DEBATT. Frågan om de apatiska flyktingbarnen är ett av de senaste decenniernas största journalistiska haverier. Jag har följt frågan under nästan tjugo år och har sett hur journalister, barnläkare och politiker i skön förening har blåljugit framför ögonen på sina läsare, tittare och väljare. De har inte försökt titta bakom skynket för att hitta alternativa förklaringar till varför flyktingbarnen blev ”apatiska”. De har inte försökt problematisera. De har inte ställt de självklara motfrågorna. De har inte vågat ifrågasätta.

Fenomenet med de apatiska flyktingbarnen blev en akut politisk, medicinsk och journalistisk kris i Sverige i början av 2000-talet. Hundratals barn till flyktingar från republiker i det forna Sovjet och forna Jugoslavien blev plötsligt apatiska när deras föräldrar fick avslag på sina asylansökningar. Barnen slutade prata, slutade äta, låg till synes livlösa i sina sängar. Förtvivlade föräldrar visade villigt upp sina sjuka barn framför tv-kamerorna och förklarade att om de inte fick uppehållstillstånd i Sverige så skulle barnen dö.

Hätsk strid mellan två läger

En hätsk strid uppstod mellan två läger: De som misstänkte att de apatiska barnen simulerade eller hade tvingats simulera av sina föräldrar för att utverka uppehållstillstånd och de som hävdade att barnen var allvarligt sjuka, drabbade av uppgivenhetssyndrom, på grund av den omänskliga asylprocessen i Sverige och traumatiska upplevelser i sina gamla hemländer.

Jag påpekade att det bara var i Sverige som flyktingbarnen blev apatiska. Jag påpekade också att de flesta barnen märkligt nog blev friska så fort familjerna hade beviljats uppehållstillstånd.

Två barnläkare utmärkte sig i den senare gruppen: Göran Bodegård och Henry Asher. Okritiska men tongivande journalister ställde inte en enda kritisk fråga till dessa barnläkare. Istället fabricerades det ena sorgliga snyftreportaget efter det andra. Hat piskades upp mot de myndigheter som avslog familjernas asylansökningar.

Gellert Tamas i spetsen

En som massakrerades till spån i massmediejakten var psykologen Marie Hessle. Hon var mellan 2004 och 2006 regeringens samordnare i frågan om de apatiska flyktingbarnen. Hon drog en försiktig slutsats att man inte kunde utesluta att en del av de apatiska barnen simulerade.

I bräschen för vendettan gick SVT:s ”Uppdrag granskning” med reportern Gellert Tamas i spetsen. Han beskyllde Marie Hessle för att ”ljuga, sprida rykten och rena faktafel”.

Gellert Tamas fortsatte sin kritik i boken ”De apatiska”, som kom ut 2009. Boken hyllades. Tamas blev helgonförklarad. Men kanoniseringen bestod inte. Det har senare framkommit att Tamas har utelämnat avgörande uppgifter.

Jag skrev redan 2008

I denna fråga fanns bara svart och vitt, onda och goda. Men alla journalister svalde inte hyckleriet kring de apatiska flyktingbarnen. Jag själv skrev redan i november 2008 en krönika här i Expressen där jag lade fram precis de fakta och misstankar kring de apatiska flyktingbarnen som i dag börjar bli allmängods.

Jag gick till angrepp mot masshysterin hos okritiska journalister, läkare och politiker. Jag ifrågasatte den ensidiga rapporteringen i media. Jag konstaterade att de apatiska barnen enbart kom från länder i forna Sovjet, t ex Azerbajdzjan, Kirgizistan, Uzbekistan, Kazakstan och länder på Balkan.

Jag påpekade att det bara var i Sverige som flyktingbarnen blev apatiska. Jag påpekade också att de flesta barnen märkligt nog blev friska så fort familjerna hade beviljats uppehållstillstånd.

Filter vände opinionen i naiva Sverige

Men det var först i höstas som magasinet Filter fick opinionen i Sverige att svänga 180 grader. Reportern Ola Sandstig hade mött två flyktingbarn, Anahit och Nermin, som öppet avslöjade att de hade manipulerats av sina föräldrar att spela sjuka. De berättade också om andra barn som hade tvingats bli apatiska.

Det är tragiskt att det skulle ta nästan tjugo år innan något som liknar en sanning om de apatiska flyktingbarnen kom fram. Fenomenet visar att när välviljan och godtrogenheten hos lättmanipulerade svenskar slår till, så är sanningen det första offret.

Av Elisabet Höglund

Journalist, författare, bloggare och tidigare krönikör på Expressen

LÄS HÖGLUNDS TEXT FRÅN 2008: Därför slutade jag på Aktuellt

Filters chefredaktör: ”De beskriver en långvarig psykisk tortyr”