KRONIK

Jeg er lavtlønnet. Og jeg er faktisk glad for debatten om, hvorvidt det kan betale sig at arbejde i stedet for at modtage overførselsindkomst.

Jeg har længe været frustreret over de mange (vellønnede) politikere og journalister, som – bl.a. i denne avis – har udtalt sig om, at vi lavtlønnede hellere end gerne vil arbejde, selv om det knapt kan betale sig for os.

Personligt kender jeg i hvert fald ikke nogen af de mennesker, de snakker om: Mennesker, der ligefrem anser deres lavtlønnede job som et velgørenheds- eller identitetsprojekt.

Tværtimod er langt størstedelen af de lavtlønnede, jeg kender, tiltagende desillusionerede, arrige og ikke mindst demotiverede over, at deres løn konkurrerer med overførselsindkomster og endda bliver væsentlig overgået af f.eks. førtidspensionen. De opfatter det som en hån mod måden, de ernærer dem selv på – uden at de er usolidariske egoister af den grund.

Arbejder på trods

Sagen er, at størstedelen af Danmarks lavtlønnede arbejder på trods. På trods af at det ikke kan betale sig. På trods af at det er blevet æreløst. På trods af at man føler sig til grin, når man modtager sin løn. På trods af at vores job bliver kaldt ’skodjob’ eller ’lortejob’.

Derfor vil jeg gerne byde de mange godhjertede politikere, der vælger at nedgradere mit job til velgørenhed eller et identitetsprojekt, velkommen til min virkelighed: En virkelighed, hvor lavtlønnet arbejde typisk er hårdt og i bedre fald uinteressant eller ensformigt.

Lavtlønnet arbejde er noget, man tager for ikke at ramme bunden – og typisk først, når alle andre muligheder er udtømte. Som regel er det lovning på et øget rådighedsbeløb, man motiveres af. Ikke altid, men som oftest. Vi kan med andre ord ikke bare forvente, at menneskers pligtfølelse alene gør arbejdet.

Tredjerangsborger

Det burde føles som et skulderklap at få et hvilket som helst job. Det burde i hvert fald ikke føles som en straf. Man burde sige ’juhuu!’, når man får et job? Og ikke ’åh nej, så kan jeg ikke betale mine regninger!’ Det er indlysende, at det burde være sådan.

Alligevel bliver venstrefløjen – efterhånden som rygmarvsreaktion – ved med at forsvare overførselsindkomster, der er så høje, at de konkurrerer eller sågar overgår min løn. Så høje, at det efterhånden føles som en lussing, når jeg modtager min løn. Det hænger ikke sammen.

Det er, som om vi i dag står med et polariseret politisk miljø, hvor højrefløjen overvejende jagter stemmer hos alle ’vinderne’, magthaverne og de rigeste i samfundet, hvorimod venstrefløjen efterhånden kun tilgodeser de dårligst stillede.

Den polarisering har haft store konsekvenser for mig: Jeg arbejder på kanten af arbejdsmarkedet, hvor lønnen er lav, rettighederne mangelfulde, og det ikke altid er lige sjovt at tage på arbejde.

Jeg har blandt andet haft et ustabilt vikararbejde til en minimumsløn i en voldsramt socialpsykiatri. Det holdt hurtigt op: Rent ud sagt, fordi jeg ikke havde lyst til at dø – og da slet ikke for en løn, som var dårligere end de dagpenge, jeg modtog på daværende tidspunkt.

Efterfølgende har jeg arbejdet i et andet tvivlsomt erhverv: Nemlig som handicaphjælper – et kommunalt arbejde, der er plaget af ringe lønvilkår og elendige rettigheder, som forringes for hver dag, der går.

Men de kritisable arbejdsforhold overgår ikke mine frustrationer over, at jeg gang på gang har måttet erkende, at jeg – som er i arbejde – har færre rettigheder og et markant lavere rådighedsbeløb end de svage og uarbejdsdygtige borgere, jeg har arbejdet med.

Her taler vi ikke bare om, at min løn er i konkurrence med overførselsindkomster. Nej, den er helt og aldeles udkonkurreret. Det ville aldrig, aldrig, aldrig nogensinde kunne betale sig for en førtidspensionist at fravælge sin førtidspension og få sig et lavtlønnet job.

Dét, som provokerer mig mest, er, at jeg, som del af det arbejdende folk, skal føle mig som en tredjerangsborger over for andenrangsborgere, som ikke har et arbejde.

Hvordan har Velfærdsdanmark i sin vildeste fantasi forestillet sig, at denne bagvendte form for ulighed skulle give mening? At jeg – som er i arbejde – skal kæmpe med en presset økonomi, mens disse passiviserede borgere har en anstændig, hvis ikke ligefrem god økonomi?

Tilskud til de passive

Jeg siger ikke, at jeg er imod førtidspensionen som sådan. Jeg siger heller ikke, at udsatte grupper bør være dårligt stillede. Jeg mener derimod, at de svageste samfundsgrupper skal have hjælp til at leve et nogenlunde anstændigt liv. Jeg mener, at vi bør hjælpe, ikke hetze, hvis de selv har viljen til et bedre liv.

Jeg er også helt med på, at en del af forklaringen på min situation er, at de højtlønnede rager til sig på bekostning af de lavtlønnede, hvorved der så småt (gen)indføres slavetilstande inden for lavtlønsområdet – bl.a. trumfet igennem af overspillet utilitarisme, der proklamerer, at udviklingen gavner os alle. Men når det er sagt, ændrer det ikke på, at de offentlige budgetter er under pres: bl.a. fordi vi har vanvittigt mange parkerede borgere på førtidspension (p.t. 230.000), hvoriblandt alt for mange lider af en kombination af ensomhed, eksklusion og ondt i livet – ikke livsinvaliderende psykiatriske sygdomme.

Modsat disse mennesker, så arbejder jeg mellem 34 og 35 timer i ugen. Jeg arbejder stort set alle hverdage, men får alligevel kun udbetalt gennemsnitligt 11.500 kr. om måneden. Det er et minimalt højere beløb, end dengang jeg modtog dagpenge på dimittendsats. Så intet juhuu! der.

Dagpenge er typisk højere end min løn, men varierer. Førtidspensionen er i de fleste tilfælde endnu højere. Dertil kommer særdeles lukrativ boligstøtte og andre tilskud, tillæg og rabatter for det ene og det andet. Nogle gange følger der også løn fra skånejob med. Jeg har ikke en chance for at nå op i nærheden af den indkomst, selv om jeg arbejder og bidrager til samfundet. Er det virkelig fair?

Joachim B. Olsen vinder

Er det bare mig, der klynker? Er jeg ond over for samfundets udsatte? Eller er jeg bare misundelig? Overbevis mig gerne, hvis du mener, at jeg tager fejl!

Indtil det sker, kan jeg garantere for, at for hver gang venstrefløjen udelukkende lefler for de svageste i samfundet eller atter vælger at feje diskussionen om overførslernes størrelse ind under gulvtæppet, så vil arbejderklassen – eller dét, som politikerne er begyndt at kalde ’den almindelige dansker’ – glide ud af hænderne på dem. Det er rent guf for Liberal Alliances Joachim B. Olsen. Derfor bør venstrefløjspartierne spørge sig selv, hvorfor i alverden arbejderklassen skulle stemme på dem, når deres politik udelukkende er rettet mod de, der står uden for arbejdsmarkedet. Hvad med alle vi lavtlønnede, som efterhånden ikke får noget ud af at gå på arbejde?

Hvorfor skulle vi stemme på såkaldte arbejderpartier, der ikke kan se problemet i, at lavtlønnede ingen økonomisk gevinst har ved at tage på arbejde? Er det solidaritet? Nej, det er sgu en hån mod vores daglige indsats.

I dag er det kun højrefløjen, der har sat disse problemer på dagsordenen. Lars Løkke Rasmussens løsningsforslag går på fastsættelse af et kontanthjælpsloft og skattelettelser til lavtlønnede.

Dansk Folkeparti har lugtet lunten og vil øge lønningerne for plejepersonale. Hvad har venstrefløjspartierne konkret tænkt sig at gøre – altså udover at kæmpe kampen mod dårligt arbejdsmiljø og løndumping? Ingenting, lader det til.