Viro alkoi laulaa itseään toden teolla irti Neuvostoliitosta 1980-luvun lopulla. Kapina kyti Tallinnan laululavalla, kansojen välistä ystävyyttä ylistävissä rock-konserteissa ja punk-keikoilla. Laulava vallankumous leimahti todelliseen roihuun Neuvosto-Eestin ensimmäisillä rockfestivaaleilla. Siellä vapauden asiamiehiksi päätyivät myös Suomi-rockin kärkinimet.

Glasnost ja perestroika, niillä sanoilla oli lännessä myönteinen kaiku. Neuvostoliiton talousuudistuksiin, pehmeämpiin otteisiin ja avoimempaan politiikkaan viittaavat termit otettiin täällä vastaan lupauksina uudesta ajasta.

Virolaisille eivät uudistukset riittäneet: perestroika herätti vaivoin piiloteltua ivaa. Vaikka sensuuri höllensi otettaan ja vapauden aste kasvoi, oli virolaisten tähtäimessä itsenäisyys.

Vapauden ajatusta oli lämmitelty jo pitkään laulamalla kiellettyjä isänmaallisia sävelmiä yhä äänekkäämmin Tallinnan kaduilla ja Laululavalla. Laulavan vallankumouksen palvelukseen otettiin myös suomalaiset rock-yhtyeet, joita kutsuttiin keikoille Viroon korostamaan veljeskansojen ystävyyttä. Keikoilla liehuivat Viron liput.

Sakari Kuosmanen Rock Summerissa esittämä Finlandia-hymni oli vahva ja spontaani kannanotto. Kari Kuukka

Suoraa rockradiota Neuvosto-Eestistä

Reipastuvan kulttuurivaihdon siivittämänä helsinkiläisen paikallisradio Ettanin toimitusjohtaja Markku Veijalainen sai mielestään loistoidean. Hän päätti, että kanava järjestää kolmepäiväisen rockfestivaalin Neuvosto-Eestissä ja lähettää sen suorana Ettanin aalloilla. Suuruudenhullun ajatuksen taustalla oli kaupallisen radion hirveä tarve näyttää, kuvailee Veijalainen nyt.

– En ollut edes koskaan käynyt Tallinnassa, enkä tuntenut sieltä ketään, mulla oli vaan kirja, jossa oli kuva Laululavasta. Siihen aikaan oli vaan kova uho päällä, eikä paljon haastavampaa ideaa voitu keksiä, kuin rokkikonsertti Neuvostoliitossa.

Ovet aukesivat, koska mukana matkassa oli Yleisradion entinen pääjohtaja Eino S. Repo, joka oli syksyllä 1987 freelancerina Radio Ettanissa.

– Einon avulla me päästiin tapaamaan oikeat ihmiset, jotka avasivat taas seuraavat ovet byrokratiassa ja pääsimme puhumaan niille, jotka saivat jutun onnistumaan.

Rattaat lähtivät liikkeelle yllättävän vikkelästi. Konserttitoimisto osoitti Veijalaisen yhteyshenkilöksi Jüri Makarovin. Hän teki pian selväksi, että suomalaisten ei tarvitse huolehtia muusta kuin siitä, että yhteys on kunnossa rajalta Helsinkiin. Se sopi Veijalaiselle.

– Mehän ei tunnettu sitä systeemiä ja virolainen puoli antoi ymmärtää, että älkää te siitä huolehtiko. Vasta 20 vuotta myöhemmin tajusin kysyä, että miten suora lähetys edes oli mahdollista toteuttaa, kun kaikki kiersi Leningradin kautta. Mies, joka vastasi tekniikasta kertoi pyytäneensä leningradilaista kaveriaan jättämään yhden tietyn punaisen napin muka vahingossa päälle viikonlopuksi. Neuvostoliitto alkoi olla niin sekaisin, että yhä harvempi enää tiesi, mitä saa tehdä ja ketä pitää totella.

Suomalaisille suora lähetys oli vain rehvakas tempaus, mutta virolaisille se oli turvallisuustae. Senkin Veijalainen käsitti vasta jälkikäteen.

– Heille oli tärkeää se, että linja on auki länteen koko ajan siltä varalta, että jotain tapahtuu. Se oli heille turvalauseke, juuri se juju.

Nämä lahjafarkkutakit olivat jäädä Neuvostoliiton tulliin, koska siellä arveltiin suomalaisten tekevän niillä ison tilin. Kari Kuukka

Glasnost Rock ei kelvannut virolaisille

Ainoa asia, mikä aiheutti säröjä veljeskansojen välille tapahtuman suhteen, oli nimi. Suomalaiset halusivat kutsua festivaalia Glasnost Rockiksi, mutta virolaisille kyseessä oli Rock Summer. Veijalaisesta oli kummallista, miksei lännessä hyvin myyvä nimi kelvannut kavereille.

– Virolaisille glasnost tarkoitti sitä, että elämä vähän helpottuu, mutta pysytään Neuvostoliitossa. Eiväthän he sitä halunneet, he halusivat itsenäisyyden. Sitähän me ei tiedetty.

Kun elettiin aikaa ennen nettiä ja sosiaalista mediaa, oli Suomessa tieto Viron tilanteesta rajallista ja värittynyttä. Ei se kaikkia niin kauhean paljon edes kiinnostanut, myöntää Veijalainen.

– Pitää muistaa, että silloin puhelun tilaaminen Tallinnaan kesti kaksi tuntia, eikä siellä ollut edes fakseja. Meidän fokus oli rokkikonsertissa. Oltiinhan me kuultu huhuja jostain mielenosoituksista ja jostain laulujutuista, mutta ei me politiikasta juuri mitään tiedetty. Me oltiin menossa pitämään hauskaa.

Mitä lähemmäs festivaalia tultiin, sitä paremmin suomalaiselle rockporukalle alkoi kirkastua, mihin he ovat päänsä pistäneet.

– Kun järjestelyt olivat loppupuolella, kertoi Jüri Makarov, että sinne tulee esiintymään Ivo Linnan kanssa joku yhtye ja he laulavat jotain lauluja. Ei mulla ollut aavistustakaan, mitä se tarkoittaa. Sanoin, että hienoa juu, paikallista materiaalia, kuulostaa hyvältä. Vasta sitten kunnolla, kun 150 000 ihmistä lauloi Ivo Linnan kanssa kiellettyjä lauluja, tajusin, että nyt ollaan tekemässä historiaa.

"Olisi se vallankumous tehty ilman meitäkin"

Kun suomalaismuusikoille valkeni festivaalin todellinen luonne, he lähtivät täysillä mukaan. Sakari Kuosmanen vetäisi spontaanisti sumopainiasussa Finlandia-hymnin tavalla, joka ei jättänyt epäselväksi, minkä maan päivänkoitosta oli kyse.

Juice puolestaan esitti Maamme-laulun; sävelmän, joka oli Viron kielletty kansallislaulu. Leningrad Cowboysin riveissä festivaaleilla esiintynyt Markku ”Mato” Valtonen tuumii nyt, että Viro voisi myöntää Kuosmaselle ja edesmenneelle Juicelle suorituksesta mitalit.

– Olisi se vallankumous tapahtunut ilman meitäkin, mutta se, mitä me tehtiin, oli voiteluöljyä. Ennen keikkaa tuli vihjeitä siitä, että mitään kansallismielisiä lauluja ei laulella, niin sehän oli meille kaikille vain vettä myllyyn.

Valtosen mukaan rokkarit tuumivat, että jos heidät ajetaan maasta, niin aivan samantekevää, tuskin he vankilaan kuitenkaan joutuvat. Kun Sakari Kuosmanen teki tempun, joka oli ehdottoman kielletty, ja huusi lavalta Eesti vabaks, lähtivät liput liehumaan.

– Miliisi antoi periksi, totesi varmaan, ettei jopa 200 000 ihmistä voi ampua tai pidättää.

Kun festivaali puhkesi yhteislauluun Eestlane olen ja eestlaseks jään, ei lavalla ollut yhtään silmänurkkaa kuivana, Valtonen muistelee.

– Yleisö itki, artistit itki, se oli maaginen hetki. Silloin todella tajuttiin, että tämä juttu lähtee vyörymään, hyvällä meiningillä tehty vallankumous

.

Festivaalin lopuksi laulettiin yhdessä Eestlane olen ja Eestlaseks jään. Kari Kuukka

Pelko alkoi väistyä

Eikö rockfestivaalia puuhamaan ryhtynyttä Veijalaista yhtään häirinnyt se, että koko porukka valjastettiin itsenäisyyshankkeen puuhamiehiksi?

– Kysyin 20 vuotta myöhemmin Jürilta, että käytettiinkö meitä hyväksi. Jüri sanoi, että kyllä, ihan häikäilemättä. Mä olen siitä hyvin ylpeä.

Myös Mato Valtonen arvostaa pientä rooliaan historiankirjoituksessa.

– Me elimme nuoruutemme Neuvostoliiton naapureina, ja siellä tuli retkeiltyä, niin näki, mitä se oli. Kun veljeskansa pääsi irti totalitarismista, niin oli se hienoa.

Sen lisäksi, että festivaali lähetettiin radiosta, se myös kuvattiin. Suurista suunnitelmista huolimatta tallenteille ei tapahtunut vuosiin mitään. Veijalainen osti 60 kelallista nauhaa Ettanin konkurssipesältä. Ne lojuivat vielä vuosia kellarissa, ennen kuin Veijalainen kavereineen ymmärsi pelastaa materiaalin jälkipolville.

Dokumenttielokuva Eesti vabaks! Rockfestivaali joka ei päättynyt valmistui Viron uudelleenitsenäistymisen 20-vuotispäiväksi viisi vuotta sitten. Ensi-ilta oli koskettava hetki Valtoselle.

– Virolaiset artistit ensi-illassa kertoivat, että siitä festivaalista se lähti, että ihmiset eivät enää välittäneet vaan lauloivat laulujaan ja heiluttivat lippujaan. Eivät enää pelänneet.

Eesti vabaks! Rockfestivaali joka ei päättynyt esitetään Yle Teemalla 2.9.2016.