Kolla gärna in de tio preliminära teser om Trump som lagts upp av konstnären Ian Alan Paul. Jag försöker sammanfatta: Högerns handlingsutrymme vidgas åt alla håll. Vänstern retirerar in i försvaret av en liberal demokrati som aldrig existerat annat än som en fantasi. För att den vardagliga verkligheten ska förbli levbar krävs ständigt högre nivåer av förmedling, accelererade flöden av memer. Alla kommer att retweeta Trump, Trump kommer att retweeta alla. Det finns ingen återvändo. Efter att Trump släppt loss krisen på högsta politiska nivå finns ingen annan utväg än att skapa en egen kris av annat slag.

(Jag nära att skriva “en alternativ kris”. Men själva ordet “alternativ” har på kort tid blivit mycket svårt att använda. Alt-right, alt-facts, alt-crisis?)

Trumps makt är “virtuell”, skriver Paul. Med detta menas att den inte kommer ur enskilda handlingar, utan “ur mångfaldigandet av möjliga handlingar” som underminerar alla förutsägelser. Därför är det ett strategiskt självmål att att försvara sanningen gentemot Trump, som inte ödslar tid på att uppehålla sig vad som är och därför alltid kommer att kunna röra sig snabbare i sitt nät av “tänk om”.

Vad denna virtualitet bland annat innebär blir tydligt i en artikel som delats flitigt senaste veckan, skriven av de grävande journalisterna Hannes Grassegger och Mikael Krogerus, ursprungligen i schweiziska Das Magazin, sen i en piratöversättning av Antidote, därefter i officiell översättning på Vice: “The data that turned the world upside down“.

Artikeln kretsar kring företaget Cambridge Analytica som sysslar med psykologisk dataanalys. Företaget uppger själv att man spelade en nyckelroll i kampanjen som gjorde Trump till president. De var även aktiva på den vinnande sidan i den brittiska Brexit-omröstningen. Företagets huvudägare tycks vara den högerradikale miljardären Robert Mercer, som även investerat stora summor i Breitbart, vars tidigare redaktör Steve Bannon inte bara blivit Trumps chefsstrateg – han sitter även i styrelsen för Cambridge Analytica. Nu sägs det att Rebekah Mercer, dotter till Robert, ska leda en utomparlamentarisk stödtrupp underställd Trump, med uppgiften att understödja presidentens agenda i olika frågor, allt med utgångspunkt i psykologisk dataanalys. Och om du undrar var all data kommer från, så är det bland annat från de de där gratis personlighetstesterna du gjorde för skojs skull på Facebook, där du samtidigt gav någon åtkomst till alla dina likes…

Så där kan man hålla på och spinna vidare på myten om Cambridge Analytica – som nu uppges ha siktet inställt på att intervenera i valrörelser i Europa, särskilt kanske i årets tyska val. Oavsett vilken betydelse just detta företag har haft eller kommer att få, är det talande att begrepp som “election management” har blivit helt självklara.

Förra helgen såg jag (tillsammans med vänner i en studiecirkel) om Adam Curtis dokumentärserie The century of the self (2002). Det fjärde och sista avsnittet handlar till stor del om hur Bill Clinton och Tony Blair kom till makten på 1990-talet – inte genom att presentera en samlad vision adresserad till en bred majoritet av befolkningen, utan med stöd av marknadsundersökningar. Deras spinndoktorer kom fram till att partiernas trogna väljare var relativt ointressanta och valde i stället att koncentrera sig på de mindre grupperna av “swing voters“. Via fokusgrupper och opinionsundersökningar identifierades deras känslor och rädslor. Genom att göra väl valda utspel lyckades politikerna vinna dessa gruppers röster och därmed även en majoritet i valet. Men det skedde till priset av en nedmontering av utrymmet för en genuint framåtblickande politik. (Det finns en hel del att invända mot den förvisso fascinerande historia som Adam Curtis berättar, som också har 15 år på nacken. Jag har ännu inte sett Curtis senaste dokumentär HyperNormalisation som tydligen kretsar mycket kring Trump, men jag har hört en del kritik mot den.)

Ur dagens perspektiv sysslade Bill Clintons och Blairs kampanjmakare med en väldigt primitiv form av “election management”. Barack Obamas kampanj var betydligt mer sofistikerad, liksom Hillary Clintons. Men mycket tyder faktiskt på att Trumpkampanjen, i sitt arbete med Cambridge Analytica, tog ännu ett stort steg i den långa marschen bort från masskommunikationen. Jämfört med motståndarsidan satsade de mindre på tv-reklam och mer på riktad kommunikation eller microtargeting via Facebook. Det ska ha skett med stöd av en databas med psykologiska profiler för varje vuxen invånare i USA – 220 miljoner individer – som Cambridge Analytica har byggt upp, enligt vad dess vd Alexander Nix förklarat i en presentation.

Politik handlar inte längre om att rikta budskapen till segment som unga kvinnor, högutbildade afroamerikaner, högbelånade bostadsrättsinnehavare eller kattägare. Sådana sociologiska katgorier framstår som grovhuggna när digital övervakning möjliggör psykologiska profiler på enskilda individer.

From July 2016, Trump’s canvassers were provided with an app with which they could identify the political views and personality types of the inhabitants of a house. It was the same app provider used by Brexit campaigners. Trump’s people only rang at the doors of houses that the app rated as receptive to his messages. The canvassers came prepared with guidelines for conversations tailored to the personality type of the resident. In turn, the canvassers fed the reactions into the app, and the new data flowed back to the dashboards of the Trump campaign.

Again, this is nothing new. The Democrats did similar things, but there is no evidence that they relied on psychometric profiling. Cambridge Analytica, /…/ discovered that a preference for cars made in the US was a great indication of a potential Trump voter. Among other things, these findings now showed Trump which messages worked best and where. The decision to focus on Michigan and Wisconsin in the final weeks of the campaign was made on the basis of data analysis.