Det här är inte ett brev till David. Det här är ett öppet brev till allt mellan arbetarklass och överklass. En stilla vädjan om att slippa bli skuldbelagd, enbart på grund av att jag bor i ert stora, fina Norden:





"Vi har det för bra i Sverige i dag tycker jag. Vi är för otacksamma! Vi skall bara ha och ha och ha och gnäller alltid. Grekerna var jättesnälla trots att de var fattiga och de gnällde inte som så många svenskar gör!"

Så säger en trebarnsmamma som berättar om sina semestrar till Grekland och lägger upp andra bilder, från andra semesterresor. Hon behöver inte vara rik för att ha råd med semestrar, men det finns en inkomst någonstans i hennes vardag. En vardag som inte är subventionerad av staten. Hon tillhör en majoritet i det här landet, som lever i lögnen om det falska, sociala skyddsnätet. Hon tror att alla som inte har pengar, omedelbart kan kamma hem mängder med pengar från Socialen och att alla som har ångest inför sina ekonomiska situationer och säger att de inte har mat för dagen, är lögnare eller vårdslösa. Det enda vi har i Sverige, kära tvåbarnsmamma från ett offentligt kommentarsfält på en politisk facebooksida, är för många människor som aldrig hamnat i fattigdom, utan alltid lyckats komma fram och komma vidare utan så mycket som ett blåmärke.



Det är till er jag vänder mig nu. Er förståelse för många människors fattigdomssituation i Sverige i dag är liten och er tolerans inför samma fattigdom är än mindre. Ni reducerar ner den till obefogat gnäll och otacksamhet. Ni tänker på studenter med CSN-lån på närmare tiotusen kronor i månaden. Ni googlar på er höjd "existensminimum" och utgår sedan från första bästa siffra. Så mycket har alla i Sverige i dag, minst, i månatlig inkomst, tänker ni. De flesta av er gör inte ens det.



Kanske kan grekerna, med deras fruktansvärda ekonomiska situation, någonstans känna en samhörighet med varandra och således öppna sina hjärtan. Man kan vara öppen med att man är fattig; alla vet om det och ingen ifrågasätter det — jag vet inte. Vad jag vet, är att lever man i ett samhälle där man anses vara en gnällspik, ett egocentriskt rötägg, ett socialfall, en bidragsätare och någon att se som en social paria för alla med en NORMal inkomst — så snart man uttrycker oro över att de små summor man på något (svart) vis lyckas dra in inte täcker hyra och mat — då blir man snabbt tyst och liten. Man blir modfälld och utgår från att svårigheterna i grunden handlar om dålig karaktär och om dumhet och lathet. Man ser ingen annan i samma situation som en själv; för alla tiger ihjäl sig, för att inte klaga. För att inte få den smutsigaste av sociala stämplar av sina mer välbärgade medmänniskor som vid varje givet tillfälle delar ut skamkängor till höger och vänster omkring sig.



I julklapp vill jag ha möjligheten att jobba med någonting jag är bra på, som ger mig så mycket pengar att jag inte behöver sälja saker på Blocket varje månad och leva i kontinuerlig oro för hur jag och min extremt hårt kämpande sambo skall orka, för våra barn. Jag vill gärna ha någonting självuppfyllande, som ger mig mellan 4 och 7 tusen kronor i månaden. Mer behöver jag inte. Varken i jobb eller ren inkomst. Den människa som säger till mig att felet är att jag inte sökt tillräckligt många vita arbeten, skall jag personligen anbringa all min gravida vrede och sedan knacka ner.



Kan jag inte få detta i julklapp, vill jag gärna att åtminstone EN semestrande flerbarnsförälder med en fast, månatlig inkomst, vaknar en morgon och upptäcker den uppåtslickande, febrilt kämpande underklassens existens och att den består av intellektuella, begåvade, kreativa, arbetsvilliga, drömmande människor i precis samma utsträckning som andra skikt i samhället. Vi är invandrare, utbrända, sjuka, traumaoffer, småbarnsföräldrar, slagskämpar, för oerfarna, för gamla, för fula, för överkvalificerade, för underkvalificerade; men mycket sällan är vi för lata. Och är nu någon av oss just sådan — för lat, för gnällig, för girig, för egoistisk, självömkande och ingenting annat — så kommer personen i fråga att göra ett gott arbete med att bli sin egen undergång, utan att någon längre upp på stegen påför varken hen eller oss övriga all världens skuld och skam.



Det vill jag säga i dag.



Hälsningar,

Elin