Right… NOW! Ha ha ha ha ha! Johnny Rottenin räkäinen nauru kaikuu korvissani. Sex Pistolsien neljänkymmenen vuoden takainen ennustus on lopulta toteutunut, ja anarkia on tullut Yhdistyneisiin Kuningaskuntiin.

Pääministeri David Cameronin palli kaatui oitis, oppositiojohtaja Jeremy Corbynin palli heiluu pahasti, ja Brexit-keulakuvan Boris Johnsonin pallit taisivat kutistua lopullisesti heti ääntenlaskun päätyttyä, niin surkealta hän näytti julistaessaan voittoa.

Nilkeistä pahin, itsenäisyyspuolueen Nigel Farage, ilmoitti maanantaina eroavansa puolueen johdosta.

Kaikkia kiviä ja kantoja käännellään nyt nurin, jotta löydettäisiin joku, joka suostuu uppoavan laivan kapteeniksi tai edes puosuksi.

Jatkuu mainoksen jälkeen Mainos päättyy

Länsimaisen demokratian toista tragediaa näytellään Yhdysvalloissa, jossa luonnevikainen Donald Trump on republikaanien presidenttiehdokkaana.

Suomessakin jotkut kommentaattorit kiiruhtivat julistamaan Britannian kansanäänestystä ”demokratian voiman osoitukseksi” ja ties miksi vielä huvittavammaksi. Kaipa heidän mielestään demokratian jalot päämäärät toteutuvat myös siinä tapauksessa, että Trumpista todella tulee presidentti. Kansa on puhunut ja pulinat pois!

Kolmas, pienempi näyttö demokratian valuvioista on saatu Suomessa, jossa perussuomalaisten kannatus on tipahtanut puoleen runsaassa vuodessa, eikä loppua luisulle näy. ”Kansa” äänesti protestipuolueen valtaan, mutta kun sitten ei saatukaan uusia taivaita ja uusia maita, järkytys on loputon.

Vallankumouksen sijaan tuli lisää politiikkaa, yhteisten asioiden hoitoa neuvotteluin ja kompromissein, koska demokratiassa muu ei ole mahdollista. Vika ei ole perussuomalaisissa vaan ihmisissä, jotka eivät ymmärrä tai halua ymmärtää, miten yhteiskunta toimii.

Demokratia on toimivimmillaan silloin, kun mahdollisimman moni äänestäjä on todella perillä siitä, mistä äänestää.

”En tiedä mitä tahdon mutta tiedän kuinka saan sen”, karjui Johnny Rotten aikanaan. Siinä on demokratian perusongelma. Niin Britanniassa, Yhdysvalloissa kuin Suomessakin ihmiset äänestävät, mutta vain harvoin he tuntuvat tietävän, mistä ja miksi he todella äänestävät. Tai sitten he eivät yksinkertaisesti välitä.

Media pursuaa tarinoita järkyttyneistä briteistä, jotka sanovat halunneensa vain antaa näpäyksen johtajilleen, eivät missään nimessä oikeasti lähteä pois Euroopan unionista. Uusintaäänestystä eivät ole vaatimassa vain miljoonat häviäjät, vaan myös voittajat.

Demokratia ei ole toimivimmillaan silloin, kun äänestysprosentti nousee mahdollisimman korkeaksi, vaikka kaikki poliittiset kommentaattorit niin julistaisivatkin. Demokratia on toimivimmillaan silloin, kun mahdollisimman moni äänestäjä on todella perillä siitä, mistä äänestää – mutta tämä ei tunnu ketään kiinnostavan.

Jatkuu mainoksen jälkeen Mainos päättyy

On järjetöntä, että kansakunnan tulevaisuudesta saa päättää vähemmällä vaivannäöllä, tiedolla ja harkinnalla kuin ajokortin hankkimisesta tai nettiliittymän vaihtamisesta. Olen jo aikoja sitten ehdottanut jonkinlaista testiä äänestämisen ehtona. Enkä nyt tarkoita mitään tenttiä, josta selviäisivät vain yli kuuden laudaturin ylioppilaat ja Erkki Tuomioja, vaan yksinkertaista koetta, jolla varmistettaisiin se, että äänestäjä on vaivautunut edes vähän perehtymään tosiasioihin.

Demokratiassa pitäisi toteutua kansakunnan tahto. Kovin usein siinä toteutuu vain kansakunnan luulo ja pelko.

valtaoja@utu.fi

Kirjoittaja on avaruustähtitieteen emeritusprofessori.