Yhdenvertaisuusvaltuutetulla on vain oikeus tarkkailla palautuslentoja ja kirjoittaa raportti ”poliisin toiminnan kehittämiseksi”.

Metsälän säilöönottokeskuksessa pääsee tupakalle parvekkeelle. Ei ulos.

Afganistanilaiset piti hakea Metsälän säilöönottokeskuksesta seitsemältä illalla. Niin luki poliisin charter-infossa.

Oli huhtikuun 3. päivä, maanantai.

Poliisi oli tehnyt tarvittavat paperityöt. Riskimatkustajastailmoitus lentoyhtiölle (lomake U20), ilmoitus saattotarpeesta (U25), ilmoitus ulkomaalaisen maastapoistamisesta (U26). Koordinointi Euroopan rajaturvallisuusviraston Frontexin kanssa.

Palautettavat lastattaisiin illallisen jälkeen autoon ja koneeseen. Laskeuduttaisiin tunniksi tankkaamaan Tbilisiin.

Aamulla oltaisiin Kabulissa.

Palautuslento ei ollut ensimmäinen. Mutta nyt tieto kulki nopeammin kuin aiemmin.

Pakkopalautus, niin mediassa kutsutaan niiden kielteisen turvapaikkapäätöksen saaneiden kotiin lennättämistä, jotka eivät halua lähteä.

Poliisi ei puhu pakkopalautuksista. Kyse on saatetusta maasta poistamisesta.

Afganistanin kanssa on sopimus, joint declaration, että maa vastaanottaa tulijat, jotka eivät tahdo palata. Sisäministeri Paula Risikko allekirjoitti sen Brysselissä 4. lokakuuta 2016.

Afganistaniin voidaan lähettää kokonainen tilauslento. Irakin kanssa yritetään solmia samanlaista sopimusta, jotta sinnekin voitaisiin. Nyt ihmiset on vietävä yksitellen.

Turvapaikanhakijat näkivät vastaanottokeskuksissa, miten poliisi haki afganistanilaisia säilöön.

He kertoivat suomalaisille tuttavilleen. Yhteydet olivat tiiviit. Vapaaehtoisten avustama, pakolaispolitiikkaa vastustava mielenosoitus Helsingin Rautatientorilla oli jatkunut melkein kaksi kuukautta.

Aktivistit kirjoittivat Seis karkotuksille –blogissaan, että palautettavien joukossa on lapsiperheitä.

Twitterissä levisi tieto, että ainakin kaksitoista ihmistä on suljettu säilöihin. Mukana lapsi ja raskaana oleva nainen.

Keskustelua oli satoja viestejä.

Facebookissa koottiin mielenosoitusta Pasilan poliisitalolle ja lentokentälle. Stop deportations! Ei pakkopalautuksille! Afganistan ei ole turvallinen maa!

Kerrottiin, etteivät palautettavat saaneet tavata avustajiaan tai olla yhteydessä ystäviinsä.

Päättäjät ottivat kantaa. Vihreä eduskuntaryhmä vaatii käännytysten keskeyttämistä. Rkp:n Eva Biaudet arvostelee. Raskaana olevien naisten palauttaminen sotii Juha Sipilän oikeustajua vastaan.

Poliisin piti muuttaa suunnitelmaa pikavauhtia.

Afganistanilaiset haettiin säilöistä viideltä, kaksi tuntia suunniteltua aiemmin. Se tehtiin mahdollisimman vähin äänin. Edes yhdenvertaisuusvaltuutetulle, jonka lakisääteinen tehtävä on valvoa palautuksia, ei ilmoitettu aikataulumuutoksesta.

Palautettavat vietiin Pasilaan.

Heidät istutettiin poliisitalon autotalliin odottamaan.

Parkkeeratuista poliisiautoista ei saanut poistua kuin vessaan. Vettä sai pyytämällä. Tulkkia ei ollut.

Odotusaika: neljä tuntia.

Helsinki-Vantaan kakkosterminaalissa oli vastassa satoja mielenosoittajia.

Syntipukiksi löytyi Ville Niinistö.

Seuraavana päivänä selvisi, ettei koneessa ollutkaan alaikäisiä lapsia. Eikä raskaana olevaa naista.

Kabuliin oli lennätetty seitsemän miestä ja kolme naista, iältään 18–59-vuotiaita.

Julkinen keskustelu kääntyi aktivistien levittämiin virheellisiin tietoihin.

Syntipukiksi löytyi vihreiden silloinen puheenjohtaja Ville Niinistö, joka oli tviitannut palautettavista.

Oppositiojohtaja agitoi ihmisiä sosiaalisessa mediassa tarinoillaan. Ville Niinistö on yksi pahimpia uhkia oikeusvaltioperiaatteen toteutumiselle.

Ville Niinistö pyytää anteeksi.

Sisäministeriön kansliapäällikkö Päivi Nerg puhui organisoidusta ja voimakkaasti levitetystä väärästä informaatiosta.

”Nyt ei malteta pysähtyä edes hetkeksi kysymään, voiko tämä olla totta Suomessa. Mennään vain tunteiden mukana”, hän sanoi Kalevalle.

Poliisiylijohtaja Seppo Kolehmainen maalaili A-studiossa mielenosoituksista koituvia riskejä. Ne voisivat aiheuttaa lentokentällä 300 sivullisen kuoleman. Kuka siitä kantaa vastuun?

Ollaan liikkumassa jo kohti yhteiskuntarauhan järkkymistä.

Sitten Kolehmainen toisti sisäministeriön lanseeraaman mantran:

”Me toimimme juuri niin kuin laki sanoo.”

Elokuun loppu, 18. päivä, Loimaalla.

Jouko Pukki tyrkkää keksipussia edemmäs.

Siittä ni suklaapisaraa. Toinenki!

Kaffetta? No eipä auta kun keitellä.

Hän tuntee Loimaan vanhan tehdashallin. On saanut pitää täällä suksinäyttelyä jo helmikuusta. Ilmaiseksi. Omistaja on laajamielinen, Pukki hymyilee.

”Tässä tämä rikollisryhmä nyt on!” Pauli Salminen sanoo ja ojentelee neljän muun sohvilla istuvan ihmisen suuntaan.

He ovat 19-vuotiaan afganistanilaisen Zaki Hussainin tukiryhmä. Opettaja, yrittäjä, eläkeläinen, eläkeläisen tytär.

Hussainin elämän ainoat aikuiset.

Salminen korjaa silmälasejaan ja katsoo kännykkää käden mitan päästä.

”Lupasin soittaa Zakille neljältä, mutta se on jo puoli viisi. Siellä Kabulissa on nyt iltarukous käynnissä. Yritetään kohta uudelleen.”

Salminen on puhelias mies, selvästi tottunut saamaan suunvuoron ja aikaan. Hän työskenteli pitkään elinkeinoelämässä. Aiemmalta ammatiltaan hän on poliisi.

Hazara-pojat halusivat maksaa vuokran itse.

Kun poliisipartio koputti Zaki Hussainin oveen, oli heinäkuun ensimmäinen sunnuntai. Vehrein, rauhallisin loma-aika.

Hussaini oli asunut Loimaalla vuoden verran. Yhdeksän viime kuukautta viiden kaverinsa kanssa keltaisessa rivitalossa, vanhan pariskunnan seinänaapurina.

Asuntoon päätyminen oli ollut onnekas sattuma.

Syksyllä 2016 pojat olivat kävelyllä, kun törmäsivät koiraa ulkoiluttavaan mieheen. He osasivat sen verran suomea, että ryhtyivät juttelemaan. Ensin koirasta, sitten itsestään.

He olivat olleet Suomessa jo tovin, tulleet edellisenä syksynä, mutta osa ei ollut nähnyt suomalaista kotia. Olisi mukavaa elää kuin suomalaiset, pojat sanoivat.

Miehelle selvisi, että pojat kävivät koulua viereisessä evankelisessa kansanopistossa. He olivat alle kaksikymppisiä, tutustuneet vastaanottokeskuksessa.

Kaikki kuuluivat hazara-heimoon, afganistanilaisiin paimentolaisperheisiin.

Hussainin vanhemmat olivat kuolleet.

Kotona mies jutteli vaimonsa kanssa. Mitä jos vuokraisi pojille viereisen asunnon? Tarjoaisi kotimajoituksen.

Veikko Klemetti oli eläkkeelle jäänyt kunnan sosiaalijohtaja, Helvi-vaimokin oli työskennellyt sosiaalipuolella. Omat lapset olivat muuttaneet kotoa jo aikaa sitten, saaneet omia lapsia.

Hazara-pojat muuttivat lokakuussa.

He halusivat maksaa vuokran itse.

Vastaanottorahaa sai 263 euroa kuukaudessa. Lisätienestiä löytyi mustikkametsältä. Jouko Pukki toimi keräilypuuhien logistiikkapäällikkönä.

Hussaini oli päässyt työkokeiluunkin. Kansanopiston puutyönopettaja Lauri Kainulainen oli huomannut, että Hussaini erottui kädentaidoillaan. Kainulaisella oli pieni rakennusalan yritys, perinnekorjausta pääasiassa, ja hän kaipasi apupoikaa.

Kainulainen teki marraskuussa Pirkanmaan TE-toimistoon työlupa-anomuksen, jotta saisi palkata Hussainin.

Kun hän kuuli myönteisestä päätöksestä, Hussaini oli jo lentokoneessa Kabuliin.

Tosiasiassa aktivistien tiedot huhtikuisesta charter-lennosta eivät olleet vääriä.

Säilöönottokeskukseen oli viety raskaana oleva nainen ja hänen alaikäinen lapsensa.

Joutsenoon, vanhaan Konnunsuon vankilaan, kuten perheet yleensä. Muut viedään Helsingin Metsälään. Jos kumpaankaan ei mahdu, putkaan.

Säilöt ovat suljettuja laitoksia. Muurin ympäröimällä sisäpihalla saa ulkoilla tunnin päivässä.

Kameroihin koskeminen kielletty, yhdessä monista kieltolapuista lukee, yhdeksällä kielellä. Huoneiden lukot toimivat koodeilla.

Puhelinta sentään saa käyttää.

Ihmisoikeusjärjestöt ovat vaatineet vuosikausia, ettei lapsia suljettaisi säilöihin. YK:n lasten oikeuksien komitea on moittinut käytäntöä jo vuonna 2005.

Raskaana olleen naisen ja tämän lapsen käännytys oli keskeytetty lentoa edeltävänä päivänä. Poliisille oli sattunut virhe, käännytyspäätös ei ollutkaan lainvoimainen.

Tarkemmin viranomaiset eivät kerro. He eivät kommentoi yksittäistapauksia.

Seuraavalla kerralla poliisi oli varautunut.

Charter-lennosta ei kerrottu kenellekään.

16. toukokuuta poliisi haki kymmenen afganistanilaista, joista neljä oli alaikäisiä. Edes vastaanottokeskusten henkilökunta ei tiennyt, mitä oli meneillään.

Kaikilta palautettavilta kerättiin puhelimet pois.

Yksi yritti saada soittaa avustajalleen. Ei onnistunut. Toinen tahtoi ilmoittaa Suomeen jäävälle tyttärelleen. Ei, on annettu sellainen ohje, poliisi kielsi. Kolmas tahtoi puhua suomalaisen vaimonsa kanssa. Ei.

Lähtö oli niin nopea, ettei yksi saanut matkatavaroitaan mukaan.

Kaksi henkilöä vietiin Töölön putkaan odottamaan lentokentälle siirtämistä. Toinen pyysi saada afgaanivaatteensa. Ei. Yhteydenpitokielto ei sallinut.

”Edellisestä Afganistan-palautuslennosta saadun kokemuksen seurauksena poliisi toteutti tämän operaation valmistelun niin salaisena, että valtuutetulla oli vaikeuksia saada valvonnan kannalta tarpeellisia tietoja”, yhdenvertaisuusvaltuutettu kirjoitti raporttiinsa.

Poliisin tulisi jakaa tietonsa.

Lähtijät ja aikataulu ovat selvillä hyvissä ajoin. Suomen solmiman palautussopimuksen mukaan ne on ilmoitettava Afganistanin viranomaisille vähintään kolme viikkoa ennen lentoa.

Italiaan ei ilmoitettu, että palautettavalla äidillä on mielenterveysongelmia.

Palautuksia on paljon.

Vuonna 2016 palautettiin 3 920 kielteisen turvapaikkapäätöksen saanutta.

Tänä vuonna on elokuun loppuun mennessä palautettu 1 343. Tahtia on tehostettu syksyn mittaan, sisäministeriö on ilmoittanut.

Suurin osa on lähtenyt vapaaehtoisesti.

Päätös on tehtävä niin sanotussa maastapoistamispuhuttelussa.

Turvapaikanhakijan on kerrottava poliisille, suostuuko hän valtion korvaamaan palautukseen, lähteekö hän omalla kustannuksella vai kieltäytyykö hän lähtemästä.

Elokuun loppuun mennessä on saatettu 190 kieltäytynyttä. Heistä 60 oli irakilaisia, 30 afganistanilaisia.

Yhdenvertaisuusvaltuutettu ehtii osallistua vain murto-osalle lennoista. Ne valitaan sen mukaan, kuinka haavoittuvassa asemassa lähtijät ovat. Toimistossa on kolme työntekijää, jotka valvovat palautuksia.

Tehtävä on ristiriitainen. Yhdenvertaisuusvaltuutetun tulisi puuttua epätasa-arvoiseen tai epäinhimilliseen kohteluun. Kaikkialla muualla paitsi lennoilla. Niillä valtuutettu saa vain tarkkailla.

Valvojat kirjoittavat näkemästään raportin ”poliisin toiminnan kehittämiseksi”.

Lukuisina kertoina huomautettavaa ei ole löytynyt.

Kun ensimmäinen suuressa pakolaisaallossa tullut irakilainen pakkopalautettiin marraskuussa 2016, kaikki sujui niin kuin piti.

Poliisihallituksen ohjeet ovat selvät: Maasta poistettava saa ottaa mukaan omaisuutensa. Maasta poistettaville on annettava mahdollisuus ottaa yhteyttä omaisiinsa ja tavata heitä.

Irakilainen sai pakata matkatavaransa ja hyvästellä asuintoverinsa ja vastaanottokeskuksen työntekijät. Hän sai soittaa asianajajalleen tulkin välityksellä. Hän sai tavata tyttöystäväänsä kahden kesken.

Kun mies yritti paeta poliisilaitokselta, hänet laitettiin käsirautavyöhön. Se poistettiin heti, kun mies suostui yhteistyöhön.

On myös tapauksia, jotka eivät ole sujuneet ammattitaitoisesti.

Marraskuussa 2016 saatettiin nainen Italiaan. Viranomaiset unohtivat kertoa, että tällä oli mukana pieni lapsi. Italia kieltäytyi vastaanottamasta lasta. Sekä äiti että lapsi lennätettiin takaisin Suomeen.

Tiedonkulun kanssa on ollut ongelmia sen jälkeenkin.

Tämän vuoden elokuussa palautettiin kaksi Länsi-Afrikan maista kotoisin olevaa naista. Heidätkin vietiin Italiaan.

Toisella oli neljä alle kouluikäistä lasta, nuorin vain kuukauden vanha. Toisella oli kaksi lasta, vuoden ikäinen ja kolmikuinen.

Italiaan ei ollut ilmoitettu, että toisella äidillä oli mielenterveysongelmia. Hoitoon oli määrätty psyykelääkitys.

Molemmat naiset olivat Suomessa ollessaan tarvinneet paljon tukea vanhemmuuteen, mutta siitäkään ei kerrottu, vaikka EU:n vastuunmäärittämisasetus vaatii sitä.

Yhdenvertaisuusvaltuutettu jäi seuraamaan, mitä afrikkalaisille naisille tapahtui suomalaisten poliisien lähdettyä. Sellaisesta ei juuri tiedetä, se ei sisäministeriön mukaan kuulu Suomelle.

Vastaanottomuodollisuuksien jälkeen äidit jäivät Milanoon oman onnensa nojaan. Heidän oli lähdettävä 14-tuntiselle junamatkalle yötä vasten. Molemmat olivat itkuisia ja ahdistuneita.

Valvoja ja Italian sisäministeriön virkamies auttoivat naisia kantamaan matkatavarat junalaiturille. Muuten äidit eivät olisi saaneet niitä mukaansa.

Vuotta aiemmin taas palautettiin nainen, jonka ensimmäinen palautusyritys oli epäonnistunut.

Nainen oli huutanut niin kovin, ettei lentokapteeni suostunut lähtemään liikkeelle.

Vastaanottokeskuksen työntekijät olivat valmistelleet naista uuteen lentoon. Lähtöaamuna hän oli rauhallinen. Käveli itse aulaan poliiseja vastaan.

Mitään sanomatta poliisit kiinnittivät käsirautavyön. Laittoivat kämmenet verkkopussiin.

Nainen ei puhunut englantia, eikä poliisi hänen kieltään. Tulkkausta ei järjestetty. Puhelut katkeilevat, saattopartion johtaja selitti.

Nainen oli yhdenvertaisuusvaltuutetun raportin mukaan huomattavan pienikokoinen ja kevytrakenteinen. Hän vastusti eleistä ja äänenpainoista päätellen suullisesti, muttei yrittänyt mitään.

Paitsi itseään kohtaan.

Naiselle laitettiin suojakypärä. Suojukset ulottuivat poskille. Poliisit ilmeisesti pelkäsivät, että hän puree tai sylkee. Hänellä oli HIV-infektio.

Kolme poliisia tarttui naiseen samanaikaisesti ja kantoi koneeseen. Yksi myttäsi kangasliinan ja painoi sen suun eteen.

Nainen itki.

Poliisit istuttivat hänet penkkiin. Kypärä ja kangasliina poistettiin.

Poliisi painoi suuta vasten tyynyn. Tiiviisti.

Kun koneeseen alkoi nousta matkustajia, saattopartion johtaja heitti naisen pään yli huivin.

Hengitystie oli tukittuna ainakin puolen tunnin ajan, ehkä puolitoista tuntia. Poliisin saattoraportista ei ilmene, missä vaiheessa tyyny irrotettiin.

Lääkkeistä huolehtimisesta ei ole merkintää.

”Saattopartio ei tunnistanut terveydentilaan liittyvää erityistä haavoittuvuutta eikä siihen liittyviä tarpeita”, yhdenvertaisuusvaltuutettu kirjasi.

”Terveydentilaa käytettiin pikemminkin kielletyn voimankäyttömenetelmän perusteena.”

Nainen ei purrut tai sylkenyt missään vaiheessa.

”Yhdenvertaisuusvaltuutettu katsoo, että terveysriskien lisäksi maastapoistamisen täytäntöönpano oli nöyryyttävä, pelkoa aiheuttava ja ihmisarvoa alentava.”

Moni tarjosi sympatiaa, mutta kukaan ei tehnyt mitään.

Zaki Hussaini ei ollut koskaan käynyt Kabulissa.

Hän on kotoisin Wardakin provinssista. Ennen Suomeen pakenemista hän oli asunut kaksi vuotta Iranissa.

Nyt Afganistanin televisiossa kerrottiin hänen paluustaan. Al-Jazeera pyysi haastattelua. Hän ei suostunut. Kotimaanuutisoinnista on harvoin apua turvapaikkaa hakeneelle.

Ensimmäiset kaksi viikkoa Hussaini asui kansainvälisen pakolaisjärjestön IOM:n turvatalossa.

Monet Suomesta palautetut menevät aluksi turvataloihin järjestämään asioitaan. Harvalla on muuta paikkaa.

Mihin Suomen vastuu palautettavista päättyy?

Afganistanin kanssa tehty palautussopimus ei ole niin yksioikoinen kuin sisäministeriö antaa ymmärtää, Turun yliopiston kansainvälisen oikeuden professori Outi Korhonen sanoo. Siinä ei määritellä vastuuta.

Kirjoitetaan, että ”osapuolet ryhtyvät erityisiin toimenpiteisiin palautuksen ja uudelleen kotoutumisprosessin aikana”. Siis molemmat osapuolet.

”Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä on suhtauduttu kriittisesti sellaiseen toimintaan, jossa pakolaisia palauttava valtio ei millään tavalla pyri varmistamaan, että palautetut saavat inhimillistä kohtelua palautusmaassa”, Korhonen sanoo.

”Valtion voidaan katsoa vastuussa olevaksi, jos se tietää tai sen olisi pitänyt tietää, että palautettu henkilö on joutumassa tai joutuu vakavien ihmisoikeusloukkauksien kohteeksi palatessaan.”

Seuraaviksi viikoiksi Hussaini siirtyi toisen, AMASO-nimisen järjestön turvataloon.

Sielläkin olisi saanut olla vain neljätoista päivää, mutta työntekijät olivat hellämielisiä.

Loimaalaiset soittelivat hurjina eri viranomaisille.

Heillä ei ollut mitään käsitystä siitä, mihin tahoon tällaisessa tapauksessa pitää ottaa yhteyttä.

Hallinto-oikeus oli määrännyt Hussainin palautukselle täytäntöönpanokiellon, mutta poika oli palautettu silti.

Poliisihallituksen aiemman, vuoden 2016 lopussa umpeutuneen ohjeistuksen mukaan poliisin on varmistettava, että käännytyspäätös on täytäntöönpanokelpoinen. Eli ettei hallinto-oikeus ole määrännyt täytäntöönpanokieltoa.

Uudessa ohjeistuksessa tällaista kohtaa ei ole.

Satunnaisista kielloista ei ole kyse: hallinto-oikeudet ovat hyväksyneet lähes kolmanneksen täytäntöönpanokieltohakemuksista, 32 prosenttia tarkalleen.

Kuka pojan saa takaisin Suomeen? Kenen virhe palautus edes on?

Pauli Salminen lähetti ministereille ja kansanedustajille sähköposteja. Klemetit kävivät juttelemassa ulkoministeri Timo Soinille Porin Suomi-Areenassa.

Moni tarjosi sympatiaa, mutta kukaan ei tehnyt mitään.

Salmisesta tuntui, ettei vastuu ollut kenelläkään.

Helsingin poliisi, joka vastaa kaikista palautuksista, käski soittaa Turkuun. Turku Helsinkiin. Ulkoministeriö Maahanmuuttovirastoon. Maahanmuuttovirasto poliisille.

Ainoa, joka vastasi joka kerta puhelimeen, oli Suomen Kabulin konsuli. Kabulin-Kauko.

Paikallisten avulla Hussaini sai hankittua henkilöllisyystodistuksen ja passin. Niillä ei päässyt Suomeen, tarvittiin myös oleskelulupa. Hussainilla oli pakkopalautuksen takia maahantulokielto kaikkiin Schengen-maihin.

Oleskelulupakortti lähetettiin Suomen suurlähetystöön New Delhiin.

Hussainin olisi pitänyt hankkia Intian viisumi. Sen saaminen edellytti, että pankkitilillä on tuhat dollaria. Hussainilla ei ollut edes pankkitiliä.

Salminen sai sovittua ulkoministeriön kanssa, että oleskelulupa lähetetään takaisin Helsinkiin.

”Tiesittekö, että ulkoministeriössä on sellainenkin kuin kuriiri- ja logistiikkaosasto?”

”Niiden kanssa olen nyt soitellut viikon verran.”

Helsingistä oleskelulupa lähetettiin Afganistaniin.

Kabulin-Kaukolle.

Loimaalaiset ostivat Hussainille lentoliput elokuun puolivälissä. Silloin oleskeluluvan piti olla perillä.

Salminen näppäilee taas puhelintaan.

”Noniin, hei Zaki!” hän kailottaa.

”Onko hyvä vointi?”

”Noniin, ei tullut vielä paperi.”

”No. Sunnuntaina sitten.”

Zaki Hussaini lensi Suomeen 28. elokuuta. Pauli Salminen on kannellut poliisin toiminnasta eduskunnan oikeusasiamiehelle. ”Poliisit valittelivat kiireitä syyksi olla paneutumatta tilanteeseen: lomaltapaluuruuhkaa ja myöhemmin puhelimen soimista, kiirettä ja poikansa hammaslääkärikäynnin järjestämistä”, kantelussa lukee.

Yhdenvertaisuusvaltuutettu on kannellut oikeusasiamiehelle pienikokoisen naisen tapauksesta.