Vuosia ennustajana toiminut henkilö myöntää, ettei oikeasti osaa ennustaa. Hän kertoi ihmisille sen, minkä he halusivat kuulla. Tutkijan mukaan monet ymmärtävät ettei ennustus ole välttämättä totta, mutta uskovat silti, koska ennustukset antavat heille toivoa.

Tähän juttuun on haastateltu entistä ennustajaa, joka haluaa esiintyä artikkelissa nimettömänä. Lisäksi artikkelia varten on haastateltu ennustajien asiakkaita tutkinutta Tuija Ketolaa ja Viestintäviraston viestintäverkkoasiantuntija Jukka Rakkolaista. Ketola kiinnostui ennustamisesta omien kokemustensa myötä ja ryhtyi perehtymään vähän tutkittuun aiheeseen 1990-luvun lopussa. Hän haastatteli 25 ennustajalla käyvää naista sekä perkasi 24 aiheesta saamaansa kirjettä.

Ketolan haastateltavat löytyivät naistenlehdissä olleiden ilmoituksen kautta. Se todennäköisesti vaikutti siihen, että hän sai vain yhden kirjeen mieheltä ja muut haastateltavat ja kirjoittajat olivat naisia.

Entinen ennustaja ei ole enää mukana ennustusbisneksessä, mutta hän haluaa kertoa omat kokemuksensa siitä, jotteivät ihmiset sinisilmäisesti luottaisi mihin tahansa.

KulttuuriCocktail: Miksi ryhdyit ennustajaksi?

Ex-ennustaja: Opiskelin ja tein epäsäännöllisiä keikkahommia siellä täällä. Päädyin tutun tuttujen kautta mukaan ennustusbisnekseen.

KC: Miten usein ennustit?

E: Se vaihteli tosi paljon oman elämäntilanteen mukaan. Meitä oli useita henkilöitä ennustamassa samassa puhelinnumerossa ja meillä oli työvuorot. Numerossa vastasi aina joku aamusta iltamyöhään saakka. Työvuoroja pystyi ottamaan niin paljon kuin itselle sopi.

KC: Mitä tavallisessa ennustuksessa tapahtui?

E: Ensin esittelin itseni. Käytin keksittyä nimeä, koska en halunnut että minut voisi tunnistaa. Kyselin aluksi soittajalta millä nimellä hän haluaa, että kutsun häntä, ja mistä päin hän on. Kysyin myös, oliko hänellä jotain erityistä asiaa. Tein itselleni yleensä muistiinpanoja, jotta muistaisin paremmin, jos sama henkilö soittaisi useamman kerran.

Kädessä tarot-kortti, ennustaminen, linna, liekit

KC: Miten ennustit?

E: Käytin yleensä tavallisia ja tarot-kortteja, koska korteista lähtee hyvä ääni puhelimessa. Kristallipallo on liian ”hiljainen” väline, joten siitä ei ole hyötyä puhelinennustamisessa. Pakko tunnustaa, etten tiennyt taroteista mitään ennen kun aloin ennustaa. Taisin itsekin vähän hurahtaa tarot-kortteihin, kun joskus yön pimeinä hetkinä alkoi tulla epämääräinen tunne, että voisiko tässä olla jotain, entä jos osaankin ennustaa.



KC: Ketkä numeroon soittivat?

E: Joukossa oli henkilöitä, joilla tuntui olevan haasteita mielenterveyden kanssa sekä niitä, joista kuuli, että he ovat jollain tavalla riippuvaisia tällaisista palveluista. Soittaminen oli jonkin asian korvike. Sitten oli porukka, joka kuulosti ihan täyspäisiltä ihmisiltä. Se oli ihmeellisin joukko. Käytin kuitenkin sanaa ennustaja ja sanoin, että katson korteista.

KC: Olivatko soittajat miehiä vai naisia?

E: Soittajissa oli sekä miehiä että naisia. Eivät naiset mitenkään merkittävässä määrin olleet enemmistössä.

KC: Miksi he soittivat?

E: Tyypillisesti henkilöllä oli joku haasteellinen elämäntilanne. Mies joi ja hakkasi, henkilö pyöritti avioeroa mielessään ja pohti, että lähteäkö vai ei. Ihmisellä oli selvästi toive, että joku tulisi ulkopuolisena kristallipallon kanssa ja sanoisi miten pitäisi toimia. Välillä nousivat niskakarvat pystyyn ja varoin aina sanomasta, että tämä olisi ainoa oikea vaihtoehto. Yritin saada ihmisen itse ratkaisemaan asian.

Tutkija Tuija Ketolalla on samanlaisia kokemuksia ennustajalla käyvistä henkilöistä. Monille hänen haastateltavilleen oli tapahtunut ikäviä asioita: lapsi oli tehnyt itsemurhan, henkilö oli eronnut, tai hän oli saanut vammaisen lapsen, joka vaatii paljon hoitoa ja voimat olivat aivan loppu. Ketolan mukaan joukossa oli myös niitä, joille ennustaminen oli hauskanpitoa toisten kanssa. Se oli sellainen yhteinen kiva juttu.

Ketolan tutkittavien joukossa oli sekä korkeasti koulutettuja uraihmisiä että vähän koulutettuja. Osa naisista oli hänen mukaansa mystikoita, jotka kuuluivat henkisen kehityksen yhdistyksiin ja parapsykologisiin seuroihin.

KC: Keitä muita numeroon soitti?

E: Oli sellaisia puheluita, joissa onnellisessa parisuhteessa oleva perheenäiti oli tavannut ”elämänsä miehen” etelän aurinkorannoilla ja oli ihan falling in love. Järki-ihmisenä olisin halunnut sanoa, että lopeta, saat siltä vaan kupan tai aidsin, mutta minun kortit "kertoivat" yleensä sitä, mitä ihminen halusikin kuulla.

KC: Ketkä olivat hankalimmat soittajat?

E: Ehdottomasti yömyöhään humalassa soittavat miehet. Rivien välistä kuului epätoivoista ja itsetuhoista puhetta: ”Mulla on viskilasi ja ase, täräytän kohta aivoni pihalle.” Yritin tyynnytellä soittajaa ja kehotin soittamaan auttavaan puhelimeen ja menemään nukkumaan. Seuraava päivä olisi taas uusi päivä.

KC: Kyseenalaistivatko ihmiset koskaan sitä mitä sanoit?

E: Aika harvoin. En saanut koskaan raivostuneita soittoja jälkikäteen. Se oli vähän yllättävää, koska kuulin, että joitakin oli jopa uhkailtu. Toki oli niitäkin, jotka sanoivat, että mitä sinä minulta kyselet, etkö näe korteista. Niihin oppi reagoimaan. Kerroin muun muassa, ettei yksityiskohtia voi nähdä näin lyhyen tuttavuuden perusteella, mutta näen tiettyä suuntaa ja kehitystä.

Tuija Ketolan mukaan kaikki hänen tutkimukseensa osallistuneet olivat jollain tavalla tietoisia, ettei ennustaminen ole välttämättä täysin totta. Aineistossa uskomisen pohtiminen on koko ajan läsnä. Ketolan mukaan monesti kyse oli enemmän halusta uskoa, kuin fundamentaalisesta uskosta.

Monet haastateltavat myös ajattelivat, että joukkoon mahtuu sekä hyviä että huonoja ennustajia. Osa selvästi uskoi selvänäkökykyyn ja siihen, että se on lahja jumalalta. Toiset myös jakoivat ennustajia eri luokkiin ja pitivät puhelinennustajia ”humpuukiennustajina”.

KC: Miten jaksoit keksiä tarinoita vuodesta toiseen?

E: Se auttoi jaksamaan, kun ihmiset välillä soittivat itku kurkussa, miten iloisia he olivat kun saivat apua. Se, että joku kuunteli heitä, tuntui olevan todella tärkeää.

A: Miksi ihmiset eivät mene ammattiauttajalle?

E: Ehkä kaikki eivät usko terapeutteihin. Tuli tunne, että pienemmillä paikkakunnilla asuvat eivät välttämättä halua mennä puhumaan kenelläkään ammattilaiselle, koska kaikki tuntevat toisensa. Oikeissa terapioissa ihmisten silmiä pyritään avaamaan haitallisille toimintamalleille, eivätkä ne välttämättä ole mieluisia ihmiselle. Ennustajana opin aika nopeasti kertomaan ihmisille sellaisia asioita, joita he halusivat kuulla.



Tuija Ketosen mukaan monet hänen haastattelemansa ihmiset kokivat, että ennustajalle voi puhua mitä vaan, kun taas terapeutille ei. Osalle ihmisistä ennustaja oli Ketosen mukaan ikään kuin ystävä, jolle voi kertoa huoletta vaikka miestoiveistaan. Sellaisia asioita, joista ei voisi edes ystävilleen puhua. Toisille ennustaja tuli niin tutuksi, että he luonnehtivat ennustajalla käymistä kyläreissuksi.

Osa Ketolan tutkittavista koki terapian vaivalloisena ja ongelmallisena, koska ”siinä joutuu tekemään itse töitä”. Terapeutilla käyminen maksaa ja vie aikaa. Ennustajalla käyminen koettiin myös hauskana ja jännittävänä verrattuna terapiaan. Siinä oli tutkittavien mielestä aina olemassa mahdollisuus, että entä jos se olisikin totta.

Tuija Ketola päätyi tutkimuksessaan siihen, että ennustajalla käyminen on monelle ”myyttiterapiaa” ja se tuo ihmisille toivoa vaikeina aikoina.

Kädessä tarot-kortti, ennustaminen, pääkallo, siivet

KC: Mikä on ennustajan tärkein taito?

E: Ehdottomasti intuitio. Kun kuuntelee ihmisiä puhelimessa, niin harjaantuu kuuntelemaan, mistä kenkä oikeasti puristaa. Usein olin aavistanut tilanteen jo ennalta ennen kuin ihminen oli edes ehtinyt kertoa siitä minulle.

KC: Mistä sen tietää?

E: Sen vaan tietää, esimerkiksi hengityksestä ja tavasta puhua. Ihmiset eivät usein puhu siitä kipeimmästä asiasta, vaan sitä kierretään ja kaarretaan kuin kissa kuumaa puuroa. Kyllä sen oppi vaistoamaan, että todellinen asia on siellä takana. Sitten kortit rupesivat ”näyttämään” asioita: ”Tässä näkyy outo varjo. Tässä on jotain sellaista, mitä et vielä ole kertonut. Osaatko kertoa, kun en saa kiinni.”

KC: Mistä asioita ihmiset eivät halunneet puhua?



E: Oli kaikenlaisia pettämisiä, syrjähyppyjä, insestiä, huijauksia ja talousrikoksia. Tekijälleen ne olivat hyvin merkityksellisiä asioita. Asiat olivat sellaisena puhumattomana möykkynä. Intuitiolla tajusin, että tässä on asia, josta puhutaan ja tästä varsinaisesta jutusta ei puhuta. Sitten kun asia tuli esiin, niin ihmiset olivat tosi hämmästyneitä, että miten sinä voit tietää, kun en ole kenellekään tästä asiasta puhunut. En hennonut sanoa, että juurihan sinä sen minulle kerroit.

Tuija Ketolan mukaan erilaiset uskomukset nousevat herkemmin pintaan, kun eletään epävarmoja aikoja. 90-luvun talouslama on siitä hyvä esimerkki. Sitä voidaan pitää jonkinlaisena käännekohtana ihmisten asenteiden muutoksessa. Nykyään on sallitumpaa uskoa erilaisiin asioihin kuin esimerkiksi 70- ja 80-luvulla, jolloin korostettiin enemmän rationaalista ajattelua.

Ketola liittää muutokseen myös asiantuntijuuden murrokseen. Nykyään voi hänen mukaansa kysyä neuvoa sekä ennustajalta että terapeutilta, eivätkä ne sulje toisiaan pois.

Ennustamisbisnekseen liittyy paljon ikäviä ilmiöitä kuten huijaamista ja suoranaista kiristämistä. Eräs Ketolan tutkittava kertoi, miten häneltä oli kiristetty rahaa kirouksilla. Uhkailtiin, että jotain tapahtuu, jos asiakas ei maksa lisää. Toinen henkilö ei päästänyt vanhempiaan matkalle, koska ennustaja oli sanonut, että nainen tulee itkien matkan takaa. Ennustus oli alkanut elää henkilön mielessä omaa elämäänsä.

Tuija Ketola oli yllättynyt siitä, miten kovasti osa ihmisistä loppujen lopuksi uskoi ennustamiseen ja vasta aikojen päästä ryhtyi ihmettelemään toimintaansa.

- Ennustamisella voi olla voimakas vaikutus ihmiseen ja siihen todellakin voi hurahtaa, pohtii Ketola.