Tänk vilken skillnad ett år kan göra i politiken. Vid den här tiden förra året gick miljöpartister runt och sprätte som stolta tuppar efter EU-valet där partiet blev nummer två i Sverige.

Feministiskt initiativ var glödheta. Varenda trendkänslig journalist såg till att besöka ett av Gudrun Schymans hemmapartyn och ett rosa moln hängde över Visby under hela Almedalsveckan.

Alla tycktes prata feminism. Åsa Romson (MP) gick till frontalangrepp på "vita, heterosexuella män" som skitar ner och äter kött och Stefan Löfven (S) attackerade "könsmaktsordningen". Till och med KD-ledaren var bekymrad över snedvridna ideal och bristande jämställdhet.

Och i radions Sommar försvarade poeten Athena Farrokhzad våldsvänstern till tonerna av Ebba Gröns "Beväpna er".

Där någonstans nådde den radikala vänstervågen sin klimax. På valdagen återstod på sin höjd små krusningar på ytan. Kanske hade de breda väljarlagren aldrig ens varit engagerade i saken.

Idag känns den rosaröda sommaren 2014 märkligt avlägsen. Stefan Löfven inledde sitt kongresstal i Västerås förra helgen med att rikta ett tack till Sveriges militära veteraner för deras insatser för freden.

Under sitt över 40 minuter lång tal använde han ordet feministisk en enda gång. Koalitionspartnern Miljöpartiet bevärdigades inte ens ett omnämnande. Desto mer talade han om vikten att göra sin plikt, inte bara kräva sin rätt.

Löfven har varit inne på liknande tankegångar förut. Det nya är den starka betoningen på värden som ordning, disciplin och moral. Både elever och föräldrar uppmanas att skärpa sig och anstränga sig mer om skolresultatet ska kunna vändas. Som för att ytterligare inskärpa budskapet kräver nu Löfven att lärare ska kunna ta mobiler från eleverna i förebyggande syfte.

Snart är det bara norrländskan som skiljer detta från Jan Björklunds (FP) kravretorik.

Det är knappast någon slump. Den tuffare retoriken märks även hos justitieminister Morgan Johansson, inrikesminister Anders Ygeman och förvarsminister Peter Hultqvist. Socialdemokraterna känner av varåt vinden blåser. Och den blåser inte åt vänster.

Göran Greider, Daniel Suhonen och andra kända vänsterdebattörer må se en enorm efterfrågan på radikal vänsterpolitik, men något sådant sug går inte att spåra i opinionsmätningarna.

Tvärtom står Vänsterpartiet och stampar runt sex procent. Besvikna S-väljare går inte längre till V, utan till Moderaterna och Sverigedemokraterna, enligt SCB:s nya mätning som presenterades i veckan.

Det har hänt något med tidsandan i Sverige. Sådant är alltid svårt att fånga, men jag tar mig friheten att spekulera lite. Jag tror att ett nytt allvar har infunnit sig hos väljarna. Terrorattentaten i Paris och Köpenhamn har tillsammans med Putins vapenskrammel och en historisk flyktingvåg skapat en ny känsla av osäkerhet.

Debatten domineras inte längre av Fi och skattechocker, utan av frågor som tiggeri, integrationsproblem och IS. Peter Santesson, opinionschef på Demoskop, påpekade i en krönika i veckan att andelen som tycker att landet är på väg i fel riktning trendmässigt växer. Pessimisterna är numera fler än optimisterna.

Samtidigt har det blivit uppenbart att S-MP-regeringen inte har några svar på de politiska utmaningar som landet står inför. Energin i vänsterprojektet har laddats ur. Förhoppningarna har slokat.

Resultatet är ett slags högervåg. Det betyder inte nödvändigtvis att det finns en ökad efterfrågan på skattesänkningar eller småföretagarvurm. Snarare skulle man kunna tala om en ordning-och-reda-höger eller klipp-dig-och-skaffa-ett-jobb-höger.

Jag tror att kritikstormen mot Stockholms stad strategi mot våldsbejakande extremism fångade just detta stämningsläge: Nu får det väl ändå vara slut på allt daltande och all undfallenhet! Samma ilska vällde fram efter ett vittnesmål från en psykolog på Arbetsförmedlingen om ungdomar som inte orkar masa sig upp ur sängen ens för att träffa arbetsgivare som erbjuder jobb.

Det är sannolikt detta stämningsläge som Socialdemokraterna nu försöker ta fasta på med sin nya retorik. De vita, heterosexuella männen som var i skottgluggen för ett år sedan är nu högvilt för alla partistrateger.

Problemet är att Stefan Löfven är bakbunden. Socialdemokraterna sitter i regering tillsammans med Miljöpartiet, som till hela sitt väsen är emot auktoriteter och disciplin. MP vill inte se ett Sverige som rustar upp, stramar åt och ställer en massa krav, utan ett samhälle som bygger på lust och gränslöshet.

Socialdemokraternas egen tunga är dessutom kluven. Under alla år i opposition har man exempelvis riktat hård ideologisk kritik mot alliansens arbetslinje. Människor vill inget hellre än att stiga upp klockan sex varje morgon och gå till jobbet, har man försäkrat. Det skulle aldrig falla någon in att sjukskriva sig i onödan. Att ens diskutera i termer av drivkrafter och ökad kontroll har av S avfärdats som en obehaglig människosyn.

Även politiken omformas nu i den andan. Den bortre parentesen i sjukförsäkringen ska tas bort, a-kassan höjas och avkastningen på arbete och högre utbildning kommer att minskas genom höjda skatter.

Det är svårt att få ihop denna politik med den nya, tuffare S-retoriken. Ena stunden måste människor anstränga sig mera och ta ett större eget ansvar. I nästa gör de alltid sitt yttersta i varje given situation.

Socialdemokraterna må ha identifierat det nya stämningsläget bland väljarna. Kruxet är att de bara har signalord att erbjuda.