Frågar du ”media” och ”allmänheten” blir svaret nja. Media ser gärna att det finns saker att göra berättelser av, och politiker som inte beter sig enligt politikermallen blir intressanta objekt för kritiskt granskande journalister.

Allmänheten tycks ha ett dubbelt förhållningssätt till politiker. Å ena sidan finns en föreställning om att politiker ska ha en högre moral och ett bättre beteende än oss övriga väljare. Å andra sidan har undersökningar visat att väljarna inte är speciellt intresserad av om politiker varit otrogna, kört för fort eller om deras tunga slant vid något tillfälle.

Frågar du däremot partierna om en toppolitiker får ha skavanker, varierar svaret beroende på parti. De flesta svarar nej, då man inte vill riskera att media sätter tänderna i partiets företrädare, men också av skälet att partimedlemmarna vill se upp till och vara stolta över sina främsta representanter.

En partitopp ska vara lite förmer än övriga medlemmar. Hen ska vara huvudet högre kapacitetsmässigt; annars skulle hen inte ha kommit dit. I ett av riksdagens partier finns det dock en annan måttstock: Miljöpartiet.

I Miljöpartiet lever en föreställning om att vem som helst ska kunna representera partiet, även på toppnivå. I partiets självbild föredras dessutom gärna personer som inte är fullblodspolitiker utan vanliga människor. I flertalet av partiets språkrörsval genom åren har just den ”vanliga” personen valts framför den som framstår som ett politikerproffs.

Det senaste exemplet är striden mellan Åsa Romson och Mikaela Valtersson. Valtersson framstod som betydligt mer slipad, erfaren och professionell i rollen som politiker. Dessutom associerades hon med partieliten inom Miljöpartiet. Bland annat just detta kom att ligga henne i fatet, internt i partiet.

Miljöpartister gillar nämligen inte politikerproffs. De gillar vanliga människor. Romson upplevdes som en sådan och dessutom med en tydlig miljöprofil.

Förklaringen till partiets aversion mot proffspolitiker handlar om dess ursprung som ett antietablissemangsparti med ambition att präglas av ultrademokrati, där alla får vara med och bestämma, inte bara en elit. Dessutom har sinnebilden för en miljöorienterad person ofta associerats med någon som är lite spretig, till både utseende och person. En allt för tillrättalagd framtoning har väckt tvivel på att politikern verkligen är helt grön.

Att som språkrör och statsråd dra paralleller till historiens värsta brott mot mänskligheten var omdömeslöst och felaktigt av Åsa Romson. Detsamma gäller användandet av ordet zigenare. Om detta är vi överens.

Men vad den gångna veckans snackis dessutom väcker frågor om är om Romson som politikertyp också kan accepteras av oss utanför Miljöpartiet. Vad som påvisats, nu och även tidigare, är nämligen just krocken mellan Miljöpartiets respektive omgivningens politikermall.

Romson är inte ett fullfjädrat politikerproffs; hon är en vanlig människa med tydlig miljöprofil. Hon passar inte in i politikermallen utan har skavanker som syns och hörs. Vill vi ha en sådan politiker? Eller föredrar vi proffset? Svaret på frågan säger något om vår demokrati.

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.