Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

«Mammaene på bussen sier blablabla. Pappaene på bussen sier hysj, hysj hysj.» Men stikk i strid med alle forestillinger om skravlekjerringer: Det er menn som i størst grad babler i vei uten å ense at samtalepartneren knapt kommer til orde. De snakker rett og slett utrolig mye mer enn kvinner.

Fredagens A-magasinet har mannemannen Karl Ove Knausgård på forsiden og over sidene 18 til 32. Reportasjen før det intervjuet med ham handler om den mannlige forfatteren bak «A Game of Thrones», George R.R. Martin. Den neste reportasjen, på sidene 34 til 42, handler om Mannskoret. Så møter vi Eric (20) fra Bridgeport, USAs fjerde farligste by, over åtte sider.

Bakeren Nikolai Meling intervjues over to sider om sin lidenskap for brød, med et stort bilde av ham. Over sidene 62 til 67 skriver Randulf Valle om sin ekspedisjon i Helge Ingstad spor. (Her bør det muligens presiseres at vi snakker om mannen, ikke båten, så turen gikk til Canada og ikke Bergen.) Samtlige reportasjer i A-magasinet denne uka handler altså utelukkende om menn. I tillegg er seks av sju eksterne skribenter menn.

Magasinets kvinnelige redaktør og kvinnelige avdelingsleder har altså prestert å lage en hel utgave på 80 sider uten å presentere én eneste kvinne.

Det var garantert ikke med vilje. Slikt skjer nemlig fort, når man har et bevisstløst forhold til kjønnsbalanse. Det motsatte er så å si utenkelig. En overvekt av kvinner er like merkbart som et ropende 8. mars-tog.

Derfor er Helene Uris nylig Brage-prisvinnende bok «Hvem sa hva?» et viktig prosjekt.

Alle som er det minste interesserte i tematikken, vet at menn dominerer mange områder i samfunnet. Menn tjener mest og får flere toppjobber enn kvinner. Det er flest mannlige ordførere, stortingsrepresentanter, kommunestyrerepresentanter, direktører og redaktører. I enhver avis er det flere mannlige enn kvinnelige kilder.

Årsakene bak hvorfor det er slik er sammensatte, og diskuteres heldigvis mye. Det finnes få enkle løsninger på manglende likestilling, rett og slett fordi mye av forklaringen handler om kultur og ikke rettigheter. Og så er det altså slik at vi heller ikke alltid ser det vi tror vi ser rundt oss.

Menn snakker mer i møter enn kvinner, de får mest taletid på konferanser og de stiller oftere spørsmål i forsamlinger. Et manus sendt inn til et forlag har åtte ganger så lett for å bli antatt hvis det er signert med et mannlig navn enn et kvinnelig. En mannlig forfatter blir dessuten lest av begge kjønn, mens kvinnelige forfattere først og fremst har kvinnelige lesere. Dette er bakgrunnen for at Harry Potter-forfatteren kalte seg J.K. Rowling og ikke Joanne. Hun ville nå unge gutter og tok konsekvensen av statistikken – åpenbart med stor suksess.

Også Hollywood tar høyde for hvordan vi ser kvinner på en annen måte enn vi ser menn. Folkemengder på film skal helst se ut som de består av omtrent like mange menn og kvinner. Derfor er kvinneandelen på 17 prosent. Er den større, vil seerne tro den er kvinnedominert.

Vi er ikke vant til å se og høre så mange kvinner i offentligheten, og fordi vi ikke er klar over det tror vi altså at vi ser noe annet enn det vi faktisk gjør.

Mange vet at menn tjener mest fordi vi har hørt det så mange ganger før, men det er mye vi vet ikke vet. Helene Uri har telt kjønnsandel i nekrologer og litteraturpriser, og presentert en haug nye tall. Kanskje kan de bidra til at flere blir mindre bevisstløse. Og at flere kvinner sier «blablabla» slik som mennene.