniä ostetaan markkinoilta.

– Olisin hurjan mielelläni pitänyt hoivakotini. Meillä oli ohut organisaatio, hurjan hyvä porukka ja tunnelma.

Pieni yritys ja pörssiyhtiö ovat rakenteeltaan ja toimintalogiikaltaan hyvin erilaisia. Perheyrittäjälle riittää Riihimäen mukaan, että hän itse ja työntekijät saavat työpaikan ja perhe elannon. Pörssiyhtiössä osakkeenomistajien pitää saada voittonsa, mikä johtaa helposti säästöihin. Sitä kautta omistuspohja voi konkretisoitua asukkaalle asti.

– Isojenkin omistuksessa voi silti olla myös loistavia hoivakoteja, Riihimäki huomauttaa.

Valvonta on vitsi

Riihimäellä ei ole mitään kilpailua vastaan. Hänestä olisi parasta, jos tarjolla olisi kunnan, pienten yritysten ja muutaman ison yhtiön tuotantoa. Keskeistä on, että pelisääntöjä noudatetaan, toimijoita valvotaan ja sanktiot ovat kohdallaan.

– Nythän sanktiot ovat lähinnä huomautuksia, joille nauretaan.

Yritykset voivat saada epäkohdista huomautuksen ja kehotuksen korjata asia määräajassa.

– Palveluntuottajat puuttuvat epäkohtaan. Kun pöly laskeutuu, palataan samaan vanhaan tuottavaan toimintamalliin, Riihimäki sanoo.

Hänestä olisi hyvä, jos yrityksille määrättäisiin sakkoja ja lisäksi vaadittaisiin esimerkiksi alimiehityksestä saadun taloudellisen hyödyn palauttamista kunnalle ja asukkaille.

Tarkastuksia pitäisi olla usein ja yllättäin.

– Omavalvonta on vitsi. Käytännössä se tarkoittaa, että saat tehdä tai olla tekemättä niin paljon kuin haluat. Tilanne olisi vastaava, jos poliisit lopettaisivat ylinopeuksien valvonnan, koska luottaisivat siihen, että ihmiset noudattavat rajoituksia.

Valtaosa kunnista ilmoittaa Riihimäen mukaan ennalta, koska tarkistukset tehdään ja yritykset virittävät työvuorolistat ja henkilöstöresurssit moitteettomiksi. Vasta omaisten valitukset johtavat yllätyksiin.

Riihimäki on Espoon sosiaali- ja terveyslautakunnassa ja kertoo, miten Espoossa sijaitsevasta kehitysvammaisten hoivakodista oli tullut paljon valituksia. Kaupungin virkamies kertoi hänelle myöhemmin, että nyt asia on kunnossa. Kun Riihimäki kysyi, mistä tiedät, hän vastasi yrityksen kertoneen.

Palveluseteli olisi demokratiaa

Alan perusongelma on Riihimäen mielestä se, että kuntalaiset eivät pääse itse valitsemaan asuinpaikkaansa, vaan sosiaalitoimi ohjaa heitä tiettyihin hoivakoteihin.

Teso suosisi palveluseteliä.

– Jos omaiset näkevät, että tuotanto ei vastaa lupauksia, he pystyvät äänestämään jaloillaan. Se olisi todellista demokratiaa.

Riihimäki sanoo vähän pudonneensa hinnoista, mutta pohtii, että jo vuonna 2016 kuukausihinnan piti olla vähintään 4000 euroa kuukaudessa asukkaalta, jotta hoiva pystyttiin kunnolla järjestämään. Hinta koskee 20-paikkaista hoivakotia, jossa työskentelee 12 hoitajaa.

Yksi hintoja nostava tekijä on asumisvaatimukset. Huoneiden neliömäärät, saniteetti- ja keittiötilat ovat kasvaneet, mikä nostaa kustannuksia. Ajatus on Riihimäen mukaan hyvä, mutta hän miettii onko parempi satsata seiniin kuin hoitajiin?