"Söndag kväll (24.2) anlände vi till Hargshamn, Sverige. På isen mötte oss svenska soldater, en folkskara, hälsades med hurrarop. Så begynte lossningen av vår tross. ½8-tiden embarkerade vi i månskenet, marscherade till stationen, där vi stego på tåget – en liten bibana. I Dannemora väntade vi flere timmar på resten av våra trupper, som ej rymts på samma tåg; instuvades sedan alla på ett tåg, c:a 460 man. Sovo på bänkarna i vår 3.klass vagn.

I Bollnäs fingo vi frukost, svensk militäranrättning. Vi förplägades f.ö. rätt väl under hela resan, potatis, korv, kaffe och bröd – i all synnerhet korv. Dessutom stormades regelbundet konfektautomaterna på stationerna. - I Ljusdal kommo vi över en välförsedd bokhandel, och jag skaffade mig lektyr, Bolanders båda nyaste böcker. - Så gick måndagen. Vi beundrade Hälsinglands mäktiga, skogsbevuxna höjder, som i buktande linker dominerade horisonten, byar och gårdar, Ljusnan."

Ur Carl-Rudolf Gardbergs dagbok 1918.

På söndag är det hundra år sedan Carl-Rudolf Gardberg, hans två bröder och de andra i Nystadskåren vaknade upp i Bollnäs, åt frukost och fortsatte sedan mot Ljusdal för vidare färd mot Haparanda.

Det är en av de mer märkligare och bortglömda episoderna i finska inbördeskriget, Kriget med de många namnen, frihetskriget, medborgarkriget eller rätt och slätt händelserna 1918. Det är historien om hur en kår från det vita Finland lurades från Åland av svenskarna och transporterades till Haparanda.

En häxbrygd som skulle leda till katastrof.

Finlands födslovåndor blev svåra. Klassmotsättningar, storpolitiskt tjuvspel, stoppade matleveranser från Ryssland, världskrig, strejker, ingen egen poliskår eller försvarsmakt men röda och vita garden. En häxbrygd som skulle leda till katastrof. Hela 1917 hade sett oroligheter, med politiska mord, strejker och upplopp innan de röda tände revolutionslyktan i Helsingfors 1918.

Lenins bolsjeviker hade under en längre tid eldat på för att Finland att göra revolution, och de finländska socialdemokraterna hade fått höra att de var alldeles för mesiga. Lenins tanke var att det röda Finland skulle ansluta sig till det som blev Sovjetunionen.

Kuststäderna i söder hamnade snabbt under de rödas kontroll. Och från Åbo flydde de borgerligt sinnade som var lojala med regeringsmakten. Bland dessa fanns tre unga bröder; Carl-Rudolf, John och Gustav.

I Nystad samlades de vita från Åbo i Nystadskåren. Men vägen norrut, för att ansluta sig till general Mannerheims vita armé i Österbotten, var stängd. Kåren valde då att gå mot Åland, där det fanns ryska trupper köra bort.

Till Åland kom också ett rött garde från Åbo. Ålänningarna själva ville tillhöra Sverige, och från Sverige kom en svensk kår. Senare landsteg även en tysk kår. En riktig röra, med spänningar som kunde eskalerat med stora politiska förvecklingar.

...de voro friska, kraftiga, välnärda och fruktansvärt arga.

Med hjälp av bluff och stoppade telegram från Mannerheim lurade svenskarna Nystadskåren att tro att den finländska lagliga regeringen ville att de skulle ansluta sig till de vita i Österbotten. Väl i land förstod Carl-Rudolf och de andra att de var lurade. Ett refererat i SvD beskrev truppen i Hargshamn som ”de voro friska, kraftiga, välnärda och fruktansvärt arga.”

De tre bröderna Gardbergs öden skildras i boken "Över branten, Bröder i Krig 1917-1918", som är skriven av två av brödernas ättlingar, Annvi och Anders Gardberg, samt historikern Aapo Roselius.

Vi får också följa ett öde på den röda sidan. Sommaren 1917 arbetade Carl-Rudolf på bibliotek i Åbo tillsammans med den äldre Allan Wallenius. Allan drömde om världsrevolution och hamnade på den röda sidan, trots att hans bror och övriga familj var på den vita sidan.

Över Branten är den mest lättillgängliga skildringen som jag läst om finska inbördeskriget. Det är inte enkelt att skildra de komplicerade skeendena som leder landet ”över branten” till den oundvikliga urladdningen - det grymma inbördeskriget med runt 35 000 dödsoffer. De flesta av de som dog gjorde det i avrättningar eller i sjukdomar i fångläger.

Över branten lyckas oväntat bra med att fånga både det lilla och det stora på ett sätt som en rikssvensk läsare utan tidigare kunskaper kan ta till sig.

Det blir som att få titta in i ett fönster och beskåda 1918 från båda sidor utan skygglappar eller eftervärldens moraliserande. Genom att följa de olika personernas dagböcker och leta i arkiven lär vi känna deras hopp, drömmar, kärleksvåndor, ilska och ångest.

Vi möter också kärestor, med både relationer som spricker och som uppstår i inbördeskrigets virrevarr. Man kan även lätt föreställa sig ångesten hos den röda folkskolelärinnan Alice Rosenblad i Haraldsby på Åland när hon får veta att hon inte längre är önskvärd på jobbet. Och där hennes politiska engagemang och blixtförälskelse till Allan Wallenius kom att föra henne långt från Åland.

I förbifarten korsas också vägarna med större aktörer i senare historia:

Aleksandra Kollontaj som kom att bli Sovjetunionens ambassadör i Sverige under nästa världskrig.

Svensken Ernst Linder som senare ledde svenska Frivilligkåren i vinterkriget 1940.

De tre bröderna Gardberg överlever kriget, liksom Wallenius. Men Allans lott blev landsflykten innan han som så många andra röda finländare försvinner i Sibiriens glömska under Stalins terror.

När bröderna Gardbergs tåg kom till Bollnäs station fanns Ljusnan på plats och i tidningen senare samma dag fanns det med några rader om när inbördeskriget kom till Hälsingland:

”De unga finnarna gjorde ett gott intryck… Det var gott gry i dem och de trodde på sin sak. Med i truppen följde även två flickor, av vilka den ena, en 18-åring hela tiden följt operationerna på Åland, iklädd manskläder”.

Flickan Ljusnan torde syfta på var fröken Birgitta Gadolin, hon var inte alls 18 år. Men det är som det brukar heta, en helt annan historia.

Detta är en ledartext av Patrik Oksanen, som skriver om säkerhets- och försvarspolitik för flera av MittMedia-koncernens liberala och centerpartistiska ledarsidor. Oksanen är till vardags politisk redaktör för Hudiksvalls Tidning (c).

Finland firade hundra år 6:e december 2017, under 2018 firar Estland, Lettland och Litauen 100 år. Några fler ledare om hundraårsjubilarerna finns här:

Litauen 100 år är en lång väg till frihet

Finland 100 år - Marsken, Aune och Nokia

Mannerheim - lagens tjänare, Nordens hjälte & Finlands räddare

Hello Italy, Estonia calling - var är våra flyktingar

Resan över havet ger perspektiv på aldrig mer ensam

Lyssna på de baltiska signalerna om Vitryssland

Landsbygden har framtiden för sig - samtal med svenska församlingens kyrkoherde

Glöm inte den baltiska Askungesagan

Centret som försöker jaga ikapp cyberangriparna

Rätt att dra tillbaka myntet som river upp såren

Varningen om att Finlands självständighet kan ifrågasättas

Försvara oss som tigrar och lejon tillsammans

Kiitos Koivisto för att Finland tillhör väst