Jotakin on pahasti pielessä, jos kansalainen tarvitsee lakimiehen apua sosiaali- ja terveyspalveluita hakiessaan, kirjoittaa oikeustoimittaja Ari Mölsä.

AJ Savolainen

Vielä kymmenkunta vuotta sitten kuntien sosiaali- ja terveysvirastoissa elettiin auvoista aikaa. Hätää kärsivä sai yhteiskunnalta apua ilman dramatiikkaa.

Jos sosiaalitoimisto sanoi ei, ruutupaperille vapisevin käsin kirjoitettu kirje hallinto-oikeudelle riitti. Valitusprosessi nytkähti käyntiin saman tien, jos määräajat vain olivat kunnossa. Hallinto-oikeus tuli vaaria vastaan ex officio, viran puolesta.

Tänään – talouskurimuksen keskellä – kaikki on toisin. Hoivapaikat ovat kiven alla, ja lähete vaativaan erikoissairaanhoitoon irtoaa usein vasta tiukan väännön jälkeen.

Yhä useampi meistä tarvitsisi oman asianajajan perustuslain takaamia oikeuksiaan valvomaan. Tilanne on sivistysvaltiossa häpeällinen. Asuvatko hallintoalamaiset ja virkamiehet eri planeetoilla – eivätkö he ymmärrä toistensa kieltä? Siltä vaikuttaa, koska nyt heidän välillensä tarvitaan tulkki.

Sosiaali- ja terveysoikeuteen erikoistuneita yksityisiä asianajajia on Suomessa vain kourallinen. Syy on selvä: köyhällä ei ole varaa palkata omaa lakimiestä.

Valtio maksaa asianajajalle varattoman avustamisesta hallinto-oikeudessa vain muutaman tunnin palkan, muutaman satasen. Palkkio ei vastaa lähellekään todellista työmäärää. Valtion oikeusaputoimistostakin voi vähävarainen lakimiesapua pyytää, mutta ani harva juristi sielläkään monimutkaista sosiaali- ja terveyslainsäädäntöä hallitsee.

Vauras ja koulutettu sukupolvi tietää mitä se haluaa ja osaa myös vaatia itselleen sen mikä sille kuuluu. Taitavimmat muuttavat vaivojensa kanssa ulkomaille – Suomen valtion piikkiin

Kansalaiset eivät ole tasa-arvoisia oikeuden edessä. Äveriäällä on varaa riidellä kihtinsä hoitamisesta tappiin saakka; vähäosainen ei aina saa asiaansa edes vireille, vaikka sairaus ja inhimillinen hätä olisi musertava. Terveyskeskusten vuodeosastoilla makaa parasta aikaa tuhansia ja taas tuhansia vanhuksia märissä vaipoissaan.

Herran pelossa elänyt iäkkäin sukupolvemme ei ole tottunut pitämään puoliaan viranomaisten edessä. Harvalla on siihen enää voimiakaan.

Kun parhaillaan eläköityvät suuret ikäluokat ovat aikanaan vanhuspalvelujen tarpeessa, ääni kellossa on taatusti toinen. Vauras ja koulutettu sukupolvi tietää mitä se haluaa ja osaa myös vaatia itselleen sen mikä sille kuuluu. Taitavimmat muuttavat vaivojensa kanssa ulkomaille – Suomen valtion piikkiin.

Mutta kuka avustaisi vuodeosastopotilasta tai kotonansa riutuvaa vanhusta juuri nyt? Mistä löytyy se juristijyrä, joka taistelee hänelle ihmisarvoisen hoivapaikan, vaikka kunta kuinka inisisi? Kuka lobbaisi maan hiljaisten puolesta? Syrjään sysätyillä ei ole etujärjestöä.

Kirjoittaja on Yle Uutisten oikeustoimittaja. Hän on koulutukseltaan varatuomari ja sosiaalipsykologi.