La sala contenciosa administrativa del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha desestimat el recurs d’un promotor hoteler que pretenia impugnar el Pla Especial Urbanístic d’Allortjaments Turístics (Peuat), aprovat per l’Ajuntament de Barcelona el gener del 2017, que en qüestionava la legalitat i demanava una indemnització pel retard en la concessió de la llicència d’obres. La regidora d’Urbanisme, Janet Sanz, ha celebrat que el TSJC hagi “avalat judicialment” el treball fet pel seu departament i que la sentència sigui “clara i contundent” respecte a les competències municipals per regular d’acord amb el “model de ciutat” que vol.

La sentència, que es pot recórrer amb un recurs de cassació al mateix TSJC o al Tribunal Suprem, considera que el turisme és una activitat que cal regular i assegura que el Peuat ho fa basant-se en “raons imperioses d’interès general”. Sanz ha defensat que la normativa, que ja tenia el suport dels serveis jurídics de l’Ajuntament, ha demostrat ser “rigorosa, sòlida i amb seguretat jurídica” i ara, a més, s’ha constatat que està “connectada a fet reals”.

[r:1]

El text dóna la raó a l’Ajuntament i constata que el turisme i la proliferació d’allotjaments turístics han deixat “de ser estacionals per esdevenir una realitat social permanent”. El jutge fins i tot fa menció a la gentrificació –sense dir-ho exlícitament– i posa Barcelona com “un clar exponent de les seqüeles del fenomen que concerneix la convivència ciutadana, a la degradació de l’espai públic, a la seguretat de persones i béns, o a l’encariment del lloguer ordinari en els centres urbans en perjudici dels residents de condició més humil, que són posats en la tessitura d’haver-se de desplaçar a l’extraradi”.

Primera sentència de moltes

Amb aquesta resolució, el TSJC “obre el camí” per assegurar la base del Peuat i dona la primera victòria a l’Ajuntament de Barcelona en una cursa judicial que serà llarga, ja que hi ha un centenar de recursos pendents. La sentència és especialment dura amb el demandant. El jutge considera que les al·legacions presentades tenen “una imprecisió evident” perquè en el mateix escrit també qüestiona, entre altres mesures la suspensió de llicències prèvia al Peuat.

El promotor, Hotel Ciutat de Barcelona, tenia un establiment al carrer Princesa 14 i pretenia traslladar la seva activitat al número 37 del mateix carrer, però l’aprovació del Peuat va trastocar els plans i no es va poder dur a terme. Segons Sanz, l’hoteler havia demanat la llicència d’obres abans de la moratòria, però no tenia el preceptiu certificat d’aprofitament urbanístic i, per tant, no es va poder tramitar.