Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Jeg var sånn passelig blid og fornøyd denne kalde lørdagsettermiddagen i Oslo sentrum. Blid og fornøyd fordi jeg nettopp hadde observert en av Norges hittil to kvinnelige finansministere skeptisk vurdere formålet til ymse snodig nips inne på Clas Ohlson.

Selv kikket jeg forvirret på utvalget av elektroinstallasjonsartikler. Min egen plan om å utføre huslig vedlikehold som krever at man skrur av hovedsikringen for ikke å bli drept, gjorde meg også skeptisk, derav passelig blid og fornøyd. Jeg fryktet jo på sett og vis å dø, der jeg gikk. Karamellene fra da vi flyttet inn varmer fortsatt tilfeldige deler av kroppen på kalde dager.

Så bra jeg og topplederen er i samme båt, tenkte jeg. Selv om hun vet hvordan man styrer en statsøkonomi over flere år, og jeg bare skal fordele 931 kroner de neste sju dagene før lønning, rynker vi panna sammen. Der dypt inne i detaljhandelens skjæringspunkt mellom et overveldende, totalitært tilbud av hjemmeartikler og null service, er vi alle like lite verdt.

Jeg forlot dette gapende sorte hullet av hjelpsomhet og gikk videre mot Stortorget. Krysset trikkelinjene foran Oslo domkirke på rød mann. Galskap, jeg vet, men det hasardiøse utstyret i den lille blå handleposen er jo uansett dødelig i feil hender, så jeg hadde ingenting å tape. En syklende, eldre mann står stille midt i krysset.

Han kikker forskrekket mot en kliss ny Tesla. Bilen har stoppet og en mann trer ut. Han lar det gjalle i stemmebåndet: «Hva faen er det du driver med», gaules det. Så hardt at hårproduktene stivner. Noen har satt den dyre bilen hans i fare, raseriet kjenner ingen grenser og nå skal stereotypien han representerer sementeres ytterligere. Med vold mot en eldre mann.

Forskrekket dyttes syklisten i bakken. Jeg lunter bort og plukker opp tohjulingen idet mannen med hvitt hår går mot Teslaen for å lage bulker, men doningen fyker lydløst av gårde mot Karl Johan. Borte vekk. «Går det bra, spør jeg». Så kommer ordet. Ytringen. Språkrådet, kom på banen! Han tar sykkelen, sier takk, snur seg og roper «TESLARASSHØL».

Å dø av støt kjennes fjernt nå. Jeg er forbanna. Jeg lever. Jeg kjenner fellesskap. Jeg stemmer i: «TESLARASSHØL». Julehandel er ikke så verst.