DEN ENKELTE: – De som ivrer for at det som kalles fornærmelse mot religionen og religiøse følelser skal forbys, blander sammen respekt og toleranse. De tror man kan beskytte en idé, ideologi eller religion. Men det er de troende av alle konfesjoner som har krav på beskyttelse, ikke troen som sådan, skriver Peter Normann Waage. Foto: Tegning:Morten Mørland,VG

Debatt

Kronikk: Respekt, toleranse og tro

Respekt har jeg for enkeltmennesker. Trosretninger, ideologier og ideer tolererer jeg - selv om jeg kritiserer dem. Derfor er det mennesker som har krav på beskyttelse - ikke overbevisninger.

6. februar 2015

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

Artikkelen er over fem år gammel

PETER NORMANN WAAGE, forfatter og skribent

Ugjerningsmennene i Paris ropte islamske slagord mens de plaffet ned tegnerne og en muslimsk politimann med kaldt blod. Gisseltagerne handlet også på vegne av sin religion da de myrdet jøder i supermarkedet. Og i Syria og Irak halshugger og korsfester tilhengerne av den såkalte islamske staten mennesker de definerer som fiender - av seg selv og deres islam-forståelse.

Med mandat fra Gud

Peter Normann Waage. Foto: ,

«Terrorister har ingen religion,» lød ropet fra statsledere og flere muslimer som forsvar mot dette uhyrlige misbruk av islam. Men, som det tidligere danske folketingsmedlemmet Naser Khader, skrev i en kronikk i Jyllandsposten, også publisert på vg.no 16. januar, er den voldelige tradisjonen også en del av islam. I Koranens 5. sure står at de som bekjemper Gud og Hans sendebud, skal drepes eller korsfestes. Likevel, noen vers lenger frem i samme sure heter det om jøder, kristne og muslimer at de skal «kappes i å gjøre det gode! Til Gud skal dere alle vende tilbake. Han vil redegjøre for hva dere var uenige om!»

Å handle med mandat fra Gud, ja angivelig på Guds vegne, er likevel ikke særegent for muslimer. Utallige er de kriger som er ført der «Gud er på vår side»; også i Vesten er grusomheter begått med henvisning til religion og hellige tekster.

Men i Vesten har de aller fleste sluttet å tro på «hellige tekster» - og de som gjør det, vet uansett at de er mangetydige og må fortolkes og historiseres. Det er en del av det sure eplet som den islamske verden må bite i, slik Salman Rushdie kalte sekulariseringens og moderniseringens utfordring. Som vi så av det lille eksempelet med sure 5, kan både toleranse og vold leses ut av teksten.

Må avgjøre selv

En annen erkjennelse, som den samme Rushdie på genialt vis har skildret i Sataniske vers, er at det uansett er jeg som i siste instans borger for at en tekst, en innsikt eller en sannhet er «sann» – om den tilsynelatende formidles av en autoritet eller gjennom en åpenbaring. I romanen får Mahound to motsatte åpenbaringer, men det er det samme vesen som hvisker ham begge i øret. Det er med andre ord han selv som velger å tro på den ene eller den andre. Hverken samvittighet eller sannhetserkjennelse er noe vi kan skyve fra oss og legge på andres skuldre, er denne andre aldri så mektig og allvitende.

Den som lar seg friste til å overlate det moralske ansvaret til en ytre instans, faller lett i den fellen å tro at «rett handling» og moralitet bare kan finne sted etter ytre påbud. For flere år siden diskuterte jeg homofili med en sentral prest i Den norske kirke. Et av hans argumenter for ikke å godkjenne legningen var - og dette ble sagt i fullt alvor! – at menneskeheten da ville kunne dø ut. Mon tro om han tenkte på seg selv.

Senere var jeg invitert til en moské i Oslo for møte en imam som ville forklare meg praksisen med å holde menn og kvinner adskilt under religiøse eller andre offentlige arrangementer. Med samme alvor hevdet han at dersom menn og kvinner fritt kunne omgås hvor som helst, og spesielt dersom kvinnene ikke på det nærmeste var pakket inn, ville hele moralen gå i oppløsning – og før vi visste ordet av det, ville vi anerkjenne ekteskap mellom mennesker og hunder. Jeg håper virkelig ikke at han tenkte på seg selv.

Blander respekt og toleranse

Det er blant annet evnen til personlig sannhetserkjennelse jeg respekterer når jeg ikke bare godtar, men kjemper for retten til at forskjellige ytringer, ideer, kunstuttrykk og innsikter skal kunne få rom i offentligheten – selv om jeg selv ikke er enig i dem. Ja, også om jeg bruker min ytringsfrihet til å kritisere og bekjempe dem.

Respekt har jeg for den enkelte – men ikke nødvendigvis for den enkeltes ideer, religiøse overbevisninger eller ideologier. De tolerer jeg, anerkjenner eller kritiserer dem – hvis de da ikke er meg helt likegyldige.

De som ivrer for at det som kalles fornærmelse mot religionen og religiøse følelser skal forbys, blander sammen respekt og toleranse. De tror man kan beskytte en idé, ideologi eller religion. Men det er de troende av alle konfesjoner som har krav på beskyttelse. Troen som sådan har ingen beskyttelsesrett, i betydning beskyttelse mot kritikk og harselas. Får den det, kunne resultatet bli katastrofalt. For hvilke av de mange variantene som alltid finnes innen en trosretning eller en ideologi, skal jeg respektere, hvilken har krav på beskyttelse? Det vil utvilsomt vise seg at representantene for de mest konservative retningene vil føle seg mest krenket og rope på beskyttelse. Derved lukkes mulighetene for forandring og utvikling, nytolkning og nytenkning. For ikke å snakke om hvilket svik dette ville ha vært mot minoritetene blant minoritetene og, i islams tilfelle, mot kvinnene.

Modernisering

«Islams hus er i brann!» erklærte samfunnsdebattanten Usman Rana i etterkant av tragedien i Paris. Den brannen skyldes kampen for og mot modernisering. Terroren og kamphandlingene som følger, retter seg i hovedsak mot andre muslimer og islamske retninger, men også mot Vesten - fordi vår verdensdel representerer den for mange så forhatte moderniteten.

I middelalderen var det omvendt. Da var den islamske verden spydspissen for vitenskap og filosofiske nyvinninger, mens Europa var svøpt i gudstro og kirkemakt. Takket være blant annet inspirasjonen fra «islams hus» slo Europa inn på veien mot modernisering, mens islam i de følgende århundrene liksom overtok den svøpe som hadde ligget over Europa.

I våre dager vil Europa kunne betale tilbake den inspirasjonen, og hjelpe islam med å moderniseres. Det kan først og fremst skje i Europa, blant kontinentets muslimer. Men det forutsetter at de føler seg hjemme, at de anerkjennes og respekteres som mennesker. Blir de stadig utsatt for hets og mistenkeliggjøring, kan de støtes tilbake, slik at også Europas islam blir dogmatisk og tilbakeskuende.

Det er også en side ved Muhammed-karikaturene. Den har ingen juridisk betydning. Den er av etisk art. Det er en moralsk oppgave for hver i sær å balansere ironi, harselas og kritikk på den ene siden, med respekt for den enkelte muslim på den andre.

Publisert: 06.02.15 kl. 10:59

Les også

Mer om Islam i Norge