O Feliksu Lukasu znate da je direktor WTA turnira u Bolu na Braču, i da se zahvaljujući njegovim organizacijskim sposobnostima Zlatni rat opet pozlatio. Kako to da se mladi diplomirani ekonomist, jer tek mu je dvadeset i sedam, nije uhljebio u nekoj od stranaka, pa čekao da ga ugnijezde u uredu za gubljenje vremena, već se zainatio, tako zelen - biti poduzetnik.



- Sve kreće od kuće. Ja sam imao jedan stroži, tradicionalniji odgoj, jer su mi oba roditelja bila u prosvjeti. I onda mi je otac, kad je ostao bez posla, a radio je u domu za nezbrinutu djecu, krenuo u privatni posao s tenisom. I jako se borio! Gledao sam ga kako se bori da nas othrani. Sjećam se, bili smo pet godina bez auta. Ja i ćaća na bicikli - sa sjetom će čovjek koji sebe opisuje kao sanjara.



- A, da bi i drugi ostvarili svoj san, treba mijenjati dosta toga. Reforma školstva je super. Mater mi sudjeluje u izradi kurikuluma za tjelesnu i zdravstvenu kulturu. Radila je trideset godina u splitskoj školi "Pojišan".



Definitivno nam treba reforma školstva, ali prije svega promjena mentaliteta. I država; država nikako ne smije pomagati gubitaše, dužnike, one koji loše posluju, nego biti vjetar u leđima uspješnima. Na Ekonomskom fakultetu sam o tome pričao studentima, pokušao ih animirati na tu temu, jer, recimo, ja nemam novac, i ni jednoj igračici neću, niti mogu platiti da bi se u Bolu samo pokazala, no bez obzira na sve, zacrtao sam da ću imati najbolji turnir ovoga ranga na svijetu! Bez obzira što će netko kazati, "e, vidiš, prije je dolazila Kurnjikova."



To meni ne treba da bi podizao ego, da neku poznatu igračicu pokazujem po Splitu, Kaštelima, da se pravim faca, jer kakvu korist od toga imaju Boljani? Ali zato će Bol imati ogromnu korist kad tu dođe najbolja kineska tenisačica, a prati je njih bar sto milijuna, pa kad svi oni čuju za Bol, za Hrvatsku - veli Feliks, koji, kad ga slušate što govori, kao da se nije rodio u Kaštelima, nego u - Americi.

Praksa i samo praksa

- Ma, meni je uvijek pojam bila Amerika. Htio sam zbog nje odustati i od fakulteta. Onda mi je pokojni Ljubo Stipišić kazao, jer sam na fakultetu imao svoju klapu, "ma, završi samo da moš reć da imaš diplomu".



Zapravo, na Ekonomskom fakultetu su me svi znali jer sam bio aktivan, a sad, zašto većina mladih nije takva...Hm, prvo zato što ih kod kuće ne potiču da pokušaju, a i školstvo je očito krivo postavljeno, fali praktičnog rada. Ajme, ubit će me profesori kad ovo kažem, jer danas sam i ja gost predavač na Ekonomiji, ali meni to gradivo koje sam usvojio nije puno koristilo; više mi je koristilo to što sam bio aktivan oko klape kad je trebalo nabaviti lovu za monture, ići okolo, moliti se, žicati, jer da su me tada odbili, tko zna kako bi kasnije stvari išle. Ovako sam se naučio usuditi, a to je najvažnije - kaže.



A, usudio se otići u tu obećanu zemlju s dvadeset i jednom. Sam - bez veza i para; u nepoznato.



- Govori meni ćaća: "Odeš li, prominit ću bravu!", a ja njemu, pun sebe: "Ma, kupit ću i tebe i kuću kad se vratin!"



A, znate, nije im bilo lako, financirali su ćer koja je igrala vani, i sad još ja hoću u Ameriku... Možete zamisliti kako je majka bila zabrinuta. A kad sam otišao, bilo je teških dana. Nemaš prebijene pare, a opet, ne želiš zvati doma, žaliti se, kukati. Iz dišpeta! Ko će ćaći reći - nemam. U Queensu sam tjedan dana spavao kod nekih studentica, pa s deset ljudi u podrumu na štramcima, ali sam vremenom došao do toga da sam uzeo mustanga i provozao se rutom 66 od Las Vegasa do Los Angelesa. U Americi možeš sve! Čim su vidjeli da želim raditi, u mjesec dana su me promaknuli tri puta. A, radio sam svašta - ne plaši se moj sugovornik zasukati rukave. Ni prihvatiti rizik.



- Kad sam dobio licenciju za WTA turnir, ja cili sritan, ni u najvećim snovima mi nije bilo ni na kraj pameti da ću postati direktor WTA turnira, jer je to bilo nerealno očekivati. Smijali su mi se i doma; i ekipa, kao, "e, saš baš ti dovest WTA turnir u Hrvatsku?!" Međutim, kad sam nakon osam mjeseci traženja, lobiranja, lutanja po svijetu dobio licencu, zovem mater i govorim: "Majko, ja iman turnir", a ona: "Odlično, sad tu licenciju slikaj i vrati onome ko ti je posla" jer, normalno, svatko se boji, veliki je to trošak, a ja za sve troškove turnira odgovoram osobno. Ne firma, ne klub, nego ja ispred suda u Floridi.



Lukas je, shvaćate, spreman na sve da bi uspio kao sportski menadžer.



- U momentu kad sam potpisivao ugovor nisam imao ni jednog sponzora. Ma, nisam znao kako stvoriti par tisuća eura koje sam trebao imati u startu. Ali nisam odustajao! Imam ekstremno nizak budžet, ali napraviti ću ovaj WTA turnir, jer ako to ne napravim, nema smisla da se u Hrvatskoj ikad više bavim nečim ovakvog nivoa.



Budžet je oko četiri milijuna kuna, a u hodu se otvori još negdje dva milijuna troškova... I sad, prva blokada vam je u glavi: "Uf, koliko to sve košta!". A, da sam ja gledao koliko što košta, nema teorije da bi išta napravio?! I onda se pitam, ali kako ću to platiti ako nemam? Ali ja to moram napraviti! Moram naći rješenje! To je menadžment! - hrabri se Feliks i objašnjava mi da svatko može organizirati WTA turnir po sistemu "evo ti šest milijuna kuna, izguglaj, pa organiziraj", ali poanta je da kad nemaš novca, da ga nađeš, stvoriš.



- E, to je poduzetništvo! Iz ničega stvoriti dodanu vrijednost. Ja sam takav tip da bi za ugled napravio sve. Meni su dali WTA turnir kao jednom uspješnom menadžeru, kao nekom od koga oni očekuju puno na svjetskoj razini. A, imao sam nešto što nikome nisu dali: dobio sam turnir radi projekta koji sam radio prije, i oni su računali; ako je momak izveo ovo, neće biti problema s WTA turnirom što se tiče financija, jer ako je uspio to riješiti moći će zatvoriti i WTA turnir. Preuzeli su rizik i na sebe, na način da mi neće tražiti zadužnice, ali ja sam ipak te novce morao pronaći, osigurati. Prije nego što sam se vratio u Hrvatsku radio sam tri godine u Luksemburgu i stekao i neku ušteđevinu. Tamo sam radio za jednu sportsku organizaciju. Zove se "Estess".



Specifična kompanija vezana uz sport, ali u svom portfelju imaju i sportske linije i agencije za teniski menadžment. I tu sam pekao zanat. Tu sam prvi put upoznao menadžere koji rade s top dvadeset teniskih igrača, tu sam ušao u bankovne strukture. Sve sam te kontakte dobio u Luksemburgu, a došao sam tamo kao mali od kužine.

Ovo nije zemlja za Ferrari

Kako na njegov uspjeh gledaju njegovi vršnjaci? Je li im čudno gdje se sve upetljao sa svojih dvadeset i sedam?



- Nekad im je nemoguće sve to objasniti, svatko od njih ima svoj put, pa jednostavno ne pričamo o poslu, nego o ženskima. Ha, ha... Meni oni govore: "Ti si lud kad nisi zaradija?!" A, to je najtragičnije. Evo, nekidan, ekipa mi je trebala voziti tenisača koji je kasnio na aerodrom, i ja idem, kao direktor WTA turnira busom, i onda se mobitelom dogovaram s materom kako ćemo ga dočekati u Kaštelima, ali to je tako kad se nešto radi kako treba. Ne mogu u godinu dana stvoriti bogzna što materijalno. To je normalno svuda u svijetu, samo da sam ja negdje drugdje radio ovo što sam radio u Hrvatskoj, sad bi na ovaj razgovor možda došao i s Ferrarijem.



No, takva je ekonomska situacija u nas, ovdje je drugačije, ovdje na sve to gledam dugoročno. Znate li koja je to meni sada ulaznica? Ja sam odrastao na sportskim terenima, gledao u Gorana ili Ivu Majoli ka u Boga, a danas sam dobar s Goranom, Iva dolazi da pomogne organizaciju turnira. Tu je i Saša Hiršzon. I zato guram naprijed. Jedan mi je prijatelj rekao da što god radio u poduzetništvu, problemi su konstanta, i njihova je količina uvijek ista. I to shvatiš, ali ja sam izabrao nešto što volim - naglasiti će to Feliks kao nešto najvažnije.



- I žrtva prije svega! To je ono što sam naučio u sportu i moram za to biti zahvalan roditeljima. Ne možeš očekivati ni doma, kad radiš ovakve stvari, da će ti roditelji kazati: "Bravo, baš si pamaten i sve je super". I oni imaju svoju viziju, viziju sigurnosti, jer su odgojeni u nekom drugom vremenu, pa pitaju kad ću se zaposliti?



Mater je bila košarkašica, stari odbojkaški i teniski trener, i oni su me naučili da cijenim rezultat. Gledao sam svoje roditelje koji su zadnju kunu ulagali u moje sestre koje su igrale tenis. I onda kad je došlo do odluke hoću li i ja profesionalno igrati tenis, rekao sam - neću.



Roditelji su se mučili sa starijom sestrom koja je bila u Barceloni i vratila se kući jer nisu imali više sredstava, jer te menadžer više ne želi zastupati ako nemaš novca i uvjerava da je bez novca nemoguće napraviti karijeru. E, onda sam ja tu problematiku proživio iznutra, i zato mi je na Bolu uspjelo organizirati futures turnire.



Zapravo, starija je sestra prva u to krenula. Govori mi o turniru, a ja u Luksemburgu, imam neki put, radim za međunarodnu grupaciju. Ona je bila dala sve od sebe, ali rezultati nisu bili neki, a znate kako je vidjeti ženu u suzama. I onda sam se ja uhvatio toga. I krenulo nam je! - razvuče se osmijeh sretnom bratu Feliksu.



Kako Lukasi nisu imali novca za marketing, sve su odrađivali preko interneta.



- Sve je virtualno išlo. U početku nismo imali ni web stranicu, a uspjeli smo u Bol dovesti dvije i pol tisuće igrača iz 59 zemalja svijeta koji su ostvarili dvadeset tisuća noćenja izvan sezone.



Zato opet gnjavim pitanjem kako je to sve uspio tako mlad?



- Najveća dragocjenost mladih ljudi je sloboda. Nemam ni auto, ni svoj stan, jer ne možeš imati jare i pare - nema toga; sve što zaradim, doslovno sve - ide u ovaj projekt, a ja kod matere na ručak. Ali za ono što sam naučio, a to je organizacija jednog WTA turnira, ja sam ne samo bio spreman bankrotirati, nego propasti pet puta zaredom ako treba, i to na način da ne uvlačim u to nikoga drugoga, nego da to napravim sam.



Svaka zona udobnosti vas uljulja, pa se ne borite za rezultat, za opstanak, i to mora završiti loše. To što mi zovemo "siguran posal", to dugoročno vodi u propast. To sam naučio u Americi, i to živim. Bitno je usuditi se.



Sve je krenulo iz dišpeta, a može se dogoditi da turnira već dogodine ne bude?! Da sam slušao druge i stavio sve na papir pa odlučio hoću li ili neću ići u organizaciju WTA turnira, ljude koji mi žele dobro, nema šanse da bi uspio. Da sam čekao dvije godine, a roditelji su mi govorili stani malo, stabiliziraj se, pa onda kreni, kasnije ne bi imao hrabrosti. A, moja je najveća prednost sloboda! Nemam nešto što me veže. Nemam ženu, dicu, da se mislim kako ću ih prehraniti, i ušao sam u ovo srcem, a imao sam iskustvo. I znate koja mi je prednost?



Kad sam bio u SAD-u, u Luksemburgu, uvijek sam se okruživao ljudima koji su iskusniji, pametniji, uspješniji - uvijek. I uvijek od njih učio! Nedavno su me izabrali u Nadzorni odbor Hrvatskog teniskog saveza da mi nekako zahvale, jer nisu imali budžet kojim bi me pratili, ali ja to od njih nisam ni tražio. Ja sam napravio biznis koncept koji sam vani "povukao" i prilagodio ga ovim uvjetima, a to je da mladi igrači mogu odigrati deset turnira kroz deset tjedana, boraviti u hotelu i jesti za dvije tisuće eura.



Tako su svi koji žele napredovati, kao što to želi moja sestra koja je 260 igračica na svijetu, dobili svoju šansu. Na WTA dolazi jedna cura koja je počela na mojim futuresima prije dvije godine. Bila je 1000-ta, a sada je stota na svijetu i dolazi igrati WTA. Ja nisam, dakle, klasični menadžer kojem je prva stvar novac. Moj koncept je minimalizirati trošak kako bi omogućio mladim talentima da se razvijaju, a opet, vjerujte, Bol je dobio najbolje moguće turiste.

Dalmatinski potencijali

Feliks često zna povući paralelu Bol - Saint Tropez.



- Samo se želim svojim projektom uklopiti u turističku strategiju Bola, a to je ekskluzivitet, a ne masa i kaos. Ja sam kao Kaštelanin došao sa strane u jedno malo misto, i odmah su me svi jednoglasno prihvatili. Općina Bol mi je najveća podrška s milijun kuna, a to je veliki novac za malu sredinu i njenu turističku zajednicu. Onda se i Županija uključila i pomogla u okviru svojih mogućnosti, jer sam dvije godine radio i ljudi su vidjeli što i kako radim.



Bol je bio turistički pao, i nisu znali rješenje da ga vrate kao destinaciju, a ja sam se pridružio tim ljudima i gerilski izgurao sve ovo. Futures turniri su zdrav projekt, ali pitanje je njegovog opstanka jer mi živimo u takvoj sredini, jednostavno je jako teško privući sponzore, a ja nisam imao svojih sredstava, i zato sam morao dobiti nešto veće kao WTA, da idem dalje, da se sve ne uruši. I onda se sasvim slučajno otvorila prilika da se mogu educirati kod Amerikanaca o sportskom marketingu. Znate zašto su ovi mali turniri koje radimo u Bolu propali u Antaliji? Zato što su stalno zivkali tenisače i tražili im novac. A, mi to ne radimo - naglasiti će.



Kuje li plan ili sve radi stihijski, brzo i žustro kao što govori ili udara loptice, da ga jedva pratim.



- Postoji plan. Želim da mi Hrvatska bude izbor, a ne jedina opcija. I tu priča počinje i završava. Da svoje znanje mogu primijeniti bilo gdje, da moja karijera bude međunarodna, jer radim međunarodni event, i samo sam izabrao Bol, zato jer je u Hrvatskoj, i jer sam Dalmatinac, jer sam tu doma. Bol ima ogroman potencijal.



Dalmacija ima nevjerojatan potencijal. Ja sam dokazao da je to sve izvedivo. "Jadrolinija" je od ovih futuresa zaradila preko milijun kuna, i to izvan sezone, ali je pitanje hoću li ja kao organizator opstati ako me to i druga javna poduzeća ne prepoznaju kao nekoga tko im je donio silne prihode, pa je red da i nešto ulože u čitavu ovu priču. Očekujem i angžman Ministarstva turizma, i javiti ću se na sve natječaje za megamanifestacije, i makar od njih do sada nisam dobio ništa, razmišljam pozitivno i želim da ljudi dođu u Bol i da vide što mogu.

Iza ovako uspješnog čovjeka, sigurno stoji moćan tim?



- Ni to mi nećete vjerovati. Najstarija osoba u timu je moja sestra koja je i započela taj projekt, a ona ima trideset i jednu godinu. Istina, imamo i jednog gospodina koji je sudac, i on nam pomaže, a ima šezdeset i osam. On vodi suce, ali ekipa u mome timu ima prosjek dvadeset i koju godinu. Jedan momak, sad je završio ekonomski faks, ima 23 godine, i bio je jedan od najboljih studenata. A, znate što je tragično? Ta ekipa, nas šestero, radi na minmalcu. I volonterski! A radimo projekt koji je nevjerojatan!



Svi su oni spremni žrtvovati se, samo je pitanje dokle. Zato i ulazim u veći projekt. Znate, meni je jedan menadžer u Miamiju rekao ti si čovjek koji ćeš uvijek pronaći brod, samo trebaš znati njime upravljati. Odgovorio sam mu, a kako ću naučiti ploviti ako se ne otisnem? I otisnuo sam se u Bolu, pa što bude...