Vägning: För att justera för eventuella skevheter i urvalet vägs resultaten på kön, ålder, utbildning, parti i senaste riksdagsval samt hushållsstorlek.

Metod och urval: Telefonintervjuer i enlighet med standard för slumpmässiga befolkningsurval baserat på telefonnummer. För att tillförsäkra god representativitet kompletteras fasta med mobila telefonnummer. Utvald person i ett hushåll ersätts inte av annan person i samma hushåll.

Fråga: Vilket parti skulle du rösta på om det var riksdagsval i dag? (Om ej svar ställs även de uppföljande frågorna: Vilket parti lutar det mest mot för dig?/ Vilket parti tycker du är minst dåligt?)

Det är dåliga siffror för oss. Vi fokuserar nu på att utveckla vår politik kring hur vi klarar att hjälpa de som flyr undan krig till närområdet och de som sen kommer till vårt land.

Sverige står inför stora utmaningar. Vi behöver fler bostäder, flera enkla jobb, lägre skatter och förbättrad integration. Då behövs det ett starkt liberalt parti och jag kan bara konstatera att vi har ett arbete att göra.

En stor framgång för Moderaterna. Jag tror att allt fler ser att Anna Kinberg Batra har tagit tag i invandringsfrågan, och sen söker man också efter ett parti som kan hålla ordning på ekonomin och skapa fler jobb.

Centerpartiet fortsätter ha ett stöd klart över valresultatet. Vi känner stöd för vår ansvarsfulla politik för att fler snabbt ska få arbete. Alliansen drar ifrån de rödgröna rejält. En bra utveckling inför nästa valrörelse.

Med tanke på utvecklingen det gånga året är det föga förvånande att stöder för Stefan Löfven rasar. Det är dags att en ny regering tar över. Det är också glädjande att Sverigedemokraterna ligger kvar på dessa höga nivåer.

Miljpartiet har gjort historiskt stora satsningar på miljön, på att anställa fler vuxna i skolan och börjat bygga klimatsmarta bostäder och kollektivtrafik. Vi tror att våra sympatisörer vill se ännu mer grön politik och det vill vi själva också.

Just nu kämpar vi för rimliga hyror och löner mot borgerligheten, och vi känner ett starkt stöd. Folk förstår att det måste byggas mer bostäder och att lägre löner inte skapar en framtid för Sverige. Det är inte speciellt ologiskt att vi ökar.

Resultatet i den här mätningen är jag inte nöjd med. 2015 var ett tufft år för regeringen. Vi ska vinna människors förtroende genom att ta strid för de nsvenska modellen, pressa ner arbetslösheten, vända skolresultaten och hantera flyktingkrisen.

Nedgången för S är dessutom statistiskt säker. Ett ras med 4,3 procentenheter.

I varje annat parti skulle sådana här katastrofsiffror ha lett till en diskussion om partiledarens vara eller icke vara. Hittills har det inte skett i S. Förklaringen är dels partitraditionen att man sluter upp kring sin partiordförande dels att Socialdemokraterna bytt partiledare flera gånger på kort tid. Först misslyckades Mona Sahlin, sen kom Håkan Juholts tid som de flesta i partiet helst torde vilja glömma.

Men nu har alltså Stefan Löfven ännu sämre siffror.

Enligt Demoskop är det bara bland väljare över 65 år som partiet håller ställningarna.

Däremot har S tappat rejält bland löntagare.

Av allt att döma förlorar partiet både till höger och vänster. Både V och M går framåt. Moderaterna är nu nästan uppe på Reinfeldtnivåer 27,2 procent. Däremot fortsätter SD att i huvudsak ligga still. Partiet har inte tjänat på flyktingkrisen.

Jag tror att huvudförklaringen till raset är att Socialdemokraterna inte presterar i sin traditionellt bästa gren regeringsduglighet.

Det kunde säkert sägas mycket om Tage Erlander, Olof Palme, Ingvar Carlsson och Göran Persson. Men ingen kunde ifrågasättas deras regeringsskicklighet. De hade också successivt skolats in i rollen av sina företrädare.

Stefan Löfven resepresenterar något helt annat. Han satt visserligen i partiets VU i sex år innan han blev partiledare. Men där satt han därför att han var tung och respekterad Metallordförande. Inte därför att han var partipolitiker.

När Löfven aningen motvilligt tog på sig uppdraget, saknade han all den bakgrund som gjorde tidigare S-statsministrar så skickliga. Han hade inte suttit i riksdagen, inte varit statsråd, inte jobbat nära en tidigare regeringschef.

Oerfarenheten visade sig redan vid regeringsbildningen. Aldrig tidigare torde en S-regering haft så många oerfarna ministrar. Åtskilliga är fortfarande totalt okända för de flesta, tror jag.

Jag har aldrig trott på regeringsombildningar som lösning på regeringspartiers kris. Men frågan är om inte Löfven borde ombilda regeringen för att reparera de misstag han gjorde hösten 2014. Kristina Persson, Ardalan Shekarabi, Heléne Hellmark Knutsson, Gabriel Wikström, Åsa Regner, Sven-Erik Bucht, Aida Hadzialic, Anna Johansson framstår som bleka, anonyma ministrar. Att flera av dem är trevliga räcker inte.

Det finns förstås ännu en viktig skillnad mellan Löfvens regering och tidigare socialdemokratiska. Den är svagare parlamentariskt och dessutom koalitionsregering. Det begränsar ministärens handlingskraft.