Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Nylig var vi på ONS i Stavanger – en av verdens største oljemesser. I kjølvannet av oljekrisen må disse messene ha vært historisk kjipe, men i år er det annerledes. Oljebransjen er mer selvsikker enn på lenge. For å bruke bransjens egne ord: Pilene peker oppover.

Hulda Holtvedt. Vis mer

Også for verdens klima peker pilene oppover, i den forstand at temperaturen allerede har steget med over en grad siden vi fant fossile brensler. Derfor er det absurd å se oljebransjen planlegge for nye mannsaldre med fossil energi.

Andreas Sjalg Unneland. Vis mer

Samme dag som oljeselskapene inntok hotellene i Stavanger, leverte Equinor & co. sin utbyggingsplan for Johan Sverdrup-feltet. Utslippene derfra tilsvarer 25 år med Norges totale utslipp. Feltets forventede levetid er på over 50 år.

Sverdrup-feltet, utenfor Stavanger, illustrerer den samme kuriøse virkelighetsoppfatningen som råder inne på messeområdet. Oljebransjen har stort sett tenkt å dure på som før. Som om verden ikke står ved et veiskille hvor vi kan lykkes eller mislykkes i å begrense klimaendringene.

At oljevirksomheten ødelegger livsgrunnlaget vårt avfeies med at verden trenger energi og at «norsk olje er ren». Dette har vært oljebransjens finslipte mantraer over lang tid. Men at verden trenger mer energi burde vært blant de første argumentene for en rask energiomstilling. Forbruket av fossil energi må hurtig nedover hvis vi skal ha sjans til å nå klimamålene.

Så er det forestillingen om at norsk olje ikke skader klimaet. Oljebransjen later til å tro at de tvert imot gjør klimaet en tjeneste. Utslipp fra produksjon i Norge er nemlig lavere en verdensgjennomsnittet. Og ikke bare det – flere norske oljeplattformer kildesorterer til og med!

Disse velmente tiltakene er naturligvis bare en dråpe i havet når olja blir brent i forbrenningsmotorer på kontinentet. Oljebransjen har ledende økonomer mot seg når de påstår at oljekutt ikke monner på det globale klimaregnskapet. Norges oljeeksport står for utslipp ti ganger så store som våre egne innenlands. Vi har, med oljebransjen i teten, gjort oss til verdensmestere i å øke utslippene i utlandet.

Mens vi spiser snitter i Stavanger, er 20 millioner mennesker allerede på flukt fra naturkatastrofer. I møte med denne realiteten virker oljebransjen sørgelig likegyldig. Det er synd. Den fantastiske kompetansen i oljebransjen kunne vitterlig bidratt til en rask, grønn omstilling, hvis næringen og politikerne ville det. Men oljebransjen har en klar beskjed til oss ungdomspolitikere: Vi trenger nye, store felt og flere oljearbeidere.

En fanesak for næringen er å beholde leterefusjonsordningen som gjør at staten, fellesskapet, tar risikoen ved ny oljeleting. Dette er dårlig klimapolitikk, men også økonomisk risikabelt. Hvis leterefusjonsordningen skal være lønnsom, forutsetter det at vi mislykkes i klimapolitikken. Til sjuende og sist er det politikernes skyld at vi nå binder oss til oljefelt og utslipp i femti nye år. Ansvarsbyrden ligger på dem som gjennom gunstige rammebetingelser og stadig nye letekonsesjoner gjør olja så lukrativ.

Det kan virke som regjeringen har forvekslet seg selv med et oljeselskap, og glemt at de også har ansvar for befolkningens langsiktige trygghet. Det er bare regjeringen som, gjennom en strammere klimapolitikk, kan stanse den hodeløse optimismen i oljebransjen. Når bransjen selv kan få seg til å tro på det de gjør, har klimapolitikken feilet.