I Hovin, et område i Oslo i Norge, ligger der en lille sø, som fryser til om vinteren, og hvor børnene kan stå på skøjter. Den ligger i en lomme af røde murstenshuse, et stenkast fra Valle Hovin, et skøjteløbsstadion, og Vallhall, en indendørs fodboldarena.

Man kan se søen fra husene på bakken, og hvis du er heldig, kan du også se børn, der løber rundt på den på skøjter. Og ligesom på alle andre steder i verden foregår det halve på isen og den anden halvdel i børnenes hoveder. Ingen er kun sig selv, for alle her forestiller sig, at de er berømte ishockeyspillere.

Her er Mats Zuccarello Aasen Hockeyspiller, New York Rangers

Født: 1. september, 1987 i Oslo, Norge

Højde: 171 cm

Vægt: 80 kg

Skyder: venstre

Statistik i NHL i sæsonen:

2010–11: 42 kampe, 6+17=23 point

2011–12: 10 kampe, 2+1=3 point

2012–13: 15 kampe, 3+5=8 point

2013–14: 77 kampe, 19+40=59 point

2014–15: 62 kampe, 12+27=39 point*

* opdateret 9. marts, 2015 Read more

Da Mats Zuccarello, New York Rangers’ forward, som nu spiller sin femte sæson i National Hockey League, var yngre, var hans helte Peter Forsberg, den svenske ”Hockey Hall of Famer”, og hans Colorado Avalanche holdkammerater, canadierne Joe Sakic og Patrick Roy. Der var plakater med de tre fyre på væggen i hans værelse.

På den samme væg, som i dag er hans brors værelse, hænger der nu en New York Rangers trøje nummer 36 med “Zuccarello” på ryggen.

Der er sket meget i årenes løb.

Hobbitten

I dag bliver Mats Zuccarello kaldt ‘Hobitten’ af New York Rangernes’ fans på grund af hans lille størrelse kombineret med en bemærkelsesværdig lighed med Elijah Wood, skuespilleren, der spillede Frodo Baggins i Ringenes Herre-filmene.

I dag er det Zuccarello, som kan få en totalt fyldt Madison Square Garden til at skråle “Zuuuuuuuuuuuuuuuuc” i kor. Han er den eneste norske spiller i NHL, og i denne sæson blev han Norges mest scorende NHL-spiller og overgik dermed Espen Knutsen.

Selv om den føromtalte sø ikke lige præcis blev starten på Mats Zuccarellos hockeykarriere – han boede i Hasle, et andet område i Oslo i nærheden, da hans mor Anita meldte ham til ishockey-undervisning – så var det her, han udviklede sine færdigheder både før og efter holdtræning.

“Som barn var jeg ret hyperaktiv, og jeg tror, at min mor var lidt af en hockey-fan, så hun meldte mig til en lokal hockeyskole, da jeg var tre. Jeg er den første i min familie, der har spillet hockey, der er ikke nogen tradition for det,” siger Zuccarello, hvis morfar i sin tid indvandrede til Norge fra Sicilien.

Han mor Anita kunne se den lille sø fra deres hus, og da Zuccarello blev ældre, afleverede hun ham ved Jordal Amfis ishockey-hal, hvor der blev spillet hockey ved Olympiaden i 1952. Zuccarello kaldte ishallen for sin “babysitter” i en dokumentarfilm fra MSG Network.

Efterhånden som han blev ældre, blev det også klart, at Zuccarello havde talentet til at drive det vidt. Han ansøgte om og blev optaget på NTG, et særligt hockeyprogram i Bærum i Oslo-området med forbindelser til Frisk Askers hockeyklub. Betalingen var ikke helt billig, men Anita regnede med, at det var det værd.

Fra Norge til New York, via Sverige og Rusland

Zuccarello klarede sig rigtig godt i juniorligaerne, hvor han scorede næsten et mål per kamp. Han debuterede i den norske liga som 18-årig, men på grund af hans ringe størrelse tvivlede mange på, at han kunne blive professionel.

“Jeg har altid fået at vide, at jeg var for lille, selv da jeg kom skridtet videre ind i den norske liga. Trænerne virkede, som om de troede på mig, men eksperterne inden for sporten gav mig ikke ret mange chancer,” siger Zuccarello.

“Jeg mener, at jeg klarede mig okay, men da jeg besluttede mig til at spille i Sverige, blev jeg igen regnet for lille til at kunne klare det.”

I hans sidste sæson i Norge førte han Frisk Asker til finalen i ligaen. De havde tabt til Storhamar, men han blev kåret til “Årets spiller” i Norge, while finishing third in league scoring, selv om han gik glip af ti kampe. Han var en stor fisk i en lille dam, og det var på tide at komme videre til en endnu større dam: den svenske liga.

“Han har altid været en fremragende spiller, et stort talent med store hænder. Da han flyttede til Sverige, havde han allerede overtaget i den norske liga,” siger Alexander Bonsaksen, Zuccarellos barndomsven og selv på landsholdet.

“Og så gjorde han det samme i Sverige,” tilføjer han.

Zuccarello skrev kontrakt med Sveriges MoDo og vandt Skydningstrofæet i sin anden sæson. Han kom også til at spille sammen med Peter Forsberg, hans idol, og til at repræsentere Norge i Vancouver-olympiaden. Det var første gang, Norge havde kvalificeret sig til legene siden 1998, hvor NHL-professionelle fik lov til at deltage. Zuccarello scorede ikke ved olympiaden – Norge fik kun fem mål i 3 kampe – men den “Norske Hobbits” talent og vedholdenhed gjorde indtryk på adskillige ledere i NHL.

“Drømmen var at blive en god svensk ligaspiller og at tjene nok penge til at klare mig. Efter olympiaden fik jeg flere tilbud og så et telefonopkald fra Glen Sather, Rangers’ general manager,” siger Zuccarello.

“Det kan have været livet i New York City, som fik mig til at vælge Rangers,” tilføjer han med et grin.

Et tilbageskridt fik ham til at nå sit sande potentiale

De dage, hvor han ikke spiller, plejer Zuccarello at vente på, at Carl Hagelins henter ham til træning. Rangers og basketball-holdet Knicks ejes af Dolan-familien, og de har et tip-top træningssted i Tarrytown, New York, i Westchester County, ca. 40 minutter nord for Manhattan.

Holdet træner på isen i ca. en time, og så går de videre til træningssalen, får massage og møder medierne. Bagefter kører Hagelin og Zuccarello tilbage til byen, tager måske en lur eller skyper med vennerne.

Zuccarello og Hagelin er blevet gode venner, de er næsten lige gamle og har de samme interesser.

“Hagelin og jeg er ret tætte, vi hænger også ud sammen uden for sæsonen. Og Derrick Brassard. Jeg spillede sammen med [holdkaptajn] Ryan McDonagh i AHL. Hele holdet med Rick Nash, Martin St. Louis, Henke [Lundqvist] er en stor gruppe venner, men jeg er tættest på Hagelin og Brassard,” siger han.

‘Jeg er den første i min familie, der spiller hockey. Vi har ingen tradition for det.’

“Han elsker sjov, det er helt sikkert. Han laver altid skæg,” siger Lundqvist.

“Både i tide og utide,” tilføjer han med et grin. “Sommetider er det bare for meget.”

Men det er den sorgløse måde at tage tingene på som de kommer, der har bragt Zuccarello hen, hvor han er i dag. Det, og så de utallige timer på søen, på Jordal Amfi, og til træning med holdene.

“Han plejede at se op til andre spillere, og så komme til træning for at efterligne deres stil. Den ene dag var han Forsberg, den næste dag var det Ilya Kovalchuk,” siger Bonsaksen.

Det er evnen til at efterligne stjernerne, som gav Zuccarello de færdigheder, der har ført ham til den bedste hockey-liga i verden på trods af de åbenlyse udfordringer, han har haft – og det er ikke kun hans størrelse. For kendsgerningerne er, at han er fra Norge, et land, der kun har fostret i alt syv NHL’ere – og af dem spillede den første, Bjørn Skaare, kun én kamp med Detroit Red Wings i november 1978.

Det krævede dog et tilbageskridt, før han virkelig nåede sit potentiale.

“Den første sæson med Rangers var god, men i mit andet år fik jeg ikke meget tid på isen, så jeg skrev kontrakt med Metallurg Magnitogorsk i Rusland i KHL. Jeg kom til at spille med nogle store spillere, havde en god træner og ved slutningen af sæsonen fik jeg mulighed for at vende tilbage til New York,” siger han.

“Jeg kom ret langt bare på mit talent, og der gik lidt tid, før jeg fandt ud af, hvad det kræver at blive en virkelig professionel spiller, og hvordan man træner uden for sæsonen,” siger han.

Bonsaksen har en anden forklaring på, hvorfor Zuccarello var i stand til at vende udviklingen i Rusland.

“Jeg tror, at han blev lidt lettere der og hurtigere igen. Da han kom til NHL, fik han altid at vide, at han skulle tage på og få flere muskler, men i Rusland knoklede han lidt mere, og maden var måske heller ikke ligefrem noget at skrive hjem om,” siger han.

“Jeg har altid gerne villet have det sjovt og har måske ikke taget tingene så alvorligt, som jeg burde. Jeg tror altid, det hele bare ender godt. Men man må leve og lære, leve og lære,” siger Zuccarello.

Hvad grunden end var, så ringede Rangers, og Zuccarello sagde ja efter nogen betænkning – og kraftige opfordringer fra hans mor og bror. Sidste år var han den mest scorende på holdet, og han blev den første norske spiller, som spillede i Stanley Cup-finalen.

Det er svært ikke at synes om den lille hockey-magiker, som strutter af energi, altid giver den gas, og som hænger på holdkammeraternes rygge, efter at Rangers har scoret et mål.

Det er derfor, at hans trøje er en af de mest populære, der bliver solgt på Garden og i den nærliggende Modells sportsforretning. Det er derfor, at Zuccarello er en af de få Rangers, der har sin egen minifigur sammen med Nash, McDonagh og St. Louis – alle NHL-stjerner.

“Det er lidt sjovt, at der er en minifigur af mig. Min mor har faktisk købt en,” siger han med et smil.

Han elsker at bo i New York

På de dage, hvor de spiller en kamp, løber holdet på skøjter om morgenen på Madison Square Garden og spiser frokost ved arenaen, før spillerne tager deres eftermiddagslur derhjemme. Bagefter går Zuccarello til fods til arenaen.

“Det er perfekt. Det er en tur på fem minutter for mig. Rart at få lidt frisk luft,” siger han.

I løbet af sine fem år i byen har Zuccarello fået venner i New York, selv om det nu ikke altid er let med en hockeyspillers program, der omfatter 82 kampe – halvdelen af dem på turné et eller andet sted i USA og Canada. Og uden for sæsonen tager Zuccarello tilbage til Oslo. Men han efterlader en del af sit hjerte i The Big Apple.

“New York er en forrygende by, hvor alle slags mennesker og kulturer mødes, fra hipstere til milliardærer. Og på en eller anden måde er der plads til alle, og alle kan finde deres plads her,” siger han.

“Jeg tror, at folk nyder liver mere her. Hvis man går ud for at drikke en øl tirsdag aften, er det okay, og man er ikke den eneste – men hvis man gør det i Norge, ser folk på en, som om man er dranker. Folk er i New York for at forfølge deres drømme.”

'Jeg har altid fået at vide, at jeg var for lille, selv da jeg kom skridtet videre ind i den norske liga'.

Måske er det derfor, at han har valgt at skrive en ny kontrakt med Rangers og ifølge rygtet har gået på kompromis med sine lønkrav. Ikke, at en fireårig kontrakt på 18 millioner dollars er en dårlig handel. Men hvis han var blevet en ubegrænset ”free agent”, kunne han have grebet tilbud fra alle 30 NHL-hold, ikke bare fra Rangers. Flere hold ville have stillet sig i kø for at få hans underskrift på en længere kontrakt.

“

“Det var på en gang skræmmende og spændende. Jeg vidste, at jeg ville få tilbud, men lønnen er ikke den eneste vigtige ting. Jeg har været her i hele min NHL-karriere – det ville have været en skuffelse at forlade New York.”

“Det var svært ikke at overveje at blive en ”free agent”, selv om folk altid siger, at de ikke vil gøre det. Men jeg er bare et menneske.”

I New York er han både en berømthed og en ud af otte millioner. Han har fået en minifigur, han har lavet reklamer, og han er en af fansenes favoritter – men han kan alligevel gå turen til arenaen til fods.

“Jeg kan ikke lide at være alt for meget i søgelyset, så jeg har sagt nej til en invitation om at optræde hos ‘Skavlan’ f.eks. Hvor spændende kan det lige være for svenskere at se en NHL-spiller blive interviewet, de har jo hundredvis af spillere. Jeg kan godt lide at være lidt uden for søgelyset og bare leve mit liv,” siger han.

Men i verdens mest berømte arena kender alle hans navn:

ZUUUUUUUUUUUUUUUUUUC!

(Rangers’ fans behøver ikke at bekymre sig: Mats har aldrig båret en Stanley Cup-ring på forsiden af et sportsmagasin, så der er ingen forbandelse).