Mircea Diaconu nu este nici erou naţional, nici principalul inamic public – oricum, ar fi irelevant pentru discuţia ce urmează. Actor de succes, a ales calea implicării în viaţa publică. Nu l-aş încadra în tagma oportuniştilor. În 1990 a fost unul dintre membrii fondatori ai Alianţei Civice. În 2008 a decis să intre în PNL, într-un moment în care era evident că partidul se pregăteşte să intre în opoziţie, şi a câştigat (chinuit) un mandat de senator.

În acest moment, fiind şi director al Teatrului Nottara, a întrebat Comisia juridică, de numiri, disciplină, imunităţi şi validări a Senatului dacă cele două funcţii sunt compatibile şi a primit răspuns că nu-i nici o problemă. ANI a considerat însă că se încălca Legea privind integritatea în exercitarea funcţiilor şi demnităţilor publice şi l-a declarat în situaţie de incompatibilitate. Cele două decizii contrare au fost aduse în faţa Curţii, care a decis că dreptatea este de partea ANI. În iulie 2012, Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie a pronunţat decizia finală, constatând incompatibilitatea şi stabilind 3 ani de interdicţie pentru ocuparea funcţiilor şi demnităţilor publice.

Aş reţine din toată această tărăşenie că e greu să-i atribui lui Mircea Diaconu reaua credinţă. Într-o speţă în care nu exista precedent, el a cerut avizul Comisiei juridice. Aceasta a greşit răspunzându-i, căci astfel s-a substituit justiţiei. Dar vina morală e a Comisiei, nu a celui care a întrebat. După pronunţarea primei sentinţe defavorabile a demisionat, eliminând situaţia de incompatibilitate, deşi nu se epuizaseră căile de atac. Dar, desigur, legea e lege, fusese încălcată cu sau fără ştiinţă şi sancţiunile trebuiau suportate. Dacă ar fi fost corect până la capăt, Diaconu ar fi trebuit să demisioneze din Senat imediat după pronunţarea hotărârii definitive a ICCJ, dar nu a făcut-o, prelungind inutil un spectacol penibil.

Acum, s-a pus problema candidaturii domnului Diaconu la alegerile pentru Parlamentul European, mai întâi pe listele PNL, apoi ca independent. ANI a emis, la 12 martie, un comunicat în care spune: „Mircea Diaconu nu poate candida pentru o funcţie eligibilă de membru al Parlamentului European, în conformitate cu prevederile Legii nr. 176/2010“. Aprecierea mi se pare cel puţin discutabilă, căci articolul invocat (25, alin. 2) sună astfel: „Persoana eliberată sau destituită din funcţie potrivit prevederilor alin. (1) sau faţă de care s-a constatat existenţa conflictului de interese ori starea de incompatibilitate este decăzută din dreptul de a mai exercita o funcţie sau o demnitate publică ce face obiectul prevederilor prezentei legi, cu excepţia celor electorale, pe o perioadă de 3 ani de la data eliberării, destituirii din funcţia ori demnitatea publică respectivă sau a încetării de drept a mandatului. Dacă persoana a ocupat o funcţie eligibilă, nu mai poate ocupa aceeaşi funcţie pe o perioadă de 3 ani de la încetarea mandatului“.

Mie mi se pare că, din moment ce Diaconu ocupase o funcţie eligibilă (cea de senator), interdicţia se referă la aceeaşi funcţie, şi nu la cea de membru în Parlamentul European. S-ar putea să greşesc, poate că funcţia de membru al unui Parlament e aceeaşi, indiferent că e vorba despre cel naţional sau cel european. Dar, după aceeaşi logică conform căreia o comisie parlamentară nu se putuse substitui justiţiei în 2008, nici acum Agenţia Naţională de Integritate n-ar trebui să comită un gest similar. Agenţia nu are competenţe în desfăşurarea procesului electoral. Cu alte cuvinte, firesc mi s-ar fi părut ca Diaconu să-şi depună candidatura la Biroul Electoral Central şi, dacă acesta va fi acceptat-o, ANI va fi putut să o conteste, urmând ca un tribunal să facă interpretarea corectă a legii, adică să stabilească cine are dreptate.

Dacă prin comunicatul ANI din 12 martie nu s-au produs efecte ireparabile (în afara excluderii de pe lista PNL), următorul act al preşedintelui instituţiei, Horia Georgescu, mi se pare reprobabil. Domnia sa a transmis la 21 martie următorul mesaj: „Cine participă la această acţiune de strângere de semnături, de promovare a candidaturii domnului Mircea Diaconu încalcă legea şi împiedică înfăptuirea justiţiei aşa cum este definită de Constituţia României şi de normele legale în vigoare“. Afirmaţia n-are nici un suport, căci nu există lege care să împiedice strângerea de semnături, chiar dacă s-ar dovedi că persoana respectivă n-ar avea dreptul să candideze. Venit din partea şefului unei importante agenţii a statului, mesajul poate constitui o intimidare a susţinătorilor lui Diaconu, cărora li se spune, mai mult sau mai puţin voalat, că pot fi pedepsiţi pentru un fel de favorizare a infractorului. O implicare a ANI în jocul politic de care n-ar fi fost nevoie.