Jeg er 30 år. Jeg er højtuddannet og har et job, jeg holder af. Jeg er ph.d.-stipendiat og har altid arbejdet. Altid forsørget mig selv. Det er en pligt. En ærværdig pligt. Jeg har altid betalt min skat.

Altid og med glæde, for den går til velfærdssystemet. Til systemet, der har foræret mig min uddannelse og udgør vores fælles sikkerhedsnet, som skal gribe os alle, hvis vi snubler. Det er et net, der gør mig stolt.

Men så kom der lige det lille men i mit liv. Det tidspunkt, hvor tingene pludseligt voksede mig over hovedet. Hvor jeg med ét ikke kunne varetage mit arbejde, som jeg skulle. Hvor årsagen til min konsekvente træthed, udmattelse, mangel på koncentrationsevne, manglen på overskud til selv de mindste ting og min nedtrykthed ikke bare kunne reduceres til lange dage eller ’en dårlig periode’.

Et tidspunkt, hvor jeg havde brug for, at andre tog over. Jeg havde brug for hjælp. Bare lidt. Så jeg kunne blive ved med at arbejde, så meget som jeg nu kunne. Så meget min krop og mit hoved ville tillade. Jeg ville jo ikke væk fra mit arbejde. Det havde jeg ikke brug for. Tværtimod. Bare lidt hensyn. Lidt tid. Lidt ro. Så jeg blev deltidssygemeldt med stress.

Ro i 21 dage

Og jeg fik ro. I 21 dage. For med sygemeldingen tog kommunen over, og så kom brevene. Ting, der skulle tjekkes. Spørgeskemaer, der skulle udfyldes om, hvornår jeg regnede med at være helt tilbage på mit arbejde igen. Om hvilke planer, der var lagt, og hvilke tiltag der var iværksat for at få mig tilbage. Lægeerklæringer, der skulle indhentes.

Og mødeindkaldelser. Møder på jobcentret i afdelingen for trivsel og sundhed. Mit første møde med det kommunale behandlingssystem. Det system, jeg altid havde betalt min skat til, som jeg altid havde betragtet som en af de vigtigste grundsten i vores samfund.

Et system, som jeg altid havde regnet med ville gribe mig, forstå min situation og hjælpe mig. Et system, som havde set de udfordringer, jeg stod med, mange gange, som vidste, hvordan man skulle håndtere det på bedst mulige måde – for jeg vidste det jo ikke selv. Så jeg stolede på, at jeg ville møde et system, der ville arbejde med og ikke imod mig.

Et system, som kunne tage over og hjælpe mig med at løse den situation, jeg stod i, på bedst mulige måde. Et system, som forstod, at jeg jo gerne ville arbejde, men at det var svært.

Mistænkeliggjort

Jeg forberedte mig derfor til første møde, i den overbevisning at jeg kunne komme, som jeg var, at de kunne se igennem mit velpolerede ydre, min evne til at få alt til at se pænt ud på overfladen, selv om det indvendige var grimt, kaotisk og lige ved at falde fuldstændigt fra hinanden.

Men jeg tog fejl. For inde på kommunen sad jeg til min overraskelse ikke over for et menneske, der forstod min situation og den måde, mit arbejde var skruet sammen på – tværtimod fik jeg at vide, at mit arbejde jo ikke kunne kategoriseres som »et rigtigt arbejde«, på trods af at jeg er ansat på en 37 timers kontrakt med en månedlig udbetalt løn, som de fleste job ellers er karakteriseret ved.

Læs også Socialrådgivere: Vi vurderer syge på uforsvarligt grundlag

Samtalen kom derfor pludselig ikke til at handle om, hvordan jeg nu kunne komme tilbage på mit nuværende job på bedst mulige måde, men derimod om jeg ikke kunne skifte karriere og i stedet vende tilbage til et af de job, jeg havde haft, mens jeg var studerende. Jeg skulle altså pludselig som stressramt tage stilling til, om jeg ville kunne arbejde som telefonsælger, salgsassistent eller pædagogmedhjælper i stedet for at være ph.d.-stipendiat.

Jeg oplevede med andre ord, hvordan den ære, jeg altid havde sat i at forsørge mig selv under min gymnasie- og universitetstid, blev brugt imod mig og ikke blev set som et bevis på, at jeg selvfølgelig ville arbejde på fuld tryk, hvis jeg kunne, for det kunne de jo se, at jeg altid havde gjort.

Jeg var jo netop ikke typen, der ikke gad arbejde eller ikke havde styr på sit liv. Jeg var jo det, man ville kalde ’en ressourcestærk person’. Det kunne alle jo se. For jeg sad jo stadig der, midt i min krise, pænt klædt på, med makeup og et venligt ansigt, som den perfektionist jeg er. Den pligtopfyldenhed, der havde gjort, at jeg ikke havde fået sagt stop i tide og derfor nu havde brug for lidt hjælp, lidt ro.

Men alt, jeg fik, var mistænkeliggørelse. Måske fordi der ikke var synlige tegn på, at jeg var et knækket menneske med konstante kvælningsfornemmeler, koncentrationsbesvær og adskillige gråds- og vredesudbrud hjemme bag lukkede døre.

Jeg oplevede, hvordan selv de mindste udtalelser blev skrevet ned og senere blev brugt imod mig. Usikre ytringer om, hvornår jeg i bedste fald håbede at være tilbage på fuld tid, blev pludselig til beslutninger, som skulle diktere, hvornår min stress måtte være et overstået kapitel – som om jeg selv kunne styre, hvornår jeg ikke lige gad at være syg mere.

Alle afvigelser blev set som dovenskab, som mangel på vilje og ligefrem ’helt uacceptable’. Med andre ord endte det system, jeg troede var til for at hjælpe mig ud af min krise, med konsekvent at fastholdte mig i den.

Mit møde med det kommunale behandlingssystem bidrog til yderligere stress. Kvælningsfornemmelser, hjertebanken og tudeture hver gang jeg skulle have en samtale dernede, eller når noget tikkede ind på min e-boks. Skam og mindreværd over, at det arbejde, jeg faktisk formåede at lave, ikke var godt nok. Jeg skulle jo kontinuerligt op i tid, for ellers »ville jeg jo bare vænne mig til kun at arbejde tre timer om dagen«.

Min egen behandler

Nu sidder jeg så, med 15 timers arbejde om ugen – en såkaldt ’uacceptabel arbejdsindsats’. En situation, hvor jeg er blevet min egen behandler, og hvor jeg har fået endnu et system at slås med. For som stressramt skal jeg ikke blot holde røven oppe på mig selv. Jeg skal også kontinuerligt slås med et, rent ud sagt, uempatisk system.

Jeg er blevet mere stresset af det system, der øjensynligt er skabt for at hjælpe. Jeg er blevet desillusioneret. For jeg har opdaget, at det sikkerhedsnet og den hjælpende hånd, jeg altid har været overbevist om, ville gribe mig, har gjort det modsatte. Den har med unødvendig uempatisk hårdhed trykket mig længere ned og gjort, at jeg har ramt jorden hårdere end nødvendigt.

Jeg har opdaget, at jeg er alene. At der kun er mig til at hjælpe mig i en situation, hvor jeg mest af alt havde brug for en hjælpende hånd fra systemet – og det er hårdt. Men jeg er også heldig. Heldigere end mange. For jeg er et ressourcestærkt menneske, som stadig har kræfter til at slå tilbage og råbe op.

Kræfter til at gøre opmærksom på, at det system, vi skabte til at tage borgeren under dets vinger, ikke længere er opgaven voksen. Gøre opmærksom på, at systemet er for rigidt og ikke tidssvarende i forhold til de typer af job og ansættelsesformer, der findes i dag.

Og sidst men ikke mindst, har jeg stadig kræfter til at gøre opmærksom på, at systemet i sin kerne, uanset økonomisk pres, burde være gennemsyret af empati og af kompetencer til at møde det knækkede menneske i krise. For hvis det ikke kan det – hvad skal vi så med det kommunale behandlingssystem?