N-am înțeles de prima oară de ce ai cupla niște fotografii de epocă din Slobozia cu discursuri ale lui Horia Sima, Ion Antonescu și Carol al II-lea. În continuare nu sunt sigur că înțeleg foarte bine.

„Țara Moartă”, ultimul film al lui Radu Jude, a făcut exact asta. Iar sunetele interbelicului românesc sunt completate de o lectură din off a jurnalului lui Emil Dorian, un medic evreu bucureștean despre care, recunosc, nu auzisem până să văd filmul.

Dacă nu înțelegi limba română, filmul arată ca un PowerPoint glorificat. Poze vechi care defilează pe un ecran prea mare. Ba chiar ești tentat să comiți mici ironii. Renunți cu totul la așa ceva dacă asculți cuvintele.

Nici fotografiile nu sunt chiar toate inofensive – inmormântări de copii completează scene de vânătoare sau de familie într-un cocktail care devine pe alocuri sinistru.

Aici am avut prima problemă. E o graniță neclară a memoriei pe care tind să cred că Jude a încălcat-o. Nu știm mai nimic despre oamenii din acele fotografii dar știm sigur că au avut o identitate. Nu sunt fictivi decât în măsura în care sunt aleși ca reprezentativi, personaje generice, pentru o perioadă îngrozitoare a istoriei recente.

L-am întrebat pe regizor la vizonarea de presă despre cum se împacă lucrurile astea. „În sine, demersul, din punct de vedere etic, e foarte pe muchie”. Într-adevăr, acolo e.

Și totuși…

În numele lor, au guvernat Horia Sima și Ion Antonescu. În numele lor, lui Emil Dorian i s-a interzis să acorde asistență medicală deși, atunci ca și acum, deficitul de doctori era uriaș. Tot în numele lor, trenurile cu evrei au plecat spre Basarabia. De ei îi era teamă unei copile întoarsă din lagăr despre care aflăm că avea atacuri de panică atunci când auzea limba română. De ei, de românii generici care atunci când n-au participat activ la masacre, au acceptat pasiv.

Limba aia dulce. Comoara. Pentru unii oameni în sunetele ei s-a ascuns moartea. Arbitrariul ucigaș din silabe.

Reformulez, au guvernat în numele nostru, dacă ne acceptăm originea. De acolo venim.

E ceva crud în gestul lui Jude de a-i alătura pe acei civili inofensivi din Slobozia poveștilor despre crimele concentățenilor și contemporanilor lor. Jude le anulează demnitatea acelor oameni cu de la sine putere.

Și aici am următoarea dilemă. E vorba de o vinovăție colectivă? Cele individuale au fost deja stabilite chiar dacă și în anul Domnului 2017 îl mai găsim pe Codreanu pe tricouri iar participanți la deciziile odioase ale dictaturilor pre-comuniste dau încă nume de străzi.

O să enervez probabil câțiva oameni dacă spun că da, avem de-a face cu o vinovăție colectivă. Acum doua-trei generații, în România, genocidul era politică de stat. Și a fost folosit cu entuziasm.

Am omorât atâţia jidani, de mi-am săturat ficaţii”

Citatul de mai sus aparține unui ofițer român. Probabil a fost înmormântat cu onoruri militare.

Mă opresc aici cu argumentele. Pentru mine, citatul ăla e suficient. Și sunt cu miile.

Sunt niște poze între cele alese de Jude care înfățișează, în fundal, Bărăganul iarna. E așa o disperare în pamântul ăla gol, rece, cu pete de zăpadă, care nu poate fi descrisă. Nu știu dacă ați avut vreodată ocazia, dar e o experiență să privești câmpia aia ostilă iarna. Pentru câteva minute doar.

Ei bine sunetul vocii lui Horia Sima peste câmpul acela rece dă o măsură a absurdului pe care nu o poți obține altfel.

Țara Moartă nu e un documentar. E mai degrabă un eseu. O serie de întrebări rostite pe jumătate. În funcție de locul pe care stai poate fi o formă ușoară de trolling, punct de pornire al unei discuții sau prilej de concluzii.

Măcar pentru asta trebuie văzut. Pentru o discuție în plus.

Ieși de la el mârâind: Țara morților mă-sii. Aici nimic nu e simplu vreodată.