Der findes mange kort, man kan trække i den offentlige debat. Politisk-korrekthed-kortet, grådigheds-kortet, glidebane-kortet osv. Men det værste kort man kan trække i den offentlige debat, er det som Godwins lov beskriver nedenfor: Nazikortet.

»Efterhånden som længden på en onlinediskussion vokser, vil sandsynligheden for en sammenligning med Hitler eller nazisme nærme sig 100 procent.«

Det er forfærdeligt dumt, når man er i en debat om dyrevelfærd bliver kaldt nazist, fordi man spiser kød. Ligesom det er fuldkommet upassende at trække nazikortet overfor folketingspolitikere til højre og venstre for midten. Nazismen er næsten død. Der findes ekstremt få nazister her i landet, og at sige, at et stykke dansk politik er direkte nazistisk, er uden tvivl galimatias.

Men vent, betyder det så, at man aldrig må sammenligne noget med nazismen? Kan det virkelig passe, at den bevægelse, der førte til holocaust og mantraet ”Never forget”, er så langt fra virkeligheden 70 år senere, at det er helt utilstedeligt at diskutere i dag?

Hitler var ikke et sindssygt monster, men en mand, der på én og samme tid kunne være hyggelig, rar og god mod dyr, og så have uhyrlige holdninger til andre mennesker. Tyskerne var ikke vanvittige, men mennesker, der over en længere periode blev manipuleret og til sidst overbevidst om, at nazismen kunne føre til at genindføre Tysklands storhedstid og gøre verden til et bedre sted. Selvom situationen i Tyskland var unik, så var omstændigheder bag et autoritært regime ikke noget, som aldrig vil kunne genskabes. ikke noget helt unik i 1920’erne, 30’erne og 40’erne, som gør, at fortidens synder aldrig kan ske igen.

Nazismen kan sagtens komme igen i anden form.

Mens vi selvfølgelig ikke skal blande nazismen ind i dyrevelfærdsdebatter eller gå rundt og kalde hinanden nazister, så må vi aldrig på forhånd dømme nazikortet ude af den offentlige debat. Den eneste måde at undgå, at nazismen og andre forfærdeligheder fra det sidste århundrede gentages, er ved konstant at være opmærksom på, at vi aldrig gentager fortidens fejl.

At angribe nogen for at trække nazi-kortet er den bedste måde at lukke den debat på. Som forfatteren Rune Engelbreth Larsen skrev for få år siden: ”Nazi-kortet-kortet vinder hver gang.”

Men hvorfor må vi ikke sammenligne den ekstremistiske bølge af nationalister, som vi i disse dage ser mange steder i Europa, f.eks. i Ungarn, Grækenland og Ukraine, med nationalismen i 20’erne og 30’erne?

Hvorfor må vi ikke minde om, at den retorik Donald Trump fører, som meget vel kan vinde ham præsidentposten, kan skabe samme mængde had og racekamp, som vi så med fortidens fascister og nazister? Hvorfor kan man ikke tillade sig at sige, at selvom ovennævnte ikke er nazister og aldrig nogensinde kunne drømme om at udrydde hele racer, så kan små ting, trin for trin, skabe forfærdelige resultater på sigt?

Nazismen blev ikke bygget på en dag. Hvorfor kan vi ikke lære af historien og forebygge? Hvorfor må man ikke advare om, hvor vi kan risikere at bevæge os hen? Hvorfor må man ikke trække nazi-kortet, når det er nødvendigt?

For til tider, er det relevant at drage fortidens forfærdeligheder ind i en nutidig debat. Og det gælder også nazismen.