Maatalousyrittäjät, maajussit, aikovat tehdä traktorimarssin pääkaupunkiin tulevana perjantaina. Itse en aio osallistua, koska en osallistu muihinkaan mielenosoituksiin missään. En myöskään näe, että yrittäjänä saa kovastikaan asiakkaidensa sympatioita kaduille rynnimällä. Minua kuitenkin on alkanut ärsyttää tapa, jolla nettikeskustelussa ennakkoon tuomitaan tämä mielenilmaus.

Pääargumentteja vastustajilla/pilkkaajilla tuntuu olevan kaksi: maataloustuet ja maataloustuottajien osallistuminen yhteiskuntatalkoisiin. Iskulauseina käytetään muunmuassa tukien varassa elämistä ja kalliita traktoreita. Itse en omista traktoria ja olen ilmoittanut pyrkiväni irroittautumaan maataloustuista vuonna -17, joten tämä teksti kannattaa lukea ja kommentoida sitä taustaa vasten.

Alkutuotannon tukia maksetaan kaikkialla maailmassa. Jossain enemmän, jossain vähemmän. Trendi tuntuu olevan, että mitä varakkaampi yhteiskunta, sitä enemmän tukia. Kehitysmaissa tukeminen on vähäistä tai olematonta.

Maatalouden tuet ovat yhteiskunnan varainsiirto ruoantuotantoon. Sitä ei suinkaan tehdä taataksemme viljelijäväestömme vauraus. Viljelyä tuetaan, koska ruoantuotanto on hyvin strateginen ala. Tietty elintarvikeomavaraisuus pitää turvata kriisien varalta. En erittele kriisejä tässä, mutta totean, etteivät mahdolliset sodat ole suinkaan ainoita skenaarioita joiden varalta pitää valmistautua.

Nykypäivänä ruoan tuottajahinta verrattuna tuottamisen kustannuksiin on niin alhainen, että useimmilla tiloilla tuotanto sinällään on tappiollista. Yhteiskunnan tuistakin osa valuu vielä kustannusten maksamiseen. Tuilla siis paitsi pidetään yllä tuotantoa, myös tuetaan elintarviketeollisuuttamme halvan kotimaisen raaka-aineen muodossa. Ja ne, jotka tässä kohtaa huutavat, että tuodaan sitten ulkoa ettei tarvitse tukea, eivät vieläkään ymmärrä. Sitä tukea maksetaan muualla ihan samalla lailla. Jos ruoka tuodaan EU:n sisältä, sitä on tuettu tasan samasta kassasta ja samoilla tai suuremmillakin summilla, kuin kotimaista.

Nyt ollaan tilanteessa jossa viljelijät ovat töissä valtiolla. Töissä siksi, että käteen jäävä raha on tukia, yhteiskunnan rahaa. Sitä maksetaan, sen maksamisen ehtoja valvotaan valtavalla virkakoneistolla, ja sen varaan maanviljelijät laskevat koko elantonsa. Viljelijät ovat tehneet valtion ja EU:n kanssa sopimuksen työnsä ja omaisuutensa käytöstä kansan ruoan tuottamiseksi. He toimivat yrittäjävastuulla ja -riskillä. Kuitenkin tulonmuodostus on tuilla elämistä. Nyt valtio on tehnyt sarjan rajuja sopimusrikkeitä. Hintoja on sopimusten yksipuolisella muuttamisella laskettu runsaasti. Nyt myös palkanmaksu on perässä. Sovittujen erien maksut ovat pahimmillaan kuukausia myöhässä. Pankit ovat yrittäneet olla ymmärtäväisiä, mutta niidenkin jousto alkaa loppua. Muut velkojat eivät paljon ymmärrystä osoita. Siitä hyvä esimerkki on viimeviikkoinen uutisointi lypsykarjatilan sähköttömyydestä. Maksamaton sähkölasku kun johtaa suoraan sähköjen katkaisuun aivan kuin kaikilla muillakin. Eläintensuojelusta viis.

Tämä viljelijöiden asema valtion palkollisena antaa mielestäni oikeuden myös osoittaa mieltään silloin, kun hätä on suuri. Vapaassa markkinassa toimivalla yrittäjällä näin ei olisi.

Surullisinta on, että kansa ei tiedä maataloustukien merkitystä.

Tukisummia revitellään lehdistössä ja eduskunnan keskusteluissa. Koko homma perustuu kateuteen. Kerrotaan, kuinka viljelijät ostelevat kalliita traktoreita tukirahoillaan. Minä en ainakaan haluaisi, että verorahoilla maksettava ruoantuotanto tehtäisiin vielä tehottomilla ja vanhentuneilla välineillä. Sehän se vasta olisi rahan tuhlausta.

Tukijärjestelmä on väärin. Se on huono, epäreilu, tehoton ja markkinaa vääristävä. Se lähes poikkeuksetta ajaa kohti tuotantoa jota kukaan ei halua. Siis valtavia eläinyksiköitä ja homogeenista, mautonta ruokaa.

Tukijärjestelmä on kuitenkin luotu, eikä se ole viljelijöiden luomus. Se on poliitikkojen luomus kansan tyytyväisyyden takaamiseksi panem et sircensens -idealla. Viljelijät ovat sopimuksen yhteiskunnan kanssa tehneet ja yhteiskunta on jättänyt sopimuskumppaninsa heitteille. Onko siis ihme, että ne jättitraktorit vyöryvät kaduille?