Komentáře

23. 11. 2014 | 2 komentářů

Na co člověk naráží nejčastěji, když chce změnit zaběhané pořádky? Asi všichni známe větu „To nejde,“ případně její obměnu: „Zkoušeli jsme to, nešlo to.“ Postupnými změnami se pak nicméně většinou dá dosáhnout nějakých rozumných pokroků. Co ale s tím, když jde o změnu v systému zadávání veřejných zakázek a větu „To nejde“ doprovází ještě jedna: „Takhle to vyžaduje zákon,“ případně: „Tohle je z právního hlediska napadnutelné.“

Výchozí situace

Nově zvolení zastupitelé, motivace dělat věci dobře, jinak, učit se a nechat si poradit. Co přijde pak: náraz na úředníky či právníky, kteří mají naučené nějaké postupy, a přímé odstrašování: když to zkusíte jinak, dostanete se do úzkých. Když se u veřejných zakázek rozhodnete používat jiná kritéria než cenu, bude pro neúspěšné soutěžící příliš snadné vaše rozhodnutí napadnout u soudu či Úřadu na ochranu hospodářské soutěže a vy s tím nic neuděláte - budete jen s rukama v klíně čekat na výsledky sporů. Dokonce se může stát, že vaše obec přestane plnit řadu služeb a úkolů - žaloby vše zablokují.

Co s tím?

Vezměme si konkrétní příklad ze sféry zakázek v oblasti IT, o němž jsme se bavili s Jirkou Skuhrovcem ze Zindexu: Chcete, aby vaše obec podobně jako Ostrava předstihla Prahu a pořídila si funkční a přitom levnou plastovou kartičku pro předplatné na jízdné a další regionálni služby. U takové zakázky má obec v podstatě tři možnosti, jak se postavit k jejímu vypsání.

Tři cesty k vyhlášení komplexní veřejné zakázky (např. v oblasti IT)

- Vedoucí odboru informatiky a jeho tým si s tím v ideálním případě poradí a úřad sám zvládne stanovit relevantní kritéria a zakázku vypíše sám v otevřeném řízení. V současném českém světě se této možnosti říká spíše sci-fi. Naopak často se zadávací dokumentací i otevřených řízení „vypomáhá“ nějaký konkrétní IT dodavatel, což téměř nutně vede k diskriminačním řešením.

- Úřad si uvědomí, že do určité míry potřebuje pomoc. Pokud je to tak, že samotná specifikace zakázky je celkem složitá a nejednoznačná, ale vyhodnocení by zaměstnanci úřadu zvládnout měli, má možnost vyhlásit soutěž o návrh. Používá se v situacích, kdy zadavatel umí popsat problém, ale nechce uchazečům diktovat, jak ho řešit. Prostor tak získávají kreativní přístupy, soutěž o návrh navíc vyhodnocují převážně nezávislí experti. Zní to dobře, ovšem vypsání zadání takové zakázky může být odborná práce na dva týdny a nemusí vést k získání zakázky. Takže aby do toho firmy šly, musí být účast v soutěži honorovaná - známe to ze soutěží architektonických (které jsou takovými soutěžemi o návrh). Druhou možností je jednací řízení s uveřejněním. Jak říká J. Skuhrovec: „to se používá, když relativně vím, co chci a jak to chci, ale nedokážu předmět zakázky popsat natolik detailně, abych mohl soutěžit klasickou otevřenou obálkovou metodou. Zvolím tedy obecný popis, stanovím hodnotící kritéria (zde může být např. „otevřenost technického řešení“ nebo „přiměřenost navrženého harmonogramu“) a firmy mi nabídnou nějaká řešení. Já s nimi nad těmi nabídkami jednám a bavím se, co by šlo lépe, jinak – tj. co považuji za otevřenější řešení či přiměřený harmonogram.“ Poslední způsob, soutěžní dialog, je vhodný pro situace kdy znám problém, ale ne jeho řešení. Rozdíl je v tom, že tento formát umožňuje měnit zadání podle připomínek uchazečů. J. Skuhrovec shrnuje: „Na začátku sepíšu návrh zadávací dokumentace, ten si v několika kolech jednání s uchazeči nechám zkritizovat a dopracuji ho, aby se o něj dalo férově soutěžit. V návaznosti na přínos jednotlivých uchazečů v této fázi je mohu finančně odměňovat. Když rozhodnu, že už je zadávací dokumentace dobře vyladěná, dialog ukončím, a nechám firmy podat nabídky klasickou obálkovou metodou.“

- A je tu ještě jedna cesta. Úřad si buď upřímně přizná, že věci nerozumí ani za mák, nebo tak trochu stojí o sejmutí zodpovědnosti (byť nutnosti finální rozhodnutí stvrdit na Radě či Zastupitelstvu se zbavit nelze). V tom případě svěří zakázku externímu administrátorovi. Nemusí jít nutně o špatné řešení, ovšem nesmírně záleží na kvalitě administrátora. Existuje sice (od r. 2010) profesní sdružení, Komora administrátorů veřejných zakázek, dosud ale není běžné opírat se o v zahraničí léty prověřené standardy a doporučení týkající se dobré praxe.

Jaké možnosti, které při vyhlašování veřejných zakázek nabízí současný právní rámec, jsou málo využívané?

Při vyhlášení otevřené soutěže se málo využívají rozmanité možnosti její propagace (tj. především uveřejnění v jiných než předepsaných médiích). Málo se využívají též elektronické aukce (výrazné úspory se přitom objevují např. u odběru energií).

Při vyhlášení jednacího řízení s uveřejněním je záhodno využít možnosti jednat s předkladateli jednotlivých nabídek, nechat je navzájem podrobit kritice a dojít tak k nejlepšímu možnému řešení.

Obdobně je možné postupovat i u soutěže o návrh a nevybrat jeden konkrétní, ale sloučit to dobré z více návrhů.

A co výsledek? Jak stanovit relevantní kritéria pro hodnocení nabídek?

Je skutečně reálně možné opírat se v dnešní ČR při hodnocení nabídek o jiná rozhodující kritéria než o cenu? Co s tím, když chceme měřitelně zohlednit kvalitu, dlouhodobou udržitelnost (tj. provozní náklady) a např. sociální dopady vypisované zakázky?

Dobrou zprávou je, že již brzy bude ČR muset implementovat směrnici EU 2014/24, která jasně říká, že hodnotit lze i třeba složení realizačního týmu zakázky (pak je ovšem třeba toto složení týmu i kontrolovat!) a akcentuje i náklady životního cyklu či sociální a environmentální kritéria.

Opravdu v takových případech nehrozí soudy?

Poučný je případ Turnova, který se rozhodl soutěžit dopravní kamery pro své strážníky pomocí kritéria kvality obrazu. ÚOHS podpořil stěžovatele, ovšem zajímavá byla specifikace: kritérium kvality nerozporoval, ale žádal zpřesnění. Obec neměla uvést jako kritérium pouze toto, ale bližší charakteristiky - třeba zrnitost, zkrátka nějaké „objektivní fyzikální veličiny“.

A co se týče napadání zakázek firmami, které neuspěly: je dobré si uvědomit, že nejvíce stížností padá právě v situacích, kdy si ostatní opravdu myslí, že je dané výběrko cinklé. Jakmile je zakázka dobře specifikovaná, kritéria rozumná a hodnocení veřejně dostupné, snižuje se výrazně pravděpodobnost, že by někdo výsledky napadl jen tak „z plezíru“. Na druhou stranu: k žalobám může docházet i zcela cíleně, např. v situaci, kdy doposud vládnoucí klika tímto způsobem zkusí ztížit práci novému vedení obce.

Může s tím obcím někdo pomoci?

V Čechách existuje pozoruhodná společnost Nová ekonomika, která klade důraz na tzv. zodpovědné zadávání veřejných zakázek. Při něm do podmínek inkorporuje sociální hlediska a snaží se přispět k tomu, aby obce tím, jak zadávají své zakázky, přispívaly k co nejpozitivnější proměně celé komunity či společnosti.

Doporučení týkající se dobré praxe se dají nalézt také např. v tomto dokumentu OECD, nebo obecně na stránkách zindexu.

A proč není nějaký pomocný úřad, podpora pro menší obce, která by umožnila sdílení zkušeností napříč zemí?

Zatím není. Ale třeba se vynoří - podobně jako v Rakousku, kde si prý administrátorský úřad nejprve vytvořilo ministerstvo financí a postupně ho začaly využívat menší i větší obce, až se tato státem zřízená instituce stala finančně zcela soběstačnou. Zajímavý je i model ANKÖ s.r.o. - dceřinné organizace spolku ANKÖ, který se jako samostatný insitut vyčlenil z vídeňského katastrálního úřadu a pomáhá jak uchazečům, tak zadavatelům veřejných zakázek s praktickou realizací řízení.

Autor: Olcha Richterová

Štítky: #IT #Veřejné zakázky