Med fare for å framstå som sur, bitter og grinete taper av Humorprisen, har jeg følgende på hjertet: Jeg dro hjem fra fredagens humorprisutdeling fem minutter etter at den var ferdig. Ikke fordi podcasten vår ikke vant eller fordi jeg var full og sur. Nei, jeg måtte dra hjem fordi jeg var kvinne og komiker. Etter en forrykende forestilling ledet av Else Kåss Furuseth, der både Live Nelvik, sjefene i NRK og TV2; Christina Rezk Resar og Alice Sommer, Henriette Steenstrup og meg selv hadde vært på scenen, var det tydeligvis nok kvinne representert for humornorge. Ja, så klart var det kvinner nominert, jeg nevner i fleng: Randi Liodden, Tre elefanter i rommet, Tusvik&Tønne og Amanda Erlandsen. De andre 26 nominerte var menn.

Forøvrig var det seks kvinner i juryen av 16. Dette er helt sikkert vanlig i alle bransjer, bortsett fra influencerbransjen, men selv på Vixen awards som ble arrangert kvelden før på akkurat samme sted, klarte de å dele ut en pris til det motsatte kjønn.

Jeg hater å være megge og klikke på at kvinner ikke blir sett og hørt. Jeg hater å være hun sinte som roper høyest og sier: HVA FAEN SKJEDDE NÅ, GUTTA? Men noen må si i fra. Og det er vi feminister som har påført oss den tunge oppgaven å være surmaga. Koste hva det koste vil. Under denne saken vil det uansett være en haug med hvite menn som pusher tredagerskjegg som sitter og skriver surt hvordan jeg snart bør holde munn og la andre med mer vett slippe til i offentligheten. Det er jeg vant til. Men at min egen bransje, i det «herrens» år 2019 må få høre at dette ikke går an? Det er for meg helt absurd å måtte ty til kronikk for å gjøre. Og nedrig ikke minst. Jeg er piss lei av å skrive kronikk om kvinnekamp, men det tar jo aldri slutt.

Jeg måtte spørre mine mannlige kolleger de fem minuttene jeg var igjen på festen etter at showet var ferdig: Hvordan hadde dere reagert hvis det bare var kvinner som vant alle prisene? Det er nettopp dette feminisme handler om, å få oppegående folk som ikke hater kvinner til å fatte hvor sykt urettferdig det er. Mitt største problem er at jeg faktisk ikke skjønner hvorfor, og jeg føler meg dum!

Jeg er så lei av å føle meg som den yngste i søskenflokken som stadig prøver å nå opp til de store. Jeg er så lei av å få blikket til storebror komiker som lar meg gjøre alt jeg vil, men som likevel ser ned på meg fordi jeg er svakest.

Jeg takler ikke at to kvinnelige og en mannlig TV-sjef fra de største TV-kanalene i Norge ikke nevner at det er merkelig at alle fem som er nominert til prisen som årets morsomste på TV er menn. At de ikke skammer seg over at det da tydeligvis ikke er noen av deres kvinnelige ansatte som fortjener en nominasjon en gang. Pernille Sørensen, Lene Kongsvik er travere i bransjen, men det er da virkelig Bård Tufte Johansen også på det synkende skipet vi kaller lineær TV.

Det var derfor denne prisen ikke ble sendt noe sted, fordi folk kan ikke bry seg mindre å se bransjer hylle seg selv, takke seg selv og et par andre tekstforfattere for egen suksess. Det var befriende, det var slemme vitser, roasting, kule taler fri for smisk, bortsett fra til en og annen manager og arrangøren Humornieu og Trond Kvernstrøm. Vi kvinnene var til og med oppe og gjorde narr av at det er kvinneflukt i bransjen, som Aftenposten skrev om tidligere denne uka.

Henriette Steenstrup og jeg stod til og med på scenen og gjorde narr av at kvinner ikke får sin rettmessige plass, blant annet i «Heimebane». Når du først lager en dramaserie om en kvinne så spiller Ane Dahl Torp en karakter som er så breibeint, bruker så mye snus og drikker så mye cola at hun praktisk talt er en mann. Lite visste vi at nettopp tullet om at kvinner ikke blir hyllet i fotballdramaserier skulle ramme vårt eget kjønn samme kveld.

Har vi ikke fått bevist noen gang gjennom året at kvinner er morsomme?

Hva må man gjøre for å være med i gjengen? Det er begrenset hvor lenge man gidder å sitte og klappe til at menn på rekke og rad kommer opp på scenen og takker for prisen.

Hvor teit er det ikke hvis vi må begynne å arrangere vår egen pris? Det er ingen av oss kvinnelige komikere som har lyst til å være kvinnegruppa Ottar. Men vi har lyst til å komme på en prisutdeling og faktisk være en del av den, annet enn å dele ut pris eller å bli spurt om å underholde fordi kvelden ikke hadde nok innhold.

Hvorfor er teaterbransjen kommet lenger? Må vi begynne å lage reklamekampanjer på lik linje med tech-bransjen, der vi må oppfordre jenter til å tørre å prøve seg. Eller kvotere oss inn?

Det er begrenset hvor mange ganger du gidder å stå og hytte neven i været og rope «Vi vil, vi kan». Vi føler oss fader meg tilbakestående der vi står og roper til ingen nytte. Jeg er ikke vanskelig, men dere gjør meg vanskelig. Dere tvinger oss opp i et hjørne der vi blir sittende alene.

Det kan da ikke være vanskelig å finne ETT humorinnslag eller ETT TV-program som er bra nok for å få en pris som ingen TV-kanaler en gang gidder å ta i.

Jeg klarer ikke å forstå hvorfor det er sånn? Vi er ute på jobb sammen, vi kjører rundt i hele Norge i samme turnébil, vi møtes i kjellere og på lugubre backstager. Vi tester ut vitser på hverandre, vi ler av hverandre og har det helt fantastisk sammen som én gjeng. Men plutselig kommer Humorprisen svevende fra oven og sier: Her får dere ikke lov å være med! Og hadde det vært en prestisjetung TV-pris med bare gamle, godt etablerte komikere som vant, så hadde jeg ledd av det. Men dette skulle jo være en ung pris, der jeg forventer at juryen kan noe om faget mitt? Men så viser det seg gjennom kvelden at jeg og mine medsøstre kan ikke faget. For vi var invitert til en pris hvor vi ikke fortjente en eneste klapp på skulderen.

Det føles som om gutta har invitert deg på gameingkveld, men gutta nekter deg å spille, du får bare lov til å se på. Og helst komme i kjole. Et jurymedlem forsvarte seg og sa de hadde stemt anonymt på nettet, så ingen i juryen kunne vite at ingen kvinner vant. Og her er vi i kjernen av problemet som lyste ut fra denne kvelden: INGEN I JURYEN SYNS KVINNER ER MORSOMME! For ingen stemte mange nok ganger på en kvinne. Det er til å le av. Og jeg kjenner lysten til å slutte. Men det kjære menn, den gleden skal dere aldri få. Jeg skal stå her med det umorsomme vesenet mitt og den ræva humoren min og lire av meg dårlige vitser til dere selv skjønner hvor like vi er. Neste år håper jeg dere tenker som Ropstad: «Klarer en kvinne å motta én pris, så klarer hun også to». Og med dette takker jeg for en fantastisk engasjerende prisutdeling. Sees neste år!

Dagbladet har vært i kontakt med komiker Morten Ramm i Humornieu, som arrangerte humorprisen. I en uttalelse til Dagbladet skriver Ramm: «Kan bare si at jeg er enig med Sigrid. Det tror jeg alle er, men man kan ikke manipulere slik at de man vil skal vinne, vinner. Kjipt at det kun er menn som stikker av med seieren. Det ser dust ut på papiret. Juryen har ikke evaluert en totalpakke, men kategori for kategori, og sånn ble det denne gangen.»