SKRAD – Ugledni hrvatski lovni stručnjak i ekolog, doktor znanosti Dario Majnarić, obratio nam se povodom, po njegovom mišljenju, klasičnog primjera ekocida kojem je izložen Gorski kotar, točnije područje oko Zelenog vira kraj Skrada. Ovaj stručnjak i Goranin, koji se nakon završenog studija vratio živjeti u Kupsku dolinu, objašnjava da je riječ o izgradnji dviju mini hidroelektrana smještenih stotinjak metara nizvodno od Zelenog vira, pri čemu su odluke o njihovoj izgradnji stale nezamijećene.

– Nije se povela nijedna javna rasprava, o projektu ništa nisu znale ni ekološke udruge, nije bilo obaviješteno ni ribolovno ni lovačko društvo koje gospodari ovom rječicom, odnosno lovištem. Nije se stigao nitko ni pobuniti jer su pojedinosti objavljene na internetskim stranicama koje nitko ne čita. Bilo je namjerno tako učinjeno! Svi su doznali prekasno. Uglavnom, Gorani su izgubili bez ispaljenog metka. Gledao sam izletnike koji prolaze pokraj radilišta buduće elektrane. Svi nevjerice njišu glavom i šutke prolaze, ne mogu se načuditi hrvatskoj gluposti – govori Majnarić koji detaljno opisuje svoje prve reakcije i što je poduzeo nakon što je shvatio da je šprojekt u već poodmakloj fazi.

– Prije desetak dana sam doznao da se na rječici Curak grade dvije mini hidroelektrane. Iz radoznalosti sam se sa ženom zaputio put Curka. Iako je bila nedjelja, iz daljine se čula buka strojeva, buka koju vjerojatno ovaj kanjon nikada ranije nije čuo. I odjednom se ukazalo radilište na kojem je radio veliki stroj, kombinirka. Pumpa s vatrogasnom cijevi žestoko je bljuvala u Curak otpad pun mulja i cementa. Ponovo nevjerica i bijes kuha u meni. Počeo sam snimati, a radnik je vidjevši da snimam isključio pumpu jer valjda shvaća da radi nešto nedozvoljeno i neprihvatljivo.

I odmah mi je jasno zašto danima, vraćajući se s posla, vidim mutnu Kupicu (u koju utječe Curak), oko 5 kilometara niže od radilišta. Vraćajući se do auta žena i ja nismo progovorili ni riječi, vidim da je i nju pogodilo. Drugi dan sam nazvao bivšeg predsjednika ribolovnog društva iz Broda na Kupi, zaljubljenika u Gorski kotar, inače uglednog profesora na Šumarskom fakultetu, prof.dr. Borisa Hrašovca. I on mi priča tužnu priču o tome koliko je i njega ovo pogodilo i o njegovoj borbi s vjetrenjačama jer je doznao prekasno.

Kopalo me je i počeo sam istraživati kako je uopće izdana dozvola za izgradnju ove hidroelektrane, a prve informacije dobivam iz članka objavljenog u Novom listu u travnju 2016. godine. Na internetu nalazim i ostale dokumente i polako počinjem shvaćati slijed događaja koji počinju 2013. godine kada se osniva tvrtka iz Opatije Mala HE Zeleni vir s namjerom izgradnje malih hidroelektrana u Hrvatskoj. Očito su Gorskom kotaru našli »najslabiju kariku« jer se Gorani neće buniti makar im skačeš po glavi. Ideja predstavnika te tvrtke je napraviti dvije mini hidroelektrane u nastavku stare Munjare iz 1922. godine. Pronalaze u podružnici IGH u Splitu ovlaštenog izrađivača Elaborata zaštite okoliša za postupak ocjene o potrebi procjene utjecaja zahvata na okoliš.

I sada se počinju odvijati u najmanju ruku čudne stvari. Investitor putem opunomoćenika IGH obavještava Ministarstvo za zaštitu okoliša i prirode da odustaje od postupka ocjene o potrebi procjene utjecaja zahvata na okoliš krajem prosinca 2014., a samo dan kasnije Ministarstvo donosi i rješenje o obustavi postupka. Izgleda da nije bilo šanse da prođe elaborat od IGH, pa investitor pronalazi novog izrađivača elaborata u IRES-u iz Velike Gorice. Oni ekspresno izrađuju »bolji« elaborat do svibnja 2015. za što Ministarstvo već 25. kolovoza 2015. izdaje rješenje po kojem nije potrebno provesti postupak procjene utjecaja na okoliš. Sve postaje jasnije kada se zna da je tadašnji ravnatelj Državnog zavoda za zaštitu prirode dr.sc. Matija Franković do 2011. bio stručni savjetnik – istraživač u IRES-u. Državni zavod je uvijek bio produžena ruka Ministarstva i za njih odrađuju veliki dio poslova koji se odnose na zaštitu prirode i ocjenu utjecaja na zaštićene biljke i životinje. Ovdje nije teško zbrojiti 2 i 2 – govori naš sugovornik.

U cijeloj priči, kaže, najčudnije je rješenje koje »oprašta« izradu studije utjecaja na okoliš kao i glavnu ocjenu prihvatljivosti za ekološku mrežu (NATURA 2000).

Područje Zelenog vira je još 1962. godine proglašeno geo-morfološkim rezervatom jer je riječ o području rijetkih i ugroženih vrsta flore i faune. Rješenjem Ministarstva kulture, odnosno Uprave za zaštitu okoliša to je područje 2011. godine svrstano u kategoriju zaštićenog krajobraza, a zbog svoje ljepote jedan je od turističkih brendova Gorskog kotara koji se opravdano diči prirodnim ljepotama.

– Do sada sam bio član mnogih povjerenstava i interventnih timova, suradnik na mnogim znanstvenim projektima koji se tiču zaštite prirode, te sam svjedokom, vrlo često neopravdano pretvrdim i beskompromisnim stavovima članova istog Ministarstva, kao i članova DZZP-e kada se radi o zaštiti prirode. Zato zabrinjava i opravdano potiče sumnju ovako mlak, neprimjeren, nestručan i razočaravajući stav Ministarstva i njihovo rješenje. Šumari su godinama proglašavali pojas ovog dijela kanjona zaštićenim i nisu nikada vršili sječe uz tok Curka.

I dugogodišnji Upravitelj Šumarije Skrad gosp. Krunoslav Pupić nikada nije dozvolio izgradnju ceste skroz kroz kanjon, cestu koja bi puno jednostavnije i lakše povezala Vražji prolaz i Zeleni vir s Brodom na Kupi, a sve s namjerom da sačuva ovaj kutak prirode. I onda Ministarstvo, koje je trebalo zaštititi ovaj dragulj prirode, donosi odluku kojom se privatnom interesu poklanja ovaj dio prirode na milost i nemilost. Za očekivati je bilo da se značajni krajobraz proširi sve do sela Ložac jer za to postoje mnogobrojni razlozi proizašli iz bioraznolikosti, visokog stupnja očuvanosti kao i veliki broj biljnih i životinjskih vrsta koje su navedene u Direktivi o staništima, a to je područje uvršteno i u Ekološku mrežu i to u četiri područja – priča dalje Dario Majnarić.

Budući da se i sam bavi znanstvenim istraživanjem biljnog i životinjskog svijeta i izrađuje elaborate koji se tiču šumarstva i lovstva, posebno ga je, objašnjava, zanimao IRES-ov dio elaborata koji se bavi utjecajem izgradnje elektrane na biljne i životinjske vrste.

– U tom se dokumentu svuda provlači ista priča i zaključci da zahvat neće imati znatnog utjecaja na organizme koje žive u vodi i oko vode. Iako među autorima sve pršti od titula, iz vlastitog iskustva mogu reći da isti nisu cipele istrošili na terenu te da nisu proveli vlastita istraživanja već su koristili gotove podloge dobivene iz DZZP-e, te iz ekološke mreže. A ovaj dio Gorskog kotara je poprilično neistražen i popis vrsta za područje oko Kupice nije konačan, kao ni za mnoga područja iz Ekološke mreže u Hrvatskoj. A da su imalo istraživali u IRES-u sigurno bi zamijetili i znatnu prisutnost riblje vrste peša (Cottus gobio L.) koji je naveden u Dodatku II, a nije naveden u ovom području. U 40 godina sretnih trenutka u muharenju kada sam obišao najljepše vode u Hrvatskoj, u Sloveniji sam lovio na svim rijekama osim na Savinji, u Austriji na znamenitom Traunu, u Crnoj Gori na najdivljijem dijelu Tare, nisam vidio ovako velike primjerke peša kao na Kupici i Curku, što znači da je ovo prvoklasno stanište za ovu ribu – objašnjava ovaj zaljubljenik u prirodu i njezin dobar poznavatelj, navodeći dalje kako su u nedavnom istraživanju francuski znanstvenici su u gornjem toku Curka otkrili nove vodene insekte iz reda Plecoptera (4 roda: Dinocras, Perla, Rhabdiopteryx i Taeniopteryx) koji su na hrvatskim crvenim listama strogo zaštićenih životinjskih svojti. Na tome području oko Kupice, tvrdi Majnarić, žive i smeđi mjedvjed i ris i populacija ovih dviju velikih zvjeri ovdje je gušća nego u NP-u Risnjak, a istraživači IRES-a ih ne navode, kao niti divokoze i muflone, omiljenu hranu risa.