Ruoantuotannon tulevaisuuden haasteita ovat kuivuminen ja väestönkasvu. Suomen pellot ovat vielä arvossaan, kunhan joku osaa silloin vielä viljellä, kirjoittaa Jussi Viitala.

Ylen uusien ministerien haastattelussa tuleva maatalousministeri Jari Leppä (kesk.) puolusti maataloustukia muun muassa ruuan hinnan alentamisella, huoltovarmuudella, turvallisuudella, suomalaisen ruuan terveellisyydellä ja ympäristöystävällisyydellä sekä alue- ja elinkeinopolitiikalla. Kaikki ovat hyviä perusteita.

Tärkein vasta-argumentti on ruuan tuottamisen kalleus näin epäedullisessa ilmastossa ja paljon maanparannusta ja lannoitusta vaativilla pääosin happamilla mailla.

Jos katsotaan lyhyellä perspektiivillä, niin varmasti ruuan tuottaminen paljon Suomea etelämmässä paremmilla mailla ja paremmissa ilmasto-oloissa tulisi halvemmaksi. Ruoka olisi silloin meillä merkittävästi halvempaa, vaikka siihen lisättäisiin kuljetuskustannukset. Tästä tuskin on erimielisyyttä.

Ruokaa tuotetaan maailmassa tällä hetkellä yllin kyllin. Ongelma on logistinen. Miten saada ruokaa ylituotantoalueilta sinne missä sitä kipeimmin tarvitaan. Meille halpa ruoka on kehitysmaille liian kallista.

Kolmannes maailman ruokatuotannosta menee haaskiolle

Toinen ruuan riittävyyteen vaikuttava asia on sen tuhoutuminen (siirryt toiseen palveluun). Kehittyneissä maissa ruokaa päätyy haaskauksen takia jätteisiin ja kehitysmaissa sitä tuhoutuu tuholaisten takia jo pelloille tai huonojen säilytystilojen takia varastoinnin aikana. Niinpä kolmannes maailman ruokatuotannosta menee haaskiolle, ja YK:n alaisen Maailman ruokaohjelman mukaan (siirryt toiseen palveluun) maailmassa 800 miljoonaa ihmistä elää tänäkin vuonna nälässä.

Ravintotilanteen nykyinen ongelma on pelkästään logistinen. Jo hävikin vähentäminen parantaisi maailman ravintotilannetta merkittävästi.

Miltäpä tilanne näyttää, kun tutkitaan asiaa pidemmällä tähtäimellä ja otetaan huomioon, miltä maailman ruokahuolto näyttää ilmastonmuutoksen ennusteiden valossa.

Maapallon mittakaavassa ilmastonmuutos tuo ongelmaksi makean veden saannin. Lämpeneminen tulee entisestään kuivattamaan maailman vilja-aittoja nykyisillä aroalueilla Etelä-Venäjältä Pohjois-Kiinaan ja USA:n Keski-Länteen. Sateiden vähentyessä nämä alueet joutuvat turvautumaan yhä enemmän pohjavesivarastoihin satojen turvaamiseksi.

Hyvä esimerkki onkin Amerikassa Ogallala-pohjavesialueen – 450 000 neliökilometrin alueelle levittäytyvän maanalaisen vesivaraston – kehitys. Sen alueella Keski-Lännessä koettiin Oklahoma dust bowlina tunnetut 1930-luvun pölymyrskyt. Ne tuhosivat alueen maatalouden. 1940 alkaen alueen maatalous saatiin elvytettyä kastelun avulla.

Aavikoituminen onkin yksi Kiinan suurimmista ongelmista. Väestönsä ruokahuollon turvaamiseksi se on hankkinut maa-alueita mm. Afrikasta

Nyt kastelun ja muun pohjaveden käytön seurauksena Ogallala-pohjavesialueen vedenpinta on laskenut jo 90 metriä ja vesi uhkaa loppua ennen vuotta 2030. Se merkitsee alueen maatalouden loppua ja uutta dust bowlia.

Kalifornian vesikriisiin talven 2016 – 17 sateet toivat hetken helpotusta, kun pintavesisäiliöt täyttyivät, mutta 15 vuodessa syntyneen 50 kuutiokilometrin pohjavesien vajauksen korvautuminen vie vuosia ellei vuosikymmeniä. Pohjaveden hävitessä maa painuu tiiviiksi ja menettää kykynsä varastoida vettä. Kalifornia ei ole päässyt piinastaan (siirryt toiseen palveluun).

Kehitys on samanlainen kaikilla maailman tärkeimmillä viljelyalueilla ja ilmastonmuutoksen edetessä kriisin huippu on vasta edessäpäin.

Kasteluviljelyn ongelmiin kuuluu myös maaperän vähittäinen suolaantuminen. Tämä johtuu siitä, että veden haihtuessa sen sisältämät suolat jäävät maahan ja vähitellen rikastuvat. Monilla alueilla myös pohjavesi on muuttunut liikakäytön myötä suolaiseksi, kun veden virtaus maaperässä muuttuu mereltä maalle päin.

Kuivuminen ja vuoriston jäätiköiden sulaminen uhkaavat myös pintavesien kastelukäyttöä. Satelliittikuvien mukaan (siirryt toiseen palveluun) pohjoisen Kiinan järvistä suuri osa on kokonaan kadonnut. Kun rakentaminen ja liikenne ovat haukanneet yhä suuremman osan Itä-Kiinan viljavista alueista, on tuotantoa jouduttu siirtämään sisämaan kuiville alueille, joilla koetaan Oklahoma dust bowlin toisinto.

Aavikoituminen onkin yksi Kiinan suurimmista ongelmista. Väestönsä ruokahuollon turvaamiseksi se on hankkinut maa-alueita mm. Afrikasta.

Maailmankauppa ei pitkällä tähtäimellä voi taata Suomelle halpaa puhdasta ruokaa

Himalajan jäätiköiden sulaminen uhkaa yli miljardin ihmisen asuinalueiden vedensaantia. Merkittävä osa alueen viljelystä perustuu kasteluun. Tässä on yksi pohjoisen Kiinankin ongelmien syistä. Esimakua ilmaston muutoksen luomasta Afrikan tilanteesta antaa Koillis-Afrikassa 20 miljoonaa ihmistä uhkaava – osin toteutunut – nälänhätä.

Maatalouden pitää pystyä ruokkimaan vuosisadan puolivälissä jo lähes kymmeneen miljardiin nouseva väestö. Nykytilanteessa siihen riittäisi hävikin lopettaminen. Ilmastonmuutos kuitenkin huonontaa ennustetta oleellisesti.

Maailmankauppa ei pitkällä tähtäimellä voi taata Suomelle halpaa puhdasta ruokaa. Omavaraisuus on siis mitä suurimmassa määrin tavoittelemisen arvoinen asia.

Suomessa ollaan poikkeuksellisen edullisessa tilanteessa. Ilmastonmuutosmallit ovat ennustaneet Suomen sademäärien pysyvän korkeina. Meillä ei tule olemaan puutetta puhtaasta vedestä. Maatalouden edellytykset tulevat pikemmin paranemaan kuin huononemaan.

On helppo ennustaa, että Suomen pellot ja pakettipellotkin tulevat vielä nousemaan arvoon arvaamattomaan. On vain pidettävä huoli, että viljelemisen taito säilyy. Suomen maatalous tulee pitää hengissä, vaikka se ei juuri nyt olekaan taloudellisesti kannattavaa.

Sitä taustaa vasten maatalouden tuet näyttävät erittäin perustelluilta.

Jussi Viitala

Kirjoittaja on eläkkeellä oleva ekologi ja tietokirjailija. Viitalaa kiinnostavat eläimet ja ihmiset ja suhde luontoon.