Nedan använder jag Peter Moilanens replik till min debattartikel i SvD den 15/11 för att belysa tre av de många bristfälliga grepp som försvarare av vår befintliga narkotikapolitik (prohibitionister) återkommande använder i sina försök att rättfärdiga vår nuvarande drogpolicy. Därefter avslutar jag med några tankar om det drogpolitiska tillvägagångssätt jag själv förespråkar – det experimenterande samhället.

1. Inte skilja på olika sätt att använda droger

Moilanen skriver att en viktig ambition och mål bakom visionen om ett narkotikafritt samhälle är att minska antalet användare. Men är alla användare lika? Är en rekreationskonsument som emellanåt röker en joint att likställa med en problematisk konsument som injicerar heroin flera gånger om dagen? Genom att dra alla över en kam kan prohibitionister påstå att vi har en låg narkotikakonsumtion. Men vilken sorts konsumtion är låg? Har vi begränsat den sorts konsumtion som förknippas med de problem vi brukar tillskriva narkotika, till exempel hög dödlighet, kriminalitet och prostitution?