Politiken-debattør Ditte Giese udsendte i sidste uge en veloplagt artikelserie om det yngre borgerlige miljø i Danmark. Om dets tilknytning til CEPOS, om det sociale fællesskab og den borgerlige meningsdannende bevægelse.

Giese skal have ros for at beskrive det fænomen, jeg selv er en del af, så engageret. Hun fortæller ærligt, at hun er misundelig på de blås sammenhold og gerne så det samme på venstrefløjen. Ja, hun efterlyser sågar en »mobilisering« derhenne. Og det kan man ikke fortænke hende i. For venstrefløjen virker død. En ørken af fedtede fraser, som ingen længere tror på. Og sådan må det være.

Borgerlighedens succes og venstrefløjens fiasko hænger nemlig nøje sammen. Virkeligheden er, at alle de socialistiske projekter enten allerede er realiseret, eller er umulige at realisere. Til den første kategori hører socialstaten med det konfiskatoriske skattetryk. Det er her så sandelig, må man sige. En lille million på overførselsindkomster, tjek. Udlicitering af børnepasningen og -opdragelsen til staten er også næsten fuldbragt - med Antorinis heldagsskole som sidste søm i dén kiste. Familien er man godt i færd med at opløse med økonomiske og moralske selvrealiseringsincitamenter. Det socialistiske fordummelsesprojekt er også en bragende succes; børn får ikke længere viden i skolen. De får ’kompetencer’, som er et andet ord for ’nitte,’ og går følgelig dumme og selvovervurderende ud i samfundet. Der hænger grim kunst i alle offentlige bygninger. Og det er i dag mange danskeres helt alvorlige opfattelse, at kommunen har ansvaret for det meste i deres liv.

Og så er der den anden kategori. Meta-projekterne. Utopierne. Først og fremmest den postreligiøse klimadagsorden. Hermed havde venstrefløjen håbet at kunne gen-iscenesætte sig som verdens frelsere. Efter Gulag, DDR og det løse, havde man brug for en god sag. Og hvad er bedre end at redde planeten? Den sag har de fleste desværre gennemskuet - klimaapokalypsen er længere væk end de politikeransatte forskere, der hiver grønne bevillingskroner hjem i et væk. Og så er det vist heller ikke blevet varmere.

Det andet meta-projekt var multikulturalismen. 1990ernes frække bohème-fantasi om en verden uden grænser, uden forskelle, uden andet end kosmisk kærlighed. Smukt på papiret, katastrofalt i virkeligheden. Man kan ikke tænke sig til fredelig kulturel sameksistens. Især ikke, hvis de pågældende kulturer er inkompatible. Og man kan slet ikke tvinge sin utopi igennem ved lov - medmindre man har Balkan som forbillede. Resultatet af fantasien er en virkelighed præget af voldsomme kulturelle sammenstød, parallelsamfund og en på sigt splintret sammenhængskraft. Det er opskriften på noget grimt.

Venstrefløjen er kuldsejlet helt af sig selv, ved at have projekter, der i bedste fald er overflødige, i værste fald menneskefjendske. Det er ikke noget godt udgangspunkt, hvis man nu, som Giese, brændende ønsker sig en »bevægelse« eller en »tidsånd«. Tids­ånden har været med jer, derovre. Men da var den ikke på menneskehedens side.