»Vores higen efter at forbruge alt, hvad der kan sættes en værdi på – efter at hive enhver sten af værdi op af grunden, ethvert gram metal, enhver dråbe olie, enhver tun i havet, ethvert næsehorn i bushen – kender ingen grænser. Vi lever i en verden domineret af grådighed, hvor vi har tilladt kapitalens interesser at udradere interessen for mennesket og for kloden.«

–Desmond Tutu, Sydafrikas ærkebiskop, i dagens Information.

Når vi taler om klimaforandringerne og tidshorisonten for følgerne af disse, taler vi ikke længere om et fjernt, flimrende scenarie et sted langt ude i tågerne, som måske, måske ikke, vil udfolde sig. Noget vi kan rette op på, når vi når dertil.

Nej, vi taler om den største trussel mod menneskeheden, og vi taler om en trussel, der ganske hastigt er ved at blive til den virkelighed, vi skal forsøge at (over)leve i.

Søndag blev dette en smule mere præcist, da FN’s klimapanel, IPCC, udsendte deres tredje og sidste delrapport inden den endelige hovedrapport om klimaets tilstand publiceres til oktober i København. Og konklusionerne er dystre: Kampe om klodens ressourcer vil spidse til, klimaet er på vej ud af kontrol, og der skal handles øjeblikkeligt.

Da det for et par uger siden stod klart, at EU ikke formår at sætte nye klimamål og dermed ikke når at have den europæiske klimastrategi klar før det stort anlagte FN-klimatopmøde i september i New York, nærmest bønfaldt FN’s generalsekretær, Ban Ki Moon, EU om at træde i karakter, om at være den del af verden, der trækker, dem med visionerne.

Ban Ki Moon kaldte europæisk lederskab for »en nødvendighed« og understregede, at EU er den største motor, og at den skal trække processen: »I kan sætte gang i omstillingen meget hurtigere,« lød opfordringen.

Alligevel – når man lytter til såvel de fleste danske som stort set alle andre af EU’s politikere – får man den opfattelse, at det der med klimaet nok er et problem, men lige nu handler det om at redde job og få væksten tilbage på sporet. At der er andre langt mere presserende behov, der nødvendigvis skal prioriteres.

Og når de danske politikere taler om grøn omstilling, er det i dag mere en salgstale end en politisk vision. Danmark har nemlig nydt godt af de politiske ideer, der blev rullet ud for 25-30 år siden, hvor man stik imod al traditionel økonomisk fornuft begav sig ud i et kæmpe vindmølleeventyr og satte seriøse klimastandarder, så industrien måtte opfinde nye løsninger for at klemme mere energi ud af hver enhed, effektivisere, spare på vandet og gøre alt det, som siden har vist sig at skabe arbejdspladser og eksportindtægter.

I dag lyder det, at »Danmark skal gå foran, men ikke for langt«, da det ellers vil koste arbejdspladser. Alligevel rejser samme politikere kloden rundt og holder skåltaler om den danske omstilling (selv om vi stadig er blandt de største CO2-forurenere i verden) og et samfund fri af fossile brændsler.

Hykleriet udstilles alt for let. En tredjedel af alle fossile brændsler skal forblive i jorden, ellers er det omsonst at tro på en redning, lyder det endnu engang fra FN’s klimapanel. Men det er ikke danskernes olie, der skal blive i jorden, her skal den sidste dråbe presses ud af undergrunden. Ellers vil det jo koste arbejdspladser.

Men er det så amerikanerens olie og gas? Eller Mellemøstens? Norges, Venezuelas, Brasiliens eller Bolivias? Eller måske er det den russiske gas – verdens største gasreserver, hvori enhver russisk drøm om at blive en supermagt ligger indlejret, der skal blive i jorden?

Når Verdensbankens chef, Jim Yong Kim, siger, at »vi har snakket os ud af at tage dette alvorligt«, og Ottmar Edenhofer, den ene af de to formænd bag klimapalets rapport, siger, at »der er et håb, et beskedent håb«, så er det fordi, selv de, der er sat til at have et overblik over verdens tilstand, ikke længere kan bevare troen på, at klodens politikere formår at tage faren alvorligt.

Så længe politikerne stædigt fokuserer på næste års vækst, og ikke klimakrisens løsninger, så gambles der med vores og de kommende generationers liv. Helt bogstaveligt. Det kan siges igen, igen – og igen. Men er der nogen, der for alvor lytter?