Sosialidemokraateilla on hieno historia takanaan. Pohjoismainen, oikeastaan eurooppalainen hyvinvointivaltio on heidän luomuksensa.

Kun aloittelin politiikassa, pidin demareita ehdottomana ykköspuolueena. Meillä oli joskus 80-luvulla pienen piirin neuvonpito vihreän liikkeen (ei silloin vielä puolue) strategiasta. Totesimme, että yhteiskuntaan vaikutetaan demareihin vaikuttamalla, koska demarit määräävät yhteiskunnalle suunnan. Kysymys on vain siitä, onko tehokkaampaa toimia demareiden sisällä vai sen ulkopuolella. Totesimme, että meitä on niin vähän, että on parempi vaikuttaa ulkopuolelta. Sinne me olisimme muuten jääneet Etelä-Helsingin sosdem-yhdistykseen kirjoittamaan eriäviä mielipiteitä puolueen päätöksiin.

Paavo Lipponen ehdotti minulle parikymmentä vuotta sitten, että minun pitäisi loikata demareihin. En harkinnut hetkeäkään, koska en voinut tehdä sellaista vihreille, mutta muuta estettä siihen ei olisi ollut. Kun Stubb pyysi Juhana Vartiaisen loikkauksesta ilahtuneena minua 2015 kokoomuksen ehdokkaaksi Uudellemaalle, siinä oli kaksi muutakin ongelmaa: kokoomus ja Espoo. Rinteelle tuskin tulisi enää edes mieleen pyytää minua demareihin.

Demareilla meni kaikki hyvin vielä 1980-luvulla. Hyvinvointiyhteiskunta toimi todella hyvin, työväenluokka vaurastui nopeasti. Koko yhteiskunta oli menossa kohti demariunelmaa.

Kaikki muuttui 1990-luvun lamassa. Tai luulimme siis, että se johtui lamasta. Se johtui automaatiosta ja digitalisaatiosta, joka tuhosi sosiaalidemokraattisen työväenluokan työmarkkina-aseman.

Lipposen johdolla maa vielä nousi lamasta. Minä opin arvostamaan häntä todella paljon, vaikka olinkin monesta asiasta eri mieltä. Se oli viimeinen toimiva hallitus tässä maassa. (Minua risoo vieläkin, että vihreät lähtivät siitä ydinvoiman takia pois, mutta siitä myöhemmin.)

Sen jälkeen kaikki on ollut alamäkeä.

1980-luvulla naureskeltiin maisterisosialisteille. Keskeiset yhteiskuntatieteilijät ja myös kansantaloustieteilijät olivat silloin demareita. Demarien johto on sen jälkeen työväenluokkaistunut ja samalla menettänyt nuo yhteiskunnalliset suunnannäyttäjät. Kukaan ei enää voi väittää vakavissaan, että demarit näyttäisivät suuntaan yhtään millekään. He ovat keskittyneet muutoksen estämiseen.

Demarien perusongelma on talouden muutoksessa. Keinot, joita he käyttivät sekatalousjärjestelmää luodessaan, eivät toimi enää. Toimivat siis ennen, mutta eivät enää. Opinkappaleet pitäisi tehdä tavoitteista, ei keinoista, mutta demarien opinkappaleet on kiinnitetty vanhentuneisiin keinoihin.

Puolueen keskeinen ongelma on suhtautumisessa markkinatalouteen. Yhteiskuntaa voidaan ohjata tehokkaasti ja vähäeleisesti markkinoiden kautta, mutta demarit haluavat ohjata työmarkkinasopimusten, normien ja valtionyhtiöiden kautta niin kuin Kekkosen aikaan.

Kun tehtaita alettiin sulkea ja väkeä joutui työttömäksi, moni demari vaihtoi Matti Putkosen tavoin perussuomalaisiin. Pettyneet työläiset toimivat Suomessa samoin kuin Yhdysvaltojen ruostevyöhykkeelläkin, jossa he äänestivät joukolla Trumpia.

Välttääkseen vuotoa perussuomalaisiin, demarien piti alkaa lähentyä perussuomalaisia henkisesti. Samalla puolue tietysti menetti ääniä toiselta laidalta vihreille. Helsingin kaupunginvaltuustossa äänestettiin syksyllä paperittomien terveydenhuollosta. Demarit joutuivat jakamaan äänensä, koska asettuminen toiselle tai toiselle kannalle olisi loukannut osaa heidän äänestäjistään. Näin menetellen voi tosin menettää molempien ryhmien luottamuksen.

Rinteen valitseminen puheenjohtajaksi hyvin pienellä äänierolla oli iso vedenjakaja. Puolue on aina puheenjohtajansa näköinen. Äijä-demarius syrjäytti muunlaisen sosialidemokratian. Puolueella on aina ollut erityssuhde SAK:hon, mutta nyt näiden kahden välille voi vetää yhtäläisyysmerkin. Vihreiden kannatuksen kannalta Rinne on paras mahdollinen puheenjohtaja demareille.

Kirjoitin kokoomuksen osalta, että kokoomus otti ministerien poliittiset avustajat ja valtiosihteerit etujärjestöistä, jolloin lobbarit pääsivät suoraan vallan ytimeen. Joku huomautti, että entä sitten demarit. Muodollisesti kyllä, jos SAK:ta ja demareita pidetään eri järjestöinä, mutta demari ovat aina käyttäneet SAK:ta osana organisaatiotaan tai päinvastoin. Siksi SAK:n väki on myös tottuneempi käyttämään poliittista valtaa verrattuna nyt vaikka Veronmaksajien keskusliittoon. Eihän kukaan ihmettele sitäkään, jos Keskusta tukeutuu MTK:n asiantuntemukseen.

Demografia on demareille hankala juttu. Demarit ovat alle 50 vuotiaiden keskuudessa pikkupuolue, mutta yli 50-vuotiaiden keskuudessa maan suurin puolue. Vaalikauden aikana noin 60 000 demarien äänestäjää poistuu vaaliluetteloista. Asiasta tarkemmin demokraatti.fi Rinne ei tätä asiaa pysty korjaamaan.

Demareille tuli pelastaja yllättävältä suunnalta. Jussi Halla-aho pelasti demarit. Twiittasin runsas vuosi sitten, että jos Halla-aho valitaan perussuomalaisten ´puheenjohtajaksi, demarien puoluetoimistoon ostetaan niin paljon kuohuviiniä, että koko väki on kaksi viikkoa tillin tallin. Demarit on saanut ainakin satatuhatta äänestäjää takaisin perussuomalaisilta. Kun Halla-aho vetää persut osaksi eurooppalaista äärioikeistoa, demarit voivat taas hengähtää helpotuksesta. Samalla puolueen kannattajakunta äijäityy entisestään ja puolue loittonee arvoliberaalista vasemmistosta.

Unelma on kuollut

Puolueelta on mennyt unelma ja kun unelmaa ei ole, ei ole mitään. Se ei johdu politiikasta, vaan teknologiasta.

On helppoa ilkkua demareille siitä, ettei näillä ole toimivia keinoja ajaa yhteiskunnallista oikeudenmukaisuutta, mutta ongelma koskee kyllä meitä kaikkia. Jos kokoomus ei löydä keinoja toteuttaa sosiaalista tasa-arvoa, sitä ei pidetä niin suurena ongelmana kuin jos demarit eivät sellaista löydä.

Talouspolitiikassa änkyrädemarien ohjelma voidaan kirjoitta lyhyestä näin: Neuvostoliitto takaisin, robotit pois tehtaista ja sellun keitto eukalyptuksesta kiellettävä. Mutta historian kulkua ei taaksepäin voi tuupata.

Suomen demarit eivät ole neuvottomuudessaan yksin. Sama koskee sosdem-liikettä koko Euroopassa. Demarien äänet valuvat oikeistopopulisteille.

Koska taloudellisen kehityksen eriarvoistavasta suunnasta on niin moni eri puolilla teollista maailmaa huolissaan, aina jostain löytyy demarimessias, joka valitaan suurella riemulla johtoon. Kun lupauksia ei pystytä lunastamaan, tuloksena on seuraavissa vaaleissa katastrofaalinen tappio. (Esimerkiksi Hollande/Ranskalla)

Meissä kaikissa asuu pieni eikä edes ihan pieni demari. Jos joku osaisi formuloida toimivan sosialidemokraattisen ohjelman, menestys olisi valtava. Sosialidemokratialle olisi valtaisia tilaus.

Samalla kun aikamme huutaa vasemmistolaisempaa politiikkaa, vasemmistolaista strategiaa ei osata formuloida. Vasemmiston pitäisi ottaa aivan toinen asento suhteessa markkinatalouteen. Esimerkiksi hyväksyä sen olemassaolo tosiasiana. Ratkaisu on vasemmistolaisessa markkinaliberalismissa, kuten olen kirjoittanut aiemminkin. (Katso tästä) Tämän tueksi vaadittaisiin paljon talousteoreettista työtä, mutta se kannattaisi. Nyt vahvimmat aseet on annattu oikeiston yksinoikeueksi.

Aivan neuvoton suhtautuminen markkinatalouteen on saanut sekä Juhana Vartiaisen että entisen puoluesihteeri Mikael Jungnerin eroamaan puolueesta. Timo Harakka (entinen vihreän langan päätoimittaja) vielä on ja Ville Skinnari sekä joitakin muita. Tätä joukkoa on niin vähän, etteivät he pystyisi ottamaan puoluetta haltuunsa vaikka puoluekokous sitä heille hopeatarjottimella tarjoaisi.

Demareiden kohtalosta olisi helppo olla vahingoniloinen, mutta ongelma tässä vain on, että me tarvitsemme demareita. Maa tarvitsee vasemmistolaisempaa politiikkaa, mutta toimivaa sellaista. Jos Keskusta alkaa väyrystellä tulevan vaalikatastrofin jälkeen, maahan on aika vaikea muodostaa hallitusta ilman demareita.

Toivoisin, että kokoomuksesta tulisi parempi ja uudenaikaisempi oikeistopuolue, mutta toivoisin myös, että sen vastapainona demarit pääsisivät jotenkin jaloilleen.