Riktig journalistik gör skillnad, lyder GP:s devis. Så är det definitivt. Professionell journalistik är helt central för att det ska vara möjligt att föra en förnuftig dialog i ett demokratiskt samhälle, granska makten och ge en röst åt de som saknar en egen ställning i offentligheten. Men det är svårare än det låter. Riktig journalistik kräver resurser, kunskaper och framförallt ett kritiskt förhållningssätt.

När SVT nu lanserat en tre minuter lång varumärkesfilm under namnet ”Höna av en fjäder” går Public Service-företaget längre än så - ja, man klampar faktiskt snett. I filmen visas hur ett oskyldigt pojkstreck som läggs upp på nätet får stor spridning, omvandlas till ett rykte om en epidemi i Sverige som sedan via ryska trollfabriker får genomslag i världspressen och bland utländska politiker. Donald Trump och Boris Johnson skymtar förbi.

SVT:s marknadschef, Christer Mellstrand, säger till branschtidningen Resumé att man velat skapa ett ”narrativ”, det vill säga en berättelse, som folk känner igen sig i (Resumé 4/10 med länk till filmen). Det är här det blir problematiskt. Ryktesspridning, politiker som glider på sanningen och utländsk desinformation är på riktigt. Men långt ifrån all kritik som framförs mot förhållanden i Sverige är resultatet av illasinnade krafter och missförstånd. Det mesta är det inte. Ändå är det ofrånkomligt att tittaren leds in i sådana tankemönster när SVT väljer att fokusera på en ”fiende” istället för sin egen professionalism.

SVT:s ”narrativ” råkar dessutom vara alla makthavares favorittema: kritik i utlandet bygger på illasinnade kampanjer och missförstånd. På ett försåtligt sätt omvandlas SVT:s journalistiska uppdrag till att försvara den officiella bilden av Sverige mot ett diffust hot. SVT:s marknadschef talar rent ut om att "Sverigebilden" är under attack i intervjun med Resumé. Uppenbarligen utan att reflektera närmare över varför det skulle vara SVT:s uppdrag att värna Sverigebilden.

Grunden för professionell journalistik, liksom för professionell forskning, är att låta arbetet tala för sig självt; ”Show, don't tell” som uttrycket lyder på engelska. Det är bara, och endast, så man vinner varaktigt förtroende. Om en aldrig så välmeriterad professor plötsligt börjar säga: ”lita på mig, jag kan det här, lyssna inte på de andra” så spelar det ingen roll om han har rätt. Självberömmet kommer bara leda till att åhörarna ställer sig frågan: är det verkligen så?

Redan Sokrates insåg att kärnan i sanningssökandet handlar om ödmjukhet. Att ifrågasätta - andra, men inte minst sig själv - med hjälp av kritiskt tänkande. Det är en vanlig missuppfattning att kärnan i vetenskapen skulle vara att leverera ”sanningar”. Kärnan är just det kritiska tänkandet, dialogen, metoden, argumenten. Förmågan att kunna ifrågasätta sanningar på ett adekvat sätt.

När SVT:s programchef, Christer Mellstrand, talar om att journalister ska vara ”riddare för sanningen” visar han att han inte förstått vad sanningssökande innebär. Det här är ingen filosofisk spetsfundighet. De som på allvar vill undergräva den professionella journalistiken lyfter nämligen exakt samma ”berättelse” som Christer Mellstrand. Deras budskap är att det råder ett krig om verklighetsbilden där det inte går att vara neutral, där man måste välja sida. De vill att vi ska fråga: Litar jag på professorn? Identifierar jag mig med journalisten? Deras viktigaste målsättning är att människor ska uppfatta traditionella medier som aktörer i ett politiskt spel, inte som oberoende granskare, inte som deltagare i en kritisk dialog. Dessa aktörer, ofta hemmahörande på högerkanten, har också med tiden blivit mycket skickliga på att provocera fram mer eller mindre politiska ställningstaganden från medier.

Polariseringen som följer är bara möjlig för att allt för många medieföreträdare tenderar att gå i fällan. När medierna börjar ägna tid åt att ”ta strid” mot sina kritiker, snarare än att granska makten, eller sig själva, har kritikerna vunnit det första slaget. Redan där har pressen dragits in i ett i grunden politiskt spel. Blivit en aktör. Enligt SOM-institutets mätningar har förtroendet för SVT redan i högre grad börjat bli beroende av politisk tillhörighet.

Mediechefer, marknadsavdelningar och kommunikatörer har en naturlig benägenhet att tänka i konflikt- och strategitermer snarare än i termer av reflekterande analys. Varumärket ska stärkas, marknadsandelar ska erövras, konkurrenter ska motarbetas. Det kritiska tänkandet ersätts med ett identitetsbyggande som i fallet nyhetsförmedling lätt får en politisk slagsida. Det är knappast en slump att SVT låtit en reklambyrå ta fram den här filmen. Men sanningen är ingen produkt.

"Har aldrig varit viktigare” kallar SVT den övergripande kampanj som reklamfilmen är en del av. Sanningen har dock varit viktig i alla tider, och alltid varit hotad. Att den rådande ordningen är utmanad är inte detsamma som att sanningen är det. Det faktum att traditionella medier fått ökad konkurrens hotar inte heller sanningen, tvärtom. Varken SVT eller någon annan sitter inne på den "enda sanna" bilden av verkligheten, men seriösa aktörer kan bidra till en mer förnuftig diskussion om hur saker och ting förhåller sig. När antalet kritiska röster blir fler ställer det högre krav på den traditionella journalistiken. Låt oss övertyga läsarna och tittarna att vi behövs genom att göra vårt jobb så bra som möjligt. Skrämseltaktik är första steget mot nederlag.