Noita. Mielikuvat risteilevät pääsiäisnoidan pisamapilkuista Harry Potterin pyöreäsankaisiin silmälaseihin. Mirkka Lappalaisen kirja Pohjoisen noidat – Oikeus ja totuus 1600 luvun Ruotsissa ja Suomessa pyyhkii tämän päivän noitakuvaston mielestä tehokkaasti. Historiantutkija Lappalainen on palkittu tietokirjailija ja 1600-luvun Pohjoismaiden tuntija. Hänen taitoihinsa kuuluu upota satojen vuosien takaisiin koukeroisella käsialalla kirjoitettuihin ruotsinkielisiin asiakirjoihin.

Ruotsin noitavainot eivät nousseet kirkosta instituutiona, vaan kyse oli tavallisten ihmisten massahysteriasta. Mirkka Lappalainen

Noitien tarinat jäivät vaivaamaan mieltä edellisten kirjaprojektien aikana.

– Monet 1600-luvun asiakirjat ovat jotenkin tragikoomisia, jopa rikostapaukset. Mutta noitia koskevat asiakirjat ovat järjestään ahdistavia, Lappalainen huokaa.

Noitahysteria roihusi aikansa Keski-Eruoopassa ja levisi sieltä periferiaan, Ruotsin ja Suomen alueet käsittävään Ruotsin kuningaskuntaan, 1660-luvulla.

Jutut kiirivät kylästä kylään ja kulkureiden sekä merimiesten mukana myös maiden välillä. Pian yhden jos toisen kansannaisen oli Ruotsissakin nähty tai kuultu käyneen tapaamassa paholaista. Treffit eivät olleet helvetissä vaan vihtahousun maanpäällisessä kartanossa, Blåkullassa. Siellä naiset pääsivät osallistumaan irstaisiin juhliin, joissa syötiin, juotiin ja naitiin paholaisen itsensä kanssa.

Mirkka Lappalainen Väitteli tohtoriksi 2005 Helsingin yliopistosta Helsingin yliopiston Suomen ja Pohjoismaiden historian yliopistonlehtori, dosentti Valtion tiedonjulkistamisen palkinto vuonna 2013 (Jumalan vihan ruoska) Tieto-Finlandia vuonna 2014 Pohjolan leijona: Kustaa II Aadolf ja Suomi 1611 -1632 Vuoden tiedekirja -palkinto vuosina 2006 (Maailman painavin raha) ja 2014 (Pohjolan Leijona) Pohjoisen noidat – Oikeus ja totuus 1600-luvun Ruotsissa ja Suomessa vuonna 2018

Se, mikä Mirkka Lappalaisessakin herättää inhonväristyksiä, oli noitien outo suhde lapsiin. Tarinoiden mukaan he ottivat lapsia mukaansa antaakseen kastaa nämä paholaisen nimeen. Pienimmät vauvat saatettiin heittää pataan paistumaan. Vauvoista irtoavaa rasvaa siveltiin lehmän tai lampaan selkään, jotta sen kyydissä voisi lentää.

Kirkko ei masinoinut noitavainoja vaan jopa vastusti niitä

Oudointa on, että naiset kertoivat Blåkulla-reissuistaan avoimesti ja tunnustivat tapailleensa Saatanaa. Myös isommat lapset todistivat oikeudessa olleensa mukana pahan juhlissa.

Kansa halusi kitkeä pois noituuden keskuudestaan. Etenkin lapsia oli suojeltava noitien sieppauksilta. Jaani Lampinen / Yle

Tästä tulevat mieleen tietysti ruuvipenkit ja inkvisition käyttämät venytyslaitteet. Sekin mielikuva on osittain väärä. Kidustusta pidettiin Ruotsissa ja Suomessa huonona menetelmänä ja sitä käytettiin vain poikkeustapauksissa.

Kirkkokaan ei ollut erityisen innostunut tuomitsemaan noitia.

– Ruotsin noitavainot eivät nousseet kirkosta instituutiona, vaan kyse oli tavallisten ihmisten massahysteriasta. Tavalliset talonpojat ja pikkukaupunkien porvarit alkoivat pelätä sitä, että noidat vievät heidän lapsensa noitasapattiin. He ottivat yhteyttä vouteihin ja kirkkoherroihin ja vaativat heiltä toimenpiteitä, Mirkka Lappalainen sanoo.

Ruotsin oikeuslaitos oli jo 1600-luvulla aika kehittynyt. Valtio ei halunnut vainota tai tuomita syyttömänä ketään. Se halusi rauhoittaa tilanteen ja estää lynkkausmielialan syntymisen. Niin se ryhtyi toimiin aika katastrofaalisin seurauksin.

Noituuskomissiot toimivat kuin kenttätuomioistuimet

Vaikka Ruotsin ja Suomen muodostaman valtion oikeuslaitos olikin edistyksellisimmästä päästä Euroopassa, oikeusturvan käsitettä ei tunnettu. Lappalaisen mukaan 1600-luvulla oikeutta ei jaettukaan turvaamaan yksilön oikeuksia. Sen sijaan valtiolla ja tuomioistuimilla ajateltiin olevan jumalallinen velvoite hallita ja säätää asioista kansalaisten puolesta.

(Juttu jatkuu kuvan jälkeen.)

Mirkka Lappalaisen kirja pohtii, millaisessa henkisessä maaperässä noitahysteria sikisi 1660-luvun Ruotsissa. Otava

Kansa ei kyseenalaistanut oikeuslaitoksen toimia, tulihan sen valta sentään Jumalalta. Toisaalta tuomioistuimet myös ottivat käsitelläkseen kansalaisten rikosasiat säätyyn katsomatta. Jos kerjäläinen kuoli epäilyttävissä olosuhteissa, syyllinen selvitettiin ja tuomittiin.

Olemme kykeneviä uskomaan melkein mitä tahansa. Mirkka Lappalainen

Kun noituustapauksia alkoi olla paljon, ne kuormittivat paikallisia käräjiä. Esimerkiksi Keski-Ruotsissa sijaitsevan Moran alueen suuria noitakäräjiä asetettiin käymään erillinen komissio.

– Komissiot olivat normaalin oikeuskäytännön ulkopuolella. Ne eivät noudattaneet tiukkoja oikeusperiaatteita, joita tavalliset käräjät noudattivat.

– Komissiot olivat kuin kenttätuomioistuimia, jotka päättivät tuomioista hyvin pikaisten oikeudenkäyntien jälkeen ja löyhin perustein, Lappalainen kertoo.

Useamman noituuskomission johtoon nimettiin suomalaisia aatelismiehiä. Morassa komissiota luotsasi uusmaalainen mahtimies Lorenz Creutz. Creutz tunnettiin vuoriteollisuuden tuntijana ja kansleri Magnus Gabriel De la Gardien luottomiehenä.

Jääräpäänä tunnettu Creutz otti tehtävänantonsa tosissaan ja alkoi paiskoa tuomioita. Hänen komissionsa kuulusteli parissa viikossa kaksisataa syytettyä ja todistajaa.

Viisitoista noitaa päätettiin komission tuomiolla polttaa roviolla Moran kirkkoa vastapäätä. Creutz kirjoitti De la Gardielle, kuinka kansa tulee näkemään, että teloitukset ovat Jumalan rangaistus ja esivalta on tehnyt tehtävänsä. Komissioiden toiminnan seurauksena satoja noitia poltettiin roviolla ja mestattiin. Suurin osa heistä oli naisia.

Ihminen uskoo tilaisuuden tullen melkein mitä vain

Mirkka Lappalaisen mukaan valtaosa roviolle marssitetuista naisista oli harhaisia ja mielenvikaisia. He tarttuivat joka paikassa kuiskittavaan ja puheenaolevaan noitakuvastoon ja tunnustivat tekoja, jotka saivat yhteisön muut jäsenet haukkomaan henkeään.

– Kyllä käräjillä oltiin tietoisia mielen sairauksista ja harhaisuudesta. Pöytäkirjoista voi lukea, että piruja seinillä nähnyt ja niiden ajamana rikokseen ajatunut oli heikkopäinen, huvudsvag, kuten silloin sanottiin.

Totta, unta vai sairaan mielen harhaa? Noituus väisti määritelmiä 1600-luvulla. Suomen tunnetuin noitaelokuva on Valkoinen Peura. Isto Janhunen / Yle

Sairaus jäi kuitenkin tunnistamatta, jos ihmisen oudon käytöksen epäiltiin liittyvän noituuteen. Hysteria sai viranomaisetkin valtaansa. Muiden uskontojen harjoittaminen oli ehdottomasti kielletty ja paholaisen pillin mukaan tanssiminen oli pahinta kaikista.

Noituuteen liittyvää seksuaalisuutta on tutkittukin paljon, se kiinnostaa jälkipolvia, tietenkin. Mirkka Lappalainen

Uskonpuhdistus oli saanut aikaan suvaitsemattomuuden aallon. Kaikkia muita uskontoja vastustettiin ja epäiltiin epäjumalien palvonnasta. Pohjoisen noidat -kirja pohtii, mikä sai ihmiset uskomaan johonkin niin outoon ja ällistyttävään. Teot, joista naiset tuomittiin olivat selvästikin jotain, mikä ei ollut totta, eikä niitä voitu mitenkään todistaa.

– Ilmeisesti ihmisillä on tällainen jotenkin sisäänrakennettuna. Olemme kykeneviä uskomaan melkein mitä tahansa.

– Mehän tiedämme näistä uskonnollisista kulteista esimerkiksi Yhdysvalloissa. Niistä, jotka ovat muodostaneet ihan oman todellisuutensa ja päätyneet sitten joukkoitsemurhaan. Tai vaikka ufosieppausjutut, jotka olivat muotia 1970-luvulla. Niissäkin ihmiset uskoivat tulleensa tempaistuksi johonkin toiseen ulottuvuuteen.

Pahinta noitasapateissa oli se uhka, joka noidista oli viattomille lapsille. Ihmiset olivat valmiita suojelemaan lapsiaan Saatanalta kaikin keinoin. Noitakomission Creutzin mukaan jopa mieluummin vaikka tappamaan omat lapsensa kuin antamaan nämä paholaisen käsiin.

– Vanhemmathan olivat vain ihmisiä, jotka olivat hyvän puolella. He suojelivat jälkikasvuaan. Se kuitenkin johti verilöylyyn.

Ruotsissa poltettiin tai muulla tavalla teloitettiin satoja noidaksi todettuja. Koko Euroopassa luku saattaa nousta jopa 60 000:een.

Suomessa noitivat raavaat miehet

Hysteria-alto alkoi jo hellittää noitajuttujen kiiriessä Suomeen asti. Suomessa noitavainoja oli vain Ahvenanmaalla. Joitakin noitia lenteli myös länsirannikolla.

(Juttu jatkuu kuvan jälkeen.)

Oululaisen ATT-ensemblen näytelmä Montonen (2016) käsitteli noita Matti Juhonpoika Montosen elämää 1600-luvulla. Montosta näytteli Aleksi Lankinen. Tero Ojala / Studio Focus

Toki noituutta täälläkin harjoitettiin. Kansan keskuudessa on aina esiintynyt kateutta ja kaunaa. Näitä molempia lääkittiin noitakonstein.

Naapurin karjan saattoi sairastuttaa pahaa tuottavalla taikapussukalla. Joidenkin ihmisten tiedettiin aiheuttavan tauteja pelkällä katseellaan. Yleensä joka kylältä löytyi talo, jossa asuvien tiedettiin taitavan taikuutta.

– Historiantutkimuksessa on jo pitkään tiedetty, että suomalaiset noidat olivat miehiä. He käyttivät vähän kuin moottoripyöräjengiläisen pelotevaltaa, että parasta on olla hyvissä väleissä tai käy huonosti. Monet vielä lisäsivät siihen mystisiä elkeitä ja muuta. Osa ehkä ihan kuvittelikin, että heillä on hallussaan tällaisia keinoja, Mirkka Lappalainen kertoo.

Mielikuvitus loihti eteen kaikenlaista, kun elettiin syrjäseuduilla keskellä ei mitään. Pimeässä tehdään pimeyden tekoja.

Paholainen oli vaarallinen, mutta samalla kiehtova. Neuroottinen suhtautuminen seksiin saattoi johtaa kiihottaviin ajatuksiin naapurin piiasta hekumallisissa juhlissa silunvihollisen kanssa.

Noitavainot muistuttavat siitä, miten tärkeää on pitää kiinni totuudesta ja oikeusturvasta. Mirkka Lappalainen

Naisten omat kertomukset löivät vettä huhumyllyyn. Seksuaalisväritteiset jutut ottivat tulta alleen.

Joku kertoi lentäneensä lehmällä Blåkullaan ja joutuneensa siellä toimimaan kynttilänjalkana. Naisparka oli joutunut seisomaan päällään ja ruumiinaukkoihin työnnettiin kynttilöitä valaisemaan Saatanan orgioita.

Yleensä naiset saivat paholaiselta ruokaa ja seksiä. Ei juuri muuta. Silti Blåkullan pidot kiehtoivat.

– Noituuteen liittyvää seksuaalisuutta on tutkittukin paljon, se kiinnostaa jälkipolvia, tietenkin. Ajatellaan, että se oli jonkinlainen ahdistuneiden fantasioiden ulospääsykanava.

– Käsitys maailmasta oli niin toisenlainen kuin nykyään. Tällaset jutut levisivät, kun ei ollut mitään kiinnekohtaa. Nyt voimme vedota tieteeseen tai johonkin todistettuun faktaan vastaiskuna valeuutisille, mutta 1600-luvulla tiede oli toisella tasolla.

Jopa käsitys ihmiskehosta oli erilainen. Suurin osa sairauksista ja niiden syntymekanismeista oli selvittämättä. Tieteen vallankumous ja uusi aika olivat vasta ovella.

Ruotsi ei halunnut leimaa takapajuisena noitien pesänä

Lopulta kirkossa alettiin pohtia, voiko Saatanalla todella olla näin paljon valtaa Ruotsissa. Tai antaisiko paholainen suomalaiselle äijänköriläälle taikakaluja Jumalan tuomitsematta asiaa.

Noituustuomioita lakattiin antamasta ja niin papit kuin valtiovaltakin levittivät öljyä laineille. Noituudessa tuli vastaan jopa Ruotsin valtion imago. Ruotsi ei halunnut mainetta eksoottisena noituuden pesänä.

Noitahysterian loppumiseen vaikutti osaltaa lääkäri Urban Hjärne. Hänellä oli nykyaikaisia käsityksiä ihmisestä ja vaikutusvaltaa hovissa. Hän myös kyseenalaisti sen, miksi hyvä Jumala antaisi tehdä lapsille tällaisia tekoja.

– Noitavainot muistuttavat siitä, miten tärkeää on pitää kiinni totuudesta ja oikeusturvasta. Elämme taas jonkilaisessa huhuyhteiskunnassa. Ihmiset saattavat syyllistyä karmeisiin tekoihin sellaisen tiedon perusteella, jonka joku ryhmittymä on netissä muodostanut omaksi totuudekseen, Mirkka Lappalainen pohtii.

– Emmehän me ihmisinä ole biologisesti juuri muuttuneet.

Lue myös:

Emeritusprofessori: "Saamelainen noita on myönteinen käsite" – kertoo kohdanneensa noitaperinteen jatkajia

"Löyly hirteen, löyly parteen, löyly saunan sammaliin" – Loitsuilla on maaniteltu jumalia ja haltijoita, mutta toivottu myös kuolemaa

Naiset sytytettiin roviolle palamaan – Suomen järkyttävä historia paljastuu elokuvassa