Pitäisi erottaa pikkurikokset törkeistä ja katsoa, keitä vankilassa on, sanoo rikosoikeuden emeritaprofessori.

Terttu Utriaisen perheeseen kuuluu kolme jackrussellinterrieriä: Anni, Onni ja Veera.

Saakohan tuollaiseen kasettejakaan mistään. Pocket Memo -nauhuri nököttää kirjakasan päällimmäisenä, täydessä toimintakunnossa, vaikkei sellainen ole enää vuosikausiin kuulunut Philipsin Saneluratkaisut-tuotesarjaan.

Terttu Utriainen, 70, on sanellut koko ikänsä, eikä ole lopettanut vieläkään. Kirjat, muistiinpanot, kaiken. Ehjät lauseet tulevat luonnostaan, välimerkit kuuluvat puheen rytmissä.

Vaikka hankalaksihan homma on mennyt. Assistentti meni viran mukana, kun Utriainen jäi eläkkeelle Lapin yliopiston rikosoikeuden professorin pallilta keväällä 2014. Nauhat täytyisi purkaa itse, eikä hän siihen ryhdy.

”Sanoin, että alan käyttää tietokoneohjelmia sitten kun tuo masiina oppii ymmärtämään puhetta. Siinä on mennyt 45 vuotta!”

”Ja sanovat, että kehitys on nopeaa.”

Utriaisen työhuone kotona Helsingin Ullanlinnassa on kuin 1970-luvulta. Kirjoituspöytä on samanlainen kuin hänen ensimmäisessä työpaikassaan Helsingin maistraatissa – siksi hän on sen hankkinut.

Sivupöydän numerokiekkopuhelimessa on keltaiset 10022- ja 112-tarrat. Ystävän lapsenlapsi ei tiennyt, mikä laite on.

”Toimii! Tietenkin!”

Utriainen on ilmoittautunut kolmelle atk-kurssille työväenopistoon. Niissä opetellaan käyttämään tekstinkäsittelyä kirjoitushommia varten. Wordia, hän tarkentaa.

Hymyilevä, pienikokoinen nainen, joka pitää hiihtämisestä ja koirista.

Tv-ruudussa ja lehtikuvissa Utriainen on vakavampi.

Hän ottaa virkamiesmäisen, eleettömän ilmeen ja latelee valmiita otsikoita kuin sanelimeen.

Tuomioistuin ei ole uskottava, koska vakavien rikosten tuomiot ovat niin lieviä. Jos ei tapa ihmistä, alta kahden vuoden selviää aina. Lakimuutokset ovat olleet kosmeettisia. Ehdollisia tuomioita jaetaan liikaa, ja ne ovat pelkkiä varoituksia, lievempiä kuin sakko. Ulkomaalaiset ovat yliedustettuina raiskaustilastoissa.

Jos Utriaisen kommentit pitäisi tiivistää yhteen lauseeseen, se kuuluisi: raiskauksista on annettava kovempia tuomioita. Se on lause, jonka takia hänelle usein soitetaan.

Lause halutaan kuulla varsinkin kuohuttavien tapausten yhteydessä, sellaisten kuin Helsingin Tapanilan aseman joukkoraiskaus keväällä 2015 tai saman kevään Pirkanmaan ihmiskauppajuttu, sillä harva oikeusoppinut sanoo sitä. Muutoin kansa saisi olla yksin oikeustajunsa kanssa.

Keskustelu kriminaalipolitiikasta on niin maltillista ja akateemista, etteivät kollegat edes sano Utriaiselle julkisesti vastaan.

Ehkä häntä pidetään hieman populistisena, vaikka hän oli asialla jo kauan ennen kuin jytky-sana sai nykyisen merkityksensä.

Vastalauseita kyllä löytyisi, sillä tuomioiden koventamiselle on vaikeaa keksiä perusteita. Niiden lieventäminen on tuottanut tuloksia, joista jopa Ruotsissa ollaan kateellisia.

Lievennysoperaatio aloitettiin 1960-luvulla, sen jälkeen, kun norjalainen Nils Christie julkaisi vertailevan tutkimuksen pohjoismaisista vankiloista. Selvisi, että Suomen vankiloissa on kaksi tai kolme kertaa enemmän vankeja kuin naapurimaissa.

Se tiedettiin täällä kyllä, mutta sille ei ollut viitsitty tehdä mitään. Sitä paitsi, vielä 1950-luvun lopulla Ruotsin liberaalia vankeinhoitoa pidettiin suorastaan varoittavana esimerkkinä.

Nyt Suomi kuitenkin yritti kaveerata hyvinvointinaapureiden kanssa ja rikoslainsäädäntöä pyrittiin harmonisoimaan. Vankimäärästä tuli poliittisesti kiusallinen, vaikutimme konservatiiviselta takapajulalta, Itä-Euroopalta.

Suomi aloitti uudistukset, jotka tähtäsivät vankiloiden pohjoismaistamiseen. Varkaustuomioita alennettiin, juopumus yleisellä paikalla dekriminalisoitiin, ehdonalaisia lisättiin.

Vankeusrangaistusten lukumäärä ei vähentynyt – se on hieman noussut 1960-luvulta – mutta rangaistusten kestot lyhenivät.

Se toimi. Kun Suomessa oli 1970-luvun alussa eniten vankeja Länsi-Euroopassa, kaksikymmentä vuotta myöhemmin vankeja oli vähiten koko Euroopan unionissa. Rikosten määrä pysyi samana kuin Ruotsissa ja Norjassa, vaikka vankimäärä tippui kolmanneksella.

Toisin sanoen: vankeus- ja rikosmäärät eivät riipu toisistaan. Ja rikosten uusijoita, heitä on vähemmän kuin missään muualla Euroopassa.

Tietokirjailija Tommi Uschanov ihmetteli vuosi sitten Long Playlle kirjoittamassaan esseessä, miksei Suomen kriminaalipolitiikalla ylpeillä rinta rottingilla kuin peruskoululla. Niin hienona ja toimivana järjestelmää pidetään ulkomailla.

Terttu Utriainen nyökkää.

”Niin. Siitä ei huudella, koska kriminaalipolitiikka on pitkälti asiantuntijoiden, ei eduskunnan hanskassa. Se halutaan pitää siellä.”

”Ja asiantuntijat ovat sitä mieltä, että he on kovin humaaneja. Muut ovat vain ankarampia rangaistuksia rähisevä älämölöporukka. Tämä on demokratian kannalta ongelmallinen näkemys.”

Jos vaivautuu otsikoita pidemmälle, Utriaisen ajatus on monitasoisempi kuin ”raiskaajat linnaan”.

Ensinnäkin rikosoikeus pitäisi hänestä eriyttää. Vain siten lievät rikkeet erottuisivat törkeistä rikoksista.

Utriainen valmistui oikeustieteellisestä kriminaalipoliittisten muutosten aikaan, vuonna 1969, ja meni maistraattiin töihin. Hän käsitteli sakkorangaistuksia, joita annettiin Helsingin kaupungin järjestyssääntöjen rikkomisesta.

Säännöissä oli kielletty ”melkein kaikki”. Suihkulähteissä ei saanut uida, tarpeeton kiipeileminen puihin oli kielletty, kahluualtaita saivat käyttää vain lapset.

Oli kamalaa, että Uspenskin katedraalin katolle kiivenneille nuorille joutui tuomitsemaan sakkoja, vaikka oli ihme, että he ylipäätään olivat elossa. Huvitti, kun opiskelijat olivat lyöneet vetoa, ketkä uskaltavat juosta Aleksanterinkadun päästä päähän alasti.

Nykyään ei enää ole järjestyssääntöjä, on järjestyslaki.

Utriaisen mielestä se on järjetöntä. Suomen rikoslaki on möykky, johon kuuluu kaikki ylinopeudesta murhaan.

Lievät tapaukset pitäisi käsitellä kuten pysäköintivirhemaksut eli jättää hallintovirkamiehelle. Niin muualla maailmassa tehdään. Esimerkiksi Englannissa pikkurikokset eivät kuulu tuomioistuimelle, ei se olisi mahdollistakaan, ihmisiä on niin paljon.

Törkeämmistä voisi sitten rangaista ankarammin.

”Sanotaan, että meillä on 500 seksuaalirikosta vuodessa. Siinä on tavattoman monta erilaisia rikosta. Voi olla seksuaalista ahdistelua, vaikka reiteen tarttumista, mutta voi olla myös hengenvaarallisia päällekäyntejä. Analyysin pitäisi tapahtua niin, että osataan erottaa lievät törkeistä.”

Toiseksi, ehdollinen on Utriaisen mielestä väännelty niin mitättömäksi, nimenomaan vankiluvun pienentämiseksi, ettei sitä käytännössä panna täytäntöön juurikaan.

”Melkein kaikille annetaan ehdollista tai sakkoa riippumatta siitä, mitä on tehnyt. Se on rikoslakimöykystä johtuvaa lattapäistymistä.”

Kahden vuoden tuomion – mikä vaatii jo vakavan rikoksen – voi määrätä ehdollisena. Se on lepsumpi rangaistus kuin vuoden ehdoton vankeusrangaistus.

”Kriminaalipolitiikan on oltava uskottavaa”, Utriainen sanoo ja kopauttaa kevyesti nyrkillä pöytää. ”Ja oikeudenmukaista siinä mielessä, että törkeistä rikoksista tuomitaan enemmän kuin lievistä.”

”En minä ole sitä mieltä, että vankilukua pitäisi nostaa, vaan pitäisi katsoa, keitä vankilassa on.”

Utriainen palasi yliopistolle vuonna 1974, teki lisensiaatin työn, sitten väitöskirjan. Sitä varten hän kierteli ympäri maailmaa vertailemassa syyllisyyskäsitettä. Itä-Saksassa, Länsi-Saksassa, Ranskassa, Ruotsissa, Yhdysvalloissa.

New Yorkissa hän luki viikot kirjastossa, viikonloput pyöri kaupungilla. Yhtenä iltana hän osui New York Universityn aulaan, johon opiskelijat olivat pystyttäneet tiskin. Rape Center, raiskauskeskus, sen yläpuolella luki.

Tiskin takana seisova tyttö kertoi, että pisteessä neuvottiin raiskauksen uhreja. Siitä saattoi tilata itselleen saattajan metroasemalta kotiin, jos koki matkan epämiellyttäväksi.

”Siellä hiffasin, että seksuaalirikokset tulevat olemaan tapetilla. Mikään ei tapahdu yllättäen, merkit ovat olemassa, jos ne löytää ja tajuaa.”

Utriainen palasi Suomeen, Lapin korkeakouluun Rovaniemelle, josta tuli myöhemmin Lapin yliopisto.

Tuohon aikaan Suomessa oli pikkuhiljaa alettu ymmärtää seksuaalirikokset siten kuin 1970-luvun Yhdysvaltojen naisasialiikkeessä ja hieman myöhemmin Keski-Euroopassa. Aiemmin niitä ei ajateltu uhrin kannalta, vaan loukkauksena perheen pään kunniaa kohtaan, sitten puhtaina väkivaltarikoksina.

1970-luvun myötä päädyttiin siihen, että olennaista oli seksuaalinen itsemääräämisoikeus, suostumuksen puute. (Silti avioliiton sisäinen raiskaus tuli Suomessa rangaistavaksi vasta vuonna 1994.)

Utriaisesta tuli rikosoikeuden professori, ja hän alkoi teettää graduja seksuaalirikoksista. Raiskauskriisikeskus Tukinaisen juristin Riitta Silverin lisensiaattityötä tarkastaessaan Utriainen tajusi, että juuri kansainvälisellä oikeudella on merkitystä seksuaalirikoksissa.

Normit haetaan yleisistä sopimuksista ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen käytännöistä. Kansainvälisessä rikostuomioistuimessa esimerkiksi katsotaan, ettei raiskauksen uhrin suostumusta voi päätellä vaikenemisesta tai vastustamisen puutteesta.

”Meillä Suomessa on siinä mielessä tultu jäljessä, että ihmisten koskemattomuutta ja integriteettiä ei ole arvotettu”, Utriainen sanoo.

”Siitähän tässä on kysymys. Mutta kansainvälisten linjausten suuntaan homma menee, vaikka kuinka nationalistisiksi ryhdyttäisiin. Jo pelkästään tekninen kehitys vaikuttaa niin, että ollaan yhteydessä muuhun maailmaan eikä tämä kauhean nationalistiseksi voi mennä.”

Utriainen käy edelleen säännöllisesti Rovaniemellä. Hän pitää kaksi kertaa vuodessa yliopistolla lukupiiriä. Vaikka kävisi hän pohjoisessa muutenkin. Hänellä on 1800-luvun lopulla rakennettu maalaistalo Sinetän kylässä. Siitä on maisema Ounasjoelle, niin hieno, että harmittaa kun sen lakkaa totuttuaan näkemästä.

Talon kunnostamiseen meni kolme vuotta, mutta Utriainen pitää projekteista. Niissä tutustuu muuhunkin kuin yliopistoväkeen.

Hän käy kahvilla Seolla.

”Asiantuntijathan ovat sitä mieltä, että kansa vaatii aina vain ankarampia rangaistuksia”, Utriainen sanoo.

Tällä tavalla hän puhuu, aivan kuin mieltäisi itsensä mieluummin huoltoasemalle kuin tohtoripromootioihin. Ja on tietysti eri mieltä kuin asiantuntijat.

”Sinetän naapurikylässä oli käynyt sellainen, että nuori mies oli tappanut yhden miehen. Kahvilanpitäjä selitti tilannetta ja sanoi, että kun sen pojan elämä oli niin kurja.”

Kansan oikeustajusta on tutkimuksiakin. Muutkin asiantuntijat kuin Utriainen tuntevat ne, totta kai. Niiden mukaan se on usein lähellä tuomioistuimen rangaistuksia, kun selitetään, mistä tapauksissa on ollut kysymys. Seksuaalirikosten taustoja harvemmin kuulee, sillä ne käsitellään suljetuin ovin uhrin suojelemiseksi.

Oikeusministeriö ja Helsingin yliopisto selvittävät paraikaa, miten suomalaiset kokevat rangaistustason. Tulokset julkaistaan kesäkuussa.

”Vaikka somea lukemalla alkaa miettiä, onko meillä peruskouluakaan ja usko demokratiaan saattaa horjua, niin kyllä minä viime kädessä uskon, että kun ihmisille selittää asiat ja heillä on oikeaa tietoa…”

”Niin kyllä he tajuavat, mikä on oikein.”

Terttu Utriainen