Jeg har i hele mit liv aldrig set så langvarig, sammenbidt og smålig en kampagne som dén imod Helle Thorning-Schmidt.



Siden hun stillede op til formandsposten hos Socialdemokraterne, har tabloidpressen på deres grimme gule spisesedler igen og igen hånet hende for alt fra Gucci-taske over såkaldt skattesag til dårlige meningsmålinger, og for at komme endnu en omgang infami i forkøbet har hun altså nu været nødt til sammen med sin mand at kommentere, hvad man skulle mene kun angik dem selv, nemlig deres ægteskab.

LÆS MERE



Til spørgsmålet om, hvorvidt statsministerens mand er homoseksuel, siger hun, at hun ikke synes, det er et spørgsmål, man skal svare på, og dette statement giver god mening for en person som mig, der er vokset op i en tid, hvor statsministre som Viggo Kampmanns og Jens Otto Krags vidtløftige privatliv ikke vedkom offentligheden, medmindre det berørte deres forvaltning af embedet.



Men med alle de goder, den seksuelle frigørelse bragte os, røg der også et kernesundt barn ud med badevandet, nemlig det gode borgerlige skel mellem offentligt og privat, så vi nu lever i en tid, hvor det private i sandhed er politisk, og Thorning-Schmidt derfor nødt til at fravige sin principielle holdning og alligevel udtale sig om sin mands seksualitet, skønt den da må være hans egen sag og ikke har et hak med hendes evner som statsminister at gøre.





Ikke mindst en statsminister må være mand for kritik af sin politik og sin embedsførelse, men noget – som jeg kun kan betegne som en udhuling og vulgarisering af begrebet kritisk journalistik – er sket, for al ramsaltet debat og hård politisk kamp til trods mindes jeg simpelthen ikke, at skriverierne om en Anker Jørgensen, Poul Schlüter, Poul Nyrup eller Anders Fogh Rasmussen fokuserede tilnærmelsesvis så meget på personerne og så lidt på deres politik, som tilfældet er for Helle Thorning-Schmidt.