Posted on by sovversiva

Brands Julnummer 1921

Det var ju inte i går, men det är sannt ändå…

Jag var en 10-12 år, hoppas jag, och bodde i en liten småstad mitt emot en skola, och i den skolan gick det många barn.

En dag berättade ryktet att det hade kommit två pojkar från Malmö, två kusiner, och de voro enormt duktiga att gå på händerna, de kunde gå hela skolplanen runt utan att vila eller falla ned på benen igen. Jag var då mycket intresserad av sådana experiment, mer än nu, och måste in och se på dessa två hjältar. Det var första gången jag träffade Oscar Malmborg, ty han var den ene av dessa två.

Några år försvinna med lek och som en lek. Och så börjar allvaret att strö aska över våra huvuden. Först och tätast över Oscar Malmborgs. Vi hade åter mötts tillfälligt i ungsocialistiska klubben, i Landskrona. Men så reste han, 16-årig, till Hälsingborg som sättare på Nya Folkviljans tryckeri, och här mötte han första gång Justitia. Hon var då liksom nu en gammal blind käring, och jag tror inte Malmborg blev förälskad i henne, trots att han ofta sedan varit bjuden till henne på besök. Men hon blev förälskad i honom, allvarligt, och hon behöll honom i förvar i ett och ett halvt år. Det var efter en av de första antimilitaristiska demonstrationerna i Hälsingborg. Malmborg hade burit ett av standaren, och när polisen ville taga det från honom, gjorde både han och folkmassan motstånd. Och så dömdes han som upprorsledare, men man tog hänsyn till hans ålder, han var ju blott 17 år och dömdes därför ”milt”.

Men han kom ju ut igen, och in i igen. Varför minns jag inte, men jag minns att han år 1908 satt i fängelse igen. En vacker söndagskväll, när dansen var slut i Folkets Park, gick vi en stor skara kamrater från parken ut till fängelset för att uppmuntra honom med sång. Jag minns det så väl därför att jag just då var verliebt i en liten vacker flicka, och just den kvällen hade vi två dansat slutvalsen samman och hon gjorde sällskap med dit ut. Man förstår alltså att jag minnes det mycket väl, och jag minnes också att jag samman med de andra sjöng ”Frihetssången” med glödande själ, och armen om min flickas liv. Det var ungdomsårens ljusa glada tid, ljus mitt i nattens mörker, ljus för fångarna därinne en liten stund medan sången bröt nattens tystnad.

*

Året efter, storsträjksåret, kamperade vi samman i Upsala, Malmborg var ännu en armstark ung man, men nu drog han nytta av armstyrkan när han stod framför kasten. Han var en av de snabbaste sättare jag har sett arbeta, ihärdig och uthållig, en ren sättmaskin. Malmborg var, och är för resten ännu, en hög blond nordisk typ, med lockigt hår – som moden var för de riktiga ungsocialisterna på den tiden.

Det var hans liv att deklamera, och han kunde ta en församling. Under storsträjken rörde sig allt i Upsala omkring oss, icke blott Malmborg och mig naturligtvis, men omkring ungsocialisterna. Alla initiativ kom från den ungsocialistiska gruppen, och lönen blev ju också att när storsträjken avblåstes offrades de flesta ungsocialisterna, Malmborg blev så hedrad att boktryckarna satte ett pris på hans huvud. Den boktryckare som vågade ta honom i arbete, skulle betala 5500 kr. böter.

Nu återstod det blott att erövra världsberömmelsen, och året efter, 1910, träffades vi igen, denna gången för att erövra världen. Det höll på att lyckas. Jag minns jag var i Prag, när jag fick brev från en vän att Malmborg var häktad i Wien. Det föreföll mig lite underligt, ty jag hade just haft brev från honom från Berlin, och han skrev att nu var det på tiden att vi träffades igen, ty nu kunde han inte härda ut längre för den lön han fick. Det var också en annan Malmborg, en student, som häktats i Wien, han hade försett sig med andras pengar utan att vara lovlig stortjuv. Men vi drog stilla och obemärkt vidare, en promenadtur runt mellaneuropa på 8 månader.

Nu frågar måhända någon om alla dessa ansträngningar var nödvändiga för att bli tryckeriföreståndare för ungsocialistiska partiets tryckeri. Jag svarar nej.

Han blev föreståndare för partiets tryckeri emedan man inte hade någon annan som var dum nog till att ta den platsen. Och så var han blott 23 år. Det är i varje fall en av förklaringarna.

Tryckeriet låg i Tunnelgatan den gången. Det var värderat till 12,000 kr. och partiet hade 758 kr. kontant när det köptes. Kort tid efter var tryckeriet uppsagt från de lokaler i vilka det var inhyst – man hade förmodligen glömt att betala hyra – och till allt det andra hade man alltså också den uppgiften att skaffa nya lokaler. Förstår man så att jag har rätt när jag säger att det inte fanns någon annan som var dum nog. Och han fick sitt straff. Om fredagarna, när andra folk gick hem till sin familj med 30 kr., fick han två kronor, om lördagen kunde han få 3 kr., och så om måndagen när pengarna började komma in för Brand kunde han få ända till 5 kr. Naturligtvis är det ingen konst att vara tryckeriföreståndare, bara till att fråga tryckaren hur mycket papper han behöver och vad slags, och så telefonera efter det. Vidare skriva ut avlöningslistor och betala pengar. Det är hela konsten. Så skall man naturligtvis kunna gå genom ”gatorna” utan att välta formar, d. v. s. man skall inte vara för tjock, kan man detta, kan man också vara tryckeriföreståndare. Bara inte för ett sådant företag som ungsocialistiska partiets tryckeri under åren 1912-15. Man vill förstå och tro mig utan många ord när jag säger att jag har sett lockarna rakna på Malmborg vid tanken på växeln som förföll dagen efter, men de kröktes igen när han tänkte på att man dock klarade den som förföll två dagar innan.

Jag kan gott förstå att V. U. skriver: ”Med största energi, omsorg och noggrannhet har Du städse kämpat för rörelsens bästa.” Jag måste tillägga: utan att ta hänsyn till vänskap och andra känslor som vi andra mer eller mindre låta oss ledas av. Jag var vän med Malmborg. Det hände ofta på fredagseftermiddagen att vi först drack kaffe samman, som blott vänner gör, och så återgick vi till vårt arbete. Jag arbetade på ackord då, och Malmborg skulle kontrollera mina räkningar. En halv timma efter kaffesällskapet kommer han in med måttet och korrektur och allt, fanstyget och säger: Du har räknat två rader för mycket här! Två rader! Det var fyra öre den gången. Men sådan är han. Jag spekulerade ofta på att bjuda honom på kaffe om fredagseftermiddagen för att slippa hans näsvisheter, men man kunde blott riskera att han blev värre.

Ådan som han var mot smålänningen. Det var en kassör i partiets tjänst, alltså samtidigt för tryckeriet. Han var ytterst glad för Malmborg, anförtrodde honom allt, och så en dag omtalade han att han ville tjäna pengar. Det fanns så mycket dumt folk i Småland, och kungafamiljen hade just blivit populär genom bondetågshistorien. Nu frågade han Malmborg vad han trodde om den geniala idé han hade fått. Han ville låta gruppera hela kungafamiljen fint och låta trycka det samman med en vers som gick i bönderna, och så sälja det hela och tjäna pengar på det. Malmborg svarade att det var en fin idé, men lite osmaklig, vad han annars tänkte sade han emellertid inte. Och smålänningen började realisera sin idé. Malmborg visste att smålänningen inte själv hade några pengar, det var alltså partiets fattiga medel han jobbade med, och han tänkte väl också på skandalen, fast smålänningen hade gömt sig så väl, att det nästan var omöjligt att skaffa bevis mot honom för dem som var inne i historien. Ty naturligtvis gick Malmborg ögonblickligen till C. K. när han såg att smålänningen gjorde allvar av sin plan. Så belönar han vänskapen.

För Brands tryckare, Kalén, är Malmborg en gud, han brukade nämligen alltid säga, när Malmborg försökte inbilla honom något: ”Nej, du Satan!” Detta meddelar jag blott som ett bevis på att det alltid rått himmelska förhållanden under Malmborgs ledning. De två kom efter hand att passa gott till varandra. Malmborg var icke blott en snabb sättare, men han hade också en intuitiv säker smak för vad som gör sig, och att samarbetet mellan dessa två varit fruktbart, visar de bokomslag och jultidningar som partiet utsänt. De står på höjden av det bästa. Därför har jag alltid avundats Malmborg; allt besväret med ledningen av tryckeriet kunde han gärna ha för sig själv, men hans säkra smak och sinne för de dekorativa, rena och stora linjerna i typografien kunde göra mig grön av avundsjuka.

– – –

Jag träffade för en tid sedan i Köpenhamn en dansk typograf som hade en annan uppfattning av Malmborg än jag tillåter mig att ha och som jag ser att också S. U. P:s V. U. har. Han hade luffat samman med honom i Tyskland och han sade att han var en rå kamrat. ”Han hade ikke Respekt för noget. Det var grusomt att höre ham tale om Madonnebillederne og Jesusbillederne der stod ved Landevejen. Det var en fael, raa Materialis.” Det var också något om ett rågbröd, tror jag det var, men det får de klara sinsemellan om de någonsin träffas mer.

Vi ha alla en önskan: att få det bästa möjliga ut av våra strävanden och det som vi tagit hand om, och ju större allmän betydelse dessa strävanden ha, dess större är förtjänsten att ha fullfört dem. Om någon tidigt har lyckats att fullkomna en uppgift, så är det Oscar Malmborg.

När han nu har packat sina kappsäckar står ett monument efter honom, ett monument, skapat genom idogt dagligt arbete och nätters vaka och sömnlöshet. Ett monument, skapat genom handlingens och arbetets stora befruktande verksamhet.

Emil Manus.

Filed under: Svenska anarkister | Tagged: Emil Manus | 5 Comments »