Hyvähän se on, jos ihmisiä tapetaan. Mitä enemmän, sen parempi. Hitler oli ihailtava mies, ja Suomen historian kunniakkain hetki koettiin, kun veljeilimme natsien kanssa.

Suomeen ei pidä päästää ulkomaalaisia. On järjetöntä houkutella kylmään säähän ihmisiä, joille evoluutio on kehittänyt mustan ihon ja käkkärän tukan. Muukalaiskammosta ei pidä yrittääkään päästä eroon. Rasismi ei tarvitse perusteluja, se on luonnollista.

Voisi luulla, että tällaisilla kommenteilla saisi punavihreän älymystön silmilleen.

Mutta mitä vielä. Mielipiteitä ei tuomita, koska ne tulevat sopivasta suusta. Mainittujen näkemysten takaa löytyy kalastaja ja ympäristöajattelija Pentti Linkola.

Käytössä tuntuu olevan kovin erilaiset mittatikut, kun arvioidaan eri ihmisten argumentteja. Kun kansanedustaja Laura Huhtasaari kommentoi, että ihmisoikeudet on perustettu suojelemaan siviilejä eikä sotarikollisia, hänet vedettiin kölin ali näyttävästi ja monta kertaa. Kun Linkola halveksii ihmisoikeuksia ja rohkaisee terrorismiin, tätä pidetään kiinnostavana toisinajatteluna ja ravistelevana keskustelunavauksena.

Kummallinen ristiriita syntyy siinäkin, että samalla kun Linkolalle sallitaan avoin natsimyönteisyys, kaikki kivet käännetään, kun etsitään viitteitä 1930-kuvun kulttuuriväen natsisympatioista.

Linkolaa haastateltiin äskettäin televisiossa. Tuttuun tapaan hän ihaili pakkovaltaa ja vastusti demokratiaa. Yhtä tutusti ohjelma kirvoitti tuttavapiirissä hyväksyvän hyrinän: viisas ja syvällinen mies, näkijä ja totuudentorvi. Ei ihme, että Linkola taannoin pääsi laajassa ”suuret suomalaiset” -äänestyksessä sijalle 18, Snellmanin ja Paasikiven edelle.

Linkola kieltämättä on poikkeustapaus, lieventäviä asianhaaroja riittää. Hän on luontoihminen sanan syvimmässä merkityksessä. Hän elää jokseenkin niin kuin opettaa, vaatimattomasti ja kaikkea kulutusta välttäen, luonnon rytmissä ja ehdoilla. Hän on pyyteetön eikä tavoittele omaa etua.

Yksinäisen kalastajan elämä on jo fyysisesti äärimmäisen rankkaa, eikä kaltaiseni sohvasuomalainen voi kuin ihailla miehen sitkeyttä. Hän kirjoittaa terävästi ja on vangitseva puhuja. Olen Linkolan kanssa muutamaan otteeseen keskustellut, puhelimessa ja kasvokkain. Hän on vakuuttava ja hänessä on merkillinen karisma.

Häntä haluaa kuunnella.

Ennen muuta Linkola puuttuu toistuvasti ydinkysymykseen, joka on selvästi alikäsitelty: ympäristöongelmien perussyy on se, että meitä on liikaa – ja aina vain enemmän. Viime kädessä koko ekologinen kriisi lajikuolemineen ja metsähakkuineen johtuu liian suuresta väestöstä.

Linkola kritisoi viiltävästi älyvapaata kulutuskulttuuria. Kun katsoo uutispätkää kauppakeskuksen avajaisista, joissa kulutuspsykoosiin villiintyneet laumat ryntäilevät tarjoustuotteiden perässä, on pakko yhtyä Linkolan huomioon: olemme ilmeisesti menettäneet järkemme.

Voi vain kuvitella, miten Linkola on kärsinyt arvojensa ja ympäröivän todellisuuden ristiriidasta. Hän rakastaa luontoa, sen jokaista osaa änkyrämatoja myöten, ja hänen sielunsa varmasti vuotaa verta, kun hän näkee jatkuvaan talouskasvuun hirttäytyneen elämäntavan tuhoavan vääjäämättä elonkehää. Hän on marttyyri, Suuri Yksinäinen.

Linkolaa täytyy turhauttaa. Hänestä on tullut ulkoistettu omatunto. Luemme kursorisesti hänen tekstejään ja haastatteluitaan ja käymme ehkä kuuntelemassa hänen esitelmänsä ja toteamme sitten, että samaa mieltä ollaan, noinhan se tosiaan menee ja jotain tarttis tehdä ja aika paljonkin, ja tämän katarttisen rituaalin jälkeen voimme jatkaa tuhoisaa touhuiluamme entiseen tapaan.

Linkolan tinkimättömyys ja rohkeus astua vallitsevan kulttuurin ulkopuolelle hakee vertaistaan. Ennen kaikkea hänen diagnoosinsa ihmisen aiheuttamasta ekokatastrofista lienee pääpiirteissään oikea, vaikka hoitosuositus – paluu menneeseen ja ekodiktatuurin pystyttäminen – ei ole tästä maailmasta.

Mutta on oikeastaan Linkolan vähättelyä, jos päästämme hänet liian helpolla. Kun hän jatkuvasti suomii muita veltosta ajattelusta, pitää kääntää kriittinen katse myös hänen omiin argumentteihinsa.

Nopeasti paljastuu, että moni Linkolan näkemys ei kestä päivänvaloa. Osana demokratiakritiikkiään hän arvostaa edesmennyttä Neuvostoliittoa, joka piti ankaralla komennolla kansalaisten elintason alhaisena. Niinpä järjestelmä oli kuulemma hyväksi ympäristölle.

Tämä on täyttä puppua. Jokaisen luulisi tietävän, että Neuvostoliitto jätti jälkeensä suunnattoman ekokatastrofin.

Heppoisella pohjalla on Hitlerinkin ihailu. Linkolan logiikkahan menee niin, että mitä vähemmän ihmisiä, sen parempi, ja jos ihmisiä tapetaan, se on aina hyväksi ekosysteemille. Mutta kuva pitää zoomata laajemmaksi. Toista maailmansotaa seurannut vauvabuumi ylikompensoi sodan tappiot. Väkiluku siis kasvoi sotien vuoksi. Sitä paitsi Hitler tavoitteli Linkolan kammoamaa talouskasvua ja mahdollisimman suurta teollista tuotantoa.

On selvä, että Linkolan ekofasistinen utopia johtaisi toisinajattelijoihin teloituksiin ja julmaan pakkovaltaan. Mutta se ei Linkolaa tietty haittaisi, arvostaahan hän esimerkiksi Pohjois-Korean hallintoa.

Mutta Linkolaa fanittavaa älymystöä luulisi haittaavan. Elämä Pohjois-Koreassa on aika kaukana Vihreiden puolueohjelmasta.

Linkola puhuu pehmoisia myös ennustaessaan, että ihmiskunta tuhoutuu alle sadassa vuodessa. Pitäähän hänen jo omien oppiensa valossa nähdä, millainen evoluution menestys ihminen lajina on. Muut lajit kenties harvenevat ja ekokatastrofi etenee, mutta ihmiskunta porskuttaa kyllä – sen verran kekseliäitä ja mukautumiskykyisiä olemme, hyvässä ja pahassa.

Provokaatiolla voi toki olla arvonsa. Mutta mitä roisimmat puheet, sen lujempi perusta tarvitaan. Ja on palattava peruskysymykseen: kenelle provoilu sallitaan? Se nyt ei vain voi mennä niin, että argumentin hyväksyttävyys riippuu siitä, kuka sen esittää. Mikähän olisi nettireaktio, jos Laura Huhtasaari – perussuomalainen vielä! – laukoisi vastaavia juttuja kuin Linkola? Mielikuvitus loppuu.

Kyllä Linkolaan pitää soveltaa samoja keskustelun sääntöjä, journalismin etiikkaa ja johdonmukaisuuden vaatimusta kuin muihinkin.

Vai voiko tosiaan olla niin, että blogin otsikko on muiden sanomana ala-arvoinen ja rikosta hipova sammakko, mutta yhden suomalaisen suusta purevaa kulttuurikritiikkiä?