Engang i halvfemserne skrev jeg en journalistisk serie med titlen ’Ka’ man blive ven med en dansker?’

Fordi det er vanskeligt.

Det er faktisk forbandet svært for alle indvandrere, viser alle undersøgelser gennem alle tider. Også selvom vi taler indvandrere, der ikke forskanser sig i parallelsamfund.

I denne uge kunne folk af anden etnisk oprindelse i Vollmose så blive ven med den radikale leder, Morten Østergaard, der flyttede ind i ghettoen i Odense i tre dage.

Eller noget i den retning. For som det fremgik af Ekstra Bladet fredag var det forlorne i Østergaards visit og venskab kigget ud, længe inden han nåede frem.

’Den ørkesløse debat, der kører på Christiansborg som en rituel stammedans, fungerer tydeligvis ikke,’ begrundede Østergaard ganske vist besøget i ghettoen over for Ekstra Bladet. Nu ville han ud i virkeligheden.

Problemet var bare, at Østergaard ikke var ude i virkeligheden. Han havde præpareret virkeligheden, inden han dukkede op. I store annoncer havde han kundgjort sit besøg, hvormed virkeligheden blev til ’medievirkeligheden’, fordi den fandt sted i pressens følgespot.

Østergaards påståede ’reality-tjek’ var tydeligvis ikke opfundet for, at den radikale leder skulle lytte til Vollsmoses stemme, så meget som for at få alle andre i Danmark til at lytte til Morten Østergaards stemme.

Det var ikke ghettoens problemer, Østergaard ledte efter en løsning på, så meget som det var på sin egen og sit partis krise.

Og hvordan ved jeg det? Hvordan kan jeg være sikker?

Jo, havde den radikale leder virkelig været interesseret i at opleve den autentiske ghetto indefra og langt fra 'Borgen', havde han ikke udbasuneret og i annoncer opreklameret sit besøg i et omfang, der kun kan sammenlignes med, at cirkus kommer til byen.

Og det er sørgeligt og ærgerligt. For den sidstnævnte model kunne man have haft respekt for. Østergaard kunne måske endda have fået noget ud af det. Og ’de fremmede’ i Vollsmose kunne have taget ham alvorligt, ja, måske ligefrem betragtet ham som længe ventet ven.

For det er svært – grænsende til umuligt – at blive ven med en dansker. Også for folk uden islam, tørklæde eller bedetæppe. Eller for den sags skyld uden turban eller gedehold på altanen. Selv højtuddannede mennesker, der taler engelsk og umiddelbart ligner os, som den ene kulturelle artsfælle ligner den anden, skal tilsyneladende gatecrashe en grillaften for at komme med.

Så når en af landets ledende politikere i dette lys leger socialturist, er det i bedste fald en symbolsk handling, i værste fald en hån.

Den radikale leders besøg handler følgelig ikke om, hvad ghettoer har brug for. Det handler om, hvad Morten Østergaard har brug for. Eller sagt på en anden måde:

Ghettoen kan ikke bruge Morten til noget. Det er Morten, der kan bruge ghettoen.