Han var den ultimative scorekarl, som for ti år siden skrev genrens guide, »Spillet«, der til dato har solgt 2,5 mio. eksemplarer verden over.

Neil Strauss hævdede, at hans bog var et journalistisk portræt af et eksisterende miljø, men det var lige så rigtigt som at hævde, at Det Nye Testamente bare var en historie om en tømrer, der var god ved de fattige. Forlaget markedsførte og emballerede da også »Spillet« som en bibel, en manual til de mænd, der gerne ville forføre kvinder og manipulere et »nej« til et »ja«, og bogen gav os nogle af de ord, der lever på mandesiden af manipulationen:

F.eks. »negging«, som betyder at give en kvinde et fornærmende kompliment, som medfører, at hendes selvværd er på jagt efter en bekræftelse, og at hun derfor er mere sårbar over for mandens tilnærmelser. Og ASD – »anti-slut defense« – som er scorekarlenes udtryk for, at kvinder i virkeligheden gerne vil have sex, men er bange for at blive set som tøjter, og at det derfor gælder om at neutralisere kvindens ASD.

Med andre ord: »Spillet« er sådan en bog, der betragter kvinder som et bytte på savannen, og mandelæserne er den slags selvtvivlende løver, der skal have hjælp til at løbe dem ind, og hele tidsbilledet er fastfrosset et sted omkring Tom Cruise i »Cocktail«.

Neil Strauss levede selv livet, han solede sig som solkongen af testosteron, og det gik for såvidt godt nok, indtil det ikke gik godt længere. For hvis man programmerer sig selv til en række teknikker, som i sin kerne går ud på at beluske og vildføre andre og ikke undtagelsesvist, men som en måde at leve på – så skal man være psykopat for til sidst at kunne se sig i spejlet.

Ærlighed og selvopgør

Strauss endte hos psykolog, og han fandt ud af, at det var ikke et sundt hoved, som rejste rundt og manipulerede med kvinder, holdt foredrag om hvordan man skulle gøre det, og skrev bøger om det. Eller som han selv har forklaret – det handlede om, at han under manipulationen altid var i kontrol, han var på sikker grund, han var subjektet, mens kvinderne var objektet, og han begyndte at indse, at hans livsstil ikke var et cool og frit valg, men et forsøg på at løbe fra et problem. Og et problem som kendetegner de fleste scorekarle, som han sagde for nylig i et interview med Atlantic.

»Når jeg holdt foredrag om »Spillet«, begyndte jeg at spørge, hvor mange af de tilstedeværende som var vokset op med en narcisssistisk eller dominerende morskikkelse? Og hver gang rakte 80 procent af publikum hånden i vejret.«

Hans score-livsstil var et forsøg på at genleve forholdet til sin egen mor bare med ham i kontrol, og Strauss endte med at lade sig indlægge til sex-afvænning og psykologisk terapi. Han er nu kommet ud på den anden side, som han skriver om i en ny og anmelderrost bog, »The Truth«.

Flere af anmelderne bemærker, at de var klar til at hade bogen, fordi de hadede hele det spil, som »Spillet« havde fostret, men at de endte med at elske bogens ærlighed og selvopgør, og Strauss er nu på en bogturné som en monogam mand og far, der selvfølgelig faldt pladask for den eneste kvinde, som han trods alle sine teknikker ikke kunne score, men som ville ham.

»Spillet« er ude, og moralen i historien skriver sig selv.