Det har varit en lång vinter. Den svenska fotbollen börjar som smått att smyga tillbaka med träningsmatcher runt om i landet, men än är det ett tag kvar tills säsongen 2018 drar igång igen på riktigt. För att stilla abstinensen har jag gått tillbaka drygt 15 år i arkivet och tagit en titt på matchen mellan Djurgården och ÖIS från 2003.

Den 9:e juli 2003 tog Djurgårdens IF emot Örgryte IS på Stockholms Stadion inför 12 845 åskådare i deras jakt på ligatiteln, som de senare även lyckades vinna. Hemmamatchen mot ÖIS skulle dock visa sig att bli en av deras totalt sex förluster, varav endast två var hemmaförluster (den andra mot Malmö FF).

Det var två starka lag som ställde upp mot varandra och båda lagen hade tydliga spelidéer från första minut: Djurgårdens passningsorienterade finlir med 20-åriga Kim Källström som maestro, kontra Örgrytes snabba omställningar med de två sambalirarna Paulinho Guará och Afonso Alves på topp.

Båda lagens principiella formationer var 4-4-2, med enda skillnaden att Erik Hamrén ställde upp Örgrytes mittfält i en diamant, med Valter Tomaz Jr som offensiv spets och Markus Johannesson som defensiv bas. Sören Åkeby och Zoran Lukic spelade med en mer dynamisk mittfältslinje, där alla fyra mittfältares initiala, horisontella positioner var ungefär densamma, men med väldigt olika individuella spelarroller.

Djurgården inledde matchen precis som förväntat med ett aggressivt anfallsspel och en hög intensitet, medan ÖIS backade hem djupt i den defensiva tredjedelen och låg där bekväma matchen igenom. Hur blev det då en 0-3 förlust för stockholmarna?

Ur ett taktiskt perspektiv kan slutresultatet förklaras genom tre primära punkter:

Aggressiv press och kontringspress av ÖIS Örgrytes zonförsvar Djurgårdens man-mot-man-försvar

Aggressiv press och kontringspress av ÖIS

Det var tydligt att DIF skulle starta matchen med ett rasande tempo för att snabbt dominera matchen och föra den dit de ville, och det var precis vad som hände. Källström hämtade boll djupt i uppbyggnadsfasen medan de resterande offensiva Djurgårdsspelarna satt framför honom och väntade på att bli matade. ÖIS hade inga problem med att sitta djupt och invänta Djurgårdarnas anfall, men nyckeln till att bryta Djurgårdens offensiva krafter var helt enkelt att vara aggressiva.

I uppbyggnadsfasen sattes DIF helt ur balans av att ÖIS-spelarna pressade bollmottagaren direkt och stängde av alla passningsmöjligheter, och varje gång Djurgården hade chans på en snabb omställning kom en ÖIS-spelare i full fart och tacklade ner dem. Just den aspekten var väl kanske inte den mest taktiskt raffinerade, men press-spelet som implementerades var väldigt imponerande.

Det här pressmönstret såg vi gång på gång från ÖIS; första gången redan efter 3 minuter. Källström drev alltid upp bollen centralt men sökte sig utåt med sin passning. Djurgården visste att ÖIS skulle ställa upp tätt i de centrala vertikala kanalerna, så planen var att penetrera den offensiva tredjedelen via de yttre kanalerna för att sedan kombinera och söka Samuel Wowoah, eller helst Babis Stefanidis, centralt bakom den första linjen för att komma till avslut på mål. Det här skedde främst via Örgrytes vänsterkant, då Anders Prytz var tydligt den svagare utav de två ytterbackarna, men då Daniel Sjölund var offensivt starkare så försökte man ofta på Örgrytes högerkant också, som kan ses på bilden ovan.

Vad man inte hade räknat med var den otroligt aggressiva pressen från ÖIS. Så fort Källströms passning slogs ut till Sjölund (i det här fallet) så kom flera ÖIS-spelare i full fart och kvävde alla hans offensiva möjligheter. Edwin Phiri och Martin Ulander hindrade Sjölund att avancera i den yttre kanalen; Ulander och Johan Anegrund hindrade honom att spela en linjepenetrerande passning till Wowoah; och Johannesson och Tomaz Jr hindrade honom att cirkulera bollen horisontellt till Andreas Johansson snabbt och effektivt. I majoriteten av fallen resulterade det här press-spelet i att Sjölund fick spela tillbaka bollen till Källström, som i sin tur tvingades att cirkulera bollen horisontellt för att istället försöka penetrera den första defensiva linjen på andra kanten, men det alternativet gav ÖIS tillräckligt mycket tid för att ställa om i sina defensiva positioner och förbereda sig för ännu en aggressiv press. Djurgårdens anfall saktades ner avsevärt gång på gång och spetsen trubbades.

Örgrytes zonförsvar

Den här punkten har en gemensam nämnare med nästa punkt, som handlar om Djurgårdens man-mot-man-försvar. Eller, rättare sagt, två gemensamma nämnare: Paulinho Guará och Afonso Alves. Ett genidrag från Erik Hamrén var att alltid låta de två brassarna stanna kvar på Djurgårdens planhalva. Inte en enda gång jobbade de hem för att hjälpa till i försvaret.

Varför är det ett genidrag? Örgryte stod ju under en enorm press från Djurgården, på bortaplan? Vad är meningen med det?

Jo, två dödliga anfallare som Paulinho och Afonso kan ju aldrig lämnas ensamma, så Djurgården var därmed tvungna att ligga kvar med åtminstone två, men nästan alltid tre, försvarare för att säkra defensiven mot Örgrytes blixtsnabba kontringar. Hur det påverkade Örgrytes offensiv skriver jag om mer under den tredje och sista punkten, men först en titt på hur den defensiva strukturen påverkades.

Bilden här ovan visar hur lagens neutrala strukturer såg ut när Djurgården anföll. ÖIS försvarade med ett lågt och kompakt 4-4-block som gav minimalt med ytor mellan linjerna och väldigt få centrala penetreringsmöjligheter. Det syns tydligt hur Örgryte lyckades dominera DIF numerärt i varje zon på sin planhalva (detta enligt principerna kring Juego de Posición) och det hämmade Djurgårdens uppbyggnadsfas ytterligare. Planen var ju som sagt att först penetrera den offensiva tredjedelen via någon utav de yttre kanalerna för att sedan söka sig centralt, men i och med Örgrytes defensiva block kombinerat med deras aggressiva press-spel så misslyckades DIF totalt med den spelplanen. Istället blev de tvungna att spela 1v1/1v2/2v2 i de yttre kanalerna för att i bästa fall kunna slå ett inlägg, men till och med då vann ÖIS kampen tack vare de två fysiskt dominanta mittbackarna Anegrund och Dahlin.

Djurgårdens man-mot-man-försvar

Ja, det var ju det här med att Paulinho och Afonso inte jobbade hem en enda gång under matchens 90 minuter. Samtidigt som Örgrytes planhalva såg ut som på den föregående bilden, så såg Djurgårdens planhalva ut ungefär så här:

Örgrytes försvar var på toppform under den här matchen och medan de höll nollan så såg anfallet till att vinna matchen, och det med råge. Vad som till slut blev Djurgårdens förfall var Sören Åkebys envisa yrkan på ett man-mot-man-försvar. Trots att de i absolut alla defensiva lägen var numerärt överlägsna så lyckades Djurgårdsspelarna inte kontrollera Örgrytes anfall.

Örgrytes spelplan var därmed att utnyttja Djurgårdsförsvararnas brist på mobilitet och deras ovilja att röra sig allt för långt från sina grundpositioner för att helt splittra deras försvarslinje under omställningar. När Djurgården satt tillbaks med laget i egen planhalva så skedde ingen märkbar uppbyggnad: bollen spelades till en ytterback som slog en långboll upp mot Afonso eller Paulinho. En utav de två försökte nickskarva vidare bollen till sin anfallspartner, men inget kom utav den taktiken; det var nästan som att de inte tog den på allvar.

Bortsett från de två brassarna blev Örgrytes tredje brasse Valter Tomaz Jr den avgörande spelaren, då han agerade nästan som en offensivt lagd box-to-box mittfältare. Alla kontringar hängde på att Tomaz Jr var första man att ansluta till Örgrytes anfall: Paulinho och Afonso var ju redan inne i Djurgårdens planhalva, där de ockuperade de två mittbackarna plus DIFs vänsterback Richard Henriksson. Trots det numerära övertaget så hade alltså Djurgårdsförsvararna svårt att hantera Paulinho och Afonso och det blev ännu svårare för dem när även Valter Tomaz Jr kom stormandes. Majoriteten av Örgrytes anfall bestod alltså utav isolerade 3v3-situationer, men Örgrytes tre anfallare var långt bättre än Djurgårdens tre försvarare och därmed fallerade DIFs man-mot-man-försvar totalt.

Det tredje målet är ett praktexempel på Djurgårdens misstag i att förlita sig på man-mot-man. I andra halvlek byttes Jeffrey Aubynn in istället för den skadade Ulander och han tog allt eftersom över rollen som den första ÖIS-spelaren att sälla sig till anfallet i kontringarna istället för Valter Tomaz Jr, som tog en mer defensiv roll.

Då Djurgårdens högerback Niclas Rasck hade blivit instruerad att sitta högt matchen igenom för att sätta press på Örgrytes vänsterkant, så skapades en enorm yta på DIFs högerkant mellan försvaret och mittfältet. Patrik Eriksson-Ohlsson markerade Paulinho medan Markus Karlsson markerade Afonso, men vad de inte hade räknat med (som var det största beviset på att man-mot-man var helt fel beslut) var att Paulinho och Afonso spenderade matchens 90+ minuter med att hela tiden byta spelarroller och position med varandra. Ibland på måfå; andra gånger via triggers. En trigger var när en utav de två lyckades skapa mer än drygt 5 meters avstånd mellan sig och försvararen: då föll anfallaren ner djupt och brett för att skapa ännu mer avstånd mellan sig och sin försvarare; ett avstånd som var alldeles för stort att ta igen utan att splittra försvarslinjen helt. Brassarna gav alltså DIF-spelarna två val: antingen så följer ni med hela vägen (och riskerar att få panik/bli helt bortgjord/lämna din backkollega i skiten), eller så får ni zonförsvara i vad som effektivt sett var en underload. Lose-lose för DIF; win-win för ÖIS.

För det tredje målet så var det Afonso som lyckades skapa yta mellan sig och Karlsson, som punktmarkerade honom under matchen. Afonso föll ner långt och brett, vilket var alldeles för långt för Karlsson att följa med utan att splittra backlinjen; istället så drogs Eriksson-Ohlsson isär från sin mittbackskollega . Samtidigt så pressade Paulinho högt upp i banan och tvingade Henriksson och Karlsson att falla ner, så när Aubynn satte igång en kontring med sin passning till Afonso, så såg det ut så här:

En enorm yta öppnades för Afonso att utnyttja och det skadade Djurgården enormt. Rasck var för långt bort för att hinna ikapp Afonso; Johan Arneng gick in hårt på Aubynn i hopp om att bryta passningen, men misslyckades och tappade fart; Johansson och Källström var även de för långt borta, vilket lämnade Henriksson, Karlsson och Eriksson-Ohlsson att försvara mot Afonso och Paulinho: en kamp som de förlorade när de två brassarna enkelt passade sig igenom försvaret.

Slutsats

Det går att argumentera för att Afonso och Paulinho var ett utav de bästa anfallsparen (om inte det bästa paret) i Allsvenskan när de var som bäst. Genom hela matchen belyste deras styrkor samma problem hos Djurgården: det naiva försvarsspelet resulterade i att en enorm yta skapades mellan mittfält och försvar; en yta som var perfekt för Örgrytes anfall att utnyttja när de kom med fart i omställningarna.

Djurgården vann Allsvenskan det året med imponerande 19 vinster på 26 matcher, men mot ÖIS var det inget titelvinnande lag som spelade.