Kategorija: Intervju Stroka | Datum objave: Saturday, 14. 10. 2006 | Avtor: Domen Savič

Dr. Andrej A. Lukšič je profesor na Fakulteti za družbene vede, kjer vodi predmet E-demokracija, hkrati vodi Inštituti za ekologijo, pri katerem deluje tudi center za e-demokracijo. Pogovor je tekel o vse večjem razkoraku med e-upravo ter e-demokracijo na slovenskem, o pasteh implementacije e-volitev ter o razvoju slovenskega e-političnega prostora.

Če gledamo primerjalne analize, ki jih delajo v tujini na svetovni ravni in znotraj tega lahko potem tudi ugotovimo, kako Slovenija stoji glede razvitosti e-uprave in e-demokracije, potem je splošna ocena ta, da pri e-upravi Slovenija znotraj članic evropske unije stoji zelo dobro in drži korak z najbolj razvitimi, medtem ko pri e-demokraciji pa nazaduje. Z obstoječo politiko vlade in ministrstva (za javno upravo) pa se ta trend samo še utrjuje – razkorak med razvojem in aplikacijo orodij e-demokracije in na drugi strani razvojem in aplikacijo orodij e-uprave se samo še povečuje.

[audio:http://www.ljudmila.org/~savicd/razkorak.mp3]

Sam vidim težavo pri internetu v tem, da si ljudje ustvarijo neko mnenje in potem to prvo mnenje prevlada nad vsem ostalim, nad vsem, kar pride kasneje. Ljudje smo sprejeli bankomate in sedaj jih veselo uporabljamo, ne glede na zlorabe, ki se dogajajo. Po drugi strani so e-demokracija in elektronske volitve pri nas še bolj na teoretskem nivoju in že jih vsi apriori odklanjamo. Kako otopliti javno klimo glede e-volitev ter e-demokracije?

Pred dvemi leti je bila narejena ekspertiza, s katero so skušali odgovoriti na vprašanje o zavračanju e-volitev s strani javnosti. Odgovor je šel v tej smeri, da so volitve zelo pomembne za legitimizacijo celotnega političnega sistema, ne sme biti na ta mehanizem vržen nikakršen sum, saj to za sabo potegne celoten problem legitimnosti tega političnega sistema. Ko je bila ta občutljivost državljanov torej prevelika, je bilo treba poiskat odgovor, kako vseeno sprožit ta proces in odgovor se je glasil – kje je manjši riziko, v primeru, da se napaka dejansko zgodi. Rešitev je bila lokalna raven, občina, kjer je pet do deset tisoč ljudi, kjer je v nekaterih primerih mogoče pilotno najprej izpeljat referendum – kot način glasovanja. Naslednji korak bi bila lahko izpeljava e-volitev, v tistih občinah, ki bi se same opredelile, da hočejo sodelovati, s tem bi se postopoma utrdilo prepričanje, da če nekaj deluje v pilotnih občinah, potem lahko deluje tudi drugje in seveda na državnozborskih volitvah. Problem je drugje, in sicer leži v kalkulaciji elit posameznih strank, ko ugotovijo, da se z uvajanjem elektronskih volitev upravičeno pričakuje povečan obisk volitev. Elite zanima samo to, ali bi od tega povečanega odstotka volilcev oni dobili določen delež. Če tega deleža ni, potem so elite proti uvedbi elektronskih volitev.