Der er noget sært overfladisk over den seneste tids debat om Danmarks Radio. Ja, jo, gu er det da for galt med den der hest.

Om kronikøren Adam Holm er ph.d., journalist og tidligere kanalchef på DR 2 og studievært på 'Deadline'.

Små 70.000 kroner er immervæk en sjat. Og i tider, hvor programmer nedlægges, og dygtige medarbejdere smides på porten, ser det heller ikke kønt ud med generaldirektørens lønforhøjelse og nyhedsdirektørens rejsegodtgørelse.

Også i DR gælder det, at de rige bliver rigere, mens de mindrebemidlede må affinde sig med bortfald af privilegier og ingen eller en beskeden justering af salæret.

Men tag det fra én, der har været stalddreng i DR’s stutteri: Det er ikke en organisation, hvor økonomisk slendrian hører til dagens uorden.

Tværtimod.

Budgetterne bliver bevogtet af en republikanergarde, der vil gå i døden for at få tallene på bundlinjen til at stå med sort.

Sådan skal det naturligvis være, når man har med betroede midler at gøre.

Udefra ser det måske ud, som om der foregår en dekadent fest bag glasfacaden i Ørestad – en god ven sammenlignede tilstanden med Romerrigets sidste dage – men når man går rundt derinde, er virkeligheden mere prosaisk. Men alt er ikke godt af den grund. Langtfra endda.

Virakken om den transatlantiske hestefærd bør efter min mening tjene som løftestang til en diskussion om DR’s prioriteringer. Har man først sagt det upoetiske ord ’prioritering’, har man også sagt indhold, og så handler det ikke længere om en tilsyneladende lemfældig omgang med skattekronerne, men om det, der bliver vist på skærmen og kommer ud i æteren.

Danmarks Radio nyder samme status som Nationalmuseet og Det Kongelige Teater, men den lukrative position er truet. Regeringsgrundlaget slår fast, at licensen skal nedbringes og DR ’fokuseres’.

Hvor meget og hvornår bliver afgjort ved det politiske forhandlingsbord enten senere i år eller til næste år, men skriften på stalddøren er klar: Danmarks Radio kommer til at gennemgå en forandring.

Der bliver talt om alt fra et blodbad til en mere kosmetisk operation. Ingen ved endnu, hvor dybt kniven bliver ført, men stod det til mig, ville især DR 1 få den skarpe klinge at mærke. DR 1, kanalernes moderskib, udgør en særskilt udfordring, fordi den har til opgave at ’samle danskerne’.

Det helligste af alt i fjernsynsuniverset er en høj ’share’

Vi, folket, nationen, dig, mig, tante Tulle, onkel Moshe, Søren Ulrik Thomsen, Richard Ragnvald, pusherne på Christiania, Gladsaxe Pigegarde, de somaliske frisører i Vollsmose, fiskerne i Nordjylland, kartoffelavlerne på Fyn, de bornholmske mjødbryggere og kulturministeren skal samles om at se på amatørsangere, amatørbagere, gættelege, nostalgiske syngefilm, håndboldkampe og svenske krimier om bestialske mord i granskoven.

I bedste sendetidskal vi se naboens datter kæmpe tappert med marengsen og naboens søn skråle sig gennem et af tidens pophits.

Når de enten er sendt hjem eller stemt videre, kan vi hilse på gamle Barnaby, der for 117 gang prøver at opklare, hvem som har trampet rundt i lord Featherspoons blomsterbed.

Er det virkelig den blanding af bedaget smørrebrød og discount-pølser, vi skal samles om at sætte til livs?

’Vi’, skriver jeg. Dybest set aner jeg ikke hvem dette ’vi’ er.

Jeg er ikke en seismograf, der registrerer rystelserne i folkedybet. Måske har DR fat i den lange ende og giver seerne, nøjagtig hvad seerne efterspørger. Det kan de i givet fald lune sig ved på direktionsgangen, men fra mit synsfelt langt nede ad rangstigen er denne ellers stærkt relevante del af DR’s programvirksomhed reduceret til et tågelandskab, hvor kun et par enkelte magasinprogrammer lyser op.

Min mistrøstige opfattelse vil naturligvis blive fejet af med en standardbemærkning om, at DR ’løser sin public service-forpligtelse på en måde, som det store flertal af danskerne heldigvis finder tilfredsstillende’.

Direktøren for det hele, Maria Rørbye-Rønn, er ikke sen til at understrege, at DR ugentligt rækker ud til »96 procent af danskerne« på alle tilgængelige platforme. Hvis tallet stemmer, bliver det politiske krav til DR om at få kunder i butikken løst forbilledligt.

Det helligste af alt i fjernsynsuniverset er en høj share, dvs. at kapre så mange seere som muligt på et givent sendetidspunkt.

Mange af DR 1’s programmer kan endda opvise såvel høj share som høje seertal. Finere bliver det ikke. Succesen er med andre ord til at få øje på, og jeg bør pr. omgående stikke piben skråt op, når nu virkeligheden taler sit eget tydelige sprog. Seeropbakningen er sikret, men på et grundlag, der har mere med ’poplic’ end med public service at gøre. Her hopper jeg ud af den kollektive kædedans.

Misforstå mig ikke.

Jeg er ingen kostforagter. Lidt morskab er aldrig af vejen. Ha, ha! Se unger, Egon vender sgu cigaren indad! I længden føles det bare for tamt og tomt. Hvor er de tænkende, de udøvende, de kreative, de tunge, de vægtige, de velovervejede, de indsigtsfulde?

Rigtigt. De er der ikke. Hvorfor?

Fordi særligt DR 1, men desværre også i nogen grad DR 2 har udviklet en aversion mod programmer, som taler til hovedet. Vi skal rammes i maven, som det hedder.

’Tv handler jo om følelser, forstår du nok’, har svaret lydt de gange, jeg spagfærdigt har slået til lyd for, at man måske skulle satse mere på emner inden for kunst og kultur.

Følelser?! Hvem ved sine sansers fulde fem vil påstå, at historie, filosofi og litteratur ikke kan være følelsesbetonet? For slet ikke at tale om musik, film, scenekunst og billedkunst.

Der er ingen udsendelser med forfattere, ingen indslag om nye romaner, lyrik, perspektiverende essays, ingen litterære fejder eller spændende internationale gæster

På den største kanal, den, som får flest penge og nyder mest synlighed, er omtrent alt, der blot lugter af ’kunst’, og som ikke får mærkatet ’drama’, kørt bort som brugte kulisser på et nedlagt teater.

Vi snakker idisse år stolpe op og stolpe ned om identitet og tilhørsforhold.

Selv min yngste søn på 10 år har lært, at verden forandrer sig.

»Ved du godt, papa«, sagde han for nylig, »at mange mennesker kommer til Danmark og gerne vil bo her, selv om de ikke kan sproget!«. Den for ham skelsættende nyhed er det, vi andre kender som globalisering.

På godt og ondt. Kulturelt, religiøst og etnisk er vi under så afgørende forandring, at der ikke er nogen vej tilbage til det oprindelige homogene samfund, som vi kendte det for blot en generation siden.

Hvad enten vi vil det eller ej, befinder vi os i det mangfoldige samfunds på en gang besnærende og besværlige realitet. Hvilken institution turde være bedre egnet til at skabe den berømte sammenhængskraft – samle danskerne på tværs af kommunegrænser, indtægter og etnicitet – end netop DR? Det fortvivlende er, at det ikke sker.

Min egen kæphest, og en billig én af slagsen, er litteraturen. Som BogForum vidner om, er der mange med samme præference.

Et bredt udsnit af borgere fra nær og fjern myldrer ind i Bella Centers rå betonhaller for at lytte til samtaler, høre på oplæsninger eller muntre sig med hidsige slagudvekslinger på scenerne. Det er nogle døgn med liv og glade dage.

Hvor er bogprogrammet på tv?

Svar: Det findes ikke. Der er ingen udsendelser med forfattere, ingen indslag om nye romaner, lyrik, perspektiverende essays, ingen litterære fejder eller spændende internationale gæster. Ingenting.

Tænk til sammenligning på, hvor mange politiske kommentatorer, finansanalytikere, royale forstå-sig-på’ere og sportseksperter der gæster studierne.

Hvorfor er ingen af de store kunstarter at finde på en kanal, der hævder at ville samle os?

Eller tag historien; der er forrygende salg i historiebøger, og den årlige historiefestival i Øksnehallen i København bugner af gæster.