Printre spectacole a fost și „Western Society”, care transformă spectatorii în actori. Cum au reacționat cei selectați?

Sincer, eu am fost un pic îngrijorată că publicul va fi reținut. Spectacolul e bazat pe improvizație. Cred că aproximativ 30–40% din text e improvizat. Și mai bine de jumătate din durata lui e bazată pe interacțiunea cu spectatorii.

Selecția lor se desfășoară așa: actorii aruncă cu niște jucării de pluș către sală, iar persoanele care le prind trebuie să vină pe scenă. Asta i-a uimit și pe artiștii de la Gob Squad, compania producătoare, că oamenii au fost din start dornici să vină în față. Din ce mi-au zis artiștii de la Gob Squad, la alte reprezentații ale spectacolului, jucăriile alea se plimbau minute în șir. A fost amuzant pentru că la Timișoara jucăriile au fost prinse și de trei actrițe de la Teatrul German.

Fotografie via Ovidiu Zimcea / Eurothalia.

Și au fost deschiși să improvizeze în text?

Da, dar spectacolul e foarte bine construit. Participanții ad-hoc primesc niște căști, prin care li se transmit niște indicații. Și-atunci acțiunile celor șapte sunt sincronizate, iar publicul aproape că nu mai face diferența între ei și actori.

Tema festivalului a fost „Limite”. De ce e important ca publicul timișorean să rumege situațiile grele prezentate în spectacolele acestei ediții?

Inițial, aveam în cap ideea de transgresare, adică de depășire a limitelor. Pe mine, asta mă interesează mai mult. Senzația mea este că trăim într-un spațiu destul de conservator. Atât social, cât și cultural sau la nivel de mentalități. Simt că ducem tot mai mult lipsă de curaj, iar lucrul ăsta a început să ne afecteze destul de tare. Tematicile astea sunt importante pentru orice spațiu, dar cu atât mai mult pentru un oraș care pretinde că se pregătește să devină Capitală Culturală. Genul ăsta de provocări ne ajută să ne trezim din amorțeală, și să gândim ceva mai critic.

Asta ar trebui să fie rolul teatrului: să te bucure, să te enerveze, să te fascineze, să te oripileze… Să pleci măcar cu niște întrebări, dacă nu cu răspunsuri.

Care a fost cel mai radical spectacol?

Din punctul meu de vedere, „Ibsen: Strigoii”, cel despre moartea asistată. Acolo, granița dintre viață și teatru nu mai există. Dreptul la moarte asistată există doar în Belgia și în Elveția. Colectivul Markus & Markus a preluat din piesa lui Ibsen doar această tematică a suicidului asistat. Echipa artistică a întâlnit-o în viața reală pe Margaret, care nu mai vroia să trăiască și a însoțit-o până în ultima clipă, documentând video procesul ăsta. Bineînțeles, cu acordul ei, și chiar la dorința ei.

Performance-ul ăsta al lor este atât o deconstrucție a întregii idei despre moarte, cât și una a felului în care moartea e percepută în diverse culturi, mai ales în cea occidentală. Așadar, spectacolul lor oscilează între empatie și umor negru. Și tocmai contrastul ăsta face ca emoția să fie și mai puternică. În sală erau spectatori care plângeau. E genul de spectacol love it or hate it. Unora li s-a părut imoral, ceea ce este de înțeles, fiindcă spectacolul problematizează limitele moralității în teatru. Cei de la Markus & Markus îmi ziceau că inclusiv în Germania e un subiect controversat, care a provocat reacții asemănătoare.

Ce altă reprezentație a mai iscat controverse?

„MDLSX”, căci tratează un subiect controversat pentru noi. E vorba de depășirea dihotomiei masculin/feminin, homosexualitate/heterosexualitate. E despre fluiditatea de gen și identitatea de gen. E inspirat din teoriile queer. Motus, compania producătoare, a definit tipul ăsta de punere în scenă ca fiind post-documentar și post-autobiografic, căci combină biografia performerului cu ficțiunea, iar granițele dintre ele devin atât de vagi că nici nu mai contează.

Au existat oameni care au huiduit sau care s-au revoltat la ele?

Nu, n-a aruncat nimeni cu roșii. Dar după „Ibsen: Strigoii”, au fost oameni din auditoriu care au spus că a fost prea mult, că limita moralității s-a depășit. De exemplu, cineva a spus că despre moarte se tace, și atunci o astfel de abordare i s-a părut nepotrivită, chiar dacă a înțeles importanța discuției despre un astfel de subiect. Dar pentru această persoană, un alt format ar fi fost mai potrivit.