Mohamed Omar

Ulf Lundell sjunger om Sveriges öppna landskap, men hur är det med svenskheten? Hur öppen är den? Med svenskhet menar jag det tillstånd som infinner sig när man betraktas som svensk av andra svenskar. Det är svårt att säga hur öppen den är på en skala. Det beror på vad man jämför med.

Det land jag känner bäst förutom Sverige är Kenya. Jag brukar kalla Kenya mitt andra hemland. Min pappa, som adopterade mig direkt vid min födsel, kommer från Kenya. Det är ganska vanligt i Sverige att se vita föräldrar med mörkhyade adoptivbarn. Den omvända situationen är betydligt ovanligare.

När jag ska jämföra svenskhetens öppenhetsgrad med kenyanskhetens inser jag att de två inte är helt jämförbara begrepp. Svenskheten är snävare; den rymmer bara ett språk. I Kenya talas en mängd språk, men ingen av dem går egentligen att beskriva som ”kenyanska”. Sverige är en gammal nation, Kenya en ny. ”Svensk” syftar på både etnicitet och medborgarskap medan ”kenyan” bara syftar på medborgarskap. Det finns ingen etnisk grupp som kallar sig själva kenyaner.

Därför tycker jag att svenskheten hellre bör jämföras med en av Kenyas många etniska grupper än med hela gruppen som innehar kenyanskt medborgarskap. I Kenya finns det luor, kikuyer, kambier, oromier, somalier och swahilier. Av dessa känner jag swahilierna bäst eftersom jag är uppväxt med dem och talar deras språk. Swahilierna lever längs den östafrikanska kusten. Swahilierna i hamnstaden Mombasa i Kenya delar i huvudsak språk, kultur och religion med swahilierna på Zanzibar i Tanzania.

En vanlig definition av swahilier är ”muslimer i Östafrika som har swahili som första språk”. Swahilier som etnisk grupp är en liten minoritet i Kenya trots att språket är vida spritt i egenskap av Kenyas officiella språk vid sidan om engelska och lingua franca sedan länge i Östafrika.

I definitionen av en swahili ingår nästan alltid religiös tillhörighet som en central markör. En viktig skillnad alltså vid en jämförelse med svenskar. En swahili är muslim och den som inte är muslim räknas inte som en självklar del av den swahiliska, etniska gruppen. Det betyder inte att man måste vara särskilt religiös eller utövande, bara att man är född muslim. Mazrui och Shariff, två av världens ledande experter på swahilikulturen, skriver så här i sin bok The Swahili. Idiom and Identity of an African People:

”In the Swahili people’s own definition of the term Swahili, the faith of Islam seems to feature as an important criterion.”

En bit längre fram lägger de till:

”Because of the predominantly Islamic composition of the Swahili community, the view developed that to be a Swahili was to be a Muslim.”

I definitionen av en svensk spelar däremot religionen knappt någon roll alls. De allra flesta som kallar sig själva svenskar – och kallas för svenskar av andra svenskar – har kristen kulturbakgrund. Men en svensk upphör inte att betraktas som svensk om han eller hon konverterar till islam.

Bland swahilierna räknas inte arabiska muslimer som främlingar. På grund av islams starka inflytande, och det faktum att en stor grupp swahilier har arabiskt påbrå, intar araberna en särställning bland alla icke-swahiliska grupper. Min erfarenhet är att en arabisk muslim som bara bott några år i Östafrika räknas som ”hedersswahili” medan en vit europé som bott i området hela sitt liv och talar språket ändå betraktas som icke-swahili.

När det kommer till utseendet finns det ganska stor variation bland swahilierna. Det finns de som är mycket mörkhyade och de som har arabiskt, indiskt och persiskt utseende. En mycket liten grupp har indonesiska drag. Dessa utmärker sig och kallas ibland ”kineser”. Variationen i utseende beror på att swahilikulturen under tusen år varit en del av den islamiska, Indiska oceanen-kulturen och har haft mer kontakt med araber, perser och indier än med Afrikas inland.

Så hur öppen är swahiliskheten? För att svara på den frågan måste man ställa ännu en fråga: mot vem? Swahiliskheten uppvisar olika grad av öppenhet beroende på vem som vill in. För en muslim med arabiskt, persiskt, indiskt eller afrikanskt utseende är det ganska lätt att swahiliseras och börja betraktas som ”nästan medlem”. Det räcker med att lära sig språket någorlunda. För en muslim med europeiskt utseende är det dock svårare. Då är man snarare en konvertit till islam, inte en swahili. För en konvertit gäller att han eller hon måste leva upp till vissa ideal. Misslyckas man, om man till exempel skulle dricka alkohol eller äta fläsk, blir man ”mindre swahili”.

Min uppfattning är som sagt att utseendet betyder mindre för svenskar. Även om swahilierna uppvisar större variation i utseende än andra etniska grupper i Kenya är de trots allt mer homogena än svenskarna på så vis att det saknas swahilier med typiskt nordeuropeiskt utseende. I Sverige har vi vant oss vid att personer med till exempel asiatiskt och afrikanskt utseende kan vara svenskar.

Språket betyder mycket för både swahilier och svenskar. För swahilier är det så viktigt att en person med nordeuropeiskt utseende som är född i swahilikulturen och talar felfri swahili förmodligen skulle betraktas som swahili av de som känner honom eller henne. I Sverige har jag på samma sätt svårt att se att en person som talar dålig svenska skulle kunna betraktas som svensk, även om han eller hon har ett utpräglat nordeuropeiskt utseende.

När en svensk för första gången möter en person i sitt land med afrikanskt utseende tänker jag mig att han eller hon kan sortera in denne i fyra olika fack: 1) personen är ett adoptivbarn, och därmed en svensk, 2) personen är en andra generationens invandrare, och därmed sannolikt en svensk beroende på hur denne själv uppfattar sig 3) personen är ett barn ur ett blandäktenskap, och därmed sannolikt svensk beroende på hur denne uppfattar sig själv, eller 4) personen är en invandrare eller en utlänning på besök. I tre fall av fyra skulle personen med afrikanskt utseende alltså kunna räknas som svensk. Är personen invandrare skulle denne kunna definieras som ”nysvensk” och på väg mot att bli svensk.

Min erfarenhet är att när en kenyan, oavsett vilken etnisk grupp denne tillhör, i sitt eget land möter en person med typiskt europeiskt utseende kommer denne med mycket stor sannolikhet att direkt stoppas i facket ”utlänning”. Det betyder inte att man är misstänksam eller fientlig. Det vanliga är att kenyaner bemöter utlänningar med nyfikenhet, vänlighet och respekt.

Mörkhyade människor upplevs inte längre som exotiska i Sverige. Det är inte som på 60-talet när min pappa kom hit och vissa svenskar kunde hoppa till av rädsla eller förvåning medan andra var överdrivet vänliga mot ”den stackars negern”. I Kenya är det dock vanligt att personer med typiskt europeiskt utseende upplevs som exotiska. Barnen på orten kan komma fram och titta storögt och öva sina engelska hälsningsfraser. Det finns fortfarande en självklar ”mörkhetsnorm”.

Är svenskheten öppen? Den är liksom swahiliskheten både öppen och sluten. Jag skulle säga att svenskheten överlag är mer öppen än swahiliskheten på så vis att det är lättare för människor med icke-europeiskt utseende att assimileras och börja betraktas som svenskar av andra svenskar. Det fysiska utseendet, en faktor vi inte kan påverka, betyder mindre. Vår ”vithetsnorm” är svagare.