

Ovanstående bild fick jag från en bloggläsare, som i sin tur fått den från en vän i Australien. Under bilden fanns följande text, som jag översatt till svenska:

”Den där alldeles särskilda bilden som spreds över hela världen, den med en liten pojke som ligger död på en strand. Det är verkligen en mycket sorglig bild. Den får oss att reflektera över den nöd som gäller för dessa människor, som med risk för livet flyr från sina hemländer. Bilden ovan visar några människor som går till fots för att nå sitt slutliga mål, att få leva i ett europeiskt land. Också den bilden vandrar runt världen, men bara en procent av alla som ser den lägger märke till något särskilt. På bilden finns det sju män och en kvinna, det är inte så mycket att reflektera över. Men när man granskar den närmare ser man att kvinnan är barfota och att hon har tre barn med sig. Av dessa tre bär hon på två. Problemet är att ingen av männen hjälper henne, därför att i deras kultur är kvinnor ingenting värda. Hon duger bara till att vara männens slav. Tror du verkligen att dessa människor kan integreras i våra samhällen och respektera våra seder och traditioner?”

När jag för många år sedan började läsa etnologi och antropologi var grundperspektivet att kulturer varierar. På jorden finns ett lapptäcke av samhällen, där människor tänker och fungerar olika. De skiljer sig inte bara åt som individer utan också som kollektiv. Det finns en favoritreplik som de flesta av den tidens antropologer kände till, nämligen konstaterandet ”Not in my village”. Det riktades i synnerhet mot sociologer och psykologer, när de påstod att det ena eller andra beteendet var generellt giltigt. Det fanns alltid någon antropolog som hade studerat något udda folk och invände ”Not in my village”. Man kan visserligen säga att det är vetenskapens uppgift att generalisera, men också att antropologi och etnologi fungerade som korrektiv till alltför lättsinnigt etnocentriska påståenden om hur människor tänker och agerar.

Många av de studier av stamkulturer som vi tog del av, klassas förmodligen av vårt postmoderna akademiska prästerskap som rasism, kolonialism och nykolonialism. Det synsättet kände vi naturligtvis till också på sjuttiotalet. Vårt motargument var att man inte skulle spela ut olika kulturer mot varandra, inte jämföra utan studera varje kultur på dess egna villkor. Det var först när man lade ett moraliskt raster över människors mer eller mindre egendomliga seder som man hamnade i ett synsätt där den egna västerländska kulturen var bäst.

Ofta kan vi rent av bevisa att det förhåller sig så, att västerlandets vetenskapligt grundade uppfattningar vinner, men man ska inte glömma att det är ett generellt förhållningssätt, att anse att den egna kulturen är bäst. En förkrossande majoritet av de muslimer som nu bor i Europa och Sverige är övertygade om att den muslimska kulturen är helt överlägsen värdkulturen – trots att de övergivit sina hemländer och föredrar att bo i Europa. Väldigt många tycker illa om oss européer. Några hatar oss. Gemensamt för en majoritet är att de vill ha sina egna samhällen. Påståendet att de vill erövra Europa är därför inte felaktigt.

I en undersökning ställdes tre frågor till turkiska och marockanska invandrare i Österrike, Belgien, Frankrike, Tyskland, Holland och Sverige:

Anser du att sharia är viktigare för dig än det lands lagar där du lever?

66 procent svarade ja.

Anser du att det bara finns en tolkning av koranen och att den bör gälla för alla muslimer?

75 procent svarade ja

Innebär det att du anser att muslimer ska återvånda till islams rötter?

60 procent svarade ja

Att studera varje kultur på sina egna villkor är sympatiskt men också en form av hyckleri, därför att levnadssätt är ju relaterade till verkligheten. För den som vill ha regn är det inte lika effektivt med en regndans som att bespruta vattentunga moln med silverjodid. Det är också så – om jag återgår till bilden ovan — att vissa kulturella förhållningssätt är mera sympatiska än andra. Om västerländska män tycker att bördor ska fördelas jämt och inte gillar sig själva om de låter kvinnorna gå barfota, så känns det som rena övergreppet att resonera i termer av kulturrelativism. Kort sagt: i muslimska länder i mellanöstern och Nordafrika är kvinnosynen med åtföljande konsekvenser upprörande, åtminstone för västerländska män. Det är den kvinnosynen som bilden visar upp för oss.

Och för västerländska kvinnor, är den upprörande?

Ja, absolut!

Och för svenska feminister?

Den sista frågan blir knepigare därför att nu träder ett offertänkande in i bilden. Muslimer är en förtryckt och diskriminerad grupp, de har sin plats i den offerhierarki som instruerar ideologiskt medvetna kvinnor (och män) hur de ska tänka. De förtryckta västerländska kvinnorna och de förtryckta muslimerna (såväl män som kvinnor) måste hålla samman i sin kamp mot patriarkatet och den vite mannen, förtryckaren-

Med det perspektivet blir det islamofobi att kritisera muslimer, i synnerhet för en upplyst och medveten svensk feminist. Den som säger att muslimska män behandlar de muslimska kvinnorna (jag undviker att skriva ”sina kvinnor”) som slavar och packdjur, gör sig tveklöst skyldig till islamofobi. Sker det som ett påstående rätt ut i luften, utan någon vidhängande empiri, så kan det angripas och kritiseras.

Men om påståendet sätts samman med bilden ovan, är det också då islamofobi?

Den frågan utlöser en analys, ett tänkande. Det är nämligen en fråga som står på fel värdegrund för en god svensk feminist. Det blir dags för hen att utöva lite källkritik.

Varifrån kommer bilden, är den arrangerad? Och folk är så olika. Om fotografen står kvar så kanske det tjugo minuter senare kommer en grupp där kvinnan/kvinnorna inte alls behandlas på det här sättet! Hur kan man förresten veta att de är muslimer? Kände vi de här flyktingarna, skulle vi säkert få en godtagbar förklaring. Barnen kanske inte alls vill släppa taget om sin mamma. Och förklaringen till att hon går barfota är möjligen att hon har fått skavsår och behöver svalka sina fötter. Männen finns ju där och de behöver bara få ett klartecken för att gripa in. Man bör vara försiktig med sina generaliseringar så att man inte hamnar i ren rasism!

Det intressanta är att bilden på den treårige Aylan Kurdis, som låg död på en turkisk strand, också den kan granskas kritiskt. En kvinna som överlevde båtfärden säger att pappan körde den båt som kapsejsade, vilket ledde till att inte bara Aylan utan också hans fru och ännu en av hans söner drunknade. Inga flytvästar hade de. Kanske var pappan människosmugglare. Hans motiv för den katastrofala båtfärden verkar inte ha varit att fly för sitt liv utan att han ville ta sig till Europa för att få sina tänder gratis lagade.

Oavsett hur det verkligen gick till när lille Aylan drunknade, så försvinner den version som lägger skulden på pappan i mediabruset. Skulden är vår, vår, vår! ropar medierna ut. Av samma skäl är bilden ovan inte lika uppmärksammad. Den besvärar oss, den visar något som vi inte vill se. I synnerhet vill inte de feminister som grät över bilden på Aylan se detta.

Om sådana här bilder säger de just ingenting. Blicken flackar åt sidan och kvinnosolidariten behöver inte lyftas fram just här. Här är det flykten som gäller. Dessa människor flyr för sina liv! Den övergripande och viktigaste frågan är hur vi kan hjälpa dem. Könsroller? Det är väl ändå sekundärt i sammanhanget. Människor flyr ju för sina liv!

Karl-Olov Arnstberg

Utskriftsvänlig PDF-version

Alla texter är © på denna blogg. Det är tillåtet att sprida texterna under förutsättning att ni alltid länkar till källan här på bloggen.