I mit arbejde som socialrådgiver kom jeg en varm sommerdag i kontakt med en familie, der var kommet til Danmark nogle måneder forinden. Et af deres børn var indlagt på sygehus, og af læger, sygeplejesker og andre fagfolk fik jeg at vide, at jeg kun kunne træffe familien om eftermiddagen, eftersom moren altid sov længe. Hun var træt og havde intet overskud.

Jeg spurgte fagfolkene, hvad grunden til det var, og fik at vide, at hun var traumatiseret. Familien kom lige fra Syrien.

Men da jeg endelig mødte familien og nysgerrigt spurgte ind til morens helbred, viste det sig, at der var en helt anden grund til, at hun ikke sov om natten: ramadanen. Hun var træt på grund af fasten og lå det meste af natten og så tv.

»Vi bor på sygehusets hotel og har ikke noget at lave. Så hvorfor skulle jeg så tidligt op, når det samtidig er ramadan?« sagde hun til mig.

I mit daglige arbejde går der ikke en uge, hvor jeg ikke hører om traumatiserede flygtninge med PTSD-symptomer. Men undersøgelser viser faktisk, at kun en tredjedel af flygtninge i Danmark har PTSD-symptomer. Alligevel bliver traumer eller PTSD konstant brugt som en forklaringsmodel for flygtninges problemer og udfordringer.

Når børnene ikke har en sund madpakke med, forsøger pædagogerne at forstå, hvordan PTSD-symptomer hos forældrene påvirker børnenes dagligdag. Når borgeren ikke vil samarbejde med rådgiverne, forklarer rådgiverne det med fortællingen om en traumatiseret flygtning, der afreagerer på systemet. Når ungen ikke sover om natten og ikke kommer i skole, forstår læreren det som et såkaldt ’sekundært traumatiseret’ barn. Og sådan kan jeg blive ved.

Disse psykologer, socialrådgivere, psykoterapeuter, læger, lærere, pædagoger og andre med de bedste intentioner glemmer, at flygtningenes problemer ikke altid bunder i traumer. Det samme gør sig jo heller ikke gældende for etnisk danske borgere.

Og når fagfolk ikke undersøger tilstrækkeligt, hvad problemerne handler om, bliver de i nogle tilfælde overbeskyttende. Vi risikerer, at klasselærere, pædagoger, socialrådgivere, terapeuter og psykologer glemmer alle de andre mere ’almindelige’ grunde til flygtningefamiliernes problemer.

Og som det var tilfældet med familien, jeg mødte på hospitalet i sommer, bliver flygtningene dermed ubevidst skubbet i retning af en uheldig selvopfattelse, for hvis alle andre siger det, ja, så må det jo være rigtigt, at de er syge og traumatiserede. Det gør det bestemt ikke nemmere for dem at blive en del af samfundet.

Alle veje fører til PTSD

Generelt er der i samfundet meget fokus på diagnosticering og præcisering af problemer, herunder sociale problemer. Denne kategorisering bliver også et middel til at forklare flygtninges sociale problemer. Og det er på det grundlag, at det besluttes, om de er berettigede til hjælp fra systemet.

Problemet er, at eksempelvis børne- eller familiesager, som muligvis kan omfatte almene sociale problemer som fattigdom eller alkoholproblemer, først og fremmest bliver forklaret med PTSD- og traumeproblemer. Og det resulterer nogle gange i en forkert socialfaglig indsats, der fastholder flygtningene i systemet.

Lad mig give et eksempel:

Jeg kender en flygtning, som fik bevilget terapi, fordi han er utålmodig og hurtigt bliver vred. Grundlaget for bevillingen var, at han måtte være traumatiseret. Første terapisession handlede om hans tidlige liv, og hvad han har set i Syrien? Tænkte han meget på Syrien, og hvad var der sket dernede?

Her kan jeg så spørge: Hvordan kom man i første omgang overhovedet frem til, at han var traumatiseret? Fordi han blev hurtigt vred og utålmodig? Det kan man jo sige om så mange mennesker. Hvis han havde heddet Hans og ikke Mustafa, var han så blevet sendt til traumebehandling?

Næppe.

Min erfaring er, at selv om socialarbejdere ikke kategoriserer alle flygtningeforældre og deres børn; selv om mange socialarbejdere siger, at de er klar over, at ikke alle flygtninges tilpasningsvanskeligheder handler om traumer og PTSD – så fører alle forklaringsmodellens veje alligevel til PTSD og traumer i sidste ende.

Andet end traumer

Flygtninge, der kommer fra en krigszone er ikke nødvendigvis traumatiserede. Og selv hvis de har traumatiske oplevelser i baggagen og oplever traumesymptomer, er det ikke ensbetydende med, at roden til deres nuværende problemer findes her.

En undersøgelse, som blev udført af The African Medical and Research Foundation i 1990’ernes viser, at selv om man har PTSD- og traumesymptomer, kan man godt fungere i samfundet, uden at det påvirker omgivelserne.

Fokus for studiet var rwandiske voksne, som havde oplevet massakrer eller var tæt på massakrerne. Samtidig havde de mistet mange i deres nærmeste familie. Denne gruppe blev sammenlignet med en gruppe, der var mindre direkte påvirket af begivenhederne. Undersøgelsen viste, at nogle symptomer på PTSD var fremherskende i begge grupper.

Imidlertid var begge grupper modstandsdygtige og aktive. Og derfor konkluderede forfatterne, at det er alt for reduktionistisk at betragte ofre som blot passive modtagere og bærere af negative psykologiske eftervirkninger.

Der er god grund til lige at tælle til ti, før vi stempler borgere med anden etnisk baggrund med PTSD.

Forskel på Peter og Ahmad

I den forbindelse er det gode spørgsmål, om man kan sammenligne Peter, som blev sendt i krig i Afghanistan og kom tilbage med PTSD-symptomer, med Ahmad, som er født og opvokset i Afghanistan.

Peter har haft et fredeligt liv før sin krigsdeltagelse, mens krig har været en fast del af Ahmads liv, inden han kom til Danmark. Vil man opleve samme reaktion hos dem begge? Har krigen påvirket dem på samme måde?

Det er langt fra sikkert.

Vi kan hurtigt blive enige om, at nogle flygtninge har sociale problemer, eksempelvis arbejdsløshed, dårlige boligforhold, problemer i familien, at ikke alle magter opdragelsen af deres børn og så videre. De flygtninge har brug for hjælp fra samfundet ligesom alle andre danske borgere med sociale problemer.

Men flygtningenes sociale problemer skal ikke altid forstås i en PTSD/traume-kontekst, men snarere i den samme kontekst som enhver etnisk dansk borger, der vurderes ud fra biologiske, psykologiske, sociale og samfundsmæssige forhold.

At det ikke sker i dag, er en af årsagerne til, at flygtninge og indvandrere er overrepræsenterede i de negative statistikker fra arbejdsmarkedet og kontanthjælpssystemet for ikke at tale om kriminalitetsstatistikken.

Hvis vi vil løse sociale problemer for borgere med anden etnisk baggrund, skal vi blive bedre til ikke at fokusere så meget på deres fortid.