Cannes-voiton jälkeen amerikkalaiset agentit alkoivat pommittaa Juho Kuosmasta huonoilla käsikirjoituksilla. Hänen ohjaamastaan Hymyilevästä miehestä (2016) odotettiin myös Oscar-ehdokasta, mutta niin ei käynyt ja kampanjointikin paljastui inhottavaksi. Seuraavaksi Kuosmanen aikoo tehdä neuvostotyylisen scifielokuvan, jossa yhdistyvät Päivänsäde ja menninkäinen sekä Ziggy Stardust.

KulttuuriCocktail seurasi Juho Kuosmasen hullua vuotta 2016 televisiodokumentissa ja tässä artikkelissa. Kuosmasta vietiin festivaalilta ja mantereelta toiselle usean kuukauden ajan. Heti tuoreeltaan hän kommentoi, että vuosi oli hieno, mutta “vähän liikaa”.

Esimerkiksi The Hollywood Reporter -elokuvalehden vaikutusvaltainen kolumnisti Scott Feinberg piti Kuosmasen esikoiselokuvaa tuolloin hyvin mahdollisena Oscar-ehdokkaana.

On aika kysyä, mitä Juho Kuosmaselle kuuluu nyt.

Hymyilevä mies voitti Cannesin elokuvajuhlien kakkoskilpasarjan toukokuussa 2016. Mitä sen jälkeisestä hulinavuodesta jäi käteen?

Juho Kuosmanen: Voitto ja sitä seurannut hyvin kaoottinen vuosi määrittelivät aika paljon omaa asemaani elokuvakentällä. Koin, että olen oikeasti osa paitsi suomalaista, myös eurooppalaista elokuvaa. Maailma aukeni ja pieneni samalla kertaa.

Tärkeintä oli oppia ymmärtämään, miten ja millaisin ehdoin elokuvamaailma toimii. Kentällä on paljon houkutuksia, hyviä tarjouksia ja nurkan takana olevia näennäisiä mahdollisuuksia.

Työtarjouksia tulee edelleen koko ajan.

Oli hyvä, että tarjouksia oli paljon. Ei ollut pakko lähteä yhden tarjouksen perässä valloittamaan maailmaa. Tuntui hyvältä, että huomiota tuli tarpeeksi jo tehdyllä työllä.

Työtarjouksia tulee edelleen koko ajan, joten ei ole sellainen olo, että pitäisi tarttua heti ensimmäiseen ja hylätä kaikki.

Jos haluaa lähteä varta vasten tekemään kansainvälistä uraa, niin nyt siihen olisi reittejä. Jos se kiinnostaisi.

Kiinnostaako?

Se ei ole mikään varsinainen tavoite, mutta ei minulla ole mitään syytä sitä poiskaan sulkea. Olen myös tosi tyytyväinen Suomessa. Olen elokuvaohjaajana vapaampi täällä, eurooppalaisin varoin.

Hymyilevää miestä veikattiin Oscar-ehdokkaaksi, mutta valintaa ei tullut. Miltä se tuntui?

Kyllähän se tietenkin tympäisi, koska hehkutusta oli ollut etukäteen. Toki se palveli elokuvan levittämistä Jenkeissä, koska ennakkolistauksia seurataan siellä tiiviisti.

Oli järkyttävää huomata, kuinka isoilla rahoilla kampanjoita tehdään.

Itse asiassa koko Oscar-kampanja oli isompi pettymys, kuin tuo lopputulema. Oli järkyttävää huomata, kuinka isoilla rahoilla kampanjoita tehdään.

Pienet eurooppalaiset 1,5 miljoonan euron elokuvat kamppailevat lähes 2 miljoonan euron budjeteilla. Toki he ovat laskeneet, että jos ehdokkuus tai jopa palkinto tulee, rahan tienaa myynnissä takaisin.

On surullista, että kilpailussa ei palkita sitä elokuvaa, josta tykätään eniten tai jota pidetään palkinnon arvoisena. On vielä ihan ok, että levitysyhtiön vaikutusvallalla ja agenttifirman suhteilla on iso merkitys. Räikeää on se, kuinka paljon elokuvalle ostetaan huomiota. Vaikka sen tiesi, se oli inhottavaa nähdä.

Onko Hollywoodista tullut kiinnostavia tarjouksia?

On mutta ei mitään niin kiinnostavaa, että olisin pakannut laukkuni ja lähtenyt sinne.

Minulle on tärkeintä, että elokuvaa saa tehdä vapaasti. Sen kaltainen tekeminen, missä ei saa puuttua castingiin tai käsikirjoitukseen tai muuhun, ei ole mitenkään mieluista. Jos vapaus säilyy toimittaessa isoilla rahoilla Amerikassa, niin mikä ettei, mutta yleensä vapaus ja raha eivät kulje käsi kädessä.

Millaisia amerikkalaiset työtarjoukset ovat olleet?

Pääasiassa niitä tulee kahdesta osoitteesta. Tyypillisin tapaus on agentti, joka haluaa lähettää käsikirjoituksia, joihin etsitään ohjaajaa, joka auttaisi rahoittamaan elokuvan. Ja itselläni oli ehkä juuri sen verran sopivasti nimeä, että tarjouksia alkoi tulla. Siellä koettiin, että tuotanto voisi hyötyä tällaisesta uudesta innokkaasta eurooppalaisesta tekijästä.

Mutta käsikirjoitukset ovat hyvin usein sellaisia, että ne ovat saattaneet pyöriä toimistosta toiseen ilman että kukaan on niihin tarttunut. Ja kun niitä muutaman luki, niin ihan syystä. Aika vähän oli mitään todella hyviä käsikirjoituksia.

Olemme esimerkiksi etsineet sopivaa kirjaa, josta voisi tehdä elokuvan.

En ole muutenkaan, Suomessakaan, innostunut käsikirjoituksen perusteella oikein mistään. Enemmän on kiinnostanut tekijäryhmä ja se ajatus, mitä elokuva käsittelee.

Yhdysvalloissa on myös yksi agentti, jolle olen tämän pystynyt sanomaan. Jos minulle tulee joku idea, jota haluaisin viedä eteenpäin, hän katselee verkostoja, joita hanke tarvitsisi.

Lisäksi olen skypettänyt erilaisten henkilöiden kanssa. Olemme esimerkiksi etsineet sopivaa kirjaa, josta voisi tehdä elokuvan. Tuntuu, että kyseisen firman kautta voisi joskus löytyä jotain kiinnostavaa, jossa voisi säilyttää tekemisen omaehtoisena.

Helpottiko Hymyilevän miehen menestys paineitasi elokuvantekijänä?

Pahimmat paineet ovat varmaan aina oman pään sisällä. En usko, että niistä pääsee eroon.

Nyt juuri on aika helppo hengittää, kun ei ole mitään akuuttia työn alla. Kaikki hankkeet ovat alussa ja mahdollisuuksia täynnä.

Jokainen hanke lähtee kuitenkin ihan nollasta. Ei seuraava elokuva varmaan synny yhtään sen helpommalla kuin mikään edellinenkään.

Rahoitus toivottavasti helpottuu. Kenties rahoittajat voivat luottaa siihen, että kun kerran onnistui, niin ehkä toisenkin kerran.

Viimeksi ohjasit uuden version Suomen ensimmäisestä fiktioelokuvasta, Salaviinanpolttajista. Se on mykkä ja mustavalkoinen, kuten myös vuonna 2012 valmistunut Romu-Mattila ja kaunis nainen. Tuleeko mykkäelokuvia vielä lisää?

Tulee. Nyt kun on tehty kaksi osaa, täytyy tehdä kolmaskin. Se on elokuva mahdottomasta rakkaudesta, ja tapahtuu avaruudessa. Se on scifielokuva. Se on vähän sellainen “Päivänsäde ja menninkäinen meets Ziggy Stardust ja Aelita”. Siinä haetaan vähän semmoista varhaista neuvostoscifiä.

Seuraava mykkäelokuvani kertoo mahdottomasta rakkaudesta ja tapahtuu avaruudessa.

Viime joulukuussa Kansallismuseossa avattiin Suomen tarina -näyttely, joka kulkee itsenäisyyden vuosikymmenten läpi. Sinä olit mukana suunnittelemassa näyttelyn dramaturgiaa. Mitä teet seuraavaksi?

Oli mielettömän kiinnostavaa tehdä tarinankerrontaa museoon. Sen jälkeen on mukava palata myös elokuvan pariin. Minulla on käsikirjoituksia, sekä omia että muiden kirjoittamia, joitain kirjoihin ja joitain henkilöihin perustuvia. Olisi mahtavaa, kun vain pääsisi tekemään. Tuon mykkäscifi-hahmotelman lisäksi ei ole mitään niin konkreettista, josta voisin kertoa.

Miten museonäyttelyn tarinankerronta eroaa elokuvan tarinankerronnasta?

Museossa tarinaa kuljetetaan tilassa, jossa kävijä pystyy itse vapaasti liikkumaan. Elokuvassa taas liikutaan lineaarisessa ajassa. Se on suurin ero. Lisäksi historialliset tapahtumat ja museon esineistö asettavat voimakkaammat reunaehdot.

Samankaltaista taas on se, että tarinankerronta ei ole tasarytmistä, vaan huoneesta toiseen mentäessä tapahtuu rytmillisiä vaihdoksia. Tarinassa on jonkinlainen alku ja lopputulema – millä mielin näyttelystä poistutaan, mitä sieltä saa mukaansa. Samalla tavalla elokuvan tarina on muuta kuin pelkkä juoni. Elokuvassakin tarjoillaan jotain ajatusta, jonka kanssa salista poistutaan.

Elokuvaohjaaja Juho Kuosmanen katsoo kameraa. Kuva: Kuokkasen Kuvaamo.

Miltä itsenäisen Suomen tarina perehtymisen jälkeen näyttää?

En ole pitänyt itseäni mitenkään isänmaallisena henkilönä. Tykkään enemmänkin nostaa esiin epäkohtia kuin mainostaa omaa maatani. Mutta nyt kun aihetta vuoden verran käsiteltiin, niin on sanottava, että onhan Suomen tarina ihan huikea menestystarina.

Kasvaminen metsäisestä maasta pohjoismaiseksi hyvinvointivaltioksi, jota edelleen vielä olemme, sisältää todella paljon hienoja päätöksiä, joilla koko kansa otettiin mukaan. Se on hieno esimerkki toimivasta demokratiasta.

Haaveilen semmoisesta, että olisi yksi kalenterimerkintä per päivä.

Mainitse jokin esimerkki tällaisista päätöksistä?

Kun museosta puhutaan, niin kaikki ilmiöt tiivistyvät esineisiin. Näyttelyn hienoin esine on äitiyspakkaus. Siinä tiivistyy ajatus, että meidän täytyy taata kaikille ihmisille tasa-arvoiset elämän lähtökohdat, ja että se ei jää vain juhlapuheeksi. Jos tämä on meidän halumme, niin mitä sitten oikeasti tarvitaan, jotta se toteutuu: äitiyspakkaus on siitä niin konkreettinen esimerkki kuin voi olla.

Mitä odotat vuodelta 2018?

Aikaa. Haaveilen semmoisesta, että olisi yksi kalenterimerkintä per päivä, ja on se sitten kuinka vähäpätöinen tahansa, voisi ajatella että päivä on täysi. Koska kaksi vuotta on ollut aika kiireistä, kaipaan todella syvästi aikaa keskittyä.