Det er få steder man finner en større mismatch mellom allmenn tro og realiteter enn i norsk velferdspolitikk.

Av Simon Lofnes, økonomi- og administrasjonsstudent ved Rotterdam School of Management

I alle land finner man visse politiske særegenheter. I USA ser man en ekstrem mistro og frykt rundt statlig makt; i Storbritannia finnes det en lignende skepsis til eksterne autoriteter slik som EU.

Frykten for et kaldere samfunn

Norges særegenhet må nok være den dyptliggende frykten rundt et «kaldere» samfunn. I Norge kan det virke som det er noe fundamentalt, a priori solidarisk med pengebruk, uavhengig av hva pengene faktisk går til. Men det er jo kanskje ikke så rart. Vi er jo verdens rikeste land, og da bør vi være generøse.

Men er vi egentlig det? La oss se på fakta.

Den norske staten gikk i fjor med et oljekorrigert underskudd på 255,5 milliarder kroner.

255,5 milliarder. Ikke pesos. Ikke Nigerianske Naira. Kroner. Dette underskuddet er på hele 24,4 prosent av Norges inntekter uten oljen. Norge bruker faktisk 240 prosent (!) mer penger enn Finland, et land som er større enn Norge. Til tross for dette har regjeringen budsjettert en økning i pengebruk på mer enn 50 milliarder i 2019.

Moralsk problematisk underskudd

At en stat går i et slikt underskudd er åpenbart moralsk problematisk. Men problemet er ikke bare pengebruken i seg selv; problemet er at de som bruker pengene ikke er de som kommer til å ta regningen. Når Norge svir av 255,4 milliarder årlig, det ekvivalente til å krasje Helge Ingstad 68 ganger på solidaritetens klipper, må disse pengene kommer fra et sted. Det stedet er fremtidens skattebetalere.

Les også Paris forbyr eldre dieselkjøretøy

Ingen foreldre syntes det er greit å ta pengene til barna sine. Likevel er det nettopp dette som skjer på daglig basis i Norge. Og det fortsetter selvsikkert; synden er kollektivisert, utvannet og abstraksert gjennom byråkrati selv Kafka hadde vært stolt over; ignorance is bliss og dagens 50-åringer kan godte seg med at de har skapt et «varmt» samfunn. For alle utenom fremtidige generasjoner da.

Designet for å senke produktiviteten

Ta sykelønnen på 100 prosent for eksempel. I dag har Norge verdens høyeste sykefravær. Dette koster staten 42,6 milliarder årlig, nesten tre ganger mer enn hele politibudsjettet. Slike velferdsordninger virker nesten designet for å senke produktiviten og øke det nasjonale underskuddet.

Dagens generasjon av 40-60 åringer har trukket historiens lengste strå; i menneskehetens 200.000 års eksistens har det nok aldri vært et bedre tid og sted enn i den norske oljealderen. Denne generasjonen har fått 239,000 jobber i oljesektoren, jobber som ikke kommer til å eksistere i fremtiden. For utsiktene for fremtidige generasjoner er nemlig ikke like lyse; vi vet at menneskelig sivilisasjon er på kollisjonskurs med klima og miljø. Å komme seg helskinnet ut av klimakrisen kommer åpenbart til å koste. I tillegg kommer Norge til å møte en historisk eldrebølge; mens fem personer finansierte hver pensjonist i 1970, kommer bare 2,5 mennesker til å dele regninga i 2060.

En lissepasning fra oljegenerasjonen

Vi ser altså at oljegenerasjonen har sendt en lissepasning à la Ronaldinho til fremtidige generasjoner i form av en klima-, eldre-, og velferdskrise. Å belage seg på at fremtidens generasjoner som får 239.000 jobber mindre, som må finansiere pensjonistbølgen, og som må redde verden fra en klimakrise, skal skatte igjen for dagens gigaunderskudd, er frekkhetens nådegave.

Likevel sitter nettopp oljegenerasjonen på sin høye hest. I Juni i Aftenposten skriver Carl I Hagen en artikkel kalt «Hvorfor i all verden skal Oljefondet spares til kommende generasjoner?». Her argumenterer han for at det statlige underskuddet bør økes enda mer. Dette er tydeligvis moralsk grandiøst; det er jo tross alt «hans generasjon som har bygget landet». Om dette utsagnet kom fra SV, et parti som knapt nok har foreslått et eneste kutt i pengebruk over sin snart 45 år lange historie, ville det ikke vært overraskende. Men dette kommer fra det som skal være den ytre høyresiden, de som liksom skal være forkjempere for en liten stat som beskytter skattebetalernes rettigheter. Og nettopp dette illustrerer perfekt hvor dypt og altomfattende problemet egentlig er.

Det norske politiske spekteret er en illusjon

Det er faktisk ikke et eneste parti i Norge jeg som 22-åring kan stemme på uten å hindre mine og mine fremtidige barns interesser. Om det er høyresiden eller venstresiden, den såkalte menings-diversiteten vi finner i det norske politiske spekteret er en illusjon; det finnes ikke idag et reelt regjeringsalternativ som ikke ender med gigantiske økninger i pengebruk.

Generasjons-narsissisme har blitt et demokratisk problem. Når oljegenerasjonen går til stemmeurnene for en enda mer kortsiktet velferds-modell er det ingen som kan motarbeide dem. Premisset for politisk aktivitet er tross alt eksistens, og motvekten for en selvsentrert velferdspolitikk kan dermed ikke komme fra de som faktisk må ta konsekvensene av den; fremtidige generasjoner.

Tid for å gi noe tilbake

Til Norges godt voksne mennesker.

Dere har i årevis «stått på skuldrene til giganter» og dratt stigen opp etter dere. Nå er det på tide å gi tilbake.

Ta igjen underskuddet. Kutt i statsbudsjettet.

For om dere ikke greier å gjøre de enkle kuttene i dag, må vi gjøre de vanskelige i morgen.