Det pressade ekonomiska läget i kommuner och regioner är egentligen ingen nyhet, allra minst för någon som läser lokaltidningar, men ämnet har genom budgetkonflikten i riksdagen tagit sig tillbaka till den nationella politiska agendans topp under januari.

Enligt den standardiserade politiska analysen ska detta gynna regeringen. När ”debatten handlar om välfärd” antas det nämligen vara Socialdemokraterna som drar fördel av det.

Visst skulle någon riktigt nihilistisk partigängare kunna resonera i termer av att ”allt som inte handlar om gängmord och ungdomsrån är bra nyheter”, men för en regering på sitt sjätte år är rubriker om krisläge i välfärden rimligen inte heller något som leder till champagne på kampanjenhetens fredagsfika.

Här finns snarare ett politiskt bekymmer som går betydligt djupare än till vad som var mest omtalat i januari 2020.

Det har länge funnits ett glapp mellan det rikspolitiken pratar om och det som syns på marken.

Regering efter regering har i budget efter budget sagt sig satsa X antal miljoner och miljarder kronor på olika delar av välfärden.

Ute i kommuner och regioner, där välfärdstjänsterna produceras, låter det däremot ofta helt annorlunda.

Kärnverksamheterna får i regel vara glada om anslagen höjs tillräckligt för att kompensera för ökade kostnader.

Politiskt håller situationen på att urarta från ett irriterande glapp till en livsfarlig klyfta.

Ena dagen står statsministern och håller brandtal om det starka samhället. Nästa dag kommer ännu ett kommunalt sparpaket. Statsministern höjer insatserna, och drar paralleller mellan det tidiga 1900-talets välfärdsbygge och sitt eget politiska projekt. Fler regionala effektiviseringskrav följer.

Några realistiska förslag för att på allvar förändra situationen finns inte heller på bordet. Den konkreta politiska debatten handlar inte om något folkhemsbygge à la 1930-talet, utan att om möjligt undvika alltför stora nedskärningar.

Till och med Vänsterpartiet motiverar sina krav på extra miljardbelopp till välfärden med att rädda den befintliga verksamheten, inte att expandera det offentliga åtagandet.

Situationen har som nämnts byggts upp under lång tid.

Alliansregeringen älskade att påpeka att resurserna till välfärden växte, trots skattesänkningarna. Stefan Löfven är minst lika förtjust i att påpeka att hans regering ”sedan dag ett” har prioriterat välfärden, och ”skjutit till resurser” över i stort sett hela linjen.

När folk runtom i Sverige samtidigt och över tid ser något annat – sparkrav i skolan, stressade sköterskor, otillräcklig omsorg – växer rimligen misstänksamheten. Vart tar alla de där satsade pengarna vägen, egentligen?

Tillväxten sägs ju vara god, och att folk blir äldre kan väl inte komma som en överraskning för någon.

Till vänster pekar man på hur giriga välfärdsbolag suger livskraften ur välfärden, och till höger ser man hur invandringen dränerar kommunerna på resurser. För varje larmrapport grävs skyttegravarna lite djupare.

Att en sådan ”välfärdsdebatt” skulle gynna en S-regering med liberala samarbetspartier, det förefaller ärligt talat inte särskilt troligt.

Se nya avsnittet av Veckan med Viktor:

Veckan med Viktor: De stora har snart bekämpat varandra till döds.

LÄS MER: Stefan Löfven leder S i valet 2022