Neger. Dér står ordet på tryk. Fem bogstaver arrangeret i en vulgær orden. Et ord, der har delt landet. Et ord, der er designet til at nedgøre folk, der har den samme hud som min. Bag ordet neger var der en slavehandler, en slaveejer, en dansk politiker, en almindelig dansk borger, der brugte ordet neger til at fortælle sorte, hvor deres retmæssige plads i hierarkiet var. I dag bag ordet neger har jeg min nabo, min kollega, min underviser, mine politikere, som kalder mig neger, fordi det er deres ret, og fordi den ret kom med slavetiden.

Fremkommer dette ord i din mund så naturligt, fordi du mangler forbindelse med din historie? Bør Danmark i forbindelse med 100-års dagen for overdragelsen af De Vestindiske Øer give en officiel undskyldning for de umenneskelige overgreb, Danmark udsatte negerslaver for, før du kan forbinde dette ord med dit lands grusomme fortid? Forekommer dette ord ikke usmageligt i din mund, når du kalder mig det i dag? Forekommer det ikke underligt, at du benægter din forbindelse med slavetiden, mens ordet neger stadig bobler i din mund? Eller argumenterer du stadig for, at du intet har med slavetiden at gøre, imens du råber neger efter mig? Med dette ord, der har skabt så meget had og splittelse, nægter du mig endnu en gang retten til at definere mig selv – ligesom dine forfædre gjorde med negerslaverne. Du nægter at skildre mig som et menneske.

Lad mig fortælle dig, hvordan det føles at blive kaldt neger. Det føles som at være den 7-årige Victor Cornelins, der blev fjernet fra sin familie på den dansk koloniserede ø Sankt Croix og sendt til Danmark for at blive spærret inde i et bur i Tivoli i København, så danskerne kunne observere, hvordan en neger så ud. Det føles som at være den bortløbne mor, der løb fra Rasmus Krabbes plantage, hvorefter der blev annonceret i avisen: