KRONIK – Jeg har netop læst bogen Predator Nation af Charles Ferguson. Det er en meget grundig og uhyre skræmmende opfølgning på hans film Inside Job om finanskrisens forbrydere og forbrydelser. En film, som blev belønnet med Academy Award som årets bedste dokumentarfilm 2010.

Charles Ferguson er ikke en antikapitalistisk ekstremist, som slår om sig med vilde påstande. Han er en 58-årig meget velanskreven matematiker og samfundsvidenskabsmand, der har været konsulent for bl.a. Det Hvide Hus og undervist på universiteter som MIT og Berkeley. Undervejs stiftede han i begyndelsen af 1990’erne sit eget it-firma, der udviklede webprogrammet FrontPage, og solgte opfindelsen til Microsoft for ca. 800 millioner danske kroner.

Ferguson besluttede derefter at anvende sine mange penge i sandhedens og samfundets tjeneste ved at lave dokumentarfilm – den første om Irak-krigen – og skrive bøger.

I et Amerika, der er overbefolket med stjerneadvokater, som fører proces for de superrige, er der, så vidt jeg ved, ingen, der har rejst sag for at anfægte Fergusons uhyre håndfaste anklager om bankchefers kriminelle adfærd og købet af politikere og eksperter. Manden har styr på sine fakta. Og han mener, det er skadeligt og forargeligt, at finansverdenens topfolk kun undtagelsesvist er kommet for en domstol, men tværtimod – også efter at have udløst krisen – har hævet enorme bonusbeløb og er blevet brugt som rådgivere for statsmagten.

Skrupelløse rovdyr

Bogen om rovdyrnationen handler om det store bankrøveri, der begyndte i 1980 og kulminerede med finanskrisen for 5-6 år siden. Røveriet kastede millioner af mennesker ud i arbejdsløshed og ud af deres bolig, punkterede manges pensionsordninger og forgældede nationer, fordi de måtte levere enorme statsindskud for at redde bankerne fra kollaps, samtidig med at skatteindtægterne styrtdykkede og udgifterne til forsørgelse af de ledige og fallerede borgere eksploderede.

Rovdyrene var cheferne i toppen af finanssektoren, der skovlede grotesk mange milliarder ned i egne private lommer ved en adfærd, som de måtte vide ville ende i kollaps. De lod sig aflønne efter giftige bonussystemer, der alene blev styret af omsætningen og uden modregning for risiko og tab. Det lod sig gøre, fordi alle reguleringer var fjernet, og magten blev samlet i direktionslokalerne i nogle få håndfulde globale finanshuse, hvor aktionærerne ikke blandede sig, og konkurrenterne var gjort til medsammensvorne.

Det er fortællingen om finanshuse, der handlede med slyngelstater og narkobaroner, og som sorgløst, men til meget gode vederlag, betjente forbrydere som Bernie Madoff, der som en af de få sidenhen blev dømt for fuldblodssvindel til ufatteligt mange milliarder dollar.

Ubetalelig gæld

En meget afgørende del af rovet blev scoret ved den massive udbredelse af de såkaldte subprimelån: Lån til jævne folk, der gerne ville have eget hus, og som blev lokket af ’gode’ lånetilbud med (kortvarig) afdragsfrihed og lav rente. Det var lån uden reel sikkerhed, som de således ikke havde reel mulighed for at betale tilbage, når renten efter kort tid steg, og afdrag skulle falde. Disse lån medvirkede til en enorm boble med fordobling af ejendomspriserne. Alt for mange lod sig lokke af de billige lån til at købe alt for dyrt. Da boblen brast og ejendomspriserne igen blev halveret, stod de tilbage med en vældig gæld uden tilsvarende ejendomsværdi. For der blev optaget for 4.100 milliarder dollar lån i folks huse fra 2000-2007 sammenlignet med de foregående syv år, og det gav amerikanerne mulighed for at bruge 10 procent mere, end de tjente, i en periode, da middelklassens realløn ellers stagnerede. Det var et forbrug, der kunne ses på det store underskud på betalingsbalancen – ikke mindst over for Kina.

Den danske boble

Danmark i ’nullerne’ udviklede en tilsvarende uansvarlig adfærd, selv om konsekvenserne indtil nu har været langt mindre alvorlige end i USA: Indførelsen af adgang til realkredit som afdragsfrie flekslån blev sammen med den borgerlige regerings fastfrysning af ejendomsværdiskatten motoren for en voldsom stigning i ejendomspriserne, fordi folk køber hus, efter hvad de står til at betale per måned, uden tilstrækkelig tanke på, hvor meget ydelsen kan hoppe op, når den aktuelt lave fleksrente stiger, og de skal til at betale afdrag. Ejendomsprisstigningen blev desuden grundlaget for en formidabel ekstra låntagning til privatforbrug, hvilket betyder, at det mest sårbare ved dansk økonomi i 2013 ikke er statens konjunkturbestemte underskud, men den alt for store private gæld, mange sidder tilbage med, mens deres oppustede friværdier er forsvundet.

Indtil nu er situationen holdt flydende uden dramatisk mange tvangsauktioner, fordi vi har nydt godt af en fleksrente tæt på nul. Det er historisk enestående og ikke holdbart. Men selv i denne situation er mange husejere teknisk insolvente, og endnu flere tør ikke bruge penge, hvilket kunne sætte gang i aktiviteten, fordi de snart skal til at afdrage på lånene og desuden erkender risikoen for et stort rentehop. Den cocktail kan stadig blive en langvarig dræber for håbet om et opsving.

Goldman Sachs’ genistreg

I USA kom dræberen langt hurtigere og voldsommere, fordi finanshusene under bobleøkonomien forvandlede de skrøbelige tilgodehavender til påstået forsikrede prima værdipapirer (med triple A-rating), der blev solgt verden over – ikke mindst til pensionskasser. De fik hjælp fra ansete kreditvurderingsbureauer som Standard & Poor’s, der mod fin honorering fra finanshusene kaldte disse papirer for prima og helt sikre, selv om de få år – eller sågar få måneder – senere viste sig totalt værdiløse.

En markant historie om karakteren af det store bedrag er forklaringen på, hvordan Goldman Sachs klarede sig bedst blandt de store finanshuse: Goldman Sachs begyndte allerede et par år før krakket at spekulere mod de papirer, som de lokkede andre til at købe!

Desuden var de særligt heldige med at få udbytte af den amerikanske stats gigantiske bankhjælpepakke i efteråret 2008 – en pakke, der blev udtænkt af Bushs finansminister Hank Paulson, som tidligere havde tjent sin halve milliard dollar som leder i Goldman Sachs og i den periode var frontkæmper i den vellykkede kamp imod de gamle reguleringer, der skulle forhindre de mest letsindige finansspekulationer.

Goldman Sachs er i dag sytten gange større end for 30 år siden, har 34.000 ansatte og en formidabel milliardindtjening.

I forhold til udviklingen af den store finansboble rummer bogen desuden en serie utrolige fortællinger om uanfægtede brud på konkurrencelovgivningen, om usminket og velorganiseret skatteunddragelse og om store revisionsfirmaer, der – ligesom kreditvurderingsbureauerne – blev betalt godt for at svigte deres opgaver.

Købte eksperter

Tilsynet med banker og monopoler er svækket, fordi offentlige lønninger ikke er høje nok til, at tilsynsmyndighederne kan holde på kompetente folk. De få med indsigt til at bekæmpe udskejelserne bliver købt af modparten.

De bedste hjerner kan se, at pengene ikke ligger i at forske eller tjene samfundet, men derimod i at spille sammen med en branche, hvor egoisme og uærlighed giver kasse. Da finansboblen var på sit højeste, tjente de ansatte i Goldman Sachs gennemsnitligt 3,5 millioner kroner hver. Derfor er Fergusons bog også beretningen om topøkonomer og professorer, der blev købt til at blåstemple vild spekulation som solid og ansvarlig adfærd. De, der har set filmen Inside Job, husker f.eks. professor Mishkin, der var købt til at rose den enestående stabilitet i det islandske banksystem sent i 2006, og som bagefter på sit CV på nettet ændrede titlen på artiklen fra ’stabilitet’ til ’ustabilitet’ i den islandske finansverden – hvilket han senere bortforklarede som en trykfejl.

Politikerne i seng med bankerne

Det er en afgørende brik i fortællingen, at det politiske system efter Reagans magtovertagelse afviklede alle reguleringer og begrænsninger af, hvad finanssektoren kunne lave af spekulative arrangementer. Man kasserede lærdommen fra krisen i 1930’erne og fik derfor en gentagelse i 2008.

Selvfølgelig var George W. Bush enestående tæt sammenfiltret med finansverdens slyngler. Men hverken Clinton eller Obama skilte sig markant ud. Clinton og daværende centralbankchef Alan Greenspan havde et afgørende ansvar ved at åbne for den vilde udvikling i såkaldte derivater, der angiveligt skulle afdække risiko ved letsindige udlån, men som blot kamuflerede risikoens sande omfang. Og da Obama overtog præsidentposten midt i finanskrisen, brugte han som nærmeste rådgivere mange af dem, der som rådgivere under Clinton ubekymret havde ladet spekulationsøkonomien blomstre eller endda som topfolk i finansverdenen været aktive i udviklingen af bobleøkonomien.

Ingen – heller ikke Ferguson – påstår, at præsidenterne selv har været korrumperede. Men ikke alene har de støttet sig op ad rådgivere, der var tæt knyttet til arkitekterne for rovdyrøkonomien. Begge de to store partier har både ideologisk og økonomisk været under indflydelse af finanshusene, der har leveret en uforholdsmæssig stor del af partiernes kampagnemidler. Mange kongresmedlemmer har af samme grund udviklet sig til reelle lobbyister for finanssektoren – og for brancher som energiforsyning, telekommunikation samt sundheds- og landbrugsindustri, der også er domineret af få store virksomheder og har støttet og støtter sig til venligtsindede politikere.

Derfor – siger Ferguson – er store brancheområder beskyttet mod effektiv konkurrence og forlader sig på korruption og politisk påvirkning i stedet for at satse på uddannelse og forbedret konkurrenceevne; derfor er der ikke blevet lovgivet tilstrækkeligt håndfast mod en gentagelse af finanskrise. Derfor er bankerne og deres aktionærer blevet reddet, men ikke den lille mand i det overbelånte hus.

Mærsk og Danske Bank

Der er mange beslægtede – om end svagere – tendenser i vores del af verden. Selv i Danmark er det ubestrideligt, at vores eneste virkelig store multinationale koncern – A.P. Møller - Mærsk – over de seneste 30 år har skaffet sig uforholdsmæssig stor politisk indflydelse. Derfor scorede koncernen en uhyre gunstig fortsættelse af Nordsøkoncessionerne under den borgerlige regering i 2003 og sikrede sig åbenbart juridisk mod risikoen for, at staten senere kunne forsøge at genforhandle sig til en bedre aftale. Og Danske Bank – hvor Mærsk-koncernen er hovedaktionær – formåede desuden at overbevise den samme regering om, at staten ikke skulle have andel i aktiernes mulige værdistigning til gengæld for den gigantiske bankredning fra 2009.

Opgør med oligarkiet?

Ferguson konstaterer, at storkapitalens greb om det politiske system i USA har ført til større ulighed og mindre omfordeling til gavn for den brede befolkning. En hundrededel af én procent – 27.000 personer ud af mere end 300 millioner amerikanere – tjente i 2007 1.000 milliarder dollar – eller hele seks pct. af den samlede nationalindkomst – og stod for en fjerdedel af alle kampagnemidler til de to store politiske partier.

Siden Reagan har de superrige også fået enorme skattelettelser. Den rigeste ene procent af alle amerikanere er på 30 år kravlet fra at stå for en tiendedel op til at få en femtedel af al indkomst – og ejer en tredjedel af USA’s samlede formue. Samtidig stagnerede real-indkomsten for det store flertal, og 15 procent af amerikanerne er fattige – mange endda på u-landsniveau.

Den skærpede ulighed afspejler sig i dårlige skoler for de fattige og en rigmandsklasse, der isolerer sig i egne velhaverkvarterer og velhaverskoler. De private universiteter har fået flere midler og har nu 36.000 dollar til rådighed per student, mens de offentlige universiteter uændret over en årrække kan bruge 10.000. Den sociale mobilitet er ringe – også ringere end for nogle årtier siden.

Ferguson har – helt på linje med Nobelpristageren i økonomi Joseph Stiglitz – en serie af forslag til, hvad der skal gøres for at bryde den onde cirkel:

Der skal satses på lighed og kvalitet i uddannelse for alle. Finanshusene skal brydes op og underlægges effektiv kontrol, konkurrencelovene skal skærpes, og bank- og monopoltilsynene skal have midler til at købe de bedste medarbejdere.

Skattesystemets smuthuller for velhavere og selskaber skal lukkes effektivt, og der skal laves en kortlægning af pengenes indflydelse på politik.

Hørte vi i den genvalgte præsident Obamas tiltrædelsestale antydninger af disse toner? Det er på høje tid, at kampen tages op mod det amerikanske oligarki, der hele tiden truer med at reducere demokratiet til en farce, der ikke gavner, og ikke engagerer det store flertal af befolkningen.