Principatele Române, în afara unor momente favorabile, sub sceptrul unor voievozi capabili, au fost măcinate de războaie civile, de conflicte interne, de domnii efemere şi totodată din cauza deselor intervenţii ale marilor puteri din zonă, în special Imperiul Otoman.

Mai ales în perioada comunistă s-a indus ideea că de vină au fost mereu alţii, în special străinii care au vrut răul Moldovei şi al Ţării Româneşti. Culmea, una dintre principalele cauze ale înapoierii şi instabilităţii Principatelor Române a fost de natură internă. În special a fost vorba de o tradiţie a succesiuni la tron, care s-a dovedit catastrofală pentru evoluţia acestora. O cutumă care a expus-o la intervenţii străine, a aruncat Moldova şi Ţara Românească secole întregi în război civil şi a contribuit inclusiv la regresul economic.

”Os domnesc” să fie

În Europa medievală, în special în zona apuseană, după moartea suveranului, urma conform legii medievale fiul cel mare sau în orice caz urmaşul legitim, în ordinea vârstei. Această regulă bine stabilită prevenea certurile între rudele familiei regale, între pretendenţi şi automat apariţia unui război civil. La rândul său, războiul civil ar fi vlăguit ţara din punct de vedere politic şi militar, lăsând-o expusă invaziilor străinilor. Totodată, ar fi afectat-o şi economic, în timpul războaielor civile de obicei culturile sunt distruse, comerţul puternic afectat şi automat s-ar fi instalat regresul. În Principatele Române, acest principiu dinastic nu era însă funcţional. La români succesiunea la tron era ereditar-electivă. Pe scurt marii boieri alegeau un domnitor din familia extinsă a defunctului. Erau acceptaţi inclusiv bastarzi, dar şi rudele de rang doi sau trei. Mai precis oricine se încadra în categoria ”os domnesc”.

”În ceea ce priveşte modul de succesiune la tronul ţărilor române, în vremea când erau conduse de Basarabi şi Muşatini se ştie îndeobşte că era un sistem ereditar-electiv: urmaşul era ales dintre membrii familiei domnitoare, spre deosebire de monarhiile de tip clasic, apusean, în care tronul trecea de drept primului născut dintre copii suveranului decedat. Acest principiu a fost considerat pe drept cuvânt un neajuns”, scria şi reputatul medievist şi academician Ştefan Gorovei în lucrarea sa ”Muşatinii”. La români succesiunea la tron era lăsată pe seama ”voinţei lui Dumnezeu” şi evident a boierilor. Mai mult decât atât, cine se dovedea mai puternic şi mai influent lua locul inclusiv fiului mai vârstnic. Iată ce spunea tradiţia românească despre succesiunea la tron.

”După moartea domniei mele, pe cine va alege Dumnezeu să fie domn ţării Ungrovlahiei, sau din rodul inimii domniei mele, sau din rudele domniei mele, sau din alt neam”, se arată într-un document de cancelarie din vremea lui Mircea cel Bătrân. La rândul lor cronicarii străini remarcă şi ei acest obicei la români. Mai mult decât atât precizează că din această cauză, oricine putea dovedi cu martori buni sau plătiţi, cu documente reale sau măsluite că este din familia domnitoare putea ajunge pe tron. Inclusiv copii din flori. ”La domnie ajung şi copiii legitimi dar şi cei nelegitimi”, spune Verancsics.

Voievozii la cheremul boierilor şi ţara unde prosperau şarlatanii

În afara unor voievozi puternici precum Ştefan cel Mare, Mircea cel Bătrân sau Petru Rareş, de obicei alegerea domnitorilor era şi la cheremul boierilor. Aceştia alegeau pretedentul, adică acel om cu ”os domnesc” care le convenea cel mai mult. Evident erau preferaţi de obicei voievozii slabi, care puteau fi uşor controlaţi. În aceste condiţii în timpul domniei lor ţara era stoarsă atât de voievodul care încerca să-i mulţumească pe boieri, dar şi să se îmbogăţească, dar şi de marii feudali care profitau de slăbiciunea voievodului şi conducea principatele după bunul plac. Totodată profitând de acest sistem deficitar de succesiune la tron, dar şi de lăcomia boierilor, au apărut pe tronul Moldovei şi al Ţării Româneşti şi tot soiul de impostori.

Aşa s-a pricopsit cu domnia Desport Vodă sau Iacob Ieraclid, un aventurier dubios care şi-a fabricat o descendenţă ilustră şi a reuşit să-i momească pe boierii din marile familii. Mai apoi a fost cazul lui Iancu Sasul, un alt impostor care se pretindea bastard al voievodului Moldovei. Din cauza acestui sistem pe tron a ajuns şi Răzvan, voievodul de origine romă. Iar lista poate continua. Toate aceste domnii efemere, păguboase, au dus la regresul Moldovei şi Ţării Româneşti.

Haos şi război civil

Acestă sistem al succesiuni la tron în Principatele Române a aruncat nu de puţine ori Ţara Românească şi Moldova în haosul războaielor civile. Pretendenţii sprijiniţi de diferite facţiuni boiereşti se luptau pentru putere. Domniile erau efemere. Un domnitor nu putea conduce în linişte, din cauza pretendenţilor care momeau pe boieri şi veneau, peste noapte, cu pretenţii la tronul domnesc. Specialiştii spun că aceast sistem ereditar-electiv a fost un adevărat blestem pentru români în evul mediu. ”Luptele interne strică ţara, împiedică negoţul: sărăcia se adăuga umilinţei.[...] Dacă am fi avut şi noi cum au avut alte popoare, un sistem precis şi riguros de succesiune la tron, dacă am fi recunoscut, de pildă, dreptul la primogenitură, din tată în fiu. Din nefericire, însă, nu numai că nu am avut asemenea sistem, dar n-am mărginit dreptul la succesiune, nici măcar la fiii celui care domnea. Fraţii, nepoţii, verii acestuia puteau şi ei să aspire la domnie, din moment ce era «sămânţă de domn». Mai mult chiar, se recunoşteau aceleaşi drepturi şi fiilor nelegitimi care-şi puteau dovedi înalta lor origine. Lesne de înţeles ce a urmat dintr-un astfel de sistem: s-a deschis drum tuturor ambiţiilor şi tuturor compromisurilor”, preciza renumitul istoric Constantin C. Giurescu în ”Istoria Românilor.