Men andra ska orka. Andra ska orka ta emot hat och hot för att de är journalister som granskar Sverigedemokraterna. Andra ska orka gå till jobbet, trots att en text kan leda till hot om våldtäkt eller att ens egen familj utsätts för mordhot. Andra ska orka ta emot hat för att de kommer från ett annat land, talar ett annat språk.

Att Jimmie Åkesson säger sig inte ha orkat, är något som alla de som kliver upp till arbetsdagar av hat och hot kan förstå. Åkesson beskriver själv väl vad hatet kan göra med en människa i sitt brev där han förkunnar att han drabbats av utbrändhet:

"I min situation försöker man skaka av sig allt det där - okvädningsorden, hoten, avskyn. Man intalar sig själv att inte ta det personligt, att låta det rinna av. Den strategin må fungera på ytan, åtminstone en tid, men i själva verket sätter det djupa spår."

Orden hade likat gärna kunnat vara skrivna av någon av alla de journalister som Jimmie Åkesson utpekar som delvis skyldiga till hans utbrändhet när han i samma brev nämner deras arbete som exempel på vad som stulit hans energi:

"Våra motståndares ihärdiga försök att få stopp på våra framgångar, mediernas många gånger vedervärdiga kampanjjournalistik och extremisternas omåttliga hat är några exempel."

Vad Jimmie Åkesson dock inte vill kännas vid, är att politiskt motstånd, och granskande journalistik, är en fullkomligt normal del av en fungerande demokrati. Trots det väljer Åkesson dock alltså att nämna demokratins grundpelare, i samma mening som extremisters hat.

Det politiska motståndet och den mediala granskningen är del av politiken villkor. Och Sverigedemokraterna är på intet vis mer utsatta för granskning än exempelvis Socialdemokraterna.

Om Jimmie Åkesson är utbränd, är det onekligen tragiskt att Jimmie Åkesson känner att han inför sina egna anhängare måste försvara att han är sjuk och förkunna att "Många kommer att ha åsikter och teorier om detta. Några kommer säkert, i vanlig ordning, att prata om "gnäll" och "offerkofta". Jag kan dock inte ta kortsiktig hänsyn till vad andra tycker." Klimatet inom Sverigedemokraterna är uppenbarligen hårt, om deras egen partiledare är rädd för att sjukdom kommer uppfattas som gnäll. Kanske beror det på att psykisk sjukdom så ofta av Sverigedemokraternas anhängare används som ett skällsord och anklagelse, som slungas mot de politiska motståndarna och de som granskar.

Den tystnad som omgärdat Sverigedemokraterna efter valet, visar alldeles oavsett att Jimmie Åkesson bär Sverigedemokraterna på sina axlar. Där i ligger också Sverigedemokraternas svaghet. Ett parti som inte är starkare än en partiledare, och partiledning, är egentligen inget parti. Och för befolkningen är Jimmie Åkesson i mångt och mycket en synonym för Sverigedemokraterna.

I Jimmie Åkessons frånvaro tar nu chefsideologen Mattias Karlsson över. Att Jimmie Åkesson är sjukskriven på obestämd tid, förändrar inte partiets politik. Och hans parti har fortsatt starkt väljarstöd. Att Jimmie Åkesson försvinner ut ur offentligheten och politiken, försvagar dock tvivels utan Sverigedemokraterna.