Săptămâna trecută, vestea morţii actorului Robin Williams a adus în discuţie, la nivel global, problema depresiei, boală care afectează, potrivit Organizaţiei Mondiale a Sănătăţii (OMS), 350 de milioane de oameni. Cu toate acestea, o mare parte dintre persoanele care suferă de depresie nu beneficiază de tratament adecvat, iar statistica OMS nu ţine cont de persoanele care, deşi manifestă simptome ale acestei boli, nu au fost diagnosticate cu depresie. Deşi este una dintre cele mai studiate afecţiuni psihice în acest moment, depresia e confruntată cu numeroase prejudecăţi în rândul publicului larg, generate de o înţelegere lacunară sau insuficientă a acestei tulburări.

Mulţi înţeleg depresia, în mod eronat, ca pe o simplă tristeţe sau ca pe un semn de slăbiciune. În acest context, am publicat zilele trecute un text primit de la o cititoare care şi-a făcut curaj să discute public despre propria luptă cu depresia. Ca reacţie la textul Danei Costache, o altă cititoare, care doreşte însă să-şi păstreze anonimatul, a decis să ne împărtăşească nu doar cum i s-au declanşat primele episoade depresive, ci şi cum a reuşit să depăşească suferinţa. Vă invităm să citiţi mai jos povestea ei.

Mulțumesc, Dana Costache, pentru text. Mi-a dat încredere și curaj. Bolile psihice sunt un subiect tabu. Pastilele, psihiatrul, psihoterapia: o excentricitate sau eticheta ireversibilă a nebuniei. Nu pot să vorbesc despre experiența mea cu prieteni, cu colegi nici atât. Nu pot s-o afirm în afara unui cerc de apropiați și atunci când am făcut-o falsa înțelegere sau ambiguitatea privirilor mi-au accentuat nevoia de ascundere. Aș vrea să pot afirma: “am depresie” în fața oricui și mai ales aș vrea să nu cer concediu medical pentru vărsat de vânt atunci când un atac depresiv mă ținuiește în pat. Aș vrea să nu mint și să nu fiu nevoită să îmi construiesc alte povești pentru că realitatea mea este diferită. Nebun, țicnit, dus: aceste expresii aruncate peiorativ sunt puțină sare pe rană care se așează în fiecare zi în straturi succesive.

Am făcut primul atac de depresie pe care l-am conștientizat ca atare tâziu, la 22 de ani. Este vârsta la care se declașează schizofrenia și diagnosticul “episod psihotic acut” mi-a agravat anxietatea. Într-o toamnă târzie, într-o călduroasă și liniștitoare zi de week-end, mă plimbam prin Jardin de Tuileries unde urma să mă întâlnesc cu niște prieteni. De câteva zile aveam o stare proastă din motive inexplicabile. Nu aveam energie, nu aveam chef să văd pe nimeni, nu aveam chef sa mănânc. Mi-era fică să nu înebunesc. O frică obsesivă, venită de nicăieri, care mă urmărea continuu și îmi dădea palpitații atât de puternice încât mă temteam de un infract la 20 și ceva de ani. Mergând prin parc, printre oameni, frica mea a devenit incontrolabilă. Simțeam toate privirile întreptate spre mine, simțeam cum toți oamenii din parc știu că sunt nebună și unul dintre ei va chema salvarea care mă va arunca definitv într-un spital. Vedeam camera de spital, cămașa de forță și multe priviri care vin spre mine. Înaintam din ce în ce mai greu, picioarele deveniseră grele, nu mă ascultau. Simțeam cum corpul meu se pietrifică. Senzația a fost atât de puternică încât o rememorez de fiecare dată când o povestesc și simt o parte din aceeași teamă. Afectiv nu pot uita, oricât de stabilă aș ajunge pe cale rațională. M-am așezat pe iarbă și am început să plâng. Nu puteam să fac nimic altceva. După un timp, nici acum nu știu exact cât, o doamnă cu un copil a venit lângă mine să mă întrebe ce am. Nu puteam vorbi franceză, cuvintele alergau în creierul meu, dar nu puteam să le adun într-o frază. Mi-era frică de acea femeie, mă sufoca gândul că va fi cea care mă va duce la spital. Femeia a plecat și m-a lasat acolo. O priveam cum se depărtează, dar în locul liniștii dată de singurătatea dorită în vecinătatea cuiva s-a instalat frica. Frica că voi muri acolo, abandonată și singură. Mobilul suna în geantă dar mâinile mele erau amorțite, nu le puteam ghida să deschidă geanta ca să răspund la telefon. În cele din urmă au apărut prietenii cu care urma să mă întâlnesc. Le-am spus că mi-e rău. Abia puteam să vorbesc, nu eram în stare să mă mișc, dar apropierea lor mi-a dat o oarecare încredere și am articulat ceva vag.

Am ajuns la spital. Teama era acolo, la fel de prezentă, dar mă simțeam mult mai lucidă. Și totodată epuizată. Glicemia mea foarte scăzută de obicei (65 mg/dl) i-a făcut pe medici să creadă că este vorba de o criză hipoglicemică. Mi-au injectat glucoză, mi-au recomandat un tratament pe care nu l-am făcut. Nu am avut curajul să spun nimănui ce se întâmplă. Am ajuns acasă, langă prietenul meu, într-un mediu safe. M-am liniștit fără să mă calmez. Nu am putut să dorm, am fugit din pat în baie, unde am plâns iar. Era 4 dimineața și mă simțeam epuizată. Insecuritatea era foarte prezentă, singura realitate pe care o mai conștientizam era frica. De data asta o frică abstractă. Nu îmi era frică de nimic special, mi-era doar frică. Prietenul meu s-a trezit, văzând că nu sunt în pat, a venit după mine în baie. A insistat să vorbim, dar crizele de plâns și încercarea de a spune ce am s-au transformat într-un delir. Eram conștientă că îmi agravez situația singură, că este momentul să spun ce am ca să caut un tratament și totuși nu găseam forța să comunic. Speriat, prietenul meu a chemat-o pe sora lui. Era convins că femeile se înțeleg mai bine una pe alta și prezenţa Fadilei mă putea ajuta.

Fadila era studentă la psihologie și a propus să mergem dimineață la un psihiatru. Nu i-am spus ce am, dar nu a fost nevoie. Am simțit înțelegere în privirea ei și m-am liniștit suficient să mă pot așeza pe canapea să beau un ceai. Am văzut răsăritul împreună. Teama mea era acolo, dar mă simțeam protejată. Prietenul meu era speriat, dar a știut să mențină o căldură emoțională care să-mi creeze un sentiment de siguranță și confort. Privindu-l în acea dimineață, în scurtele momente de calm, simţeam că iubirea pe care o simt pentru el o să mă sufoce. Îl iubeam mai puternic decât puteam să concep că există iubire și în dimineața aceea chiar mai mult decât în zilele obișnuite. A venit ora 9, stând așa, toți trei, liniștiți. El m-a ținut în brațe toată noaptea, iar Fadila a încercat să mă calmeze cu povești din copilăria lor. Când am plecat i-am cerut un niqab, simțeam nevoia să fiu acoperită de privirile oricui. Am ieșit cu vălul pe cap, aproape plutind, sprijinindu-mă de Fadila. Când am ajuns la psihiatru, Fadila m-a sfătuit să discut cât de deschis pot. Am încercat să mă adun și să-i relatez cât mai obiectiv întâmplările din acea noapte. M-a ascultat rece, impasibil, insensibil. Episod psihotic acut & Risperdal.

În câteva zile am început psihoterapia și am schimbat diagnosticul în anxietate și depresie ușoară. Nu am povestit nimănui teroarea prin care treceam și care nu părea să se amelioreze. Mi-am invetat probleme cu bila și diverse alte insuficiențe care să justifice nevoia bruscă de retragere. În scurt timp m-am certat cu toată lumea. Mă enervau toți din nimic, reacționam altfel decât aș fi făcut-o în mod normal. Conștientizam după, dar nu am avut nici cel mai mic impuls să-mi repar greșelile. Toată iarna am făcut tratament cu antidepresive ușoare și am continuat psihoterapia. Acum îmi dau seama câtă rezistență am reușit să impun psihoterapeutei și cât de multe bariere de comunicare am construit. Dar începusem să cred că am forța să trec peste asta și în primăvara următoare am oprit psihoterapia și am mai continuat câteva săptămâni tratamentul medicamentos. Nu eram perfect, dar eram bine. Am trecut sesiunea destul de bine, perioada până la vacanța acasă la fel. Deși m-am văzut cu puțini prieteni și familia, nu am povestit nimic. Mi-am ascuns problemele sondând cât de cât terenul: depresivii erau niște oameni slabi care nu erau în stare să-și învingă singuri temerile. Era dezolantă percepția generală și mai ales demoralizatoare. Am început să-l citesc pe Nietzsche și să-l recitesc pe Cioran. Am devorat Amurgul gândurilor și Pe culmile diperării. Fusesem pe acele culmi și mă simțeam teribil de apropiată de filosoful legionar. Nici nu am ascultat-o pe bunica când mi-a povetit despre antisemitismul lui Cioran și legionarismul lui interbelic, îl simțeam ca pe un frate spiritual, aproape singurul care mă putea înțelege. Nietzsche mi-a instalat frica relațiilor de putere: nu voiam să fiu un om slab, mi-era frică să nu cad și să ajung slab. Anxietatea a revenit, de data asta cu fobii puternice, interminabile și multe întrebări filosofice.

Stăteam în gradină la Sinaia și mi-am amintit primul atac de panică, din copilărie. De fiecare dată când mama mă descălța în iarbă, plângeam de frică să nu-mi crească rădăcini și să rămân acolo. Eram un copil paralizat de frică și toți în jurul meu râdeau de imaginația mea. În sinea mea am început să-mi învinovățesc familia pentru toate anxietățile pe care le trăiam în acele momente. Dacă m-ar fi dus la psihiatru în copilările aș fi fost cu siguranță bine! Acest gând revenea obsesiv și m-a făcut să nu mai pot ieși din cameră. Depresia mă doborâse din nou, fără să fac nimic special. Nu puteam să mă ridic din pat, nu mâncam, nu beam apă. Nu simțeam. Mi-era frică de necunoscut, o frică permanentă și în același timp mă simțeam în război cu toată lumea. Mă simțeam mult prea singură, iar încercarea familiei de a-mi acorda atenție se termina cu țipete violente prin care respingeam orice apropiere. M-am întors în mintea mea, am coborât mai exact în mintea mea și am rămas prinsă acolo.

După căteva zile în care nu am făcut nici duș am început să cobor noaptea în bucătărie să mănânc. Ziua stăteam în pat, noaptea mâncam în bucătarie și mă uitam pe fereastră. Nu știu dacă am dormit în cele două săptămâni de vacanță. Apropierea întoarcerii la Paris îmi dădea curaj, credeam că acolo îmi va fi bine. Pe drumul spre aeroport nu cred că am schimbat mai mult de zece cuvinte cu mama. De la aeroportul Orly m-a ridicat tata. Cu el am conversat vag, așezată în poziția de atac. I-am spus că l-am recitit pe Cioran și mi-a plăcut foarte mult. Nu l-a impresionat prea tare. Evreitatea tatălui meu este mult mai puțin asumată decât cea a mamei lui. Nu-i pasă de istorie, dar îl consideră pe Cioran un filosof în mizerie, îi explică legionarismul prin demență și nu poate să-l ia în serios. Tata m-a enervat și m-a indispus prin superioritatea autosuficientă pe care o afișa în acea după-amiază. Nu aveam chef de cină în familie, așa că m-am scuzat și m-am dus la prietenul meu. Am vrut să-i strig tatălul meu la plecare că prietenul meu este musulman și mă voi mărita cu el. Tata devenise un francez tipic: nu-i plăceau magrebienii și arabii. Am preferat să tac și să plec, gândidu-mă că oricum soarta mea nu-l preocupă atât de tare ca să-l irite suficient această veste.

Am avut o seară minunată cu prietenul meu, ne-au vizitat câțiva prieteni și am stat la povești. Am început să fumez hașiș. După două joint-uri îmi dispăruse depresia și lumea mea a redevenit normală. Am continuat să fumez următoarele săptămâni zilnic. Mult. Stăteam amândoi în casă și fumam continuu. Nu m-am dus la școală și nu cred că am văzut mai mult de 10 oameni în trei săptămâni. Iubeam hașiș-ul pentru că m-a scos din depresie. Nu știam că depresia e acolo, latentă, doar așteaptă momentul să se re-instaleze. Și momentul a venit odată cu despărțirea de această mare iubire. Care a fost destul de bruscă și agresivă. S-a terminat când eram convinsă că va dura toată viața. Omul lângă care mă vedeam îmbătrânind, cel cu care îmi doream o familie cu mulți copii m-a părăsit dintr-un motiv stupid. După ruptură am stat mult în casă plângând, fară să mănânc, să dorm sau să fac baie. Singurele gânduri coerente pe care mi le amintesc sunt planurile cvasi-hollywoodienne de sinucidere. Am reușit într-o seară de vagă luciditate să-l sun pe tata și să îi spun că am nevoie de ajutor. A venit imediat, deși nu era în Paris când l-am sunat. M-a dus la Nissa a doua zi, sperând că o să-mi revin la mare. Prietena lui a insistat să merg la psihiatru și am început să iau Zoloft. Nu știam cum se va termina depresia, dar eram foarte conștientă de ea. Diagnosticul era ceva mai îngrijorător pentru că depresia mea devenise acută, iar psihiatrul care mă vedea săptămânal vorbea mai mult cu tata decât cu mine. A durat trei luni. Am pierdut anul școlar și am decis să mă întorc în România. Tata a înțeles mai bine decât mine problema cu care mă confruntam și a reușit să mă ajute să devin conștientă că lupta cu depresia e un mod de viață care nu te face mai slab. Pentru că însăși distincţia obsesivă “slab” – “puternic” e doar o marcă a anxietății. Oamenii sunt doar diferiți.

În România, viața a început să se desfășoare firesc. Am terminat facultatea, master-ul, doctoratul. Am job stabil, am prieten stabil. Și uneori momente depresive pe care acum știu cum o să le depășesc. Revin periodic, de multe ori au cauze exterioare concrete, dar nu totdeauna. Și anxietatea am învățat să o țin parțial sub control. Îmi împing adesea limitele să-mi depășesc atacurile de panică prin exerciții învățate la psihoterapie. După aproape 10 ani, depresia nu mă mai sperie, știu că e a mea și voi trăi cu ea tot restul vieții. Oricât de lungi sunt perioadele liniștite, depresia se poate întoarce.

Am început să citesc despre boli psihice și să fiu mai atentă cu cei din jur. Îmi susțin prietenii când au probleme, îi încurajez să se trateze și de multe ori îi ghidez. Fără să le spun prin ce am trecut. Port în mine amintirea și conștiința depresiei ca pe un stigmat. Ca pe un secret negru. Despre care nu se poate vorbi așa cum se discută despre ulcer, diabet sau enterocolită. Percepem în mod eronat problemele psihice drept o marcă a slăbiciunii sau așteptăm un miracol când vine vorba de tratament pentru vindecare. Voința nu este cea care tratează drepresia, la fel cum slăbiciunile, de orice fel, nu o provoacă. Din experiența mea, singura metodă prin care poate fi înțeleasă această boală este renunțarea la prejudecăți: ascultați fără să judecați sau să dați sfaturi în necunoștiință de cauză oamenilor care luptă cu depresia. Dacă aleg să vorbească: ascultați.

Foto: stockfreeimages.com

Puteţi citi şi:

Depresia nu e o joacă

Demonul amiezei. Anatomia unei depresii