Kunnallisalan kehittämissäätiön julkaisemassa Kuka seisoo leipäjonossa-tutkimusraportissa kuvataan sitä todellisuutta, josta on aiemmin ollut hyvin vähän tutkittua tietoa. Tutkijat Maria Ohisalo ja Juho Saari valottavat köyhyyttä Suomessa ymmärrettävästi ja helppotajuisesti.

Tutkimus nostaa esiin pienen ihmisryhmän ongelmia, joiden kautta peilautuu koko sosiaalihuoltojärjestelmämme heikkoudet. Samalla tuodaan esille ruokajonoihin ja niiden syihin johtanutta politiikkaa ja tehtyjä ratkaisuja. Tutkimuksen lopussa esitellään lista toimenpiteistä, joilla parannettaisiin nykytilannetta.

Köyhyyspolitiikkaa tehdään ”meiltä” ”heille”

Suomessa valtaväestö voi tutkimusten mukaan paremmin kuin koskaan. Huono-osaisimmasta väestönosasta sen sijaan tiedetään hyvin vähän. Huono-osaisuus tiivistyy tiettyihin ihmisryhmiin ja alueille. Leipäjonot kertovat yhteiskunnan kerroksellisuudesta. Köyhyyspolitiikkaa tehdään ”meiltä” ”heille”. Tämä tutkimus on mielestäni suositeltavaa luettavaa kaikille päättäjille.

Ruokapoliittinen näkökulma

Ihmisillä ei ole varaa ruokaan ja toisaalta kaatopaikoille päätyy enemmän ruokaa kuin koskaan, kirjoittavat Ohisalo ja Saari. Ruoan määrä ei jakaudu tasaisesti. Ylijäämäruoasta ja sen jakelusta on tullut yrityksille tapa tehdä hyväntekeväisyyttä ja kiillottaa imagoaan, mutta myös tapa säästää jätehuoltokuluissa. Ylijäämäruoan hyötykäyttö on ilmainen tapa auttaa ja on samalla ekoteko.

Poliittiseen keskusteluun olisi syytä nostaa enemmänkin sitä, että Suomi on saanut EU:lta ruoka-apua vuodesta 1995 lähtien sekä sitä, että ruoka-apua jaetaan nyt enemmän kuin koskaan.

On järkevää torjua sekä ruokaköyhyyttä että ruokahävikkiä samaan aikaan. Kun kaatopaikalle päätyy karkeasti arvioituna kolmannes ruuasta, niin tulisiko ruokahävikin määrään kiinnittää nykyistä enemmän huomiota ja tehdä nykyistä radikaalimpia päätöksiä hävikin vähentämiseksi?

Leipäjonot ovat vakiintuneet osaksi suomalaista auttamisjärjestelmää

Leipäjonot ilmestyivät suomalaiseen katukuvaan 1990-luvun laman aikaan, mutta eivät jääneetkään väliaikaisratkaisuksi, kuten tuolloin kaavailtiin. Miksi ja miten näin on käynyt? Pitäisikö sosiaalihuollon ja päättäjien katsoa asiassa peiliin? Pitäisikö ruoka-avun olla osa virallista sosiaalipolitiikkaa?

Viikoittain ruoka-apuun turvautuu yli 22 000 ihmistä. Tutkimusta luettaessa paljastuvat järjestelmän heikkoudet, byrokratia, vaikea saavutettavuus, avunhakijoiden poiskäännyttäminen sosiaalitoimesta ja perusturvan riittämättömyys. Voisivatko leipäjonot olla paikkoja, joista etsivä sosiaalityö tavoittaisi kaikkein heikoimmassa asemassa olevat ja eniten tukea tarvitsevat? Nykyisellään ruokajonojen ongelma on tilkkutäkkimäisyys: apua on tarjolla jossakin ja joillekin. Toteutuisiko yhdenvertaisuus paremmin, jos ruoka-apu olisi lakisääteistä ja koordinoitua toimintaa? Toisaalta virallisuus saattaisi tuoda lisää byrokratiaa leipäjonoihin.

Viikoittain ruoka-apuun turvautuu yli 22 000 ihmistä.

Suomalaisessa leipäjonossa ei ole tarveharkintaa, vaan leipäjonoon voi hakeutua kuka tahansa. Tämä on tutkimuksen mukaan johtanut siihen, että ruoka-apu tavoittaa ne ihmiset, joiden toimintakyky ei riitä tukien hakemiseen tai jotka on käännytetty pois sosiaalitoimesta. Ruoka-apu on kynnyksetöntä toimintaa, joka ei arvioi avuntarvitsijaa. Raportti nostaa esiin näkökulmaa siitä, että sosiaalitoimi ja sosiaalityöntekijät ovat hankalasti saavutettavissa. Tapaamiset ovat virastoissa ja ajanvarauksen takana. Tutkimuksessa todetaan leipäjonojen todellisuudessa paikkaavan sosiaaliturvan aukkoja.

Tutkimuksessa selvitetty käteen jäävien tulojen määrä avunhakijoilla on karua luettavaa. Lähes puolet ruoka-avussa käyvistä elää 0-100 eurolla kuukaudessa. Enintään 300 eurolla elää ruokaa hakevista lähes kolmannes. Vuokralla asuville jää selkeästi useammin vain 0-100 euroa käytettäväksi verrattuna omistusasujiin. Tämä kertoo kylmää kieltä siitä, että perustoimeentulo ei riitä vuokriin ja elämiseen koska asumismenot ovat niin suuret. Vuokrat ovat karanneet aivan liian ylös. Tutkimuksen mukaan ruoka-apu koetaan välttämättömäksi tueksi, jota ilman hakija ei pärjäisi.

Tutkimus kuvaa ruoka-apua viimeiseksi luukuksi: sinne mennään kun apua ei saa enää mistään muualta. Oman empiirisen kokemukseni mukaan tulisi suomalaisen sosiaalihuollon toimia enemmän ilman tarveharkintaa, siellä missä apua tarvitaan.

Ohisalon ja Saaren mukaan leipäjonot ovat jokapäiväistyneet: sosiaalihuollossa on jo totuttu leipäjonoihin ja sieltä ohjataan ihmisiä ruoka-apuun. On ikään kuin hyväksytty se tosiasia, että perustoimeentulo tai sosiaalihuollon viralliset auttamiskeinot eivät riitä. Epävirallisesta ja tilapäisestä on tullut tavallista ja jokapäiväistä.

Kuka seisoo leipäjonossa?

Tutkimuksen suurin anti on siinä, että se kumoaa lukuisia mielikuvia siitä, kuka leipäjonossa seisoo ja miksi. Ruokajonossa seisoo todennäköisemmin 56-65 -vuotias yksin elävä ja vuokralla asuva nainen. Suurimmat käyttäjäryhmät ovat iältään 46-vuotiaita ja siitä ylöspäin eli ruoka-avussa kävijät ovat iäkkäämpiä kuin väestö keskimäärin.

Yhteistä ruoka-avussa kävijöille on heikko työmarkkina-asema. Heitä ovat eläkeläiset, työttömät ja lomautetut. Tämä kertoo siitä, että perusturva ei riitä elämiseen. Eläkkeet eivät riitä vuokrien jälkeen elämiseen. Ruoka-avun hakijoista 90% sai jotain tukimuotoa, kuitenkin heistä vain 38% oli toimeentulotuen piirissä. Miksi noin 60% avun tarvitsijoista ei ole saanut tai hakenut viimesijaista turvaa?

Raportti kertoo myös, että opiskelijoita käy ruoka-avussa melko vähän. Tämä kertoo tutkimuksen mukaan siitä, että opintotuki suojaa ruoka-avulta muita toimeentuloturvaetuuksia paremmin.

Tutkimus kumoaa myös väitteen siitä, että ruoka-avussa olisi suurelta osin ulkomaalaisia autettavia: ruoka-avun hakijoista 87% oli suomalaisia. Ulkomaalaisista hakijoista 60% oli naisia ja he tekivät suomalaisia useammin osa-aikaisia tai määräaikaisia töitä. Tämä kertoo Ohisalon ja Saaren mukaan siitä, että käteen jäävät tulot ovat suomalaisten ruoanhakijoiden tuloihin verrattuna pienemmät.

Ruoka-avun hakijoista vuokralla asui jopa 78% ja asunnottomia oli 3%, mikä on suhteellisesti enemmän kuin kansallinen keskitaso. Avun hakijoista 60% oli yksinasuvia. Määrällisesti suurin yksinasuvien ikäluokka on 65-vuotiaat naiset. Suurin yksittäinen toimeentulotuen myöntämisperuste on korkeat asumiskustannukset. Yksinasuminen yleistyy ja yksinasuvien suhteellinen köyhyysriski on suuri kasvavien vuokrien ja nousseiden yleiskustannusten vuoksi.

Tämä kertoo siitä, että myös suomalainen asumispolitiikka liittyy läheisesti ihmisten hyvinvoinnin tasoon. Korkeat vuokrat ja asunnottomuus altistavat köyhyydelle ja syrjäytymiselle. Suomalainen asuntopolitiikka on epäonnistunut.

Korjaisiko perustulo sosiaaliturvan heikkouksia?

Yksi tutkimuksen esiin nostama seikka on suomalaisen sosiaaliturvan vaikea saavutettavuus. Se on byrokraattinen tukiviidakko jonka seurauksena monet tuet jäävät hakematta hakemisen vaikeuden tai alentuneen toimintakyvyn vuoksi. Toimeentulotuki on syyperusteista; hakija joutuu vakuuttelemaan omaa hätäänsä ja pärjäämättömyyttään. Tämä jo itsessään luo tunteen omasta pärjäämättömyydestä.

Tutkimusta lukiessa herää ajatus siitä, että tukibyrokratia on kaikkea muuta kuin hakijaa varten rakennettu. Oma ajatukseni on, että perustulo toisi pienen, mutta varman toimeentulon kaikille, eikä sen saaminen riippuisi saajan toimintakyvystä. Toimeentulotuki ei nykyisellään tue hakijan voimaantumista ja paluuta normaalitilaan ja työhön. Auttaminen on piilotettu virastoihin ajanvarauksen ja puhelinaikojen taakse.

Kun tuet passivoivat hakijaa ja luovat kannustinloukkuja, ei työn tekeminen kannata. Perustulolla tämä ongelma ratkeaisi; työn tekeminen olisi aina kannattavaa. Tutkimus osoittaa, että ruoka-avun hyvänä puolena pidetään anonymiteettiä; perustulossa tämäkin toteutuisi. Perustulo ei leimaisi sen saajaa.

Leipäjonot ovat syntyneet kun toimeentuloa on tarkennettu ja tiukennettu. ”Mitä enemmän toimeentulon niukkuutta on jaettu yhä kohdennetummin ja syyperusteisesti, sitä kauemmas on lipsuttu universaalin toimeentulon tavoitteesta”, kirjoittavat Ohisalo ja Saari.

Ruoka-apu ei ole osa virallista sosiaalihuoltoa vaan on kolmannen sektorin toimintaa. Tällä hetkellä sosiaaliturva ei kykene huolehtimaan kaikkein heikoimmassa asemassa olevista. Perustulo olisi korjausliike leipäjonoihin.

Lopuksi

Tutkimus herättelee hyviä kysymyksiä suomalaisesta sosiaalipolitiikasta. Ohisalo ja Saari ovat onnistuneet osoittamaan ne kohdat, joissa ihminen tippuu läpi yhteiskunnan turvaverkosta. Raportissa avataan suomalaista köyhyyttä ja tuodaan syrjäytymisen riskiryhmät.

Ohisalo ja Saari kirjoittavat, että viimesijaisten tukien myöntämisen käytännöt vaihtelevat kunnittain eikä toimeentulotuen kielteisten päätösten syistä ole olemassa tutkittua tai tilastoitua tietoa. Viimesijaisen tuen piiristä poiskäännyttäminen asettaa hakijan suureen köyhyys- ja syrjäytymisriskiin. Ihminen jää yksin hätänsä kanssa. Tukiviidakko on pirstaleista eikä sitä koordinoi kukaan.

Tutkimus nostaa esille muutamia huomionarvoisia tukiverkon reikiä. Tuen ulkopuolelle johtavia syitä ovat tukien ja etuuksien hankala hakeminen ja sekavat käytännöt, hakijan velkaantuminen, toimeentulotuen pienuus ja työttömyysturvan karenssit. Raportin mukaan hakijat kokevat epävirallisen avun eli leipäjonot nopeammaksi, konkreettisemmaksi ja helpoimmin lähestyttäväksi avuksi.

Suomalaista sosiaaliturvaa tulisi kehittää perustulon suuntaan niin, että riittävä ja universaali toimeentulo olisi todellisuutta jokaiselle. Sosiaalipolitiikkaa tulisi kehittää enemmän yksilöä tukevaksi sosiaalisten mahdollisuuksien politiikaksi.