Borgerrepræsentationen er befolket af karrierepolitikere, hvis primære motiv er at blive genvalgt. Og Københavns Kommunes budgetaftale for 2016, som faldt på plads sidste fredag, er et udtryk for en usund politisk kultur, som rækker helt op i Folketinget. Det mener Lilian Parker Kaule, tidligere Liberal Alliance, men nu løsgænger i Borgerrepræsentationen siden august.

– Du har sammenlignet budgetforhandlingerne med et spil klodsmajor, hvor politikerne hellere vil bygge et vakkelvornt tårn end at starte forfra og skabe et solidt fundament. Hvorfor?

»Det er min anden budgetforhandling, og igen chokeres jeg over, at politikerne går mere op i personlige prestigeprojekter end reelle problemer. Ud af det samlede budget for 2016 på 48 mia. kr. går størstedelen til driftsomkostninger, men Økonomiforvaltningen har så afsat 1,13 mia. kr., som politikerne kan lege med. Det er deres markedsføringspenge over for vælgerne – og der, hvor der lægges allermest arm, er til ’Hassan-runden’. En ’Hassan’ er politikersprog for en politikers personlige, små mærkesager.«

– Har du et eksempel på en ’Hassan’ i budgetaftalen for 2016?

»Der er en politiker fra Ørestaden, som havde lovet nogle forældre et lyskryds foran den lokale skole. Problemet er, at der er to andre lyskryds på hver side af skolen, og ifølge forvaltningen vil et tredje lyskryds chikanere biltrafikken unødigt meget. Men nu havde politikeren jo lovet det, så forligspartierne fandt en løsning, hvor politikeren kunne bevare sit promoveringsprojekt. De aftalte at anlægge nogle blinkende advarselslys til en pris på 7-800.000 kroner. Logikken er, at ’hvis politikeren får de her peanuts, så kan vi trumfe noget andet igennem’. Dét er kommunalpolitik anno 2015.«

»Eller tag parkeringspladserne, som er religion på rådhuset. Enten er du ateist, eller også tror du på parkeringspladser eller på cyklister, det fylder 80 procent af alle vores diskussioner. Forligspartierne blærer sig nu med, at de i budgetaftalen for 2016 har oprettet 4.000 parkeringspladser i byen. Pladserne finder de ved at tage områder eksempelvis på ydre Nørrebro og ydre Østerbro, hvor det i dag er gratis at parkere, og gøre det til betalingspladser. Samtidig gør man det dyrere for pendlere at tage bilen til København, så flere vil lade være. Og vupti, så har man ’skabt’ 4.000 parkeringspladser, selv om der er den samme mængde parkeringspladser, der hele tiden har været. Det er jo helt syret.«

Manglende visioner

– Hvad er de ’rigtige problemer’, kommunalpolitikerne mangler at tage hånd om?

»Københavns Kommune er Danmarks største offentlige arbejdsplads næstefter staten. Vi har gigantiske muskler, men vi tør ikke bruge dem. Alle i Borgerrepræsentationen er f.eks. enige om, at vi bør skabe et mere rummeligt arbejdsmarked. Mange borgere kan ikke varetage et normalt arbejde, men de kan måske få et fleksjob. Problemet er bare, at ikke ret mange private virksomheder vil oprette de stillinger. Alle politikere er enige om, at kommunen burde tage et større ansvar og skabe mere fleksible arbejdspladser i det offentlige, men år efter år lykkes det os ikke at få forvaltningerne til at oprette stillinger til fleksjobbere, selv om vi tilbyder bonusordninger, og jeg ved ikke hvad.«

»Et af de største partier foreslog så denne gang, at man kunne tage 1 procent af lønsummen for hele vores 48 mia. kr. store budget og trække ud af forvaltningerne. Pengene får de kun igen, hvis de opretter flere fleksjobstillinger. Som politikere har vi mandat til at gøre det, men det udløste et ramaskrig, at nogen ville røre ved de helt store driftsmidler.«

»Så ideen faldt igen – forligspartierne er mere interesserede i et bredt forlig end at reformere systemet. Men tænk, hvis vi turde bruge kommunen til at skabe Danmarks mest mangfoldige arbejdsplads, hvor der var plads til fleksjobbere. Der ville jo ske sindssygt meget i Danmark – du ville kunne transformere hele landets arbejdspulje!«

– Et argument for brede politiske forlig er, at det sikrer en vis stabilitet og forudsigelighed i systemet på tværs af valg. Forligspartierne er måske mere interesserede i at sikre en rolig drift end at omkalfatre systemet?

»Jeg har det som om, vi er om bord på en supertanker, og der er ikke nogen, der kan rette op på den. Men kursen, vi er sat på, er bare ikke god nok. Det er en uambitiøs måde at føre politik på, men jeg tror faktisk ikke, alle mine politiske kolleger er uambitiøse. De har bare givet op over for systemet, som kvæler enhver idealisme og politisk glød med rasende fart. En af de andre politikere, som også blev valgt ind for to år siden, spurgte mig efter et af budgetmøderne: ’Hvordan er det sket, at vi allerede nu er blevet sådan nogle fedtspillere?’«

– Du er selv tidligere medlem af Liberal Alliance. Synes du også, idealismen kvæles iblandt politikerne på venstrefløjen, når de forsøger at ændre kurs på ’supertankeren’?

»Helt bestemt. Enten sidder du med om bordet og tier stille, eller også må du lave din egen lille revolution ude på Rådhuspladsen. For hvis du råber for meget op, bliver du udstødt og må give afkald på at kunne avancere karrieremæssigt som politiker. Karrierepolitikeren vil for alt i verden ikke ryste båden, for før eller siden vil man blive mødt af nogen i systemet, som synes det er irriterende, at du vil ændre på det hele.«

Mundkurv af partiet

– Da du meldte dig ud af Liberal Alliance den 23. august, rettede du en skarp kritik mod lokalafdelingen af partiet. LA København havde forinden givet dig mundkurv på, fordi du kritiserede din partikollega Lars Dueholm for at have ’bestilt’ en glasskulptur til 1,25 mio. kr., som blev opført i baghaven til den boligforening, hvor han selv boede, og hans kone var formand. Er du ked af at forlade partiet?

»Jeg er stolt over, at jeg gik, for ellers ville jeg ikke kunne se mig selv i øjnene. Og jeg håber, det vil sætte gang i nogle debatter, som kan føre partiet et andet sted hen lokalt.«

»Og hvorfor er det egentlig, man i et parti skal være enige om alting? Hvis jeg er uenig i en beslutning, må det være mit ansvar at forklare borgerne, der har stemt på mig, hvorfor jeg er et dumt svin, der stemmer imod. Partierne har travlt med at opretholde illusionen om enighed, men i stedet bør vi vise, at det ikke altid er tilfældet, og at det er helt okay.«

– Alle partier er i dag mere eller mindre topstyrede, og politikerne går meget sjældent imod partilinjen. Er dine oplevelser udtryk for et generelt problem?

»Ja, Københavns Rådhus er bare en miniudgave af Christiansborg. Partierne er meget bureaukratiske og enormt bange for dårlige historier, hvor en eller anden landsbytosse udtaler sig forkert. Og medierne er totalt glubske efter de dårlige historier. Men hvis du som parti ikke tør lade landsbytosserne tale, mister du også gløden, idealismen og specielt idéudviklingen, som i dag er overladt til det enkelte partis små ’visionsgrupper’. Resten af de folkevalgte skal bare følge partibogen og holde mund.«

– Er den intense mediedækning af især landspolitik med til at kvæle det rum, der er for at debattere politik i et parti?

»Medierne arbejder på de præmisser, at det skal gå hurtigt, og at du skal fange læsernes opmærksomhed – medierne skal sælge aviser. Og så får du ikke alle de lidt kedelige mellemregninger med, som er vigtige i en politisk debat, og som forklarer, hvor uenigheden kommer fra. Det er et problem, for uenighed kan være udtryk for en sund debat, ikke at der er krig.«

Politikerlede

»Men jeg tror, vi kunne løse problemet med politikerleden i Danmark, hvis vi fik flere politikere ind med visioner. For mange politikere har et plaster om munden, som skal rives af – og ja, i starten vil det gøre ondt og skabe historier i pressen. Men efter kritikken vil politikerne komme styrkede ud på den anden side – og med fornyet respekt fra befolkningen. Når du er loyal over for dine egne holdninger, tror jeg også folk i højere grad vil følge dig.«

– Hvad er meningen med politik, hvis ikke man må sige sin mening?

»At sidde med om bordet og få magt. Fornemmelsen af at være vigtig, tror jeg tænder mange i politik. Det handler om den position, du har som politiker, når du er på Christiansborg eller sidder på et rådhus. Desværre. Nogle gange bilder du dig selv ind, at du gør en forskel. Men jeg tror, mange politikere godt ved, at det er begrænset, hvor stor forskel de reelt gør. De må nøjes med en ’Hassan’.

– Men det er vel også lækkert at være politiker?

»Ja, og det er klamt, så hurtigt man vænner sig til det. Der er en vammel autoritet omkring rollen som politiker. Hvis du kigger inde i Snapstinget kan du se cigarholdere ved alle pladserne, og madkonerne kommer i fine forklæder og serverer maden. Nogle af politikerne knipser efter dem og vifter med glasset, når der skal hældes op. De dyrker rollen som overklassefolk, der er stillet højere end pøblen – hvis borgerne så det, ville de blive rasende.«

»Der er simpelthen for stor distance mellem borgere og politikerne, som ikke tør træffe svære beslutninger, fordi de straks vil få sure demonstranter på nakken. Men som leder skal du ikke være vellidt, du skal ville noget. Og så skal du gå i den retning og håbe på, du gør det rigtige – for så vil folk følge dig bagefter.«