Foto: Index



HRVATSKA ekonomija nije u najboljem stanju i to je svima jasno. Od zadnje pretkrizne 2008. godine, javni dug se više nego udvostručio, imamo oko 200.000 manje zaposlenih, određeni dio ljudi se privremeno ili trajno odselio, realni BDP je kumulativno pao oko 12 posto i potrebne su nam strukturne promjene za podizanje održivog potencijalnog rasta BDP-a.



Nerealni standard prije krize



Ipak, objektivno gledajući, možemo reći kako je standard koji smo imali 2008. bio nerealan tj. neodrživ na onakvim temeljima. Gospodarski rast prije krize temeljio se na rastu javne potrošnje, velikim infrastrukturnim projektima državnih poduzeća te rastu kreditne ekspanzije izvan svih granica održivosti, a zasnovanu na priljevu inozemnog kapitala koji nije utrošen u produktivni i izvozni sektor za podizanje konkurentnosti nego u klasičnu potrošnju građana te neproduktivna trajna dobra (kuće, stanove i automobile).



Krediti su bili lako dostupni, Hrvati su otkrili dionice i „brzu zaradu“ (dionički indeks Zagrebačke burze CROBEX je od početka 2006. do početka 2008. narastao preko 2,6 puta), kupovalo se stanove kao da će ih nestati (u zadnjoj fazi se praktički nije pitalo za cijenu jer "ionako su svake godine sve skuplji" i "to je investicija, tu se ne može izgubiti") – to je dodatno dizalo građevinski sektor, posljedično BDP i državne prihode i tako u krug. Sve dok nije stalo. A kao nakon svakog ludog tuluma, triježnjenje nije bilo ugodno.



Prilagodba: Trebalo nam je dugo da shvatimo gdje smo



Trebalo nam je relativno dugo da shvatimo da povratka na staro nema i recesija je potrajala čak 6 godina. Točnije, građani su se brzo prilagodili tako što su smanjivali nepotrebnu potrošnju (to je rezultiralo padom uvoza), realni poslovni sektor se restrukturirao (doduše trebalo mu je nešto više vremena), a samo država je napravila mali ili nikakav pomak. I samo zbog nečinjenja, javni dug je nabujao na preko 86 posto BDP-a te nam to sada predstavlja najveći makroekonomski problem.



Spomenuvši sve nabrojano, ipak postoji dosta gospodarskih pokazatelja koji ukazuju na znatno zdraviju strukturu tj. temelje današnjeg hrvatskog gospodarstva nego što je to bio slučaj do zadnje pretkrizne 2008. godine. Evo nekih:



1) Znatno veći robni izvoz



Jeste li znali da Hrvatska danas izvozi, u realnim terminima, preko 35 posto više nego 2008. godine? Robni izvoz je porastao s 56 milijardi kuna na 76 milijardi kuna prošle godine.







Inozemna potražnja raste (što je dokaz da je svijet odavno izašao iz krize), a hrvatske izvozne tvrtke postaju konkurentnije. Dodatno, integriramo se su ekonomske tokove EU, a to je jedan od najvećih benefita pristupanja takvoj zajednici (neograničen pristup tržištu od pola milijarde dobrostojećih ljudi).



2) Manji uvoz



Istodobno, iako je izvoz znatno veći, uvoz roba ni nakon 7 godina nije prešao razinu iz pretkriznog razdoblja. Dapače, unatoč tome što je i prošle godine snažno porastao, i dalje je 8 posto niži nego 2008. godine.







3) Znatno bolja platna bilanca roba i usluga



Kad gornjim podacima dodamo i izvoz/uvoz usluga s inozemstvom, dolazimo do još boljih podataka. Naime, Hrvatska je u godinama prije krize ostvarivala strašne deficite u platnoj bilanci roba i usluga –znači nije pomagao niti prihod od turizma da ne ostvarimo velike minuse u vanjskotrgovinskoj razmjeni. Hrvatska je tako u vanjskotrgovinskoj razmjeni s inozemstvom u 2007. ostvarila čak 3,2 milijarde eura minusa, a 2008. ogromnih gotovo 4 milijarde eura. Nema sumnje da je to bilo neodrživo i pojava svjetske financijske krize je samo ubrzala ono čemu bi ionako brzo došao kraj na ovaj ili onaj način.



Danas, Hrvatska ostvaruje višak u međunarodnoj razmjeni! Kao što se može vidjeti na donjoj slici, od velikog neto uvoznika postali smo neto izvoznik.







4) Više međunarodne pričuve



Međunarodne pričuve su važan makroekonomski faktor stabilnosti neke zemlje. Funkcija međunarodnih pričuva je prvenstveno osiguranje dostatne devizne likvidnosti zemlje odnosno sposobnosti izvršavanja obveza plaćanja prema inozemstvu (dovoljna razina deviza za plaćanje uvoza, vraćanje inozemnog duga i drugih transakcija koje se trebaju izvršiti u devizama prema inozemstvu). Kao što se vidi na donjoj slici, međunarodne pričuve su snažno porasle od 2008. godine.



Kad bi bruto međunarodne pričuve izrazili u mjesecima uvoza robe i usluga, dobili bi da su nam međunarodne pričuve u 2008. bile dovoljne za pokrivanje svega 4,9 mjeseci uvoza, dok je u 2015. to čak 7,9 mjeseci uvoza.







5) Znatno veća štednja kućanstva



U razdoblju prije krize, stopa štednje kućanstva (neto štednja kao postotak neto raspoloživog dohotka) je bila u prosjeku oko 2,5%, a u periodu krize oko 7% godišnje prema podacima EK. To je rezultiralo znatno većom štednjom u bankama danas nego 2008., kao što se može vidjeti na donjoj slici (nominalno preko 33 milijarde kuna više).





U ekonomiji je inače dobro poznat odnos domaće štednje i investicija u dugom roku, odnosno ova akumulirana štednja predstavlja potencijal za snažniji rast investicija i posljedično gospodarskog rasta u budućnosti.



Zaključno: Temelji rasta gospodarstva su zdraviji



Kao što vidimo, realni gospodarski sektor se značajno restrukturirao i zajedno s građanima prilagodio novim okolnostima. Danas smo na nižoj razini outputa nego 2008. godine, ali temelji na kojima može rasti gospodarstvo su danas ipak zdraviji (iako daleko od idealnih).



Država je ta koja nije učinila svoj dio posla. Uz svu nepotrebnu birokratiziranost koja guši poduzetničku aktivnost, neefikasnu javnu upravu, pravosuđe i državna poduzeća – visoki javni dug je ipak gorući problem iz kojeg izviru najveći makroekonomski rizici zemlje i to je ono što mora biti u fokusu vladajućima.



*Stavovi izneseni u kolumnama i komentarima su osobni stavovi autora i ne odražavaju nužno stav redakcije Index.hr portala

Tekst se nastavlja ispod oglasa

*Ivica Brkljača je neovisni ekonomski analitičar, magistar ekonomije i MBA student

