Fortvivlelse må brede sig blandt dem, der ønsker en anden politik end den, VK-regeringerne førte i tiåret 2001-2011. Ved folketingsvalget i 2011 var der et vælgerflertal bag partier med en anden politik på programmet. Dette flertal førte til SRSF-regeringen. Men SRSF-regeringen har ikke ført til en anden politik.

Indtil nu har man kunnet diskutere, om den udeblevne politik skyldes, at regeringspartierne ikke magter den. Eller ikke kan enes om den. Eller giver sig god tid til at tage tilløb.

Svaret er: Ingen af delene. Fordi det rigtige svar er: Regeringspartierne – i hvert fald de regeringspolitikere, der bestemmer – ønsker ikke at føre en anden politik end VK’s. Tværtimod. De ønsker at føre meget mere af den.

I går blev en definerende dag i dansk politik. SRSF-regeringen valgte for alvor side. Den valgte højre side. Temmelig langt ude.

»Vi sender et klart signal.« Sådan sagde økonomi- og indenrigsminister Margrethe Vestager (R) ved gårsdagens præsentation af regeringens ’vækstplan’. Og deri har Margrethe Vestager ganske ret. Regeringen sender et umisforståeligt signal, når den vil betale nedslag i selskabsskatten med penge, der er skåret fra modtagere af kontanthjælp og uddannelsesstøtte. Og skulle der stadig være nogen i tvivl om regeringens sindelag, er de retvist ved forslagene om at fjerne adfærdspåvirkende miljø- og energiafgifter.

Måske skulle der til gengæld lægges en afgift på bevidst historieforfalskning. I så fald vil der allerede nu kunne hentes provenu hos Helle Thorning-Schmidt og Holger K. Nielsen, der ved præsentationen bedyrede, at planen er udtryk for »klassisk« socialdemokratisk og SF-politik.

Noget af den er sågar i strid med erklæringer, de to partier har fremsat, efter de har fået regeringsmagten. Det, der er i strid med, hvad de sagde inden, er så overvældende, at det er svært at holde styr på.

Perspektivløsheden i at satse på nedsat selskabsskat som middel til at skabe job er til at tabe pusten over. Ligeledes perspektivet i at kæle for erhvervslivet ved at afskaffe grønne afgifter. Men perspektiver er der alligevel. Som det triumferende hedder om regeringsplanen i en leder i gårsdagens udgave af dagbladet Børsen: »En åndelig kapitulation.«

Regeringspartierne afskriver sig deres egne tidligere erklærede idealer og underskriver Venstres og konservatives – tilmed i den gumpetunge udgave.

Regeringen har nu skubbet sig så langt til højre, at det er svært at få øje på grundlaget for et forlig med Enhedslisten. Og hvor bange behøver Enhedslisten egentlig at være for at blive tillagt skylden for regeringens fallit? Enhedslisten står til et valgresultat, der vil vække international opsigt. Listens stadigt gældende principprogram vil få folk i andre lande til at tro, at Danmark befinder sig i en egentlig prærevolutionær tilstand.

Her kommer det næste perspektiv ind i billedet: Hvis Venstre fornemmer, at Enhedslisten ikke er reserve på finansloven, vil Venstre vide at stille umulige betingelser for sin tilslutning. At Thornings regering har sat sig på aftægt hos Venstre, er det det samme som, at Venstre oplever en forsørgelsespligt.

Et folketingsvalg efter en skibbruden SRSF-finanslov vil efter alt at dømme frembringe en så massiv borgerlig fremgang, at Enhedslistens gevinster bliver temmelig nytteløse. En borgerlig regering med et solidt flertal behøver ikke at tage nævneværdige hensyn til sin opposition. Og hvorfor skulle den egentlig også det, når denne opposition som regeringsudøver har ført borgerlig politik? Ja, faktisk så borgerlig, at de borgerlige er nødt til krænge kraftigt til højre for at vise en forskel. Hvilket fører til næste perspektiv: Med hvilken ret vil en kommende SRSF-opposition kunne gøre anskrig over en omfordeling fra fattig til rig – når SRSF i regering har gennemført den til gavns?

I går kom det frem, at SRSF på forhånd har opgivet, at regeringens stort anlagte eftersyn på Nordsøaftalen skal føre til øget skat på olieindtægterne.

»Det er rigtigt, at vi slipper for skattestramninger frem til 2043,« oplyser Louise Münter, pressechef i A.P. Møller-Mærsk.

Jovist, SRSF’s ’vækstplan’ har perspektiver. Rige perspektiver.