Så er den internationale akademiske krænkelseskultur for alvor kommet til Danmark.



Som beskrevet i bl.a. Weekendavisen 14.12. er en humanistisk lektor på Københavns Universitet blevet mobbet helt ud på nervesammenbruddets rand af en lille gruppe krænkelsesparate internationale studerende, som åbenbart kender alle koderne.



Han blev beskyldt for i sin undervisning at have udtalt sig krænkende om kvinder, at have brugt ’n-ordet’, for at abonnere på en eurocentrisk verdensopfattelse og for at have forfordelt folk fra andre etniske minoriteter ved eksamen.

Hvis den form for kommissær- og stikkervælde får lov til at brede sig på universiteterne, så er det for alvor slut med den akademiske frihed



Det er meget alvorlige anklager, som ledelsen selvfølgelig bliver nødt til at tage alvorligt. Men det er samtidig en beskrivelse af undervisningen, som ingen af de øvrige studerende har kunnet nikke genkendende til. Tværtimod fortæller de i et brev til universitetsledelsen, at de er »dybt skuffede over det hypersensitive miljø på studieholdet, rasende over de forskellige former for mobning og triste over overvågningen af holdninger fra medstuderende«:



»I undervisningsforløbet har mange af os været bange for at rejse bestemte debatter eller stille spørgsmål i frygt for andre studerendes reaktioner. Hver gang et kontroversielt eller følsomt emne er kommet op på holdet, bredte der sig en stemning, hvor det føltes, som om nogen var meget optaget af at få medstuderende til at gå i en politisk ukorrekt fælde«, skriver de og fortsætter:



»Vi mener, at den akademiske verden skal være et sted, hvor folk frit kan rejse forskellige spørgsmål og stræbe efter en bedre forståelse af alle perspektiver i en sag. Men i stedet er vi havnet i et giftigt miljø, og den situation kan på ingen måde bebrejdes underviseren, da det har gjort sig gældende på alle hold og tydeligvis kommer fra de nævnte medstuderende«.



Sådan forklarede de medstuderende selv deres opfattelse af situationen i et forsvarsbrev for lektoren til ledelsen. Men de blev aldrig direkte spurgt.





Den lille anonyme gruppe krænkelsesparate fik derfor lov til at fastholde definitionsretten om skyldsspørgsmålet uden for alvor at blive udfordret på deres vilde påstande. Og lektoren endte med at modtage en reprimande fra ledelsen, selv om ledelsen samtidig indrømmede, at undersøgelsen ikke har kunnet underbygge anklagerne, som altså i realiteten må antages at have været grundløse.

En god debat kan være både ophedet, grovkornet, bredspektret og vildt hypotetisk, fordi ingen køer er hellige, når først ideerne brydes



Dekanen understreger, at lektoren ikke skal være i tvivl om, at ledelsen står bag ham. Men i den endelige opsummering af sagen, som i dag indgår i hans personalemappe, kan han ikke desto mindre læse, at det er »ledelsens vurdering, at problemerne i høj grad er opstået ved mangel på sensitivitet og forståelse hos underviseren, når emnerne er stærkt følsomme, særligt mht. race, køn (kønskrænkelser) og eurocentrisme«.



Man har med andre ord lagt mobbernes påstande til grund for den endelige vurdering uden at tage hensyn til bjerget af indvendinger fra censorer og medstuderende. Hvis sagen er, som den fremstilles i Weekendavisen, er der tale om et administrativt justitsmord.





Agonisme var oldtidens forestilling om den ’gode strid’. Det er et filosofisk princip, der handler om åndelig vækst gennem den praktiske håndtering af spændinger, modsætninger, konkurrence og konflikt. Den åbne disput, hvor man gensidigt udfordrer hinanden på meninger og synspunkter, er den akademiske grunddisciplin, der skaber opbrud, bevægelse, udvikling og opløftelse i sandhedskampen.

Som sådan blev agonismen integreret i fundamentet for Platons akademi i Athen, og den har udgjort en grundsten i Vestens akademiske tradition lige siden. Herhjemme står Grundtvig som en af de stærkeste filosofiske fortalere for akademiet som åndelig tumleplads.

Den akademiske kampsport handler ikke nødvendigvis om at producere vindere og tabere, men om at lære selvkontrol, visdom og indre balance gennem bragesnak, ordtummel, meningsbrydninger og perspektivdannelsens kreative tumult.

Man skal nærmest fysisk kunne mærke sin modstander øve kraftfuld modstand for at kunne vinde respekt og tage ved lære af hans eller hendes synspunkter. Og der er større ære i at tabe til en værdig modstander end at vinde over et pjok.

Uden agonismen som frigørende, vitaliserende, integrerende og spiritualiserende princip er der kun sandhedspolitikken, korridorintrigerne og den rå institutionaliserede sandhedsmagt tilbage.