Inne i hytten på den 15 ton tunga traktorn möts Bertil Fjällström av rena rama snöväggen framför vindrutan.

Den 580 hästar starka Mercedes-motorn i den stora snöslungan ökar varvtalet när den jobbar för full maskin i kampen mot de kompakta snömassorna framför.

Traktorn skumpar ordentligt när de fyra kedjebeklädda hjulen kämpar för att styra ekipaget fram på vad som ska vara den drygt sex meter breda vägbanan. De stora propellrarna i den 1,7 meter höga och 3,3 meter breda öppningen på snöslungan skickar med enorm kraft snömassorna 20–30 meter åt sidan.

Att Bertil Fjällström lyckas leda traktor och snöslunga på rätt väg är ett konstycke i sig – något han lärt sig efter flera år som snöröjare av Vildmarksvägen. Det handlar mycket om lokalkännedom, att han vet ganska exakt var vägsträckningen går. Det finns även sex meter höga rör som markerar var vägtrummorna för smältvatten som passerar under vägen finns.

Väl inne i traktorhytten tittar han lika mycket under och bakom traktorn där snövallarna är som högst.

– Där det är asfalt läser jag mycket efter de vita vägmarkeringarna, säger Bertil Fjällström. Är det korta streck vet jag att jag är ute på någon kant. Är det långa streck är jag i mitten.

Men på Jämtlandssidan kan inte det tricket användas. Asfalten har tagits bort eftersom sträckan ska asfalteras om.

– Så här är det mycket svårare. Om traktorn börjar luta så vet jag att traktorn står på dikeskanten och måste då söka mig tillbaka till den plana vägbanan igen, säger han.

Den dag vi besöker Bertil Fjällström och grävmaskinisten Jan Orädd, Klimpfjäll, har de nått ett par kilometer upp förbi det gamla gruvområdet och förbi Vildmarksvägens högsta punkt på kalfjället, 876 meter över havet. Och även om snövallarna i den kanal i snömassorna traktor och slunga tvingar fram räcker i nivå med taket på den 3,90 meter höga Volvo L90-traktorn är det nu de riktigt höga snövallarna kommer.

– De har mätt upp 5,2 meter lite längre fram här i år, säger Bertil Fjällström.

Han berättar att när snödjupet är över 2,7 meter så går det inte att ta hela snöväggen framför snöslungan i ett svep.

– Jag får lyfta slungan och ta översta delen, liksom skikta snömassan, berättar han.

Snöns konsistens varierar men ofta har den starka blåsten bildat lager som bitvis är stenhårda. Slungan har två vassa metallskär som likt en kniv skär den packade snön.

– När det är stenhårt gäller det att ta det försiktigt och inte trycka på för hårt med traktorn. Det är bättre att grejerna håller än att tvingas leta åt dem i snön och sen laga dem, säger han.

Kollegan Jan Orädd jobbar någon kilometer bakom traktorn med att gräva upp vägtrummorna så att smältvattnet kan passera under vägen i stället för att översvämma den kanal traktor och slunga tagit fram.

Jan Orädd dikar även i snön på de ställen där snövallarna är höga – också det på grund av smältvattnet.

Tillbaka i traktorhytten vid snöväggen på Jämtlandssidan vet Bertil Fjällström att det tuffaste jobbet väntar. Han berättar att snötäcket varje år är som allra högst fram mot Hamptjärn.

– Det tar nästan stopp där, det tar mycket, mycket längre tid när snötäcket går någon meter över traktorns tak, säger Bertil Fjällström. Så vi jobbar på.

Det är bäst det.

Lars Nilsson/Västerbottens-Kuriren