Miksi rikoksen uhri joutuu kärsimään niin paljon pahemmin kuin tekijä? Tätä miettii Maisa, jonka raiskannut mies jatkaa ilmeisen onnellisena elämäänsä.

Otsassa lukee isoin kirjaimin HUORA. Kaupassa ihmiset katselevat arvostellen ja haukkuvat kodinrikkojaksi.

Tältä se aluksi tuntui. Maisa raiskattiin vajaa vuosi sitten, ja vei aikaa ymmärtää, ettei hän ollut se, joka oli tehnyt väärin.

Oikeasti otsa oli puhdas ja ihmiset kaupassa hiljaa.

Mies oli Maisalle entuudestaan tuttu muutaman kuukauden takaa. He olivat olleet lähes päivittäin tekemisissä yhteisten tuttavien ja velvoitteiden takia. Välit eivät olleet millään tavalla romanttiset.

Eräänä iltana he päätyivät viettämään aikaa kahdestaan ja vaihtamaan kuulumisia.

– Pyysin miestä poistumaan. Hän hermostui tästä. Sitten hän raiskasi minut käsin, Maisa kertoo.

Pyysin miestä poistumaan. Hän hermostui.

Raiskauksen jälkeen mies poistui asunnosta. Kauhuissaan ollut Maisa lähetti viestin ystävälleen, joka ymmärsi, että kaikki ei ollut hyvin.

– Hän vei minut sairaalaan. Sain siellä kriisiterapiaa, Maisa kertoo.

Samalla hänelle tehtiin raiskaustapauksiin liittyvät lääketieteelliset tutkimukset. Aluksi Maisa oli sitä mieltä, ettei vie asiaa eteenpäin, koska tekijä oli tuttu ja heillä oli yhteisiä ystäviä.

– Pelkäsin hirveästi, että hän kertoo asiasta eteenpäin ja kaikki vihaavat minua, Maisa muistaa.

Kun sairaanhoitaja kysyi Maisalta, millaisia neuvoja hän antaisi samassa tilanteessa olevalle ystävälleen, alkoi mieli muuttua.

– Se oli herätys, etten voi jättää asiaa tähän. En ikimaailmassa opastaisi läheistäni painamaan asiaa villaisella.

Seuraavana päivänä Maisa meni poliisiasemalle tekemään rikosilmoituksen. Mukana oli sama ystävä, joka oli vienyt Maisan sairaalaan. Ystävä auttoi kertomaan päivämäärät ja tapahtumapaikat oikein. Maisa ei olisi siihen yksin pystynyt, koska oli yhä shokissa.

Samana päivänä puhelin soi, ja Maisa kutsuttiin kuulusteluihin poliisiasemalle.

– Siellä oli vastassa äärimmäisen ihana ihminen. Pelkäsin, että minut jotenkin tuomitaan, koska olin kutsunut tekijän asunnolleni. Mietin, voiko tapauksesta sen takia edes tehdä ilmoitusta, Maisa muistelee.

Kyllä voi, ja pitää.

Poliisitapaamisen jälkeen Maisaan otettiin yhteyttä Rikosuhripäivystyksestä, josta hän sai oman tukihenkilön, joka selitti oikeusprosessin kulkua. Maisa pääsi myös terapiaan.

– Siellä minulle taottiin järkeä päähän ja sanottiin, että minua kohtaan ei ole toimittu oikein. Ymmärsin, että jos en saa tähän ratkaisua, jään loppuelämäkseni miettimään, miten likainen, inhottava ja oksettava olen. Tajusin, että ansaitsen sen, että asia viedään eteenpäin.

Tukihenkilö auttoi Maisaa löytämään raiskaustapauksiin perehtyneen asianajajan.

Vain ehdollista

Maisan raiskaaja tuomittiin käräjäoikeudessa tämän vuoden alussa.

Käsittelyä nopeutettiin, koska vastaaja oli ulkomaalainen. Oikeusprosessin aikana mies ei saanut poistua Suomesta. Maisa haluaa tuoda esille, että mies ei ole kotoisin Lähi-idästä. Tarkemmin hän ei halua kommentoida miehen kansalaisuutta, koska se voisi paljastaa hänen oman henkilöllisyytensä.

Oikeudenkäynti pidettiin suljettujen ovien takana ja osa asiakirjoista salattiin vuosikymmeniksi Maisan suojelemiseksi. Rikosuhripäivystyksen tukihenkilö sai olla mukana oikeudenkäynnissä, ja siitä Maisa on kiitollinen.

– Omasta todistuksestani en muista mitään. Paniikki aiheutti sen, että pääni meni ihan tyhjäksi.

Iltalehti on perehtynyt tapauksen tuomiolauselmaan. Maisan raiskannut mies sai reilun vuoden mittaisen ehdollisen tuomion. Lisäksi miehelle määrättiin joitakin kymmeniä tunteja yhdyskuntapalvelua. Maisan mukaan kumpikaan osapuoli ei valittanut tuomiosta.

Uhrissa tuomio sai aikaan kahdenlaisia tuntemuksia. Yhtäältä se väänsi rautalangasta, ettei hän ollut tarinan pahis. Toisaalta ehdollinen tuomio tuntui naurettavan kevyeltä seuraukselta.

– Jos tuomio olisi ollut ehdoton, se olisi ollut toipumiseni kannalta parempi. Silloin olisi tullut tunne, että tapahtunut vaikuttaa konkreettisesti hänenkin elämäänsä, Maisa toteaa.

Nyt mies jatkoi elämäänsä kuin mitään ei olisi ikinä tapahtunutkaan. Maisa on joutunut seuraamaan hänen onneaan sivusta yhteisten tuttavien takia.

Jos tuomio olisi ollut ehdoton, se olisi ollut toipumiseni kannalta parempi.

Kulunut vuosi on osoittanut, että Maisalla menee elämässään eteenpäin pääsemiseen paljon kauemmin, kuin mitä mieheltä menee tuomionsa suorittamiseen. Se tuntuu epäreilulta.

– En halua edes sanoa hänen nimeään. Pystyn kyllä sanomaan sen, mutta en halua, hän selittää.

– Kutsun häntä kusipääksi.

”Elättelin toivoa”

Maisa kokee, että raiskaus on muuttanut hänet ihmisenä täysin. Hän kärsii stressihäiriöstä ja on joutunut syömään lääkkeitä.

Silloin tällöin hän huomaa toivovansa, että raiskaaja menettää kaiken itselleen rakkaan, jotta tajuaa, mitä on tehnyt. Maisa kuitenkin ymmärtää, että hänen täytyy hyväksyä miehen oikeus jatkaa elämäänsä ja rakentaa omaa onneaan. Helppoa se ei ole ollut.

– Ajattelen usein, että haluan sen kusipään elämän tuhoutuvan. Se on ihan hirveästi sanottu. Minulle tulee hirveä olo, kun sanon sen ääneen.

Erityisen vaikea paikka Maisalle oli, kun hän sai yhteisten tuttujen kautta tietää, että miehellä on puoliso, joka muutti Suomeen raiskauksen jälkeen. Se, että tekijä alkaa rakentaa perheonneaan juuri Maisan kotikaupunkiin, tuntuu naisesta sietämättömältä.

– Se hajotti minut täysin. Elättelin toivoa siitä, että kun mies on tuomittu, hän lähtee Suomesta. Sen sijaan mies toikin tänne lisää porukkaa.

Elättelin toivoa siitä, että kun mies on tuomittu, hän lähtee Suomesta. Sen sijaan mies toikin tänne lisää porukkaa.

– Sitä asiaa on ollut aika haastava käsitellä, ja se sai minut ajattelemaan, että olenko sittenkin se, joka teki väärin, jos kerran toinen pystyy onnellisena rakentamaan perhettä tekonsa jälkeen ja itse en etene ollenkaan.

Tieto puolisosta on saanut Maisan tuntemaan itsensä kodinrikkojaksi. Tuttu ruma sana kummittelee taas otsalla.

Toisinaan hänen tekisi mieli jopa pyytää raiskaajan puolisolta anteeksi.

Usein hänen tekisi mieli tivata, oliko pariskunnan ihan pakko jäädä Suomeen.

– Heillä ei ole täällä mitään, mutta minulla on kaikki. Elämäni on pirstoutunut pieniksi palasiksi, joita yritän kasata. Miksi heidän täytyy tehdä asiasta entistä vaikeampaa?

Maisan ääni sekoittuu itkuun.

Hän on raiskauksen jälkeen vaihtanut asuntoa eikä tiedä, missä mies asuu. Maisa pelkää yhä, että törmää tähän vahingossa kadulla.

Uusi romahdus

Uutinen raiskaajan perheonnesta palautti Maisan tilaan, josta hän oli jo kertaalleen päässyt yli. Välillä hän ei uskaltanut poistua asunnostaan, koska pelkäsi muiden tuomitsevia katseita. Kauppaan hän meni vain ystäviensä tukemana.

– Minulla oli ajatus, että otsassani lukee isolla huora ja kaikki muut voivat nähdä sen. Rupesin soimaamaan itseäni siitä, miten hirveä ja likainen ihminen olen. Ajattelin, että tartutan likaisuuden muihinkin, enkä voinut kuvitellakaan, että kukaan enää koskaan haluaisi olla lähelläni saati koskettaa. Välttelin jopa perhettäni, koska ajattelin, että he häpeävät minua.

Maisa on saanut ammattiapua ajatustensa käsittelemiseen. Hänen on vaikea arvioida, mistä tunteet kumpuavat.

Häntä vaivaa edelleen myös se, ettei hän pystynyt puolustamaan itseään raiskaustilanteessa.

Raiskauskriisikeskus Tukinaisen kriisityön kehittämispäällikkö, kriisi- ja traumapsykoterapeutti Heli Heinjoki ei ole perehtynyt Maisan tilanteeseen, mutta yleisesti hänen mukaansa on valitettavan tavallista, että seksuaaliväkivallan uhri syyttää tapahtuneesta itseään.

Usein selitys on helpompi löytää itsestä kuin muista, Heinjoki sanoo. Myös omat aikaisemmat elämänkokemukset ja julkinen mielipide voivat vaikuttaa uhrin käsitykseen syyllisyydestä.

– Syy on kuitenkin aina tekijän, Heinjoki muistuttaa.

Hänen mukaansa raiskaajan saama tuomio ei automaattisesti poista uhrin syyllisyyden tunnetta, vaan ajatuksista kannattaa keskustella ammattilaisen kanssa.

Uhrien olisi myös tärkeää saada oikeaa tietoa siitä, mitkä asiat vaikuttivat siihen, että he eivät pystyneet puolustamaan itseään. Ihminen voi esimerkiksi lamaantua raiskaustilanteessa niin, ettei kykene tekemään vastarintaa.

Ennakkoluuloja

Raiskaus ei vaikuttanut ainoastaan siihen, miten Maisa näki itsensä.

Hän alkoi pitää kaikkia miehiä pahoina – myös hyviä ystäviään.

– Minulla on miespuolisia ystäviä, jotka olen tuntenut koko ikäni. Jos joku heistä kertoi olleensa treffeillä, tunsin aivan järkyttävää vihaa. Teki mieli sanoa, että jätä naiset rauhaan, älä koske naisiin. Millainen ystävä ajattelee niin?

Nyttemmin pelko on kohdistunut ulkomaalaisiin miehiin. Maisa on huomannut itsessään piirteitä, joita pitää rasistisina. Hän ei esimerkiksi voi kuvitellakaan tapailevansa miestä, joka ei puhu suomea.

– Aiemmin minulle oli deittisovelluksissa ihan sama, mikä ihmisen nimi on. Jos hän vaikutti mielenkiintoiselta, laitoin viestiä. Nyt ohitan ulkomaalaiset saman tien. Se on asia, joka suututtaa itseäni hirveästi. En pidä rasismista.

Nyt ohitan ulkomaalaiset saman tien. Se on asia, joka suututtaa itseäni hirveästi. En pidä rasismista.

Maisaa harmittaa, ettei hän pysty enää kohtelemaan ihmisiä yksilöinä, vaan raiskaajan takia hän tulee tuominneeksi kaikki.

Treffeille Maisa on kuitenkin uskaltautunut. Varotoimenpiteet vain ovat aiempaa järeämpiä. Hänen täytyy tietää miehestä mahdollisimman paljon, tapaamisen on oltava julkisella paikalla ja ystävien täytyy tietää kenen kanssa Maisa on ja missä.

– Tunnin jälkeen ystäväni soittaa ja tarkistaa, olenko hengissä. Itselleni on helpompaa, kun tiedän, että joku voi soittaa poliisille.

Välillä tapaileminen on tuntunut kivalta, toisinaan pelot ja miesviha ovat iskeneet päälle. Silloin Maisa on jättänyt sovellukset hetkeksi ja kokeillut niitä myöhemmin uudelleen. Hän on kertonut osalle miehistä, että hänet on raiskattu.

– Olen huomannut, että jos kerron asiasta miehelle ennen tapaamista, hän kohtelee minua kuin raiskauksen uhria sen sijaan, että kohtelisi minua kuin ihmistä.

Maisa kertoo, että hänen treffikumppaninsa ovat reagoineet tietoon raiskauksesta asiallisesti muun muassa toteamalla, että Maisa on joutunut kokemaan jotain todella kamalaa.

– Jotkut haluavat kysellä enemmän. Yksityiskohtia en kerro. Jos mies tietää varhaisessa vaiheessa minusta jotain niin intiimiä, niin en voi enää ajatella, että välillemme voisi kehkeytyä jotain.

Tukinaisen Heinjoki neuvoo seksuaaliväkivaltaa kokeneita luomaan uusia fyysisiä suhteita omassa tahdissaan.

– Tutustua voi pikkuhiljaa ja miettiä, mihin itse on valmis. Mitään ei ole pakko tehdä. On myös muistettava, että se uusi potentiaalinen kumppani ei ole se, joka on tehnyt pahaa, Heinjoki sanoo.

Hänen mukaansa uusien parisuhteiden luominen on seksuaaliväkivaltaa kokeneille monesti vaikeaa ahdistuksen ja pelkojen takia. Näistäkin asioista kannattaa puhua ammattilaisen kanssa.

"Halusin käpertyä”

Koska elämän jatkaminen on tuntunut vaikealta, myös sen päättäminen on käynyt Maisalla mielessä.

Heikoimpien hetkien varalta hän on sopinut ystäviensä kanssa, että jos hän lähettää tyhjän viestin tai viestin, jossa on pelkkä piste, on se merkki soittaa hätänumeroon. Toistaiseksi keinoa ei ole jouduttu käyttämään.

– Alkuun olin sellaisessa tilassa, että pelkäsin itseäni. Saatoin itkeä ja huutaa ihan yhtäkkiä. Ajattelin, etten jaksa enää, Maisa kertoo.

Välillä hän vain itki puhelimessa pystymättä sanomaan mitään. Tällaisessa tilanteessa ystävä saattoi lukea kirjaa ääneen puhelimen toisessa päässä, kunnes Maisa sai itsensä kasaan.

Nyt tilanne on parempi, ja Maisa on saanut työnnettyä itsetuhoiset ajatukset pois mielestään.

– Paljon olen joutunut tukeutumaan ystäviini, mutta en ole mennyt niin pitkälle, että olisin tehnyt itselleni jotain peruuttamatonta.

En ole mennyt niin pitkälle, että olisin tehnyt itselleni jotain peruuttamatonta.

Maisalla on pari läheistä ystävää, jotka ovat olleet kullanarvoisia toipumisen kannalta. He ovat osanneet olla hiljaa ja kuunnella.

Osa Maisan ystävistä ja perheenjäsenistä on puolestaan itkenyt, huutanut ja säälinyt. Hän ymmärtää, etteivät reaktiot olleet tahallisia, vaan johtuivat shokista.

– Lähipiirin itkua oli vaikea katsoa. Epätoivo oli heille todella raskasta, hän sanoo.

– Olin siinä hetkessä muutenkin totaalisesti rikki ja sitten tuli tunne, että täytyy lohduttaa muita ja hokea, että kaikki on hyvin. Todellisuudessa olisin vain halunnut käpertyä isän kainaloon ja itkeä, että en selviä tästä ikinä, Maisa sanoo ja pyyhkii kyyneleitä poskiltaan.

Nainen 2.0

Maisa ei voi sanoa kohtalotovereilleen, että kaikki muuttuu paremmaksi helposti tai nopeasti. Yhden neuvon hän haluaa silti antaa: hae apua mahdollisimman nopeasti.

Mukaan sairaalaan ja poliisiasemalle kannattaa ottaa tueksi ihminen, johon luottaa. Jos sellaista ei ole lähipiirissä, voi tukihenkilön saada järjestön kautta.

Tärkeintä: kenenkään ei tarvitse jäädä yksin.

– Prosessi lähti pyörimään omalla painollaan, kun uskalsin pyytää apua. Minun ei tarvinnut huolehtia lakipykälistä tai varata oikeudenkäyntiaikoja. Minun piti vain saapua paikalle, Maisa kuvaa oikeusprosessia.

Hän muistuttaa, että itseään ei tarvitse kasata ennen viranomaisten pakeille menemistä. Kun Maisa sai paniikkikohtauksia poliisiasemalla, kukaan ei käskenyt häntä lopettamaan itkemistä tai koputellut kelloa. Sen sijaan hänelle sanottiin, että hänen reaktionsa ovat normaaleja.

Toipuminen alkoi pienin askelin. Maisan piti vakuutella itselleen, että hänellä on edelleen oikeus onneen, perheeseen ja mukaviin kokemuksiin.

– Ymmärsin, että saan käydä saunassa ja baarissa ja jutella miehille. Minun piti saada itseni ymmärtämään, että raiskaus kuuluu menneisyyteen, eikä määritä tulevaisuuttani.

– Olen ihminen, joka haluaa löytää pahoistakin asioista jotain hyvää. Tämä on ollut kuitenkin kokemus, josta on ollut todella vaikea löytää mitään hyvää.

Hän painottaa, ettei tämän tarinan opetus ole se, että ”älä kutsu miehiä kotiisi”.

Tämän tarinan opetus ei ole se, että älä kutsu miehiä kotiisi.

Jossain vaiheessa Maisa haluaa järjestää valokuvanäyttelyn, jossa kuvaa itsensä kasaamista takaisin kokonaiseksi. Hän uskoo, että se on viimeinen pala hänen toipumisensa palapelissä.

– Nyt olen tietyllä tapaa nainen 2.0. Kaikki piti rakentaa alusta. Luotan kuitenkin siihen, että vielä jonakin päivänä ymmärrän, miksi tämä kokemus oli käytävä läpi.

Maisa ei esiinny jutussa oikealla nimellään. Hän haluaa kertoa tarinansa, koska toivoo sen auttavan muita selviytymään.

Älä jää yksin Jos olet kohdannut seksuaalista väkivaltaa, ota yhteys terveydenhuoltoon ja poliisiin sekä hae kriisiapua. Alla olevista numeroista saat apua ja neuvoja. Raiskauskriisikeskus Tukinaisen maksuton kriisipäivystys puhelinnumerossa 0800 97899 ma–to klo 9.-13 ja la–su klo 15-21. Rikosuhripäivystyksen auttava puhelin numerossa 116 006 suomeksi ma–ti klo 13–21 ja ke–pe klo 17–21 sekä ruotsiksi keskiviikkoisin klo 13–17. Hätänumero on 112.