Det första scenariot: Jag vaknar i Bangkok med hög feber och smärtor över ryggen. Efter en skumpig taxifärd når jag sjukhuset och inom tio minuter på akuten får jag träffa en läkare. Proven, som blir klara på en halvtimme, visar njurinfektion med risk för blodförgiftning. Inom en timme sitter en nål i min arm med antibiotika. Jag läggs in på ett rum – större än ett vanligt hotellrum – med marmor i badrummet. En sjuksköterska sitter vid min säng för att vaka över mig.

När jag är där nästa dag ser jag ingen personal och de äldre ligger i sina sängar och ropar på hjälp.

Scenario två: Mormor, 94 år, i Göteborg har svårt att andas och har smärtor över bröstet. Efter ambulanstransport når vi akuten. Inom sex timmar får vi träffa en läkare. Proven, som visar på hjärtsvikt, dröjer flera timmar. När dag blir natt får vi reda på att det inte finns någon avdelningsplats, så hon tvingas sova på akuten. Först ett dygn senare – utmattad och i värre skick än när hon kom in – får mormor en säng på avdelning för vård och observation.

När jag är där nästa dag ser jag ingen personal och de äldre ligger i sina sängar och ropar på hjälp. Och mormor är med all rätt förbannad och vill bara komma hem.

Josephine Freje hamnade på sjukhus i Bangkok. Efter det har hon ingen större lust att bli sjuk i Sverige igen. Josephine Freje träffar Marcus Millbergs mamma Helene. Marcus Millberg, 30, fick en allvarlig hjärnskada efter en trafikolycka i Thailand. Foto: Thomas Engström Föregående Nästa Stäng fullskärmsläge

Att jämföra olika länders vård utifrån kostnader och kvalitet är inte det lättaste. Statistik är som badkläder – visar det mesta, men döljer det väsentliga. Den som vill kan alltid hitta siffror som stöder ens tes – det jag vet är vad jag sett med mina egna ögon.

Som när jag besökte 30-åriga Marcus Millberg, som fick en allvarlig hjärnskada efter en trafikolycka i Thailand. Det var nära att han inte kom hem, då vården på privatsjukhuset – med två vakande sjuksköterskor – inte täcktes av någon försäkring. Hans mamma Helene berättade hur hennes son vägrades operation tills de såg pengarna. Samma sak hände Farmen-Jocke, Joakim Ljunggren, då han var nära att behöva amputera benet efter en olycka på paradisön Koh Samet. När vi ses beskriver Jocke mötet med den statliga vården som ett ”slakthus”, men när pengarna kom fram fick han bekväm lyxvård på ett av de främsta privatsjukhusen i Thailand.

Det var blod på väggarna och patienterna låg packade som skrikande sillar.

Nu är båda killarna hemma i Sverige och på bättringsvägen, men kontrasten mellan svensk och thailändsk vård består. För den som har pengar är Thailand paradiset. Det är sällan svenska turister med försäkring behöver se den andra sidan. För några år sedan tvingades jag göra det, då en nära vän från Thailand fördes med ambulans till ett statligt sjukhus efter en trafikolycka. Det var blod på väggarna och patienterna låg packade som skrikande sillar, medan stressad vårdpersonal försökte lägga fokus på de som inte skrek.

"Jag vägrar tolerera att den vård vi har i dag är den bästa vi kan få utifrån de miljarder som spenderas", skriver Josephine Freje om sjukvården i Sverige. Foto: Jan Wiriden / JAN WIRIDEN GT/EXPRESSEN Många privatsjukhus i Thailand har mer en känsla av hotell än ett sjukhus. Föregående Nästa Stäng fullskärmsläge

Men när jag satt där på akuten i Göteborg och höll mormors hand, medan hon utmattad försökte få lite sömn bland skrikande patienter och tjutande larm, saknade jag ändå Thailand. För mormor hade haft råd och varit försäkrad.

Det är lite som att en gång ha flugit första klass. När man sitter där och trängs bland spädbarn och högljudda medresenärer vill man egentligen inte veta vad som sker bakom skynket – där de som har råd dricker champagne i sina bekväma liggstolar.

Det kommer nog aldrig bli första klass, men min mormor är värd business class. Minst.

I ett land som Sverige, där vi spenderar en tiondel av BNP på sjukvården, undrar jag varför vi ska nöja oss. Vårdpersonalen går dagligen på knäna och jag vägrar att tolerera att den vård vi har i dag är den bästa vi kan få utifrån de miljarder som spenderas.

Det kommer nog aldrig bli första klass, men min mormor är värd business class. Minst.