Taas sitä toitotetaan. Suomalaisten lamaantumista, apaattisuutta ja visioiden puutetta.

Suomi on kuulemma vajonnut ”apatian suohon”. Helsingin Sanomien masennusartikkelissa Aalto-yliopiston talousprofessori Pertti Haaparanta, 60, puhuu ”kollektiivisesta taantumasta”, filosofit Ilkka Niiniluoto, 69, ja Esa Saarinen, 62, jauhavat neuvottomuudesta ja ”latistuksen mankelista”. Historioitsija Juha Siltala, 57, taas kertoo ”kakun pienentämisen tunnelmasta”. Jostain on kaivettu esiin jopa Kaari Utrio, 73. Hän puhuu ”maailmanlopun manaamisesta”.

Ainut, joka ei vollaa, on neurotaloustutkija Marja-Liisa Halko, jonka ikää ei löydy internetistä, mutta jonka työhistoria paljastaa, ettei hän todennäköisesti ole vielä täyttänyt viittäkymmentä vuotta.

Halko toteaa: ”Ajatus, että ennen kaikki oli paremmin, kertoo lähinnä keski-iän kriisistä. Ei oikeasti ollut. Jos Esa Saarinen pudotettaisiin aikaan ilman internetiä tai iPadia, hän haluaisi aika nopeasti takaisin.”

En voisi olla neurotaloustohtorin kanssa enempää samaa mieltä. Siitä se juuri kertoo. Kriisistä, joka syntyy, kun vanhat keinot eivät enää toimi, eikä uusia jakseta opetella.

Anteeksi nyt vaan ikärasismini, mutta eivät yli kuusikymppiset nosta tätä maata uuteen kukoistukseen. Suomi ei nouse lamasta 90-luvun alun Nokia-resepteillä, vaikka filosofit Niiniluoto ja Saarinen haikailevatkin takaisin aikaan, jolloin he olivat notkeita nelikymppisiä ja laskuttivat valtavia summia raporteistaan ja fiilissessioistaan.

Suomen suurin pulma on suomi-passiivi. Suomi-passiivissa eläkeikää lähestyvät asiantuntijat antavat väsyneitä lausuntoja, jotka aiheuttavat toivottomuutta kansalaisissa. Kaikki energia käytetään hätääntyneeseen voivotteluun ja syyllistämiseen, kun vanhat konstit eivät toimi. Passiivin luonteeseen kuuluu, että syy on aina oman itsen ulkopuolella: suhdanteissa, mediassa, talouden rakenteissa tai yrittäjien aseman hankaluudessa.

Suomi-passiivin käyttäjät eivät tarjoa ratkaisuja ongelmiin, he vain osoittavat epäkohtia ja olettavat että joku epämääräinen ”muu” tekisi jotain.

Vaikka olen suunnattoman kyllästynyt startup-höpinään talouden pelastajina, on se myönnettävä: Startup-maailmassa suomi-passiivia ei liiemmin esiinny. Suomi on ennemminkin täynnä mahdollisuuksia ja kun oma maa ei riitä, hypätään koneeseen.

Passiivijengi jää paikoilleen toivomaan, että Nokia tulisi takaisin ja joku sexy startup keksisi vihdoin sen nuorennuspillerin.

Tässä ratkaisuehdotus passivisteille: antakaa tilaa nuorille. Menkää vaikka kalaan. Tai Portugaliin.