Tutkija Mikko Salasuo puolustaa massoja huippujen sijasta: "Pyramidimalli on ollut pitkään se rakenne, johon ohjattu urheiluharrastaminen on Suomessa perustunut. Mallin ajatuksena on, että harrastamisen alkuvaiheessa, pyramidin pohjalla, mukana on suurempi joukko lapsia ja nuoria. Vuosien varrella heistä putoaa tai pudotetaan pois ne, joiden ei katsota olevan riittävän lahjakkaita jatkamaan ja tavoittelemaan huippua."

Pyramidimallia on arvosteltu monesta syystä (katsaus kansainvälisiin ja kotimaisiin urheilujärjestelmiin ja -malleihin.) Lasten ja nuorten harrastamisen kannalta malli on todella ongelmallinen, sillä pyramidin rappusia nouseminen perustuu yksinomaan kilpaurheilullisiin mittareihin. Iän lisääntyessä yhä pienempi joukko pääsee ylöspäin, eikä muille ole tarjolla harrastepolkua.

Pyramidimalli palveleekin yksinomaan kilpa­ ja huippu-urheilun tarpeita. Samalla liikuntalain mukainen harrastaminen jokaisen kansalaisen sivistyksellisenä perusoikeutena, tehtävä joka laissa annetaan liikuntajärjestöille, heivataan sen enempää kyselemättä syrjään.

Liikuntalaki astui voimaan vuonna 1980 ja vuonna 2015 eduskunta hyväksyi lain viimeisimmän version. Professori Kimmo Suomi on useissa kirjoituksissa tiivistänyt liikuntalain hengen kahteen pääkohtaan: tasa­-arvo ja kansanliikunta. Todellisuudessa nämä kaksi jäävät kuitenkin pyramidin varjoon.

Valtio on koko 2000­-luvun syöttänyt kasvavassa määrin rahaa suomalaisen urheilukoneen kyltymättömään kitaan.

Tasa-­arvon ja kansanliikunnan sijaan suomalaisen liikuntajärjestelmän rakenne pohjaa yksinomaan huippu-­urheilijoiden tuottamiseen – harrastajat lempataan pihalle viimeistään 15­-vuotiaina, kun vuosi vuodelta kapeneva joukko suuntaa huipulle. Ristiriita liikuntalain ja pyramidimallin välillä ei tunnu Suomessa kiinnostavan ketään. Valtio on koko 2000­-luvun syöttänyt kasvavassa määrin rahaa suomalaisen urheilukoneen kyltymättömään kitaan sen sijaan, että se tavoiteohjauksellaan pyrkisi toteuttamaan liikuntalain henkeä.

Suuria lajiliittoja koskevat selvitykset osoittavat aivan samanlaista välinpitämättömyyttä liikuntalakia ja sen henkeä kohtaan. Selvästi suurin osa lajiliittojen taloudellisista panostuksista laitetaan huippu-­urheiluun.

Tasa-­arvoon ja kansanliikuntaan suunnatut eurot päätyvätkin siis todellisuudessa huippu-urheiluun, jonka julkinen rahoitus kasvoi yksinomaan vuosina 2004–2013 vaatimattomat 174 prosenttia. Suurin kasvu ajoittui vuosille 2007–2011 - ei siis lama pahemmin huippu­urheilua puraissut.

Yksikään kotimainen tai kansainvälinen tutkimus ei tue ajatusta, että futislahjakkuudet voidaan tunnistaa 15-vuotiaana, tai jopa sitä aiemmin, kuten Suomessa tunnutaan uskovan.

Pyramidimallilla on vielä yksi surullinen piirre, joka saa sen toimimaan aivan päinvastoin kuin sen rakentajat toivovat: se on lukemattomissa tutkimuksissa osoitettu täysin kelvottomaksi huippujen kasvattamisen kannalta. Yksikään kotimainen tai kansainvälinen tutkimus ei tue ajatusta, että futislahjakkuudet voidaan tunnistaa 15-vuotiaana, tai jopa sitä aiemmin, kuten Suomessa tunnutaan uskovan.

Fyysiset ja psyykkiset ominaisuudet tasaantuvat ja sosiaaliset ja kulttuuriset kompetenssit ovat riittävän kehittyneitä vasta 18-19 vuoden iässä – tuolloin huiput vasta alkavat erottua. Tutkimusnäyttö tästä on mittavaa ja kiistatonta. Helposti pelkistettävä esimerkki löytyy Bundesliigaa käsittelevistä tutkimuksista, joiden mukaan kentällä kirmaisi alle 15 prosenttia nykypelaajista, mikäli lahjakkuusleikkuri olisi tehty 15 ikävuoden kohdalla.

Identtisiä tuloksia on saatu kaikissa maissa, joissa huipun saavuttaneita futaajia on tutkittu. Niiden pohjalta urheilujärjestelmiä on valtion, kansallisten kattojärjestöjen ja tutkijoiden yhteistyönä uusittu. Kun taas Suomessa – niin meillä mennään samalla pyramidilla lähes joka lajissa.

Olemmeko jotenkin erityisiä vai erityisen hölmöjä?

Olemmeko jotenkin erityisiä vai erityisen hölmöjä? Jotta tässä maassa saataisiin lasten ja nuorten liikunnan harrastamiseen, huippu-­urheiluun ja liikuntapolitiikkaan edes jonkinlainen roti, tulisi koko liikuntajärjestelmä miettiä uudelleen. Suotavaa olisi, että uusi systeemi olisi edes etäisesti sukua sille laille, joka ohjaa liikuntaa, sen rahoittamista ja järjestämistä Suomessa.

Hyvä alku olisi se, että järjestelmässä mahdollisimman suuri osa ikäluokasta voisi harrastaa liikuntaa ja urheilua mahdollisimman pitkään. Pyramidista tulisi siirtyä kollektiiviseen malliin, jossa leikkurin korvaa ohjuri.

Ketään ei heitetä ulos 15­-vuotiaana, vaan kilpailullisen toiminnan rinnalla olisi mittava ”harrastuspolku”. Näin eri tahtia kehittyvät futaajat voisivat jatkaa lajissa 15 ikävuoden yli ja hypätä kehityksen ja halun mukaan kilpapolulle. Tämä mahdollistaisi myös sen 85 prosentin pääsyn huipulle, jonka nyt liian varhainen talentti­leikkuri heittää pihalle. Mutta ennen kaikkea ja tärkeimpänä ne, joita ei huippu tai kova kisaaminen pätkääkään kiinnosta, saisivat harrastaa futista itselleen sopivalla tasolla ja intensiteetillä.

Viimeksi mainittu sattuu näet olemaan se liikuntalain määrittämä sivistyksellinen perusoikeus, jonka vuoksi julkisia varoja futikseen ja muuhun liikuntaan ylipäätään annetaan, miksi liikuntapaikkojen rakentamista tuetaan ja miksi kunnat jakavat seuroille rahaa.

Ja vielä käytännön vihje: kun syöttää internetin hakukoneeseen esimerkiksi ”talent identification”, pääsee käsiksi siihen mittavaan kansainväliseen tutkimustietoon, joka osoittaa pyramidin huikeaksi hutipotkuksi.

Mikko Salasuo

Talous-­ ja sosiaalihistorian dosentti Mikko Salasuo toimii vastaavana tutkijana Nuorisotutkimusverkostossa. Yksi hänen tutkimusaiheistaan on lasten ja nuorten liikunta yhteiskunnallisena ilmiönä.

KESKUSTELUA lasten harrastuksista osoitteessa yle.fi/futisvanhemmat tiistaina klo 20.30 - sen jälkeen kun sarjan jakso on tullut TV1:ltä klo 20 alkaen. Mikko Salasuo mukana keskustelussa tiistaina 12.4.

KATSO Futisvanhemmat-sarja Yle Areenasta - jaksot tiistaisin myös TV1:llä klo 20:

SEURAA Futisvanhemmat-sarjan henkilöitä ja osallistu keskusteluun sarjan Facebookissa.