Perjantaina kirjoitin blogikirjoituksen naisten asemasta Otaniemessä ja eritoten herrakerhoista, jotka eivät hyväksy naisia jäsenikseen.

Ajattelin, että kirjoituksestani tulee todennäköisesti paskamainen mutta pieni myrsky vesilasiin ja muutama tuttu lakkaa moikkaamasta. Silti julkaiseminen jännitti, jopa pelotti, sillä ajattelin saavani myös henkilökohtaisuuksiin menevää palautetta ja todella suututtavani ihmisiä, joita en haluaisi suututtaa.

Toisin kuin Paavo Väyrynen, en nähnyt ja ennustanut aivan kaikkea. Kirjoitukseni levisi netissä niin nopeaa ja niin laajalti, että lauantain ja sunnuntain välisenä yönä koko sivuni kyykkäsivät. Ensimmäinen epäilys oli, että olen joutunut palvelunestohyökkäyksen kohteeksi. Kuitenkin kun ihmettelimme kävijäkäkkänöitä kävi selväksi, että sivuillani vain oli todella ollut yli 10 000 kävijää. Vesilasimyrsky oli laajentunut kylpyammemyrskyksi.

En rehellisesti sanottuna oikeasti ajatellut, että aihe kiinnostaisi ja keskusteluttaisi Otaniemen ulkopuolella. On kuitenkin silmiä avaavaa, että niin kävi. Kuten alkuperäisessä blogauksessani kirjoitin, Otaniemi ja sen opiskelijakulttuuri ovat eräänlainen rinnakkaistodellisuus. Muistan epäuskoisen pöyristykseni, kun kuulin herrakerhoista ensimmäistä kertaa. Nyt kolmessa, neljässä vuodessa minäkin olen sosiaalistunut niiden olemassaoloon niin vahvasti, että en edes osannut ennakoida, miten iso kohu niistä voi syntyä. Ulkopuoliselle kerhomeininki todella on uskomatonta, ja todennäköisesti sen takia myös blogaukseni kiinnosti Otaniemen ulkopuolella.

Herännyt kohu harmittaa ja pelottaa monia, jotka haluaisivat käsitellä asiaa omassa yhteisössä sisäisesti. On mielestäni kuitenkin itsereflektion paikka, jos asioista avoimesti keskusteleminen pelottaa ja ahdistaa. Minulle se on vain merkki siitä, että toiminnassa todella on jotain korjattavaa – jos siinä ei olisi, avoin keskustelu ei varmaankaan tuntuisi pahalta.

Sain vähemmän negatiivista palautetta kuin kuvittelin. Vain muutama blogauksen kommenteista on henkilökohtaisuuksiin menevä. Vain muutaman niistä kirjoittaja ei ymmärrä tai näe mitään ongelmaa Otaniemen sukupuolittuneissa rakenteissa.

Vaikka muutamat ikävät kommentit masensivat, minä kestin ne, enkä vähiten siksi, että sain aivan valtavasti kiittävää palautetta kirjoituksestani, erityisesti miehiltä. Se tuo läpinäkyväksi feminismin tarkoituksen – väljentää sukupuolirooleja niin, että sekä naisilla että miehillä on kevyempi olla. Naisasialiittounioni jakoi kirjoitukseni FB-seinällään. Lienee ilmiselvää, että kun miesjäsenyydestä keskustellaan seuraavan kerran, 2013 vuoden kaltainen farssi on vaikeammin perusteltavissa.

Tärkeintä on kuitenkin se, että pystyin kirjoituksellani kannustamaan useita naisia kertomaan kokemuksistaan. Jaan tässä muutamia pysäyttävimpiä kanssanne.

Ennenkö minä tulin Otaniemeen, elämäni Suomessa oli ollut sen verran etuoikeutettua, että koin tasa-arvoasioiden olevan täällä varsin hyvällä tolalla. Vaihtovuotenani Uudessa-Seelannissa olin törmännyt sukupuolten eriarvoiseen kohteluun ja naurettavan vanhanaikaisiin asenteisiin naisten ja miesten asemasta yhteiskunnassa. Tämä kokemus vertailukohtanani en kokenut, että Suomessa minua olisi koskaan kohdeltu epätasa-arvoisesti sukupuoleni takia, enkä ollut asiaa koskeviin tutkimustuloksiinkaan perehtynyt, joten ajattelin, että meillähän vedetään hyvin. Ja sitten tulin tänne. Aioin opiskelemaan siihen to-be Aalto-huippuyliopistoon, koska halusin opiskella maan fiksuimpien ihmisten kanssa. Täällä huomasin hyvinkin nopeasti, että minussa kiinnitettiin nimenomaan huomiota sukupuoleeni. Minulle tultiin usein kommentoimaan ulkonäköäni, ja sain opiskelijapiireissä lähinnä hämmästeleviä reaktioita, kun kerroin mitä alaa opiskelen. Minä koin, että paras taktiikka tulla täällä vakavasti otetuksi on pyrkiä olemaan hyvä jätkä. Kun kaveri sanoi, että unohtaa välillä minun olevan tyttö, otin sen kohteliaisuutena. Kun tajusin, että Otaniemessä toimii salaperäisiä, eksklusiivisia poikakerhoja, joiden tiloissa kaikki coolit tyypit bilettävät yöt läpeensä, en minä kysynyt ääneen, että miksei jäseninä ole ollenkaan naisia. Ei tuntunut oman hyvä tyyppi -statuksen ylläpidon kannalta fiksulta alkaa kyseenalaistaa teekkarien arvostetuimpien toimijoiden ikiaikaisia tapoja. Minäkin olin jo tavallaan tiedostamattani hyväksynyt sen, että naiset eivät ole jollain tavalla yhtä hyviä kuin miehet, alkamalla korostaa maskuliinista käytöstä. Kieltäydyin kyseenalaistamasta käytäntöjä silloinkaan, kun joku muu otti ne puheeksi. Kai niillä nyt on vapaus tehdä mitä haluaa, yhdistys saa valita jäsenensä ja mitä näitä nyt on! Sittemmin olen vuosien saatossa ajatellut asioita, kasvanut, muuttunut ja mielestäni viisastunut. Kyllä minusta edelleen saa kuka tahansa tehdä mitä haluaa, niin kauan kun ei vahingoita tekemisillään muita. Mutta minä olen tullut siihen tulokseen, että nämä naiset ulkopuolelleen rajaavat kerhot vahingoittavat muita. Siis naisia. Ainakin kolmella tavalla. 1. Nämä kerhot edustavat hyvin vanhaa teekkarien vappulehtiperinnettä, jopa teekkariutta itsessään, niin meidän kampuksellamme kuin valtakunnan mediassa. On teakkariudelle ja siten ehkä jopa tekniikan aloille vahingollista, että ne profiloidaan aktiivisesti miesten jutuiksi. 2. Nämä kerhot tarjoavat jäsenilleen tärkeitä verkostoitumismahdollisuuksia, sillä niiden jäsenistö on laaja ja arvovaltainen. Tekniikan(kin) alalla naiset työllistyvät miehiä hitaammin ja harvemmin koulutustaan vastaaviin töihin, ovat enemmän työttömänä, harvemmin asiantuntijatehtävissä ja miehiä matalammissa asemissa. Se, että miehet rajaavat opiskeluaikana naiset joidenkin tärkeiden alan verkostojen ulkopuolelle, ei ainakaan edistä tilannetta. 3. Naisten sulkeminen kerhojen ulkopuolelle edesauttaa sekä sitä, että miehet ajattelevat naisten olevan jotenkin erilaisia tai huonompia kuin miehet, että sitä että naiset ajattelevat naisten olevan jotenkin erilaisia tai huonompia kuin miehet. Sekä miehet että naiset opetetaan hyväksymään, että jotkin asiat ovat vain miehille, eikä naisten ole sosiaalisesti hyväksyttyä vaatia itselleen samoja oikeuksia. Nämä asenteet siirtyvät työelämään. Minäkin olen joskus saanut itseni kiinni ajattelemasta, että ehkä olen tällä alalla vaan joku huijari, että oikeastaan miehet ovat varmaan parempia näissä jutuissa. Ehkä olisikin ollut vaan parempi mennä humanistiksi? Peruskoulun tai lukion aikana en ollut ikinä ajatellut näin, mistään. Ja tiedän kyllä, ettei se totta, enkä ole näiden asioiden kanssa yksin. Olen todella kiitollinen niistä upeista naisverkostoista, jotka tsemppaavat minua ja joista tiedän saavani tukea. Enpä tiennyt tätä opiskelupaikkaa vastaanottaessani tarvitsevani sellaisia joskus.

– Teekkari, teknillinen fysiikka

****

Kun sain opiskelupaikan silloiselta TKK:lta, mietin pitkään tullako tänne vaiko sittenkin lipaston puolelle. Asiaa miettiessäni minulle sanottiin näin:

”Teekkarikulttuuri on ihan mahtavaa ja saat upean yhteisön. Mutta koska sä olet nainen, sä et ikinä pääse yhteisöön niin sisään kun jos olisit mies.”