Poenaru execută, în partea probabil cea mai spectaculoasă a cărții, o serie de profiluri ale liderilor politici care au condus tranziția: Ion Iliescu, Adrian Năstase, Traian Băsescu, Victor Ponta, Klaus Iohannis, Dacian Cioloș și Liviu Dragnea. Spoiler: toți sunt personaje negative. Dar personaje negative nu într-un roman polițist în care securiștii răi luptă împotriva securiștilor mai puțin răi, ci într-un sistem complex care integrează date economice, ideologice, globale. Împrumutând două concepte din zona istoriei Holocaustului, aș spune că Poenaru are o perspectivă nu intenționalistă (de tipul: Hitler a plănuit din leagăn Soluția Finală), ci funcționalistă (deși în Holocaust biografiile individuale al lui Hitler și ale acoliților săi au jucat un rol important, procesul care a dus la Holocaust a depins de numeroși parametri, mulți accidentali, surveniți pe parcurs). Spre deosebire de istoria elitelor comuniste produsă de Vladimir Tismăneanu, în istoria postcomunismului scrisă de Poenaru liderii politici sunt importanți, dar nu decisivi, iar persoanele lor ascund o serie de mișcări/ conflicte sociale, politice etc.

În critica devastatoare a lui Florin Poenaru, Ion Iliescu este câștigătorul luptei începute în comunism dintre birocrația de partid și tehnocrație; un câștigător favorizat de context (lipsa unei alternative reale, pregătite din vreme), dar un câștigător în contratimp, tardiv, care nu doar că nu împiedică mersul României către neoliberalism, dar, mai mult, reușește să trădeze cam toate cauzele pe care identitatea sa de om de stânga i-ar fi cerut să le apere. Paradoxul său tragic, scrie Poenaru, e că

„a fost considerat o figură onorabilă și o alternativă viabilă doar când Ceaușescu era la putere. Imediat după înlăturarea acestuia, Iliescu a părut și el expirat, mai mult un element al trecutului decât o promisiune pentru viitor. Din speranța unui reformist local, Iliescu a devenit brusc o frână pentru progres. Dacă pe 21 decembrie 1989 Iliescu putea fi o soluție, pe 22 decembrie era deja parte din istoria ce trebuia depășită. Doar abilitatea sa politică și inepția adversarilor săi din zorii tranziției au reușit să-l propulseze la putere și să devină figura marcantă – mai mult la nivel simbolic decât practic – a tranziției. Adversarii săi anticomuniști au spus mereu că neșansa României și cauzele înapoierii sale în perioada postcomunistă a fost tocmai venirea la putere a lui Ion Iliescu. La fel cam ca în toate cazurile, ei se înșală și aici, iar asta deoarece, printre altele, Ion Iliescu nu a contestat cu nimic direcția generală sau logica tranziției. Problema reală a fost că Ion Iliescu (sau cineva ca el) nu a venit la putere în cadrul partidului comunist înainte de 1989. Neșansa României, dacă se poate vorbi în termenii aceștia, nu a fost că el a preluat puterea după 1989, ci că nu a preluat-o înainte, când mai putea fi vorba de o reformă a comunismului și când s-ar fi putut consuma o parte din tensiunile de clasă specifice comunismului. Venind și menținându-se la putere după 1989, Ion Iliescu nu a făcut decât să se afle în fruntea unui sistem care a creat o burghezie locală compradoare, a împins țara într-o relație colonială cu capitalul european, mai ales cel german, și a transformat fosta clasă muncitoare comunistă în forță de muncă ieftină, precară și migrantă. Să recunoaștem, nu e un bilanț foarte onorabil pentru destinul unui om de stânga”.

În continuare, Adrian Năstase e văzut ca reprezentant tipic al eșalonului secund din Partidul Comunist, care ajunge în prima jumătate a anilor 2000 să convertească puterea politică în putere financiară (pierzând însă ulterior lupta, laolaltă cu burghezia națională pe care o reprezintă, în fața capitalului internațional).

Traian Băsescu apare în poză ca un jucător conștient la nivel teoretic de disfuncționalitățile globale ale capitalismului, care au provocat criza din 2008, dar care profită oportunist de ele pentru a implementa politici neoliberale:

„Băsescu a oscilat astfel între trei explicații ale crizei, reciproc contradictorii: (1) piața/ capitalismul este de vină pentru speculațiile pe care le-a creat; (2) politicienii sunt de vină, deoarece că au supraîndatorat statele pentru a duce politici populiste; (3) oamenii sunt de vină, întrucât nu muncesc destul și așteaptă totul de la stat. În practică însă, la nivelul de politici efective, Băsescu nu poate atinge decât nivelele (2) și (3): evacuarea politicii și transformarea sa în administrație eficientă (scopul clar al ambelor mandate Băsescu, vizibil prin planurile de reducere a numărului de parlamentari și a funcționarilor de stat), precum și măsuri de privatizare a statului menite să decupleze oamenii de instituțiile acestuia. Practic, deși la nivel global piața era considerată responsabilă pentru declanșarea crizei, tot aceasta era chemată, la nivel local, să-i rezolve efectele.”

La rândul său, Victor Ponta apare drept reprezentantul oportunist tipic al ultimei generații din comunism, total dezideologizată, care vede în sistemul de partide politice doar un propulsor personal (așa se explică evoluția sa, finalizată deocamdată în zona ultranaționalistă a PRU).

Klaus Iohannis „reprezintă segmentul parvenit al micii burghezii provinciale postcomuniste”, care fie a emigrat, fie a jucat la ruleta tranziției; Poenaru citește acel „ghinion”, una dintre puținele replici antologice rostite de Iohannis, ca pe o sinteză cinică a acestui parcurs (în sensul că unul din clasa lui Iohannis avea nevoie de noroc pentru a răzbi, deși, după cum arată exemplul actualului președinte, care a acumulat capital prin imobile achiziționate pe căi cel puțin controversate, norocul și-l mai face și omul cu mâna lui).

Nici bunul Dacian Cioloș – atât de mult numit și atât de puțin ales – nu scapă de analiza funcțională a lui Poenaru, care vede în el vârful procesului de erodare a democrației și de consolidare a „autoritarismului de stat ca formă politică”.

Cât despre Liviu Dragnea, el reprezintă ultimul stadiu al PSD-ului, transformat acum dintr-un partid cu o agendă progresistă (cel puțin în raport cu restul partidelor) într-un receptacul pentru „politica de sorginte provincială caracterizată de complicități locale, clanuri, familii, încrengături, foarte ierarhică, bazată pe loialitate necondiționată și care nu tolerează niciun fel de dizidență sau opinie contrară, generoasă cu membrii săi și nemiloasă față de adversari, conservatoare și rasistă. Nu este deloc vorba de reprezentarea politică a celor mai săraci (care sunt ghetoizați și excluși, departe de lumina reflectoarelor, exact în orașele medii și mici dominate de PSD) și nici măcar a proletariatului cel mai precar, ci a micii burghezii de provincie și a gulerelor albe de acolo. PSD funcționează ca o minimă plasă socială pentru cei loiali și garantează o formă foarte patriarhală de redistribuire a subdezvoltării”.

Există multe alte lucruri provocatoare în cartea lui Florin Poenaru, de la considerațiile lui sintetice asupra anticomunismului până la lectura detectivistică a dosarelor Securității, și de la lectura mineriadei din 1990 până la câteva considerații asupra feminismului care deja fac valuri. Volumul rămâne extrem de util prin mai multe calități: 1. oferă o introducere rapidă în miezul bibliografiei și dezbaterilor stângiste, utilă nu doar tovarășilor, ci și camarazilor; 2. deconstruiește anticomunismul și diverse teorii conspiraționiste postcomuniste construite pe dosarele Securității și pe stindardele luptei anticorupție; 3. propune în locul anticomunismului un discurs mult mai analitic și mai critic.

Admirați-l, criticați-l sau detestați-l, dar citiți-l.