Livet som bandemedlem forandrer et menneske. Helt ned til hvordan mennesket afvikler sine skridt.

IA går en rullende, overdrevent langsom gang, hans arme hænger langt ude fra kroppen, ikke ulig en gorilla. En parade for den latente brutalitet beregnet til at indgyde frygt.

Jeg er måske farvet. En far, hvis søn gik ind i organiseret kriminalitet, fortalte mig i et interview, at han forsøgte at lære at leve med sin søns rædselsfulde valg. Han ønskede at bevare kontakten til sønnen på trods af volden, afstumpetheden og egoismen. Det var sønnens liv, og han kunne ikke konstant irettesætte og belære ham uden at skubbe ham længere væk, længere ud. Faren ønskede at bygge bro, så sønnen en dag kunne gøre det rigtige og vende om. Den ene ting ved hans søn, der slog ham ud hver gang og fysisk gav ham kvalme, var dén gang, jeg ser IA gå nu.

IA har retning mod stolen i midten.

På hans fødder bærer han sorte Nike Airmax, der ser ud, som om de lige er taget ud af æsken, og i skoene hvide sokker. Han er iført baggy bukser, dobbelte T-shirts: En oversized rød T-shirt og inden under den en sort. På hovedet har han en sort kasket med en rød skygge.

Men ikke ret meget længere.

»Nu holder provokationen op!«

Retsformand Marianne Madsen, og med hende resten af dommerne i Danmark, skal næsten hver dag bede de tiltalte fra bandemiljøet tage kasketten af i retten.

Hun virker træt af det.

»Super,« siger IA, provokerende, før han tager kasketten af.

Om lidt får rettens IA’s tilståelse af et par »mindre forhold«.

»Mindre« er faktuelt korrekt i forhold til tiltalen for medvirken til terror, som alle de fire tiltalte nægter sig skyldige i, og som kan give fængsel på livstid, men alligevel er »mindre« ikke dækkende, for det retten skal se på en video om lidt:

Et voldsomt overfald på en fængselsfunktionær.

Mindretallets vold

Volden er fremmed for de fleste af os i dag. Nogle gange glemmer vi hvor fremmed.

Demokrater taler sammen om tingene og lever med alle mulige former for uenigheder. Vi brokker os over alt muligt, vi bliver rasende og frustrerede, men vi slår ikke.

Det føles pinligt at skulle nævne det, så indlysende er det, men alligevel: Navnlig slår vi ikke eller spytter efter folkevalgte, hvad enten det er tidligere justitsminister Morten Bødskov (S) eller Folketingets formand, Pia Kjærsgaard (DF).

Vi skyder slet ikke og forstår instinktivt, at Orlando, hvor 49 liv er blevet taget, er en uhyrlighed. Vi skyder ikke tegnere eller jøder, og tværtimod, når LGBT’ere forvandler København til en fest, fejrer vi sammen med dem fremskridtene for vores minoriteter og tænker over, om vi dog ikke kan forlænge marchen helt til Hirtshals. Deres pride er vores stolthed.

Det er vi i det store hele enige om.

Vi skal passe på Danmark, siger statsminister Lars Løkke Rasmussen (V) til os i en video på Facebook. ’Vi’ nikker, men kun fordi verden pludselig føles usikker, og ’vi’ må opbyde alle vores kræfter for at bevare tilliden til de andre. ’Vi’ ved godt, at det er et mindretal, der – enten af deres egen frie vilje eller fordi omstændighederne i deres liv er sådan – begår ekstremistisk vold. ’Vi’ sætter vores lid til, at ’vi’ trods alt beskyttes af politiet, samt at dem, der vælger volden, må regne med, at vi tager deres frihed.

Aner vi overhovedet, hvad vi taler om?

Sagen efter Omar El-Hussein kan være et udmærket virkelighedstjek. Den handler ikke kun om medvirken til ekstremistisk vold, den handler også om helt simpel vold. Og måske er der faktisk en vigtig forbindelse mellem de to.

IA er tiltalt for 22. juni 2015 at true to fængselsfunktionærer på livet.

»Jeg forventer livstid, hvorfor et liv fra eller til ikke vil ændre min fremtid,« skal han ifølge anklageskriftet have sagt til dem.

»Ja, det er korrekt,« siger IA i retten denne uge.

Han fortæller om baggrunden: Han var blevet flyttet fra Politigårdens fængsel til Ringsted Arrest, hvor han oplevede forholdene som ringere. Bl.a. måtte han ikke træne.

»Jeg kom med truslen. I deres øjne er jeg en terrorist. Derfor valgte jeg at spille for galleriet. Og det virkede,« tilføjer IA: »Jeg blev rykket tilbage til Politigården med det samme.«

Senere havnede IA i Nyborg Statsfængsel langt væk fra sin familie i Mjølnerparken i København. Han havde intet fjernsyn og intet skab. Han forsøgte at blive overflyttet. Forgæves.

IA siger, at fængselsfunktionærerne behandlede ham som en terrorist og nævner, at en af dem hele tiden tændte og slukkede for varmen i cellen, hvilket hver gang skabte støj og forstyrrede hans søvn.

På skærmene i retten vises en optagelse fra kamera 7 i Nyborg Statsfængsel den 21. marts 2016. Optagelsen varer ca. 30 sekunder.

IA har en brun kedeldragt på, mens han føres til sin celle af tre fængselsbetjente.

Vi kan ikke se, hvad der foregår i cellen, men vi ser en af fængselsbetjentene gå efter IA ind i cellen, mens de to andre bliver stående uden for.

Fængselsbetjenten, som gik med ind i cellen, bakker pludselig ud. Så kommer IA.

Som en naturkraft, voldsomt og hurtigt og tilsyneladende helt uden varsel, rammer han fængselsbetjenten med et flyvende spark, han driver ham op i et hjørne og tildeler ham to knytnæveslag.

Det er sådan, vold ser ud. Der bliver stille i retten.

To af de andre tiltalte smiler og nikker til IA og griner bøvet, da IA kommenterer, at 7-8 fængselsfunktionærer iler til og kaster sig oven på IA:

»De laver bunkepul.«

Helt sjovt var det dog ikke – IA følte, han var ved at blive kvalt. Men på den anden side:

»Jeg gør ikke ting for sjovt. Jeg handlede.«

Historien er ikke slut endnu: To dage senere truede han igen en fængselsfunktionær:

»Vi ses om seks måneder. Jeg tager gerne 12 år mere.«

IA skal have sagt »Gud er stor« på arabisk, før han satte trumf på:

»Jeg har heller ikke noget problem med at tage 16 år. Jeg tager din kone og dine børn.«

Voldsparathed

De fire tiltalte har alle tilknytning til Mjølnerparken og har været medlemmer af det hedengangne Brothas, der nu er fusioneret ind i Black Jackets. Bag sig har de domme for vold, tyverier, våben, og i den nu afdøde Omar El-Husseins tilfælde, grov vold.

Han dyrkede indtil 2013 kickboksning.

Da Omar-El Hussein angreb Krudttønden, var han kun fjorten dage tidligere løsladt efter at have afsonet en dom for, tilsyneladende helt umotiveret, at have stukket en ung mand i et S-tog med kniv. Hans offer var nær forblødt.

I retten fortalte Omar El-Hussein, at han frygtede, at offeret ville overfalde ham, fordi han forvekslede ham med nogen, som var efter ham selv.

For at forstå voldsparatheden skal man måske huske, at de fire tiltalte for medvirken til terror har været med i Brothas på et tidspunkt, hvor gruppen har ligget i krig med andre grupperinger. I lange perioder har de, med rette, gået rundt i kvarteret og frygtet, at dødspatruljer kunne rulle ind og gøre det af med dem.

IA lod tidligere i sin forklaring forstå, at da han mødte Omar El-Hussein på internetcafeen og hørte om skudopgøret med politiet, var det ikke første gang, han stod over for en ven, som havde været ude og »trykke«. Kun var det første gang, at han havde oplevet et menneske så roligt. Ifølge IA virkede Omar El-Hussein nærmest »glad«.

Læs også: ’That’s why they call them dogs’

Måske fordi han lige havde overlevet skyderiet med politiet. Måske fordi martyriet og paradis ventede. Måske fordi Omar El-Hussein havde gjort det, han gjorde. Udøvet vold.

For nok er Brothas og Mjølnerparken ekstremt – men det er der mange andre grupper af organiseret kriminelle i Danmark, som også er.

De siger om hinanden: »Han er klar til at gå hele vejen.« Eller de praler på Facebook og kalder sig OG: ’Original gangsters’. Det er så banalt, at vi nogle gange glemmer det. Og det er så fremmed for alt, hvad ’vi’ har lært og gerne vil stå for: Det, som er limen og adgangsbilletten i ethvert kriminelt netværk, er vold.

Omar El-Hussein havde viljen og evnen, den ultimative vold var både midlet og målet. Drabet. At slå ihjel.

Vold kommer før terror

Det er umuligt at se bort fra, at Omar El-Hussein ikke bare udøvede vold – han gjorde det for IS, for at skade en af de af IS’ udpegede fjender, for at blive martyr for kalifatet. Der er altså ikke bare én forklaring på, hvorfor Omar El-Hussein blev terrorist. Der er flere. Men viljen til og erfaringen med vold er måske en af de vigtigste forklaringer.

Den danske terrorforsker Manni Crone fra Dansk Institut for Internationale Studier skrev 26. maj et indlæg i The Independent, hvor hun foreslår at se erfaringer med vold, ikke religiøs ideologi, som roden til den militante ekstremisme.

Hvis man skal tro Manni Crone, har politikere, sikkerhedstjenester og offentligheden lagt for stor vægt på, at religiøs læring eller ideer læst i en bog får unge mænd til at begå terror.

»Det store flertal af gerningsmænd har en kendt kriminel forhistorie og har været i fængsel. Terrorisme er en overgang fra en form for vold til en anden – fra almindelig kriminalitet til politisk kriminalitet,« skriver hun i The Independent baseret på sin forskning.

Hun lægger op til et opgør med den herskende tænkning.

»Teologi forbliver den fremherskende syndebuk for ekstremisme, men min seneste forskning viser, at erfaring med vold er en vigtigere forudsætning for terrorangreb. Dette skift i forståelsen bør forandre den måde, regeringer udvikler politik mod terror på.«

Forfatter og journalist Jakob Sheikh, som især skriver om radikalisering og militant islamisme, forfulgte samme tanke i et indlæg mandag i Politiken om massakren i Orlando:

»Fikseringen på religion skygger for udsynet, når vi skal forstå radikalisering. Orlando er endnu en påmindelse.«

Næsten alle de mennesker, som begår terror, kommer fra udsatte boligområder. Det er ikke tilfældigt ifølge Manni Crone:

»Ekstremismen tilbyder en politisk position til marginaliserede unge, som ellers ikke har nogen politisk indflydelse. Ved at engagere sig i ekstremistisk vold er de ikke dømt til at tie, men kan handle og ændre deres situation.«

Læs også: Ulven døde ensom