Det sägs att en institution, som ett företag eller en myndighet, börjar få allvarliga problem när enskilda individer märker att de tjänar mer på att undvika få skulden för eventuella misslyckanden, än på att få saker uträttade. Ängsliga förhoppningar om att saker och ting kan gå åt pipsvängen blandas med en sorts desperat cynism: vem bryr sig egentligen om att ingen har en plan, jag är väl bara här för pengarna?

Att undvika ansvar har blivit en folksport – så även bland våra politiker. Något som går att se varje gång det är dags att lägga ned en ny vårdcentral i Norrland. Alice Bah Kuhnkes senaste exercis i ansvarsförskjutning, i frågan om hemvändande IS-krigare, är också intressant i sammanhanget.

Massrörelsepartierna är döda sedan länge, vilket medför att politiker i dag blivit mer av en egen klass i sig, livnärda på partibidrag snarare än medlemsavgifter. Det gamla sättet att se på politiken – som en tävling mellan olika intressen och samhällsgrupper – har till stor del försvunnit, och i dag så går tävlingen istället ut på att erbjuda den bästa och mest attraktiva produkten till en allt mer ointresserad väljarkår.

I ett sådant läge är opinionsmätningen och fokusgruppen den enda markkontakt som finns kvar. Kvartalskapitalism? Här talar vi kvartalspolitik, där månatliga fluktuationer i enskilda opinionsmätningar stöts och blöts dagar i sträck.



I takt med denna utveckling så har politikerna anpassat sig. Vi gillar ofta att tala om hur väljarkåren blivit allt mer passiv och att detta utgör ett hot mot en livskraftig demokrati. Det som vi lätt missar är att politikerna kontrat med att också bli mer passiva.

Om människor som Otto von Bismarck menade att politiken var det möjligas konst, så utgör politik i dag snarare motsatsen. Politik i vår tid är snarare det omöjligas konst: konsten att förklara för en allt mer förbittrad och trolös väljarkår att det inte finns något alternativ till den senaste nedläggningen, att det inte går att göra något åt samhällsproblemet folk läser om i tidningen, att man inte kan omförhandla fördrag och/eller reformera institutioner som samtiden avslöjat som uppenbart dysfunktionella.

En favoritursäkt i sammanhanget är globalisering. Det går inte att ändra på ditten eller datten i en värld med globala produktkedjor och multinationella företag. Politiker säger sig stå helt handfallna och maktlösa inför en sorts pseudomarxistisk historisk riktning, och därför så finns det inget alternativ till den redan utstakade vägen. Idén om TINA – ”There Is No Alternative” – började kanske på 1980-talet med Margaret Thatcher, men är i dag närapå allmängiltig.

Problemet med detta narrativ om maktlöshet är att det långsamt underminerar själva legitimiteten hos det politiska system vi är en del av. Kinesiska kejsare som inte kunde skydda befolkningen mot svält och barbarinvasioner förlorade förr eller senare himlens mandat. Resultatet blev ofta långa och upprivande inbördeskrig innan en ny dynasti tog över. Det som sker med när våra moderna politiker tappar sin legitimitet är dock något annat: uppkomsten av olika karismatiska populister.

Populisterna bygger sin popularitet på att lova att lösa alla de problem som politikerna tidigare sagt är omöjliga att få bukt med, och så länge deras motståndare är mer intresserade av att skylla de växande problemen på någon annan än de är av att faktiskt lösa dem, så kommer denna dynamik bara att bli starkare.

På kort sikt är det enklare att säga att man står handfallen inför samhällsproblem som ärligt talat är för jobbiga eller kontroversiella för att ta tag i, men på lång sikt sågar man på så vis av grenen man sitter på. Förr eller senare dyker det upp politiker som lovar att inte stå handfallna, som tvärtom skryter om hårda tag och hårda nypor så det räcker och blir över.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.