Vad betyder egentligen ”nazist” och ”nationalist”?

Är man ond per definition om man värnar om sin nation?

Är man ”ett hitleristiskt nationalsocialist- och SS-svin” om man tycker att man överhuvudtaget hör till en nation?

Är man en dålig människa om man inte gillar ”multikulti” utan trivs bäst med sina lika?

Skall man skämmas över att tillhöra en viss ”kultur”?

Får jag sörja en försvunnen tid då vi hade social fred?

Får jag tänka och uttrycka mig fritt utan att bli kallad rasist?

Frågorna är många och jag har inga svar. Kan jag ens formulera dem utan att bli attackerad och missfirmad av människor som anser sig kränkta och förolämpade?

Senast jag var på en återträff i mitt forna hemland satt vi ett gäng gamlingar och sörplade en öl och snackade skit kring saker som hände för 40 år sedan och inte har någon direkt politisk sprängkraft. Trodde jag.

Gänget var inte representativt för landet men väl för den avgångsklass som lämnade vårt gymnasium 1976. Mer än 70 procent av eleverna hade genomgått högskole- eller akademisk utbildning trots att vi tillhörde en missgynnad minoritet. En kärnfysiker, en matematiker och parlamentariker, en företagsledare med 120 anställda, en sjuksköterska, en fotograf, en ingenjör i elektromekanik, en ekonom och en veterinär som hade emigrerat trettio år tidigare (nämligen jag).

I dagens Sverige skulle säkert en del folk betrakta detta som ett elitgymnasium för särskilt utvalda. Så var det faktiskt inte – det var det enda gymnasiet som vi ungrare hade på flera tiotals mils avstånd. De flesta av oss var fattiga och formellt sett marginaliserade (själv är jag barn till en ensamstående mamma som blev förbjuden att jobba inom sitt yrke och hankade sig fram i ett elakt samhälle).

Skillnaden var att vi hade LÄRARE. Lärare som ingöt mod i oss och använde argument som i dagens Sverige av många nog skulle hållas för ”nazistiska”.

”Vi ungrare måste visa att vi är lika bra eller helst bättre!”

På ytan hände det ingenting. Vi busade och skolkade precis som alla andra, men någonstans långt in kände vi att – ”Jag skall visa dem att jag kan”.

Blir det nationalism av detta om man byter ”jag kan” mot ”vi kan”?

Nog om det förgångna.

”Nysvensk” som jag är tog jag på återträffen upp frågan om den ungerska nationalismen och den politiska realiteten i Ungern. Tyckte inte mina forna skolkamrater att det gått lite långt med den ungerska nationalismen?

Det svar jag fick var oväntat och obehagligt.

”Vad vill du? Skall vi ha det som i Sverige?”

Jag insåg plötsligt att Sverige efter årtionden som positiv förebild alltmer kommit att uppfattas som ett skräckexempel på socialt förfall.

På kvällen satt jag med en pensionerad historielärare och dryftade samma tankar. Jag fick en fråga:

”Vad är det för fel i att ungrarna vill behålla Ungern ungerskt?”

Jag hade inga bra svar.

Har ni det?

Elöd Szántó är djurhälsoveterinär och beskriver sig själv som utböling och acklimatiserad västgöte.