Helsingin Sanomien haastattelemien eduskunnan virkamiesten mukaan ministeriö pimitti maakunta- ja sote-uudistuksen ratkaisevilla hetkillä eduskunnalta olennaisia tietoja.

Kyse oli 210 miljoonasta euron summasta, joka liittyi maahanmuuttajien kotouttamisen ja maatalousyrittäjien lomittamisen korvaamiseen. Virkamiehet huomasivat, että lakiesitykseen oli jäänyt puute, kun tehtäviä oli veivattu maakunnilta takaisin kunnille.

”Onko riski, että joku eduskunnassa huomaa tuon puutteen ja koko vastineen uskottavuus kärsii”, lehti kertoo virkamiehen pohtivan viestissään 28. helmikuuta.

Viestiketjussa mukana ollut ministeriön hallintopolitiikan alivaltiosihteeri Päivi Nerg ei lehden tietojen mukaan puuttunut asiaan.

Nerg itse kiistää, että kyse olisi ollut pimittämisestä ja väittää, että asiasta kerrottiin valiokunnan kokouksessa 6. maaliskuuta. HS:n lähteillä on asiasta eri käsitys.

Tämä ei ole sote- ja maakuntauudistuksessa ensimmäinen kerta, kun virkatoiminnan ja politikoinnin eroa pohditaan.

Toukokuussa 2018 uutisoimme ministeriön uudistuksen markkinoinnista. Ihmetystä herätti viestintätoimiston rakentama sivusto, joka antoi yleisölle hyvin ruusuisen kuvan tulevaisuudesta sote- ja maakuntauudistusten jälkeen.

”Onneksi se sukupolvi teki silloin oikeita ratkaisuja”, tulevaisuuteen sijoittuvalla mainosvideolla muisteltiin sote-uudistuksen tekijöitä.

Sivusto selvitti, kuinka erilaisten ihmisryhmien tilanteet paranevat uudistuksen myötä. Maakuntavaalien ajankohdaksikin sivustolla kerrottiin lokakuu 2018, vaikka asiaan liittyi valtavaa epävarmuutta.

Valtiovarainministeriön viestinnästä selitettiin, että sivustolla ei tarvinnut kertoa uudistuksen tunnetuista epävarmuuksista ja riskeistä, koska niistä kerrotaan toisella sivustolla.

Ministeriö sittemmin muutti mainostekstejänsä ja videokin sai kyytiä.

Inhimillisesti on ymmärrettävää, että vuosien puurtaminen uudistuksen parissa sitouttaa virkamiehiä. Kukapa haluaisi tehdä työtä, jolla ei ole tarkoitusta? Siihen se ymmärrettävyys loppuukin.

Kyse ei ole vain yhdestä uudistuksesta, vaan koko päätöksentekojärjestelmän toimivuudesta. Se murenee, jos poliitikot eivät voi luottaa siihen, että virkamiehet ministeriöissä tekevät rehellisesti ja riippumattomasti työtään. Tai jos virkamiesten kesken syntyy epäluottamuksen ilmapiiri ja epäily siitä, että toiset politikoivat.

Huolestuttavaa on se, että 210 miljoonan euron puutteen huomanneet virkamiehet ylipäätään lähtevät pohtimaan, ”onko riski, että joku eduskunnassa huomaa sen”.

Suomessa kansanedustajat ja ministerit vaihtuvat neljän vuoden välein vaaleissa, mutta virkakunta pysyy. Tämä perinne edellyttää luottamusta siihen, että virkavastuu ei ole vain sanahelinää.