אדם לא פוליטי בעליל הוא המנצח הגדול של הבחירות הכי לא פוליטיות בעליל הללו שידעה ישראל. בעל טור ומגיש טלוויזיה לשעבר, שכמעט ולא כתב ולא אמר פוליטיקה מעודו, לא בטוריו המשפחתיים ולא בהגשת היומן של המדינה, עבר כהרף עין לפוליטיקה וגם בה לא אמר הרבה פוליטיקה. ישראל אמרה לו אתמול: כן. כן, לצעיר; כן, לחדש; כן, ללא פוליטי.

לפיד נמשח להיות נסיך הכתר, השני בחשיבותו רק אחרי ביבי-קינג, שאתמול התברר שגם הוא לא יותר ממלך עירום כמעט. אלמלא האיחוד עם ישראל ביתנו – ספק אם הליכוד היה יוצא כמפלגה הגדולה ביותר. מערכת בחירות חלולה הולידה תוצאת בחירות נבובה לא פחות: קצת מכל דבר והרבה מכלום.

ישראל אמרה אתמול שוב: תיקו. תיקו בין ימין ושמאל, אם אפשר לקרוא להם בכלל ככה בישראל. היא הזימה לא במעט את אגדת נפתלי בנט. הבית היהודי, כעוד ש"ס בגודלה, לא פחות ולא יותר, לא מה שחשבנו, לא מה שחששנו. היא אמרה כן מהוסס מאוד, כמעט ואמרה לא, לתקוותה של שלי יחימוביץ' להפוך לאלטרנטיבה של ממש – העבודה בראשותה אפילו לא נבחרה להיות המפלגה השנייה בגודלה, אוי לאותה בושה. הקץ ליומרת המשקמת הגדולה של המפלגה, שחשבה להיבנות על מחאת הקיץ ועל המון צעירים-זקנים, צייתנים וקונפורמיים, שמילאו את שורותיה, שהרבה קולות הם לא הביאו לה. התעלול הנורא של יחימוביץ', שאמרה להסתיר את הכיבוש מתחת למרבד, לא הועיל לה הרבה.

עברו לתצוגת גלריה לפיד, אמש. אדם לא פוליטי בעליל הוא המנצח הגדול של הבחירות הכי לא פוליטיות בעליל צילום: דניאל בר און

מנגד, ישראל אמרה כן למפלגה ישרת דרך כמרצ, שהכפילה את כוחה, בצעד מעורר כבוד. היא גם אמרה לא לשברירי המפלגות שלא עברו את אחוז החסימה. החדשות הטובות: עוצמה לישראל הגזענית בינתיים בחוץ. החדשות הרעות: גם ארץ חדשה החתרנית בינתיים בחוץ.

אבל מעל לכל, ישראל אמרה אתמול בבירור ובנחרצות מה היא רוצה: היא לא רוצה כלום, רק שיניחו לה בשקט. היא רוצה חיים שקטים וטובים, בורגניים ושלווים, ולעזאזל עם ההתמודדות עם כל הבעיות המנג'סות ההן. לפיד הוא התגלמות כל זה: מודל החיקוי הגדול לחלום הכל-ישראלי. נראה היטב, מתלבש היטב, מתנסח היטב, נשוי היטב, נוסע בג'יפ הנכון, מתגורר בשכונה הנכונה – ולא אומר כלום. חלילה לא קיצוני, זה לא אנחנו, חלילה לא שולח ידו לאש, גם זה לא אנחנו, מרחיק ידיו מכל נושא שנוי במחלוקת, בדיוק כמו שהישראלים היו רוצים.

הרי גם כשהם יצאו כבר לרחובות, בקיץ המופלא ההוא של 2011, ששרידיו ניכרו אתמול, התגלתה מחאתם בדיעבד כמחאת שלמה ארצי ואייל גולן. ומי כלפיד ידמה להם, שרים בכיכר את השירים שכולנו אוהבים, שכולנו מזמזמים, בלי זעם קדוש ובלי מטרה ברורה. "תנו לחיות בארץ הזאת" הייתה סיסמת הבחירות של הציונים הכללים בשנת 1951. תנו לחיות בארץ הזאת אמרו גם אתמול חלק גדול מהישראלים. תנו לחיות בלי ערבים ובלי חרדים, בלי מלחמות ובלי הפצצות, בלי העולם ובלי הטפותיו. כאז כן עתה, מדובר באסקפיזם - וישראל אמרה אתמול כן לאסקפיזם.

בחיקו של לפיד נפל אתמול כוח שספק אם חלם להשיגו, ספק אם ידע מה לעשות בו. קשה להניח שידע עכשיו ליצוק בו תוכן של ממש, אבל אולי לא מאוחר מדי לאבד תקווה. מי ששינה את הלכותיו במהלך מערכת הבחירות הזאת, השכיל להשיל מעליו במקצת את חליפת המאמי הלאומי, השתחרר מחלק ניכר ממחוותיו הדביקות מהטלוויזיה ומהטורים של המקרר, הרצין והתבגר קמעה, אולי יגדל עכשיו עם התפקיד שהוטל. אולי עם בוא הכוח, תבוא גם, סוף סוף, האמירה וההתמודדות.

שחר של יום ישן עולה הבוקר על ישראל, שחר של יום בו ישראל רוצה שיניחו לה בשקט, עם כל הנופשונים והג'יפונים שלה: רק תנו לה לפיד ושקט, השקט הנורא על פי התהום.

