Hvad er det for en besynderlig logik, at historien om andres succes, skal falde dårligt tilbage på en af genrens mastodonter?

“Ær din far og mor” står der i Bibelen. Det virker som et solidt råd, uanset hvor gudfrygtig du er, dine forældre har trods alt både skabt dig og forhåbentlig elsket dig. Det er også et råd, der kan og bør overføres til alle livets forhold: vis respekt for dem, der kom før dig, og hvis skuldre du står på.

Det gælder alt fra videnskabsmænd til sportsmænd (m/k), men af en eller anden grund ikke for hiphoppere. Her handler alt om at distancere sig fra den gamle garde, som om fadermord nærmest er en sportsgren.

For nylig modtog jeg en mail fra en mellemstor dansk tabloidavis med ordlyden: "Hej! Jeg har lavet en artikel omkring, at L.O.C er blevet overhalet af yngre rappere som Gilli og Stepz – kan du give en kommentar på hvorfor?"

Det er her, jeg tænker, at kæden hopper af. For hvad er det for besynderlig logik, hvor historien om andres succes er, at det skal falde dårligt tilbage på en af genrens mastodonter? Altså, vi taler manden, der med 8210 gjorde unger fra Udkantsdanmarks randområder stolte af deres postnummer. Manden, der lavede en landeplage ud af “Absinthe” – sprit så hård, at man hallucinerer af det. Manden, der gav landets frisører en ekstra indtjening på 50 kroner, hver gang de barberede en LOC-streg i smålømlernes frisurer.



Og så er han stadig en af de bedste livekunstnere i det her lille land, hvilket jeg var så heldig at opleve i KB Hallen, der var dejligt proppet. Jeg sendte fem stjerner efter ham i den forbindelse og havde svært ved at se, at det var en mand, der lige skulle være blevet overhalet. Taler man om, at TV-2 er blevet overhalet af Nephew? At Nephew er blevet overhalet af The Minds of 99? At The Minds of 99 er blevet overhalet af Jung?!

Men bærer hiphoppen som genre måske selv en del af skylden? Jokeren og Den Gale Pose kom trods alt frem ved at disse DJ Peyk og Østkyst Hustlers, hvorefter Jokeren selv måtte agere skydeskive på Mass’ “Kongens fald”, et ypperligt fadermord på rim. Så spørgsmålet er, om den konkurrenceprægede kultur ikke lægger op til, at man går i kødet på den gamle garde?

Det gjorde L.O.C. i hvert fald selv. Som man hører det beskrevet i den fantastiske podcast “Den Nye Stil”, gav han Kongehuset og Per Vers tørt på, da han følte sig afvist af det etablerede hiphopmiljø i Aarhus. Hans første udgivelse bar netop titlen “Respekten stinker” for at understrege, hvor lidt anerkendelse han fik at føle.

Alligevel er der en forskel på, hvordan kunstnerne selv vælger at udtrykke sig, og hvordan vi som musikpresse bør forholde os. Vi er forpligtet på at skrive formidlende og oplysende og helst med en ånd af respekt for skaberkunsten. Naturligvis skal anmeldelser netop være bedømmende, men bliver de fordømmende, så kunne vi lige så godt være et kommentarspor på de sociale medier.

Jeg fik samme følelse, som da Birdman fra Cash Money Records var nødt til at kræve, at værterne på en radiostation i New York omtalte hans navn med “Respekt!”. For en grundlægger af et af sydstatshiphoppens største og mest indflydelsesrige selskaber og for manden, der opdagede Lil Wayne, skulle man tro, at respekten var selvskreven. Men fordi hans lyd var fremmed og dialekt var anderledes, måtte han sande, at respekten stinker.

Et andet aspekt i diskussionen er jo, at den nye generation af rappere som eksempelvis Gilli og Sivas som kunstnere faktisk optræder temmelig respektfuldt. De stikker hverken til de ældre i gamet eller ser ned på de yngre kræfter, men samarbejder i stedet beundringsværdigt på kryds og tværs. De har skabt deres helt egen bane i dansk musik.

Hvilken pointe skulle der være i at reducere dem til arvtagere, når de bidrager med noget nyt og unikt? Og hvilken pointe skulle der være i at insistere på, at L.O.C. skal lyde som de unge, blot fordi de har den overordnede genre til fælles? Man beder forhåbentlig heller ikke Nick Cave om at lyde som den nyeste, sygeste postpunkrocker.

Det gør mig trist, når andre journalister udelukkende ser hiphop som en ensporet konkurrence, hvor man kun skal holde øje med en konge – og ikke engang overvejer, at det kunne være en dronning. Med 25 år under bæltet som hiphop-anmelder havde jeg faktisk en illusion om, at genren var blevet accepteret som mindst lige så forskellig, forgrenet og farverig som al anden kultur.



En kultur, der kræver lidt “Respekt,” tak!



Peter T Aagaard er hiphop-, The Simpsons- og wrestling-ekspert samt skribent på GAFFA siden 2014.

LÆS OGSÅ: L.O.C. truede med at brænde KB Hallen ned – igen