Den senaste Pisaundersökningen har satt fart på skoldebatten. Men det diagram som gjort mig mest bekymrad är ett resultat som kommer från TIMSS, Trends in International Mathematics and Science Study. Detta är en internationell jämförelse av bland annat matematikkunskaperna hos elever i åttonde klass (drygt 5 000 elever gör testet i Sverige). Sverige har deltagit i fyra mätningar: 1995, 2003, 2007 och 2011.

Att matematikkunskaperna bland svenska elever är dalande gör ingen förvånad. Men ett resultat överraskade mig ändå. Det som särskilt sticker ut är att de riktigt duktiga eleverna tycks vara på väg att utrotas.

Andelen elever som hade avancerade matematikkunskaper (625 poäng eller högre) låg på 12 procent år 1995. Det motsvarar i praktiken att det normalt fanns ett par stycken i varje klass som var riktigt duktiga på matematik. År 2011 hade andelen elever med avancerade matematikkunskaper sjunkit till 1 procent. Ja, du läste rätt. EN procent av eleverna. Från att tidigare ha varit något man kan förvänta sig hitta i de flesta klasser har duktiga matematikelever nu blivit något som kanske på sin höjd finns i enstaka exemplar per årskurs på en skola. Det som för tjugo år sedan var en tämligen normal högpresterande elev som inte ens nödvändigtvis skulle vara klassetta i ämnet tycks i dag utgöra en raritet och stjärna i sin årskull.

Svenska matematikresultat i TIMSS. (Öppna jämförelser – Grundskola 2013, SKL)

Elitism är ett väldigt laddat ord. Alla elever förtjänar samma omsorg oavsett begåvning. Så långt det normativa ställningstagandet. Men elitism kan också förstås som en rent empirisk fråga. Vilken funktion spelar intellektuellt högpresterande personer i ett samhälle? Vilken effekt har deras närvaro? Och vad blir samhällseffekten av att högpresterande elever försvinner – eller rättare sagt att uppfattningen om vad som utgör en prestation på hög nivå blir kraftigt devalverad? Vi lär får se svaret på den frågan, och jag ser inte alls fram emot det.