Teesi totuudenjälkeisestä ajasta on henkilöity Donald Trumpiin ja hänen voitokkaaseen presidenttikampanjaansa. Pulitzer-palkinnon voittaneen faktantarkistussivusto Politifactin mukaan jopa seitsemän kymmenestä Trumpin kampanjaväitteestä oli valetta (siirryt toiseen palveluun). Presidenttikaudella tahti on ollut hurja: Vuoden 2018 aikana Trump esitti jopa 6000 valheellista väitettä (siirryt toiseen palveluun).

Moni on kehityksestä huolissaan, ja silmänräpäyksessä laajalle leviäviä valheita on pidetty jopa uhkana demokratialle.

Samankaltainen poliittinen strategia on helppo tunnistaa täälläkin, joskin pienemmässä mittaluokassa. Esimerkiksi Perussuomalaisten tiedottaja Matti Putkonen esitti Ylen vaalidebatissa, että turveteollisuus ”työllistää Suomessa 200 000 henkeä”. Juha Sipilä kertoi pääministerin haastattelutunnilla maaliskuussa, että punavihreä oppositio ”kieltäisi käytännössä metsien käytön kokonaan (siirryt toiseen palveluun)”. Muutamaa viikkoa myöhemmin Kansanedustaja Teuvo Hakkarainen kertoi medialle, että hänen vaalimainoksensa sana matu tarkoittaa ”maaseudun tulevaisuutta”. Hjallis Harkimo toisteli kampanjassaan väitettä, jonka mukaan ”verottaja on tappolinjalla” (siirryt toiseen palveluun), koska verohallinnon työntekijät saavat tulospalkkausta sen mukaan, kuinka paljon veroja he keräävät. Kaikki nämä väitteet ovat räikeällä tavalla faktoista piittaamattomia.

Nykyään väitteet voivat mennä läpi, olivat ne miten hurjia tai järjettömiä tahansa. Internet ja sosiaalinen media ovat murtaneet tiedon tuottamisen, julkaisemisen ja jakamisen valta-asetelmat. Tiedon vanhat portinvartijat, journalistinen media ja tieteellinen tutkimus, ovat menettäneet suhteellista asemaansa. Samalla poliittisen viestinnän pelisäännöt on vedetty uusiksi.

Moni on kehityksestä huolissaan, ja silmänräpäyksessä laajalle leviäviä valheita on pidetty jopa uhkana demokratialle. On myös vastakkaisia näkemyksiä: osa tutkijoista lähestyy politiikan totuudenmukaisuutta sekä populismin nousua toisesta suunnasta, jossa suurin uhka demokratialle on 1990-luvulla rakennettu uusliberaali konsensus. Huoli politiikan totuudenmukaisuudesta saattaa itse asiassa olla verhottua kaipausta tämän ajattelutavan parhaisiin päiviin. Tässä katsannossa ”totuuden” perään haikailu on itse asiassa politiikan epäpolitisoimista, sen muuttamista pelkäksi hallinnaksi, harvainvallan kansaa turruttavaksi välineeksi, jonka vallitessa virkamiehet ja poliitikot huolehtivat oikeistolaisen konsensuksen hengessä taloudenpidosta.

Samanmielisyyden kritiikin taustalla kaikuu Carl Schmitt, joka 1930-luvulla ymmärsi aidon politiikan sarjaksi melodramaattisia ystävän ja vihollisen taisteluja. Politiikkaa ei ole ilman avointa konfliktia. Schmittiläiset teoreetikot tarjoavat vetoavan kehyksen, sekä käsitteet haastaa kaikkea konsensusta. Porvarillisempikin tutkija saa ympärilleen hieman vaaran tuntua muistuttaessaan, että konflikti kuuluu ”poliittisen käsitteeseen”.

Konfliktin korostaminen on houkutteleva kertomus, mutta riittämätön tämän hetken poliittiseen murrokseen. Repivä, faktoista piittaamaton populismi ei nimittäin palauta politiikkaa politiikkaan. Totuudenmukaisuudesta luopuminen itse asiassa kaventaa poliittisen kenttää.

Toimivassa demokratiassa tarvitaan minimitaso jaettua ymmärrystä faktoista.

Filosofi Hannah Arendtia mukaillen ”faktuaaliset totuudet” ovat eräänlaisia politiikan perustuksia, sitä kannattelevaa infrastruktuuria (siirryt toiseen palveluun). Faktuaalinen totuus on esimerkiksi toteamus, että vuonna 1914 Saksa hyökkäsi Belgiaan eikä toisinpäin. Arendtille nämä faktat ovat triviaaleja, arkisia tosiasioita, ”brutaalin alkeellista materiaalia”, ja ne pitää erottaa suurista filosofisista keskusteluista totuuden luonteesta (siirryt toiseen palveluun). Poliittiset mielipiteet tarvitsevat tietyn määrän faktoja, jotta ne voivat olla mielipiteitä jostakin, eriäviä näkemyksiä jostakin jaetusta.

Toimivassa demokratiassa tarvitaan minimitaso jaettua ymmärrystä faktoista. Jos tämä pohja kiistetään vaikkapa salaliittoteorioilla ja perustellaan konfliktin tarpeella, koko politiikka rappeutuu.

Arendt kirjoitti huolistaan jo aikana ennen väritelevisiota. Internet-aikana maailma on paljon nopeampi. Huomion aikajänne on lyhyt ja lyhenee koko ajan. Maailmasta tulee yhä monimutkaisempi, mutta hektinen informaatioympäristö edellyttää yhä yksinkertaistetumpaa viestintää. Viestit leviävät datatalouden logiikalla, joka suosii reaktioita herättävää sisältöä – sitä mikä kerää kommentteja, jakoja ja tykkäyksiä. Algoritmit reagoivat herkästi suosittuihin sisältöihin riippumatta niiden totuusarvosta.

Siksi tutkimuksissa on havaittu, että valeuutiset leviävät Twitterissä oikeita uutisia laajemmalle (siirryt toiseen palveluun). Myös vihaa ja ärtymystä herättävät viestit näyttävät menestyvän muita paremmin (siirryt toiseen palveluun).

Vain hieman kärjistäen voi esittää, että vanhojen tiedon portinvartijoiden tilalle ovat nousseet suurten alustojen algoritmit, datan portinvartijat.

Andy McCoy totesi, että ihmiset haluavat mieluummin ”nastan stoorin” kuin tylsän totuuden (siirryt toiseen palveluun). Juuri totuuden hauraus tekee valehtelusta politiikassa niin houkuttelevaa. Datatalouden logiikalla pyörivä viestintäympäristö ei edistä totuudenmukaisen viestin voittoa.

Antto Vihma

Kirjoittaja on dosentti Itä-Suomen yliopistossa ja toimii vanhempana tutkijana Ulkopoliittisessa instituutissa. Hän on yksi Totuuden jälkeen (siirryt toiseen palveluun) -kirjan kirjoittajista ja tuttu myös Päivystävät dosentit -sarjasta.

Aiheesta voi keskustella 14.05. klo 16.00 asti.