Udlændingeområdet er et hjørne af dansk politik, hvor juridiske skandaler udspiller sig.

Tamilsagen førte til forhenværende justitsminister Erik Ninn Hansen og flere af hans embedsmænds fald, Birthe Rønn Hornbech blev fyret som integrationsminister som følge af Statsløsesagen, og det samme gjorde hendes departementschef og endnu en topembedsmand.

Desuden er skiftende integrationsministre i en lang række mindre omtalte sager blevet taget i ulovligheder af pressen, ombudsmanden, danske domstole og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg.

Senest har Udlændinge- og Integrationsministeriet overtrådt både dansk ret og internationale konventioner ved at udsende en instruks om, at alle asylansøgere under 18 år skulle adskilles fra deres ægtefæller eller samlevere.

Det slog Folketingets ombudsmand fast i en redegørelse tidligere i år.

Der skal ske en individuel sagsbehandling, før man foretager den slags indgreb. Det er juridisk barnelærdom, men det princip blev tilsidesat af ministeriet.

Ombudsmanden fandt ministernets ageren »særdeles kritisabel« og noterede i sin redegørelse: »Ministeriets fremgangsmåde i sagen forekommer mig samlet set meget vanskelig at forstå.«

I dag er vi kommet tættere på en forståelse af, hvad der foregik i Udlændinge- og Integrationsministeriet. Anonyme kilder tæt på forløbet har sagt til Politiken, at Inger Støjberg personligt insisterede på at adskille samtlige unge asylpar.

Og at hun vel at mærke gjorde det, selv om flere embedsmænd advarede om, at det var ulovligt ikke at behandle sagerne individuelt.

Det står klart, at Inger Støjberg har et såkaldt objektivt ministeransvar for ulovlighederne. Men tilsyneladende er hendes ansvar altså mere vidtrækkende end det.

Spørgsmålet er nu, hvordan hun mere konkret blev betjent af sine embedsmænd. Ifølge Politikens oplysninger advarede blandt andre afdelingschef i ministeriet Lykke Sørensen om, at en individuel sagsbehandling var nødvendig.

Selv hævder Inger Støjberg imidlertid, at det efter en juridisk diskussion i ministeriet var vurderingen, at instruksen var lovlig.

De to versioner af, hvad der er foregået, behøver ikke at udelukke hinanden. Som professor i forfatningsret Jens Elo Rytter understregede i mandagens Information, kan der godt være modstridende juridiske vurderinger i et ministerium, uden at det i sig selv udgør et problem.

Det afgørende er, hvilken vurdering der i sidste ende blev forelagt ministeren, og her kan departementschef Uffe Toudal godt have overtrumfet sin afdelingschef og godkendt den instruks, som blev udsendt.

Skulle det vise sig, at Inger Støjberg har gennemtrumfet sin dagsorden i direkte modstrid med den endelige juridiske vurdering i sit ministerium, er det selvsagt en overordentlig alvorlig sag for hende personligt. Det er den slags, rigsretssager er gjort af.

Men det mest bekymrende scenario er måske i virkeligheden ikke, hvis ministeren gik imod den endelige vurdering fra sine embedsmænd. Det mest bekymrende er måske snarere, hvis hun har presset ledende embedsmænd til i sidste ende at blåstemple den instruks, hun ønskede udsendt.

Det er vanskeligt at forestille sig, at embedsmændene uhildet skulle nå frem til, at instruksen var lovlig. Dertil er juraen for klar. Det er ifølge juridiske eksperter indlysende ulovligt ikke at foretage en individuel sagsbehandling.

Selv har Inger Støjberg over for Politiken udtalt, at hun i diskussionerne om sagen ønskede »så restriktiv en linje som overhovedet muligt«, og at hun sagde »meget, meget klart til embedsmændene«, at hun ønskede »den mest restriktive praksis overhovedet inden for lovens rammer«.

Ministeren har således med egne ord beskrevet, hvordan hun har lagt pres på sit embedsværk.

For ikke så længe siden skrev journalist Jesper Tynell bogen Mørkelygten, der afdækker, hvordan den slags enten direkte eller indirekte pres på embedsværket har skabt en stærkt bekymrende kultur i ministerier og styrelser.

Han viste, hvordan embedsmænd deltager i at skære tal og fakta til, så det understøtter ministerens dagsorden, selv om det reelt er hverken sagligt eller fagligt forsvarligt.

Noget tyder på, at det er, hvad der er sket i den aktuelle sag. Og hvis Inger Støjberg ligefrem har presset ledende embedsmænd så langt ud, at de, på trods af advarsler fra deres kolleger, har godkendt en åbenlys ulovlighed, er der ikke bare tale om en enkelt vildfaren minister.

I så fald har vi endnu en gang fået et indblik i en syg kultur i Udlændinge- og Integrationsministeriet.