Børn med forskellig hudfarve, der leger sammen. Den lokale kiosk, der sælger krydderier, jeg aldrig har hørt om. Fest og farver, når Gay Pride Parade fylder Københavns gader.

Ja, jeg elsker mangfoldighed. Det gør vi alle. Når ligestillingsdebatten alligevel raser i Danmark, skyldes det, at der findes to forskellige opfattelser af begrebet »mangfoldighed«.

Der er os, der hylder den mangfoldighed, som naturligt findes i verden - og som ønsker, at lovgivningen blot skal sikre, at mennesker kan udfolde sig frit og nyde lige muligheder uanset køn, etnicitet, religion og seksualitet. Og så er der dem, der på den ene side vil have mangfoldighed for enhver pris - og om nødvendigt gennemtvinge den med love og regler - og på den anden side mener, at den mangfoldighed, som ikke passer ind i deres egen verdensbillede, er falsk og skal tromles ned. Igen med love og regler.

Forvirret? Ja, det er jeg ærligt talt også somme tider. Men nøglen til at forstå kvotefortalerne ligger i tallene. Tallene, forstår du. Der er kun 12 procent kvinder i bestyrelserne i de danske børsnoterede selskaber. Og der kan laves fine fremskrivninger, der viser, at hvis udviklingen fortsætter i det nuværende tempo, så vil vi først i totusindoghvidkål have en fifty-fifty fordeling af mænd og kvinder i bestyrelserne.

Men skal man godtage argumentationen, så må man jo også æde præmissen. Og her vælger jeg altså at overholde min bullshit-kur og sige pænt »nej tak«. For præmissen er, at der burde være 50 procent kvinder og 50 procent mænd i en virksomhedsbestyrelse. Men hvorfor egentlig? Kunne det tænkes, at der rent faktisk er flere mænd end kvinder, der ønsker at sidde i en bestyrelse? Flere mænd end kvinder, som ønsker at arbejde de mange timer om ugen, som det kræver at få et topjob i erhvervslivet, der derefter fører til en bestyrelsespost i et børsnoteret selskab?

Forskellen på de to forskellige opfattelser af mangfoldighed hænger tæt sammen med to forskellige opfattelser af lighed.

Lighed er ikke bare lighed. I en liberal optik er det lige muligheder, der er det afgørende. Alle mennesker er lige meget værd, og derfor skal alle mennesker have lige muligheder for at leve livet efter egne ønsker og behov. Det kræver et samfund uden diskrimination og med fri og lige adgang til sundhed og uddannelse - og et socialt sikkerhedsnet til dem, der ikke kan klare sig selv. Og så kræver det et samfund uden for mange snærende love, regler og forbud. Mennesker er forskellige. Derfor vil der være forskel på, hvordan vi vælger at bruge mulighederne.

Sådan ser man ikke på det i den anden lejr. For dem, der sværger til den anden form for mangfoldighed, er lige muligheder slet ikke nok. Der skal være resultatlighed. Man skal ikke bare have de samme muligheder i livet, man skal også bruge disse muligheder på samme måde. Det er derfor, tallene er så vigtige. Her helmer man ikke, før der er lige mange mænd og kvinder i bestyrelserne. Før drenge og piger fordeler deres legetid lige mellem Barbie-dukkerne og bilerne. Før andelen af indvandrer-grønthandlere svarer præcist til andelen af indvandrere generelt i samfundet. Før der er lige så mange mandlige sygeplejersker som kvindelige sygeplejersker.

I øjeblikket bliver der talt om kvinder i bestyrelser, men hvis vi ikke får gjort op med tanken om resultatlighed, kommer der kvoter, love og regler for andre områder også. »Ja, for vi kan jo ikke bare sidde med hænderne i skødet og vente,« som kvotefortalerne siger.

Hvis det er dét, man ønsker, er det helt bestemt muligt at gennemtvinge mangfoldighed ved hjælp af lovgivning og kvoter. Så vil jeg bare tillade mig at kalde det statsdirigeret mangfoldighed.

Tanken er faktisk ganske udbredt i dag. For eksempel er der en del debattører, der kalder danske virksomheder for »vores virksomheder«. Undskyld mig, men det er vel ret beset ejernes virksomheder?

I den offentlige debat har jeg sågar hørt udtrykket »vores familier« - denne gang i en debat om øremærket barsel til mænd. Ja, for mangfoldighedstyrannerne vil også ind bag hoveddøren hos den enkelte familie og blande sig. Her er de ikke tilfredse, før mænd og kvinder tager lige meget barsel - om de så skal tvinges til det!

Og i SF har man for nylig diskuteret, om partiets principprogram skal indeholde en beskrivelse af, hvordan danske forældre skal opdrage deres børn.

Det er lige før, man må spørge sig selv, hvornår lighedspolitiet kommer helt ind i soveværelset for at tjekke, om der nu også bliver givet og taget lige meget i sengen?

Sikkert er det, at ønsket om statsdirigeret mangfoldighed kommer til udtryk på de særeste måder. Vores ligestillingsminister er for eksempel dybt foruroliget over, at Lego (en af »vores virksomheder«) producerer lyserøde legoklodser, som særligt appellerer til piger. Uha, uha. Hvad med Legos brandbiler og helikoptere, som man må gå ud fra appellerer mest til drenge - skal de så også tages ud af produktion? Hvad er der egentlig tilbage på børneværelset, som ikke bekymrer mangfoldigheds­tyrannerne?

Og her er det jo, at det bliver interessant. For når mangfoldigheden er naturlig - for eksempel at piger og drenge helt fra de er spæde beviseligt udviser forskellig opførsel - så må den pludselig ikke være der. Mangfoldighed er ikke altid godt, ifølge mangfoldighedstyrannerne. Mangfoldighed kan også være rigtig skidt. Og derfor er det kun den statsdirigerede mangfoldighed, der er ønskelig - den type mangfoldighed, som eliten kan lide.

På samme måde har eliten defineret, at deres ugentlige løbeture, deres økologiske grøntsager og deres røgfri stuer er det eneste rigtige. Ingen mangfoldighed, tak - der skal bare rettes ind. Og kan I ikke finde ud af det, skal vi nok hjælpe jer på vej med forbud, love og afgifter. »Sundhedslighed« hedder det. Vi skal ikke bare have lige muligheder for at leve sundt, vi skal leve lige sundt.

Alle elsker mangfoldighed. Men for ligheds­tyrannerne er det kun den statsdirigerede mangfoldighed, der gælder.