"Decemberuppgörelsen" mellan Alliansen och regeringen var knappast optimal men det minst dåliga alternativet. Att just analysera konsekvenserna av alternativen är centralt för att förstå detta. Politik är en evigt pågående schackmatch, inte ett barslagsmål utan konsekvenser.





Den överenskommelse som nu slutits mellan regeringen och Alliansen har väckt en hel del arga reaktioner på högerkanten. Hur kan moderaterna passivt acceptera socialism?





Låt oss då påminnas om att att varje handling har konsekvenser. Det är lätt att säga att man kategoriskt ska bekämpa allt man inte gillar, men frågan är vad det får för effekter i steg 2. För 1 år sedan bröt de rödgröna och SD ut och stoppade en av beståndsdelarna i dåvarande Alliansregeringens budget. Detta fick han bittert ångra för 3 veckor sedan. Vi vet alla hur det är att göra något som känns bra nu men som man ångrar bittert imorgon. Alliansens agerande nu kommer givetvis att påverka förutsättningarna för framtiden.





Därför är det viktigt att man ser bortom oneliners som "ni stödjer socialism" och analyserar utfallet av alternativa ageranden.





Givet hur det politiska landskapet nu ser ut, dvs att inget block kommer få egen majoritet det närmaste åren kan jag övergripande se 5 olika scenarion (oavsett om det blir nyval eller ej) utöver de som nu utspelar sig:





1. Den finska modellen: en regering som (efter mer eller mindre politiskt kaos) styr från den absoluta mitten (oavsett om statsministern heter Stefan, Anna eller något annat).





2. Den Italienska modellen: totalt kaosartad situation med ständigt skiftande majoriteter (till exempel att Alliansen och de rödgröna turas om att varannat år få igenom budget och regering





3. Alliansen bildar nu direkt en "minoritet-minoritet" regering som SD inte fäller





4. Alliansen vinner ett nyval och bildar en regering som SD inte fäller





Scenario 1

I det fall ett misstroendevotum riktats mot Löfven eller nyval utlyses med utgången att det parlamentariska läget består, är det uppenbart att Sverige inte kan regeras under nuvarande premisser. Ett tänkbart utfall av detta är att tillräckligt många partier tvingas in mot mitten för att bilda eller i olika grad stödja en utpräglat mitten-regering som åtnjuter majoritetsstöd. Det absolut mest sannolika då är att Alliansen splittras, troligen genom att Jan Björklund ersätts av Birgitta Ohlsson. Detta vore en fullständig katastrof som sannolikt skulle återge S sitt forna maktmonopol. Strukturellt skulle det föra Sverige långt mer vänsterut än att Löfven får rimligt fria tyglar i 3 år. Att Alliansen förblir intakt är den i särklass viktigaste garanten mot vänsterpolitik i det långa loppet.





En annan variant är att Alliansen tvingar S+MP styr med en politik strax till vänster om Alliansens budget. Fördelen här är att vi undviker skattehöjningar. Nackdelen är att Alliansen blir aktivt uppbundna i att nå överenskommelser över blockgränserna. Detta är kanske det värsta av alla scenariot för Alliansen genom att det placerar SD i rollen som den enda facto oppositionen. Det blir också svårt för Alliansen att leverera en trovärdig samhällskritik om man en dag gör upp med regeringen för att en annan leverera en tuff oppositionspolitik.





Scenario 2

Även om det hade varit sensationellt roligt att fälla Löfven i ett misstroendevotum och på nytt bilda en Alliansregering hade glädjen varit kortvarit. Till maj för att vara exakt, då SD hade fällt den nya regeringens vårproposition och Sverige pånytt dragits in i p olitisk kaos. Kanske hade Löfven då kommit tillbaka. Kanske hade det dröjt till i höst och att de rödgrönas budget antas för 2016. Detta hade varit det i särklass sämsta alternativet för Sverige. Det hade skadat tilltron till systemet och ökat spelutrymmet för SD något oerhört. M hade helt förlorat sin nyvunna glans av att vara ett ansvarstagande statsbärande parti. Italien vars politik präglas av detta är ett av de sämst fungerande länderna i Europa såväl politiskt som ekonomiskt. Endast populistiska partier och människor med rättshaveristiska tendenser (som inte kan tänka bortom "ska Alliansen släppa igenom socialism") skulle föredrar detta.





Scenarion 3

Ett alternativ är att rikta ett misstroendevotum mot Löfven och sedan bilda en Alliansregering som inte fälls av SD. För att åstadkomma detta är det uppenbart att ett sådant drag kräver en distinkt positionsförflyttning i frågan om migrationspolitiken. Detta då SD klargjort att man avser fälla varje regering som inte tillmötesgår dem. Oavsett vad man tycker om detta vore det ett enormt svek mot vad vi sa i valrörelsen. Att bryta ett sådant förtroende kommer sent glömmas. Av principiella och taktiska skäl bör svenska folket i så fall få tycka till om detta. Då är det enda rimliga att framtvinga nyval och tydligt deklarera att detta är avsikten. Därtill skulle en sådan regering bli otroligt kraftlös. I varje konfliktsfråga med de rödgröna skulle man tvingas ha aktivt stöd av SD. Detta är något helt annat än vad som gällde förra mandatperioden och skulle antingen slita sönder Alliansen eller framtvinga ett mer aktivt samarbete med SD. Det sannolika är att både och inträffar. Inte minst hade en sådan regering haft ett extremt litet handlingsutrymme. Särskilt med tanke på att vårt valmanifest redan avverkats. Alliansen är i stort behov av att förnya sin politik och har visar sig vara ganska dåliga på detta i majoritet. Alliansen skulle högst sannolikt drabbas av fullständig politisk utmattning inför valet 2018. Vi är i behov av att förnya vår politik och har uppvisat tveksam förmåga till detta i majoritet.





Denna metod att förhålla sig till invandrarkritiska populistpartier tycks dessutom ge dem ännu större spelyta. I Danmark är Dansk folkparti nu största parti i mätningarna trots år av att tillmötesgå deras politik. Jag inser att det finns gott om tyckare på högerkanten som inte vill lyssna till detta, men inse åtminstone att det är djupt tveksamt att säga en sak i valet och sedan göra något helt annorlunda.





Scenario 4

Då kommer vi slutligen till valet att just framtvinga nyval , vinna över SVMP och bilda en regering som SD inte fäller.





Jag skriver vinna över SVMP därför att det rimligen annars skulle krävas ett mer direkt samarbete med SD för att kunna bilda regering trots att Alliansen förlorar mot de rödgröna för andra gången på 6 månader. Det skulle svärta ned Alliansen något oerhört att förlora och fortsätta regera under samma förutsättningar som i scenario 3.





Om Alliansen vinner? Till att börja med betraktar jag detta som ett mycket osannolikt scenario. Det sannolika utfallet av en valrörelse hade varit att M minskar ännu mer. I inledningen av den ordinarie valrörelsen var vi påväg under 20-strecket. Att vi landade på dryga 23% är sannolikt till stor del tack vare den enormt starka stöd som Fredrik Reinfeldt och Anders Borg har som personer. Vad som hänt sedan dess är att samma personer försvunnit och en ny ledning inte hunnit förankra ett eget personligt mandat. Det byggs inte på 3 månader.





Trots en höst av kaos har opinionen rört på sig mycket lite. Det är dags att förstå att svenska folket är trötta på oss. Vi har misslyckats och måste vinna förtroende på nytt.





Alliansen i allmänhet och moderaterna i synnerhet är i behov av tid i opposition för att förnya sin politik. Tror man att detta kan göras på 3 månader och samtidigt behålla trovärdigheten som ett dugligt regerlingsalternativ så har man informationshanteringsproblem. Att vara dåligt förberedd och med en dåligt förankrad politik är alltså inte vägen till framgång här.





Därtill skulle Alliansen utöver att bli större än SVMP också behöva säkerställa att vår budget för 2016 går igenom, det vill säga säkra att SD inte fäller oss. Vi kan vara säker på att de rödgröna gör ALLT för att skjuta Alliansen i sank i detta läge. Genom att avisera en ompositionering före valet skulle svek-problemet i scenario 3 kunna kringgås.





Om vi bortser från själva sakfrågan, vad är det då som ska hända? Att flera SD väljare återgår till M? Antag att sensationella 4,2% kommer tillbaka. Det är vad som krävs för att spela jämt med vad de rödgröna fick i valet och nu har i opinionen. Därtill kan vi räkna med att F! tappar 2 av sina 3%. För att lyckas med att bli större än de rödgröna kommer det inte att räcka med SD-röster, vi måste locka tillbaka S och MP väljare som övergivit oss. Problemet är att dessa "mitten-väljare" lockas av MOTSATSEN till vad de före detta SD-väljarna lockas av. Och då har vi inte ens börjat diskutera själva sakfrågan. Vad är det som ska föreslås? Som hela Alliansen kan ställa upp på och som föranleder att SD inte fäller budgeten? Hägglunds utspel? SDs tillförordnade partiledare sa uttryckligen att "Detta förändrar inget". Problemet är återigen att Alliansen saknar svar här för att möta detta, inte minst förs inte migrationsdebatten på våra villkor. Detta är inga bra förutsättningar. Alls. Alliansen är helt enkelt inte redo att hantera situationen. Sannolikt hade valet dessutom handlat om just migrationsfrågan vilket otvetydigt gynnat SD (och sannolikt MP om Alliansen positionerar sig med en mer restriktiv linje). För att inte hamna i en omöjlig spagat att tillmötesgå såväl fd SD- som mittenväljare behövs andra svar och en annan spelplan. För detta behövs tid. Den sannolika utgången är alltså att SD ökar och de rödgröna befäster sin seger.





Dagens scenario

Kvar står alltså den uppgörelse som idag nåddes. Låt mig säga att jag inte tycker den är optimal. Att lägga ner min röst för att låta Löfven höja skatten känns inge vidare alls. Förhoppningsvis ska det inte behöva gå så. Att Alliansen lägger en gemensam budget för 2016 är långtifrån givet. Hur som helst hade problemet eventuellt kunnat hanteras genom att ändra propositionsordningen så att alla förslag ställd emot varandra samtidigt. Eller ännu bättre att SD inte förstört voteringsprocessen. I valrörelsen var Alliansen dessutom tydliga med budskapet att största block ska regera landet. Det var bla därför vi lade ner våra röster vid statsministervalet.





Att få tillstånd långsiktiga spelregler för hur landet ska regeras i opposition är dessutom vad vi kämpat för i år. Det är trist nu när de rödgröna blir större men desto roligare om Alliansen blir största block 2018. Långsiktigt är detta tveklöst bäst. Inte minst tar det bort det enorma fokus på SD.





Att säga att man inte kan bedriva oppositionspolitik under dessa förutsättningar är larv. En konstruktiv opposition handlar om att opinionsbilda för sina förslag, inte att torpedera allt annat.





Summa summarum

De alternativa scenarion till den uppgörelse man nu slutit är väldigt dystra. För den som vill att Alliansen ska samarbeta med SD är givetvis svaret enklare. Detta är dock i min världen helt uteslutande. Då talar vi om att M skulle vara ett helt annat parti än vi är. Det går helt och fullt emot mina värderingar. Alla de som röstar på SD är inte rasister, men SD själva är det (hur man kan förneka det är häpnadsväckande). Om inte annat måste man rimligen förstå att det är omöjligt att få med hela Alliansen på detta. Då är det ärligt talat bättre att alla som har sådana åsikter helt enkelt ansluter sig till SD fult ut.





Nu har Alliansen chansen att förnya sin politik i opposition, adressera migrationsfrågan på egna villkor och styra efter 2018 i det fall Alliansen blir större än de rödgröna. Sedan vill huvuddelen av svenska folket att politiken tar ansvar och fungerar.



