Det är aldrig lätt att utkräva ansvar. När förre centerpartiledaren Maud Olofsson kallades till KU för att frågas ut om Nuonaffären, valde hon att inte ens dyka upp med hänvisning till att det hade gått fem år. Vekare argument är svårt att komma på. Eller jo, det går. När infrastrukturminister Anna Johansson i går fick frågan av TT om varför de frös Förbifart Stockholm svarade hon såhär:

”Vi agerade vid det tillfället med de förutsättningar vi hade då och gjorde de bedömningar vi trodde var riktiga, det är möjligt att vi hade gjort det annorlunda i dag. Men det är meningslöst att spekulera om det.”

Det har inte direkt gått fem år. Detta är alltså en sittande minister som får en fråga om vad hon gjorde bara för några månader sedan. Är det ”meningslöst att spekulera” om man hade kunnat göra på något sätt så att det inte kostade skattebetalarna fyra miljoner per dygn under frysningen?

”Det är en svår situation. Regeringen måste kunna styra riket”, kommenterade Björn von Sydow, vice ordförande i KU från Socialdemokraterna, de KU-anmälningar som han anser har varit farliga för statsministerns och regerings möjlighet att styra riket i det svåra parlamentariska läge som råder. Men är det verkligen KU:s roll att ta en sådan hänsyn? Rimligen borde KU ta upp kritiken oavsett parlamentariskt läge. Om något gått felaktigt till så ska det kritiseras. Det verkar som att Decemberöverenskommelsen spökar även i konstitutionsutskottet.

När riksdagen ville blockera höjningen av den höjda brytpunkten för statlig skatt 2013 beställde talmannen en utredning. Juristerna som kollade på det tyckte att det var problematiskt av riksdagen att bryta ut en enskild budgetpost. Men när frågan hamnade i KU såg ingen något problem. Alltså vann riksdagen.

Sverige behöver en instans som bevakar att allt går rätt till. Förhoppningsvis är detta starten på en ny era där konstitutionsutskottet även fortsatt förmår lyfta sig över partikäbblet.