Er Sherin Khankan skabs-islamist og sharia-opvigler? Er hun en hverveofficer for totalitær islam, der dækker sig under at ville modarbejde radikalisering, social kontrol og psykisk vold i indvandrermiljøer?

Det må man tro, siden hun nægter at afsværge sharia offentligt eller kun udtaler sig forblommet. Og hvad med hendes sidekick, Khaterah Parwani? Nok kalder hun sig nu agnostiker, men er der ikke noget om, at hun var med i Hizb-ut-Tahrir?

Disse insinuationer er essensen af en igangværende kampagne for at karaktermyrde Khankan, Parwani og deres projekt Exitcirklen – samt fratage dem et beskedent satspuljetilskud på 680.000 kroner.

I spidsen for den står Naser Khader, Danmarks førende islamkritiker, der lever under politibeskyttelse og må formodes at vide, hvad han taler om. Hvor andre i Parwani ser en bekæmper af patriarkalsk undertrykkelse og i Khankan et ikon for progressiv islam, der tillader kvindelige imamer, ser Khader & Co. to fordækte fjendefigurer.

Nu kan det være svært at følge troende ind i troslivets krinkelkroge. En af disse krinkelkroge er netop sharia – en ’komplet lære’ inden for islam, der omfatter religiøse love, som binder rettroende. Og en lære, som vistnok – det kommer an på, hvem man spørger – påbyder barbariske straffemetoder.

Er man marineret i en demokratisk retsordens værdier, er det ikke til at fatte, at nogen vil tilbede en Gud, der befaler straffe som pisk, stening, håndsafhugning, halshugning. Vi taler straffe, der hidrører fra en dyster jernalderepoke. Straffe, der skal håndhæve en påstået guddommelig orden.

Straffe, som skal repræsentere en symbolsk – og for forbryderen korporlig manifestation – af guddommelig vilje. Straffe, som skal give troens vogtere anledning til at hævde sig som politiske autoriteter. Straffe, som også skal bruges ved utroskab og trosfrafald, som vi i et moderne sekulært demokrati ikke erkender som forbrydelser.

Ild og vand

Er dette sharia, er den ’komplette lære’ så uforenelig med demokrati, menneskerettigheder og personlige frihedsrettigheder som ild med vand.

Men hov. Ingen stener eller pisker i Danmark. Ja, ret beset praktiseres de islamiske ’hudood’-straffe kun på udsatte steder i den muslimske verden.

Vi kan undre os over den rolle, barbariske straffefantasier – måske – spiller i troslivet hos fromme muslimer. Men holdes de inden for troens private inderlighed, dyrkes de kun på et utopisk idealplan, så angår de kun de troende selv. Så har de ikke skygge af praktisk politisk relevans, heller ikke når en troende ikke kan få sig selv til at afsværge i klartekst.

I tankerne er alle frie. Først i det øjeblik shariastraffe bliver til et politisk program, som dets tilhængere arbejder for at omsætte i praksis, må demokratiet om fornødent gribe til selvbeskyttende modforholdsregler.

Ideologiske kommissærer

Vi skal ikke bekæmpe sharia-fantasier hele vejen ind i menneskers trosliv. Kræver vi den totale og offentlige afsværgelse, bliver vi ideologiske kommissærer, mccarthyister, heksejægere. Ja, så bliver vi selv som de rigide imamer, der vil holde styr på menigheden.

Den grundforståelse, at vi skal se på handlinger og praktisk virke, ikke på mystiske indre overbevisninger, er fraværende hos Khader og hans hold af nidkære islamkritikere, herunder DF’s Martin Henriksen, for hvem enhver muslim pr. definition er løgnagtig; Venstres Marcus Knuth; JP-bloggeren Jaleh Tavakoli m.fl.

Deres metoder er udtryk for sindelagskontrol og bygger på grundløse anklager og manipulerende mistænkeliggørelse – det hele næret af giftige personlige modsætningsforhold. Man kan få den mistanke, at det for nogle af dem ikke er en idelogisk kamp, der udkæmpes – men en positionskamp om at være førende mediekæledægge med anden etnisk baggrund.

Det er en substansløs kampagne, det identificerer de forkerte modstandere, skubber værdifulde allierede væk og lader sande radikaliseringsprædikanter gå fri: De, som ikke er del af offentligheden, men driver deres undergravende spil fra det skjulte.