... și sistem nefuncțional

Cum identifici „obiectiv” un sistem nefuncțional? Cred că majoritatea răspunsurilor ar începe prin a da vina pe corupție. Fals! Pe de o parte, pot exista sisteme publice corupte, dar perfect funcționale, în niște cadre sui generis; pe de altă parte, corupția în sănătate nu este nici mai mare, nici mai mică decât în restul societății, așa că nu poate explica nimic specific doar sistemului public de sănătate. Nu este însă mai puțin adevărat că, în cazul sănătății, o corupție aleatorie și puternic personalizată poate fi mortală la propriu.

Cum ar trebui atunci să „evaluăm” sistemul românesc de sănătate publică?

Într-un mod contraintuitiv poate, o asemenea evaluare nu ar trebui să se facă în primul rând „material”, după „conținut”, după resurse umane și materiale, ci după soliditatea și solidaritatea relațiilor dintre serviciile sale. Într-un sistem funcțional se păstrează relațiile între componente, chiar dacă una sau alta dintre componente „cade în pană”: ea poate să fie reparată, poate fi readusă în funcțiune fără ca sistemul să fi fost afectat. Într-un sistem nefuncțional, relațiile sunt slabe sau se destramă, chiar dacă anumite componente s-ar putea să fie capabile să funcționeze relativ impecabil.

Să facem un experiment mental pentru ca lucrurile să fie mai clare. Imaginați-vă că, din nu știu ce motive, un multimilionar ar dota un spital oarecare din România, de orice specialitate, cu absolut tot ce are nevoie. Acesta va rămâne însă nefuncțional, căci este parte integrată într-un sistem nefuncțional: la doar o zi după deschidere, această unitate spitalicească dotată „ca în Occident” are toate șansele să intre în același tip de criză ca pretutindeni, căci se va pomeni că farmacia spitalului nu a fost aprovizionată din vreme cu cele necesare, că s-a terminat oxigenul, că nu mai are sânge, că la nivel național nu a fost specializat suficient personal pentru întreținerea echipamentelor sofisticate cu care tocmai a fost dotată și că, inexorabil, „a căzut sistemul”. Iar sistemele informatice, începând cu cel al cardurilor de sănătate, se vor strica mereu, așa, de la sine și de cele mai multe ori în mod „misterios”. Motivul nu este niciodată tehnic, ci pur politic: dincolo de operativitate, informatizarea garantează acel minim de transparență și previzibilitate necesare unui sistem modern ca să înceapă să fie previzibil și controlabil. Previzibil și controlabil?! Dar acesta este coșmarul oricărui funcționar român! Drept care funcționarului român îi este mai frică de informatică decât ploșnițelor de insecticid. Da, un multimilionar ar putea „înzestra” o secție sau chiar un spital din România cu ce are nevoie, ar fi minunat și desigur că ar ajuta, chiar ar salva o mulțime de oameni; câteodată, o face și Statul, dar când are un interes politic stringent. Însă va rămâne tot o improvizație, iar sistemul ca atare va rămâne tot nefuncțional.

Dar, în primul rând, sistemul public de sănătate din România este nefuncțional pentru că... nu este un sistem. Ca să fie un sistem public, trebuie ca mai întâi de toate statul să investească în funcționarea lui - „să-i pese”, cum s-ar spune. Or, statul nu (se) investește - și nu-i pasă: în termeni stricți de investiții, știm că suntem mereu pe ultimele locuri din EU; nu există o viziune și, în consecință o politică sanitară pe termen mediu și lung (lipsa unei Strategii Naționale în Sănătate); în lipsa unei viziuni asumate politic, nu există nici stabilitate (26 de miniștri în 27 de ani și un număr mult mai mare de proiecte avortate și „schimbări ale schimbării”; în primul rând, instabilitatea politicilor de asigurare – și astfel, prin ricoșeu, deficiența cronică a sistemului medicilor de familie); lipsa conectivității între componentele „sistemului”, în primul rând subdezvoltarea și proasta calitate a rețelei informatice de suport; lipsa inclusivității, a acelei rețele complexe de aidants despre care am vorbit în cazul Franței și care nu mai poate lipsi, sub o formă sau alta, dintr-un sistem de sănătate modern. În România, el lipsește cu desăvârșire. Sistemului de sănătate de la noi îi lipsesc, de fapt, cam toate elementele constitutive ale unui sistem. Chiar înainte de a evalua cât de „funcțional” este sistemul nostru de sănătate publică, trebuie să constatăm că, de fapt, nu avem un sistem de sănătate public.

Faptul că sănătatea, top trei al fricilor românilor, nu constituie nici măcar o miză electorală modestă, confirmă încă o dată faptul că politicului de fapt nu-i pasă de sănătate. Mai important, anecdotic, dar simptomatic, este faptul că primul care confirmă lipsa unui „sistem” sanitar este... Ministerul Sănătății. O face cu deplină seninătate doamna ministru Sorina Pintea atunci când emite următoarea afirmație publică: „Știu că există și medici cinstiți”. În limba română, sensul acestei fraze este următorul: știu că majoritatea subordonaților mei sunt necinstiți, dar recunosc că mai sunt și unii cinstiți. Așa stând lucrurile, gândirea managerială a doamnei ministru a găsit soluția potrivită: spionarea cadrelor medicale prin „pacienți sub acoperire”: „Unul dintre obiectivele strategiei este folosirea acestei sintagme de pacient sub acoperire.” Programul Șpaga sub acoperire pare a fi însă o inițiativă mai veche: „Continuăm programul, declara doamna Pintea în cadrul unei conferințe de presă care a avut loc în octombrie la Timișoara, avem 14 pacienţi misterioşi în programul Şpaga sub acoperire. Nu ştiu încă ce conţin rapoartele pe care ei le-au făcut, dar verifică mai multe aspecte, inclusiv curăţenia. Verifică modul de comportament al personalului, dar şi modul în care interacţionează pacienţii şi aparţinătorii cu personalul medical. N-a mai fost nimeni dat afară pentru că, dacă erau cazuri grave, probabil mi se raporta imediat. Dacă obligaţiile din fişa postului ar fi respectate, nimeni nu ar avea probleme.” „Pacienți sub acoperire”, trimiși de stat să spioneze o categorie a populației țării? Pentru Dumnezeu, dar este definiția însăși a „informatorului” din vechiul regim! Nimeni nu observă acest lucru, nu se revoltă nimeni? Un ministru cu întregul său corp de consilieri chiar nu sunt în stare să priceapă, la treizeci de ani după căderea comunismului, că reproduc cu încântare o parte a vechiului sistem? Îmi pare rău, dar îmi este greu să imaginez ceva mai abject.

Astfel, nu mai este vorba doar despre un sistem de sănătate nefuncțional, în care managementul sistemului este de-a dreptul opus sistemului pe care îl conduce, ci de un sistem imoral: nu poți, pur și simplu nu se poate, moral și omenește, să stigmatizezi practic un întreg corp profesional. O comparație cu Franța ar fi edificatoare, cred: în Franța, un ministru al sănătății poate face oricând obiectul revoltei publice, dar niciodată unui ministru al sănătății nu-i va trece prin cap să se revolte pe corpul medical pe care trebuie să-l gestioneze. Ar fi ultimele sale cuvinte de om politic.

Medicii reacționează totuși și Colegiul Medicilor solicită autorităților „să-şi nuanţeze poziţia sau chiar să retracteze afirmaţiile”. Nu se întâmplă, bineînțeles, nimic. Presa își face datoria și redă, desigur, întreaga poveste, dar fără prea mare entuziasm. Mai toate agențiile de presă țin să amintească, pe undeva, și că medicilor tocmai li s-au mărit salariile – un fel de „și acum ce mai vreți?” voalat. Un medic din Craiova s-a adresat Colegiului Medicilor pentru a lua o poziție explicită și comună în privința acestei decizii, care nu a rezolvat practic nimic, dar a tensionat și mai mult atmosfera din spitale. „Ne simțim neapreciați” – conchide doctorița craioveană. Pare un moft, dar știți cine decontează acest sentiment de nerecunoaștere? Noi cu toții, toți pacienții, căci relația dintre un medic care „se simte neapreciat”, un medic pus public sub semnul întrebării, va fi inevitabil una tristă, dezabuzată și, la limită, dezinteresată.

Există, desigur, și o sumedenie de diferențe între zone, orașe, spitale, secții, oameni, dar nu cred că acestea au ce să caute în evaluarea unui sistem ca sistem.

Sistemul alternativ?

Nu există societate pasivă decât pe termen scurt. O parte a societății românești, mai degrabă și în mai mare măsură tineri, a început deci să reacționeze și să construiască un soi de „sistem alternativ”. De ceva vreme, o formă de optimism și de încredere în propriile forțe începuse deja să plutească în aer și să fie captată și de unele sondaje mai atente la viața socială. „Viziunea” s-a născut astfel în altă parte, la umbra falimentului statului, într-un fel, și datorită acestuia. Este vorba despre lumea alternativă a inițiativelor asociative, care a început deja de câțiva ani să sprijine societatea împotriva statului. O găsim, în fel și chip, în toate domeniile, de la cultură, unde a transformat deșertul cultural al majorității orașelor în adevărate huburi creative, până la mici grupuri de casnice care își apără părculețul din fața casei.

În domeniul sănătății, aportul lor a devenit vital la propriu. S-au coagulat, dezvoltat și răspândit în domeniul sanitar tot mai multe proiecte mici sau majore, inițiative care erau uneori greu de imaginat. În acest sens, doar Centrul de Resurse pentru participare publică (CeRe) a înregistrat oficial, din 2005 și până în prezent, 216 proiecte în domeniul sănătății, șase dintre ele primind chiar marele premiu al Galei CeRe. În 2018, Marele Premiu al Galei Societății Civile a fost acordat proiectului NOI FACEM UN SPITAL, inițiat și coordonat de Asociația Dăruiește Viață, pentru construirea primului spital de Oncologie și Radioterapie Pediatrică. Au participat, după posibilități, aproximativ 100000 de persoane și 1000 de firme. În același an, au mai fost înscrise la secția medicală 17 alte asociații cu proiectele lor, mari și mici. Făcând parte din juriu, le-am urmărit și le-am judecat, recunosc, mai puțin după grila „tehnică” de performanțe și eficiență, cât după entuziasmul textelor de prezentare, cu istoria și motivația lor. E o întreagă lume acolo, care începe să prindă viață și pe care ar fi o mare greșeală să o evaluăm doar după ponderea sa numerică.

Și pentru a rămâne onest în comparația mea cu Franța, proiectul Magic Home, casa pentru părinții copiilor bolnavi de cancer, inițiativă strict privată, aceasta nu este cu nimic mai prejos decât Casa familiilor din Besançon!