Marilyn Mansonin esiintyminen estettiin Yhdysvaltojen Virginiassa, koska viranomaisten mielestä hänen laulunsa yllyttivät raiskauksiin ja murhiin. Beatles-levyjä poltettiin, koska John Lennon kertoi yhtyeen olevan suositumpi kuin Jeesus. Elvis Presleyta kuvattiin televisio-ohjelmaan keskivartalosta ylöspäin, koska lantion vihjailevaa liikehdintää ei haluttu näyttää katsojille.

Tässä vain muutama esimerkki populaarimusiikkiin kohdistuvasta sensuurista, jossa konstit ja keinot ovat olleet monet. Musiikin sensuuria hahmoteltiin jo 2600 vuotta sitten Antiikin Kreikassa, jolloin filosofi Platon esitti Valtio-teoksessaan, ettei ihmissielua heikentävä musiikki kuulu ihanneyhteiskuntaan.

– Yleisimmät syyt musiikin sensurontiin liittyvät politiikkaan. Sitten tulevat huumeet, alkoholi, uskonto sekä seksi kaikissa muodoissaan, toimittaja-kirjailija Jake Nyman luettelee.

Hänen tuoreessa Kielletyt levyt -teoksessaan käsitellään musiikin sensuuria sadan vuoden ajalta.

– Jos mietitään kulttuurin muita osa-alueita, kenenkään ei ole pakko mennä leffaan tai hakea kirjaa kirjastosta, mutta musiikkia on vaikeampi välttää. Tämä tekee siitä pelottavaa. Jos kuulet laulun, jossa arvostellaan vallanpitäjiä, se todennäköisesti jää soimaan päähäsi. Millä se sitten otetaan sieltä pois, pannaanko pää poikki? Näinkin on tapahtunut.

Jake Nyman työhuoneessaan. Jussi Mankkinen / Yle

Natsi-Saksan jazz-ongelma

Musiikin voima ja vaarallisuus on huomattu etenkin totalitaristisissa valtioissa kuten natsi-Saksassa, jossa jazz aiheutti viranomaisille päänsärkyä. Musiikkityyliä pidettiin amerikkalaisena rappiotaiteena, ja “neekerijazzin” soittaminen kiellettiin radiossa kokonaan.

Jazzia ei saatu kitkettyä maasta kovillakaan otteilla, mutta tähänkin löytyi ratkaisu. Propagandaministeri Joseph Goebbelsin käskyllä perustettiin Charlie and His Orchestra -yhtye, joka esitti sujuvaa swingjazzia ja joka sai runsaasti soittoaikaa radiossa.

Jutun juju oli siinä, että yhtyeen esittämiin suosittuihin kansainvälisiin jazz-kappaleisiin oli keksitty uudet natsimieliset sanat, joissa pilkattiin juutalaisia, kommunisteja sekä vihollismaiden poliitikkoja.

– Natsi-Saksan sensuurille oli tyypillistä se, että sitä yritettiin kiertää. Esimerkiksi juutalaisperäisestä Josef Josef -iskelmästä tehtiin levytyksiä, mutta aivan toisella nimellä. Hämäyksenä toimi sekin, että levyetikettiin laitettiin väärän säveltäjän nimi, Jake Nyman kertoo.

Natsi-Saksan propagandaministeri Joseph Goebbels perusti jazz-yhtyeen, jonka lauluissa pilkattiin juutalaisia ja kommunisteja. Saksan kansallisarkisto

Natsi-Saksassa ymmärrettiin myös radion merkitys propagandavälineenä. Maassa kehitettiin radiomalli, jolla ei pystynyt kuuntelemaan lainkaan ulkomaisia radioasemia tai niiden lähettämää musiikkia. Radioita jaettiin kansalaisille jopa ilmaiseksi.

Neuvostoliitto ja rock and rollin uhka

Natsi-Saksan ja Neuvostoliiton suhtautumisessa musiikkiin tai musiikin käyttöön propagandavälineenä ei juuri ollut eroja. Jazz oli pannassa, mutta erityisen tarmokkaasti neuvostoviranomaiset paheksuivat 1950-luvulla syntynyttä rock and rollia, joka oli äärimmäisen vakava uhka kommunistiselle ideologialle.

– Amerikkalaiset väittivät, että rock and roll oli neuvostoliittolaisten tiedemiesten kehittämä musiikin muoto, jonka tarkoituksena oli rappeuttaa amerikkalaisen nuorison moraali. Neuvostoliitossakin rock and roll oli rappion airut, mutta siellä se koettiin amerikkalaisten kehittämäksi juoneksi, jolla yritettiin saada kommunismin nimeen vannovan neuvostonuorison pää sekaisin, Jake Nyman sanoo.

Elvis Presley sai Neuvostoliitossa synninpäästön vasta vuonna 1990. AOP

Kielloista huolimatta neuvostokansa piti länsimaisesta rockista ja popista, ja sensuuri synnytti varsin ainutlaatuisen ilmiön, joka kulkee nimellä luurankolevyt.

– Neuvostonuoret nauhoittivat ensin kelanauhurille esimerkiksi Radio Luxembourg-asemaa, jossa soitettiin populaarimusiikkia. Sen jälkeen lähdettiin penkomaan sairaalan roskiksia ja sieltä löytyi usein selluloidille painettuja röntgenkuvia. Niille pystyi sitten kaivertamaan levyn. Onhan se aika hykerryttävää, että Anatoli-enon keuhkokuvan päälle oli äänitetty viimeisin Rolling Stones -hitti, jota myytiin mustassa pörssissä, Nyman myhäilee.

Siirappisesta musiikistaan tunnettu Julio Iglesias koettiin Neuvostoliitossa neofasistiseksi laulajaksi. AOP

1980-luvulla Neuvostoliitossa julkaistiin myös lista ei-suositeltavista ja ideologisesti arveluttavista länsimaisista artisteista. Pehmoiskelmätähti Julio Inglesiasia syytettiin neofasismista, metalliyhtye Judas Priest koettiin antikommunistisena, Tina Turner tihkui liikaa seksiä, Kiss oli turhan nationalistinen ja Village People väkivaltainen.

Yle sensuroi huonoa makua

Myös Yleisradiolla on pitkä sensuurihistoria, tosin sensuuri on tarkoittanut esitysrajoituksia. Ylellä oli yksinoikeus radiolähetyksiin aina vuoteen 1985 saakka, joten esitysrajoitus ei ollut muusikolle mikään pikku juttu. Esitysrajoituksista kertovat dokumentit olivat pitkään kadoksissa, mutta niitä löytyi sattumalta ja nyt niitä siis julkaistaan myös Kielletyt levyt-kirjassa.

– Ylen päätökset ovat olleet enemmän tai vähemmän mielivaltaisia. Niistä on vaikea löytää yhtenäistä logiikkaa, vaikka niissä tiettyjä peruselementtejä onkin. Joka tapauksessa sensuuriin suhtauduttiin hirveän vakavasti, Jake Nyman totetaa.

Esitysrajoituksia jaettiin muun muassa kaksimielisistä teksteistä, rivoista ilmaisuista, moraalikäsitysten halventamisesta ja viittauksista alkoholiin ja huumeiden käyttöön.

"Molemmat puolet esitysrajoitukseen". Esimerkki dokumentista, jossa musiikkikappaleelle on annettu soittokielto. Jussi Mankkinen / Yle

Rajoituksista oli 1950- ja 60-luvuilla päättämässä muun muassa silloinen ohjelmajohtaja Jussi Koskiluoma, joka inhosi iskelmää ja populaarikulttuuria. Sensuuria harjoitettiin esimerkiksi epäpuhtaan laulusuorituksen takia. Myös iskelmä- tai pop-kappale, johon oli ujutettu klassista musiikkia, joutui armotta pannaan.

– Luulen, että Yle otti esimerkkiä BBC:stä, joka oli tässä asiassa hyvin tiukka. Ihan sama, vaikka Frank Sinatra lauloi Brahmsin kehtolaulua, niin sitä pidettiin ällöttävänä ja se kiellettiin välittömästi, Jake Nyman sanoo.

Yle-sensuurin oudoimpiin lukuihin kuuluu Simo Salmisen ja Spede Pasasen Keltainen jäänsärkijä -kappale. Sitä sai soittaa muuten milloin vain, mutta ei jäänmurtajalakon aikana.

Sensuurin kestosuosikkina pysyi vuodesta toiseen Irwin Goodman, jonka laulujen teemana oli usein alkoholi. Myös Irwinin Olen hermostunut -biisi joutui soittokieltoon. Syynä oli “aistiviallisten loukkaaminen” ja “änkyttävä, viallinen esitystapa”.

Irwin Goodmanin tuotannossa lauletaan traagisesta suomalaisesta elämästä kieli poskessa. “Viideltä saunaan ja kuudelta putkaan”, “Ei tippa tapa ja ämpäriin ei huku”. Tekstit ovat viinanhuuruisia ja usein Vexi Salmen käsialaa. Yle

Oman aikansa arabiparodiaa

Musiikin sensuuri on heijastellut pitkälti trendejä tai omaan aikakauteensa liittyviä tapahtumia. Suuret katastrofit ja sodat ovat usein johtaneet sensurointipäätöksiin. Esimerkiksi Persianlahden sota sai 1990-luvun alussa BBC:n varpailleen. Yhtiön asettamaan soittokieltoon joutuivat muun muassa Banglesin Walk Like Egyptian, Lulun Boom Bang a Bang, Blondien Atomic ja Abban Waterloo.

– Kaikilla aikakausilla on omat arvonsa ja oma moraalikoodistonsa, joita noudatetaan. Vuonna 1974 julkaistu Juice Leskisen Marilyn on hyvin perinteinen rock and roll -kappale, mutta sitä olisi ollut mahdotonta julkaista 50-luvulla, koska siinä lauletaan onanoinnista ja Marilynin jumpperin riisumisesta, Nyman sanoo.

ABBAa sensuroitiin Persianlahden sodan aikoihin Britanniassa. AOP

Päinvastainen esimerkki löytyy vuodelta 1962, jolloin Ismo Kallio levytti arabikulttuuria ja -musiikkia parodioivan Arab Ahab -hupilevyn. Kappale ei herättänyt julkaisuajankohtanaan sen kummoisempaa huomiota, sitä pidettiin vain hauskana.

– Jos joku menisi tänä päivänä levy-yhtiöön ehdottamaan, että tehdäänpä tällainen biisi, niin luulen että oltaisiin aika varovaisia ja siinä olisi aika lähellä tällainen Jylland Posten -ilmiö, Nyman toteaa ja viittaa joidenkin vuosien takaiseen Muhammed-pilapiirrosjupakkaan, jolloin kyseisestä tanskalaislehdestä tuli jihadistivihan kohde.

Hyvää sensuuriakin on olemassa

Pitkän linjan radiotoimittajana Nyman on itsekin joutunut pohtimaan, voiko jotakin levyä soittaa vai ei.

– Olen sitä mieltä, että on olemassa myös hyväksyttävää sensuuria esimerkiksi sellaisten saksalaisbändien kohdalla, jotka tekevät uusnatsimusiikkia. Jos muusikko on saanut tuomion huomattavasta rikoksesta kuten pedofiliasta, niin en kyllä soita hänen levyjään – olivat ne sitten kuinka fantastisia ja viattomia tahansa.

Tosin Nymanillekin saattaa toisinaan tulla kummallisia mielihaluja.

– Kun joskus tulee mätkyjä, niin mieleen saattaa hiipiä ajatus, että pitäisiköhän ensi sunnuntain ohjelma aloittaa Irwinin kappaleella Haistakaa paska koko valtiovalta.