När min son var tre år gammal köpte vi hans första klänning. Det var på hans eget initiativ. Han frågade mig en morgon varför han inte hade någon, ”det är ju så fint!”, sa han, och vi gick genast till Myrorna där han fick välja fritt. Han föll för en enkel gul bomullsklänning med blå och rosa blommor på. Han hade aldrig sett något vackrare sa han och ställde sig på tå vid kassan för att betala. När vi kom fram till dagiset kom ett barn fram till honom och frågade: ”Vad fan har du på dig klänning för?” Jag gjorde mig redo att ingripa men min son förekom mig. Han gjorde en stor piruett, så att kjoltyget stod som en klocka runt benen och svarade; ”För att jag är så fin, så fin, så fin!”