Mistä pitää luopua ja mistä ei, kun kiertää maailmaa kengännauhabudjetilla? Vuosikausia päätoimisesti matkustanut suomalaispariskunta sanoo, että niukka elämä tuntuu aiempaa rikkaammalta.

Matkaliput, majoitus ja ruoka. Jopa hammaslääkärikäynnit ja uudet lenkkarit. Päivi ja Santeri Kannisto matkustavat maailmaa ristiin rastiin noin 500 euron kuukausibudjetilla. Siihen sisältyvät kaikki kulut, molemmilta.

Päivi ja Santeri Kannisto Suomalaisia nomadeita ja kirjailijoita. Entinen IT-yrittäjä ja konsultti/kirjallisuudentutkija. Matkustaneet eri puolilla maailmaa vuodesta 2004. Kirjoja: Superrikkaat ja rutiköyhät (Atena, 2016)

Global Nomads and Extreme Mobilities (Ashgate/Routledge, 2016)

Vapaana elämisen taito (Atena, 2014)

Elämäni nomadina (Atena, 2012) Blogi Global Nomads (siirryt toiseen palveluun)

Reissu on kestänyt tähän mennessä 12 vuotta ja ulottunut noin 80 maahan. Brasiliasta Bruneihin, Arabiemiraateista Australiaan, Tansaniasta Trinidad ja Tobagoon.

– Summa on kymmenen vuoden keskiarvo. Kahtena ensimmäisenä vuonna rahaa meni enemmän, emmekä pitäneet kirjaa. Mutta nykyään menee hyvin paljon vähemmän, Santeri Kannisto arvioi.

Reppureissaajan elämässä on paljon kontrasteja. Välillä Kannistot asuvat hotelleissa ja ihailevat auringonlaskuja maailman kauneimmilla paratiisirannoilla.

Mutta toisinaan eletään pikannuudeleilla ja paahtoleivällä. Ja yövytään lentokentällä tai rautatieasemalla, jopa kadulla.

– Suomessa meillä oli paljon maallista hyvää, mutta elämästä puuttui jotain hyvin tärkeää. Nyt koemme, että elämä on paljon rikkaampaa, Päivi Kannisto vertaa.

Matkailu minibudjetilla on mahdollista, kun asumiseen ei kulu suuria summia. Kannistot esimerkiksi tekevät hotelleille nettisivuja ja videoita vastineeksi majoituksesta ja ruuasta.

Kyse on työvaihdosta, jostaei makseta varsinaista palkkaa. Homma toimii asiaan erikoistuneiden nettisivujen tai suorien yhteydenottojen kautta.

– Se on meille kätevää. Tiedämme, mihin menemme ja majoitus on siellä valmiina. Samalla tutustuu ihmisiin ja paikalliseen bisneskulttuuriin, Päivi kertoo.

Välillä Kannistot pestautuvat talonvahdeiksi tai lemmikkivahdeiksi, eli asuvat matkalle lähtevien ihmisten kodeissa ja hoitavat heidän koiriaan tai kissojaan. Näitäkin paikkoja löytyy netistä.

Ilmaista majoitusta järjestyy myös erilaisten vieraanvaraisuusjärjestöjen kuten sohvasurffaajien kautta. Myös ne ovat hyvä tapa tutustua paikallisiin ihmisiin ja luoda kontakteja, jotka auttavat eteenpäin, jos haluaa viipyä paikan päällä kauemmin.

– Pidemmäksi aikaa vuokraamme yleensä huoneen. Malesiassa jaoimme keväällä asunnon saksalaisen tytön kanssa. Hän oli siellä opettajana, asui koulun tarjoamassa asunnossa ja vuokrasi huoneen meille omana bisneksenään.

Ravintoloissa tai kahviloissa pariskunta ei käy. He syövät itse tekemäänsä kasvisruokaa. Tien päällä mukana kulkee lounaslaatikko.

– Meillä on mukana myös vedenkeitin, jolla voi vaikka tehdä ruokaa lentokentillä. Nuudeleita tai kaurapuuroa, Päivi toteaa.

Kun menot ovat pienet, suuria tuloja ei tarvita. Matkarahaa tulee lähinnä pariskunnan kirjoittamien kirjojen myynnistä ja niitä varten saaduista apurahoista

Ennen lähtöään Kannistoilla oli iso omakotitalo Kauniaisissa, kaksi autoa, hyvät työpaikat liikkeenjohdon konsulttina ja oman IT-yrityksen toimitusjohtajana. Mutta sitten talo ja tavarat saivat mennä myyntiin.

Nyt koko omaisuus mahtuu kahteen parikymmenkiloiseen rinkkaan ja pieniin reppuihin.

Niihin pakataan lämpimiin maihin sopivia vaatteita kuten sortseja ja T-paitoja, kävelykengät ja lenkkarit, sampoota ja hammastahnaa. Makuualustat, yksi yhteinen makuupussi, hyttysverkko ja taskulamppu. Myös kilokaupalla mausteita ja teetä.

Eniten rinkoissa painavat tietokoneet ja videokamera varusteineen. Päivi kantaa mukanaan myös sähkökirjojen lukulaitetta ja sähköhammasharjaa.

Makuupusseja oli alussa kaksi, mutta huomasimme, että yksi riittää peitoksi molemmille.

Alkuun tavaraa oli enemmän. Esimerkiksi teltta ja trangia, joita pariskunta huomasi tarvitsevansa harvoin.

– Meikit lensivät pois aika äkkiä. Makuupussejakin oli alussa kaksi, mutta huomasimme, että yksi riittää peitoksi molemmille. Vaelluskengistä taas irtosivat pohjat Italiassa Como-järven mahtavissa maisemissa, Päivi muistelee.

Vieläkin vähemmällä heidän mielestään pärjäisi. Esimerkiksi kamerasta ja sen varustearsenaalista luopuminen karsisi kiloja.

– Olemme tavanneet ihmisiä, jotka matkustavat pienen seitsemänkiloisen selkärepun kanssa. Heitä käy kateeksi, Santeri sanoo.

Päivi ja Santeri Kannisto matkustavat mieluiten lämpimissä maissa. Suomessa heillä on yllään paksuimmat vaatteet, mitä rinkasta löytyy. Marja Väänänen / Yle

Kun asuu muualla kuin hotelleissa, pääsee näkemään läheltä sekä köyhempien että erittäin hyvin toimeentulevien ihmisten elämää.

– Keniassa asuimme perheen luona paikassa, jossa oli yksi vesihana tusinalle asunnolle. Hana tönötti keskellä pihaa, sieltä tippui vettä hyvin hitaasti. Asukkaiden piti mennä jonoon ämpärinsä kanssa aikaisin aamulla. Yhdessä ämpärissä oli päivän kaikki tarvevesi, Päivi kertoo.

– Ja se ei ollut juomavettä, vaan pesuvettä ja vessanhuuhteluvettä, Santeri tarkentaa.

Liftatessa oppii, että hienon katumaasturin kohdalla kyydistä ei ole mitään toivoa.

Nicaraguassa Kannistot taas vahtivat suurlähetystössä työskentelevän saksalaisen valtavaa kartanoa. Tehtävänä oli valvoa, että puutarhuri ja kodinhoitaja tekevät työnsä.

Kannistot myöntävät, että yleensä heidän tapaamansa ihmiset ovat omassa ympäristössään vähintään keskiluokkaa. Kaikkein köyhimpien kanssa – heidän, joilla ei ole ruokaa tai vessoja tai yhtään mitään – puuttuu monesti yhteinen kieli.

Matkustaessa on joka tapauksessa huomannut, että köyhemmät jakavat helpommin vähästään. Rikkaammille ihmisille jakaminen on vaikeampaa.

– Liftatessa oppii nopeasti, että hienon katumaasturin kohdalla kyyden saamisesta ei ole mitään toivoa. Mutta kun tulee 20 vuotta vanha Toyota, jonka pakoputki laahaa maata, niin on aika todennäköistä päästä kyytiin, Santeri toteaa.

Kannistot tuntevat paljon myös muita reissaajia, jotka ovat kiertäneet pitkään maailmaa. Tässä joukossa varakkuus ei ole statussymboli. Pikemminkin vertaillaan sitä, kuinka monessa maassa on käyty ja kuinka vähällä pystyy tulemaan toimeen.

He uskovat, että monelle perinteisemmälle matkailijalle syy matkustaa köyhiin maihin on, että siellä voi tuntea itsensä rikkaaksi.

– On hienoa, kun voi syödä ravintolassa ja ajaa taksilla. Voi ostaa sellaisia elämyksiä, tavaroita ja palveluja, joihin kotimaassa ei ole varaa. Ainakin sen muutaman lomaviikon ajan, Päivi arvelee.

Kun hinnat nousevat liikaa, kaikki häviävät.

Minibudjetilla reissaajia harmittaa, kun rahaa ympäriinsä kylvävät matkailijat nostavat hintatasoa.

– Kaksinkertainenkaan hinta ei monessa maassa tunnu missään, jos vertaa Suomen hintoihin. Mutta kyllä se tuntuu siellä paikallisten lompakossa, Santeri sanoo.

Kannistot kertovat kolumbialaisista Santa Marian ja Cartagenan kaupungeista, joiden keskustoissa on kauniita, viimeisen päälle remontoituja siirtomaa-aikaisia rakennuksia. Kaupunginosista on kuitenkin tullut niin kalliita, ettei paikallisilla ole enää varaa asua siellä.

– Ja kun hinnat nousevat tarpeeksi, myös turistit alkavat karttaa alueita. Nekin paikalliset joilla on turismibisneksiä, jäävät nuolemaan näppejään. Kaikki häviävät.

Oman elintason laskun myötä huono omatunto maailman eriarvoisuudesta on helpottanut, Kannistot sanovat. Marja Väänänen / Yle

Kahdessatoista vuodessa monia asia Kannistojen reissaamisessa on muuttunut.

– Kun lähdimme Suomesta, olimme lihansyöjiä. Käytimme myös jonkin verran alkoholia. Nyt olemme vegaaneja, ja minä nautin joskus lasin pari punaviiniä. Santeri ei juo ollenkaan, Päivi kertoo.

– Ja minulla on 50 kiloa vähemmän läskiä, Santeri lisää.

Joskus pitää päästä olemaan myös rauhassa paikallaan.

Välillä matkustaminen on tiivistahtista: viime vuonna reitti kulki Costa Ricasta Malesiaan, Japaniin, Etelä-Koreaan, Taiwaniin ja Sri Lankaan. Tänä vuonna on otettu rauhallisemmin, ensin pidempään Malesiassa ja kesällä Suomessa.

– Jatkuva paikasta toiseen siirtyminen on rankkaa. Välillä tarvitsee vähän suvantokohtia, että pääsee olemaan rauhassa paikallaan. Sulattelemaan kaikkea, mitä on nähnyt ja kokenut, Päivi sanoo.

Viime viikonloppuna Kannistot kuitenkin taas lähtivät eteenpäin,tällä kertaa junalla Helsingistä Pietarin kautta Moskovaan.

Viideksisadaksi euroksi pienentynyt kuukausibudjetti tarkoittaa, että luksus on harvinaista. Mutta samalla huono omatunto köyhyydestä ja maailman eriarvoisuudesta on helpottanut.

– Kun oli vaurautta, vaivasi huono omatunto siitä, että itsellä on enemmän kuin muilla. Sitten kun oli saman verran tai vähemmän, huono omatunto hävisi. Kun nyt näkee Intiassa ihmisen ojan pohjalla henkitoreissaan, ei enää ajattele, että hänen tilanteensa on jotenkin minun syyni, Santeri sanoo.

Kannistojen tarkoituksena ei kuitenkaan ole myydä elämäntapaansa muille. Heidän mielestään kukin saa reissata tyylillään.

– En todellakaan arvostele ihmisiä siitä, jos he eivät halua nukkua lentokentällä tai syödä pikanuudeleita. Jos me olemme hölmöjä, niin ei muiden tarvitse olla, Santeri naurahtaa.