1. Sulík sa rozhýbal

Od Andreja Kisku sa dlho očakávalo, že v novembri konečne oznámi založenie novej strany a mobilizáciu síl pre parlamentné voľby 2020. Neurobil nič. Len odkázal, že potrebuje čas do budúceho roka.

Čo neurobil Kiska, to urobil Sulík. Na sneme SaS oznámil tri veci: že končí v europarlamente, že chce vyhrať voľby a že sa pokúsi zostaviť novú vládu.

Sulíkove ambície možno pôsobia trúfalo. Je však sympatické, že chce ísť na vec priamo – cez zápas o volebné víťazstvo. Po Smere má k tomu zatiaľ najbližšie práve SaS.

Tempo Sulíka pri štartovacej čiare je síce mierne. Tak meter-dva za hodinu. No celkom stačilo na to, aby pri oznámení svojich plánov predbehol Kisku. Keďže ten nehybne posedkáva v šatni. S jedným telefónom na ľavom uchu. S druhým na pravom.

Keď sa Sulík naplno vráti do domácej politiky, opozícia bude mať o jednu z deformácií menej. Bolo – a je – dosť atypické, keď líder najsilnejšej opozičnej strany, ktorá chce odstaviť Ficov Smer, pracuje v Bruseli.

Sulíkove plány však zaťažuje jedno riziko, resp. stále nedoriešená výzva. Je ním práve Kiska, presnejšie jeho „strana“.

Ak nie veľmi rozhodný Kiska na jar naozaj založí nie veľmi aktívnu stranu, Sulíkova SaS bude jedna z prvých obetí.

Kiskova progresívna únia zrejme nebude dosť veľká a silná na to, aby to prevalcovala. A útočila na volebné víťazstvo. Nemá na to ani priestor (ten je obsadený), ani pracovné odhodlanie. Ako naznačil Dzurinda: Kiska zrejme nezháňa bicykel a nechystá sa naplno, s obetovaním súkromia vložiť do kampane v teréne. Reálna podpora novej únie po fúzii so Štefunkom a Beblavým môže byť sedem až desať percent. Nie cez 20, ako vyzerali pôvodné projekcie.

Na druhej strane, prípadná Kiskova únia by mohla byť dosť silná na to, aby Sulíkovi a jeho spojencom odsávala podporu. A likvidovala priestor pre rast v kampani.

Výsledkom môže byť zvrátený stav na opozičnej scéne: ten, kto chce vyhrať voľby a zostavovať vládu ako premiér, bude limitovaný tým, ktorý síce nevie čo chce – ale prečo by neposlúchol rady a prečo by to neskúsil...

2. Ričnanie zbraní

Rusi zadržali tri ukrajinské lode. Ukrajina vyhlásila vojnový stav. Rusi na Kryme posilňujú raketové systémy. Riziko rozširovania rusko-ukrajinského konfliktu je opäť väčšie, ako bolo pred týždňom. Takto vyzerajú spravodajské skratky z posledných dní.

Za vinníka sa – ako vždy – považuje Rusko. Aj keď je silne otázne, či boli udalosti také čiernobiele, ako sa vykresľujú.

Incident má dve roviny. Jedna je čisto vecná. Druhá politická (diplomatická).

Pokiaľ ide o prvú, vecnú rovinu, tam by sme mohli konflikt považovať za malý, izolovaný a riešiteľný bez väčších vojenských rizík.

Faktický stav je taký, že Rusi zadržali ukrajinské lode, ktoré vraj vplávali do dočasne uzavretých ruských vôd neohlásene (resp. bez povolenia) a nereagovali na výzvy ruských pohraničných síl. Na ukrajinských lodiach boli zadržaní príslušníci ukrajinskej tajnej služby SBU. V preklade: špióni. Ukrajina to potvrdila. S tým, že príslušníci ukrajinskej kontrarozviedky sa v konflikte s Ruskom nachádzajú „na prednej línii obrany, bok po boku ukrajinských vojakov“.

Otázka teda znie, či v prípade troch ukrajinských lodí išlo o výzvedné vojenské aktivity, resp. o spravodajskú akciu ukrajinskej tajnej služby – v blízkosti strategického mosta, ktorý spája Rusko a Krym. Ak áno, potom je zadržanie a vyšetrovanie agentov SBU v réžii Ruska celkom normálne. Američania či Briti by postupovali podobne, keby v ich vodách „načierno“ operovali cudzie tajné služby.

Z tohto pohľadu je označovanie Ruska za agresora, ktorý zámerne provokuje a ktorého treba potrestať, silne prehnané. Rusi nezadržali ukrajinské lode preto, že by túžili po väčšom konflikte a ďalších sankciách. Rusi zadržali ukrajinských špiónov, ktorí sa vyhýbali kontrole v Kerčskom prielive.

Mimochodom, pokiaľ ide o podozrenia zo zámerných provokácií, viac ako na Putina by v tomto prípade sedeli na Porošenka. Jeho verejná podpora pred marcovými prezidentskými voľbami kolabuje niekde pri piatich percentách. Okrem toho slabne aj medzinárodná podpora Ukrajiny – finančná, materiálna, politická...

Už v lete sa objavovali špekulácie, že Porošenko sa môže pokúsiť posunúť termín volieb. Alebo nanovo rozpáliť „ruskú hrozbu“. Získal by tým pár bodov doma. A zrejme aj vo svete, keďže v západných krajinách sú predsudky a emócie nastavené protirusky. Paušálne.

3. Hnev diplomatov

Druhá a dôležitejšia rovina incidentu je tá politická a diplomatická.

Krym je síce de facto ruský, rovnako ako úzky Kerčský prieliv, ktorý ho spája s ruskou pevninou. Politicky je však otázka Krymu stále sporná. Krym bol od Ukrajiny amputovaný – a anektovaný k Rusku – v rozpore s medzinárodným právom. Silou. Ukrajina (s podporou spojencov) formálne považuje Krym za svoje územie, okupované Ruskom. Na Kerčský prieliv pri Kryme a jeho slobodné využívanie si robí rovnaký nárok, ako Rusi.

Navyše, bez ohľadu na politiku či symboliku okolo Krymu a jeho štátnej vlajky, bez prístupu ku Kerčskému prielivu by boli ukrajinské prístavy (Mariupol) odrezané od sveta. A dokonca aj od námorného spojenia so západnou Ukrajinou.

Ukrajinci sa už dlhšie sťažovali na ruské kontroly a účelové vojenské obmedzenia, ktorým sú vystavené ich lode pri Kryme (aj tie civilné či obchodné). Ukrajinci chcú Kerčský prieliv používať voľne. Alebo aspoň bez zbytočných a často potupných obmedzení.

A v tomto si zaslúžia podporu. Západ a EÚ by mali tlačiť na to, aby Rusi v Kerčskom prielive pristúpili na férové pravidlá. A dohody.

Tu nejde len o Krym, ale o všeobecný medzinárodný princíp. Ak by sa akceptovali turecké blokády Bosporu, britské blokády Gibraltaru, egyptské blokády Suezu alebo iránske blokády Hormuzského prielivu, medzinárodný obchod by to vrátilo do doby kamennej.

Svet si zvykol, že prielivy a prieplavy sú otvorené medzinárodnej preprave. Platí to aj pre tranzit vojenských lodí. Výnimkou, ktorá pripúšťa obmedzenia, sú mimoriadne situácie a nevyhnutné bezpečnostné opatrenia. Napríklad pri vojnovom konflikte alebo jeho riziku. Prípadne pri plavbách cudzích lodí „načierno“, bez ohlásenia a bez kontroly.

Paradoxne, Ukrajina vyhlásením vojnového stavu veci veľmi nepomohla. A už vôbec si nepomohla naliehaním na NATO, aby do oblasti vyslalo bojové lode. Pretože presne toto sú situácie, keď má krajina, kontrolujúca prieliv, právo na mimoriadne opatrenia. A blokády.

Hrozba silou (vojnou) zaberá len vtedy, keď je krytá nielen bojovým pokrikom Ivana Mikloša, ale skutočným odhodlaním veľmocí ísť do ostrého konfliktu. So všetkými následkami a stratami. A toto odhodlanie v krajinách NATO chýba. Už od roku 2014. Navyše, chýba mu aj primeraný dôvod. Keď ním nebola protiprávna anexia Krymu, zadržanie ukrajinských špiónov „v prednej línii boja“ ním môže byť len ťažko.

Ukrajinskí lídri sa stále točia v kruhu. Od Západu očakávajú „rozhodnú podporu“, vrátane vojenskej. A tá neprichádza.

Západní lídri si zvykli, že úlohou Ukrajiny je krvácať za západné záujmy. Opačné situácie, keď má Západ krvácať za ukrajinské záujmy, nevyhľadávajú.

Ukrajinci si zaslúžia slovenskú podporu pri ochrane medzinárodného práva (je správne, že Slovensko neuznalo anexiu Krymu). Aj pri ich oprávnených požiadavkách (férové pravidlá pre spoločné námorné trasy). Ich výzvy na silové riešenia by sme však mali krotiť. Už len preto, že málokto pri hrozbe silou, opretou o „pomoc“ Západu, stráca viac ako samotní Ukrajinci.

4. Spor o Lajčáka

Prehľad uzavrel minister Lajčák. Končí.

Minister zahraničných vecí pri migračnom pakte už minulý týždeň narazil na parlament. Aj na vlastnú stranu, ktorá pakt odmieta – napriek hrozbe Lajčáka, že v takom prípade z vlády odchádza. Za ministrom stál čiastočne Pellegrini a Bugár. Proti nemu stál Danko. Fico ihrisko pokrýval ako Maradona. Bol všade. Tváril sa, že je aj rezolútne za Lajčákom. Aj rezolútne proti migračnému paktu.

To druhé zrejme platí. Fico si nemôže dovoliť nijaký, ani mierny pokles verejnej podpory Smeru. To prvé však bolo otázne.

Fico chcel mať Lajčáka mimo vlády. V prezidentskej kampani. A seba v kresle ministra zahraničných vecí. Jedno aj druhé bolo pôvodne nepriechodné. Tak pre začiatok Fico zachraňoval aspoň to, čo sa dalo. A čo bola jeho politická priorita. Potvrdzoval tvrdú líniu Smeru k imigrácii. A zvyšok problémov držal v pohybe. S otvoreným koncom.

Fico už nebol v pozícii, z ktorej by mohol celej koalícii diktovať podmienky.

O Lajčákovi to však platilo v ešte väčšej miere.