Armeija teloitti kuuluisan aseistakieltäytyjän – Näin Arndt Pekurisen viimeiset tunnit etenivät

Keskiviikko 5. marraskuuta 1941 on Vienan Karjalan korvessa harmaa ja hyinen: taivas on pilvessä, pakkanen huitelee 13 asteen tietämillä ja tuuli puhaltaa 6 metriä sekunnissa. Suomen armeijan 3. divisioona on lähtenyt edelliskesänä vyörymään itärajalta kohti Vienanmer-ta. Eteneminen on pysähtynyt puna-armeijan puolustukseen, ja aggressiivinen hyökkäys on muuttunut asemasodaksi. Noin 90 kilometrin päässä Kainuun itäisimmistä kolkista rintamalinja kulkee nyt Uhtuan suunnalla Beloje- eli Valkeajärven tienoilla. Siellä sijaitsevan jalkaväkirykmentti 11:n komentajan, everstiluutnantti Matti Ranisen komentokorsun edustalle talutetaan iltapäivällä täysin poikkeuksellisesti siviiliasuinen mies. Sisällä korsussa Raninen, luutnantti Kalle Ilovaara ja kapteeni Pentti Valkonen neuvottelevat, miten siviilimiestä tulisi kohdella. Kohtelun suuntaviivat heillä on tosin jo tiedossaan. Ne on hyväksytetty päämajaa myöten. Korsun ympärillä kuljeksivat sotilaat ihmettelevät tätä melko lyhyttä, 164-senttistä hiljaista miestä nahkatakissaan ja autoilijan lakissaan. Sotilaspastori Veikko Kontio kysäisee, kuinka tänne on siviili-ihmisiä päässyt. Mies vastaa, että kyllä pastori hänet tuntee, pastori vain teeskentelee. Hän on 36-vuotias Arndt Pekurinen , Suomen kuuluisin aseistakieltäytyjä ja mielipidevanki. ”Kaikki aseet on hävitettävä maailmasta” Arndt Johannes, usein Juhonakin tunnettu, Pekurinen syntyi seitsenlapsiseen torppariperheeseen eteläsavolaisessa Juvan pitäjässä vuonna 1905. Kansakoulussa poika piti erityisesti lukemisesta, mutta oppikouluun häntä ei ollut varaa lähettää. 1920-luvun alkupuolella Kotkassa satamatöitä tehnyt nuorukainen jatkoi lukuharrastustaan ja perehtyi ainakin Arvid Järnefeltin ja Leo Tolstoin pasifistisiin teoksiin. Pekurinen jätti kutsunnat väliin vuonna 1924, koska ei eettisen vakaumuksensa vuoksi voinut hyväksyä kenenkään tappamista. Hän myös katsoi, että kaikki aseet olisi hävitettävä maailmasta. Muutettuaan Helsinkiin Pekurinen tutustui aikakauden tärkeimpiin rauhanaktivisteihin, Felix Iverseniin ja Aarne Selinheimoon . Hänestä kasvoi radikaali sodanvastustaja, antimilitaristi, joka oli valmis suuriinkin henkilökohtaisiin uhrauksiin, jotta maailmanrauha olisi askeleen lähempänä. Pekurisesta tuli myös punainen vaate puolustusvoimille, poliittiselle oikeistolle ja turvallisuuspoliisille, mistä hän sai kärsiä koko loppuikänsä. ”Raamattukaan ei hyväksy sotaa” Kun Pekurinen on kertonut kenttäpastori Kontiolle nimensä ja taustansa, pastori muistaa hänet. Kontio kysyy, onko Pekurinen kieltäytynyt aseista uskonnollisista syistä. Hän vastaa, että ei, ja lisää kyllä lukeneensa Raamatun moneen kertaan, eikä sekään hyväksy sotaa. Ateisti tai kommunisti hän ei ole, vaikkei kirkkoon kuulukaan. Kontio sanoo, että sotiin joudutaan joskus pakostakin, ja tivaa Pekuriselta, pystyykö tämä nimeämään sellaisen aikakauden, jolloin ei ole sodittu. Historiaan perehtynyt Pekurinen vastaa, kenties tapansa mukaan hieman ivalliseen sävyyn, että inkakulttuurin aika oli tällainen. Kontio ei osaa sanoa vastaan mitään. Keskustelun jatkuessa paikalle saapuu kapteeni Valkonen, jonka komppaniaan komentokorsussa kokoontunut kolmikko on päättänyt sijoittaa Pekurisen. Komppania on pian lähdössä taistelemaan etulinjaan. Valkosen on määrä taivutella mukaan tarvittaessa äärimmäisen keinoin myös Pekurinen – mies, jonka vakaumus estää häneltä kaiken yhteistyön armeijan kanssa. ”Ei ainoatakaan miestä sotalaitoksen hyväksi” Pekurinen nostettiin 1920-luvun lopulla pienen, mutta äänekkäästi asevelvollisuutta vastustaneen Suomen Antimilitaristisen liiton puheenjohtajaksi. Liiton tunnuslauseisiin kuului ”Ei ainoatakaan miestä, ei ainoatakaan penniä sotalaitoksen hyväksi”. Etsivä keskuspoliisi seurasi tarkasti liiton toimintaa. Pekurinen olisi ollut valmis menemään siviilipalvelukseen, mutta se ei ollut mahdollista, koska hänen kieltäytymissyynsä olivat eettisiä ja yhteiskunnallisia. Asevelvollisuuslain mukaan siviilipalvelus sallittiin vain uskonnollisiin syihin vetoaville, ja heidänkin oli suoritettava palveluksensa kasarmialueella armeijan harmaissa. Marraskuussa 1929 poliisi pidätti Pekurisen, ja hänet vietiin suorittamaan asepalvelustaan Helsingin Santahaminaan. Siellä Pekurinen kieltäytyi kaikesta yhteistyöstä armeijan kanssa ja riisui symbolisesti sotilasvaatteensa, kun ne oli puettu hänelle väkisin. Pekurista epäiltiin jopa mielisairaaksi – mitä hän ei suinkaan ollut. Pekurinen ryhtyi nälkälakkoon, jotta saisi oikeuden suorittaa aseettoman palveluksen siviilivaatteissa ja siviilihallinnon alaisuudessa. Seurauksena oli kuitenkin ensimmäinen hänen lukuisista vankeustuomioistaan. Alkuvuodesta 1930 arvovaltainen kansainvälinen ryhmä alkoi fyysikko Albert Einsteinin johdolla painostaa puolustusministeri Juho Niukkasta kohtelemaan Pekurista inhimillisesti. Julkisuus ei tuonut Pekuriselle helpotusta, vaan herätti lähinnä ärtymystä antimilitarismin vastavoimissa. Tuomiota pidennettiin, ja Pekurinen siirrettiin kärsimään sitä Pohjanmaan Ilmajoelle keskelle lapuanliikkeen kesän 1930 muilutusaaltoa. ”Olisitte ampuneet Suomen puolella” Kapteeni Valkonen komentaa Pekurisen mukaansa ja tokaisee kenttäpastori Kontiolle tekevänsä Pekurisesta vielä hyvän miehen. Pastori kertoo uskovansa tähän, koska pitää tätä 30-vuotiasta sakkolalaismiestä hyvänä ja mallikelpoisena upseerina. Luutnantti Ilovaaralla puolestaan on hetkeä aiemmin korsussa käydyn keskustelun perusteella sellainen käsitys, ettei kapteeni aio tarpeen tullen kaihtaa aseen käyttämistä Pekurisen käsittelyssä. Se saattaisi lujittaa kuria komppaniassa ja parantaa taisteluhenkeä. Pekurisen vartijoiksi määrätyt kersantti Joonas Kivelä ja sotamies Kaarlo Kinnunen lähtevät taluttamaan rauhallisesti käyttäytyvää Pekurista korsulta muutaman sadan metrin päähän komppanian teltoille. Siellä joukkue odottaa käskyä siirtyä etulinjaan, jonne on matkaa noin kilometri. Teltassa Kinnunen tekee Pekuriselle tilaa vierestään, keittää korviketta, tarjoaa kuivaa muonaa ja ostamansa savukelaatikon, sillä ahkerasti polttavan Pekurisen omat tupakat ovat loppuneet. Myös Kivelä tarjoaa vangille oman vajaan askinsa. Miehet yrittävät rohkaista Pekurista ja kohottaa telttaan laskeutunutta hiljaista ja alakuloista tunnelmaa. Kinnunen jututtaa Pekurista useaan otteeseen. Tämä ei puhu paljon, mutta vastaa, jos jotain kysytään. Vihollinen tulittaa voimakkaasti, ja kranaatteja iskeytyy teltan lähelle, mutta Pekurinen pysyy tyynenä. Hän on tiennyt jo pitkään, mitä tuleman pitää. Teltassa oleville sotilaille hän kertoo pyytäneensä jo Suomen puolella, että hänet ammuttaisiin mieluummin siellä kuin Vienan korvessa. Iltahämärän alkaessa laskeutua noin kello 16 kapteenin taistelulähetti Luttinen tulee ilmoittamaan, että joukkueen on valmistauduttava etulinjaan lähtöön. ”Ihminen ei voi osallistua sodankäyntiin” Kun Pekurinen vapautui Ilmajoen varavankilasta syyskuussa 1930, saattueessa kulkeneen Pekurisen kimppuun hyökkäsi yhdeksän hengen muiluttajajoukko. Lapuanliikkeen Ilmajoen iskujoukon miehet pakottivat Pekurisen aseella uhaten allekirjoittamaan paperin antimilitarismista luopumiseksi, pahoinpitelivät hänet tajuttomaksi ja jättivät lopulta Seinäjoen asemalle. Pahoinpitelyn jälkeen Pekurinen palautettiin Helsinkiin, missä hän kieltäytyi yhä asepalveluksesta. Sotaoikeudessa Pekurinen perusteli toimintaansa muun muassa näin: ”[--] Olen tutustunut monien sotilasasiantuntijoiden esittämiin kuvauksiin tulevaisuuden sodankäynnistä lentohyökkäyksineen, myrkkykaasuineen sekä palo- ja räjähdyspommeineen, joissa sotilaiden on tuhottava ns. ’vihollisen’ kaupunkeja ja keskuksia, niiden siviiliväestö, suojattomat vanhukset, naiset lapset ja sairaat. Tällaiseen sodankäyntiin ja sen tukemiseen muodossa taikka toisessa ei mielestäni ihminen voi osallistua. [--] Olen kyllä valmis palvelemaan isänmaatani hyödyllisellä työllä, jos saan suorittaa sitä sotalaitoksesta erillään olevana siviilityönä. [--]” Seurauksena oli uusi vankeustuomio. Kun Pekurinen laskettiin ehdonalaiseen tammikuussa 1932, hän oli istunut mielipidevankina yli kaksi vuotta. Pekurisen päättäväisyys johti lopulta tulokseen. Keväällä 1931 astui voimaan eduskunnan hyväksymä asevelvollisuuslain muutos, jonka mukaan siviilipalvelus tuli mahdolliseksi myös eettisistä syistä eikä sitä tarvinnut enää suorittaa armeijan alaisuudessa. Lakia kutsutaan Lex Pekuriseksi. Pekurinen jatkoi rauhantyötään, mutta ei pitänyt suurta meteliä aikaansaannoksestaan. Hän työskenteli autonkuljettajana Helsingissä ja meni naimisiin Aleksandra Havian kanssa. Perheeseen syntyi kaksi lasta: Säde vuonna 1933 ja Juhani 1939. Viimeiset päivänsä vapaana miehenä Pekurinen eli joulukuussa 1939. ”Turha tästä on enää keskustella” Komppanian teltoille tullut taistelulähetti asettaa Pekurisen viereen lumipuvun ja leipälaukun. Kun Pekurinen sanoo, ettei hän tarvitse niitä, paikalle kutsutaan kapteeni Valkonen. Telttojen edustalla kapteeni käskee sotamiehen antaa Pekuriselle lumipuvun ja leipälaukun. Tämä ei ota niitä vastaan. Seuraavaksi sotamies yrittää heittää leipälaukun hihnan Pekurisen pään yli. Tämä väistää, peruuttaa pari askelta, kieltäytyy niistä ja sanoo jälleen, että turhaan hänet on tänne tuotu tapettavaksi, kun se olisi voitu tehdä Helsingissäkin. Kapteeni kehottaa Pekurista pukeutumaan lumipukuun ja ottamaan leipälaukun ja kiväärin. Kun tämä vastaa, ettei tarvitse niitä, kapteeni sanoo kersantti Kivelälle, että Pekurinen on vietävä mukana asemiin ja hänen viereensä on pantava kivääri. Pekurinen huomauttaa, ettei lähde asemiin muuta kuin kantamalla. Kapteeni uusii käskynsä, mutta Pekurinen ei suostu toimimaan omaatuntoaan vastaan. Kapteeni toteaa kersantti Kivelälle, ettei tätä miestä ruveta kantamaan asemiin, koska kannettavaa on paljon muutenkin. Kapteeni Valkonen kysyy vielä Pekuriselta, onko tämä kuullut hänen käskynsä. Pekurinen vastaa, että turha tästä on enää puhua ja että on hän ollut suurempienkin herrojen edessä. Kapteenin mielestä asiasta on turha keskustella enempää, ja hän kääntyy joukkueen puoleen. ”Älkää viittikö leikkiä puhua, isot miehet” Talvisodan sytyttyä loppuvuodesta 1939 Pekurinen ilmoitti olevansa valmis mihin tahansa siviilityöhön, mutta kaikesta työpalvelusta armeijan hyväksi hän kieltäytyi kuten ennenkin uhkailusta ja taivuttelusta huolimatta. Pekuriselle langetettiin kahden vuoden ja kahden kuukauden vankeusrangaistus. Vankiloissa moitteettomasti käyttäytynyt Pekurinen anoi maaliskuussa 1941 armahdusta presidentti Risto Rytiltä – turhaan. Kun Pekurinen oli istunut tuomiostaan kaksi kolmasosaa lokakuussa 1941, hänen ehdonalaishakemuksensa hyväksyttiin. Vapautus oli kuitenkin vain silmänlumetta, sillä Pekurinen vietiin vankilasta suoraan Helsingin suojeluskuntapiirin esikuntaan, jossa hänet määrättiin asepalveluun. ”Älkää viittikö leikkiä puhua, isot miehet”, Pekurinen tokaisi esikunnassa ja kieltäytyi kuulusteluissa jälleen aseista. Mutta leikki oli kaukana: Suojeluskuntapiirin oikeusupseeri esitti, että uuden vankilatuomion sijaan Pekurinen sijoitettaisiin sellaiseen yksikköön, joka olisi omiaan lannistamaan hänen valtiovaltaan kohdistaman uhmakkuutensa. Pian armeijan päämajasta lähti määräys, että Pekurinen oli viipymättä toimitettava vartioituna Suomussalmelle ja siellä ”sijoitettava taistelujoukkoihin tiukan valvonnan alaiseksi”. Lokakuun viimeisen päivän iltana Pekurinen haettiin Katajanokan vankilasta ja vietiin raudoissa junaan kohti Suomussalmea ja rintamaa. Omaisille ei ilmoitettu asiasta mitään. ”Tämä oli se kuuluisa Pekurinen” Pekurinen seisoo kapteeni Valkosen vierellä. Kapteeni kääntyy joukkueen varajohtajan, Pekurista vartioineen kersantti Joonas Kivelän puoleen ja pyytää tätä ampumaan niskuroivan Pekurisen. 25-vuotias himankalainen työnjohtaja kieltäytyy. Seuraavaksi kapteeni pyytää epäkiitolliseen tehtävään sotamies Kaarlo Kinnusta, joka on niin ikään hetkeä aiemmin jutellut Pekurisen kanssa. Myös tämä 23-vuotias merimies Saloisista kieltäytyy tehtävästä. Moni sotilas kääntää selkänsä ja lähtee kävelemään kohti etulinjaa, kun kapteeni lopulta käskee korpraali Otto Asiaisen ampumaan Pekurisen. 21-vuotias lestijärveläinen kirvesmies ojentaa kiväärinsä kohti Pekurista. Tämä ei sano sanaakaan, mutta nostaa hiukan vasenta kättään päänsä suojaksi. Asiaisen parin metrin etäisyydeltä ampuma luoti lävistää Pekurisen pään, ja tämä kuolee välittömästi. Kun ruumis makaa maassa, kapteeni Valkonen tokaisee: ”Tämä oli se kuuluisa Pekurinen.” Loputkin joukkueesta lähtevät kohti etulinjaa. Komppanian päiväkirjaan ei kirjata mitään teloituksesta. Ruumis jätetään makaamaan maahan. Se jäätyy yön aikana. Ruumiin päälle nostetaan Pekurisen taskussa ollut vankilapassi, josta käy ilmi, että hänet on päästetty ehdonalaiseen vapauteen. Sotilaspastori Kontio toimii esimiehensä ohjeiden mukaan: ruumis haudataan paikan päälle, eikä omaisille ilmoiteta mitään. Kaikkien muiden kaatuneiden ruumiit on toimitettu haudattavaksi kotiseudulleen syyskuusta lähtien. Pari päivää myöhemmin Pekurinen haudataan ruumiiden kokoamispaikan läheiseen hietakumpuun nimettömänä, ilman hautajaismenoja ja vaatteet yllään. ”Maailmassa ei suru auta” Kun Aleksandra Pekurinen saapui tapaamaan miestään Katajanokan vankilaan marraskuun alkupäivinä 1941, hän sai kuulla, että tämä on siirretty muualle. Rampattuaan päiväkausia ympäri Helsingin virastoja hän sai kenttäpostiosoitteen – viisi päivää Pekurisen teloituksen jälkeen. Aleksandra kirjoitti kirjeen, joka palautui viikon kuluttua samassa kuoressa ”Tuntematon”-merkinnällä varustettuna. Muutama päivä myöhemmin nuori vaalea sotilas toimitti Pekuristen kotiosoitteeseen Aleksandralle osoitetun kirjeen. Arndt Pekurinen oli jossain vaiheessa ehtinyt kirjoittaa vihkosta repäistylle paperille muutaman rivin ja saanut tuntemattoman viestintuojan viemään sen perille. Viesti kuului: ”Paljon terveisiä. Älä sure, maailmassa ei suru auta. Olen vielä elossa, mutta sitä ei tiedä, kuinka kauan. Koita tiedustaa aina välin, missä olen milloinkin. Sinua muistaen, A.” ”Ei epäisänmaallinen eikä kapinoitsija” Pekurisen kohtalo alkoi valjeta omaisille vähitellen, kun ensin Pekurisen taskukello ja muu vähäinen jäämistö toimitettiin Aleksandra-leskelle. Virallinen ilmoitus kuolemasta saapui vasta yli kuukausi teloituksen jälkeen 13. joulukuuta, kun leski oli ensin käynyt vaatimassa tietoa eri virastoissa. Seuraavaksi Aleksandra lähti kyselemään viranomaisilta, miten hän saa vainajan kotiin. Vastauksena oli, että tätä ei tuoda. Vasta kantelu eduskunnan oikeusasiamiehelle tepsi, ja omaiset pääsivät tunnistamaan ja hautaamaan vainajan. Pekurinen laskettiin Malmin hautausmaan multiin 8.2.1942. Tilaisuutta oli lähetetty valvomaan kolme valtiollisen poliisin etsivää ja kaksi konstaapelia. Mustalaislähetyksen pastori Jokipii totesi siunauspuheessaan, ettei Pekurista pidä katsoa vain suppeasta isänmaallisuuden näkökulmasta, sillä hän ajatteli koko ihmiskunnan parasta. - Hän ei ollut epäisänmaallinen eikä kapinoitsija, joksi hänet ehkä jotkut ovat leimanneet. Hänen työnsä oli kansakunnan parasta tarkoittavaa. Kirjoittaja on Aamulehden toimittaja, FM, jonka pro gradu -työ käsitteli Suomen Antimilitaristista liittoa ja sen johtohahmoja. Arkistolähteiden lisäksi artikkelin lähteinä on käytetty muun muassa seuraavia tieteellisiä artikkeleita ja tietokirjoja: Paasilinna Erno: Rohkeus. Ardnt Pekurisen elämä ja teloitus. Otava 1998; Lindstedt Jukka: Valtio näyttää voimansa – Arndt Pekurisen viimeiset päivät syksyllä 1941. Lakimies 6/1995; Kivimäki Ville: Mies, armeija ja vastarinta. Arndt Pekurisen kohtalo kriittisen mieshistorian valossa, Historiallinen Aikakauskirja 3/2004. Kalemaa Kalevi: Sankareita vai pelkureita. Suomalaisen aseistakieltäytymisen historia. Tammi 2014. Muokkaus ja korjaus 5.11.2016 kello 8.22: Muutettu jutun otsikon alkuosa (”Suomen rohkeimman miehen” muotoon ”kuuluisan aseistakieltäytyjän”), poistettu tapahtumaviittaus ja korjattu kuvatekstistä vuosilukuvirhe. Vuonna 1977 Malmin hautausmaalla paljastettiin Arndt Pekurisen tuttavien ja aateystävien kustantama muistokivi. Suuren yleisön tietoisuuteen Arndt Pekurisen äärimmäinen uhrautuminen on tullut vasta tällä vuosituhannella. Kirjailija Erno Paasilinna kokosi Pekurisen elämänvaiheet Rohkeus-kirjaksi vuonna 1998 ja Seppo Parkkinen Sodankieltäjä-näytelmäksi, joka sai ensi-iltansa Espoon kaupunginteatterissa vuonna 2002. Vuonna 2004 suomalaiset äänestivät Pekurisen sijalle 54 Ylen järjestämässä Suuret suomalaiset -äänestyksessä. Pari vuotta myöhemmin Pekurinen sai Helsingin Itä-Pasilaan nimikkopuiston. Asa-nimellä nykyään tunnettu räppäri Avain, alias Matti Salo, julkaisi vuonna 2001 Punainen tiili -levyllään Pekurisen taistelua kunnioittavan kappaleen Ruokaa, ei aseita. Sen ydinsanoma kuuluu: Olli Koikkalainen Aamulehti Kesällä 1945 skdl:n kansanedustaja K.H. Wiik teki aloitteen Pekurisen kuoleman tutkinnasta. Tutkinnassa kuulusteltiin kaikkiaan 22:ta ihmistä, mutta se lopetettiin jo seuraavana vuonna siitäkin huolimatta, että puolustusministerinä toimi tunnettu pasifisti Yrjö Kallinen . On epäilty, että Kallinen halusi välttää yhteentörmäyksiä korkeiden upseerien kanssa. Toisaalta esimerkiksi teloituskäskyn antanut Pentti Valkonen , myöhemmin majuriksi ylennetty Mannerheim-ristin ritari, oli kuollut jo syksyllä 1944 Lapin sodassa. Päämajan jatkosodan alussa antaman käskyn mukaan Pekurisen kaltaiset totaalikieltäytyjät tuli asettaa syytteeseen kenttäoikeudessa. Heidän määrästään ei ole tarkkaa tietoa, mutta arvioiden mukaan heidät lienee laskettu muutamissa sadoissa. Valtaosa oli syvästi uskovaisia. Kieltäytyjät tuomittiin yleensä vankeuteen tai passitettiin joukko-osastoihin esimerkiksi sairaankuljetus- tai huoltotehtäviin. Pekurisen kohdalla toimittiin aivan toisin: hänet lähetettiin ilman oikeudenkäyntiä rintamalle taistelujoukkoihin. Samaan tyyliin sotatoimiin pakotettiin syksyllä 1941 noin 300 turvasäilössä ollutta kommunistia ja muuta vankia. Sotaväen rikoslain mukaan esimiehellä oli oikeus äärimmäisissä tapauksissa haavoittaa käskynalaistaan tai surmata hänet. Edellytyksenä oli, että toistuva niskurointi synnyttäisi joukossa laajempaa kapinamielialaa tai vaarantaisi yleisen turvallisuuden. Pekurisen tapauksessa näin ei suinkaan ollut. Hän oli joukon outolintu, jonka toiminnasta huolimatta koko muu joukkue lähti nurisematta taisteluun. Armeijan auktoriteettia jo toistakymmentä vuotta uhmanneesta Pekurisesta haluttiin siis yksinkertaisesti tehdä varoittava esimerkki. Sota-aikana ei-toivotusta henkilöstä voitiin hankkiutua eroon ilman oikeuden päätöstä ja pelkoa kiinni jäämisestä. Pekurisen elämäkerran kirjoittanut Erno Paasilinna puhuu harkitusta kostosta: ”Pekurinen oli armeijan silmissä juuri tällainen erikoistapaus, laajalti tunnettu ja vihattu, joka tilaisuuden siihen avautuessa haluttiin tuhota.” Yrjö Kallinen muotoili näkemyksensä lehtihaastattelussa vuonna 1971 näin: ”Oli asia niin tai näin, joka tapauksessa on tapahtunut rikos. Tärkeintä on, että mies, joka ei ollut saanut päivääkään asekoulutusta, vietiin rintamalle ja ammuttiin.”