»Der er krig mod islam,« siger Subhi bekymret, da jeg besøger ham i Taastrup. Subhi er ikke hvem som helst. Han er tidligere rollemodel og har bl.a. arbejdet med at få unge ud af bandekriminalitet. I Taastrups boligområder er der mange unge, der ser op til ham og ser ham som en slags talsmand. Derfor er Subhis budskaber vigtige at være opmærksom på. Jeg vil mødes med ham, fordi jeg har set en video på Facebook, hvor Subhi bl.a. opfordrer til at boykotte folketingsvalget. Begrundelsen er generel mistillid til politikere, som han mener over en bred kam stigmatiserer muslimer.

Det er den slags skadelige budskaber, jeg gerne vil udfordre Subhi på. Og selvom han er i forsvarsposition, så er han til at tale med. Desværre har jeg hørt hans argumenter alt for mange gange før fra andre unge, vrede mænd, som jeg har talt med. Og de baserer sig for ofte på grundlæggende misforståelser om det danske samfund og dansk politik.

For det første kan Subhi heller ikke altid kende forskel på politiske forslag og reel politik. Eksempelvis er Subhi helt overbevist om, at DFs forslag om en »exitstrategi for muslimer, der vil væk fra islam,« er tæt på at blive til virkelighed. For det andet føler Subhi sig krænket over, at han mener, at »systemet« betragter ham som et problem, alene på grund af hans religion. Islam er desværre blevet det nye »offerkort« hos mange nydanske unge.

For det tredje har Subhi (ifølge ham selv) aldrig mødt politikere, der er oprigtigt interesseret i at lytte og tale med ham. Han føler sig ikke repræsenteret i den politiske debat og derfor er det også nemt at skylde skylden på netop politikere. Men Subhi forholder sig slet ikke til sit eget og andre unge muslimske mænds ansvar.

Subhi, og hans ven Bayram, fortæller om, hvor svært det er at komme i praktik eller arbejde når man hedder Bayram og kommer fra Taastrup. Det har de en pointe med. Men for mig er det tydeligt, at kampen er blevet opgivet alt, alt for tidligt. Det er nogen andres skyld, at det er svært, og kampen for at vise, hvad man kan og vil - beholde praktikpladsen, ikke blive smidt ud af skolen eller få sig et arbejde – er nærmest stoppet, før den begynder.

HVAD DER GØR, at disse unge mænd hurtigt opgiver sig selv og samfundet, kan forklares på forskellige måder. Nydanske drenge opvartes for ofte som prinser hos mor frem for at deltage i det fælles arbejde i hjemmet. Så er det svært, og kan virke urimeligt, når der pludselig stilles krav til dem.

En anden forklaring er, at islam også for ofte bliver brugt som et skræmmebillede i den danske debat. Det er nu engang svært at forklare Subhi, at der ikke er »krig mod islam« og dermed hans identitet og kultur, når han ved samtlige busstoppesteder kan se en temmelig usmagelig politisk kampagne, der kobler islam med nazisme. Det er en belejlig undskyldning for at melde sig ud af fællesskabet, at fællesskabet ikke vil have én.

Jeg har nu inviteret Subhi og vennerne til besøg på Christiansborg for at vise, at vi politikere lytter og er til at komme i kontakt med. Ligesom jeg håber, at han vil trække sit budskab om boykot af valg tilbage. Men hvordan overbeviser jeg ham og hans venner om, at de skal ind i kampen og fællesskabet, når så mange af mine kollegaer skubber dem ud?

Gode råd modtages gerne.