12,7 millin konekivääri ampuu sarjan metsänreunaan. Lumi pölisee maalitaulujen takana. Sitten toinen sarja ja hiljaisuus. Konekiväärin lukko loksahtelee, ja laitteen ohjaaja painelee aukion laudalla ohjaimen koskettimia.

Telavaunu, jonka päällä konekivääri on, kääntyy ja huristelee katsojien luo. Konekivääri osoittaa metsään päin.

Tapan varuskunnan lähellä Virossa esitellään virolaisen Milrem Roboticsin taistelurobottia. Laitteen nimi on THeMIS. Parimetrisen ajokin päälle on asennettu konekiväärin lisäksi tähtäinyksikkö, jossa on tavallinen, infrapuna- ja lämpökamera.

– Robottien sensorit näkevät, mitä ihminen ei näe ja kuulevat, mitä ihminen ei kuule. Robotit tähtäävät ihmistä tarkemmin, sanoo Milrem Roboticsin toimitusjohtaja Kuldar Väärsi.

Virolaisia sotilaskäyttöön suunniteltuja robotteja.

Kristo Tamm ohjaa THeMIS-robottia. Ahti Kaario / Yle

Aseistettua THeMISiä ohjaa koko ajan yksi sotilas kannettavan ohjauslaitteen kautta. Sotilaalla ei tarvitse olla näköyhteyttä robottiin. Hän ohjaa myös robotin asetta.

– Päätöksen tulen avaamisesta tekee aina ihminen, sanoo Väärsi.

THeMISiä ei ole myyty vielä edes Viron puolustusvoimille, mutta Väärsi ennustaa robottien muuttavan sotimisen tapaa lähivuosien aikana.

– Vihollisen tulen alle menee ensin robotti ja sitten vasta sotilas. Muutos tulee olemaan perusteellinen ja hyvin suuri.

Robottien käytöllä pyritään ennen kaikkea pienentämään omia tappioita. Robotit voivat suojata omia joukkoja, lisätä joukon tulivoimaa, raivata miinoja tai antaa tietoja vihollisesta.

Robotit yleistyvät kovaa vauhtia lähes kaikissa armeijoissa. Milrem Robotics on vain yksi kymmenistä valmistajista maailmassa, jotka kehittävät robotteja sotilaskäyttöön.

Radio-ohjattuja panssarivaunuja eli teletankkeja rakennettiin jo Neuvostoliitossa 1930-luvulla. Taistelukentän robotin idea ei siis ole uusi. Neuvostoliitto käytti muutamia TT-26 -teletankkeja talvisodassa Karjalan kannaksella suomalaisia vastaan.

Suomalaissotilaat tutkivat sotasaaliiksi saatua liekinheitinpanssarivaunua. Teletankki oli saman näköinen. SA-kuva

Teletankit Mannerheim-linjaa murtamassa Neuvostoliitolla oli talvisodan aikaan 33 radio-ohjattua panssarivaunua. T-26 -vaunusta kehitetyt tankit toimivat pareittain. Toinen oli radio-ohjattava ja toinen se, mistä edellistä ohjattiin komentonäppäimillä.

Teletankki pystyi toimimaan puolentoista kilometrin päässä komentotankista. Jos yhteys katkesi, teletankki pysähtyi ja jäi moottori käyden paikalleen odottamaan yhteyden palaamista.

Teletankin aseistuksena oli liekinheitin tai 300-700 kilon räjähde, jonka tankki jätti kohteen viereen. Helmikuussa 1940 teletankit tuhosivat Kannaksella räjähteellä panssariesteitä ja yhden suomalaisten bunkkerin.

Teletankkeja ei käytetty talvisodassa paljoa. Kannaksen metsäinen ja epätasainen maasto oli liian hankala tuon aikaiselle radio-ohjaukselle. Vaunujen ohut panssarointi teki niistä helppoja tuhota.

Teletankkeja käsiteltiin sotasalaisuutena. Komentotankin piti tuhota teletankki tykillään, jos suomalaiset näyttivät saavan sen käsiinsä. Talvisodan jälkeen ei kokeiluja radio-ohjatuilla tankeilla jatkettu.

Uudelleen robotit ilmaantuivat sotiin vasta yli 60 vuotta myöhemmin. Yhdysvallat on käyttänyt niitä säännöllisesti vuodesta 2002 lähtien, Afganistanissa ja Irakissa.

Yhdysvaltain maavoimilla ja merijalkaväellä on parikymmentä tuhatta kauko-ohjattua robottia. Niitä on lähetetty sotilaiden edellä tutkimaan luolia ja rakennuksia, paikantamaan tarkka-ampujia, etsimään miinoja ja raivaamaan räjähteitä. Niissä on pimeän, savun ja pölyn läpi näkeviä kameroita ja räjähdysaineiden molekyyleja nuuskivia sensoreita.

Kaikkein hyödyllisimmiksi robotit ovat osoittautuneet miinojen ja räjähteiden raivaamisessa, ja siihen niitä on myös käytetty eniten.

PackBot- ja TALON-raivaajarobotit ovat epäilemättä säästäneet satoja sotilaita kuolemalta tai vammautumiselta. Ne ovat raivanneet Afganistanissa ja Irakissa kymmeniä tuhansia tienvarsipommeja ja räjähteitä. Yhdysvaltain armeijan mukaan ainakin tuhat robottia on tuhoutunut tai vaurioitunut näissä tehtävissä.

Raivaaja- ja tiedustelurobotit ovat aseistamattomia, mutta Yhdysvallat on rakentanut myös aseistettuja robotteja. Niitä ei juurikaan ole käytetty sodassa, koska niiden komentoyhteyksiä on pidetty epävarmoina.

Amerikkalaisjoukkojen PackBot robotti Irakissa 2005. Robottia käytetään rakennusten tiedusteluun. Jonathan Montgomery / EPA

Venäjä lähti robottien kehittelyyn vasta nähtyään niiden hyödyt Yhdysvaltain sotatoimissa. Se kuitenkin kirii eroa länteen kiinni.

Kun Yhdysvallat on hankkinut robotteja vaihe vaiheelta, sodassa havaittujen tarpeiden mukaan, on Venäjä liikkeellä suurin suunnitelmin. Armeijaa uudistetaan, ja robotiikka on määritelty yhdeksi uudistuksen kärkihankkeista.

Venäjän tavoitteen mukaan noin 30 prosenttia kaikesta sen armeijan varustuksesta olisi robotisoituja järjestelmiä vuoteen 2025 mennessä.

Venäjän armeija on suunnitellut robottien ja lennokkien sijoittamista komppanian tai pataljoonan kokoonpanoon. Ajatuksena on, että hyökkäyksen ensimmäisessä aallossa menisivät aseistetut ja miinanraivaajarobotit, sitten vasta sotilaat ja panssarivaunut.

Joukkojen tulivoiman lasketaan kasvavan tuntuvasti, ja sotilaita arvioidaan tarvittavan 20–25 prosenttia nykyistä vähemmän.

Sopii epäillä, toteutuvatko suunnitelmat ainakaan tavoitellussa ajassa. Venäjän vastaiset pakotteet vaikeuttavat korkean teknologian komponenttien hankkimista, mikä hidastaa sekä robottien kehittämistä että niiden massavalmistusta.

Venäjä on kehittänyt useita taistelurobotteja. Ne ovat tulivoimaisempia kuin läntiset vastineensa. Vikhr ja Uran-9 (siirryt toiseen palveluun) ovat itse asiassa kauko-ohjattuja panssarivaunuja. Pienemmät Soratnik, Nerehta ja Platforma-M on aseistettu konekiväärillä, panssarintorjuntaohjuksilla tai molemmilla.

Venäläinen kauko-ohjattava Vikhr-panssarivaunu asevoimien robotisointia esittelevässä näyttelyssä maaliskuussa 2017. AOP

Venäjän armeijan Uran-6 miinanraivausrobotti lähdössä Syyriaan. AOP

Venäjän taistelurobotit ovat vasta kokeiluvaiheessa. Sodassa on käytetty varmuudella vain kauko-ohjattua Uran-6 miinanraivaajavaunua, joka on osallistunut Venäjän joukkojen mukana Syyrian sotaan.

Jo ennen maarobotteja sotiin tulivat lennokit. Yhdysvallat teki ensimmäinen ilmaiskun lennokilla Afganistanissa 7. lokakuuta 2001. Predator laukaisi ohjuksen, jolla oli tarkoitus tappaa Taliban-järjestön johtaja Mullah Omar. Lennokkia Yhdysvalloista ohjaavien viranomaisten sähläyksen vuoksi isku osui kuitenkin autoon, missä olivat vain Omarin henkivartijat.

Sen jälkeen Yhdysvallat ja sen liittolaiset ovat tehneet tuhansia ilmaiskuja (siirryt toiseen palveluun) lennokeilla ainakin Afganistanissa, Pakistanissa, Irakissa, Syyriassa, Libyassa, Jemenissä ja Somaliassa.

MQ-1 Predator toi lennokit maailman tietoisuuteen. Ensin sitä käytettiin pelkästään tiedusteluun. Yhdysvaltain Predatorit pörisivät jo Bosnian ja Kosovon taivaalla 1990-luvulla. Israel oli tosin aloittanut tiedustelulennokkien käytön jo 1982 Libanonin sodassa.

Esimerkki on levinnyt nopeasti. Tällä hetkellä lennokkeja on noin 90 maan asevoimilla. Niitä on satoja erilaisia malleja, useimmat aseistamattomia tiedustelulennokkeja.

Saksalainen versio Global Hawk -tiedustelukoneesta. Kone pystyy suunnistamaan itse sille ohjelmoidun reitin mukaan. Armin Weigel / EPA

Yhdysvaltain ilmavoimien RQ-4 Global Hawk on lennokeista suurin. Se on “oikean” lentokoneen kokoinen ja pystyy lentämään 30 tuntia yhtä mittaa. Tässä kuussa sellainen on käynyt tarkkailemassa esimerkiksi Itä-Ukrainan ja Baltian tilannetta.

Venäjä puolestaan on käyttänyt runsaasti lennokkeja Syyrian sodassa. Itä-Ukrainassa venäläiset lennokit paikansivat ukrainalaisten joukkojen asemat ja johtivat niihin tykistön ja raketinheitinten tulta. Ukrainalaisten miestappiot olivat suuret.

Aseistettuja lennokkeja on parillakymmenellä maalla, ja niiden kysyntä kasvaa. Yhdysvaltain ja Israelin ohella niitä on alkanut valmistaa Kiina, joka myy lennokkejaan maihin, joihin muut eivät myy – ja halvemmalla.

Yhdysvaltain Predator-lennokki Afganistanin yllä. Lennokin aseistuksena siipien alla on kaksi Hellfire-ohjusta. Leslie Pratt / EPA

Taliban-johtaja Mullah Akhtar Mansoorin surmanneen lennoki-iskun jälkeen Pakistanissa 2016. STR / EPA

Lennokeilla on etunsa ja heikkoutensa. Lennokki voi pysytellä kohteen yläpuolella paljon kauemmin kuin tavallinen taistelukone. Se voi tarkkailla tuntikausia vastustajan joukkoja ja välittää niistä tietoa tai hyökätä niitä vastaan, tehtävästä riippuen.

Pieniä lennokkeja on myös vaikea havaita ja torjua. Suomen armeijan käyttämä israelilainen Orbiter 2b on metrin pituinen ja sen siipien kärkiväli on kolme metriä. Se lentää useiden satojen metrien korkeudessa, ja sieltä sitä on hyvin hankala nähdä. Orbiter on myös lähes äänetön. Sitä käytetään tiedusteluun ja tykistön tulenjohtoon.

Amerikkalaiset Predator- ja Reaper-lennokit ovat suurempia ja haavoittuvaimpia. Sotakoneeksi ne ovat hitaita ja kömpelöitä.

Vajaat kymmenen Yhdysvaltain lennokkia on ammuttu alas Serbiassa, Afganistanissa ja Lähi-Idässä. Muista syistä niitä on pudonnut operaatioissa (siirryt toiseen palveluun) toista sataa. Varsinkin Predatorissa on ollut paljon vikoja, ja se jääkin pois käytöstä tänä vuonna.

Elektroniseen ja tietoverkkosodankäyntiin kykenevä vastustaja voi yrittää katkaista lennokin – tai maarobotin – yhteyden ohjaajansa. Ehkä jopa kaapata laitteen omaan käyttöönsä.

Yhteys voi tosin pätkiä muutenkin. Yhdysvallat joutui Afganistanissa vuonna 2009 lähettämään hävittäjän ampumaan oman Reaperin alas, kun yhteys siihen menetettiin ja lennokki suuntasi aseineen kohti naapurimaata Tadzikistania.

Sotilaat tuppaavat joskus vieroksumaan lennokkeja. Amerikkalaisen kyselyn mukaan (siirryt toiseen palveluun) maassa taistelevat joukot pitävät niitä vähemmän luotettavina ilmatuen antajina kuin lentäjän ohjaamia koneita. Lentäjä pystyy heidän mielestään lukemaan etulinjan tilanteen paremmin kuin tuhansien kilometrien päässä istuva lennokin ohjaaja.

– Rynnäkkökoneen lentäjä on taistelussa mukana, eikä vain siemaile lattea ja pelaa videopeliä jossain Yhdysvalloissa, tuumi yksi amerikkalaissotilas Foreign Affairs-lehdelle.

Yle Uutisgrafiikka

Lennokkeja on käytetty paikoissa, joissa vastustajan ilmapuolustus on heikko tai sitä ei ole lainkaan. Yhdysvaltain, Venäjän tai Kiinan nykyaikaista ilma- ja kyberpuolustusta vastaan niiden mahdollisuudet ovat huonot.

Kun kuitenkin ohjaajattomia lentokoneita halutaan eri syistä tulevaisuudessa käyttää, on ryhdytty kehittämään sellaisia malleja, jotka kykenisivät läpäisemään ilmapuolustuksen ja suorittamaan saamansa tiedustelu- tai rynnäkkötehtävän, vaikka yhteys niihin katkeaisi. Tällaisia lentokoneita on kokeiluasteella.

Euroopassa kehitetään ranskalaisen Dassault Aviationin johdolla ohjaajatonta Neuron-taistelukonetta (siirryt toiseen palveluun). Hankkeessa on mukana myös ruotsalainen lentokonevalmistaja SAAB. Omat vastaavat hankkeensa on Britannialla (siirryt toiseen palveluun), Yhdysvalloilla, Venäjällä ja Kiinalla.

Yhdysvaltain ohjaajaton Northrop Grumman X-47B -kone on laskeutunut "omin päin" lentotukialukselle ja noussut sieltä – mikä on melko vaikea lentotehtävä. Yhdysvallat arvioi koneen olevan palveluskäytössä ensi vuosikymmenellä.

Yhdysvaltain laivaston ohjaajaton X-47B -kone ottaa polttoainetta ilmassa tankkauskoneelta. Liz Wolter, US Navy / EPA

Asejärjestelmiä, jotka pystyvät suorittamaan tehtävänsä ilman ihmisen vaikutusta, sanotaan autonomisiksi aseiksi.

Autonomia on jo tullut asejärjestelmiin vähitellen. Itsenäisesti maaliin hakeutuvat ohjukset ovat tavallaan autonomisia aseita. Niitä myös torjutaan autonomisilla aseilla.

Laivojen omasuojajärjestelmiä, jotka torjuvat kohti ammuttuja meritorjuntaohjuksia, ovat esimerkiksi amerikkalainen Phalanx, hollantilainen Goalkeeper ja venäläinen AK-630. Niissä on tutka, tähtäintietokone ja konetykki. Ne havaitsevat kohteet tutkallaan, pystyvät arvioimaan mikä niistä on vaarallisin ja ampuvat sitä ensin.

Venäjän laivastolla AK-630 on lähes joka aluksessa, ja Nato-maat käyttävät joko Phalanxia tai Goalkeeperia. Suomella ja Ruotsilla näitä aseita ei ole.

AK-630 -aseita (pienemmät tykkitornit) venäläisten sotalaivojen kannella Sevastopolissa. Sergei Ilnitski / EPA

Israelilainen Iron Dome -ohjustentorjuntajärjestelmä voi toimia joko automaattisesti tai ihmisen ohjaamana. Abir Sultan / EPA

Myös monet ilmatorjuntajärjestelmät, kuten amerikkalainen Patriot ja venäläinen Pantsir-S1 voivat toimia autonomisesti. Israelilainen ohjusten ja rakettien torjuntajärjestelmä Iron Dome osaa laskea, osuuko havaittu raketti asutukseen vai putoaako se pellolle, ja päättää kannattaako kallista torjuntaohjusta laukaista.

Kaikki edellämainitut järjestelmät voivat toimia myös ihmisen ohjauksessa. Vain panssariajoneuvojen suojalaitteet, jotka laukaisevat vastapanoksen kun havaitsevat lähestyvän ohjuksen tai ammuksen, ovat täysautomaattisia. Niiden on reagoitava millisekunnissa.

Monissa asejärjestelmissä jokin osatoiminto on autonominen. Esimerkiksi lennokeissa nousu ja laskeutuminen ja tiedustelutiedon jonkinlainen seulonta. Maaroboteissa autonominen toiminto liittyy usein laitteen liikkumiseen.

Koska sotilaspuolen robotiikassa käytetään paljon samoja ratkaisuja kuin siviilipuolella, tulevat heti mieleen itsestään ajavat autot.

– Itseajavat autot ja jakelurobotit hyödyntävät rakennettua ympäristöä, teitä ja liikennemerkkejä. Sotilaskäytössä robotin pitää löytää tiensä hankalassa maastossa. Lisäksi siihen vaikuttavat esimerkiksi signaalihäirintä, lika ja erilaiset vauriot, selittää eroja Milrem Roboticsin systeemisuunnittelija Henri Kuuste.

THeMIS-robotin kuljetusversio. Se voidaan ohjelmoida kulkemaan omaa reittiään. Ahti Kaario / Yle

Milrem Robotics esitteli Tapassa myös THeMIS-ajokin versiota, joka pystyy itsenäisesti liikkumaan ennalta ohjelmoitua reittiä pitkin. Sen sensorit luovat maastosta 3D-kuvan ja ajokki ymmärtää, mistä voi mennä ja mistä ei.

Toimitusjohtaja Väärsi sanoo laitteen sopivan esimerkiksi sotilaiden leiripaikan tai tukikohdan vartiointiin. Se kiertäisi itsekseen vartioreittiä ja tarkkailisi sensoreillaan, lähestyykö leiriä vastapuolen sotilas tai ajoneuvo.

– Vartiomiehen tehtävä on se kaikkein ikävin ja tylsin. Vartiomiehen virheet johtuvat väsymyksestä tai tarkkaamattomuudesta. Robotti ei niitä virheitä tee.

Autonomian ennustetaan yleistyvän aseissa tulevina vuosina. Se lisää joukkojen tehoa taistelussa, sen uskotaan vähentävän henkilöstökustannuksia, ja ennen kaikkea: Yhdysvallat on asettanut robotiikan ja autonomian kehittämisen strategiseksi tavoitteekseen, jolla se pyrkii säilyttämään aseteknisen etumatkan muuhun maailmaan.

Muut maat joutuvat vastaamaan Yhdysvaltain haasteeseen, joko säilyttääkseen kilpailukyvyn asemarkkinoilla tai koska ne ovat Yhdysvaltojen mahdollisia vastustajia.

Mutta autonomian leviäminen muihin kuin puolustusaseisiin, vaikkapa THeMISin kaltaisiin taistelurobotteihin, ei ole välttämättä nopea eikä itsestään selvä asia.

Ensinnäkin, teknologia ei ole niin kehittynyttä, että se selviytyisi esimerkiksi kaupunkitaistelusta – joka on hyvin monimutkainen ja epäselvä tilanne. Robotit eivät pysty erottelemaan kunnolla sotilaallisia kohteita siviilikohteista tai päättelemään, aikooko ihminen toimia vihamielisesti vai ei.

THeMIS-robotin tähtäinyksikkö ja ase. Markku Rantala / Yle

Toiseksi, autonomiset aseet ovat koneita ja tietokoneita, ja niihin voi tulla vika tai toimintahäiriö. Mitä monimutkaisempia järjestelmät ovat, sitä vikaherkempiä. Ne myös ovat alttiita vastapuolen häirinnälle ja muille vastatoimille.

Autonomiset taistelurobotit eivät siksi olisi välttämättä turvallisia edes käyttäjilleen.

Tukholmalainen rauhantutkimuslaitos SIPRI on autonomisia aseita koskevassa raportissaan päätynyt siihen tulokseen, että ainakin nähtävissä olevassa tulevaisuudessa ihminen pysyy taistelukentällä tulenkäytöstä päättävässä roolissa.

Yhdysvaltain ja monien muiden länsimaiden virallinen kanta on, että autonomistenkin aseiden täytyy olla ihmisen valvonnassa. Samaa mieltä on Yhdysvaltain armeija.

Ajatus tekoälyn tulosta aseisiin huolestuttaa silti monia. YK on keskustellut asiasta useaan otteeseen. Ihmisoikeusjärjestö Human Rights Watch (HRW) vaatii, että itsenäisesti maalinsa valitsevat ja tuhoavat aseet kielletään kokonaan – kemiallisten aseiden tai jalkaväkimiinojen tapaan.

– Haluamme ennalta ehkäisevää kieltoa, tulevaisuudessa kehitettävien järjestelmien varalle. On kammottava ajatus, että kone voisi päättää ihmisen surmaamisesta, sanoo maailmanlaajuisen kieltokampanjan (siirryt toiseen palveluun) koordinaattori Mary Wareham sähköpostihaastattelussa.

Autonomisten aseiden vastustajat ovat myös huolissaan vastuukysymyksistä. Kuka vastaa, jos robottiase tekee sotarikoksia? Toimipa se ihmisen käskyjen vastaisesti tai niiden mukaan, vastuullista voi olla hankala osoittaa.

Kampanjan kärkihahmona on Tesla-sähköautotehtaan perustaja Elon Musk ja muita robotiikka-alan huippunimiä. Kampanja on tehnyt myös "tappajaroboteista" varoittavan videon (siirryt toiseen palveluun). Se on kuitenkin fiktiota. Ainakin toistaiseksi.

– Täysin autonomisten aseiden kehittäminen johtaisi varustelukierteeseen ja epävakauden lisääntymiseen, ja niiden tuomat edut menetetään. Yleistyessään sellaiset aseet päätyvät myös vääriin käsiin, sanoo Mary Wareham.

Kampanjan mukaan kieltoa kannattaa Paavi ja parikymmentä valtiota. Yhdysvallat, Britannia ja Venäjä kuitenkin vastustavat sitä. Kiinan mielestä autonomisten aseiden käytölle pitäisi mieluummin laatia sitovat säännöt.

Kiellon vastustajat perustelevat, että myös sotilaat tekevät taistelussa virheitä, ja että sotilas- ja siviilikohteen erottaminen voi olla vaikeaa ihmisellekin. Heidän mukaansa robotti ei tunne väsymystä, vihaa tai pelkoa, eikä ammu ketään varmuuden vuoksi. Joidenkin mielestä robotti voidaan jopa ohjelmoida noudattamaan sodan kansainvälisoikeudellisia sääntöjä.

Orbiter 2b -lennokki laukaistaan ilmaan katapultilla. Puolustusvoimat

Suomella ei ole varsinaisia robottiaseita. Maavoimien Orbiter-tiedustelulennokki osaa lentää ohjelmoitua reittiä pitkin itsekseen, ja merivoimissa Katanpää-luokan miinanraivaajilla on autonomisesti vedessä uivia robotteja, jotka etsivät merenpohjasta miinoja.

Ilmavoimat ei halua miehittämätöntä konetta Hornet-hävittäjien seuraajaksi – sopivia sellaisia ei ole vielä tarjollakaan. Sen sijaan on mahdollista, että Hornetin seuraajan tueksi hankitaan miehittämättömiä järjestelmiä.

Esimerkiksi Israel on käyttänyt lennokkeja tiedustelemaan tai häiritsemään vastustajan ilmatorjuntaa ennen miehitetyillä koneilla tehtyä ilmaiskua. Yhdysvalloissa kehitetään samaan tehtävään pikkulennokkien parvia.

Jos robotisoitujen asejärjestelmien käyttö yleistyy, Suomenkin on mietittävä, otetaanko niitä käyttöön ja miten niitä torjutaan, sanoo sotilasprofessori, everstiluutnantti Janne Mäkitalo Maanpuolustuskorkeakoulusta.

– Meillä on pitkät maarajat. Olisi outoa, jos ei selvitettäisi, voisiko joku autonominen järjestelmä ottaa vastuun – ihmisen ohjauksessa – joistakin alueista. Sen sijaan että sotatilanteessa joka paikkaan ryhmitettäisiin joukkoja.

Aluevalvontajärjestelmiä on jo olemassa, mutta ei muuta.

– Sellaiset järjestelmät, joissa sensori havaitsee liikkuvia ajoneuvoja ja ihmisiä, välittää sen tiedon esimerkiksi tekoälylle, joka tekee itsenäisesti päätöksen, vaikutetaanko näihin kohteisiin vai ei, ne ovat vasta tulevaisuutta ja kehityksen alla.

Sotilas ja kone taistelukentällä. Brittisotilas ja miinanraivausrobotti Irakissa Basrassa 2004. Shawn Baldwin / EPA

Ennusteet siitä, miten robotisoituminen muuttaa sodankäyntiä, vaihtelevat paljon. Sotilasprofessori Mäkitalo uskoo, että ihminen pysyy sodankäynnissä tärkeimpänä tekijänä.

– On vaikea kuvitella, että jotain maa-aluetta pystytään pitämään hallussa ilman, että siellä on sotilaita ja sotilailla sotataidollinen johto. Apuna voivat Suomessakin olla autonomiset järjestelmät ehkä parinkymmenen vuoden päästä, mutta eivät koneet yksin tule miehittämään taistelukenttää.

Lähteinä käytetty mm:

Fast Companyn artikkeli roboteista asevoimissa (siirryt toiseen palveluun)

Latvian ulkopoliittisen instituutin raportti roboteista sodankäynnissä (siirryt toiseen palveluun)

SIPRIn raportti autonomisista aseista (siirryt toiseen palveluun)

Pentti Perttula: Nykyaikainen ilmasodankäynti, Minerva Kustannus Oy, 2015

Maksym Kolomyjec: Pansar i Vinterkriget, Leandoer&Ekholm förlag, Stockholm 2008

Lue lisää: Hyödynnettiinkö Syyriassa tehdyssä lennokki-iskussa ensimmäistä kertaa parviälyä? Suomalainen ilmasodan asiantuntija kertoo