På den sidste sommermåneds første dag trådte burkaforbuddet i kraft.

Loven, som retmæssigt er et tildækningsforbud, blev mødt med forudsigelige protester fra en broget skare af stærkt konservative muslimer, liberale og venstrefløjsaktivister fra Socialistisk Ungdomsfront og gruppen Party Rebels.

Under slogans som »mit tøj, mit valg«, »det er vores valg« og »loven fratager mig retten til at gå i skole« illustrerede den ikkeislamistiske del af optoget, at de reelt ikke bekymrer sig det fjerneste om kvindeundertrykkelse i muslimske miljøer, endsige har sat sig ind i, hvad en burka er og står for.

Mens det hverken er overraskende, at konservative wahabister og salafister protesterer mod et angreb på politisk islam, eller at liberale kræfter sætter hensynet til frihed over beskyttelsen af udsatte grupper, er det skuffende, at store dele af venstrefløjen går dem i bedene.

At venstrefløjen i sin misforståede tolerance og privilegieblindhed ikke formår at solidarisere sig med unge muslimske kvinder, men ser verden fra et snævert og velbjærget øvre middelklassesperspektiv.

Det er skuffende, at den venstrefløj, der i årevis er gået forrest i kampen for at befri folk fra religiøse, kulturelle og sociale normer og forventninger, går i den helt modsatte grøft, når det handler om muslimske kvinders frihedskamp.

Et positivt signal

Venstrefløjens måske største bedrift i nyere tid er den frigørelse, 68’erne skabte. Friheden til at være sig selv, forme sit eget liv. Være herre over sin egen tilværelse.

Men når det handler om at sikre især kvinder med muslimsk baggrund samme muligheder, slår venstrefløjen gang på gang fredsring om de konservative kræfter. Den sociale frihedsrevolutions fortropper forlader rækkerne, når det er patriarkatet i indvandrerkredse, der skal nedbrydes.

Selvfølgelig kan man argumentere lødigt imod et forbud. Eksempelvis gør indvendingen om, at vi med et forbud risikerer at skubbe en marginaliseret gruppe af kvinder længere væk fra fællesskabet, indtryk.

Når et forbud alligevel er fornuftigt, skyldes det, at loven, for den gruppe af kvinder, der tvinges i burka eller niqab, lige så vel kan blive en løftestang til at blive fri for de krænkende og nu ulovlige klæder.

Samtidig sender loven et kraftigt signal. Et signal til de fundamentalistiske kræfter, der påtvinger eller overvejer at påtvinge kvinder i familien en niqab eller burka. Men vigtigere; et positivt signal til unge muslimske kvinder og piger om, at det kvindehad og den undertrykkelse, burka og niqab er udtryk for, er uforeneligt med tilværelsen i Danmark.

Et signal om, at vi som fællesskab kan og vil tilbyde dem et andet, friere og bedre liv.

For de kvinder, der frivilligt går med burka eller niqab, er der ingen grund til at lægge skjul på, at loven fratager dem en del af deres frihed, og som lovgiver bør det altid grundigt overvejes, om et indgreb i menneskers frihed står mål med effekten af indgrebet, og om indgrebet krænker individuelle rettigheder.

I afvejningen af hensynet til de frivilligt burkaklædtes frihed på den ene side, og burkaforbuddets forventede positive konsekvenser for kvinder, der tvinges i burka, samt piger og unge kvinder omkring dem på den anden, er det for mig klart, at vi som samfund bør stille os sammen med den sidste gruppe.

Liberale kvababbelser og misforstået venstreorienteret tolerance kommer simpelthen til kort, fordi de ikke har nogen løsninger eller svar til muslimske kvinder, der er underlagt social kontrol.

Imod social kontrol

I ligningen tæller selvfølgelig også, at de kvinder, der frivilligt vælger burka eller niqab, gør sig til propaganderende symboler for den mørkeste og mest antisekulære og antivestlige del af islamismen.

En formørket, kvindehadende og totalitær ideologi, der også i mange muslimske lande bekæmpes. En ideologi vi også i Danmark bør gå til det yderste af grundloven for at holde nede.

Har man fulgt debatten om tilværelsen for unge kvinder i nogle muslimske miljøer, vil man fra førstehåndsvidner som Geeti Amiri og Halime Oguz vide, at den sociale kontrol for mange er invaliderende.

Forbud mod almindeligt samvær på tværs af køn, forbud mod danske kærester, forbud mod idræt og lejrskoler og tvangsægteskaber er velbeskrevne fænomener.

Også undervisere i folkeskolen og på ungdomsuddannelser har bidraget med beskrivelser af, hvordan muslimske elever udsættes for social kontrol og udstødelse, hvis de bliver for danske, ikke deltager i fredagsbøn eller på anden vis fejler som ’god muslim’.

I visse og heldigvis langt sjældnere tilfælde slår den sociale kontrol over i kvindehad og vold, som beskrevet af Sara Omar, der må leve med politibeskyttelse som en konsekvens af hendes bog om religiøst og kulturelt betinget vold mod kvinder.

Den sociale kontrol findes ikke i alle muslimske miljøer og familier, men er så udbredt og velbeskrevet, at alle bør kunne erkende, at det forekommer i et uacceptabelt omfang. Samtidig kan de værdier, den sociale kontrol udspringer af dokumenteres.

Eksempelvis viser undersøgelser lavet af Udlændinge- og Integrationsministeriet, at fire ud af ti indvandrere opfatter manden som familiens naturlige overhoved. En holdning der går igen i samme omfang blandt efterkommere født i Danmark. Stiller man alene spørgsmålet til muslimske indvandrere og efterkommere, er tallet endnu højere.

Man skal derfor være mere end almindeligt fakta- og argumentresistent for ikke at anerkende udfordringen med social kontrol, og så meget desto mere er der grund til at kritisere, når venstrefløjen og velmenende liberale allierer sig med den mørkeste del af islam og med store bannere gør spørgsmålet om retten til at gå med burka til en frihedskamp.

At liberale kræfter holder fast i det klassiske om end kyniske standpunkt, at frihed står over solidaritet med udsatte grupper, er desværre ingen overraskelse.

Men at venstrefløjen ikke formår at vise solidaritet med de kvinder, er en stor skuffelse.

Når kampen skal kæmpes for at nedbryde de patriarkalske strukturer, der ødelægger tilværelsen for unge muslimer i Danmark, får venstrefløjen gummiben, når der skal sættes handling bag ordene.

Når debatten om social kontrol bliver konkret og kommer til at dreje sig om kønsopdelt svømning, bederum på uddannelsesinstitutioner eller hovedbeklædning, svigter venstrefløjen gang på gang. I anfald af åndelig dovenskab lader man sit standpunkt definere af misforstået tolerance og værdirelativisme og ender med massivt at svigte unge muslimers krav på frihed.

Det er ubegribeligt, at de, der engang var den sociale frihedsrevolutions fortropper, forlader fronten, når det er unge muslimers liv, der bliver ødelagt af religiøse og kulturelle normer og begrænsninger.

Det er et svigt, at venstrefløjen kun formår at se den debat fra sit eget snævre perspektiv.

Særligt fordi historien har vist os, at venstrefløjen har formået at nedbryde de kulturelle bånd, der har bundet mennesker. Og fordi unge muslimske kvinder om nogen har brug for venstrefløjen som en allieret i deres frihedskamp.