Svatava Nováčková – Příběh Aloise Macka

Motto: Alois Macek se narodil 19. 12. 1930 ve Veselí na Moravě. V roce 1949 překročil hranice do Západního Německa, odkud překračoval hranice do Československa jako agent CIC. Dne 4. dubna 1950 byl zatčen a odsouzen k dvanáctiletému trestu odnětí svobody.

Za nenahlášení přípravy o útěk byl 11. října 1950 odsouzen na dalších 20 let. Během svého vězeňského života poznal věznice na Pankráci, v Plzni na Borech, prošel jáchymovskými tábory Mariánská, L, Barbora – Vršek, Nikolaj a 8 let strávil ve věznici v Leopoldově.

Propuštěn byl na amnestii 9. května 1962. Po návratu do civilního života pracoval pro Dopravní podnik ve Zlíně, v ZPS Zlín a v Pardubicích. V roce 1968 byl jedním ze zakladatelů K231, ve kterém se stal předsedou dokumentační komise. V roce 1968 emigroval do Rakouska.

Prolog

Už nějakou dobu si pohrávám s myšlenkou, zda by mělo smysl zveřejnit vzpomínky mého strýce, mukla Lojzy. Moje maminka měla jediného bratra. Píši v minulém čase, protože ani jeden z nich už není mezi námi. V lednu tomu byl rok, co Lojzík ve svých 77 letech podlehl zákeřné nemoci.

V době porevoluční se pustil do psaní, ale záhy usoudil, že spousta těch, kteří přečkali komunistický kriminál a dožili se pádu totality, vydává vlastní knížky vzpomínek. Nechtěl nosit dříví do lesa a tak v jeho šuplíku zůstalo prvních 114 listů strojopisu. Se souhlasem jeho ženy text přepisuji a rozdělím jej do několika částí, aby vás z četby na monitoru třeba nerozbolely oči. Úplně stačí, že mě z toho bolí duše.

Cesta do kriminálu

Bylo posledního března roku 1950 a pokud si vzpomínám, byl to jeden z těch prvních dnů, které by se daly nazvat jarními. Pofukoval příjemný svěží větřík, sluníčko nás hřálo do obličeje a to mělo za následek, že i naše nálada dosáhla kulminačního bodu. Ani nám v tom okamžiku nevadilo, že nemáme žádné peníze, ale jen pár amerických cigaret a drobností, které nestojí za zmínku.

Pro nás bylo důležité jen to, že se blížíme k vytčenému cíli. Tím bylo bavorské město Pasov. Odtud to byl už jen skok k českým hranicím, které jsme chtěli ještě ten den překročit. A tak jsme seděli na korbě náklaďáku, hltali kilometry a vychutnávali pohodu z pohledu na krásnou přírodu. Cesta vedla kolem Dunaje a protější strana byla lemována příkrými skalami, které tvořily krásnou panorámu. Skály se odrážely ve vodě a tak jako by se jejich výška zdvojnásobila.

Vedle mě ležel Honza a pokuřoval cigaretu. Byl na tom trochu hůře než já. Nebyl mu uznán důvod odchodu z Československa za politický a tudíž ani neměl právo emigrace do svobodného světa na náklady mezinárodní uprchlické organizace IRO. V jeho případě existovaly jen dvě možnosti. Zaplatit si cestu z vlastních prostředků, nebo zůstat v Německu, což v té poválečné době nebylo příliš lákavé.

Odsunuli jej do sběrného lágru Walka v Norimberku. Byla tam tenkrát taková nepěkná společnost, hodně zlodějů, kteří utekli před odsouzením. Slovenští separatisté dělali útoky na Čechy a docházelo i ke krvavým bitkám. Téměř každý týden končily nějakým těžkým zraněním.

Život v lágru nebyl nic příjemného, proto Honza využíval každé příležitosti k tomu, aby zajel k nám do Dornstadtu, kde jsme čekali na emigraci. Měl zde dost přátel, u kterých vždycky nějaký den pobyl. Od nich se také dozvěděl, že mám za sebou několik přechodů do Československa, a proto se na mě jednoho dne obrátil s prosbou, abych s ním šel do Prahy, kde má údajně majetek, který hodlá v Německu zpeněžit a následně emigrovat dál.

Znal jsem tenkrát dobře jeden přechod na Šumavě v oblasti Železná Ruda-Špičák, kde jsem nikdy nenarazil na hlídku. Přecházel jsem vždy v blízkosti Jezerní stěny u Černého jezera, kde terén byl tak nepřístupný, že nikdo z pohraniční stráže či vojska neměl zájem si tam polámat nohy.

Vybrali jsme si však napoprve špatné období. Bylo to v zimě a v padesátém byla celá Šumava pod sněhem. Navíc mrzlo až praštělo a nebýt majitelky horského hotelu na Arberu, už jsme tu asi nebyli. Dala nám zdarma najíst a kurýrovala nás loveckým čajem a úžasnou péčí. Přikryti tlustými bavorskými peřinami, s plným žaludkem a malou motolicí z čaje složeného z poloviny z rumu, z druhé ze slivovice a jalovcové, jsme usnuli během několika minut.

Ráno jsme vstali v nejlepší kondici a při bohaté snídani jsme se dohodli, že se vrátíme zpět a další pokus o přechod uskutečníme až na jaře. Slézat Jezerní stěnu za těchto podmínek by se rovnalo sebevraždě. Majitelka hotelu nám přes noc usušila promáčené šaty, boty navíc natřela jakýmsi olejem.

Snažili jsme se mockrát poděkovat, ale bez znalosti jazyka to není tak jednoduché. Myslím si však, že podle výrazu našich obličejů a pevných stisků rukou pochopila, co jí chceme říci a jen se usmívala a pokyvovala hlavou. Snad se tam na horách, kde jsou podmínky života mnohem drsnější, rodí lidé s měkčím srdcem a asi jí bylo na duši dobře, že pomohla dvěma mladým lidem, kteří na pomoc čekali.

Přišlo jaro a my se podle dohody vydali znovu na cestu. Mezitím se toho hodně změnilo. Já už měl vyřízenou emigraci do Austrálie, a proto se mi už do republiky moc nechtělo. Asi za 14 dnů jsem měl odjíždět do sběrného tábora do Neapole a posléze lodí do neznámé země, která mě v mých devatenácti letech fascinovala. Teprve po Honzově ujištění, že během tří dnů budeme zpět, jsem souhlasil.

Necelý kilometr od tábora vedla dálnice nahoru na Stuttgart, dolů na Mnichov, kam jsme potřebovali my. Měli jsme neobyčejné štěstí, jako kdybychom měli naplnit svůj smysl života co nejdříve. Prvním autem jsme se dostali do Augsburgu, kde jsme viděli, že odpočívá řidič osobního auta.

Zeptali jsme se, kam jede, že se potřebujeme dostat do Mnichova. Byl celkem ochotný a na konečné dálnice na okraji Mnichova nás vysadil. Postavili jsme se na výpadovku a při prvním osobním autě zvednu ruku. V tom vidím, že v něm sedí americký důstojník a rychle jsem ruku stáhl. Bylo krátce po válce, nikdo neměl Němce v oblibě, proto jsem si řekl, že než si nechat vynadat do „fucking boy“, bude lépe počkat na nějakého německého řidiče.

Američan však zastavil a protože začal hned otevírat vedlejší dveře, bylo zřejmé, že nemá zájem nám vynadat, ale vzít nás s sebou. Bylo to fantastické a my seděli a jen se divili. On znal pouze anglicky, my jen česky, takže jsme si „výborně“ popovídali. Rozuměli jsme mu jedině Regensburg, což bylo fajn a jen jsme kývali hlavou jako že jo. Před městem zastavil, dal nám každému krabičku amerik a byl pryč.

Tady jsme se s Honzou chytili. Já měl radost, že jsme se dostali až sem v tak krátké době, ale že teď na Zwisel to bude podstatně horší, neboť tam už nevede žádná dálnice, a proto se dál asi povlečeme.

Honza na to: „Lojzo, žádné starosti, pojedeme dolů na Pasov. Odtud je to kousek do Volar a tam já sloužil. Tam znám hranici jako své boty. Navíc ve Volarech bydlí cukrář a já mu někoho převedl přes hranice a tak nám dá i nějaké peníze na cestu do Prahy“.

To mě kardinálně namíchlo a povídám: „To se teda nezlob, ale proč mě vlečeš s sebou takový kus cesty, když znáš hranice líp než já a navíc máš hned za čárou lidi, kteří ti pomůžou do Prahy?“

Vylezlo z něj, že se mu nechtělo jít samotnému, proto mě o doprovod požádal. Nechtěl jsem si kazit tak dobrou náladu a nakonec povídám: „No tak dobře, jdeme. Alespoň se rozloučím s republikou. Kdo ví, kdy ji zase uvidím!“

Zbytek špatné nálady mě přešel za pár minut, neboť nám sám od sebe zastavil Bavorák s nákladním autem a ptal se kam máme namířeno. Řekli jsme, že do Pasova a už ukázal na korbu, abychom tam vylezli. Všechno nasvědčovalo tomu, že ještě ten den přejdeme přes hranice, jak jsme si naplánovali.

Najednou byl Pasov před námi. Kouzelné bavorské město na Dunaji usazené v malebné přírodě mělo na nás blahodárný vliv. Jen nás trochu sužoval hlad, ale to byla vedlejší záležitost, neboť jsme věděli, že jsme nedaleko českých hranic a to bylo jediné, co bylo v této situaci důležité. Navíc hned za hranicemi byl člověk, který nám dá najíst. Toho dne jsem měl rád všechny lidi světa a dělalo mi dobře, že je tomu tak! Šofér nám zastavil kousek od nádraží, dal nám každému pět marek – prý na oběd – a byl pryč.

Nádražní restaurace měla otevřeno a tak jsme trochu pojedli. Výběr nebyl nijak valný. Bez potravinových lístků se těžko nakupuje, ale když je hlad, tak chutná všechno. Za zbývající peníze jsme si koupili lístky směrem k hranicím. Peníze nám nestačily až do poslední vesnice, ale to nám vůbec nevadilo. Nádraží bylo podle předpokladu přeplněno cestujícími a nebyl problém se v tom davu ztratit.

Už když vlak přijel, byl celkem plný a my jen dávali pozor, do kterého vagónu nastoupí průvodčí, protože jsme potřebovali, aby nám cvikl lístek ještě v místě, kde je platný. To se taky stalo. Podle toho, že na každé stanici vystupovalo dost lidí a téměř nikdo nenastupoval bylo zřejmé, že jsme v pohraničí. Časem se uvolnila i místa k sezení a nám se tak podařilo trošku si i zdřímnout.

Najednou jsme zaslechli, jak průvodčí vykřikuje: „Endstation, aussteigen bitte!“ Malé nádražíčko spoře osvětlené a nádražní budova s nápisem Haidmühle. Bylo jasné, že kousek odsud na východ leží hranice. Venku byla hluboká tma, naši trasu jsme znali již podle mapy a tak všechno nasvědčovalo tomu, že se nám podaří hranici přejít kolem půlnoci.

Němci měli v té době jiné starosti než pečlivě střežit hranice. Proto jsme šli po cestě, která vedla do Volar, ale nyní byla uzavřená. Na německé straně nebyly ani závory, natož celnice. Nikde ani živáčka. Bylo takové ticho, že nám rozhodně nebylo do řeči.

Najednou Honza ukázal dopředu na cestu a povídá tiše: „Lojzo, hranice!“ Neviděl jsem nic, jen cosi tmavého přes silnici. Když jsme se přiblížili, poznali jsme, že se jedná o zátarasy pro auta. Byly to cihlové zdi necelý metr vysoké a bylo jich asi pět. První vedla zleva vozovky asi tak do dvou třetin, pak po dvou třech metrech z pravé strany druhá taky do dvou třetin silnice. To se opakovalo možná pětkrát. Zdi byly asi půl metru silné, aby je ani nákladní auto neprorazilo.

Kdyby nás zde chytila německá Grenzpolizei, nebylo by se nic valného stalo. Měli jsme již připravenou výmluvu, že hledáme práci a že jsme zabloudili a nevíme vůbec, kde se nacházíme. Poslali by nás zpět, ale rozhodně by nás nesledovali a my bychom po pár metrech zašli do lesa a přešli bychom o kousek dál.

Na české půdě

Zátarasy jsme měli za sebou a teď jsme si vlastně uvědomili, že stojíme na české půdě. Povídám: „Honzo, to byl fantastický přechod, to jsem vůbec netušil!“ „Neblbni, ten nás teprve čeká!“ A taky fakt. Byl už padesátý rok a komunisti dávno přesunuli hraniční přechody dál do vnitrozemí, a proto nebylo vidět ani jednoho českého hraničáře. V tomto místě byl přechod i celnice na periferii Volar směrem na západ.

Opravdu, po dvou až třech kilometrech se celnice objevila. Stála tam ozářená jako v hlubokém míru, za ní městečko Volary, ale to se dalo spíš jen tušit, neboť už spalo. Očekával jsem, že teď sejdeme z cesty a tu imaginární čáru překročíme stranou, skryti lesem a tmou, ale Honza jen mávl rukou: „Neboj se a důvěřuj. Prolezeme šraňky a jsme doma! Znám to tu jak své boty. Chlapi teď určitě chrní, nebo mastí karty.“

Udělalo se mi nevolno. „To chceš opravdu podlézt ty šraňky?!“ „Jistě, na co se vyčerpávat?“ Bylo mně zle, ale neměl jsem na vybranou, neboť Honza měl už přede mnou asi dvacet metrů náskok a blížil se k závorám. „Je to blbost, co děláš!“

Ale už bylo pozdě. Přidal jsem do kroku a to už Honza podlézal první závoru. Mohli nás odprásknout jako králíky, ale nedalo se na to myslet. Zavadil jsem zády o první závoru – a nic. Přiblížil jsem se ke druhé, podlezu – nic. Honza měl už třetí za sebou a čekal na mě. Se sevřeným hrdlem utíkám k další, podlezu strachy bez sebe a zase nic.

Honza se ušklíbl a povídá: „Neříkal jsem ti, že budou mastit karty? Viděls je?“ Nejsem sice žádný zbabělec, ale ani vyslovený hrdina. Vím jedno, v těch několika vteřinách podlézání závor by mě nikdo nedonutil podívat se do oken celnice, i kdyby snad na tom závisel můj život.

Na první nedaleké křižovatce jsme hned zahnuli doleva, aby přece jen nikdo neviděl, že jdeme od hranic. Zastavili jsme se na chvíli a Honza povídá: Tak co, měl jsem pravdu?“ Kývl jsem jen hlavou, neboť jsem se na víc nezmohl. Zato jsem však zhluboka dýchal, abych se co nejdříve uklidnil.

Kousek od nás v jednom domku ještě svítilo světlo a dvě panímamky si něco vyprávěly. Byl to moment, ve kterém mi bylo teprve jasné, že jsme doma. A jak to bylo celé jednoduché! Bylo mi najednou zase dobře na duši a už jsem se viděl, jak sedíme v teple, popíjíme kafe a cpeme se dobrými buchtami a chlubíme se, jak jsme odvážně přešli hranice.

Honza se zastavil u poschoďového baráku a šeptá mi: „Hele, tak jsme na místě, ale já půjdu nejdřív sám, protože nevíme, jestli u něj není někdo na návštěvě. Aby neměl kvůli nám malér.“ Bylo to rozumné.

Já jsem se vmáčkl do výklenku dveří, aby mě nebylo moc vidět a Honza zmizel za hlavními dveřmi. V prvním poschodí se svítilo. V tuto dobu to vypadalo na to, že má zřejmě návštěvu, což mě pořádně hnětlo. No nic. Hlavně, že jsme doma a že už nehrozí žádné nebezpečí. Čekání na Honzu nebralo konce a už jsem nabýval dojmu, že setkání s přítelem mu dalo zapomenout, že stojím venku hladný a toužící po teple a posteli. Asi po deseti dlouhých minutách mi bylo jasné, že na mě zapomněl. Začal foukat nepříjemný studený vítr.

Vešel jsem do chodby, abych byl alespoň trochu chráněný, když se náhle v prvním poschodí ozvalo prudké otevření dveří a slyším, jak Honza letí dolů. Vyběhl jsem také ven a když jsme se spolu střetli, Honza jen zařval: „Utíkej!“

Podvědomě jsem ucítil zradu a to jediné, co bylo v dané situaci rozumné, bylo utíkat zpět do Německa. Povídám v rychlosti: "Honzo, hranice jsou na opačnou stranu!“ Ten ale vůbec nereagoval na to co povídám a letí dál směrem do vnitrozemí. Pochopil jsem, že není čas na dohadování a tak jsem jej následoval.

To jsou ty okamžiky, které rozhodují o osudu a určují cestu celého života. Kolikrát jsem za bezesných nocí myslel na tento okamžik a proklínal se, že jsem se neotočil a nešel zpět! Byl to snad pocit závislosti, ale hlavně jsme věděli, že patříme dohromady a že musíme nynější situaci zvládnout společně. Neměl jsem tedy na vybranou a letím za ním, abychom se neztratili. Zastavili jsme se až v lese daleko za vesnicí úplně vyčerpaní během.

Teprve po pár minutách jsem se dozvěděl, co se vlastně u toho cukráře odehrálo. „Člověče, tak já ti zaklepu a vejdu dovnitř. Nejdřív to vypadalo, že je všechno v pořádku. Vyptával se mě, kde se tady beru a já jsem mu řekl, že jsi venku a že se u něj potřebujeme vyspat a taky budeme potřebovat nějakou korunu na cestu do Prahy. S tím noclehem se sice ošíval, ale peníze že nám dá. Tak jsem si sedl a on šel do ložnice, neboť má prý peníze v nočním stolku. Když delší dobu nevycházel, šel jsem se podívat, co tam dělá a uviděl jej, jak volá na policii!“

Povídám mu: „Honzo, v tom případě by bylo ale nejrozumnější jít co nejrychleji do Německa a až se to tady uklidní, přejdeme o pár kilometrů dál.“ Ten však na moje řeči vůbec nereagoval a jen si stále šomral: „Co já jsem všechno pro něj udělal a jak mi byl za to vděčný… A taková se z něj stala krysa…“

Ten tam byl sen o buchtách a teplé posteli. Bylo lhostejné, v kolik vyjíždí první vlak směrem na Prahu. Před námi stál velký probém, co teď?! Honza kategoricky odmítl cestu zpět do Německa snad z obavy, že další přechod by nemusel být tak jednoduchý a nechtěl to riskovat. Já, jako mladší, jsem se automaticky přizpůsobil. Hádka byla právě to, co jsme za dané situace nejméně potřebovali. Důležité bylo zachovat chladnou hlavu.

Lehl jsem si do trávy a chvíli mlčel a pak, spíš abych uklidnil své svědomí, že jsem udělal vše, povídám: „Nechci ti nic vyčítat, do této situace jsem se dostal kvůli tobě, ale to ať čert sebere! Faktem je, že jsme bez prostředků, hladní, špinaví a před sebou máme spousty kilometrů do Prahy. A tady to vůbec neznáme!“

Začínalo to ve mně vřít, ale uvědomil jsem si, že jsme oba ve stejné louži a že se z ní společně oba vyhrabem. Zabývat se vypracováváním nějakého plánu bylo naprosto bezpředmětné. Museli jsme, alespoň pár desítek kilometrů, než prorazíme obklíčení, pěšky.

Pro vojsko a pohraniční stráž bylo jasné, že v tu a tu hodinu překročili státní hranici dva špioni a ti musí být za každou cenu zneškodněni. Navíc splnění takového rozkazu slibovalo nejen dobrý posudek, ale také finanční odměnu nebo dokonce povýšení. Nemohli jsme tedy počítat s tím, že cesta do Prahy bude pro nás korzem.

Věděl jsem od starých mazáků, kteří pracovali pro CIC a nyní čekali na emigraci do USA, že zátahy probíhají ve dvou vlnách. Ta první v akčním radiusu asi pěti kilometrů od zjištění škodné. Ta také bývala nejúspěšnější.

V případě negativního výsledku následovala druhá, v porovnání s tou první již mnohem řidčí. Měla mít radius asi padesát kilometrů a za úkol má hlídat komunikační spoje – nádraží, autobusové zastávky i civilní dopravní prostředky a také provádět kontroly po hotelích a penzionech.

Shodli jsme se, že přečkáme první vlnu skryti v lese, neboť nám bylo oběma jasné, že se nám nepodaří uběhnout poklusem těch pět, šest kilometrů, abychom se dostali mimo dostřel.

Zato jsme měli dostatek času, abychom si našli perfektní skrýš, ve které prožijeme naši první noc na Šumavě. Nevím, jestli jsme se rozhodli správně, ale počítali jsme s tím, že zbytek noci a celý následující den zůstaneme skryti a teprve další noc se vydáme na cestu… pokračování zde

zpracovalo st@tll 2011 dle zdroje

Související texty:

Upozornění redakce:

Podtrhaná slova v textu jsou odkazy, které jsou důležité, čtěte tedy prosím i je. Pod celým textem pak jsou odkazy vedoucí na články související s tématem, text doplňují, nebo jsou jeho pokračováním. Nemáte-li čas číst texty na našem webu pořádně, nečtěte nás raději vůbec! Děkujeme.

Čtěte také:

Navštivte archiv textů Vstup do diskuze zde

««« Předchozí text: Sado - Maso - Pornoakce - MDŽ Následující text: Mašíni, premiérské medaile a Milan Paumer »»»

Atllanka | Čtvrtek 17. 03. 2016, 13.33 | Komunistický teror, Osobnosti, Česko | trvalý odkaz | vytisknout | 6057x