I foråret 1997 tog jeg på en slags frivilligt eksil til Grønland. Jeg var træt af tonen i flygtningedebatten i Danmark. Pia Kjærsgaard var rabiat, og der var megen fokus på somaliere, som var den nyeste flygtningegruppe i landet, tilmed både sorte og muslimer, så kunne det ikke blive værre.

Jeg var aktiv i debatten og prøvede at se tingene fra begge sider og skabe en dialog. Men jeg måtte opgive til sidst for at passe på mig selv og passe mit arbejde og gik i stedet i gang med at realisere en drøm om Grønland, som jeg havde haft i mange år. Jeg skulle bare have timeout i et enkelt år fra den hårde tone i den danske udlændingedebat, men det blev til otte fantastiske år i Grønland.

Da jeg kom tilbage, havde jeg besluttet mig for at holde mig langt væk fra integrationsdebatten og i stedet bruge mit krudt på aktivistisk, frivilligt arbejde målrettet den somaliske gruppe i Danmark, men også psykisk syge i Somalia, som jeg i januar besøgte for første gang siden 1975 for at starte et distriktspsykiatrisk projekt.