Östermani täpsemat teemavalikut mõjutas selle aasta veebruaris toimunud Müncheni julgeolekukonverents, mille raames esitletud raportist selgus, et sunniitliku äärmusorganisatsiooni Islamiriik ridadesse võitlema läinud Euroopa riikide kodanike esikolmikusse mahub kaks Skandinaaviamaad: kohe Belgia järel hoidsid teist ja kolmandat kohta Taani ja Rootsi.

Nagu autor oma magistritöös kirjutab, tekitas temas omajagu küsimusi islamistide otsus minna maailma ühest turvalisemast heaoluühiskonnast sõdima Lähis-Ida konfliktikoldesse – viitab tegevus ju sellele, et usuline radikaliseerumine on jõudnud selle viimasesse, vägivaldsesse etappi.

Olles 1990. aastatel Stockholmi ülikoolis õppinud, valis Österman oma uurimisteemaks talle tuttava ühiskonna ning otsis magistritöös vastust küsimusele: kui Rootsi immigratsioonipoliitika on omalt poolt teinud maksimumi, miks siis integratsioon moslemite puhul ei toimi? Miks on Rootsis ligi 150 eraldatud piirkonda, kus enklaavistunud moslemid elavad nagu riik riigis? Miks on Rootsis radikaliseerumise suhtarv sedavõrd suur?

Raskendatud diskussioon

Östermani magistritööst selgus, et Rootsi on jäänud omaenda poliitika lõksu ning seda nii immigrantidega toimetulekul kui ka seonduvatest murekohtadest rääkimisel. «Sotsiaaldemokraatliku valitsemise pikaajalise tulemusena ei ole multikulturalismist ja poliitilisest korrektsusest läbi imbunud mitte üksnes vasakparteid, vaid tänaseks ka kõik ülejäänud parteid, v.a üks – Rootsi Demokraadid (paremäärmuslased – toim),» kirjutas Österman.

Nii ongi Rootsis olnud pool sajandit immigratsioonipoliitika juhtlauseks «Erinevus rikastab».

Österman tõi oma töös välja, et multikulturalismi kultuurilise poole – nt arvukalt erinevaid söögikohti – vastu pole tõenäoliselt kellelgi midagi, pigem valmistab see probleeme poliitilise domineeriva ideoloogiana: kritiseerijad saavad vältimatult rassismitempli külge.

«Islamiga seotud probleemidest kahjuks Rootsis rääkida ei saa,» sõnas Österman eile Postimehele. «See oli tegelikult halb üllatus, et ideoloogiline surve on sedavõrd totalitaarne; ei ole mingit vaba debati õhkkonda. Sellist asja nagu islamikriitika ei eksisteeri, see on kohe islamofoobia,» lisas ta ja märkis, et olukorrast, kus teemast isegi rääkida ei saa, ei saa kindlasti ka sellest tulenevate murede lahendamisega tegeleda.

Österman märkas ka oma uurimistööd kirjutades, et akadeemilises diskursuses napib materjali Rootsi islamismi kohta, sest poliitiline korrektsus takistab niisuguste teemade kajastamist. «Sisserände pahupooli ei kajastata ning sellest ei hoidu kõrvale mitte ainult akadeemikud, vaid valdav osa meediast, arvamusliidritest ja intellektuaalidest. Taktika on selline, et kõigest islamiga seonduvast räägitakse ainult positiivset,» ütles Österman.

Tema sõnul on Rootsi intellektuaalid oma mõttemustrites multikultuursuse sedavõrd omaks võtnud, et ei taju enam, et tegemist on ühe ideoloogiaga teiste seas. Nii ei taheta näiteks moslemigetodes probleemi näha, ning ei tunnistata, et nood on sisenenud, mitte integreerunud Rootsi ühiskonda.