Eurostat je upravo izdao analizu Oporezovanje u EU članicama.

O ovoj temi sam pisao i prije 2 godine, ali evo i nove analize.

1. Podaci su sami po sebi zanimljivi, ali je puno zanimljivije gledati ih u kontekstu. Kao što i npr. Velimir Šonje puno puta pisao, oporezivanje se treba gledati u kontekstu bogatstva država: bogatije države mogu više oporezovati. Mnogi naši anti-tržišni fundamentalisti, ili naprosto neobrazovani ljudi, kao ‘dokaz’ da porezi u Hrvatskoj nisu veliki navode primjer npr. Švedske, što je baš besmisleno.

Uparimo li poreze kao udjel u BDP (vertikalna os) s BDP per capita izraženo u % od prosjeka u EU (tzv. PPS) dobijamo sljedeći grafikon:

Desna crna točka je Luksemburg, koji je vrlo posebna priča i zbog svog (apsurdno) visokog BDP jasni outlier koji nema veze s ostatkom EU, pa ćeno nastaviti analizu bez njega:

Nakon toga dobijamo ovakvu sliku. Crveno je Hrvatska, a dozvolite mi da u svrhu daljnje analize radi jasnoće iznacim još i Irsku (zelena oznaka skroz desno), time svakako pogodujem (a ne štetim) Hrvatskoj jer je irsko oporezivanje manje, pa će Hrvatska time samo izgledati bolje:

Tada dobijam ovakvu sliku. U njoj se jasno vidi korelacija između oporezivanja kao % BDP i bogatstva zemlje:

Kao što vidimo, u grubo imamo dvije grupe zemalja: bogate i siromašne, i porezni kapacitet jednih nije nikako usporediv s drugima. U biti negdje između su mediteranske zemlje (izuzev Hrvatske): Francuska, Italija, Španjolska, Portugal, Malta, Cipar.

Pogledajmo sada kako Hrvatska stoji u usporedbi samo s njoj usporedivim zemljama, koje su nam konkurencija u investicijama i na tržištu rada, zemljama Nove Europe:

2. Međutim, ovo je tek početak priče! Naime, Hrvatska ima jednu posebnost, a to je obavzena štednja u drugom mirovinskom stupu koja trenutno funkcionira kao kvazi-porez (potpuno suprotno onome kako je zamišljeno), naime velika većina se usmjeruje direkno u državne obvzenice, dakle svodi se na obećanje države da će jednom vratiti taj novac, što u biti može napraviti uglavnom iz budućih poreza.

No, ako vam je ovo kontroverzno, krenimo drugim putem. Trenutnom poreznom opterećenju dodajmo deficit državnog proračuna. To je ‘nezarađena potrošnja’, naime opet ‘minus’ koji će se morati vratiti iz budućih poreza! (Dakle samo odgoda poreznog opterećenja.)

Sad pogledajte kako to izgleda. Najprije svi (bez Luksemburga):

Bez Irske:



I na koncu samo nama usporedive zemlje:

Evidentno je da su porezi u Hrvatkoj baš jako veliki!

3. Naravno, u skladu s time je i državna potrošnja u Hrvatskoj jako velika! Samo ako ju promatramo u pravim ko-ordinatama. Iako i bez ovakvog promatranja to znamo iz mnoštva drugih podataka.

Evo najprije cijela EU (bez Luksemburga)

A evo i samo nama usporedivih zemalja:

Kao što vidite, potrošnju sličnu nama imaju samo Mađarska i Slovenija, koje si to puno više od nas mogu i priuštiti! Nema nikakve sumnje da smo u nama usporedivoj skupini šampioni državne potrošnje i stoga je potuno nevjerojatno da naši mediji bez ismijavanja i dalje prenose izjave nekih aktera koji tvrde da je ‘dosta brutalne štednje’ ili slične besmislice!

4. Veliki porezi ne moraju nužno uništavati gospodarski rast (odnosno, oni koji se s time ne slažu, mogu se oko toga beskonačno sporiti). Ali znamo da je u hrvatskom slučaju to zaista tako. Naime, veliki porezi su u Hrvatskoj bili isključivo zato da bi se mogao podržavati javni sektor. Tijekom ‘krize’ (a zapravo razotkrivanja naših slabosti) je javni sektor po broju zaposlenih ostao isti ili čak malo porastao, a privatni je izgubio oko 150.000 radnih mjesta. Ako uzmemo u obzir da je u najširem smislu javni sektor oko 400.000 zaposlenih, s obzirom na stopu umirovljenja od barem 3% godišnje, možemo lako izračunati da je tokom četiri godine u njega nagurano novih barem 60.000 ljudi.

Stoga je lako zaključiti da su veliki porezi uništavali gospodarstvo, te da ova Vlada nije bila socijaldemokratska. Naime, nije socijaldemokratski povećavati nezaposlenost i time stvarati velike razlike.

Jedna od rijetkih ‘ideja’ koja će kod Pikettyja preživjeti test vremena je u stvari notorna (ne njegova) činjenica, koja je jedan od temelja njegove teorije. A to je da se nejednakosti smanjuju kad je gospodarski rast velik. A to je zato jer su plaće (i zaposlenost) prociklička varijabla, a oni tada rastu brže od ‘rente’. Stoga je gospodarski pad zapravo dovodio do sve većih nejednakosti u Hrvatskoj. Jer radnik bez plaće je zaista ‘nejednak’.

5. Mnogi će ljevičari reći ‘Ali velika državna potrošnja podiže kvalitetu života’. To je klasična socijalstička varka koja podmeće da kad država ne bi osigurala nešto, toga uopće ne bi bilo. NE: u većini slučajeva bi to isto, ali bolje i jeftinije osigurao privatni sektor.

Međutim, i ovdje se možemo pozvati na podatke. Zahvaljujući preporuci Velimira Šonje sa pročitao odličnu (najrelevantniju?) knjigu o oporezivanju u zadnje vrijeme Government versus Markets: The Changing Economic Role of the State.

Ne da mi se sad prevoditi pa evo na engleskom iz nje:

Thus, at least for this group of highly developed countries, with per capita incomes and development levels that are not too different, there is at best no positive relation between public spending and welfare, as measured by the HDI. At worst, there is a negative correlation equal to 0.33 between (higher) spending levels and (poorer) HDI scores as indicated by the line in Figure 11.1. Please recall that a lower number for the HDI index means a higher welfare position. After some level of public spending is reached, which for advanced countries seems to be below 40 percent, more public spending does not seem to improve welfare – at least not as measured by the HDI. These results are consistent with those reached in the earlier application of the methodology outlined here. It may be worthwhile to mention that several of the best performers among the advanced countries, which had had very high levels of public spending in the early 1990s, sharply reduced public spending in the following years without apparently suffering any serious consequences with respect to their HDI index (Table 11.3). The data in Tables 11.1 and 11.2 seem to support the conclusion that public spending of, say, around 35 percent of GDP should be sufficient for the government of a country to satisfy all the genuine objectives that Table 11.3. Spending levels in selected countries (percentage of GDP) Sources: Public spending data from OECD, 2007; OECD Economic Outlook, no. 81 (June 2007); indexes of human development (HDI) from UNDP, 2007. realistically can be expected to be achieved by the spending action of the public sector in a market economy.3 If public spending is efficient and well focused, and if the government focuses its attention on making the market work as efficiently as possible so that many citizens can satisfy most of their needs for some services through the market, an even lower spending percentage should be possible, perhaps one as low as less than 30 percent. Unfortunately, in many countries public spending is neither efficient nor well focused, and governments spend much of their energies in replacing the market because of its presumed “failures” rather than in making the market work better. The result is that higher public spending provides no guarantee that the social welfare and the well-being of the masses, rather than those of smaller selected sectors, are improved by public spending. Tanzi, Vito (2011-05-16). Government versus Markets: The Changing Economic Role of the State (Kindle Locations 5318-5322). Cambridge University Press. Kindle Edition.

6. Ovdje je još važno napomenuti sljedeće. Da bi vlade mogle jako oporezovati često se služe grdim trikovima. Vito Tanzi je u toj knjizi to nazvao ‘fiskalne iluzije’, a o tome je Velimir pisao ovdje, svakako pročitati!

A evo kako Tanzi opisuje fiskalne iluzije. Mislim da se sa svima njima suočavamo u Hrvatskoj!