Våra partier har utvecklats från att vara stora folkrörelsepartier till att bli slimmade elitpartier, främst av och för personer som har politiken som sin försörjning. Denna förvandling påverkar inte enbart relationen mellan väljare och politiker, den påverkar även de interna relationerna i partierna mellan politikerna på central och lokal nivå.

I folkrörelsepartiet var lokalföreningen förutsättningen och kärnan i partiets verksamhet. Där bedrevs folkbildningen, där stöttes och blöttes politiken mot vardagens verklighet och där fostrades partikadrerna successivt till att ta sig an allt mer krävande uppgifter. Den centrala nivån fungerande som en koordinerande nivå, inte som en i huvudsak operativ nivå, den var inte bara förankrad i de lokala nivåerna, den var underställd dem.

Officiellt används en liknande struktur även idag, men i praktiken har de viktigaste uppgifterna, likt blodet i en förfrusen kropp, dragit sig tillbaka till de delar av organisationen som anses vara de primära. Politiken utformas på central nivå och det är rikspolitikerna som ytterst förfogar över politikernas ersättningar i form av löner, arvoden och partistöd – detta gäller även för kommuner och landsting den dag riksdagen önskar ändra lagarna.

Lokalföreningarna finns till för att befästa positioner, understödja de centrala valkampanjerna och skänka legitimitet till partiapparaterna. Lokalföreningarnas medlemsdynamik är inte bara död, den är rentav oönskad just eftersom den utgör ett problem i form av en ökad konkurrens om stolarna.

Den främsta vinning som lokalföreningarnas företrädare får tillbaka är friheten att på eget bevåg ta del av kommunala eller regionala partistöd och ersättningar samt att kunna genomföra en och annan förändring. I vissa fall öppnas även möjligheterna att avancera vidare längs med den politiska karriärstegen.

Relationen mellan partiföreningarna och de centrala organen är ambivalent. Att tappa partiföreningar är en förlust, men det kan vara minst lika jobbigt om ens vasaller börjar obstruera emot den centralt dikterade policyn. Partiföreningens autonomi existerar på nåder av de centrala partiorganen.

Denna relation är kanske inte särskilt konstig, men den är relevant. Lokalföreningarna som tidigare utgjorde den interndemokratiska motorn förväntas numera agera lydiga partiutskott, med en begränsad frihet inom ramarna för vad de centrala partiorganen tillåter.

I tider då materiella förändringar sker hastigt krävs även snabba politiska justeringar. Snabba manövrar kan vara mycket påfrestande för relationerna mellan elitpartiernas nivåer och organ, än värre om det redan rasar fraktionsstrider i partiet.

I flera fall har de lokala företrädarna lagt sina marker på aktörer eller strategier som kort därpå drabbas av de centralt dikterade omvändningarna.

Kommunpolitiker som har sina personkryss i invandrargrupper förväntas plötsligt gå hårt mot sina personliga kärnväljare, kommunpolitiker som ser hur kommunkassan urholkas av migrationskostnader förväntas företräda en så kallad humanistisk migrationspolitik och kommunpolitiker som vill att ens väljare ska ha ett BB får se hur partiets högre instanser attackerar den möjligheten.

De centraliserade elitpartiernas modeller tros vara flexibla men de är i själva verket klumpiga och inkapabla att ta fullständig hänsyn till de lokala förutsättningarna. Fokus ligger i vad som bäst gynnar de ledande politikerna inom partiet.

Situationen för många kommunala partiföreträdare är att de inte enbart ska implementera den centrala nivåns diktat, de ska även ta emot spottloskorna och hatet som inte når rikspolitikerna i Stockholm. Detta samtidigt som de blir allt mer vingklippta på lokal nivå.

Medan vi stirrar oss blinda på nationella opinionsundersökningar och utfallen av fraktionsstriderna på de centrala nivåerna så eroderas sakteligen marken under våra partikolosser. I region efter region, i kommun efter kommun tappar de etablerade partierna till nya lokala uppstickare. I vissa regioner och kommuner är tendensen tydligare än i andra.

Hos de lokala uppstickarna återfinns i huvudsak människor som inte varit politiskt aktiva tidigare. Trots tidigare vitt skilda partisympatier förenas man i viljan att förändra sakpolitiken i sin vardag, men här finns inte sällan också en och annan avhoppare från de etablerade partierna. Lokala politiker som ifrågasatt varför de ska driva igenom något de inte bett om, inte varit delaktig i och inte får något för. Oftast behåller dessa politiker inte bara hedern, de tar även med sig röstbaserna.

Alternativet är att stanna kvar och lydigt fortsätta nicka när Stockholm berättar vad som ska göras, varmed väljarna på egen hand bygger nya lokala partier, partier som inte bakbinds av centrala diktat vars fokus utgår från högkvarterets intressen.

Att nostalgiskt blicka mot partiernas förlagor och hoppas att de än en gång ska bli organisationer av och för folket är att göra sig en otjänst. De är raka motsatsen. De kommande åren kommer privat skuldsättning och kommunala underskott att behöva hanteras. Desto hafsigare elitpartierna hanterar de problemen, desto hårdare press kommer det bli på deras lokala företrädare.

Folkrörelsepartierna hade örat mot marken och kunde stå pall när det stormade.

Dagens partier är kolosser på lerfötter, hur kommer de påverkas när högtryckstvätten riktas mot kommunal och regional sektor?

Marcus Allard