Spin, personangreb, partiafhopninger og politiske drillerier fylder mere og mere i dansk politik, politisk indhold og substans fylder mindre og mindre. Politikerlede og apati over for demokratiet er konsekvensen. Vi ønsker at genskabe den politiske debat. Den debat, der er en samtale om uenighed om indholdet, i stedet for om form. Den Liberale Højskole, som Venstre netop har arrangeret, er et forsøg på internt i Venstre at genstarte den politiske substansdebat.

Den berømte engelske politiker, Winston Churchill, siger et sted: »We make a living by what we get; we make a life by what we give.« Vi gør en levevej ud af det, vi får; men vi får et liv ud af det, vi giver. Det er en sund livsfilosofi. En livsfilosofi, som vi danskere burde reflektere over. Og som et liberalt parti som Venstre har grund til at tage alvorligt.

I Danmark har der gennem de seneste årtier udviklet sig en tendens til det modsatte. Vi får et liv ud af det, vi modtager, i stedet for ud af det, vi giver. Det medfører en ureflekteret tilgang til »den elskelige stat,« som giver os alt og kun vil os det bedste. Det er ikke sundt for et samfund, fordi det fjerner ansvaret for én selv og éns nærmeste. Det skaber et forventningspres på det offentlige for at yde mere og mere. Og tage mere og mere ansvar væk fra den enkelte. Giv danskerne det personlige ansvar tilbage – tak. Vi forventer imidlertid ingen kærlighed fra det offentlige! Kærlighed hører til mellem venner og familie. At tro, at det offentlige skal fremme noget som helst i den retning, er en fejlfortolkning af velfærdsstatens rolle.

Når vi debatterer forholdet mellem stat, samfund og borger, er det nødvendigt med en klar arbejdsdeling. Staten skal tage sig af den enkelte danskers retssikkerhed. Vi skal sikre et vist minimum af ydelser for de mennesker, som i en kortere eller længere periode ikke kan klare sig selv. Men jo mere, vi kan begrænse lovgivningen, desto mere begrænser vi staten. Det er godt. Det giver frihed og selvbestemmelse til den enkelte.

I fremtiden skal vi håndtere mere selv. Dels ved selvbetjente løsninger. Dels ved opgaveforflyttelse fra det offentlige til civilsamfundet. Derfor skal vi også have en minimumsdebat, hvor vi får klargjort, hvad der rettelig hører til i det offentlige, og hvad der er den enkeltes ansvar. Udviklingen i det danske samfund gennem de seneste 50 år vidner om, at der er blevet rykket kraftigt på denne balance. Ikke mindst økonomisk set. I midten af 1960erne var skattetrykket i Danmark på omkring 25 pct. I dag er det på knap 50 pct. Dette indebærer en forrykkelse af handlekraft fra borger til staten. Vi vil have magten tilbage til borgerne.

Denne varetagelse og kærlige omfavnelse fra det offentlige ønsker vi et klart opgør med. For vel er det godt med et sikkerhedsnet, men det passiviserer den enkelte dansker og udstyrer danskerne med en forventning om, at det offentlige tager sig af det meste.

Amerikanerne derimod taler om »liv, frihed og retten til at efterstræbe lykken«. Det er altså ikke retten til lykke, men retten til at efterstræbe lykken. Det kræver aktiv handling. Og i selve jagten på lykke ligger en vigtig del af lykken. Vi bliver ikke mere lykkelige af at blive passet og plejet – underforstået forsørget. Eller for den sags skyld altid at få besked af staten om, hvad der er bedst for os. Vi skal selv finde ud af det. Også når vi fejler, for det sker. Ja, så må vi tage konsekvenserne af dette – sammen med vores familie og venner, for det handler et samfund også om, at vi tager vare på hinanden ganske frivilligt.

Danmark er et frit land. Det viser alle målinger. Det er let at oprette og lukke virksomheder, hyre og fyre, sætte i gang og drosle ned. Det er grundlaget for vores velstand. Imidlertid er der i den private sektor bebyrdende regler. Men den store afregulering og frihedspotentialet ligger et andet sted.

Politikere har udstedt regler for alt mellem himmel og jord i den offentlige sektor for at hindre misbrug. Og de offentligt ansatte ledere har suppleret med endnu flere regler. Sådan er dynamikken. Jo flere skattekroner, jo mere kontrol. Nissen flytter med. Og det samme gør frustrationerne over, at man ikke kan handle lige så frit i det offentlige som i det private. Det forstår vi til fulde. Derfor skal vi frigøre den offentlige sektor i mere end en forstand. De offentligt ansatte skal have større frihedsgrader til at bruge deres viden og til at tage initiativer. Men de bliver samtidig i højere grad nødt til at gøre det på eget ansvar.

Hvad indebærer det? Det indebærer, at vi er nødt til at finde en ny model for leveringen af den service, mange betragter som offentlige kronjuveler. Undervisning i skoler, tilbud om børnepasning, behandling på sygehuse. Hvis den offentlige sektor fortsætter som hidtil, vil den komme til at leve op til de værste fordomme om planøkonomi. Derfor må vi bløde tingene op, skridt for skridt.

Det kræver politisk mod, men også grundig overvejelse og debat – også internt i partierne. Det er bl.a. det, som vi med den Liberale Højskole gerne vil bidrage til at sætte i gang.

Som vi ser det, må vi omdanne den offentlige serviceproduktion til selvstændige enheder. Formålet er at give de enkelte enheder mulighed for at træffe selvstændige beslutninger – også økonomiske beslutninger. Uden at politikerne kigger dem over skuldrene hele tiden. Det forudsætter friere rammer for at aftale løn. Friere rammer for at udvide, men også neddrosle aktiviteter. Og en decideret konkurrence med tilsvarende private enheder.

Dette er nødvendigt, for at vi ikke mentalt, menneskeligt og økonomisk sander til som samfund. Samtidig skaber det frirummet til at stræbe. Stræbe efter lykken, for deri er lykke. Ikke statsdoseret, men individuelt. Vi ønsker at FÅ mindre og FÅ mere ud af livet ved at give. Ganske frivilligt og under personligt ansvar. Et mere liberalt Danmark.