For nylig (28. maj) havde Deadline på DR2 sat min gamle arbejdsplads, Det Berlingske Hus, nu Berlingske Media, på dagsordenen i anledning af, at koncernen er sat til salg stykvis og delt, da den ikke kan sælges samlet. Gennem udsendelsens halve time blev den mulige opløsning af landets og et af verdens ældste bladhuse behandlet med udsøgt, tilbagelænet arrogance af de indkaldte kommentatorer. Elsket og savnet vil næppe blive ordene på koncernens gravsten, hvis det står til deltagerne i udsendelsen.

At Fynske Mediers chefredaktør Troels Mylenberg først og fremmest talte varmt – og indsigtsfuldt – om de regionale mediers fremtid, skal være ham tilgivet, og at den aldrende mediekommentator Lasse Jensen ikke kunne bidrage med andet end nogle forblommede formodninger om koncernens tilstand, overrasker ikke. Han er ikke ligefrem belastet af personlige erfaringer med ledelse og drift af andet end statsejede og licensfinansierede medier.

At Ekstra Bladets tidligere chefredaktør Bent Falbert måske ikke omfatter Berlingske Media med varme følelser, kan heller ikke overraske. Men han ved i hvert fald noget om bladledelse, og så var han den eneste, der forsøgte at gøre opmærksom på, at vi ved en mulig opløsning af Berlingske Media vil stå tilbage med kun tre store mediekoncerner, hvoraf de to er statsejede: DR og TV 2 over for JP/Politikens Hus.

Det perspektiv blev til gengæld straks fejet af banen som irrelevant af ordstyreren, den gnæggende hurtigsnakker, Nynne Bjerre Christensen, der ikke syntes belastet af nogen større, til lejligheden indhentet viden om aftenens emne. Til overflod blev koncernchef Lisbeth Knudsens kritik af udsendelsen her i avisen (2. juni) mødt med en ikke ubetydelig arrogance i Deadline-chef Heidi Robdrups svar på kritikken (5. juni).

Ikke desto mindre kan vi nærmest fra dag til dag iagttage, at de privatejede medier svækkes over for de to statsejede, DR og TV 2, med DR som den mere og mere dominerende kæmpe i det samlede mediebillede.

De klassiske, trykte medier er ude i deres helt egen overlevelseskamp præget af konstant faldende salg og svigtende annonceindtægter, men alle private medier kæmper voldsomt for at opretholde omsætning og indtjening på et marked i hastig forandring og præget af den generelle økonomiske krise. Det gælder i øvrigt også TV 2, der i dag opererer på rent kommercielle vilkår.

Heroverfor står DR, der i al stilfærdighed bare vokser og vokser i forhold til de private medier takket været de nærmest automatisk stigende licensindtægter, som med karakter af kvasiskat betales af alle undtagen måske de hjemløse. For bare få år siden var DR og JP/Politikens Hus således omtrent lige store. I dag er DR et godt stykke større end den private mediekoncern.

DRs vækst betyder ekspansion på stort set alle områder, og i forhold til de private konkurrenter – eller rettere på bekostning af dem – styrkes væksten af, at alt, hvad DR producerer – nyheder, debat, musik, underholdning, kultur – stilles gratis til rådighed for befolkningen, mens de private medier tvinges til at tage betaling for de samme ydelser, ikke mindst på nyheds- og aktualitetsområdet.

I takt med DRs voksende styrke vokser også den arrogance, som koncernen møder kritik med. Uanset om det er generaldirektør Maria Rørbye Rønn, nyhedsdirektør Ulrik Haagerup, mediedirektør Gitte Rabøl, kulturdirektør Morten Hesseldahl eller en af de andre direktører i DRs efterhånden omfattende direktion, eller det er kanalcheferne, programcheferne, redaktørerne eller de enkelte programansvarlige, lyder svaret på kritik nærmest unisont, at DR altid gør det rigtige, aldrig tager fejl, har de rigtige kanaler og producerer de rigtige programmer i den bedste kvalitet. Sådan.

Arrogancen trænger helt ned i enkeltprogrammer som det omlagte Deadline, hvor skarpe og kritiske interviews nu erstattes af rene politimæssige afhøringer (Krasnik, Breum, Bjerre Christensen), hvis formål er at fremtvinge afslørende tilståelser. Magtens arrogance.

Ifølge DR selv falder alt, hvad DR producerer, inden for begrebet public service. Det gør det, hvad enten det er, fordi ingen andre producerer det, fordi det slet og ret har mange seere, lyttere og brugere, fordi man får positive reaktioner på det, eller fordi der simpelthen skal være noget for »alle danskere«. Enhver påstand om, at dette eller hint ikke er public service, bliver afvist, hvilket i realiteten er det samme som at DR selv afgør, hvad public service er.

Formelt er det sidste naturligvis ikke rigtigt. DR indgår hvert år en overordentlig detaljeret public service-kontrakt med Kulturministeriet/kulturministeren (en ny kontrakt er netop indgået), hvor intern fordeling af ressourcer og sendetimer, indbyrdes vægtning af programkategorier osv. fastlægges i et kolossalt, bureaukratisk system, der følges op af lige så detaljerede, årlige programregnskaber, som studeres med lup af ministeriet/ministeren, før de godkendes.

Formelt er der altså tale om en udstrakt, ministeriel kontrol med DRs programvirksomhed. Reelt er der derimod tale om en stiltiende konsensus om, at man netop ikke blander sig i indholdet, hvilket ved højtidelige lejligheder forsvares med respekten for armslængdeprincippet, som skal knæsætte, at DR er en selvstændig og uafhængig organisation med sin egen suveræne bestyrelse.

Jojo, sandt nok. Sådan da. Bestyrelsen består, foruden af to medarbejderrepræsentanter, af seks repræsentanter for de seks største politiske partier i Folketinget, og de har hver sit bagland i partierne. Hertil kommer tre medlemmer (herunder formanden), der udpeges personligt af kulturministeren. Jeg var selv personligt udpeget af daværende kulturminister Brian Mikkelsen (K). Det varede, indtil Dansk Folkeparti forlangte at få en ekstra plads i bestyrelsen.

I dette politiske forum gennemgår man programbudgetter og programregnskaber lige så detaljeret og lige så nidkært som ministeriet/ministeren, men det har sine begrænsninger. For eksempel må enkeltprogrammer og enkelte medarbejdere under ingen omstændigheder bringes på bane. Egentlige afstemninger hører (heldigvis) til de sjældne undtagelser, men under bestyrelsens debatter og afgørelser gemmer der sig til gengæld ofte en skjult politisk dagsorden, som direktionen naturligvis opfanger – og reagerer på.

Personligt havde jeg i mange forhold fornemmelsen af, at direktionen ikke bare opfattede bestyrelsen som sin overordnede myndighed, men som sin direkte modspiller, og at man derfor havde sin egen langsigtede, men skjulte dagsorden. Hvad det ikke lykkedes at få igennem det ene år, forsøgte man at få igennem det næste.

Resultatet er en stadigt mere magtfuld og selvbevidst organisation, hvis ledelse tilmed også har en mening om sin egen størrelse og placering i forhold til de trængte, privatejede medier. Men det er overhovedet ikke hverken DRs bestyrelses eller DRs direktions opgave at have en mening om DRs plads i det samlede mediebillede.

Det er et rent politisk spørgsmål, hvilket DR vi ønsker at have, d.v.s. hvilken størrelse, DR skal have, og hvad DR skal producere og ikke producere, men desværre hæmmes en debat om disse spørgsmål af en række psykologiske og politiske blokeringer.

Imens vokser det mere eller mindre selvkørende DRs dominans i mediebilledet på de øvrige aktørers bekostning. Man skal være mere end almindeligt blind for ikke at kunne se de foruroligende perspektiver for demokratiet i den udvikling.