Vanhan merimaskulaisen koulun pihamaalla vallitsee leppoisan kesäinen rauha. 70-vuotias Harro Koskinen istuu vanhan omenapuun kaareutuvien oksien alla kirja ja kahvikuppi seuranaan. Harvinainen hetki toimen mieheltä.

– Täällä kun kököttää koko pitkän talven, kyllä mielellään kesällä vähän liikkuisi ja puuhaisi kaikenlaista.

Projekteja riittää. Koskinen asuu nyt yksin isoa taloaan, kolmen avioliiton ja viiden pesästä lentäneen pojan jälkeen. Välillä hän kaipaisi apua, vaikka viihtyykin yksin. Nyt mies siirtelee itse raskaat venemoottorit ja mastot yksin paikoiltaan ja takaisin kottikärryjen ja kelkkojen avulla. Rakkain talonpoikaispurjevene odottaa rannassa, jonne kotitalolta on kävelymatka.

Taiteilija Koskisen särmät ja yhteiskunta ovat lyöneet vastakkain monta kertaa. Porvarillista elämäntapaa arvostelleet sikateokset johtivat oikeuden tuomioon 1970-luvulla.

Nyt Suomessa puhaltavat Koskisen mukaan taas suvaitsemattomuuden tuulet. Perussuomalaisten kulttuurikannanotot vaativat kansallista taidetta. Taidetta ollaan taas määrittelemässä oikeaksi ja vääräksi.

Harro Koskinen näkee yhtäläisyyksiä 1970-luvun alun ja nykypäivän välillä. Hän arvelee, että yhteiskunnassa nyt vallitseva taantumus voi tuoda muassaan vaikka mitä sensuuritoimenpiteitä.

– Persuthan ovat jo vaatineet, että taiteen on oltava kansallista – mitä tuo sitten onkaan. Ehkäpä kuvia satoisista perunamaista?

Taiteen poliittinen määrittely vaikutti aikanaan myös Koskisen omaan tuotantoon, joka muuttui oikeustuomion myötä.

Persuthan ovat jo vaatineet, että taiteen on oltava kansallista. Kuvia satoisista perunamaista?

Taiteilijaksi jo nuorena

Harro Koskinen syntyi heti sotien jälkeen suurten ikäluokkien joukossa Turun Stålarminkadulle, keskikaupungin ulkopuolelle. Hänen syntymäpäivänään 24. elokuuta 1945 on syntynyt kaikkein eniten suomalaisia.

Turun laitakaupungin maisema oli vielä perinteisen maalaismainen – ehkä arvotkin. Taiteilijan ammatti oli siinä ympäristössä tuntematon.

– Ei ainakaan semmoisena, että siitä toimeentulonsa ansaitsisi. Ja siinähän ympäristö oli oikeessa: huonosti se onnistuukin.

Taide kiinnosti kuitenkin jo nuorena. Koskinen teki kouluaikana metalligrafiikkaa työväenopistossa ja opetteli litografiaa Taidegraafikkojen työhuoneella. Turun normaalilyseon viimeisellä luokalla Koskinen osallistui kolmella maalauksellaan taideyhdistyksen näyttelyyn Turun Taidemuseossa.

– Taiteilijan työ oli alkanut jo silloin kiinnostaa niin paljon, etten oikein muuta ammattia enää osannut ajatella.

Arkkitehdiksi ei kehnolla matikkapäällä ollut asiaa, ja tie vei maineikkaaseen Turun piirustuskouluun. Se jäi kesken, kun opiskelija Koskinen riitaantui opettajan kanssa, otti ja lähti.

Iloinen 60-luku ja ikävä 70-luku

Yhteiskunta muuttui kovaa vauhtia maalais-Suomesta kaupunkilaiseksi. Yhdessä M.A. Nummisen, Markku Inton ja Jarkko Laineen kanssa Koskinen teki nopeasti valmisteltuja performansseja, jotka härnäsivät systeemiä. Hän alkoi pian tehdä myös suomalaista underground-sarjakuvaa Aamurusko-lehteen yhdessä Laineen kanssa.

Koskinen oli Suomen Talvisota 1939–40 -ryhmän esitysten ratkaisevan loppusilauksen tekijä: keikan päätteeksi hän perkasi lahnan – kaikessa rauhassaan – ja heitti perkeet yleisön päälle, muistelevat M.A. Numminen ja Markku Into.

Koskisen teoksiin ilmestyivät pian porvarillista elämäntapaa kritisoivat sikahahmot, joista taiteilija tunnetaan edelleen. Massiivinen sikaperhe rötköttämässä nojatuoleissa telkkaria katsellen kommentoi suomalaisen elämänmenon omahyväisyyttä. Useimmat näistä teoksista ovat päätyneet museoihin suomalaisen pop-taiteen klassikkoina.

Konflikti yhteiskunnan kanssa kärjistyi vuoden 1969 Nuorten näyttelyssä Helsingissä. Siellä olivat esillä ristillä roikkuva sika sekä sikavaakuna. Maallikkosaarnaaja Kyösti Laari teki rikosilmoituksen jumalanpilkasta.

Maallikkosaarnaaja Kyösti Laari teki rikosilmoituksen jumalanpilkasta.

Noita vaiheita kerratessa Koskisen olemus muuttuu. Mies alkaa liikehtiä levottomana tuolissaan. Piina jatkuu edelleen, vaikka nyt hän sanoo ymmärtävänsä elämänpiiriltään rajoittunutta Kyösti Laaria. Maallikkosaarnaaja uskoi, että Helsingille voisi käydä samoin kuin Martinique-saarelle. Sen tulivuori purkautui ja kylvi tuhoa, kun asukkaat olivat kanniskelleet ympäriinsä ristiinnaulittua sikaa.

– Hänellä oli aito huoli siitä, että Jumala rankaisee.

Helsingin kaupunginviskaali ehkä pelkäsi samaa ja päätti nostaa syytteen Laarin rikosilmoituksen perusteella. Oikeusprosessin lopputuloksena vuonna 1974 oli tuomio jumalanpilkasta ja valtakunnan vaakunan häpäisemisestä. Samalla loppuivat apurahat.

– Siitä on ollut minulle vuosikymmeniä kestävä harmi, joka tavallaan on pilannut elämäni.

Koskinen myöntää ilahtuneensa havaittuaan Laarin kuolinilmoituksen, vaikka ajatus on häijy. Sakkotuomion aikaan oltiin uudistamassa jumalanpilkkaa säätelevää lakia. Vanhoillisten piirien mielestä laista ei pitänyt tehdä liian vapaamielistä, etteivät “radikaalit pääse ihan villiintymään” Suomessa.