LUAREA DE OSTATICI – ÎNTRE LIPSIREA DE LIBERTATE, ACTUL TERORIST ŞI ÎNCĂLCAREA ABUZIVĂ A DREPTURILOR OMULUI

Col. Cătălin-Răzvan PARASCHIV

Prim adjunct al comandantului BRIGĂZII SPECIALE DE INTERVENŢIE „VLAD ŢEPEŞ” A JANDARMERIEI ROMANE

E-mail: cataparas@yahoo.com

Abstract

We’ve notice within the law regarding the infrangible right to safety and also we understand why the “hostage” concept is more complex and has many elements in the same time: destroying fundamental concepts as the safety one, creating a panic feeling for the deprivated liberty person as well as for the society, the action having as a purpose inducing anxiousness, threat and chaos.

Regarding the reason that underlie the aggressor’s act, this one is quite important in determining the situation, the negotiations, the whole rescue activity management.

The vulnerabilities derive from social dissensions, from the differences between new technologies and old ones, between richness and poorness, between civilization and non-civilization. Beyond the act in itself, there are a lot of goals: obtaining financial means (which will be afterwards reinvested), creating panic and unsafe mood, in this way anybody could be held as a hostage or pressured the governments, parliaments, internationals organizations, into settling problems specific both to the aggressors/terrorists but to the problems generating criminality, also generating the taking of hostages.

1. Introducere

Prezentul material îşi propune o simplă dezbatere a unei situaţii de criză, a unui conflict rezultat din motive ce ţin de personalitatea individului, de modul sau de a întelege şi de a se socializa cu societatea.

Este necesar sa precizăm ce se înţelege prin termenele: conflict, incident, criză, nu numai din perspectivă istorică sau sociologică, ci şi din cea a intervenţiei profesionale a uniţătilor care execută misiuni speciale. Chiar şi atunci când nu există diferenţe de scopuri, interese şi motivaţii, indivizii pot genera conflicte. Modul lor de a înţelege unele aspecte sociale este diferit faţă de cel al societăţii. Din acest motiv membrii unui grup pot intra în conflict din cauza diferitelor puncte de vedere asupra unor motive, decizii sau probleme.

Gestionarea situaţiilor de criză aparţine în mod obligatoriu societăţii. Forţele speciale de intervenţie, la care ne vom referi în cele ce urmează, nu fac altceva decât să stopeze pe moment şi să se asigure că incidentele nu mai au repercusiuni directe faţă de societate.

Rezolvarea unui conflict nu aparţine totalmente unităţilor speciale şi nu trebuie să se termine, în mod obligatoriu, cu distrugerea învinsului ce apare ca un atacator, agresor sau terorist. Anihilarea acestora nu insemna automat şi rezolvarea crizei.

Protecţia juridică internaţională împotriva luării de ostatici. În dreptul internaţional luarea de ostatici este reglementată prin Convenţia Internaţională împotriva luării de ostatici, adoptată de Adunarea Generala ONU la 17 decembrie 1979. În sensul convenţiei menţionate, săvârşeşte infracţiunea de luare de oastatici oricine răpeşte libertatea unei persoane sau o reţine şi o ameninţă cu moartea, cu rănirea sau continuă să o deţină, în scopul constrăngerii unei terţe părţi (stat, organizaţie internaţională, interguvernamentală, persoană juridică sau fizică) să îndeplinească un anumit act sau să se abţină de la aceasta.

Constrângerea de acţiune sau omisiune din punct de vedere juridic apare ca o condiţie explicită a libertăţii persoanei.

Convenţia prevede ca o condiţie – sine qua non – ca statele semnatare să demareze în mod urgent o cooperare internaţională privind eliberarea şi adoptarea unor măsuri eficace în scopul prevenirii, combaterii şi sancţionării tuturor actelor de luare de ostatici.Potrivit Convenţiei luarea de ostatici este un act de terorism internaţional. Măsurile eficace de prevenire/combatere/sancţionare sunt implementate în toate resursele juridice şi judiciare penale.Teroriştii sau agresorii care execută asemenea acte de constrângere vor fi urmăriţi, prinşi, sancţionaţi şi (sau) extradaţi (Pivniceru, M).

Şi pe plan regional au fost adoptate acte în vederea prevenirii şi reprimărilor actelor de agresiune cu trimitere la ostatici. Astfel, putem aminti:

– Convenţia pentru prevenirea si reprimarea actelor de terorism adoptată la Washington DC(02.02.1971) de catre Organizaţia Statelor Americane;

– Convenţia Europeană pentru reprimarea terorismului închieată la Strasbourg (27 ianuarie 1977).

– Conventia de la Washington pentru prevenirea şi reprimarea actelor de terorism) califică drept crimă internaţională urmatoarele acte de terorism: răpirea, asasinatul, orice atingere adusă vieţii si integrităţii fizice a persoanelor.

Alte convenţii de condamnare a actului terorist de luare de ostatici:

– Convenţia internaţională împotriva recrutării, folosirii, finanţării şi instruirii de mercenari (ONU, 1979);

– Convenţia asupra prevenirii si pedepsirii crimelor împotriva persoanelor protejate pe plan internaţional, inclusiv agenţii diplomatici (ONU/1973);

– Convenţia privind securitatea personalului Naţiunilor Unite şi a celui asociat (New York, 1994).

2.Protecţia juridică internaţională a unor persoane cu statut special.

Adunarea Generală ONU a incheiat la New-York la 14.12.1973 (prin Rezoluţia ONU nr. 3166/XXVIII) Convenţia asupra prevenirii si pedepsirii crimelor împotriva persoanelor protejate pe plan internaţional, inclusiv agenţii diplomatici. Prin prezenta Convenţie sunt prezentate o serie de infracţiuni grave săvârşite împotriva persoanelor care se bucură de protecţie internaţională:

– omorul, răpirea, sau orice alt act de violenţă asupra persoanelor indicate;

– săvârşirea unui atac prin violenţă împotriva sediilor oficiale, locuinţelor particulare sau mijloacelor de transport;

– tentativa şi participarea la comiterea unor astfel de acte de agresiune.

Potrivit Convenţiei ONU asupra prevenirii si pedepsirii crimelor împotriva persoanelor protejate pe plan internaţional, inclusiv agenţii diplomatici, prin persoană care se bucură de protecţie internaţională specială, se intelege :

– şeful statului (indiferent de forma de conducere – individuală/colectivă);

– şeful guvernului statului;

– ministrul afacerilor externe când este în străinănătate.

În sensul Convenţiei ONU maenţionate, înţelegem că statul român recunoaşte protecţia specială internaţională pentru :

– preşedinte ;

– primul-ministru;

– ministrul Afacerilor Externe;

– agenţi diplomatici acreditaţi (Ambasade/Reprezentante/Consulate Generale/Consulate Onorifice: Statul Islamic Afganistan, Africa de Sud, Algeria, Albania, Angola, Austria, Arabia Saudită, Argentina, Armenia, Australia, Azerbadjan, Belarus, Bolivia, Bosnia-Herţegovina, Belgia, Costa Rica, Croaţia, Coreea de Sud, Cuba, Danemarca, Ecuador, Egipt, Emiratele Arabe Unite, Etiopia, Elveţia, Filipine, Federaţia Rusă, Franţa, Finlanda, Georgia, Guineea, Ghana, Indonezia, Iordania, Irak, Iran, Japonia, India, Irlanda, Israel, Italia, Kazahstan, Kuweit, Kenya, Liban, Libia, Lituania, Luxemburg, Mexic, Mozambic, Namibia, Malayezia, Maroc, Macedonia, Norvegia, Olanda, Peru, Polonia, Regatul Unit al Marii Britanii şi al Irlandei de Nord, Pakistan, Portugalia, Qatar, Republica Moldova).

Tot de protecţie specială se bucură şi personalul care desfaşoară acţiuni sub egida ONU (inclusiv personalul asociat), intrucât acesta este expus unei permanenţe stări de pericol şi este supus la numeroase atacuri şi acte de violenţă, ca efect al unor atacuri şi altor acte de violenţă.

Strategia globală contrateroristă a ONU (Global Counter-Terrorism Strategy) adoptată în septembrie 2006 se adresează tuturor naţiunilor membre, însă este impusă de drept in peste 166 de state unde ONU desfaşoară acţiuni sau misiuni.

Strategiile contrateroriste şi de eliminare a crizelor determinate de luările de ostatici sunt coordonate în cadrul ONU de către Departamentele de Menţinere a Păcii (Peacekeeping Operations).

Delimitarea situaţiilor de analiză a luărilor de ostatici pe timp de pace şi de război. În primul rând luarea de ostatici pe timp de pace constituie un act grav de terorism şi este considerată ca infracţiune distinctă faţa de cea savarşită pe timp de război. Reţinerea ca ostatici a persoanelor din randul populaţiei civile, în timp de razboi, constituie crimă de război (Convenţiile de la Geneva din 1949 şi Protocoalele aditionale).

3. Reglementarea infracţiunii de luare de ostatici în legislaţia unor state

Republica Moldova

Capitolul XIII, Infracţiuni contra securiţătii publice şi a ordinii publice, Art. 280 – Luarea de ostatici

Luarea sau reţinerea persoanei în calitate de ostatic cu scopul de a sili statul, organizaţia internaţională, persoană juridică sau fizică ori un grup de persoane să săvârseaşcă sau să se abţină de la săvârşirea vreunei acţiuni în calitate de condiţie pentru eliberarea ostaticului se pedepseşte cu închisoare de la 5 la 10 ani.

Luarea de ostatici săvârşită :

– repetat

– asupra a două sau mai multor persoane

– cu bună ştinţa asupra unui minor

– de două sau mai multe persoane

– din interes material

– cu aplicarea violenţei periculoase pentru viaţa sau sanătatea persoanei

– cu aplicarea armei sau altor obiecte folosite in calitate de armă, se pedepseşte cu închisoare de la 12 la 20 de ani sau cu amenda.

Luarea de ostatici săvârşită :

– de un grup criminal organizat sau de o organizaţie criminală

– cu vătămarea gravă a integrităţii corporale sau a sănătaţii

– cu provocarea decesului victimei din imprudenţă

– cu provocarea altor urmări grave se pedepseşte cu închisoare de la 16 la 25 de ani.

Persoana care, benevol sau la cerinţele reprezentanţilor autorităţilor, a eliberat ostaticul, se liberează de răspundere penală dacă acţiunile ei nu conţin o altă componentă de infracţiune.

Macedonia:

Codul Penal, Articolul 421-Infracţiunea de luare de ostatici

(1) O persoană care răpeste o alta persoană şi o ameninţă cu moartea, rănirea sau privarea de libertate, cu intenţia de a convinge un stat sau organizaţie internatională să facă sau să nu facă un anumit lucru, cu condiţia eliberarii ostaticului, va fi pedepsita cu cel putin 1 an de inchisoare.

(2) Dacă din cauza acţiunii de la punctul (1), persoana rapită moare, agresorul va fi încarcerat cel putin 5 ani.

(3) Dacă în timpul acţiunii de la punctul (1), agresorul a ucis cu

intenţie persoana răpită, va fi încarcerat cel puţin 10 ani sau pe viaţă.

Letonia:

Codul penal, Secţiunea 154-Luarea de ostatici

Pentru o persoană care reţine altă persoană ca ostatic, dacă se adaugă si ameninţarea luării de viaţă, cauzarea de răni sau continuarea privării de libertate cu scopul de convinge un stat, organizaţie internaţională sau un grup de persoane să facă sau să nu facă un anumit lucru, aceasta fiind condiţia de eliberare a ostaticului, sancţiunea aplicată va fi privarea de libertate între 3 si 12 ani, cu sau fără confiscarea bunurilor.

Pentru o persoană care comite aceeaşi infracţiune, asupra unui minor, sau este recidivă, consecinţele se vor majora, sentinţa fiind lipsirea de libertate între 5 si 15 ani, cu confiscarea proprieţăţilor.

Germania:

Codul Penal, Secţiunea 239-Luarea de ostatici

Cine răpeşte sau privează de libertate o altă personă cu scopul de a o convinge sau de a convinge alte persoane, prin ameninţări cu moartea sau răniri grave sau lipsirea de libertate cu mai mult de 1 săptămână, să facă, să cadă de acord sau să nu facă (cu) un anumit lucru, va fi sancţionat cu inchisoarea pentru cel puţin 5 ani.

Australia:

Codul Penal, Răpirea personalului ONU si a personalului asociat

O persoana este vinovată de un delict dacă:

– reţine o alta persoană fără acceptul acesteia, iar acea persoană este o oficialitate ONU;

– persoana ONU este in timpul unei misiuni specifice de impunere a legii;

– persoana ONU este reţinută cu scopul: de a obţine recompensă sau de a fi ţinută ca ostatic, sau de a fi dusă sau trimisă in afara ţării.

Crima de război – luarea de ostatici

Se comite un delict dacă:

1.(a)infractorul reţine sau ţine ostatic una sau mai multe persoane;

(b) infractorul amenintă cu moartea, rănirea sau continuarea reţinerii;

(c) infractorul intenţionează să convingă guvernul unei ţări, o organizaţie internaţională sau o persoana ori grup sa acţioneze sau să nu acţioneze intr-o anumită direcţie ca o condiţie explicită sau implicită pentru siguranţa sau eliberarea victimei;

(d) persoana sau persoanele nu iau parte in mod activ la ostilităţi;

(e) infractorul are cunostinţă sau este nepăsator faţă de circumstanţele efective care stabilesc că persoana sau persoanele nu iau parte în mod activ la ostilitaţi;

(f) comportamentul infractorului are loc în contextul şi este asociat cu, un conflict armat care nu este un conflict internaţional.

Pedeapsa va fi încarcerare pe 17 ani.

(2) Pentru a înlatura îndoiala, o referire in secţiunea (1) la persoana sau persoanele care nu iau parte activă la ostilităţi se include o referire la:

(a) o persoana sau persoane care sunt scoase din luptă, civili, personal medical sau religios care nu iau parte in mod activ la ostilităţi.

Armenia:

Codul Penal Articolul 218-Luarea de ostatici

1. Luarea de ostatici cu scopul de a forţa statul, o organizaţie sau un cetăţean de a face sau nu o anumită acţiune cu condiţia eliberării ostaticului, este pedepsită cu inchisoarea de la 5 la 8 ani.

2. Aceeaşi actiune făcută:

1) de mai multe persoane care au o înţelegere prealabilă;

2) folosind violenţa periculoasă pentru viaţă ori sănătate;

3) folosind o arma sau orice alt obiect pe post de armă;

4) împotriva unui minor;

5) împotriva unei femei însărcinate vizibil evident;

6) împotriva unei persoane neputincioase;

7) împotriva uneia sau mai multor persoane, este pedepsită cu

închisoarea de la 6 la 10 ani.

3. Acţiunile menţionate in partea 1 şi 2 a acestui articol, dacă au fost comise:

1) de un grup organizat;

2) au dus la moarte prin neglijenţă sau deprecierea stării de sănătate, este pedepsită cu închisoarea de la 8 la 15 ani;

3. persoana care renunţă la cereri si eliberează voluntar ostaticul

este absolvită de răpunderea penală, dăcă acţiunile sale nu conţin si alte delicte.

4.Aspecte operaţionale ale forţelor speciale de intervenţie antiteroristă.

Operatorii care fac parte din forţele speciale de intervenţie, însărcinate cu acţiunea de eliberare a ostaticilor, vor interveni pentru eliberararea persoanelor reţinute şi, în final, pentru restabilirea linistii şi ordinii de drept, vor avea în atenţie :

viaţa, integritatea fizică şi sănătatea lor sunt cele mai importante, întrucât operatorii prin natura sarcinilor execută operaţiuni de salvare, fiind posibil ca în viitor să se apeleze la serviciile lor, de aceea este nevoie de ei nevătămaţi din punct de vedere fizic;

– viaţa persoanei reţinute este importantă, de aceea eliberarea este mobilul intervenţiei;

– anihilarea agresorilor se va face prin metode de luptă fizică sau în caz de forţă majoră se va folosi armamentul. Operaţiunea de salvare trebuie sa se facă în timp foarte scurt fără a se lăsa posibilităţi de mişcare agresorilor/teroriştilor;

– dacă negociatorul face parte din cadrul operatorilor, el va trebui să ţină legatura sau să negocieze cu deţinuţii;

– dacă negocierile nu îşi ating scopul, iar deţinuţii nu renuntă la acţiunea lor ilegală, Punctul de Gestionare al Crizelor/Punctul de Comandă decide momentul intervenţiei în forţă;

– din momentul intervenţiei în forţă, responsabilitatea şi reuşita acţiunii de liberare aparţine comandantului grupului de intervenţie anticriminală.

5. Studiu de caz. Politica Statelor Unite ale Americii privind acţiunile contrateroriste şi de eliberare a ostaticilor.

În concepţia Columbia University Press „ostaticul este persoana reţinută şi manipulată într-un conflict, securitatea acesteia depinzând de soluţionarea unor cereri si promisiuni”. (The American Heritage, Dictionary of the English Language, Fourth Edition). Alan D. Ronberg senior ssociate şi director al Progarmului pentru Asia de Est la H.L STIMSON Centre consideră ca “politicile naţionale nu trebuie să producă ostatici în alte ţări”.

West’s Encyclopedia of American Law – ostaticii sunt persoanele reţinute individual sau în grup pentru a se forţa ca un stat, guvern sau comunitate să satisfacă unele cereri privind plata unor răscumpărări, eliberarea unor deţinuţi, etc.Indiferent că sunt executate pe timp de pace sau război, luările de ostatici sunt condamnate de dreptul internaţional.

Dicţionarul militar şi al termenilor asociaţi elaborat de Ministerul Apărarii din SUA prevede că prin ostatic se inţelege persoana reţinută drept garanţie până când termenii şi inţelegerile din negociere vor fi acceptate (US Department of Defense Dictionary of Military and Associated Words, 2003.)

Francis X. Taylor ambasador al SUA si general de brigadă (r), fost comandant al Biroului de Investigaţii din Cartierul General al Forţelor Aeriene, a coordonat cele mai multe din eforturile Departamentul de Stat de a dezvolta colaborarea contrateroristă cu alte state. Rezultatul activităţilor acestuia se regăsesc în principiile politicii contrateroriste a SUA privind terorismul internaţional şi ostaticii de cetăţenie americană. În acest sens, atitudinea SUA privind procesul de negociere este ghidată de câteva reguli standard :

– nu se fac concesii şi nici nu se vor încheia înţelegeri cu agresorii sau teroriştii legate de eliberarea unor prizonieri/deţinuti, nu se vor plăti răscumpărări, nu se vor schimba politici şi nu se vor accepta alte acte de încurajare a manifestărilor de tip terorist, indiferent dacă ostaticii sunt cetăţeni particulari sau demnitari SUA;

– teroriştii sau cei care iau în captivitate (agresorii) alte persoane vor fi capturaţi, judecaţi şi condamnaţi de justitie pentru acţiunile lor criminale;

– izolează politic si economic şi aplică sancţiuni statelor-«sponsor »-pentru a-şi modifica conduita politică ;

– susţine eforturile contrateroriste acelor state care colaboreaza cu SUA şi care cer sau au nevoie de asistenţă;

– se vor epuiza toate resursele posibile pentru eliberarea în deplină siguranţă a cetăţenilor .

Conform Convenţiei cadru este unanimă concepţia potrivit căreia statele/autoritaţile guvernamentale sunt responsabile pentru siguranţa şi sănătatea cetăţenilor proprii din afara graniţelor, neacceptând să le fie violate drepturile.SUA dezvoltă programe de securitate pentru cetăţenii săi şi a stabilit angajamente de cooperare cu sectorul privat prin Programul de Asistenţă Antiteroristă (ATAP/Antiterrorism Assistance Program).

Programele de asistenţă bilaterală demarate de SUA includ măsuri de asigurare a ordinii pentru a preveni astfel de incidente. De asemenea, prin intermediul programului -ATAP- si cu sprijinul Biroului pentru Securitate Diplomatică (U.S. Department of State Bureau OF Diplomatic Security) au fost instruiţi peste 48.000 de oficiali din 141 de state.

SUA susţine judecarea efectivă şi pedepsirea celor care au săvârşit infracţiuni de luare de ostatici, care victimizează guvernul şi cetăţenii săi şi vor folosi toate metodele permise în acest scop, inclusiv extrădarea.

Plata răscumpărărilor, precum şi orice alte concesii făcute în schimbul eliberării ostaticilor creşte pericolul terorist şi de aceea se resping categoric. Insă, se vor face eforturi în sensul contactării reprezentanţilor teroriştilor/agresorilor pentru a se obţine eliberarea ostaticilor.

Guvernul american recomandă companiilor şi cetăţenilor săi să nu plătească răscumpărarea, oferind în schimb soluţiile oferite de practicile de securitate, cooperarea continuă cu ambasada şi cu autorităţile locale(unde acestea există), dar şi oferirea de servicii administrative sau invitarea la stabilirea strategiilor.Dacă o companie este dispusă să « negocieze » şi acceptă să adopte politica SUA, Consiliul pentru Relatii Externe va depune toate diligenţele necesare pentru a înceta criza.( Boucher,2003).

Dacă o companie privată americană caută să elibereze ostaticii prin acţiuni proprii, precum decizia de a plăti răscumpărări sau presează guvernul la concesii politice, Consiliul pentru Relatii Externe işi va limita participarea doar la serviciile administrative de bază.Organizaţiile sau companiile americane sunt inştiinţate că, dacă doresc să urmeze o alta cale decât cea oferită de politica standard, o vor face fără aprobarea sau acoperirea guvernului (B. Wind, 2004).

Sub incidenţa legii SUA şi a Codului Penal in vigoare (Crime si Proceduri criminale , Actul pentru prevenirea infractiunii de luare de ostatici, U.S. Code, titlul 18, partea I, capitolul 55, din 1 ianuarie 1998 ) se află orice acţiune de luare de ostatici în care Guvernul SUA este ţintă sau ostaticul este cetăţean american.Actele de luare de ostatici fac obiectul din punctul de vederii al strategiei de salvare Biroului Federal de Investigatii, care dispune de echipe tactice de salvare : HRT (Human Rescue Team) dar şi de alte unităţi tactice: SWAT (Special Weapons And Tactics), SOG Special Operations Group), ERT (Emergency Response Team) etc.

Bibliografie selectivă

Andreescu, A. şi colectiv (2004). Siguranţă naţională şi ordine publică, 1859-2000, Ed. Tipar Artprint, Bucuresti;

Antipa, M. (2006). Securitatea şi apărarea spaţiului sud-european, în contextul transformărilor de la începutul mileniului III: Sesiunea anuală de comunicări ştiinţifice cu participare internaţională(Consideraţii privind unele modaliţăti de contracarare a terorismului): Strategii XXI/2006: Bucureşti, 13-14 aprilie 2006 / Universitatea Naţională de Apărare „Carol I”. – Bucureşti: Editura Universităţii Naţionale de Apărare „Carol I”,15 vol.);

Katz, M. Samuel.(2005). Against all odds.Counterterrorist hostage rescue, Lerner Publications Company,Minneapolis;

Ministerul de Externe al Stetelor Unite ale Americii, Departamentul pentru Sprijinirea Activităţilor de Antiterorism (1997). Manual de management privind securitatatea aeroporturilor;

Patterns of Global Terrorism.( 2007).Country Reports on Terrorism 2006, . U.S.

Department of State,11409, Office of the Coordinator for Counterterrorism;

Pivniceru, M. (2001). Răspunderea penală internaţională, Editura Polirom, Iaşi;

Sîrbu, B. 2007). Luarea de ostatici ca act terorist, Terorismul Azi, vol. XVII, an II, decembrie;

Stanciu, I.A. (2007). Legitimitatea luptei împotriva terorismului internaţional, Gândirea Militară Românească, nr. 4;

Thorsten Bonacker (1996). Teoriile conflictului(Konflikttheorien).Conflictele internaţionale – conflicte pentru putere(Internationale Konflikte als Machtkonflikte), Leske şi Budrich, Opladen, pp. 78-90;

Wind B. (2004), Guide to crisis egotiations, Hostage Negotiations Team, Seattle Police Dept;

The American Heritage ( 2003). Dictionary of the English Language, Fourth Edition, US Department of Defense Dictionary of Military and Associated Words.

The National Counterterrorism Center NCT, U.S. Department of State(2007). Report on Terrorist Incidents – 2006.

Strategia Natională de Prevenire şi Combatere a Terorismului, SRI, nr. 4924 din 22.03.2002 ;

Convenţia împotriva luării de ostatici (adoptata la O.N.U. in 1979);

Convenţia pentru protecţia misiunilor diplomatice ori a personalului O.N.U. şi a celui asociat (New York, 1994);

Convenţia europeană pentru reprimarea terorismului (Strasbourg, 1977);

Convenţia pentru reprimarea capturării ilicite a aeronavelor (Haga, 1970);

Convenţia referitoare la infracţiuni şi la anumite alte acte săvârşite la bordul aeronavelor (Tokio, 1963);

Convenţia europeană pentru reprimarea terorismului (Strasbourg, 1977), ratificata şi de România în 1996) ;

Legea nr.366 din 15 septembrie 2004 privind ratificarea Protocolului de amendare a Convenţiei europene pentru reprimarea terorismului, adoptat la Strasbourg la 15 mai 2003, publicată în M.Of. nr. 913/7 oct. 2004;

Legea nr.535 din 25 noiembrie 2004 privind prevenirea şi combaterea terorismului, publicată în M.Of. nr. 1161/8 dec. 2004;

Codurile Penale ale Republicii Modova, Germaniei, Australiei, Armeniei, Letoniei