I fredags offentliggjorde Røde Kors en rapport om børnene på Udrejsecenter Sjælsmark. Det er skræmmende læsning. Mere end 80 procent lider af psykisk mistrivsel, og 61 procent ville sandsynligvis opfylde kriterierne for en psykiatrisk diagnose.

Danmark kan ikke som samfundsfællesskab se igennem fingre med, at børn af afviste asylansøgere vokser op i mistrivsel og med varige skader på krop og sjæl. Det har fået nogle politikere til at foreslå, at børnene tages ud af Sjælsmark. Det vil for det første rent juridisk stille udviste børnefamilier væsentligt anderledes end mennesker, som ikke har børn. Og det sikrer ikke i sig selv en beskyttelse af det enkelte barn mod, at forældrene tilsidesætter deres børns tarv.

Man kan slet ikke, som integrationsminister Inger Støjberg (V) gjorde, blot henvise til, at det er forældrenes skyld, og at forældrene tager børnene som gidsler. Det fratager ikke det danske samfund forpligtelsen til at gribe konkret ind i forhold til det enkelte barn, som mistrives og bliver skadet.

Det må og skal være sådan, at hensynet til det enkelte barns udvikling og trivsel må gå forud for alt andet. Derfor bør vi bruge de bestemmelser, som den sociale lovgivning rummer, og de socialfaglige indsatser, som de sociale regler giver mulighed for.

Derfor skal de børn, hvis forældre er medvirkende til, at børnene bliver skadet, fjernes fra forældrene – på samme måde som det sker med børn og unge i det øvrige danske samfund.

Tradition for at hjælpe

Igennem de seneste godt 100 år har det været øvrighedens, det vil sige statens eller kommunens forpligtelse, at beskytte børn mod skadelige handlinger udøvet bevidst eller ubevidst fra forældrenes side. Fra børneloven af 1905 og frem har forskellige offentlige institutioner haft til opgave at sikre, at børn som blev skadet af forældrene eller det opvækstmiljø, de vokser op i, bliver fjernet og får mulighed for en normal opvækst og dermed en mulighed for at udvikle sig som mennesker.

Efter Børneloven kan man fjerne børn under 15 år, »som af forældre eller andre opdragere mishandles, eller som hos disse lider en sådan nød, at deres sundhed eller normale legemlige udvikling derved udsættes for fare«.

Nutidens bestemmelse i Serviceloven taler om, hvorvidt der er en »åbenbar risiko for alvorlig skade på børn eller unges sundhed eller udvikling«. Hvis det er tilfældet, skal der gennemføres en børnefaglig undersøgelse (§50-undersøgelse), hvor barnets hele situation bliver undersøgt, det vil sige barnets eller den unges udvikling og adfærd, familieforhold, skoleforhold, sundhedsforhold, fritidsforhold og venskaber.

På baggrund af en sådan omfattende undersøgelse træffes der beslutning om familieindsatser, og om barnet skal fjernes og anbringes i familiepleje eller døgninstitution.

Vi har således i Danmark en lang tradition for at yde offentlig hjælp til familier, så de kan støtte deres børn og unges udvikling. I dag modtager næsten 180.000 børn og unge familiestøtte.

Tilsvarende har vi en mangeårig praksis for beskyttelse af børn og unge gennem konkrete indgreb over for forældre, som ikke vil eller kan magte opgaven som forældre. Der sker således dagligt fjernelser af børn og unge i Danmark, og der er i dag mere end 14.000 anbragte børn uden for hjemmet.

Accept af mistrivsel

Så hvorfor bruger man ikke den sociale lovgivning og griber konkret ind i forhold til de i alt 125 børn på Udrejsecenter Sjælsmark? Det er der flere grunde til.

For det første er udviste asylansøgere ikke omfattet af bestemmelserne i Serviceloven på samme måde som andre borgere. Der er f.eks. særlige procedurer ved underretning om mistrivsel, som i sidste ende gør, at det er Udlændingestyrelsen og ikke kommunens familieteam, som sidder med det sidste ord.

For det andet gør målgruppen (udviste) og placeringen på et midlertidigt opholdssted, at der ikke lægges de samme kriterier ned over vurderingen af børns trivsel, som ellers ville være gældende. Der accepteres større mistrivsel end andre steder i det danske samfund.

For det tredje undersøges sagerne ikke til bunds. Kun i sjældne tilfælde bliver der lavet en egentlig børnefaglig undersøgelse af det enkelte barn (§50-undersøgelse). Det hænger sammen med den sidste grund, nemlig at der er en berøringsangst fra det socialfaglige personale i forhold til målgruppen.

Alle disse problemer og mangler fremgår tydeligt af Dansk Flygtningehjælps rapport om børns trivsel og udvikling på asylcentre fra 2018.

Socialfagligt svigt

Dansk Flygtningehjælps og Røde Kors’ rapporter peger på en grundlæggende mangel på en ordentlig socialfaglig indsats over for en gruppe af børn, som er i alvorlig mistrivsel. Det er børn og unge, som bliver fanget mellem forældrenes beslutning om ikke at efterkomme et udrejsepåbud og det offentlige systems berøringsangst eller aversion mod reelt at påtage sig et ansvar.

Under normale omstændigheder ville uansvarlig handlen fra forældrenes side blive mødt med kravet om tvangsfjernelse af barnet. Det forudsætter naturligvis, at grundlaget er til stede, og her er det afgørende, at processen omkring det enkelte barn på Sjælsmark starter med en grundig børnefaglig undersøgelse. Den må konkret beskrive barnets samlede situation, og hvis den viser, at barnets udvikling og trivsel er truet på grund af forældrenes adfærd, burde det kunne udløse en børne- og ungeudvalgs beslutning om fjernelse.

Hvor kort eller lang en sådan fjernelse skal være, må bero på en konkret vurdering. Afgørende er det imidlertid, at der sættes konkret ind i forhold til bearbejdning af det enkelte barns traumer med psykologiske og pædagogiske behandlingsindsatser. Målet er en så hurtig og effektiv behandling af det enkelte barn som muligt.

Sådan kunne det foregå på Sjælsmark.

Der er sikkert nogle juridiske årsager til, at det ikke forholder sig således i dag, men uanset hvilke er der for mig at se tale om et alvorligt socialpolitisk svigt fra dansk side. Vi vender det blinde øje til, fordi børnene ikke er danske og alligevel skal vokse op i et andet land.

Som de tyske børn

Sådan et svigt har vi som nation tidligere begået mod mennesker, som ikke var danske, men som befandt sig på dansk jord. Det er udførligt beskrevet i Kirsten Lyllofs bog Barn eller fjende fra 2006. Den handler om danskernes behandling af uledsagede flygtningebørn efter Anden Verdenskrig. I første halvår af 1945 kom mere end 250.000 tyske flygtninge til Danmark, og inden for det første år døde 13.000, heraf 7.000 børn under fem år.

Årsagerne var dårlig kost, mangel på lægetilsyn og medicin, men frem for alt en hadefuld behandling af en gruppe mennesker, som man som nation ikke anså som rigtige mennesker – og værst af alt gik det ud over børnene.

Hvis forældre på grund af et ønske om at blive her i landet groft tilsidesætter hensynet til deres egne børn, så må og skal det offentlige træde til og fjerne børnene.

Men det sker ikke. Tværtimod er vi som nation og velfærdssamfund nu igen ved at begå de samme overgreb mod børn og unge, som vi efter krigen var ansvarlige for over for de tyske børn. Har vi ikke i dag større indsigt i konsekvenserne af de skadevirkninger, som børn og unge på Sjælsmark udsættes for?

Det mener jeg, og derfor skal Røde Kors og Dansk Flygtningehjælps rapporter bruges som anledning til at sætte hensynet til det enkelte barn forud for alt andet. Det kræver, at vores beslutningstagere går fra valgretorik til konkret handling og sikrer en ordentlig social indsats. Andet kan vi ikke være bekendt.