Till exempel när man som Löfven påstår att det inte går ”att sänka att någons löner utan att på sikt också sänka allas löners”. På opolitiska Finanspolitiska rådets pressträff om flyktingkrisen och finanspolitiken (21/12) gavs motsatt budskap: mer av det gamla är inte nog.

Rådets ordförande John Hassler slog fast att: ”Nya typer av jobb med låg lön och låga kvalifikationskrav måste fram. [Det] leder inte till lägre löner eller mindre trygghet för dem som redan har jobb.” Att Sverige i dag har minst andel låglönejobb av alla OECD-länder underlättar inte.

Och nyligen slog Långtidsutredningen fast, som andra gjort tidigare, att en ökad sysselsättning är ett måste om den flyktinginvandringen inte ska fortsätta kosta mer än det ger. Som de skriver: ”Sverige i dag är ett exempel på motsatsen, där invandringen påverkar de offentliga finanserna negativt”. Av denna målkonflikt syntes som sagt väldigt lite i Löfvens jultal. I hans nation är det vissa som jobbar medan övriga tar emot överflödet.

Desto mer tillnyktrande var det att lyssna på Anna Kinberg Batras jultal. Hon slog fast att Sverige var alldeles för dåligt rustat för att klara flyktingkrisen. Detta lastade hon inte bara den sittande regeringen för, utan även den tidigare Alliansregeringen. Hur ofta hör man politiker erkänna fel på det viset? Inte tillräckligt ofta. Men för att kunna återvinna förtroende behövs en ärlig uppgörelse med ens tidigare misstag. Bara då kan man gå vidare med trovärdighet. Batras tal är ett indirekt och helt korrekt underkännande av tidigare M-ledaren Fredrik Reinfeldts nonchalanta inställning i migrationsfrågan. Han har bäddat illa för både Sverige och dagens tillnyktrade moderater.