2. Tillad ekstremister indrejse – men begræns deres mulighed for at blive i landet

Tiltaget udspringer af regeringens bebudede indrejseforbud til hadprædikanter. Idéen er, at der skal udarbejdes “nationale lister med navngivne omrejsende udenlandske religiøse forkyndere, som kan udelukkes fra at indrejse under henvisning til, at de må anses for en trussel mod den offentlige orden i Danmark”.

Kriteriet for at udgøre en trussel mod den offentlige orden i Danmark er, at religiøse forkyndere forinden har fremsat “udtalelser i udlandet, der ville være strafbare, hvis de var blevet fremsat her i landet”. Ud over tilskyndelse til terror og vold omfatter “potentielt strafbare” ytringer blandt andet blasfemi (ingen er dog blevet dømt efter blasfemiparagraffen siden 1946).

Et af de bedste argumenter er selvfølgelig, at forbuddet er en begrænsning af danske borgeres ret til at modtage informationer. Der er principielt ingen forskel på at forhindre en udlænding i at holde et oplæg på en dansk konference og på at censurere eller blokere vedkommendes holdninger på internettet eller i fjernsynet.

Lovforslagets største problem er, at det er hullet som en si. Det omfatter ikke EU-borgere, og det kan omgås af prædikanter fra resten af verden blot ved at rejse til Danmark via et andet Schengenland. Men derudover er lovforslaget uklart og inviterer dermed til vilkårlighed, når det skal omsættes til praksis. Listen omfatter nemlig personer, der ifølge en central passage er kommet med “udtalelser i udlandet, der efter deres indhold undergraver og modarbejder de principper om demokrati og respekt for menneskerettigheder, som det danske samfund bygger på”.

Hvad ovenstående præcis omfatter, er svært at definere. Man behøver blot se på Storbritanniens erfaringer med lignende lovgivning, som har ramt både islamkritiske politikere, radioværter, kunstnere og abortmodstandere.

Så hvad er alternativet? Man kan begynde med at konstatere, at der årligt ankommer millioner af mennesker til Danmark som turister, konferencegæster og forretningsrejsende. Personer, der ikke er EU-borgere, vil typisk kun have ret til et kort ophold i Danmark. Mange af disse mennesker vil utvivlsomt have holdninger, der er uforenelige med “de principper om demokrati og respekt for menneskerettigheder, som det danske samfund bygger på”, uden at det udgør et problem. Træder de over stregen ved at opfordre til vold eller terror, kan de selvfølgelig straffes, selv om de ikke er danske borgere.

Det giver til gengæld god mening at skelne mellem midlertidig indrejse – og tildeling af opholds- og indfødsret. Med en opholdstilladelse får en udlænding en række rettigheder i Danmark, og med tiden kan han eller hun opnå permanent opholdstilladelse, adgang til økonomiske ydelser, familiesammenføring, stemmeret ved kommunalvalg med videre.

Det giver åbenlyst mening at stille højere krav til personer, der får langvarigt ophold, end dem, der blot suser ind for at holde et oplæg i en moské eller et forsamlingshus.

Når det gælder opholdstilladelser, virker det rimeligt at afvise personer, der aktivt har bidraget til aktiviteter, der søger at omstyrte demokratiet. Sådanne holdninger vil naturligvis stadig være lovlige at ytre – men det er ikke urimeligt, at Danmark som stat vælger at prioritere tildeling af opholdstilladelser til personer, som kommer for at bidrage til snarere end at underminere de værdier, som det danske demokrati bygger på. De samme betragtninger gør sig gældende, blot i endnu højere grad, for tildeling af indfødsret.

Det bør dog ikke (som foreslået af blandt andre De Konservatives Naser Khader) være medlemmerne af Folketingets Indfødsretsudvalg, der interviewer kandidaterne og vender tommelfingeren op eller ned baseret på deres personlige opfattelse. Man kunne derimod godt gøre det diskvalificerende, hvis man inden for de seneste år aktivt har deltaget i aktiviteter, der søger at omstyrte demokratiet og erstatte det med et diktatur. Et sådant kriterium vil lade den materielle ytrings- og foreningsfrihed være uantastet (man har altså ret til aktivt at modarbejde det demokratiske samfund, hvis det sker med fredelige midler) – men kan ikke påregne at blive statsborger og få stemmeret, hvis man aktivt modarbejder demokratiet. Det vil selvfølgelig stadig være en væsentlig – og svær – opgave at udforme reglerne, så de rammer præcist.