I programmet Underhuset blir boken «Drapene på Baneheia» diskutert. En bok der forfatteren konkluderer med at Viggo Kristiansen er uskyldig i voldtekt og drap på 10 år gamle Lena Sløgesdal Paulsen og Stine Sofie Sørstrønen.



– Denne saken er ubehagelig i den forstand at man ikke har noen håndfaste bevis som knytter Viggo Kristiansen til åstedet, sier jusprofessor og ekspert i strafferett Alf Petter Høgberg.

Mobilsporet

I boken «Drapene i Baneheia» konkluderer forfatter Bjørn Olav Jahr med at Viggo Kristiansen er uskyldig. Det er særlig ett bevis som forfatteren peker på, og som han mener er et åpenbart et såkalt utelukkelsesbevis.



– Det er at Viggo Kristiansen har mobiltrafikk på et helt annet sted enn der hvor drapene skjer. Han har tekstmeldinger ut, tekstmeldinger inn, han har telefonsamtaler på tidspunktet da drap, ugjerningene og tildekkingen av lik skjer, sier Jahr.

Det at drapene skjer i baneheia, samtidig som Viggo Kristiansens mobiltelefon slår inn på en basestasjon som tilhører hjemmet hans er et bevis som i følge Jahr ble behandlet skjødesløst, da saken var oppe første gang i Kristiansand byrett.



– Senere da lagmannsretten behandlet saken fulgte de opp med å si at dette ble grundig behandlet i byretten.

Anses som nye bevis

Jahr mener at retten allerede i 2001 burde ha sett på dette som et utelukkelsesbevis.



– Men med 2017-øyne kommer dette nå uansett i et helt annet lys, sier han.



Men i følge jusprofessor Høgberg er det en terskel for at denne saken vil bli tatt opp i Gjenopptakelseskomisjonen for straffesaker.

- To historier, en sannhet, skriver forfatter og journalist Bjørn Olav Jahr i "Drapene i Baneheia". Foto: TV 2

– Det som kanskje er en terskel og som ikke skal undervurderes, er at man må presentere noe nytt. Mange vil si at her er det ikke noe nytt. Nå har man likevel fått øynene opp for at nye analyser av allerede foreliggende materiale kan sees på som nytt. I denne boken er det primært analyser på gamle ting, men sett med nye øyne og ny teknologi kan man i sum si at det foreligger noe nytt, og som gir grunnlag for gjenopptakelse av saken.

Mange forklaringsbrister

Både mobiltelfonsporet og DNA-spor viser at man ikke kan knytte Viggo Kristiansen til åstedet. I følge Jahr står nå bare Andersens forklaring igjen i dommen mot Viggo Kristiansen. En forklaring som pekte på Viggo Kristiansen som hovedmann og som retten la til grunn i sin dom.



– Det er mange brister i Jan Helge Andersens forklaring. Jeg skriver mye om dette i boken. Politiet er også skeptisk etter at de tar ham i løgn, på løgn, på løgn. Likevel går de i retten og sier at Andersen er svært troverdig. Uten Jan Helge Andersens forklaring har de ikke noe å dømme Viggo Kristiansen på, sier Jahr og får støtte fra Høgberg.

– I denne saken her så har man Jan Helge Andersen som presenterer et bilde som i det store og hele kan stemme, men så er det noe som ikke stemmer, og da velger retten å se bort fra det.

– Så de tilpasser bevisene?

– De løfter frem de delene som taler for at fortellingen er sann, så undertrykker de de tingene som taler for det motsatte at den ikke er sann. Dette er et litterært gjennomgåernde grep i dommen.

– Vi finner ikke sannheten i norske rettsaler

Dommer Ina Strømstad i Oslo tingrett deltar også i denne ukens Underhuset, og kom med noen prinsipielle bemerkninger til både forfatteren og jusprofessoren.

Dommer Ina Strømstad Foto: TV 2

– Det er ikke slik at vi dommere tror på en forklaring i et vakuum. Vi tester den forklaringen. Enten den forklaringen er at vedkommende ikke har gjort det, eller at forklaringen er at vedkommende har gjort det.

Det er ikke tro utfra magefølelse, men tro utfra at denne tilståelsen holder eller at denne forklaringen ikke holder, sier Strømstad.

– Journalist Bjørn Olav Jahr bruker tid på å jakte på sannheten, hvor opptatt er du som dommer av å finne sannheten?

– Vi finner ikke sannheten i norske rettsaler. Det er ikke vår oppgave. Det domstolen gjør er å teste om bevisene er gode nok for at anklagen er riktig. Og det skal ikke så mye til før det er tvil, og da skal vi dommere frifinne. Selv om vi har en tanke om at det er sannsynlig at vedkommende har gjort det. En sannsynlighet er ikke nok, sier Strømstad.