TV: Följ med Doris Berglund in i Öfra kapell

Grusvägen sträcker sömnigt ut sig under låga moln. Vi åker backe upp och backe ned utan att möta en enda bil på vägen, det är skog och kalhygge om vartannat, ett och annat vattenblänk; en ensam korp sitter vid vägkanten och ids knappt flytta på sig när bilen kommer surrande som en ilsken geting.

I sista stund tar den ett förnärmat skutt åt sidan med halvt utbredda vingar. Bilen försvinner över ett backkrön och tystnaden lägrar sig åter över korpens hemliga sysslor.

Tora Larsson sitter i baksätet och berättar. Hon bor numera i Junsele men föddes en gång i Övra by, där hon gick i skolan tills tredje klass.

– Sedan blev det skolhem i Junsele. Det var inte roligt för en liten flicka, oj vad jag längtade hem, säger hon.

Landskapet öppnas, ett stort kalhygge, en dalgång breder ut sig. Där nere blänker Ruskvattnet i kvicksilvergrått, en kall vind från norr krusar ytan i småvågor. Det är inte långt till Jämtlandsgränsen.

Här ska vi svänga vänster, Tora pekar på en smal liten byväg, knappt mer än en bred stig.

I den första gläntan står en röd, välskött liten gård. Det är Tora Larssons föräldrahem, hon och familjen är där så ofta de kan, hon pratar med kärlek om huset och barnbarnen.

Men vägen fortsätter, bilen rullar sakta i dunklet under de mäktiga granarna.

– De flesta husen är borta nu, bara några finns kvar. Alla spår av byn håller på att utplånas.

Så ljusnar det igen. Ett brant gårdstun med ett grånat timmerhus högst upp mot skogskanten. Ytterdörren öppnas nästan genast och en kvinna i keps och storstövlar uppenbarar sig på trappan.

Här har Doris Berglund bott i hela sitt liv.

Doris har blivit lite av en legend. Hon var en tjej med skinn på näsan, med dragspelet i famnen och den första att skaffa motorcykel. Så småningom blev hon en av Sveriges första kvinnliga skogsarbetare; när andra släpade på motorsågar som vägde 24 eller 18 kilo var hon den första att ta med en "liten nätt på elva kilo" till avverkningen.

Ja, Doris kan berätta historier som skulle få Arbetsmiljöverket att brista i gråt.

I sin glans dagar var Övra en plats som myllrade av liv; som mest hade byn ett 70-tal invånare fördelat på ett tiotal gårdar. Jordbruk och skogsbruk, egen skola i kapellet. Mellan 1910 och 1920 – ungefär, säger Doris, som inte minns de exakta årtalen – fanns det till och med en affär, Per Johan Perssons.

Men tiden har sprungit ifrån Övra. Bara Doris har stannat kvar. Hennes rötter är för djupa för att dras upp, det finns inget som har kunnat locka henne därifrån, inte ens för en tid. Hon plirar med ögonen:

– Det här är mitt hem. Var annars skulle jag bo? Det är min vilja som gjort att jag stannat, och viljan blir ju inte mindre när man blir äldre.

Sedan 1957 har Doris Berglund varit väktare för Öfra kapell. Hon har städat, hållit ordning, ringt i kyrkklockan, skött vaktmästarsysslor. Spelat dragspel för besökarna. Guidat och berättat.

Nu går hon före med kyrknyckeln i handen.

För en tid sedan utsågs Öfra kapell till Ångermanlands vackraste hus i en tävling på allehanda.se. Och även om färgen har flagnat på sina ställen är det sannerligen en anslående byggnad; hög och smal med en för Sverige smått unik arkitektur, översållad av snickarglädje, med anslående fönster och generösa dekorationer.

– Det var inte utan att man sträckte på ryggen lite när man fått höra att hon vann. Jag gick hit och såg efter henne, och hon ser ju ganska bra ut, konstaterar Doris.

Kyrkportens överstycke är ett sannskyldigt praktverk. Men någon arkitekt finns inte namngiven och inga ritningar finns heller bevarade, om de någonsin funnits; sannolikt byggdes kapellet på stående fot.

Men Tora vet lite mer.

– Huset har en helt egen stil. Morfar, som var med och byggde kapellet, sade att stilen var nordfinsk. Det kan stämma, många som jobbade här kom från norra Finland.

Kyrksalen ligger en trappa upp, med rosettfönster på kortväggen, ett litet altare och en predikstol. Kyrkbänkarna är enkla och rustika; de stora, vackra fönstren släpper in en flod av ljus ända upp i det rikt utsirade taket.

På bottenvåningen fanns lärarbostaden och skolan; ett litet rum med järnkamin där både Tora och Doris stretat med sitt abc. Kapellet fungerade ursprungligen både som skola och möteslokal och var väldigt fint för sin tid.

– Jag saknar fortfarande de stora grindarna, det var väldigt vackert när man kom upp hit, säger Tora och pekar en bit nedåt vägen.

1944 lades skolan ned. Biskopen kom samma år och återinvigde kapellet, som sedan dess varit ett populärt besöksmål för hemvändare och andra.

– Det sista bröllop som hölls här var ett brudpar från Skåne. De hade ingen anknytning hit, de hade bara sett kapellet på nätet och tyckt att det var så vackert att de ville gifta sig här, berättar Tora.

– Ingen av dem hade varit norr om Gävle. Så nog är det allt något speciellt med Öfra kapell!

Läs också: Nu är vinnaren klar – det här är det vackraste huset i Ångermanland

Läs mer om kultur och följ kulturredaktör Katarina Östholm på Facebook

Litteratur: Om ordens magi –trolldom, kamratskap och styrka i Bo R Holmbergs nya bok

Kulturkrönika: Sluta stadsplanera - det är dags att bygga ett helt Sverige

Läs mer: Helvetets kval och himmelska höjder - musik i allhelgonatid