Stále častěji média dávají prostor šamanům dneška, aby nám vyjevili budoucnost. Budoucnost naši a celého toho velkého světa kolem nás. A oni, žel, neodolají.

Role šamana byla ve společnosti vždy klíčová. Reprezentoval naději, byť byla iluzorní, že společenství je schopné skrze něj ovlivňovat svůj osud a není zcela závislé na rozmaru mocné a nevypočitatelné přírody, popřípadě přízně bohů. Bylo jen na šikovnosti medicinmanů, do jaké míry dokázali tuto pochopitelnou potřebu naplňovat, a jestli jejich předpovědi byly natolik zkušené nebo aspoň obecné, aby jim jejich souputníci dlouhodobě důvěřovali a oni tváří v tvář jejich očekávání a s tím spojené odpovědnosti dokázali ve své roli přežít.

My jsme dnes mnohem dál, než byly primitivní přírodní národy. Místo šamanů máme… odborníky. Ti na výklad pravdy mají certifikát – akademický titul nebo aspoň mediální známost. A podle posledních vystoupení některých z nich se zdá, že o vlastní přežití v mediální pozornosti jim jde mnohem víc než o to, zda svým konáním pomohou svým bratrům a sestrám k větší moudrosti a ke schopnosti překonat nástrahy světa. Naopak často nezodpovědně, v touze potvrdit očekávání, jen přitakávají nejatavističtějším procesům v nás.

Představte si, že jste indiánský šaman. Čekáte na bizony a bizoni nikde. Váš kmen za vámi přijde a chce bizony. Vy začnete tančit kolem táborového ohně a zoufalé přání přetavujete do symbolické aktivity, která překonává reálnou bezmoc a odevzdanost osudu. Vyřknete předpověď a dříve či později bizoni dorazí. Protože dorazili každý rok. Máte splněno.

Váš kmen od vás nechce slyšet, že jste na tom stejně jako oni. Že naprosto netušíte, jestli bizony nevystřílel bílý muž někde po cestě. Doufáte a modlíte se s ostatními, navíc vás za to platí. Váš kmen přece nechce slyšet, co všechno tah bizonů ovlivňuje a že se mají smířit s trpným čekáním. Musíte jen sehrát svou roli.

V posledních dnech jsem narazil na tři podobné medicinmany a stali se jimi pro mě Miroslav Bárta, Václav Cílek a Petr Robejšek (podobným, byť možná ještě temnějším procesem už dávno prošel i Jan Keller). O jezdci apokalypsy, egyptologovi ve službách Andreje Babiše Miroslavu Bártovi, jsem se zmiňoval už dříve. Dnes se zkusím popasovat s Václavem Cílkem, který navzdory své popularitě a erudici svou šamanovitost sehrává přímo ukázkově v rozhovoru pro DVTV. Petra Robejška (a jeho rozhovor v DVTV) si necháme na jindy.

Václav Cílek patří k nejznámějším mediálním tvářím mezi českými popularizátory vědy. Jeho promluvy o krajině dokáží být zajímavé a poučné. Ale jak už to tak bývá, pokud se v mediálním prostředí osvědčíte a neříkáte ne, můžete se rázem ze své specializace posunout do dalších úrovní, a tak se z Václava Cílka stal odborník na náboženství, historii, filozofii, geopolitiku, mystiku a další společenské jevy. Podobně se například Tomiu Okamurovi podařilo z mluvící hlavy cestovního ruchu stát „úspěšným podnikatelem, investorem a politikem“, ačkoliv nic takového jeho životopisu neodpovídalo.

Václav Cílek proto v DVTV promluvil na islámské téma. Proč ne, kdyby se z něj při tom nestal právě ten šaman, poskytující pod pláštíkem fundovanosti a směsice rádoby fakticky znějících informací de facto chybný návod na použití dnešního světa. Jeho věty klidně a přesvědčivě plynou, naplňuje přesně ten obraz moudrého a zkušeného člověka, kterého v odborníkovi očekáváme. Mluví a nás to uklidňuje. Propadáme dojmu, že díky jeho výkladu lépe rozumíme. Dokud nezačneme přemýšlet nad tím, co vlastně říká.

Hned z kraje rozhovoru dojde na oblíbené rétorické figury dnešních zvěstovatelů moudrosti a přitakání starostem obyčejného člověka: „k nějakému rozkladu (společnosti – pozn. aut.) dochází“, máme tu „nefunkčnost státu, po 20 letech nemáme dostavěné dálnice“. Kdo je to my? Jsou parametrem rozkladu dálnice? Týká se to jen Česka? Asi ne, když vzápětí přichází relativizace rozkladu: „V Evropě vždycky bylo něco v nepořádku.“ Ale v Evropě dálnice mají! Takže co si vybrat? Nevíme.

Ale možná je ta doba přece jen dneska jiná. „Mění se demografie, mění se klima.“ A už to jede: „Studenti nevědí, proč by měli studovat“, dochází „ke ztrátě motivace a smyslu“. Na základě čeho to říká? Zase nevíme. Prostě dojem. Na konci rozhovoru však zazní úplně opačné tvrzení: „U řady mladých lidí pozoruju kromě jiného větší otevřenost k dobru, k novým způsobům života.“ Tak co s těmi mladými? Na všechno kašlou, nebo jsou novou nadějí? Nebo obojí? Pořád nevíme, šaman mluví a mluví, a nechává na nás, co si vybereme.

Krystalicky je to vidět na jiné větě. „Já si myslím, že je možná víc chaosu a dysfunkčnosti než bejvávalo, což není nic nového v evropské historii.“ Pokud tím chtěl Cílek demonstrovat jazykový jev zvaný oxymorón, zvládl to s přehledem. Pokud mělo jeho tvrzení větší ambice, bohužel dopadlo jako nesmyslný blábol.

Možná by and tím vším šlo mávnout rukou jako v Jáchyme, hoď ho do stroje! „Jen ho nechte, ať si kecá, na to my jsme zvyklí.“ Kdyby se tyhle řeči zároveň nevezly na aktuálních emocích kolem islámského tématu a neposkytovaly tak naprosto zavádějící, a tedy zneužitelné až nebezpečné zkratky nahrávající zjednodušujícím pohledům a populismu či xenofobii.

Cílek tvrdí, že „Francie a Anglie jsou možná za zenitem, protože počet přistěhovalců a jejich potomků do roku 2050 přesáhne 50 %“. A nemá s tím sebemenší problém, ačkoliv aspoň trochu fundovanější odhady hovoří ke stejnému roku o úplně jiných (mnohem nižších číslech). Je to jen chyba? Záměrné strašení? Neodborné podlehnutí vlastním obavám? Nebo zase jen blábol? V Americe je „národ bílého muže“ také v populačním ústupu, ale kde je ten úpadek? Nebo stejný závěr pro Ameriku neplatí? Zase nevíme, ale už lze mnohem lépe chápat, když bez mrknutí oka zahlásí, že se obává, že „největší potíže islámského světa jsou teprve před námi“, popřípadě že „je čím dál tím víc střetů v samotných arabských nebo muslimských státech“. Proč? Nejspíš, protože proto.

Ale o co je to opřeno? O extrémní postupy ISIS? Co je islámský svět? Co jsou největší potíže? Co srovnání s historií, kdy se těžko hledá v Orientu klidná doba (ona se ostatně hledá těžko i v Evropě s výjimkou poválečného období)? Války v Iráku a Íránu, Afghánistán, Palestina, Suezská krize… to nic nebylo? Proč je dnešek o tolik horší?

Václav Cílek taky při hledání odpovědí nalézá oslí můstky na svou původní profesi geologa. „Základní historická odlišnost je v prostředí pouště“ (jako odpověď na rozdíl mezi islámským a evropským světem). V Koránu platí podobná pravidla jako v Bibli, protože je to podobné pouštní prostředí (nikoliv proto, že Korán na Bibli navazuje). V poušti jednou za čas musíte omezit populaci kvůli nedostatku zdrojů. Z toho plyne taková ta tvrdošíjnost Židů, protože nemůžete couvnout v určité chvíli."

Četli jste už podobně jednoznačné a zjednodušující soudy a závěry? Nebylo to v diskusi na Novinkách? Jak by světlem téhle geologické politiky či sociologie nahlížel Cílek na války v Evropě? Byli Richard Lví Srdce, Napoleon, Hitler nebo Stalin hledači nových zdrojů? Nebo je to všechno složitější a jednoduchou odpověd nemáme? Co když je „tvrdošíjnost Židů“, ať už je tím myšleno cokoliv, motivována mnohem více životem v diaspoře? A ten zpropadený Ježíš? Jak do tvrdošíjnosti pouštních národů a nutnosti omezit populaci zapadá on? Nezapadá? Sakra!

Ale příval moudrosti nekončí: „Arabské jaro, možná až hysterie, má hluboké kořeny, které jdou hluboko do archeologie, do pravěku, pocit, že když se ztenčují zdroje, tak je třeba válčit.“ Takže nikoliv arabské jaro jako reakce na desetiletí tyranií, které držely občanská práva pod krkem. Takže arabské jaro nikoliv jako odpověď na sociální situaci autoritativních režimů bohatých na zdroje, ze kterých by mohly financovat bohatství občanů, kdyby diktátoři nechtěli mít všechen zisk z ropy pro sebe. Nikoliv – expert vytáhne anonymizovaný příklad pokusů na krysách, ze kterého však neplyne vůbec nic. Ale šaman ukazuje, že má přehled.

Cílek rozumí i sociální politice. Předvídá problémy Francie v tom, že kvůli státnímu dluhu přestane financovat sociální programy pro přistěhovalce, kteří se začnou bouřit. Vidí v tom další projev „války o zdroje“, aniž by si všímal, že přistěhovalci byli Evropou vnímáni nikoliv jako paraziti bojující o zdroje sociálních dávek, ale jako levná pracovní síla pracující na bohatou vrstvu původních Evropanů těžících ze sociálního státu blahobytu. A proč by se proti škrtům měli bouřit jen přistěhovalci? Copak z velkorysosti sociálního státu žijícího na dluh žijí jen oni? Proč tedy mluví jen o nich? Není to náhodou příliš zkratkovitý, šablonovitý opřený o etnické měřítko, tedy něco, co je v přímém rozporu s vědeckým a expertním přístupem? Kdo jiný by měl nepodléhat podobným viděním, než člověk toužící po skutečném pochopení světa?

Václav Cílek se nechová ani jako vědec, ani jako expert. Jeho řeči jsou neprofesionální, zavádějící a jako takové vlastně zbytečné, ve špatném kontextu dokonce mohou sehrát nebezpečnou roli. Je šamanem, protože ochotně mluví o věcech, kterým ostatní nerozumějí, a proto ho nechávají mluvit, i když jim to k ničemu nepomůže. Ale naplňuje jejich (mediální) potřebu něco „řešit“ a vytvářet zdání činnosti tváří v tváří problémům, které řešení prakticky nemají.

Cílek v jedné chvíli tuto v poslední době zvýšenou potřebu bezděky pojmenovává, když popisuje českou reakci na islámské téma: „Když lezeme do úzkých (sociálně), i obyčejného Čecha se zmocní určitý neklid, vím o čem mluvím, natož ve společnosti, která je multietnická.“ Strach a zděšení místo rozumu a přemýšlení, prvosignální reakce a emoce místo snahy o pochopení. Ano, tohle všechno lze v dnešním Česku vysledovat. Ale skutečný odborník by řekl, že realita je přesně opačná, že multietnická společnost se s islámem vyrovnává věcněji a racionálněji (tím neříkám úspěšně) než země, kde muslima nevidíte, jak je rok dlouhý – potvrzují to nejen české debaty, ale také úspěch německého hnutí Pegida, které má největší ohlas v Drážďanech, kde je muslimská populace prakticky nejslabší z celého Německa, zatímco v jiných spolkových zemích převažují demonstranti náboženské a etnické tolerance nad xenofoby.

A tak to nejdůležitější, co si z celého rozhovoru můžeme vzít, je přiznání samotného Václava Cílka: „O tomhletom je těžký mluvit, protože houby víme.“ Nelze než souhlasit. Přesto mu to nebrání, aby o „tomhletom“ mluvil s nesnesitelnou lehkostí hospodského tlachu. K mediální pozornosti mu to zjevně stačí. Nám by nemělo.