Tähän on totuteltava: Suomen talous kasvaa seuraavat kymmenen vuotta erittäin vaimeasti.

Noin 1,3 prosentin vuosittaista talouskasvua ennustavat seuraavalle vuosikymmenelle lähes kaikki ennustelaitokset valtiovarainministeriöstä alkaen. Toki kyse on ennusteesta, mutta mennyt vuosikymmen on todistanut sen, että talouskasvu voi todella olla hidasta.

Talousongelmien taustalla ovat vanhat tutut ongelmat, kuten valtioiden suuret velkamäärät ja väestön vanheneminen. On myös hyvä pohtia, mitkä rajat ilmastonmuutos ja hupenevat luonnonvarat länsimaiselle elämäntyylille asettavat.

Voiko elämäntyyli perustua jatkuvaan kasvuun, kulutukseen ja hyödykkeiden käyttöön? Onko ihminen niin kekseliäs otus, että pystyy samaan aikaan kasvattamaan aineellista hyvinvointiaan ja pitämään huolta luonnonvaroista?

Yhtälö on vaikea, eikä sitä ole toistaiseksi kukaan pystynyt ratkaisemaan.

Suomen työllisyysasteen nostaminen 75:een prosenttiin ja siitä ylöspäin onkin hyvin epätodennäköistä tai vähintäänkin tolkuttoman vaikeaa, oli poliittisessa vallassa kuka tahansa.

Jotta temppu onnistuisi, tarvitaan valtava nippu työllisyyttä edistäviä keinoja, jotka käytännössä tarkoittavat työttömyysturvan heikennyksiä, erittäin maltillista palkkapolitiikkaa koko vuosikymmenen ajan ja muutenkin työntekijän näkökulmasta katsottuna kaikkea muuta ”kivaa”– siis kovaa.

Kaikki eivät ole voittajia, ja kamppailu talouden hedelmistä on jatkossa yhä kovempaa.

Ikävistä realiteeteista huolimatta tai niistä johtuen lähes kaikilla tuntuu olevan jonkinlainen ”tahtotila” päällä. Esimerkiksi työmarkkinakeskusjärjestöt kertoivat, että ne esittävät hallitukselle vuoden 2017 eläkeuudistuksen jatkoneuvotteluiden tuloksena nipun uusia eläkeratkaisuja.

Uudistuksen isoin työllistävä vaikutus olisi eläkeputken alaikärajan nostaminen yhdellä vuodella 62 vuoteen. Uudistus koskettaisi vuonna 1961 ja sen jälkeen syntyneitä. Eläkeputkeen ovat päässeet yleensä ikääntyneet työttömät, joille maksetaan ansiosidonnaista päivärahaa eläkeikään saakka.

Eläketurvakeskuksen arvion mukaan eläkeputken kiristäminen lisää työllisyyttä noin 6 000 henkilöllä vuoteen 2025 mennessä. Jos näin pääsisi käymään, pääministeri Antti Rinteen (sd) hallituksen työllisyystavoite ottaisi pienen askeleen eteenpäin.

Ikävä puoli on se, etteivät vuonna 2017 tehty eläkeuudistus ja nyt ehdotetut muutokset tule riittämään, sillä väestö vanhenee kovaa vauhtia eikä lapsia synny riittävästi.

Nuoret lykkäävät perheenperustamista eikä moni edes halua lapsia – ensisynnyttäjien keski-ikä on jo yli 30 vuotta, kun se vielä 1980-luvulla oli 26 vuotta.

Maahanmuuton varaan ei voi laskea, sillä Suomi ei ole niin houkutteleva maa kuin esimerkiksi Ruotsi tai Saksa. Suomen kieli on vaikea, ilmasto kylmä ja työelämään on vaikea ujuttautua. Maahanmuuttajat eivät edes nyt työllisty Suomessa tarpeeksi nopeasti, vaikka pientä kehitystä 2000-luvulla on tapahtunut.

Kotouttamisessa olisi paljon petrattavaa ja maahanmuuttajien kielitaitoon ja suomalaisen kulttuurin opettamiseen pitäisi panna huomattavasti enemmän rahaa.

Mutta onko siihenkään varaa? Valtion budjetista pitäisi hoitaa myös ikääntyvä väestö ja kouluttaa lapset – ja hävittäjiinkin pitäisi löytyä 10 miljardia euroa.

Jos tarpeeksi moni ei pääse nauttimaan talouden hedelmistä, on se valtava uhka myös koko hyvinvointivaltiolle.

Esimerkiksi tulevaisuuden eläkemaksuihin kohdistuu usean prosentin maksupaine. Ja tämä maksupaine rahoitetaan palkoista. Jos eläkejärjestelmä halutaan säilyttää nykyisellään, tulotaso laskee väistämättä, sillä eläkemaksut nousevat, palkat eivät juuri kasva ja työ sirpaloituu.

Se puolestaan johtanee eriarvoistumiseen, tyytymättömyyteen ja jopa kaaokseen. Esimerkiksi nykynuorilla ei ole todennäköisesti varaa jäädä eläkkeelle koskaan.

Rinteen hallitukselta ja työmarkkinajärjestöiltä odotetaan paljon, kun ne neuvottelevat kolmikannassa Suomen tulevaisuudesta. Keinoja on, mutta ne hymyilyttävät vain harvoja.