I flera veckor nu har jag varit i kontakt med tre polismän. En av dem hörde av sig redan i somras och skrev att de går på knäna, att han vill träffa mig, att någon måste hjälpa dem att nå ut med informationen.

Jag kontrollerade hans uppgifter med andra poliskällor. Snabbt kom jag i kontakt med två andra polismän, det som i journalisttermer kallas ”av varandra oberoende källor”. De senaste veckorna har de skrivit till mig så gott som dagligen. De skriver om hur de inte hinner äta, gå på toa och om hur svårt det är att vara polis i Stockholm när de blir utsatta för stenkastning i vissa förorter och när antalet nya människor som kommer hit är så enormt. Det finns varken poliser eller bilar nog för att rycka ut på larm.

Det de beskriver speglar onekligen utvecklingen på nationell nivå. Just nu hör vi ofta, förfärande ofta, om hur asylboenden sätts i brand. I Svenska Dagbladet vittnar polisen i Region Syd om ett oerhört ansträngt läge i samband med detta och Nationella operativa avdelningen hos polisen uppmanar alla distrikt att höja bevakningen runt alla asylboenden.

Samtidigt uttalar sig inrikesminister Anders Ygeman (S) och låter förvånansvärt lugn, trots att han vet att belastningen på polisen kommer att öka ytterligare framöver. Brandsäkerheten i de väntande tältlägren kommer enligt ministern vara ”god”, de redan inträffade bränderna ger ”inga indikationer på att säkerhetsåtgärderna måste stärkas ytterligare”. Han menar även att tältlägren kommer vara ”lättbevakade” eftersom de ”består av samlade bebyggelser”, vilket poliser med erfarenhet av att bevaka utsatta och trångbodda områden förmodligen kan ha en annan uppfattning om.

För en vecka sedan skickade en av mina källor ett fotografi på ett brev. Det är flera team i polisens uttryckningsenhet i Stockholm som skriver direkt till rikspolischefen Dan Eliasson. De larmar. Förutom att berätta om den orimliga arbetsmiljön skriver de att de saknar adekvata utbildningar, att de har påtvingats uppgifter de inte behärskar och att lönen, hör och häpna, har sänkts.

”Vi skriver det här brevet för att informera er om det stora missnöje som råder, att säga att det bubblar bland oss skulle nog kunna betecknas som en underdrift. Man skulle snarare kunna beskriva det som att det kokar, med stor risk för att det kokar över.”

De är rent ut sagt förbannade, trötta och uppgivna. Det är flera punkter i brevet som är skrämmande, till exempel har Stockholms befolkning ökat, men det dokument som relegerar minimibemanning har inte ändrats på flera år:

”Vem som helst kan förstå att det får konsekvenser när samma antal poliser ska göra betydligt mer!”

De är också mycket oroade över kriminalitet som ökar i samband med att fler flyktingar och migranter kommer till Sverige. En av dem berättar att han och hans kollegor är mest rädda för antalet som har kommit till Sverige utan att registrera sig, som inte har sökt asyl eller på annat sätt registrerat sig.

”Vilka är dessa, vad gör de i Sverige?” skriver en av polismännen och adresserar sms:et till Sveriges regering.

De frågar sig också hur det kommer sig att lönen har sänkts i stället för att höjas:

”Hur förklarar ni att genomsnittslönen nationellt för nyblivna polisassistenter sommaren 2015 ligger runt 130 kronor under avtalade 24 500 kronor? Det kan knappast vara en slump att det fallit ut på det sättet. ”

Brevet avslutas:

”Ni är ytterst ansvariga för oss och vi ber er om en ärlig rannsakning av hur ni behandlar oss vanliga poliser. Det är vi som tjänar sämst, jobbar natt och dag, med risk för liv och hälsa, offrar tid med nära och kära och är ansiktet utåt mot allmänheten. Det är vi som kommer när man ringer 112. Vilken polis vill ni ha när ni ringer 112? Vad är polisen värd?”

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.