Snackisen på kvinnodagen i förra veckan var att flera kommuner vill byta ut ordet ”tjänsteman” mot ”tjänsteperson”. Idén är givetvis trams, men om ni insisterar så, visst. Det värsta med tjänstemännen är inte vad de kallas. Det är att de har för mycket makt.

Idealtypen av en tjänsteman är en person som ger beslutsfattare lämplig information och sedan utför sina uppgifter i enlighet med de politiska besluten. Om de går emot politikernas vilja sätter de sig över det demokratiska systemet. Därför är den nya, aktivistiska tjänstemannatypen som vuxit fram ett demokratiskt problem.

En typisk aktivistbyråkrat är oftast inte personen på golvet som gör slitgörat, utan chefen som hoppar mellan olika direktörsposter genom att ha rätt kompisar och välsmort munläder. Ett exempel på detta är rikspolischef Dan Eliasson. Under migrationskrisen 2015 fördröjde han gränskontrollerna, trots att både gränspolisen och den nationella operativa ledningsgruppen hade larmat om det allvarliga läget. Uppenbarligen prioriterade han att agera i linje med sin privata politiska uppfattning framför att sköta rollen som myndighetschef.

Tjänstemän agerar som politiker

Ett annat tydligt exempel är Anders Danielsson, före detta generaldirektör på Migrationsverket. Under sin tid som statlig ämbetsman dryftade han gärna sina egna åsikter om flyktingpolitiken. Själv förklarade han detta beteende med att han har ett starkt rättspatos och har svårt för orättvisor. Att han sen gick vidare till att bli generalsekretare för Röda korset kom inte direkt som en chock.

Till och med domstolarna verkar ha drabbats av aktivistsjukan. Högsta domstolens ordförande Stefan Lindskog motsatte sig regeringens nya terrorlagar eftersom det rör "lagstiftning som är ingripande för den enskilde". Justitiekanslern såväl som Svea Hovrätts president har kritiserat den här typen av domstolsdebattörer, men Lindskog avfärdar det hela med att det rör sig om en "naturlig dialog" (SR 24/7 2016).

Sossar såväl som borgare var förtjusta. Anna Ekström har ju varit med i På spåret!

Det är som att skillnaden mellan att vara politiker och att vara tjänsteman har upphört att existera. När gymnasieminister Anna Ekström utsågs var det knappast någon som påpekade det absurda i att Skolverkets generaldirektör bytte skepnad från tjänsteman till socialdemokratiskt statsråd från ena dagen till den andra. Sossar såväl som borgare var förtjusta. Hon har ju varit med i På spåret!

Aktivistbyråkraternas intåg i den svenska myndighetsdjungeln har flera orsaker. En är att delar av akademin ivrigt har hejat på en märklig ideologisering. Diverse doktorander i ”mänskliga rättigheter” hävdar alltsomoftast att politikerna inte kan göra si eller så, eftersom de måste respektera någon FN-stadga som Sverige inte ens har implementerat.

Kanske har folk tittat på för många amerikanska teveserier och glömt bort att Sveriges och USA:s politiska system skiljer sig åt.

I Sverige röstar vi inte fram domarna. Vi har inte heller ministerstyre. Om en riksdagsledamot missköter sig kan väljarna kryssa någon annan nästa val, men över myndigheterna är den direkta makten mer begränsad.

Om man känner sig väldigt åsiktsnödig bör man inte bli tjänsteman utan satsa på att bli politiker, eller kanske ledarskribent.

Karin Pihl är fristående kolumnist på Expressens ledarsida.

Läs också:

Självupptagna känslor hjälper inte tiggarna

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.