de Marin Pana 2.7.2015

Rezultatele economice ale economiei grecești s-au înrăutățit continuu din 2006 până în 2011 iar creșterea PIB a intrat în teritoriul negativ încă din 2008, an în care România obținea o creștere economică record , potrivit datelor publicate de Eurostat.

Singurul an în care Grecia a obținut o valoare mai bună (dar negativă) în evoluția PIB decât România a fost 2009.

De reținut, sincopa relativă s-a produs în condițiile în care ei aveau o datorie publică de circa trei ori mai mare decât a noastră dacă se face raportarea la PIB. Ceea ce spune multe despre calitatea măsurilor de politică economică luate de către România în 2008 și cu efect în 2009, chiar dacă se poate invoca efectul de bază defavorabil pentru noi.

Pentru a vă forma o idee a importanței economiilor celor două state în cadrul UE, precizăm că PIB-ul total al Uniunii a fost anul trecut de 13.920 miliarde euro, în timp ce Grecia și România nu au depășit cu mult pragul de 1% din această sumă, Respectiv, 179 miliarde euro pentru Grecia și 150 miliarde euro pentru România ( în anul 2004, ”scorul” era net în favoarea Greciei, cu 193 la 61 miliarde euro).

Cheia rezultatelor mai bune ale României o constituie măsurile luate în 2010 – 2011, înainte ca efectele crizei să deterioreze iremediabil echilibrele macroeconomice. Politica de austeritate și programul convenit cu troica UE-FMI-BM au permis la noi oprirea căderii economice, stabilizarea și crearea premizelor pentru o creștere rezonabilă în condițiile date.

Prin contrast, Grecia a continuat să alunece în prăpastie, cu o reducere catastrofală a PIB-ului real de aproape 24% în doar trei ani, similară cu cea consemnată de România în perioada 1990 – 1992. Dar asta fără conștientizeze și să ajusteze pe măsură nivelul de trai și beneficiile oferite populației, desigur, din poziția de economie dezvoltată și nu de economie emergentă, precum România.

Dacă se face raportarea nivelului de trai din România la cel din Grecia, se pleacă de la ceva mai mult de o treime în 2004, se ajunge la mai puțin de jumătate în momentul aderării la UE din 2007, urmează două treimi în 2011 și apoi trei sferturi în prezent.

Partea bizară este că, în aceste condiții date de rezultatele economice, pensia medie este la noi de 200 de euro și la ei de circa 900 de euro, adică la concurență cu cea din Germania.

Dincolo de datoria publică uriașă (trei sferturi către alte state UE, Banca Centrală Europeană și FMI și nu majoritar către propria populație precum în Japonia, care are un nivel încă și mai ridicat, de circa 200% din PIB), problema Greciei este una de ajustare a nivelului de trai la rezultatele economice, deși (inclusiv la noi și inclusiv în 2010) s-a vehiculat intens teoria drepturilor câștigate ce nu pot fi reduse.

Concret, dată fiind preocuparea sentimentală a grecilor pentru generația în vârstă ( ieșită la pensie efectiv, în medie, cam ca la noi, pe la 55 -56 de ani), poate că pensia la nivel german ar fi putut fi suportată (deși greu, vezi datoria publică și deficitele acumulate) până prin 2009. Dar de acolo încoace, situația s-a schimbat dramatic (vezi tabelul).

În condițiile în care performanța economică a Greciei a fost întrecută de două țări baltice din noul val ( Estonia și Lituania), precum și de Slovacia (ce a avansat – nota bene – după intrarea în zona euro, de la 71% la 76% din media UE), era imposibil ca veniturile elenilor să fie considerabil mai ridicate, deoarece nu exista baza reală pentru a consuma decât pe bază de împrumut.

În treacăt fie spus, datoria publică redusă a balticelor și măsurile nepopulare de austeritate luate la timp au contat în relansarea rapidă după reculul inevitabil dat de criza economică mondială. Diferența în modul de a gestiona situația este destul de clară și explică reticența Slovaciei, care a strâns cureaua, în a acoperi sub o formă sau alta consumul pe datorie al Greciei.

Doi factori ar mai fi de subliniat pentru a înțelege ce se întâmplă :

Primul, Grecia este una dintre cele două țări ale UE ( alături de Italia) în care productivitatea reală a muncii pe persoană angajată a scăzut între 2004 și 2014 și singura în care productivitatea reală a muncii pe ora lucrată s-a diminuat, rămânând sub nivelul de referință din 2010.

Al doilea, Grecia este țara din UE în care remunerarea salariaților ca pondere în PIB este cea mai scăzută cu excepția (notabilă) a României. Or asta înseamnă fie muncă la negru sal la gri într-o proporție semnificativă, fie un efect suplimentar pe scăderea nivelului de trai, atât direct, prin plata mai redusă a muncii cât și indirect, prin impozitele insuficiente colectate pentru plata pensiilor.

Concluziile se impun de la sine.