Under valgkampen og ved de to valg har vi set stor opbakning til klimakampen. Men vi har også set personlige angreb på dens frontløbere.

Midt i målskiven står den 16-årige klimaaktivist Greta Thunberg. I anledning af hendes besøg i Danmark i forbindelse med klimamarchen den 25. maj skrev redaktør på magasinet Quillette Paulina Neuding i Berlingske om det manglende voksenansvar i at ophøje en pige på 16 år til »et revolutionært ikon«.

Hun åbner sin kronik »Gør man et barn fortræd for klimaets skyld?« med at tegne et billede af den 11-årige Greta som en psykisk syg mindreårig, der ifølge skribenten ikke selv kan bære at stå som frontfigur for den protestbevægelse, hun har skabt.

Det nævnes i flæng, at Thunberg har lidt af depressioner, spiseforstyrrelser, »angstangreb«, selektiv mutisme, Aspergers og OCD.

»Det er på tide, at vi stopper op og spørger os selv, om vi bruger hende, svigter hende, måske ligefrem ofrer hende for det, vi anser for det fælles bedste,« skriver Neuding. B.T. følger op med en overskrift, der antyder, at lille Greta er ved at »dø af sin sygdom«.

Det tog ikke Folketingets daværende formand Pia Kjærsgaard mere end et døgn at tage tråden op med et tweet, der fortsatte den patroniserende, umyndiggørende tone, som Neuding slog an.

Kjærsgaard beskriver Thunberg som »et barn med en alvorlig diagnose«, hvis irrationelle adfærd smitter andre unge (dem, Kjærsgaard siden har udråbt til »klimatosser«). Har vi voksne ikke et ansvar? spørger også Kjærsgaard.

Alle bør læse denne artikel fra Berlingske fredag om Greta Thunberg. En pige med en alvorlig diagnose, som vi lørdag skal følge dagen igennem. Medier og politikere vil kæmpe for komme i hendes nærhed. Måske skulle vi bare lade hende være barn?#dkpol https://t.co/NPbdajjxW9 — Pia Kjærsgaard (@Pia_Kjaersgaard) May 24, 2019

Jo. Det har vi så sandelig. Og netop det ansvar kunne både Kjærsgaard og Neuding måske have været sig bevidst, før de udtalte sig.

Ikke en sindslidelse

For det første vil jeg opfordre til et minuts kollektiv face palming, når vi ser diagnosen Aspergers nævnt i flæng med andre diagnoser, som om de alle betegnede psykiske lidelser, under hvilke den ramte person kan siges at være utilregnelig.

Bare fem minutters research ville have afsløret, at autisme (og herunder Aspergers syndrom, som Thunberg har) ikke er en sindslidelse, men en udviklingsforstyrrelse.

Autisme kan ikke sidestilles med psykisk sygdom.

Det er en atypisk udvikling af nervesystemet, som efter alt at dømme er genetisk betinget, og den kan give større eller mindre vanskeligheder med social interaktion, kommunikation og forestillingsevne.

Mennesker med Aspergers har gennem tiderne beriget vores samfund med store tanker, genial kunst og videnskabelige gennembrud. Men nu fremstilles denne gruppe langt oftere i medierne, netop som Thunberg fremstilles af Neuding og Kjærsgaard: Som psykisk sårbare, umyndige børn, hvis behov og protester vi roligt kan ignorere.

Kanariefugle

Børn med autismespektrumforstyrrelser er ikke født psykisk sårbare og bør ikke omtales, som om de er sindslidende.

I stedet for at se dem som irrationelle teenagere, der skal fratages deres plads bag mikrofonen, burde vi se, at de reelt er blevet gjort til forsøgsdyr – i det eksperiment, der går ud på gradvist at afvikle velfærdsstaten.

Den ikkeneurotypiske befolkning er ikke ulig de kanariefugle, minearbejdere brugte til at teste, hvorvidt det var muligt at ånde i bunden af det hul, man havde gravet.

Det er netop børn med autismespektrumforstyrrelser, der ofte er blandt de første, der bukker under, når konkurrencestaten blindt graver ad helvede til efter flere menneskelige ressourcer. I stedet for at give denne gruppe børn den nødvendige hjælp og støtte, patologiserer og svigter vi dem, ofte endda i inklusionens navn.

Ræsonnementet er således blevet, at hvis kanariefuglen besvimer nede i bunden af minen, må der være noget galt med den. For der kan jo umuligt være noget galt med systemet.

Autisme er, for mange, et mere eller mindre usynligt neurologisk handicap. Og husk lige: Har du mødt én autist, har du kun mødt én autist.

Man kan således ikke udtale sig om et barns mentale helbred og dømmekraft baseret på dets diagnose alene. Og når psykiske lidelser som angst, OCD, depression og lejlighedsvis også psykose flyver om ørerne på mennesker med autisme, betyder det typisk, at de efter mange års kamp for at passe ind i et system, der ikke formår at støtte dem, omsider er ved at dratte ned af pinden.

Så ja, Pia Kjærsgaard, autisme er ofte en alvorlig diagnose. Fordi den kan få følgeskab af andre diagnoser, når hjælpen fra omverdenen udebliver. Men Thunberg og andre unge med autismespektrumforstyrrelser er ikke sindslidende.

Deres psykiske sårbarhed er en følgevirkning af, at samfundet konsekvent spænder ben for dem med krav, de ikke kan leve op til. At vi afskærer dem fra fællesskabet. At deres særlige måde at tænke, opleve og kommunikere på ikke anerkendes som gyldig.

Neudings sikkert velmenende kronik gør præcis dette. Ved at sætte spørgsmålstegn ved Thunbergs tilregnelighed i stedet for at debattere hendes budskab begår kronikken et selvmål: Den gør netop et barn fortræd.

At underminere et ungt menneskes ret til selv at bestemme over sit liv og sin gerning med henvisning til, at hun har autisme, er udtryk for grov diskrimination.

Sådan ville vi ikke behandle et barn, der havde et synligt handicap og stillede op til OL. Men et barn med et usynligt handicap som autisme udsætter vi for personangreb for ikke at skulle tilbagevise hendes argumenter.

En voksen til stede?

Holder man Neudings og Kjærsgaards formaninger om at lade et barn »være barn« op mod de krav, vi i øvrigt og helt uden blusel stiller til 16-årige danskere, så falder argumentet om et større voksenansvar fuldstændig til jorden.

Vi voksne lægger ikke fingrene imellem, når den offentlige debat behandler de unge. Vi kalder dem curlingbørn, samtidig med at vi kræver, at de uddanner sig i et tempo og med et gennemsnit, deres egne bedsteforældre ville have været alt for skæve, stive og revolutionære til at leve op til.

Vi kalder dem skærmfikserede, men gør intet for at stoppe de techgiganter, der sjæler deres privatliv og byder dem at navigere i datamængder og paragraffer, vores politiske ledere ikke engang selv kan overskue at regulere.

Vi kræver selvledelsesevne, social intelligens, emotionel selvregulering, relationskompetencer og pæne testresultater allerede før skolealderen. Vi indsnævrer normalområdet, indtil antallet af diagnoser hos børn eksploderer.

Vi taler for, at børn skal være strafbare i en langt yngre alder end hidtil.

Vi forventer, de unge forpligter sig på en karriereplan allerede i 8. klasse, altså i 14-årsalderen. Men Greta Thunberg på 16 er for ung til at tale i en mikrofon?

Det allerværste er nok, at vi kræver af disse unge, at de efter endt skolegang lige smutter ud og løser den opgave, vi ikke selv var voksne nok til, nemlig at fikse klimaet.

Vi holder konfirmationstaler om deres tunge ansvar. Men kaster de unge sig ind i klimakampen, da forskydes diskussionen fra fakta til person. De bliver talt ned til, kaldt uansvarlige, dovne, fanatiske og endda psykisk syge.

Så nej, det er ikke idealiseringen af Greta Thunberg, som gør et barn fortræd. Det er den verden, der har ekskluderet børn og unge, der ligesom hende har autismespektrumforstyrrelser.

Det er det samfund, der nægter at reagere, når kanariefuglene advarer om, hvad for et mørke der venter os alle, hvis vi graver videre i samme, nedadgående retning.

Det er de debattører og politikere, der ser patroniserende til oppe fra jordskorpen, mens børn på bunden af minen tager næste spadestik, uden at vide hvilke gasarter der vil sive ud fra undergrunden.