Kanskje er det første gang det har skjedd i en norsk kommune: En innbygger i Porsgrunn har sendt et brev til kommunens administrasjon med ønske om å få tilsendt en oversikt over lokalpolitikernes styreverv og honorarer i offentlige og private selskaper. Altså ikke en oversikt over hva politikerne har av godtgjørelser for politiske verv og lignende i bystyret, men en oversikt over hvilke styreverv og påfølgende honorarer de har som følge av at de er folkevalgte.

Brevet ble funnet på kommunens postliste av en reporter i lokalavisa den første uka i august, nå bare noen uker før lokal- og fylkestingsvalget. Den samme reporteren fant det så oppsiktsvekkende at han lagde en nyhetsartikkel om brevet.

Og hvorfor interesserte reporteren i lokalavisa seg om dette forholdsvis «smålige» temaet? Kanskje fordi noen små fløypartier i siste bystyremøte i Porsgrunn, før sommerferien tok tak i oss alle, fremmet et forslag til bystyret om nettopp å opprette et kommunalt register over politikernes godtgjørelser som folkevalgte. Og i tillegg et register over styreverv og honorarer de samme politikerne har i offentlige og private selskaper, organisasjoner og institusjoner, som de innehar nettopp som følge av at de er folkevalgte. Dette forslaget ble nedstemt uten debatt av de store maktpartiene i bystyret, med Høyre og Arbeiderpartiet som ledende.

For pressen og kritiske røster i Porsgrunn og Grenland er nettopp den fraværende debatten om lokalpolitikernes manglende åpenhet om godtgjørelser og styrehonorarer blitt et samfunnsproblem. Politikerne selv unnlater å føre opp godtgjørelser og styreverv i det frivillige styrevervsregisteret - de ønsker heller ikke å besvare spørsmål om emnet, verken fra pressen eller andre. Å løfte en slik politisk debatt inn i offentligheten er slett ikke aktuelt. Det har lokalpolitikerne for mye å tape på. Det er jo også til å forstå. Jo større åpenhet om fordelsapparatet politikerne selv har etablert gjennom ulike vedtak i bystyrer og fylkesting, desto lettere er det for velgerne å se de samme politikerne i kortene. Og da er kanskje politikernes frykt for å bli oppfattet som grådig en faktor.

Nå må det understrekes at politikere flest er bra folk og samfunnsengasjerte mennesker. Likevel, når en ny valgperiode har kommet godt i gang, vil jeg påstå at mange nykommere i bystyrene bevisst eller ubevisst tar til seg den rådende holdningen i den folkevalgte salen, og gjør som de etablerte maktpolitikerne i de ulike partiene sier og bestemmer. I Porsgrunn, som i de fleste andre kommuner og fylkesting i landet, innførte politikerne i valgperioden 2003-2007 godtgjørelser som var prosentvis knyttet til ordførers lønn, som igjen var knyttet til rådmannens lønn. Det ble et pengemessig kjempehopp for politikerne, som med mandat i kommuneloven da vedtok sitt nåværende fordelsapparat. Det ble økonomisk fordelaktig å endre godtgjørelsessystemet, fra dekning av tapt arbeidsfortjeneste for å delta på politiske bystyremøter til å heve «lønn».

Det er nettopp her litt av kjerneproblemet ligger: Jo bedre fordelsapparatet politikerne har bevilget seg selv er, desto vanskeligere blir det å gi stafettpinnen videre til nye, engasjerte politikere. Inntjeningen som lokalvalgt politiker har blitt så god i mellomstore og store norske kommuner, at har du først kommet deg inn i gode maktposisjoner kan disse enkelt veksles inn i profitt. Derfor kumuleres lokalpolitikere, og stortingspolitikere, valgperiode etter valgperiode, og bekler de samme politiske vervene og styrevervene i offentlige og private selskaper, som i den foregående valgperioden. Det blir umulig å slutte med politikk, til det blir det økonomiske tapet for stort.

I dag godtgjøres politikere i store og mellomstore norske kommuner etter vedtatt prosentsats i forhold til ordførers lønn. Et eksempel i Grenland er Skien kommune. I Skien bystyre, en mellomstor norsk kommune (rundt femtitretusen innbyggere), sitter i dag femtitre bystyrerepresentanter. Én folkevalgt per tusen innbyggere. Disse fordeler årlig politiske godtgjørelser i overkant av femten millioner kroner seg imellom. I tillegg har de ti-femten fremste politikerne mange styreverv og posisjoner i offentlige og private selskaper og institusjoner som også genererer god inntjening. De fleste av disse politikerne har dessuten fulltidsjobber ved siden av sitt politiske engasjement. Disse godtgjørelsene og honorarene utgjør til sammen rundt en million kroner årlig for de best godtgjorte politikerne. Det er lett å forstå at politikere generelt ikke ønsker åpenhet om hvor lett politiske maktposisjoner kan omsettes til profitt.

Til orientering oppfordrer de samme politikerne i ulike vedtatte kommuneplaner innbyggerne til å drive utstrakt dugnadsarbeid for å skape et varmere lokalsamfunn. Titusenvis av dugnadsarbeidere i lag og foreninger i Skien, Grenland og kommune-Norge for øvrig jobber mange timer gratis hver dag for andre. Politikerne selv mener de er hevet over dugnadsarbeid; de godtgjør seg selv fordi de mener «de fortjener det». Det kan mange lokalpolitikere jeg har fått i tale bekrefte.

Med dette som bakteppe er det ikke så oppsiktsvekkende at en reporter i lokalavisa i Porsgrunn syntes det var uvanlig at en innbygger ba kommuneadministrasjonen om en oversikt over amatørpolitikernes styreverv og honorarer fra offentlige og private selskaper. Dette fordelsapparatet er jo å regne som politisk hemmeligstemplet.

Dette innlegget er publisert under vår nye seksjon for lokale meninger. Her kan du lese flere innlegg, eller skrive til oss.

