Denne filosofi må være favoritkandidat til en status som den grimmeste, verden har set siden Anden Verdenskrig. Selviskhed, lyder dens bærende tese, er godt, hvorimod altruisme ondt, og empati og medfølelse er irrationelt og destruktivt. De, som ikke kan forsørge sig selv, fortjener at gå til grunde, mens de rige fortjener uindskrænket magt.

Filosofien er forlængst afprøvet i praksis og med spektakulært katastrofale resultater. Men paradokset er, at dens trossystem, blev udviklet af Ayn Rand – 6. marts var det 30 år det siden, hun døde – aldrig har været mere populært eller indflydelsesrigt.

Rand stammede fra en russisk velhaverfamilie, der emigrerede til USA. I sine romaner (f.eks. Og verden skælvede) og teoretiske skrifter (f.eks. Selviskhedens dyd) fremlagde hun en filosofi, som hun kaldte for ’objektivisme’. Dens moralske maksime er intet andet end den pureste egoisme: Vi skylder ikke andre mennesker noget, insisterer Rand – end ikke medlemmer af vores egen familie. Hun kalder fattige og svage individer for ’affald’ og ’parasitter’, og nedsabler enhver, der ønsker at hjælpe dem.

Ud over at stå for politi, militær og retsvæsen har statsmagten ingen legitime roller, dvs. at der skal ikke være nogen social sikring, ingen offentlig sundhedspleje, intet skole- og uddannelsesvæsen, ingen offentlig infrastruktur og transport, intet brandvæsen, ingen regler, ingen indkomstskat.

Psykopatisk misantropi

Og verden skælvede, der udkom i 1957 skildrer et USA, der er som lammet af statslige indgreb, og hvor heroiske millionærer må kæmpe en eksistentiel kamp imod en nation af snyltere. Millionærerne, som hun fremstiller som guden Atlas, der holder hele verden oppe, indstiller deres produktive bedrifter med det resultat, at nationen bryder sammen. Men så reddes den i kraft af ureguleret grådighed og egoisme, takket være en af de heroiske plutokrater, John Galt.

De fattige dør som fluer som følge af Galts programmer, der åbenbarer deres egen dovenskab og initiativløshed. De, som forsøger at hjælpe dem, bliver gasset: I en berygtet passage pointerer hun, at alle de omkomne passagerer i et tog fyldt med giftige dampe fortjente deres skæbne. En af disse var f.eks. en lærer, der underviste børn i at være holdspillere, en anden en hjemmegående husmor, »der mente, at hun havde ret til at vælge politikere, om hvem hun intet vidste.«

Rands filosofi er således en psykopats misantropiske fantasi om grusomhed, hævn og grådighed. Men som den amerikanske forfatter Gary Weiss påviser i sin nye bog Ayn Rand Nation, er hun blevet for det nye højre, hvad Karl Marx engang var for en bestemt del af venstrefløjen: en halvgud i spidsen for en tusindårsrige-kult. Næsten en tredjedel af amerikanerne har angiveligt læst Og verden skælvede, der kommer i nye oplag på hundredtusindvis af eksemplarer hvert år.

Blandt dem, der har taget Rand til sig, er Tea Party-bevægelsen (der dog har valgt at ignorere hendes evangeliske ateisme). Ingen af dens massemøder er komplette uden bannere med tekster som »Hvem er John Galt?« Og »Rand havde ret«. Ayn Rand, hævder Weiss, leverer den samlende ideologi, der kan »forlene vag, indebrændt vrede og forurettelse med en følelse af målsrettethed«.

Hun bliver energisk promoveret af højrerabiate radio- og tv værter som Glenn Beck, Rush Limbaugh og Rick Santelli, og fremstår i stigende grad som den åndelige ledestjerne for den republikansk dominerede Kongres.

Dobbeltmoral

Det er ikke svært at se, hvorfor Rand appellerer til milliardærer. Hun tilbyder noget, der er afgørende for enhver succesfuld politisk bevægelse: en følelse af at være offer. Hun fortæller dem, at de bliver snyltet på af utaknemmelige fattige og undertrykt af påtrængende, kontrollerende regeringer.

Sværere at begribe er hendes appel til de almindelige teabaggers, der vil komme til at lide frygteligt under en afvikling af staten. Men så stærk er den misinformation, som gennemsyrer den bevægelse, og så udbredt i USA er ’Willy Loman-syndromet’ (kløften mellem virkelighed og forventninger, red.), at millioner gladeligt byder sig til som dørmåtter for millionærer.

Jeg spekulerer på, hvor mange der ville fremture i deres tilbedelse af Ayn Rand-kulten, hvis de vidste, at hun få år før sin død selv meldte sig som modtager af ydelser fra både Medicare og Social Security, selv om hun havde raset imod begge disse velfærdsprogrammer som indbegrebet af alt, hvad hun foragtede ved den indgribende stat. Da det kom til stykket, lod hendes trossystem sig altså uden videre vælte over ende af fremskreden alder og dårligt helbred.

Grådighed

Men de har en endnu stærkere grund til at afvise hendes filosofi: Et af de mest hengivne medlemmer af hendes inderkreds var ingen ringere end Alan Greenspan, den tidligere amerikanske centralbankdirektør. Sammen med Rand udgav han bogen Capitalism: Unknown Ideal, hvis ligefremme budskab er, at der ikke er behov for den mindste regulering af erhvervslivet – end ikke for bygherrer eller medicinalindustrien. Thi – hævder han –»forretningsmandens grådighed« (læs profitsøgerens grådighed) – vil sikre uovertruffen forbrugerbeskyttelse. Ganske som bankfolk for at bevare deres kunders tillid vil udvise anstændighed og integritet. Ureguleret kapitalisme, docerer han, »er alle andre moralsystemer overlegen.«

Ikke så snart var han centralbankdirektør, før Greenspan gik i gang med at virkeliggøre sin gurus filosofi til punkt og prikke. Han agiterede således ihærdigt for at sænke skatterne for de rige og ophæve de love, der regulerede bankvirksomhed, herunder satte grænser for den aggressive långivning og handel med derivater, der i sidste ende bragte systemet til fald. Weiss påviser i sin bog, hvordan Greenspan haft held til at bortretouchere hele denne historie.

Fattige går til grunde

For trods de mange år, han samarbejdede med hende, og trods sin tidligere indrømmelse af, at det var Rand, som fik ham til at indse, at »kapitalisme er ikke kun effektiv og praktisk, men også moralsk«, så nævner han hende blot forbigående i sine erindringer og antyder endda, at der var tale om en »en ungdommelig forvildelse«. Dette er nu blevet den officielle version, men Weiss fremlægger stærke indicier for, at Greenspan den dag i dag – selv efter den tale, han holdt i den amerikanske kongres, hvor han vedkendte sig et medansvar for finanskrisen – er hendes trofaste discipel.

Indsyltet i hendes filosofi beflitter en ny højrefløj sig på begge sider af Atlanten sig på at kræve tilbagerulning af staten, selv om vraggodset fra netop denne politik flyder rundt til offentlig beskuelse: De fattige går til grunde, mens de ultrarige overlever og stortrives. Ayn Rand ville have nikket anerkendende.