Suomen olympiahistorian huonointa menestystä Rion olympialaisissa on selitetty muun muassa rahapulalla. Tutkija Mikko Salasuo kuitenkin näpäyttää, että huippu-urheilun saama rahoitus on lisääntynyt kaiken aikaa.

”Valtion budjeteista laskettuna vuosina 2004–2013 huippu-urheilun rahoitus on kasvanut 174 prosenttia”, Salasuo sanoo. ”Puolet tästä ajasta on sitä paitsi taloudellisen taantuman aikaa.”

Salasuon mielestä huippu-urheilun tukeminen julkisin varoin on täynnä epäselvyyksiä. Huippu-urheiluun käytettyjen julkisten varojen todellinen määrä on hämärän peitossa. Julkisessa keskustelussa käytetään paljon eri lukuja, jotka saattavat joiltakin osin pitää paikkansa, mutta eivät anna kovin hyvää kuvaa kokonaissummasta.

Esimerkiksi Kilpa- ja huippu-urheilun tutkimuskeskuksen Kihun johtaja Sami Kalaja sanoi, että Suomessa Olympiakomitean huippu-urheilun budjetti tälle vuodelle oli vähän yli 6 miljoonaa. Suomen olympiajoukkueen johtaja Mika Kojonkoski kertoo, että Suomen Olympiakomitean Huippu-urheiluyksikkö on joutunut toimimaan 10 miljoonan euron vuosibudjetilla.

”Olympiakomitea ei ole ainoa, joka saa julkista rahaa, vaan suomalainen huippu-urheilu saa rahaa myös muuta kautta”, Salasuo selittää. ”Rahaa jaetaan lisäksi myös lajiliitoille.”

Koska rahaa myönnetään huippu-urheiluun useiden väylien kautta, Salasuo uskoo, ettei monellakaan kansanedustajalla ole käsitystä, minkälaisista summista on kyse.

Hän ottaa esimerkiksi vuoden 2014. Eduskunta oli budjetin yhteydessä hyväksynyt liikuntabudjetin, jossa myönnettiin huippu-urheiluun 13 miljoonaa euroa.

”Kihun johtavan asiantuntijan Jari Lämsän laskelmista selviää, että toteutunut summa oli tuolloin 30–34 miljoonaa euroa”, Salasuo sanoo. ”Eli eduskunta oli hyväksynyt 13 miljoonaa euroa, mutta ministeriö on jostain syystä myöntänyt yli 30 miljoonaa euroa.”

Salasuon mukaan vuosina 2013–2015 huippu-urheiluun myönnettiin kokonaisuudessaan noin 90 miljoonaa euroa.

”Valtion liikuntaneuvoston ja Kihun arvioihin verrattuna tämäkin summa on hieman alakanttiin”, Salasuo sanoo. ”Todellista summaa ei pystytä arvioimaan, koska ministeriössäkään ei tiedetä tarkkaan, mihin rahat menevät.”

Opetus- ja kulttuuriministeriön toiminta on aikaisemminkin saanut arvostelua.

Ministeriön entinen virkamies teki oikeuskanslerille kantelun ja pyysi selvittämään, onko entinen työnantajansa toiminut säädösten mukaan. Hän epäili urheilutahojen saavan erityiskohtelua ministeriön virkamiehiltä.

Huippu-urheilua rahoitetaan Suomessa julkisin varoin, koska se on osa liikuntapolitiikkaa.

Eduskunta on hyväksynyt liikuntalain, ja joka vuosi liikuntabudjetti viedään hyväksyttäväksi eduskuntaan. Toiminnan täytyisi tuottaa liikuntaan liittyviä tuloksia, jotka ovat liikuntalain hengen mukaisia.

”Urheilupiireissä tämä näyttää unohtuneen”, Salasuo sanoo.

Lain toisessa pykälässä sanotaan, että lain tavoitteena on muun muassa edistää mahdollisuuksia harrastaa liikuntaa, väestön hyvinvointia ja terveyttä, fyysisen toimintakyvyn ylläpitämistä ja parantamista sekä lasten ja nuorten kasvua ja kehitystä.

Vasta kuudennessa kohdassa mainitaan huippu-urheilu.

”Lisäksi opetus- ja kulttuuriministeriö on linjannut, että lajiliitoille ohjatusta valtionavustusten tuesta 55 prosenttia pitäisi ohjautua harrasteliikuntaan”, Salasuo sanoo. ”Tutkittaessa liikunnan toimialaa selvisi, että yksikään suurista liitoista ei pääse lasten ja nuorten kohdalla edes 25 prosenttiin. Ja silti heille maksetaan tukia täysmääräisesti.”

Salasuo ihmettelee, miksi urheiluliike ei noudata samoja sääntöjä kuin muutkin kansalaisjärjestöt. Valtio sääntelee muilla aloilla tarkasti rahahanojaan ja toimintaa ohjataan tavoitteellisesti.

Jonkin verran rahoitukseen liittyviä epäkohtia on noussut myös julkisuuteen.

Opetusministeriö on tänä vuonna karhunnut Olympiakomitealta takaisin valtionavustuksia yli 435 000 euroa vuodelta 2014. Opetusministeriön tarkastusraportissa havaittiin, että Olympiakomitea on käyttänyt avustuksia muuhun tarkoitukseen kuin mihin ne alun perin myönnettiin.

Suomalaista urheilumenestystä on yritetty kohentaa monilla konsteilla.

Suomen Olympiakomitea asetti kesällä 2010 Huippu-urheilun muutosryhmän (HuMu), jonka piti uudistaa suomalainen huippu-urheilu. Toimikunta jätti loppuraporttinsa joulukuussa 2012, jonka jälkeen julkisuudessa keskusteltiin lähinnä ryhmän huolettomasta rahankäytöstä ja kaveridiileistä. (Lue Suomen Kuvalehden HuMu-juttu täältä.)

Nykyinen Suomen Olympiakomitean huippu-urheiluyksikkö on käytännössä katsoen HuMun työn jatkaja. Rion olympialaisissa piti poimia uurastuksen tuloksia. Yksi pronssi tuli.

”Ainoan mitalin otti nyrkkeilijä Mira Potkonen, kotiäiti, jolla ei ole mitään tekemistä Olympiakomitean tai huippu-urheilijoiden keskiön kanssa”, Salasuo sanoo.

Salasuon mielestä huippu-urheilun nykyjärjestelmään on järjetöntä pumpata lisää rahaa.

”Normaalisti tällaisessa tilanteessa menettäisi kasvonsa, mutta mitä tekee suomalainen urheilujohtaja. Ehdottaa, että nyt pitää tehdä tarkka analyysi. Unohtaa sen, että tekivät analyysin, kun olivat HuMussa”, Salasuo sanoo.

”Pitäisikö heille antaa taas rahaa, että tekisivät uuden analyysin ja lähdettäisiin tekemään uutta? Ei järjestelmä voi toimia tällä tavalla.”

Salasuo on yksi tutkijoista Huippu-urheilijan elämänkulku -tutkimuksessa (2015), jossa kirjoitetaan muun muassa:

”Valtiontaloudessa noudatettavan tavoiteohjauksen mukaisesti pitäisi tukien kasvun näkyä myös tuloksissa eli urheilumenestyksessä, mutta vaikuttavuuden mittareita ei ole laadittu. Erilaisista selvityksistä käy kuitenkin ilmi, että kasvanut panostus ei ole vaikuttanut Suomen huippu-urheilumenestykseen ainakaan niissä lajeissa, joihin julkisia tukia eniten suunnataan.”

Suomen kanssa samanlaisen mitalisaaliin Riossa kahmivat muun muassa Trinidad ja Tobago, Moldova ja Dominikaaninen tasavalta. Uusi-Seelanti sai hieman Suomen budjettia suuremmalla panostuksella 18 mitalia.