På det allerseneste har kampen mellem valgets angivelige hovedmodstandere antaget en meget subtil form, nemlig Socialdemokraternes forsøg på at afbøde følgerne af Venstres angreb ved på det nærmeste at erklære sig enig i kritikken. Lad os snakke om det, siger Friske Helle til Sure Lars, der nu vil have super-superstramninger af asylreglerne, helst allerede dagen efter valget. En straks-stramning, altså.

Men Lars har stadig grund til at være sur, for det var jo ikke meningen, at Helle også skulle synes, at det er en god idé. For dem begge må man virkelig håbe, at der ikke inden valget kommer nye, frygtelige drukneulykker i Middelhavet, så det bliver lidt for tydeligt, at kongeriget Danmark er ved at udvikle sig til et godt, gammeldags dumt svin, der inderst inde aldrig har ment noget alvorligt med tilslutningen til internationale konventioner, der pålægger rige lande at yde flygtninge den hjælp, de har brug for.

Det var ellers begyndt at gå bedre for Lars. Som under duellen for nylig. Her stod han som gunslinger Rasmussen og tog mål af sin modstander, smilede lejlighedsvist sit frygtede ulvesmil og så i det hele taget ud som om, han havde noget i ærmet – en ekstra rygende Colt 45 måske? Som ingen andre ved noget om endnu?

Men det kan man selvfølgelig ikke stole på, Rasmussen er også en erfaren pokerspiller, kan man mærke.

Derfor ved han, at det ikke nødvendigvis er et spørgsmål om, hvor gode kort, man har på hånden, men et spørgsmål om hvor gode kort modstanderen tror man har. Men efterhånden er spørgsmålet vel også: er de to overhovedet modstandere? Er valget i virkeligheden en kamp ikke mellem Socialdemokraterne og Venstre, men de to partiers kamp mod alle de andre partier?

Såvel Thorning som Løkke forsikrer jo, at det er absolut nødvendigt, at de, når valgkampen er overstået, i fællesskab indgår alle vigtige forlig om den mere langsigtede politik. Derfor kan man godt få den tanke, at duellen egentlig mest er underholdning for folket. Mens den egentlige, den rigtige politik, naturligvis kun kan føres af professionelle, dvs. af partier, der egner sig som ’regeringsansvarlige’.

På ideernes hylde

Den opfattelse har de fleste politiske kommentatorer og iagttagere også. Det er det professionelle synspunkt, forstår man. Men det er vel ikke nogen naturlov, tænker man, hvis man hører til de amatører, der dels mener, at politik vel grundlæggende handler om politik, og kun giver mening, hvis det handler om politik, dels ikke kunne drømme om at stemme på hverken Socialdemokraterne eller Venstre. Os, der godt kan se en flok lemminger myldre mod horisonten – og afgrunden – uden at føle nogen tilskyndelse til straks at slutte os til dem.

Det nyeste tilbud til os, der i årtier har fået – mildest talt – smilet frem hos de professionelle politiske eksperter, er partiet Alternativet. Anført at den altid glade og veltilpasse varmluftsballon Uffe Elbæk.

Mens han bestemt ikke imponerede, da han i sin tid var kulturminister (det eneste han nåede var vel at udvande Statens Kunstfond og at omdøbe de livsvarige ydelser til nu at hedde Hædersydelser – sådan set mere præcist, det skal han have, men beløbet er nu ellers lige så fedtet som altid) lader det til, at han nu er kommet på den helt rette hylde. Ideernes, nemlig. Og ideer, forestillingen om at tingene kunne gøres på en anden måde, end man plejer, også i politik, skal man ikke undervurdere.

En blomst i pistolløbet

Selvfølgelig kan man grine ad et forslag om kødløse dage, men i realiteten er det helt i overensstemmelse med de bedste kostråd, der fås. Forslagene om ikke bare bevidstløst at tænke i vækst og øget forbrug, er da bestemt ikke ufornuftige forslag – og det er forslaget om 30 timers arbejdsuge i en tid, hvor nogle knokler sig halvt ihjel, mens andre er ved at gå til af frustration over at være henvist til samfundets nåde og barmhjertighed, heller ikke. Helt ærligt: jeg vil ikke stemme på Uffe, men jeg forstår udmærket, at mange andre har tænkt sig det. At det er et parti for drømmere, et længselsparti som Elbæk selv kalder det, får selvfølgelig forhærdede levebrødspolitikere til at rynke på næsen. Men hvornår har de selv sidst drømt om noget som helst andet end personligt at komme til fadet? Hvordan ligger det med deres eget visionsniveau? Hvis de længes, længes de så efter andet end den fede ministerpension? Ja, jeg spørger bare. Måske er de bedre end deres rygte, men hvornår har de sidst demonstreret det?

Noget af det mest sympatiske ved Uffe Elbæk er, at han utvivlsomt ikke egner sig til at duellere ude på hovedgaden mellem saloonen og bedemanden. Man risikerer, at han stikker en blomst i pistolløbet og siger bang-bang med et stort, hjerteligt grin. Sådan en mand er der ingen i dansk politik, der tør skyde på.

Reaktionen ville være evig fordrivelse fra enhver meningsmåling og slut, prut, finale for fremtidig politikerkarriere.