Flere og flere unge mennesker får stillet en psykisk diagnose. Betyder det, at dagens unge er en flok forkælede møgunger, der mærker for meget efter nede i maven, og som vippes af pinden alt for let? Og bruger de diagnoser som eksempelvis depression som en form for accessory til at akkompagnere deres øvrige selvfremstilling, når det er belejligt?

Det skulle man tro, når man har læst Nanna Carstens’ kronik i Information den 30. juni. Nanna Carstens er studerende ved Københavns Universitet og lægger sig i slipstrømmen af en tendens til at individualisere samfundsmæssige problemer, der vedrører ungdommen, som har været fremherskende i debatten de senere år.

I mit arbejde som pædagogisk-psykologisk uddannelsesrådgiver ved Aarhus Universitet yder jeg støtte til unge med diagnosticerede psykiske lidelser. For mig er det tydeligt, at der er væsentlige samfundsmæssige årsager til den høje forekomst af lidelse, vi ser hos ungdommen.

Men det perspektiv bliver ofte helt udeladt. Ikke mindst i debatten om den såkaldte curlinggeneration. Her reduceres unge menneskers problemer til at være et resultat af overbeskyttende forældre, som efter sigende skulle generere svagelige og forkælede børn, der ikke kan håndtere verdens knubs. På den måde får man behændigt placeret ansvaret for en hel generations genvordigheder i enkeltindivider og i privatlivets sfære, og samfundet friholdes for ansvar.

Det er bekvemt, hvis man ikke ønsker, at samfundet bruger ressourcer på at udbedre problemerne, eller man af ideologiske grunde ønsker at placere ansvaret i familiernes skød. Det er mindre smart, hvis man faktisk er interesseret i at forstå, hvad der foregår i ungdommen og eventuelt skabe bedre vilkår for denne gruppe.

Adgang til hjælp

I sin kronik indikerer Nanna Carstens, at der sker en overdiagnostisering af depressioner hos unge, og at man som patient kan manipulere sin læge til at stille en diagnose ved at besvare lægens spørgsmål på en bestemt måde. Det ligger implicit i denne antagelse, at man burde skærpe kravene til diagnosticering.

Skal man skærpe kriterierne, skal begrundelserne imidlertid være faglige. Ellers straffer man jo mennesker med depression for andre menneskers manipulation af diagnosticeringssystemet. Lidt ligesom når nogen peger på Dovne Robert for at retfærdiggøre, at der generelt stilles strengere krav til ledige. Det dur ikke. Her skal man hellere finde ud af, hvilke problemer folk bokser med, som gør det attraktivt at foregive diagnoser.

Historisk mange unge udvikler stress, angst og depression. Jeg mener, at meget af polemikken omkring diagnosticering og overdiagnosticering bunder i en skæv forståelse af, hvad en psykiatrisk diagnose egentlig er. En depressionsdiagnose er ikke en påvisning af, at der er en depression ’inde i personen’.

Det er hverken mere eller mindre end en beskrivelse af en samling af selvrapporterede adfærdsmæssige og oplevelsesmæssige symptomer, der optræder hos en given person. Nichts weiter. Og så er diagnoser oftest adgangsbillet til hjælpesystemerne. Min oplevelser er, at de studerende, jeg hjælper, som er diagnosticeret med depression, bestemt lever op til intentionen med kriterierne og ikke faker noget som helst. For mig at se er det helt væsentlige spørgsmål; hvad er det lige, vi har gang i som samfund, som skaber denne tilstand hos så mange unge?

Udviklingspres

Debatten om den såkaldte curlinggeneration repræsenterer en klassisk ’indefra og ud’-tænkning, hvor man ser en samfundsmæssig tendens som udtryk for et forhold, der er iboende i det enkelte individ. Store dele af landets forældre er åbenbart ramt af kollektivt vanvid, som udmønter sig i, at de på upassende og overdreven vis beskytter deres små pus og faktisk forkrøbler ungerne følelsesmæssigt i samme hug.

Det lyder jo ikke rart, men hvad værre er; det lyder heller ikke sandsynligt. Når noget forekommer i stor målestok, må man altid spørge sig selv; hvordan bidrager samfundet til denne udvikling, og hvad er meningsfuldheden i, at folk gør, som de gør?

Faktum er, at kravene til menneskers personlige og ressourcemæssige udvikling aldrig har været større. Vi skal udvikle os fra vuggestuealderen, hvor der laves kompetenceanalyser og handleplaner for børnenes udviklingsmål. I uddannelsesinstitutionerne fortsætter denne opdeling af individet i enkeltkompetencer, som hver især skal vurderes og optimeres, så vi på sigt kan fungere som nyttige ressourcer for arbejdsmarkedet.

Konkurrencestaten har organiseret vores livsforløb fra dag nul. Processen er organiseret som et optimeringsforløb, hvor du sættes i scene som (fremtidig) konkurrent til dine medmennesker. I den optik giver det rigtig god mening, at forældre beskytter deres børn alt det, de kan; både for at sikre den optimale kompetenceudvikling og måske også for at beskytte barnet for de værste effekter af denne udvikling?

Forældre er ikke idioter; de kan godt se, at der ikke er plads til alle ved samfundets bord. Og de ønsker at gøre, hvad de kan for, at deres barn tilkæmper sig en af pladserne trods alt.

Konkurrencestatens udviklingskrav er omfattende og ikke omkostningsfrie. De producerer et psykologisk indre hos unge, der afspejler kravene: urealistisk selvovervurdering på den ene side og en tendens til en selvkritisk, perfektionistisk og højambitiøs tilgang til sig selv på den anden.

Det skaber skrøbelige mennesker, hvor selv små nederlag får alvorlige konsekvenser for selvbilledet. Det er ikke curlingforældrene, der er hovedproblemet i dette, men derimod samfundets iscenesættelse af mennesker som varer og konkurrenter over for hinanden.

Når man lærer, at ens værdi som menneske afhænger af ens præstations- og ressourceprofil, er det ikke så underligt, at man udvikler stress. Langvarig stress fører ofte til depression og/eller angst, og den udvikling ser jeg alt for ofte hos de universitetsstuderende, jeg yder studiestøtte til.

Hele deres identitet hænges op på enkeltstående præstationer, og hvis man for eksempel dumper en eksamen, oplever de studerende det ofte som om, at de dumper som mennesker. Det er konsekvensen af den sammensmeltning af værdi-som-menneske og værdi-som-arbejdskraft, der finder sted i konkurrencestaten.

Individualisering

I mine øjne er det iscenesættelsen af mennesker som varer, der er hovedsynderen i den omfattende forekomst af psykiske lidelser hos unge. Det skaber en hyperindividualiseret overbygning, hvor individet står ultimativt til ansvar for sin egen fremgang eller undergang. Udvikl dig, udkonkurrer de andre eller gå til grunde.

Den psykologiske bagside er en helt ekstrem grad af overvurdering af egen indflydelse på egen tilstand, der fuldstændig sætter omgivelsernes rolle i parentes. I sin mest sørgelige og konkret udkrystalliserede form ses det hos de depressive unge, som gør alt, hvad de kan, for at leve op til samfundets krav, men alligevel bliver depressive, fordi de ikke er i stand til at gøre alting perfekt. Efterfølgende står de alene med ansvaret og en skånselsløs selvkritik om, at de bare kunne »have taget sig sammen«.

På den måde har de lært at ansvarliggøre sig selv for alt, og dette er i sig selv en ubærlig byrde. Lidt paradoksalt viser dette sig også i Nanna Carstens måde at beskrive sig selv på: »Jeg havde især et problem med at have det dårligt, fordi jeg jo har det så godt. Jeg syntes, det lugtede lidt af forkælet møgunge.«

Som psykolog, der arbejder med unge mennesker, er en af mine hyppigste opgaver at hjælpe de unge med at stoppe med at slå sig selv i hovedet. Alt imens fungerer konkurrencelogikkerne bag om ryggen på dem, og rollen som egen slavepisker er fikst installeret i den enkelte. Det er på tide, vi tager et opgør med markedsgørelsen af mennesket; indtil da vil kritik af diagnosticering og curlinggenerationer desværre ofte gå konkurrencestatens ærinde.