Da jeg i de dejligt dovne juledage lå på sofaen og bladrede i aviser og feeds, slog det mig, hvor umuligt det var at sparke sig frem for vurderinger af og formaninger om det gode henholdsvis dårlige liv.

Jeg faldt for eksempel over en biskop, der mener, at vi fejrer julen for længe. En forfatter, som mener, at vi arbejder for meget. En minister, der mener, at børn har for meget skærmtid – i en anden avis mente en læge, at voksne har for meget skærmtid. Så var der professoren, som mener, at det står elendigt til med ånd og dannelse herhjemme. Og så videre.

Det er blevet en folkesport at mene en masse om livsførelse, og hvad enten man er en autoritet med et talerør eller en borger med en Facebook-profil, så er vores yndlingsbeskæftigelse tilsyneladende De Andres Liv. Og den linde strøm af offentlig moraliseren hælder benzin på nationens dårlige samvittighed. Således kunne man i nogle af de samme juleaviser læse, at et flertal af danskerne mener, at børn har for meget magt, og at hver anden gymnasieelev føler sig stresset over at skulle præstere.

Konverteret juletid

Med juletiden effektivt konverteret fra sød til skamfuld kunne vi nu gå rundt og piske os selv over alle de ting, vi burde gøre bedre. Pine og plage i de danske helligdage.

Nu er det selvfølgelig ikke fuldstændig galimatias at mene, at vi kunne skrue lidt ned for skærmene, sætte flere grænser for børnene og motionere lidt mere. Men er det ikke som om, vi nøjes med at mene og synes det? Forholde os til det i stedet for at handle på det? For vi er ikke bare skamfulde, vi er også antiautoritære. »Svenske tilstande, nej tak« skriver vi i kommentarfelterne, og så sidder vi der med vores smartphonesmadrede duknakker og finder fællesskab i at grine lidt af dem, der dyrker mindfulness og økologi. For nu skal det jo heller ikke blive for helligt, vel?

Damned if you do, damned if you don’t. Dansken er en trodsig sjæl med sort samvittighed. Vi martrer os selv og hinanden med ting, vi aldrig rigtig får gjort noget ved, for godt nok vil vi ikke være tykke, men vi vil heller ikke være kedelige. Ambivalensen fører til apati.

Men om lidt er det heldigvis nytår. Så står vi der igen, håbe- og småfulde, med rødvin på skjorten og kransekage i mundvigen og ønsker hinanden et godt og os selv et lidt mere tyndt og tilstedeværende nytår.

Måske skulle nytårsforsættet denne gang være et sabbatår fra vores egne og andres navler? Eller bare en beslutning om enten at skamme os mindre eller at handle mere. Gøre noget i stedet for at mene noget. Måske kunne vi alle sammen blive lidt gladere, hvis 2018 ikke blev endnu et år fanget mellem skam og trods?

Og du har i øvrigt helt ret. Det er paradoksalt, at jeg slutter en kritik af handlings- anvisninger af med at levere en. Det kunne man godt kritisere på Facebook.

Godt nytår.

Andreas Gylling Æbelø er retoriker og direktør.