12 års afstemningsresultater i Folketinget: Blokpolitik afløst af enighedspolitik

I dag kan Helle Thorning-Schmidts regering fejre to års fødselsdag. To år er gået, hvor der har været sagt og skrevet mangt og meget om, hvordan partierne kæmper om midtervælgerne, og at forskellene mellem dem er forsvundet. På Information har vi selv skrevet historier om en rød regering i en blå tid. At regeringen har glemt sine socialdemokratiske rødder. Og at midterpartierne dybest set er enige. Men hvor enige er partierne egentlig med hinanden? På hvilke områder gemmer der sig de største forskelle? Og hvordan har partierne rykket sig i forhold til hinanden de sidste 10 år? Det forsøger vi Databloggen at give et bud på i samarbejde med Niels Erik Kaaber Rasmussen fra dataanlyse-siden hvemstemmerhvad.dk.

Niels Erik Kaaber Rasmussen har gennemtrævlet Folketingets hjemmeside for data, og indsamlet alle afstemningsresultater fra folketingssalen; fra Anders Fogh Rasmussens VKO-regering i 2001 til Helle Thorning-Schmidts SSFR-regering i 2013. Afstemninger i Folketinget er af flere grunde meget interessante – det er her, at den danske lovgivning formelt vedtages eller forkastes. Og partiernes stemmeafgivelser kan også ses som en indikator for, hvor langt fra eller tæt på hinanden to partier står. Jo mere enige to partier er med hinanden, jo oftere stemmer de det samme.

Stemmeafgivelsen kan ikke sige noget om processen frem til en vedtagelse. Hvem er gået på kompromis med hvem og hvorfor? Om afstemningen betydningsfuld eller ej, eller i hvor høj grad afstemningen er et resultat af taktik og strategi frem for egentlige politiske holdninger. Vi har derfor vist dataen til Flemming Juul Christiansen, lektor i politologi ved Roskilde Universitet, for på den måde at kunne sætte udviklingen ind i en kontekst.

Socialdemokraterne

Vi præsenterer 8 grafer, der tager udgangspunkt i hvert sit parti, og de viser hvor enige, de resterende er i deres afstemninger. Radikale Venstre har eksempelvis været 100 procent enige med Socialdemokraterne i perioden 2012 til 2013 og ligger derfor helt i toppen af den første graf herunder, hvorimod Dansk Folkeparti med 54 procents enighed ligger i bunden. Nederst i grafens venstre hjørne, kan man desuden vælge mellem samtlige afstemninger samt afstemninger fordelt på de enkelte ministerier (En del ministerier har skiftet navn de sidste 12 år, nye er kommet til, mens andre er nedlagt. Vi har tegnet udviklingen, i det omfang det har været muligt, men der kan forekomme 'huller'.)

I anledningen af fødselsdagen lægger vi ud med en graf over Socialdemokraternes stemmeafgivelser.

Opgørelserne dækker alle afstemninger i folketinget, der er registreret af deres afstemningssystem og gjort tilgængelige via ft.dk - det omfatter afstemninger om lovforslag (1. 2. og (primært) 3. behandling), ændringsforslag, beslutningsforslag, vedtagelser, hertil kommer blandt andet indstillinger, afstemninger relateret til folketingets forretningsorden mv.

Generelt er enigheden mellem regeringen og Venstre højere i dag, end den har været de sidste 12 år. Venstre og regeringen stemte det samme i 75 procent af samtlige afstemninger i 2012-2013. Ifølge Flemming Juul Christiansen er en af forklaringerne, at regeringen fører en politik, der ligger forholdsvis tæt på de borgerlige partiers holdninger. Derfor er det naturligt, at de opnår markant støtte herfra. Derudover er regeringen bundet af en række forlig med VK, der stammer fra tiden i opposition. Afstemninger om større forlig indbefatter op mod hver tredje afstemning i Folketinget, og det medvirker til, at der i dag ses den store enighed mellem Regeringen og VK - eller manglende politiske forskel, som man også kunne tolke tallene.

Og netop forskellen mellem de to største partier, har over en tolvårig periode været noget tydeligere, end tilfældet er i dag. I valgkampsåret 2005 er partierne eksempelvis uenige i halvdelen af de politiske afstemninger. Flemming Juul Christansen forklarer, at den store uenighed skyldes VKOs sikre flertal i den periode kombineret med, at Socialdemokraternes strategi var at føre en hård linje overfor V og K. En uforsonelig stil, der manifesterer sig under Mogens Lykketofts valgkamp. Da Socialdemokraterne taber valget, bliver Helle Thorning-Schmidt ny formand. Med hende i spidsen føres en mere imødekommende stil i forhold til Venstre og Konservative, og enighedskurven stiger.

Hvis man ser specifikt på afstemninger fra Finansministeriet, træder der større politiske skel frem mellem den nuværende regering og opposition. Enhedlisten stemmer pænt i overensstemmelsen med SSFR, og er enig i 66 ud af 72 afstemninger. På den modsatte side befinder Liberal Alliance sig, som det mest uenige parti på det område. På spørgsmål fra Beskæftigelsesministeriet er Enhedlisten derimod det parti, der er mest uenig med regeringen - de er uenige 75 procent af afstemningerne i 2012-2013.

Socialistisk Folkeparti

SF har gennem lang tid bevæget sig ind mod midten af dansk politik, og er i dag langt oftere enige med Folketingets øvrige partier, end hvad de har været i mere end ti år. Det er kun Enhedslisten de har bevæget sig væk fra (samt i nogen grad LA). Partiet har over 50 år på bagen som oppositionsparti, og det er derfor forventeligt, at der er sket er holdningsskred, der aftegner sig i afstemningsspørgsmålene. Partiet har flyttet sig meget under Villy Søvndal - men bevægelsen mod midten startede endnu tidligere.

SF er i starten af nullerne meget uenige med VKO-regeringen, der har sin mest markante periode her. Dansk Folkeparti ligger særlig fjernt fra SF, og de to partier stemmer kun det samme hver fjerde gang. I 2004-05 igangsætter Holger K. Nielsen interne forandringer i partiet, hvor SF blandt andet skifter holdning til EU. Som et ja-parti, stemmes der mere overens med de andre midterpartier, og enigheden stiger en smule i den periode.

Efter valgnederlaget i 2005 bliver Villy Søvndal formand, og med ham i spidsen nærmer SF sig de borgelige partier endnu mere. Socialdemokraterne og SF indleder et egentligt samarbejde, hvor SF i bund og grund følger Socialdemokraternes politik, for at bevise at partiet er regeringsdueligt. Det tætte parløb ses i grafen ved den støt stigende enighed mellem de to partier. Samarbejde fører til en plads i den nuværende regering, hvor der føres politik, der for en stor del af tilfældene udgøres af tidligere forlig med VK. Som et ansvarligt regeringsparti er SF tvunget til at stemme overens med V og K, blandt andet på Forsvar-, energi-, folkeskoleområdet. SF i 2001 og SF i 2013 er to forskellige partier hvad angår afstemningsadfærd.

Radikale Venstre

Radikale Venstre og SF har tidligere ligget langt fra hinanden, men danner i dag regering sammen. I folketingssamlingen 2001-02 var RV således oftere enig med VK end med SF, som de i dag stemmer ens med ved alle afstemninger på grund af regeringssamarbejdet. Interssant er det også, at Radikale Venstre var mere uenige med Enhedslisten i 2001 end 'ærkefjenderne' fra Dansk Folkeparti.

Det er desuden bemærkelsesværdigt, at regeringspartierne Socialdemokraterne, SF og Radikale Venstre i den seneste folketingssamling oftere har dannet flertal ind over midten Venstre, end med sit eget parlamentariske grundlag, Enhedslisten. Det forhold er interessant i forhold til opfattelsen af blokpolitik.

Enhedslisten

Enhedslisten har over tid nærmet sig samtlige partier i Folketinget med undtagelse af LA og SF, som de nu ligger ca. 10 procentpoint længere fra end i 2001. 'Protestpartiet' har rykket sig ind imod den politiske midte, og er mindre isoleret rent politisk end ved periodens start. I første samling med SSFR-regeringen stemte EL sammen med regeringen ved 78 procent af afstemningerne. I samlingen efter var enigheden faldet til 66 procent.

SFs ryk til højre har åbnet op for at Enhedslisten kan indtage en mere midtsøgende plads på venstrefløjen. Hvis SF oprindeligt kalkulerede med, at deres ryk til højre var risikofrit, fordi SFs vælgere ikke ville sive over til Enhedslisten, så tog de fejl. Interessante bevægelser er også enigheden mellem Dansk Folkeparti. I 2001 var partierne uenige på 80 procent af afstemningsspørgsmålene, i den seneste folketingssamlingen er det nede på halvtreds procent.

Venstre

Anders Fogh Rasmussens valgsejr i 2001 var et radikalt regeringsskifte, da det var første gang siden 1929, at partier til højre for Det Radikale Venstre opnåede et flertal. I VK-Regeringens første periode, markerede den sig kraftigt, og de politiske fronter blev trukket skarpt op.

Det er normalt at regeringspartier stemmer det samme, og over en tiårig periode stemmer Venstre og Konservative det samme hver gang. Efter 2011-valget er graden af enighed faldet til ca. 91 procent. Dansk Folkeparti og Liberal Alliance har bevæget sig væk fra Venstre efter 2011-valget, mens Venstre tilgengæld har nærmet sig regeringspartierne og Enhedslisten - eller måske den anden vej rundt. I den seneste folketingssamling har Venstre endda oftere været enig med regeringspartierne end med LA og deres tidligere støtteparti DF.

Konservative

De Konservative var Venstres tro følgesvend i nullerne, og deres afstemningsmønster er derfor identisk. Siden Regeringsskiftet har Konservative adskilt sig fra Venstre på lidt under 10 procent af afstemningern. Set på de enkelte ministerier er der få steder, hvor Venstre og Konservative er meget uenige.

Dansk Folkeparti

Dansk Folkeparti var et trofast støtteparti under VK-regeringen med enighed på 90 procent. Et af de få områder hvor DF dog ikke automatisk var et støtteparti, var på EU politiske spørgsmål. Nogle gange stemte partiet alligevel for på området - for indrømmelsernes skyld.

Interessant er det, at Dansk Folkeparti har bevæget sig væk fra VK efter 2011-valget og tættere på venstrefløjspartierne og RV. En del af årsagen kan nok findes i, at en høj grad af enighed mellem VK og DF var nødvendig, i perioden hvor DF fungerede som regeringsbærende støtteparti. Det er særligt ved afstemninger fra finansminsteriet, at Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti er rykket fra hinanden. Fra at have stemt næsten identisk på det område i 10 år, faldt enigheden til omkring 50 procent ved sidste folketingssamling - ca. samme niveau som regeringspartierne.

Ved at vælge afstemninger fra Ministeriet for Flygtninge, Indvandrer og Intergration ses den store politiske forskel på Dansk Folkeparti og de restererende partier. I perioden 2004-2005 var Dansk Folkeparti næsten isoleret på de spørgsmål. Men siden Poul Nyrup Rasmussens famøse udtalelse om stuerenhed, har Dansk Folkeparti modereret sin kurs, og i den nuværende SSFR-Regeringen er det derfor ikke længere en selvfølge, at man ikke kan lave forlig med DF. Det ændrede forhold kan ses i grafikken, ved at regeringen og DF har nærmet sig hinanden.

Liberal Alliance

Som et meget nyt parti skal man nok passe på med at fortolke for meget ind i LA’s bevægelser. Tendensen siden 2007-valget er dog rimelig klar, nemlig at LA bevæger sig væk fra den politiske midte. Især øges uenigheden med højrefløjspartierne i Folketinget. Det kan forklares ved at Liberal Alliance er et nyt parti, og de derfor stemmer anderledes end de gamle partier for at markere deres profil. Fordi det er et nyere parti, har de heller ikke været bundet til at stemme for tidligere forlig i samme grad som de andre.

Det er særligt på spørgsmål fra Finansministeriet, at Liberal Alliacne distancerer sig fra de resterende partier. Eksempelvis var Liberal kun enige med de Konservative lidt over halvdelen af gangene i sidste folketingssamling - og for Venstre var enigheden helt nede på 40 procent.

Den samlede data bag graferne kan downloades her

Foto: Scanpix