Miljöpartiets Åsa Romson och Gustav Fridolin öppnade tidigare i veckan för partiets valberedning att ta fram andra språkrörskandidater till kongressen som hålls i mitten av maj. 47 procent av MP-väljarna anser att Romson bör sitta kvar, medan 20 procent tycker att hon bör avgå. Gustav Fridolin har ett starkare stöd bland sina egna. Av MP-väljarna anser 74 procent att han bör sitta kvar medan 9 procent anser att han bör avgå.

Allt fler röster inom Miljöpartiet vill nu att Åsa Romson lämnar sitt uppdrag som språkrör och låter någon annan ta över. Biståndsminister Isabella Lövin är en person som allt fler nämner och trots Maria Wetterstrands officiella dementi har hon, enligt källor internt i miljöpartiet, signalerat att hon kan vara ett alternativ. Orsaken är, enligt källorna, att Wetterstrand saknar både rampljuset samt den ministerpost hon var så nära att få i valet 2010. Wetterstrand tillhör i grunden samma falang som Gustav Fridolin men har inte varit lika tydlig med det. Där Fridolin är överslätande i frågan om islamism och att låta identitetspolitik få en stor roll vet få var Wetterstrand egentligen står.

Att det är rörigt i miljöpartiet just nu är ingen hemlighet. Rykten sprider sig mellan de partiinterna mötena samt försök att tysta kritiker eller pretendenter till språkrörsposter pågår i praktiken dagligen. Ett alternativt språkrör är Karolina Skog, kommunalråd i Malmö med ansvar för statsbyggnad är ett sådant men som ombetts att inte nomineras enligt källor i Malmö Stadshus. Skog uppges vara alltför pragmatisk och mindre fundamentalistisk än vad den styrande majoriteten klarar av att hantera. Samtidigt går nu allt fler kvinnor ut till stöd för Åsa Romson. Intrigerna och allianserna som vi skönjer bakom ridån skulle platsa i vilket avsnitt som helst av “House of cards” eller kunna tjäna som inspirationskälla till Shakespeares pjäser.

Att ett feministiskt parti skulle sparka bara det ena, kvinnliga, språkröret ser de inte som acceptabelt och kritiken växer mot Gustav Fridolin som mer och mer tonar fram som en kallhamrad maktspelare.

Miljöpartiets aktuella kris är Fridolins och Mehmet Kaplans verk menar de, inte Romson även fast den senare kan lastas för en rad med missgrepp. Från manshatar-talet i Almedalen 2014 till att häromdagen benämna historiens värsta terrordåd för en ”olycka”.

Fridolin är, i trängre kretsar och när journalister är utom hörhåll, inte känd som den cross-over av Kalle Blomkvist och Tin-Tin han positionernas som utan något annat. Något som ligger Leif GW Perssons ursprungliga beskrivning närmare. Oförmågan att kunna ge raka svar samt försvarstalet efter Kaplans avgång reste nya frågetecken. Om nu Kaplan var en så förträfflig minister, utan fel, varför fick han då avsked? En del betecknar Fridolin som orm. En spelare som gått i skola under lång tid hos just Mehmet Kaplan.

Miljöpartiets kris är idag hela den svenska regeringens och riksdagens kris.

Det finns idag ingen minister, politisk regeringstjänsteman eller riksdagsledamot som inte mellan alla möten och voteringar frågar om det kommit något nytt. Konvulsionerna sprider sig ut i de kommuner där Miljöpartiet regerar i koalitioner. Möten genomförs, den dagliga lunken verkar vara ostörd på ytan, men alla har tankarna och blickarna riktade mot ett håll. Vad som blir nästa nyhet eller avslöjande.

Svensk demokrati har i praktiken gått i baklås och allt fler frågar sig vad den man som iscensatte kuppen i kuppen har för nästa drag.

Ormens väg på hälleberget.