Bare fordi Danmark har oplevet over 70 år med fred, velstand og kvindefrigørelse er det ingen garanti for, at det fortsætter. Eksistens, frihed, fred og velstand er ikke givet, men noget, der til stadighed skal kæmpes for – med dagligt slid, med afsavn i krisetider og med livet som indsats i ufredstider. Hvor mange er i vore dages tilvandrings-, forsørger- og krævementalitetssamfund indstillet på at yde personlige ofre, der virkelig koster noget, for Danmark? Er du?

Vil du som venligboer invitere indvandrere til at bo i dit hjem og selv bekoste deres underhold de næste mange år?

Vil du, som stemmer radikalt, sætte dine børn på en indvandrerbelastet sort skole for at løfte det faglige niveau for de nytilkomne? Vil du, som står i rød fagforening, gå med til at nedsætte mindstelønnen, så nydanskere kan få fodfæste på arbejdsmarkedet? Vil du som arbejdsgiver ansætte medarbejdere, selv om de taler dårligt dansk og insisterer på at bære tørklæde og bede i arbejdstiden?

Vil du som borgerlig vælger med en stor ejerlejlighed på Frederiksberg tage initiativ til, at den lokale skole omdannes til en institution for utilpassede unge, så de kan finde gode rollemodeller i dine børn? Vil du huse og passe dine ældre pårørende, så der frigives ressourcer i ældreplejen, der kan anvendes i integrationsindsatsen?

Fortsæt selv listen, se dig i spejlet og lov dig selv at gøre noget godt for Danmark og integrationen af nydanskere. Ikke for andre folks penge, men for dine egne. I modsat fald kan du hverken regne med, at din nabo vil løfte en finger eller at dine børns Danmark vil ligne dit Danmark.