Jeg kom til Danmark fra Afghanistan som 11-årig med min far, men uden min mor og mine fem søskende. Der gik et år og tre måneder, fra min og min fars asylsag blev behandlet, til vores familiesammenføringssag endelig var afgjort, og vi blev genforenet med resten af vores familie.

Jeg husker en tirsdag i 2001, en måned før min mor og søskende kom til landet. Jeg var lige kommet hjem fra skole, far var til sprogundervisning, så der stod kogte pølser på menuen til frokost. Lige da jeg satte mig til rette for at spise, bankede naboen, som var den anden afghanske flygtning i byen, ekstatisk på døren. Han havde lige fået melding om, at hans familiesammenføringssag var blevet behandlet, og at hans familie snart ville være i Danmark.

Jeg bød på et glas afghansk grøn te og tilbød nogle af mine dejlige kogte pølser, som han takkede nej til, og satte mig til at spise, mens jeg lyttede til hans begejstring for at se sin familie meget snart. Mens jeg smilede og udtrykte glæde på hans vegne, mærkede jeg pludselig tårerne trille ned ad mine kinder. På det tidspunkt havde vi ikke fået svar på vores familiesammenføringssag.

Omsorgsfuld sagsbehandler

Samme eftermiddag, mens jeg var midt i min middagslur, bankede det igen på døren. Det var vores sagsbehandler fra kommunen, som havde fået nys om episoden tidligere på dagen. Da hun spurgte ind til den, begyndte tårerne endnu en gang at trille helt umotiveret.

Det påvirkede hende så meget, at hun valgte at gå personligt ind i sagen og kæmpe som en gal for, at jeg kunne se min mor inden for en måned. Det var første gang i mit dengang 11-årige liv, at jeg havde følt så meget omsorg fra andre end mine egne forældre. Det vil jeg aldrig glemme.

Med den slags gode oplevelser opstår en taknemlighed og kærlighed, der rækker ud over den konkrete omsorgsfulde person. Taknemmeligheden favner også det lokale samfund og det land, man har oplevet den i. Det er et stærkt udgangspunkt for vellykket integration.

Regeringens seneste stramninger på familiesammenføringsområdet bygger på det stik modsatte af den logik, der kendetegnede min sagsbehandler. Her drejer det sig tilsyneladende om at udsætte genforeningen længst muligt. Halvdelen af dem, der bliver ramt af stramningerne, er børn under 12 år.

Regeringens argument for at stramme familiesammenføringsreglerne er, at man gerne vil aflaste kommunerne, så de bedre kan klare integrationsudfordringerne.

Hvordan er man i regeringen kommet frem til, at en familie, der bliver splittet pga. krig, har godt af at vente med at blive genforenet i mindst et år? Politikerne gør sig selv og det danske samfund en bjørnetjeneste ved at udsætte familiesammenføringen, i hvert fald hvis man har i sinde, at de mennesker, der allerede er her, skal integreres i samfundet.

En familie, hvor faren har været i Danmark, mens resten af familien har boet i et konfliktplaget område i længere tid, har behov for en del tid sammen for igen at kunne kalde sig en familie, efter de er genforenet. Og først da kan man påbegynde en integrationsproces.

Politikernes kynisme er ikke svær at få øje på. Når man ikke lader familierne genforene, er det ikke, fordi man har nogen som helst forhåbning om, at situationen i deres hjemland bliver forbedret i løbet af et år, for det slog man fast med syvtommersøm, da man sendte danske F-16-fly til Syrien. Baggrunden for beslutningen er efter alt at dømme drømmen om lette stemmer.

Men ligegyldigt, hvor inhumane vores kære folkevalgte er, vil det ikke ændre mit billede af det land, som jeg elsker.

For mig vil det altid være landet med de brede bøge og folk med store hjerter og medmenneskelighed. Landet, hvor vores socialrådgiver så en lille drengs savn efter sin mor og følte hans smerte, som var det hendes egen.

Mental integration

Vi boede i en by ved navn Møldrup. Vi var en af to flygtningefamilier, og jeg gik på en skole, hvor mine søskende og jeg var de eneste flygtningebørn. Alle i byen kendte os, og det var let at blive en aktiv del af det lokale samfund. Min mor begyndte at arbejde som lærer i folkeskolen og blev taget rigtig godt imod. Det gjorde, at der aldrig var modvilje hjemmefra, når jeg ville til fødselsdage, skolefester eller lege hjemme hos vennerne. Jeg har endda deltaget i konfirmationsforberedelsestimerne hjemme hos den lokale præst, hvor vi spillede fodbold og talte om det hinsides. Og selvfølgelig var jeg også med til blå mandag, selv om jeg er muslim. Det hele foregik uden nogen form for planlagt integrationsindsats. Vi faldt til, fordi de lokale ville os, og vi ville dem – så enkelt er det.

På et tidspunkt flyttede vi til Aarhus på grund af min fars arbejde. På min sidste dag i skolen havde mine klassekammerater hver for sig købt en afskedsgave til mig, og hele byen tog afsked med vores familie. Den samhørighed, jeg følte, kan ikke indføres gennem noget politisk tiltag. Basale værdier som ligestilling blandt kønnene, religionsfrihed, religiøs pragmatisme og demokrati har jeg ikke taget til mig, fordi jeg kunne lide politikernes prædiken om dem, eller fordi politiske tiltag har manipuleret mig til at synes om dem. De er ikke vokset frem som resultatet af ’mental integration’ som den, Københavns Kommune netop har vedtaget at give sig i kast med. Jeg har tilegnet mig dem ved at være sammen med mennesker, der lever deres liv efter disse værdier. Det er mennesker, som jeg ser op til den dag i dag. Den første gang, jeg var i en diskussion, hvor modparten var fundamentalt uenig med mig, men stadig respekterede min ret til min holdning, fik jeg øjnene op for basale demokratiske værdier som retten til at have en holdning og at ytre den holdning på lige fod med alle andre. Det er sand integration. Og den lærer man ved at dele hverdagen med andre mennesker – ikke fordi myndighederne skubber på med ’mental integration’.

Patriot til benet

Nu har jeg boet i dette dejlige land i 14 år. Da vi flygtede fra Taleban-regimet i år 2000, var det uden et afghansk pas, fordi staten Afghanistan under Taleban ikke var anerkendt. Det betyder, at jeg er de facto statsløs. Jeg opfyldte kravene for at få dansk statsborgerskab i 2009, men jeg har ikke ansøgt om det. Min danskhed er ikke afhængig af, at 179 smålige, manipulerende levebrødspolitikere blåstempler den. Ligegyldigt om jeg har nul, et, to eller 10 pas, vil jeg af hele mit hjerte være loyal over for det danske. Jeg er ikke født med min danskhed; jeg har tilegnet mig den og har accepteret den ved mine fulde fem.

Det er også min loyalitet over for Danmark, der driver mig til indædt at protestere imod Danmarks krigsførelse, også i Afghanistan. For jeg mener inderligt, at krigene ikke er i Danmarks interesse. Vi er gået fra humanitær stormagt til militant lilleput. Jeg vil til det sidste kæmpe imod denne bevægelse og alt, hvad jeg mener, er til skade for det land, jeg elsker. Ligegyldigt om nogle politikere vil opfatte mig som ikkeintegrerbar.

Min loyalitet over for det danske vil til hver en tid drive mig til at fremvise tolerance, generøsitet, medmenneskelighed og alle de andre dejlige sider af danskheden – også selv om cirkusset i postnummer 1240 vil prøve at bilde omverdenen det modsatte ind … For jo: Der er et yndigt land.