Att hålla med en människa eller ett politiskt parti i en sakfråga och samarbeta, betyder inte att man håller med dem i alla andra frågor. Denna enkla slutsats kan vilken vanlig människa som helst förstå. Men inte våra rikspolitiker.

I helgen skickade Jan Björklund, partiledare för Liberalerna, ut en trevare i medierna om att han ansåg att Sverigedemokraterna ändå kanske borde få delta i de blocköverskridande samtalen mellan partierna.

Resultatet lät inte vänta på sig. I Liberalernas ledning blev det osämja på grund av utspelet. Vänsterpartiledaren Jonas Sjöstedt undrade hur det står till med Björklunds ”kompass”. Thomas Eneroth, gruppledare för Socialdemokraterna i riksdagen, kände sig tvungen att skriva till moderatledaren Anna Kinberg Batra på SvD Debatt för att förvissa sig om att muren mot Sverigedemokraterna inte spricker.

Sverigedemokraterna har av de sju övriga riksdagspartierna de senaste åren bekämpats på alla osakliga sätt som går: genom tystnad, ohederlig argumentation, spott och spe, namnkallande och så vidare.

Nu har de andra partierna till och med anammat delar av SD:s politik, ändå fortsätter detta beteende.





LÄS MER: Låt en liberal ta Björklunds plats

Det är plågsamt att betrakta spelet och krumbuktandet från partiernas sida för att rationalisera något som i själva verket är irrationellt och känslomässigt.

Sverigedemokraterna får inte ”normaliseras”, sägs det. Men de som normaliserat partiet är de väljare som har valt in dem i demokratiska församlingar.

I stället för att möta SD i debatt om sakfrågor på ett vuxet och respektfullt sätt har de övriga riksdagspartierna valt att hålla varandra i schack genom skuldbeläggning av de partier eller personer som visat minsta tecken på att gå utanför konsensus, som lyder att SD är ”oberörbara”.

Sverige står inför stora problem på många områden, problem som egentligen borde ha adresserats för länge sedan. I detta läge väljer de befintliga partierna att lägga tid och energi på ovanstående i stället för samarbete och handlingskraft för att utveckla Sverige. Det är sorgligt.

Avsändaren av politiska förslag har tyvärr blivit viktigare i svensk politik än förslagens innebörd och konsekvenser. Att markera avstånd har blivit viktigare än att agera för att åstadkomma förändring i rätt riktning. Det var detta som ledde fram till Decemberöverenskommelsen.

Efter valet 2014 ville sex riksdagspartier låtsas att det bara fanns två block i riksdagen, varav ett med egen majoritet, trots att så inte var fallet. Bojkotten av SD gick före allt annat – däribland att förhandla fram en budget som en majoritet av folket faktiskt stod bakom.

Detta fortsätter än i dag, om än med andra medel än Decemberöverenskommelsen. Makten och att slippa anstränga sig sattes före väljarna och demokratin. Medborgarna förtjänar dock bättre än så.

Borgerlig Framtid vägrar rätta in sig i ledet. Vi kommer att gå till val på att få igenom så mycket av vår politik som är möjligt inom ramarna för det demokratiska systemet. För att göra det samtalar vi självklart med alla som vill samtala med oss, och förhandlar för att se om vi kan komma överens.

Partier har naturligtvis inte bildats för att alla tycker samma sak, utan för att man tycker och är olika. Man blir inte som något annat parti bara för att man samtalar med dem. Inte ens blir man som dem om man samarbetar.

Det behövs ett nytt politiskt alternativ som driver politik på ett rationellt sätt och som sätter framdriften av Sverige i främsta rummet, inte politisk lekstuga.

Ilan Sadé

Partisekreterare Borgerlig Framtid

Josefin Utas

Styrelseledamot Borgerlig Framtid