Det er hovedstadsfikseringen, der tager livet af Kirsten Birgit og co.

»Radio24syvs banemand er Kristian Thulesen Dahl, formand for Dansk Folkeparti.« Sådan skrev koncernchef i Berlingske Anders Krab Johansen for nylig.

Banemand? Det lyder lidt som en morder. Og der er da også i høj grad det billede, der tegner sig i offentligheden:

Et pludseligt mord på en sagesløs, fri og modig radiokanal, der bare vil have lov at lave radio, sådan som samvittigheden byder den at lave det. Den bestialske morder er DF, der »vil stikke kniven helt ind«, som Mads Brügger formulerede det dramatisk. Motivet kunne Brügger også afsløre: Det er »satiren, som DF ganske enkelt ikke bryder sig om«.

Utallige er de artikler, som Berlingske Tidende har skrevet, hvor påstandene er blevet viderekolporteret ukritisk, og Mads Brüggers smittende raserianfald har båret frugt:

Det er nu ganske vist! Thulesen Dahl dræbte Radio24syv, fordi partiet ikke kan tåle kritik og Kirsten Birgit!

Lige så udbredt melodien er, lige så falsk er den.

Her kommer fire omgange kendsgerninger, som glemmes midt i raseriet:

For det første: Det var den mediegruppe, som Anders Krab Johansens avis ejer, der trak stikket. I torsdags meddelte Berlingske Group sammen med People Group, at man ikke ville byde ind igen på den fjerde fm-kanal, der efter otte år igen skulle i udbud. Ejerne til Radio24syv ville altså ikke længere finansiere gildet. Kanalen måtte derfor lukke.

Hvis koncernchefen i Berlingske partout vil bruge det melodramatiske udtryk ”banemand”, så skulle han måske klistre det på sig selv og Berlingskes egen koncern.

Men nej, han undgår klogeligt at hæfte sig ved fakta og hælder i stedet al galden ud over andre. I dette tilfælde Dansk Folkeparti.

Og hans andre kolleger på avisen følger trop.

Tom Jensen, chefredaktøren, kalder lukningen »en skændsel” (de andres skændsel, selvsagt) og Berlingskes analytiker Bent Winther hævder, at det var en »hjertesag« for DF at tage livet af Radio24syv.

Den naive avislæser er selvfølgelig ikke opmærksom på, at avisen som medejer selv har stærke interesser i sagen, og at den derfor er alt andet end uvildig.

At det er partsindlæg af en københavneravis, for hvem alt andet end København er døden. Og at man endelig er yderst interesseret i at tegne et billede, der fritager Berlingske Group for ansvar.

For det andet: DF’s ønske om at flytte kanalen til Jylland har ligget fast i årevis, nærmere betegnet siden 2016, da DF udsendte et medieudspil. Det er med andre ord grebet ud af luften, at det skyldes et pludseligt opstået ønske om at »stikke kniven helt ind«, fordi partiet ikke kan lide Radio24syv og dens satire.

Enhver, der kender DF’s medieordfører, Morten Marinus, ved, at han har en stor svaghed for Radio24syv, som han gerne og ordrigt forsvarer – for meget efter min smag. Jeg synes nemlig aldrig, kanalen er kommet til at udgøre det alternativ til P1, man kunne ønske.

Det er derfor helt bizart at se det hav af konspirationsteorier, der flyder rundt i medierne om DF’s motiver, når DF’s politik hele tiden har ligget fast og været klar som vand.

Personligt tror jeg ikke resultatet af udflytningen bliver en kanal, der i højere grad udgør en modpol til det for evigt blegrøde P1. Desværre. Men jeg kan godt se pointen i, at man lægger én af de to offentligt finansierede talekanaler uden for København. Det kan Socialdemokratiet i parentes bemærket også – men deres udflytningsønske er der sjovt nok ingen, der lige nu raser over.

For det tredje: Hvis ikke Radio24syv havde blandet EU ind i sagen, havde kanalen stået bedre i dag.

Sommerens medieforlig endte med en aftale om, at 60 pct. af kanalens medarbejdere skulle være uden for hovedstaden, 40 pct. stadig i hovedstaden.

I stedet for at tage til takke med de nye politiske realiteter og byde på udbuddet valgte Radio24syv at klage til EU. Det kan altså godt være, at man ikke kan lide politisk detailstyring fra Folketinget, men man kan åbenbart godt lide, at EU detailstyrer. Ikke videre konsekvent og – viste det sig – absolut ikke klogt, for EU-klagen forværrede kun situationen for den hovedstadsfikserede kanal, så det hele endte med et krav om, at 70 pct. af kanalens medarbejdere skulle arbejde 110 km fra København.

Det var det, der blev for meget de københavnske ejere, Berlingske Group og People Group, og fik dem til at trække stikket. Havde Radio24syv på hørupsk vis sagt: Ingen over og ingen ved siden af Folketinget, ville man formodentligt kunne se frem til otte år mere.

For det fjerde: Det er hovedstadsfikseringen, der tager livet af Kirsten Birgit og co.

De nye krav kræver en stor geografisk omlægning af Radio24syv, og man forstår godt, hvis en hovedstadsbegejstret ledelse ikke orker det. Men sagen er, at Radio24syv godt kunne have beholdt ”Den Korte Radioavis” med Kirsten Birgit (hende kommer jeg til savne!) og de andre flagskibsprogrammer i København og så have bygget noget nyt op vest for Storebælt.

Det ønskede man tydeligvis ikke, fordi man er behersket af tankegangen:

København eller døden!

Der kan simpelthen ikke laves talentfuld radio vest for Valby Bakke. Det er dumheden og den lavpandede provinsialisme, der hersker derude.

Sådan tænker Mads Brügger og co., og det er tankevækkende, hvor mange, heriblandt kloge personer som f.eks. Sørine Gotfredsen, der er hoppet med på vognen.

For det er jo bare københavneri af værste og mest provinsielle skuffe, og jo mere der råbes om det, jo mere støtter jeg behovet for at flytte kanalen mod vest.

Der er tydeligvis behov for det.

Det har været en mærkelig oplevelse af følge reaktionerne på Radio24syv-lukningen. Reaktioner, der dels viser, hvor indspist den danske medieverden er, dels hvor manisk optaget af sig selv medierne er. Tænk bare på, hvor markant mindre ramaskriget lyder, når andre offentlige institutioner bliver udflyttet.

Nu vil den kommende valgdækning komme til at vise, i hvor høj grad Radio24syv er drevet af hævn. Jeg gætter på, at man redaktionelt sørger for at køre en jernhård vendettakurs over for Dansk Folkeparti i stil med den, Mads Brügger så åbenmundet lægger op til.

Bliver det tilfældet, må konklusionen blive, at man ikke ustraffet gør op med københavneriet i medieverdenen.



