Oranssin teollisuusrobotin jykevä, mekaaninen käsi halkoo ilmaa. Robotti pyörii ympäri ja sen liikkeen kaaret ovat pitkiä, melkeinpä runollisia. Eipä tässä vielä mitään, mutta laitteeseen on kiinnitetty myös metallikehikossa oleva, mustiin pukeutunut mieshenkilö.

Perfomanssitaiteilija Stelarc kieppuu robotin kyyditsemänä kaikkiin mahdollisiin suuntiin ja kaikissa mahdollisissa asennoissa. Välillä Stelarcin pää lähestyy uhkaavasti maanpintaa, mutta juuri kriittisellä hetkellä robotin liike muuttuu toiseen suuntaan ja kynsiään pureskeleva katsoja voi huokaista helpotuksesta. Ei ihme, että teoksen nimi on Propel.

– Tavallisesti et voi mennä lähellekään teollisuusrobottia, koska siinä on niin paljon voimaa ja koska se voi aiheuttaa kuolettavan onnettomuuden. Sain kuitenkin robottiyhtiön suostuteltua projektiin mukaan, ja robotti ohjelmoitiin tekemään hyvin tarkkoja liikeratoja, Stelarc kertoo.

Hän ei mainitse, aiheuttiko performanssi pahoinvointia tai päänsärkyä. Tai oliko se yleensä miellyttävä tai mukava kokemus.

Stelarc Jussi Mankkinen / Yle

Lihan ja metallin liitto

Itse asiassa 72-vuotiaan Stelarcin eli Stelios Arcadiounan monimutkaisissa ja vaativissa perfomansseissa on usein mukana fyysistä kipua, äärimmilleen vietyä rasitusta ja vaaran tunnetta. Australialaistaiteilijan tavaramerkiksi ovat muodostuneet muun muassa jo 70-luvulta lähtien tehdyt suspensiot eli niin sanotut roikkumiset, joissa ihminen nostetaan ihoon lävistettyjen koukkujen avulla ilmaan.

Stelarc tunnetaan kuitenkin ennen kaikkea teoksistaan, joiden ytimessä ovat biomekaniikka sekä ihmiskehon, robotiikan ja modernin teknologian yhdistäminen. Hän on esiintynyt muun muassa robottikäden ja kuusijalkaisen eksoluurangon eli kehon ulkopuolisen tukirangan kanssa.

Taiteilijan viestinä on ollut jo pitkään, että ihmiskeho on auttamattoman vanhanaikainen kapistus. Hänen mukaansa me elämme nyt keinoälyn ja humanoidirobottien aikakautta, mikä on ihmiskehon biologian ja rajoittuneiden toimintojen kannalta ongelmallista.

– Hyväksymmekö me ajatusmallin, jonka mukaan kuolema todentaa olemassaoloa, vai tarkastelemmeko ihmiskehoa evoluution muovaamana objektina, joka on huonosti suunniteltu? Tällä hetkellä kehoni tarvitsee ilmasta saatavaa kaasua pysyäkseen elossa, sydämeni täytyy lyödä elämäni aikana miljoonia kertoja ja kuolen, jos menetän kymmenen prosenttia kehoni nesteistä. Ja jos sisäinen lämpötilani muuttuu muutamankin asteen, siitä seuraa vakavia terveydellisiä ongelmia, Stelarc toteaa.

Stelarc kutsuu taidettaan vaihtoehtoisen anatomian arkeologiaksi, jonka tarkoituksena on esimerkiksi tarkastella, kuinka kehosta voisi tehdä vahvemman ja pitkäikäisemmän.

– Projekteissani ei ole kyse ihmiskehon parantamisesta eugeniikan keinoin. Pohjimmiltaan kyse on taiteesta ja vaihtoehtoisesta tutkimisesta, Stelarc tarkentaa.

Hyvänä esimerkkinä tästä on Stomach Sculpture, jonka kohdalla nomen est omen. Stelarc suunniteli ensin peukalon kokoisen mekaanisen veistoksen, joka kuljetettiin hänen vatsaonteloonsa. Siellä veistos heräsi eloon – se avautui ja sulkeutui, ja lisäksi siinä oli vilkkuva valo ja se päästi piippaavia ääniä.

– Veistoksessa oli koneellinen koreografia, joka tapahtui pehmeän ja kostean kehonosan sisällä. Oli kiinnostavaa, kuinka kehon sisätiloista muodostui näyttämö ja yksityinen tila taideteokselle. Samalla keho menetti muun tarkoituksensa.

Tässäkin projektissa oli mukana vaaran tuntua. Se toteutettiin Melbournessa yksityisellä klinikalla, joka sijaitsi sairaalan lähettyvillä. Pieni veistos olisi nimittäin saattanut puhkaista taiteilijan vatsan kohtalokkain seurauksin.

Stelarc Jussi Mankkinen / Yle

Sydän, jossa ei ole lyöntejä

Stelarcin mukaan ihmisruumiin biomekaaninen muuttuminen alkaa olla jo arkipäivää, kuten myös kehon ominaisuuksien, kuten aistien laajentaminen erilaisella teknologialla.

– Keho jossa olet syntynyt ei ehkä enää ole se sama keho, jossa kuolet. Sinulla saattaa olla sydänimplantti, keinotekoisia kehonosia tai mekaanisia proteeseja. Idea kehosta, joka on puhtaasti biologinen käsite, on katoamassa.

Ihmiseen on jo asennettu kahdella pienellä turbiinilla toimiva keinotekoinen sydän, joka kierrättää verta, mutta ilman pulssia.

– Lähitulevaisuudessa voit siis asettaa pääsi rakkaittesi rinnalle ja tuntea heidän ihonsa lämmön. He hengittävät, he puhuvat ja ovat ehdottomasti eläviä, mutta heidän sydämensä ei lyö. Tämä on esimerkki siitä, kuinka meidän pitää ajatella uudestaan se, millainen ihmiskeho on tällä hetkellä ja millainen se tulee olemaan tulevaisuudessa.

Stelarcin visioissa nanoteknologia kolonisoi kehon ja bakteeri- ja viruspopulaatioita voidaan ohjata toimimaan kehon parhaaksi. Hän on myös luonut esimerkiksi käsitteen fractal flesh eli fraktaalinen liha, jonka ideana on, että toisistaan erossa olevat kehot yhdistyvät sähköisesti.

Fractal Flesh toteutettiin performanssina vuonna 1995. Stelarc oli tuolloin Luxembourgissa ja hänen yleisönsä Pariisissa. Taiteilija oli pukeutunut ulkoiseen robottitukirankaan, jota liikuteltiin ja ohjailtiin Helsingistä käsin.

Stelarc Jussi Mankkinen / Yle

Keho muuttuu internetiksi

Taideyliopistossa Helsingissä luennoimassa käynyt Stelarc tunnetaan etenkin korvaprojektistaan, jolle hän joutui etsimään kymmenen vuoden ajan sopivaa ja suostuvaista kirurgia. Toimenpiteessä hänen vasemman käsivartensa ihon alle asetettiin korvan muotoinen tukiranka. Toiset kymmenen vuotta ovat kuluneet siihen, että korvalle on kehittynyt oma verenkierto, siihen on kasvanut kudosta ja siitä on muodostunut oleellinen osa Stelarcin kehoa ja persoonaa.

– Esimerkiksi kolmannen silmän kasvattaminen olisi äärimmäisen vaikeaa, koska siihen liittyisi optisia hermoja ja muuta vastaavaa. Korva taas on helpompi tapaus. Lisäksi esteettisessä mielessä korvan rakenne on kaunis, Stelarc toteaa.

Nyt korvaan kasvatetaan nipukkaa taiteilijan omilla kantasoluilla ja kudoksella. Sen jälkeen siihen upotetaan siru, jossa on mikrofoni. Se taas voi lähettää ääntä langattomasti eteenpäin. Mukana projektissa on yhdysvaltalainen ryhmä, joka on erikoistunut biohakkerointiin. Lopputulos on hybridi, jossa ihmisen elin on yhdistynyt saumattomasti internettiin.

– Korva ei todellakaan ole minua varten, minulla on jo kaksi oikein hyvin toimivaa korvaa, taiteilija hymyilee.

Stelarcin projektit ovat herättäneet myös ristiriitaisia tunteita ja jopa hienoisia inhon värähtelyjä. Hänen mukaansa länsimaita vaivaa edelleen "frankensteinilainen pelko" uutta tekniikkaa ja robotiikkaa kohtaan.

– Siitä ei ole kovin kauaa, kun ihmisten pelko kohdistui tikkeihin ja kokoon kursittuun lihaan. Nyt vieroksutaan keinoälyllä varustettuja robotteja. Kannattaisi kuitenkin muistaa, että monien robottien kohdalla on hyödynnetty ja jäljitelty eläinten ja hyönteisten liikkeitä. Käärme voidaan esimerkiksi muuttaa hienostuneeksi, miniatyyrimaiseksi endoskoopiksi, jonka avulla tutkitaan ihmiskehon sisäosia, Stelarc summaa.