Når man arbejder som håndværker, kommer man ofte i velhavende hjem. Også i ekstremt velhavende hjem, hvor der både er Porche(r) i indkørslen, dyr kunst på væggene, au pair-pige i kælderen og swimmingpool i haven.

Indblikket i livet på Strandvejen eller i Nordsjælland sætter den aktuelle debat om topskattelettelser i perspektiv. LA, Venstre og De Konservative mener – sammen med en stor del af danskerne – at det er urimeligt, at disse ustyrligt rige betaler så meget i skat. Jeg synes, det er meget mere interessant at diskutere, om det ikke er urimeligt, at nogen kan tjene så mange flere penge end andre.

Med forslaget fra blå blok vil de 2.500 rigeste danskere få skattelettelser for 1,2 milliarder kroner. Ifølge LO vil en direktør, der tjener otte millioner kroner om året få en årlig skattelettelse på 340.000 kroner. Altså det samme som en hel årsindkomst for en faglært håndværker. Lige meget hvor dygtig sådan en direktør er, begriber jeg ikke rimeligheden i så store indkomstforskelle.

Når man arbejder i en dyr villa, sker det tit, at snakken i frokostpausen falder på, hvor folk mon har alle de penge fra. Det er jo ikke en helt almindelig timeløn, der giver adgang til sådan en vild luksus. Det, der undrer mig, er, at jeg blandt kollegerne ofte møder den holdning, at folk, der har absurd mange penge, »da virkelig må have gjort det godt«.

Men jeg tror simpelthen ikke på præmissen om, at dem, der ’gør det rigtig godt’, bliver rige. For sådan er vores samfund desværre ikke indrettet. Hvad med sosu-medhjælperen, der gør et vildt godt stykke arbejde hver dag? Eller fysioterapeuten? Eller fabriksarbejderen? Bliver de stenrige, hvis de knokler en vis legemsdel ud af bukserne og er rigtig dygtige til deres arbejde? Nej, det gør de ikke. Og derfor bliver jeg lidt træt af den fascination af rigdom, som hersker blandt mange af os. Jeg vil mene, at folk, der er meget, meget rige, har formået at skrabe mere til sig, end de fortjener.

Det siger jeg ikke, fordi jeg er misundelig, eller fordi jeg selv ønsker flere penge. Jeg siger det, fordi jeg gerne vil leve i et samfund, hvor der ikke er fattigdom. Hvor dem, der er så uheldige, at der ikke er et job til dem, ikke skal jages og hænges ud. Hvor der er råd til at hjælpe dem, der flygter fra krig. Hvor man ikke møder tiggere på Nørreport, og hvor man ikke skal skamme sig over, at flere og flere børn vokser op i fattigdom og får en rigtig dårlig start på livet.

Der er jo ingen grund til, at nogle mennesker skal være fattige. Der er masser af penge – de er bare fordelt helt forkert.

Fascinationen af ekstrem rigdom er ikke uden omkostninger. Den betyder, at vi beundrer den i stedet for at gøre oprør mod den. At vi opfatter ulighed som en slags naturens orden – i stedet for et politisk valg om, hvilket samfund vi vil have. Den betyder, at spørgsmål som ’hvorfor skal nogen bo på gaden, når andre bader i luksus?’ og ’hvorfor tillader vi forrykt overforbrug, når vi er på vej mod en klimakatastrofe?’ kommer til at fremstå som naive og platsocialistiske i stedet for helt nødvendige.

Da jeg gik på teknisk skole, fortalte en af mine klassekammerater mig engang, at hans drøm var at tjene mange nemme penge på at spekulere i lejligheder.

For som han sagde: »Man bliver ikke rig som håndværker, lige meget hvor meget man arbejder.« Han gik ikke op i faglig kamp for, at almindelige lønmodtagere skulle have bedre løn. Han drømte i stedet om at blive en af de få, der spekulerer sig til en formue.

Måske er det netop drømmen om at vinde i lotteriet, forlade de andre lønmodtagere og blive stenrig, der gør, at vi finder os i den stigende ulighed.

Opfattelsen af, at man bliver rig, fordi man har gjort det godt, står i vejen for kravet om en mere fair fordeling af ressourcerne. Ikke kun i Danmark, men i hele verden. Det skygger for, at vi forstår, at vi kan lave fordelingen af ressourcerne om. For det kan vi jo. Vi er jo flest.