O creştere nominală de PIB de peste 60 mld. euro, de la 98 mld. euro în 2006 la 160 de miliarde de euro în 2015 (plus 63%). Un sold pozitiv în relaţia financiară cu UE de 26,5 mld. euro (39,9 mld. euro bani primiţi de la UE minus o contribuţie de 13,4 mld. euro), de la aderare până acum.

O scădere a inflaţiei de la 6,5% în 2006 spre 1-2% acum (excluzând aici efectul reducerilor de TVA, care în 2015 şi 2016 au condus la deflaţie). O dobândă la care statul se împrumută de la aproximatv 10% în 2006 la 3% acum. În jur de 1,5 milioane de oameni plecaţi în ultimii zece ani din ţară, cel puţin oficial, în schimbul dublării in­ves­tiţiilor străine directe, de la 34 mld. euro la 1 ianuarie 2007 la 64 de miliarde de euro la 31 decembrie 2015.

Ce putem spune mai mult la zece ani de la aderarea României la UE?

Sunt unele ţări în lume care, în momentele lor astrale, au făcut salturi colosale într-un timp foarte scurt. Nu putem spune asta despre România.

ZF începe astăzi un serial legat de aderarea Ro­mâniei la UE, la apropierea a zece ani de la acel moment. Un moment care, ne amintim, a fost celebrat separat de preşedintele de atunci şi de premierul de atunci, ca şi cum România ar fi intrat în UE pe bucăţi. Dar oare România nu a intrat în UE pe bucăţi?

Când judecăm istoria, chiar şi scurtă, trebuie să vorbim şi de învinşi, nu doar de învingători? Sau spunem şi scriem precum istoricul Titus Livius după o înfrângere a românilor în faţa galilor: „Vae victis!“ – şi trecem mai departe?

Am câştigat cu toţii din aderare? Oare cei care au avut şansa să plece din ţară lăsându-şi copiii singuri acasă sunt pe deplin câştigători?

Câţi au pierit în urma competiţiei? – ştiind, fireşte, din teoriile economice că o competiţie aduce cu ea progres. Oare este un câştig că ţara a pierdut 1,4 milioane de locuitori din 2007 până în prezent – după cum arată datele INS -, iar acum companiile locale plâng după oameni? Dar nu este un câştig că au plecat pentru salarii de câteva ori mai mari ca aici, reuşind astfel să-şi întreţină familiile?

Unde este România la zece ani de la aderare? Ca şi acum zece ani, presa occi­dentală continuă să numească România „a doua cea mai săracă ţară din UE“. O ţară al cărei PIB a crescut totuşi de la 98 de miliarde de euro în ultima zi de dinainte de aderare la 160 mld. euro anul trecut şi are toate şansele să ajungă la 170 de miliarde de euro anul acesta. În acest răstimp, România a depăşit PIB-ul Ungariei şi, în câţiva ani, cu o creştere economică bună, va depăşi PIB-ul Portugaliei, al Greciei şi al Cehiei, care sunt la circa 180-190 de miliarde de euro.

Doar că PIB-ul per capita raportat la paritatea puterii de cumpărare (PPS – un indice care ia în calcul inflaţia şi diferenţele de preţuri) este 77% din media UE în Portugalia, ţară care trece printr-un moment sever de derută şi de 68% în Ungaria, faţă de 57% în România. Însă am plecat de la 41% din media UE (în PPS) în 2007, ceea ce este un salt semnificativ.

În următoarele săptămâni ZF va analiza aspectele esenţiale ale aderării – o aderare care a făcut ca România, în ciuda dificultăţilor, să ajungă într-unul din cele mai bune momente ale ei din istorie.