Johannes sairastui vuosia sitten masennukseen ja on yrittänyt itsemurhaa useita kertoja. Hän menetti myös pikkusiskonsa samalle sairaudelle. Hän kysyy nyt, miksi perheenjäsenen auttaminen on tehty niin vaikeaksi.

Videolla kerrotaan, miten läheinen voi auttaa masentunutta.

Sinä yönä kuusi vuotta sitten Johannes, 33, tunsi valtavaa epätoivoa. Hänellä oli aiemmin diagnosoitu masennuksen lisäksi epävakaa persoonallisuushäiriö. Sitä hoidettiin erityisesti häiriön hoitoon tarkoitetussa terapiaryhmässä. Terapiaan kuului puhelin, jonka päässä terapeutti vastasi tiettyinä kellonaikoina.

Johannes tiesi, että öisin puhelimeen ei kannattanut soittaa. Nyt oli kuitenkin hätä, sillä hän oli päättänyt tehdä itsemurhan.

Hän päätti edes jättää terapeutin vastaajaan viestin, jossa kiittää tätä kaikesta.

Yllättäen terapeutti vastasi.

– Hänellä sattui olemaan puhelin päällä. Hän kysyi, mitä olin tehnyt ja soitti apua. Ambulanssimiehet tulivat oven läpi. Myöhemmin kerrottiin, että avun saapuessa olin jo lopettanut hengittämisen, Johannes kertoo.

Hän heräsi teho-osastolta muutama päivä myöhemmin.

– Ensimmäinen ajatus oli häpeä. Ja myös pettymys siitä, etten kuollutkaan.

Masennusta sairastanut Johannes on huolestunut siitä, että mielenterveystyöstä leikataan. - Kaikista tärkeintä sairastuneelle on alku. Apua ei pitäisi joutua odottamaan kuukautta. Inka Soveri / IL

Kyllä se siitä

Vuotta aiemmin pääkaupunkiseudulla asuva Johannes oli alkanut odottaa kesälomaa erityisen innokkaasti. Olisi kokonainen kuukausi aikaa levätä ja palata taas syksyn koittaessa tarmokkaana työpaikalle.

Työ oli alkanut tökkiä jo vuotta aiemmin. Johanneksessa se herätti ihmetystä, koska hän piti työstään eikä elämässä ollut tapahtunut mitään erityistä, mikä olisi vienyt voimia.

Johannes piilotteli vointiaan töissä, koska pelkäsi muiden suhtautumista.

– Pelkäsin hirveästi sitä, mitä siellä ajatellaan, ajattelin etten voi missään tapauksessa jäädä sairauslomalle. Uskoin, että huono olo menee ohi loman aikana. Eihän se kuitenkaan niin mennyt, vaan stressasin koko ajan sitä, että kesäloma loppuu kohta.

Sitä paitsi huono olo oli mennyt aiemminkin ohi, miksi ei siis tälläkin kertaa.

Johanneksella oli ollut ohi meneviä masennuskausia jo 16-vuotiaasta lähtien. Opiskeluaikoina oli työelämää helpompaa jäädä lepäämään.

– Töissä ajattelin, että taistelen vain, ja jossain vaiheessa helpottaa.

Syksyllä Johannes alkoi olla niin huonossa kunnossa, että siirteli tapaamisia eikä jaksanut enää nousta sängystä.

Paha olo huipentui siihen, että hän otti lääkkeitä ja alkoholia ja heräsi puolitoista vuorokautta myöhemmin kotonaan sekavassa tilassa.

– Soitin hälytyskeskukseen. Ambulanssi tuli ja vietin seuraavan kuukauden psykiatrisella avo-osastolla.

Toisaalta harteilta vierähti taakka siitä, ettei asiaa tarvinnut enää salata muilta.

– Se oli kauhea helpotus, että sen asian kanssa ei enää joutunut taistelemaan.

Vakavasti masentunut voi tuntea pahimmillaan syvää toivottomuutta. - Jälkeenpäin sitä tunnetta on jopa vaikea kuvailla, sanoo masennuksesta toipunut Johannes. Inka Soveri / IL

Vointi heittelee

Avo-osastolla Johannes pääsi välillä käymään kotona ja harrastuksissakin. Seuraavan vuoden hän oli voinnin ailahdellessa välillä osastolla ja välillä kotona.

Voinnissa tapahtui kuitenkin käänne pahempaan, joka päättyi öiseen soittoon terapeutille.

Johannes sanoo, etteivät voinnin radikaalit pahenemisvaiheet johtuneet hoidon puutteesta.

– Kuuluin terapiaryhmään, missä sain purkaa ajatuksia muiden kaltaisteni kanssa. Minulla oli myös hyvä terapeutti. Ei olisi voinut olla mitään enempää.

Nyt seitsemän vuotta myöhemmin silloisia tunnetiloja on vaikea kuvailla. Johannes sanoo, että vakavan masennuksen tuskaa ei voi ymmärtää, jos ei ole kokenut sellaista.

– Kun aallonpohjia tulee, se iskee voimalla. Jälkeenpäin on vaikea päästä niihin ajatuksiin, joita pään sisällä silloin myllersi. Se oli äärimmäisin toivottomuus mitä voi olla. Kukaan ei halua kuolla, mutta masentunut ei vain enää usko, että voi nousta.

Masennuksen tuomaa toivottomuutta vaikeuttivat alkoholin viihdekäyttö ja yksinäiset illat.

– Sellaisina iltoina alkoholin vaikutus moninkertaistaa tunteet ja aiheuttaa ongelmakäyttäytymistä. Minulle oli sanottu siitä viisi vuotta, kunnes viimein uskoin ja jätin alkoholin.

Siitä parantuminen alkoi kolme vuotta sitten. Johannekselle oli myös löydetty kaksisuuntaiseen mielialahäiriöön suunnattu lääke, jonka hyvät vaikutukset hän tunsi pian.

– Lääkkeellä sain potkua siihen, että jaksoin lähteä ulos. Sain hommattua personal trainerin, jonka kanssa aloin käydä salilla ja kävelemässä.

Liikunnasta alkoi tulla pieniä ilonpilkahduksia.

– Muistan vieläkin sen, kun sanoin terapeutille, että tunsin ensimmäistä kertaa vuosiin pientä iloa. Tuli ajatus, että voisiko tästä sittenkin tulla jotakin. Se oli hienoa.

Suru-uutisia

Sitten tapahtui jotain, mikä järkytti Johanneksen elämää keskellä parantumisprosessia. Hänen pikkusiskonsa teki itsemurhan 24-vuotiaana.

– Emme tiedä, kuinka kauan hän sairasti masennusta sitä ennen. Perheemme sai kuulla siitä paria kuukautta aiemmin.

Johannes oli yrittänyt auttaa siskoaan, sillä tämä tuntui kuuntelevan häntä.

– Hän tiesi, että olin itse samassa tilanteessa. Auttaminen oli silti äärimmäisen vaikeaa.

Johannes suree sitä, ettei sisko ehtinyt saada kunnollista apua. Avo-osasto, jolla hän itse oli ollut, oli muutettu suljetuksi osastoksi, jollaisella masentuneen on Johanneksen mukaan vaikea olla.

– Jos sairastaa masennusta ja mieli on äärettömän synkkä, mutta kuitenkin tässä maailmassa, suljettu osasto, jossa on psykoottisia ihmisiä, on vaikea paikka olla. Silloin masentunut jopa valehtelee, ettei hätää ole, jottei joudu sinne.

Johanneksen sisko ei pystynyt olemaan suljetulla osastolla, mutta muutakaan paikkaa ei Johanneksen mukaan ollut.

– Siskollakin todettiin sama epävakaa persoonallisuushäiriö kuin minulla. Hänelle kerrottiin osastolla, että häneen otetaan yhteyttä kuukauden sisään ja sitten hän pääsee terapiaan. Se on liian pitkä aika pärjätä yksin. Se saattoi olla ratkaiseva tekijä, että päätti tehdä sen, mitä teki.

Johannes sanoo, että perheellä on ollut iso merkitys masennuksen aikana. - En olisi selvinnyt omasta enkä siskolle tapahtuneesta ilman perheen tukea. Nyt tuemme toisiamme vielä enemmän ja suremme yhdessä. Inka Soveri / IL

Johannes sanoo, että perheen on vaikea auttaa, koska täysi-ikäistä ei voida pakottaa hoitoon. Sisko oli myös kieltänyt jokaisessa hoitopaikassa tietojensa kertomisen.

– Välillä emme edes tienneet, missä hän oli. Kun isäni soitti sairaalaan, kukaan ei voinut kertoa, oliko hän siellä.

Johannes sanoo, että siskon hoidossa tapahtui ”absurdeja asioita”.

– Mikään teko ei ollut riittävä syy pakkohoidolle. Kerran sisko löytyi lumihangesta ja oli viittä vaille paleltunut. Hän pääsi Medihelillä hoitoon ja pelastui, mutta lopputulos oli se, että hän oli viiden päivän päästä kotona.

Kerran perhe löysi siskon kirjoittamat jäähyväiskirjeet.

– Vaikka lumihangesta löytyminen oli tapahtunut juuri hieman aiemmin, kirjeetkään eivät olleet riittävä syy pakkohoidolle.

Etenkin avo-osastot ovat Johanneksen mukaan elinehto vaikeaa masennusta sairastaville.

– Siellä patistetaan liikkeelle, mutta illat ja yöt voi kokea olevansa turvassa ja tukea on saatavilla, jos tarvitsee.

Johanneksen mukaan on toisaalta onni onnettomuudessa, että siskon kuolema osui kohtaan, jossa hän oli ollut ilman alkoholia muutaman kuukauden ja päässyt kuntoutumaan.

– Olen melko varma, että en olisi selvinnyt uutisesta muutamaan kuukautta aiemmin.

Rakastuminen toi iloa

Nyt elämässä on uusi suunta. Johannes suhtautuu tulevaan toiveikkaasti.

Kun paraneminen lähti käyntiin, hän tapasi nykyisen avovaimonsa.

– Se oli viimeinen käänne siihen, että asiat lähtivät menemään parempaan suuntaan. Kun löytää jonkun ihmisen, ihastuu ja rakastuu, se tuo hyvää oloa. On joku, jonka kanssa jakaa asioita.

Johannes pääsi työkokeiluun, joka sujui niin hyvin, että hän päätti ottaa riskin ja kokeilla, mitä tuntuu tehdä töitä taas täysipäiväisesti.

– Töissä meillä on avoimet kortit. Sovittiin, että heti kun alkaa tuntua huonolta, voin sanoa siitä. Kaikki on mennyt hyvin.

Johannes käy edelleen Kelan tukemassa terapiassa kerran viikossa.

– Halusin välillä harventaakin käyntejä, koska halusin antaa resursseja niille, jotka oikeasti tarvitsevat apua enemmän kuin minä.

Sairauden rippeet varjostavat toisinaan taustalla. Jos elämässä on epävarmuutta tai kiirettä, se näkyy Johanneksessa kireytenä, ja sen huomaa myös avopuoliso.

Hän kuvailee epävakaata persoonallisuushäiriötä kuin kaksisuuntaiseksi mielialahäiriöksi, mutta nopeutettuna versiona.

– Mielialat voivat heitellä saman päivän aikana laidasta toiseen. Jostain pikkuriikkisestä pettymyksestä tunnetila voi kiivetä hetkessä nollasta sataan. Se on edelleen minussa, mutta olen oppinut elämään sen kanssa.

Johannes on kiitollinen siitä, että hänen masennuksensa hoidettiin hyvin.

- Siitä syystä olen vielä täällä. En tiedä, tulenko ikinä olemaan täysin kunnossa, mutta uskon siihen, että tunnistan merkit ajoissa.

Johannes toivoo mahdollisimman vakaata ja turvallista elämää. Hänellä on avopuolisonsa kanssa vajaan vuoden ikäinen poika.

– Odotan, että poika kasvaa ja saan olla hänen kanssaan kuten tähänkin asti. Perhe on tärkeintä, mitä on.

Masentuneen läheinen, tee näin:

– Unohda ryhdistäytymispuheet. Masentunutta ne eivät auta, hän ei voi ryhdistäytyä, koska ei voi tilalleen mitään.

– Ole läsnä ja tukena äläkä koskaan kyseenalaista tai haasta sitä, mitä masentunut kokee.

– Anna masentuneen ymmärtää, että hänellä on oikeus kaikkiin niihin tunteisiin, joita hänellä on. Silloin hän tuntee olevansa hyväksytty ja uskaltaa puhua.

– Anna aikaa. Jokainen päivä on askel siihen suuntaan, että jossain vaiheessa kaikki muuttuu paremmaksi.

Vinkit antoi Johannes

Juttu julkaistu ensimmäisen kerran helmikuussa 2019