Neljä päivää lapsen syntymän jälkeen isä Miika Salminen ei enää vastannut vaimonsa puheluihin. Oli sattunut onnettomuus.

Jacinter Mkok-Salminen menetti miehensä onnettomuudessa 11 kuukautta häiden ja neljä päivää tyttären syntymän jälkeen. Hän jäi suremaan vastasyntyneen kanssa yli 10 000 kilometrin päähän kotimaastaan.

"Minä rakastan teitä molempia", olivat viimeiset sanat, jotka Miika Salminen lausui vaimolleen puhelimessa ennen varpajaistensa alkua. Oli perjantai-ilta marraskuussa 2013. Seuraavana aamuna Miikan piti hakea vaimonsa Jacinter Mkok-Salminen ja neljän päivän ikäinen tyttärensä Amia Turun yliopistollisen sairaalan äitiysosastolta.

Jacinter oli otettu synnytysosastolle saman viikon maanantaina. Synnytys oli pitkä: Amia syntyi vasta tiistaina kello 17.19. Äidille jäi muistoksi monta tikkiä.

Silloin minulle valkeni, että minä ja tyttäreni olemme yksin. Jacinter Mkok-Salminen

Isä Miika vieraili osastolla päivittäin katsomassa vaimoa ja vastasyntynyttä tyttöä. Jacinter oli kuitenkin vihainen ja pettynyt. Miksi kukaan muu ei tule?

– Kun joku saa lapsen kotimaassani Keniassa, huone on joka päivän täynnä ihmisiä. Täällä kukaan ei tule. En ollut vihainen Miikalle. Olin vain yksinäinen.

Miika lohdutti vaimoaan samalla kärsivällisyydellä, jolla hän oli lohduttanut tätä silloin, kun uutinen vauvasta tuli alle kaksi kuukautta häiden jälkeen.

"Älä itke. Ei sillä ole väliä, tulevatko muut. Minä olen tässä. Vain sillä on väliä."

Sarita Blomqvist / Yle

Pariskunnan kodista Loimaalta Turkuun Tyksiin ajaa vajaan tunnin. Oli sovittu, että Miika soittaa Jacinterille ennen kuin lähtee kotoa. Turvaistuin sekä vaihtovaatteet Jacinterille ja vauvalle oli pakattu autoon jo valmiiksi.

Jacinter heräsi seitsemältä lauantai-aamuna. Hän söi aamiaisen ja palasi sänkyyn. Hän makoili, otti kuvia vauvasta ja lähetti niitä kenialaisille ystävilleen. Kello läheni kymmentä eikä Miikasta kuulunut vieläkään mitään. Jacinter soitti. Linja tuuttasi sen merkiksi, että puhelin ei ollut päällä. Jacinter palasi viestittelemään ystäviensä kanssa.

– Ajattelin, että hän oli juhlinut liikaa, ja päätin antaa hänelle vielä puoli tuntia aikaa nukkua.

Kello tuli 11. Miikan puhelin oli edelleen pois päältä. Hermostunut Jacinter lähetti miehelleen viestin: Ei tarvitse tulla ollenkaan.

Kahdeltatoista hoitaja käveli huoneeseen. Hän taputti lattialle kyykistynyttä Jacinteria olalle ja nosti vauvan syliinsä. Epäilys häivähti Jacinterin mielessä. Miksi hoitaja rutistaa vauvaa niin lähellä ja tiukasti? Miksi hän näyttää niin vakavalta?

– Juuri se hoitaja oli ollut koko ajan iloinen ja ystävällinen. Ajattelin, että Suomessa ollaan varmaankin todella ammattimaisia ja vakavia, kun äiti lähtee sairaalasta kotiin.

"Olen pahoillani, miehenne on kuollut"

Hoitaja johdatti Jacinterin toimistohuoneeseen. Pöydän ääressä istui kaksi poliisia. Kun Jacinter astui ovesta, poliisit nousivat ylös. Jacinter säikähti. Olenko tehnyt jotain väärää? Pidätetäänkö minut? Vievätkö ne vauvani?

– Olen pahoillani, miehenne löytyi aamulla kuolleena.

Ensin Jacinter luuli kuulleensa väärin. Poliisi toisti pahoittelut.

– Appivanhempasi ovat tulossa. He kertovat sinulle lisää.

Jacinter valahti lattialle. Kaikki muuttui mustaksi. Kun hän vihdoin nousi, poliisit sanoivat lähtevänsä.

Jacinter jäi huoneeseen hoitajan kanssa. He vain seisoivat ja tuijottivat toisiaan. Jacinter olisi halunnut itkeä, mutta kyyneleet eivät tulleet.

Pari tuntia myöhemmin appivanhemmat saapuivat. Silloin itkettiin. Appivanhemmat kävivät ostamassa vaatteita äidille ja vauvalle. Miikan serkku toi turvaistuimen lainaksi.

Jacinter soitti Miikan veljelle. Mitä on tapahtunut?

Miika oli löytynyt autosta. Jostain syystä hän oli pysähtynyt matkalla. Ehkä ottaakseen torkut. Moottoriin oli tullut vuoto, jonka seurauksena auton sisätilat täyttyivät hiilimonoksidista.

Lopulta auto oli syttynyt tuleen. Moottori räjähti, mutta siinä vaiheessa Miikaa ei olisi enää voitu pelastaa.

"Itkin joka päivä"

Jacinter kirjoitti heti poliisit tavattuaan Facebookiin: Why now? Miksi nyt? Ystävät tajusivat, että jotain oli pahasti vialla. Viestejä ja soittoja alkoi tulvia. Ystäviä Helsingistä ja Hämeenlinnasta lähti Jacinterin luokse Loimaalle. He ehtivät perille jo ennen vauvaa ja äitiä.

Puolitoista viikkoa myöhemmin saapui myös Jacinterin äiti, jolle kenialaiset ystävät olivat järjestäneet passin, viisumin ja lentoliput.

Ensimmäisinä viikkoina ympärillä pyöri ihmisiä jatkuvasti, vaikka osa tutuista lähestyikin leskeä varovasti viesteillä: "Otan osaa. Olen pahoillani. En halua häiritä suruasi." Jacinter ihmetteli suomalaisten tapaa kohdata suru. Miksi sureva ihminen pitäisi jättää rauhaan?

Öisin Jacinter muisti, että hyörinästä huolimatta se kaikkein tärkein ihminen puuttui. Hän, joka oli vasta vähän aikaa sitten luvannut olla vierellä aina.

– Elin unen ja todellisuuden rajalla.

Hän olisi ollut hyvä isä, mutta kuolema riisti sen tiedon meiltä. Jacinter Mkok-Salminen

Lopulta koitti se aika, kun kaikki muut palasivat arkeen. Jacinter jäi yksin kuusi viikkoa ennen vauvan syntymää hankittuun taloon.

– Silloin minulle valkeni, että minä ja tyttäreni olemme yksin. Itkin joka päivä.

Jacinter jätti Miikan vaatteet kaappeihin sillä tavalla kuin mies oli ne itse sinne ripustanut. Hänestä tuntui väärältä siirtää niitä. Väärältä tuntui myös muuttaa pois talosta, vaikka ystävät kehottivat häntä muuttamaan, etteivät muistot vainoaisi. Mutta Jacinter halusi niiden vainoavan.

"Emme voineet olla erossa"

Jacinter ja Miika tutustuivat Facebookin välityksellä jo vuonna 2010. He vierailivat toistensa luona useita kertoja. Yhteys syntyi välittömästi, kun he vihdoin näkivät toisensa Nairobin lentokentällä. Klik ja kaksi palaa loksahti yhdeksi.

Jonkin aikaa he jatkoivat videopuheluiden ja satunnaisten tapaamisten värittämää kaukosuhdetta, mutta kumpikin halusi enemmän.

– Kun olin käynyt Suomessa, tajusimme, että emme voi enää olla erossa toisistamme.

Jacinter lopetti sisustusalan liikkeensä Nairobissa ja muutti Suomeen joulukuussa 2012. Tammikuun neljäntenä Miika ja Jacinter sanoivat tahdon maistraatissa Turussa.

Varsinainen juhla järjestettiin vasta seuraavana kesänä. Paikalla oli 30 vierasta, mutta Jacinterin sukulaiset eivät päässeet paikalle. Rahat eivät riittäneet matkustamiseen. Siksi suunnitelmissa oli järjestää vielä paljon suuremmat häät Keniassa.

– Sellaiset, joista olin unelmoinut pikkutyttönä: 500 vierasta. The African way.

"Kuolema riisti sen meiltä"

Kaksi kuukautta häiden jälkeen Jacinter huomasi, että hänellä oli jotenkin erikoisella tavalla huono olo. Tuore aviopari oli puhunut lapsista – yhdestä tai kahdesta. Kumpikin halusi perheen, mutta Jacinterin olisi opiskeltava ensin suomea ja löydettävä työtä.

Nyt Jacinter oli kuitenkin viidettä viikkoa raskaana. Uutinen tuntui murskaavalta.

– Vau... Kaikki unelmani ja suunnitelmani tuntuivat murskautuvan.

Elin vain päivän kerrallaan, koska minusta tuntui, että minulla ei ole tulevaisuutta. Jacinter Mkok-Salminen

"Emme ole enää teinejä. Pystymme kyllä huolehtimaan vauvasta", oli Miika silloin lohduttanut. Jacinter uskoi häntä. Mitä väliä sillä olisi, jos asiat eivät menisikään ihan siinä järjestyksessä kuin oli suunnitellut?

– Hän olisi ollut hyvä isä, mutta emme saa koskaa tietää sitä, koska kuolema riisti sen meiltä.

"Hän tietää, että isä on siinä"

Kaksi vuotta myöhemmin Jacinter on muuttanut Turkuun. Yläkertaan vievien rappusten seinustalla lepää kuva vaaleasta ja sinisilmäisestä Miikasta mustassa puvussa ja violetissa solmiossa. Joka aamu Amia ja Jacinter ohittavat kuvan.

– Look daddy! Smart daddy, huutaa kaksivuotias Amia.

– Hän tietää, että isä on siinä. Joskus, kun hän on vanhempi, kerron hänelle enemmän.

Isästä ja tyttärestä ei kuitenkaan ole tallella yhtään yhteiskuvaa. Vanhemmat ajattelivat, että kyllä sen ehtii, kunhan palataan sairaalasta kotiin.

Onnettomuudesta on pian kolme vuotta. Suru, menetys ja ikävä tuntuvat yhä voimakkaina.

– Surusta ei pääse yli, mutta sen kanssa oppii elämään. Sitä minä teen. Opettelen elämään surun kanssa.

Yksinäisyyden olisi voinut yrittää paikata muuttamalla pois Suomesta, mutta Jacinterin mukaan oli Miikan unelma, että Amia kasvaisi täällä ja oppisi kielen. Jacinter kävi vauvan kanssa Keniassa pian Miikan kuoleman jälkeen. Hän halusi nähdä voisiko palata.

– Ei se ollut sellaista kuin odotin. Ehkä odotin löytäväni Miikan, mutta ei hän ollut siellä. Olemme nyt Suomessa ja pysymme täällä ainakin toistaiseksi. Uusi alku Keniassa pienen vauvan kanssa olisi liian vaikea.

Amia puhuu äidilleen Jacinterille usein suomea, vaikka äiti vastaakin englanniksi. Jacinter opiskelee suomea kurssilla. Amialle kieli tarttuu päiväkodissa. Sarita Blomqvist / Yle

– Räy! Voin olla tiikeri, Amia huutaa äidilleen ja ahtaa samalla haarukalla karjalanpiirakkaa suuhun.

Tyttö on oppinut suomea päiväkodissa. Ainakin yksi isän unelmista on käynyt toteen. Amia puhuu äidille usein suomea, vaikka äiti vastaa englanniksi.

Äitikin opettelee. Hänen mielestään suomalaiseen yhteiskuntaan on vaikea päästä kiinni varsinkin ilman kielitaitoa. Kieltä pitäisi vieläpä osata täydellisesti.

– Miksi myös englanti ei voisi olla virallinen kieli Suomessa? Keniassa se on.

Miika oli Jacinterin ankkuri suomalaiseen yhteiskuntaan ja kulttuuriin. Vaikka häntä ei enää ole, Jacinter haluaa selviytyä uudessa kotimaassaan. Hän haluaa opiskelupaikan, ammatin ja työn. Sisustussuunnittelun pariin hän ei usko palaavansa, mutta kotiin hän ei aio linnoittautua.

– Pitkään aikaan en unelmoinut. Elin vain päivän kerrallaan, koska minusta tuntui, että minulla ei ole tulevaisuutta. Tyttäreni ansaitsee kuitenkin tulevaisuuden ja unelmia.