Professori Matti Tuomalan uusi kirja ottaa turhat luulot pois niiltä, jotka uskovat talouden pelaavan paremmin, kun suurituloisia verotetaan muita vähemmän, kirjoittaa toimittaja Samuli Niinivuo.

Kun Suomen rikkain promille pääsi syyskuun alussa ääneen Huipputuloiset-kirjassa, puhe oli tulikivenkatkuista. Rikkaat valittivat liian korkeista veroista, sättivät työttömiä ja haukkuivat päälle vielä poliitikot.

Rikkailla luulisi olevan varaa sivistää itseään. Kirjan sivuilta ilmoille pöllähti kuitenkin tietämättömyyden synkkä pilvi. Kovin pimennossa rahaeliitti tuntui olevan siitä, kuinka etuoikeutetussa ja suojellussa asemassa he suomalaisessa yhteiskunnassa oikeastaan ovat.

Jos rikkailta löytyy silti halukkuutta paikata aukkoja tietämyksessään, Tampereen yliopiston taloustieteen professori Matti Tuomala tarjoaa tähän oivan tilaisuuden. Hänen uutta kirjaansa Markkinat, eriarvoisuus ja valtio (Vastapaino, 2019) voi tulotasosta riippumatta suositella jokaiselle, mutta erityisen ajankohtainen teos vaikuttaisi olevan nyt suurituloisille.

Valumisteorian valtaannousu

Taloustieteen professori Matti Tuomala arvioi, että rikkaita suosiva talouspolitiikka alkoi näkyä 1990-luvulle tultaessa.­

Tuomalan tausta on julkisen talouden, verotuksen ja tuloerojen tutkimuksessa. Jälkimmäisiä hän alkoi tutkia jo 1980-luvulla. Vielä silloin tuloerojen tutkimus oli Tuomalan mukaan “yhtä kiehtovaa kuin hyvin hoidetun pihanurmikon kasvun tarkkailu”. Tilanne muuttui kuitenkin oleellisesti 1990-luvulla.

Yhdysvalloissa oli edellisen vuosikymmenen aikana voimistunut uskomus, että rikkaita suosiva politiikka hyödyttää myös muita. Tätä perusteltiin vaurauden valumisteorialla. Sen mukaan rikkaiden rikastuminen kasvattaa taloutta ja nostaa elintasoa myös muiden kohdalla, kun rikkailta valuu tuloa alaspäin.

Kun teoriaa lopulta sovellettiin käytäntöön, se kävi toteen pelkästään siltä osin, että rikkaat rikastuivat. Tuloeroihin rikkaita suosivan politiikan vaikutus oli se, että ne lähtivät kasvuun.

Eriytetty tuloverotus kevensi suurituloiset veroista

Suomessa ensimmäinen askel politiikkaan, jossa suurituloisille annetaan muita enemmän siimaa, otettiin vuonna 1993.

Tuolloin Esko Ahon hallitus uudisti verotusta siten, että Suomessa siirryttiin eriytettyyn tuloverotukseen. Siinä ansiotuloja verotetaan progressiivisesti ja pääomatuloja suhteellisella veroprosentilla.

Uudistus synnytti harvalukuiselle joukolle varakkaita yrittäjiä vahvan kannustimen muuntaa tulojaan pääomatuloiksi. Nimittäin mitä suurempi pääomatulojen osuus on kokonaistuloista, sitä pienempi on kokonaisveroaste. Tämän myötä tulojakauman yläpää muuttui Suomessa nopeasti varsin pääomatulovaltaiseksi.

– Pääomatulojen osuuden voimakas kasvu on siis syntynyt eriytetyn tuloverojärjestelmän ansiosta eikä siksi, että Suomen varakkaat yritysomistajat olisivat poikkeuksellisen taitavia löytämään tuottoisia investointikohteita, Tuomala kirjoittaa veroreformin vaikutuksista.

Tuloerot repesivät 1990-luvun lopulla

Suomessa ei tiettävästi suoraan vedottu vaurauden valumavaikutukseen, kun suurituloisia ryhdyttiin keventämään veroista.

Tuomalan mukaan perusteluna käytettiin lähinnä verokilpailua, jonka väitettiin uhkaavan Suomea, kun maa liittyisi Euroopan unioniin. Pääomatulojen ja liikevoittojen verotusta keventämällä investoinnit pysyisivät Suomessa ja investointiaste saattaisi jopa nousta.

Verotuksen keventäminen ei näy Suomen investointiasteessa vieläkään. Investointien osuus bruttokansantuotteesta ei ole palannut lähimainkaan tasolle, jolla se oli ennen verouudistusta. Reaali-investointien asemesta sijoitukset ovat suuntautuneet arvopapereihin ja kiinteistöihin, joilla on kasvatettu listaamattomien yhtiöiden nettovarallisuutta verojen minimoiseksi.

Näin ollen vuoden 1993 verouudistuksen ainoa yhteiskunnallinen vaikutus näyttää olevan se, että verojen kautta tapahtuva tulojen uudelleenjako väheni Suomessa ennätyksellisesti. Tämä puolestaan näkyi tuloerojen kasvuna siten, että Gini-kertoimella mitatut käytettävissä olevien tulojen erot kasvoivat Suomessa 1990-luvun lopulla jopa muita OECD-maita nopeammin.

Huippuunsa tuloerot kasvoivat globaalin finanssikriisin kynnyksellä vuonna 2007. Kriisiä seuranneen taantuman jälkeen ne näyttävät asettuneen aiempaa korkeammalle tasolle.

– Eikä alenevaa kehityssuuntaa ole nähtävissä, Tuomala kirjoittaa.

Säästämisen paradoksi

Viimeisen 26 vuoden aikana suurituloiset ovat saaneet huomattavaa poliittista vetoapua rikastumiselleen. Onko tästä ollut yhteiskunnan näkökulmasta erityistä hyötyä? Tuomalan mukaan merkkejä vaurauden valumavaikutuksesta ei ole löydettävissä Suomestakaan.

– On vaikea puolustaa näkemystä, että tuloerojen ja erityisesti suurituloisten tulojen kasvu olisi hyödyttänyt myös koko talouden tulojen kasvua, hän kirjoittaa.

Suurituloisten kireää verotusta on pidetty lähinnä vasemmistolaisena politiikkana sen jälkeen, kun vaurauden valumisteoria alkoi saada jalansijaa länsimaiden politiikassa. Taloustieteen uranuurtaja John Maynard Keynes ei kuitenkaan ollut vasemmistolainen – Keynes piti itseään maltillisena konservatiivina – mutta yhtä lailla hän kannatti rikkaiden verottamista.

Rikkaiden verottaminen oli Keynesin mukaan tehokas tapa suojella heitä itseltään ja edistää samalla kaikkien etua. Nimittäin jos tulojen uudelleenjako suosii suurituloisia, talouskasvu uhkaa näivettyä niin sanotun säästämisen paradoksin takia. Tähän päätelmään myös Tuomala kirjassaan päätyy.

– Tulojen uudelleenjako köyhemmiltä, jotka kuluttavat lisätulosta lähes kaiken, rikkaammille, jotka kuluttavat lisätulosta huomattavasti vähemmän, johtaa vääjäämättä kokonaiskysynnän ja sitä mukaa talouskasvun kuihtumiseen.

Valta keskittyy varakkaille

Tasa-arvon saralla on saavutettu paljon sitten vuonna 1948 hyväksytyn YK:n ihmisoikeuksien julistuksen jälkeen. Taloudellisen tasa-arvon osalta silti useissa länsimaissa, Suomi mukaan lukien, on kuljettu jokseenkin takapakkia viimeiset 30–40 vuotta.

Taloudellinen eriarvoisuuden kasvu synnyttää noidankehän, jossa sosiaalinen liikkuvuus vähenee ja taloudellinen ja poliittinen valta keskittyy varakkaille. Tällainen kehitys on nyttemmin alettu nähdä haitallisena jopa sellaisissa talousinstituutioissa, kuten Kansainvälinen valuuttarahasto IMF ja Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestö OECD.

Isossa kuvassa eriarvoisuuskehitys näyttää toistaiseksi jatkuvan. Tuomala nostaa kirjansa loppupuolella esiin huolen siitä, ettei poliittisia edellytyksiä kehityksen kääntämiseksi ole riittävästi.

– Sen sijaan tällä hetkellä näyttää siltä, että vallassa oleva oikeistolainen suuntaus Euroopassa ja USA:ssa on kuopannut huolet ihmisten taloudellisesta turvallisuudesta ja eriarvoisuudesta maahanmuuton uhkien alle.

Lähteet: Matti Tuomala: Markkinat, eriarvoisuus & valtio (Vastapaino 2019), Anu Kantola ja Hanna Kuusela: Huipputuloiset – Suomen rikkain promille (Vastapaino 2019)