Julen var et lyspunkt for vikingene

Vinteren var en hard og langdryg årstid for vikingene.

Når frost og snø la seg over landet, søkte de ly i sine mørke hus og pakket seg inn i skinnfeller for å holde varmen.

Beboerne hadde knapt med varme­kilder til å motvirke trekken fra det utette langhuset. Ildstedet i midten ga god varme, men gjorde også et stort daglig innhogg i vedstabelen.

Dyrene, som holdt til i den ene enden av huset, var også med på å varme opp rommet.

Hester, kyr, sauer og geiter fikk ly for vinteren og bidro til gjengjeld med kroppsvarme og melk til smør og ost.

Med dyrene så tett på måtte beboerne også holde ut en konstant eim av møkk, uansett hvor mye det ble måkt.

Stanken blandet seg med røyken fra ildstedet og kunne merkes i alle kroker før den sivet ut av et hull i taket.

Mens vikingene hostet og krøp sammen under skinnfellene, hadde de god tid til å bekymre seg for matlagrene.

Gjennom sommerhalvåret hadde de stått på for å få avlingene i hus, men dersom utbyttet var magert, kunne det blir en utfordring å holde liv i familie, dyr og treller hele vinteren, selv med streng rasjonering.

Det var ikke fritt for at vikingene også kjente på kjedsomheten.

Tiden sneglet seg av gårde i halvmørket innendørs mens menn og kvinner fordrev tiden med å produsere klær, flette tau, ­reparere hullete seil og slipe redskapene.

Vikingene hadde bare én ting å se frem til i mørketiden: julen. All frykt for fremtiden ble glemt, og vikingene ga seg selv lov til å fråtse hemningsløst.