Hej! Power & Politics tog ett ganska långt avbrott under sommaren, vilket jag får be om ursäkt för. Saker blir inte alltid som man planerat, och när det gäller skrivandet så är det ganska många saker som kommit i vägen den senaste tiden. Jag kan dock rekommendera min och Markus Allards podcast för den som ännu inte lyssnat eller som helt enkelt inte kan få nog av att höra på vad jag tycker om saker och ting. Här kommer en text som jag faktiskt blev färdig med för ett par månader sedan som respons på den debatt om ”god” nationalism som pågick på Aftonbladets kultursidor under sommaren. Texten föll tyvärr lite grann mellan stolarna och publicerades aldrig. Kanske så illustrerar den senaste tidens händelser i Europa varför ämnet fortfarande är relevant.

Med det sagt: ursäkta avbrottet, Power & Politics återgår nu till ordinarie sändningar. – M

* * *

I don’t really have an issue with showing certain parts of my body. I’d rather not, but it’s not a big deal. Growing up in Sweden, it’s natural over there. – Malin Åkerman Också många svenskar skulle behöva utsättas för assimileringspolitik. – Jimmie Åkesson

Sommaren är ju som bekant den mest traditionstyngda av våra årstider, åtminstone här uppe i vår fagra Nord. När tafatta ”nationella” febrilt försöker komma ihåg vilken sida av den blågula vimpeln som ska peka uppåt på flaggstången (tips från coachen: blått mot blått) – så har det evolutionära trycket på vänster sida om barrikaderna tvingat fram en annan, snarlik tradition: den årliga debatten på temat ”nationalism, lite halvbra eller bara dåligt?”. Denna sommar utgjorde sannerligen inget trendbrott, men det finns kanske skäl att fråga sig om debattens premisser verkligen går att ta på allvar idag.

Det finns många myter och missförstånd om vad nationalismen innebär och om de ”mörkrets krafter” som bröderna Lejonhjärta slåss mot. Till att börja med så bör man ha klart för sig att politik faktiskt endast är möjlig när det finns skillnader människor emellan. Utan skillnader så finns det inget som politiken kan handla om, och alla skillnader kräver att det finns ett ”vi” och ett ”dom” som går att formulera. Ett ”vi” måste alltså vara exkluderande för att det ska kunna vara politiskt användbart: det är knappast ett problem för feminismen att den ”särar och gör skillnad” mellan män och kvinnor i lägen där män tjänar mer än kvinnor!

Det ”vi och dom” som nationalismen föreställer sig är egentligen makalöst inkluderande: gigantiska sjok av individer som går att förstå i termer av gemensamt ”vi” bara för att de råkar bo i samma land eller dela samma historia. När vänstern argumenterar mot nationalism så säger man ofta att nationalismen döljer klasskillnader, vilket ju är sant. Men detta är att säga att nationalismen är lite för mycket inkluderande och universell, inte för lite: om det är en lögn att säga att det bara finns ”svenskar” istället för svenska arbetare och kapitalister, då är det ju en större lögn att säga att det bara finns ”människor”. Idén om att vänstern borde sikta högre än konkurrenterna och börja tala om olika ”mänskliga” problem är egentligen mycket gammal skåpmat, och det är överhuvudtaget inte någon nytt eller särskilt revolutionerande förslag. Det är dessutom om något ännu mer hycklande än vad man anklagar fienden för: industriländer som Sverige bär ju exempelvis det största ansvaret för dagens klimatförändringar, samtidigt som det oftast är de länder som bidragit minst (tänk Bangladesh) som tar de allra största smällarna. För att uttrycka saken lite dråpligt: det är vår levnadsstandard, men det är deras problem.

Det andra missförståndet är att slentrianmässigt förknippa nationalism med rastänkande. Självaste Mussolini klarade sig gott och väl som fascist utan att hänfalla åt någon överdriven rasmystik. Kanske är detta inte förvånande i just Italien, eftersom folk i norra delarna av landet fortfarande har fördomar om de södra delarna som får Tintin i Kongo att framstå som ett under av progressiv humanism. Mussolinis ”italienare” var en sagofigur, en Peter Pan som inte fanns ännu men som kanske kunde finnas, som man kanske kunde bli, bara alla trodde på det hårt nog. Statsvetaren Karl Deutschs sammanfattning av nationsbegreppet är således ”en grupp individer, som enas av gemensamma lögner om sig själva och ett gemensamt hat mot sina grannar”. Rasbiologi är *en* sorts lögn man kan berätta, men den är inte nödvändig för vare sig fascism eller nationalism – människor är och har alltid varit påhittiga.

Svensk nationalism – riktig svensk nationalism, tron på att det finns ett ”vi” i det här landet som det går att generalisera om och som kan sättas i motsatsförhållande till ryssar, norrmän, och dylikt – handlar överhuvudtaget inte om att vifta med flaggan på en helgdag som funnits i landet ungefär en fjärdedel så länge som McDonalds(!). Den svenska flaggans dag är tvärtom dagen vi jäser av stolthet över att vi minsann inte är stolta över flaggan, till skillnad från de där andra länderna där man viftar och hojtar och stojar. De arma satarna som ändå står där och är ”stolta” över sitt blågula tygstycke uppfattas mest som jobbiga, de verkar liksom inte ha fattat att sånt där håller man bara på med i andra länder.

När något dåligt som händer i alla länder till slut händer i Sverige så dröjer det ungefär fem sekunder innan någon utbrister ”Men herregud! Att det här kan hända!! I Sverige!!!” , och när någon ska förklara varför svenskar inte ska vara nationalistiska så blir argumentet inte sällan att vi (läs: vi i Sverige) är bättre än de där stackarna som fortfarande är kvar i den ideologiska stenåldern och att vi därmed har ett ansvar att föregå med gott exempel; Sverige har ju ändå kommit längst i världen i kategorin mänsklig och moralisk utveckling! Att spotta på fanan är således ungefär lika radikalt som ett paket messmör när falsk ödmjukhet – inte ”stolthet” – är det fikonlöv som används för att se ner på grannarna och klappa varandra på axeln över att man faktiskt är bättre än alla som inte är svenskar.

Det ligger således något djupt ironiskt i att SD – och den nationella högern i allmänhet – gör en stor sak av den så kallade ”svenskfientligheten” som man hävdar är totalt dominerande idag; deras bild av svensk nationalism är i slutändan det som en person som tittat lite för mycket på amerikansk TV tycker att nationalismen i vårt avlånga land borde vara, snarare än vad den faktiskt *är*. Vad de raljerar mot är i slutändan inget mindre än själva kärnan i den moderna svenska identiteten som sådan. Nu behöver man i och för sig inte gilla denna nationella identitet särskilt mycket eller hålla med om just den sorts värderingar den uttalar, men själva faktumet att svensk ”nationalism” idag identifierar svensk nationalism som ett av de största hoten mot svensk nationalism måste nog ändå sägas vara ganska fascinerande.

Till de som däremot tar sitt hat mot landet mellanmjölk på allvar och faktiskt vill vara subversiva idag så har jag egentligen bara ett råd att komma med: för Guds skull, lägg tuschpennan åt sidan! Skända inte flaggan – grovhångla med den! Ställ dig, ful och orakad, och bröla en lovsång till fosterlandet! Skiftnycklar! Folköl! Surströmming! Prästost! Lill-Babs! Ingen flagga är vackrare än den svenska, ingen nationalsång lika meningsfull, inget rotmos lika utsökt! Sverige! Vänaste land uppå jord!

Kort sagt: bete dig just precis på sättet ”alla” vet att folk beter sig i de där dåliga ooga-boogaländerna nere på kontinenten, och det kommer ta hus i helvete snabbare än du kan säga ”moralpanik”. Svensk chauvinism – och en sådan råder det knappast brist på – uttrycks främst genom meningarna ”så där gör i alla fall vi inte” och ”sånt där händer i alla fall inte här”, och att spotta i ansiktet på ”det svenska” är i slutändan att slänga käppar i hjulet för berättelsen – eller kanske snarare *lögnen* – om Sverige som landet som minsann inte ägnar sig åt den sortens dumma, dåliga saker som andra länder gör, landet som är bäst i världen eftersom alla låtsas som om det är sämst.

Var dock beredd på att du och dina fyra polare i fria moderata studentförbundet antagligen inte kommer att bli populära på kuppen. Ni lever trots allt i ett land där folk på fullaste allvar intalar sig själva att de sprider upplysningens fackla till världens mörka hörn och sysslar med ”feministisk utrikespolitik” när de säljer en jävla fälthaubits till någon slavägande monarki nere i Mellanöstern. Den som klottrar kuken på flaggan numera får på sin höjd nöja sig med en halv miljard likes på Facebook. För de som fortfarande vill kunna kasta handsken rätt i nyllet på Moder Svea så finns det bara en sak kvar att göra.

Svik fosterlandet, var onationell: våga vägra vägra flaggan!