2015 var året då "preppern" fick kliva in i de finare salongerna. Den som tidigare förberett sig på naturkatastrofer eller samhällskollaps genom att lagra konserver och vatten hemma betraktades i bästa fall som kuf och i värsta fall som en blivande UNA-bombare.

Men i år har författaren Lars Wilderäng legat på topplistorna med sina undergångsromaner "Stjärnklart" och "Stjärnfall", zombieöverlevnadsexperten Herman Geijer fick sommarprata i radion, ledarskribenten Patrik Oksanen har dragit i gång en hel podd i ämnet och nyligen hade rentav Damernas värld ett reportage om fenomenet.

Är det peaken på en tillfällig trend vi ser? Eller början på en ny folkrörelse?

Omvärldsläget talar för mer hamstrande. Terrorn griper omkring sig, Ryssland rustar upp i öst och klimathotet tornar upp sig. Samtidigt har svenskarna enligt flera mätningar en allt dystrare syn på framtiden - och ett allt lägre förtroende för partiledarna.

Men kanske är det för enkelspårigt att förklara intresset för prepping enbart med en hotfull omvärld. Dess attraktion består säkert också i att den är en motkraft. Prepping går på tvärs med dagens ideal där urbanisering och specialisering hyllas.

En riktig prepper söker sig bort från staden och mot landet, i alla fall om en kris blir långvarig. Då är gamla färdigheter plötsligt hårdvaluta: att kunna jaga, göra upp eld, bygga vindskydd, odla och konservera. Eller annorlunda uttryckt: efter civilisationens kollaps är efterfrågan på ledarskribenter troligen högst begränsad.

Men i preppingkulturen är staden inte bara en plats att fly ifrån utan också en symbol för samhällets naivitet och sårbarhet. Författaren Lars Wilderäng kan i romanen "Stjärnklart" inte riktigt dölja sitt förakt för nollåttor som inte klarar att ta hand om sig själva. När samhället har fallit samman låter han ett hungrigt hipsterbarn på Södermalm skrika: "Jag vill ha pulled pork".

Kan intresset för prepping också få politiska effekter? Den vanliga politiska logiken i Sverige är att välfärdsstaten hela tiden ska ta på sig fler uppgifter. Trots ansträngda budgetar lovar politiker från båda blocken nya glasögonbidrag, kommunala föräldrautbildningar och gratis förskola i lägre åldrar.

Men preppers har övertygade argument för att staten inte ens längre klarar sin viktigaste uppgift: att skydda medborgarna i händelse av kris. De tidigare beredskapslagren för läkemedel och livsmedel har exempelvis skrotats och det trots att samhället är mer sårbart än någonsin. Just-in-time-lager har gett oss billigare varor. Men i händelse av kris skulle det bara dröja några dagar innan hyllorna i mataffärerna och apoteken gapade tomma.

Frågan är hur skatteviljan påverkas om allt fler människor blir övertygade om att staten inte kan försvara sina medborgare. När det inte är preppern utan den som faktiskt litar på staten som betraktas som en galning. Vill man då betala mer i skatt för att fylla på beredskapslagren eller väljer man att köpa fler konserver till det egna skafferiet?

Oavsett svaret på den frågan är prepper-rörelsen en frisk fläkt. En grupp människor som löser problem på egen hand utan att kräva bidrag, kan man tänka sig något mer revolutionärt i Sverige?

Läs också:

Därför vill jag lagra havregryn på vinden