Na zamjene nekretnina ljudi su se odlučivali u ratu, strahujući za vlastiti život. Radi se uglavnom o slučajevima zamjena nekretnina na relaciji Bosna i Hercegovina, točnije Republika Srpska – Hrvatska. Probleme onima koji se žele vratiti, kao i slučaju obitelji Blažević, ne prave bosanskohercegovački, nego hrvatski sudovi

Ivica Blažević iz Banja Luke već četrnaest godina pokušava dobiti nazad svoju kuću u Banja Luci, koju je s obitelji napustio 1995. godine. Kuću je tad zamijenio sa stanovitim Dragomirom Pejakovićem. Taj je čovjek pod teretom pritiska nacionalne netrpeljivosti bježao iz Siska u Banja Luku, a Blaževići su iz istih razloga bježali iz Banja Luke u Sisak. Kad se rat završio, a situacija koliko – toliko normalizirala, obitelj Blažević tražila je da se ugovor o zamjeni nekretnina poništi, s obrazloženjem da su na pravni posao bili prisiljeni.

Pravomoćnom presudom sud u Banja Luci odobrio im je poništenje pravnog posla, ali da bi nekretnine bile vraćene u posjed starih vlasnika potrebno je da hrvatsko pravosuđe prizna presudu iz Republike Srpske. Na to Blaževići čekaju već šest godina. U Republici Srpskoj sudski proces također su vodili šest godina. U pitanju je, dakle, dvanaest godina zategnutih živaca i puno novca za odvjetnike.

Slučaj Ivice Blaževića ogledni je primjer zamršenog problema s kojim se susreću raseljene obitelji kad požele raskinuti ugovore o zamjeni nekretnina. Na zamjene nekretnina ljudi su se odlučivali u ratu, strahujući za vlastiti život. Neki od njih taj pravni posao sad žele poništiti. Radi se uglavnom o slučajevima zamjena nekretnina na relaciji Bosna i Hercegovina, točnije Republika Srpska – Hrvatska. Probleme onima koji se žele vratiti, kao i slučaju obitelji Blažević, ne prave bosanskohercegovački, nego hrvatski sudovi. O tome se govori i u revidiranoj Strategiji Bosne i Hercegovine za provedbu Aneksa VII Daytonskog mirovnog sporazuma. I tamo se kao specifičan izdvaja »problem stanova koji su bili predmet prijenosa prava raspolaganja (zamjena, prodaja i sl.) na relaciji Republika Hrvatska-Bosna i Hercegovina, uglavnom s područja Republike Srpske.

– Kako u rješavanju sudbine zamijenjene, odnosno prodane imovine na relaciji RH – BiH dolazi do jednostranog izvršenja pravomoćnih sudskih presuda samo u Bosni i Hercegovini, odnosno u Republici Srpskoj, potrebno je u ovakvim pravnim situacijama zahtijevati da se primjenjuje institut priznanja stranih sudskih presuda, to jest da sudovi u Hrvatskoj priznaju takve presude na osnovi kojih bi se po principu reciprociteta istovremeno provodio izvršni postupak i na taj način strankama koje su bili partneri u zamjeni nekretnina omogućio ulazak u posjed svoje imovine i uspostava vlasništva nad imovinom koja je bila predmetom prijenosa prava raspolaganja, navodi se u spomenutoj Strategiji. Kako to izgleda u praksi, rekosmo, pokazuje slučaj obitelji Blažević.



»Pogrešna« nacionalnost

Kuća s dvorišnim objektom i sedam tisuća kvadrata zemlje u Banja Luci pripadalo je Dragici Blažević, koja je u njoj, zajedno s kćerkom, i živjela. U dvorišnom objektu koji je funkcionirao kao zaseban stan živio je Dragičin sin, Ivica Blažević s obitelji, sa suprugom i dvoje djece Na prozor tog dvorišnog objekta 1994. godine nepoznate osobe stavile su eksploziv. Bila je to Blaževićima jasna poruka da će im se, ako ustraju u ostanku u svom domu, raditi o glavi. Obitelj Blažević stoga je odlučila mijenjati kuću s nekim iz Hrvatske. Za to vrijeme, zbog »pogrešne nacionalnosti«, za život je strahovala i obitelj Dragomira Pejakovića u Sisku.

– Ta obitelj Pejaković nekako je čula za nas – bilo je tu i oglasa i svega – pa su nam se javili. Mijenjali smo svoju kuću s dvorišnom zgradom, sve zajedno oko 150 kvadrata, tisuću kvadrata okućnice i šest tisuća kvadrata obradive zemlje za kuću u Sisku, u Capragu. Ta njihova kuća također ima oko 150 kvadrata. Na riječ je bilo dogovoreno da će nam prepisati i četiri tisuće kvadrata zemlje, ali Pejakovići tu zemlju uopće nisu posjedovali. Oni je jesu obrađivali, ali bila je to državna zemlja. Nakon zamjene kuća ja sam ostao u Banja Luci, a majka i sestra otišle su u Sisak, kaže Ivica Blažević.

Ivica je odlučio ostati jer je imao posao u tvornici obuće Bosna, a poduzeće mu je dalo i jedan prazan stan na raspolaganje. Unatoč činjenici da je tih godina u Banja Luci bilo opasno biti Hrvat, Blaževiću se iz grada na Vrbasu nije dalo pokrenuti. U Sisak su otišle živjeti njegova majka i sestra. Sedam godina nakon potpisivanja Daytonskog mirovnog sporazuma, 2002. godine, Osnovnom sudu u Banja Luci obitelj Blažević obratila se s tužbom protiv Dragomira Pejakovića. Tražili su poništenje ugovora o zamjeni i predaju u posjed nekretnina. Prvu presudu u korist obitelji Blažević sud u Banja Luci donio je 2005. godine, ali dvije godine kasnije viši, Okružni sud presudu je poništio i vratio je Osnovnom sudu na ponovljeno odlučivanje. U odgovoru na tužbu obitelj Pejaković je isticala kako smatra da su ugovori o zamjeni nekretnina zaključeni na dobrovoljan i zakonit način te da su sve pravne isprave bile valjane. Pejakovići, naime, nemaju želju za povratkom u Sisak i željeli bi da ugovori o zamjeni nekretnina ostanu na snazi.

U strahu za život

– Obitelj s kojom smo mijenjali kuću nije htjela ni čuti za poništenje ugovora. Nudili smo im i nagodbu, na našu štetu, da nam vrate samo zemlju, ali ni to nisu željeli. Mi smo se, opet, željeli vratiti na svoje. U Sisku nisam želio živjeti, a nisu to željele ni moja majka i teško bolesna sestra. Kad se situacija normalizirala i one su se vratile u Banja Luku, priča Blažević.