De danske seere gik glip af direkte tv-billeder fra et af de vigtigste øjeblikke i den nyere Brøndby-historie.

Det fandt sted ved aftenstide den 14. juli 2016 på Easter Road Stadium i den nordøstlige del af Edinburgh. Her mødte Brøndby det lokale fodboldhold Hibernian i en kamp i anden kvalifikationsrunde til Europa League.

Kampen var ikke blevet solgt til de hjemlige tv-stationer, så kun de tilrejsende Brøndby-fans bevidnede den hændelse, der senere skulle blive betegnet som et vendepunkt for klubben fra Vestegnen – en hændelse, der fandt sted lige efter kampstart.

Brøndby skulle give bolden op, og til at løse den opgave havde de blot sendt en enkelt spiller ind i midtercirklen, nemlig den centrale spilfordeler Christian Nørgaard.

Samtidig havde de overfyldt kanterne med gulblusede aktører, og i det øjeblik, dommerens fløjte lød, stormede seks Brøndby-spillere ned mod Hibernians mål.

Lærestykke

Samtidig sendte Christian Nørgaard bolden fladt tilbage til midterforsvareren Benedikt Röker, der hurtigt ekspederede den videre ud til backen Johan Larsson. Han smækkede en høj aflevering op til sine fremstormende holdkammerater, der havde bragt det skotske forsvar i undertal, og efter lidt pingpong inde i feltet endte bolden hos angriberen Kamil Wilczek, der prikkede kuglen i kassen.

På det tidspunkt var der spillet 15 sekunder.

Brøndby-spillerne jublede – men den aktør, der jublede allermest, var holdets nyansatte træner ude på sidelinjen, Alaxander Zorniger. Han var nærmest ekstatisk, og da truppen nogle måneder senere skulle fremhæve deres bedste oplevelser fra sæsonen, var det lynmålet fra Edinburgh, som Zorniger selv fremdrog.

Dette står at læse i Niels Lundes anbefalelsesværdige bog om Zornigers tid i Brøndby, Aktion, Aktion, Aktion.

Her beskrives den spillemæssige transformation af holdet fra Vestegnen, som den tyske træner har gennemført. Og grunden til, at Zorniger tillægger netop målet fra Edinburgh så stor betydning er, at det udkrystalliserer det aggressive og kompromisløse udtryk, som han ønsker, at hans mandskab skal tilgå kampene med.

Overfaldsfodbold

Det er nemlig ikke risikofrit at begynde kampene på den måde. Rent statistisk er risikoen for, at du får en målchance imod dig, større end chancerne for, at du selv kreerer en åbning, når du indleder opgørene med at høvle næsten alle mand op i front.

Det ved Zorniger godt. Han er bare ligeglad, for hos ham er det attituden, der tæller:

Modstanderne skal fra første sekund mærke, at de er oppe mod et mandskab, der ikke er bange for noget, og som er villige til at jagte dem over hele banen.

Og det er vel netop installationen af denne attitude i sit mandskab, der er Zornigers helt store bedrift. For at spille Überfallfussball (overfaldsfodbold, red.) kræver en udtalt grad af frygtløshed. Det kræver, at man er villig til at forlade sin defensive komfortzone og skubbe kæderne langt frem på banen i en hidsig boldjagt, vel vidende at man løber en risiko for at blive overspillet på et splitsekund.

Eller som en anden tysk træner, Liverpools Jürgen Klopp, udtrykte det dagen før, hans eget hold gik på banen til hjemmekampen mod Manchester City i kvartfinalen til Champions League og leverede en fodboldopvisning i netop den spillestil:

»Tilbageholdenhed er ikke løsningen. (…) Hvis du er modig, klar til at tage chancer; hvis du er klar til at nyde opgaven, hvis din attitude er i top, og du tror på dig selv – så har du en chance.«

Det havde han fuldstændig ret i. Overfaldsfodbold kræver mod og karakterstyrke.

Og Zorniger har gjort Brøndby til et modigt hold igen!

Tæl sekunderne

Mod og mandshjerte gør det dog ikke alene. Overfaldsfodbolden er – al sin umiddelbare anarkisme og risikovillighed til trods – i bund og grund et uhyre stramt spilkoncept, der hviler på princippet om, at man hele tiden er i stand til at fremprovokere lynhurtige omstillinger og konvertere dem til forsøg på mål. Og netop dette princip har Zorniger lige siden sin ankomst til Brøndby målrettet forsøgt at terpe ind i sine spillere.

Således har han blandt andet gennemført adskillige træningspas, hvor han har brugt et stopur til at tælle ned fra otte og fem sekunder.

Når et hold har erobret bolden, har det haft otte sekunder til at komme frem til en afslutning – samtidig med, at det hold, der har netop mistet kuglen, har haft fem sekunder til at vinde den tilbage. Dermed bliver både forsvars- og angrebskæden tvunget til at agere med stor hidsighed.

Øvelsen bringer mindelser frem om den tyske landstræner Joachim Löws berømte krav til sine spillere om, at de i landskampene højest må bruge otte sekunder på at komme fra en bolderobring til en afslutning, fordi studier har påvist, at et forsvar netop er i ubalance i højest otte sekunder efter et boldtab.

Og den viser også, at selv et på overfladen højrisikabelt koncept som overfaldsfodbolden stiller krav til et grundigt og metodisk arbejde på træningsbanen, før det kan omsættes til succes i praksis.

Med diamanten på midtbanen

Rent taktisk praktiserer Zorniger som oftest sit presspil via en 4-3-3- (eller 4-4-2-)opstilling med en såkaldt diamant på midtbanen. Netop denne formation giver de blå-gule de bedste muligheder for at stresse modstanderne, eftersom diamantens forreste spids – som stort set altid er den fodrappe tysker Hany Mukhtar – har stående ordre om at gå med frem i presset på den defensive boldholder med det resultat, at Brøndby stort set altid har tre spillere på boldjagt dybt inde i modstanderens forsvarszone.

Samtidig opererer Zorniger med højtliggende backspillere, der bestandig kommer flyvende frem over kanterne i forsøg på at skabe overtalssituationer ude på siderne. Og den samlede effekt af denne offensive grundindstilling er et mandskab, der konstant agerer ud fra en bestræbelse på at sætte sine modstandere under maksimalt pres.

Zornigers måske væsentligste taktiske bedrift finder man dog ikke i offensiven, men nogle meter længere tilbage på banen, nemlig i beslutningen om at rykke playmakeren Christian Nørgaard ned på diamantens dybest liggende punkt; den plads, der i fodboldtaktisk jargon også kendes som 6’eren.

Før Zorniger kom til, blev Nørgaard brugt som offensiv midtbanespiller under Thomas Frank, men den Lyngby-skolede midtbanemands overblik og evne til at igangsætte spillet er kommet langt bedre til sin ret, efter han blev rykket ned til et mere defensivt udgangspunkt.

VM-potentiale

Her udgør han det bindeled, der skaber balance og får de blå-gules midtbanespil til at hænge sammen.

Eller som Zorniger selv har formuleret det over for Tipsbladet:

»Fra den første træning var det nemt at se, at han (Nørgaard, red.) var lige præcis den 6’er, vi gerne ville have. Han havde problemer, når han var placeret højere, og spillet fra det ene sekund til det andet flyttede sig fra at være foran ham, og til at være bagved ham, så han skulle vende sig. Men når han ligger dybere som en strateg, kan han kontrollere kampen, og han læser spillet utroligt godt. Han ved, hvornår han skal rykke ud af sin position for at støtte en medspiller. Og så har han et ekstraordinært afleveringsspil …«

Omrokeringen af Nørgaard er en af hovedårsagerne til, at Brøndby for første gang i et årti for alvor er med i kampen om mesterskabet. Og den elegante spilfordeler burde også være en oplagt kandidat til den trup, landstræner Åge Hareide tager med til VM i Rusland senere på sommeren.

Lige nu er der dog ikke meget, der tyder på, at Brøndbys defensive midtbanestrateg kan booke en plads på VM-flyet. Fraset en enkelt ligalandsholdskamp i vinter er Nørgaard endnu ikke blevet brugt i landsholdstrøjen på seniorniveau. Og de foreløbige udmeldinger fra den norske landstræner tyder på, at han foretrækker de to veteraner William Kvist og Jakob Poulsen som sine optioner på den defensive midtbane.

Både Kvist og Poulsen er dog efterhånden kommet godt op i årene, og landsholdet kunne godt bruge den ti år yngre og langt mere mobile Nørgaard under VM-opgørene i Rusland.

Men sådan er der så meget, og det er som bekendt landstræneren, der bestemmer.

Christian Nørgaard må nøjes med at glæde sig over, at han i denne sæson har fået forløst sit indiskutable potentiale hos holdet på Vestegnen.

Samtidig må cheferne i klubben, ikke mindst sportsdirektør Troels Bech og klubejer Jan Bech Andersen, dog bruge en del tid på at spekulere over, hvordan de sikrer, at dette Brøndby-mandskab ikke splittes for alle vinde til sommer.

Sagen er nemlig, at samtidig med, at guldkampen spidser til, nærmer afskedstidspunktet sig for nogle af holdets væsentligste aktører.

Allerede nu står det klart, at holdets førstemålmand, Frederik Rønnow, skifter til Bundesliga-klubben Eintracht Frankfurt efter sæsonafslutningen. Og derudover har både anfører Johan Larsson og de seneste fire års klubtopscorer, Teemu Pukki, kontraktudløb til sommer.

Kapløb med tiden

Det betyder reelt, at Brøndby kan risikere at skulle fejre de første guldmedaljer i mange år med at sige farvel til tre af holdets væsentligste kulturbærere. Og hvis man vil vide, hvordan dét går, så kan man bare kaste et blik ind på Øster Allé i København. Her har de forsvarende mestre fra FCK været langt fra fordums styrke, efter at de bærende piller i mandskabskonstruktionen – Zanka-Delaney-Cornelius – blev skruet ud.

Rygterne ude fra Vestegnen har længe gået på, at klubledelsen har været på vej med nye kontrakttilbud til Larsson og Pukki, men foreløbig er der altså ikke sket noget på den front. Og nu begynder tiden efterhånden at blive knap.

Selv om det ikke skulle lykkes at få naglet den finske målscorer og den svenske kantspiller fast til nye kontrakter, kan Brøndbys ledelse – sammen med alle andre omkring klubben – dog glæde sig over, at fremtiden på mange fronter ser mere lys ud for de blå-gule, end den har gjort længe.

Efter de tabte år med det overbroderede possession-spil under Thomas Frank og de rundforvirrede eksperimenter under Auri Skarbalius har Brøndby (gen-)fundet sin identitet som et modigt og angrebsivrigt mandskab, der tør spille hurtigt og direkte i banens længderetning. Det er en fornøjelse at se.