För en dryg vecka sedan sköts den 22-årige lärarstudenten Shayan Gaff ihjäl i Segeltorp. Han är bara en i raden av personer som polisen tror har mördats av misstag i gängvåldets Sverige.

Konststudenten Alexander Wallberg, 25, sköts ihjäl en morgon utanför sin bostad i Göteborg på väg till Valands konsthögskola.

16-årige Ahmed Obaid mördades vid en busshållplats i Malmö. Han hade nyligen börjat på gymnasiet och drömde om att bli läkare.

Rami Amin, 24, var nyutexaminerad tandläkare när han sköts till döds i Malmö.

Oskyldiga offer

I Göteborg har två barn sprängts i luften. Luna Mandic, 4 år, i den bil hon färdades i tillsammans med sin pappa samt åttaårige Yuusuf Warsame, som låg och sov hos släktingar i Biskopsgården när någon kastade in en handgranat i lägenheten.

En kvarglömd handgranat sprängde också Daniel Cuevas Zuniga, 63, till döds på en gata i Vårby.

Petar Petrovic, 20, sköts till döds utanför Vår krog och bar i Biskopsgården. Bara timmar efter att föräldrarna mottagit det värsta besked en förälder kan få, kände hans mamma sig tvingad att gå ut i pressen och tala om att hennes son inte var kriminell, att han kommit in på ett universitet i London och att han sköts helt slumpartat när han skulle köpa hämtmat.

Här finner vi nog en stor anledning till att gängvåldet har tillåtits att växa sig stort som det har gjort. Länge mässade politiker om att detta bara drabbar kriminella och inte allmänheten.

Opinionsbildare var mer upprörda över att förorter ”stigmatiserades”, än att tänka på hur skotten faktiskt påverkar och drabbar boende. Många tävlade närmast om att beskriva hur vi aldrig någonsin varit tryggare. Men vilka vi?

I själva verket är det just brottsoffer och boende som har stigmatiserats.

Avståndet till de 10-åriga barnen, som i Uppdrag gransknings ”Gängmorden i Göteborg” talade om hur skotten hörde till deras vardag, kunde inte vara längre.

Vittnen dödades

Situationen blev tydlig när det en oktoberdag för några år sedan hölls ett möte på eftermiddagen på Friskväderstorget under parollen ”Biskopsgården – mycket mer än bara skottlossning”. På plats fanns stadsdelspolitiker, boende och journalister. Men en timme in i mötet hördes just skottlossning utanför lokalen. Det var medlemmar ur två kriminella grupper som drabbade samman.

Våldet drabbar betydligt fler än de som dödas eller skadas fysiskt. Att bli vittne kan vara skräckinjagande nog och de senaste åren har flera vittnen även fått sätta livet till. Mest uppmärksammat är dubbelmordet i Hallonbergen, där personer bröt sig in i ett gifts pars bostad och knivmördade båda två. Mannen hade bevittnat hur en man sköts till döds några veckor tidigare. Samtidigt skuldbeläggs boende för att de inte vågar vittna. På så vis har människor i hela stadsdelar försatts i en närmast gisslanliknande situation.

Att misstanke om vapenbrott numera leder till automatisk häktning är ett steg i rätt riktning, likaså att straffen skärpts. Men frågan är om läget kommer att kunna bli bättre så länge kulornas verkliga offer varken uppmärksammas eller räknas.

Om samhället accepterar att kriminella skjuter ihjäl varandra blir ett liv till slut så lite värt att kulorna kan träffa vem som helst.

Läs också:

Myndigheter ska inte ägna sig åt aktivism