Pelaamisesta on tullut erityisesti lapsille ja nuorille valtakulttuuria, totesi Pelikasvattajan käsikirjan jatko-osan päätoimittaja Tommi Tossavainen Ylelle vuoden alussa. Kysyimme samaisen artikkelin yhteydessä lapsiperheiden peliarjesta ja saimme 254 vastausta.

Niissä pelaamista luonnehdittiin esimerkiksi positiivisesti harrastukseksi, ajanvietteeksi ja yhteisölliseksi. Sen sijaan vastauksissa esiintyvät sanat pakonomainen, kielletty, liiallinen tai jokapäiväinen riidanaihe kertovat siitä, että pelaaminen aiheuttaa perheissä myös haasteita.

Tapasimme kolme kyselyyn vastannutta perhettä, joissa kaikissa on eri lähtökohdat pelaamiseen.

Mikko Airikka | Yle

Ensimmäisessä perheessä pelaaminen on vapaata ja yhteisöllistä. Siihen kuuluvat äiti Asta, isä Jake ja pojat Reko, 9 ja Tyko, 7 vuotta.

Perheen lapset tutustutettiin pelaamiseen jo taaperoiässä Jyväskylän yliopiston kehittämällä Ekapelillä, jolla voi harjoittaa lukutaidon perusteita. Nykyään Tyko ja Reko saavat myös seurata aikuisten pelaamia K-12 pelejä, esimerkiksi äidille rakasta Zelda-peliä. Perheen esikoiseen peli teki sellaisen vaikutuksen, että sen seurauksena hän haluaa itse paistaa kananmunansa ja valmistaa nuudelit, pelin päähahmon esimerkin mukaan.

Tällä hetkellä Reko pelaa enimmäkseen kännykällä. Häntä kiinnostavat sotapelit ja erityisesti suosittu ammuskelupeli, Fortnite. Rekon varsin kattavista ja huolella mietityistä perusteluista huolimatta lupaa alle 12-vuotiailta kielletyn Fortniten pelaamiseen ei ole kuitenkaan herunut.

Molemmat vanhemmat ovat kuitenkin tyytyväisiä pitkästä väsytystaistelusta huolimatta.

– Reko oli selkeästi miettinyt asiaa ja ne ovat olleet hyviä keskusteluita käydä, sillä tosi monissa peleissä ammuskellaan, isä Jake sanoo.

Fortnite on niin sanottu battle royale peli, jossa taistellaan kartalla, kunnes muut pelaajat on eliminoitu. Heini Holopainen / Yle

Vanhempien mielestä peli on kuitenkin liian graafinen. Perheessä ei muutenkaan innostuta ammuskelupeleistä. Erityisesti Astan varovainen suhtautuminen asepeleihin kumpuaa hänen lapsuudestaan, jossa upseeri-isä kielsi heiltä kaikki leluaseet, vesipyssyjä lukuunottamatta.

Asta on kuitenkin yksi perheen aktiivisimmista pelaajista ja hän pelaa enimmäkseen seikkailupelejä. Hänen jalanjäljissään tulee kuopus Tyko, joka tykkää seikkailullisista tasohyppelyistä ja mietiskelevämmästä menosta. Jake taas pelaisi mielellään strategiapelejä, mutta perheen konsoli on usein varattu. Toisaalta Tyko tulee usein pyytämään isältään apua liian vaikeissa kohdissa ja he päätyvät pelaamaan yhdessä.

"Rajoittaminen ei tunnu kehittävältä"

Pelaaminen on tälle perheelle yksi elämänalue muiden joukossa. Siitä käydään keskusteluita aivan kuten muistakin harrastuksista. Koska harrastus on kuitenkin yhteinen, kaikki ovat yhtälailla perillä siitä mistä keskustellaan. Pelit vaikuttavat myös muihin harrastuksiin ja toisinpäin: esimerkiksi Tyko löysi kaverinsa luona tanssipelistä innostuksen tanssiharrastukseen. Reko taas pelaa jalkapalloharrastuksensa tueksi jalkapallopelejä, joista hän oppii strategiaa.

FIFA-jalkapallopeli jäljittelee mahdollisimman realistisesti nurmikentillä pelattavaa esikuvaansa. Electronic Arts

Toki heilläkin käydään aina välillä keskusteluja lasten ajankäytöstä, mutta peliaikoja ei ole eikä niitä kytätä. Aikaisempi kokeilu asiasta aiheutti enemmän kinaa kuin hyötyä.

– Rajoittaminen ei tunnu kehittävältä. Itseasiassa kontrollointi vie aikaa ja on stressaavaa, sen sijaan että ottaa rennosti ja huolehtii tasapainosta, Jake tuumaa.

Tuntimääräisesti päätetty peliaika näkyi kielteisesti myös nukkumaanmenon hetkellä: vaikka takana oli aktiivinen päivä, lapset olisivat halunneet käyttää jäljellä olevan peliajan. Tämän lisäksi lapset pitivät tarkkaan huolta siitä, minkä verran edelliseltä päivältä on jäänyt peliaikaa jäljelle ja siirtyi seuraavalle päivälle, mikä jälleen aiheutti lisää stressiä ja kinastelua.

– Eihän me kelloteta lukemista tai fudiksen pelaamista tai ruokailuun käytettyä aikaakaan. Miksi sitten pelaamista pitää mitata minuuteissa? Asta kysyy.

Keskittyminen on tiukkaa kun kisat ovat käynnissä. Justus Laitinen/YLE

Laskureita tutkittaessa Tykon ja Rekon peliajat ovat keskimäärin pari tuntia päivässä. Jaken mielestä luonnolliset kohdat pelisessioiden päättymiselle ovat löytyneet yhdessä pelatuista hetkistä: Kun joku kenttä on läpäisty tai etukäteen päätetty tavoite saavutettu, niin siitä on luonnollista siirtyä muihin juttuihin. Asta taas kokee heidän pystyneen kasvattamaan pojat ajattelemaan pelaamisen rytmittämistä, koska ovat itsekin pelaajia.

– Jos kohta on lähdettävä kouluun, ei kannata aloittaa taistelua tason pääpahista vastaan, koska aika ei vaan tule riittämään.

Pelitaustansa vuoksi Asta ja Jake myös ymmärtävät, että pojat ovat käyttäneet paljon aikaa ja vaivaa päästäkseen pelissä johonkin tiettyyn pisteeseen. Pelin lopettaminen silloin, kun vanhempi haluaa, voisi taas johtaa tuon edistyksen menetykseen ja aiheuttaisi ymmärrettävää turhautumista.

Pelit poikki sovinnolla

Aikuiset eivät toki pelaa kaikissa perheissä pelejä ollenkaan.

Mikko Airikka | Yle

Täsä perheessä pelaaminen on pääasiassa lasten puuhaa. Perheeseen kuuluu äiti Katri, isä Dima, Rodja, 14 ja Vendla, 11. Rodja ja Vendla tutustuivat ensimmäistä kertaa peleihin isänsä padillä. Padin hajottua Vendlalla pelaaminen on jäänyt satunnaiseksi, sen sijaan Rodjan peli-innon on herättänyt uudelleen perheeseen ostettu tietokone.

Katri ei ole koskaan halunnut pelaamisen olevan iso osa heidän perheensä elämää ja ehdottaa aina muuta tekemistä sen sijaan. Katri kokeili lapsuudessaan ajan hittipelejä, kuten Donkey Kongia, mutta ei innostunut niistä. Hän nauttii paljon enemmän kirjallisuudesta.

– Lukeminen on mielestäni paljon kehittävämpää kuin pelaaminen, sillä siinä tarvitaan mielikuvitusta, Katri summaa.

Klassinen Donkey Kong julkaistiin vuonna 1981. Nintendo

Perheen isä Dima taas pitää pelejä jopa vaihtoehtona lukemiselle. Hänen mielestään pelit kehittävät kommunikointitaitoja, motorisia kykyjä ja hahmottamista. Liika on kuitenkin liikaa, niin pelaamisessa kuin muissakin harrastuksissa. Hän pelaisi itse mielellään niin sanottuja massiviisia monen pelaajan verkkopelejä tietokoneella, mutta valitettavasti siihen on harvoin aikaa.

Rodjalla tai Vendlalla ei ole määriteltyjä peliaikoja, vaan pelaaminen saa loppua silloin, kun vanhemmista tuntuu sen jatkuneen liian kauan. Pääasiassa Apex Legendsiä ja Fortnitea tietokoneella pelaava Rodja viihtyisi pelien maailmassa niin kauan kuin mahdollista.

– Mutta lopettaa kyllä aina kiltisti, kun sanotaan, Katri myhäilee tyytyväisenä.

Molemmat perheen lapsista nyökyttelevät kysyttäessä, että saavatko he pelata mielestään tarpeeksi.

Rodjan suosimassa Apex Legends -pelissä kilpaillaan rajatulla kartalla kolmen hengen tiimeissä muita tiimejä vastaan Electronic Arts

Virtuaalilemmikit voittavat zombimummot

Katrin ja Diman perheessä ei valvota ikärajoja, vaan luotetaan, etteivät lapset pelaa heille sopimattomia pelejä. Liian graafinen väkivalta on ehdottomasti kielletty ja siksi esimerkiksi Fortnite oli tässäkin perheessä aluksi pannassa. Sittemmin Rodja on saanut luvan. Keskustelun kääntyessä sopimattomiin peleihin Rodja nostaa esille monien nuorten rakastamat kauhupelit.

– Miksi kukaan haluaisi pelotella itseään? En ymmärrä, hän toteaa vakavana.

Tässä vaiheessa perheen kuopus Vendla tunnustaa kokeilleensa kännykällä vanhempia maailmanlaajuisesti kohahduttanutta Granny-peliä.

Granny-pelissä pelaajat pakenevat zombimummelia autiossa talossa. DVloper

– Mutta en mä tykännyt siitä niin poistin sen, Vendla jatkaa olkapäitään nostaen ja virnistäen.

Selkeästi peli ei ollut järkyttänyt normaalisti lähinnä Minecraftia, hevospelejä ja virtuaalilemmikki Poulla pelaavaa Vendlaa, vaikka ei se ollut tämän mieleenkään. Myös Katri ja Dima tuntuvat ottavan paljastuksen ilman suurempaa hössötystä: asiasta olisi keskusteltu, jos se olisi aiheuttanut huolta.

Sohvalla Vendla kännykällä, Katri lukemassa kirjaa, Dima kannettavalla ja etualalla Rodja pelaamassa tietokoneella Justus Laitinen/YLE

Katria mietityttää kuitenkin peleihin liittyvät striimit eli harrastelijoiden tai ammattilaisten tekemät videot pelaamisesta. Varsinkin Rodja voisi katsoa niitä loputtomasti.

– Peleistä pystyy yhdellä vilkaisulla sanomaan mitä niissä tapahtuu, mutta mistä sitä tietää mitä ne pelaajat puhuvat siellä, Katri tuskailee.

Miten pysyä pelien perässä?

Kysyimme myös sitä, että minkä verran kasvattajat kokevat olevansa perillä lastensa pelaamista peleistä.

Mikko Airikka | Yle

Kolmanteen perheeseen kuuluvat äiti Ilonan lisäksi avomies Kalle sekä pojat Emil, 14, Ilmari, 9 ja Olavi, 5. Perheessä pelataan paljon, tosin enemmän jääkiekkoa kuin videopelejä.

Ilona myöntää ihan avoimesti, ettei hän tiedä kaikkia pelejä mitä hänen poikansa pelaavat, vaikka hän tykkää pelata itsekin.

– Varsinkin näillä nuoremmilla pelit vaihtuvat niin tiuhaan, ettei niissä kukaan pysy perässä, hän nauraa.

Poikien peliajat ja sallitut pelit määrittelevät kännyköissä sovelluksiin, kuten suomalaisen F-Securen lasten älylaitteiden hallintaan tarkoitettu työkalu SAFE:en, tai konsolin sisäisiin pelaajaprofiileihin asetetut henkilökohtaiset rajoitukset.

– Peliajan loppumisesta on turha kinata kun päivittäinen aikaraja tai kellonaika tulee täyteen, Ilona sanoo.

Pojista Ilmarilla ja Olavilla päivittäinen peliaika on kaksi tuntia, viikonloppuisin neljä. Sairastaessa aikarajoja ei ole. Pelaaminen loppuu kännykällä viideltä, konsolilla kuudelta. Nuorempi Olavi tykkää pelata lähinnä urheilupelejä. Ilmari taas pelaa luonteensamukaisesti nopeatempoisia pelejä ja vaihtaa uuteen peliin usein.

He voivat ladata mitä tahansa ilmaisia pelejä, joiden ikärajoitus on seitsemän. Kaikki rajoitusten sallima sisältö ei ole kuitenkaan heille hyväksi ja sen Ilona huomaa heidän käytöksestään.

– Jos meno muuttuu liian sotaisaksi, tiedän heidän ladanneen jonkun pelin joka ei sovi heille, Ilona tuumaa.

Poikkeuksena Ilona on sallinut nuoremmille pojille Pixel Gun 3D-ammuskelupelin Kuvakaappaus Justus Laitinen/YLE

Sitten kännykät käydään läpi yhdessä ja liian graafista väkivaltaa sisältävät pelit poistetaan. Usein nuoremmat pojat haluaisivat pelata samoja pelejä kuin heidän 14-vuotias isoveljensä Emil, jolla ei ole ikärajoituksia. Hän saa ladata sellaisia pelejä kuin haluaa eikä valvonta ole muutenkaan niin tiukkaa.

– Ajatuksena on, että tällöin Emil uskaltaa helpommin tulla kysymään ja juttelemaan mikäli häntä mietityttää joku sisältö peleissä tai missään muussakaan verkosta löytyvässä materiaalissa, Ilona paljastaa.

Emilillä ei toki ole lupaa näyttää pikkuveljilleen vanhemmille tarkoitettuja pelejä tai mikäli näin käy, hänen päivittäistä peliaikaansa rajoitetaan. Emil pelaa noin kahdesta kolmeen tuntiin päivässä, viikonloppuisin enemmän. Häntä kiinnostavat sotapelit, koska niissä ratkaisee strateginen ajattelu ja usein niissä on pitkä kehityskaari, joka palkitsee kärsivällisyyttä.

Heikkouden voi kääntää vahvuudeksi

Näennäisen vapauden vastapainona Ilonalla on pääsy kaikkiin taloudesta löytyviin puhelimiin, pelikonsoliin ja tietokoneeseen, joten hän voi tarvittaessa tarkistaa mitä niillä on tehty. Ilona tiedostaa, että sovellusten heikkous on se, että rajoitukset voi aina murtaa, mutta itseasiassa hän olisi sellaisesta ylpeä.

– Sen jälkeen toki täytyisi keskustella siitä, että miksi rajoitukset olivat alunperinkään ja jos lapsi ymmärtää sen, niin sitten rajoituksia ei tarvitse enää ollakaan, Ilona naurahtaa.

Perusasetelma: Pojat Olavi, Ilmari ja Emil pelaamassa, äiti Ilona vahtimassa ja Kalle treeneissä. Justus Laitinen/YLE

Avomies Kalle pelaa pääasiassa ampumapelejä ja strategiapelejä konsolilla. Nuorempana Kalle pelasi tietokoneella usein kahdeksankin tuntia putkeen.

– Siihen aikaan ei puhuttu peliajoista. Ehkä se olisi ollut ihan paikallaan, Kalle miettii.

Yhteen hiileen puhaltaminen

Ilona pelaa noin tunnin päivässä kännykällä, enimmäkseen palapelejä ja Clash Royalia, josta on tullut koko perheen harrastus. Pelissä he auttavat yhdessä muita perheenjäseniä nostamaan tasoaan, jotta heidän klaanistaan tulee vahvempi.

Suomalaisen SuperCellin tekemä Clash Royale pelissä taistellaan vastakkain firman aikaisemmista peleistä tutuilla hahmoilla. Kuvakaappaus Justus Laitinen/YLE Kuvakaappaus Justus Laitinen/YLE

Yhteen pelaaminen kumpuaa perheen rakkaimmasta harrastuksesta, jääkiekosta, joka näkyy sekä varusteista pursuavassa eteisessä, että innostuksesta, kun puheeksi tulee jääkiekkopeli NHL. 12-vuoden ikärajoituksesta huolimatta “Änäriä” pelataan yhdessä ja sen avulla käydään läpi oikeita pelistrategioita ja jopa edellisiä lätkäpelejä, kuten vaikka johtuiko häviö liian vähäisestä syöttelystä.

Ilona näkeekin ettei pelaamista pidä pelätä vaan ne ovat nykyaikaa, minkä kautta he oppivat tärkeitä taitoja, kuten asentamista ja päivittämistä.

Pelit myös viihdyttävät esimerkiksi automatkoilla tai sairastaessa ja toimivat kannustimina arjessa. Perheen ykköspelipaikka tulee kuitenkin aina olemaan jääkiekkokaukalo.

Perheet esiintyvät tässä jutussa omasta tahdostaan pelkillä etunimillä.