Patrik Engellau

Var och varannan människa jag träffar verkar ha en personlig invandrarincident att berätta om. Det kan vara pappan i förorten som säger att han inte törs skicka sina minderåriga barn att handla mat eftersom de en gång blivit rånade av den invandrade grannfamiljens ungar, som är några år äldre och starkare. Det kan vara den förtvivlade kyrkoherden i Skåne som berättar att församlingens härbärge blivit hemsökt av afrikanska unga män som skövlar och tar limpmackorna som var avsedda för alkisar och utslagna och som skriker ”rasist” när de får en tillsägelse. Det kan vara en redogörelse för bussföraren som vägrar släppa ombord ett gäng biljettlösa romska tiggare och belönas med en samfälld applåd från sina passagerare. Det kan vara bekymrade rapporter om hur romer under det senaste halvåret har ockuperat förortstorget och släpper sin avföring i fontänen. Skildringarna från skolan om att invandrarpojkar kallar sina lärarinnor och sina kvinnliga skolkamrater för ”svennehoror” är legio. Om jag inte läser stämningarna helt fel är sådant ett växande och alltmer obehagligt och svårbetvingligt problem.

Berättelserna föranleder normalt ett meningsutbyte på temat suck, hur har det blivit så här och, ännu mera suck och huvudskakningar, hur är det möjligt att politiker och journalister inte ser den här verkligheten, är de blinda eller?

Jag tror inte politiker och journalister är blinda eller ens att de försöker borttränga en pockande verklighet ty jag tror att de lever ett liv ungefär som mitt.

Jag vet vad jag talar om. Min normala tillvaro utspelas inom en radie av max två kilometer från Östermalmstorg i Stockholm. De enda invandrare jag ser är polska byggnadsarbetare och filippinska kassörskor. Högst ett halvdussin gånger per år tar jag tunnelbanan från Tekniska Högskolan till tåget vid T-Centralen och kan då undantagsvis konfronteras med en huvudsjal. En gång för två år sedan gjorde jag ett kort besök på Rinkeby Torg och såg en massa somalier. Tiggarna har jag förstås inte kunnat undgå att upptäcka, men de har hittills inte besvärat mig mer än med sitt ”hej, hej”.

Jag erkänner kort sagt att jag lever isolerat. Jag vet hur det känns. Kanske förtjänar jag hån för detta, men just detta var inte min poäng. Min poäng är att jag tror att de flesta ledande politiker och tongivande journalister har precis samma livsmönster som jag bortsett från att utbredningscirkelns centrum för journalisterna är Mariatorget snarare än Östermalmstorg. Dessutom cyklar de nog till jobbet så de slipper tränga sig ned i tunnelbanan.

Det som skiljer mig från PK-eliten är att de har varandra och de umgås med varandra och kan därigenom hela tiden övertyga varandra om det korrekta i sin världsbild. De lever i en värld som hela tiden tycks jobba på att förstärka deras invanda uppfattningar och förhindra att det uppträder sprickor i muren.

De har naturligtvis hört talas om berättelser och incidenter av den typ som jag inledde med. Men kan dessa berättelser vara de sanna och representativa? Eliten själv har ju aldrig råkat ut för något sådant. De tittar forskande på varandra runt bordet vid middagsbjudningen och skakar på huvudet. Nej, det har nog inte skett, i varje fall inte på det där överdrivna sättet.

Eller så har det skett någon enstaka gång, men folk upprör sig i onödan, forskningen och kriminologerna visar ju att brottsligheten hela tiden går ned. Om några år är brottsligheten kanske helt försvunnen, så låt oss inte förila oss.

Förresten är det där sådant man kan läsa om på Avpixlat och Fria Tider, inte i den seriösa pressen. Avpixlat och Fria Tider är hat- och rasistsajter, det säger en del om hur mycket man ska bry sig om sådana där påstådda erfarenheter.

Dessutom vet ju eliten att det finns ett stort mått av strukturell rasism i Sverige.

Om jag var med i deras gäng skulle jag nog resonera likadant. Man får aldrig underskatta grupptänkandet, gruppens inflytande över varje gruppmedlems tänkande. Även jag skulle nog komma fram till att min uppgift som medlem i landets styrande elit är att förmå folket att öppna sina hjärtan och sluta vara så fördomsfullt. Och visar man en bild av en död treåring kanske folk ändå börjar skämmas lite över att de har det så bra och slutar klaga.