E greu să-ți imaginezi cât de greu o duc, cu adevărat, românii fără să te plimbi prin satele sau orașele de provincie. Sigur, știm din statistici că suntem cei mai săraci din UE: peste 30% din populația României suferă de lipsuri materiale severe, potrivit un studiu Eurostat din 2012. Dar pentru noi aceste cifre se traduc în câteva scene. Într-un sat din Iași, o femeie îi dă bebelușului ei apă cu zahăr pentru că nu are bani de lapte praf. O familie din aceeași comunitate cumpără carne de câteva ori pe an, iar atunci își permite doar aripioare de pui.

Casă din Hetea, judeţul Covasna

Text de Elena Stancu (Teleleu)



Fotografii de Cosmin Bumbuţ

Un tânăr sparge un magazin din Gara Craiova și rămâne înăuntru ca să fie prins și trimis la închisoare: îi e teamă că nu va avea ce să mănânce și cu ce să se încălzească în iarna care vine, așa că preferă să meargă la penitenciar. Într-un sat din Covasna, în luna noiembrie, la aproape 0 grade Celsius, copiii de câțiva ani umblă pe uliță desculți și în fundul gol: părinții lor nu au bani de scutece, iar apă pentru băut și spălat se găsește la un singur izvor din sat. În spitalul din Corabia lipsesc doctori specialiști și echipament medical de bază, dar localnicii nu au bani să meargă să se trateze într-un alt oraș.

Sunt doar câteva secvențe din banalul cotidian al României la care am fost martori de când umblăm teleleu. Toți oamenii aceștia își duc viața fără dramatism, invizibili pentru cealaltă parte din statistică, de cele mai multe ori fără să se plângă și fără să conștientizeze cât sunt de săraci.

Sărăcia duce la violență și abuz de alcool

Dumitru Ioniță din satul Mironeasa, județul Iași, o bate pe soția lui, Maria, de fiecare dată când se îmbată. Cei nouă copii ai lor sunt de față când bărbatul o lovește cu pumnii, picioarele, o arde cu țigara sau o bate cu un cablu de curent electric; ei sunt cei care cheamă Poliția și Salvarea când lucrurile o iau razna. După ce Dumitru i-a spart splina, Maria a fost dusă de asistentul social din localitate la un adăpost pentru victimele violenței domestice. S-a întors acasă după o lună pentru că adăpostul nu avea locuri și pentru cei nouă copii ai ei, iar pe ea n-o răbda inima să-i lase singuri cu tatăl. Nici Dumitru, nici Maria nu au școală, așa că lucrează cu ziua prin sat pentru mâncare sau, uneori, pentru bani. Dacă ar avea unde să meargă împreună cu copiii, Maria l-ar părăsi pe Dumitru și casa lor mică de chirpici. Povestea integrală, aici.

Sărăcie și analfabetism

Nici Crina, nici Viorel nu știu să scrie și să citească, deși au făcut clasele I-IV la școala din Hetea, județul Covasna. „Profesoarele ne trimeteau la joacă și ele beau cafea și mâncau sandvișuri; când veneam în clasă, ne trimeteau înapoi, în pauză“, povestește Viorel. Când a mers în clasa a V-a în satul vecin, Araci, a fost nevoit să renunțe pentru că nu mai putea recupera tot ce nu învățase în patru ani. Femeile din Hetea, care nasc prima oară între 12 și 15 ani, au câte cinci, șase sau 12 copii. ONG-urile care au derulat programe aici au încercat să le dea femeilor anticoncepționale, dar, pentru că sunt analfabete, nu știu nici orele, nici zilele săptămânii. Nu pot să ia o pastilă în fiecare zi, la aceeași oră. Puteţi parcurge această poveste integral, aici.



Sărăcia se naște din sărăcie

Cristina și Marcel Cojocaru (Mironeasa, județul Iași) și cei opt copii ai lor trăiesc din ajutorul social de 337 de lei; la începutul lunii cumpără făină, mălai, cartofi, orez și ulei, iar Cristina drămuiește alimentele. Au dat toți copiii la școală, mai puțin pe Florin, băiatul de 17 ani care a căzut în cap când era mic. Însă cu excepția Nicoletei, o fată de 12 ani, nici unuia dintre copii nu-i place să învețe. Cei mari au abandonat școala înainte să termine opt clase, iar Ștefan a rămas repetent în clasa a treia. Nici Nicoleta nu va ajunge probabil la liceu – ar trebui să facă naveta până în satul vecin și pentru asta e nevoie de bani de autobuz. Povestea integrală, aici.

O parte din copiii familiei Cojocaru

Cristina şi Marcel Cojocaru

Sărăcia înseamnă foame

Vali, Penitenciarul de Minori si Tineri Craiova

Vali, care are acum 20 de ani, e închis pentru furt la Penitenciarul de Minori și Tineri de la Craiova de când avea 16. Băiatul nu și-a cunoscut niciodată mama, care l-a părăsit când avea șase luni. L-a crescut bunica din partea tatălui, în timp ce părintele său ispășea o condamnare de zece ani. După ce bunica lui a murit, nu a avut din ce să trăiască așa că s-a apucat de furat. S-a maturizat în pușcărie și singurele contacte pe care le-a avut cu lumea de afară au fost spectacolele cu corul lui Dan Buzărnescu, un profesor de 62 de ani care lucrează cu tinerii deținuți. Povestea integrală, aici.

Corul de la Penitenciarul Craiova

Sărăcia și sistemul de sănătate românesc

Cristina, pacientă din Spitalul Corabia

Cristina e internată la spitalul Corabia din cauza unei probleme la rinichi. Nu își permite să se trateze în alt oraș, pentru că are un salariu de 500 de lei, din care întreține doi copii și pe soțul ei bolnav. Când soțul ei s-a îmbolnăvit, a făcut un credit de 700 de lei ca să-l poată opera la București – la spitalele din Corabia, Caracal sau Turnu nu se fac operații pe coloană. În același timp, Spitalul din Corabia nu mai are suficienți bani să-și continue activitatea, programul medicilor a fost redus de la șapte la șase ore, iar unele secții au fost comasate. De mai mulți ani se discută despre eventuala închidere a spitalului. Povestea integrală, aici.

Fotograful Cosmin Bumbuț și jurnalista Elena Stancu au renunțat anul trecut la garsoniera închiriată din București și s-au mutat într-o autorulotă. De aproape un an se plimbă prin țară în căutare de povești pe care le spun în texte și imagini pe site-ul Teleleu.eu. Trăiesc din burse și din abonamente la vederile pe care le trimit din locurile pe care le vizitează.