Med åren tycks även små misstag jag begått bli större.

En av nattens skuggor är en ung kvinna jag intervjuade om hennes dödliga sjukdom, för många sen, i en annan tidning. Det blev en fin intervju men hon ville inte vara med på bild på förstasidan. Jag lovade att hon skulle slippa det och sa det till cheferna.

Någonstans brast det sen i informationskedjan mellan dag- och nattchef. Hon hamnade ändå på förstasidan och fastän felet inte var mitt har jag aldrig glömt det, kommit över det.

Journalistikens makt är stor, så stor, och med detta kommer ett lika stort ansvar att granska makten, vara objektiv, konsekvensneutral och helst alltid felfri.

Varje litet misstag jag råkat göra är en börda och det är jag som måste bära den, ta fullt ansvar för den.

Samma sak skulle jag vilja se i mycket högre utsträckning hos de som ansvarar för vårt land, våra liv, vår värld.

Ingen är fläckfri, det är mänskligt att fela. Men ju större misstag, desto mer angeläget är det att erkänna att man fallerat, ta på sig ansvaret och snabbt agera för att göra om och göra rätt.

När det än en gång avslöjas att personer utan tillstånd att vistas i Sverige jobbar på den säkerhetsklassade delen av vårt lands största flygplats, då vill jag inte höra mummel och svammel från de ansvariga för Arlanda. Jag vill inte gå in på Swedavias Twitter och läsa högtravande ord om en miljövänlig flygplats, utan om hur man tänkt sig göra den säkrare.

Hur fasar man inte för blotta tanken på ett attentat? Kan de ansvariga se alla plan framför sig, alla de tusentals människor som varje dag lägger sina liv i deras händer? Ser de varje passagerare; barnen med sina pysselböcker, piloterna, flygvärdinnorna?

Hur bär man någons död med sig genom livet?

Hur såg vårt lands ledare sig i spegeln efter attentatet på Drottninggatan? Sov de gott om natten eller kände de tyngden av offren bredvid sig i vargtimmen?

Och var finns de raka svaren på folks frågor efter alla sprängdåd och dödsskjutningar? Vilka ledare kan kliva fram och säga att de är med och tar ansvar för problemen, att de tar på sig sin del av skulden, att de misslyckats när mammor och ungdomar dödas på öppen gata, när barn och gamla rånas?

Märk väl att jag inte pekar ut enskilda ledare eller riktar mitt finger varken åt vänster eller höger. Frågan är större än så och alla är lika duktiga i att skylla på den andra sidan.

Det samma gäller på ett ännu större plan, som EU-ledarnas oförmåga att dra jämnt kring migrantströmmarna eller världsledarnas tillkortakommanden kring krig och klimat.

Känner de vidden av sitt ansvar, minns de för vem de jobbar eller har de tappat bort sin barnatro och vilja att verkligen göra skillnad, där någonstans i maktens korridorer?

Vi begår alla misstag. Men på en viss typ av arbeten räcker det inte att tro och hoppas på det bästa. Man måste vara proaktiv, inte reaktiv, ha en större överblick, våga fatta beslut medan de fortfarande är obekväma. Våra ledares främsta uppgift är att värna sina medborgares säkerhet, det är fundamentalt. Självklart väcks folkets vrede och oro om de som ska skydda oss inte tycks inse allvaret fullt ut.

Efteråt är allt alltid för sent.

Den sjuka unga kvinnan jag skrev om dog en tid efter intervjun. Jag sträcker mig mot henne där på sängkanten, men hon är bortom alla förlåt.

Kvar finns bara skuldens skuggor.

Jennifer Wegerup: ”Prata om kvinnors trygghet”

Hör Expressens krönikör om rapporteringen kring brutala brott mot kvinnor.

LÄS MER: Gör ont att se Zlatan bete sig så ovärdigt

LÄS MER: Jag får gåshud när jag ser muren falla