Johannes Pietikäinen ampui Maanpuolustajien ammunnan Keskipohjanmaan piirin piirinmestaruuskilpailun aloituslaukauksen vuonna 2014. Hän ei ollut käyttänyt asetta yli 70 vuoteen, mutta heti osui kymppiin. Itse kilpailussa hän voitti yli 100-vuotiaiden sarjan, jossa ammuttiin viisi laukausta. Hän sai 49 pistettä. Kuva: Jukka-Pekka Moilanen

Juttu on julkaistu Kalevassa 13.10.2016.

Kun ikää on kertynyt huimat 103 vuotta, sitä luulisi miehen jo rauhoittuvan. Nauttivan eläkepäivistään vaikka miettien, mitä kaikkea pitkän elämän varrella on mahtunut.



Mutta Johannes Pietikäinen ei malta pysähtyä. Puoleentoista viikkoon hänellä ei ole ollut ensimmäistäkään menotonta päivää. Aika on vierähtänyt muun muassa sotainvalidien ja –veteraanien tilaisuuksissa, eläkeläisten kerhossa ja vanhusten viikon tapahtumissa.



– Kiirettä pukkaa. Siitä minä tykkään. Ei tule aika pitkäksi.



Pietikäinen toimii Sotainvalidien Veljesliiton Keski-Pohjanmaan piirin Haapajärven osaston johtokunnassa. Hän on Suomen vanhin johtokunnan jäsen ja tiettävästi iäkkäin Sotaveteraaniliiton aktiivisista jäsenistä.



– Ei ne oo päästäny mua pois, hän kuittaa kyselyt jaksamisestaan.

Pietikäinen muutti Haapajärvelle neljävuotiaana. Ensimmäinen vuosi elettiin nälässä, sillä katovuoden halla vei peruna- ja viljasadon. Vatsa täytettiin nauriilla, lantuilla ja pettuleivällä.

Sen pihkainen maku on piirtynyt Pietikäisen makunystyröihin iäksi. Yhtä lähtemättömästi kuin uudispuuro, jota äiti keitti nälkävuoden jälkeen onnistuneesta viljasadosta.



– Se oli taivaallisen hyvää. Kaavin padasta viimeisetkin pohjaan palaneet rippeet.



Nykyään Pietikäinen asuu veteraaneille suunnatuissa rivitaloissa. Hänen tyttärensä toimivat ympärivuorokautista läsnäoloa tarvitsevan isänsä omaishoitajina.



– Olen toisjalkainen, puolikuuro ja puolisokea, mies kuittaa. Tämän tarkemmin hän ei terveydentilaansa suostu ruotimaan. Tapana kun ei ole valittaa.



Tytär Elsa Pietikäinen kertoo, että isän vointi oli heikoimmillaan kymmenisen vuotta sitten. Polvileikkauksen yhteydessä tarttunut sairaalabakteeri kaatoi hänet kuukausiksi sairaalaan. Kriittisimpinä hetkinä lääkärit tiedustelivat omaisilta isän hoitotahtoa.



Isä ilmoitti sen itse. – Ilman muuta elvytetään!



Johannes Pietikäinen palveli isänmaata sekä talvisodassa että jatkosodassa. Hänellä oli erinomainen näkö ja kuulo, joten hän joutui kerta toisensa jälkeen eturintamalle kovimpaan mahdolliseen paikkaan vihollista väijymään.



Elämänsä kovimmaksi koettelemukseksi hän nostaa pakkasyön Pelkosenniemellä Talvisodassa, kun Pietikäinen näki vahtivuorossaan parinkymmenen venäläisen joukon yrittävän yhyttäytyä ojan yli. Vahtikaverin hermot pettivät ja hän karkasi ampumatta laukaustakaan.



Pietikäinen jäi yksin.



– Minä tsiikasin sitä ryssää ja panin konekiväärin laulamaan.



Valkeneva aamu paljasti verisen taistelutantereen noin 15 metrin päässä Pietikäisen hylsyläjästä.



– Jos ase ei olisi toiminut, minut olisi tapettu tai vangittu.



Jatkosodassa Pietikäinen toimi tykkien suuntaajana. Kuulo vaurioitui pysyvästi tykkien melusta Petroskoin rajuissa taisteluissa.



– Tykin putki oli niin kuuma, että se sihisi, jos siihen sylkäisi.

103-vuotias mies on pitkän elämänsä aikana joutunut näkemään liian läheltä sotainvalidien ja sotaveteraanien harvenevat rivit. Hän on ollut laskemassa yli sataa seppeltä poisnukkuneiden veljien kunniaksi.



– Aseveli, matkasi on päättynyt ja isänmaa, jonka vapautta olit kerran puolustamassa, sulkee sinut nyt syliinsä, hän lausuu riipaisevan tutut saatesanat.



Kuulijan silmät kostuvat.



Mies itse liikuttuu muistellessa edesmenneitä rakkaimpiaan. Kuten vastikään kuollutta esikoispoikaansa tai vaimoaan, jonka kanssa hän ehti olla naimisissa mykistävät 73 vuotta. Rouvakin kun oli pitkäikäistä sukua.



– Hän oli hyvä vaimo. Ei valittanut i-k-i-n-ä mistään, vaikka joutui tekemään hirveitä työmääriä.



Pietikäinen arvelee pitkän parisuhteen salaisuuden piilevän siellä missä pitkän iänkin taika piilee.



– On parempi pitää mieli elämänmyönteisenä. Me oltiin molemmat elämänmyönteisiä.



Tällä haavaa Johannes Pietikäinen elelee perin juurin tyytyväisenä kotonaan ja seuraa aikaansa tiedotusvälineiden avulla. Hän lukee puoli päivää sanomalehtiä ja kuuntelee äänikirjoja.



– Minä se olen nykyisin semmoinen herra, että mulle luetaan kirjatkin valmiiksi, pirteä mies naurattaa.



Silmät tuikkivat lämpöä tavalla, josta moni nuorempi mies olisi kateellinen. Haapajärven vanhin asukas hurmaa sydämellisyydellään.



Pian satavuotias Suomi on muuttunut Pietikäisen elämän aikana sanoinkuvaamattoman paljon. Mutta aina parempaan, hän painottaa.



Nykymenossa miestä mietityttää ennen kaikkea se, miten moni suomalainen on joutunut työttömäksi työpaikkojen karatessa ulkomaille.



– Tänne pitää saada lisää työtä. Elämällä ei ole mitään merkitystä, jos ei ole työtä.

Isänmaan mies kehottaa pitämään omien lisäksi huolta myös turvapaikanhakijoista. Autettiinhan karjalaisiakin aikanaan.



– Ilman muuta hädässä olevia pitää auttaa.

Mutta nyt alati rönsyilevät tarinat ovat aiheuttaneet sen, että Pietikäisellä tulee kiire invalidien boccia-kerhoon. Vaikka rappeuma vei hänen toisesta silmästään näkökyvyn lähes vuosikymmen sitten, ovat hänen heittonsa pallonheittokerhon tarkimmasta päästä.



Mies painaa lippalakin päähänsä ja kömpii tyttärensä auton kyytiin. Omaa ajokorttia miehellä ei harmikseen enää ole, siitä piti luopua jo 95-vuotiaana.



Sotaveteraanin hyvästelevän vieraan korviin jää kaikumaan lause, jonka Pietikäinen huusi omilleen juostuaan heidän luokseen elämänsä kovimman koettelemuksen jälkeen.



– Elekää ampuko, täältä tulee Jussi.