En solig höstdag sitter vi i samtal med varandra, Bengt och jag. Han berättar om sitt växlingsrika liv, från födseln i det ringa hemmet i Offer, genom uppväxtåren som hjälp hemmavid och det tunga arbetet i timmerskogen med en påver matsäck i kojorna för en yngling.

Att denna början på livet skulle föra till helt andra domäner, trodde han kanske inte, men det ledde till insikt att aldrig ge tappt och småningom förde ambitionerna honom dit han hörde hemma, nämligen till folkbildningens, konstens, teaterns, prosan och poesins världar. Han hade kommit rätt, där stannade han och gav all sin kraft.

I denna minnesteckning kan endast en ringa del repriseras och det får bli i de genrer han blev känd för. Bengt odlade teatern, skrev flera uppsättningar för scen och kabaré, uppträdde både lokalt, inom- och utomlands. Vid Örnsköldsviks 100-årsjubileum framfördes en pjäs i inre hamnen, skriven och regisserad av honom. Ivern gick aldrig ur, noggrannheten i skrift och uttal var hans signum.

Bokhyllorna i hemmet; fyllda av poesi, där strålade många, kända och okända poeter ihop och förnöjde. Detta kom till starkt uttryck i poesihörnorna på Arkenbiblioteket som han var med och startade och var en av ledarna för i 20 års tid. Från dessa träffar har jag de allra bästa minnen. Alla lyssnade när Bengt läste. Den rena, klara rösten kan jag ännu höra från estrader, lokalradions utsändningar när han läste egna och andras verk från poesins ljusa och mörka världar. Skämtsamt yttrade han; jag lever på min röst, men detta var sanning allt igenom. För mig var han också en verklig stöttepelare, gav värdefulla synpunkter och stöd i min egen lokala diktarverksamhet. Poesin förde oss samman, vi lärde av varandra. Mycket mera kunde skrivas till Bengt Johanssons minne, till exempel hans idoga arbete inom nykterhetsrörelsen, verksamheten i olika föreningssammanhang, skötseln av villa och tomt och naturligtvis omtanken om familjen

Till sist en bild: När jag går nere vid min egen strand och ser de seglivade gisterna som aldrig mera får tjäna det syfte vartill de en gång uppfördes, kan jag likna dem vid Bengts hela livsinnehåll. Efter år, om de får stå kvar, blir ytskiktet bara lenare och lenare, slätare och förädlat av vindarna, tidsmättat och till synes utan slut. Jag tänker på Bengt Johansson när denna bild kommer för mig.

Gunnar Fredriksson