Suomen kielellä on julkisuudessa kaksi elämää. Suurimman osan ajasta se elää isojen otsikoiden ulkopuolella. Aina välillä kirjoitetaan jotain äidinkielen ylioppilaskokeesta, silloin tällöin uusista lainasanoista.

Muuten kieli ei liiemmin kiinnosta. Mitäpä tuosta vanhahtavasta uralilaismölinästä juttua repimään?

Sitten tulee hyppy valokeilaan. Media huolestuu. Miten kielellemme käy? Onko se rappiolla? Asiantuntijoiden puhelimet pirisevät ja jonkinlaiseksi suomen kielen valtakunnanviholliseksi ylennetty Mikael Jungner saa selittää haastatteluissa vanhoja Facebook-päivityksiään.

Nyt käynnissä on jäljempi elämä. Kipinänä innostukselle on suomen kielen lautakunta eli ylin suomen kielen asioista päättävä viranomainen. Lautakunta antoi lokakuun lopulla vavahduttavan lausunnon suomen kielen tilasta.

Pelkkä suomen kielen lautakunnan mainitseminen tuskin saa vielä uutisnälkäistä toimittajaa teroittelemaan kynäänsä eikä lausunnon otsikko ”Suomi tarvitsee pikaisesti kansallisen kielipoliittisen ohjelman” juuri sähköä luvannut.

Mutta tällä kertaa lausunnon sisältö osoittautui tavallista kuumemmaksi kamaksi.

Viesti oli poikkeuksellisen selvä: suomen kieli ei voi hyvin. Kielen käyttöala kapenee, äidinkielisetkin osaavat sitä entistä huonommin eikä maahanmuuttajien kielenopetus tunnu toimivan. Vähemmistökieltenkin tilasta ilmaistiin huoli.

Esitetyissä huolissa ei sinänsä ole mitään erityisen uutta. Silti lautakunnan teksti säväytti: ehkä tässä nyt on kyse muustakin kuin vain kausiluonteisesta ja rutiininomaisesta huolenilmauksesta. Lautakunnan teksti meni nimittäin kahdessa asiassa pidemmälle kuin on totuttu.

Ensinnäkin se vihjasi, että suomen kieli saattaa olla tai ainakin mennä rappiolle. Rappion aiheuttajana näyttäytyy suomen kielen käyttömahdollisuuksien kaventuminen eli käytännössä kaiketi englannin käyttö siellä, missä perinteisesti on käytetty kansalliskieliä. Jopa runsaat lainasanat mainittiin samassa yhteydessä.

Moni varmasti hieraisi silmiään. Yleensä asiantuntijat ovat suhtautuneet kieliasioihin liberaalimmin kuin niin sanottu suuri yleisö. Ehkä asiantuntijoiden päät ovat kääntymässä.

Toiseksi lausunnossa suomen kielen kohtalo esitettiin valintana. Meillä on edessämme päätös siitä, pidämmekö kiinni äidinkielestämme vai luovummeko siitä. Lautakunta arvioi, että saatamme jo olla menossa kohti jälkimmäistä vaihtoehtoa.

Kyseessä on toki valinta, mutta ei mikään arkinen pikku valinta. Se on valinta, jota ei kannattaisi tehdä fiilis- tai toiveajattelupohjalta, vaan tiukan tiedon pohjalta.

Ainakaan tähän mennessä tapahtuneet kokonaisten kansojen kielenvaihdot eivät viittaa siihen, että kielenvaihto toisi ruusuisen tulevaisuuden. Päinvastoin vaikutukset ovat olleet joko huonoja tai erittäin huonoja.

Mitä sitten pitäisi tehdä, jos kieli kuitenkin halutaan säilyttää – muiden kielten rinnalla mutta ei sitä vähäarvoisempana? Lautakunta antaa tähän lautakuntamaisia ratkaisuja.

Viranomainen näkee mahdollisuuden toisissa viranomaisissa. Kuten lausunnon otsikkokin sanoo, tarvitsemme kielipoliittisen ohjelman. Toisin sanoen poliittista, kansallisen tason suunnittelua.

Kuulostaa tarpeelliselta, mutta ei kielen pelastamista tarvitse kokonaan eduskunnalle ulkoistaa. Lopultahan kieli ei ole mikään luonnonilmiö, jonka tulevaisuus olisi irrallaan sitä puhuvista ihmisistä.

Kielen kohtalon ratkaisevat sen puhujat eli me itse. Meidän asenteemme ja toimintamme.