Ett ytterligare destabiliserat Turkiet, vars historia även innehåller kamp mellan den mer sekulära militära militären och religiösa politiska partier, skulle få stora konsekvenser för både närområdet och Europa.

Turkiets intervention i inbördeskriget i Syrien med samtidiga aktioner mot den kurdiska befolkning både i det egna landet och i grannländerna Syrien och Irak, samt ett kommande nyval, är naturligtvis också oroande.

Även här finns stora externa intressen från de närliggande sunnimuslimska arabländerna som formar den koalition som har intervenerat på den jemenitiska regeringens sida, medan de shiatroende Houthi har stöd av Iran.

Inbördeskriget i Jemen rasar för fullt sedan början av året, men har inte drabbat Europa med flyktingströmmar på samma sätt som det syriska.

Precis som i övriga Mellanöstern är det en skör balans i Syrien med stora externa intressen från Turkiet, de sunni-muslimska arabländerna, Iran och Ryssland som bägge stöder Assad-regimen, men även Israel samt en rad europeiska länder med många invandrare från området.

I förhållande till 2011 befinner sig över halva den syriska befolkningen på flykt undan kriget, antingen i det landet eller grannländerna.

Sjukdomen är att få till stånd en lösning på situationen med kriget i Syrien och Irak.

Tyvärr ligger en sådan lösning mycket långt borta och den är dessutom mycket komplex.

Det syriska inbördeskriget handlar inte bara om regeringsstyrkorna och IS, utan håller så pass många flera olika sidor och intressen. Både i det regionala maktspelet i Mellanöstern mellan de sunnimuslimska arabstaterna och Iran, men även externa intressen som alla har sin anledning att vilja förskjuta balansen åt sitt eget håll. Man får heller inte glömma Turkiet i denna ekvation, liksom kurderna som också har intressen som går över Sykes-Picotöverenskommelsens gamla artificiella gränsdragningar.

För svensk del torde det nu vara tydligt vilka stora strategiska intressen Sverige har i Syrien, både med tanke på de flyktingströmmar som når Europa och Sverige, men också med tanke på att ett stort antal svenskar har anhöriga i det berörda området. Just strategiska intressen borde vara grunden för användande av de begränsade medel som Sverige har till sitt förfogande. Ju mer begränsade medlen är, desto viktigare är också samordningen av dem för att nå effekt. Här är Afghanistaninsatsen ett sorgligt exempel på de bägge aspekterna.

Vi kommer dock aldrig att få se en svensk militär insats i Syrien. Ett FN-mandat för en sådan insats är nämligen omöjligt eftersom både Ryssland och Kina motsätter sig det, vilket fick FN:s generalsekretare Ban Ki-Moon att kritisera Säkerhetsrådets ovilja att enas kring situationen i Syrien.

I stället får vi nu se mer av enskilda nationers militära insatser i Syrien, där olika länder har sina egna favoriter. Ryssland har sänt styrkor för att stötta Assad-regimen, medan nu Frankrike och Storbritannien verkar sluta upp bakom USA och flera arabländer som genomför flyganfall mot IS.

Samtidigt kommer aldrig en kortare insats med endast luftstridskrafter att lyckas. Byggandet av de samhällsstrukturer som behövs för lugn och stabilitet är inte något som tar månader, eller ens år. Snarare handlar det om decennier där militära och polisiära medel ska användas för att skapa säkerhet samtidigt som ekonomiska medel och olika former av bistånd ska genomföra själva samhällsbyggandet.

Militärt handlar det om långsiktiga och omfattande insatser för att säkra den samhällsstabiliteten som behövs. I Kosovo har nu insatsen pågått i över 15 år. I Afghanistan började det internationella samfundet tröttna härom året och utvecklingen i landet ser nu återigen ut att vara på fel väg. Just Afghanistaninsatsens utdragna förlopp, bristande framgångar och framför allt kostnader, har gjort att de flesta västländer i dag har ett mycket svalt intresse för nya omfattande insatser på marken.

Nu är det förstås så att både symptom och orsak måste behandlas, men utan det sistnämnda kommer heller inte det förstnämnda att lyckas i längden. Till dess det internationella samfundet kan enas om långsiktigt och helhjärtat agera i oroshärdar som Syrien, Jemen och Kongo kommer vi att få se fler barnkroppar på Medelhavets stränder.