Puolustusvoimien Arrow-harjoituksessa nähtiin ensimmäistä kertaa yhdysvaltalaisia Abrams M1A1 -taistelupanssarivaunuja.

Puolustusvoimien harjoitusalueella Niinisalon Pohjankankaalla kuuluu tavallista enemmän pauketta ja dieselmoottorien jyrinää. Ei ole aivan tavallinen keskiviikko, sillä käynnissä on Maavoimien vuosittainen mekanisoitu harjoitus Arrow 18. Siihen osallistuu noin 3 200 henkilöä, noin 150 panssariajoneuvoa ja noin 300 muuta ajoneuvoa.

Seitsemän eri joukko-osaston suomalaissotilaiden lisäksi mukana on Norjan armeijan 30-henkinen panssarintorjuntajoukkue, 120-henkinen Yhdysvaltain Eurooppaan sijoitettujen maavoimajoukkojen ratsuväkieskadroona, sekä Yhdysvaltain merijalkaväen Euroopan ja Afrikan joukkojen 25-henkinen panssarivaunujoukkue.

Kaksi vuotta sitten Niinisalossa nähtiin uusina tulokkaina yhdysvaltalaisia Stryker-miehistönkuljetusajoneuvoja. Tänä vuonna niiden rinnalla Pohjankankaan hiekkakentillä rullaa myös huomattavasti raskaampi kalusto: massiiviset M1A1 Abrams -taistelupanssarivaunut. Kyseessä on ensimmäinen kerta, kun suomalaisia Leopard -taistelupanssarivaunujakin järeämpiä vaunuja nähdään Suomessa.

M1A1 Abrams by PetriParkkinen on Sketchfab

Abramsit ovat melkoisia teräshirviöitä ja paljon nähneitä sotakoneita. Ne ovat olleet tositoimissa muun muassa Irakissa ja Afganistanissa. Persianlahden sodassa Abramsit osoittautuivat täysin ylivoimaisiksi Irankin venäläisiä T-55- ja T-65-panssarivaunuja vastaan. Yli 1 800 sotaan lähetetystä Abramsista vain yhdeksän tuhoutui ja niistäkin seitsemän kohdalla oli kyse omien joukkojen harhalaukauksista.

Ei ihme, että 20-vuotias merijalkaväen korpraali Taylor tuntee olonsa turvalliseksi yli 60-tonnisen komposiittikuoren alla.

– Ehdottomasti. Mikään ei pääse tänne sisään, kun suljen luukun, hän toteaa.

Vaunua kuljettavan Taylorin mielestä Abramsin rattiin pääseminen on kunnia-asia, mutta myös äärimmäisen hauskaa puuhaa. Reilun 1 119 kilowatin kaasuturbiinimoottori pitää huolen siitä, että vaunu liikkuu tilanteessa kuin tilanteessa, myös suomalaisella mäntykankaalla.

– Se on melkoinen kokemus, hauska kokemus. Parasta on liikkeen tunne, ajoi vaunua sitten luukku kiinni tai luukku auki. Suorastaan nautin siitä, Taylor sanoo.

” Numero yksi on vihollisen tuhoaminen ja yllättäminen. Sitä me teemme parhaiten ja siitä meidät tunnetaan.

Taylor kuljettaa vielä toistaiseksi nimeämätöntä Abramsia. Vaunumiehistö saa nimetä vaununsa vasta läpäistyään palvelukseensa kuuluvat arviointitestit. Ehkä tuleva nimi saa innoituksen siitä, miten hyvin miehistö pärjää suomalaisessa harjoituksessa, pohtii vaunun johtaja, 27-vuotias kersantti McGragen.

– Tämä on ollut todella mielenkiintoista ja hauskaa. Ei valittamista, vaan olen todella nauttinut tästä. Olen oppinut kuinka Suomen armeija toimii, eli hieman eri tavalla kuin me. Tämä on tärkeää, koska näin voimme taistella paremmin yhdessä, kersantti tuumii.

Arrow-harjoituksessa käytetään KASI-simulaattoreita tuomaan taisteluun todellisuuden tuntua. Kuvassa Leopard-panssarivaunun piippuun kiinnitetty prisma, joka lähettää lasersäteen maaliinsa. Vastustajan simulaattorin sensori tunnistaa, osuiko panssarivaunun laukaus maaliinsa.­

Neljännen panssarivaunupataljoonan Bravo-kompanian päällikkö, luutnantti Michael Agonisin mukaan suomalaisten ja yhdysvaltalaisten panssarijoukkojen suurin ero on kommunikaatiossa: yhdysvaltalaiset puhuvat, suomalaiset eivät.

– Me tykkäämme rupatella, hän naurahtaa.

Luutnantti kuvailee joukkoaan erittäin tehokkaaksi, mutta oppimista on vielä paljon. Osa joukosta on nuoria, melko kokemattomia merijalkaväen sotilaita. He oppivat nyt samaa kuin suomalaiset varusmiehet.

Muitakin eroja löytyy seuraamalla joukkojen toimintaa: Yhdysvaltalaiset ajavat vaununsa poikkeuksetta korkeimpaan mahdolliseen maastonkohtaan, sillä sieltä sen miehistöllä on hyvä näkyvyys ja kyky vaikuttaa viholliseen.

Suomalaisittain tarkasteltuna se vaikuttaa typerältä ja hullunrohkealta. Mitäs jos vihollinen hyökkääkin taivaalta? Silloin nyppylän laella nököttävä vaunu on kuin tarjottimella, kun taas puiden sekaan maastoutettuna se olisi huomattavasti hankalampaa havaita. Yhdysvaltalaissotilaat ovat kuitenkin tottuneet siihen, että heillä on ilmaherruus.

Merijalkaväen miehet lepotauolla ennen seuraavaa hyökkäysharjoitusta.­

Panssarijääkäri komppanian kersantti Arttu Valkealahti tauolla.­

Leopardin telat nostattavat Niinisalon kuivalla mäntykankaalla valtavia pölypilviä.­

Iltapäivän aurinko lämmittää ilman yli kahteenkymmeneen asteeseen ja panssarivaunujen telat nostattavat hiekkakentästä melkoisia pölypilviä. Pöly tunkeutuu kaikkialle: ammuslaatikoihin, vaunujen ohjaamoihin, sotilaiden vaatteisiin ja liimautuu lopulta näiden hikisiin kasvoihin. Siitä huolimatta juttu näyttää luistavan Stryker-miehistönkuljetusvaunujen takatiloissa. Rinkan päällä ”rötvääminen” lepotauon aikana maistuu niin suomalaiselle varusmiehellle kuin ratsuväkirykmentin taistelijallekin. Yhtäläisyydet kahden maan sotilaiden välillä kertovat siitä, että sillä sotilas on aina sotilas kansallisuudesta riippumatta.

Yhdysvaltalaisilla on silti muutama temppu hihassaan harjoitusta silmällä pitäen, luutnantti Agonis vakuuttaa.

– Numero yksi on vihollisen tuhoaminen ja yllättäminen. Sitä me teemme parhaiten ja siitä meidät tunnetaan.

Arrow:n ulkomaalaisvahvistukset, yhdysvaltalaiset ja norjalaiset, ovat jakaantuneet tasan harjoituksen osapuolten, sinisten ja keltaisten välille. Molempien puolten tarkoituksena on edetä harjoitusalueelle määrätylle tavoitealueelleen ja niiden komentajat päättävät itse, kuinka tavoitteeseen parhaiten päästään. Heillä on käytössään myös helikopterien ja Hornet-hävittäjien ilmatuki, mikä tekee kokonaisuudesta vielä monimutkaisemman. Tarkoituksena on oppia eri aselajien välistä yhteistyötä ja hioa se saumattomaksi ja tehokkaaksi.

Voittajaa ei ole päätetty etukäteen, eikä harjoitukselle ole luotu kuvitteellista ”poliittis-strategista” taustatarinaa. Sellaiselle ei ole tarvetta joukkojen oppimistavoitteiden kannalta, harjoituksen johtaja, Panssariprikaatin komentaja eversti Kari Nisula kertoo.

Taisteluja syntyy silti väistämättä, mikä tietysti on harjoituksen tarkoituskin. Siitä pitävät huolen harjoitusalueen rajat, jotka käytännössä pakottavat siniset ja keltaiset kohtaamaan toisensa jossakin noin kolmen kilometrin mittaisella maastonkaistaleella.

– Se on sitten aika käytännönläheistä tuo pölyn nieleminen tuolla, eversti Nisula murjaisee.

Arrow 18 -harjoituksen johtaja, Panssariprikaatin komentaja eversti Kari Nisula.­

Miinanraivaimella varustettu panssarivaunu työssään Pohjankankaalla.­

Ja pölyä Pohjankankaalla tosiaan riittää, mutta syvemmällä mäntymetsän uumenissa siltä pääsee hetkeksi karkuun. Siellä upseerikokelas Onni Avonius, 20, viettää hyvin ansaittua taukoa harjoitustaisteluiden välissä. Muutaman metrin päässä istuu joukko Avoniuksen taistelutovereita, norjalaisia panssarintorjujia.

– Norjalaisten kanssa taistelu tuo uusia ulottuvuuksia, varsinkin radioliikenteeseen. Siinä joutuu vähän soveltamaan, mutta kyllä se siitä lutviutuu. Siellä päässä on kuitenkin ammattitaitoista porukkaa ja mekin ollaan kehitytty aika hyvin. Paljon siitä saa irti, kun saa jotain suustaan sinne radioon.

Pian Avoniuksen lepotauko on ohi, ja hän kömpii takaisin panssarivaunuunsa johdattaakseen sen uuteen hyökkäykseen. Metsän kukkivat puolukkamättäät jäävät lähes koskemattomiksi.