Pekilo on outo paikka. Entinen rehutehdas on luultavasti Mäntän rumin rakennus, mutta sisältä silkkaa timanttia. Anssi Kasitonnilla on vielä monta pyöreää päivää edessä ennen sunnuntain yleisöavajaisia, mutta miestä vain naurattaa.

– Onhan tämä ulospäin on aika karu, mutta moni kakku ulospäin karu. Tämä on ihan mahtava paikka, jos joku haluaa kaataa seinän, niin kaadetaan seinä, tai jos joku haluaa, että lattia maalataan violetiksi, niin maalataan.

Mäntän 21. kuvataideviikkoja (siirryt toiseen palveluun) kuratoiva taiteilija Anssi Kasitonni, eli virallisesti Anssi Heinonen, intoilee itse etenkin 1980–90 -lukujen roska- ja populaarikulttuurista.

Jyrki Nissisen Innostunut sonni on itse asiassa lautapeli. Sanna Vilkman/Yle

Se näkyy paitsi hänen omissa töissään niin myös Mäntän näyttelyssä, jonne Kasitonni on kutsunut kaikki suosikkitaiteilijansa. Kokonaisuus on sarjakuvamainen, populaarikulttuurista kauhova, riemullinen ja rienaavakin, lempeällä tavalla.

– Mulla oli heti valmiina sellainen lista päässä, mistä olen tykännyt. Semmoinen parikymmentä nimeä tuli helposti, ja ne lopukki tuli aika helposti. Kun mä ite tykkään tällaisesta hyväntuulisesta taiteesta, aika kreisistä taiteesta, niin aattelin, ett mähän pyydän kaikki semmoset, kun pääsen kerrankin käyttään valtaa.

Kuvataideviikoilla heilutaan tänä vuonna vapaasti.

Yksi töistä karkasi Ruotsin hoviin

Näyttelyn teema on kommandona. Kasitonnin mukaan se ei kuvaa jokaista teosta, vaan yleistä, rentoa asennetta.

– Oikeestihan se tarkottaa, ettei oo kalsareita, ehkä se voi tuntua siltä, että ollaan rennosti. En mä tiedä, mutta kyllä mä avajaisissa aion kokeilla.

Vaikka suuri osa töistä on tavalla tai toisella hauskoja, mahtuu joukkoon myös vakavampia sävyjä ja hyviä tarinoita. Ja hyvistä tarinoista Anssi Kasitonni tykkää, ne voivat olla jopa arvokkaampia, kuin itse teokset.

Anssi Kasitonnin uni toi Hollywood-tähti Lucy Liun grafiikan Mänttään. Sanna Vilkman/Yle

Yksi tarina liittyy vuoden 2011 nuoreen taiteilijaan Anna Tuoriin. Tuorilta piti olla enemmänkin maalauksia esillä, mutta keskeinen teos livahti Ruotsin hoviin, kun Daniel osti sen Vickanille lahjaksi. Kasitonnia ei harmita.

– Ensinnäkin on hienoa, että nykytaide käy kaupaksi, mutta ajattele, jos he olisivat lainanneet työn näyttelyyn ja tulleet avajaisiin!

Vielä kummallisempi juttu liittyy näyttelyn nimeen, joka on kuumottanut etenkin iltapäivälehtiä ennalta eniten. Anssi Kasitonni näki unta, jossa Hollywood-tähdet Geena Davis ja Lucy Liu tekivät taidetta. Aamulla piti sitten googlata, miten on.

– Se oli semmonen uni, ihan semmonen, mitä yöllä nähdään ja he teki siinä jotain taidetta. Selvisi sitten, että Geena Davis ei tee taidetta, mikä on harmi, kun olis ollut tämä Suomi-kytkös, mutta Lucy Liulta löytyi heti sivut netistä.

Anssi Kasitonni näki unta. Elissa Määttänen/Mäntän kuvataideviikot

Amerikkalainen näyttelijäkuuluisuus ei ollut varauksettomasti innostunut näyttelystä suomalaisessa pikkukaupungissa, mutta nyt hänen abstraktit grafiikkateoksensa odottavat Pekilossa ripustusta. Tähti itse tuskin vaivautuu Mänttään.

–Se ei alkuun oikein lämmennyt, mutta sit mä vakuuttelin häntä, tai hänen manageriaan ja he tajusivat, että tämä on tuhannen dollarin paikka.

Kasitonnille tyypillisesti idea poiki heti seuraavan, tämä tosin jäi toteuttamatta.

– Aattelin sellaista, että olisi koko näyttely, tai ainakin yksi kerros vain kaikkien Hollywood-tyyppien tekemiä töitä, vaikka ne ei edes olisi taiteilijoita. Ei se välttämättä olisi taiteellisesti hirveän korkeatasoinen näyttely, mutta ainakin se muistettaisiin vielä kymmenien vuosien päästä.

Riikka Hyvösen roller derby -mustelmia. Sanna Vilkman/Yle

"Vähäks toi on magee!"

Kuraattori Kasitonni toivoo ja uskoo, että Mäntän kuvataideviikoilla viihtyy myös sellainen kaveri, joka ei kovin usein taiteelle altistu. Teokset ovat enimmäkseen humoristisia ja niiden viittaukset myös rasvakuopassa autoja rassaaville nuorille tuttuja.

Kuvastoon kuuluu esimerkiksi ruiskumaalattuja autoja ja roller derbyssä sinelmille iskeytyneitä, kolmiulotteisia ahtereita. Jos taiteen katselu näyttelytilassa tuntuu liian hurjalta, voi sille altistua vähän kauempaa: osallistumalla sarjakuvatyöpajoihin, tulemalla keskustassa avattavaan installaatiopubiin tai levydivariin, osallistumalla kuvataiteilija Kaija Papun skeittikursseille. Rima on matalalla.

– En ole itse kauheen hyvä skeittaamaan, niin opettamisenikin on sellaista tosi pientä. Siinä, etten osaa itsekään, on se hyvä puoli, että osaan opettaa sellaisella tavalla, ettei se ole niin pelottavaa. Pidän kädestä kiinni ja autan niin kuin pienestä asti.

Kaija Papun virkattu poliisiauto näyttää kaukaa oikealta. Sanna Vilkman/Yle

Papu on tuonut Mänttään virkkaamalla, brodeeraamalla ja neulomalla toteutetun, luonnollisen kokoisen poliisiauton. Se on ollut esillä vain kerran tätä ennen. Pehmeällä poliisiautolla on viesti – kuten monella muullakin näyttelyn teoksista – mutta ei ole väliä, ymmärtääkö sitä. Riittää, jos leuka loksahtaa.

– Kun poliisit katsotaan aika maskuliinisiksi ja virkkaaminen feminiiniseksi, niin halusin sekoittaa sitä pakkaa. Pehmeä poliisiauto vähän kyseenalaistaa sitä poliisin kovuutta; sitä, onko se niin tarpeellista. Enemmän ihmiset on kuitenkin suhtautuneet tähän niin, että "vähäks toi on magee", eikä niinkään halunneet keskustella siitä yhteiskunnallisesta näkökulmasta. Jos joku on tästä, että wau, niin se on tarpeeksi hyvä peruste tämän olemassaololle.

Papu sai apua paikallispoliiseilta mittaillessaan auton mittasuhteita: "Kyllä heistä osa ihmetteli ,mitä oikein touhuan, mutta hyvin avuliaita oltiin".

Teoksia tutkiessa alkaa epäillä, että näyttelyn ytarkoitus on vietellä kävijät helposti lähestyttävillä, aseistariisuvilla teoksilla kohti kovia taiteita. Anssi Kasitonni myöntää.

– Kyllä. Niin siinä tulee käymään, monelle.

Se on menoa sitten?

– Sitten se on menoa.