Voldtægt er en frygtelig forbrydelse, der primært er rettet mod kvinder. Politikerne ser nu langt om længe ud til at være gået mere aktivt ind i bekæmpelsen af den.

Det sidste nye er, at oppositionen tirsdag krævede samtykkebaseret straffelovgivning.

Tilbage i 2016 lancerede den daværende justitsminister en voldtægtspakke, der blandt andet betød højere straffe for voldtægt, og den nuværende justitsminister har for nylig inviteret voldtægtsofre til samtale for at blive klogere, og efterfølgende nedsat et ekspertpanel, der skal arbejde på at hjælpe ofrene bedre og skærpe straffen yderligere.

Så der er ingen tvivl om, at der er politisk fokus på voldtægtsforbrydelsen – og på at få flere domfældelser.

Uagtsom voldtægt

Oppositionens beslutningsforslag om indførelse af en samtykkebaseret voldtægtsbestemmelse i straffeloven er en let revideret udgave af et forslag, som Enhedslisten fremsatte første gang i 2016, og som nu fremsættes igen i kølvandet på, at Sverige har fået lignende regler. Af forslaget fremgår, at et samtykke kan være både direkte og indirekte.

Det er efter gældende dansk ret allerede forbudt at gennemtvinge samleje både under trussel om vold, hvis ofret er bevidstløs, narko- eller spirituspåvirket, sover eller er handicappet og ude af stand til at sige til og fra. I Norge har man kriminaliseret grov uagtsom voldtægt, hvilket også diskuteres herhjemme. Flere bliver dømt, men slipper med lavere straf, lyder kritikken. Desuden straffes uagtsomhed i relation til forurettedes tilstand allerede ifølge § 228 i straffeloven.

Endvidere skelnes der i dansk ret mellem flere grader af forsæt. Direkte forsæt, sandsynlighedsforsæt eller såkaldt dolus eventualis. For at blive dømt skal en voldtægtsforbryder enten have vidst, at han begik voldtægt, anset det for overvejende sandsynligt eller – og her nærmer forholdet sig uagtsomhed – han skal have indset muligheden for, at der er tale om en voldtægt, og alligevel forholdt sig accepterende hertil.

Meget taler altså for, at lovgivningen er god nok, som den er.

Allerede flere domfældelser

I de senere år har flere anmeldt voldtægt, og flere retssager har ført til en domfældelse.

En gennemlæsning af referater af disse domme peger i retning af, at domstolene i deres vurderinger ser mere, men måske ikke nok, på, hvorvidt det kan regnes for sandsynligt, at ofret frivilligt har medvirket.

Det anføres i flere af dommene, at »retten fandt det usandsynligt«, eller at »tiltalte i hvert fald måtte anse det for overvejende usandsynligt« eller »ikke har haft nogen grund til at tro«, at forurettede skulle have givet samtykke.

Der lægges i præmisserne vægt på, hvad der er sandsynligt både i rettens øjne, og hvad tiltalte med rimelighed har kunnet tro. Den domfældte har ikke bare kunnet forlade sig på, at forurettede ikke har sagt nej.

I den forbindelse skal nævnes, at det i én af dommene heller ikke blev tillagt betydning, at ofret havde »danset frækt«, som det var formuleret. Og hvorfor i alverden skulle det også det?

’Victim blaming’ findes stadig

I straffeloven af 1866 skelnede man mellem »berygtede« og »uberygtede« kvinder. I det første tilfælde var straffen for voldtægt mildere. Loven havde således som en forudsætning, at der fandtes to slags kvinder, de utugtige og de uskyldige, de seksuelt aktive og de seksuelt afholdende. De første bar noget af skylden for en eventuel voldtægt.

Retstilstanden dengang demonstrerer på glimrende vis, at slut slaming og victim blaming i voldtægtssager var to sider af samme sag. Kvindernes seksualitet var forkætret. Med mændene var det naturligvis en anden sag.

Spørgsmålet er, om det stadigvæk forholder sig sådan?

I vores moderne samfund med ligeberettigelse mellem kønnene burde en kvindes seksuelle adfærd være en privatsag og ikke spille nogen rolle overhovedet. Og da slet ikke i en retssal, når tiltalen bliver rejst efter § 216, paragraffen om voldtægt.

Desværre lever forestillingen om, at kvinden selv kan være skyld i en voldtægt, stadigvæk i nogen grad. Det er med til at gøre det endnu mere ydmygende og svært for ofrene at indgive en anmeldelse til politiet efter en voldtægt, for slet ikke at tale om det mulige retlige efterspil. For det kræver overskud at stå det igennem.

Et overskud, som den forurettede ofte ikke har, blandt andet fordi voldtægtsofre tit er at finde blandt samfundets svageste grupper. Rapporten Ofre for voldtægt og andre seksualforbrydelser udarbejdet af Justitsministeriet i maj viser, at ofrene typisk er socialt mere udsatte end andre kvinder. Flere er arbejdsløse og færre har en uddannelse, flere er kontanthjælpsmodtagere og har psykiske sygdomme. Noget andet er, at ikke mindst bedre stillede kvinder måske undlader at melde voldtægt af frygt for en social deroute.

Mørketallet for voldtægt skønnes at være enormt, helt op til ti gange større end, hvad der afspejles i anmeldelsesstatistikkerne, anslås det. For voldtægt kan være forbundet med moralsk fordømmelse fra samfundets side. Hvad det angår, har vi stadigvæk forældede kønsnormer her i landet.

Også selv om der ikke er noget, der tyder på, at f.eks. en kvindes påklædning har indflydelse på, om hun bliver voldtaget. Som også påpeget af den amerikanske feminist Susan Brownmiller, der har skrevet om voldtægt i bestsellerne Against Our Will og Femininity. Om en kvinde er klædt som Lady Godiva eller Lady Marian, har drukket vand eller vin, om hun er jomfru eller seksuelt aktiv, om hun er ude før eller efter midnat burde være fuldstændig ligegyldigt.

En voldtægt er en voldtægt. Det følger også af loven. Sådan da.

Tidligere adfærd er underordnet

I retsplejelovens § 185 stk. 2 om forurettedes tidligere seksuelle adfærd præciseres det, at den form for bevisførelse ikke er tilladt – med mindre den kan antages at være »af væsentlig betydning for sagen«.

Bestemmelsen er fra 1981, og den er stærkt problematisk. For hvorfor i alverden er der en undtagelse i dansk ret om, at en kvindes (for ofret er altså typisk af hunkøn) seksuelle forhold kan bringes op, hvis det skønnes at være af ’væsentlig’ betydning for sagen? Hvordan kan det nogensinde være det?

I forarbejderne understreges det ganske vist, at undtagelsesbestemmelsen skal bruges restriktivt, og bistandsadvokater har ifølge § 741c ret til at gøre indsigelser mod en bevisførelse, der går på ofrets tidligere seksuelle adfærd. Men i det oprindelige lovforslag var der et helt generelt og absolut forbud mod bevisførelse om ofres seksuelle adfærd, og det var desværre ikke det, der kom til at gælde. Det burde det naturligvis have været. Den bestemmelse bør ændres.

Brug for holdningsændring

Selv om der er sket fremskridt, er voldtægt stadig forbundet med fordømmelse af ofret. Det kan en ny samtykkebaseret lovgivning næppe ændre på.

Og hvordan skulle en samtykkebaseret lovgivning udformes, så den bliver mere vidtgående end den lovgivning, der allerede gælder? Det har jeg meget svært ved at forestille mig, og jeg har da heller ikke kunnet finde noget svar på det, hverken i beslutningsforslaget eller andre steder.

Noget tyder heldigvis på, at der – så småt – er ved at ske en ændring i domspraksis med mere fokus på, hvordan voldtægtsforbryderen har opført sig end på offerets adfærd. Dermed ikke være sagt, at tingene ikke kan blive bedre. Det kan de bestemt.

Men det er ikke en større lovændring, men derimod en holdningsændring, der skal til, så vidt jeg kan se. Såvel i retssalen, som ude i samfundet.