FAKTA Mikael Kurkiala är kulturantropolog vid Uppsala universitet.

Han har doktorerat med en avhandling om Siouxindianer.

Under ett och ett halvt år bedrev han fältarbete bland Crazy Horse-folket och Red Clown-folket i Pine Ridge i South Dakota.

Visa mer Visa mindre

I måndags steg en 17-årig pojke in i en skola i norra Minnesota och sköt ihjäl sju personer innan han tog sitt eget liv. Massakern ägde rum i indianreservatet Red Lake, hemort för drygt 5 000 chippewaindianer. Att mördaren och merparten av offren var indianer bör emellertid inte leda oss till att tolka dåden i kulturella termer. Mördaren var en psykiskt störd ung man vars far för fyra år sedan tog sitt liv och vars mor vårdas för svåra hjärnskador. Men kanske kan massakern tjäna som en påminnelse om de miserabla förhållanden som många indianer i USA ännu lever under. Som de flesta indianreservat präglas Red Lake av en rad sociala problem, hög arbetslöshet, missbruk och frekventa självmord. Förhållandena är resultatet av sekler av förtryck, fördrivning och brutna fördrag. Nordamerikas indianer uppgick en gång till 4–7 miljoner människor. Vid förra sekelskiftet var de färre än 300 000. Bakom denna närapå totala utplåning av indianerna låg en rad faktorer – epidemier, tvångsförflyttningar, svält och utrotningskrig. Några exempel får antyda vidden av den katastrof som kolonialismen orsakade indianerna: Pawneeindianernas antal minskade från 20 000 år 1750 till runt 1 000 år 1900. Under några veckor år 1837 reducerades mandanerna med nio tiondelar i en smittkoppsepidemi. Samma år dog tre fjärdedelar av blackfeet och hälften av assiniboine och arikara. I Södern utgjorde indianerna år 1685 80 procent av befolkningen; 95 år senare var deras andel av befolkningen 3 procent. Andra indianfolk tvångsförflyttades till nuvarande Oklahoma. Då cherokeefolket påbörjade vandringen mot exilen uppgick deras antal till 15 000; vid ankomsten hade en tredjedel dukat under. Andra indianer jagades av amerikansk militär, milis och banditer och utsattes för massakrer som de vid Sand Creek och Washita, blodblad som på intet vis står Song My eller My Lai efter i grymhet. På 1880-talet var praktiskt taget alla indianer infösta i reservat där de levde på magra matransoner. Många barn skickades till internatskolor där de förbjöds att tala sina egna språk och där de ofta utsattes för övergrepp. Farsoter härjade bland de undernärda reservatsindianerna. Då en väckelserörelse kallad andedansen tände ett hopp i indianernas förtvivlade situation befarade de vita uppror och dränkte hoppet i blod i massakern vid Wounded Knee 1890. Men indianerna fortsatte att trotsigt föra traditionerna vidare. I slutet av 1960-talet spred sig en ny väckelse bland indianerna, denna gång i form av en politisk och kulturell mobilisering. Gamla traditioner väcktes till liv eller omskapades och det indianska arvet lyftes fram som något att vara stolt över. I sina försök att återskapa ett värdigt liv kämpar dagens indianer inte bara för drägliga levnadsförhållanden, utan också mot de fördomar och den rasism som grasserar i det amerikanska samhället och som i böcker och filmer kommit till uttryck i antingen ett förlöjligande eller ett romantiserande av indianerna. Att rasistiska stereotyper om indianer florerar bland amerikanska rednecks är kanske inte så överraskande, men att också ett public service-företag som Sveriges Television bidrar till att befästa dessa stereotyper är anmärkningsvärt. Ett flagrant exempel på detta var Melodifestivalen 2005 där man visade upp en nidbild av indianer, gestaltad av Henrik Schyffert iklädd indiandräkt med rumpan bar. Så utstyrd trampade han till publikens förnöjelse kring och grymtade på ett påhittat "indianspråk". Jag anmälde inslaget till Granskningsnämnden och påpekade att motsvarande drift med andra etniska minoriteter knappast hade varit möjlig i svensk tv. Min anmälan lämnades utan åtgärd med motiveringen att ingen överträdelse av bestämmelserna i radio- ochtv-lagen förekommit. Men om lagen inte förbjuder denna typ av uppenbart rasistiska inslag borde den rimligtvis formuleras om. I SVT:s nyårslöften för 2003 står att läsa att man under året ska lägga "tyngdpunkten på att öka förståelsen mellan människor med olika etnisk, kulturell och religiös bakgrund". Jag måste dra slutsatsen att detta löfte nu antingen brutits eller hävts. Eller bidrar Schyfferts grymtande och bara rumpa till att öka vår förståelse för en diskriminerad minoritet på ett sätt jag är oförmögen att se? Jag ser tre möjliga tolkningar till Granskningsnämndens agerande: 1) Den anser att inslaget är kul därför att det driver, inte med indianer, utan med stereotypa uppfattningar om indianer; 2) den tror att indianer inte längre existerar och därför inte kan kränkas; 3) den anser att indianer är en så liten minoritet att det är riskfritt att driva med den. Om den första tolkningen är korrekt saknar antingen nämnden eller jag humor, om den andra är korrekt är nämnden okunnig, om den tredje är korrekt är nämnden rasistisk. Har jag förbisett någon tänkbar tolkning?