Uutisanalyysi: Perussuomalaisten nuorten kansalaisaloite haikailee aikaa, jota ei koskaan ollut.

Ei EU:lle -vaalivalvojaiset Helsingin Tavastia-klubilla 16. lokakuuta 1994. © SARI GUSTAFSSON / Lehtikuva

”EU on muuttunut oleellisesti siitä yhteistyöelimestä, joka se oli yli 20 vuotta sitten.”

Muun muassa näin perussuomalaisten nuorten puheenjohtaja Sebastian Tynkkynen perusteli järjestönsä aloitetta järjestää kansanäänestys Suomen EU-erosta. Aänestyksestä käytetään englanninkielistä lyhennettä Fixit, Britannian Brexitin mukaan.

Perataanpa Tynkkysen perustelua hieman.

Kun Suomi reilut kaksi vuosikymmentä sitten liittyi EU:hun samanaikaisesti Ruotsin ja Itävallan kanssa, unioniin kuului 15 jäsenmaata.

Unionin peruspiirteet ja toimivaltuudet määriteltiin vuonna 1993 ratifioidussa Maastrichtin sopimuksessa, joka koostui kolmesta ”pilarista”: yhteisöstä, yhteisestä ulko- ja turvallisuuspolitiikasta sekä yhteistyöstä oikeus- ja sisäasioissa.

Yhteisöpilariin kuuluivat muun muassa sisämarkkinat. Sen piirissä otettiin käyttöön nykyinen lainsäädäntömenettely, jossa Euroopan parlamentilla ja jäsenvaltioiden neuvostolla on tasavertainen asema.

Myös määräenemmistöpäätöstä päätettiin käyttää useammin. Suomeksi sovittiin, ettei jäsenvaltioiden päätöksenteossa aina tarvita yksimielisyyttä.

Yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan sekä oikeus- ja sisäasioiden piirissä edes jäsenvaltioiden yksimielisyys ei kuitenkaan voinut tuottaa kaikkia sitovia päätöksiä. Kyse oli vain politiikan koordinoinnista.

Tämän lisäksi Maastrichtin sopimuksessa päätettiin talous- ja rahaliiton luomisesta sekä yhteisvaluutan perustamisesta.

Kaikki edellä kuvattu oli siis olemassa jo Suomen liittyessä EU:hun.

Suomi ei liittynyt puhtaaseen tulliliittoon tai vapaakauppa-alueeseen vaan unioniin, joka sisälsi vähintään suunnitelmien tasolla kaikki nykyiset komponentit. Jokainen niistä oli myös otettu käyttöön jäsenvaltioiden päätöksellä – vapaaehtoisesti.

Tynkkysen mielestä EU on siis 20 vuoden aikana muuttunut yllä kuvatusta järjestöstä ”liittovaltiomaiseksi elimeksi”, joka pakottaa jäsenvaltiot tekemään asioita vastoin niiden omaa tahtoa.

Mutta millaisista asioista on kyse? Kritisoidun liittovaltiokehityksen luulisi näkyvän vuoden 1995 jälkeen säädetyissä EU-sopimuksissa.

Vuonna 1999 ratifioidussa Amsterdamin sopimuksessa lisättiin niin sanotun tavallisen lainsäätämisjärjestyksen käyttöä, mikä tarkoitti Euroopan parlamentin vaikutusvallan kasvua.

Eli hieman lisää vaikutusvaltaa jäsenvaltioilta kansalaisten suoraan valitsemalle parlamentille. Tämä lienee siis pahasta?

Vuonna 2003 voimaan tullut Nizzan sopimus oli teknisempi. Siinä muutettiin EU-komission kokoonpanoa ja äänimääriä vuoden 2004 itälaajenemista silmällä pitäen.

Lissabonin sopimus, joka tuli voimaan vuonna 2009, sisälsi isompia muutoksia. Siinä luotiin mahdollisuus kansalaisaloitteisiin ja lisättiin Euroopan parlamentin valtaa. Jälleen kerran siis muutoksia, joilla kansalaisten ääni saataisiin paremmin kuuluviin.

Ehkä liittovaltiosta kertovat Lissabonin sopimuksella perustetut Euroopan yhteinen ulkosuhdehallinto ja ulkopoliittisen korkean edustajan virka?

Nämä kuitenkin vastaavat lähinnä käytännön toiminnan toimeenpanosta ja johtamisesta. Ulkopoliittinen päätöksenteko tehdään edelleen jäsenvaltioiden kesken yksimielisyysperiaatteella. Edelleenkään edes jäsenvaltiot eivät voi tuottaa ulko- ja turvallisuuspolitiikassa kaikkia sitovaa lainsäädäntöä.

Kylläpä se EU taas päättää.

Tarkoitus ei ole vähätellä tai kaunistella.

Totta kai Euroopan unionissa jäsenvaltiot ovat luovuttaneet osan päätösvallastaan yhteisille toimielimille. Toimivaltajaon muuttaminen kuitenkin tapahtuu vain ja ainoastaan kaikkien jäsenvaltioiden yhteisellä päätöksellä. Ketään ei voi pakottaa. Päätöksen on oltava yksimielinen.

Mystinen ”Bryssel” ei pysty kahmimaan itselleen lisää valtaa. Kaikki argumentit, joissa vedotaan tähän, ovat aina virheellisiä.

Suuri osa EU-instituutioille delegoidusta toimivallasta liittyy sisämarkkinoiden toimintaan.

Sisämarkkinat ovat laajempi käsite kuin pelkkä tulliliitto tai vapaakauppa-alue. Kun pelkän tavarakaupan lisäksi vapautetaan myös palveluiden, ihmisten sekä pääoman liikkuminen, säästetään kustannuksissa ja tuotetaan hyvinvointia.

Tämä kuitenkin vaatii yhteisiä pelisääntöjä ja niiden valvontaa: tuotteiden standardeja, kilpailusääntöjä, kuluttajansuojaa. Sitä kuuluisaa EU-lainsäädäntöä, joka on kaikille sama. Samoin tarvitaan mekanismit mahdollisten erimielisyyksien selvittämiseksi. Muuten sisämarkkinat eivät yksinkertaisesti toimi.

Sisämarkkinoiden lisäksi EU-instituutioilla on toimivaltaa myös esimerkiksi ympäristöasioissa sekä kauppapolitiikassa kolmansien osapuolien kanssa.

Näissä asioissa jäsenvaltioilla on myös omaa toimivaltaa. Silti on havaittu tehokkaaksi hoitaa yhteisesti asiat, jotka joka tapauksessa koskevat koko EU-aluetta.

Mutta mitä oikeastaan edes tarkoittaa, että EU:lla on toimivaltaa jossakin asiassa?

Toisin kuin välillä annetaan ymmärtää, ei ole mitään mystistä kokonaisuus-EU:ta, joka saisi päättää asioista jäsenvaltioistaan riippumatta. EU:n toimivalta tarkoittaa, että jäsenvaltioiden ja niiden kansalaisten edustajat päättävät yhdessä.

Lainsäädännöstä EU:ssa vastaavat neuvosto ja Euroopan parlamentti. Neuvosto koostuu jäsenvaltioiden ministereistä ja parlamentti kansalaisten vaaleilla valitsemista edustajista.

Lisäksi eurovaltioiden rahapolitiikkaa hallinnoidaan Euroopan keskuspankissa. Myös sen neuvostossa jokaisella euromaalla on edustus.

Pelätyin EU-instituutio eli komissio ei itse asiassa voi päättää mistään lainsäädännöstä – ainoastaan tehdä aloitteita ja toimeenpanna päätöksiä.

Tämä toimivallan perusjako on ollut olemassa koko Euroopan unionin olemassaolon ajan. Siihen on ainoastaan tehty hienosäätöä ja korjattu yleensä puutteellisesta suunnittelusta johtuneita ongelmia.

Valmis tai täydellinen järjestelmä tuskin on vieläkään. Mikään ihmisen rakentama harvemmin on.

Toisin kuin Perussuomalaiset nuoret puheenjohtajansa johdolla väittävät, nykyinen EU ei siis merkittävästi eroa siitä unionista, johon suomalaiset päättivät liittyä.

Kyse taitaakin olla kaiken ylikansallisuuden vastustamisesta. Seuraavaksi kuulemme todennäköisesti myös vuoden 1995 mallin EU:n olevan ongelma.

Ratkaisuksi ehdotetaan kaikkea valtaa kansallisvaltioille ja EU:n palauttamista vielä kaukaisemmille juurilleen puhtaasti vapaakauppaan keskittyväksi yhteistyöjärjestöksi.

Harmi vain, että EU:n historiasta ei tällaista vaihetta löydy. Jo unionin edeltäjiin perustettiin jäsenvaltioiden yläpuolella toimivia yhteisiä instituutioita.

Niiden olemassaolo varmisti sen, että jäsenvaltiot uskalsivat luopua kaupan rajoitteista ja liittyä yhteismarkkina-alueeseen. Ei tarvinnut pelätä, että joku jäsenvaltio vetää välistä. Puolueeton taho suojasi ja huolehti riitojen ratkaisusta.

Tältä pohjalta rakennettu Euroopan talousyhteisö voitti houkuttelevuudessa erityisesti Britannian ajaman vapaakauppa-alueen.

Nyt EU-erostaan päättänyt Britannia itse asiassa muutti itsekin mieltään. Se halusi mukaan EU:n edeltäjään EEC:hen niin kovasti, että haki jäsenyyttä kolmesti. Ranskan presidentin Charles de Gaulle kun hylkäsi veto-oikeudellaan brittien kaksi ensimmäistä hakemusta.

Politiikassa kaikki on tietysti mahdollista. Mikään ei periaatteessa estäisi Euroopan maita luomasta vapaakauppajärjestelmää, johon ei kuuluisi minkäänlaista poliittista ulottuvuutta tai yhteisiä instituutioita.

Vapaakaupan piiriin otettavista aloista neuvoteltaisiin alueen jäsenvaltioiden kesken ja myös erimielisyyksiä ratkottaisiin valtioiden välisissä neuvotteluissa kunnes yksimielisyys löytyisi.

Kokonaan toinen asia on, kuinka järkevä tällainen järjestely olisi varsinkaan Suomen kaltaiselle pienelle valtiolle.

Ilman yhteisiä instituutioita ja riippumattomia tuomioistuimia vapaakauppaneuvottelut olisivat suurten valtioiden sanelun kenttä, jossa häviäisivät nykytilaan verrattuna lopulta kaikki – ainakin rahallisesti. Päätöksiä ei välttämättä edes saataisi aikaan, kun valtiot pelkäisivät jonkun toisen huijaavan ja käärivän hyödyt.

Jos et usko, voit vilkaista esimerkiksi kuinka hyvää Maailman kauppajärjestön vapaakauppaneuvotteluille kuuluu.

Kaupan lisäksi on tietysti vielä globalisaatio, ilmastonmuutos, kansainvälinen veronkierto, luonnonvarojen ehtyminen, pakolaiskriisi, kansainvälinen rikollisuus ja muutama muu pikkuongelma, joiden hallinta vaatii joka tapauksessa kansainvälistä yhteistyötä.

Edes Eurooppa ei välttämättä ole tarpeeksi iso alue ratkaistakseen kaikkia näitä.

Tietysti, jos tätä kaikkea tärkeämpää on se, että saamme leikkiä päättävämme maailman kaikista asioista Helsingissä, niin siitä vain. Demokratiassa tällaisenkin järjestelmän ajamiseen on täysi oikeus, mutta sen toivoisi tapahtuvan avoimin kortein borisjohnsonlaisten argumenttien sijaan.

Niin, tai ehkä nuorisojärjestönkin vaalikampanjat ovat vain vaalikampanjoita, kuten perussuomalaisten puheenjohtaja Timo Soini meitä suomalaisia osuvasti opetti.

Myös media joutuu nyt toteuttamaan Soinin vaatiman roolin ja puhkaisemaan kuplan.

Toisaalta, nuorilla sentään on linja. Voisipa emopuolueen touhuista sanoa samaa.

Ylen tv-uutiset 16.10.1994 kertoi EU-kansanäänestyksen tuloksesta. Lähde: Ylen elävä arkisto

Miten EU-jäsenyydestä kinattiin vuonna 1994? Katso vanhat tv-lähetykset Ylen jutusta.