Jussi Nissinen muistaa yhä hyvin, miltä tuntuu, kun omaa seksuaalista suuntautumista pidettiin sairautena ja rikollisena. Juttu on julkaistu vuonna 2017.

Jussi Nissinen, 67, istui pari vuotta sitten tavallisena iltapäivänä taksin ratissa Helsingin Harjutorin taksitolpalla ja odotteli asiakasta kyytiin.

Taksikeskukselta tuli ilmoitus: läheisen pitserian edessä odottaa asiakas.

Nissinen kurvasi taksillaan pitserian eteen ja keskellä päivää iloisessa hiprakassa ollut asiakas hyppäsi kyytiin. Syy iloisuudelle paljastui Nissiselle, kun hän lähti ajamaan taksia kohti Arabianrantaa.

Asiakas kertoi innoissaan, että sukupuolineutraali avioliittolaki oli juuri hyväksytty eduskunnan äänestyksessä. Tilanne oli vaatinut julhlistamista kahdella Jaloviina-paukulla – keskellä päivää.

Uutisen kuultuaan Nissisen kädet pysyivät yhä jämäkästi taksin ratissa ja auto tiellä, mutta sisällä kuohui.

– Se oli aivan hämmästyttävä kokemus. Koko kehon läpi kulki lämmin aalto tai aivan kuin panssari olisi lentänyt ulos kehosta, Nissinen muistelee nyt tuota hetkeä.

Nissinen tiesi kyllä, että tuona päivänä avioliittolain kohtalo oli ratkeamassa, mutta hän oli tietoisesti halunnut pitää taksinsa radion kiinni ja välttyä uutiselta. Mitä jos laki ei menisikään läpi?

Nyt entistä enemmän, minä kuulun kokonaisena tähän yhteiskuntaan Jussi Nissinen

Nyt huojentava uutinen tuli yllättäen asiakkaan suusta. Tuo hetki oli tietyllä tavalla päätepiste kaikille niille tuntemuksille ja kokemuksille, joita Nissinen oli kokenut edellisten vuosikymmenten aikana eläessään homomiehenä Suomessa.

– Siihen liittyi itselle sellainen ajatus, että nyt entistä enemmän minä kuulun kokonaisena tähän yhteiskuntaan, Nissinen kuvailee.

Mutta miltä ovat vuosikymmenten varrella tuntuneet ne hetket, kun ystäviä kuolee ympäriltä aidsiin, omaa seksuaalista suuntautumista pidetään sairautena, tai kun vauvakuume iskee, mutta lapsen hankkiminen on käytännössä mahdotonta?

1960-luku: "Homoseksuaalipesä Helsingissä!"

Vuonna 1950 syntynyt Nissinen kertoo olleensa tietoinen omasta homoudestaan jo nuorena.

Tohmajärvellä syntynyt mies muutti nuorempana paljon isänsä työn takia, kun isä työskenteli suuren puolueen piirisihteerinä. Äiti puolestaan oli ravintola-alalla.

60-luvun puolivälissä Nissinen oli jo asettunut Helsinkiin, kun 16-vuotias poika huomasi muun Suomen kanssa kirkuvan otsikon iltapäivälehdessä vuoden 1966 elokuussa: "Homoseksuaalipesä Helsingissä!".

– Se hätkähdytti minua, vaikka olin toki tietoinen näistä yhteiskunnan asenteista, muistelee Nissinen.

Petteri Sopanen / Yle

Laaja kohuartikkeli herätti paljon keskustelua sen ajan Suomessa. Homous oli virallisesti yhä rikos ja luokiteltu sairaudeksi. Yleiset asenteet homoutta kohtaan olivat jyrkkiä.

Mutta Nissiselle ja monille muille suomalaisille homoille artikkelin julkaisun jälkeen tapahtuneet asiat osoittautuivat merkittäväksi käänteeksi.

Se oli itselleni sellainen rohkaiseva hetki. Että ei tässä ihan yksin ollakaan Jussi Nissinen

Pari päivää kohujutun jälkeen ruotsinkielisessä Hufvudstadsbladetissa julkaistiin laaja maksettu mainos, jossa suuri joukko kulttuurivaikuttajia ja esimerkiksi tiedemiehiä paheksui iltapäivälehden kohujuttua ja sen välittämää kuvaa homoudesta.

– Se oli itselleni sellainen rohkaiseva hetki. Että ei tässä ihan yksin ollakaan, muistelee Nissinen.

60-luvun lopulla Suomen yleinen ilmapiiri oli monen asian suhteen muuttumassa.

Ihmisoikeusasiat nousivat entistä näkyvämmin poliittiselle agendalle ja monet yhden asian liikkeet saivat huomiota, kuten esimerkiksi huono-osaisten vähemmistöjen asiaa ajanut Marraskuun liike ja feministinen Yhdistys 9.

Samoihin aikoihin perustetiin seksuaalivähemmistöjen asiaa ajava Psyke r.y., jonka toimintaan myös Nissinen lähti myöhemmin mukaan.

1970-luku: "Haaveilimme mitä kaikkea muuta elämä voisi olla"

Ylioppilaskirjoitusten aikaan nuori Nissinen tunsi 60- ja 70-lukujen taitteessa tarpeen tavata muita homoja.

Tuon ajan Suomessa se ei ollut aivan yksinkertaista. Viralliset ja yleisesti tunnetut kokoontumispaikat puuttuivat, yhteistä mediaa ei ollut, ja suuri osa seksuaalivähemmistöjen toiminnasta tapahtui salassa.

Petteri Sopanen / Yle

Nissinen kuitenkin löysi Helsingin Sanomista ilmoituksen, jossa mainostettiin lehteä nimeltä "96". Se oli Suomen ensimmäinen seksuaalivähemmistöjen lehti.

Mainoksessa kerrottiin, että lehteä voisi ostaa tietystä tupakkakaupasta Helsingin Kalevankadulta. Sinne suuntasi myös nuori Nissinen.

– Menin kauppaan ja pyysin myyjältä lehteä. Myyjä otti tiskin alta A5-kokoisen lehden ja sujautti sen ruskeaan kirjekuoreen. Maksoin lehden ja menin kotiin lueskelemaan sitä.

96-lehti oli pitkään ainoa media Suomessa, jonka avulla homot pystyivät etsimään seuraa lehti-ilmoituksilla.

Myös Nissinen löysi lehden avulla ensimmäiset kumppaninsa. Lehdessä oli myös artikkeleita seksuaalivähemmistöjä koskevista asioista sekä "eroottista kuvastoa". Varsinainen pornolehti se ei kuitenkaan ollut.

Siellä puiden siimeksissä kaverit seisoskelivat ja katselivat toisiaan Jussi Nissinen

Noihin aikoihin Helsingissä homomiehillä oli myös toisenlainen tapa tavata toisiaan.

Mäntymäen kalliot olympiastadionin läheisyydessä kuhisivat etenkin viikonloppuisin ja öisin hiljaisia miehiä, jotka olivat etsimässä seuraa.

Myös Nissinen sai kuulla paikasta Psyke r.y:n kautta ja päätti lähteä paikan päälle eräänä iltana auringon laskettua.

– Siellä puiden siimeksissä kaverit seisoskelivat ja katselivat toisiaan, että olisikohan tuossa kiinnostava tyyppi. Joku meni pyytämään tupakkaa ja jutustelemaan toisen kanssa. Aluksi se oli hirveän pelottavaa, mutta kyllä siinä oli oma viehätyksensä.

Homokulttuuri oli siis visusti piilossa ihmisten katseilta. Salailu johti monen kohdalla kaksoiselämään. Oli "yöminä" ja "päiväminä".

– Eihän se ihmisen arvoista elämää ole, että pitää lähteä johonkin puistoon etsimään seuraa, koska muualla siihen ei ole mahdollisuuksia. Puistoihin liittyi aina myös väkivallan riski, Nissinen muistelee.

Mutta Mäntymäellä kokoonnuttiin muutenkin kuin seuran etsimisen merkeissä. Nissisellä ja muutamalla muulla nuorella miehellä oli tapana istuskella läheisellä asvalttikentällä kesäöinä ja haaveilla yhdessä.

– Haaveilimme mitä kaikkea muuta elämä voisi olla, kuin mitä se tällä hetkellä on. Että olisi sellainen yhteiskunta, jossa voitaisiin ihan normaalisti tavata toisiamme.

Osa näistä miehistä lähti asvalttikentällä syntyneiden ajatusten kanssa myöhemmin perustamaan Seksuaalinen tasavertaisuus ry Setaa. Myös Nissinen oli aktiivisesti mukana, kun vuonna 1974 yhdistys perustettiin.

Että ei ole siellä kellarissa vaan kaduilla näkyvissä, eikä kanna häpeää Jussi Nissinen

Setan mainos vuodelta 1976. Jussi Nissinen kuvassa toinen vasemmalta. Jussi Nissisen kotialbumi

Heti samana vuonna Seta järjesti ensimmäisen mielenosoituksensa, jossa puolustettiin helsinkiläisestä seurakunnasta homoutensa vuoksi potkut saanutta miestä.

– Olimme todella voimaantuneita. Juuri sitä itsekin kaipasi, että ei ole siellä kellarissa vaan kaduilla näkyvissä, eikä kanna häpeää, sanoo Nissinen.

Aiemmin 70-luvulla, tarkemmin vuonna 1971 oli myös tehty lakimuutos, jossa laista poistettiin homoseksuaalisten tekojen kriminalisointi.

Lakiin kirjattiin kuitenkin korkeammat suojaikärajat homoseksuaalisista teoista kuin heteroseksistä, sekä lakiin asetettiin kehotuskielto, jonka perusteella julkinen kehottaminen samaa sukupuolta olevien väliseen seksiin oli rangaistavaa.

– Suojaikärajat ja kehotuskielto olivat oma pettymyksensä. Edelleen siinä oli mukana se, että tässä on jotain eriarvoistavaa. Annettiin puoli leipää, mutta ei koko leipää. Luulen, että monille se oli kuitenkin positiivinen signaali.

1980-luku: Aids-paniikki iskee

1980-luvulle tultaessa suomalainen yhteiskunta oli pikku hiljaa vuosien varrella vapautunut. Esimerkiksi Helsingissä järjestettiin suosittuja diskoja, jotka keräsivät homokansaa yhteen juhlimaan julkisesti.

Studio 302 -nimellä pidetyssä diskossa juhlittiin kaksi kertaa viikossa. Diskon nimi tuli homouden sairausluokituskoodista.

– Siellä oli jollain tavalla uudenlainen, hyvin vapautunut tunnelma. Sinne myös heterot uskalsivat tulla mukaan. Se oli yhdistävä paikka, Jussi Nissinen muistelee.

Petteri Sopanen / Yle

Kunnes vuosikymmenen puolivälissä maailmalta alkoi levitä uutisia uudesta erittäin vaarallisesta taudista. Silloin kaikki muuttui hetkessä.

Aids tuli suuren yleisön tietoisuuteen rytinällä, ja mediassa lietsottiin hysteriaa muun muassa käyttämällä taudista nimitystä "homorutto".

Hieman aiemmin vuonna 1981 homous oli Suomessa poistettu virallisesta sairausluokituksesta, mutta aidsin tulon myötä homoyhteisö joutui jälleen vaikean tilanteen eteen.

– Sairausleimasta oli juuri päästy eroon, ja heti iskettiin sairaudella päähän oikein rajusti, Nissinen kuvailee tuntemuksiaan silloin.

Aidsia ei 80-luvun puolivälissä juuri tunnettu, ja uusi tauti herätti huolta koko suomalaisessa yhteiskunnassa, mutta myös homoyhteisössä.

Jussi Nissinen muistaa kuinka hänellä oli tuttaviensa kanssa tapana viettää kesäpäiviä auringossa rennosti lekotellen Helsingin uimastadionilla.

Monet olivat paniikissa Jussi Nissinen

Aidsin myötä maauimalassa vietettyjen aurinkoisten hetkien ylle kasautui synkkiä pilviä, kun miesten tavaksi tuli tutkia hädissään toistensa käsiä punaisten läiskien varalta.

Punaiset läiskät käsissä saattoivat olla merkki ihotaudista, joka usein esiintyi aidsin yhteydessä.

– Monet olivat paniikissa, sanoo Nissinen.

Aidsiin ei alkuaikoina ollut olemassa testiä, jonka perusteella tauti voitiin aukottomasti todentaa. Epätietoisuus kasvatti suurta huolta.

Jussi Nissinen vuonna 1986 Setan sosiaalisihteerinä. Jussi Nissisen kotialbumi

Toimiva testi saatiin kuitenkin kehitettyä nopeasti maailmalla, ja testattavaksi Yhdysvaltoihin lähetettiin heti myös arviolta noin 100 suomalaisen verinäytteet.

Ensimmäisessä erässä oli mukana myös Jussi Nissisen näyte.

Suomessa Nissiselle tehdyssä verikokeessa tietyt veriarvot olivat herättäneet epäilyjä, ja varmuus piti saada heti, kun toimiva testi sen mahdollisti.

– Kannoin huolta asiasta vuoden verran, Nissinen sanoo hiljaa.

Nissisellä ei kuitenkaan todettu tautia, kun testitulokset saapuivat.

Mutta monelle muulle suomalaiselle ensimmäisten aids-testien tulokset olivat synkät. Suomesta lähetetyistä verinäytteistä noin 10 todettiin positiiviseksi.

Myös Jussi Nissisen ystäviä kuoli myöhemmin aidsiin, ja hän itse ryhtyi toimimaan Suomen Aids-tukikeskuksen puheenjohtana.

– Kun toimi tukityössä, niin ne kuolemat eivät tulleet sillä tavalla yllätyksenä. Siihen alkoi tottua, Nissinen toteaa.

Vaikka 80-luvulla Nissinen monien muiden homomiesten tapaan joutui elämään aids-kuohunnan keskellä, pystyi hän kuitenkin unelmoimaan myös arkisista asioista.

Helposti ajatellaan, että homomiehillä ei ole mitään isyysvaistoja Jussi Nissinen

Noin kolmikymppisenä Nissisellä oli kova vauvakuume.

– Helposti ajatellaan, että homomiehillä ei ole mitään isyysvaistoja. Se on ihan höpöhöpöä. Tunne oli hyvin "biologinen". Toisaalta tajusin, että lapsen saaminen on mahdotonta. Se oli oma surunsa, mutta lopulta asian otti sellaisenaan.

Nissinen on elänyt yhdessä puolisonsa Tommin kanssa vuodesta 1989 asti. Parilla ei ole lapsia, mutta he ovat toimineet nyt 6 vuotta virallisena tukiperheenä yksinhuoltajaäidin kahdelle lapselle.

– Tavallaan olen nyt saanut nauttia isovanhemmuudesta, Nissinen naurahtaa.

1990- ja 2000-luvut: Paljon on muuttunut

Nissinen on toiminut elämänsä aikana monenlaisissa töissä, joista useat ovat liittyneet seksuaaliasioihin.

Sosiaalipsykologin koulutuksen saanut Nissinen on työuransa varrella ollut muun muassa psykoterapeutti, seksuaaliterapeutti, seksuaaliterapeuttien kouluttaja, Sexpo-säätiön toiminnanjohtaja, Setan pääsihteeri ja taksikuski.

90-luvulle tultaessa aikoinaan barrikadeilla mieltään homojen oikeuksien puolesta osoittanut mies huomasi, että nyt yhteiskunnallisen keskustelun keskiöön nousivat uudet sukupuolivähemmistöjen kysymykset.

Esimerkiksi Suomen Transtukipiste perustettiin vuonna 1994.

– Nämä asiat olivat jääneet aidsin varjoon. Myös Setan toimintaan alkoi tulla yhä enemmän naisia mukaan, ja perhekeskeinen toiminta alkoi tulla voimakkaammin näkyviin.

2000-luvun alussa Suomessa tehtiin jälleen seksuaalivähemmistöjä koskeva lakimuutos, kun rekisteröity parisuhde tuli mahdolliseksi vuonna 2002.

Nissinen ei kuitenkaan rekisteröinyt suhdettaan pitkäaikaisen kumppaninsa kanssa heti.

– Kuulun siihen sukupolveen, joka vieraistaa tällaisia virallistamisia, Nissinen naureskelee.

Mutta vuonna 2004 sattunut dramaattinen tapahtuma muutti hänen mielensä.

Silloin me päätimme käydä maistraatissa rekisteröimässä suhteemme. Taustalla olivat järkisyyt Jussi Nissinen

Nissisen läheinen sukulaismies eli avoliitossa ruotsalaisen miehen kanssa. Eräänä päivän sukulaismies kuoli yllättäen sairauskohtaukseen. Pariskunta ei ollut rekisteröinyt suhdettaan.

Silloin Nissinen huomasi kuinka turvattomassa asemassa sukulaismiehen leskeksi jäänyt kumppani oli.

– Silloin me päätimme käydä maistraatissa rekisteröimässä suhteemme. Taustalla olivat järkisyyt, Nissinen kertoo.

Petteri Sopanen / Yle

Nissinen jäi eläkkeelle muutama vuosi sitten Sexpo-säätiön toiminnanjohtajan paikalta. Sen jälkeen hän on kuitenkin jatkanut työelämässä muun muassa ajamalla taksia sekä toimimalla terapeuttina.

Suurin osa niistä asioista, joita Nissinen on ollut eri vuosikymmenillä mukana ajamassa, on toteutunut. Silti epäkohtia ja epävarmuutta on yhä olemassa.

– Varsinkin nuorilla on edelleen paljon kysymyksiä siitä, että miten vanhemmat suhtautuvat nuoren seksuaaliseen suuntautumiseen. Vaikka vanhemmat ovat nykyään aika liberaaleja, se ulostulo omille vanhemmille on yhä pelottava asia, Nissinen kuvailee.

Nissinen itse on aina ollut avoin oman suuntautumisensa kanssa. Omille vanhemmilleen hän vihjasi asiasta nuorena unohtamalla 96-lehden "vahingossa" näkyville kotiin.

– Isän kanssa asiasta jonkin verran puhuttiin, mutta äiti otti asian tosi vakavasti. Kun tutustuin Tommiin ja äiti näki meidän hyvän suhteemme, niin vasta se rauhoitti hänet.

Tänään voimaan astuu pitkän poliittisen väännön kohteena ollut sukupuolineutraali avioliittolaki. Se mahdollistaa samaa sukupuolta olevien avioliiton.

Mitä tästä ajattelee mies, joka on elänyt, kokenut ja nähnyt lähes kaikki suomalaiseen homouteen viimeisten vuosikymmenten aikana liittyneet tapahtumat.

– Tämä on yllättävän tunteenomainen hetki. Se reaktio tulee jotenkin hyvin syvältä, että "ahaa, nyt ollaan siinä pisteessä". Kyllä tällä on voimakas symbolinen merkitys, kiteyttää Jussi Nissinen.