On sydäntalven aamuyö vuonna 1996. Kello tulee kolme. Pakkanen on pureva.

Mies nousee sängystä kerrostaloasunnossaan Vaajakoskella, Jyväskylän kupeessa. Takana on jälleen yksi huonosti nukuttu yö.

Mutta pian tilanne tulee muuttumaan, sillä epätoivoinen mies on tehnyt ison päätöksen.

Hän laittaa lämmintä päälle, .32-kaliiperin Walther-pistoolin reppuun ja sulkee kerrostalo­asuntonsa oven.

Tänään se tapahtuu. On aika päättää Ari Ahlgrenin päivät.

Ratkaisu on raju, mutta harkittu. Umpikujaan ajautuneella miehellä on takanaan elämänsä kovin puolitoista­viikkoinen. Asunnon sähköt on katkaistu, eikä ruokaan ole rahaa. Häätökin lähestyy.

Valo puuttuu elämästä muutenkin. Tekemistä kyllä riittää: joka aamuyö mies on samaan aikaan lähtenyt noin 15 kilometrin päähän Kirriin töihin.

Matka on pitänyt kävellä, sillä miehellä ei ole rahaa edes bussiin. Iltamyöhällä edessä on sama reilun kahden tunnin kävely takaisin pimeään kämppään.

Tällä kertaa mies ei kuitenkaan lähde työpaikalle vaan tyhjään toimistotilaan Palokkaan. Sinne on matkaa vain kymmenisen kilometriä.

Pian painajainen on ohi. Heti kun Ari Ahlgren on murhattu.

Sen ei pitäisi olla mahdotonta. Suunnitelma on aukoton. Mies on entinen urheiluampuja ja osaa käyttää asetta. Ja Ari Ahlgren on hän itse.

Mutta tässäkään mies ei onnistu.

– Minulla oli jo pistooli suussani, Ahlgren, 56, muistelee dramaattista hetkeä nyt, liki 22 vuotta myöhemmin.

Kaikki olisi ollut siinä. Tuska olisi poissa.

– Yhtäkkiä säpsähdin. Ihan kuin olisin saanut sähköiskun. Kysyin itseltäni, että mitä helvettiä oot tekemässä?

” Tajusin, että tästä on suunta vain ylöspäin, sillä alemmaksi ei voi enää päästä.

Etusormi ei puristanutkaan liipaisinta. Ahlgren veti Waltherin suustaan.

– Se oli herätys. Tajusin, että tästä on suunta vain ylöspäin, sillä alemmaksi ei voi enää päästä.

Rahattomat ry:n tiloissa omaa terapiatukea tarjoaa myös Ari Ahlgrenin Nalle-koira, nelivuotias Griffon.­

Ja alhaalla Ahlgren tosiaan oli. Takana oli lopulta konkurssiin päättynyt ura tilitoimistoyrittäjänä. Epäonnistumisen taustalla oli 1990-luvun lama.

– Enimmillään minulla on seitsemän työntekijää. Mutta asiakkaat prakasivat, yksi tappoikin itsensä. Talousvaikeuksissa yritykset säästävät ekana kirjanpidosta.

Lama iski kanveesiin ja korko löi korkoa päälle

Nousukaudella Ahlgren oli ollut sinisilmäinen, vanhempien varoitteluista huolimatta. Hän osti velkarahalla oman toimistonkin. Saman lopulta tyhjäksi jääneen toimiston, missä hän vuosia myöhemmin aikoi päättää päivänsä.

– Se oli ihan älytöntä homma. Olin tyhmä, ihan erilainen kuin nyt. Ärsyttää ajatellakin, miten oltiin niin helkkarin polleeta ja kaikkitietävää, Ahlgren ruoskii itseään.

Lama käynnisti kommandiittiyhtiön syöksykierteen koron kasvaessa korkoa. Ympäriltä katosivat alaiset, ystävät, lopulta vanhemmatkin, jotka takaajina joutuivat maksamaan poikansa lainoja.

– Rahaa tarjonneet pankit olivat ensimmäisenä lyömässä nauloja kirstuun. Vakuuttelin kuitenkin, että kyllä tämä vielä lähtee tästä nousemaan.

Hevillä suomalainen mies ei taivu. Perheetön mies toivoi vielä pääsevänsä palkolliseksi kaverinsa firmaan, joka osti hänen liiketoimintansa ja osan veloista.

” Rahaa tarjonneet pankit olivat ensimmäisenä lyömässä nauloja kirstuun.

Epäonnistuneen yrittäjän häpeän välttääkseen Ahlgren eli nälässä, käveli Kirriin ja takaisin 30 kilometriä päivässä uurastamaan ylipitkiä päiviä.

– Kutsun sitä mustaksi puoleksitoista viikoksi.

Huvitukset olivat niin lähellä nollaa kuin voi.

– Yritin lukea vessassa kirjaa Valituilta Paloilta tulleen taskulampun valossa, Ahlgren kertoo.

– Lopulta tajusin, että onhan olemassa sosiaalitoimisto. Sieltähän minä saan apua. Menin sossuun ja apua luvattiin – kunnes virkailija totesi, että sinullahan on vielä tämä elinkeinolupa olemassa.

Hakemukset revittiin, eikä Ahlgren saanut penniäkään.

– En edes ruokakuponkia.

Ahlgren ymmärsi, ettei kukaan auta. Hän kuitenkin ajatteli muita miettiessään päiviensä päättämistä.

– Olisin voinut hypätä Vaajakosken moottoritiellä auton eteen, mutten halunnut aiheuttaa kuskille ongelmia. Menin lopulta tyhjään toimistoon, etten sotke toisten paikkoja.

” Olisin voinut hypätä Vaajakosken moottoritiellä auton eteen, mutten halunnut aiheuttaa kuskille ongelmia.

Oli jäähyväisten aika.

– Istuin aika kauan keittiön lattialla ja kirjoitin kirjettä. Lapussa luki: ”Te voititte! Onnitelkaa niitä, jotka pitivät tätä päivänselvänä juttuna.”

Ei sanaakaan sukulaisille, ei ystäville. Mielessä oli vain raha.

– Velkojat olivat ilmoittaneet, että he tulevat perimään saatavansa perikunnalta.

Itsemurha jäi kuitenkin aikeeksi.

– Päätin elää vaikka velkojien kiusaksi, Ahlgren muistelee ajatelleensa.

– Sain ratkaisustani voimaa. Minua odotettiin Kirriin töihin, mutta en mennyt. Otin rokulipäivän.

Ahlgren pisti Waltherin takaisin reppuun ja tallusteli Vaajakoskelle. Siitä alkoi toipuminen. Hän ryhtyi saman tien laittamaan konkurssia vireille.

Muutto vanhempien luokse

Seuraavana aamuna hän lähti taas kaverin firmaan järjestelemään asioita.

– Isäni tiesi aikatauluni. Hän oli Palokan kohdalla odottamassa ja sanoi, että tuu kottiin sieltä.

Ahlgren sai lopulta vatsansa täyteen – ja muutti vanhempiensa luokse.

– Se tapahtui kreivinaikaan, sillä häätöön ei ollut enää viikkoakaan. Ilmoitin kaverille, etten enää sotkeennu asiaan.

Yrittäjyys oli käytännössä siinä. Katkera muistutus aiheesta tuli, kun Ahlgren päätti osallistua paikallisen yrittäjäyhdistyksen lounaalle.

– Vanhat kaverit sanoivat, että sinut on erotettu, poistu!

– Itsetuntoni oli riekaleina pitkään. Ei ole montaa vuotta siitä, kun menin toiseen huoneeseen, jos kotiin tuli vieraita kahville. Ajattelin, ettei asia voi koskea minua.

Vaikka yrittäjyys loppui, ei Ahlgren osannut luopua työnteosta. Ensin hän kouluttautui bussikuskiksi ja teki alan hommia vuosia asuen välillä Helsingissäkin. 2000-luvun puolella Ahlgren opiskeli logistiikkainsinööriksi, mutta löysikin avioitumisen jälkeen uuden uran vanginvartijana.

2010-luvun vaihteessa elämä näytti paremmalta, kun velkasaneerauksessakin näkyi jo maali. Sitten Ahlgren sai verenmyrkytyksen eli sepsiksen.

– Se on yleinen narkkareiden tauti. Minulla on prosiasis enkä aina muistanut vetää vankilassa kumihanskoja käteen. Olin kolme kuukautta Auroran sairaalassa tiputuksessa.

Ahlgrenin kaksi selkänikamaa luutui väärään asentoon.

– En voi enää maata sängyssä. Tv-tuolilla pystyn nukkumaan kylkiasennossa muutaman tunnin.

Haaveena velattomuus

Kun tuloja ei enää ollut, velkasaneeraus päättyi. Vaimon pieni palkka ei riittänyt elämiseen, ja hänkin menetti luottotietonsa.

Viime toukokuussa Ahlgren pääsi sairauseläkkeelle. Säännöllisten tulojensa turvin hän hakee nyt käräjäoikeudesta pääsyä uudestaan velkasaneeraukseen. Haaveena on päästä kuittaamaan loppuvelka, noin 4000 euroa.

– Se olis henkisesti kova sana. Jos joskus pääsisi normaalien ihmisten joukkoon.

– Kantapään kautta on opittu elämästä aika paljon. Moni sanoo, ettei päivääkään vaihtaisi pois. Mä vaihtaisin vuosia.

Hyvä puoli se, että niitä vuosia on ylipäätään kertynyt. Kiitos miehen, joka ei murhannutkaan itseään.

Millaisia kokemuksia sinulla on 90-luvun lamasta? Vastaa kommenttikenttään.