Vasemmistohallitus ja SAK luovat maahan ilmapiirin, jossa yrittäjän ainoa arvo on se, että siltä saa rahaa. Ja näillä rahoilla voi sitten myydä lupauksia omille äänestäjilleen, kirjoittaa Iltalehden kolumnisti Tuomas Enbuske.

Arkistokuvassa vuodelta 2018 SAK:n puheenjohtaja Jarkko Eloranta. Kimmo Penttinen/AL

Sen pitää nousta Helsingin keskeisimmälle paikalle. Kullasta tehdyn patsaan, joka törröttää kohti pilviä kuin teinipojan fallos abiristeilyllä. Sen pitää näkyä SAK:n palatsin jokaisesta ikkunasta sisään. Sama patsas myös Turkuun, Li Anderssonin kotioven eteen. Näin hän näkee sen aina lähtiessään Helsinkiin varastamaan ahkerien rahoja. Ja varsinkin Tampereelle patsas tarvitaan. Tampereen vastenmielistä diktaattoria palvova Lenin-museo pitää räjäyttää ja patsas panna sen tilalle. Tosin pian koko Suomesta tule yksi iso Lenin-museo uuden kansandemokraattihallituksen myötä.

Suomi tarvitsee Tuntemattoman yrittäjän patsaan.

Sen yrittäjän, joka otti mielettömän lainan, raatoi 27 tuntia vuorokaudessa, pani omat, vekseleidensä rahat ja kunniansa peliin, teki lopulta konkurssin jonkun devalvaation tai muun perseilyn takia. Sen jälkeen yrittäjä menetti talonsa, kesämökkinsä, autonsa ja kunniansa. Vaimokin, jota ”miehen raha ei muka kiinnosta”, lähti heti isomunaisemman naapurin miehen matkaan.

Lopulta yrittäjää kannatteli sosiaaliturvan sijaan vain kattoon ripustettu rasvattu köysi.

Tuntematonta yrittäjää ei haastatella sankarina kiiltäväkantisissa lehdissä. Kukaan ei tiedä edes hänen nimeään. Yrittäjän muistoa pitää yllä vain tyhjäksi jäänyt liiketila. Hän on silti ja juuri siksi sankari.

Ilman yrittäjiä Suomessa tai koko maailmassa ei olisi yhtään mitään. Hallitusneuvotteluissa ei olisi edes Afrikan tähden leikkirahoja jaettavana. Ilman yrittäjiä asuisimme Suomessa edelleen puissa, joista laskeutuisimme korkeintaan panemaan serkkujamme tai hylkeitä. Onneksi tätä tapahtuu nykyään enää vain perheeni sukujuhlissa.

Suomessa yrittäjää porataan taas kohti eturauhasta, ilman liukuvoidetta tai turvasanaa. SAK kävi näyttämässä hallitusneuvotteluissa sadistisen listansa: SAK nostaisi veroja miljardilla. 288 miljoonaa kerättäisiin kiristämällä listaamattomien yritysten osinkoverotusta, 141 miljoonaa leikkaamalla sukupolvenvaihdoshuojennusta ja 130 miljoonaa euroa kun luovuttaisiin yrittäjävähennyksestä.

Vasemmistolaista politiikkaa pidetään muka jotenkin empaattisempana kuin oikeistolaista. Tämä siksi, että vasemmistopoliitikot lupaavat kaikenlaista kivaa äänestäjille.

Tämä on täysin mielisairas väite. Mitä empaattista on, että lupaa kaikenlaista kivaa, jonkun toisen rahoilla? Ei vasemmistopoliitikko tee lupauksia omalla riskillä, rahalla, maineellaan tai kunnialla. Ihan samoin minä voisin näytellä jaloa ja luvata, että ensi kesänä joka ainoa päivä Antti Rinne ja Li Andersson tulevat vahaamaan autosi, leikkaamaan nurmikkosi ja selkäkarvasi.

Tuollaista on vasemmiston empatia. Luvataan toisten rahoilla jotain kivaa muille. Ja kenen ne toisten rahat ovat? Ne ovat yrittäjien. Sekä isojen ja pienien firmojen. Varsinkin isojen firmojen.

Suomi on yrittäjiä kohtaan alkoholisti-isä, joka väittää rakastavansa lapsiaan. Silti iskä saapuukin vasta Tapaninpäivänä perheen joulujuhlaan Camparilta ja lasinpesunesteeltä löyhkäävänä, mukanaan lapsille joululahjaksi ABC:ltä ostamansa Vihreät kuulat ja pyyhkijän sulat.

Poliitikkojen höpötysten sijaan yrittäjät tarvitsevat valtiolta vain yhtä asiaa. Ei sekavia vähennyksiä ja starttirahoja. Yrittäjät tarvitsevat valtiolta sitä, että valtio ei puutu niiden asioihin. Yrittäjät tarvitsevat vain paljon alhaisempia veroja. Äänestäisin vaikka Saatanaa, jos se laskisi veroja. Ja olen äänestänytkin.

SAK:n verosadismissa pahinta on sen yrittäjille lähettämä viesti.

Te yrittäjät olette vain lypsylehmiä. ”Lypsylehmä” on ällöttävä sana. Se kertoo Suomen yrityskulttuurista, kun jopa vertauskuvat tulevat maataloudesta. Maatalousyrittäjät eivät ole yrittäjiä, vaan valtion virkamiehiä. Heidän palkkansa tulee valtiolta, ei asiakkailta.

Säätytalolla on kohistu tänä vuonna siellä pyörivistä lobbareista. Vasemmiston mielestä oikeiston lobbarit ovat pahoja ja omat hyviä. Ja oikeiston mielestä toisinpäin.

Oikeasti ne erottaa toisistaan vain kokoomuslobbarin paremmin istuva puku, molemmat lobbarit ovat pahoja. Mutta se ei ole heidän syytänsä.

Ja miksi poliitikkojen ympärillä häärää lobbareita? Niitä häärää siellä sitä enemmän, mitä enemmän poliitikot puuttuvat yrityselämään. Mitä vapaammassa markkinataloudessa elämme, sitä vähemmän lobbareita tarvitaan. Yksinkertaisesti siksi, että on turha lobata tyyppejä, jotka eivät vaikuta mihinkään.

Ainoat hyvät lobbarit ajavat etuja niille, joita ei kuunnella. Kehitysvammaisille, spurguille ja kodittomille.

Ja nyt siellä joku kiilusilmäinen kommunisti Ylen käytävillä terveyssandaaleissaan huutaa, että ”lobataanhan poliitikkoja Yhdysvalloissakin!” Niin lobataan. Juuri siksi, että Yhdysvallat ei ole lainsäädännöltään sen kummempi markkinatalous kuin Suomikaan. USA:ssa lobataan poliitikkoja samoista syistä kuin täälläkin. Jotta ne antaisivat etuja lobbarin palkanmaksajalle.

Ei kokoomus ole mikään markkinatalouspuolue. Kokoomus puolustaa niitä, jotka myyvät jotain todella kallista valtiolle. Kokoomus haluaa erityisetuja omille yrittäjä-äänestäjilleen ja kavereilleen. Pahimpana esimerkkinä sote. Se ei ole markkinataloutta. Sote oli hulluutta.

Suomen ja Yhdysvaltain ero on asenteessa, ei lainsäädännössä.

Meillä kaikilla on mielipiteitä siitä, miten asioita pitäisi tehdä. Mielipide on kuin orgasmi, vain oma kiinnostaa. Mielipide ei ole minkään arvoinen ennen kuin sanoja maksaa siitä itse jotakin. Ottaa riskin sen puolesta joko omalla rahallaan, omalla maineellaan tai omalla kunniallaan. Siksi ainoa sankari on yrittäjä, joka panee omat rahansa likoon.

Jos kaverisi kehuu lapsesi piirustusta, yritä myydä se hänelle 500 eurolla. Vasta se todistaa, että hän tykkää piirustuksesta. Sama koskee yrittäjiä. Vain omalla rahalla otettu riski on todistus siitä, että uskoo johonkin. Ja näitä yrittäjiä tarvitsemme Suomeen lisää.

Jos yrittäjien verotusta laskettaisiin, vasemmisto huutaisi, että yrittäjille ”annetaan” jotain. Ei anneta! Yrittäjältä varastetaan vain hieman vähemmän. Ne ovat yrittäjän omia rahoja, joita valtio saa varastaa vain oikein hyvällä syyllä.

Yrittäjistä pidetään vain, jos ne ovat pieniä. Pienyrittäjät ovat söpöjä. Ne, jotka seisovat 12 tuntia kissakahvilassaan eivätkä koskaan tapaa lapsiaan. Eivätkä kyllä tapaa asiakkaitakaan.

Vasemmistoliitolla oli oikein pienyrittäjäohjelmakin. Eivät pienyrittäjät ole söpöjä. Suurin osa pienistä yrityksistä tekee tappiota koko olemassaolonsa ajan. Yrittäjät popsivat rauhoittavia enemmän kuin SAK-laiset vetävät Juttutuvassa tuoppeja. Pienyritykset ovat tulonsiirto yrittäjältä asiakkaalle.

Kun kaipaamme söpöjä kivijalkakauppoja kotikaupunkiimme, haluamme, että joku muu tuhlaisi rahojaan, jotta meillä olisi kivoja kauppoja, josta emme kuitenkaan osta mitään. Käymme sovittamassa siellä kenkiä ja tilaamme ne sitten viisi euroa halvemmalla netistä.

Jokaisen, joka haluaa kaupunkiin lisää kivoja baareja tai söpöjä kauppoja, pitää itse perustaa sellainen.

Ei yrittäminen itsessään ole järkevää tai edes suositeltavaa. Jokainen iso yritys on ollut aluksi pienyritys. Mitä paremmin sen idea toimii, sitä isommaksi se kasvaa. Suomi ei tarvitse lisää pienyrittäjiä. Suomi tarvitsee lisää pienyrityksiä, joista tulee jonain päivänä isoja yrityksiä.

Tosin ei tule, kun vasemmistohallitus ja SAK luovat maahan ilmapiirin, jossa yrittäjän ainoa arvo on se, että siltä saa rahaa. Ja näillä rahoilla voi sitten myydä lupauksia omille äänestäjilleen.

Kun alussa sanon, että Suomi tarvitsee Tuntemattoman yrittäjän patsaan, toimin kuin vasemmistolainen. Haluan siis, että joku muu tekee sen. Olen alhainen kuin Antti Rinne.

Jos noudatan omaa ohjetta riskistä ja rahasta, alan tietysti itse Tuntemattoman yrittäjän patsaan puuhamieheksi. Kuka muu on mukana?