DEBATT. Som Karl Marx påpekade utspelar sig varje historiskt drama två gånger: första gången som tragedi och andra gången som fars. Om det första försöket att bygga socialismen, den stora ryska Oktoberrevolutionen 1917, slutade i tragedi så får man säga att dess självutnämnda arvtagare i Sverige, gestaltat av Kommunistiska partiet – tidigare KPML(r) – blivit en fars. I över tjugo år har jag tillhört Sveriges illrödaste sekt, de senaste åren dess högsta ledning.

Men nu lämnar jag. Inte mina grundläggande värderingar om rättvisa, frihet och socialismen. Nej, jag lämnar ett parti vars verksamhet huvudsakligen består i interna källarlokalsmöten där redan frälsta gubbar sitter och dunkar varandra i ryggen. Medelåldern är som PRO och könsfördelningen som SD.

När Greta Thunberg i Proletären hyllas som vår tids profet är steget till Kyrkans Tidning inte långt, skriver Nils Littorin. Foto: MARCO PASSARO/SHUTTERSTOCK

Bokhandeln Röda stjärnan

Medlemsmöte, styrelsemöte, distriktsmöte, partistyrelsemöte, bokcirkel, studiecirkel, offentliga möten och torgmöten. Jag har suttit av fler än jag kan minnas. Antalet möten står i bjärt kontrast till antalet röster i allmänna val. Att ha rätt inne på bokhandeln Röda stjärnan värderas högre än att få rätt i verkligheten utanför. Loser-identiteten är så invand att partimedlemmarna inte ens byter om för att ge sig in i matchen om Sveriges framtid. Man är nöjd med att sitta på läktaren och kommentera.

Kanske får man förlåta en 68-generation som blivit gammal och inte orkar, inte vill, stå i ledningen för kampen längre. De förutsägbara mötena, de vanemässiga besvärjelserna och ursäkterna för att vi inte kommer någonvart har blivit till mantran vid vänsterns klagomur. Vår kyrka.

Identitetspolitisk ökenvandring

När så den gamle ordföranden ger sig ut på mötesturné för att predika om Sovjet (vad annars?) går liksom i Gösta Berlings saga en lättnandes suck genom församlingen: Äntligen står prästen i predikstolen! Låt oss glömma bilbränder, skjutningar och SD:s allt tightare grepp om arbetarklassen. Låt oss dricka husets rödvin och sjunga psalmer som vi kan utantill.

Nu återstår bara en sista demonstration, fyra och fyra i täta led, bort till museet för att låta sig stoppas upp.

Hammaren och skäran, Lenincitaten och de slitna banderollerna med 70-talets paroller har hängt med sedan partiets grundande, vilket ger ett otidsenligt och främmande intryck. Samtidigt har partiet traskat efter i vänsterns identitetspolitiska ökenvandring. Det har varit feminism, HBTQ, antirasism och en ultraliberal invandringspolitik. När Greta Thunberg i tidskriften Proletären hyllas som vår tids profet och LO-facken bespottas för att inte hörsamma hennes ”klimatstrejk” är steget till Kyrkans Tidning inte långt.

Den socialistiska pionjären August Palms bevingade ord hänger på väggen vid varje kongress: ”Arbetarklassens befrielse måste vara dess eget verk”. Hur falskt klingar det inte när medelklassens frågor och tolkningsföreträde har infiltrerat även detta parti. Vi som aldrig skulle bli som de andra?

Tabu att ifrågasätta migrationspolitiken

En ung generation kamrater lämnar nu tillsammans med mig. Insikten om att 1900-talskommunismen är död och inte saknad av särskilt många fick oss att ompröva gamla sanningar. Politik, organisation och uttryckssätt behövde uppdateras till det nya årtusendet. En alltför svårsmält bit att svälja, tydligen. När vi reste avgörande frågor likt ”vad gör vänstern för fel när arbetare röstar på SD” behandlades vi som kättare, avfällingar från den rätta läran. Vårt ifrågasättande av den katastrofala migrationspolitiken möttes inte med en intellektuell diskussion utan misstänkliggjordes som rasism.

Marx sade att revolutionen blir möjlig först när den härskande klassen inte längre kan och den förtryckta klassen inte längre vill leva på det gamla sättet. För en vänster som varken kan eller vill gå i spetsen för förändringen återstår bara en sista demonstration, fyra och fyra i täta led, bort till museet för att låta sig stoppas upp.

Av Nils Littorin

Fd medlem i Kommunistiska partiet

LÄS MER: Vänsterpartiets fanbärare har inte rent mjöl i påsen