Først blev en reporter på UR (Sveriges Uddannelsesradio) fyret.

Angiveligt fordi han ville lave et kritisk program om den særlige svenske ’normkritik’, der dikterer, at minoriteter skal repræsenteres i f.eks. uddannelses- og kulturpolitikken.

Dernæst kunne hans journalistiske chef i radioprogrammet studio ett ikke svare på, hvorvidt det er i orden, at en mandlig journalist interviewer en kvinde, eller om den slags opgaver kræver en kvindelig journalist.

Og i mandags blev et arrangement på Stockholms Stadsbibliotek om scenekunst og normkritik aflyst, fordi blandt andre den antiracistiske, separatistiske og afrikansksvenske organisation Black Coffee var utilfreds med, at en inviteret dramatiker havde brugt ’n-ordet’ (nigger, red.) i et stykke, hvorfor ’n-ordet’ også fremgik af programmet. I citationstegn.

»Når danskerne siger, at svenskerne ikke er rigtig kloge, begynder jeg næsten at forstå, hvad de mener. For identitetspolitikken er drevet så langt ud her i Sverige, at det er blevet ubehageligt,« siger kulturredaktør på Aftonbladet, Åsa Linderborg.

I mandags skrev hun en kommentar i sin avis, hvor hun fremdrog de førnævnte eksempler på, at svenske kulturinstitutioner bliver »underkastet den samme normkritiske tækning (ideen om, at det er vigtigt at se kritisk på sig selv og hvilke kønsnormer, kønsudtryk, etnicitet og seksualitet, man repræsenterer, red.). Alt skal rystes gennem sammen dørslag«.

Linderborg skulle selv have deltaget i arrangementet, der blev aflyst.

Kulturredaktøren er alvorlig bekymret for udviklingen, som hun – ifølge Linderborg selv – er en af de få på den svenske venstrefløj, der åbent tør kritisere.

For selv i identitetspolitikkens mønsterland, hvor et feministisk parti har en person med romabaggrund som medlem af Europaparlamentet og var 0,88 procent fra at komme i Riksdagen ved sidste valg, kan kampen for lige rettigheder og repræsentation for kvinder, transpersoner, homoseksuelle og farvede blive kørt for langt ud.

Mens indkomstkløfterne bare vokser og vokser og ifølge kritikere skriger på fornyet klassekamp, går identitetspolitikken nemlig sin sejrsgang i det svenske.

F.eks. har det officielle Sverige indført det kønsløse pronomen ’hen’, så svenskerne ikke længere er begrænset af kun at bruge betegnelserne ’hun’ og ’han’.

Mensesaktivismen har bredt sig til mainstreammedierne.

Organisationen Mensen – forum for menstruation holder menstruationuddannelsesdag i denne måned, og for nylig blev det en nyhed, at fem svenske unge kæmper for, at det skal være gratis for kvinder at have menstruation.

Kidnappet

Samtidig er konsekvensen af den identitetspolitiske dominans i den svenske debat, at anderledes tænkenes muligheder for at komme til orde er blevet svær, mener kulturredaktøren.

»Identitetspolitikken er blevet den politik, venstrefløjen er allermest forhippet på. De har ikke længere fokus på klassespørgsmål, international solidaritet eller fordelingspolitik. Nu er det asylpolitik og identitetspolitiske spørgsmål, der får størst bevågenhed på den svenske venstrefløj. Og der er meget få, der tør udfordre det, fordi man er bange for at blive anklaget for, at man så er imod ligestilling eller antiracisme,« siger Åsa Linderborg.

Hun understreger, at det er vigtigt, at man funderer over normer i samfundet, og det er godt at bryde med normer om kernefamilie, hudfarve og retten til at elske, hvem man vil.

»Men vi har en normkritik, der ikke må kritiseres. Det er, hvad der sker i Sverige lige nu. Det er totalitært, ubehageligt og ikke særlig klogt. Og det har intet med venstrefløjspolitik at gøre. Det er snarere en trussel mod demokratiet,« siger Åsa Linderborg, der forklarer, at den feminisme, hun er vokset op med, kæmpede for ligeløn, mens den i dag handler om kroppen og kønnet »og er blevet kidnappet af middelklassen, der er glade for deres skattefinansierede hjemmeservice«.

Magtesløshed

Midt i denne debat har forfatteren Nina Björk, en af svensk feminismes prominente intellektuelle, smidt en mindre bombe i form af en ny bog, Drömmen om det röda. Rosa Luxemburg, socialism, språk och kärlek.

Björk, der slog igennem i 1990’erne med Under det rosa täcket, en nyklassiker inden for feministisk litteratur, bruger denne lidt atypiske biografi om den polsk-tyske revolutionære til bl.a. at undersøge spørgsmålet om, hvordan en af 1900-tallets socialistiske frontfigurer ville have betragtet identitetspolitikken i dag. Den ville hun formentligt – ifølge Björk – ikke have brudt sig om.

Nina Björks bog er en central del af det svenske opgør, der finder sted lige nu om den identitetspolitik, der formuleres af kræfter i partiet Feministisk Initiativ, Miljöpartiet, Vänsterpartiet og fremtrædende venstreintellektuelle debattører, mener Åsa Linderborg:

»Partierne har selvfølgelig også økonomisk omfordelingspolitik på programmet, men det er også i høj grad på de sociale medier, at disse grupper, der ikke udgør en samlet bevægelse, er stærke. Interessegrupper som Afrosvenskernes Riksforbund og Black Coffee er meget veluddannede, og den normkritiske diskurs har også stor indflydelse på kultur- og demokratiministeren Alice Bah Kuhnke fra Miljöpartiet. Det er faktisk det eneste værdigrundlag, hun har.«

Spørger man Nina Björk selv, har hun ganske rigtig bevæget sig fra feministisk kamp til marxistisk klasseanalyse.

Hun kritiserer nutidens feminister for at se det som deres eneste opgave at kæmpe imod ulighed i det patriarkalske samfund. Og det er et problem, blandt andet fordi resultatet er en bevægelse, der har tolerance og mangfoldighed som sit mål, men er uden mobiliserende kraft eller handling.

Og den magtesløshed, som det afføder, ser Nina Björk overalt: i forhold til klima- og finanskrisen, en dereguleret global kasinoøkonomi og dertilhørende voksende indkomstforskelle.

»Jeg siger ikke, at vi ikke skal have feministisk kamp, en kamp for LBGTQ-rettigheder eller imod antiracisme. Men der findes en slaphed i identitetspolitikkens analyse, hvor man tror, at det er samme form for undertrykkelse, som rammer en homoseksuel mand eller kvinde, som alle os, der sælger vores arbejdstid på et marked. Den grundlæggende konflikt i et kapitalistisk samfund er materiel: Hvem ejer produktionsmidlerne, og hvem gør ikke,« siger Nina Björk.

Ifølge Björk betyder det ikke, at alle, der sælger deres tid til en arbejdsgiver, er undertrykte eller har dårlige liv. Der er forskel på at sælge sin tid som overlæge og sælge den som rengøringshjælp på et »prekært arbejdsmarked«.

»Der eksisterer klasseforskelle, og hvis man skal skabe afgørende politisk forandring, er det den konflikt, man må have øje for. Mens identitetspolitikken bygger på, at forandringen skal komme fra, at man bliver bevidstgjort om privileger. Jeg synes også, man skal værdisætte anderledes. Men en LBGTQ-kamp er ikke det samme som en antikapitalistisk kamp,« siger Björk.

Grundtrygheden

Og der er brug for kapitalismekritikken lige nu, mener Nina Björk. Forskellen mellem rig og fattig stiger mere i Sverige end i noget andet OECD-land, viste en undersøgelse, som svensk LO offentliggjorde i sidste uge.

»Grundtrygheden,« som Björk formulerer det, forhåbningen om, at ens liv bliver bedre end ens forældres, »kan kapitalisme jo ikke længere levere«.

»Væksten udebliver og klimakrisen vokser. Det har også følelsesmæssige konsekvenser. Man bliver bange for at blive fyret eller havne i udenforskab, (marginaliseret, red.). At blive et af de mennesker, som kapitalismen ikke længere har brug for. Samtidig skæres der ned i den offentlige sektor, som skulle udgøre sikkerhedsnettet.«

Desuden vil de undertrykkende kapitalistiske grundstrukturer bestå, uanset om der f.eks. kom lige mange kvinder og mænd i virksomhedernes bestyrelser, påpeger hun.

Nina Björk mener også, at den svenske debatkultur er blevet »ængstelig«.

»Hvis man skriver noget forkert på Facebook, f.eks. kalder en transkvinde for han, så bliver man frosset ude. Og så er der dem, der vil fratage andre fortolkningsretten, fordi særlige erfaringer, som en indvandrer f.eks. kan have, har forrang. Dermed mister man troen på solidaritet og empati, og at man kan forstå andres erfaringer gennem at lytte. Risikoen er, at man forvrider forestillingen om, hvad det vil sige at være radikal. At være normkritisk er efter min mening ikke at være radikal. Man har ikke drømmen om at blive en massebevægelse,« siger hun.

Åsa Linderborg er enig med Nina Björk. Men andre har kritiseret såvel Björk som Linderborg.

»Hvorfor interesserer sådan nogle som Nina Björk og den gamle venstrefløj (modsat den nye identitetspolitiske venstrefløj, red.) sig så lidt for årsagerne til, at mange oplever klasseanalyse som virkelighedsfjern,« skriver f.eks. Ida Ölmedal i Expressen.

»Den marxistiske analyse har en del år på bagen, det er sandt. Den er ikke moderne, men det betyder ikke, at man ikke kan bruge den til noget. Den har et meget langt perspektiv i forhold til f.eks. feminismen, for det er jo tydeligt, at den kamp har været meget fremgangsrig. Kvinder behandles jo ikke på samme måde på arbejdsmarkedet som for 30 år siden,« siger Nina Björk.

Middelklassen er blind

Åsa Linderborg mener direkte, at middelklassen slet ikke forstår klassespørgsmålet i dag, deraf følger så naturligvis, at klasseanalysen har så få tilhængere.

»Middelklassen tror, at alle har det lige så godt som dem. Vi ser Brexit, Bernie Sanders, Jeremy Corbyn, Donald Trump og Sverigedemokraternas store appel, og middelklassen kan ikke forklare, hvorfor det sker. De taler bare om kroppen og kønnet og hudfarve i stedet for om, hvad folk vil, hvad folk drømmer om, og hvilke muligheder de har,« siger Åsa Linderborg og peger på, at den anden identitetspolitiske front, som anføres af den yderste højrefløjs værdikrigere hos Sverigedemokraterna (SD), har forstået folk langt bedre.

»Omkring halvdelen af alle kvinderne i den offentlige sektor arbejder på deltid, mange imod deres vilje. Hvis en hjemmehjælper på fuld tid tjener omkring 21.000 svenske kroner på fuldtid, så kan man jo se, at det er svært at forsørge en familie på deltid. Det er noget, feministerne må begynde at tale om. Det gør Feministisk Initiativ bare ikke. Men det gør SD. De har kørt en stor kampagne, hvor de siger, at de satser på, at kvinder i den offentlige sektor skal have ret til at arbejde på fuld tid. Og ved det seneste valg øgede de deres stemmeandel blandt denne gruppe betydeligt.«

Begrænset i DK

Ifølge Thomas Wiben Jensen, lektor ved Institut på Sprog og Kommunikation på Syddansk Universitet, er Sverige og USA de to vestlige demokratier, hvor identitetspolitikken har fejret sine største sejre. Men også i Danmark har den ifølge Wiben Jensen vokset sig stærkere – om end i nogle begrænsede miljøer på universiteterne og blandt den kreative klasse i storbyerne.

Og kritikken af identitetspolitikken er også vokset frem herhjemme. F.eks. skrev Lars Siersbæk Nilsson, læge og ph.d.-studerende, for nylig på Informations debatsider:

»Vi er optagede af social retfærdighed og identitetspolitik og af at fjerne 13 x neger og en enkelt x hottentot fra titlen på værker på Statens Museum for Kunst (…) jeg kan ikke undslippe den fornemmelse, at Rom brænder, mens vi freebleeder på vores transgender-toiletter« alt imens kløften »mellem etablissement og folk, der har betinget højrefløjspartiernes fremgang i Europa og Donald Trumps i Amerika, kun vokser sig større«.

Thomas Wiben Jensen mener til gengæld, at identitetspolitik har karakter af symbolpolitik, fordi det blandet andet handler om, hvilken sprogbrug man har.

»Bag den tilgang ligger den gamle konstruktivistiske ide om, at virkeligheden skabes gennem sproget, og det derfor er sproget, man forsøger at lave om. Selvfølgelig er der noget rigtigt i det. Men identitetspolitikken kan overse, at identiteter altid er fulde af modsætninger. Samtidig peger den gamle marxisme jo på social udstødelse, derfor kan det virke som om de, der siger, at de repræsenterer én progressiv politik, i virkeligheden har et ret afgrænset og elitært projekt. En marxistisk inspireret klassetækning kan påpege, hvor identitetspolitikken har sine begrænsninger,« siger han.