Am avut multe discuții în contradictoriu cu amici supărați pe Antene. Pe prezentatori, pe reporteri, pe întreg produsul. Aproape de fiecare dată am fost de partea Antenelor.

Dincolo de considerații morale frumoase și, din o mie de motive, inaplicabile, reporterul din teren strânge informație. Ce se întâmplă mai departe cu ea, nu e ceva ce poate controla. Poate, cel mult, să plece de acolo. În peisajul media de azi, opțiunile nu-s chiar multe. Și, pe măsură ce avansezi în meserie, începi să vezi tot felul de nuanțe care îți mai reduc din entuziasm.

Prudența și scepticismul sunt sfinte în presă. Combinate cu o doză oarecare de cinism.

Îmi mențin afirmațiile despre reporteri însă nu cred că poziția Antenei 3 zilele astea poate fi apărată în vreun fel.

Ieri, după ce a apărut știrea privind ordinul de evacuare a televiziunilor domnului V din sedii, am tot urmărit reacțiile. Au fost de două feluri. Una așa:

Și una așa:

Sigur, mai e și a treia reacție, cea a martorilor care mimează viguros indignarea pe coordonate ca: presiuni politice, libertatea presei etc

M-aș fi abținut de la a comenta toată mizanscena dacă nu vedeam știrea asta:

La propunerea preşedintelui Senatului, Călin Popescu Tăriceanu, senatorii au supus la vot chemarea premierului Dacian Cioloş în plenul Senatului pentru a da explicaţii vizavi de evacuarea Antenei, ordin emis de către ANAF. Solicitarea lui Tăriceanu a întrunit o largă majoritate, ceea ce arată că atât PSD, cât şi PNL au fost de acord ca premierul să explice chiar mâine acţiunea ANAF.

„Chiar mâine”.

Nu sunt nici 24 de ore de la descinderea inspectorilor ANAF la clădirile aflate teoretic în proprietatea statului. Nici 24 de ore. Și premierul trebuie deja să dea explicații parlamentului.

Același parlament care de luni de zile se face că nu vede situația în care se află TVR. Nu numește un Consiliu de administrație, nu ia o decizie privind felul în care ar trebui să funcționeze televiziunea publică și, în general, nu dă semne că este în vreun fel interesat de o instituție de media majoră care aparține statului și care ar putea să suplinească deficitul de onestitate pe care publicul îl acuză la media private. Nu numai că ar putea, dar este și obligată să facă așa.

Nu, parlamentul n-are nicio treabă cu asta. În schimb îl cheamă la ordine pe premier pentru o afacere privată finanțată din bani furați.

Dacă împărțim prejudiciul din dosarul ICA, observăm că fiecare dintre noi am donat fără să ne întrebe nimeni câte trei euro pentru operațiunea politico-mediatică-financiară a lui Dan Voiculescu. Trei euro nu pare mult. 60 de milioane de euro în total parcă sună altfel..

60 de milioane de euro care continuă să producă efecte. Mediatice. Financiare. Politice. Unul din ele este activarea dronei Călin Popescu Tăriceanu. Robotic, util, rapid. Credeți sincer că Tăriceanu este interesat în vreun fel de o informare corectă a publicului? Dacă da, s-a decis ceva în legătură cu TVR? Cu pierderile de acolo? Cu felul în care jurnalismul este ucis prin sufocare lentă pe banii statului? Și la TVR e un prejudiciu major, dar nimeni nu dă semne că e interesat. Degeaba scrie Irina Radu scrisori. Degeaba protestează MediaSind.

Sigur că Antenele, ca orice altă companie sau cetățean, au dreptul la un tratament onest și corect din partea statului. Dar, înainte să mă întreb de ce au doar cinci zile să se mute din sediul statului, mă întreb de ce a durat doi ani să ajungem aici. Poate ancheta asta o să lămurească lucrurile.

În treacăt fie spus, sper că niciunul dintre cei care citesc textul ăsta nu crede că managementul Antenelor e luat prin surprindere. În cei doi ani scurși de la condamnarea dlui Voiculescu, au avut mult timp să să gândească la momentul ăsta. Și, din puținul pe care îl știu despre ei, probabil au și făcut-o. Asta face din emisia A3 zilele astea un festival de ipocrizie, bun de privit ca un meci de box trucat care te fascinează tocmai de aia, pentru că e o minciună vie.

Dați-vă voie să zâmbiți. Antenele nu mor. Spectacolul continuă.

Pe ecranul Antenei 3 e un counter care măsoară inutil termenul până la o presupusă oprire a emisiei. Counter-ul ăla a fost programat în grabă. Ar fi trebuit să măsoare, poate, anii în care banii furați de Dan Voiculescu au fost folosiți fără ca nimeni să intervină. Ar fi putut să măsoare orele, multe, de emisie în care au fost uciși în efigie oameni care au făcut sau n-au făcut ceva. Ar mai fi putut să măsoare orele de interviuri prietenoase cu politicieni din toate partidele.

Ar fi putut să măsoare timpul care se scurge până la moartea iluziei că jurnalismul e o profesie nobilă.