Sveriges rikshushållare, Magdalena Andersson (S), stod i Aktuellt-studion i måndags och pratade ekonomi. Plötsligt avbröts hennes snabba ordflöde av programledaren, Katia Elliott, som sade: ”Du har inte så mycket makt, verkar det som.”

Det sades i lätt, lite förundrad, ton: ett ”kejsaren är naken”-ögonblick.

Högst befogat.

Ämnet var de ökande ekonomiska klyftorna, en utveckling som en S-märkt finansminister självklart ogillar. Det är dåligt för landet, fastslog Magdalena Andersson. Vissa barn har det knapert, andra semestrar på lyxjakter i Medelhavet.

Fortfarande med en avsiktlig touch av förundran, kom frågan: ”Om du nu tycker att stora inkomstklyftor är dåligt, varför går du fram med att behålla höjningen av brytpunkten för statlig skatt. Och sedan ta bort värnskatten...”

Ja, det är verkligen inte S-politik, intygade finansministern. Men man måste kompromissa.

Kompromissa? Men du gasar ju på åt motsatt håll!

Nu tog Magdalena Andersson till det stora artilleriet: Det är riksdagens fel. ”Vi har en högermajoritet i riksdagen och de partierna driver ju en politik för att öka klyftorna.” Annat är det med oss, MP och V, som vill minska dem.

Allt som är galet med Januariöverenskommelsen ställdes här i blixtbelysning.

JÖK med balansproblem

Socialdemokraterna har gjort upp med två partier som under regeringsbildningen högtidligen förklarades vara finfina mittenpartier. Här förs Centern och Liberalerna tillbaka till högerfältet, där i synnerhet Centerpartiet verkligen hör hemma.

Kraftfält i mitten, jo, jo.

Dessutom förvandlades Andersson till en enda stor brasklapp: Titta inte på mig, jag vill göra tvärtemot vad jag ska göra.

Frågan är hur förtroendet för demokratin kommer att påverkas om de som ska styra Sverige, våra ministrar, duckar sig igenom mandatperioden när de ställs till svars. Och även om de inte duckar, lär de ju aldrig ha de bästa argumenten och förklaringarna till sina reformer.

En annan sak som kan komma att underminera förtroendet, mest för Socialdemokraterna men i långa loppet för politiken generellt, är att JÖK:en är en sådan skev kompromiss.

S fick regeringsmakten, oppositionspartierna fick det mesta av policymakten.

Januariupplägget hade framstått som mer seriöst om Magdalena Andersson hade kunnat säga i Aktuellt att, javisst, C och L fick igenom det här, som vi ogillar - men å andra sidan fick vi igenom de här klyftminskande åtgärderna. Och vi tar alla ansvar för helheten, naturligtvis.

Men det enda hon kunde peka på, egentligen, var en skatt på storbankerna. Som om det stora jämlikhetsproblemet för S var att storbanker lyxsemestrar i Medelhavet.

Det blir alltid värre framåt valet

Nu är det ju inte säkert att brasklappande ministrar i Aktuellt blir det som präglar mandatperioden. Plötsligt gör historien en knyck och spelplanen förändras. Men det finns samtidigt en risk att det bara blir värre.

Ju närmare vi kommer nästa val desto mer lockande kommer det att bli för statsminister och statsråd att framställa sig som maktlösa. Någon större risk att Centern tar ansvar för sin politik i onödan, föreligger inte. Om det börjar storma kring någon fråga kommer Annie Lööf att småvisslande stirra mot himlen. Nyamko Sabuni (L) har förstås ännu mindre skäl att kliva fram.

Vi ser en ökande klyfta mellan makt och ansvar i Sverige. Det är inte bra för landet.

Läs också:

Löfven i Agenda - en studie i verklighetsflykt