Så skete det igen: Nørrebro i flammer på grund af nogle idioter. Overskrifterne kunne være fra sidste uge eller fra en af de sidste ti gange, det er sket i det sidste årti – på overfladen var der ikke meget nyt.

Og dog var noget anderledes. Ikke optøjerne forstås, Nørrebro har altid været kendt for sine optøjer. Nej, det nye var begrundelsen for optøjerne – for er der noget, som Nørrebro ikke er kendt for, er det religiøse optøjer. Det eneste af den slags pjat, vi har set i nyere tid på Nørrebro, var Moses Hansens famøse korstog i 00’erne, og der var det Moses Hansen, der repræsenterede den religiøse fanatisme, ikke moddemonstranterne.

Leif Donbæk Fold sammen Læs mere Læs mere

Og ja, det, der skete på Nørrebro, var religiøst motiveret, herom kan der ikke herske megen tvivl. Så kan vi udefrakommende fint fremkomme med diverse argumenter om det ironiske i, at kokainsniffende gangstere, der ikke overholder et eneste af Koranens bud, samtidig føler, at de er nødt til at håndhæve Allahs ære med vold.

Men med optøjerne på Nørrebro så vi noget nyt. Vi så en virkelighed, hvor vi i Danmark må forholde os til, at religiøse fornærmelser kan ende i religiøse optøjer, noget, vi ikke har set i moderne tid. En virkelighed, hvor det ikke længere blot er enkeltindivider, der føler sig berettiget til at håndhæve profetens ære med vold, men også større flokke.

Gud tager sig selv af sin ære

Det er ubetinget en dårlig ting. For religiøs ære er ikke beskyttelsesværdig, nej, de må tåle modsigelse og spot ligesom andre typer af ideer. Du har ikke ret til at forlange, at de, der er uenige med dig i din tro eller overbevisning, ikke latterliggør eller udsætter dig for spot og spe. Men du har ret til at udtrykke din tro, også selvom den er sær.

For nødvendigheden af at kunne spotte ideer og tro er, hvad vores moderne demokrati er bygget på. Det er den mulighed for kontradiktion, der giver anledning for tankens udvikling, for den idé, der ikke diskuteres, udvikler sig ikke, og det, der ikke udvikler sig, dør eller bliver til fastfrosset diktatur.

Leif Donbæk »Jeg er troende kristen, og det indebærer blandt andet, at jeg er ret sikker på, at ham deroppe i det høje nok selv tager sig af sin ære. «

At dette også giver teologisk mening er i øvrigt uden for enhver rimelig tvivl. Hvis din tro på din Guds magt er så svag, at du tror, han har behov for, at du med fysisk magt forsvarer hans ære mod en sølle tosses fornærmelser, så er din tro på din Gud i sandhed svag.

Jeg er troende kristen, og det indebærer blandt andet, at jeg er ret sikker på, at ham deroppe i det høje nok selv tager sig af sin ære. Jeg tror faktisk, at han ville være en smule skuffet over min svage tro, hvis jeg troede, at Guds ære skulle forsvares af et menneske.

Og sådan skulle det helst være. Ideer og ære skal forsvares med ord, ikke med vold – for ligegyldigt hvor dum, ham den anden er, så er din tro ikke en acceptabel begrundelse for at ødelægge byen.