בשבוע שעבר, בתום ההצגה "הערב רוקדים", ניגשה אווה לנגר, אמא של יונתן אגסי, לבן שלה, וחיבקה אותו חיבוק ממושך. האם והבן הזילו דמעות, וגם כמה מהאנשים בקהל. כן, צריך לשפשף עיניים כדי להאמין, אבל אגסי, שהתפרסם ככוכב פורנו, גיבור סרטו התיעודי המרגש של תומר היימן — "יונתן אגסי הציל את חיי" — מנסה עכשיו את מזלו בתיאטרון, בהצגה שמועלית בתיאטרון הערבי־עברי ביפו, ומתעדת את גלגוליו של אולם ריקודים יפואי מתחילת המאה ה־20 ועד ימינו.

"לא האמנתי כמה שאני אתרגש מההרפתקה הזאת", אומר אגסי. "בינתיים זה ממכר יותר מכל דבר אחד שהתמכרתי אליו. המחשבה שאני עושה משהו שונה ממה שמזוהה איתי, ושאנשים מסתכלים ומוחאים לי כפיים, היא פשוט לא הגיונית. כשאמא שלי חיבקה אותי ואמרה לי שהיא גאה בי ומאושרת שהלכתי עם זה עד הסוף ולא ויתרתי, כמובן שבכיתי. בכלל, אני בכיין גדול".

כשיגאל עזרתי, מנהל התיאטרון הערבי־עברי, הציע לאגסי להשתתף בהצגה שיצר עם גבי אלדור ועלתה בפעם הראשונה לפני כעשרים שנה, אגסי קצת השתומם. "אני לא איש תרבות גדול, ולא ידעתי מי זה גבי אלדור ויגאל עזרתי", הוא מחייך במבוכה. "יום אחד תומר (היימן) בא אליי לפיצוצייה שבה אני עובד, ואמר לי, 'בוא עכשיו לפגישה בתיאטרון'. כששמעתי את סיפור ההצגה, וכשיגאל סיפר לי שרונית אלקבץ השתתפה בהצגה הזאת בעבר, זה מיד קנה אותי. זאת הייתה אחת ההחלטות הטובות שעשיתי בשנים באחרונות. בארבעה חודשים למדתי לרקוד. ריקוד תמיד קסם לי, אבל אף פעם לא חלמתי שאני ארקוד ואלס וטנגו. זה לא היה פשוט, אבל התעקשתי לא להישבר, והנה, מכוכב פורנו הפכתי לשחקן תיאטרון".

יהיו עוד פרויקטים כאלה בעתיד?

צילום: יחסי ציבור

"אני מאוד אופטימי בעניין. הייתי רוצה לקחת כמה קורסים במשחק וללמוד איך מתמודדים עם הופעות מול קהל. ביישן אני בטח שלא, אבל תיאטרון זה לא פורנו, זאת אמנות".

כבר יותר מארבע שנים שאגסי, 35, השאיר את עולם הפורנו ואת ההתמכרות לסקס, סמים ואלכוהול מאחוריו. היום הוא עובד בפיצוצייה בשכונת פלורנטין, וחוזר ואומר שהעולם הכאוטי שהיה מנת חלקו כל כך הרבה שנים, מאחוריו. "הגעתי למקומות לא טובים. החיים שלי סבבו סביב סקס 24 שעות שבעה ימים בשבוע", הוא אומר. "מהסמים התנקיתי לפני ארבע שנים, ואחר כך מהאלכוהול ומהעישונים. חוץ מבירות אני לא שותה כלום. אני מאוד שמח שקיבלתי שכל, הרבה בזכות תומר, והפסקתי עם זה.

"נכון, בסצנה אחת בסרט פורנו הרווחתי יותר מאשר אני מרוויח בחודש בפיצוצייה, אבל אני מאושר, יודע שהצלתי את חיי. בקטע הזה אני בר מזל. אני קם כל בוקר בחמש וחצי־שש, ומסיים לעבוד אחר הצהריים. בסופי שבוע אני תמיד עובד. אחרת אסתכל בפייסבוק על החברים המסטולים שלי ואהיה בבאסה. יותר משנתיים אני לא יוצא למסיבות, כלום, הלכתי מהקיצון לקיצון".

ואין בך באמת שום חרטות על הבחירה הזאת?

"אין בי חרטות. אני מאוד נהנה בעבודה שלי. יותר מעשר שנים לא עבדתי בצורה מסודרת וכל כך קשה בשביל הכסף שלי".

צפית את התהודה הגדולה לה זכה הסרט של תומר היימן?

"לא חשבתי שהוא יצליח כל כך וייכנס ללב של כל כך הרבה אנשים. הייתי בטוח שהוא יהיה סרט הנצחה שלי כי מתישהו לא אשרוד את כל החיים הבלתי אפשריים שעברתי. כשראיתי את הסרט בפעם הראשונה, אמרתי לתומר, 'זה בטח ילך לפסטיבל גאה אחד־שניים, לא יותר מזה'. לא צפיתי שיצפו בו קרוב לשישים אלף והוא גם יוקרן בטלוויזיה. ראיתי אותו יותר ממאה פעמים, ועדיין יש קטעים שקשה לי להתמודד איתם. אני פשוט בוכה ויוצא לעשן סיגריה".