Prošlotjedno povećanje minimalne plaće vratilo je, nakon pustih godina, u središte ekonomskih i političkih rasprava u javnosti problem cijene rada u Hrvatskoj te utjecaja visine plaća na zaustavljanje odlaska hrvatskih građana na rad u inozemstvo, što je pitanje svih pitanja u zemlji.

Naš sugovornik, istraživač Instituta za javne financije dr. sc. Predrag Bejaković objavio je nedavno u časopisu "Financije i porezi" članak "Mogu li se značajno povećati plaće u Hrvatskoj?", a osim za cijenu i tržište rada u zemlji meritoran je, s obzirom na njegova područja znanstvenog interesa, i za pitanja poslovne klime, mirovinskog sustava i javne potrošnje, o čemu smo također razgovarali za "Spektar".

Kako gledate na mogući utjecaj odluke Vlade o povećanju minimalne plaće na iznos od 3439,80 kuna bruto na tržište rada i ukupna društvena kretanja u zemlji koje odlikuje pojačano iseljavanje?

– Koliko god se to dobro činilo s motrišta radnika, ipak treba biti jasno kako je minimalna plaća u najboljem slučaju ograničeno sredstvo za rješavanje nedaća koje donose niski dohoci. Kada se donese zakon, nitko ne smije biti plaćen manje.

Primjerice, bruto minimalna plaća u Hrvatskoj za 2018. godinu iznosit će navedenih 3439,80 kuna za 40-satni radni tjedan, a tada se neće moći zaposliti svi tražitelji zaposlenja koji za svoje moguće poslodavce nisu vrijedni tog iznosa.

Ne može se vrednovati osobu po određenom iznosu i proglasiti nezakonitim ako joj se ponudi manje od toga. Time ju se jednostavno lišava njezina prava da zaradi onoliko koliko joj dopuštaju vlastite sposobnosti i postojeće stanje na tržištu rada, a društvo se istodobno lišava čak i najskromnijih usluga koje takva osoba može pružiti. Drugim riječima, niska se zarada zamjenjuje nezaposlenošću. Posvuda se pravi šteta, bez mogućnosti odgovarajuće nadoknade.

Imamo li već znanstvenih istraživanja o utjecaju minimalne plaće na ciljeve koji se njezinim povećanjem žele postići?

– Dosadašnja istraživanja učinka minimalne plaće u Hrvatskoj pokazuju kako njezin porast kod nas vjerojatno nije imao značajniji utjecaj na smanjivanje agregatne stope zaposlenosti, ali moguće značajnije buduće povećanje minimalne plaće, posebice ovog razmjerno visokog porasta u zadnjih nekoliko godina, može imati ozbiljne nepovoljne posljedice.

Zakonski utvrđena minimalna plaća može pomoći u očuvanju kupovne moći i zaštititi najugroženije kategorije zaposlenika, te ublažavanju siromaštva. Ipak, ona može imati i nepovoljne učinke ponajviše u smanjivanju mogućnosti zapošljavanja za slabije plaćene osobe.

Država može prisiliti poslodavce da isplaćuju veće iznose minimalne plaće, ali ih ne može prisiliti da zapošljavaju one čija je produktivnost niža od tog iznosa. U tom će slučaju poslodavci unajmljivati manje radnika jer će ili sami obavljati njihov posao ili će uvesti nove strojeve. Radnici koji su zaposleni i uspiju ostati na radnom mjestu dobivat će veće plaće, ali će ujedno biti manje zaposlenih.

Socijalni damping

Je li uređivanje minimalne plaće hrvatski specifikum?

– Minimalna je plaća ponovno postala središnjim predmetom političkih rasprava, kako to pokazuje prihvaćanje statutarne minimalne plaće u Austriji, Irskoj i Velikoj Britaniji te mnogobrojni oprečni argumenti u Njemačkoj i Švedskoj. Zaklada Eurofound iz Dublina navodi kako bi to moglo biti uzrokovano s tri čimbenika.

Prvi je novooblikovano tržište rada u kojem sve više prevladavaju nestandardni oblici zapošljavanja, povezani sa sve manjim pravima iz rada i većom nesigurnošću, visokim udjelom slabo plaćenih zaposlenika za koje je minimalna nadnica donja granica koja osigurava skroman, ali ipak barem razmjerno pristojan život. Njezino nepostojanje ili poštovanje vjerojatno će uvjetovati da ti zaposlenici postanu skupina izložena siromaštvu iako rade.

Drugi je razlog povećana pokretljivost rada i kapitala u uvjetima proširene Europe, tako da radnici imigranti lako mogu utjecati na snižavanje cijene rada u zemlji u koju su došli.

Treći razlog je očito slabljenje snage kolektivnog pregovaranja i obuhvaćenosti sindikalnom organiziranošću, tako da to tjera brojne sindikate na zalaganje za uvođenje minimalne nadnice kako bi se očuvala realna primanja i kupovna moć najslabije plaćenih zaposlenika.

Prijedlozi za prihvaćanje zajedničkih pravila na razini EU-a također su se povećali nakon proširenja Unije kako bi se ublažila pojava "socijalnog dampinga", odnosno praksa izvoza dobara iz zemalja koje imaju niske standarde rada i mala primanja zaposlenih. Ekonomisti su u zadnjih 100 godina napisali cijelo mnoštvo papira o negativnom utjecaju minimalne plaće na osobe s najmanjom zapošljivošću.

Polazište za takve navode utemeljeno je u najvažnijim ekonomskim zakonima, u ovom slučaju ponude i potražnje: kada se poveća cijena nekog dobra, u ovom slučaju rada, tada će se smanjiti potražnja za njim, odnosno bit će manje zapošljavanja.

Spomenuli ste da se niska zarada zamjenjuje nezaposlenošću. Na što ste mislili?

– Pokatkad se može pomisliti kako će, ako zakon odredi više plaće i nadnice za neku gospodarsku granu, ta grana onda povećati cijene svojih proizvoda, tako da će se teret za isplatu viših nadnica prebaciti na potrošače. Ovakva prebacivanja se, međutim, ne mogu tako lako izvesti, kao što se ne mogu ni lako izbjeći posljedice umjetno podignutih plaća i nadnica.

Možda nije moguće povećati cijenu određenog proizvoda: jer će, ako se to učini, potrošači početi kupovati isti takav proizvod iz uvoza ili će naći adekvatnu zamjenu. Ili, ako potrošači i nastave kupovati proizvod grane koja je povećala cijene, sada će ga kupovati u manjim količinama.

Dok će neki radnici imati koristi jer će se povećati njihove plaće i nadnice, mnogi drugi radnici će ostati bez posla. S druge strane, ako se cijena proizvoda ne poveća, iz posla u toj grani bit će istisnuti marginalni proizvođači, odnosno oni posluju na granici profitabilnosti. Tako će opet doći do smanjenja proizvodnje, a samim tim i povećanja nezaposlenosti, samo na drugi način.

Možete li to pojasniti?

- Kad se upozori na ove posljedice, gotovo uvijek javlja se navod poput: "Pa što, ako neka grana ne može drukčije preživjeti osim ako ne isplaćuje bijedne nadnice, onda će je minimalne plaće potpuno dotući." U takvoj se izjavi zanemaruju stvarne posljedice, prije svega činjenica da će potrošači biti oštećeni jer više neće imati taj proizvod. Zatim se zanemaruje kako se time ljudi koji rade za tu gospodarsku granu osuđuju na nezaposlenost. I konačno se ne uvažava, koliko god bile bijedne plaće i nadnice u promatranoj gospodarskoj grani, one su se njezinim radnicima činile najboljim među svim alternativama koje su im na raspolaganju, jer bi inače sami napustili taj posao i našli neki bolji.

Ako se neka grana ugasi zbog zakona o minimalnim plaćama i nadnicama, onda će njezini radnici biti prisiljeni okrenuti se alternativama koje su im manje privlačne. A sada će njihovo nadmetanje za posao u tim alternativnim zanimanjima dovesti i do pada plaća i nadnica u njima. Prema tome, ne može se izbjeći zaključak kako minimalne plaće i nadnice mogu povećavati nezaposlenost.

I tržište rada je tržište

Naš su problem dugotrajno nezaposleni, može li njima pomoći povećanje cijene rada?

– Razmjerno visoka razina minimalne plaće ozbiljna je zapreka za zapošljavanje (naj)manje produktivnih radnika – poput onih koji su na početku radnog vijeka i nemaju iskustva, ili pak onih koji su u poznim godinama i zbog zdravstvenih ograničenja ne mogu raditi punom snagom. Nadalje, obično su najmanje plaćene osobe nižeg obrazovanja ili bez obrazovanja, odnosno one koje su ispale iz obrazovnog sustava.

Napokon, često je riječ i o ljudima koji se nakon podulje stanke vraćaju u svijet rada, poput žena koje se nastoje zaposliti izvan kuće jer su djeca porasla, a u međuvremenu su njihova znanja, sposobnosti i stručnost zaboravljeni i zastarjeli. Stoga se ne iskorjenjuje siromaštvo niti se smanjuje materijalna ugroženost stanovništva, nego uvođenje minimalne plaće uzrokuje povećanu nezaposlenost i oskudicu.

Razlog navedenome je prilično jasan, iako se prečesto zaboravlja ili posve zanemaruje.

Tržište rada djeluje kao i svako drugo tržište. S jedne se strane na njemu pojavljuju radnici koji nude svoj rad te se ponašaju kao prodavači. Očito će veća primanja uvjetovati da se poveća broj onih koji nude svoj rad ili će već zaposleni radnici nastojati raditi veći broj sati. Radnici će pritom nuditi svoj rad ako vjeruju da će dobiti odgovarajuću novčanu nagradu za njega.

S druge su strane poslodavci, koji su kupci rada: unajmit će zaposlenika samo ako na taj način ostvaruju korist izraženu u profitu, odnosno ako je dobit po novozaposlenom veća od troškova koje ta osoba stvara. Koristeći istu logiku, poslodavac će pristati na povećanje plaće svojih zaposlenika ili na neka njihova dodatna prava (na primjer, plaćanje sistematskog liječničkog pregleda ili troškova obrazovanja) ako se time ostvaruje povećanje proizvodnosti koje je veće od nastalog troška.

Istodobno s povećanjem minimalne plaće Vlada je donijela odluku o povećanju uvoza strane radne snage. Jesu li utemeljene procjene da će se potrebe za stranim radnicima na našem tržištu povećavati i kako taj fenomen staviti u odnos s činjenicom povećanog odlaska radno sposobnog stanovništva iz Hrvatske?

– Akademkinja Alica Wertheimer Baletić je još prije gotovo 40 godina u svojim radovima, čiji je izbor nedavno objavljen u publikaciji "Demografska teorija, razvoj stanovništva Hrvatske i populacijska politika", jasno upozoravala na očekivani nedostatak radnika. Vjerujem kako se ne treba bojati stranih radnika, i to iz više razloga.

Prvi je što je kvota za uvoz stranih radnika još uvijek razmjerno mala (31 tisuća), što je tek nešto više od dva posto ukupne zaposlenosti u Hrvatskoj. Nadalje, Hrvatska nije baš neko atraktivno područje ni za izbjeglice s Bliskog istoka pa ni za osobe iz šire regije koje traže posao u inozemstvu.

Zašto bi netko dolazio raditi u Hrvatsku u kojoj su primanja prilično mala, troškovi života prilično visoki, a uvjeti života nisu baš idealni pa je napuštaju i mnogi njezini građani? Konačno, najviše stranih radnika se zapošljava u turizmu, graditeljstvu i brodogradnji. Sve navedene djelatnosti obilježavaju prilično niske plaće, zahtjevan rad (cijeli dan tijekom sezone u turizmu s ograničenim mogućnostima rada izvan nje) i/ili teški radni uvjeti – u građevinarstvu i brodogradnji rad na otvorenom, u buci, prašini i na visinama.

Zatim i prilično velika nesigurnost na radnom mjestu i male mogućnosti profesionalnog napredovanja. Sve navedeno utječe da u ta zanimanja, nažalost, često idu oni koji nemaju drugog izbora, a koji u inozemstvu uz bolje radne uvjete mogu zaraditi osjetno više. Na hrvatskom tržištu rada gotovo 40 godina problemi su zapravo vrlo slični. Nekadašnja deficitarna zanimanja – od proizvodnih zanimanja kao što su zidari, krovopokrivači, tesari, limari, do zanimanja u zdravstvu, odnosno liječnici i medicinsko osoblje. Moguće nedopuštanje uvoza stranih radnika imalo bi vrlo ozbiljne posljedice za navedene grane i sigurno bi izazvalo velike štete ne samo u tim sektorima nego i u gospodarstvu u cjelini.

Kako će se pojačani odlazak radno sposobnog stanovništva iz Republike Hrvatske odraziti na naš mirovinski sustav?

– Ne treba biti neki veliki financijski ili ekonomski stručnjak kako bi se jasno spoznali negativni utjecaji odlaska radno sposobnog stanovništva na hrvatsko gospodarstvo i mirovinski sustav. Hrvatska i bez toga ima vrlo loše pokazatelje dobne ovisnosti stanovništva (udio stanovništva starijeg od 65 godina u odnosu na ono u radnoj dobi od 15 do 64 godine) i visoki udio osoba starijih od 65 godina u ukupnom stanovništvu.

Nedavne migracije našega radno sposobnog stanovništva najviše su posljedica lošeg djelovanja i nepovoljnog stanja na tržištu rada, zbog velike razlike u plaćama i nadnicama, nedovoljne produktivnosti kapitala ili nepostojanja ulaganja zbog loše poslovne klime i prilično loše kvalitete života u Hrvatskoj.

Zbog donedavnih suženih mogućnosti zapošljavanja i gospodarske krize, mladi ljudi gube povjerenje u mogućnost poboljšavanja stanja pa rješenje svojih životnih problema i očekivanja traže u inozemstvu. Zbog toga bi u Hrvatskoj odljev visokoobrazovanih mladih osoba trebalo smatrati kao ozbiljan problem kojem je izloženo naše malo i otvoreno gospodarstvo.

Imamo li razloga biti zabrinuti, ipak najviše iseljavaju mladi?

- Iako prema službenoj statistici broj iseljenika iz Hrvatske, a pritom ne mislim na pojedina područja kao što je Slavonija, još uvijek nije kritičan, ima razloga za zabrinutost u pogledu strukture iseljenika zbog sve većeg udjela mladih i visokoobrazovanih koji sve češće trajno napuštaju Hrvatsku. Ipak, emigracija obrazovane radne snage ne mora nužno imati negativne učinke za zemlju emigracije poput Hrvatske.

Pozitivni povratni učinci očituju se, među ostalim, u novčanim doznakama, povratku nakon usvajanja dodatnih znanja i vještina, mogućnosti stvaranja poslovnih i trgovačkih mreža, pa čak i mogu utjecati na kvalitetu vladanja i smanjenje korupcije. Zahvaljujući suvremenoj tehnologiji, uz odgovarajuću pametnu politiku, naši stručnjaci u svijetu mogu biti u svakodnevnom kontaktu sa svojim domaćim kolegama te predstavljati most koje naše društvo spaja s najrazvijenijim gospodarstvima.

U nedavnom "Aktualnom osvrtu IJF-a" upozorili ste na pogoršanje položaja Hrvatske u ocjeni poslovne klime prema izvješću Svjetske banke "Doing Business". Što se može iščitati iz tog izvješća; napreduju li drugi brže?

– Navedeno istraživanje Svjetske banke jasno pokazuje u kojim smo područjima odlični – među najboljima po međunarodnoj trgovini, prilično dobri po zaštiti malih ulagača i po izvršavanju (poštovanju) ugovora, dosta loši po uknjižbi imovine, dostupnosti kredita i rješavanju nelikvidnosti, a vrlo loši po izdavanju građevinskih dozvola, po plaćanju poreza i po lakoći otvaranja tvrtke i započinjanju poslovanja. Potrebno je očuvati postojeće dobre sustave te odlučno raditi na poboljšanju onih gdje smo loši kako bi se značajnije poboljšala poslovna klima u Hrvatskoj.

Čini mi se kako je mnogo važnijim postići jednostavan i predvidiv porezni sustav te razumljive i trajne zakone. Hrvatsko društvo ozbiljno trpi od pravne nesigurnosti jer se svi zakoni, uključujući i oni porezni, prečesto mijenjaju, što značajno otežava poslovanje i onemogućava dugotrajnije planiranje poslovne aktivnosti. Nadalje, donedavno je porezni sustav bio razmjerno složen, a sada se ipak provode napori na njegovu pojednostavljenju i trajnosti.

Što nam je činiti, pogotovo kad su u pitanju porezne politike?

- Uz provedeno širenje porezne osnovice i ukidanje raznovrsnih izuzeća i poreznih olakšica, porezni sustav bi trebao stvarati što manje prepreke za poslovnu aktivnost. To podrazumijeva da ne smije obeshrabrivati preuzimanje poslovnog rizika niti otežati dolazak visokoobrazovanih i drugih potrebnih stranih radnika.

Nadalje, važno je stalno poticati stvaranje pozitivne poslovne klime, pri čemu se mora jasno davati poruka kako se oporezivanjem neće otežati restrukturiranje i moderniziranje gospodarstva. Odgovarajući porezni sustav može u velikoj mjeri pozitivno utjecati na zaposlenost, ulaganja ili porast produktivnosti.

Kod podrobnijeg razmatranja poboljšanja i prilagođavanja pojedinih poreznih oblika, potrebno je podsjetiti da, iako se na razini EU-a već dugo godina provodi harmonizacija poreznih sustava, još uvijek su prisutne razlike među pojedinim nacionalnim sustavima. Stoga je nemoguće govoriti o jedinstvenom i optimalnom poreznom sustavu.

Glavne zapreke koje susreću donositelji političkih odluka vezanih uz poreznu politiku kod provedbe poreznih reformi usmjerenih na poticanje gospodarskog rasta prije svega se odnose na nužnost ostvarivanja i usklađivanja različitih željenih ciljeva.

Treba imati na umu pitanja učinkovitosti, ostvarenja javnih prihoda i gospodarskog rasta, ali i zahtjeve za preraspodjelom dohotka, odnosno očuvanje ili poboljšanje horizontalne i vertikalne pravednosti poreznog sustava. Kod reforme oporezivanja rada također treba uzimati u obzir međusobno djelovanje poreza i naknada.

Posve je jasno kako su oblikovanje i provedba poreznih reformi pod neposrednim utjecajem institucionalnog određenja, pri čemu se javljaju mnoga složena provedbena, zakonska i administrativna pitanja. Konačno, vrlo je važno i pitanje političke ekonomije poreznih reformi jer donositelji političkih odluka mogu (zlo)upotrebljavati porezne reforme kako bi porezni sustav pogodovao pojedinim interesnim skupinama i/ili time putem poreznog sustava mogu povećati vjerojatnost svoga ponovnog odabira na dužnost na sljedećim parlamentarnim izborima.