Da Nadia Nadim i søndags sendte Danmark i front i EM-finalen i kvindefodbold var det prikken over i’et på en imponerende indsats i rødt og hvidt. På trods af, at vi måtte »nøjes« med sølv, jublede jeg ad TVet og mit hjerte glødede af national stolthed.

Nadim har utvivlsomt følt noget lignende på trods af adskillige af højrefløjens skingreste stemmer, som op til finalen forsøgte at hælde malurt i pokalen. Først var det sognepræst Sørine Gotfredsen, der stillede spørgsmålstegn ved Nadims kvaliteter som forbillede, selvom hendes flugt fra muslimske mørkemænd er kulmineret i en plads på det danske fodboldlandshold og en kommende karriere som læge.

For Gotfredsen er en rollemodel åbenbart ikke en person, man kan se op til, men en, der deler hendes politiske holdninger.

Senere fulgte landsformand for Dansk Samling, Morten Uhrskov, trop og konkluderede, at danskhed ikke automatisk følger med et rødbedefarvet pas og altså åbenbart heller ikke med kærlighed til fædrelandet udtrykt gennem sport.

Vi er således nået dertil, hvor selv det at klæde sig i Dannebrogs farver fra top til tå og repræsentere landet som sportslig ambassadør ikke kan kvalificere et menneske til at opnå den mytiske status som fuldblodsdansker. Med så afsindige kriterier undermineres den konstruktive position det er, at stille krav til indvandrere om, at de integrerer sig.

Man skulle tro, at flid, lovlydighed og kærlighed til Danmark var tilstrækkeligt til at kalde sig integreret, men det er åbenbart ikke nok. I stedet har man stille og roligt flyttet grænserne, så der nu afkræves absolut, politisk loyalitet for at blive en del af fællesskabet. Allerede i marts gjorde Martin Henriksen (DF) det klart, at han anså det som noget nær umuligt at blive »rigtig« dansker, hvis man var muslim.

Skingre positioner

Med de stadigt mere skingre positioner afslører højrefløjen, at den ikke bærer et oprigtigt ønske om sameksistens. Man er ligeglad med at få den praktiske realitet, at muslimske medborgere er et vilkår, til at fungere. I stedet er den umulige vision et Danmark frit for islam, og selv den mest ihærdige muslim må efterhånden tvivle på sin evne til at bevise sit tilhørsforhold.

Den smalle definition af danskheden undergraver det oprigtige, politiske ønske om, at indvandrere tager Danmark til sig. Får man at vide, at man ikke kan blive en del af fællesskabet, selv hvis man uddanner sig til læge og sender Danmark i finalen til EM, er det næppe uforståeligt, at man giver op.

Det politiske projekt burde gå ud på at stille strenge krav til indvandreres integration og hylde dem, der adlyder, men ved hvert eneste skridt i den rigtige retning finder de nationalkonservative koryfæer endnu en hysterisk tilføjelse til danskhedsformlens voksende kompleksitet.

Udfordringen af et nationalt sportsidols danskhed er næppe det sidste vi kommer til at se til denne form for meningsløs antagonisme.