Un coleg mă sună de dimineață indignat, cu o știre fierbinte din Parlament. „Ce-au mai făcut?...” întreb buimac. Au pus intrare pe bani la mall, au interzis grătarele, au scumpit berea? „Nu, își dau o amnistie...” Răsuflu ușurat. A mai murit o revoluție.

În afară de câțiva supărați pe viață, naivi aspiranți la o viață mai bună, marea majoritate a concetățenilor mei vor trăi la fel de liniștiți cu informația că parlamentarii și-au votat azi pentru ei dezincriminarea conflictului de interese. Celor mai mulți români le e perfect egal dacă hoții mai fură un pic. Nepăsarea lor complice este combustibilul care alimentează tupeul borfașilor: azi un pic, mâine un pic, până n-o mai rămânea nimic.

În orice țară normală, o astfel de sfidare ar fi intolerabilă. Ea ar scoate populația în stradă – ultimul mecanism de apărare al cetățenilor atunci când cei aleși să apere democrația atacă organismul, ca-ntr-o boală autoimună. În aceste zile, o castă de privilegiați abuzează din nou definiția democrației pentru a instaura o dictatură parlamentară. Ea se substituie celorlalte puteri ale statului, atunci când interesele nomenclaturii o cer – funcționează ca o sală de judecată paralelă în cazul senatorilor și deputaților suspectați de fapte de corupție (ieri a fost salvat Titus Corlățean, acuzat că a atentat la un drept fundamental al cetățenilor, acela de a vota); creează privilegii pecuniare pentru ei și tot neamul lor (salarii și pensii speciale, posibilitatea angajării rudelor la cabinetele parlamentare); legiferează superimunități în fața legii (azi pe ordinea de zi la Cameră e și superimunitatea avocaților).



De ce fac asta?

Pentru că după alegerile locale, când poporul a votat cu frenezie chiar și candidați aflați în închisoare, au înțeles că respectivul popor a dezincriminat hoția.

Pentru că au de multă vreme sentimentul că totul li se cuvine: mașini de serviciu cu șofer de la stat, casă de la stat, salarii și pensii speciale de la stat, un statut privilegiat consfințit prin lege.

Dictatura misecuveniștilor a fost posibilă din cauza indolenței miserupiștilor: cu cât ni se va rupe mai mult de vot, cu atât ei vor deveni mai agresivi și mai temerari în confiscarea totală a statului. Iar când, în final, ne vom trezi că ne-au furat și telecomanda din mână, vom spera că, cel puțin, vom rămâne cu televizorul blocat pe Capatos.