Midt i valgkampens slutspurt gør Nets det igen: Præsenterer ledergruppen for en lønpakke, der bryder med alle danske samfundsnormer og noget nær tigger politikerne om at gribe ind i den frie løndannelse.

Steen Rosenbak, f. 1967, er chefredaktør for Finans. Han har været optaget af at udvikle kvalitetsjournalistik om erhvervslivet, siden han først stiftede bekendtskab med faget som journalistpraktikant på Børsen sidst i 1980’erne. Steen har siden arbejdet som finansreporter på Reuters, Økonomisk Ugebrev og Morgenavisen Jyllands-Posten. I 2003 blev han erhvervsredaktør på Jyllands-Posten og i 2012 medlem af chefredaktionen samme sted. I 2014 blev han chef for Finans, som han har været en af hovedmændene bag udviklingen af. Steen taler gerne højt og længe om nødvendigheden af en kritisk og uafhængig erhvervspresse, men har personligt over et par årtier udviklet et irrationelt afhængighedsforhold af alt, der smager det fjerneste af italiensk nationalkultur og - temperament.

Der findes to tilgange til meningsdannelsen om erhvervslivets aflønning af sine topchefer.

Den ene er den ideologiske. Den tilsiger, at cheflønnen alene er et anliggende mellem den pågældende og arbejdsgiveren. Har ejerne lyst til at belønne virksomhedens topchef med 20, 100 eller 500 mio. kr., står det dem frit for. Herregud, det er jo deres egne penge, de deler ud af.

Den anden tilgang er den, jeg vil vælge at kalde den praktiske. Den handler om, at topchefernes lønpakker tilstræber at ramme præcis det punkt, hvor ledelsesindsatsen skaber størst mulig værdi per udbetalt krone for alle virksomhedens stakeholders – ejerne, medarbejderne og det omgivende samfund.

Det er i disse år tydeligt, at et skred af dimensioner er i gang i den meningsdannelse. Ideologerne bliver færre. Praktikerne bliver flere. Selv hvis vi renser for misundelseseffekter og almindelig forargelse, kommer vi ikke uden om, at en række virksomheders bestyrelser på finanskrisens bagkant har valgt at tilbyde ledergrupperne lønpakker, der langt overskrider grænsen for det anstødelige.

De gyldne cheflønninger er blevet symbolet på grådighed, og har rykket det emne, som, hvis det var blevet behandlet forsvarligt, burde være en privatsag, op i toppen af politikernes dagsorden, når det handler om dansk erhvervsliv.

Topchef Bo Nilsson kan alene høste 1,3 mio. kr. om dagen- inklusive fridage.

Senest har dagbladet Børsen afdækket, at 60-70 ledende medarbejdere i betalingsmonopolet Nets, hvis en række betingelser er opfyldt, i gennemsnit vil blive belønnet med 100 mio. kr. ved et salg om fire år. Topchef Bo Nilsson kan alene, ifølge erhvervsmediets beregninger, høste 1,9 mia. kr. Jeg gentager: 1.900.000.000 kr. for fire års lønarbejde. Eller 1,3 mio. kr. om dagen, inklusive fridage.

Så er vi for længst ude over misundelsesfaktorer og incitamenter. Vi er ovre i kategorien for absurditeter og erhvervsskadelig virksomhed. At Nets på ingen måde har ønsket at indvie omverdenen i det hemmelige bonusprogram tjener alene som indikator for, at bestyrelsen er helt på det rene med, at den er ude af trit med det samfund, som hele virksomhedens forretning ret beset er afhængig af.

Ikke desto mindre har Nets’ amerikanske ejer i kapitalfonden Hellman & Friedman med stor sandsynlighed lige sikret, at chefløn bliver et tema for lovgiverne i det nye folketing, som på ryggen af et velfærdsvalg ikke kan sidde signaler om nye multi-millionorgier i erhvervstoppen overhørige. Det kan der vanskeligt komme noget godt ud af for det private erhvervsliv.

Måske er det for sent. Måske er det en pædagogisk umulighed at trænge igennem med budskabet: Forstå nu, at virksomheder lever af og med det samfund, virksomheden agerer i. At det samfund ikke længere blot bedømmer virksomhedens gerninger på dens evne til at overholde love og regler – men også på dens evne til at forstå og respektere samfundets til enhver tid gældende normer.

Modsat ideologernes udgangspunkt er den bærende samfundsnorm herhjemme fortsat ikke, at ingen må blive hovedrige af at være dygtige til at drive forretning. Incitamenter til at gøre det endnu bedre er ikke bandlyst. Men når den finanssektor, som Nets altså er en del af, først overlever på ryggen af skatteborgerfinansierede hjælpepakker for få år efter at belønne topchefer med nu ikke blot million-, men milliardgevinster, hopper kæden af.

Om vi kan lide det eller ej, er chefløn blevet et samfundsanliggende.

Om vi kan lide det eller ej, er chefløn blevet et samfundsanliggende. Den slags kræver åbenhed, transparens og enkelhed. En stribe af landets største investorer, typisk pensionskasser, der forvalter lønmodtagernes penge, har forstået budskabet og stiller sig i stigende grad kritisk an på generalforsamlingerne, når topchefernes lønpakker nærmer sig det vulgære.

Men nu er tiden inde til, at erhvervslivets ad frivillighedens vej tager næste skridt og gennemfører forståelige, effektive aflønningsprogrammer med et solidt loft over deres maksimale værdi for modtageren.

Langt, langt de fleste danske virksomheder opererer i forvejen i pagt med den norm. Men det er dem, der risikerer at betale den højeste pris, hvis virksomheder som Nets igen og igen sprænger skalaen og dermed fremprovokerer de politiske indgreb, som det er i alle erhvervsvenlige meningsdanneres interesse at undgå.