Perussuomalaisten hajoaminen sataa suoraan keskustan ja kokoomuksen laariin, muistuttaa Unto Hämäläinen.

Paavo Väyrynen sälyttää päävastuun perussuomalaisen puolueen hajoamisesta presidentti Sauli Niinistön niskoille. Väyrynen moittii Niinistöä puuttumisesta sisäpolitiikkaan ja sopimattomien lausuntojen antamisesta perussuomalaisten uusista johtajista.

”Niinistö on keskeisessä vastuussa sekä perussuomalaisten hajoamisesta että kokoomuksen aseman vahvistumisesta hallituspolitiikassa”, Väyrynen kirjoitti blogissaan (siirryt toiseen palveluun) 19. lokakuuta.

Lännen Median toimittaja Lauri Nurmi puolestaan arvioi, että pääministeri Juha Sipilä sekä valtiovarainministeri Petteri Orpo vaikuttivat suuresti perussuomalaisten hajoamiseen.

Nurmi julkaisi viime viikolla Perussuomalaisten hajoamisen historia -kirjan, joka on hyvin yksityiskohtainen kuvaus viime kevään ja alkukesän tapahtumista.

Nurmen kirjan tekee erityisen mielenkiintoiseksi se, että hän kertoi jutussaan (siirryt toiseen palveluun) jo 3. kesäkuuta, siis viikkoa ennen puoluekokousta, miten perussuomalainen puolue tulisi hajoamaan, jos Jussi Halla-aho valittaisiin sen johtoon.

Timo Soini kiisti oitis uutisen (siirryt toiseen palveluun), mutta kymmenen päivää myöhemmin Soini kumppaneineen marssi ulos perussuomalaisista ja perusti uuden eduskuntaryhmän.

Varsinaisessa ratkaisuvaiheessa presidentti jäi tappiolle.

Kumpaa siis pitää uskoa, euroedustaja Paavo Väyrystä, kaiken politiikassa kokenutta vanhaa kettua, vai nuorta terhakkaa toimittajaa Lauri Nurmea?

Uskon enemmän Lauri Nurmen näkemykseen tapahtumien kulusta.

Mielestäni presidentti Sauli Niinistö jäi sivurooliin – tai oikeastaan pelkäksi statistiksi – viime kesäkuun draamassa.

Väyrynen on siinä oikeassa, että Niinistö murahteli muutaman happamen kommentin ”tehokkaasta katumisesta”, kun häneltä tivattiin kantaa Halla-ahon ja Hakkaraisen saamiin tuomioihin.

Varsinaisessa ratkaisuvaiheessa presidentti jäi tappiolle.

Presidentti Niinistö olisi halunnut, että pääministeri Juha Sipilän hallitus olisi eronnut ja olisi käyty neuvottelut uuden hallituksen perustamisesta.

Mutta presidentillä ei ollut riittävästi valtaa saada tahtoaan läpi. Pääministeri Sipilä ei halunnut erota, koska hänellä oli takanaan eduskunnan enemmistö sen jälkeen, kun pari kymmentä perussuomalaisten kansanedustajaa oli eronnut ja perustanut uuden ryhmän.

Nykyisen perustuslain henki, jonka mukaan hallituksen pitää nauttia eduskunnan luottamusta, tuli näin näytetyksi toteen. Presidentin luottamusta hallituksen ei välttämättä tarvitse nauttia.

Sipilä ja Orpo olisivat voineet hakea uusiksi kumppaneiksi RKP:n ja kristillisdemokraatit.

Hajottivatko Sipilä ja Orpo sitten perussuomalaisen puolueen?

Olen lukenut huolellisesti Lauri Nurmen uutuuskirjan ja luotan siihen, että se antaa pääpiirteittäin oikean kuvan tapahtumien kulusta. Jokin yksityiskohta saattaa mennä pieleen, mutta perusteet ovat kunnossa.

Kirjan pohjalta vedän sen johtopäätöksen, että Sipilä ja Orpo osallistuivat voimallisesti perussuomalaisten hajottamiseen.

Kun Sipilä ja Orpo päättivät maanantaina 12. kesäkuuta, että he eivät halua jatkaa hallitusyhteistyötä Halla-ahon perussuomalaisten kanssa, heillä oli kaksi vaihtoehtoa saada hallitukselleen enemmistö eduskunnassa.

He olisivat voineet hakea uusiksi kumppaneiksi RKP:n ja kristillisdemokraatit, joiden johtajat jo odottelivat kutsua hallitusneuvotteluihin.

Jos Sipilä ja Orpo olisivat valinneet tämän vaihtoehdon, perussuomalainen puolue olisi siirtynyt oppositioon lähes kokonaisena. En nimittäin usko, että lähtijöitä olisi ollut paljon.

Muutamia kansanedustajia olisi todennäköisesti eronnut, mutta pääosa olisi pysynyt kiltisti vanhassa puolueessa ja perussuomalaisilla olisi nyt ainakin kolmenkymmenen jäsenen eduskuntaryhmä.

Sipilän ja Orpon taktiikka on toiminut loistavasti. Perussuomalainen puolueen hajoaminen on syksyn aikana syventynyt.

Miksi Sipilä ja Orpo eivät valinneet tätä vaihtoehtoa?

He tiesivät maanantai-iltana ja viimeistään tiistaiaamuna, että perussuomalaisten ryhmästä oli irtoamassa merkittävä, hallituksessa jatkamaan haluava osa, jonka tuki riittäisi takamaan hallitukselle eduskunnan enemmistön.

Sipilä ja Orpo olivat paitsi ministereitä myös puoluejohtajia. Kyllä he tajusivat, mikä merkittävä puoluetaktinen lisäetu sekä keskustalle että kokoomukselle oli tarjolla.

Jos puolet perussuomalaisten edustajista olisi hallituksessa ja toinen puoli oppositiossa, varmistettaisiin kilpailijapuolueen hajoaminen. Tilaisuutta ei kannattanut jättää käyttämättä.

Ja miten on käynyt?

Sipilän ja Orpon taktiikka on toiminut loistavasti. Perussuomalainen puolueen hajoaminen on syksyn aikana syventynyt. Ei ole enää ole mitään toivoa sovinnosta Halla-ahon puolueen ja sinisten kesken.

Kuka kerää suurimman hyödyn perussuomalaisten hajoamisesta?

Eduskuntavaalijärjestelmä on tunnetusti sellainen, että se suosii suuria puolueita ja syrjii pieniä puolueita. Suuret puolueet saavat siis enemmän paikkoja kuin niiden suhteellinen kannatusosuus toisi. Nykyisessä eduskunnassa keskustalla on näitä ”lisäpaikkoja” peräti kuusi.

Tästä järjestelmästä kärsinee seuraavissa vaaleissa eniten kahtia jakautunut perussuomalainen puolue.

Hyödyn saajia lienevät keskusta ja kokoomus.

Unto Hämäläinen

Kirjoittaja on eläkkeellä oleva politiikan toimittaja.