Foto: George Călin/ Inquam Photos

1. Remanierea de azi este strict politică. Obiectivul ei: curățarea Guvernului de elementele puciste și recompensarea celor care au trădat pentru L. Dragnea la puci. Văd o mare mirare la doamna Firea și la domnii Stănescu, Țuțuianu, Neacșu: Domne, suntem „lichidați”, nu-i normal ce ni se întâmplă. Păi la ce se așteptau când i-au zis lui L. Dragnea să se ridice de pe scaunul de șef ca să se așeze ei? Ce credeau că se va întâmpla când cereau în scrisoare: „Cerem demisia lui Liviu Dragnea…”? I-au sărit la gât și au mușcat în gol. Haita s-a rărit în momentul atacului, Liviu Dragnea a scăpat la mustață. Cu orgoliul rănit, și-a pregătit atent răzbunarea: pe unii i-a cumpărat, pe alții i-a executat, pe Gabriela Firea a lăsat-o la urmă, ca pe un trofeu. Acum ce să le fi făcut Liviu Dragnea domnilor și doamnei cu puciul? Să le fi dat o medalie, să-i fi felicitat pentru inițiativă, să-i fi îndemnat să constituie PSD-Aripa Complot?! L. Dragnea a gândit-o ca la cuțitari: decât să mor eu, mai bine să muriți voi. Dacă analiza politică vi se pare cam de cartier, să știți că nici răfuielile lor nu sunt tocmai academice. Căci PSD nu e un partid, ci o junglă în care ești când pradă, când prădător.

2. Asta-mi amintește ce-mi spunea un lider PSD înainte de puci, explicându-mi de ce Gabriela Firea va pierde: „O urâm pe Firea la fel de mult ca pe Dragnea, dar de Dragnea ne e frică”. Frica îi face pe majoritatea celor din CEx să voteze orbește, așa cum le cere L. Dragnea. Mulți sunt oricum oameni de paie, ținuți special interimari la șefia organizațiilor de L. Dragnea, pentru a-i avea la mână. Prin acest mecanism care mimează democrația, Dragnea conduce dictatorial partidul, deoarece controlează toate alegerile libere din CEx. Dramatic este că L. Dragnea încearcă să translateze acest model la nivelul întregii Românii. Și tare mi-e că atunci când ne vom trezi va fi prea târziu.

3. Gabriela Firea se victimizează. Are nevoie să dea vina pe cineva pentru a explica de ce nu a făcut nimic în primii doi ani de primar. La cât de urât este L. Dragnea, inclusiv printre alegătorii PSD, pare adversarul perfect. Schema nu e nouă. A folosit-o cu succes Traian Băsescu, pe vremea când era primar și se plângea că nu-l lasă PSD-ul să lucreze. Dacă la Traian Băsescu lamentația a prins, la Gabriela Firea e penibil: nu PSD-ul tău e la putere și în țară, și în București?! A avut până acum și banii, și susținerea să facă ceva. A preferat să arunce cu banii în paranghelii și în Catedrală. Într-adevăr, Metroul și Centura nu sunt la dânsa, dar curățenia, infrastructura, parcurile, transportul, reabilitarea clădirilor, mare parte din spitale aparțin toate de Primăria Capitalei. Bucureștiul e o groapă de gunoi, iar pentru asta doamna Firea nu are nicio scuză. Nimic nu se vede în urma dânsei. Întrebați orice călător cu tramvaiul, orice șofer, orice taximetrist, orice mamă care face slalom cu căruciorul printre mașinile parcate pe trotuar dacă se mai poate trăi în acest oraș.

4. În noua garnitură de miniștri se distinge „vechea” Lia Olguța Vasilescu, detașată de la Ministerul Muncii să recalculeze kilometrii de autostradă la Ministerul Transporturilor. Multilateral dezvoltată, capabilă, asemeni Rovanei Plumb, să conducă orice minister, doamna O. Vasilescu e dovada vie că nu e nevoie să te pricepi la ceva ca să ajungi ministru. Trebuie să fii doar tare-n gură și să faci desene animate la flip-chart.

5. Din toate relatările de presă de până acum lipsește un personaj sau, în cel mai fericit caz, este pomenit marginal: premierul României. A devenit de la sine înțeles faptul că primul ministru este o marionetă în care înfigi în fiecare dimineață o broșă și o trimiți să recite un comunicat scris de alții. Printre multele moșteniri toxice pe care ni le lasă regimul Dragnea, golirea de orice conținut a funcțiilor publice mi se pare cea mai gravă. Premierul e o simplă cutie de rezonanță. Președintele, grație Curții Constituționale, este un simplu notar. Până mai ieri i se spunea „șeful statului”. Liviu Dragnea ne-a întors înainte de 1989, când șeful statului era de fapt șeful Partidului, cel mai mare vânător al țării. Este cea mai abruptă cădere a democrației de la Revoluție încoace.