Čovjek se stoljećima pokušavao boriti protiv sila zla, bilo molitvom i dobrim djelima, bilo drevnim ritualima, bilo postom. Sve do dolaska računalne igrice Doom, koja je pokazala da se zlo može raznijeti dobrim hicem iz dvocijevne sačmarice. Šalu na stranu, računalne igrice (iako oduvijek stigmatizirane, ali to su govorili i za rock'n'roll) čovjeku su otvorile nove horizonte, a jedan od najnovijih, i sve više financijski zanimljiv, jest i onaj sportski.



Ime ove igre je eSport, i kao što imamo nogomet, košarku, bejzbol, odbojku, vaterpolo, tako imamo i natjecanja u Call od Duty, League of Legends, DOTA-i... I kako se spomenuti sportovi razliku jedni od drugih, tako se i igrice razlikuju. Osim u jednom – u novcu koji se sve više slijeva u taj svijet.



Prvenstvo pratilo 396 milijuna ljudi

To je svijet u kojem se u posljednje dvije godine našao i 20-godišnji Kaštelanin Luka Trumbić, čiji je nick Lukezy, te ćemo ga u gejmerskoj noti ovog članka do kraja tako i zvati.



Lukezy je jedan od desetak Hrvata koji su dijelom eSport natjecanja i trenutno igra u inozemstvu, u Rusiji, i to za ekipu M19 u igrici League of Legends. Njegova karijera odmah je startala izvan granica Hrvatske, vrlo slično načinu na koji počinju strane avanture nogometaša. Paralela nije slučajna.



– Odmalena sam imao dvije strasti – nogomet i i računalne igrice. Što se baluna tiče, igrao sam na svim pozicijama, ali sam od mlađih pionira, kako to zovu, bio vratar. U svijet igrica došao sam gledajući brata za računalom. Volio sam oboje i nastojao ih gurati zajedno što više mogu. Ali patio sam od ozljeda. Posljednja, u kojoj su mi stradali svi ligamenti u stopalu, bila je odlučujuća i nakon nje sam ostavio balun i posvetio se isključivo tipkovnici i mišu. Kao da je netko donio odluku umjesto mene – ispričao je Lukezy, koji je bio prisiljen mirovati nekoliko mjeseci. To je vrijeme proveo igrajući League of Legends (LOL), iako to nije bila ljubav na prvi pogled.



– Igricu mi je preporučio prijatelj. Prije nje igrao sam pucačke tipa Call of Duty, a kad sam počeo s LOL-om, nisam bio baš uspješan. No, nakon nekog vremena sam se popravio i počeo se penjati po rankingu – kazao je 20-godišnjak iz Kaštel Sućurca.

LOL, važno je napomenuti, jest sve samo ne onaj lol koji je oznaka za smijeh.



Finalnu seriju League of Legends svjetskog prvenstva 2016. godine uživo je gledalo više od 43 milijuna ljudi. Usporedbe radi, tek je nešto manji broj ljudi te godine pratio (uživo) NBA finale. Ukupni broj ljudi koji je ili preko live streama ili preko snimke gledao svjetsko prvenstvo u LOL-u dosegao je čak 396 milijuna. Veliki se novac okreće, a Lukezy i njegova ekipa bili su na korak do izlučnog turnira, gdje bi ih pobjeda na njemu odvela u finalnu seriju.



'Mama, tata, sutra idem u Tursku'



Daleko je dogurao od siječnja 2016. godine, kad je kao 18-godišnjak dobio prvi poziv na probe. Iz Turske.



– Već sam prije shvatio da ako se ozbiljnije uhvatim igrica, da bih mogao biti dobar u njima, a 2015. godine sam se počeo penjati na svjetskom rankingu. No, onda sam imao maturu pa je sve malo stavljeno na čekanje. Ali u prosincu se pojavila mogućnost poziva na probe, koja je zaživjela već u siječnju – ispričao je Lukezy, odajući kakva je zapravo bila situacija kod kuće.







– Tada sam, krajem 2015., rekao starcima da ću možda u siječnju otići u Tursku igrati igrice. Normalno, odmahnuli su rukom u "mo'š mislit" stilu. Sve je bilo neizvjesno. Nekoliko tjedana prije toga dopisivao sam se s menadžerom ekipe i kažem da mogu doći, samo neka kažu kada. A on će meni: "Možeš li sutra?" Haha, naravno da mogu, barem sam se tome nadao. Problem je što do tada nikada nigdje nisam letio sam. A od mojeg "evo me, stižem sutra" do leta je bilo 16-17 sati. Poanta je da moji nisu bili kod kuće, i tko će im sada odjednom kazati da sutra putujem. A do tada nisam zaradio ni kune. Logično, malo je reći da me nisu baš ozbiljno shvaćali. Pozicija na rankingu malo im je značila, tada su i dalje mislili da trošim previše vremena na igrice – ispričao je kaštelanski gejmer, otkrivajući što je bilo kad su mu roditelji doznali za to.



– Dva sata kasnije dolaze oni doma s vrećicama iz spize, a ja ih zaskočim sa: "Mama, tata, ja sutra idem u Tursku igrati igrice i neće me biti dva mjeseca." Reakcija? Otac je otišao do hladnjaka, popio pivo, i onda su me ispitivali nekoliko sati o tome što radim i čime se konkretno bavim. Ne bi me pustili da avionske karte nisu bile uplaćene, a organizacija plaća svaki put kad letite. Moj je stav bio jasan – ja idem, a oni su se trebali pomiriti s tim – objašnjava.



Reakcija roditelja bila je i logična. Priznajte svi vi nešto stariji da biste slično reagirali. Lukezy, iako sada uživa punu potporu, nije uvijek imao zajednički jezik s roditeljima što se igrica tiče.



– Nisu odobravali, ali u tome i je poanta. U životu nađeš što voliš i radiš to bez obzira na to što ti drugi kažu. Obožavam igrice, kao i balun. Kaznili su me milijun puta zbog ocjena u školi, ali nisam odustajao. Naime, uvijek sam bio problematično dijete, uvijek su mi ocjene bile lošije. To je bila klasična priča tipa "ostavi se kompjutera i igrica, to ti neće trebati u životu, ali škola zato hoće". Ali ja sam im lijepo rekao: "Nikada nisam pao razred, prekinite me pilati i neka radim što radim i neću pasti." Nekim čudom su stali s time i od tada nema "pilanja".



A kad sam dobio punu potporu? Vjerojatno kad sam se vratio iz Turske i kad su vidjeli da se od eSporta može živjeti – rekao je Lukezy, a na pitanje o zaradi opet se pojavila nogometna paralela.



– Primanja su mi kao i kod prosječnog igrača Hrvatske nogometne lige. Dakle, itekako dobra – kazao je. A primanja su vezana uz ugovor, i što je bolji ugovor ili ekipa, baš kao i u nogometu, i plaća je veća. Tako bi Lukezy u budućnosti mogao zarađivati još više.







Igrice ne ubijaju socijalizaciju

S obzirom na to da radi ono što voli i za to je dobro plaćen, možda se ne bi trebao osvrtati na predrasude koje prate računalne igrice, ali mladi Kaštelanin ne može si pomoći.



– Smeta mi kad tvrde da od igrica nema života i da ubijaju socijalizaciju. Ja sam upoznao toliko ljudi i vidio toliko toga, nisam imao takav društveni život da sam morao bježati u igrice. One nisu loše, nisu korijen zla niti zatvaraju mlade u sobe čineći ih asocijalnima. To nije trošenje života, kao što ljudi puni predrasuda viču. Ipak, da bi se dobro zarađivalo od računalnih igrica, treba biti vraški dobar, tipa Cristiano Ronaldo ili Messi.



Tada vas dobre ekipe primijete. Ako niste abnormalno dobra klasa, ali ste i dalje sjajan igrač, onda dobro dođu i poznanstva. Prije dvije godine surađivao sam s trenerom koji je bio dobar s trenerom Dark Passagea, moje prve ekipe, i on me je preporučio. Tako je sve počelo. A čak im nisam bio prvi izbor. Na kraju sam imao i malo sreće – kazao je Lukezy, koji je opravdao povjerenje, postao tražena roba te je u međuvremenu promijenio tri ekipe.



Kao što smo napisali, sada igra za ekipu M19, koju čine on, tri Rusa i jedan Korejac. Svi žive u velikom dvorcu, odnosno u gejming kući. To može biti stan, kuća, vila, hotelska soba ili dvorac. Sve ovisi o tome s koliko novca raspolaže vlasnik. A vrlo često raspolaže s dosta. Sve je podvrgnuto igračima. Imaju najnoviju opremu što se računala, slušalica, miševa, stolica i monitora tiče, a ona nije jeftina i vrlo često taj set zna biti skuplji od 5000 eura. Po igraču. Hrana im se kuha, a ekipa se ponedjeljkom odmara.







– Trenira se od utorka do petka, kada timski igramo od 16 do 21 sat, a vikendom imamo utakmice, odnosno mečeve. U vrijeme treninga gejmeri također i sami igraju. Sami kroje svoj raspored... Prije polufinala proveo sam 20 sati u nekoliko dana igrajući samo LOL. To je naporno, treba se paziti. U protivnom igrači mogu izgorjeti. Treba znati kada treba uprijeti i kad malo olakšati, odmoriti se. Izaći van, gledati u nebo.



Ostao budan 24 sata

Može li to dotući igrača?



– Najviše vas razvali pritisak. Postoji nekoliko tipova igrača. Oni koji pod pritiskom igraju loše. Tu su oni na koje pritisak uopće ne utječe. Treći su oni koji su dobri u tim situacijama. Ja kada počnem igrati, krenem nabijati sebi pritisak, ubrzam disanje, postajem napet i tako se fokusiram na više segmenata. Meni to odgovara – kazao je Lukezy, koji voli na sebi i eksperimentirati, sve kako bi poboljšao svoju igru.



– Jednom prilikom ostao sam budan više od 24 sata. Svatko normalan išao bi spavati, ali ja sam se zapitao što ako zbog jet laga ili zbog prirode turnira budem prisiljen igrati neispavan. Zato sam se prisilio, umjesto da legnem, sjesti za računalo. To mi je bio trening, sve može biti lekcija ako to tako shvatite. Tako sam odlučio raditi jedanput mjesečno. Tjelovježba? Meni nije potrebna. Smatram je gubitkom vremena, ali ima igrača koji su u teretani zbog problema s leđima. Važno je pronaći ono što samo vama odgovara – govori nam Kaštelanin.



Postoji ona izreka: ako radiš ono što voliš, onda nećeš raditi cijelog života. Luka je očito našao ono što mu odgovara te bi ova izreka u njegovu slučaju mogla zvučati: ako radiš ono što voliš, onda ćeš se igrati cijeloga života.