Tre fraser av många liknande som hörts till leda det senaste decenniet, särskilt i samband med fildelningen som hade sin storhetstid i början av 2000-talet, men även på senare år och då inte minst i form av kritik riktad mot exempelvis musiktjänsten Spotify.

Saken är den att ingen måste få betalt. På en fri marknad är det kunden som sätter priset. Det är kunden som fattar beslutet att betala för en vara, och att betala vad kunden anser att varan är värd. Om ingen vill betala blir det heller inga pengar, och att tvinga kunderna att betala för varor de inte vill ha är knappast ett alternativ som förespråkarna för att "artister måste få betalt" anser vara rimligt.

Självklart ska både journalister, artister och författare som har avtal med en uppdragsgivare, så som ett skivbolag eller ett medieföretag, få skälig ersättning för det avtalade arbetet. Men det är inte samma sak som att skivbolaget kan kräva en viss nivå av intäkter, eller att en artist som inte säljer kan kräva att få avtal med ett bolag, eller att människor ska köpa hens musik.

Fildelningen ökade stadigt under hela 2000-talet, men i årets upplaga av "Svenskarna och internet" syns en liten minskning, och innan dess har den stått stilla i tre år. Samtidigt ökar andelen internetanvändare som varje månad betalar för musik, film och spel på nätet. Den stora ökningen står Spotify för. Hela 74 procent av Spotifyanvändarna betalar för tjänsten.

Även antalet personer som prenumererar för att se på teve/film ökar. I åldern 12-35 år det ungefär 25 procent som prenumererar på någon tjänst som Netflix eller HBO.

Det är knappast nytt för insatta i branschen, men att många som tidigare fildelat nu betalar för tillgången till musik visar tydligt att fildelningen inte handlade om omoral i största allmänhet eller ovilja att betala för en produkt. Det handlar helt enkelt om priset man är beredd att betala för en viss vara. Med fildelningsteknikens möjligheter och det utbud som öppnade sig devalverades helt enkelt värdet på en låt eller ett helt album. I en tid när "all musik som finns i hela världen" är tillgänglig några knapptryck bort är det fullt rimligt att priserna påverkas, liksom önskemål från kunderna om hur produkten ska paketeras. För den generation som växt upp med obegränsad tillgång till musik är det inte konstigt att betalningsviljan för exempelvis en cd-skiva inte är särskilt stor. (Ändå har försäljningen av vinylskivor ökat de senaste åren, vilket tyder på att fler ändå är beredda att betala mer för viss exklusivitet.)

Samtidigt betalar de yngre musiklyssnarna betydligt mer för musik nu än de i genomsnitt gjorde innan digitaliseringen. Den som prenumererar på Spotify lägger ungefär 1200 kronor om året på musik. Betalningsviljan finns alltså för en snyggt paketerad produkt till ett rimligt pris, i det här fallet en hundring i månaden för nästan obegränsad tillgång till musik.

Spotify har hittills betalat ut 2 miljarder dollar till artisterna för den strömmade musiken, varav en miljard bara i år.

Så varför fattar då en storstjärna som Taylor Swift beslutet att plocka bort all sin musik från Spotify med argumentet att hon får för dåligt betalt? Svaret är: för att hon kan. För att hon hör till en liten klick bestående av några få världsstjärnor med så många fans att det lönar sig bättre att sälja musiken styckevis.

Enligt Spotifys grundare Daniel Ek sitter problemet inte i för låga royaltys från Spotify, utan i avtalen som skivbolagen har med artisterna. Det är ju bolagen som får pengar från Spotify, och som därefter betalar ut pengar till sina artister. Detta vill Ek ändra på, och i högre utsträckning ha avtal direkt med artisterna.

I stället för att skälla på Spotify och bojkotta företaget för att artisterna får för lite betalt är det nog läge för flera andra branscher att snegla lite mer på Spotify och lära sig något. Som att internetgenerationen värdesätter tillgång snarare än ägande, och faktiskt är beredda att betala för den om den levereras med en smidig betallösning.