Helsingin Sanomissa oli vuoden alkupäivinä kaksi miestoimittajien kirjoittamaa juttua, joita en aluksi tahtonut uskoa vakavasti kirjoitetuiksi.

Toinen juttu käsitteli asevelvollisuutta ja toinen miestä, joka yritti tappaa vaimonsa. Jutuissa ymmärrettiin ja surkuteltiin miesparkoja, joilta oli viety "oma tila" ja "yksilön oikeudet".

Nuori toimittaja vertasi armeijaa palkattomaan pakkotyöhön, joka tuo "voimakkaita rajoituksia yksilön mahdollisuuksiin vaikuttaa omaan elämäänsä". "Oikeuksiin kajotaan erittäin järeästi, vaikka yhteiskuntamme rakentuu muuten yksilönvapauteen". Armeija on Suomen räikein miehiä sortava tasa-arvo-ongelma, toimittaja kirjoittaa.

Armeijaa ei tarvitse käydä, jos on psyykkisesti tai fyysisesti sairas. Nykyarmeija tarjoaa miehille apua, jopa hoivaa. Iso joukko tuhansista vuosittain palvelunsa keskeyttäneistä on kuitenkin terveitä lellipoikia, jotka eivät pysty nukkumaan muiden kanssa tai olemaan erossa äidistä.

Armeija tai sivari olisi viimeinen mahdollisuus kasvaa aikuiseksi, ymmärtää, että oikeuksien lisäksi ihmisellä on velvollisuuksia. Perusvelvollisuus on oppia huolehtimaan itsestään.

Liian moni nuorimies on kasvatettu paapomalla valittajaksi, itsekkääksi viihteen suurkuluttajaksi, jolle arkielämä velvollisuuksineen on helvetti.

Moni asettaa itselleen epärealistisia tavoitteita, pitää tulla rikkaaksi ja kuuluisaksi, kaikkien ihailemaksi sankariksi. Kun harhat haihtuvat, katoaa elämänhalu. Sairaseläkeläisten armeijat kasvavat.

Toisessa koko sivun jutussa kerrottiin nelikymppisestä keskiluokkaisesta Petristä, joka "nauraa herkästi, pistää illalla tulen takkaan ja katsoo tv-sarjoja". Tylsä arki ja melko tuore avioliitto alkoivat ahdistaa Petriä ja "elämästä katosi rentous".

Petri alkoi "kuormittua henkisesti", tuntui, "ettei hänellä ollut omaa tilaa". Miehen ja vaimon välissä oli suuri ongelma, vauva, jota vaimo hoiti ja syötti kaavamaisen päivärytmin mukaisesti, vaikka mies vaati "rennompaa menoa".

Mies teki kovasti töitä ja vaimo jäi hoitovapaalle. Seuraava lause mykistää: "Kaiken he tekivät ilman ulkopuolista apua".

Ajatella, kaksi nelikymppistä ja vauva takkatulen loimussa, aivan yksin! Missä viranomaisapu viipyi! Sanallakaan ei puhuta isyyden ilosta, ei oman lapsen tuomasta onnesta.

"Normimukava elämä" ei peittänyt enää Petrin ahdistusta, vaan hän yritti tappaa yöllä vaimonsa. Pitkän kamppailun jälkeen nainen selvisi. Hän heitti miehen ulos kodista, petivaatteet Petri sai mukaansa - Ikean kassissa. Voiko miestä pahemmin nöyryyttää tappoyrityksen jälkeen! Eikö edes Stockmannin tai Finnairin kassia löytynyt? Nainenhan oli säälimätön peto!

Toimittaja kertoo tunteellisesti miesparasta, joka joutui asumaan kaveriensa nurkissa, kunnes vaimo otti hänet takaisin.

Luonnevikainen olisi tarvinnut ajoissa hoitoa.

Miksi "normielämä" on niin monelle ylivoimaista?

Suomen pahin kestävyysvaje ei ole valtiontaloudessa, vaan aikuisten vauvojen korvien välissä. Eivät he tyhjästä ole syntyneet, olemme kasvattaneet heidät sellaisiksi.

Kari Uusikylä

Kirjoittaja on kasvatustieteen emeritusprofessori