Екранізація вже класичної книги від популярного сучасного письменника, 7 років роботи, новачок в режисерському кріслі й амбіційні заяви про «перший істерн». З такими передумовами у «Дикого поля» були лише два варіанти — вистрілити чи провалитися. Картина все ж вибрала свій власний шлях. Попри всі недоліки (яких тут не так багато), вона показує справжні можливості українського. А їх, як виявляється, чимало.

Картина розповідає про Германа — молодого хлопця з Харкова, якого неочікуваний від’їзд брата за кордон змушує повернутися на рідну Луганщину. Там його чекає спадщина від родича: заправка, знайомі з дитинства люди і необхідність захистити бізнес від рейдерського захоплення. А разом з тим визначитися зі своїм життєвим шляхом.

Фільм органічно іронізує над українською дійсністю, стереотипами та життєвими ситуаціями, не переходячи на фарс чи буффонаду.

Порівнювати «Дике поле» з «Ворошиловградом» немає сенсу — творці фільму всіляко відхрещувалися від клейма екранізації, а Сергій Жадан на прес-конференції з нагоди прем’єри жартома дистанціювався як від сценарію, так і від назви. Щоправда, попри усі спроби вийти з тіні першоджерела, фільм не може позбутися свого книжкового минулого — про це постійно нагадує закадровий голос, який у більшості випадків говорить на філософські теми, але раптово зникає після першої третини стрічки. Десь тоді ж картина втрачає темп, переходячи з динамічної історії до повільного ланцюжка подій, який дуже неспішно веде глядача до фіналу і здається, що от-от розірветься. Як результат, темп картини падає і ближче до кульмінації починаєш відверто нудьгувати, поки динаміка раптово не прискорюється. Така аритмія аж ніяк не йде на користь картині, стаючи її ахіллесовою п’ятою.

Окрім сценарію у «Дикого поля» проблем особливо немає, що суттєво відрізняє його від великого пласту сучасного українського кінематографу. Попри невдачу з центральною сюжетною лінією, більшість діалогів хочеться хвалити, а часом навіть і цитувати. Те саме стосується і гумору — фільм органічно іронізує над українською дійсністю, стереотипами та життєвими ситуаціями, не переходячи на фарс чи буффонаду. Щоправда часом стрічці Лодигіна починає заважати юнацький максималізм, тож діалоги деяких персонажів іноді надто сильно переповнюються пафосом і бажанням сценаристів додати у них максимальну кількість життєвої мудрості. На щастя, це швидко минає.