החשדות בפרשה המרכזית נגד בנימין נתניהו מגובים בהקלטות של ראש הממשלה — כך נודע ל"הארץ". הפרשה, שכונתה "תיק 2000", מתמקדת במגעים בין נתניהו לבין איש עסקים על הטבות הדדיות, שתיעוד שלהם נמצא בידי חוקרי המשטרה.

בלב הפרשה, לפי החשד, ניצב ניסיון לרקום דיל בוטה בין ההון והשלטון. לא מדובר בהבטחה למזוודות מזומנים תמורת מונופול גז, או בהעברה בנקאית לחשבון מוצפן בעבור זיכיונות תשתיות או מחצבים. אולם הראיות מעידות על מציאות שבה אנשי הכסף והכוח מנסים לכרות ביניהם ברית תן וקח — תמיכה שתסייע לראש הממשלה להמשיך ולשלוט בממלכה, תמורת שימוש בכוחו להבטחת הישגים ששוויים נאמד בסכומי עתק.

גם אם הברית הזו התממשה לבסוף באופן חלקי בלבד או שלא הבשילה, נדמה שעצם קיומו — ותיעודו — של משא ומתן מדהים כזה מחייב חקירה פלילית מיידית. כשפרטי הפרשה המלאים ייחשפו, הם ישפכו אור על הדרך שבה מתקבלות ההחלטות בצמרת.

ניתן לומר כי הפרשה מבוססת על אדני ראיות שיהיה קשה מאוד להתווכח עליהן — מוצקות, מזיקות ומעוררות הדים, מסוג הראיות שסיפקה שולה זקן נגד אולמרט: שורת הקלטות שבהן נשמע קולו של ראש הממשלה. אנשים ששוחחו עם נתניהו בסוף השבוע, לאחר חקירתו השנייה, סיפרו כי הוא הופתע מהראיות נגדו. "הוא לא ציפה לזה", אמר אדם המכיר אותו היטב.

פרטי הפרשה מרעישים גם כיוון שנתניהו נתפס במשך שנים ארוכות, ובצדק, כמנוכר לביצת ההון־שלטון המקומית, ששני קודמיו, אריאל שרון ואהוד אולמרט, שחו בה במיומנות. האיש שהעריץ את הנשיא האמריקאי מפרק המונופולים, תאודור רוזוולט, לא היה עד לפני כמה שנים כוס התה של המשפחות השולטות במשק. ראש הממשלה גם תואר בעבר כאדם זהיר, שחטאיו אולי מקוממים מבחינה ציבורית אבל פעוטים. כשפרטי הפרשה החמורה יתפרסמו, הנחות היסוד האלה עשויות להיסדק.

החומר הנפיץ הזה נחת על שולחנו של היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, כבר באביב. הוא דגר עליו חודשים ארוכים, והגדיל לעשות כאשר בסוף השבוע יצאה מלשכתו בת קול: הפרשה חמורה מבחינה ציבורית וגבולית מבחינה פלילית. אחרי שהסתיר את המידע מהציבור ללא כל הצדקה, הזדרז היועץ לנסות ולקבע את הנראטיב שמועיל לנתניהו.

הגיע הזמן לשים קץ לספין הזה, כמו לשני ספינים נוספים שמככבים גם הם בימים האחרונים: נתניהו רגוע ובטוח שהכל יסתיים בלא כלום; ומנדלבליט הוא יועץ נחוש, שניצח על חקירה מקיפה, יסודית וזריזה. שני התיאורים האלה, שמשווקים לציבור באגרסיביות בידי דורשי טובתם של שני האנשים הנבונים האלה, הם תעתוע וזריית חול בעיניים.

עברו לתצוגת גלריה ראש הממשלה נתניהו בכנסת ב-2015 צילום: אמיל סלמן

נראה שפרשת נתניהו המשנית, פרשת טובות ההנאה, מתקבלת בקהות חושים. ההסבר לכך עשוי להימצא בסף הריגוש הגבוה שנוצר בעשור הקודם: אז חזה הציבור הישראלי בהשתאות בנשיא מדינה שנחשד באונס ומתבצר במשכן, בראש ממשלה שלחשבון הבנק של בנו זרמו מיליונים מאינטרסנטים, בראש ממשלה אחר שעד הערב שבו הופקד על סודות הגרעין קיבל באופן שיטתי מעטפות דולרים, בשר אוצר שהעמיס לחשבון הבנק שלו מזומנים מכספי ארגון עובדים ובשר ביטחון שהצפין בכספת מאות אלפי דולרים וקנה דירת חלומות מול הים בכספיהם של אילי הון.

כעת, נראה שרק מתווה גז תמורת מזוודות כסף מזומן, או זיכיון לערוץ טלוויזיה בעבור חשבון מנופח ממאות אלפי דולרים באיי הבתולה, על שמו של איש קש מקורב, לא יתקבלו כאן בפיהוק מנומנם. עד לנקודת השפל המוסרית הזאת הידרדרה החברה בישראל.

בסיפור טובות ההנאה אין כל אלמנט של הפתעה. במשך שנים סופרו על ראש הממשלה סיפורים שהעידו על הנטייה המובהקת שלו לנצל את מעמדו הממלכתי ולקבל מאילי הון בארץ ובעולם מימון לאורח חיים בסגנון האלפיון העליון: מחלקות ראשונות, סוויטות, סיגרים וחליפות. למרות תחקירים רבים שפורסמו מאז תחילת שנות ה–90 על היד הקפוצה שלו, על המימון הביזארי לצרכיו מכספי המדינה ועל חיבתו לדולצ'ה ויטה שלא על חשבונו הוא, נתניהו המשיך בהתנהגות שמעידה בעיקר על כושר שיפוט מפוקפק.

חומר הראיות בפרשת טובות ההנאה מגולל עלילה על אילי הון, ובראשם ארנון מילצ'ן, שהתבקשו לפי החשד, לרכוש לנתניהו ורעייתו מוצרי יוקרה בשווי מצטבר של מאות אלפי שקלים. הדיווח של רביב דרוקר על כך שנתניהו התגייס לסייע למילצ'ן בענייני הוויזה האמריקאית שלו ופנה לשם כך לשר החוץ של ארה"ב, ג'ון קרי, מוכיח שוב שאין מתנות חינם ושאין מדובר כנראה בחברות נפש אותנטית שנרקמה כך סתם בין הכסף הענק לבין הפוליטיקאי שבשפיץ.