Metsäekologi Pertti Hari ja fyysikko Taisto Raunemaa istuivat lentokoneessa. He olivat seminaarimatkalla, palaamassa Kuopiosta Helsinkiin.

Kuten koko Suomi, hekin puhuivat Tšernobylistä.

Oli huhtikuun 29. päivä vuonna 1986. Neuvostoliiton Ukrainassa oli kolme päivää aiemmin räjähtänyt ydinreaktori.

Suomea kohti liikkui radioaktiivinen laskeuma. Koska säteilyä ei voinut nähdä, oli tehtävä päätelmiä. Tuulen suunnasta, säteilymittarien lukemista.

Helsingin lähestyessä tutkijat näkivät horisontissa ukkospilviä. Ne lähestyivät kaakosta, eteläiseltä itärajalta.

Tuli kiire.

Helsingissä Raunemaa etsi puhelimen. Metalliseppä Toivo Pohja vastasi. He tunsivat toisensa Helsingin yliopiston Hyytiälän metsäasemalta, joka sijaitsi Pirkanmaan Juupajoella.

Puhelun jälkeen Pohja kokosi materiaalit.

Teräksistä huonekaluputkea, kuusi metriä ainakin.

Kourallinen pyykkipoikia.

Rulla alumiinifoliota keittiön kaapista.

Ionipyydys olisi Hyytiälässä valmiina, kun ydinlaskeuma sataisi taivaalta.



Metalliseppä Toivo Pohja rakensi ionipyydyksen pienoismallin. Alkuperäistä, joka oli noin kolme kertaa pienoismallin kokoinen, käytettiin keväällä 1986. © Marjo Tynkkynen

Säteilyä ei voi paeta.

Säteilyturvakeskuksen eli Stukin kenttä ja tilannekuva -yksikön laboratorionjohtaja Maarit Muikku kehottaa ajattelemaan radioaktiivisuutta kaiken olevan aineen perusominaisuutena.

”Pysyykö se kasassa vai ei pysy.”

Jos ei, se säteilee.

Kaikki maailman säteily mahtuu yhdelle janalle. Janan toisessa päässä energia on matala, toisessa korkea.

Magneettikentät, radioaallot ja mikroaallot ovat matalaenergistä sähkömagneettista säteilyä. Myös 5G-verkko. Suurimmat altistukset johtuvat matkapuhelimista. Terveysvaikutuksia selvitetään, mutta toistaiseksi tutkijat eivät ole olleet kovin huolissaan.

Toisessa päässä on korkeaenerginen eli ionisoiva säteily. Se kykenee potkaisemaan elektronin liikkeelle atomista, jonka se kohtaa.

Säteilykin syntyy atomissa, ionisoivan säteilyn tapauksessa atomin ytimessä.

Alkuaineilla on tietty määrä protoneja. Uraanin atomiytimessä niitä on 92. Neutronien määrä vaihtelee, ja siksi puhutaan alkuaineen eri isotoopeista.

Jos neutroneja on liikaa tai liian vähän, ydin pyrkii tasapainoon hajoamalla: sylkäisemällä ulos alfa- tai beetahiukkasen tai lähettämällä gammasäteilyä.

Uraanin tapauksessa neutroneja on aina liikaa tai liian vähän. Kaikki isotoopit säteilevät. Ytimet sylkevät ulos raskaita alfahiukkasia. Ne pysähtyvät kuitenkin jo paperiin.

Cesiumilla on yksi vakaa isotyyppi, Cesium-133. Kaikki muut isotoopit sylkevät alfaa kevyempiä beetahiukkasia. Beetasäteily läpäisee ihon, mutta ei foliota.

Gammasäteily on vahvaa sähkömagneettista aaltoliikettä. Sitä purkautuu usein alfa- tai beetahajoamisen jälkireaktiona. Gammasäteily pysähtyy betonilla ja teräksellä.

Ihminen on ollut ionisoinnin kohteena aina. Maapalloa pommittaa kosminen säteily, jonka ionisoivat hiukkaset ovat todennäköisesti peräisin supernovaräjähdyksistä. Siksi lentoemännät altistuvat säteilylle keskimääräistä enemmän.

Jalkojen alla säteilee. Suomen kallioperässä hajoaa miljardeja vuosia sitten tähtiräjähdyksissä syntynyt uraani.

Jossain vaiheessa ihminen innostui ionisoivasta säteilystä. 1930-luvun tutkijat halkoivat kokeissaan atomeja. Etenkin uraanissa syntyi halkeamisten ketjureaktio, jossa vapautui energiaa.

Syntyi ydinvoima.

Olennaista on atomin lähettämän säteilyn kyky rikkoa kohteensa sidoksia, sanoo Muikku.

”On erittäin ikävää, jos se sidos sattuu olemaan meidän dna:mme.”

Ionipyydys valmistui aamuksi.

Pohja ja Raunemaa pystyttivät kaksi kolmemetristä huonekaluputkea Hyytiälän pihamaalle.

Sähkö saatiin naisopiskelijoiden asuntolasta. Metallitolppiin kytkettiin virtalähde, ja niiden väliin syntyi sähkökenttä.

Pohja nipisti pyykkipojilla tolppiin alumiinifolion palasia. Ne varautuivat sähkökentän mukaisesti.

Kun Tšernobylin säteilyhiukkaset tulisivat taivaalta, ne tarttuisivat folioon kiinni.

Pohja ei auttanut tutkijoita ensimmäistä kertaa. Ensin hän oli soittanut Hyytiälän kesäjuhlissa rumpuja. Myöhemmin Pohja oli rakentanut fotosynteesin mittausjärjestelmän. Hyytiälän metsissä oli kymmeniä mittareita ja kilometrikaupalla johtoa, joilla tarkkailtiin aurinkoenergian hidasta vaikutusta kasvien yhteyttämiseen.

Tšernobyl oli jotain muuta. Laskeuma piti mitata heti.

Hyytiälässä kokeiltiin laittaa säteilymittari päärakennuksen vesikourun alle.

”Siinä geigermittari parkui ankarasti”, sanoo nyt 70-vuotias Pohja.

Pohja ja Hari aloittivat urakan. He ajelivat Pirkanmaan sorateitä, jotka Pohja hyvin tunsi. Hari piti mittaria ikkunan ulkopuolella kepin päässä ja huusi pysähtymään, kun se hälytti.

Vanhan riihen katoksesta löytyi senttikaupalla pölyä, jonka pinnalla oli radioaktiivisuutta.

Iäkkään pariskunnan pihalta he poimivat punaruutuisen pöytäliinan. Cesium-137:ää, Tšernobylin yleisintä saastetta. Zirkoniumia ja jodia, ehkä reaktoriytimen palasia. Pohja osti tilalle uuden liinan.

Korkeita laskeumia löytyi kumpuilevien metsäteiden varrelta. Näiden samojen, joita Pohja ajaa nyt.

Säteily ei pelottanut Pohjaa.

”Ihmisethän ovat aika vauhkoja monet.”

Myös väitöskirjaansa valmisteleva fyysikko Markku Kulmala kutsuttiin Tšernobyl-tutkimuksiin.

Vain 27-vuotias Kulmala johti Helsingin Siltavuorenpenkereellä laboratoriota, jossa tutkittiin ilmakehän fysiikkaa. Raunemaa pyysi häntä keräämään ryhmän, joka mittaisi säteilynäytteitä koko Suomesta.

Kotona Kulmala imuroi. Hän nappasi pölypussista yhden säteilynäytteen. Sitten hän vuokrasi auton.

Kulmala ajoi kohti pohjoista, Tornioon asti. Hän pysähtyi viidenkymmenen kilometrin välein keräämään männynneulasia ja pyyhkimään rätillä liikennemerkkien takapintoja.

Kulmalan palkkaamat opiskelijat analysoivat näytteitä kolmivuorotyönä.

Ydinlaskeumaa analysoivat monet muutkin. Stuk, Kansanterveyslaitos, Helsingin yliopiston radiokemistit. Suomalaisille kerrottiin, ettei laskeumasta olisi suoranaista vaaraa. Kunhan lapset eivät söisi hiekkaa eivätkä eläimet joisi sadevettä.

Hyytiäläläisiä kiinnosti radioaktiivisen myrkyn kierto. Cesium-137:n puoliintumisaika on 30 vuotta. Oli selvää, etteivät oravat tai marjat olleet ennallaan laskeuman jälkeen.

Stukille Chernobyl-sarja on onnenpotku. Sen kautta on helppo puhua säteilylle altistumisesta.

Reaktoria sammuttavien palomiesten kasvot tummuvat punaisiksi HBO:n Chernobyl-sarjassa. Valtava annos beetasäteilyä, selittää Maarit Muikku.

Yksi palomies poimii maasta grafiittimurikan. Se on reaktorin sydäntä. Sellainen beeta- ja gammasäteilyannos vaurioittaa kättä todella pahasti, mutta säteilyttää koko ihmistä.

Stukille Chernobyl-sarja on onnenpotku. Sen kautta on helppo puhua säteilylle altistumisesta.

Sarjassa Pripjatin asukkaat ihailevat loimuavaa reaktoria sillalta. Ilmassa leijailee hiutaleita, kuin säteilevää lunta.

Alfasäteily ei käräytä ihoa niin syvältä, että syntyisi säteilyvamma. Se on vaarallista hengitettynä. Potku on vahva ja terävä, tuhoisampi kehossa kuin beeta tai gamma.

Se, kuinka pahasti käy, riippuu altistumisajasta, etäisyydestä ja suojautumisesta. Biologista vaikutusta mitataan sievertein.

Ihmisen harjoittama säteilytoiminta saisi altistaa tavallista kansalaista korkeintaan yhdellä millisievertillä vuodessa. Se on tuhannesosa sievertistä. Säteilytyöntekijöllä raja on 20 millisievertiä.

Tšernobylin ensimmäiset palomiehet saivat kerralla jopa 16 sievertin annoksen.

Yli kolmen sievertin annokset johtavat usein pikaiseen kuolemaan. Solut eivät voi jakautua, luuydin tuhoutuu, vatsan limakalvot hajoavat. Sisäinen verenvuoto alkaa.

On tärkeää tunnistaa, mistä aineesta on kyse. Cesium leviää tasaisesti, strontium hakeutuu luustoon.

Stukin mittaustuolit tunnistavat parhaiten gammasäteilyn. Niistä ei olisi ollut apua Aleksandr Litvinenkolle, KGB:n entiselle everstille, joka myrkytettiin vuonna 2006 poloniumilla. Alfasäteily pystyttiin todentamaan virtsasta.

On helppo unohtaa, että ihminen säteilee luonnostaan koko ajan. Hengitämme säteilevää ilmaa, syömme säteilevää kalaa ja jogurttia. Sekunnissa kehossa hajoaa 4 200 radioaktiivista kalium-40-ydintä.

Suomalaisen säteilyaltistus on 3,2 millisievertiä vuodessa. Yli puolet tulee sisäilman radonista, jota puskee uraanipitoisesta maaperästä.

Radon on alfasäteilevä kaasu. Jos asuu korkeassa radonpitoisuudessa 30 vuotta, on 75-vuotiaana kaksinkertainen riski sairastua keuhkosyöpään.

Radonista ei saa tv-draamaa.

”Aina ihmetyttää, että miten se voi olla niin, että joku ei ole kuullut radonista. Me vaan koetamme tuputtaa sitä tietoa”, puuskahtaa Päivi Kurttio, Stukin luonnonsäteily-yksikön laboratorionjohtaja.

Kurttio esittelee jääkiekon näköistä radonpurkkia. Sitä pidetään kotona tai työpaikalla pari kuukautta. Stuk kertoo purkissa olevan filmin perusteella, onko sisäilman radonpitoisuutta syytä pienentää.

Katsomme näytöltä, miltä filmi näyttää sähkökemiallisen syövyttämisen jälkeen. Se on kirjavanaan pieniä pisteitä, alfasäteilyn pommituksen jälkiä.

Helsingin sädehoitoklinikka käytti 1960-luvulla radioaktiivisia tritium-mukeja, jotka hohtivat pimeässä.

Ensin huomattiin säteilyn hyödyt, vasta sitten haitat.

Röntgenlaitteet olivat 1890-luvun ihme. Ne paljastivat luodit ja kasvaimet ionisoivan säteilyn avulla.

Keksijä Thomas Edisonkin tutki röntgeniä. Avustaja, Clarence Dally, piti kättään röntgenputken edessä. Palovammojen kiusatessa hän vaihtoi kättä. Dally kuoli molemmat kädet amputoituina.

Helsingin sädehoitoklinikka käytti radioaktiivisia tritium-mukeja vielä 1960-luvulla. Potilas löysi pimeässä hohtavan mukin yölläkin.

Nykyiset säteilylait pohjaavat Kansainvälisen säteilysuojelukomissio IRCP:n suosituksiin. Pohjalla ovat oikeutusperiaate, optimointiperiaate ja yksilönsuojaperiaate. Säteilyn käytöstä on oltava aina enemmän hyötyä kuin haittaa, terveyshaitat on minimoitava ja yksilön säteilyaltistuksen on jäätävä aina alle sovitun tason.

Suomen biotaiteen seura anoi vuonna 2017 Stukilta lupaa taideteokseen, joka käsittelisi säteilyyn liittyvää vastuuta. Teoksessa olisi ollut 95 palovaroittimista saatavaa amerikium-pellettiä. Isotooppi Am-241 lähettää alfasäteilyä ja mietoa gammasäteilyä.

Hakemus hylättiin.

Säteilyn käyttö tarkoitukseen, jonka hyödyt liittyvät pelkästään kauneus-, viihde-, taide- tai julkisuusarvoihin on kansallisten ja kansainvälisten säteilysuojaperiaatteiden vastaista.

Lääketieteessä säteily lähtökohtaisesti hyväksytään. Röntgen on osoittautunut hankalaksi korvata. Keskivertosuomalaisen se altistaa vuodessa vain 0,45 millisievertillä.

Sädehoitoa saa puolet syöpäpotilaista.

Kun tekniikka kehittyy, oikeutus on punnittava aina uudelleen. Radioisotooppihoidoissa haluttaisiin kokeilla alfanuklideja, jotka kulkisivat tappamassa syöpäsoluja kehossa.

Välillä huomataan, ettei valvonnassa olla muualla niin tunnollisia. Tulleihin jää maailmalla hissejä, joiden metallipainikkeet säteilevät. Toisaalta Venäjän tulli otti vuonna 2012 kiinni Suomesta tulleen lähetyksen, jossa oli radioaktiivisia hajuvesipullojen painikkeiden jousia.

Aina joskus tiedemaailmassa herää keskustelu, olisiko pieni annos säteilyä ihmiselle jopa hyväksi. Sellaista annosrajaa ICRP ei uskalla linjata.

Nykyiset enimmäisrajat perustuvat pohdintaan siitä, millainen säteilystä johtuva syöpäriski on ihmiselle siedettävä, sanoo Stukin ympäristön säteilyä valvovan osaston apulaisjohtaja Teemu Siiskonen.

”Eläimille ei ole mitään annosrajoja.”

Tšernobylin räjähdyksestä on 33 vuotta. Markku Kulmala marjastaa ja sienestää huoletta Hyytiälässä.

Cesium-137-laskeuma on puoliintunut. Lisäksi sitä on poistunut luonnosta huuhtoutumalla ja muussa ainekierrossa. Vuonna 2019 suomalainen saa 0,02 millisievertin verran säteilyä, joka johtuu Tšernobyl-laskeumasta tai ydinasekokeista. Se on yksi sadaskuudeskymmenesosa vuoden säteilyistä.

Cesiumista on tullut osa elinympäristöä. Elimistö käsittelee sitä melko tottuneesti, kuin luonnosta kehoon tulevaa kaliumia.

Vuosina 1986–1988 Kulmalan ryhmä analysoi yli 2 000 näytettä. Reaktorin ydintä oli kulkeutunut Suomeen paljon enemmän kuin odotettiin.

Tärkeimmät tulokset eivät lopulta liittyneet saasteisiin sinänsä. Tutkijat löysivät aine- ja energiavirrat. Ilmakehä, maaperä, vesistö ja metsät kytkeytyivät toisiinsa, koska niiden välillä kulki alkuaineita ja luonnon säteilyä sekä näiden välittämää energiaa.

Nyt tiedettiin, ettei ilmakehästä laskeutuva radioaktiivinen saaste vain imeytynyt maahan, vaan nousi sieltä puiden neulasiin. Se oli tärkeää tietoa vastaisten onnettomuuksien varalta.

Tutkijat tarjosivat tuloksiaan alan parhaisiin brittilehtiin. Markku Kulmala puhuu ”tietyistä” lehdistä. Pertti Hari puhuu Naturesta.

Tutkijat elivät kauan käsityksessä, että tulokset julkaistaan. Harilla jopa on tallella oikovedos artikkelista, joka ei ilmestynyt.

”Jouduimme ikuiseen luuppiin. Se ei mielestäni liittynyt siihen, että kyseessä oli Neuvostoliitto, vaan siihen, että kyseessä oli ydinvoima”, Kulmala sanoo.

Kun Fukushiman reaktorit vaurioituivat Tōhokun maanjäristyksessä Japanissa maaliskuussa 2011, Stuk siirtyi tehostettuun valmiuteen. Viikonloppu tallentui johtoryhmän lokiin.

12.3.11. 11:35. Lähetetty tekstiviesti koko STUKin hälytysryhmälle.

12:56. JORYn kokous klo 12:15. Uhka: suojarakennuksen tiiveyden menetys. (- -) Päätettiin että lasketaan vaikutuksia eri etäisyyksillä olettaen että sydän sulaa ja suojarakennuksen tiiveys menetetään.

13:39. JORY kokous 13:40. Laitostilanteesta ei uutta virallista tietoa. (- -) STUKin käsitys: sydämen sulamista ei ole tapahtunut.

13:49. 12 pizzaa tilattu, tulevat noin tunnin sisällä.

Säteilyonnettomuuksissa käynnistyy Stukin valmiusorganisaatio. Sen johtoryhmä kokoontuu valmiuskeskukseen Stukin tiloihin Helsingin Roihupellossa.

Fukushiman aikaan valmiuskeskuksessa työskenteli päivittäin 20–30 henkilöä. Vakava suomalainen onnettomuus aiheuttaisi täysvalmiuden, jossa töihin hälytettäisiin 80 stukilaista.

Stukin nykyinen pääjohtaja Petteri Tiippana oli Fukushima-hälytyksessä turvallisuudenarviointiryhmän johtaja.

Tilannetta valvottiin yötä päivää, kolme viikkoa. Seurattiin tuulen suuntaa, informoitiin valtioneuvostoa, palkattiin japaninkielinen tulkki.

Tiedettiin, ettei vaara yltäisi Suomeen. 80 kilometrin säteellä Fukushimasta liikkui kuitenkin suomalaisia. Heitä koetettiin saada ulkoministeriön kanssa kiinni.

Finnairista kyseltiin, voiko Japaniin lentää.

Paljon aikaa meni ihmisten rauhoitteluun. Tšernobylin muisto oli herännyt taas.

Fukushiman jälkeen Olkiluodon reaktoreilla muutettiin vesikiertoa pumpuissa, jotka syöttävät reaktoriin vettä hätätilanteessa. Näin haluttiin varmistaa, ettei laitoksella oltaisi niin riippuvaisia meriveden saannista.

Entä jos Olkiluodon reaktoriydin sulaisi silti?

Voimalan oma valmiusorganisaatio käynnistyisi. Olkiluodosta ilmoitettaisiin heti Stukille. Se menisi täysvalmiuteen, tiedottaisi ja alkaisi jakaa suosituksia.

Sosiaali- ja terveysministeriön kansliapäällikkö päättäisi, jaetaanko joditabletteja. Stuk suosittaa niitä, jos ulkoisen säteilyn annosnopeus on yli sata mikrosievertiä tunnissa.

Satakunnan pelastuslaitos päättäisi evakuoinneista. Vakavassa tilanteessa se on suunnitellut tyhjentävänsä voimalan ympäristön viiden kilometrin säteellä. Kahdenkymmenen kilometrin päässä, Raumalla asti, pitäisi pysyä sisällä. Alueella kaikuisi yleinen vaaramerkki.

Meijereissä ja kaupoissa otettaisiin näytteitä. Satakunnassa lehmät pitäisi kiireesti siirtää navettoihin, jotta ne eivät märehtisi radioaktiivista ruohoa.

Stukin ja pelastuslaitoksen väki kulkisi Olkiluodon rannoilla suojapuvuissa. Spektrometreillä tunnistettaisiin myrkyt. Tiedettäisiin puoliintumisajat, imeytyisikö luustoon vai ei.

Pienempiä hälytyksiä tulee joka viikko.

Aiemmin tänä vuonna Loviisan ydinvoimalassa laukesi yllättäen palovesijärjestelmä. Vettä valui reaktorin betonisen suojarakennuksen välitilaan. Selvisi, ettei vaaraa ollut. Useita stukilaisia vieraili voimalalla.

Välillä Stukin päivystäjälle hälyttää USVA, ulkoisen säteilyn valvontaverkosto. Suomessa on 260 mittauspistettä, jotka vahtivat säteilyä kuin tarkat nenät.

Kerran terävä säteilypiikki hälytti Loviisasta. Sitten säteilyarvot romahtivat.

Rankkasateen aiheuttamat lätäköt olivat sitoneet itseensä maaperästä nousevaa radonia.

Fukushiman jäljiltä on vahvistettu vain yksi säteilykuolema. Itsemurhia on ollut kymmeniä.

Nyt ihminen haluaa manipuloida säteilyn aiheuttamia tuhoja.

Radiokemian professori Gareth Law avaa oven, sitten toisen. Ne ovat turvalukittuja.

Law kiinnostui tieteestä Tšernobylin takia. Perhe asui Pohjois-Irlannin Lurganissa, eikä äiti uskaltanut antaa Lawn kuusivuotiaan pikkuveljen juoda maitoa.

Law on Helsingin yliopiston radiokemian yksikön uusi johtaja. Hän on kiinnostunut radionuklidien käytöksestä. Siis säteilevistä isotyypeistä ja niiden kemiallisista reaktioista.

Viime vuosina tutkijat ovat huomanneet, että tiettyjen radionuklidien kemiaa voi manipuloida niin, että niiden eteneminen ympäristössä pysähtyy.

Esimerkiksi uraanilla on kaksi pääasiallista kemiallista muotoa, U(VI) ja U(IV). Edellinen liukenee hanakasti pohjaveteen, jos sitä pääsee maahan. Mutta jos maaperässä tai kivissä on sopivia bakteereja, tutkijat voivat lisätä pohjaveteen kemikaaleja, jotka muuntavatkin liukenevan uraanin kiinteään U(IV)-muotoon. Tuho pysähtyy.

Law esittelee suppiloita, joissa on maaperää ja kiviainesta. Jokaiseen pumpataan radioaktiivisia alkuaineita ja erilaisia kemikaaleja, joiden pitäisi pysäyttää radionuklidien matka pohjaveteen.

Sitä, kuinka radionuklidit kulkevat aineen läpi, on syytä tutkia vuosia. Olkiluotoon rakennetaan ydinjätehauta Onkaloa, jonne laskettava aine pysyy radioaktiivisena vuosituhansia.

Fukushimassa radiokemian yksikkö on osallistunut puhdistustöihin kehittämällä yhdisteitä, jotka poistavat radioaktiivisuutta turma-alueen saastuneesta vedestä.

Merkittävin Fukushiman löytö on kuitenkin käsittämättömän pieni. Kymmeniä tai satoja kertoja pienempi kuin hiuksen halkaisija.

Law esittelee kuvia harmaista möykyistä. Ne ovat mikroskooppinäkymiä Fukushiman kuumista hiukkasista, ydinreaktorin palasista.

Tšernobyl räjähti väkivaltaisesti. Se lennätti ilmaan raskastakin materiaalia. Fukushima ylikuumeni ja suli vähin äänin. Säteily purkautui kuin valtavana sihauksena.

Mikrohiukkaset leijailivat huimia matkoja, Tokioon asti.

Law ja japanilaiskollega Satoshi Utsunomiya haluavat tutkia hiukkasia lisää. Heistä ne ovat tarina, jota Fukushimasta ei ole kerrottu.

”Ensimmäinen kysymys on, elävätkö ne ympäristössä pitkään. Jos eivät, voi tokaista, ettei niillä ole väliä. Mutta jos elävät, on mietittävä, miten hiukkasten hengittäminen vaikuttaa ihmiseen.”

Law ja Utsunomiya uskovat, että hiukkaset selviävät luonnossa vuosikymmeniä.

Seuraavaksi hiukkasia tutkitaan Helsingin Kumpulassa. Lawn tiimissä aiotaan selvittää simuloinnin avulla, onko mikrohiukkasista vaaraa keuhkoissa.

Fukushiman jäljiltä on vahvistettu vain yksi säteilykuolema. Itsemurhia on ollut kymmeniä.

Näytteitä kerätessään Law katseli puutarhoja, joiden pöydille oli jäänyt lehtiä ja leluja. Villisika juoksenteli autonromujen seassa.

Päällä oli suojapuku ja hengitysmaski. Oli turvallista.

”Lentoni Englannista Japaniin ja takaisin altisti minut suuremmalle säteilylle kuin kaksi päivää Fukushimassa.”

Taas säteily laskeutuu Hyytiälään taivaalta. Torni on 35 metriä korkea, Toivo Pohjan suunnittelema. Aurinko paahtaa mittalaitteita: sulakekaapin näköisiä laatikkoja, vaahtosammuttimen muotoista pömpeliä. Radiometrejä, pyranometrejä, pyrheliometrejä.

Ne mittaavat Auringon säteilyä.

Aurinko on suomalaisten rakkain säteilylähde. Se lähettää monenlaista säteilyä: näkyvää valoa, infrapunasäteitä ja ultravioletti- eli uv-säteitä. Uv-säteily on jo lähellä ionisoivaa säteilyä ja kykenee vahingoittamaan dna:ta.

Melanoomaan sairastuu vuonna 2025 arviolta jo 2 300 suomalaista. Stukille uv-säteily on kuin radon: siitä pitää jankuttaa.

Ilmakehätieteilijöiden näkökulma on toinen.

”Ei meillä olisi ilmastoa ilman Auringon säteilyä”, Kulmala sanoo.

Auringon säteily vaikuttaa esimerkiksi fotosynteesiin. Tiedetään, että puiden vapauttamat kaasut ovat yhteydessä pilvien syntyyn. Ne taas vaikuttavat koko maapallon säteilytasapainoon ja hillitsevät lämpötilan nousua.

Ilmastonmuutoksessa tämä mekanismi vaurioituu. Vielä ei kuitenkaan tiedetä tarkasti, millainen rooli esimerkiksi Kiinan ilmansaasteilla on pilvien synnyssä.

Tšernobylin ansiosta tutkijoilla on nykyään SMEAR, konsepti ilmakehää, ilmastoa ja ilmakehän ja maanpinnan vuorovaikutuksia mittaavasta asemasta. Kulmala toivoo, että Hyytiälän kaltaisia asemia nousisi maailmalle tuhat.

Toivo Pohja oli mukana piirtämässä Kiinan Nanjingin SMEAR-asemaa. Häntä hirvitti, miten Hyytiälässä vierailevat tutkijat voisivat omaksua kaiken teknisen tiedon.

”Mutta miljoonasta kiinalaisesta oli ilmeisesti seulottu semmoista nuorisoa, joiden päähän jää jotain.”

Nanjingin asemalla mitataan toistaiseksi Auringon säteilyä. Kosminen säteily ja radon ovat tulossa, Kulmala kertoo.

”Toistaiseksi ilman ionipitoisuudessa ei ole ollut mitään Suomesta poikkeavaa.”

Metalliseppä Toivo Pohja vihittiin vuonna 1996 Helsingin yliopiston kunniatohtoriksi. Juttuun on haastateltu myös ylitarkastaja Antero Kuusta, toimistopäällikkö Santtu Hellsténiä, apulaisjohtaja Tomi Routamoa ja tarkastaja Philip Holmia Stukista sekä tutkimuspäällikkö Jussi Paateroa Ilmatieteen laitokselta. Lähteenä myös Mai Allon kirja Yhdessä ilmakehässä – Tieteen huipulle ydinturman jäljiltä (2016).