Locuiesc de 15 ani în Bucureşti, iar în ultimii şapte am aşteptat să se construiască metroul din Drumul Taberei. Când mă uit de pe terasa ghenei în jos, şantierul din faţa blocului arată ca o zonă distrusă de bombardamente. Cratere se cască din pământul scormonit de utilaje, din care a crescut vegetaţie sălbatică, praful se așterne ca zăpada pe mașinile care se înghiontesc pe străduțele din jur. Garduri din sârmă muşcă din trotuare - nu încap doi oameni unul lângă altul, rutele de acces la magazine sunt cu ocoluri & obstacole. O atmosferă sufocantă, cu oameni resemnaţi care aşteaptă.

Imaginea asta se poate extinde şi asupra oraşului: o întindere peticită, în permanentă construcţie, cu trotuare scobite și pământul răscolit pentru mereu alte conducte & borduri, cu mașini care blochează benzi pentru că s-a scumpit parcarea în Centru, cu clădiri aruncate de-a valma, copaci înghițiți de ciment și plante sălbatice care cresc din betoane. Un haos creativ, o reverie postmodernă în care oamenii împart spaţiul fragmentat cu mașini și Mega Image-uri, cu patiserii și schele de construcții.