Samalla kulauksella kun keskiolutta alettiin kärrätä kauppoihin vuonna 1969, sen ostoikäraja tipautettiin 21 vuodesta nykyiseen 18 vuoteen. Jo edesmennyt äitini piti tuolloista alkoholilain muutosta viimeisenä niittinä isäni kohtaloksi koituneelle ryyppäämiselle. Syytin äitini tavoin isäni kohtalosta silloista alkoholipolitiikkaa, kunnes sain itse pureman baarikärpäseltä ja minulle valkeni, ettei minunkaan juomistani ollut jarruttanut alkoholin huono saatavuus vaan ainoastaan oma kykyni kipata sitä kitusiini.

Helposti tarjolla olevien alkoholijuomien väkevyyksistä ja haitallisuudesta olisikin hyvä saada lausunto myös niiltä, joilla on kokemusta koko yhteiskuntaa kallistavasta ryyppäämisestä. Nostan alkumaljana itseni hyväksi huonoksi esimerkiksi. Yritin jossain vaiheessa alkaa höperehtiä kohtuukäyttäjää ja siirryin juomaan laimeampaa ykkösolutta. Se kokeilu alkoi ihan mukavasti lukuun ottamatta muutamaa muuttujaa. En ole vieläkään juonut virtsaa, mutta väittäisin että maultaan pilsneri lipaisee sitä kuin kielellä suoritettava esileikki. En siis juonut ykköskaljaa maun takia vaan tullakseni edes mietoon humalaan, ja G-pisteen saavuttaakseni minun piti kulkuttaa sitä pullotettua kusta kokonainen korillinen. Vaikka en tuota kokeilua mielelläni muistelekaan, niin voin paljastaa, että kun kippaa yhden illan aikana 24 pulloa pilsua pärstään, seuraavana aamuna lärvi ei meinaa mahtua vessanpeiliin. Hyvä jos edes koko yhdeksi valtavaksi vesikelloksi paisunut vartalo vessan ovesta.

Näistä ykköskaljakelluntakokemuksista viisastuneena ymmärsin myöhemmin ryhtyä kiskomaan vain väkevää viinaa. Tuurijuoppona säästin tällä tavalla muutaman päivän, koska pystyin nopeammin juomaan itseni sellaiseen kuntoon, etten pystynyt juomaan enää pisaraakaan. J. Karjalainen lauloi aikanaan, että jotkut menee sekaisin alkoholista ja jotkut kuusta. Kuuhullut eivät mene sen vähempää sekaisin vaikka vetäisivät millaisen pilviverhon suojakseen.

Tämä olkoon kurkussa polttelevan terävä intro aiheeseen, aiheuttavatko vahvemmat alkoholituotteet lisääntyviä alkoholihaittoja. Vastaus on kyllä, mikäli Suomessa on oikeasti niin saatanan tyhmiä ihmisiä, että he alkoholisoituvat vain jos saavat lähikaupasta reilun prosentin vahvempia oluita ja limuviinoja. Oma väkevä kokemukseen perustuva havaintoni on, että sitä joko on tai ei ole altis ryyppäämään elämäänsä sohjoksi, ja jos on taipuvainen ensin mainittuun vaihtoehtoon, niin siinä ei paljon viinaa myyvän kaupan logo tai aukioloaika vauhtia laimenna. Olen kuitenkin nähnyt päihtymistarkoituksessa juotavan niin partavettä, Echinaforce-uutetta kuin alkoholia sisältävää monivitamiiniliuostakin, joten kehottaisin miettimään, mistä päästä sitä kansallista taipumustamme pitäisi alkaa hoitaa.

Ollaan siis rehellisiä ja myönnetään, että kyse on myös kansanvaivasta. Nykyisessä asuinmaassani tavallisessa ruokakaupassa on tomaattimurskasäilykepurkin vieressä tyrkyllä litran leka 12-vuotiasta viskiä reilulla kympillä. Suomalaisen alkoholiajattelulogiikan mukaan eteläisen Euroopan pitäisi siis lainehtia rapajuopoista. Pahimmat näkemäni juopot ovat kuitenkin olleet turisteja maista, joissa humalahakuinen juominen on yhtä tiukassa kuin vituiksi neulottu tribaalitatuointi brittinuoressa.

Kävin yli 20 vuotta sitten myllyttämässä viinan sekoittamaa mieltäni Kalliolassa. Opin siellä värssyn, jonka voisivat opetella myös suomalaisten ongelmajuomista päättäjätasolla ratkovat ihmiset. Se tunnetaan nimellä tyyneysrukous ja se kuuluu näin: ”Anna minulle tyyneyttä hyväksyä ne asiat joita en voi muuttaa, rohkeutta muuttaa niitä asioita joita voin ja viisautta erottaa nämä kaksi asiaa toisistaan.”

Tuon rukouksen sisään on kätkettynä myös oikea vastaus, ottaako hyllystä tomaattimurskaa vai jotain mitä väärin käyttämällä murskaa oman elämänsä lisäksi mahdollisesti myös muutaman muun elämän.