Începând cu acest an, 15 septembrie înseamnă, pe lângă cozi interminabile la IML pentru declararea contuziilor căpătate în altercațiile din trafic, pe lângă intrarea a încă 50 de psihologi în Top 100 Cei Mai Bogați Români, nașterea celei mai poluante generații de copii pe care a avut-o România. Copiii care nu merg spre școală.

Ies din casă și totul e pe dos. Trotuarul pare stradă și strada pare o enormă parcare. Sute, mii, zeci de mii de mașini blocate în toate direcțiile. Oameni îmbrăcați frumos. Un buchet uriaș ocupă locul din dreapta. Iar în spate, invariabil, o pereche de ochi triști care caută orice urmă de mișcare a omizii de metal din care fac parte.

Foto: Liviu Florin Albei/Inquam Photos



Începutul școlii in București înseamnă aruncarea în aer a oricărei reguli legate de rush-hour. E blocat dimineața pentru că trebuie duși la școală. E blocat pe la unu pentru că trebuie luați cei care ies la prânz și duși cei care intră la prânz. E blocat pe la 5 pentru că ies cei care au intrat la prânz. E blocat la 6 pentru că cei care au ieșit la 5 sunt duși la after-school. E blocat la 8 pentru ca vin de la after-school și se duc spre sport. Și tot așa.

Începutul școlii în București înseamnă crash de Waze, Google Maps sau orice alt gigant de monitorizare a traficului. Nimic nu are sens, totul e roșu. Polițiștii nu pot avea alt rol decât acela de magnet al invectivelor. Taxiurile dispar (probabil duc și ei copiii la școală), Uber-ul costă cât un Lamborghini. Metroul e ultimul refugiu al corporatiștilor și în același timp un experiment despre compactarea umană. Pe geamurile aburite masa de oameni e un ghem din care ies capete și mâini care țin smartphone-uri în care ochii sunt ațintiți. Social media. Singura gura de aer.

Oricât ne place și ne dorim să dăm vina pe autorități, pe lipsa de locuri de parcare, de șosele, centuri, semafoare, sisteme de monitorizare, pasaje, benzi de biciclete, autobuze supraetajate, metrouri hiperluminice, orașe inteligente și alte dezvoltări, oricât înjurăm și ne promitem noi înșine că data viitoare o sa votăm, oricât ne jurăm că o să emigrăm în Islanda, vinovații pentru jihad-ul din traficul bucureștean din timpul școlii suntem noi și numai noi.

Noi, cei care găsim cea mai bună școală sau grădiniță numai în cartierul vecin, la doar 20 de minute de mers cu mașina. 20 de minute care dimineața la 8 devin 200.

Noi, cei care ne-am luat apartamente în suburbii fără să conteze că nu există drumuri de acces și care alegem să dăm copilul la școală în centru, că acolo se învață mai bine.

Noi cei care locuim în Militari, dar ne facem mutație la un fost coleg de facultate în Cotroceni ca să băgăm copilul la grădiniță, că are recenzii bune.

Noi, celor care ni se pare normal să ținem copilul în mașină 40 de minute dus și 40 de minute întors la și de la școala privată, pe care o urâm și noi că ne-a mâncat toate economiile, și copilul că e prizonier.

Noi, cei care locuim în centru, dar dăm copilul la grădiniță de expați în afara orașului, ca să aibă și el un viitor în străinătate, că aici totul e compromis.

Noi, cei care ignorăm grădinița de peste drum că nu e suficient de luminoasă. Noi, cei care urâm școala din spatele blocului numai pentru că e în spatele blocului.

Noi, cei care am dat naștere celei mai poluante generații de copii. Copii cu euro 3, 4, 5 sau 6, după posibilități. Copii care nu știu ce înseamnă mersul pe jos cu ghiozdan în spate. Care nu vor avea niciodată obrajii reci de ger sau ciorapii uzi de mers prin bălți. Copii cărora nu le va cere nimeni un leu, care nu știu să simtă pericolul și nici să fugă (decât în spații special amenajate acestui scop). Copii care au devenit element de to-do list.

Tot ce ne rămâne de făcut e să așteptăm vacanța. Sau o furtună.