”Isäni oli kusipää, ihmishirviö, pahinta laatua oleva sika, joka olisi pitänyt steriloida hyvissä ajoin. On yhteiskunnallisesti vaarallista, kun hulluimmat levittävät sairaita geenejään”.

Näin kirjoitti Niklas Herlin edesmenneestä isästään Pekka Herlinistä vuonna 2009 Uudessa Suomessa. Rakastin Niklaksen kulmikasta ja tuskaisen rehellistä tapaa olla. Moni väittää olevansa itseironinen, mutta Niklas oli sitä todella. Hänhän myönsi olevansa myös itse vihaamansa isänsä kaltainen, koska hän olisi halunnut, ettei hänen isänsä olisi saanut lisääntyä.

Riittäisipä oma rohkeuteni edes hitusen samaan rehellisyyteen. Mutta olen huora ja hovinarri, jonka on mielisteltävä valtaa. Niklaksen ei tarvinnut. Vain upporikas, köyhä tai hullu on vapaa. Me muut olemme orjia. Oli hauska seurata Niklaksen itseironisia Facebook-päivityksiä. Välillä hänet oli heitetty ulos töölöläisestä räkälästä, koska hän oli ollut liian jurrissa Koff-tuoppien ja halvimman jallun takia. Ja nyt puhumme jätkästä, jonka omaisuus oli 1,4 miljardia.

Niklas oli isävihassaan oikeassa. Suurimpia myyttejä on väite, että vanhemmat automaattisesti rakastaisivat lapsiaan. Kymmenessä käskyssä on määräys kunnioittaa vanhempia, koska joku jo Mooseksen aikana hiffasi, ettei suuri osa kunnioitusta automaattisesti ansaitse.

Erityisen valheellinen on äitimyytti. Tuttavani äiti oli julma. Hänkin takasi lapselleen taloudellisen turvallisuuden, mutta pilkkasi, kiusasi ja vähätteli lasta koko tämän lapsuuden ajan, kyseenalaisti tämän nuoren miehen seksuaalisen vetovoiman, homotteli tätä murrosiässä ja vittuili siitä, kun epävarma poika ei saanut tyttöystäviä.

Kun kaveri sitten aikuisena kertoi, että hänen äitinsä vihasi häntä, kaikkien reaktio oli aina sama. ”Ei tietenkään vihannut. Hän on äitisi.” Kyllä. Äiti voi vihata lastaan, äiti voi olla kateellinen lapsensa menestyksestä, äiti voi olla hirviö. Ja tietysti myös isä. Äidit esimerkiksi surmaavat lapsiaan paljon todennäköisemmin kuin isät. Mikä pahinta, äidin väkivaltaisuus halutaan selittää pois synnytyksen jälkeisellä masennuksella tai mielenterveysongelmilla. Miesten väkivaltaisuus taas selitetään aina miesten absoluuttisella pahuudella. Absoluuttista pahuutta ei ole olemassakaan. Paitsi tietysti se jogurttimainos, jossa naiset puhuvat suolistonsa toiminnasta.

Nykyään on muodikasta marista vanhusten yksinäisyydestä, mutta usein se on vanhusten oma vika. Lapset ja lapsenlapset eivät ehkä halua käydä katsomassa tyyppiä, joka on terrorisoinut heidän elämäänsä vuosikaudet. Hyvä mielenterveys on paras perintö, mitä jättää lapsilleen. Jos psyyke rikotaan jo lapsena, sama jatkuu aikuisena. Jos lapsena on annettu turvaa, masennus ja ahdistus ovat häiriöitä. Jos on saanut rikkinäisen mielen, masennus ja ahdistus ovat aikuisen perusolotila. Jos on siis ollut tuollainen mulkku lapsilleen, ansaitseekin kuolla yksin.

On länsimainen ilmiö vihata vanhempiaan ja käydä sen takia vuosia terapiassa. Vanhempamme ovat monien mielestä noloja, koska ne paljastavat meistä sen, jota me itse yritämme peittää.

Itse olen täysin paska isä. Olen väsynyt, henkisesti poissaoleva, äreä. Lapset ovat minulla viikonloppuisin, ja olen yleensä työviikon jälkeen väsynyt. Kahden pienen lapsen hoitaminen yksin on tosi raskasta. Vuosien hometalohelvetti vaikutti siihen, että menetin viisi vuotta aikaa luoda kontaktia lapsiini. Vasta ihan viime aikoina olen alkanut nauttia vanhemmuudesta. Ei minusta tietenkään koskaan tule yhtä täydellistä isää kuin Anton & Antonin luomukaritsaa lapsilleen grillaavasta Antti Luusuaniemestä.

Koska viisi vuotta meni sumussa, surkeana isänä, olen viimein alkanut skarpata. Toivon, ettei vahinko ole lopullista. Siksi minulle myös on tosi tärkeää olla lapsilleni rehellinen. En halua valehdella heille, että jumala, joulupukki tai miespuolinen feministi olisi olemassa. Siksi olen kertonut heille suoraan kaiken: miten lapsia tehdään, miksi sadomasokistinen seksi voi tuntua kivalta, miksi viinanjuonti on joskus myös hauskaa ja miksi verotus on varkautta. Lapsena inhosin yli kaiken sitä, kun näin aikuisten tekevän toisin ja puhuvan muuta.

Tavoitteeni on olla erilainen isä kuin Niklas Herlinin faija. Ja sehän oli myös Niklaksen tavoite. Hän oli ihan liian samanlainen kuin isänsä ja ehkä juuri siksi vihasi tätä. Samasta syystä oma suhteeni äitiini oli nuorempana hankala. Olemme liian samanlaisia. Äitini lukee kirjoja tauotta, on piikikäs, älykäs, kulmikas ja välillä tahtomattaan ilkeä. Eli juuri samanlainen kuin minä.

Tiistaina kuollut Niklas Herlin oli Suomen rikkaimpia ihmisiä. Kaikki Suomen rikkaimmat ovat Herlinin sisaruksia. Heidän omaisuutensa on isompi kuin vaikka Donald Trumpin. Ja rahansa he perivät isältään. Ja rahasta he myös riitelivät, koska Pekka Herlin sopi perintöasiat Niklaksen selän takana ja näytti keskisormea vielä haudasta. Niklaksen veljen Antti Herlinin saunaan Thorsvikissä olen sammunut. Ja kun saunoimme, hän kysyi minulta, mitä olen opiskellut. Kun sanoin, että en ole opiskellut yliopistossa, Antti sanoi: ”Hyvä. En minäkään ole sieltä valmistunut.”

Jotain sellaista olisin halunnut kuulla omilta vanhemmiltanikin, jotka ovat olleet vihaisia minulle siitä, etten opiskellut pidemmälle. Vaikka heidän näkökulmastaan he tietysti halusivat minulle parasta. Vaikka ovat tietysti onnellisia, etten ole sortunut huumeisiin, rikoksiin tai Yleisradioon.

Emme tunteneet Niklas Herlinin kanssa hyvin. Tein hänelle jonkin verran duunia, ja aina kohdatessamme hän oli minulle lämmin, mukava ja älykäs. En tietenkään tiedä, minkälainen hän oli läheisilleen, eikä hänen alkoholismissaan ole mitään romantisoitavaa. Se oli varmasti raskasta lähipiirille.

Mutta humaani Niklas Herlin oli. Hänen työnsä vammaisten aseman parantamiseksi oli tärkeää. Ja nyt on tärkeää, että joku – kuten konsultit sanovat – ottaa tästä kopin ja jatkaa Niklaksen perintöä.