Cristi Puiu și-a făcut datoria, nu mai e nimic de adăugat unui scenariu care se repetă zilnic la știri. Ne-am obişnuit cu ideea că domnul Lăzărescu poate să moară oricât şi oricând. Absurdul e aproape o datorie, noi să fim sănătoşi. Miorița is our best friend.

Important e că orice grozăvie s-ar întâmpla, rămânem cu sentimentul că alții sunt de vină, sistemul, ei, nenorociții ăștia. Doi, trei oameni, nu un sistem de gândire, nu o atitudine generală. Ce bine ca nu suntem complet singuri pe lume și că incă mai putem pasa culpa în brațele altcuiva.

Am observat că așa-zisul popor, așa-zisa opinie publică, își blamează conducătorii ca pe niște organisme sau conștiințe diferite de restul. În egală măsură, disprețuiesc locul în care s-au născut, dar asta nu îngrijorează pe nimeni. E firescul războiului româno-român.

Suntem în siguranță când definim autoritățile ca pe un fel de extratereștri, cu origini genetice modificate, în contradicție cu noi, arienii cei buni. Noi, îngeraşii cu spume la gură în trafic, plini de moralitate, empatie, iubire de aproape, credință și alte mizerii nobile pe care le descoperim în conversația obișnuită din jurul unei drame.

Greșit, stimați ortodocși! Noi suntem foarte rar pădurarul salvator. Oamenii din stația de autobuz, care au privit impasibil cum un animal târăște o domnișoară, ținându-i un cuțit la gât, nu sunt diferiți de cei care joacă leapșa cu geolocația astăzi.

Cei care au abandonat un bolnav pe stradă, după plimbarea între spitale, nu erau generali de securitate, băieți deștepți, ci niște angajați la stat, vecinii cuiva. Unii care iubesc natura și își fac cruce în autobuz.

Nesimțirea e o medie, nu o excepție. Lipsa de implicare e un mod de viață. Ura față de aproape e o condiție a supraviețuirii. Continuăm să credem tâmpenia cu poporul vesel și ospitalier, chiar dacă nu se zâmbește decât după ce unui străin i se face un rău care să îl aducă la aceeași exasperare cu noi, cei rămași veșnic acasă, vitejii din fața televizorului sau din spatele blogurilor.

Toată țara e plină de reclame pentru tratamentul fisurilor anale. La nivel simbolic, e cea mai bună concluzie, cea mai bună descriere a unui climat în care Hamlet ar fi murit tragic, cel mult de durere în fund pentru aproape si Danemarca aia, putredă dintotdeauna.