Operațiunea Recuperarea 1 - cine s-a ocupat de vânzarea sașilor în România

CNSAS a anunțat că a primit și a realizat o analiza primară a arhivei Fondului Operațiuni Valutare Speciale – Dunărea, care conține operațiunile financiare cu valută ale fostei Securității din anii ’50 până în ’89.

Operațiunile cu valută ale fostei Securității au început cu vânzarea sașilor și a evreilor, a dezvăluit, la Gândul Live, Laura Stancu, director al Direcției Arhivă Centrală CNSAS. „Activitatea de aport valutar special a început prin permisiunea de eliberare de vize pentru anumiți cetățeni de origine germană sau evreiască. Aceste informații sunt în partea de început a arhivei, recent descretizată. Constatăm că au fost acțiuni diferite – operațiunile Recuperarea 1, care a cuprins etnicii germani, Recuperarea 2, privind etnicii israelieni și Recuperarea 3 care a cuprins toate categoriile de persoane„, a precizat Laura Stancu.

Reprezentantul CNSAS a declarat că, din punct de vedere cronologic, primele operațiuni de acest gen au început cu etnicii evrei. În schimb, în privința comercializării sașilor, Laura Stancu a explicat că vizele de plecare erau vândute în funcție de calificarea persoanei și că existau patru categorii.

â–º „Documentele de acum ne arată că au existat categoriile A, B, C si D. Prima categorie erau oamenii cu studii superioare, medici, ingineri, profesori, categoria B o reprezentau studenții, C erau muncitorii și D cei fără ocupație sau elevii. Prețurile la nivelul anilor `70 variază între 500 și 3000 de dolari pentru categoria A”, a declarat Laura Stancu. La nivelul anilor `70 un „titrat” valora 11.000 de mărci. „Un titrat însemna un medic sau un inginer”, a explicat Laura Stancu pentru Gândul Live.

â–ºEtnicii germani erau obligați să își „doneze” proprietățile statului român. În plus, după 1982 Germania era obligată să plătească României și cheltuielile cu școlarizarea. „În 1982 se dă publicității decretul 402 care este o cheiță în această acțiune. Prin acest decret se prevede că statul în care emigrau trebuia să plătească statului român cheltuielile cu școlarizarea și, totodată, erau obligați să lase statului bunurile pe care le dețineau. Toate sumele acestea intră în prețul lor ulterior. Astfel că prețurile lor încep să crească în funcție de această legislație”

Cine sunt sașii, de unde au venit și când

Potrivit istoricilor, primele informații despre prezența sașilor în Transilvania datează din secolul XII. Potrivit mențiunilor din diploma arădeană (1224), regele maghiar Gheza al II-lea „ar fi chemat oaspeți germani în Transilvania” cu referire la etnicii germani. În secolul al XVIII – lea, Transilvania s-a aflat sub influența Imperiului Habsburgic și, în acestă perioadă, atât în Banat, cât și în restul județelor au fost aduși coloniști germani. În total, în această perioadă ar fi fost aduse în total aproximativ 120.000 de persoane.

Această populație a crescut constant, astfel că în 1900 în Transilvania trăiau peste 580.000 de etnici germani. Istoricul Dumitru Șandru estima că în la începutul anului 1940 pe întreg teritoriul României comunitatea etnicilor germani număra 790.000 persoane. (sursă: Acțiunea Recuperarea – Florica Dobre, Florian Banu, Luminița Banu, Laura Stancu)

Tot în 1940 începe procesul de emigrare a sașilor și șvabilor. În 1940 Germania și URSS semnează un acord prin care cetățenii români de etnie germană pot pleca în Germania, iar în același an este semnat și un acord româno-german. Datele prezentate de cercetătorii CNSAS din surse istorice arată că, în baza celor două acorduri, ar fi plecat 150.000 de etnici germani din Basarabia, Bucovina și Dobrogea.

În 1941, la recensâmânt, în România au fost înregistrați oficial 542.352 de etnici nemți. În perioada 1944-1947 a urmat un proces de deportare a etnicilor germani în URSS. Istoricul Dumitru Șandru estimând numărul celor deportați la 70-100.000. Încă din această perioadă, emigrarea sașilor și șvabilor în Germania a devenit extrem de complicată, iar din 1948, după ce comuniștii au preluat puterea în România, a devenit practic imposibilă.

Începuturile migrației pe bani a sașilor

Potrivit CNSAS, ceea ce a fost denumit „Operațiunea Recuperarea” sub controlul Securității comuniste a început în anul 1962. Procedura de emigrare în Germania contra cost a funcționat și în perioada 1948-1962, dar era făcută de „samsarii de vize”.

„Concret, diverse persoane din Occident, profitând de deschiderea produsă în a doua jumătate a anilor 1950, au început să facă diverse intervenții neoficiale la autoritățile române însoțindu-le de mici atenții, fiind binecunoscut apetitul funcționarilor pentru bacșiș, peșcheș, șperț”, notează cercetătorii CNSAS în volumul Operațiunea Recuperarea.

Această afacere nu a trecut neobservată de către Securitatea comunistă, dar înainte ca aceasta să intre pe fir operațiunea a fost inițiată de către Departamentul de Informații Externe. În 1962, DIE a constatat că un avocat român, Crăciun Șerbănescu, derula o afacere bănoasă cu avocat neamț, Garlepp Ewald. Avocatul român rezolva pentru colegul său german cererile de obținere a vizelor pentru Germania pentru sașii indicați de avocatul Garlepp. În documentele CNSAS, avocatul Șerbănescu este numit agent cu care Direcția a II-a este în legătură, Direcția a II-a fiind contraspionajul românesc.

Primul act în care autoritățile vorbesc deschis despre posibilitatea deschiderii unei afaceri al cărei scop era comerțul cu vize pentru sași sub paravanul serviciului secret este o notă din ianuarie 1962 în care se relatează că Direcția a II-a a Contraspionaj cere ajutorul DIE pentru aducerea în țară a sumei de 30.000 mărci. „Cunoscându-l pe Șerbănescu C. ca pe un om influent, Garlepp l-a rugat să înlesnescă acordarea de vize de ieșire din țară pentru diverși cetățeni. Deși după – după afirmațiile tovarăților de la Direcția a II-a Șerbănescu C. nu a înlesnit plecarea din țară a vreunui element, unor persoane indicate de către Garlepp E. li s-a acordat viză și au părăsit țara” , se arată într-un raport secret.

Intră în scenă misteriosul avocat „Alexandru”

Căpitanul Marin Tincu decide să ia inițiativa și să ceară șefilor lui permisiunea de a deschide un canal de lucru cu avocatul neamț. Ceea ce DIE a și făcut. Documentele publicate de CNSAS în 2011 arată că serviciul secret a interpus în această afacere un agent propriu căuia i-au dat numele consiprativ Alexandru. Șeful DIE l-a însărcinat pe agentul Alexandru să intermedieze toate negocierile cu avocatul german Ewald Garlepp. Agentul Alexandru era avocatul Roman Porăstău. Cercetătorii CNSAS arată că avocatul a fost recrutat 1959 de către Direcția Generală a Miliției „pentru a cunoaște unele deficiențe” din cadrul baroului București.

Avocatul era recomandat de Miliție drept bun profesionist și cunoscător al mai multor limbi străine. Avocatul a fost ulterior recrutat de DIE pentru operațiunea de comercializare a vizelor pentru sași. Roman Porăstău s-a născut în 1902 în comuna Biejani din Polonia, a absolvit Facultata de Drept din Cernăuți. În 1930 s-a mutat în București și s-a angajat la Ministerul Sănătății. În 1954 a demisionat și a intrat în barou.

Prima negociere: 25-50.000 de mărci pentru o familie de sași

Agentul „Alexandru”, adică avocatul născut în Polonia, recrutat de miliție și apoi de serviciul secret, a devenit primul negociator al vizelor pentru sași. La indicațiile DIE, avocatul a luat legătura cu avocatul neamț. Cei doi au stabilit o întâlnire pentru mai 1962. Avocatul a relatat către căpitanul George Ioanid cum a decurs prima negociere cu avocatul neamț. Redăm câteva pasaje din documentul publicat de către CNSAS în 2011:

„Avocatul dr. Garlepp Ewald domiciliat în Stuttgart RFG este avocat și reprezentant al Ministerului de Externe din Bonn. Adevăratul scop al vizitei țării noastre nu este interesul material pentru succesiunile vacante în RFG ai căror moștenitori se află în RPR – în care materie de specialitate dr. Garlepp a afișat, de altfel, prea puține cunoștințe și competențe profesionale – ci dorința și aflarea anumitor posibilități pentru repatrierea cetățenilor români de origine etnică germană în RFG. […]

Avocatul a fost încântat de această perspectivă de > întrebându-mă direct, cât ar costa o repatriere per familie, dându-mi de înțes că sumele ar putea varia între 20 și 50.000 mărci germane. Nu i-am putut și nici nu am vrut să-i precizez.

L-am întrebat dacă are anumite preferințe pentru anumite familii la care a răspuns pozitiv. Cerându-i o listă a acestora, mi-a spus că nu o are la el și nici la hotel, că-mi va trimite neapărat după sosirea lui la Stuttgart, un asemenea tabel. Deocamdată se interesează, e o familie Covaci (de origine etnică germană) care și-a redobândit numele de Schmidt, amândouă numele, primul în limba ungară, (secundul în limba germană înseamnă pe românește fierar).

Și-a manifestat oarecum dilema în care se afla în privința colaborării mele în materia repatrierilor, deoarece el lucrează de mult timp cu un oarecare avocat Șerbănescu Crăciun, care să nu se mai simtă șifonat de concurența mea. L-am liniștit, asigurându-l că nimeni nu va afla acest lucru.

Omul s-a declarat foarte satisfăcut și a ciocnit un păhărel de lichior pentru și aportul din parte-ne pentru > între patriile noastre. „ (Sursă: Acțiunea Recuperarea – Florica Dobre, Florian Banu, Luminița Banu, Laura Stancu )

Prima tranzacție finalizată: 30.000 de mărci pentru familia Hann Albert

După această discuție dintre agentul Alexandru și avocatul german a urmat și prima repatriere supervizată de DIE și pentru care statul a încasat suma de 30.000 de mărci germane, adică 7.500 de dolari la acea vreme. Astfel, agentul Alexandru a primit de la omologul său german numele lui Hann Albert și a familiei sale, soție și doi copii. Hann Albert era un etnic german din Sibiu, însă biografia sa era una destul de încărcată. Născut în comuna Iacobeni din Brașov în 1914, Hann Albert a activat în Grupul Etnic German, oganizație a sașilor. Potrivit datelor CNSAS, a ajuns chiar și ajutor de primar în Sighișoara.

În 1944 a fost arestat și internat administrativ în lagărul de la Târgu Jiu, apoi în 1945 a fost deportat în URSS. S-a întors în 1949 din Rusia, dar în 1950 este din nou internat într-o colonie de muncă până în 1954. Fratele său fugise din țară în 1949. În urma intervenției DIE, autoritățile din România aprobă viza de plecare în Germania pentru Hann și familia sa. Un document al Ministerului de Interne arată că referatul pentru aprobarea vizei de ieșire din țară este semnat chiar de către ministrul de Interne de la acea vreme, Alexandru Drăghici.

Primele rezultate. Noiembrie 1962: șase familii „repatriate” cotra 39.700 dolari

Un raport al Direcției a I a Securității din noiembrie 1962 arăta că afacerea comercializării vizelor pentru sași era profitabilă. Încă nu exista un mercurial negociat pentru categoriile de sași. Raportul reține că statul a încasat 39.750 dolari pentru șase familii. „Pe baza aprobărilor conducerii MAI până în prezent au plecat din țară în RFG un număr de șase familii pentru care s-a încasat suma de 39.750 de dolari SUA. De asemenea, mai sunt aprobate două familii pentru care se vor încasa 11.000 dolari SUA”, se arată în nota publicată de cercetărorii CSNSAS.

În aceeași document Securitatea susținea că deține materiale care ar duce la concluzia că avocatul Garlepp Ewald ar fi fost în subordinea Ministerului Afacerilor Externe din Germania și în legătură cu serviciile secrete germane. Securiștii au mai notat însă și că banii pentru răscumpărarea sașilor veneau direct din bugetul statul german.

„Din materialele informative pe care le deținem rezultă că avocatul Garlepp lucrează din însărcinarea Ministerului Afacerilor Externe din RFG și are legături și cu GEHKEN. După cum declară el sumele pe care le oferă pentru persoanele a căror plecare în RFG o solicită le primește de la Guvernul RFG, de la unele asociații catolice evanghelice, de la Crucea Roșie și o pare de la rudele persoanelor solicitante”, se arată în nota Securității.

Din document se mai deduce și că avocatul neamț a cerut oficializarea acestui negoț, însă această solicitare a fost respinsă. Documentul notează că toate sumele de bani erau depuse la Banca Națională într-un cont deschis pe numele agentului Alexandru și că apoi banii erau virați în conturile Întreprinderii MAȘINIMPORT.

Între 250.000 și 400.000 de sași vânduți

Directorul CNSAS spune că nu există o contabilitate fixă, bătută în cuie, a numărului de sași care au plecat din România folosind vize pentru care statul german a plătit. Totuși, estimarea CNSAS spune că ar fi vorba de 250.000 de etnici germani din România care au primit vize de plecare contra cost. În schimb estimările din Germania vorbesc despre 400.000 de persoane. „După anii `70 au apărut listele și evidențele stricte. Noi nu am luat fiecare înțelegere în parte să facem un calcul. Negocierile și înțelegerile confidențiale sunt pe o perioadă mai lungă în sensul că nu se mai discuta de unul sau două cazuri, ci de liste întregi pe care statul român era obligat să le onoreze înt-o perioadă de trei sau cinci ani. Listele acestea nu le-am contorizat pe toate. Din estimările noastre ar fi undeva la 250.000 de oameni. O statistică a presei germane se spune că ar 400.000 de oameni. Cert este că nu suntem la cifra de 1 milion de oameni avansată de către Pacepa. Practic nu existau atâția etnici”, a declarat Laura Stancu

Cât a câștigat statul român

Câte zeci sau stte de milioane de mărci a câștigat statul român din comercializarea de vize este greu de estimat. Laura Stancu de la CNSAS spune că, dincolo de banii cash care intrau în țară, România a primit și alte beneficii. „Mă feresc să dau o cifră pentru că din punct de vedere al omului de arhivă nu e bine să ne hazardăm în cifre. Statul român a beneficiat și de alte lucruri de pe urma acestei operațiuni. Spre exemplu, în contul unei liste cu etnici germani statul român a primit aparatură de tehnică operativă. Un stat democratic a trimis unui stat comunist aparatură prin care practic dizidenții no;tri erau urmăriți li se ascultau telefoanele”, a declarat Laura Stancu la Gândul Live.

Pe lista de doleanțe ale României era și o utilitară cinematografică utilizată de nemți în campaniile electorale. În plus, Securitatea negocia și împrumuturi în valută acordate de Germania în condiții foarte avantajoase.

„Un alt episod este cel privind o caravană cinematografică. Statul român a cerut o utilitară Mercedes care să fie dotată cu aparatură de citit microfilme, cu difuzoare, boxe care să fie motate pe mașină. Partea germană a spus că au o asemenea mașină pe care o folosesc în campaniile electorale, dar că specialiștii sunt cei de la Volkswagen. Totuși partea română a spus: Noi vrem un Mercedes chiar dacă durează mai mult fabricarea lui. Apoi statul a beneficiat de împrumuturi cu dobândă avantajoasă. Ofițerii de securitate negociau astfel de împrumuturi”

gândul va continua serialul vânzării sașilor din România în perioada comunistă, într-un nou proiect de recuperare a istoriei recente