Lugupeetud akadeemia rektor,

mul on suur rõõm tervitada kõiki osalejaid. Palun vabandust minu vildaka vene keele pärast. Kui keegi ei saa millestki aru, siis öelge kohe, ma püüan detailsemalt seletada, mida ma ütlesin.

Eelmise aasta sügisel mul oli au pidada loengut Peterburi riikliku ülikooli tudengitele. Kaks aastat tagasi esinesin ma siin Moskvas Moskva riiklikus ülikoolis tudengite ja õppejõudude ees. Niisiis saan ma öelda, et see on mul juba kolmas kord akadeemilise auditooriumi ees esineda.

Oma eelmistes loengutes rääkisin ma Eestist ja Venemaast, võrdlesin Tallinna, Moskva ja Peterburi arenguteid, peatudes ühistel joontel ja erinevustel. Eriti rõhutasin ma riikidevahelise koostöö vajalikkust paljudel tasanditel: poliitikas, äris, kultuuris ja pedagoogikas. Oma tänases esinemises sooviksin ma rääkida ka linnade koostööst. Seda põhjusel, et isegi kõige pingelisemal ajal, mis on tingitud riikide vastuolust, ei katkenud kontaktid linnade tasandil ja rahvadiplomaatia tähendust on raske üle hinnata.

Tuleb meeles pidada, et kriisid ei kesta igavesti. Pärast nende lahendamist peab täisväärtuslik ja vastastikku kasulik linnade ning riikide koostöö arenema oma tavalises režiimis. Eriti kui jutt käib naaberriikidest.

Praeguseks momendiks on Eesti ja Venemaa suhetes jõutud väga tähtsa sammuni: 18. veebruaril allkirjastati Moskvas Eesti Vabariigi ja Vene Föderatsiooni vaheline piirileping. Eesti poolt andis allkirja välisminister Urmas Paet ja Venemaa poolt välisminister Sergei Lavrov.

Pärast leppe allkirjastamist peavad selle ratifitseerima mõlema riigi parlamendid. Ma märgin, et see ei olnud esimene katse piiri küsimuses kokku leppida. 18. mail 2005. aastal allkirjastasid Eesti ja Venemaa välisministrid piirileppe, aga kui lepe oli saadetud ratifitseerimiseks Eesti parlamenti, siis lisati leppele preambul, mis viitas 1920. aasta Tartu rahulepingule. Nagu teada, hinnati Moskvas seda kui võimalust esitada Venemaale territoriaalseid pretensioone ja Vene Föderatsioon loobus allkirjast.