Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Kristin Clemet, leder i Civita, retter på bloggen sin sterk kritikk mot Rødts program. Civita er den økonomiske elitens tenketank, sponset av NHO og Rederiforbundet, så derfor overrasker det ikke at tenketanken ytrer skepsis mot et sosialistisk parti.

Men jeg syns kritikken fra Clemet er upresis og vitner om at hun ikke har fått med seg den fornyelsen Rødt har gjennomgått.

Ifølge Clemet er Rødts program farlig hvis det blir gjennomført, «ut fra det vi vet om kommunismens historie». Ingen har skandalisert sosialismen i større grad enn de selverklært kommunistiske partidiktaturene, der en liten elite undertrykket befolkningene de sa de skulle frigjøre. Og det er ingen tvil om at AKP (m-l) i sin støtte til Kina godtok overgrep i kommunismens navn, det samme gjelder NKP og Sovjet.

Men dette har Rødt tatt oppgjør med, for lenge siden. Vi er konsekvente demokrater. Vi ønsker et samfunn med mer demokrati og mer frihet for hvert enkelt menneske. Det er mulig Clemet ikke har fått det med seg, eller at hun overser det fordi hun ønsker seg så sterkt tilbake til den tida da sosialister forsvarte diktaturer, men da må hun nesten finne seg noen andre enn Rødt å diskutere med.

I programmet Clemet kritiserer for å være autoritært står det at «for Rødt er en sosialisme uten demokrati overhodet ingen sosialisme». Vi slår fast at «Fordi demokratisk forankring er avgjørende, må flertallets oppslutning bekreftes, gjennom demokratiske folkeavstemninger eller frie valg», og at «Allmenn stemmerett og valg til politiske organ er en selvfølge».

Clemet spør seg «om det overhodet finnes noe som beskytter mindretallet mot overgrep fra flertallet». Svaret finner hun i programmet vårt: «Rødt mener at ytringsfrihet, organisasjonsfrihet, frie valg, frie medier, streikerett, religionsfrihet og uavhengige domstoler som garanterer rettssikkerheten for det enkelte individ, er grunnleggende for et sosialistisk samfunn. Retten til å kritisere og til å være uenig med myndighetene må gjelde for alle, også for motstandere av sosialisme.»

Det er rart Clemet ikke har fått med seg dette, ettersom hun tydeligvis har lest programmet vårt. Hvis Clemet var ute etter å opplyse leserne sine, ville hun sitert disse punktene og deretter drøftet hvorfor Rødt likevel truer demokratiet. Det ville vært redelig. At Clemet foretrekker en mer demagogisk framgangsmåte overfor leseren kan tyde på at hun ikke har en så sterk sak i denne debatten som hun later som.

Rødt mener med andre ord at det skal være grenser for politikk, for å bruke høyresidas slagord. Politikere skal aldri blande seg inn i hva folk tror på, hva de leser eller hva de mener, slik sosialister i forrige århundre dessverre forsvarte. Et sosialistisk folkestyre skal ha ukrenkelige rettigheter for individene, som står i en grunnlov og som ingen stemningsbølge skal kunne rokke ved.

Men høyresida og tenketanker som Civita misbruker disse viktige frihetsprinsippene. De later som at hvis vi innfører mer demokrati på det samfunnsøkonomiske nivået, vil politikerne også komme inn i stua di og bestemme hvilke bøker du får lese. De later som om mer demokrati i økonomien er det samme som diktatur. Noe det ikke er.

I dagens kapitalistiske samfunn kan noen få finansfolk ta beslutninger som kaster millioner ut i arbeidsløshet og nød. Spørsmålene en demokrat bør stille seg i dag, er derfor ikke hva man skal mene om Sovjetunionen, men heller: Er demokrati mulig så lenge de viktigste ressursene styres eneveldig av private særinteresser?

Jeg tror stadig flere mennesker i Norge og over hele Europa ser at kapitalismen er dypt udemokratisk. Det er en viktig grunn til at den radikale venstresida styrker seg i land etter land. Og på dette punktet – demokratiet – går vi mye lengre i demokratisk retning enn liberalistene.

Vårt alternativ til kapitalismen Clemet forsvarer, er et samfunn bygget på sosialistiske prinsipper. Der hensynet til mennesker og miljø går foran profitt, der samarbeid går foran kapitalistisk konkurranse, og med demokrati i stedet for maktkonsentrasjon.

Hva betyr det i praksis? For det første at naturens tålegrense og menneskers behov må gå foran kortsiktig vekst på børsen. Det betyr å forkorte arbeidsdagen framfor å legge opp til økt forbruk. At vi faser ut oljeutvinningen, selv om det fortsatt er penger å tjene der. At vi bruker oljefondet til å løse klimakrisen, ikke til å berike oss på utbytting, våpensalg og eiendomsspekulasjon i andre land.

Det betyr å sette ned foten for kapitalens behov for stadig ekspansjon ved å si at velferden skal være profittfri sone. Slik at innovasjon og gode ideer komme alle til gode, i stedet for at nyvinninger blir forretningshemmeligheter velferdsprofitørene imellom.

Samarbeid framfor kapitalistisk konkurranse betyr en økonomi med forhandlinger og samarbeid framfor alles kamp mot alle. At vi har sentrale lønnsforhandlinger og kan ta hensyn til helheten, framfor å underby hverandre i lønns- og arbeidsforhold i desperasjon etter jobb. Det betyr at folk er ansatt, ikke innleid. At Statoil må tilbake i folkets eie, for å brukes til grønn omstilling framfor å konkurrere internasjonalt om å utnytte andre lands naturressurser.

Demokrati framfor maktkonsentrasjon betyr at alle som blir påvirket av en avgjørelse skal ha mulighet til å påvirke den. Det betyr flere folkeavstemninger, for eksempel om EØS og TiSA. At de ansatte skal ha vetorett i spørsmål om utflagging av arbeidsplasser. Og at arbeidstakere får fulle demokratiske rettigheter på arbeidsplassen, så de selv er med på å stemme fram hvem som skal styre.

Vi vil innføre folkesuverenitet i økonomien som i politikken: På samme måte som makt i politikken ikke lenger springer ut fra et overhode på toppen, men fra folket, må makt over økonomien springe ut fra folket – både direkte fra ansatte, gjennom demokratiske eierskap og demokratiske spilleregler.

Clemet må gjerne kalle det autoritært og absurd når Rødt kjemper for utvidede demokratiske rettigheter. Det er ikke noe nytt.

Også de demokratiske frihetene vi i dag tar for gitt, som stemmerett for fattige og kvinner, ble en gang ble avvist som nærmest farlige. De ble avfeid fra Stortingets talerstol, og latterliggjort av makthavere som også den gang så på seg selv som demokratiske og frihetselskende.

Her inngår Clemet i en lang, men kanskje ikke så stolt tradisjon.