Et gammelt ordsprog siger, at næst efter seksualdriften er jernbanedriften den sværeste at styre. Selv om mere end ti års dansk IC4-kaos antyder en omvendt rækkefølge, indikerer ny forskning, at jernbaner og seksualitet har mere end administrationsproblemer til fælles.

I ph.d.-afhandlingen »Rum, rytme og rejsende – Kønsperspektiver på banegårde« analyserer den svenske kønsforsker Ann-Charlotte Runnvik tre svenske banegårde for at afdække, om deres indretning forfordeler det ene køn.

Gennem omfattende feltstudier på Norrköpings Centralstation, Stockholm Centralstation og Kimstad Pendeltågsstation vil Ann-Charlotte Runnvik »synliggøre banegårdens sociale rum« ved at »analysere kønsdimensioner«.

Det gør afhandlingen over 260 sider, hvor hun foretager interview med rejsende samt iagttager ventesale, perroner og toiletter. Hun kommer frem til, at banegårdens indretning, udsmykning og klientel medvirker til at opretholde stedet som et overvejende mandligt rum.

På baggrund af blandt andet banegårdenes annoncer for lingeri konkluderer Runnvik, at:

»Køn virkede som dimension i konsumptionsrytmen gennem reklame og markedsføring, som afspejlede det normative heteroseksuelle mandlige blik og fremstillingen af kvindekroppen som seksualobjekter.«

Også toiletterne medvirker til banegårdenes udgrænsning af kvinder, fordi rejsende af begge køn hævder, at mandetoiletter er mere beskidte og uhygiejniske end kvindetoiletter. Dette udlægger forskeren som udtryk for en ubevidst opretholdelse af stereotype kønsroller om kvinder som renlige og husmoderlige.

»I de rejsendes skildringer fremstilles kvindelige kroppe som havende større krav på renlighed og en større evne til at opretholde denne renlighed i rummet. (...) De disciplinerende kønsrytmer indsnævres dermed yderligere om kvindekroppen.«

Vidtrækkende konsekvenster

Også banegårdsbrugernes tøj kan være med til at opretholde stationerne som rum primært forbeholdt mænd. Overskrifter som »Jakkesættet som mandligt domineret rum« er næsten selvforklarende.

Men også den kendsgerning, at uniformerede mennesker af og til kører med toget, kan opleves som problematisk i et kønsperspektiv, alt efter »hvilken klangbund … disse kroppe rummer og hvilke magtpositioner … disse kroppe har i forholdet til den uniformerede krop.«

At banegårdene viser sig at være overvejende mandligt dominerede rum kan ifølge forfatteren få vidtrækkende konsekvenser.

»I sidste ende vedrører dette demokratiske aspekter af samfundsdeltagelsen, da det afslører de forskellige muligheder, som mænd og kvinder i virkeligheden har for at være mobile og deltage i samfundet på lige fod.«

Trods de strukturelle problemer mener forskeren, at der er håb for fremtidens banegårdsbrugere, hvis man vel at mærke sørger for at bevidstgøre dem om køn.

»Eftersom normative kønsforestillinger gentages ureflekteret af både rejsende og ansatte, foreslås fortsat efteruddannelse af forskellige personalekategorier, så kønsbevidste værdier kommer til at dominere blandt vagter, politi og andre, som møder de rejsende.«