Vi boede i Baghdad på det tidspunkt, men vi skulle hjem til Fallujah for et få stemplet nogle papirer til vores pas. Derefter tror jeg, vi kom til grænsen ti eller 11 gange, hvor vi blev afvist og måtte rejse hjem igen.

Hver gang pakkede vi vores tasker og håbede, vi kunne komme væk. Hvorfor vi blev afvist, ved jeg ikke.

Til sidst lykkedes det heldigvis. Vi kom over grænsen til Syrien. Vi kom til en lille landsby, hvor vi blev taget imod med åbne arme af en familie, der havde fået kendskab til, vi var på vej.

Vi fik lov at bo hos dem, indtil vi selv fik et sted at bo. Jeg husker tydeligt en af mændene i familien. Han hjalp os med alt - helt til den dag, hvor vi kunne komme videre.

Vi var der i fem måneder, tror jeg, inden vi kunne komme til Aleppo i Syrien og med et fly videre. Vi mellemlandede et sted - måske var det Athen. Jeg kan ikke huske det. Men til sidst kom vi til København. Det var i 2003.

Vi blev familiesammenført, så der var en sagsbehandler, der ventede på os i København og hjalp os videre til Billund, hvor min far ville hente os.

Jeg kan huske, da vi ankom i lufthavnen. Jeg så min far stå der, og der var kun en glasrude mellem os.