Poliitikot ovat kohdelleet 2000-luvulla vuokranantajia paremmin kuin lapsia. Vuonna 2000 lapsilisän arvo oli nykyrahaksi muutettuna 136,58 euroa. Nyt se on enää 112,85 euroa.

Lapsilisän arvo on romahtanut 2000-luvulla. Tämän hetkinen lapsilisä on vain 82 prosenttia vuoden 2000 lapsilisästä. Peruskoulutasoiset prosenttilaskut paljastavat suuren muutoksen: keskimääräiseen lapsilisään pitäisi tehdä 21 prosentin (23,73 euron) korotus, jotta sen arvo palautuisi edes kahden vuosikymmenen takaiselle tasolle. Timo Marttila

Tämän hetkinen lapsilisä on vain 82 prosenttia vuoden 2000 lapsilisästä.

Lapsilisä oli sotien jälkeisen Suomen suuri ylpeyden aihe.

Sitä on maksettu vuodesta 1949 lähtien vanhemmillemme meistä kaikista, jotka olemme olleet lapsia.

Lapsilisän kehittäminen liittyy suurten ikäluokkien syntymiseen välittömästi toisen maailmansodan jälkeen. Vuoden 1947 keskitetyssä palkkaratkaisussa osa lapsien huoltajista sai palkankorotuksen niin sanottuna perhepalkkana, mutta suuri osa vanhemmista jäi korotusten ulkopuolelle.

Epäoikeudenmukaisuus johti seuraavana vuonna lapsilisälain säätämiseen, eikä yksikään kansanedustaja vastustanut vallankumouksellista lakia.

Uudistus oli köyhässä ja sodan traumatisoimassa Suomessa rahassa mitattuna valtava: vuonna 1949 lapsilisämenot muodostivat 40 prosenttia kaikista Suomen sosiaalimenoista. Asia selviää Kelan tutkimusblogista.

– Lapsilisää saivat kaikki lapsiperheet tuloista tai varallisuudesta riippumatta. Juuri siksi se on niin merkittävä uudistus: se oli Suomen ensimmäinen kaikille tiettyyn ryhmään kuuluville maksettava tuki eli niin sanottu universaali tuki. Nykyään etuuksien universaalisuus on tärkeä pohjoismaisen hyvinvointivaltion periaate, joka erottaa sen tarveharkintaan painottuvista järjestelmistä, Kelan tutkijat arvioivat.

Kunniakas historia ei tarkoita samaa kuin loistokas nykyisyys.

Kelan Tilastollisesta vuosikirjasta käy ilmi, että lapsilisän arvo on romahtanut 2000-luvulla.

Vuonna 2000 lapsesta maksettavan lapsilisän nimellisarvo oli keskimäärin 108,23 euroa kuukaudessa. Suomen valtio maksoi lapsilisiä vuosituhannen alkaessa vuosittain yhteensä 1,387 miljardia euroa.

Vuonna 2017 lapsilisän nimellisarvo oli 112,85 euroa. Valtio maksoi lapsilisiä viime vuonna 1,366 miljardia euroa – siis vähemmän kuin vuonna 2000!

Ikäluokat pienentyvät vuosi vuodelta, mutta poliitikot eivät silti ole korottaneet lapsilisiä. Niiden osuus Suomen kaikista sosiaalimenoista on enää 2,1 prosenttia.

Lapsilisän ostovoima on romahtanut

Hätkähdyttävintä on tarkastella, mitä lapsilisän ostovoimalle on tapahtunut 2000-luvulla. Vuosikirjassa havainnollistetaan lapsilisän suuruuden kehitystä vuoden 2017 rahassa.

Vuonna 2000 lapsilisän arvo oli nykyrahaksi muutettuna 136,58 euroa. Nyt se on edellä mainitut 112,85 euroa.

Tämän hetkinen lapsilisä on vain 82 prosenttia vuoden 2000 lapsilisästä. Peruskoulutasoiset prosenttilaskut paljastavat suuren muutoksen: keskimääräiseen lapsilisään pitäisi tehdä 21 prosentin (23,73 euron) korotus, jotta sen arvo palautuisi edes kahden vuosikymmenen takaiselle tasolle.

Samaan aikaan ovat nousseet ruoan hinta, lasten harrastusmaksut ja monet muut pakolliset – harrastusmaksut on syytä lukea lapsien kohdalla pakollisiin menoihin – elinkustannukset.

Vaikka poliitikot puhuvat kauniisti lapsista, ei voi välttyä ajatukselta, että käytännön tekojen tasolla lapset ovat jääneet 2000-luvulla huutolaisiksi sosiaalitukia jaettaessa.

Sukupolvien edut törmäyskurssilla

Poliitikot kantoivat 1940-luvun lopulla huolta silloin syntyneiden suurten ikäluokkien ensiaskeleista. Politiikkaan päästyään suuret ikäluokat rakensivat itselleen eläkejärjestelmän, joka suosii heitä itseään.

Eläkeläisinä suuret ikäluokat vaativat korotuksia eläkkeisiinsä.

Kaikkien sukupolvien hyvinvoinnista on huolehdittava, mutta olisi naiivia uskoa, etteivätkö eri sukupolvien edut olisi poliitikkojen harjoittamassa rahanjaossa törmäyskurssilla.

Lapsilisien arvon romahtaminen on esimerkki siitä, mitä tapahtuu tilanteessa, jossa ikäluokat pienenevät. Lapsethan eivät itse äänestä, eivätkä heidän vanhempansa muodosta isoa poliittista painostusryhmää.

Hallaa lapsilisille ovat tehneet myös etuoikeutetut ja varakkaat vanhemmat, jotka hölmöyksissään – luultavasti ajattelemattomuuttaan – ovat antaneet tiedotusvälineille haastatteluita siitä, miten he sijoittavat lapsilisät ja kartuttavat siten jälkikasvunsa varallisuutta.

Kertomukset lapsilisän sijoittamisesta älyllisesti epärehellisiä

Yhtä pölhöjä ovat ammattisijoittajien blogit, joissa maalataan ruusutarhaa siitä, että ”jokaisesta suomalaisesta tulisi miljonääri, jos lapsilisät sijoitettaisiin osakkeisiin”.

Tervettä realismia löytyy Danske Bankin pääekonomistin Pasi Kuoppamäen arviosta, jonka mukaan ”tällä vuosituhannella lapsesta on kertynyt vanhemmilleen keskimäärin yli 100 000 euron kustannukset ennen täysi-ikäisyyttä”.

Toisin sanoen lapsilisät hupenevat kaikissa perheissä lasten pakollisiin menoihin, eivätkä ne niihin alkuunkaan riitä. Erittäin varakas ihminen voi toki väittää, että hän sijoittaa tyttönsä tai poikansa lapsilisän, mutta näin väittäminen on älyllisesti epärehellistä.

Universaalin lapsilisän on tarkoitus olla kaikille vanhemmille pieni kannuste ja korvaus lasten menojen tuottamasta ansionmenetyksestä. Sitä paitsi sen on tarkoitus lisätä suurituloisten veronmaksumotivaatiota.

Sen sijaan, että poliitikot olisivat pitäneet 2000-luvulla huolta lapsilisien arvosta, he ovat esimerkiksi avanneet portit asumistukien päätymiselle vuokranantajien taskuihin.

Vuonna 2000 yleinen asumistuki oli keskimäärin 237 euroa kuukaudessa vuoden 2017 rahaksi muutettuna. Viime vuoden joulukuussa asumistuki oli keskimäärin 319 euroa.

Siinä missä lapsilisien arvon on annettu painua alaspäin, yleistä asumistukea on nostettu peräti 35 prosenttia.

Vuokranantajia on kohdeltu paremmin kuin lapsia

Vaikka asiaa miten pyörittelisi, totuus ei ole kovin kaunis: suurimman hyödyn veronmaksajien asumistukipiikin avaamisesta ovat kuitanneet tileilleen yksityiset asuntosijoittajat ja tilinpäätöksiinsä suuret institutionaaliset vuokra-asuntoyhtiöt. Tuet valuvat aina vuokriin ja johtavat niiden korotuksiin.

Yleistä asumistukea muuten maksettiin viime vuonna 1,260 miljardia euroa. Vaikka sen piirissä olevat ryhmät ovat hieman muuttuneet, asumistuen kehityksestä kertoo olennaisen se, että vuosituhannen alkaessa Kela maksoi yleistä asumistukea vuodessa 467 miljoonaa euroa.

Hieman kärjistäen voi todeta, että poliitikot ovat kohdelleet 2000-luvulla vuokranantajia paremmin kuin lapsia.

1940-luvun lopulla lapsilisiä maksettiin lähes 1,2 miljoonasta suomalaislapsesta, nyt enää miljoonasta 0–17-vuotiaasta.

Sosiaalietuuksien kehityksen yksityiskohtainen ja kriittinen arviointi johtaa päätelmään: nykymuotoinen tukijärjestelmä pitää purkaa – kansantajuisesti ilmaistuna räjäyttää taivaan tuuliin – ja rakentaa kokonaan uudelleen, mikäli poliitikot haluavat sen palvelevan suomalaisen yhteiskunnan etua.