Přiznání č. 149

Když jsem ve škole, tak to vypadá, že jsou všichni (spolužáci) vygumovaní, nikdo nechce dělat věci spolu. Nevíme, co se bude učit. Nejde se s těmi dětmi kamarádit. Když můžeš věci dělat spolu, je to lepší. Jsou kluci, kteří dělají potíže, ti ještě tolik vygumovaní nejsou. Ostatní jsou jako stroje, dělají to, co jim řeknou. Ti, kteří dělají potíže učitelům, tak se s nimi dá aspoň bavit. Ale jsou to lidé kteří už nejsou schopni se učit, jsou naučení odporovat učení. Cítím se, jako že musím být vygumovaný, abych tam mohl patřit. A když nechceš být vygumovaný, tak tam nemůžeš vydržet. Když tam nemůžeš patřit, tak když to jde, tak se tam snažíš nebýt. Ještě je šance patřit mezi ty, co dělají problémy Když vezmu odboj … tak my jsme prostředníci. Jsme my, učitelé a vygumovaní. Chceme těm vygumovaným ukázat, že nemusejí jenom poslouchat a že je to taky fajn život. Ale vygumovaní se bojí. My „prostředníci“ ještě máme svobodnou vůli tam, kde nás dospělí neslyší, a můžeme si to říct aspoň tam, kde nejsou. Nabízíme vygumovaným, aby šli s námi … chceme jim ukázat, že aspoň chvíli můžeš dělat, co chceš, a je dobrý to dělat co nejčastěji … ale vygumovaní radši nejdou … oni se bojí. My se taky bojíme, ale máme volnost a tu nechceme dát... Uvnitř sebe máme skryté místo, kam se schováváme, rovnáme si tam myšlenky a máme tam svoje přání a sny … neodpovídáme… a jsem strašně potichu. Mám tam virtuální kamarády a to, co bych si přál… Vygumovaní své vnitřní místo nemají. My jim ho pomáháme stavět, když se odváží jít s námi. Když nemáš své místo, tak ti nezbude nic jiného, než být vygumovaný… takhle já si to myslím. Jsem rád takový, jaký jsem. Učit se umím a při tom nejsem vygumovaný. Mně se podařilo zjistit, že se můžu učit tak, jak potřebuji, ale ve škole to nejde. Vygumovaní netuší, že něco můžou, oni vědí jen to, že musí…

15.12.15