Vuoden 1932 Freaks-elokuvassa esiintyi useita oman aikansa kuuluisia friikkejä ja kummajaisia. Elokuvaan suhtauduttiin vihamielisesti ja tuotantoyhtiö MGM poisti sen levityksestä.

Vuoden 1932 Freaks-elokuvassa esiintyi useita oman aikansa kuuluisia friikkejä ja kummajaisia. Elokuvaan suhtauduttiin vihamielisesti ja tuotantoyhtiö MGM poisti sen levityksestä. Courtesy Everett Collection / AOP

Uusi Kääpiöistä kolosseihin – Kummajaisten historia Suomessa -kirja kertoo kotimaisten ja ulkomaisten friikkien vähän tunnettuja vaiheita.

Julia Pastrana syntyi vuonna 1834 Meksikon Sierra Madressa. Hänen koko kehonsa kasvoja myöten oli tiheän ja paksun karvan peitossa. Enemmän tai vähemmän tieteellisten tutkimusten perusteella Pastrana määriteltiin ihmisen ja apinan sekasikiöksi, ja häntä ryhdyttiin kutsumaan täysin uuden lajin edustajaksi ja paviaaniladyksi.

1850-luvulla Pastrana oli jo maailmankuulu sensaatio, jonka kaikki halusivat nähdä elävänä. Hän teki managerinsa kanssa pitkiä kiertueita ympäri Eurooppaa. Pastrana oli kuin näyttelyesine, jota ihmeteltiin ja toljotettiin, jolle naurettiin, joka herätti inhonväreitä ja jota toisinaan jopa kosketeltiin.

Pastranan kuoltua vain 27-vuotiaana hänen ruumiinsa preparoitiin, jonka jälkeen kuollut kummajainen lähti uusintakierrokselle ihmisten ihmeteltäväksi.

Julia Pastrana on yksi esimerkki friikkiyteen ihastuneesta kulttuurisesta ilmiöstä, joka kukoisti ympäri maailmaa etenkin 1800-luvun loppupuolella. Tuolloin erilaiset kummajaisnäyttelyt ja friikkisirkukset, joissa esiintyi niin eksoottisten alkuperäiskansojen edustajia, siamilaisia kaksosia, ylipainoisia kolosseja kuin jättiläisiä ja kääpiöitäkin, olivat pikemminkin normi kuin kuriositeetti – myös Suomessa.

– Tällaisessa ilmiössä on mukana jonkinlainen samanaikainen vierauden pelko ja lumo, joka vetää puoleensa, ja joka 1900-luvun taitteessa sai vielä karkeitakin muotoja. Ilmiössä on mukana myös jotakin syvästi inhimillistä, mikä meidän on syytä hyväksyä. Vaikka olen suhtautunut tähän aiheeseen tutkijamaisesti voin tunnustaa, että omana lähtökohtananakin on alun perin ollut töllistely, kirjailija Ville-Juhani Sutinen toteaa.

Meksikolainen Julia Pastrana oli ensimmäisiä kansainvälisesti tunnettuja friikkitähtiä. Pastrana vieraili myös Suomessa – mutta vahakuvana. Kääpiöistä kolosseihin - Kummajaisten historia Suomessa -kirja

Sutisen tuore Kääpiöistä kolosseihin – Kummajaisten historia Suomessa -kirja on ensimmäinen laaja katsaus ilmiöön, joka on ollut yllättäen oleellinen osa myös kotimaista viihde-elämää, ja joka myös tuotti suomalaisia, kansainvälisesti menestyneitä kummajaisia.

– Populaarikulttuuri sijoittaa friikkisirkuksen vahvasti Yhdysvaltoihin, ja juuri siellä sen toiminta olikin kaikkein räikeintä. Suomessa se on tietysti ollut pienimuotoisempaa ja amatöörimäisempaa, mutta kyse on kuitenkin ollut samanaikaisesta ilmiöstä ja kulttuurisesti hyvin samanlaisista toimintatavoista. Sekin on ollut yllättävää, kuinka paljon aineistoa tuosta kaikesta on jäänyt jäljelle esittelyvihkojen, lehtijuttujen ja mainoksien muodossa, Sutinen sanoo.

Esimerkiksi friikkisirkuksista kertoneet lukuisat mainokset ovat olleet kotimaisten lehtien tavallisissa osioissa, eli niissä ei ole nähty mitään outoa tai erikoista. Jo tästä voi päätellä, että kyse oli jokapäiväisestä ja arkisesta viihteestä.

Sideshow-esiintyjiä, jotka ovat olleet nähtävillä Berliinissä vuonna 1906. Erilaisten museoiden ja panoptikonien ohessa Yhdysvalloissa ja Euroopassa esiteltiin myös eläviä luonnonoikkuja ja kummajaisia. AOP

Puolan hurja Metsänainen

Erilaiset kuriositeeteista koostuneet kiertävät näyttelyt – joita kutsuttiin myös museoiksi – nousivat 1800-luvun Yhdysvalloissa suureen suosioon. Museoiden nähtävyyksiin kuuluivat muun muassa makaaberit lääketieteelliset ihmeet, kuten syfiliksen runtelemat luurangot ja spriihin säilötyt luonnonoikut. Vähitellen museoiden – joissa oli esillä myös pornografista materiaalia – oheistarjontaan alkoi ilmestyä eläviä kummajaisia, ja lähtölaukaus friikkisirkukselle syntyi. Eräs oman aikansa tunnetuimmista tekijöistä alalla oli impressaari P. T. Barnum, joka esitteli museoissaan ja näytöksissään muun muassa muumioituneita merenneitoja sekä 160-vuotiasta naista.

Tällaisia museoita vieraili tiuhaan Suomessakin. Esimerkiksi vuonna 1882 maata kiersi Suuri Pohjoismainen Geologillinen, Etnologinen ja Anatomillinen museo. Sen näyttelyesineisiin (lähinnä vahakuvina) kuuluivat muun muassa "Congo-Neekeri", "Punainen Indiani", "Kääpiö-Eskimolainen" sekä "Suuri lappalaisnainen", mistä voi päätellä, että ihmisiä kiinnosti nimenomaan kaukaisten maiden ja alueiden eksotiikka. Mukana oli lisäksi "kaksineuwoisia ja kuppatautisia".

Impressaari ja keskeinen friikkisirkustoimija P.T. Barnum. Yli 50 vuotta alalla toimineen Barnumin kummajaisnäytöksissä esiintyi myös suomalaisia friikkejä. Barnumin värikkäistä vaiheista tehtiin vuonna 2017 elokuva The Greatest Showman. P.T. Barnum oli yksi Michael Jacksonin esikuvista. Universal History Archive / AOP

Suomessa kiersi myös useiden vuosien ajan Hartkopfin vahamuseo, jossa muun muassa oli "vain miehille" -osasto. Vahamuseossa esiteltiin myös eläviä kummajaisia, kuten jättiläisiä ja tatuoituja naisia ja sieltä löytyi sellaisia ihmetyksen aiheita kuten "paise suolessa", "pää josta otsa on otettu pois" sekä "palanut käsi".

– Suomen viihde-elämässä oli 1800-luvun lopulla hyvä tilanne. Pietarissa ja Tukholmassa vieraili paljon kansainvälisiä sirkuksia ja tivoleita sekä kummajaisia esiintymässä, ja usein nämä pysähtyivät Suomeen muutamaksi päiväksi, Ville-Juhani Sutinen sanoo.

Suomeen tuotiin maailmalta myös erilaisia etnisiä friikkinäytöksiä, kuten kannibaaleiksi väitettyjä Australian aboriginaaleja, joilla oli kasvoissaan lävistyksiä.

Vuonna 1897 Suomessa teki laajan kiertueen Metsänainen-nimellä kulkenut esiintyjä, joka oli ulkonäkönsä puolesta klassinen parrakas nainen. Hänen yhteyteensä oli kuitenkin ympätty uskomaton tarina keskellä Puolan jylhiä metsiä luonnonmukaisissa olosuhteissa eläneeseen heimoon syntyneestä nuoresta tytöstä, jonka perheen karhunpyytäjät vangitsivat ja joka myytiin myöhemmin mustalaisjoukolle – jonka luota hän kuitenkin kuin ihmeen kaupalla onnistui pakenemaan.

Puolalainen Metsänainen kävi esiintymässä myös Suomessa. Hänen hurja taustatarinansa herätti epäilyksiä kotimaisessa lehdistössä. Kääpiöistä kolosseihin – Kummajaisten historia Suomessa -kirja

Metsänaisen hurja tarina kyseenalaistettiin jopa suomalaisissa sanomalehdissä, tosin tuon ajan friikkiyteen kuului oleellisena osana myös tietoinen liioittelu. Jättiläisen pituus saattoi esimerkiksi kasvaa yhden ainoan kiertueen aikana kymmenillä senteillä ja kääpiötkin pienenivät tarpeen vaatiessa kuten pyy maailmanlopun edellä.

Suomessakin vieraillut Wolgen kääpiöpariskunta kutsui itseään juhlallisesti markiisiksi ja markiisittareksi. Wolget olivat pukeutuneet hienosti ja saapuivat eri paikkakunnille fiineissä vaunuissa. He eivät temppuilleet yleisön edessä, vaan show oli lähinnä sivistynyttä keskustelua tyylikkäissa salongeissa. Wolgeihin liittyi myös kehyskertomus: he olivat juuri menneet naimisiin ja viettivät nyt kuherruskuukauttaan Eurooppaa kierrellen.

– Wolget ovat tietoisesti pettäneet yleisöä kertomalla olevansa häämatkalla, ja että he ikään kuin esiintyivät sillä varjolla. Yleisö on kuitenkin ollut juonessa mukana. Tällainen on toiminut hyvin sen ajan viihdekulttuurissa, koska siinä on ollut metataso mukana, Ville-Juhani Sutinen toteaa.

Markiisina ja markiisittarena esiintynyt Wolgen kääpiöpariskunta vieraili myös Suomessa. Wolget eivät temppuilleet yleisön edessä, vaan heitä tavattiin lähinnä hienoissa salongeissa. Kääpiöistä kolosseihin – Kummajaisten historia Suomessa -kirja

Rujon raajarikon tavallistakin tavallisemmat unelmat

Wolget ovat yksi esimerkki kummajaisista jotka toimivat omilla ehdoillaan, mutta useimmiten näin ei ollut. Ihmisten ihmeteltävänä kiersi niin maailmalla kuin Suomessakin muun muassa kolosseja, eli äärimmäisen lihavia ihmisiä, joita esiteltiin yleisölle pikkutuhman erotiikan säestyksellä.

– 1800-luvulla oli kuitenkin omat moraalikoodinsa, ja nimenomaan kolossit esiintyivät hyvin paljastavissa hepenissä, mikä korosti heidän valtavaa kokoaan. Ilmiö osoitti hyvin tietynlaisen raflaavuuden, jossa ihmistä tuotiin esille alentavalla tavalla.

Kirjailija Ville-Juhani Sutinen Into Kustannus

Ville-Juhani Sutisen mukaan 1900-luvun taitteen friikkikulttuurissa on ollut ongelmallista nimenomaan se, että kummajaisia on katsottu pelkkinä kummajaisina eikä lainkaan ihmisinä.

– Aiemmin on ajateltu, että kummajaiset ovat esiintyneet vapaaehtoisesti ja omasta halustaan. Joidenkin kohdalla tämä pitää paikkansa ja he tekivät sitä omista lähtökohdistaan. Suurempi ongelma on ollut se, ettei ole osattu erotella ihmistä ja roolia, vaan niitä on pidetty samoina – kääpiö on nähty ensisijaisesti kääpiönä eikä ihmisenä, Sutinen pohtii.

Kummajaisten ja friikkien omista, todellisista ajatuksista onkin tämän takia jäänyt jälkipolville varsin vähän tietoa. Joissakin tapauksissa sitä on löytynyt heidän omista esittelyvihkosistaan muutaman lauseen verran. Erilaisissa keskustelutilaisuuksissa kummajaiset ovat lisäksi yleensä olleet roolinsa sisällä, joten he todennäköisesti eivät ole paljastaneet oikeista tuntemuksistaan paljoakaan.

Anna Sofia Nilsson, joka oli eräs kuuluisimmista 1800-luvun Eurooppaa kiertäneistä raajarikoista. Ruotsalaisella Nilssonilla ei ollut lainkaan käsiä ja jalkojen tilalla pelkät varpaat. Fyysisestä olemuksestaan huolimatta hän oli taitava ompelija. Nilsson ei esiintynyt toreilla, vaan suljetuissa tiloissa, joissa hänestä otettiin valokuvia ja hänen ompelutöitään myytiin. Show oli lähinnä Nilssonin ompelutaitojen esittelyä. Nilssonin vierailu Suomessa vuonna 1866 herätti myös paheksuntaa ja kysymyksiä ramman nuoren naisen hyväksikäytöstä ja ihmisarvosta. Tällaisia asioita ei vielä pohdittu esimerkiksi kolossien, jättiläisten ja kääpiöiden kohdalla. Kääpiöistä kolosseihin – Kummajaisten historia Suomessa -kirja

Ville-Juhani Sutinen onnistui kuitenkin löytämään Kansalliskirjaston arkistosta raajarikkona esiintyneen suomalaisen Kristian Heinosen parin sivun mittaisen esittelyvihkosen, johon tämä oli purkanut ajatuksiaan. Heinonen kärsi riisitaudista ja hän vain oli vajaan metrin pituinen ja painoi alle 20 kiloa – siis kaikenkaikkiaan rujo ja eriskummallinen ilmestys.

– Heinonen muun muassa kertoo esittelyvihossaan, että hän on aivan tavallinen ihminen, mutta koska yleisö on hänestä kiinnostunut, hän on joutunut lähtemään esiintymään. Hän kritisoi myös yleisöä kiinnostuksesta, jota se tuntee raajarikkoja kohtaan. Toisaalta Heinonen toteaa, että hän haluaa matkustaa ja ainoa keino hankkia rahaa on olla esillä. Heinosella oli siis aivan samanlaisia haaveita kuin meillä muillakin.

Jättiläiskokoinen Daniel Cajanus oli 1700-luvun tunnetuin suomalainen julkkis. Cajanuksen kohdalla riittää ihmeteltävää: kuinka pieneltä kainuulaisellta paikkakunnalta kotoisin olevasta miehestä tuli juhlittu tähti, joka tapasi myös kuninkaallisia. Kuvassa Enoch Seemanin maalaus vuodelta 1734. Kääpiöstä kolosseihin – Kummajaisten historia Suomessa -kirja

Jättiläisten maa

Maailmalle eksyi myös suomalaisia friikkejä, joista osa pääsi varsin pitkälle. Esimerkiksi 1700-luvun alkupuolella vaikuttanut, Paltamosta kotoisin oleva Daniel Cajanus eli Lapin jättiläinen oli siihen aikaan kansainvälisesti tunnetuin suomalainen. Noin kahden ja puolen metrin korkeuksia hiponut Cajanus oli julkkis, joka kierteli ympäri Eurooppaa ja kohtasi myös kuninkaallisia, kuten Ranskan kuningas Ludvig XV:n. Ilmeisen määrätietoinen ja älykäs Cajanus loi menestyksekkään uran ja eli poikkeavuudestaan huolimatta hyvän ja vauraan elämän, johon kuului myös näyttelemistä teatterissa Lontoossa.

Suomesta maailmalle ponkaisi nimenomaan joukko jättiläisiä, joista tunnetuimpiin kuului etenkin Yhdysvalloissa lyhyen mutta näyttävän uran luonut, maailman pisimmäksi naiseksi tituleerattu Rosa Wedsted. Hän oli muun muassa yksi P.T. Barnumin johtaman kuuluisan Barnum & Bailey's -sirkuksen vetonauloista.

– Wedsted lähti rakentamaan hyvin tietoisesti uraa kummajaisena. Ensin hän esiintyi pitkin Eurooppaa, jonka jälkeen siirtyi Yhdysvaltoihin. Voi hyvinkin olla mahdollista, että kummajaisia eri puolilta maailmaa etsineet silloiset kykyjenetsijät eli scoutit bongasivat Wedstedin ja auttoivat hänet Yhdysvaltoihin, Ville-Juhani Sutinen kertoo.

Aikakautensa pisin (?) nainen, suomalainen Rosa Wedsted loi menestyksekkään, mutta lyhyen uran Yhdysvaltalaisissa friikkisirkuksissa. Wedsted oli esityksissään pukeutunut jonkinlaisiin kansallispukuihin, joilla haluttiin korostaa hänen eksoottisuuttaan. Media repi Wedstedin ja miespuolisten jättiläisten oletetuista romansseista reteitä otsikoita. Kääpiöstä kolosseihin – Kummajaisten historia Suomessa

Jättiläisenä mainetta niitti Yhdysvalloissa myös Lauri Moilanen eli Iso Luwi eli Big Louie, joka oli Wedstedin tavoin mukana tunnetuissa amerikkalaissa friikkisirkuksissa.

– Moilanen ei ilmeisesti nauttinut kovinkaan paljon jättiläisenä herättämästään huomiosta, ja yritti toistuvasti lopettaa uraansa. Ilmeisesti esiintyminen oli kuitenkin ainoa keino saada riittävästi rahaa, Sutinen sanoo.

Moilasen kuuluisuudesta kertoo sekin, että hänen hautajaisistaan tuli kaoottinen mediatapahtuma. Lisäksi Michiganin Hancockista löytyy Moilasen muistopaasi, joka on tasan kaksi ja puoli metriä korkea. "Kuparisaaren suomalaisjättiläisen" pituus oli aikalaisten mukaan ollut täsmälleen sama.

Cajanus, Wedsted ja Moilanen ovat hyviä esimerkkejä suomalaista friikeistä, jotka olivat useimmiten jättiläisiä.

– Tuntuu siltä, että kotimaiset kummajaiset olivat lähinnä kevytversioita amerikkalaisiin verrattuina. Aika vähän löytyy suomalaisia yhteenkasvaneita kaksosia tai raflaavampia kummajaisia. Suomessa nähtiin kyllä kaikenlaisia raajarikkoja, mutta monet näistä esiintyjistä olivat ulkomaalaisia, Sutinen toteaa.

1900-luvun alkupuolen Suomessa villiinnyttiin myös erilaisista epämuodostuneista paikallisista eläimistä. Lehtien sivuilla kerrottiin sensaatiomaisesti siamilaisista vasikoista ja kolmisilmäisistä kananpojista. Kuuluisimpiin kotimaisiin elänfriikkeihin kuuluu 1920-luvun salolainen "ihmesika", jonka pää muistutti erehdyttävästi ihmisen kasvoja. Näky oli sen verran kuumottava, että se sai ihmiset värisemään inhosta ja jopa oksentelemaan.

Kolossina esiintynyt Fröken Maria ja ilmoitus suomalaisessa sanomalehdessä. Hänen temppuihinsa kuului kokonaisen teeastiaston asettaminen rintavarustuksen päälle ja kuuman juoman tarjoileminen yleisölle. Kääpiöistä kolosseihin – Kummajaisten historia Suomessa -kirja

Friikkisirkusten joutsenlaulu

1920-luvun loppupuolelle tultaessa erilaiset kiertävät friikkisirkukset kummajaisineen alkoivat jo olla menneen talven lumia: aika oli auttamattomasti ajanut jättiläisten, kääpiöiden ja luonnonoikkujen toljottelun ohitse. Elokuva oli vallannut voimallisesti viihdemaailmaa, ja lisäksi erilaisten kummajaisten näytösluonteista esillepanoa oli ryhdytty kyseenalaistamaan ja kritisoimaan yhä kuuluvammin.

– Nykynäkökulmasta oli toivottavaa, että tällainen bisnes lakkaisi ja muuttaisi muotoaan. Alalla oli kuitenkin paljon ongelmia toimintakyvyttömien ihmisten sortamisen suhteen, Ville-Juhani Sutinen toteaa.

Tosin kaikille friikkisirkusten hiipuminen ei ollut hyvä juttu: joillakin loppui se ainoa mahdollinen toimeentulo kuin seinään.

– Suomalainen Edvard Enqvist -niminen jättiläinen halusi vielä esiintyä mielellään, mutta paikkoja tai mahdollisuutta tällaiseen ei enää ollut. Niinpä hän pisti lehteen ilmoituksen, jossa luki että jättiläinen tavattavissa kahvilassa ja kiersi sitten siellä näyttäytymässä.

Myös kääpiöillä oli pulaa esiintymispaikoista. "Kääpiöt vierailevat kahvila Kiwassa, Hämeentie 10 klo 1-2 ip", luki erään kotimaisen sanomalehden ilmoituksessa. 1930-luvun Suomessa kahviloiden kummajaistapaamisista tuli jonkinasteinen ilmiö.

Kuuluisat amerikkalaiset siamilaset kaksoset Daisy ja Violet Hilton esiintyivät vuoden 1932 Freaks-elokuvassa. Everett Collection / AOP

Erään aikakauden joutsenlauluun kuuluu myös erottamattomasti Dracula-ohjaaja Tod Browningin vuoden 1932 Freaks-elokuva. Siinä esiintyy huima kavalkadi silloisia sideshow-kuuluisuuksia, muun muassa siamilaiset kaksoset Daisy ja Violet Hilton, parrakas nainen Lady Olga Roderick sekä kädetön ja jalaton ihmistorso Prince Randian, joka oli ollut mukana myös P.T. Barnumin projekteissa.

Freaksiin suhtauduttiin Yhdysvalloissa sekä yleisön että kriitikkojen taholta poikkeuksellisen vihamielisesti ja tuotantoyhtiö MGM veti sen pikaisesti pois levityksestä. Ilmeisesti ihmiset eivät olleet valmiita näkemään sideshow-ympäristöön kuuluvia kummajaisia suurella valkokankaalla ja ison rahan elokuvassa, omasta kontekstistaan erotettuina.

Freaks löydettiin uudestaan 1960-luvulla ja kasvavaa kulttimainetta nauttineesta teoksesta tuli lopulta osa United States National Film Registry -kokoelmaa, johon kuuluu kulttuurisesti, historiallisesti ja esteettisesti merkittäviä elokuvia.

Yltäpäältä karvainen Leijonamies saksalaisessa postikortissa 1910-luvulla. Cci / AOP

Nykyajan friikit

Mutta katosivatko friikit sitten 1930-luvun jälkeen jonnekin? Eivät kadonneet: friikkeys vain ryhtyi seuraamaan aikaansa ja muutti muotoaan.

– Luulen, että friikit ovat palvelleet jotakin tehtävää yhteiskunnassa ja nousseet esiin aikoina, jolloin erilaisuudesta on käyty paljon keskusteluja. Esimerkiksi Yhdysvaltoihin tuli 1900-luvun taitteen molemmin puolin valtava määrä siirtolaisia. Vierautta käsiteltiin siten, että mentiin katsomaan äärimmäisen toisina pidettyjä ihmisiä. Tavallaan kyse oli tietynlaisesta vierauden ymmärtämisen yrittämisestä ja kohtaamisesta. Nykyään ollaan samanlaisessa tilanteessa. Monia ihmisiä hämmentää postmodernin maailman toiseus ja toiseuden jatkuva kohtaaminen arkielämässä, Ville-Juhani Sutinen pohtii.

Nyky-yhteiskunnasta löytyy Sutisen mukaan lukuisia esimerkkejä, jotka vastaavat historiallista friikkiesitystä.

– Ensimmäisenä minulle tule mieleen kehonmuokkaus. Se muuttaa ihmisen ulkoisesti toisennäköiseksi ja lopputulosta tuijotetaan. En näe myöskään isoa eroa esimerkiksi Hartkopfin museon ja internetin välillä. Museo väitti tarjoavansa tietoa ja sivistävänsä ihmisiä ja samaa väittää internetkin. Suurin osa museon maksavista asiakkaista meni sinne kuitenkin töllistelemään pornografista materiaalia ja poikkeavia ihmisiä. Internet toimii samalla tavalla: onhan siellä tietoa, mutta valtaosa ihmisistä kaiketi hakee sieltä jotakin ihan muuta.

Postmodernin friikin huipentuma on kirjailijan mukaan pop-tähti Michael Jackson. Connie Aramaki / EPA

Oman aikakautemme täydellisimmäksi friikiksi Sutinen nostaa pop-tähti Michael Jacksonin. Laulajan iho muuttui vuosien myötä mustasta valkoiseksi, hänen kasvonsa muokkautuivat erilaisiksi plastiikkakirurgian avulla ja olemusta leimasi androgynia ja jonkinlainen ei tästä maailmasta -tunnelma. Lisäksi Jacksonista liikkui huhuja, joiden mukaan hän esimerkiksi halusi pakonomaisesti hankkia itselleen elefanttimies Joseph Merrickin epämuodostuneen luurangon ja – ironista kyllä – yksi Jacksonin suurista esikuvista oli juuri friikkisirkusilmiön merkittävimpiin hahmoihin kuulunut liikemies P.T. Barnum.

– Michael Jackson on vastannut nimenomaan postmodernin maailman itsestään vieraantumisen kutsuun. Hänen hahmossaan tiivistyy monia toiseuden kohtaamisia ja niiden problematiikkaa on käyty läpi Jacksonin hahmon kautta, vaikkei hän itse edes välttämättä kovin tietoisesti tehnyt sitä mitä teki. Kokonaisuutena Jakcson on kuitenkin kuin hyvin rakennettu kummajaishahmo suoraan 1800-luvulta.

Ville-Juhani Sutisen mukaan kummajaisnäytökset ja friikkisirkus jatkuvat edelleen.

– Vaikka jotkut asiat tulisivatkin poliittisesti epäkorrekteiksi, tarpeet joihin ne ovat vastanneet eivät katoa minnekään – ne vain muuttavat muotoaan. Ilmiö sinänsä on ja pysyy samanlaisena.