Työskentely pommisuojassa oli melko yksinäistä puuhaa. 15 metrin syvyydessä ei satunnaisia vierailijoita piipahtanut. Ikkunaton tilakaan ei innostanut. Niinpä Pekka Sirén järjesti kokeilustudion muuton Ratakadulle radion äänitehosteista vastaavan Tehoston yhteyteen vedoten työsuojelupykäliin. Myös Tehostossa oli tehty elektronimusiikkia, joten sinne oli yhteys muutenkin jo olemassa. Lisäksi kokeilustudio kuului tekniikan alaisuuteen, vaikka sen tuotanto tehtiinkin musiikkiosastolle.

Tehoston silloisen päällikön Reino Korpion siunauksella kokeilustudion laitteet siirrettiin sen kummempia kyselemättä Ratakadun viidenteen kerrokseen. Tehosto toimi paria kerrosta alempana. “Tämä oli maanalaista toimintaa, joka siirtyi maan pinnalle. Kokeilustudion alkuvaihe oli muuttanut täysin illegaalisti Ratakadun viidenteen kerrokseen. Se oli tapahtunut tosiasia ja se alkoi sitten toimia siellä”, Sirén toteaa.

Yleisradion kokeilustudion laitteita. Kuva: Juhani Liimataisen kotialbumi

Aluksi omaa studiotilaa ei Ratakadulla kuitenkaan ollut ja laitteistossa oli edelleen toivomisen varaa. Uutena laitteena kokeilustudioon hankittiin Erkki Kurenniemen suunnittelema Dimi 6000 -hybriditietokonejärjestelmä, mutta sen käyttäminen musiikin tekemiseen oli hankalaa, sillä ohjelmisto oli alkutekijöissään. Dimiä ohjelmoimaan palkattiin elektronimusiikin säveltäjä Jukka Ruohomäki.

Pekka Sirén ja Dimi 6000 -järjestelmä. Yleisradion kokeilustudio Kuva: Håkan Sandblom

“Käytännössä kokeilustudio sijaitsi enimmäkseen Tehoston kahvihuoneessa. Ne, jotka eivät tehneet hommia, istuivat länkyttämässä aulassa. Saimme lainata Tehoston studioita vaikkapa ruokatunnin ajaksi tai puoleksi päiväksi. Tilanne muuttui aika ratkaisevasti, kun Tehosto sai lisätilaa ja kokeilustudiolle löytyi oma huone”, kertoo kokeilustudion toiseksi ääniteknikoksi vuonna 1976 palkattu Juhani Liimatainen.

Juhani Liimatainen Ratakadun kokeilustudiossa. Juhani Liimatainen Yleisradion kokeilustudiossa Kuva: Andrew Bentleyn kotialbumi

Avainhenkilö studion rakentamisessa oli brittiläinen elektronimusiikin asiantuntija, nykyisin Sibelius-Akatemian musiikkiteknologian professorina toimiva Andrew Bentley, joka muutti Suomeen viimeistelemään tohtorin väitöskirjaansa vuonna 1976. “Hän teki väitöskirjaa elektronimusiikin säveltämisestä ja hänen lähestymistapansa oli paljon selkeämpi kuin meidän muiden, jotka oltiin tultu ihan pusikosta”, Liimatainen kehuu.

Bentley tuli kokeilustudioon Jarmo Sermilän kutsumana ja alkoi rakentaa Dimin rinnalle nauhuripohjaista elektronimusiikkistudiota syksyllä 1976. Studio rakennettiin jämäkamoista. “Kaiken aikaa haalittiin sinne jotain. Aina kun jostain vapautui vaikkapa mikseri, nauhuri, mittalaite tai mitä vaan, mitä voitiin käyttää musiikillisiin tarkoituksiin, se graapattiin sinne. Sitten katsottiin, mitä sillä saisi aikaan ja miten sen voisi yhdistää muihin laitteisiin. Pikkuhiljaa studio alkoi kasvaa romusta”, Pekka Sirén kertoo.

Marja Vesterinen Ratakadun kokeilustudiossa. Kokeilustudion laitteita. Kuva: Andrew Bentleyn kotialbumi

Kokeilustudiosta muodostui Ratakadulla virkeä sosiaalinen ympäristö, jossa vieraili väkeä alinomaa. “Ratakatu oli keskellä kaupunkia, sinne saattoi pistäytyä. Siellä oli avoimet ovet ja siellä kahviteltiin. Ihmiset kerääntyivät sinne. Pommisuojassa oli vain itsekseen omissa ajatuksissaan. Silmät avautuivat johonkin muuhunkin, kun ei enää itsekseen katsellut ja ihmetellyt jotain pientä mittaria, joka sanoo pii-paa-pii-paa. Ympäristö muuttui todella paljon luovemmaksi”, Sirén toteaa.

“Ratakadun yksikkö oli sosiaalisesti tosi kiinnostava paikka. Siellä kävi monenlaista porukkaa keittelemässä kahvia ja juttelemassa meidän kanssa. Vallankin silloin kun kokeilustudio oli omassa huoneessaan, me annettiin tyypeille avaimia jo muutaman vierailun jälkeen, ettei tarvitse soittaa ovikelloa. Eikä sieltä koskaan hävinnyt mitään. Se toimi täysin luottamuksella”, Liimatainen kertoo.

Juhani Liimatainen Ratakadun kokeilustudiossa. Juhani Liimatainen Yleisradion kokeilustudiossa Ratakadulla Kuva: Yle kuvapalvelu

“Aika pian kokeilustudiosta tuli laaja yhteisö. Yksi syy siihen oli se, ettei muuta käytännön koulutusta elektronimusiikista juuri ollut. Sibeliusakatemiassa elektronimusiikkia opetettiin täysin teoreettisesti, mikä on paradoksi, koska sitä ei oikeastaan voi opettaa teoreettisesti. Kokeilustudio oli myös avoin ympäristö, Jarmo Sermilällä oli tapana kutsua säveltäjiä sinne”, Andrew Bentley kertoo.

Mies kokeilustudiossa. Kuva: Juhani Liimataisen kotialbumi Mies kokeilustudiossa. Kuva: Juhani Liimataisen kotialbumi

1970-luvun loppupuolella kokeilustudio oli erittäin virkeä, tuottelias ja luova paikka. Kokeilustudion nimissä järjestettiin myös avoimia tapahtumia ja konsertteja esimerkiksi Vanhalla Ylioppilastalolla. Tapahtumat olivat varsin suosittuja ja osallistumiskynnys oli matala. “Melkein kaikki tapahtumat olivat avoimia ja maksuttomia. Oli aina tietty räjähdysvaara, että mitä tapahtuu. Kukaan ei koskaan ennakkoon tiennyt, mitä tämä tarkoittaa ja mitä täällä esitetään. Se oli usein improvisoitua. Vaikka esityksellä oli oma runkonsa, sitä kaiken aikaa varioitiin”, Pekka Sirén kertoo. “Ajateltiin, että on Yleisradion rooli tarjota tällaista kulttuurin aluetta. Ylläpitää, tarjota, kehittää ja tuottaa. Siihen kuuluu myös uuden keksiminen eikä vain jakaminen”, hän huomauttaa.