I princip spelar det ingen roll om det gäller vägran att skaka hand eller entusiasm över att kasta sten på polis och andra utryckningsfordon eller bara leva rövare. Reaktionen är alltid en förening av ilska och förvåning över att människor inte möter den svenska generositeten med att anpassa sig till den svenska modellen.

Att alla trots kombinationen av timid vänlighet och bidrag inte vill inkluderas i svensk norm men gärna utnyttjar systemet, går helt enkelt inte i den svenska folksjälen. När svensk majoritetskultur inte ser något annat perspektiv än sitt eget försvinner gränsen för eftergifter. Klichéer som marginalisering och utanförskap tas då emot som bekräftelse på den egna åsiktens giltighet och behovet av ännu mer eftergifter istället för tvärt om.

Ännu mindre tycks det vara möjligt att förstå varför organisationer som definierar sig religiöst eller etniskt väljer att bli ännu mer exotiska, istället för att anpassa sig till det samhälle som betalar med förhoppning om att generositeten skall leda till svenskifiering.

Tyvärr finns det människor som väljer kriminell karriär. De lever inte i utanförskap utan i väl fungerande sociala gemenskaper där de är innanför och där deras färdigheter och kompetens prövas dagligen för att göra karriär. Istället för att skriva en bra tenta, öppnas deras karriärmöjligheter genom att jävlas med polis, myndigheter och samhällesinstitutioner. Det är människor som inte vill vara en del av samhället de ofta föraktar. De har valt en annan väg som möjliggörs bland annat av att det inte kostar dem något.

Organisationer som får bidrag för att vara exotiska kan inte förväntas vara något annat. Uppfattningen, att bidrag ska ses som incitament till avvikande minoriteter för att öka deras anpassningsvilja, är befängd. Varför skulle statligt stöd som uppmuntrar avvikande beteende leda till motsatsen?

Den svenska självbilden behöver uppgraderas till insikten om att det finns andra perspektiv än den normerande svenska majoritetskulturen. Det i sin tur måste leda till tydliga signaler istället för dubbla budskap. Oavsett om valet är brottslighet eller organisering efter religion eller etnicitet så får det inte uppmuntras av en regering som egentligen vill något annat.

Människor ska naturligtvis ha full frihet att organisera sig efter religion eller etnicitet och vara politiskt aktiva. Men ingen ska av staten få betalt för det. Konsekvensen av att välja kriminalitet måste först och främst göra ont. Därefter bör möjligheter erbjudas som leder bort från brottslighet.

Föreställningen, om att alla innerst inne vill inkluderas in i den svenska majoritetskulturens normer och därför bara behöver ett bidrag för att fatta det, måste omvärderas innan den gör ännu mer skada.