Gode kutt

Nils August Andresen

11. mars 2013 10:58 Sist oppdatert 11. mars 2013

Skatter er selvsagt nødvendige for å finansiere offentlig forbruk. Skal rammen for skattelette økes ytterligere, må utgifter altså kuttes, skriver Nils August Andresen. NORGES BANK

I gamle dager likte Høyre-folk å snakke både om skattelette og om lavere offentlige utgifter. Så vokste motviljen mot å snakke om lavere utgifter. Da var det et tidsspørsmål før det nesten umulig å snakke godt om skattekutt.

De siste månedene har det pågått en debatt om Høyres skatteletteprofil: Formuesskatt, inntektsskatt eller begge deler? Det er gode argumenter for en nedtrapping av formuesskatten. Samtidig er jeg blant dem som har ment at det er viktig for et konservativt parti å gå inn for at flest mulig skal beholde større råderett over sin inntekt. Men ”begge deler”-alternativet er vanskelig for et parti som har lovet at man ikke vil gi skattelettelser som overstiger 25 milliarder kroner. Merk: Det er ikke bare et løfte om å opprettholde den ene eller den annen bevilgning; det er et løfte om ikke å redusere skattene.

Utgifter må kuttes

Men skatter er selvsagt nødvendige for å finansiere offentlig forbruk. Skal rammen for skattelette økes ytterligere, må utgifter altså kuttes, dynamiske effekter til tross. I valgkampen vil vi derfor helt sikkert igjen få høre slagordet ”Velferd fremfor skattelette”. Historisk har det vært Høyres oppgave å forklare at ikke alle offentlige utgifter bidrar like godt til økt velferd for befolkningen. Det er fordi partiet ikke lenger klarer dette like godt, at viljen til å snakke om skatt er lavere.

Aksept

Les også Minerva

Vi trenger en god offentlig skole, et godt offentlig helsevesen, trygghet for sykdom og alderdom. Utfordringen er å vise at det finnes offentlige utgifter som ikke gir oss det vi vil ha, som vi ikke trenger, som vi kan tåle mindre av, eller som gjør direkte skade. Som man kan argumentere for i offentligheten med hevet hode. Det finnes en rekke slike kutt. Det må være kutt man selv kan stå for moralsk, som man kan få aksept eller tilslutning for blant kjernevelgerne, og som ikke støter bort usikre velgere. La meg gi noen eksempler:

Penger med statlig styring

Nils August Andresen

Enger-utvalget la akkurat frem sin utredning om norsk kulturpolitikk. Den kommer etter at kulturbudsjettet er doblet, fra fem til ti milliarder. Utvalget konkluderer med at ”veksten i bevilgninger ikke står i forhold til veksten i kunstproduksjon og publikum”. Den er i stedet gått til flere og bedre betalte administrativt ansatte og drift av stadig flere og dyrere bygg.Hilde Sandvik, kulturredaktør i Bergens Tidende, mener kulturløftet har svekket den relative posisjonen til hele landet utenfor Oslo – og dermed mangfoldet i kulturlivet. Den sosialdemokratiske teatersjefen ved Sogn og Fjordane teater har ropt et varsko for at mer penger har kommet med økt statlig styring, av et felt som mer enn noe annet må være fritt. Kulturløftet har altså i beste fall i liten grad kommet både publikum og kunstnere til gode, og har i verste fall gitt både et mindre mangfoldig og et mindre fritt kunstmiljø. Selvsagt kan en reduksjon av noen av disse bevilgningene da forsvares – overfor oss selv, overfor kjernevelgere og svingvelgerne. Vi mangler gode lærere. Vi mangler sykepleiere. Det er ingen katastrofe om noen kulturbyråkrater bruker evnene andre steder.

Smørrasjonering og ostetoll

afp000460592-TrYDOn40YO.jpg Junge, Heiko

Et annet felt for kutt er landbrukspolitikk. Vi har i flere runder opplevet rasjonering på smør og nå sist høyere toll på ost. Norsk landbrukspolitikk fører imidlertid ikke bare til ulemper for norske forbrukere: Den skaper også konflikter med vår viktigste handelspartner, EU. Den skaper også problemer for fattige land, som stenges ute fra det norske markedet. Trass populære ideer om kortreist mat er det for mange matvarer også slik at den norske produksjonen, på grunn av våre dårlige naturlige forutsetninger er langt mer klimafiendtlig enn import. Det er mulig å føre en politikk for å sikre en viss norsk matproduksjon og for å bevare noe kulturlandskap med betydelig mindre støtte enn i dag.

Færre sjøfolk

Et annet eksempel: Norske sjøfolk nyter godt av noe som heter ”nettolønnsordningen”. Den koster staten et par milliarder kroner årlig. Ordningen er en skattesubsidie som skal stimulere rederier til å ansette norsk sjøfolk. En kokk på båt kan betale mindre skatt enn en kokk på en sykehuskantine. Ordningen ble evaluert i 2010, og konklusjonen var at den høyst sannsynlig er samfunnsmessig ulønnsom. Å redusere denne subsidien vil gi nok gi færre norske ansatte på de syv hav. Det finnes jobber for dem på land.

Ingen av disse ordningene handler om det man tradisjonelt forbinder med ”velferd”. Det er snakk om subsidier og overføringer til ulike bransjer, uten at det egentlig er klart hvorfor det gjør samfunnet bedre. Men la meg også snakke om det som mer typisk regnes som velferdsutgifter.

Generøs sykelønnsordning

Som de fleste vet, har Norge verdens mest generøse sykelønnsordning. For lønninger nesten opp til en halv million kroner sikrer staten at det ikke er noen som helst økonomisk forskjell på sykefravær og å være på jobb. Det er neppe realistisk å bringe denne saken opp midt i et valgår, uten å ha forberedt, forankret og forklart politikken bedre over tid. Det er også et felt der spørsmålet ”kan vi stå for dette” er spesielt viktig. Derfor støtter jeg for eksempel ikke forslaget som har sirkulert i Oslo Høyre om 70 prosent sykelønn – selv om man kan merke seg at alle partier later til å synes det er greit at vi gir mindre enn dette til dem som rammes av arbeidsløshet.

Et konservativt parti må være opptatt av sikkerhet og mulighet for alle

Men: Strategien for et parti som mener det skal lønne seg å jobbe, kan ikke være bare å avvise dårlige forslag. 75 prosent sykelønn mot lettelser i inntektsskatten? Fortsatt for strengt? Hva med 90 prosent kompensasjon, bestående av 80 prosent fra staten og 10 prosent fra arbeidsgiver? Både arbeidstager og arbeidsgiver ville til gjengjeld få skattelettelser. Incentivene ville bli bedre for alle parter. Dette er i tråd med tankegangen i det tverrpolitiske Sandman-utvalget fra 2000, ledet av tidligere Ap-statsråd Matz Sandman. Et hvert forslag om sykelønnsendring fungerer idag som en debattstopper, når det i stedet burde være en debattstarter innad i Høyre. Forskning tilsier at litt lavere sykelønn ville føre til at flere syke ville komme raskere tilbake i jobb, og kanskje unngå langvarig utenforskap. Det er ingen tvil om at hvis man finner den riktige måten å gjøre dette på, kan man forsvare det både overfor seg selv, og overfor velgerne. Hvis Høyre ikke har et slikt forslag klart i hvert fall innen 2017, svikter partiet både arbeidslinjen og sin historiske misjon om å begrense offentlige utgifter.

Overdoser

Man kan gå igjennom budsjettpost eller budsjettpost, og finne lignende argumenter for kutt flere steder. Er det rett å bruke så mange ressurser i helsevesenet på siste leveår? Er det rett å gi høytlønnede foreldre

FS00034702.jpg

så høye fødselspenger at staten gir et incentiv for familier til å vente med å få barn til de er godt oppe i 30-årene? Er det rett å bruke så store deler av politiressursene på en narkotikapolitikk som ikke reduserer forbruket av heroin, og bidrar til Europas verste overdosestatistikk? Er det rett å bruke så mange penger på en bistandsindustri som for sjelden leverer resultatene vi ønsker?

Man kan være enig eller uenig i det enkelte kutt. Poenget er at mulighetene for kutt finnes. Flere av kuttene mener jeg ville være gode i seg selv. Andre kutt griper fatt i utgifter vi ikke har grunn til å tro gir valuta for pengene. Blant punktene jeg har nevnt her, ligger muligheten for realistiske og forsvarbare kutt i størrelsesorden 20 milliarder kroner. Og det er mange budsjettposter og departementer jeg ikke har vært innom.

Skattelette

Hva skal så befolkningen med pengene, vil noen spørre? Hva skulle de bruke dem til? Det er ikke noe sug etter skattelette, hører man, og dekker med det over at det er lenge siden politikere har prøvd å selge inn betydelige lettelser i inntektsskatten til det norske folk.

Strategien for et parti som mener det skal lønne seg å jobbe, kan ikke være bare å avvise dårlige forslag.

Folk ville bruke pengene forskjellig. Noen vil tegne abonnement på Dagens Næringsliv, eller Financial Times eller Foreign Policy, og utvide sin horisont. Noen vil gi mer penger til kultur eller til veldedighet. Noen vil kjøpe et piano, eller en gitar. Noen vil utvide sin horisont gjennom en ferie i Frankrike, Bulgaria eller Marokko. Noen vil bruke handlingsrommet til å jobbe litt mindre og være mer sammen med familien. Noen vil bruke det til å jobbe mer i frivillige organisasjoner. Noen vil bruke til å investere i en idé, i en bedrift eller i aksjemarkedet. Noen vil bruke det til å spise bedre mat, eller oftere å unne seg en tur på restaurant. Noen vil bruke det på et SATS-medlemskap eller nye fotballsko.

Sikkerhet

Er ikke det samme som staten bruker pengene på? Ja og nei. Et konservativt parti må være opptatt av sikkerhet og mulighet for alle, men ser også at det ofte er lettere for den enkelte å vite hvordan man skal få velferd ut av hver krone på de områdene jeg har nevnt. Et konservativt parti ser også at skattelettelser til folk flest kan gi større maktspredning, og flere aktører som engasjerer seg av eget initiativ.

Det er kanskje ikke noe sug etter skattelette idag. Men det er ikke noe sug etter skattefrie sjømenn, etter dyre, klimafiendtlige tomater som på død og liv skal være norske, etter bistandsmidler med liten dokumentert effekt, eller etter kulturbyråkrater heller. Det er mange utgifter det ikke er noe sug etter. Det er Høyres oppgave i norsk politikk å identifisere dem, forstå hva som er de gode kuttene, og å argumentere for det i offentligheten.

Arbeidet med den oppgaven bør begynne nå.