Politiikkaa kuvataan usein pelinä, jota on vaikea ymmärtää.

Tämä konkretisoituu, kun Matti Rönkä puoli yhdeksän uutisissa lähes tuskissaan kysyy asiantuntijalta, että mitä tämä kaikki nyt sitten tarkoittaa tavallisen kansalaisen kannalta.

Vaaleja sanotaan demokra- tian juhlaksi, ja juhlintaa tästä eteenpäin riittää. Vaalien voittaminen on kaikkien puolueiden takaraivossa.

--> -->

On asemiin ajon aika.

Vaalienalusaikaa voi verrata pikavippaajan dilemmaan.

-->

Tiedetään mitä olisi järkevä tehdä pitkällä aikavälillä maan ja maailman tulevaisuuden turvaamiseksi, mutta miten selviytyä seuraavasta eräpäivästä eli vaaleista?

1990-luvulla ongelmaksi koettiin, että puolueet ovat niin samanlaisia, että niitä ei erota toisistaan.

--> -->

Ongelma on poistunut. Asennemittausten mukaan puolueet kannattajineen ovat eriytyneet toisistaan. Jäsenistö on pienentynyt ja kuplaantunut.

Bernhard Russell määritteli vallan ”kyvyksi saada aikaan tavoiteltuja vaikutuksia.”

Sote-savotasta on tehty johtopäätös, että Suomi on menettänyt kyvyn saada aikaan tavoiteltuja vaikutuksia. Vallassa on jotain vialla.

Erottautumisen sijasta ongelmaksi on muotoutunut kyky tulla yhteen, yhteisen näkemyksen puute.

Jokainen erikseen tietää mitä pitäisi tehdä, jos noita toisin ajattelevia ei olisi. Ne toisin ajattelevat ovat kuitenkin se demokratia.

Poliittisessa keskustelussa toisella tavalla ajattelevien huomioiminen ei saa mitään armoa, vaikka lähes kaikki puolueet politiikan sisällöissä korostavat, että erilaiset ihmiset ja ajattelutavat pitäisi huomioida paremmin. Eikä kukaan edes huomaa ristiriitaa.

Reunaehdot ja tinkimättömyys korostuvat asemiin ajettaessa.

Mahdolliset yhdessä saavutettavat onnistumiset eivät houkuttele, koska ne voisivat hyödyttää toista puoluetta enemmän.

Kaikkien häviöstä on tullut parempi kuin yhteisestä voitosta. Vallankäytön maksimointi ja päätöksenteon toimivuus osoittavat eri suuntiin.

Yhdelläkään puolueella ei ole riittävästi valtaa yksin tehdä päätöksiä, mutta useilla riittävästi sabotoidakseen yhteisen kannan syntyminen.

Tällöin poliittisessakin johtamisessa olennaiseksi tulee kyky johtaa vuorovaikutuksen laatua.

Konfliktit kuuluvat vuorovaikutukseen.

Kyse on siitä, miten niiden kanssa eletään ja puretaan myönteiseksi energiaksi.

Se vaatii kykyä määrittää konfliktia synnyttävän jännitteen yläpuolelta vielä suurempi ja yhteinen päämäärä, joka voi haihduttaa konfliktin.

Vaalit tiivistävät magneettikentän, missä puolueiden navat hylkivät toisiaan. Kisaa käydään siitä, mitkä ovat kaksi vahvinta puoluenapaa, joiden vastakkainasettelun ympärille vaalikeskustelu polarisoituu.

Magneettikenttään sähkövirran tuo vaalien agenda, keskeiset keskustelun teemat. Kuka agendan synnyttää? Media? Virkamiehet? Puolueet?

Mietitään esimerkkinä ilmastokysymystä. Olisiko teema noussut niin vahvasti agendalle, jos yksittäiset eri-ikäiset ihmiset, myös edellä mainittujen tahojen ulkopuolelta, eivät olisi lähteneet nostamaan sitä esiin.

Tieteellinen evidenssi hätkähdytti, ja tavalliset kansalaiset toimivat. Mediat havaitsivat aktiivisuuden ja tarttuivat asian uutisointiin. Ja poliitikot ovat lähteneet nostamaan kysymystä korkeammalle omalla agendallaan.

Näin demokratia parhaimmillaan toimii.

Yksi taho ei luo agendaa. Kansalaiset, media, virkakunta, poliitikot ja tiede hengittävät samaa todellisuutta nimeltä demokratia.

On aika ajatella isoja ajatuksia, Suomen ja maailman parasta.

Utopiat, unelmat ja tulevaisuuden visiot ovat sen pahamaineisen politiikan ydintä. Ne eivät ole puolueiden ja ehdokkaiden yksinoikeus.

Vaaleissa kaivataan meidän jokaisen näkemyksiä.

Äänestysprosentti on tärkeä mittari. Turuilla ja toreilla, sählypeleissä ja somessa, kahvipöydissä ja kirjastoissa käydyn keskustelun laatu ja laajuus on vieläkin tärkeämpää.

Demokratia ei ole peli, missä suljetulla kentällä puolueet taistelevat voitosta ja yleisö on katsomossa.

Demokratian kentällä olemme me kaikki. Demokratia on vaativa tapa elää sovussa yhdessä, mutta ei kai kukaan ole luvannut sen olevan helppoa.

Demokratian pieniäkin voittoja kannattaa juhlia.