În cercurile mele de cunoscuți - mai toți angajați la multinaționale, care și-au construit România lor autistă, care nu mergeau la vot pentru că „nu au pe cine alege" -, a început să circule o vorbă cu forță de manifest: „Ce-ar fi să-i batem?"

Prima dată am crezut că e vorba de bătaie fizică. O senzație stranie, pentru că oamenii ăștia între 25 și 40 de ani, care muncesc mult, au bani peste medie, merg prin Centrul Vechi, pleacă pe afară pe la shopping – toți sunt împotriva violenței. Iubesc pacea, bicicletele, spațiile verzi și berea.

„Moșulică, am frisoane pe șira spinării. Știi cum simt? Ca atunci când o echipă de fotbal mică de la noi a bătut o echipă șmecheră din Europa. Am feeling-ul ăsta. Că îi batem la ei acasă, pe terenul lor. Îmi bag picioarele în pomenile lor electorale, în pupatul lor de moaște, în potopul ăsta de afișe care ne sfidează și în toate televiziunile alea care manipulează. Simt că parcă suntem tot mai mulți ăia care vrem să le arătăm că nu fac ei ce vor din noi. Că nu sunt proprietarii României”.

Îl cheamă Octavian, e programator IT, e „buruienos la gură” (citatul de mai sus este „editat” de părțile hardcore, ca să poată fi dat la ziar), cu un simț al umorului care se ia. Deși nu are 30 de ani, câștigă bine, cu banii pe cartea de muncă. Prietenii îi spun Tavi.

„Moșulică, îți spun eu! Noi suntem aia mulți! Ăștia care nu am ieșit până acu” la vot. Stăm și ne plângem la bere. Că aia nu-i bună, că n-avem autostrăzi, că e corupție, că ne taie copacii din față blocului fără să ne-ntrebe. Noi ăștia putem să-i f…. cu un vot. Ce-ar fi să-i batem? Ce-ar fi să vadă că nu i-a pus Dumnezeu stăpâni peste România până la sfârșitul vieții, pe ei și progeniturile lor?” Și urmează niște vorbe bine simțite de tot neamul lor.

Pe prietenul lui Tavi îl cheamă Cristian, este IT-ist angajat la o multinațională. Are 30 de ani, nu a fost niciodată la vot, dar anul acesta, pentru prima dată, va merge la urne să-și aleagă președintele.

„De ce acum și nu la referendum? Sau la europarlamentare? Sau la locale? Și mai ales cu cine?” – îl întreb curios, încercând să înțeleg care a fost impulsul la care reacționează.

„Nu știu, bă, cu cine. Anti… ăștia. Le arăt eu că România nu-i a lor. Că atunci când fac legi șmenuite la telefon, când taie munții, când mă mint, când îmi f… banii pe voturi cumpărate, când bagă frică în pensionari, NU au cum să câștige. Bă, ăștia sunt nesimțiți. Bă, n-or fi toți niște proști și nația asta nu-i un popor de abuzați. Stăm toți să ne facă ei pe la spate?”

„Mă așteptăm să spui de DNA, anchete, furturi”, îl provoc insidios.

„A, ba da. Și asta, oarecum. Treaba cu DNA-ul e altfel: bă, dacă le va tremura mâna când vor se vor gândi să fure, e mare chestie! Nu poți, mă, să furi la nesfârșit de 25 de ani și să scapi. Nu poți, mă, să copiezi și să zici că n-ai trișat, da” să-ți ștergi doctoratu” din CV. Lasă asta cu DNA-ul. Mă deranjează altceva. Prea multe afișe, domne! Unde întorc capul îi văd. La semafoare, pe stâlpi, la televizor. Peste tot. Mă asfixiază. Nu mai pot. Îmi este silă. Pe ăștia nu i-a învățat nimeni că ce-i prea mult strică? Sunt prea mulți, prea la putere, prea la furat, prea de multă vreme!”

Alex este alt programator IT, coleg cu Tavi. Așteaptă ziua votului că pe un mare meci de fotbal la care va fi pe stadion și va fi ”al 12-lea” jucător. Va fi trup și suflet, va scanda, va vota, îi va convinge pe alții să voteze.

„Ce-ar fi să-i batem? Frate, sper că ăștia care credeau că lor nu li se poate întâmpla nimic rău să și-o ia în bot! Ce le mai convenea lor să iasă la vot numai săracii aia care primesc ajutoare sociale. Și să mai zic ceva: Campania asta e un blat. Ponta n-a vorbit cu mine. Să-mi zică: . Se duce și vorbește numai la Antene că să scoată pensionării și săracii la vot. Iohannis n-a venit să-mi spună ce-are în cap. Nimeni nu vrea confruntare cu nimeni. Bă, ăștia mă iau de prost. Mă duc să votez. Orice, da” nu mincinoșii și mafioții”.

Ce-ar fi să-i batem?

P.S. În fața excesului puterii se nasc, în mod natural, forțe care tind să aducă un echilibru. Supraexpunerea dăunează grav votului.

În 1992, Danemarca a intrat în Campionatul European de Fotbal, deși inițial nu se calificase, pentru că Iugoslavia a fost descalificată. Danemarca a răsturnat toate așteptările și a devenit campioană europeană bătând, în finală, Germania cu 2 la 0.

Numele și vorbele personajelor din această relatare sunt reale. Și oamenii ăștia chiar merg la vot. Se formează o nouă majoritate. Fiecare sută de mii ca ei, consumatori de net, din urban, care au viitorul în față, înseamnă broboane reci de sudoare pe fruntea celor care sunt „la butoane” și cred că vor muri „tot la butoane”. Și care mai cred că atunci când vor muri, le vor lasa butoanele moștenire copiilor.