"Äidilläs ei ole koskaan ole pysynyt raha käsissä kauaa."

"Isäs ei elämässään ole ollut missään ajoissa paikalla."

Kuulostaako tämä tutulta? Onko tullut itse sanottua tai kuultua lapsena? Tai ystäväpiirissä?

"Sä et voi kipeenä mennä isäs luo viikonlopuksi, se ei sua osaa hoitaa, siellä sä meet varmasti huonompaan kuntoon!"

"Äitis ei ole susta koskaan oikeasti välittänyt! Ei se ole susta kiinnostunut."

Onko edelleen tuttua? Vai onko nyt lähtenyt jo vähän lapasesta?

"Kuule, jos sä et nyt pue tuota päälle kun oot menossa äidille niin se vetää sua turpaan."

"Älä nyt mene sinne isän syliin, se voi vaikka tappaa sut sillä veitsellä."

Kavahdatko tätä, vaikka olet aikuinen? Elokuvadialogina nämä haastatteluissa esilletulleet puheet voisivat olla K18-elokuvasta. Entä kun niitä kuulee kuusivuotias, jolle elokuva ei lopu 90 minuutin kuluttua, vaan hän elää trillerin sisällä? Voi vain kuvitella, millaista myrkkyä tämä on lapsen mielessä.

Vanhemman pyrkimys erottaa lapsi toisesta vanhemmastaan fyysisesti ja psyykkisesti on Suomessa vaiettu ilmiö. Arkikielessä sitä kutsutaan vieraannuttamiseksi tai vielä yksinkertaisemmin – kuten asia oikeudessa kirjataan: toinen vanhempi ei tue toisen vanhemman ja lapsen suhteen kehittymistä.

Lapsen suojeleminen väkivaltaiselta vanhemmalta tai seksuaaliselta hyväksikäytöltä ei ole vieraannuttamista. Vieraannuttamisella tarkoitetaan vastuullisen ja rakastavan vanhemman eristämistä lapsesta viranomaisia, ympäristöä ja ennen kaikkea lasta itseään manipuloimalla.

Haastattelin asiantuntijoita ja kahdeksaa omakohtaisesti lapsesta eristämistä kokenutta naista ja miestä. Pirkon (nimi muutettu) tapaan Pasilassa Ylessä. Istumme haastattelukopissa, joka on pieni ikkunaton valkea huone. Tarinan edetessä Pirkon ääni alkaa pettää. Tila jossa olemme, äänittämistä hoitava kollegani ja Pirkko itse alkavat häipyä taka-alalle. Mieleen jää tilaa halkova painajaismaista tarinaa kertova ääni. Minulle alkaa paljastua meiltä tavallisilta perheellisiltä tuntematon maailma, arjen helvetti. Ihmettelen, miten Pirkko jaksaa selvittää koko monivuotisen tarinan yksityiskohdat rauhallisesti ja perusteellisesti.

Haastateltavat vaihtuvat, ja tarinoihin tulee vivahde-eroja. Vähitellen haastattelujen taustalle alkaa muodostua kuitenkin sama kuva. Niissä on samanlaisia tilanteita, motiiveja ja käänteitä kuin tragedian käsikirjoituksessa, joka etenee vääjäämättä kohti kärsimysnäytelmän surullista loppua.

1. näytös: Kostonhimo viriää

Eron jälkeen yksi suree rauhassa pitkään ja rakentaa uutta elämää vähitellen, toinen voi äkkiä hankkia uuden lohdukekumppanin, jolla helpottaa oloa. Kolmannelle ero on sietämätön isku ja loukkaus, josta ei pääse irti, vaan pelko, yksinäisyys, viha ja katkeruus alkavat hiljaa kiehua kattilassa. ”Elämäni olisi mennyt paremmin jollei se olisi ...” Exän suuret ja pienet teot huutavat vastaiskua. Kun tuntuu, ettei millään yletä iskemään häntä, löytyy kätevä työkalu läheltä: lapsi. "En jää yksin, kun minulla on liittolainen; samalla voin vähän pistää sitä sietämätöntä ihmistä."

Julkinen nolaaminen, kiusanteko ja lapsen tapaamisen vaikeuttaminen ovat ensiaskelia tragedian kierteeseen, jos homma alkaa kasvaa ja lähteä käsistä.

Ei se ole sinua ansainnut eikä siellä olo tee mitään hyvää sinulle. Sitä paitsi nautin siitä salaa, kun se on hädissään tai epätoivoinen… miksi otti ja jätti meidät...

Kaikissa meissä asuu pieni tyttö tai poika, joka loukattuna mielellään kostaa. Vihoissaan oleva realistinen ja tasapainoinen aikuinen kykenee pitämään omat vihan tunteensa erillään lapsen asioista. Sen sijaan omien vanhempien riitelyyn, panetteluun, väkivaltaan tai turvattomuuteen tottunut ja siinä kasvanut aikuinen on paljon alttiimpi aloittamaan lapsen ja toisen vanhemman suhteen rajoittamisen ja jopa tuhoamisen.

Lasten eristämistä toisesta vanhemmasta tutkinut oikeuspsykologian dosentti Helinä Häkkänen-Nyholm kertoo, että yleisimpiä motiiveja eristää lapsi toisesta vanhemmasta on kostaminen. Jätetyksi tullut haluaa esimerkiksi korjata kokemuksen epäoikeudenmukaisuudesta ja käyttää lasta siinä tehtävässä. Toisinaan taustalla voi olla eron jälkeinen ihana elämä uudessa parisuhteessa, josta ex halutaan sulkea kokonaan pois häiritsemästä. Tällöin myös uusi kumppani voi olla mukana entisen puolison eristämisessä. Joskus ajattelu lähtee siitä, että toinen ei ole kykenevä hoitamaan lasta – ja siksi tapaamiset on hyvä estää. Tämä sekoittuu yleensä taustalla olevaan katkeruuteen ja kaunaan.

"Paras selitys jonka mä olen kuullut... se on jonkinlainen ajatuksellinen noidankehä, josta vieraannuttaja ei pääse yli, vaikka yrittäisi minkälaista järkeä puhua miltä taholta tahansa. Siinä aletaan nähdä ex-kumppani vihollisena, joka pitää nujertaa hinnalla millä hyvänsä..." (Pekka, lapsistaan pitkään eristetty isä, nimi muutettu)

Häkkänen-Nyholmin mukaan pienet lapset ovat vaikeammin vieraannutettavissa – kun taas teini-ikäiset on helpompi kääntää toista vanhempaa vastaan. Pieni lapsi ei ymmärrä, miksi toista vanhempaa pitäisi vieroksua. Murrosikäinen on helpommin manipuloitavissa – jopa niin pitkälle, että hän oma-aloitteisesti haluaa katkaista suhteet toiseen vanhempaan.

2. näytös: Totuus lähtee lapasesta

Kaikissa haastatteluissa edetään jossakin vaiheessa kohtaan, jossa lasta eristävä vanhempi on alkanut kertoa muunnettua totuutta. Tarkoitus pyhittää keinot. Mietin, mikä saa ihmisen menemään yli sen rajan, että on tärkeämpi saavuttaa tavoite kuin pysyä totuudessa. Millainen viha, epätoivo tai pelko ajaa valehtelemaan exälle, viranomaisille, myös lapselle?

"Erossa mun äiti omi meidät, kun se pelkäs, että menettäisi meidät isälle. Kun mä juttelin sitten vasta 14-vuotiaana isän kanssa se kertoi, että äidin mukaan olin kuulemma 7-vuotiaana sanonut, että mä en halua enää koskaan nähdä isää. Ja äidin valehtelu oli mennyt isälle kritiikittä läpi. Sitä mä en ymmärrä miten se oli mennyt läpi kaikilta viranomaisilta, koska siinä vaiheessa ne oli jo käynyt tosi monessa paikassa puhumassa. Mä menetin mun isän kuudeksi vuodeksi, se siitä mustavalkoisesta maalaamisesta seuras." (Tuula, nimi muutettu)

Ehkä kyse on siitä, että ihmisen mieli on vaikutuksille altis; myös itsesuggestiolle, oman mielen ohjaamiselle. Näemme mitä haluamme nähdä; tulkitsemme tilanteita, eleitä ja puheita siihen suuntaan mitä oletamme. "Näytät siltä että sä haluat lyödä mua!" Eli: "Miksi sä lyöt!?"

"Sitten siihen kuului perusteettomien ilmiantojen tekeminen eri viranomaisille. Mustakin on tehty ainakin kymmenen rikosilmoitusta väkivaltaisuudesta. Ja vaikka niistä aina huomattiin että niissä ole mitään perää, niin kun samalle ihmiselle on tehtailtu niin paljon ilmoituksia, niin siitä tulee helposti sellainen ilmapiiri oikeudessa, että kait siellä jotakin takana on, sellainen ei savua ilman tulta -ilmiö. Näitä perusteettomia ilmiantoja on sitten ihan turha lähteä oikeudessa korjaamaan. Poliisit melkein nauro mulle kun puhuin niille siitä, Pekka, nimi muutettu)



Perättömät viranomaisilmoitukset ovat mittakaavaltaan kuitenkin eri asia kuin tavallinen valehtelu. Pitää olla uskoa omaan asiaan, halua taistella ja nitistää ex-kumppani.

Soitan Helinä Häkkänen-Nyholmille.

– En ajattele niin, että tällainen ihminen itse ajattelee valehtelevansa. Esimerkiksi ajatus siitä, että toinen on hyväksikäyttänyt lasta, on jotain sellaista, mihin he alkavat itse vahvasti uskomaan. Ja vaikka poliisi ottaisikin tapauksen tutkittavakseen ja oikeuspsykologisessa tutkimuksessa todettaisiin, että lasta ei ole hyväksikäytetty, niin kuvaavaa on, että tällainen uutinen on usein vieraannuttavalle vanhemmalle ikävä uutinen. Se on huono uutinen, koska he niin kovasti haluavat uskoa siihen, että näin on ollut. Että he ovat olleet oikeassa epäilyksessään ja että tämä toinen vanhempi on yksiselitteisen paha lapselle.

Vieraannuttaja tietää, että hyväksikäyttöä ei ole tapahtunut mutta vakuuttaa itselleen että asiat ovat huonosti. Voimakas tarve tuottaa mielelle tepposen ja vakiinnuttaa kuvitelman totuudeksi. Jos lapsi altistetaan tälle ‘totuudelle’, hänelle se on oman vanhemman kertoma kyseenalaistamaton fakta. Mieleen istutettu tieto toisesta juurtuu sinne vähitellen, jos istuttaja on sinnikäs.

Sarjakuva: Lapsenmyrkyttäjät 3. Kuva: Jarkko Vehniäinen - yle.fi/lapsenmyrkyttaja

3. näytös: Myrkytetty mieli

Lapsen mieli on kokonaisvaltainen, ei analyyttinen tai tarkasti erittelevä. Samaan aikaan hänen minäkuvansa rakentuu molemmista vanhemmista käsin. Jos toinen on hyvä mutta toinen kelvoton, lapsi kokee itsensä myös osittain hyväksi ja osittain kelvottomaksi. Päällepäin hän voi vaikuttaa normaalilta, mutta seuraukset ilmenevät viiveellä – viimeistään aikuisiässä, jolloin niiden korjaaminen vie paljon enemmän aikaa esimerkiksi terapiassa.

”Minut on vieroitettu isästä ihan pienenä. Mulla on isästä vaan yksi muisto. Olin ihan pieni ja pinnasängyssä ja isä kävi mua katsomassa ja sanoi että mitä meidän pieni Niksu-nukke. Mitään muuta mä en muista isästä. Äiti sanoi mulle, että isä ei halua nähdä mua ja isälle, että mä en ikinä halua nähdä sitä. Sitten kun olin melkein aikuinen tämä paljastui, ja mä kuulin, että isä haluaisi nähdä mut mutta ymmärtää, jos mä en halua nähdä sitä. Niin mä ajattelin että onko mulla isä, joka oikeasti haluaa nähdä mut ja haluaa tutustua. Ei siinä kauan menny, kun alettiin pitää aina isän kanssa yhteyttä, näkemään ja kirjoittamaan.



Ja kun mä kuulin, että isä oli käynyt musta oikeutta kolme kertaa ja sitten, kun kolmannen kerran tuomarin nuija kopsahti, niin hän tajusi että menettää mut. Että mitä vieraannuttaminen voi pahimmillaan aiheuttaa lapsen elämässä niin se voi tehdä siitä helvetin. Kun ei tiedä kunnolla, kuka mä olen. Aikuisella iällä sitten kun sitä alkaa rakentaa ja etsiä omaa minuutta, niin se on pitkä tie se." (Kaija, nimi muutettu)

Normaalisti lapsi rakentaa itse suhteensa molempiin vanhempiin – ja vähitellen myös käsityksen vanhempien ansioista ja heikkouksista. Vieraannutetulle lapselle on syötetty valmis, vääristynyt käsitys toisesta vanhemmasta jollakin tavalla pahana tai huonona ihmisenä. Tyypillinen tunnusmerkki tästä on se, että lapsi alkaa toistella hänelle opetettuja arvioita toisesta vanhemmasta. Tästä vanhemmasta ei tule pitää eikä hänen kanssaan pidä olla mukavaa.

"Kun menin hakemaan lapsia tarhasta niin ne oli jo haettu. Ja kun niiden piti olla viikonloppu minun kanssani niin ne olivat kipeitä eikä kukaan paikalla. Ja kun se vieraannuttaminen todella alkoi voimalla niin lapsille alkoi tulla pelkoja minua kohtaan ja he olivat hiljaa. Mutta silloin oli vielä sellaista lapsenomaista uteliaisuutta, että alun jälkeen ja hyvin nopeasti alettiin leikkiä ja jutella normaalisti. Mutta myöhemmin he saattoivat äkkiä kuin veitsellä leikaten pysähtyä ja painaa päänsä alas häpeillen. He olivat rikkoneet äidin ohjeet, että isän kanssa ei saa olla kivaa. Heidän piti olla uskollisia äidille. Lastensuojelun ihmisille lapset sanoivat, että haluavat tavata isän uudelleen, jos saadaan äidiltä lupa." (Tuomo, nimi muutettu)



Helinä Häkkänen-Nyholm kertoo, että viime vuosina Suomessa tehdyissä tutkimuksissa on saatu hälyttäviä tuloksia vieraannutettujen suomalaisnuorten ja -lasten terveydentilasta. Esimerkiksi vieraannuttamista paljon kokeneiden nuorten ryhmästä vain 17 % koki, että heillä on hyvä elämänlaatu. Masennusoireita oli 59 prosentilla ja ahdistuneisuutta 39 prosentilla. Pienemmät lapset voivat kokea merkittävää taantumista, kuten 7-vuotias, joka alkoi pissaamaan housuunsa. Ruokahaluttomuus ja univaikeudet ovat vieraannutetuilla lapsilla tavallisia.

Lapset maksavat laskun aikuisen vihasta, pelosta ja pahoinvoinnista. Osoite on väärä.

Pekka kertoo kuinka hänen lapsensa vakavan vieraannuttamisen aikana alkoi piirtää väkivaltaisia kuvia, pohti kuolemaa ja menetti halunsa koulunkäyntiin. Mietin miten haastattelemani uhrit ovat pysyneet järjissään näiden koettelemusten keskellä.

4. näytös: Pistetty vanhempi

"Kun vanhemmat eros niin kävin isän luona päiväsaikaan ja välillä mun piti jäädä sinne yöksi. Mutta äidin luona mä sain mennä nukkumaan million halusin ja isä taas yritti laittaa mut nukkumaan tiettynä ajankohtana. Mut mun päivärytmi oli sellainen että enhän mä saanut siellä unta ja sitten mä koin sen tilanteen epämukavana ja halusin kotiin. Ja isä vei mut kotiin hämmennyksissään. Äiti tulkitsi sen tilanteen niin että mä en halua nähdä isää ollenkaan. Ja kun mun isällä ei ollut vaimoa, joka olisi tukenut sitä olemaan isä eikä sillä ollut ketään muutakaan niin sitten se johti siihen, että äiti esti meidän tapaamiset ja omi mut." (Tuula, nimi muutettu)

Häpeän ja hämmennyksen painaman vieraannutetun vanhemman on usein vaikea asettaa lapselle rajoja. “Mikä minussa on vikana, että juuri minulle käy näin? Olenko minä sittenkin tuollainen?” Ristiriidasta tulee herkästi noidankehä. Epävarmuus vanhemmuudessa ilmenee nopeasti juuri rajojen asettamisen vaikeudessa. Houkutus olla mieliksi lapselle voi olla suurempi kuin ymmärrys pitää kiinni omasta aikuisuudesta. Kun on erotettuna lapsestaan pitkään, seuraukset ovat vakavampia.

"Kun erosta on kulunut aikaa ja lapsi on ainoa linkki siihen entiseen kumppaniin, ainoa ase sitä vastaan niin sitähän sitten käytetään sitä vastaan. Hän on kyllä pohjimmiltaan tiennyt että lapsi on mulle tärkein asia elämässä, että sitä kautta satuttaminen on kaikkein tehokkainta. Jotkus saa sitten sellaista sadistista nautintoa siitä, että näkee että saa ajettua ex-kumppanin sellaiseen pisteeseen, että se henkisesti murtuu kokonaan. Onhan näitä itsemurhiakin sitten nähty. Ja niin ikävältä kun se kuulostaakin niin tällaiselle vieraannuttajalle se on lottovoitto, se on se perimmäinen ehkä jopa tavoite, että saadaan ajettua toinen siihen pisteeseen… tai menee työpaikat tai tulee alkoholismia tai muulla tavalla henkisesti sairastuu. Ne on yleisiä juttuja, paljonhan tällaisia käy." (Pekka, vieraannutettu isä, vapaaehtoisessa vertaistuessa, nimi muutettu)

Vieraannutetulle vanhemmalle omasta lapsesta eristäminen aiheuttaa jatkuvan hätätilan ja pysyvän trauman. Kaikki haastattelemani kahdeksan ihmistä ovat selviytyjiä, taistelijoita. Jokaisesta kuitenkin aistii miten kipua, pelkoa ja suuttumusta on pitänyt käsitellä kyetäkseen seisomaan omilla jaloillaan ja rakentamaan uutta, tervettä suhdetta omaan lapseensa.

Pitkään lapsistaan vieraannutetuista vanhemmista 78 % saa vakavan traumaperäisen stressihäiriön. Helinä Häkkänen-Nyholm kertoo, että lukema on suurempi kuin vanhemmilla, joilta on kuollut lapsi. Mitä pitempi aika lapsen viimeisestä tapaamisesta on, sitä vakavampia psyykkisiä vaikutuksia asialla on vanhemman hyvinvointiin. Tieto siitä, että lapsi elää mutta on täysin kontaktin ulkopuolella, jäädyttää suruprosessin ja mahdollisuuden työstää menetys.

Kysyn ensimmäiseltä haastateltavalta, miltä tuntui katsoa lastaan ja mitä tämän mielessä tapahtuu vieraannuttamisen aikana. Vastaus alkoi itkulla. Saatoimme jatkaa muutaman minuutin kuluttua. Tämä ihminen on kaikesta huolimatta onnistunut palauttamaan kontaktin lapseensa. Millainen möhkäle mahtaakaan olla niitten vanhempien sisällä, joilla ei edelleenkään ole yhteyttä lapseensa? Päätän etten käsittele tätä aihetta muissa haastatteluissa. Osa ei jaksakaan käsitellä tätä. Häkkänen-Nyholm kertoo että vanhemmista puolet oli ollut asian johdosta sairauslomalla, kolmasosa oli pohtinut itsemurhaa ja kahdeksan prosenttia oli yrittänyt itsemurhaa.

”Kyllä mä välillä mietin miksi mä jaksan tätä. Ajattelin että mä haluan näyttää lapsille, että teidän isä ei ole sellainen kuin mitä teidän äitinne on kertonut.” (Tuomo, nimi muutettu)

Sarjakuva: Lapsenmyrkyttäjät 1. Kuva: Jarkko Vehniäinen - yle.fi/lapsenmyrkyttaja

5. näytös: Satunnainen sankari, oikeuslaitos

Haastattelujen kuluessa kysyn yhä uudelleen: Miten yritit ratkaista tilannetta? Mistä hait apua? Kaikki haastatellut jakavat saman kokemuksen: perheneuvola ja lastensuojelu ovat pyrkineet auttamaan, mutta olleet voimattomia vaikean vieraannuttamisen käsittelyssä. Asiantuntija-avusteinen Follo–sovittelukaan ei heidän tapauksessaan ole auttanut. Lapsen tapaamisesta on kyllä sovittu, mutta sopimuksista ei ole pidetty kiinni.

Teen vähitellen johtopäätöksiä näiden kahdeksan kertomuksen perusteella. Onko niin, että pohjimmiltaan perheneuvola on rakennettu yhteistyöhaluisten vanhempien tueksi, ei ratkomaan riitatilanteita. Lastensuojelulla taas ei vaikuta olevan sopivaa asiantuntemusta eikä resursseja vieraannuttamisen kaltaisen psykologisesti vaikean tilanteen selvittämiseksi.

Yhä uudelleen kuulen miten haastateltaville on eri tilanteissa todettu, että teillä on nyt huoltajuuskiista, teidän pitää nyt keskenänne selvittää se. Näkökulma on kahden aikuisen riidassa, ei lapsen hyvinvoinnin varmistamisessa.

”Ne on hyvin pieniä askelia, ne on rasittavan lyhyitä steppejä mitä jokaisella tapaamisella päästään eteenpäin. Mutta joka tapauksessa päästään eteenpäin. Siinä menee vuosia ennen kuin ne suhteet saadaan rakennettua. Ehkä yksi merkittävimmistä jutuista on ollut se, että kun tapasin lapsia ensimmäisiä kertoja niin puhuin ensimmäiset kolme tapaamista yksin ja kerroin heille että kaipaan heitä välitän heistä, ja yritin haastaa heitä vuoropuheluun. Alkuun en edes saanut koskettaa heitä. Sitten tuli se hetki, että sain koskettaa. Seuraava steppi oli se että he alkoivat puhua, ei välttämättä niistä kipeistä asioista, mutta asioista kuitenkin. Ja niitä lapsia kiinnosti asiat, oli se sitten tietokonepeli tai mikä hyvänsä asia mikä heille on tärkeä sillä hetkellä niin se on kuitenkin eteenpäin.” (Tuomo, nimi muutettu)

Mistä sitten vaikeaan vieraannuttamiseen saa apua?

Suomessa kahden riitelevän aikuisen kiistassa ainoa toimivaltainen taho näyttää olevan oikeuslaitos. Vieraannuttamiseen perehtynyt juristi ja kirjailija Marja Toivio kehottaa sopimaan kaikki huoltajuusasiat erotilanteessa heti paperilla yksityiskohtaisesti. Pahinta on kun mitään ei ole sovittu kun erotaan. Oikeuteen menoa hänestä ei pidä pelätä tai pitää sitä häpeänä:

– Jos ei muuten olla kyetty sopimaan asioista, oikeus on selkeä paikka keskustella, perustella kaikki näkökannat ja päätyä konkreettiseen ratkaisuun. Viime kädessä oikeus päättää asian, jos vanhemmat eivät itse pysty.

Ei ihme, että oikeudesta on löytynyt viimein apu sovittujen tapaamisten täytäntöönpanossa neljälle haastattelemastani kahdeksasta ihmisestä; myös kaikkein vaikeimmissa tilanteissa eläville vanhemmille.

Pirkko sai kolmen vuoden tauon jälkeen kontaktin lapseensa oikeuden päätöksellä. Valvottujen tapaamisten jälkeen tuli ensimmäinen kerta kun tytär sai tulla äitinsä luo yöksi.

Oikeuslaitos on satunnainen sankari ja maksullinen erotuomari vieraannuttamistapauksien käsittelyssä siihen asti, kun lapsi on 12-vuotias. Tämän jälkeen lapsen oma tahto otetaan huomioon. Jos lapsi on opetettu siihen, että hän ei halua tavata toista vanhempaansa, ei Häkkänen-Nylundin mukaan ole paljoa tehtävissä. Voi vain toivoa, että lapsi alkaa aikuistuessaan itse selvittää asiaa.

6. näytös: Herääminen

”Perhekodin äidillä oli hyvin voimakkaat mielipiteet ja sanoi todella suoraan mitä ajatteli mun äidistä ja isästä. Hänen näkökulmansa ja äidin näkökulma isään oli niin erilainen ja molemmat oli sitä mieltä, että ovat täysin oikeassa. Mä ajattelin, että tässä ei ole mitään järkee, samasta asiasta ei voi olla kahta noin erilaista näkökulmaa. Että mikä mikä on totuus?

Äidin mielestä hän ei ollut tehnyt mitään väärää, ja perhekodin äiti niin kuin käänsi sen paletin toisinpäin. Sellanen alkoi 14-vuotiaan päässä herättää kysymyksiä, et äiti on äiti, isä on isä ja minä olen minä. Ja aloin oikeasti ekaa kertaa kyseenalaistaa äidin jutut ja aloin ottaa yhteyttä isään ja kysymään mitä on tapahtunut.” (Tuula, nimi muutettu)

Kun kaikki muut yritykset ja viranomaisten taito on ollut riittämätöntä, jää jäljelle vieraannutettu lapsi itse. Tuula oli onnekas; teini-iän kyseenalaistamisen tarve ja ulkopuolinen, sopivasti suorapuheinen aikuinen käynnistivät muutoksen ja selvittelynhalun.

Kuunteleva ulkopuolinen – kuten vertainen, aikuinen tai ammattilainen – ja oikeanlaiset kysymykset saattavat avata uuden näkökulman, joka herättää tutkimaan omiin vanhempiin liittyviä itsestäänselvyyksiä.

– Se voi olla vaikka lukion opo, jonka lause on se puuttuva palanen omassa palapelissä, sanoo Tuula.

Selvittelytyö on johtanut Tuulan ymmärtämään ja hyväksymään koko perheen osaamisen puutteita. Apua ei ymmärretty pyytää eikä sitä mistään myöskään tarjottu.

Myös pienempi lapsi voi herätä arvioimaan vanhempiaan uudesta näkökulmasta, kun hän jälleenrakentaa kontaktia erotettuun äitiin tai isään. Lapselle kehittyy terve halu omistaa molemmat vanhempansa ja päättää itse mitä heistä ajattelee.

"Meillä toteutetaan vieraannuttamista yhä järjestelmällisesti: musta puhutaan pahaa lapsen isän kotona isän ja hänen nykyisen puolisonsa toimesta. Mut esitetään esimerkiksi sellaisena, että lapsi ei voi saada kotiavainta, koska minä varastaisin sen ja murtautuisin heille. Ja jos lapsi ei halua pukea jotakin vaatetta päälle, kun on lähdössä mun luokse niin hänelle sanotaan, että jos et sä pue sitä päälle niin äiti vetää sua turpaan. Tai ei voi pakata äidin luokse kauniita vaatteita mukaan, koska äiti myy ne pois. Mutta lapsi on sanonut tällä tavalla, että hän ei halua, että hänelle kukaan kertoo ketä me ollaan. Että minä en saa kertoa millainen isä on ja hän ei tahdo, että hänelle kerrotaan kuka äiti on. Hän sanoi sillä tavalla, että minä tahdon itse päättää keitä te olette minulle." (Pirkko, nimi muutettu)

Meillä on uskonnonvapaus ja sananvapaus. Entä lapsen oikeus olla yhteydessä molempiin vanhempiinsa ja ajatella heistä mitä itse haluaa?

Sarjakuva: Lapsenmyrkyttäjät 4. Kuva: Jarkko Vehniäinen - yle.fi/lapsenmyrkyttaja

7. näytös: Syyllinen vai syytön

”Lopulta sitten kun mä olin melkein 18 ja puhuttiin puhelimessa, niin hänestä tuli sellainen kuva, että se sama ralli jatkuu, kun mä täytän kahdeksantoista. Siinä kohtaa mä totesin, että kiitos ei. Ja lopetin yhteydenpidon siihen. Että mä ei aio niellä sitä, että se sama ralli jatkuu. Se on ollu ilmeisesti äidille kova pala. Että paljon on tullut sukulaisilta painostusta, että pitäisi olla yhteydessä äitiin. Mutta kun äiti on sellainen, että otat siitä kaiken tai ei mitään. Että siitä ei voi valikoida niitä puolia mitä sä haluat.” (Tuula, nimi muutettu)

Vieraannuttaja kohtaa entisen lapsen ja nykyisen aikuisen oikeudentajun, kun tämä ymmärtää, mitä on tapahtunut. Aikuistunut lapsi taas joutuu tekemään tiliä häneltä toisen vanhemman kieltäneen ihmisen kanssa. Vanhempiensa tekoja voi ymmärtää, mutta niitä ei tarvitse hyväksyä tai antaa pakonomaisesti anteeksi, ellei sitä aidosti halua. Vanhempaansa voi samaan aikaan sekä rakastaa että olla hänelle vihainen.

Ymmärrän Tuulan ratkaisun. Oman elämän selkeä, itsenäinen ratkaiseminen karkottaa katkeruuden varmemmin kuin velvollisuudeksi koettu anteeksianto.

Usein taakka siirtyy sukupolvelta seuraavalle kuitenkin huomattavasti raskaammin.

"Siinä tapahtui niin, että mä panin äitiin kaikki välit poikki, kun mä ymmärsin mitä hän on tehnyt. Ja kun olin tavannut isää salaa äidiltä muutamia kertoja niin kirjoitin äidille kirjeen. Kerroin että olen nähnyt isän ja olen tosi iloinen siitä. Ja laitoin siihen, että sun täytyy ymmärtää, että sä et enää kiellä multa isää, että sä et ole mua tänne yksin tehnyt, sä et mua yksin omistakaan. Että isä omistaa mut yhtä paljon kuin sinäkin. Mä en ollut nähnyt mun äitiä moneen vuoteen, mä olin kertonut, että sä et tule sekoittamaan mun perhettäni enää. Mä olen täysin loppu. Sitten kun mulle ilmoitettiin, että äiti on kuollut, niin mä ajattelin siellä haudalla, että mä en ikinä tule tänne haudalle enää. Mulla oli sellainen viha. Mutta tänä päivänä ajattelen, että hän oli sairas ja että ehkä mä jonakin päivänä käyn siellä. En mä ole vieläkään käynyt siellä vaikka siitä on 20 vuotta. Mä ajattelen, että sairaat ihmiset tekevät tällaista, että joku on vinksallaan siinä ihmisessä, jos se ei pysty ajattelemaan, että mikä on sen lapsen oikeus ja lapsen etu." (Kaija, nimi muutettu)

Olivatko lapsena isistään vieraannutettujen Tuulan ja Kaijan äidit syyllisiä? Toisen vanhempansa menettäneen lapsen näkökulmasta vieraannuttaja on syyllinen. Hän on manipuloinut lapsensa elämää niin vakavalla tavalla, että sen anteeksiantaminen on vaikeaa ellei mahdotonta.

Richard Gardnerin teoria kuvaa vieraannuttamista syndroomana (Parental Alienation Syndrome), jolla on tietyt tunnusmerkit ja kehityskulku. Pitkään kehitetty malli pyrkii erittelemään vieraannuttajan mielen mekanismeja, joiden avulla ymmärtää ilmiötä. Vaikeissa tapauksissa vieraannuttajan epäluottamus on usein niin voimakas, että hän on valmis uskomaan pahimmat kuvitelmansa ex-kumppanista. Varsinkin jos hänellä on omassa lapsuudenhistoriassaan hyväksikäyttöä, hylkäämistä tai pahoinpitelyä. Tästä seuraa valtava tarve kontrolloida omaa lasta ja halu eliminoida toinen, "vaarallinen" vanhempi pois lapsen elämästä. Se mitä vieraannuttaja ei ymmärrä on se, että hän kuvittelee oman ex-puolisonsa toistavan hänen omien vanhempiensa teot ja vahingoittavan hänen lastaan kuten häntä on vahingoitettu.

Tällaisessa tilanteessa voi ajatella, että vieraannuttaja on paitsi syyllinen myös uhri, joka siirtää tiedostamattaan oman onnettoman lapsuutensa taakan edelleen lapsilleen. Tämä on kuin ylisukupolvisen murhenäytelmän käsikirjoitus.

Sarjakuva: Lapsenmyrkyttäjät 2. Kuva: Jarkko Vehniäinen - yle.fi/lapsenmyrkyttaja

Jälkinäytös: Tragedian lopetus

Miksi myrkyttämiseen ei puututa? Miten on mahdollista, että lasten oikeuksia ei kyetä myrkytystilanteissa puolustamaan? Mitä pitäisi tehdä, että tragedian käsikirjoitus ei toteutuisi?

Lapsen näkökulmasta tilanne ei ole hallinnassa. Yhteiskunnan rakenteissa tarvitaan muutosta. Kysyin asiaa eri tahoilta, ja sain erilaisia vastauksia, näkökulmasta riippuen. Liikkeellä on kolmea ajattelutapaa.

Vieraannutettujen vanhempien vertaisverkostoissa on esillä vieraannuttamisen kriminalisointi, kuten Kanadassa, Saksassa ja Australiassa on jo tehty. Tällöin vieraannuttamisen oireyhtymälle luodaan diagnostinen kuvaus ja se määritellään lapseen kohdistuvaksi väkivallaksi, joka on rangaistavaa. Rikosmäärittelyn uhka vähentää häiriökäyttäytymistä ja nopeuttaa oikeuskäsittelyjä.

Toinen ehdotus keskittyy oikeuslaitoksen osaamisen, resurssien ja työtapojen kehittämiseen. Luomalla juristien, psykologien ja terapeuttien työryhmiä voidaan tunnistaa ja puuttua vieraannuttamistapauksiin varmemmin ja tehokkaammin.

Kolmas ehdotus keskittyy lapsen oman tilanteenhallinnan vahvistamiseen. Helinä Häkkänen-Nyholmin mukaan yksi keino ehkäistä vieraannuttamista on opettaa manipuloinnin kohteita, lapsia. Siinä keskityttäisiin ihmissuhdekonfliktien tunnistamiseen ja siihen, että lapsella on oikeus sekä itsenäiseen mielipiteeseen että olla valitsematta puoltaan eroriidassa. Häkkänen-Nyholm kertoo, että joissakin kouluissa opetetaan jo nyt riidanratkaisua nuorille ja rohkaisee, että käsiteltäisiin myös sitä, että konfliktit voivat ilmetä lapsen perheessä ja olla läsnä hänen arjessaan.

Poliittisen paineen kasvaessa vieraannuttamiseen on lopulta pakko puuttua. Toivon, että viisautta ja ripeyttä löytyy toteuttaa mieluummin useampia yllä olevista ehdotuksista.

Rakenteiden muutokset tulevat ajallaan. Jos manipuloitu lapsi voimautetaan itsenäiseen ajatteluun, hän saa rohkeutta selvittää omaa tilannettaan. Tämä parantaa uhrin elämänlaatua heti.

Kysyn Tuulalta miten hän neuvoisi teini-ikäistä, joka tunnistaa, kuinka toisesta vanhemmasta puhutaan hänelle systemaattisesti pahaa.

Erolapsi, joka saa rakentaa rauhassa oman minänsä molempien, keskenään toimeentulevien vanhempiensa varaan, on hyvin varustettu tulevaa elämää varten.

Se kai olisi erovanhempien tärkein tehtävä vanhempina, eikö? Jokainenhan haluaa lapselleen hyvää?

– LOPPU –

Kymmenen mielen askelta erohelvettiin

Lapsen erottamisessa toisesta vanhemmasta toistuu aina samantyyppinen kaava. Löydätkö kenties itsesi jostain näistä kohdista? Entä lähipiirisi ihmiset?

Lapsenmyrkyttäjät: Pahan kierre -infokartta. Kuva: Yle / Annukka Palmén-Väisänen