I den institution, hvor jeg er leder, går en dreng, der hedder Anders. Anders bor alene med sin mor. Når Anders træder ind ad døren til børnehaven om morgenen, kan pædagogerne se på hans påklædning, om hans mor har en god eller en dårlig dag.

På de gode dage er tøjet pænt, og han er ren. På de dårlige er det mere tilfældigt, hvilket tøj han har på, hvordan det sidder, og om det er rent. På de dårlige dage undlader Anders’ mor at få øjenkontakt med pædagogerne. Hun sniger sig ind i børnehaven, mens hun skubber Anders foran sig. Anders er pirrelig, og han siger ikke farvel til hende. I stedet bliver han siddende i garderoben og gemmer sig bag sit tøj. Det hænder, at Anders’ mor glemmer at hente sin søn. Hun lider af et periodisk alkoholproblem, der er forværret af, at hun er arbejdsløs.

På de dårlige dage ved pædagogerne, at det er vigtigt at komme Anders i møde. Aflede hans opmærksomhed, give ham et ekstra klem og et ekstra anerkendende blik. Problemet er, at der er flere børn som Anders og ikke nok pædagoger til at tage sig af dem alle sammen og samtidig være sammen med de andre børn i institutionen.

Risikoen for, at Anders ender som sin mor, er overhængende. Faktisk viser nye tal fra Arbejderbevægelsens Erhvervsråd, at en tredjedel af børn i udsatte familier i dag selv ender med at være udsatte som voksne, og at andelen er steget siden 2003. Og vi får stadig sværere ved at påvirke børnene i den rigtige retning.

Almindelige daginstitutioner skal i inklusionens navn tage vare på børn, som tidligere ville have fået ekstra støtte. For kommunernes regnedrenge har regnet på de umiddelbare besparelser uden at skele til, hvad de udsatte børn har brug for, og hvad det kræver at påvirke et liv i den rigtige – også økonomiske – retning.

Det, der startede som en ulykkelig dreng i børnehavens garderobe, vokser altså op som en ulykkelig ung mand på offentlig forsørgelse. Hvis vi vil vende udviklingen, skal vi hjælpe de udsatte børn nu. Ikke om 15 år, når de sidder med en pose bajere nede i parken. For så er løbet kørt, og både den personlige og samfundsøkonomiske regning er blevet så dyr, at der ikke længere er nogen fidus i at forsøge. Alligevel er der i øjeblikket ikke politisk vilje til at fokusere på tidlig indsats og sociale normeringer. Tværtimod. Børneområdet bliver beskåret, og politikerne ignorerer, at en ekstra pædagog kan være en god investering sammenlignet med omkostningerne for et helt liv på kontanthjælp.

Hjælp kræver diagnose

Som pædagoger er vi uddannet til at spotte udsatte børn. Det kan være, at de har svært ved at tage kontakt til kammeraterne, eller at de har sproglige vanskeligheder. Nogle er født med udviklingsmæssige forsinkelser, mens andre er symptombærere for familiens dårlige trivsel. Fælles er, at de kræver ekstra omsorg og ekstra hænder. Det har vi ikke, og håbet om at få den ekstra støtte drukner ofte i det kommunale bureaukrati.

For de fleste vil det være en selvfølge at tro, at børn som Anders er berettigede til ekstra støtte, men sådan fungerer det langt fra. Jeg ved ikke, hvor mange gange jeg er blevet mødt af: »Nu er han jo kun treogethalvt år, så måske skulle vi lige se tiden an,« fra kommunen. Som om forvaltningen forestiller sig, at børnene vokser fra deres sociale problemer? Jeg kan afsløre, at det er noget af det værste, man kan forsøge at bilde en pædagog ind, for ikke at tale om, hvad sådan en ’tiden læger alle sår’-retorik har af fatale konsekvenser for barnet.

Smider stole i hovedet

Jeg har altid insisteret på at se børnenes styrker og ressourcer frem for deres svagheder. Nu tager jeg mig selv i at slå i bordet og sige:

»Så se dog, han kan jo ikke være sammen med de andre børn uden at smide stole i hovedet på dem!«

Nogle gange virker det. Andre gange nikker kommunen til vores indstilling, men når den så har været en tur i forvaltningsmøllen, er vores anbefalinger blevet gradbøjet til uigenkendelighed. Vores ideer til, hvad vi kunne gøre, er væk, og tilbage står frustrationerne og en blegnet pædagogisk faglighed.

Hvis vi skal være sikre på at blive hørt, kræver det, at vi tropper op med en lægeerklæring i hånden. Når barnet er blevet stemplet med en diagnose, mener kommunen øjensynligt, at der gælder en anden form for alvor. Men hvordan er vi kommet hertil? At vi ikke kan få en faglig vurdering af et barn, før det er så langt ude, at behandling er den eneste løsning? Når kommunerne diskvalificerer pædagogernes forebyggende arbejde og underkender vores faglige viden, risikerer vi at tabe de børn, som kunne være reddet med et par ekstra varme hænder.

Årelang sagsbehandling

Et er frustrationen over afslaget. Noget andet er den tid, vi spilder, mens vi venter på svar. Der går ofte et år, fra vi indstiller et barn, til sagen er blevet behandlet. Socialrådgiverne er overbebyrdede, og de glemmer sager. Det er ikke deres skyld, men det er trist, at børnene skal betale prisen.

I den tid, sagsbehandlingen varer, trækker vi forældrene gennem et stort følelsesregister af sorg og frustrationer. Forældre, som langt fra altid har tro på og tillid til, at kommunen vil dem det bedste. Det er et paradoks. Vi taler ofte og alvorligt om behandlingstider og kvalitet på landets hospitaler, men der er ingen akut udrykning, når det kommer til vores udsatte børn.

For nylig fik vi afvist ekstra ressourcer til en dreng, der var så følelsesmæssigt frustreret, at han ikke kunne være sammen med de andre børn uden at have en pædagog i hånden. Vi forsøgte at prioritere hans behov, men til sidst måtte vi stik imod alle regler bede forældrene om at hente ham tidligere.

I dag går han på et behandlingstilbud. Det er selvfølgelig godt, at han får hjælp, men jeg kan ikke lade være med at tænke på, hvor langt vi kunne være kommet i institutionen, hvis kommunen havde afsat penge til ekstra støtte. Så havde vi måske undgået at proppe endnu et nederlag i rygsækken på en dreng, hvis skuldre i forvejen er tynget.

Politikerne glemmer helheden

For mange udsatte familier er daginstitutionerne det eneste sted, de har en tillidsfuld kontakt til det offentlige og til andre mennesker. Jeg kender forældre, hvor det har været en kamp at få dem til at bage kage eller røre i en gryde til sociale komsammener, men hvor det er lykkedes.

Nu er de sociale arrangementer sparet væk, og des mindre kontakt vi har med familierne, des større er risikoen for, at forældrene mister troen på os, når systemet svigter. Og det gavner bestemt ikke deres børn.

Hvis vi skal løfte vores sociale ansvar, bør tosprogskonsulenterne, psykologerne og talepædagogerne bo i vores institutioner – de steder, hvor problematikkerne er udtalte. Vi bør have langt bedre adgang til socialrådgivere, så vi kan hjælpe hele familien, for hvis vi ikke ser forældrene som en naturlig del af deres egne børn, så halverer vi oddsene for at lykkes med vores arbejde.

Desværre er hverken politikerne på Christiansborg eller kommunalt bevidste om, at vi saver den gren over, vi sidder på, når vi underkender den tidlige indsats.

I stedet trækker de new public management-hatten ned over ører og øjne og tilskriver problemerne dårlig ledelse – at vi ikke kan finde ud af at håndtere økonomien. Men faktum er, at vi ikke har ressourcerne. Vi har passeret benet og er nået ind til marven.