Det er gammeldags å skjære i friske kropper | Ingunn Økland

Ingunn Økland Kommentator og hovedanmelder

3. mai 2018 19:00 Sist oppdatert 7. mai 2018

Transpersoner er i ferd med å friskmeldes. Behovet for toleranse er akutt, skriver Ingunn Økland. Inge Grødum

Moderne samfunn er på vei mot et mangfold av kjønnsidentiteter. Desto mindre behov burde det vel være for kjønnskorrigerende kirurgi?

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Transpersoner er i ferd med å friskmeldes. Diagnose nummer F64.0 vil ganske snart forsvinne fra den internasjonale manualen utarbeidet av WHO (Verdens helseorganisasjon). I stedet for å definere «transseksualisme» som en psykiatrisk lidelse som medfører et ønske om hormonbehandling og kirurgi, vil den nye definisjonen ganske enkelt være ubehag med tildelt kjønn («kjønnsinkongruens»/«kjønnsdysfori»).

Allmennheten må ta ansvar

Verdens helseorganisasjon velger altså å avdramatisere tilstanden. Ubehag er ikke en nødvendig følelse for transpersoner, snarere en følelse som i stor grad skyldes samfunnsmessige forhold.

Forhåpentligvis kan den nye diagnosemanualen bidra til større åpenhet. Når transpersoner friskmeldes, må man jo spørre hvor radikal behandling det er forsvarlig å gi dem. Ja, hvis kjønnsinkongruens er en ganske normal tilstand, bør den vel møtes med ganske normale midler?

Friskmeldingen av homofile i 1973 ble etterfulgt av en betydelig holdningsendring i allmennheten. Langt på vei er det opp til fellesskapet å sørge for at friskmeldingen blir reell også for transpersoner.

Eksplosjonsartet utvikling

Behovet for større toleranse er akutt. Internasjonalt er det en eksplosiv økning i antallet barn og unge som rapporterer om ubehag med tildelt kjønn.

Her i Norge opplever Rikshospitalet at stadig flere ungdommer søker kjønnsbekreftende behandling. Siden 2012 har sykehuset hatt en årlig økning på hundre prosent. I tillegg er det mange som oppsøker kommersielle aktører, et marked som etter hvert kan tilby et bredt spekter av behandlinger.

Dette er bakgrunnen for at Rikshospitalet har skjerpet vilkårene for henvisning til Nasjonal behandlingstjeneste for transseksualisme (NBTS), som er landets ledende fagmiljø. Fra og med 1. april i år blir henvisningen avslått dersom pasienten «allerede har startet kjønnsbekreftende hormonell/kirurgisk behandling utenfor NBTS».

Den nye bestemmelsen har vakt sterke reaksjoner og Rikshospitalet er i vår er blitt en skyteskive. Sykehuset anklages for å ville hegne om en privilegert posisjon, og tidligere pasienter forteller at de føler seg motarbeidet av behandlingstjenesten.

Hvem er «nasjonens døtre»?

Legene ved Rikshospitalet har forklart seg i en kronikk i Aftenposten. «Behandlingsivrige sexologer spanderer hårvekst og mørk stemme på nasjonens døtre», skriver klinikksjef Kim Alexander Tønseth og overlege Anne Wæhre.

Ikke overraskende ble kommersielle aktører provosert, og enda flere reagerte på formuleringen «nasjonens døtre», for hvem er det egentlig legene sikter til? Biologisk fødte jenter som opplever seg som gutter.

«Vi vet ikke hva som er grunnen til økningen blant jentene», skriver Wæhre og Tønseth – diskusjonen har «frem til nå har vært fraværende i Norge».

Les også Lurer du på om du er transkjønnet? Ikke les aviser! | Anki Gerhardsen

USA leder an

Spørsmålet er hvem som skal føre den diskusjonen. Den bør i hvert fall ikke være forbeholdt helsearbeidere og aktivister.

Som vanlig når det gjelder kjønnsidentitet, er debatten kommet lengst i USA. Et bredt spekter av akademikere har engasjert seg, også innenfor humanistiske fag. Men det er en polarisert debatt der forskningen ofte har sterke ideologiske føringer. Enten støtter man LGBT-bevegelsen, eller man er transofob.

Professor Camille Paglia har tatt en interessant posisjon midt i minefeltet. Hun kaller seg selv «transgender» og begynte å kle seg som gutt allerede i barndommen.

Samtidig tolker hun transtrenden som et ungdomsopprør. I hennes ungdomstid ble man hippie, i dag blir man trans. Likevel mener Paglia at dette ungdomsopprøret har alarmerende bieffekter fordi det kan få unge til å gjøre radikale valg som vil endre kroppen for bestandig. Transtrenden har en helserisiko som benektes ikke minst av en velmenende venstreside, hevder Paglia.

Debattens ømme punkt

Dette er debattens ømmeste punkt. Av hensyn til det som opplagt er en sårbar gruppe, blir det nærmest tabu å problematisere ønsket om hormonbehandling og kirurgi.

Heldigvis vokser det frem et mangfold av tilnærminger blant ungdommene selv. I Journal of Youth Studies har en gruppe forskere intervjuet unge transpersoner om deres behov. De ønsker seg fremfor alt toleranse og trygghet. De håper de kan slippe å bli mobbet.

Muligens er det vår seksualiserte kultur som presser ungdom til å kategorisere seg selv dersom de opplever at kjønnsidentiteten er flytende. Paradoksalt nok ender mange opp med å bekrefte konservative – og heteronormative – forestillinger om hva som er mannlig og kvinnelig.

Transtrenden kaller på vanlig, humanistisk refleksjon om identitet i bevegelse. Kjønn er ikke bare biologi, men også en sosial konstruksjon. Og da er det en gammeldags løsning å skjære i friske kropper. Effekten viser seg dessuten å være usikker. Kanskje er det en feilslutning å mene at man kan operere seg frem til et samsvar mellom indre og ytre, mellom kjønnsorganer og identitet.