Halloween? Trick or treat? Knask eller knep? Jeg erklærer herved krig mot amerikansk, forkrøpla massekultur som har gitt næring til noe så åndssvakt og oppstylta som denne halloweengreia. La oss være ærlige, det er no svineri hele smørja.

Klokka er i skrivende stund 20.47 torsdag kveld. Og jeg har ikke tatt opp mac’en, jeg har revet den opp. Revet den opp for å tømme meg for forakt for en jævla møkkatradisjon som jeg nå erklærer som død for meg og mine. Og jeg forbanner de barnehagetantene som tidlig på 2000-tallet mente det var en god idé å begynne med - fordi de trengte noe å slå i hjel lange, høstlige barnehagetimer med. (Ifølge religionshistoriker Asbjørn Dyrendal). Mine egne to unger skal aldri få lov til å være med på denne handelsstandens mest idiotiske av oppfinnelser. Fordi det er det den er, denne halloweengreia, gull for leketøysforretninger og smågodtimportører. De tok begjærlig over stafettpinnen fra barnehagetantene, klare til å kryste millioner ut av oss til billige drakter og ansiktsmaling.

At unger skal ta på seg en maske og løpe rundt i store bander og ringe på for å tigge godteri, ser jeg ingen verdi i. De får løpt i trapper, men utover det? Ikke en døyt. De får høl i tenna. Men det er for så vidt ikke min business. Ikke før de ringer på min dør.

Jeg hører det ringe på nedover i oppgangen. Jeg står på badet, aleine hjemme med to unger som for lengst burde vært i seng. Men vi kommer fra naboen som selvsagt har invitert til halloweenfest med blodpannekaker og gresskarpai og ansiktsmaling og heksehatter. Pappa kunne jo ikke si nei til dagens andre runde med påmalte dyreansikt, selv om runden med halloween og gresskarsuppe og heksehatt og blodpannekaker i barnehagen strengt tatt burde vært nok. Badet, ja. Vi står på badet. Toåringen, fireåringen og førtiåringen. De hører dem nærme seg. Men å jage opp to småunger med skumle drittunger rett før puta er ingen god idé. Det ringer på døra. Pappa lar det ringe. Puss, puss så får du en suss synges litt høyere.

Gresskar? Ikke hører det hjemme i norsk flora og ikke i norsk mattradisjon. Men nå skal det kjøpes og spises og hules ut og bakes med. Bare fordi vi har importert en konstruert fjasetradisjon totalt tom, i hvert fall tømt her hos oss, for innhold fra Amerika.

Det ringer på igjen. PUSS, PUSS SÅ FÅR DU EN SUSS. Klokka er 20.10. Lar det ringe. De må da ta hintet? Vi er ikke hjemme. Kan ikke, vil ikke åpne døra. De gir seg vel? Hvem var det, pappa? Ingen, kom nå så legger vi oss. Idet fireåringen legger hodet på puta hamres det på døra. De tok ikke hintet. Pappaen åpner med toåringen på armen og der står det sju karer med og uten masker og bare stikker fram - ikke ei hånd, eller en pose - nei, store spann. Pappaen er litt irritert nå og sier nei, sorry, og lukker døra. Noen sekunder etter hører han lyden. Den dumpe lyden av noe som treffer døra.

God, gammel tradisjon. Ja, selvfølgelig. Hvis du sier nei, så straffes du. Egg sitter godt, veldig fort. Stivelsen er effektiv. På dør. På gulv. På lister. På fliser. Å vaske bort egg en torsdagskveld overlever man alltids. Forbanna? Ja. Glad for at det ikke var mulig å løpe etter? Ja. Men halloween er fra nå av forbudt under mitt tak. Og nåde den som neste år står utafor min dør. Da skal jeg være forberedt. Jeg skal servere skikkelig skumle boller der rosinene ikke er det du tror de er.

Jeg skal også ta opp i familiens styrende organer muligheten for å vurdere et par andre skikker. Jul må vi våge å snakke om. Ikke mye budskap i det lenger. Bare sukker og penger og fett og berg av gaver ingen husker hvem de fikk av. Påske? Må ta diskusjonen. Ikke går vi i kjerka og ikke veit vi stort om hvorfor vi er på fjellet heller, disse dagene i april. Tomt som karbohydratene vi dytter i oss. Nei, jeg vil spille inn til familiens neste generalforsamling at vi rendyrker FN-dagen som vår store festdag. Resten er bare dyrt og dumt og tomt.