Suomen Puolustusvoimien aloittama kasvisruokapäivä nousi muun muassa Ylen uutisotsikoihin. Päätös herätti vastustusta eritoten konservatiivisten PS-Nuorten leirissä, missä huolestuttiin ainakin soijan vaikutuksista miehiin.

Kasvisruoka on tullut osaksi myös pääkaupunkiseudun koulujen arkea – Helsinki ja Vantaa tarjoilevat jo kasvisruokaa erillisenä päivänä. Yllätys yllätys – kun aiheesta väännettiin Helsingin valtuustossa, Perussuomalaiset ja RKP näyttäytyivät konservatiivisimpina äänestäessään aloitetta vastaan.

Lisääntyneessä kasvisruuan tarjoilussa on järkeä ja sitä voidaan perustella niin terveellisyydellä tai ekologisuudella tai kustannustehokkuudella. Lähtökohtaisesti se on kannatettava idea.

Mutta ei sitä pidä mennä sanomaan ääneen!

Suomalainen on hyvin mukautuvainen eläin. Useimmat asiat, jotka suomalaiselle tapahtuu ilman sen suurempia fanfaareja, suomalainen ottaa lungisti. Bussi jätti tulematta – no, otan sen seuraavan. Ravintolapihvi on sitkeä ja väärin kypsennetty – kehun silti, koska en halua tehdä itsestäni numeroa. Länsimetro maksaa miljardin ylimääräistä – no, valitanpa aiheesta sosiaalisessa mediassa, mutten tee juuri muuta.

Mutta mikäli suomalaiselle lähtee tuputtamaan yhtään mitään, ensireaktio on yleensä tuima tuijotus ja vastaus: ”Ei ketussa.”

Siksi kasvisruokapäivästä hehkuttaminen ja sen vaatiminen kovaan ääneen kaikkiin julkisiin instituutioihin on väärä tapa lähestyä asiaa. Suomen Redditissä kaivettiin esille kansakouluruokamenu ilmeisesti 60-luvulta – jolloin yleisimmät ruuat olivat puuroa tai hernesoppaa. Asiasta varmasti nuristiin silloin, mutta kun päätökset tehtiin muualla ja niistä ei pidetty sen enempää meteliä, niin kasvisruokapäivät upposivat kansaan kuin häkä.

Kasvisruokapäivän olisi voinut vain toteuttaa ilman sen suurempia fanfaareja ja jos joku olisi asian huomannut, niin olisi nostettu rehdisti tassu pystyyn ja todettu: ”Kyllä, meillä on linjana tarjoilla kerran viikossa kasvisruokaa. Mitä sitten?”

Uskallan melkein arvata, että kasvisruokailun laajentamista tullaan vaatimaan, kunhan kasvisruokapäivästä tulee osa arkea, jota ei varsinaisesti osaa enää ajatella mitenkään erikoisena. Kenties vaaditaan toista kasvisruokapäivää tai kenties lähdetään vaatimaan kokonaisia kasvisruokaviikkoja. Siitä vain, antakaa palaa. Mutta älkää pitäkö siitä meteliä! Tehkää asia kaikessa hiljaisuudessa, niin suomalainen nurisee kaikessa hiljaisuudessa.

Kirjoittaja on vannoutunut sekasyöjä, joka syö mitä lautaselle laitetaan. Hän nurisee huonosta ruuasta jälkikäteen, muttei tee asiasta numeroa.