Modeindustriens bæredygtige udvikling er bremset

Der kan efterhånden ikke være tvivl om at modeindustrien er blandt de helt store syndere i rækken af industrier som efterlader et alt for stort pres på klimaet. Blandt de seneste rapporter som dokumenterer dette har titlen ’Pulse of the Fashion Industry’, og den er udarbejdet af Boston Consulting Group for de to organisationer Global Fashion Agenda og Sustainable Apparel Coalition, som begge har som formål at foranstalte forandringer, som gør at modeindustrien skal blive grønnere. Rapporten blev præsenteret forud for det globale mode-topmøde, Copenhagen Fashion Summit, som blev afholdt i København i maj i år, og en af hovedpointerne i rapporten er at hastigheden hvormed den internationale modeindustri er i færd med at omstille sig til at blive bæredygtige bliver langsommere.







Dette sammenholdt med at den globale tøjproduktion ifølge samme rapport forventes at vækste kraftigt – faktisk er der i Pulse of the Fashion Industry prognoser, som spår tæt på en fordobling af produceret tøj over de kommende år - er naturligvis bekymrende idet produktion af tøj er så belastende for miljøet, som det er tilfældet. Selvsamme rapport peger på at årsagen til at modeindustrien har sagtnet farten i hvad der af et væld af klimaforskere betegnes som et kapløb med tiden for at omstille sig i en grønnere retning, er at de store spillere på den internationale modescene har nået et loft for skalerbarheden af de grønne tiltag, som er igangsat. Det betyder basalt set at de aktiviteter som H&M, Zara, Bestseller og andre i den størrelsesorden foretager med indsamling af gammelt tøj og omlægning af dele produktionen og andet endnu ikke kan gøres i et omfang, så det bliver ved med at batte noget, og så modetøjsmærkerne samtidig forbliver profitable.







Chief Sustainability Officer hos Global Fashion Agenda, Morten Lehmann, udtalte tidligere på året i et interview med Finans, at skalering af de innovative løsninger, som skal skabe bæredygtighed i modebranchen, skal drives af modevirksomhederne og forbrugerne i forening, og så kræver det også politkernes involvering. Det lyder som en plausibel og på sin vis også indlysende tredeling af ansvar og indsats, men det er næppe rimeligt at forlange at delingen skal være ligelig, men hvem skal tage det afgørende initiativ og foretage de handlinger, som gør den grønne udvikling i modebranchen mulig på lang sigt? Er det forbrugerne der blot skal lade være med at købe så meget? Er det modebranchen som skal aktivt og kollektivt skal nedjustere vækst og overskud? Eller er det politikerne som skal lovgive os ud af denne situation, og sikre at både forbrugere og industrien makker ret?





Tidligere miljøminister: Forbrugerne bærer et stort ansvar

Et godt spørgsmål som Modevidenskab har sat Radikale Venstres Miljø- og Klimaordfører, Ida Auken, i stævne for at få et klarsyn på – og hvilken bedre vurdering af dette spørgsmål kan man bede om end fra Auken, som ud over at være tidligere miljøminister i Helle Thornings regering, også er en af Danmarks fremmeste forkæmpere og vidensressourcer inden for bæredygtighed og klima? Modevidenskab fangede Ida Auken på vej gennem den københavnske eftermiddagstrafik – på cykel naturligvis – og det første spørgsmål til politikeren var måske ikke overraskende om det er den politiske vej man bør gå i forhold til at gå imod modebranchens ubæredygtighed.







Politik er som bekendt om det muliges kunst, og det samme gør sig gældende i forhold til at regulere modeindustrien for den er ifølge Ida Auken svær at lovgive omkring fordi den er så global. Lovgivning i forhold til modebranchen skal foregå på EU-niveau, da det ellers meget lidt vægt vil få hos de pågældende modefirmaer, som det er henvendt. Men det er vanskeligt at stille direkte lovgivningsmæssige krav fra EU’s side til virksomheder i lande udenfor EU, så i EU kan man med andre ord ikke forlange at amerikanske mastodonter som GAP, Levi’s, Tommy Hilfiger og lignende skal indføre bestemte grænseværdier i produktionen eller producere og distribuere på en bestemt måde. Politisk er det således svært at sanktionere industrien direkte, men det som der ifølge Ida Auken er inden for rammerne af politiske virkemidler og som allerede anvendes i blandt andet Canada og Schweiz er det såkaldte Carbon Free and Dividend. Carbon Free and Dividend er en klimatold, som pålægges miljøbelastende varer, og i moderegi kunne det betyde varer importeret til EU fra lande, som ikke møder EU’s standarder for miljø og bæredygtighed. En sådan told kan presse de store modeselskaber til at presse deres produktionsled til at leve op til de regler, som er gældende i EU.







Skulle Carbon Free and Dividend blive indført i EU kunne man sagtens forestille sig at det ville gøre en forskel for hastigheden hvormed modeindustriens produktionsapparat vil finde på nye tiltag, som skal fremme bæredygtigheden samt hastigheden på skalering af disse tiltag. Men Ida Auken gør opmærksom på at en told eller andre politiske initiativer ikke alene kan få os i mål – forbrugerne skal i den grad også på banen og Auken forklarer at både modebranchens beslutningstagere og politikerne skal forstå forbrugernes magt og forbrugerne skal forstå egen magt til at foranstalte den kæmpemæssige forandring, der skal til for at modeindustrien bliver mere bæredygtig hurtigere.







Forbrugernes magt kan blandt andet udløses ved at der simpelthen købes mindre tøj, og Ida Auken foreslår, at når man køber tøj, bør man overveje kun at købe gode ting af høj kvalitet, så tøjet holder i længere tid. Faktisk mener den tidligere miljøminister, som selv er glad for mode, at det skal gøre ondt på pengepungen, når man køber modetøj. Uanset hvad ens budget er, skal man ikke købe noget, hvis det er for let at købe. Så passer man dårligere på det, end hvis det har været lidt af en investering. Hun fortæller at når hun ud selv handler tøj sker det med udgangspunkt i remsen ”reuse – reduce – recycle”, men tilsat et ekstra kriterium ”refuse, reuse, reduce, recycle”, hvilket betyder at hun ofte lader være med at købe ting, der er for lette at smide ned i indkøbskurven, og så vidt muligt køber holdbare kvalitetsvarer, som hun kan have og bruge i mange år, også selvom det kan være lidt dyrere på kort sigt. Ida Auken understreger at det at købe bedre, men færre er en af de bedste måder for forbrugerne at udøve den førnævnte magt til at presse de store modekoncerner til at omlægge salgs- og produktionsstrategien fra et kvantitativt til et kvalitativt fokus.





Forbrugerne bærer altså efter Ida Aukens mening en stor del af ansvaret for at få modeindustrien tilbage på ’fast track’ imod bæredygtighed, og den Radikale klimaordfører specificerer, at forandringen skal komme fra de europæiske forbrugere for det er ifølge Auken de europæiske forbrugeres adfærd, som er drivende for forbrugernormen i resten af verden. Det er således vigtigt, at vi her i Europa går forrest i vores privatforbrug og ikke køber så meget billigt tøj, som skal udskiftes oftere, men i stedet køber dyrere tøj, som ser pænt ud selv efter mange vaske og altså ikke behøver udskiftning ofte. Og på spørgsmålet om hvorvidt en sådan omlægning i forbrugeradfærd på en så stor skala, som det er nødvendigt for at det kan være virkningsfuldt, overhovedet er realistisk, er Auken ikke i tvivl.





Det kan lade sig gøre at vende udviklingen hurtigt

Det kan lade sig gøre, og det kan også ske hurtigt. Den klimabevidsthed der er opstået i den danske og den europæiske befolkning generelt inden for de seneste få år og de handlinger det allerede har medført er et bevis på at selv meget store mobiliseringer kan ske meget hurtigt, hvis det er nødvendigt. Denne forbrugermobilisering skal imidlertid også hjælpes fra erhvervsmæssigt hold mener Ida Auken, og konkret kan dette gøres ved at man fra de europæiske regeringers side tilskynder og hjælper udviklingen af bæredygtige koncepter, som er værdiskabende for forbrugere og for miljøet. Klimaordføreren påpeger en udbygning af et koncept, som har eksisteret, som var en online delingsordning for tøj og sko. Man kunne genstarte dette, og så anvende brugernes interesser og internetadfærd til at lave de rigtige modemæssige sammensætninger til brugerne, og på den måde blev også personlige data brugt mere fornuftigt end som det er tilfældet i dag.







Samlende er det Ida Aukens overbevisning at det store ryk for en bæredygtig fremtid inden for modebranchen primært skal udgøres af en ændring af forbrugernes købsvaner i kombination med politiske tiltag, som både skal presse modeindustrien men som også skal facilitere den transition fra ubæredygtighed til bæredygtighed, som modeindustrien er på vej igennem. Det er dog vigtigt ikke at underspille modebranchens eget ansvar i forhold til at være med på rykket for det er essentielt at der er villighed fra branchens side til at investere penge, tid og ikke mindst menneskelige ressourcer på at få projektet til at lykkes.







Det er heldigvis allerede begyndt. Store som små virksomheder har som nævnt iværksat en masse forløb, som skal lette presset på miljøet, og selvom det ikke går hurtigt nok endnu med at få disse projekter op i en størrelse, så de kan gøre en mærkbar forskel, så er tankegangen og retningen etableret. Og netop dette vil formentlig vise sig at blive afgørende for tanker og ideer er de mest grundlæggende og stærkeste komponenter for enhver manifestation i virkeligheden, og der er ingen tvivl om, som Ida Auken også selv påpeger, at ideen om at passe på vores jord har slået rod verden over. Herfra skal vi sammen som forbrugere, som modeindustri og som ledere og myndigheder arbejde tæt og hårdt sammen for at alle kommende generationer har en dejlig planet at bo på og naturligvis også kan nyde det dejlige ved modedesign og tøj.