DEBATT. 2016 befann sig Sverige i kris. Riksdagen fattade beslut om att dra in bidrag till vuxna enskilda som fått nej på sin asylansökan. Riksdagsdebatten som föregick beslutet gav prov på vår svenska nedärvda reflex att leva oss in i enskilda människors öde och låta medkänslan dominera. Huvudlinjen var att lag är lag. Avslagsbeslut ska respekteras av den asylsökande och beslut om utvisning ska följas.

Men omsorgstänkande är en svensk specialitet som säger någonting annat: De som har tagit sig hit har flytt från hemska förhållanden. De kommer inte att återvända. Indragna bidrag gör bara livet svårare för dessa utsatta människor. Vi känner för dem, vi vill ta oss an dem – de som är här alltså. De andra där ute de finns inte. De kan inte få finnas.

Verkligheten kräver tydlighet

Vilket perspektiv ska råda? Anser man att vi har ett särskilt ansvar för dem som fått nej framför principen om kontrollerad invandring då måste man avstå från principen lag är lag. Vi kan putsa vår självbild genom att linda in avslaget i omsorgstermer som att återvändandet ska vara effektivt, göras tryggt och rättssäkert, föregås av behovsanpassad rådgivning, osv. Det tröstar oss men ingen annan.

Verkligheten kräver tydliga svar. Det tydliga är det svåra. Vi kommer inte undan principerna. En humanistisk de facto-amnesti på svensk grund i stället för utvisning skulle vara en generell invitation att ta sig hit och vänta. Konsekvenserna skulle bli förödande.

Staffanstorp har förstått vikten av auktoritativ rättvisa. De hummar inte i målkonflikter.

I Sverige står det ungefär fifty-fifty mellan de insiktsfulla och de inlevelsefulla. Hälften tänker långsiktigt, hälften låter känslorna bestämma. Hälften vill ha kontroll över mottagandet, hälften har hjärtan som blöder för dem som har tagit sig hit.

Upprätthålla samhällsordningen

Därför är Staffanstorp intressant. De har förstått vikten av auktoritativ rättvisa. De hummar inte i målkonflikter. De förstår att staten mer än någonsin behöver räta upp skutan, göra klart vad som gäller och agera för att upprätthålla samhällsordningen. De stärker tilltron till systemet genom att vara tydliga med vad ”Sverige” är och vad ett handslag är.

De vill skärpa regelverket i små steg och hånas för det. Bort med tiggeriet, inga socialbidrag till IS-återvändare, inga slöjor på små barn i skolan. Hur dum får man vara? säger DN:s ledarsida. De har ju inga återvändande. Bara en tiggare. Bara en tjej med slöja.

Men kruxet är inte antalet. Det viktiga är att försöka komma fram till vad som kan anses rimligt.

IS-terrorist på meritlistan

För när moderaten Sonesson vill sätta stopp för socialbidrag (försörjningsstöd) till IS-terrorister gör han bara vad en medborgerlig känsla säger är rätt. Besluten om socialbidrag prövas ju individuellt. Portalparagrafen i socialtjänstlagen säger att (bara) den som inte själv kan tillgodose sina behov har rätt till bistånd.

Det är väl inte otänkbart att en frisk och arbetsför IS-terrorist i ett sådant biståndsärende skulle kunna nekas försörjning från det allmänna och hänvisas till arbetsmarknaden med IS-vistelsen i sin cv och allt, helt inom ramen för likabehandling?

Många kommuner öser ut hjälp dagarna i ända i namn av jämlikhet, lika för alla, opartiskhet, och för att kommunallagen och rättssäkerheten så kräver.

Jamen visst. Då är det bra nog att en kommun tar tag i frågan som allt fler kommuner ställs inför: Vad kan anses rimligt och vad inte? Det är en väldigt bra sak att fundera på.

Av Helena Rivière

Fri skribent

Tidigare riksdagsledamot (M)