Painija Jarkko Ala-Huikku sai kokea karvaasti, miten yhteiskunta arvostaa yksilöurheilijan panostusta urheiluun sen jälkeen, kun kilpaura päättyy.

Jarkko Ala-Huikku uhrasi 17 vuoden ajan jokaikisen päivän painille. Uhraukset eivät olleet turhia, sillä hän voitti uransa aikana 60 kilon sarjassa EM-kultaa ja -pronssia, edusti Suomea kaksissa olympiakisoissa, oli MM-kisojen viides ja nappasi kolmessa eri sarjassa Suomen mestaruuden.

Mutta kun huippu-urheilu-ura päättyi tammikuussa 2013, iski arki kasvoille.

- Olin 32-vuotias, kun ura oli paketissa. Sain postissa paperin, joka kertoi, mitä minulle oli kertynyt eläkettä tuona aikana. Se oli 5 euroa kuukaudessa, Ala-Huikku kertoi Urheiluviikonlopun haastattelussa.

- 17 vuoden aikana kaikkea muuta oli kertynyt, mutta ei eläkettä.

Järjestysmieskortin hylkäys koitui onneksi

Ala-Huikku ei usko, että hän olisi voittanut EM-kultaa kotikisoissa vuonna 2008, jos hän olisi joutunut keskittymään painin ohella myös työntekoon. Hän toki opiskeli urheilu-uran rinnalla, mutta venytti opintojaan kymmeneen vuoteen.

- Kymmenen vuoden aikana katsoin, kun rinnalta monta painiuraa kuivui baarin ovelle; tehtiin portsarin hommia viikonloput, oli taskurahaa ja kivaa. Minulla ei ollut taskurahaa, mutta jälkeen päin ajateltuna se oli vain onneksi, että sain hylätyn järjestysmieskortin kokeesta.

Ala-Huikku on aina tullut pienellä rahalla toimeen. Hän on asunut kimppakämpässä ja elänyt halvasti. Hänen oma seuransa Ilmajoen Kisailijat auttoi uran aikana paljon ja Painiliitto maksoi hänen ulkomaan matkansa aina 15-vuotiaasta uran loppuun asti. Lisäksi apuna on ollut opintotuki.

- Huippuvaihe maajoukkueessa hoidetaan hyvin, mutta kiipeäminen huipulle on tehty äärettömän vaikeaksi, muun muassa liikunnanohjaajaksi ja urheilutoimittajaksi kouluttautunut Ala-Huikku totesi.

- Opinnot on hoidettava nykyään tietyssä ajassa tai joutuu tekemään pääsykokeet uudelleen. Minun aikanani opintoja pystyttiin pitkittämään.

Työttömyyskorvauksella paras painivuosi

Kun Ala-Huikulle aikoinaan ilmoitettiin, ettei toimittajakoulu, jossa hän opiskelisi, kuulu opintotuen piiriin, iski hänelle pienoinen paniikkin: mistä hän hankkisi tarvittavat 400 euroa kuukaudessa elämiseen? Apu löytyi työvoimatoimistosta.

- Minulla oli kaksi tutkintoa alla, joten ei muuta kuin työkkäriin ja ilmoittauduin työttämäksi työnhakijaksi. Silloin minulla alkoi hyvät painivuodet, olin EM-pronssilla ja MM-vitonen, mutta sen vuoden elin työttömyyskorvauksella. Olihan se nihkeää, kun otin Pekingin olympiapaikan, MM-vitossijan ja nimeä oli lehdessä, kertoa työkkärissä, että kyllä tässä oikeasti töitä haetaan.

Suomessa joukkueurheilijat ovat yleensä työsuhteessa seuraansa ja seura joutuu maksamaan eläkettä, jos pelaaja ansaitsee hieman yli 10 000 euroa vuodessa. Yksilöurheilijalla ei tällaista etua ole. Ala-Huikulla oli kuitenkin oikeus saada Kelan peruspäivärahaa, mikä oli suurempi kuin hänen aikaisemmin saamansa opintotuki.

- Sai jonkun cafe lattenkin ostettua, hän hymähti.

- Mutta onhan se aika erikoinen paradoksi, että minun statukseni yhteiskunnassa oli kovempi sillä, että olin liikunta-alan tutkinnon hommannut kuin sillä, että olin EM-kolmonen ja MM-vitonen. En saanut niillä mitään rahaa, mutta sillä sain, kun minulla oli joku paperi suoritettuna ja makasin työttömänä kortistossa.