Der fandtes ikke bøsser eller lesbiske i Hirtshals, da jeg var barn. Der gik mange år, før jeg mødte en homoseksuel. Jeg husker faktisk ikke, hvornår jeg opdagede dem. Jeg levede efter al sandsynlighed i en tilstand af uskyld. Det gjorde de fleste andre nu også. Hvem opdagede dengang, at den populære musical West Side Story var et homoseksuelt værk? Skrevet af fire jødiske bøsser. »Somewhere over the rainbow« var bøssernes yndlingssang i USA i de år. Vi genkender jo regnbuen endnu. I 1996, da det første bøssebryllup fandt sted i San Francisco, blev den sunget. Men så blev det helt normalt, og frigørelsesretorikken blev kommunal.

Min mor havde nogle gode veninder, der var spejderførere og KFUK-sekretærer. Myndige kvinder. De var ikke gift, og i dag ville vi sige, at de nok var til kvinder, men det blev ikke nævnt. De levede før befrielsen. Var de undertrykt? Var de ulykkelige? Det er der ikke meget, der tyder på, og måske vidste de ikke selv, at de var lesbiske. Kunne de da ikke mærke det? Nej, hvordan skulle de dog kunne det? De virkede »gay«, altså muntre.

Jeg husker end ikke fra gymnasiet, at det var et tema, selv ikke når vi læste Herman Bang. Blev det mon nævnt? Jeg tror ikke engang, at fænomenet »Knabenliebe« (kærlighed til drenge) blev nævnt i Oldtidskundskab i forbindelse med Platon. Men bortset fra det, var det ikke et emne, og det samme var tilfældet, da jeg kom på universitetet. Først da en professor advarede os mod at læse T.S. Eliot, fordi hun mente, han var homoseksuel, begyndte vi at tænke over det.

Homoseksualitet blev helt bogstaveligt opfundet i 1860’erne, og H.C. Andersen opdagede det, og det rystede ham noget. Opfinderen var den østrig-ungarske forfatter Karl-Maria Kertenby eller Benkert. H.C. Andersen mødte ham. Det er sociologen Henning Bech, der så levende har beskrevet dette møde. Jeg kan allerede høre protesterne. Der lyder, at der altid har været homoseksuelle både i Hirtshals (selvom der nok ikke var mange) og før 1860’erne.

Homoseksualitet eller det tredje køn blev nu et kæmpe problem, for der var pludselig bøsser overalt. På kostskoler, i militærkaserner og især blandt kunstnere. I Tyskland lavede Magnus Hirschfeld omkring 1900 den første undersøgelse blandt arbejdere og studenter og fandt ud af, at 2,2 procent af dem var bøsser. I et ministerium i Berlin var ti procent bøsser. Homoseksualitet blev en identitet.

Den franske filosof Michel Foucault fremsatte i 1976 den tese, at seksualiteten ikke engang var undertrykt, for der er ikke en eller anden iboende naturlig seksualitet, der kan undertrykkes eller frisættes. Seksualitet forandres, skabes og modificeres hele tiden. Der var altså ingen bøsser i Hirtshals i 50’erne, men mændene udlevede deres homo-erotiske fantasier ved at råbe sammen på fodboldbanen.

Men hvad med fremtiden? Der er heldigvis cykelløb, hvor kvinder endnu ligner kvinder og kysser vinderen. I takt med, at homoseksualitet er blevet kommunalt, er transkønnede kommet frem på scenen, men også det bliver normalt. I dag hedder det LGBT IQ (lesbian, gay, bisexual, transgender, intersex, queer). Hvad kommer bagefter? Nye bogstaver. Det er frigørelsens afslutning, vi oplever, og det betyder, at alt bliver kedeligere, selv det at være LGBTIQ.

Indspark leveres på skift af John Wagner, Yildiz Akdogan, Søren Hviid Pedersen, Henrik Dahl, Timme Bisgaard Munk, Mads lebech, Mads Lundby Hansen, Jens Jonathan Steen, Michael Böss, Lykke Friis, Hans Hauge, Peter Nedergaard, Lars Hovbakke Sørensen, Jon Stephensen, Geeti Amiri, Karen Hækkerup, Mersiha Cokovic og Amalie Lyhne. Indspark udtrykker kun skribentens egen holdning.