Hambacherskogen är en speciell plats, av flera olika anledningar – men kanske inte av de anledningar som man hade kunnat tro. Trädkronornas sätt att sila höstljuset ger förvisso en närmast naturmagisk upplevelse, men den skönheten är inte unik för en skog av denna typ. Skogen utgör möjligen habitat för en utrotningshotad fladdermus, men i övrigt erbjuder Hambacher knappast någon vidare speciell typ av biologisk mångfald. Kanske är det inte ens skogens status som uråldrig och orörd som gör Hambacher till vad den är idag.

Det är snarare skogens invånare som ger platsen den karaktär som den har. Runtom stigar och saboterade vägnät växer sig stora tripoder uppåt, för att blockera framfarten för polisens och gruvbolagets fordon. Uppe bland träden bygger ockupanter kojor och hem, för att bebo skogen och förhindra det enorma dagbrottets expansion på skogens bekostnad. Det som gör Hambacherskogen speciell är att den utgör en gräns. Den markerar randen till Hambachergruvans hungriga gap – och är full av motstånd mot de processer som vill sluka den.

Nordrhein-Westfalens gruvfält

Hambachergruvan är endast en av flera öppna kolgruvor i Nordrhein-Westfalen, strax väster i Köln, som liksom vandrar över landskapet och på sin väg slukar skog, jordbruk och hela byar. Brytningen av brunkolet sker i dagbrott, vilka består av gigantiska hål, grävda av några av de största maskinerna som människan någonsin har konstruerat. Dessa gapande hål i landskapet är ofta många kilometer i diameter och kan bli flera hundra meter djupa innan koltillgångarna sinat och hålen på olika sätt fylls igen eller återbrukas för nya ändamål.

Vy över Garzweilergruvan under pågående ockupation, under Ende Gelände 2019.

Tekniken som krävs för kolbrytningen, och dess inverkan på närområdet, är hisnande. På de platser där dagbrotten idag är belägna har det tidigare funnits byar, gårdar, hus och hem vars invånare har vräkts för att kunna rivas och ge plats åt kolutvinningen. För att gruvorna inte ska fyllas av vatten, som resultat av naturliga grundvattennivåer, måste närområdets grundvattenreservoarer tömmas. För att brunkolsbrytningen ska bli lönsam måste kraftverk för förbränning och energiproduktion anläggas i nära anslutning till gruvorna. Vägar läggs om, byar rivs, flyttas, och nya järnvägar anläggs för att förse kraftverken med ständigt nytt bränsle. Resultatet är en mäktig men sårbar infrastruktur, vilken på senare år har blivit måltavla för en växande miljörörelse, som har ett mål: att stänga ned utvinningen och den klimatfarliga förbränningen av brunkolet.

Skogsockupation och blockerade järnvägar

Hösten 2018 påbörjades en polisiär operation inne i Hambacherskogen, resterna efter en tidigare tio gånger större skog som har stått på samma plats sedan den senaste istiden. Operationen var riktad mot de ockupanter som sedan 2014 har bebott skogen, för att skydda den och förhindra den planerade expansionen av Hambachergruvan söderut. Trots att vräkningen av ockupanterna var förhållandevis lyckad så har avverkningen av skogen tillfälligt stoppats, efter att det slagits fast att skogen var hemvist åt den hotade Bechsteins fladdermus.

Ockupanter i Hambacherskogen bygger trädkojor, läger och väghinder för att motarbeta den planerade avverkningen av skogen.

I oktober 2018 arrangerades klimatmassaktionen Ende Gelände för fjärde året på raken, denna gång med fokus på Hambachergruvan och i solidaritet med den ännu pågående kampen i Hambacherskogen, där de rivna trädkojorna och lägren återigen byggdes upp efter vräkningen. Denna Ende Gelände-aktion riktade in sig mot infrastrukturen kring kolutvinningen, genom att ockupera en järnväg i anslutning till gruvan, vilket blockerade tillförseln av kol och tillslut tvingade det lokala kraftverket att stänga ned delar av verksamheten. Detta var den största Ende Gelände-aktionen hittills, med över 6500 deltagare och nästan 2000 aktivister som tillslut lyckades ta sig förbi polisens linjer, blockera järnvägen och trotsa höstkylan för att övernatta på tågspåren. Dessa dagar i oktobersolen glittrade landskapet av de silverfärgade räddningsfiltar som skulle hjälpa aktivisterna att hålla värmen i den nattliga kylan. Knappt nio månader senare skulle landskapen i Nordrhein-Westfalen åter färgas av reflektionerna från räddningsfiltar på vägar, fält och gruvor, men då som skydd mot den stekande sommarsolen.

Ende Gelände 2019

När Ende Gelände i juni 2019 återvände till gruvfälten väster om Köln gjordes det med lärdomar från tidigare aktioner och med nya mål för aktionen. Denna gång var den övergripande måltavlan en annan kolgruva, Garzweilergruvan, inte särskilt många kilometer norr om Hambacher. Garzweilergruvan upptar i dagsläget en areal av 48 kvadratkilometer och är döpt efter den by som tidigare låg på platsen innan energibolaget RWE påbörjade exploateringen av koltillgångarna i marken.

Massaktionen utgick från ett klimatläger norr om gruvan och påbörjades fredagen 21:a juni, för att i olika etapper utvidgas och slutligen avslutas helt under söndagen. I lägret förbereds aktionen: vår delegation ankom tidigt på torsdagsmorgonen och hela den dagen spenderades sedan med möten, träningar och planering. Lägret inleddes redan på onsdagen och de nyligen ankomna aktivisterna mötte nu upp de aktivister som spenderat natten i lägret. Torsdagen avslutades inte förrän vid 23-tiden, då de sista träningarna hade genomförts och de sista diskussionerna avslutats.

Under dessa förberedande dagar slutfördes planeringen av aktionen, som i själva verket skulle komma att delas upp i ett flertal olika aktioner, med olika syften och mål, kallade fingrar. Analogin är underförstådd: tillsammans utgör de olika fingrarna en helhet, den näve som genom styrka och list skulle nå det övergripande målet. Dessa massaktioner är nästan alltid uppbyggda på ett liknande sätt, med ett flertal fingrar, vilka i praktiken tar formen av demonstrationståg som försöker ta sig från punkt A till punkt B. Punkt A är lägret, punkt B är för den största delen av deltagarna hemlig fram till utförandet. För att minimera informationsläckage hålls mål, genomförande och rutt hemligt under större delen av aktionen – ibland vet man inte förrän man redan har nåt målet att det var dit man skulle. Strukturen är nödvändig för att polisen inte ska få reda på viktiga detaljer i förhand och på så sätt försvåra genomförandet av planerna. Att polisen skulle komma att ha koll på oss och följa med oss större delen av tiden var givet, men de ska i bästa fall vara ovissa om vad fingrarna egentligen företar sig.

Underligt nog så tillåts alltid demonstrationerna att avgå, oftast tack vare olika juridiska beslut, domstolsförhandlingar eller demonstrationstillstånd utfärdade med hjälp av parlamentariska gudfäder. Det är ingen hemlighet att exempelvis miljöpartiet Die Grünen och Die Linke stödjer massaktionerna praktiskt och politiskt: relationerna till de etablerade partierna är strategiskt viktiga för Ende Geländes syften. Att demonstrationerna och fingrarna kategoriskt bryter mot tillstånden och ofta försöker genomföra illegala aktioner, under skydd av legala tillstånd och domstolsbeslut, är ingenting som hittills tycks påverka denna praktik.

Att aktionsplanerna är hemliga betyder inte att de inte sprids, men olika delar av fingrarnas strukturer får ta del av olika mängder och delar av informationen, enligt vad som bedöms nödvändigt för genomförandet av aktionerna. De olika fingrarna har generellt ingen information om vad för måltavlor de andra fingrarna har eller hur de planerar att genomföra aktionen.

Praktiserade lärdomar

En skillnad gentemot Ende Geländes tidigare aktioner var för 2019 en ny struktur för beslut och informationsspridning. I det röda fingret (vilket av praktisk erfarenhet är den fingerstruktur som kommer att återkomma som exempel i denna genomgång), som de flesta nordiska aktivister hörde till, resulterade detta i att fingret delades in i två övergripande delar, vilka hade sina egna beslutsfattande organ och vid behov skulle kunna dela sig från varandra och skapa två självständiga fingrar utifrån det enade större. Dessa två underfinger var i sin tur även indelade i ytterligare mindre delar, kallade kvarter eller block, vilka skulle motta information från beslutsfattande organ och skapa egna informationsstrukturer. Varje block utgjordes i sin tur av mindre enheter, vängrupper om – i bästa fall – fyra till tio personer som känner varandra och i någon mån är samspelta. Den minsta organisatoriska enheten i en sådan här struktur är s.k buddies (eller stridspar, beroende på vilken organisatorisk bakgrund man har) om två, som ska hålla extra koll på varandra och så långt det går undvika att skiljas ifrån varandra under aktionens gång.

Aktivister sprider ut sig längs med en bred rad för att tvinga polisen att dela upp sig, och därigenom lättare kunna tränga igenom polisens linje.

I viss mån kan dessa organisationsstrukturer påminna om militära former för organisation, så tillvida att information och förtroende avsiktligt fördelas inom grupper av varierande storlek, vilka också förväntas kunna agera självständigt från, men i koordination med varandra. Den organisationsstruktur som användes för det röda fingret skulle också möjliggöra olika taktiska val under aktionens gång, med hjälp av inövade formationer. Alla, eller åtminstone en majoritet av deltagarna, måste därmed vara införstådda med hur dessa formationer fungerar, och i vilka situationer de kan tänkas användas, för att de ska kunna vara effektiva. De träningar som så genomfördes under torsdagen handlade i stor mån om att samköra fingrets olika delar och öva in olika taktiska formationer för att hålla ihop, sprida sig och röra sig koordinerat över större ytor, med målet att kringgå, ta sig igenom eller undvika hinder. Så långt påminner strukturen mycket om förmodernistiska militära strukturer, där framförandet av trupper i kolonner, led eller rader fyller viktiga taktiska funktioner. Och visst skulle vi på så sätt kunna betraktas som en armé, uniformerade med vita overaller, med våra kroppar och vårt kollektiva agerande som vapen. Koordination är helt enkelt avgörande för att kunna genomföra effektiva massolydnadsaktioner.

Om någon organisatorisk aspekt skiljer denna massolydnadsorganisation från den militära organisationen, så är det först och främst hur beslutsfattandeprocesserna ser ut och går till. Ende Gelände är, liksom andra aktioner av liknande slag, demokratiska processer, från början till slut. Val och planering av aktionerna sker många månader i förhand, av delegater från flera olika länder, och ansvar för olika delar av aktionerna delas ut bland de deltagande fingrarna i förhand. Möten, diskussioner och beslut under de förberedande lägerdagarna är därefter viktiga för att förankra idéer och planer, och de olika vängrupperna ges full frihet att själva välja vilka situationer de vill delta i, inom ramarna för aktionskonsensus om civilt ickevåld. Möten, delegationsträffar och diskussioner upptar en så stor del av aktionerna att det för gemene deltagare snart rentav kan kännas lite tröttsamt och innehållslöst. Den mer militärt lagda aktivisten kan snart komma att längta efter fasta beslutskedjor och uttalade officersroller.

22:a juni, kl. 16:30

Vi har vandrat i flera timmar redan och tagit en paus för vatten och återhämtning. Mitt på vägen vilade vi, under gassande sol och med paraply eller guld- och silverfärgade räddningsfiltar som enda skydd mot värmen. En fårbonde hade följt oss på avstånd vid horisonten strax över kanten till gruvans gap. Vi kunde se kompanier av polishästar på avstånd över fältet och på vår vänsterflank vaktade ständigt en linje med kravallklädda poliser. De har följs oss hela vägen från fältet där vi spenderade natten, under bar himmel. Daggen lade sig som ett lager fukt kring sovsäcken, i övrigt var det en behaglig upplevelse. Nu är vi åter uppe, till fots vandrande längs med vägen. Raderna av människor täcker båda filerna. Stämningen är något tryckt, slagorden sjungs inte längre med samma intensitet. Enligt den senaste förmedlade informationen ska vi strax göra ett utbrytningsförsök vänsterut, mot gruvan. Det är ett ganska så bra läge och glest mellan poliserna. Plötsligt kommer den: signalen. En order som ropas ut, en gång lite tveksamt, nästa gång högre, bestämt. På bara några sekunder har demonstrationståget vänt sig åt vänster och börjar snabbt sprida sig genom polislinjen, ut över havrefältet. Poliserna hinner knappt reagera, och det spelar inte ens någon roll. De är ändå för få. Den inledande ruschen sker okontrollerat. Somliga rusar, de flesta småspringer för att undvika att fångas in av poliserna. Vi kommer igenom, men vi splittras upp, tappar bort våra vängrupper i det inledande kaoset. ”Lugna! Sakta ned!”, ropar någon ut, och vi försöker åter samla oss i. Massan är vår främsta tillgång. Vi försöker gå på led genom fältet, för att minimera motståndet från grödorna. Snabb gång men inte hetsigt. Försöka hålla ned tempot lite för att samlas och sänka stressnivån. Vi får på oss skyddsglasögon och munskydd, följer massorna. Till höger, led och rader av vitklädda figurer, till vänster, samma vy. Försöker hitta vår flagga. En grusväg, ett vetefält. Vi tappar bort varandra igen, går på led. Det är inte lätt för de som går främst, vetegrödorna når upp till midjan på en normallång person och gör mycket motstånd innan de trampats ned. Nya, samma uppmaningar. ”Håll ihop, bilda led!”, ”Gå lugnt!”. Poliser till häst försöker blockera högerflanken men misslyckas. Vi pressar vidare över nästa fält, bildar ny front framför ett av de återskapade blocken. Gruvan är nära nu, bara några hundra meter. Ännu en liten grusväg, framför gruvkanten. Poliser som försöker bilda ett led till höger och hästar som ställer upp sig framme till vänster. Vi håller ihop, fortsätter bestämt framåt mot polislinjen. När order kommer sprider vi oss och bildar ett brett led. Vi har övat på formationen och målet är att sprida ut poliserna så mycket att aktivisterna kollektivt kan ta sig igenom deras led. Det hela lyckas ganska så bra. Polishästarna fungerar inte alls i den här miljön, de är för få och samlas i grupper. Vi kan nästan bara promenera förbi dem. Plötsligt gör några av de närmsta hästarna utfall och börjar rusa. Vi tvingas bryta den lugna gången och springer, hoppar över en kant, ned i ett stort sandtag där hästarna inte kan nå oss. Vi är vid kanten. Människorna väller ned. Hundratals människor hoppar, glider och rutschar ned för gruvkanterna. Porös mark, hårt packat sand. Dammet stiger över oss. Terrängen är osäker och svår att bedöma, med branta kanter och meterhöga stup. Vi är inne i gruvan och sprider oss nedåt.

Aktivister från det rosa fingret rusar ned i Garzweiler.

Bland ruiner efter hem som varit

2019 års upplaga av Ende Gelände genomfördes i samarbete och solidaritet med invånarna i området kring Garzweilergruvan, vilka riskerar att vräkas för att ge plats åt gruvans planerade expansion västerut. Bland annat byn Keyenberg är i process att undanröjas av RWE, genom olika metoder som bland annat innefattar att ge ersättning till bönder, markägare och boende enligt en fallande skala: de som går med på att flytta först får störst ersättning. De som går med på detta omlokaliseras sedan till nybyggda byar eller andra marker, vilka inte nödvändigtvis stämmer överens med den storlek eller det värde som de ursprungliga markerna hade. I processen vräks människor som har bott hela sina liv i samma by, som har gått i skola och gift sig i de byar som nu är planerade att rivas.

I vissa fall har rivningen av byarna väster om Garzweiler redan påbörjats, som i fallet med byn Immerath, några kilometer söder om Keyenberg. I januari 2018 revs här S:t Lambertuskatedralen, uppförd i slutet av 1800-talet. Idag återstår enbart ett fåtal igenmurade hus i utkanten av byn, samt stora högar med tegel efter raserade hus längs med gatorna. Detta ställde till med bisarra problem för vår grupp, som efter att ha undkommit att gripas av polis under natten efter gruvockupationen bestämde sig för att vi skulle hitta en plats att möta upp med en eventuell transport från platsen. Problemet var bara att platsen vi bestämde, Pizzeria La Piccola i centrala Immerath, idag finns kvar endast som en platstagg i Google Maps. Den byggnad som den en gång fysiska pizzerian tidigare huserade i har lämnat plats för en öde tomt, omgiven av andra ödetomter, och tillgången till byn blockeras av vägspärrar. Öster om spökbyn passerar de sista synliga resterna efter den gamla motorvägen och i Immeraths södra ände hängde denna kväll fem ungdomar vid sin bil. De verkade inte känna till Ende Gelände, frågade om vi hade varit ute och campat och berättade sen att de åkte till platsen för att leta efter saker i ruinerna efter byn.

Det röda fingret intar avsatserna nere i gruvan.

22:a juni, kl. 23:00

Polisen beter sig konstigt här. För en svensk kan det vara svårt att utan sammanhang förstå varför de beter sig som de gör. De framstår som mer disciplinerade, mindre privata i sin yrkesutövning och mer utstuderade i sin våldsanvändning. Regelverken som styr deras arbete är hårdare, den politiska frågan är känsligare. Vi vet detta, men det känns ändå konstigt när polisen väljer att backa undan när vi väl har inringats och intagit platser på en högre belägen avsats. De tyska kravallklädda poliserna kan visserligen hålla oss på platsen men de drar sig för att klättra upp och hämta ned oss. Vi är inte säckade, men vi kan ändå inte ta oss härifrån utan att riskera att gripas. Vi ser hur poliserna nedanför åter placerar sina burkar med pepparsprej i hölstren. Efter några timmar stående i värmen, bevakande den utspridda skaran av aktivister, tar de av sina hjälmar och slappnar av. Svenska poliser hade vid det här laget redan klättrat upp på vår avsats och påbörjat en noggrann misshandelskampanj. Dessa nöjer sig med att hålla oss på plats och undvika att vi tar oss ännu längre ned i gruvan. Det gör oss ingenting. Vid det här laget har verksamheten i Garzweiler redan stängts ned, som resultat av att vi och åtminstone ett finger till har tagit oss in i säkerhetsområdet och ned i gruvan. Vi är nöjda med insatsen och tar det lugnt. Från avsatsen där vi står kan vi se hur polisbilar och RWE-fordon har omringat en av de gigantiska grävmaskinerna. Det måste vara minst en kilometer dit. Tiden i gruvan spenderas mest med att snacka skit och delta på delegatmöten. De som inte deltar på möten ligger och vilar i skydd av skugga eller värmeisolerande räddningsfiltar. Mötena håller på till synes för evigt, och mellan dem kommer delegater tillbaka till oss andra och sammanfattar det som diskuterats. Olika nya initiativ, möjligheter att sprida ut poliserna och ta oss längre ned i gruvan, hur länge vi kan hålla ut med våra sinande vattentillgångar, vilka som kan tänka sig att stanna över natten. Det är sand och damm överallt, smutsen tar sig igenom skyddshandskarna. Plötsligt dyker grävmaskiner från RWE upp och börjar härja: polisen meddelar att energibolaget vill bygga en ramp ned från vår avsats, så att vi säkert kan ta oss ned från de hyllor och avsatser som vi är utspridda på. RWE menar att platsen vi ockuperat är livsfarlig att uppehålla sig på. Polisen lovar att de inte ska använda rampen för att gripa oss. De håller sitt ord, kanske i rädsla för vad situationen kan resultera i om något går åt skogen. Mer än 250 av oss är här nere nu och vi betraktar förvånade, och något underhållna, maskinen som bygger en ramp av sand och smuts. Några aktivister ser till att sabotera den färdiga rampen. Delegatmötena kommer tillslut fram till att skadade och sjuka aktivister ska få sällskap av andra grupper ut ur gruvan och att allt vatten och mat kan överlämnas till de som stannar kvar. Det enda realistiska alternativet för att genomföra detta är att använda rampen och överlämna sig till polisen – de skadade klarar inte av att klättra tillbaka uppför väggarna av packad sand och jord. Men när vi väl beger oss ned för rampen för att forsla ut de som vill lämna gruvan får vi veta av polisen att det inte är möjligt att genomföra just nu: ”Ni måste vänta på att bussarna kommer ned för att transportera bort er”, säger polisens kontaktperson. Gruppen som just tagit sig ned för rampen får snopet återvända upp igen, tillbaka till avsatsen som bara några timmar tidigare enligt samma polis hade varit ”livsfarlig att befinna sig på”. Några vängrupper bestämmer sig efter detta för att de inte alls vill vänta på att bussarna ankommer. Vi påbörjar snart klättringen upp för backar, krön och kanter. Natten är mörk men gruvans väggar och avsatser belyses delvis nedifrån av polisens strålkastare. Efter en strapatsrik och adrenalinpumpande klättring uppåt är vi i säkerhet. Vi trampar återigen gräs under fötterna och fortsätter ut i mörkret, med släckta ficklampor utifall att polisen mot förmodan skulle bestämma sig för att hämta in oss.

De ostoppbaras seger

Klimataktivister är bra på att fira sina segrar. I det här fallet firades det ordentligt under söndagen, då det kunde fastställas att årets aktion var den längsta lyckade Ende Gelände-aktionen någonsin. En flaska öl i lägret kostade 1,5 euro, och en flaska vin 4 euro. Alla vinster gick till eventuella omkostnader för repression. Rave och dans markerade slutet på en lång helg. De flesta av aktionens fingrar hade haft åtminstone två dagar av aktioner, så också vi i det röda fingret, som begav sig ut från lägret under fredagsmorgonen och återvände i etapper under de följande dagarna. Den sista gruppen som återvände från gruvan gjorde det under söndagsmorgonen, efter att ha blivit gripna och dokumenterade av polisen, och ytterligare en halv dag efter dessa återvände aktivisterna från det gröna fingret som hade blockerat en tågräls i mer än två dygn. De hade till och med velat stanna längre, men polisen inledde den fysiska vräkningen av rälsockupanterna redan under söndagsförmiddagen.

Ockupationen av tågrälsen pågick oavbrutet i över två dygn.

Resultatet av aktionen blev avstannad kolutvinning, nedsatt energiproduktion hos det närliggande kraftverket och en nedstängd gruva. I kampen mot kanske så mycket som 8000 klimataktivister hade Garzweiler förlorat. Om detta också betraktas i sammanhang av den 40 000 personer starka klimatmanifestation, som arrangerades av Fridays for future i Aachen, tre mil sydväst om Garzweilergruvan, under fredagen, får vi en helhetsbild av en kampintensiv helg och en mångfacetterad klimatrörelse som mobiliserar mängder av personer och grupper under gemensam flagg.

Trots detta så återstår mycket att göra, inte bara för att nå rörelsens faktiska mål – ett avskaffande av fossilkapitalismen och energiomställning – utan också i mobiliseringen för den egna rörelsen. Den tyska staten har företagit sig att göra landet klimatneutralt till år 2050, en tidpunkt som klimataktivister menar är på tok för sent, särskilt med tanke på att planen enligt den tyska kolkomissionen är att fortsätta förbränna kol i oförändrad takt till 2038. Den etablerade politikens löften är på tok för låga och skulle, även om de efterlevs, innebära en katastrofal ökning av växthusgaser samt en global temperaturökning. Ende Geländes roll i kampen för klimaträttvisa är att visa vad som är möjligt att åstadkomma: vi vanliga, små människor kan, om vi slår oss samman och agerar kollektivt, åstadkomma enorma ting. Vi kan, om vi vill, stänga ned kraftverken. Ende Gelände har i fem år nu visat att det är möjligt, genom olydnad och noggrann organisering. En desto större utmaning för denna rörelse, och andra lik den, handlar om att vinna de bredare massorna till sin sak.

Broar att bygga

Ende Gelände har under de senaste åren varit noga med att knyta kontakter till lokalbefolkningen och göra dem delaktiga i kampen mot kolgruvorna – och lokalbefolkningen besvarar dessa kontakter, med hurrarop längs med gatorna, genom att låna ut sina toaletter till passerande klimataktivister eller genom att upplåta mark för läger och övernattning. Att delta i dessa klimataktioner innebär oftast att bemötas som hjälpare, inte som invasionsstyrkor – även om en och annan bilist nog blir irriterad över att behöva köa och vänta medan demonstrationstågen passerar.

I alla de områden där liknande kamper förs, likt kampen mot kolutvinningen i Nordrhein-Westfalen, uppstår sprickor i den politiska och sociala verkligheten när tusentals gruv- och energiarbetare direkt eller indirekt måste ta ställning i konflikter som har med deras försörjning att göra. I andra ändan finns lokala bönder och familjer som förlorar sina hem och inte ser någon anledning alls att gå med på RWE:s expansion av kolgruvorna, eller på andra sätt påverkas negativt av kolbrytningen. Rakt genom frågan om klimaträttvisa går en ekonomisk gräns som är svår att överbrygga.

Aktivist ur det gröna fingret på plats under blockaden.

Det finns hur som helst möjligheter att bygga broar mellan dessa splittrade grupper, och kanske göra dem båda till subjekt i kampen för omställning och fördjupad demokrati. En sådan möjlighet kan vara att följa Spaniens exempel och garantera arbetare inom fossilindustrier möjlighet till studier eller arbete i de nya energisektorer som uppstår på vägen mot omställning. Dessa möjligheter till omställning för de arbetande människorna, inklusive möjligheter till förtidspension för äldre arbetare, är något som tidigare har diskuterats inom Ende Gelände och som i viss mån fortfarande finns på agendan. Frågan här är hur dessa krav skulle kunna etableras bland de som faktiskt påverkas av dem, och hur de kan utformas för en antikapitalistisk klimatrörelse.

22:a juni, kl. 19:00

Vi har redan varit nere i gruvan nu i några timmar. Läget stabiliserades för längesen och poliserna på avsatsen under oss slappnar av, till synes avspända. Hjälmarna har de hängt i höften eller slängt på marken. De hänger i grupp och snackar skit, liksom vi. En polisman fipplar med nånting och tappar en bit plast som far iväg i vinden. Han springer klumpigt efter den som för att plocka undan skräpet efter sig. Klimataktivisterna betraktar skådespelet ovanifrån och ljumma applåder hörs från läktarplats när han tillslut får tag i plastbiten. Det är viktigt att inte skräpa ned i naturen, kan man tänka. Men är det här verkligen en del av naturen, detta gapande, torra hål i marken som vi har intagit? Solen gassar på och det vore kanske lämpligt att jämföra denna plats med en öken; om den hade varit levande nog. Här finns inget liv förutom vi och inte ens vi hör hemma här.