Kada stižeš u Davos, ne možeš da se ne setiš „Čarobnog brega“ Tomasa Mana i njegovog Hansa Kastorpa, koji je, za razliku od nas, ovde stigao leti. Stigao je, za razliku od nas, vozom koji se sve vreme peo do 1.560 metara nadmorske visine. I njega je, kao i našu malu delegaciju iz male Srbije, dočekao prizor sivog jezera i dugačkog, a opet nekako sitnog, zbijenog sela u Alpima...

Dok stižemo na Čarobni breg, razmišljam kako se Man promenio posle Davosa. Ja sam se promenio pre Davosa. Sam Davos davno pre mene... Danas je ovde sve drugačije. I svi su drugačiji. Srbija postaje drugačija. Zato smo ovde. Na Čarobnom bregu.

Najbogatija gužva na svetu počela je 1971. i od tada svake zime ovde stigne sam vrh političke i ekonomske sile. Naprave se bilionski dogovori, postave smernice po kojima će se svetske ekonomije ponašati, održi se na hiljade sastanaka, foruma, sesija... Biti u Davosu najjednostavnije znači postati deo te ogromne vrteške. Uleteti u centrifugu svetske ekonomije i osvojiti, konačno, to tako važno sedište na kojem se ide i gore i dole, ali i sa kojeg se, ako te prihvate (a prihvate te kada te pozovu u Davos), više ne silazi. Srbija, njene reforme, dobila je poziv. Počinjemo da se okrećemo. Ali polako. Nije baš jednostavno za nas stići (dostići) u taj veliki svet.

Štedimo. Na svemu, pa i na putovanju. I na Davosu, đavolski skupom. To znači: nema organizovane promocije Srbije, a Davos se raspada, puca od raznih promocija. Nema zakupa velikih hotela, a Davos je sam veliki hotel i zakupljen je. To na kraju znači da smo mi smešteni desetak kilometara od tog centra ekonomskog sveta, u seocu Klosters. Ne stižemo ni da ga zapamtimo.

Nema veze. Bacamo stvari i jurimo u Davos. Tamo nas čeka najnovije izdanje švajcarskog “Blika”. Dobili smo prvu stranu i dve najvažnije unutrašnje strane. Ko je rekao da nema promocije? Više od toga nam i nije potrebno. Bar ne danas, u Davosu.

Bogatstvo i moć su vrlo jednostavni. Nema nikakvih pretenzija u ljudima koji kontrolišu i svetski mir i svetsku ekonomiju. Užurbani su, nekonvencionalni, skromni i nadasve fokusirani. Ovde se prave poslovi, ovde se štedi vreme, i ovde se - sluša.

Sve zanima šta imaš da im kažeš. Po to su i došli. Po informacije koje njihove ogromne kompanije predaju raznim timovima, puštaju ih u proces, filtriraju, analiziraju i na kraju odlučuju - investiramo ili ne. Zato, nikada u životu nisam toliko pazio šta ću da kažem.

Srećem i stare prijatelje. Li Kećang, kineski premijer, zvezda je Davosa. Za njim i za gostima iz Azerbejdžana bukvalno trče. Pare su na istoku, i tržište, i potrošnja, i opet - pare.

Sve traje veoma brzo u Davosu. Krećemo da pravimo prugu? Da. I imamo je od oktobra 2017? Da, i dolazim na otvaranje. A ja sam presrećan. Hvala!

Jurcam dalje.

Rojtersov i Blumbergov forum. Kratko sa predsednicom MMF Kristinom Lagard. Pa Herman Gref iz Zberbanke. Johan Šnajder, potpredsednik vlade Švajcarske i ministar ekonomije. Premijer Turske Davutoglu. Prijatelj Mohamed Alabar, direktor “Iglhilsa”, koji gradi Beograd na vodi. Džared Koen iz „Gugla“... I svaki put pazim šta pričam. Oni su ovde da čuju šta Srbija ima da im kaže. Šta nudi. Šta može i šta hoće. I nikada nisam sreo nikoga ko te prati sa tolikom pažnjom. Svaki i najmanji detalj im je važan. Otvorili su sve prijemnike, a ja pažljivo šaljem signale. Sve ih zovem u Srbiju.

Trčanje od foruma do foruma, od margine do margine, po Čarobnom bregu čarobno prekida sjajni Frans Timermans potpredsednik Evropske komisije.

Jedan od najmoćnijih ljudi u EU. Nasmejan i savršeno miran, dolazi sasvim sam na sastanak. Nema sekretarica, personal-asistenta, užurbanih savetnika sa fasciklama i laptopovima, koji i inače ne služe ničemu osim što pokazuju nečiju moć. Timermansova moć je još veća samim tim što nema potrebu da je pokazuje. Tolika da je nakratko zaustavio vreme i u Davosu. I moje i svoje. Pričamo nadugačko, ne obazirući se na satnicu. Beležim to kao jedan od najprijatnijih trenutaka. I ponovo jurim dalje...

Ni sam ne znam kada je i kako došlo vreme da se vraćamo kući. Ogroman posao smo završili. Na licima su nam osmesi. Na samom kraju, dok počinjemo dugačko spuštanje, kažem u sebi: Zbogom, Hanse Kastorpe. Ti si otišao u niziju u kojoj su grmeli topovi i uzeo pušku u ruke. Mi idemo u Srbiju. Naša grmljavina je prestala. Idemo da radimo! U život.