Kotona lapsi sai olla lapsi

Henttinen vietti lapsuusaikansa perheessä, jossa lapsen annettiin vapaasti kasvaa persoonana. Kun pikku-Harrin huomattiin pitävän nukeista, ei hänelle väkisin työnnetty käteen leikkiautoa.

– Jos nukeista piti, niillä sai leikkiä, vaikka oli poika. Äitini ja isäni ymmärsivät, että on olemassa monenlaisia poikien ja tyttöjen rooleja, Henttinen muistelee liikuttuneena.

Henttinen vietti paljon aikaa vuotta nuoremman siskonsa kanssa. Heistä sisko oli se rämäpäisempi ja usein heitä molempia luultiin tytöiksi.

Se ei Harria haitannut. Hän ajatteli jo lapsena olevansa sisäisesti tyttö.

– Meille sanottiin usein, että “mitäs ne tytöt?” En ajatellut sen olevan yhtään kummallista.

Naisten maailma on aina tuntunut Harrista omalta.

– Olen androgyyni. Ulkoisesti olen ja haluankin olla mies, mutta sisältä olen enemmän feminiininen ja pidän perinteisistä naisten asioista. Haluan olla mies, sillä tavalla kuin olen mies.

Henttisellä on oma ompelija, joka tuunaa hänelle vaatteita.

– Haluan pukeutua miesten vaatteisiin, mutta värit ovat usein ongelma. Miesten osastolla kevään väritkin ovat usein maanläheisiä sävyjä. Rakastan värejä ja siksi käytän ompelijaa, joka muokkaa vaatteet mieleisikseni.

Vaikea kouluaika sai sulkeutumaan

Kultainen lapsuus katosi hyvin nopeasti, kun Henttinen meni kouluun. Siellä hän huomasi, etteivät kaikki hyväksykään häntä sellaisena kuin hän on.

– Minusta yritettiin väkisin kasvattaa tietynlaista. Pojilla oli oma, todella tiukka muotti. Kun en sopinut siihen, kiusaaminen alkoi.

Henttinen olisi halunnut esimerkiksi mennä tyttöjen liikuntaryhmään, jossa voimisteltiin ja tehtiin kaikkia “tyttöjen juttuja”.

Rankat “poikien lajit” eivät kiinnostaneet häntä ollenkaan.

Harri ei ymmärtänyt, mistä on kyse.

– Aloin syyttää itseäni siitä, että muut kiusaavat minua. Ajattelin, että tämä nyt on vain minun osani. En uskaltanut kertoa asiasta kotona, vaikka olisi pitänyt. Häpesin liikaa.

Henttinen sulkeutui, eikä uskaltanut vastata tunneilla opettajan kysymyksiin. Kaikki pitivät häntä hiljaisena, mutta sitä Henttinen ei todellakaan ollut. Ja pian kaikki huomaisivat sen.