KRONIK – Over hele Europa ser vi i dag en generel og langvarig utilfredshed. Fra den rekordhøje arbejdsløshed blandt unge i Sydeuropa til den faldende demokratiske deltagelse og den øgede forekomst af psykisk stress. Og vi ser, hvordan især unge må betale prisen for det samfund, vi har skabt.

De europæiske samfund præges af fortsat økonomisk usikkerhed, der skyldes den høje nationale gæld, den svage vækst og den jobløse genrejsning af økonomien. Europæernes mistillid til politikerne er stadig stigende, og den Europæiske Union opfattes i stigende grad som fjern, ineffektiv og korrupt. Højreorienterede politiske bevægelser har voksende opbakning, mens truslen om vold og social uro vokser. Denne økonomiske, finansielle og politiske krise i Europa rummer en langt dybere, kulturel krise.

Den generelle afhængighed af gæld på alle niveauer, de kortsigtede finansielle beslutninger og en aggressiv kulturel individualisme er med til at underminere det europæiske samfunds mest centrale værdier. Når langvarige fald i fødselsrater og længere levetid regnes med, bliver det klart, at kontinentet har brug for mere end en økonomisk redningskrans. Der er brug for en dybtgående reform og vision for Europa, der når ud over snævre økonomiske mål.

Samtidig med at en velfungerende økonomi er af vital betydning, kan en langvarig forbedring af det europæiske samfund kun opnås ved at sætte de menneskelige relationer i centrum.

Menneskelige relationer, der er under stigende pres af realiteter som lange arbejdsdage, kommunikationsteknologi, som sætter os i konstant forbindelse med et større og mere fragmenteret netværk, øget mobilitet, der ødelægger langvarige forhold i større familier og i lokale fællesskaber, forøgelse af den personlige gæld, som sætter hjemmets relationer under ekstraordinært pres, og enorme, multinationale virksomheder, som svækker tilliden mellem virksomhedernes beslutningstagere og de lokale samfund.

Rodløshed og rettighedskultur

Man kan med nogen ret hævde, at fire store idéer driver den europæiske kultur, former det herskende sociale og økonomiske paradigme og har fået status som moralske absolutter i Vesten:

1. Forbrugerismens ideal om den totale valgfrihed – afkoblet fra forestillingen om at skulle forholde sig til konsekvenserne af denne valgfrihed.

2. Den individualistiske frihedsetik: »Jeg er et uafhængigt individ, der kan handle, som jeg ønsker, så længe ingen omkring mig kommer til skade« – som fører til en kultur præget af uansvarlighed og desintegration af sociale forpligtigelser.

3. Kapitalismen, som både er individualistisk og materialistisk og ikke imødekommer den dybe længsel i menneskets sjæl. Kapitalismens uhæmmede udfoldelse siden Den Kolde Krigs ophør har ledt til en uacceptabel ulighed i velstand og indkomst, og finansmarkederne plages af grådighed og kortsigtethed.

4. Statisme eller storstaten, der forventes at korrigere markedets overskud, og som svulmer i bureaukrati, kontrol og velfærdsstyring, men i stigende grad er magtesløs i sit forsøg på at kontrollere gigantiske, multinationale virksomheder.

Disse fire ismer danner tilsammen et system, som underminerer civilsamfundet og de mellemliggende institutioner, herunder den udvidede familie.

De utilsigtede konsekvenser er blandt andet: rodløshed, fordi familier fragmenteres gennem arbejdsmarkedets mobilitet og nedbrud af relationer, forsømmelse af familielivet, fordi individer forfølger deres karrierer i en kultur med lange arbejdsdage, en rettighedskultur, der kræver noget for intet – både i form af støtte fra staten og i form af køb af forbrugsvarer på kredit – samt uholdbare niveauer af personlig, virksomhedsmæssig og statslig gæld.

Relationen i centrum

Relationel tænkning er et paradigmeskifte, hvor relationer bliver den linse, vi ser, måler og prioriterer igennem. Dette perspektiv giver os et redskab til at analysere årsagerne til de store dyk i social kapital – og et grundlag for løsningsforslag. At lære at tænke relationelt kræver en kopernikansk revolution – at se livet fra et relationelt perspektiv i modsætning til at se det fra en materialistisk eller individualistisk vinkel.

I stedet for at antage, at profit er det ultimative mål for både personlige, virksomhedsmæssige og politiske beslutninger, sætter vi relationelt velvære som det ultimative mål, fordi menneskers relationer, når alt kommer til alt, er det vigtigste i livet.

Økonomien må tjene relationerne – ikke omvendt. I stedet for at placere materiel velstand, individuel frihed og rettigheder i centrum placerer vi relationerne i centrum for at afspejle, hvad mennesker rent faktisk sætter højest i livet.

Er det for eksempel skolens primære opgave at videregive information, der kan hjælpe elever med at bestå deres eksamener, for at fremme den enkelte elevs personlige udvikling og nationens økonomiske mål og vækst?

En relationel tilgang vil foreslå, at skolens primære mål er at øge barnets relationelle engagement i både familie, medstuderende og det lokale samfund.

Et relationelt perspektiv i skolerne vil betyde, at deres førsteprioritet er at sikre, at de unge, når de forlader skolen, er i stand til at relatere til andre, er udrustet til at tage ansvar, klar til at bidrage til deres familier og fællesskabers bedste (både lokalt og globalt).

Syge af stress

Økonomen og vinderen af Nobelprisen i økonomi i 2001, Joseph Stiglitz, kritiserer det, han kalder for frimarkedsfundamentalister og BNP-fetich. Ifølge Stiglitz tager de traditionelle økonomiske parametre ikke højde for de store indirekte negative effekter, som produktion har.

Hvor godt er det for eksempel at have høj økonomisk vækst, hvis en stor del af befolkningen i længden bliver syg af stress på grund af den måde, arbejdslivet er skruet sammen på? Denne stressomkostning er en indirekte negativ effekt ved væksten, men bliver ikke afspejlet i det traditionelle snævre fokus på BNP.

»Det er tid til, at vores statistiske systemer lægger mere vægt på at måle befolkningens velfærd end den økonomiske produktion,« siger han.

Relationel kapitel udgør sammen med for eksempel finansiel kapital og produktionskapital en organisations fundament og værdi. En relationel tilgang vil tvinge organisationer til at forholde sig ikke bare til deres aktionærer, men til alle interessenter, herunder det omkringliggende samfund. Fattigdom bør på samme måde defineres ikke blot som en økonomisk tilstand, men bør også ses fra et relationelt perspektiv, hvor der reflekteres over fraværet af relationel rigdom. Disse parametre er lige så målbare som økonomisk fattigdom. Verden ser kort sagt anderledes ud igennem den relationelle linse. Og perspektivet kan radikalt forandre vores måde at prioritere og styre vores samfund på.

Relationel tænkning er en stille revolution og en ny bevægelse, som fokuserer på forandringer i civilsamfundets midterste organisationer – dem der befinder sig mellem individet og staten. Det er civilsamfundet, der er i stand til at påvirke opad på regeringsniveau og nedad på det personlige niveau. Det europæiske samfund er før blevet ændret gennem revolution nedefra og reform oppefra. Det kan ske igen.