Män och kvinnor ser flyktingkrisen på lite olika sätt. Ta exempelvis DN/Ipsos oktoberundersökning: en tredjedel av kvinnorna vill ta emot fler flyktingar än i dag; knappt en femtedel av männen håller med. Omvänt vill 51 procent av männen minska mottagandet; bara 34 procent av kvinnorna instämmer.

Kvinnornas parti, Feministiskt initiativ, vill ha gränslös invandring - SD, männens parti, not so much.

Nog kan man misstänka att migrationspolitiken hade varit annorlunda om riksdagen hade sett ut som på 70-talet. Och om vi hade haft en slipstät regering i stället för "världens första feministiska".

Även i kommunpolitiken kan man spåra könsskillnader, om man är på det humöret. I onsdagens SvD kräver en rad S-märkta kommunalråd att regeringen ska dra åt flyktingpolitiken. De heter Jimmy, Lars, Kjell, Göran, Johan och Anders.

Men deras kollega, Lena Baastad i Örebro, håller inte med, enligt SvD: Ja, det är pressat på vissa ställen, men på andra håll funkar det finfint.

Självklart finns undantag. Malmös kommunalråd, Katrin Stjernfeldt Jammeh (S), vill numera ha gränskontroller. Å andra sidan är Malmö i krisläge två sedan 6 oktober. När kommunalrådet larmade i augusti, var det i form av en bön om avlastning.

Boel Godner i Södertälje (S) har larmat i åratal. Men i oktober fräste hon till, på Expressen Debatt, mot dem som pratar volymer: "Hur många som kommer avgörs av kriserna i världen", fastslog hon. Bara vi hjälps åt klarar vi allt.

Hennes kollega, Åsa Eriksson, blev rikskänd som "det gråtande kommunalrådet i Norberg". Rösten bröts i radio när hon i februari berättade om hur oförstående rikspolitikerna var när hon bad om hjälp. Men när hon intervjuades i tv, nyligen, sken hon som en sol och såg invandringen bara som en möjlighet.

Daniel Schützer i Årjäng sken desto mindre när han sa att Morgan Johansson var "så dum att klockorna stannar" efter att ministern hade avfärdat hans larm om skolkaos.

Finns det, grovt tillyxat, ett mönster där män sätter gränser och ställer krav medan kvinnor härdar ut, bryter ihop, samlar sig och kämpar vidare?

Det verkar onekligen så:

För en månad sedan skrev Veronica Magnusson, ordförande för det kvinnotunga fackförbundet Vision: "Många av Visions medlemmar gör ett fantastiskt arbete för att skapa ett så bra och värdigt flyktingmottagande som möjligt. Det gör mig otroligt stolt!" Det är så viktigt att "vi som land klarar att upprätthålla såväl humanism som en väl fungerande organisation".

Nu låter det annorlunda: "Läget är ohållbart."

Hur kunde det bli ohållbart så plötsligt? Borde inte Vision ha larmat mycket tidigare och högre? Och rimligen borde väl en fackförening sätta medlemmarnas intressen före migrationspolitiken?

Tänk om matriarkatet och dess ikon, Syster Duktig, har medverkat till att välfärden går på knäna och riskerar att kapsejsa på vissa ställen. Det vore en smula ironiskt.

Det var ju välfärden som gjorde att kvinnor kunde lämna heltidsrollen som maka, mor och dotter, skaffa sig en karriär och jämna vägen för världens första feministiska regering.

Läs också:

Lagen rår inte på Syster Duktig

Rosa försvarspolitik är farlig för kvinnor

Följ Expressen ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.