Under ett svindlande ögonblick hade Sverige världens fjärde starkaste flygvapen med 1000 flygplan. Det var på 1950-talet. Utvecklingen var blixtsnabb. J29 Tunnan byggdes i 660 exemplar, nya toppmoderna stridsflygplanet Lansen i 450 och den banbrytande Draken, som introducerades 1959, kom att byggas i 615 exemplar.

VAL. Centerpartiet och Liberalerna har förbundit sig till stora satsningar på försvaret, vilket S nu tycks säga nej till.

Flottan rustades under samma tid till Östersjöns starkaste. Under loppet av fem(!) år sjösattes jagarna Halland, Småland, Östergötland, Södermanland, Gästrikland och Hälsingland, alla byggda på varven i Göteborg och utrustade med antiubåtsraketer och sjömålsrobotar, samt självklart luftvärn och tungt artilleri. Fem Hajen-ubåtar sjösattes som snabbt följdes av Draken- och den legendariska Sjöormenklassen till totalt 23 ubåtar.

Armén hade under 1950-talet 35 infanteribrigader och pansarbrigader om 6 000 man. Försvarsminister Torsten Nilsson införskaffade 350 nya pansarstridsvagnar, brittiska Centurion.

Sverige var rustat till tänderna. Olof Palme och Tage Erlander började skissa på en svensk atombomb, vilket USA till slut satte stopp för. Och, vilket tål att påpekas, under denna tid byggdes hela tunnelbanan i Stockholm, ATP och allmän sjukförsäkring infördes och skattetrycket var 22 procent.

Om man ska klä försvarets expansion i ekonomiska termer steg försvarsbudgeten brant uppåt efter kriget och vände på 5 procent av BNP 1955, motsvarande 239 miljarder per år i relation till dagens BNP.

Därefter sjönk nivån långsamt till 4 procent under 1960-talet, 3 procent under 1970-talet, 2,5 under 80-talet och sedan brant neråt mot 1 procent efter kalla krigets slut.

Efter millennieskiftet tog det svenska försvaret en ”strategisk paus” och åkte utomlands. Sverige gjorde sig ett namn bland specialtrupperna och visade lojalitet med USA efter 11/9, men gjorde ändå en halvhalt, i alla fall i jämförelse med danskarna som slogs med amerikaner på de värsta platserna.

Man ska inte stirra sig blind på försvarsbudgetens andel av BNP, men siffran säger ändå mycket om ett lands ambitionsnivå och har kommit att bli politiskt symbolisk, särskilt i relation till USA som manar sina allierade att ta sitt ansvar. I slutet av Barack Obamas presidenttid pratade han om européernas oförsvarligt låga försvarsutgifter vid varje möjligt tillfälle. I en berömd intervju i The Atlantic lät han som efterträdaren Donald Trump: Tyskland kan inte åka snålskjuts på oss, snart tvingas vi ta betalt.

I Berlin har polletten trillat ned. Merkels efterträdare Annegret Kramp-Karrenbauer, snart tysk kansler, går från klarhet till klarhet och röt ifrån i förra veckan: Om inte Tyskland höjer försvarsutgifterna snabbt och rejält hotar vi vår framtid i den västliga försvarsalliansen. Nato anger 2 procent av BNP som en miniminivå. (USA ligger för närvarande på 3,5.)

De baltiska staterna och Polen har förstått läget och gått upp på 2 procent. Danmark, Norge och Finland har ökat sina budgetar med Norge i spetsen på 1,5 procent.

Sverige sticker ut och har fortfarande den lägsta försvarsbudgeten i Östersjöregionen, till och med under den tyska. Trots mycket prat om ökade satsningar ligger vi på 1 procent och Försvarsmakten har permanent pengabrist. Om inte M-KD-budgeten hade gått igenom i höstas hade ÖB fått ställa in övningar och annullera materielköp.

Samtidigt har svenska och amerikanska officiella analyser definierat Östersjön som den viktigaste fronten i konfrontationen med Ryssland, och Sverige och svenskt territorium som helt avgörande. Sverige har också, mest via den politiskt skicklige Peter Hultqvist, skaffat sig en självbild av att man är ett land som satsar på sin försvarsmakt. Värnplikten är återinförd. Två ubåtar är beställda, liksom ett amerikanskt luftvärnssystem, Patriot.

Den parlamentariskt tillsatta försvarsberedningen, som ska lämna sin slutrapport om nästa försvarsbeslut i maj, har arbetat efter ett antagande om en budget på 1,5 procent av BNP, motsvarande 83 miljarder per år. Det är en bit under allianspartiernas och SD:s krav på 2 procent, men ändå en ambitionshöjning. Med 83 miljarder per år är det möjligt att göra mycket av det som majoriteten i riksdagen vill: uppgradera flyg och flotta, förnya radarövervakningen och utöka armén.

Men finansdepartementet och Magdalena Andersson anser att regeringen i och med januariöverenskommelsen har fått helt andra ingångsvärden. Överenskommelsen mellan MP, S, C och L är dyr. Skatter ska sänkas, familjeveckor införas, järnvägar byggas, kommuner och landsting förstärkas, migrationen öka, LSS-kostnaden ska upp och biståndet ska återgå till 1 procent av bruttonationalinkomsten. Alltså, har Magdalena Andersson meddelat, blir det inte några stora pengar till försvaret.

En fortsatt snål försvarsbudget drabbar på olika sätt. Att Sverige framhärdar med sin låga nivå sänder olyckliga signaler till alla runt Östersjön, samt till USA.

Men det har också politiska komplikationer. Majoriteten i riksdagen, C, L, M, KD och SD vill alla upp på en väsentligt högre nivå. Partierna tror sig ha fått genomslag för denna vilja. Januariöverenskommelsen innehåller inget om försvaret men slår ut redan intecknade försvarssatsningar varför det uppstår ett val för C och L som ska förhandla budget. Ska de hålla fast vid sin försvarslinje och till exempel lägga en gemensam alliansmotion eller ska de beta av 73-punktsprogrammet med Magdalena Andersson?

Det hela visar också svagheten i upplägget kring regeringsbildningen. JÖ har fel fokus och innehåller mest sådant som ingen pratade om i valet.

För övrigt är de nordiska ländernas samlade BNP större än hela Rysslands. Trump har rätt i att vi ska vara med och betala.