Da den amerikanske general Harold Greene blev dræbt under et besøg i en militær træningslejr i Kabul, var han under bevogtning af danske soldater. Undersøgelsen af drabet på den højest rangerende amerikanske officer, der er faldet i krig siden Vietnam, frikender danskerne og fastslår samtidig, at der intet vides om drabsmanden, en afghansk soldat ved navn Rafiquallah.

Havde han planlagt sin handling på forhånd, eller greb han chancen, da den bød sig? Var han medlem af Taleban, selvradikaliseret eller en psykisk forstyrret stakkel? Episoden står som et sindbillede på tretten års krig: Det gik ad helvede til, men vi gjorde intet forkert og har i øvrigt ingen anelse om, hvem vi kæmpede imod.

Skulle vi være ankommet til Afghanistan bevæbnet med tungt artilleri eller spændetrøjer? Spørgsmålet er lige så absurd som den krig, der har varet i tretten år, kostet en billiondollars, involveret en million amerikanske soldater, og som nu ender resultatløst med en fjende, der står stærkere end på noget tidspunkt, siden krigen begyndte. Afghanistan er fortsat Asiens fattigste land – en narkostat, hvis væsentligste indtægt stammer fra en opiumhøst, der hvert år, også i 2014, slår nye rekorder.