Mistä on kyse? Puna-armeija mursi suomalaisten pääaseman Valkeasaaren suurhyökkäyksessä kesällä 1944

Hyökkäykset tapahtuivat 9. ja 10. kesäkuuta

Suomesta Valkeasaareen lähetettiin jalkaväkirykmentti 1, jossa oli kolme pataljoonaa

Neuvostoliittolaisilla oli hyökkäyksissä valtava ylivoima

Kymmenet JR 1:n sotaveteraanit avautuvat uudessa kirjassa kokemuksistaan Valkeasaaressa

– En sensuroinut mitään. He halusivat kertoa kaiken, ja nyt oli sopiva aika.

Kesäkuussa 2016 kirjailija Petri Pietiläisellä oli edessään lista nimiä. Tarkoitus oli lähteä kiertämään maata ja kerätä yhteen jalkaväkirykmentti 1:ssä (JR 1) taistelleiden sotaveteraanien tarinat. Listalla oli kaikkiaan 70 nimeä.

Pietiläinen ja rykmentin perinnekillan edustaja Jonny Gestranius hakivat Fonectasta jokaisen nimen ja soittivat kaikille.

– Jos numero ei ollut käytössä, päättelimme että veteraani on kuollut. Joskus joku vastasi kolmekin kertaa, mutta vastauksesta ei saanut mitään selvää. Ihminen oli selvästi hyvin huonossa kunnossa, Pietiläinen kertoo.

Elossa olevia, puhekykyisiä veteraaneja löytyi lopulta 30. Kukaan heistä ei kieltäytynyt haastattelusta.

– Jotkut heistä eivät olleet puhuneet sodan tapahtumista koskaan edes perheelleen. Nyt kun olimme JR1:n asialla, he tunsivat hirveän voimakasta yhteenkuuluvuutta rykmentin kanssa.

Vihollisena aika

Talteen saatiin 22 haastattelua, joiden pohjalta syntyi todennäköisesti viimeinen veteraanien omin sanoin kertomiin tarinoihin perustuva sotateos Yksi rykmentti, sata tarinaa. Pietiläisen pahin vihollinen oli aika, minkä vuoksi hän hyödynsi myös veteraaneista aiemmin tehtyjä tallenteita. Erään talon vintiltä hän penkoi kymmenittäin vanhoja kirjeitä. Lisäksi löytyi sotilaiden päiväkirjoja ja muistelmia, joita hän käytti hyväkseen.

– Useampi veteraani ehti kuolla prosessin aikana. Lahdessa yritimme haastatella erästä satavuotiasta kolmeen otteeseen, mutta hän nukkui aina kun kävimme siellä. Helsingissä emme ehtineet haastatella erästä veteraania, koska hän meni kuukaudessa hyvin huonoon kuntoon ja kuoli. Kilpailimme kuolemaa vastaan.

Oven avasi yleensä hyvin vaatimaton veteraani, joka kertoi heti alkuun, ettei hänestä mitään sankaritarinaa saa. Pietiläinen sanoo, että vanhojen miesten tarinat särkivät hänen sydämensä.

– Muistot saivat monet heistä purskahtamaan itkuun. Olimme hyvin vaikuttuneita heidän avoimuudestaan. He uskalsivat haukkua Mannerheimia ja omia komentajiaan ja kertoivat tarinoita johtajista, jotka menettivät hermonsa ja meinasivat ampua kaikki omat miehensä.

Veteraanit kokevat, että päällystö petti heidät esimerkiksi Valkeasaaren suurhyökkäyksessä vuonna 1944.

Miehet esittelevät neuvostoliittolaisilta vallattua sotakalustoa. Viktor Platanin kokoelma

Ylimieliset upseerit

JR 1:n miehet saapuivat Valkeasaareen etulinjaan toukokuun puolivälissä vuonna 1944, kun toinen rykmentti lähti sieltä pois. Sotilaat ihmettelivät, miksi puolustusasemat oli jätetty niin surkeaan kuntoon, vaikka suurhyökkäyksestä oli saatu tiedustelutietoa pitkin kevättä.

Lisäksi osa asemista sijaitsi aukealla paikalla vihollisen alapuolella, jolloin neuvostoliittolaisilla oli myös suora sihti asemiin.

Konekivääripesäkkeet olivat kuin lasten tekemiä ja vitsaskimpuilla tuettuja. (Martti Parkkonen)

Pomoille rakennettiin aina ensimmäiseksi hienot oleskelutilat eikä linnoituksia VT-asemaan (toinen puolustuslinja). (Matti Mäkinen)

Veteraanien mukaan upseerit suhtautuivat miehistöön ylimielisesti. Monien mielestä pataljoonien komentajat kilpailivat eri rykmenttien sisällä aivan turhaan ja jopa epäterveesti siitä, kuka saisi kunnian olla paras komentaja. Esimerkiksi hyökkäysvaiheen aikana vauhtia pyrittiin pitämään luonnottoman tiukkana.

Marsalkka Mannerheim oli veteraanien mukaan hyvin heikosti perillä Valkeasaaren tapahtumista.

Kerrotaan, että Mannerheim oli 9. kesäkuuta lähdössä Mikkelissä normaalille aamuratsastukselleen. Hänen sotilaspalvelijansa oli pidellyt hevosta paikallaan. Kaukaa oli kuulunut kumeata jylyä. Marski ja palvelija pitivät sitä kaukaisena ukkosena. Niin pihalla oltiin Päämajassa, ylimmällä johtotasolla. (Otto Kangas)

Kukaan ei ottanut vastuuta

Veteraanien muistot Valkeasaaren tapahtumista poikkeavat myös siitä, mitä JR 1:n johtoportaan antamissa selvityksissä ja virallisissa sotapäiväkirjoissa on kerrottu. Rykmentin sotapäiväkirjoissa kerrotaan hyvin organisoidusta puolustustaistelusta ja järjestelmällisestä perääntymisestä esimerkiksi seuraavasti:

JR 1 ei juossut. Taempana vetäytyminen tapahtui kävellen, mutta leveällä rintamalla ei ennen maastokatkosta ollut mahdollista pysäyttää liikettä. Puheet hillittömästä paosta ja pakokauhusta ovat vääriä. (Komentaja Tauno Viljanen)

Veteraanien kertomuksissa kontrolli loistaa poissaolollaan. Hengissä säilyneet sotilaat kertovat paniikista, pakokauhusta ja kaaoksesta, jonka keskellä kukaan ei ottanut vastuuta. He odottivat vetäytymiskäskyä, jota ei koskaan tullut.

Ei siellä olt ketään muita. Porukka oli jo kuollu. Sit kun ei olt ketään muita, sit lähin. (Viljo Kuukka)

Suurhyökkäyksen kaaoksessa johto hävisi. Nämä tavalliset rivimiehet painoivat vain sinne, minne aurinko näytti, länteen. Heti tilaisuuden tullen he hyppäsivät kuorma-auto- tai junakyytiin. (Mikko Soille)

Monessa tarinassa nousevat esiin ne päällystön jäsenet, jotka menettivät paineessa järkensä.

Esikunnasta tuttu kapteeni heilutti pistooliaan puolihulluna. Kapteeni huusi: "Nyt taistelemme tässä! Jokainen, joka poistuu luvattani, ammutaan!" (Veikko Pystynen)

Hän taisi olla ihan sekaisin, kun totesi, etten noudattanut käskyä. Hän aikoi ampua minut! Veikko pelasti henkeni, kun otti aseen pois. (Veikko Hämäläinen)

Pietiläinen pitää veteraanien kertomuksia luotettavina, koska heidän tarinansa tapahtumista olivat hyvin samanlaisia.

– Kaikki kertoivat pelkästä pakokauhusta loppuvaiheessa. Että siellä minä olin yksin eikä kukaan tullut kertomaan, että nyt pitää vetäytyä. Kukaan ei johtanut joukkoja. Viimeiset eloonjääneet lähtivät yksitellen siinä vaiheessa, kun venäläinen panssarivaunu oli korsun päällä.

Perääntyminen on alkanut. SA-kuva-arkisto

Rykmentin sotapäiväkirjat jäivät rintamalle. Viralliset päiväkirjat kirjoitettiin kolme viikkoa suurhyökkäyksen jälkeen, koska oikeita päiväkirjoja ei ehditty ottaa mukaan. Pietiläinen suhtautuu jälkikäteen kirjoitettuun tekstiin epäillen.

– Ovatko ne historiallisesti tarkkaa tietoa? Missä on totuus? Enemmän luotan ihmisen kertomukseen siitä, miten hän pelkäsi, miten hän tärisi ja odotti, että joku tulisi sanomaan: lähde karkuun. Ne, jotka jäivät odottamaan vetäytymiskäskyä, ovat nyt siellä Valkeasaaren hiesumaassa kuolleina.

"Näin sitä ryssää tapettiin"

Veteraanit avautuvat kirjassa myös tekemistään sotarikoksista. Etenkin hyökkäysvaiheen alussa vihollisvankeja ja taistelussa haavoittuneita neuvostoliittolaisia surmattiin säälittä.

Komppanian päällikkö määräsi, että juokse kaverien perään. Laitoin tien poikki ja jäivät pussiin. Huonosti niille kaikille kävi. Kun yöllä makasimme murroksen vieressä, mietin kaiken järjettömyyttä. Sinä yönä päätin, etten ota vastuuta mistään vaan teen aina, mitä käsketään. Illalla silitin päivän hommat enkä muistele koskaan, mitä olen tehnyt. (Veikko Kujala)

Esiin nousee esimerkiksi tapaus, jossa sotilaille oli annettu lupa surmata neuvostoliittolaisia sotavankeja sen jälkeen, kun neuvostoliittolaiset olivat ensin aiheuttaneet pahat tappiot suomalaisille.

Missä on totuus? Enemmän luotan ihmisen kertomukseen siitä, miten hän pelkäsija odotti, että joku tulisi sanomaan: lähde karkuun. Petri Pietiläinen

Sotilaat käyttäytyivät tilanteessa hyvin eri tavalla. Jotkut ottivat kaksikin vankia ja kehuivat, että näin sitä ryssää tapettiin. Monet kuitenkin kertovat, että tehtävät kuvottivat heitä. Esimerkiksi tykkimies, alikersantti Aarne Aaltonen sanoo, ettei hänen moraalinsa antanut tappaa.

– Hän oli sitä mieltä, ettei näin saisi tehdä edes sodassa. He eivät kuitenkaan syyttäneet toisiaan, koska tilanne oli kaikille sama. Minusta on hyvin kiinnostavaa, että he pystyivät kertomaan hyvin vaikeista moraalisista kysymyksistä ja pohtimaan, miksi näin tapahtui, Pietiläinen toteaa.

Haavoittuneet sotilaat tukivat kotimatkalla toisiaan. SA-kuva-arkisto

Kirjoissa ei kerrota pakokauhusta

Perinteisessä sotakirjallisuudessa yksittäisen sotamiehen tuntemuksia ja ajatuksia ei ole nostettu esiin. Myös suomalaisten kannalta ikävät asiat on jätetty herkästi mainitsematta. Esimerkiksi suomalaissotilaiden tekemät neuvostoliittolaisten sotavankien teloitukset on jätetty maininnan tasolle.

– Niistä ei mielestäni ole vaiettu, mutta ei myöskään pidetty kovaa melua. Kesän -44 ikävistä lieveilmiöistä puhuttaessa pitää muistaa, että vastapuolikin harrasti niitä, sanoo sotilasprofessori Janne Mäkitalo Maanpuolustuskorkeakoulun sotataidon laitokselta.

Myös Mäkitalon ja Jukka Vainion omassa, vuonna 2013 ilmestyneessä Valkeasaaressa läpimurto – jalkaväkirykmentti 1 jatkosodassa (siirryt toiseen palveluun) -teoksessa ikävät asiat jäävät taka-alalle. Mäkitalon mukaan veteraanien haastatteluilla täydennettiin tietoja, joita ei virallisista lähteistä löytynyt.

– Sotapäiväkirjat kertovat asiat omalla tavallaan ja virallinen sotahistoria omallaan. Pyrin muodostamaan kokonaiskuvaa. Lisäksi meillä oli myös kova kiire saattaa kirja veteraaneille luettavaksi. Jos olisin nostanut näitä asioita esiin huonossa valossa, se ei olisi tehnyt kunniaa heille.

Niistä ei mielestäni ole vaiettu, mutta ei myöskään pidetty kovaa melua. Janne Mäkitalo

Mäkitalo on Pietiläisen kanssa eri mieltä siitä, että veteraanien kertomukset olisivat ristiriidassa esimerkiksi rykmentin sotapäiväkirjojen kanssa. Hän sanoo, että sotapäiväkirjat eivät anna kuvaa suunnitelmallisesta viivytystaistelusta tai suunnitelmallisesta vetäytymisestä.

– Sitä, mitä veteraanit kertovat pakokauhusta, sotapäiväkirjaan ei tietenkään laitettu. Niissä kuitenkin kerrotaan, että linjat murtuivat, joukot siirtyivät tukilinjalle puolustamaan ja joutuivat sieltäkin irtautumaan vihollisen painostuksen takia.

Vaikenemisen kulttuuri murtuu

Veteraanit ovat viime vuosina puhuneet aiempaa avoimemmin omista kokemuksistaan sodissa. Esiin on noussut muun muassa sotilaiden huumeidenkäyttö etenkin kaukopartioissa ja mielenterveysongelmat, jotka riivasivat monia sodan jälkeen.

– Huumeongelmista eli pervitiinin käytöstä vaiettiin, samoin siitä, mitä tapahtui, kun neljä vuotta väkivaltaisissa tilanteissa taistellut mies räjähti kotioloissa. Sitten 60-luvun glorifioidut sankaritarinat peittivät ne alleen, Pietiläinen toteaa.

Vaikenemisen kulttuuri liittyy kylmään sotaan ja suomettumisen vuosiin. Sotilasprofessori Janne Mäkitalon mukaan veteraaneja syyllistettiin, kun he toivoivat pääsevänsä esimerkiksi kuntoutukseen yhteiskunnan tuella.

– Sanottiin, että mitäs sinne läksitte. Se ei rohkaissut muistelemaan sodanaikaisia asioita. Sama koskee lottien muistelmia. Lottapuvut ja kunniamerkit pidettiin piilossa.

Perääntymisvaiheessa sotilaat olivat hyvin uupuneita. SA-kuva-arkisto

Ilmapiiri alkoi vapautua 1980-luvulla. Nyt ollaan siinä pisteessä, että esimerkiksi JR 1:n riveissä taistelleet veteraanit uskaltavat arvostella myös sotakoneistoa ja päällystöä.

– Johtajista on tehty kirjoja ja he ovat kirjoittaneet kirjoja, joissa he valkopesevät omaa toimintaansa. Mikrotason historia, tavallisen yhden ihmisen kokemusmaailma on tullut tärkeäksi vasta viime aikoina. Harmi, että se tapahtuu näin myöhään, sanoo Pietiläinen.

Sotilasprofessori Janne Mäkitalon mukaan ikävien asioiden mainitsematta jättäminen tai syyn vierittäminen muiden niskoille on yleinen piirre muistelmakirjallisuudessa. Omia onnistumisia korostetaan ja välillä otetaan jonkun toisen ansiot omaan piikkiin.

– Jo 1950-luvulla eräs upseeri kirjoitti, että on kyllästynyt lukemaan korkeampien upseerien muistelmia. Ne kertoivat tapahtumista niin värittyneesti ja esittivät päähenkilön niin positiivisessa valossa, ettei sillä ole sotahistoriallisen totuuden kanssa mitään tekemistä, Mäkitalo toteaa.

Mäkitalo suhtautuu myös veteraanien kertomuksiin pienellä varauksella, koska miehet ovat hyvin iäkkäitä ja tapahtumista on aikaa.

– Muistitieto sisältää usein itse koetun lisäksi muualta kuultua ja luettua tietoa. JR1:n veteraani ei millään muotoa siinä omassa ryhmässään ole voinut kuulla tai kokea kaikkea, mistä hän haastattelussaan puhuu. Ei 20 v-vuotias sotilas Valkeasaaressa miettinyt Päämajan hukattuja kuukausia, hän oli sen tulijyrän alla. Sodan jälkeen hän on sitten kuullut näistä asioista veteraanitapaamisissa tai lukenut sotateoksia.

Jääräpäinen kansa

Yle kertoi hiljattain amerikkalaistutkijoista, jotka kummastelevat suomalaisten viehtymystä sotaan. Mäkitalon mielestä näkökulma on mielenkiintoinen.

– Amerikkalaisilla on vuoden -45 jälkeen ollut muutama muu sota, jota he voivat muistella. Ymmärrän hyvin, että Suomessa ollaam kiinnostuneita sodista etenkin nyt, kun saamme vielä hetken nauttia viimeisten veteraanien kertomuksista.

Sodalla on kauaskantoiset vaikutukset kansakunnan identiteettiin, vaikka yhtäjaksoista rauhanaikaa olisi takana sata vuotta.

– Paasikivi taisi sanoa aikanaan, että kansakunta joka ei pysty puolustautumaan ei ansaitse itsenäisyyttä. Me olemme olleet jääräpäinen kansa koko historiamme ajan. On monia esimerkkejä taisteluista, joissa on tiedetty käyvän huonosti ja siitä huolimatta puolustettu sitä, mikä on meille omaa. Euroopassa on joitakin kansoja, jotka ovat tehneet toisenlaisen ratkaisun: vastarinta on ollut tosi lyhyttä tai sitä ei ole aloitettukaan.

Myös Petri Pietiläinen kertoo joskus ajatelleensa, että Suomessa on jääty ikään kuin jumiin sotiin.

– Nyt ajattelen, että jokaisella kansakunnalla pitää olla isoja kertomuksia. Sotiin jumiin jääminen on huonosti sanottu, koska se on myös historian läpikäymistä. Nyt on päästy tasapainoon ja alettu kertoa asioista niin kuin ne ovat. Ei se ole jumiin jäämistä. Kyllä asioita pitää käsitellä.

Lähteet: Pietiläinen Petri: Yksi rykmentti, sata tarinaa, 2017