Haluan puhua tänään yhdestä lastenkasvatuksen typerimmistä ilmiöistä, jonka olemassaoloa olen huokaillut kyllästyneenä usein: Ruutuaika.

Suomessa keskustelu lasten digilaitteiden käytöstä ja siihen liittyvistä haasteista on jostain merkillisestä syystä etupäässä keskittynyt ruutuaikaan, eli siihen, montako minuuttia vuorokaudessa tenava saa tarkalleen digilaitteita käyttää.

Enää pitäisi tietää kuka oli alunperin niin seinähullu, että keksi aikarajoituksen aktiviteeteille, jotka voi monissa tapauksissa rinnastaa siveltimen ja paperin käyttöön. Joku hyvin ovela lastenvihaaja, kenties?

Kaikki digilaitteiden käyttö ei ole samanarvoista

Listen up! Siinä on todella iso ero, käyttääkö lapsi laitteita tyhjänpäiväiseen viihteen kuluttamiseen vai johonkin rakentavaan. Asian pihvi ei ole missään tärähtäneissä ruutuajoissa ja minuuttirajoitteissa, vaan siinä, mitä niillä digilaitteilla tehdään.

Jos tenava vahtaa joka päivä nenää kaivellen 7 tuntia höttöisiä YouTube-videoita, joissa etupäässä syödään muovailuvahaa ja kuolataan, totta munassa se voi olla ongelma. Mutta ei sillä ole suoranaisesti mitään tekemistä digilaitteiden kanssa, vaan ongelma on pelkän viihteen kuluttamisessa, rakentavan itsensä kehittämisen jäädessä vähäiseksi.

Digilaitteet tarjoavat myös matalan kynnyksen alkaa opetella aivan uskomattomia uuden luomisen taitoja, jotka vielä muutama vuosikymmen sitten olivat kouluikäisille täyttä utopiaa: Video- ja musiikkituotantoa, kuvankäsittelyä, ohjelmointia, peli- ja sovelluskehitystä, 3D-mallinnusta, animointia, ja ties mitä.

Ja näille asioilleko pitäisi laittaa joku minuuttiraja vain sen vuoksi, että niiden opetteluun käytetään digilaitetta? Miksi? Ettei mukula opi epähuomiossa liian luovaksi ja kyvykkääksi?

Minä koodasin ensimmäistä kertaa 7-vuotiaana. Isän työkoneessa oli 40MB kovalevytilaa ja punamustenäyttö. Cutscene 25 vuotta eteenpäin, teen pörssiyhtiössä online-palveluita kehityspäällikkönä.

Voi paska, kun faija ei tajunnut aikanaan häätää minua pois koneen kimpusta. Minusta olisi varmasti tullut kerrassaan mainio paimen tai keinosiementäjä.

Vähemmän viihdettä, enemmän kehittymistä

Pidän ylipäänsä vähän koomisena hermoilua lasten ruutuajoista, kun samaan aikaan Suomen kansa kuulemma edelleen vahtaa TV:tä keskimäärin 3 tuntia päivässä. Töllön tuijotus jos mikä on tympeän umpipassiivista tekemistä, siinä missä digilaitteet tarjoavat potentiaalia loputtomaan oppimiseen ja interaktiivisuuteen. Aikuiset, katsokaa peiliin.

Mitä rajoituksiin tulee, totta kai lapsille (ja itselle) kannattaa asettaa rajoja siihen, paljonko aikaa on vielä kohtuullista käyttää höttöisän viihteen kuluttamiseen aivot naulakossa. Oli se sitten Onnenpyörän tuijottamista telkkarista tai Clash of Clansin näppäilyä.

Mutta on aivan yhtä tärkeää hyväksyä myös se tosiasia, että kaikki digilaitteiden käyttö ei ole samanarvoista, vaan toiset asiat ovat paljon rakentavampia kuin toiset. Niitä laitteita voi käyttää uskomattomien taitojen opetteluun, ja siihen kannattaa kannustaa.

Itse kunkin meistä olisi tärkeämpi miettiä sitä mitä tekee, kuin sitä millä välineellä tekee. Sivellin, läppäri. Mitä eroa, jos luo kuitenkin jotain uutta?

Kun sisäistää faktan, että kaikki digilaitteilla tehtävät erilaiset asiat eivät ole samanarvoisia, niiden kaikkien aktiviteettien niputtaminen yhden “ruutuajan” rajoituksen alle näyttäytyy lähinnä merkkinä aikuisen tippumisesta kehityksen kelkasta.

Ei ihme, jos lapset saa raivareita. ■