Întotdeauna mi-l voi aminti pe Anghel Ion stând în picioare, lângă garajul lui sau lucrând la mașină, un Opel Calibra, dacă nu mă înșel. Plafonul mașinii îi ajungea, parcă, până la șold, iar cu creștetul capului depășea cel mai înalt punct al garajelor din beton de strada Pridvorului. Părea că orice reper din lumea reală, cu atât mai mult din cea a noastră, a copiilor slabi și fibroși de atâta joacă pe maidanele Văcăreștilor în anii ’90, îl făceau pe Coco să arate ca Gulliver în lumea modestă a piticilor. “Coco” era porecla acestui uriaș în preajma căruia niciun copil nu s-a simțit vreodată în pericol, pentru că era un om cu o vârstă, de-o seamă cu tații noștri.

La rândul lui, Coco avea un băiat mai mic decât noi, dar mai mare la statură și mai masiv decât restul copiiilor din parcul în care ne jucam, care, imediat ce a început să iasă afară, s-a împrieteni cu restul, pentru că toți băieții voiau să fie prieteni cu băiatul lui Coco Anghel, care îi moștenise și porecla tatălui său, Coco. Coco, tatăl, nu a băgat niciodată în seamă niciun copil din cartier, nu făcea glume și nu era prietenos cu niciunul dintre noi. Pur și simplu, de fiecare dată atunci când treceam pe lângă el, nu ne vedea, iar noi eram emoționați și aveam impresia că eram în preajma unui adevărat zeu.

La drept vorbind, nici nu ne înșelam, Coco Anghel a fost un zeu, o legendă și un mit al Bucureștiului, un om despre care au circulat povești care mai de care mai spectaculoase și despre a cărui viață nu s-a știut niciodată mare lucru. Era ca o fantomă care activa fiori reci pe șira spinării oricui și care era respectat cu gândul de oricine, cea mai înaltă formă de respect. Coco Anghel a fost primul om pe care l-am văzut în viața mea pe care aș fi putut să-l compar cu oricare dintre competitorii de la “World Strongest Men”, în primele zile ale Eurosport-ului pe rețelele de cablu din București. Era înalt și atletic și foarte masiv, cu chelie și tricouri largi care îi sugrumau brațele uriașe. Evident, poveștile despre el erau pe măsură: că bătuse secții întregi de polițiști, că răsturnase cu mîinile goale mașini de poliție, că se bătuse cu zeci de oameni în același timp și câte și mai câte. Unii copii care se lăudau sau nu, povesteau că ar fi fost în casă la Coco și că ar fi văzut acolo un adevărat arsenal de arme, de la săbii la pistoale, ceea ce, dacă era adevărat, era mare lucru în anii ’90. Alții povesteau că ar fi fost martori la bătăi ale lui Coco în parcarea din fața blocului în care locuia, în care singur ar fi lăsat la pământ câte șase sau șapte oameni care îl atacaseră.

Despre Ion “Coco” Anghel se știe că a făcut lupte libere și că, în anii ’80, împreună cu alți foști luptători, boxeori și alți sportivi a pus bazele “Grupării Sportivilor” ai cărei urmași se numesc astăzi “Clanul Sportivilor”. Se zice că ar fi fost, printre altele, omul care atunci când barurile comuniste se închideau și li se trăgeau perdelele, intra pe ușile din spate cu lăzi și navete de alcool și astfel petrecerile continuau în secret, pentru ultimii clienți care se ascundeau pe după cortinele de fum ale regimului. Și atunci când, în toiul nopții ai fi avut nevoie de ceva, omul la care ar fi trebuit să apelezi era Coco Anghel. Se spune că era cunoscut în toate cercurile “scenei” bucureștene a vremii, îmi amintesc că, la un moment dat, uitându-mă fără țintă pe programele televizorului, am nimerit la o emisiune în care oameni din anturajul lui Nicu Ceaușescu vorbeau politicos despre Coco Anghel.

Dar în realitate, la noi în cartier, nu l-am văzut niciodată să iasă în evidență în vreun fel, dimpotrivă, părea un om care își vedea de ceea ce stătea în dreptul lui. Nu l-am auzit niciodată să se certe sau să spună ceva oricui. Probabil că și acest aspect contribuie la mitologia personajului. În același timp se știa despre el că era un om neînfricat, că s-ar fi putut bate oriunde, oricând cu oricât de mulți adversari și ar fi câștigat, că era de neînvins în luptele de stradă și în cartier se spunea că el era ”cel mai șmecher”.

Cu siguranță Coco Anghel nu știa că eu existam.

Și nici despre alți copii, mult mai atrași decât mine și mai interesați de poveștile care circulau despre el. Pe măsură ce am înaintat în adolescență, însă, instinctiv, mi-am dat seama că era o diferență între ce ținea de “șmecherie” și ce ținea de “frumos” și că lucrurile nu se confundau întotdeauna, deși în general, printre copiii care au crescut în anii ’90, puterea și violența erau sinonime cu dovada supremă de “cool”, dacă putem să-i zicem așa. Am început să mă distanțez de copiii care valorizau aceste asepecte ale vieții și, destul de curând, mi-am dat seama că subiectele de discuție deveneau, aproape, inexistente, nu mai aveam aproape nimic în comun despre care să vorbim. Cam tot atunci l-am văzut ultima dată pe Costel boxeorul, care locuia la două scări de bloc de mine, pe Schuster care stătea tot la două scări distanță, în bloc cu Costel și care s-a mutat și pe mulți alții și m-am apropiat de alți copii din cartier, cu care puteam împărtăși din noile domenii de interes, iar de prin 2001-2002 am părăsit definitiv cartierul și nu am mai știu nimic de nimeni.

Dar nu i-am uitat și nu îi voi uita niciodată și, din când în când, figurile copiilor cu care am crescut îmi revin în minte și ce făceam și cum era. Uneori le caut numele pe internet, în speranța că voi afla ceva despre ei.

La începutul anului, fără vreun motiv anume, am dat search pe Google pe numele “Coco Anghel”. Am aflat că, în aceeași zi, cu câteva ore în urmă, murise de infarct, că plecase din București și își făcuse o pensiune pe undeva pe lângă Brașov. I-am scris imediat lui Ștefan Mako și i-am zis “bă, uite aici un subiect, a murit o legendă, nu știu dacă se poate face și cât se poate face, dar eu zic că merită încercat”. Mako a vrut să mă convingă să mergem și să facem împreună subiectul și nu e că nu aș fi vrut, evident că mi-ar fi plăcut, dar nu am putut lipsi de la job în acea zi din ianuarie în care a fost înmormântat Coco Anghel. În cele din urmă Mako s-a dus singur și a scris de la înmormântarea lui Coco un text care e, încă, pe net. L-am citit cu curiozitate și atenție, pentru că a fost prima și ultima dată când am avut ocazia să iau contact cu o părere imparțială despre ce a însemnat Coco Anghel și micro-universul din jurul lui.

În luna iulie, încărcat de gânduri, am revenit în Văcărești, după ce, vreme de zece ani nu am călcat de mai mult de patru sau cinci ori în locurile în care am crescut. Zile la rând, în fiecare seară, am umblat fără direcție în Parcul Copiilor cu Zero, cățelul meu, în lesă, încercând să înțeleg ce se întâmplă. Din parcul, așa cum îl știam, nu a mai rămas nimic în afara configurației aleilor și a câtorva semne de circulație vopsite pe asfaltul dintr-o zonă care fusese destinată cercului de autmobilism de la Palatul Copiilor. În rest, nu am mai recunoscut nimic, castani groși cu coroanele mari și stufoase au înlocuit pomii subțiri, nucii au dispărut, băncile, așa cum le știam aranjate în parc nu mai erau nici ele, iar parcul era plin de oameni pe care nu-i mai văzusem până atunci. Așa m-am plimbat două sau trei săptămâni, cu sentimentul de a fi străin într-un loc pe care îl știam încă de când a fost construit, în ultimii ani ai comunismului. Am fost pe la noile locuri de joacă amenajate, cu gândul că poate, printre părinții ieșiți cu copiii la joacă, voi recunoaște pe cineva din cartier sau, mai bine zis, din vechiul cartier Văcărești, dar nu s-a întâmplat asta. M-am dus la terenurile de fotbal și de baschet, dar repede mi-am dat seama că oricum șansele ca să întâlnesc acolo pe cineva cunoscut erau mici, pentru că cei cu care am copilărit eu sunt, acum, prea bătrâni pentru astfel de sporturi. Oricât m-aș fi plimbat pe alei și oricât de multe ori m-aș fi învârtit, nu reușeam să nu văd imaginile din parc așa cum le știam eu. Din orice unghi priveam știam ce trebuia să văd și, totuși, imaginea era cu totul și cu totul alta, iar eu reveneam la cadrele fixe pe care le știam eu din copilărie. Niciodată nu m-am gândit că aș putea vedea trecutul prin realitate și prin prezent dar iată că chiar asta mi se întâmpla.

Într-o seară plină de greieri, după lăsarea întunericului, să fi fost 21:30 – 22, mă întorceam cu Zero din parc și, ajuns în spatele blocurilor, s-a deschis o ușă pe care a ieșit o siluetă a unui bărbat scund și îndesat care a spus:

- Ce zici, mă, Mihnea ?

Am râs sincer, cu bucurie, ceea ce nu mi se mai întâmplase de ceva timp, pentru că, deși nu-l vedeam, știam că la câțiva metri de mine era Costel Stan.

Pe Costel l-am cunoscut când eram în clasa a cincea, iar el a patra, la noi în parc. Era un copil scund, în jur de 150 cm și îndesat, bine făcut și aproape lipsit de gât. Într-o după-amiază, am ieșit la joacă cu un băiat care locuia la două scări de bloc distanță de cea în care stăteam eu care a venit și cu Costel. Dintr-un motiv pe care nu mi-l mai amintesc ne-am luat la bătaie. Ne-am bătut până când am obosit, ne-am spart buzele și nu ne-am oprit până când nu a intervenit un domn să ne despartă. Am fost impresionat de forța și îndârjirea lui și îmi era rușine că, deși eram de două ori mai mare decât el, nu am reușit să-l înving. La scurt timp după, mi-am dat seama că, mai mult decât atât, am fost norocos că bătaia s-a terminat așa cum s-a întâmplat. A fost singura și ultima dată când am putut să-i facă față lui Costel. Din fericire pentru mine, nu am mai avut o altă ocazie să ne măsurăm forțele. Așa ne-am cunoscut și de atunci am rămas prieteni. Niciodată nu am vorbit cu el despre acest moment, poate că nici nu-l mai ține minte.

Costel era cel mai furios copil de la noi de la bloc. Nu era agresiv din prima, dar întotdeauna înțelegea un schimb de vorbe în contradictoriu ca pe o insultă pe care i-ai fi adus-o. Era un copil cuminte și la locul lui, crescut de doi părinți de la țară, al treilea și mezinul familiei, după un frate mai mare și o soră mijlocie, dar cu un fond emoțional instabil care imediat degenera în furie și violență. Dădea tare, calculat, era foarte rapid și rezistent la lovituri:

- Păi nu mai știi, mă, că-i băteam pe toți ăștia pe aici ? mi-a spus Costel în seara în care ne-am întâlnit.

- Și într-o zi, când eram în clasa a patra, a chemat-o pe mama la școală că, tot așa, îl bătusem pe unu’. Și a venit mama acasă și mi-a zis: “Îți place bătaia, mă ? Lasă că-ți arăt eu bătaie, de îți trece ție de toate bătăile !”. Și a doua zi m-a dat la box.

Costel are un băiat care, de când l-am văzut prima data, părea agitat și năzdrăvan, în sensul cel mai sănătos în care un copil poate fi, care, în câteva săptămâni, poate o lună, de când ne-am întâlnit în spatele blocului lui urma să înceapă clasa 0, la aceeași școală la care am învățat și eu și tatăl lui. În acea seară l-am întrebat pe Costel câți ani a făcut box:

- Vreo 15, mi-a răspuns.

- Am fost campion, vicecampion european, locul trei la categoria mea.

- Ai fost și la profesioniști ? l-am întrebat.

- Nu, doar la amatori, e combinație mare ca să treci la profesioniști, trebuie să ai cine să te susțină și n-am avut. Ce, crezi că ăștia care au fost la profesioniști sunt mari “boxiori” ? mi-a răspuns.

- Păi, nu știu. Nu sunt ? am continuat.

- Păi ce Bute e “boxior” ?! Ăla nu-i “boxior”. Știi de ce a fost Bute “boxior” ? Că n-a avut adversari, nu s-a bătut cu niciunu’ tare. Cum a dat de unu’ tare, cum a pierdut. Dar a fost susținut, s-a mișcat. Uite, știi cine a fost “boxior”, de exemplu, Doroftei ? Ăla da, ăla se bătea.

La un moment dat, în copilărie, Costel ne-a dat o casetă video cu meciurile lui de box. Caseta a rămas la unul dintre copiii vecini și, într-o zi, m-am dus cu video la el și timp de trei ore ne-am uitat la meciurile lui Costel. Pe măsură ce minutele treceau și vedem cum Costel câștiga un meci după celălalt, am început să mă simt mândru că el era prieten cu noi.

În acea seară am vorbit și despre orele la care ieșeam afară, în parc și am stabilit că ne vom mai întâlni în zilele care urmau.

Evident, la câteva zile după, m-am văzut din nou cu Costel în parc, cu băiatul lui care se plimba cu bicicleta și, din când în când, îl supăra pe Zero pentru că se urca pe el și îl trăgea de coadă:

- Mă, lasă-l în pace ! striga din când în când la băiat atunci când vedea că-l chinuia pe Zero.

- E băiat, da, i-am spus lui Costel indicând cu privirea către băiatul lui.

- Dacă nu se duce la școală îl bat de-l omor ! a spus.

- Păi da, ce să facă, să ajungă ca mine ?! a continuat Costel.

- Tu câte clase ai făcut ? l-am întrebat.

- Șase. Nu știi că m-a lăsat aia de română, băga-mi-aș pula-n mă-sa ?! a ținut să-mi amintească un detaliu care, oricât de ciudat ar părea, mi-am dat seama că nu-l uitasem.

Costel a rămas în același aparament din Văcărești în care a crescut împreună cu părinții, sora și fratele lui. Soră-sa a plecat de acasă în urmă cu mulți ani, iar părinții s-au mutat undeva la țară, aproape de Giurgiu. Acolo, Costel mi-a povestit că pusese pe picioare împreună cu tatăl său o afacere cu fier vechi din care a trăit decent un timp dar care, acum, nu mai mergea la fel de bine.

- Am o dubă albă cu care mai car fiare și BMW-ul ăla negru, mi-a spus de câteva ori, însă nu am identificat prin jurul blocului nici duba și nici cealaltă mașină.

Acum, locuia împreună cu soția, copilul lor și fratele lui mai mare, care de aproape 15 ani se apucă și se lasă de tot felul de droguri, în pas cu vremurile, de la heroină la diferite legale. Costel părea destul de lipsit de orice fel de emoție legată de situația fratelui lui:

- Acum s-a lăsat, dar să vedem, mi-a spus, conștient și el de faptul că e posibil să se reapuce oricând, cunoscându-i istoricul.

Costel era direct și vorbea deschis și cu încredere despre orice subiect, lucru pe care l-am întâlnit tot mai rar în lumea 2014. Sau poate doar mi se părea pentru că îl cunoșteam atât de bine și aveam o legătură cu el, cert e că întâlnirile cu Costel mă binedispuneau. La fiecare două sau trei zile mă vedeam cu el în parc, când ieșea la plimbarea de seară cu băiatul lui, care insista să mergem cu toții acasă la ei, unde Zero ar fi fost cuminte pentru că l-am fi legat de calorifer. În septembrie, băiatul lui Costel a început școala.

- Cum e, mă, la școală ? îl întrebam și el se rușina și lăsa capul în jos.

- Răspunde, mă, cum e la școală ? intervenea pe loc Costel și atunci băiatul, doar ca să spună ceva, răspundea cu “bine”.

În zilele în care ne-am întâlnit am vorbit și povestit despre toate subiectele posibile, eu i-am zis despre tot ce am făcut de când am plecat din cartier, iar el mi-a povestit despre ce s-a mai întâmplat cu alți copii, prieteni de-ai noștri din copilărie și despre viața lui.

- M-am lăsat de box din cauza unei zdrențe. Am fugit din cantonament pentru ea, mi-a spus și am înțeles atunci că, pentru el, fuga din cantonament era ceva mult mai serios decât pare a fi pentru alți sportivi care o fac de câteva ori pe săptămână și totuși nu au nicio problemă să apară în media sau pe internet cu astfel de scăpări. Lui Costel, însă, acel moment i-a pus capăt carierei de sportiv.

- Voiam să stau cu ea, na, îți dai seama, ne iubeam mult. Mă luase cu totul nu mă mai gândeam la altceva, povestea Costel.

- Păi și după ce te-ai mai liniștit cu ea nu ai mai încercat să reiei ? l-am întrebat.

- Am încercat, dar nu am mai putut, îmi piedusem ritmul, mi-a explicat.

- Am fost împreună vreo 4-5 ani, mi-a zis.

Costel mi-a povestit toată viața lui sentimentală, lucru care mi s-a părut ciudat și frumos în același timp. După ce s-a terminat relația cu acea fată, a mai încercat, pentru un timp, destul de dezorientat fiind, diferite relații, până când a cunoscut-o pe soția lui și mama băiatului său. Însă, din ce mi-a povestit, am înțeles că pentru el a contat cel mai mult prima lui relație.

- După ce ne-am despărțit, ea a început să umble c-o cioară, pe care-l mințea că eu o sunam pe ea, dar de fapt ea m-a sunat pe mine. La un moment dat am vorbit și cu cioara la telefon, că, bă, că cine ești tu, că nu știu ce, că vin după tine, adică că ei vin după mine. Zic bine, mă și într-o seară, vin pe aici pe Pridvorului, unii pe jos, unii cu mașina. Eu mă duc în capăt (aproape de dealul Mărțișor) și îmi zic ăia de pe acolo “vezi, mă, că te căutau unii”, eu: “cine, mă ?”. și îmi povestesc ăia cum arătau, că erau cu mașina aia, că era o fată în spate, că așa, așa. Eu îmi dau seama, zic ăștia sunt ăia, cioara și cu ăia ai lui. Ăștia erau toți dintr-o comună de pe aici de pe lângă București. Zic, bă, mă întorc spre casă pe la stradă, pe Văcărești, e lumină, îi văd dacă e. Și când ajung aici la Costache Stamate, vine mașina, oprește pe mijloc pe Văcărești, se dau jos patru sau cinci din ea și restul veneau pe jos, erau opt în total, ea stătea în spate. Unul dintre ei avea o rangă. Și eu mă bag printre ei ca să ajung la mașină, îmi iau o rangă, pe care nici n-am simțit-o, adrenalină, nu simți pe loc. Și ajung la mașină și mă întorc cu spatele la ea. Eu voiam să ajung la mașină ca să nu poată să mă încercuiască. Și cu spatele la mașină, i-am luat, bang-bang, mi-a povestit.

- Hahaha și i-ai bătut pe toți ? l-am întrebat

- Dacă i-am bătut ? I-am bătut de i-am leșinat, nu că așa, nu se mai ridicau de jos, au rămas întinși pe Văcărești. Proștii au venit și pe rând, că dacă săreau toți o dată, măcar luam și eu ca lumea. Dar așa, unul câte unul i-am bătut de i-am omorât. După ce i-am bătut pe ăștia, mai voiam, dar nu mai aveam pe cine să bat, ai înțeles ? Așa că am urlat la aia din mașină: “Deschide, fă, ușa !”. Ea că nu, că nu știu ce, până la urmă am deschis eu ușa și am bătut-o și pe ea, a continuat Costel.

Nefumător, din când în când, în timpul plimbărilor noastre lungi prin parc, Costel îmi cerea câte o țigară. Văzându-l că avea chef de fumat, am înțeles că se simțea bine stând de vorbă, că-i făcea plăcere să ne povestim, la fel cum în timpul unei seri în care a ieșit la cu prietenii, după patru-cinci-șase beri, un nefumător se gândește să fumeze o țigară sau mai multe, fiind cuprins de o stare pozitivă.

- Bă, Costel, tu la ce etaj stăteai, mă rog stai, la zece ? Sau Schuster stătea la 10 ? l-am întrebat la un moment dat.

- Nu, mă, eu stau la opt, la zece stătea Schuster, mi-a răspuns.

- Ce mai știi de Schuster ? am continuat

- Păi ce să mai știu, nu mai știu nimic, e acolo în Berceni sau la pușcărie, nu știu. Știi că l-am bătut pe Schuster ? Nu mai erai tu pe aici, plecasei, prin 2003-2004

- Nu, habar n-am, i-am răspuns.

- Mi-a dat bani cofetaru’, ăla care-a fost cu tine-n clasă, să-l bat pe Schuster, a început să povestească.

- Păi și ce-ai făcut, dar de ce să-l bați ? l-am întrebat.

- Nu știu ce făcuseră ei, ce aveau de împărțit. Am luat banii și l-am bătut, aici la noi în capăt.

Prin poveștile lui Costel am început să percep, din nou, unele dimensiuni ale cartierului nostru, pe care le credeam dispărute dar care, încă, erau acolo, mult mai ascunse și deghizate la un nivel mai profund, care nu se mai observa cu ochiul liber:

- Uite, aia avea femei la produs, nu știu dacă încă mai are, am avut o dată niște probleme cu fi-sa, mi-a povestit, la un moment dat, într-o seară, când ne oprisem într-un loc de joacă pentru copii cu leagăne și tartan pe jos.

- Cine, baba aia ? i-am cerut lămuriri.

- Aia, aia, e bunică, acum, e cu nepoții în parc. A avut două fete la noi în școală, nu le mai știi ?

Costel mi-a spus numele celor două fete ale acelei femei care au fost colege cu noi în școala generală, dar nu mi-am mai amintit nimic. Una dintre fete îmi suna cunoscută, dar doar vag.

- Eh, eu am fost, la un moment dat, combinat cu o fată, prietenă cu fi-sa ăsteia. Fată cuminte, cu bani, care a plecat de acasă, atunci. Ea voia să stea cu mine, dar asta, fi-sa babei, trăgea de ea să stea cu ea, că voia s-o scoată la produs. I-a pus pe unii de-ai lui Sile Pietroi să mă bată. Am venit și eu cu niște băieți de la box și i-am bătut de i-am omorât, cu internări, cu poliție. Până la urmă fata aia s-a întors acasă, a fost bine.

M-am plimbat împreună cu Costel și cu băiatul lui vreme de o lună-o lună și jumătate pe toate aleile și în toate direcțiile parcului. Costel era relaxat și părea fericit și împăcat, deși poveștile lui nu erau lipsite, în mod normal, de consum emoțional. M-am bucurat să-l revăd așa cum nu mă bucur nici de revederea și nici de cunoștiința cu cei mai mulți dintre prieteni sau cunoscuți. Dar zilele acelea în care mă întâlneam cu Costel au fost unele cât se puteau de bune pentru mine în acel moment.

Într-o sâmbătă călduroasă, plină de lumină și frunze colorate de pe la jumătatea lui octombrie, la prânz, l-am văzut pe Costel și pe băiatul lui pe una dintre aleile parcului cum se îndreptau către mine. În timp ce vorbeam am obervat cum, de câteva ori m-a țintit cu privirea în ochi și mi-am dat seama că ceva nu era tocmai în regulă. În cele din urmă am oprit discuția despre serviciul soției lui și l-am întrebat:

- Ce e ?

- Ah, nu, nimic, mi-a răspuns.

- Zi, mă, ce e ? am insistat.

- Păi ce să fie, m-au ajuns problemele, a continuat.

- Ce probelme ? l-am întrebat.

Costel și-a mutat privirea într-o parte, uitându-se în gol, vizibil marcat de ce urma să povestească, lucru care, probabil, nu-i făcea nicio plăcere.

- Mi-a venit o condamnare, a spus.

- Hm, pentru ce ?

- Înșelăciune, evaziune fiscală cu fier vechi. La asta s-a mai adăugat și o condamnare cu suspendare pe care o aveam de la o bătaie și asta e, mi-a răspuns Costel.

- Păi și gata, asta e, nu mai ai recurs, nicio altă variantă ca să mai amâni ? l-am întrebat.

- Nu mai, păi ce să mai am, gata, asta e: trei ani. Aștept să-mi vină acasă bilet de prezentare și aia e. Îmi vine un termen și o să mă prezint eu singur, că n-am chef să vină poliția acasă, să mă ia cu cătușe, să vadă toți vecinii, a continuat.

- Păi și cum ești ?

- Cum să fiu, asta e, sunt pregătit, o să văd eu, depinde și unde mă duce. Dacă mă trimit pe Rahova, aia e a Sportivilor, cu ăia mă descurc. Jilava e a Cămătarilor, acolo e mai greu, să vedem, mă duc și asta e.

- Da, faci un an și ceva-doi și asta e. Dacă te duci pe Rahova poate te întâlnești cu Schuster pe acolo, i-am spus.

A fost ultima dată când l-am mai văzut pe Costel, ne-am despărțit el îndreptându-se către parc și eu către casă, apăsând cu talpa adidașilor frunzele uscate care, deja, croncăneau atunci când le striveai.

Cu trei ani în urmă, într-o zi când ajunsesem în Văcărești, taică-miu a început să-mi povestească despre ce i se întâmplase, cu câteva zile în urmă, când se dusese la un service auto: “La un moment dat, din spate, apare un munte de om, un uriaș, nu am mai văzut niciodată un bărbat atât de mare și-mi zice: – Ce faceți, nea Traiane ? Nici n-am știut ce să-i răspund, habar n-aveam cine e, zic: – Ce să fac, pe aici cu mașina. La care el spune: – Nu mă mai recunoașteți, nu-i așa ? Mă tot gândeam cine poate să fie, dar nu aveam nicio idee și, până la urmă îi răspund: – Nu, nu știu cine ești. Și-mi zice: – Sunt eu, Cornel. Cornel Schuster. Am amuțit, și-i zic: – Tu ești Cornel Schuster ?. Și el: – Da. – Băi, Cornele, dar ce bărbat te-ai făcut !, i-am spus”.

Pe Schuster l-am cunoscut în ’92, când amândoi aveam zece ani. Maică-mea a copilărit cu taică-su în vechiul Văcărești demolat și, acum, eram vecini. Locuia în blocul de lângă, în aceeași scară cu Costel, împreună cu maică-sa, taică-su și cele două surori mai mari. Era un copil conflictual, imprevizibil și care trecea imediat de la o stare la alta, de la extrem de prietenos și săritor, la foarte violent și cu o mare capacitate de a intimida. Era tot timpul prin parc și în spatele blocurilor, la joacă și nu-i plăcea școala. Afară, nu l-am văzut niciodată să joace vreun joc sau să facă vreun sport organizat. În clasa a șasea a fost exmatriculat, după ce repetase clasa a cincea și clasa a șasea. Înainte de a fi exmatriculat, Schuster s-a angajat la sala de jocuri din curtea școlii și, practic, în timpul orelor de școală el lucra la jocuri, unde ținea cheile de la fiecare aparat, lua banii de la copii și, în schimbul lor, băga credite la jocuri. Avea un mers amenințător, aplecat în față și ridicat pe vârfuri. Tot înainte de a fi exmatriculat, Schuster a început boxul. Într-o zi, la școală, mi-a povestit cum antrenorul lui îi rupsese nasul, cu o zi înainte. Că i-a pus mânușa de box în mână și l-a pus s-o ducă în dreptul vârfului nasului. Apoi, antrenorul lui l-a lovit cu pumnul în mânușa de box și astfel i-a rupt zgârciul nasului. Era prima dată când auzeam despre această practică și l-am întrebat de Schuster de ce se face asta, iar le mi-a răspuns că se face ca să nu sângerezi în timpul meciului de box și să eviți, astfel, să pierzi prin KO tehnic pentru o rană, până la urmă, minoră. De atunci, Schuster a avut nasul borcănat și cu nările lăbărțate. Îmi amintesc că, înainte de a fi exmatriculat, s-a bătut în parc cu trei colegi de-ai lui de clasă, el împotriva celorlalți. Nu mai știu, însă, cine a câștigat. După ce a fost dat afară de la școală, într-o vară, parcă în ’95, s-a angajat la o vulcanizare peste drum de școală. Lucra îmbrăcat cu o salopetă albastră pe care o purta direct pe piele și era murdar pe față, pe păr și pe corp de vaselină și negreală de la cauciucuri, cu palmele și unghiile negre, între care sugruma, din când în când, câte o țigară. Într-o zi din acea vară, mai mulți copii din cartier au prins o curvă buimacă de pe Văcărești, pierdută de peștii ei, pe care au luat-o și au dus-o în spatele școlii: “A venit Schuster de la vulcanizare și a futut-o direct în cur”, mi-a povestit unul dintre băieții care a fost atunci în spatele școlii.

În vara următoare, în fiecare zi, Schuster a venit cu mine la antrenament, la atletism. În fiecare după-amiază traversam orașul de la noi din Văcărești până la stadionul Ghencea, trecând pe la Unirii, Universitate, Romană, Cotroceni, Academia Militară, Drumul Taberei. Râdeam de oameni și ne jucam pe străzi, ocupam locuri în autobuze de pe care nu ne mai dădeam la o parte și dacă vreun moș sau vreo babă ne-o cerea, le răspundeam că eram operați și că nu puteam să ne ridicăm. Într-o zi, Schuster a încercat să se dea client în primul sex shop din București, o baracă în spatele blocului cu McDonald’s la parter de la Romană, fostul bloc Grădinița, dar imediat a fost dat afară de angajații magazinului. De momentul în care Schuster a intrat în sex shop am râs mult timp după aceea, de fiecare data când ne aduceam aminte. Antrenamentul de atletism îl făceam pe o fostă pistă abandonată din spatele stadionului de fotbal Ghencea. Cât dura antrenamentul meu, Schuster își făcea de lucru în incinta complexului Steaua. Într-o zi a venit fugind, povestindu-mi cum îl alergaseră doi soldați din unitatea militară din Ghencea, pe care îi surprinsese fără să vrea cum “stăteau dezbrăcați unul în fața celuilalt și făceau laba” și atunci când l-au văzut pe Schuster cum se uita la ei au luat-o la fugă după el. Uneori se întâmpla să mai participe și el la antrenamentele mele, la alergări și aruncat cu discul. Dar, altfel, el se ocupa în continuare de box, sport de care se lăsa și se apuca din când în când.

În acea vară din ’96 Schuster a fost, probabil, cel mai bun prieten al meu. De atunci, fără vreun motiv anume, ne-am distanțat și câțiva ani mai târziu am aflat că s-a mutat din Văcărești în Berceni. Nu m-a surprins deloc, mai ales că scenariul în care o familie cu mai mulți copii care locuia în Tineretului sau Văcărești își vindea apartamentul pentru ca, cu banii obținuți pe el să-și cumpere două apartamente în Berceni era, deja, unul clasic la noi, de fapt, rând pe rând, așa mi-am pierdut majoritatea prietenilor din cartier.

Și a dispărut, de atunci nu l-am mai văzut niciodată pe Schuster. După ce mi-a povestit taică-miu despre întâlnirea cu el, i-am căutat numele pe internet și astfel am citit că a fost implicat în tot felul de procese cu condamnări, a tot ieșit și intrat la pușcărie și că este asociat sau face parte din Clanul Sportivilor, unde este cunoscut sub un alt nume.

Cu câteva zile în urmă, seara, așteptam un autobuz în intersecția de la Șincai, era întuneric beznă și nu vedeam decât luminile aprinse ale mașinilor care veneau din sens opus. La un moment dat se apropie o siluetă, un băiat pe care l-am cunoscut astă-vară la noi în parc care mă salută și mă întreabă: “Ce zici ?”. L-am întrebat de unde vine și mi-a răspuns: “De la muncă”

- Unde lucrezi ? am continuat

- La un call center, stau acolo, vorbesc la telefon. Ce să faci, asta-i viața, mi-a răspuns.

- Dar eu nu te știu pe tine din cartier, i-am spus.

- Eeeeee, păi nu mă vedeai că eu eram mai mic și mai scund și tu erai înalt ca acum. Eu te știu pe tine de când eram copii, am făcut engleză cu maică-ta, mi-a zis.

- Tu pe unde stai ? l-am întrebat.

- Pe la mijloc, a răspuns.

- Ah, deci la câteva blocuri de mine. Și cum e la call center-ul ăsta ? am continuat discuția cât așteptam mașina.

- Eh, cum să fie, e un loc de muncă. Eu am făcut sport ani de zile, dar am terminat cu asta, mi-a spus apăsat.

- Ce sport ? De ce ai ieșit din circuit ?

- Am făcut karate, mă, ani de zile. 13 ani de karate. Am fost campion european, am luat locul trei la mondiale, a început să-mi povestească în timp ce autobuzul pornise, deja.

- Și te-ai retras complet, nu ? l-am întrebat.

- Defintiv, mi-am băgat pula. În România nu ai ce să faci cu sportul, mai sunt fetele astea care se bucură de o oarecare atenție, Simona Halep sau cum a fost Alina Dumitru aia de la judo. Dar, în rest, nu te bagă nimeni în seamă și nu câștigi nimic, decât dacă ești fotbalist. Și fotbaliștii ăia ce fac ? Ăia n-au nicio performanță. Dar să știi că sunt mulți, mulți sportivi care se dedică și care fac ce fac cu muncă multă și disciplină și cu suflet. Și ce iau ? Iau pula-n gură. Când eram acolo la campionate și aveam steagul pe mine și cânta imnu’ tremuram tot de emoție și de bucurie. Și cine mă vedea ? Nu mă vedea nimeni, eram singur, nu m-a băgat nimeni niciodată în seamă, nu am primit nimic. În 2003, după europene, m-am ales cu 30 de milioane. După atâția ani de muncă. Ar fi trebuit să-mi dea 240 de milioane, dar 40% se duceau la federație, nu știu cât la sută impozit, nu știu cât în altă parte și la mine au mai ajuns 30 de milioane. Și ca mine sunt mulți alții, la sporturi cărora li se dedică și care nu contează în niciun fel. Ce să faci ? Te lași, îți bagi pula, se apucă fiecare de ce poate. Așa că muncesc aici la call center. Frati-miu a făcut și el karate și el se mai ocupă, are o sală unde ține cursuri, dar eu nu mai, gata, am terminat cu sportul. Poate peste ani, cine știe, în viață să nu spui niciodată, dar deocamdată asta e.

Am coborât din autobuz amețit. Parțial pentru că m-a emoționat și pentru că mi-a fost rușine că nu știam cine e și pentru că am și uitat să-l întreb cum îl cheamă. Dar o să aflu, o să ne mai întâlnim prin Văcărești. Am mers cu capul în jos și, pentru prima dată după luni de zile, am uitat de mine. M-am gândit și la alți băieți care s-au bătut și ce s-a întâmplat cu ei, la Costel, la Schuster, la un prieten care a fost la olimpiada de la Salt Lake City cu singurul echipaj de bob românesc și care și-a încheiat cariera sportivă după ce l-a bătut pe unul pe stradă, până când am ajuns la mine la bloc.