Sain eilen Helsingin Sanomista kommentoitavakseni Pekka Himasen työryhmän loppuraportin “Kestävän kasvun malli” ennen sen tämänpäiväistä julkistamista. Jotta minua ei syytettäisi kateelliseksi ali-ihmiseksi (jollaisiksi Ilkka Niiniluoto arvioi kaikki Himasen arvostelijat Helsingin Sanomissa julkaistussa kirjoituksessaan), haluan heti sanoa, että kieliasu on parantunut työryhmän väliraportista “Sinisestä kirjasta”.



Kirjassa on myös muuta hyvää: raportit Piilaaksosta, Etelä-Afrikasta ja Kiinasta. Niihinkin vertaamalla huomaa varsin nopeasti monia kirjan muiden osien puutteita. Keskityn nyt pääosin kuitenkin niihin Pekka Himasen yksin kirjoittamiin lukuihin, lukuun 9 ja tutkimuksen Suomea koskeviin johtopäätöksiin. Niissä tulee hyvin esiin Himasen kyvyttömyys käydä tieteellistä keskustelua ja ymmärtää edes oman alansa tieteellistä tutkimusta, saati muiden alojen, kirjassahan on paljon viitteitä myös taloustieteeseen. Nämä ongelmat tulevat tietysti näkyviin muuallakin kirjassa niissä osissa, joita Himanen on ollut kirjoittamassa.

Verryttelyksi seuraava suora sitaatti osasta, jossa Himanen käsittelee valtion roolia (s. 336): ”Valtion tehtävä on luoda innovaatiopohjaiseen talouskasvuun kannustava ympäristö: valtion roolina on mahdollistaa yrittäjyysvetoista kasvua verotuksellisin, innovaatiopanostusten sekä yleisen toimivan kilpailuympäristön keinoin (ns. schumpeterilainen »luova tuho» kasvun lähteenä; vrt. kirjamme taustana olevan castellsilaisen globaalin verkostoyhteiskunnan teoriaa 2000–2004 viime aikoina taloustieteellisesti vahvistaneet matemaattiset mallit, erit. Aghion & Howitt 2009 ja Grossman & Rossi-Hansberg 2008).”

Katsotaanpa ensin lähteitä. Aghion ja Howitt on kasvuteorian oppikirja, jossa käydään läpi lukuisia (matemaattisia) malleja, mitä niistä Himanen tarkoittaa? Grossman ja Ross-Hansberg on taas kansainvälisen kaupan malli, joka oli taloustieteessä yksi ensimmäisistä malleista, joilla tutkittiin sellaisten kansainvälisten tarjontaketjujen vaikutuksia, jotka perustuvat yksittäisten työvaiheiden tekemiseen eri maissa. Grossman et. al. artikkelilla ei ole mitään tekemistä “luovan tuhon” ajatuksen kanssa, ei myöskään verotuksellisten, innovaatiopanostusten sekä yleisen kilpailuympäristön keinoin luotavan yrittäjyysvetoisen kasvun kanssa. Sillä ja Aghion-Howitilla ei ole myöskään mitää suoraa yhteyttä castellsilaisen verkostoyhteiskunnan teorian kanssa.

Sitaatin sisältökin on mielenkiintoinen. “Luova tuho” ei ole mikään kasvun lähde, vaan seuraus tietyntyyppisistä innovaatioista. “Luova tuho” voi olla myös ongelmallista ja heikentää kansalaisten hyvinvointia, tämän Himanen olisi oppinut Aghionin ja Howittin aikaisemmasta, enemmän tutkimuksellisesta kirjasta. Mitään perusteita Himanen ei kirjassa esitä sille, miksi yhteiskunnan pitäisi suosia sellaisia innovaatioita, joista seuraa “luovaa tuhoa”. Mutta mukava termihän tuo on, mutta voi kysyä, miten hyvin Himanen on lähteisiin tutustunut tai mitä hän on niistä ymmärtänyt. Ja yleisesti on syytä verrata viittauskäytäntöjä yllä mainitsemissani kirjan hyvissä luvuissa niiden lukujen käytäntöihin, joissa Himanen on ollut kirjoittajana.

Mutta jotta en uppoaisi pikkumaisuuteen, jätän muiden yksityiskohtien kaivelun lukijoille ja mennään suoraan niihin ajatusrakenteisiin, joita Himanen on kirjassa kehitellyt. Yksi Himasen pääteema on perinteisen hyvinvointivaltion arvostelu, se on hänelle myös pohja uuden hyvinvointiyhteiskunnan suunnittelulle. Mitä hän siis sanoo vanhasta? Sivulta 328 alkaen se löytyy.

Ensimmäinen väite on, että perinteinen hyvinvointivaltio poisti kurjuutta ja kurjuuden poistaminen ei ole sama kuin hyvinvoinnin kasvu. Mitään perustetta tälle väitteelle hän ei esitä, mutta jos niiltä, joilta kurjuus on poistettu, kysyttäisiin, onko heidän hyvinvointinsa kasvanut, niin mitähän he sanoisivat? Himasella ei myöskään ole mitään empiiristä näyttöä väitteelleen, eikä sitä voisi ollakaan. Sosiaaliapu tai toimeentulotuki on tietysti osa hyvinvointivaltiota, mutta se ei ole kaikki.

Toinen Himasen väite on, että hyvinvointivaltio on vain korjaava ei ennakoiva, se tulee hätiin vasta, kun onnettomuus on tapahtunut. Tosiasia tietysti on, että iso, ellei sitten suurin osa, hyvinvointivaltion toimista on ennakoivaa. Luultavasti kaikki olemme käyneet pikkulapsina neuvolassa rokotuksissa ja äitimme ja isämme saamassa hoito-ohjeita. Laajemmin koko sosiaalivakuutusjärjestelmä on ennakoiva, kuten muutkin vakuutukset, niillä on merkitystä silloinkin, kun emme niitä tarvitse. Sosiaalivakuutusjärjestelmä antaa meidän ottaa riskejä, jotta pääsisimme elämässä eteenpäin. Hyvinvointivaltioon on kuulunut ilmainen ja pakollinen peruskoulutus, eikö tämä ole ennakoivaa?

Kolmas Himasen väite on, että hyvinvointivaltio vain korjaa muualla yhteiskunnassa syntyviä ongelmia, kun hyvinvointiyhteiskunta edistää kokonaisvaltaisesti hyvinvointia koko yhteiskunnassa. Minulle ei ole selvää, mitä ihmettä Himanen tuolla hyvinvointiyhteiskunnan luonnehdinnalla tarkoittaa, mutta sanoisin kuitenkin, että ainakin minun tähänastisen elämäni aikana hyvinvointivaltio on tavalla tai toisella ollut mukana melkein kaikessa, tämä on esimerkiksi sosiaalivakuutuksen ajatus.

Neljäs väite on, että hyvinvointivaltio pitää kansalaisiaan kohteina kun taas hyvinvointiyhteiskunta pitää heitä toimijoina. Himanen väittääkin, että hyvinvointivaltiossa ihmiset odottavat muiden huolehtivan heidän hyvinvoinnistaan eivätkä tee itse mitään asioiden eteen.

Mitenhän Himanen selittää sen, että Pohjoismaissa, joisssa on vankka hyvinvointivaltio, ihmiset ovat pääosin onnellisia ja mm. luottavat toisiinsa enemmän kuin muissa maissa? Näinhän ei voisi olla, jos Himasen väite pitäisi paikkansa, me vain odottaisimme toisten auttavan itseämme, ja jos kaikki tekisimme näin, niin hyvinvointimme olisi alhainen. Loogisesti toinen vaihtoehto on, että kaikki auttaisimme toisia ihmisia saavuttamaan korkeamman hyvinvoinnin, vaikka Himasen väitettä noudattaen emme huolehtisikaan lainkaan omasta hyvinvoinnistamme. En usko, että Himanen ajoi tätä takaa.

Väite on ongelmallinen myös historian valossa: Äänestysprosentit Suomen vaaleissa olivat paljon suuremmat silloin, kun hyvinvointivaltiota luotiin, kuin nykyään ja eniten ääniä saivat puolueet, jotka ajoivat hyvinvointivaltiota. Olisiko mahdollista, että ihmiset tietoisesti halusivat rakentaa hyvinvointivaltiota? Tässä vaiheessa etenisin suoraan johtopäätökseen, että halusivat, jos noudattaisin kirjan tapoja: kirjassa on monta tällaista päättelyvirhettä vai pitäisikö niitä kutsua suorastaan harhautuksiksi, mutta jätän ne kirjan lukijan (kai kaikki lukevat, kun pääministerikin niin pyysi) etsittäväksi.

Kaiken kaikkiaan Himasen neljäs väite on vain yksi esimerkki Albert Hirschmanin taantumuksen retoriikan käytöstä: valtion toiminta ei luo mitään uutta, se vain syrjäyttää yksityistä toimintaa. Empiiristä näyttöä väitteelle on vaikea löytää.

Viimeinen väite on, että hyvinvointiyhteiskunnassa valtiolle kuuluu vain vastuu hyvinpalveluiden tarjoamisesta muttei tuottamisesta, hyvinvointivaltiossa nämä kuuluvat yhteen. Tämä herättää suuria kysymyksiä: Mikä valtio on? Olisiko se organisaatio, joka on kehittynyt tuottamaan ne palvelut, joita yksityiset markkinat eivät ole kyenneet tuottamaan? Vai mikä olio se on? Tällaiset yhteiskuntafilosofian peruskysymykset eivät kuitenkaan ole Himasta vaivanneet, mutta selkeä kanta hänellä näyttää olevan.

Mitä tästä opimme? Sen, että Himasen kyky tehdä tutkimusta ja käydä akateemista keskustelua on varsin rajallinen. Hän olisi varsin hyvin voinut ennakoida edellä esittämiäni vastaväitteitä. Sitten hän olisi pyrkinyt kumoamaan niitä sekä loogisin että empiirisin argumentein.

Mitään tällaista ei kirjassa kuitenkaan ole ja tämä osa ovat poikkeuksellinen myös siksi, että siinä ei ole käytännössä lainkaan lähdeviitteitä. Kyse ei ole siitä, että Himasen ajatukset ovat jotakin aivan uutta ja ennenkuulumatonta eikä neron tarvitse vanhoista välittää. Lähes kaikki Himasen väitteet on jossakin muodossa kuultu jo (paljon) aiemmin.

Mennään nyt sitten teoriaan. Himanen väittää (s. 280) kehittävänsä kirjassa uuden perustan yhteiskunnallisten toimien ja muutosten arvottamiselle, filosofisen perustelun ihmisarvolle tai arvokkaalle elämälle. Toki hän sanoo sanoo sen nojautuvan John Rawlsin, Amartya Senin ja Joseph Stiglitzin kehitysteorioille. Nyt voisi kysyä, mikä on Rawlsin kehitysteoria? tai Stiglitzin? tai Senin? (viimeiseen saattaa löytyä vastauskin), mutta ei takerruta tähän.

Himanen arvostelee Rawlsin teoriaa yhteiskunnallisesta oikeudenmukaisuudesta siitä, että se ei vastaa kysymykseen, miksi ihmiset haluavat oikeudenmukaisuutta. Senin teoriaa kehityksestä vapauden kasvuna hän arvostelee samoin perustein: miksi ihmiset haluavat vapautta, Sen ei Himasen mukaan anna tähän vastausta. Himanen tarjoaa kumpaankin vastaukseksi teoriaa arvokkaasta elämästä “dignity”), ihmiset haluavat vapautta ja oikeudenmukaisuutta, koska he haluavat arvokkaan elämän.

Himasen arvostelu ei osu kohteisiinsa. Rawlsinsa lukenut kyllä tietää, että Rawls oli kiinnostunut arvokkaasta elämästä, mm. hänen käsitteensä “perushyödykkeistä” (”primary goods”) oli tarkoitettu määrittämään sitä, mitä kansalaisten toiminta vastuullisina kansalaisina edellyttää yhteiskunnalta.

Himasen kritiikki Seniä kohtaan on vielä selvemmin ohilaukaus. Sen katsoo ihmistä hänen “toimintakykyjensä” (”capabilities”) kautta, ihminen on ihminen, jos hän on toimintakykyinen. Sen kytkee suoraan teoriansa ihmisarvoon, hän myös käyttää termiä “dignity”, toimintakyky on ihmisravon perusta ja kehitys on toimintakykyjen kasvua. Ja päinvastoin kun Himanen väittää, Sen vaatii kansalaisilta myös vastuuta. Martha Nussbaum on kehittänyt Senin teorioita eteenpäin ja yhdistänyt ne myös konkreettisiin esityksiin yhteiskunnallisista uudistuksista. Myös kansainvälista oikeudenmukaisuutta käsittelevässä tutkimuksessa, joka lähtee liikkeelle paljolti Rawlsista ja Senistä, ihmisarvo tai elämän arvo liitetään ihmisten toimintakykyyn, hyvä esimerkki on Gillian Brockin teos “Global Justice”.

Erikoista on, että kirjan lähdeviitteissä ovat kaikki ne Nussbaumin, Rawlsin ja Senin tutkimukset, joista minäkin olen ammentanut. Jälleen voi kysyä, onko Himanen ne lukenut tai ymmärtänyt, vai onko kyseessä tietoinen unohdus. Uskon edelliseen aivan kuten uskoin yllä siihen, että hän ei ole kaikkia viittaamiaan lähteitä lukenut/ymmärtänyt.

Hieman hämmentävää kuitenkin on se, että Himanen väittää tehneensä uuden ja suuren yhteiskuntafilosofisen löydön tutustumatta kunnolla alan tutkimukseen. Ja jätän tässä nyt vielä vain maininnalle sen yhteiskuntafilosofisen tutkimuksen, joka on filosofian ja taloustieteen välimaastossa. Siinä yritetään päästä yhteiskunnallisen hyvinvoinnin mittareihin käsiksi lähtemällä liikkelle määrittämällä käsityksiä ihmisten vapaudesta ja vastuusta yhdistäen niitä taloustieteen hyvinvointiteorian peruskäsitteisiin ja erilaisiin henkilökohtaisen vastuun käsitteisiin.

Korjaan vielä pari Himasen virhettä. Hän sanoo (s. 280), että monet kestävän kehityksen indikaattorit ovat ad hoc-pohjaisia (siis olevan vailla kunnollista käsitteellistä pohjaa) ja väittää tätä kirjaa varten kehittämänsä “Dignity”-indeksi korjaavan tilanteen. Ad hoc-pohjaiseksi hän väittää myös HDI (Human Development Index) -indeksiä, vaikka tosiasia on, että se nojautuu Senin ajatuksille ja että Sen itse oli mittaria kehittämässä.

Toinen virhe liittyy Himasen arvokas elämä-teorian kulmakiveen. Arvokas elämä edellyttää ihmisiltä sekä vastuun ottamista että muiden huomioimista (kykyä empatiaan). Himanen huomauttaa (s. 289), että ihmiskunnan kaikki suuret uskonnot ja muut suuret etiikan järjestelmät pitävät sisällään tämän ajatuksen. Arvokkaasta elämästä päästään konkretiaan hyödyntämällä hyvinvoinnin taloustiedettä ja psykologiaa (s. 293).

Mielenkiintoista on, että Himasen käyttämissä lähteissä on keskenään ristiriidassa olevia elementtejä. Osassa tutkimuksia esitetään tuloksia, joiden mukaan ihmiset eivät ole itsekkäitä, vaan ottavat huomioon muut ihmiset ja heidän hyvinvointinsa. Toisissa taas korostetaan sitä, että ihmiset nauttivat yhteiskunnallisesta asemastaan, mitä paremmassa asemassa he suhteessa muihin/vertailuryhmäänsä ovat, sen suurempi hyvinvointi on. Mutta tällöinhän ihmiset ovat superitsekkäitä, heidän hyvinvointinsa laskee, jos muiden asema ja siis hyvinvointi paranee. Tällaiset ristiriidat Himanen on pyyhkinyt ajatuksistaan pois. Tämä ei liene yllättävää, ristiriidat sotkevat positiivista ajattelua ja ahdistavat.

En enää käy käsiksi Himasen Dignity-indeksiin, joka minusta on vähintään yhtä paljon vailla käsitteellistä pohjaa kuin ne indeksit, joita hän arvostelee. Huomautan vain, että hän ei missään sano, millä periaatteilla hän on valinnut eri osatekijöiden painot indeksiä varten. En löytänyt mistään, en erityisesti Himasen ilmoittamalta indeksin kotisivulta (se ei edes avautunut) myöskään mitään tietoa aggregointikaavasta, onko kokonaisindeksi painotettu summa alaindekseistä vai miten se tarkkaan ottaen on laskettu. Sain sen vaikututelman, että kokonaisindeksi olisi painotettu summa/keskiarvo. Jos näin on, niin Himanen olettaa komponentit toisiaan korvaaviksi, köyhyyden voisi siis korvata kansalaisten keskinäisellä luottamuksella. Jos komponentit ovat toisiaan täydentäviä, niin miksi näin, mikä on se teoreettinen perusta, joka sanoo, ovatko ne toisiaan täydentäviä vai korvaavia? Kirjasta vastauksia ei löydy.

Se mitä olen tässä sanonut, on vain pieni raapaisu, kirjasta voisi sanoa paljon enemmän. Kysymyksiä on syytä tehdä jo tämänkin perusteella. Miten ihmeessä on ajauduttu tilaan, jossa tällaisia raportteja tilataan ja julkistetaan suurella kohulla? Olen Himasen kanssa samaa mieltä, Suomessa on ammottava henkinen kestävyysvaje. “Kestävän kasvun malli” on siitä osoitus, ei mikään lääke ongelmaan. Miksi valtakunnan tärkein poliittinen johtaja on ottanut hankkeen suojiinsa? Miksi Suomen merkittävintä akateemisen tutkimuksen rahoittajaa, Suomen Akatemiaa, on nöyryytetty niin, että se pantiin rahoittamaan tätä hanketta? Tämä ei voi olla kestävä tila.

Avainsanat: kestävän kasvun malli, Pekka Himanen

Aihealueet: Lajittelematon