Je slunný červnový den roku 2004 a Eric Schmidt, toho času CEO Googlu, se vydává na pravidelnou – ten měsíc již šestnáctou – obchůzku amerických nakladatelských domů. Internetový gigant, který vede, by totiž chtěl vybudovat novodobou Alexandrijskou knihovnu – digitální sbírku všech existujících děl. K tomu ale potřebuje souhlas držitelů autorských práv. Protože nemůže počítat s velkou vstřícností, chodí Schmidt s výzvou k uvolnění knih od nakladatele k nakladateli osobně.

Nezní to moc pravděpodobné, že? Však se to taky nestalo. A nejenže nakladatele neobcházel nejvyšší šéf, on je dokonce neobcházel nikdo. Přesto Google 14. prosince 2014 spustil mamutí skenování knih, které nakladatelům pouze oznámil. Následný očekávatelný konflikt skončil pro firmu faktickým vítězstvím.

Nemohli bychom podobný postup zopakovat pro jiná data chráněná copyrightem? Jistěže ano; bohužel se tak (zatím) neděje. Poslední dva týdny můžeme další snahu o osvobození dat sledovat v podobě Haagské deklarace, vyhlášené 6. května 2015 v Bruselu Asociací evropských výzkumných knihoven LIBER. Přestože ji nelze považovat za zlomovou, má smysl se výzvou a jejím kontextem zabývat. Berme ji jako příležitost položit si zdánlivě samozřejmé, ale nebanální otázky: Potřebuje společnost jako celek otevřená data? Pokud ano, jak je prosadit?

O co deklaraci jde

Zaměřme se nejdříve na obsah. Co vlastně deklarace říká, čím argumentuje a co žádá? Stručně řečeno: knihovníci sní o dostupných datech, s jejichž pomocí konečně vybudujeme ráj na Zemi (anebo stejně naivně, ale patetičtěji: zachráníme svět). Příklady, kterými své požadavky ilustrují, jsou přesně toho ražení: data nám pomohou v boji s rakovinou, klimatickými změnami nebo bezpečností potravin.

Cukání koutků je v tomto případě cynické. Představa, že technologie mají především pomáhat člověku, sahá k počátkům lidských civilizací. Fascinace možnostmi, které rostoucí výpočetní výkon přináší, je čitelná z příběhů Charlese Babbage i legendární knihy Teda Nelsona Computer Lib/Dream Machines (Osvobození počítači/Snové stroje). Každý, kdo je založením idealista (nebo technooptimista), musí dojít k podobným závěrům, jako Nelson nebo Haagská deklarace.

Klíčové je, jak chce vyzyvatel otevření dat provést. Deklarace se zaměřuje na dvě oblasti. Tou první je zastaralý koncept duševního vlastnictví a copyrightu, druhou pak technické překážky, které opětovnému využití dat brání.

Autoři deklarace tvrdí, že “duševní vlastnictví nebylo nikdy určeno pro surová data.” Adrian Johns v knize Pirátství tezi potvrzuje: dnešní systém copyrightu a patentů vznikl “na základě dvojčlenného rozdělení během průmyslové revoluce (které bylo už tehdy kontroverzní).” Nezbývá než souhlasit. Současný koncept vyhovuje literárním dílům, nikoli však toku dat, se kterým se střetáváme. Zatímco Adams nabízí nějaké směry dalšího vývoje, Haagská deklarace jen chodí kolem horké kaše a odpovědnost nechává zákonodárcům.

V technické oblasti se text omezuje pouze na konstatování o potřebné infrastruktuře a drobně upravuje licencování. Ačkoli je půlka textu nadepsaná jako “Roadmap”, žádných konkrétních kroků se v ní nedočkáte, protože ustrne na obecných formulacích.

Výzva, pokus bůhví kolikátý

Sečteno, podtrženo: Haagská deklarace neříká (a vlastně ani nežádá) nic objevného nebo nového.

Podobných výzev jsme zažili už několik (třeba z pera Fondu Otakara Motejla adresovanou v roce 2013 české vládě). Nemusíme ale hledat jen v nedávné minulosti. Čerstvá Haagská deklarace (patrně nevědomky) žádá vlastně totéž, co legendární výzva v prvním čísle úvodníku časopise Radical Software z roku 1970: “Někteří lidé se domnívají, že informace – jako každý majetek – je třeba chránit za každou cenu, včetně nasazení lidských životů, anebo je alespoň střežit před samovolným zneužitím. (…) Moc se dnes už neodvozuje od léna, práce nebo kapitálu, ale od přístupu k informacím a prostředků k jejich šíření. Dokud nejvlivnější nástroje k šíření informací (nikoli zbraně) jsou v rukou těch, kteří by je chtěli hlavně hromadit, žádné kulturní obrody se nedočkáme.”