Helteet ovat ehkä tältä kesältä Suomesta ohi, mutta pitkän aikavälin ennuste näyttää yhä lämpimämpää. Siperian arolta löytynyt mystinen kraateri on nyt paljastumassa luultavimmin ikiroudasta vapautuvan metaanin aiheuttamaksi. Kun ilmastonmuutos etenee hallitsemattomasti ja pohjoiset alueet lämpenevät, routa sulaa ja hiilidioksidia yli 20 kertaa voimakkaampi kasvihuonekaasu metaani vapautuu hallitsemattomasti ilmakehään. Samaan aikaan pohjoisista merivesistä mitataan kasvavia metaanipitoisuuksia. Tämä voi olla merkki siitä, että arktisen merenpohjan metaanipitoiset klatraatit ovat nekin sulamassa ja vapauttamassa valtavia määriä metaania.

Useamman kuin yhden tutkijan mielestä sivilisaatiomme peli on pelattu, jos arktisten alueiden metaani pääsee ilmakehään. Ilmastonmuutoksesta tulee tällöin niin nopea ja vaikutuksiltaan katastrofaalinen, ettemme yksinkertaisesti ehdi sopeutua siihen. Korteissa on jo paitsi maailman vilja-aittojen muuttuminen autiomaaksi, myös suurten, päiväntasaajan molemmin puolin sijaitsevien alueiden kuumentuminen ihmisille kertakaikkisen sopimattomiksi. Arviolta 7-8 asteen keskimääräinen lämpeneminen saattaisi nimittäin johtaa siihen, että näillä alueilla lämpötila nousisi säännöllisesti yli 35 asteen, samalla kun ilmankosteus lähestyisi sataa prosenttia. Näissä olosuhteissa ihmisen lämmönsäätelyjärjestelmä ei enää toimi, vaikka vain makaisi alasti paikallaan: lämpöhalvaus ja kuolema seuraisi tunneissa.

Samaan aikaan kaikkialla maailmassa niinsanotut ympäristöliikkeet jatkavat armotonta taisteluaan ainoaa koskaan nyt tarvittavalla nopeudella toiminutta lääkettä vastaan. Vaikka ydinvoimakeskustelu onkin ajoittain kiihtynyt, missään lehdessä ei ole käsitelty esimerkiksi sitä tosiasiaa, että ydinvoimaa rakentamalla on todistetusti kyetty leikkaamaan päästöjä tehokkaammin kuin millään muulla kokeillulla keinolla. Siinä missä keskusteluissa usein mainitaan, miten Saksa tavoittelee tuottavansa 80 prosenttia sähköstään vähähiilisesti vuonna 2050, juuri kukaan ei tiedä tai halua sanoa, että Ruotsi ja Ranska pääsivät samaan tavoitteeseen jo vuonna 1990. Siinä missä Saksan tavoite on vasta paperilla, nämä maat ovat olleet ilmastonmuutoksen vastaisen taistelun edelläkävijöitä jo sukupolven ajan. Mikä tärkeintä, päästövähennykset saavutettiin vahingossa ja samalla kun energiankulutus kasvoi: Saksan "ehkä"-tavoitteen toteutuminen vaatii sen sijaan paitsi uusiutuvien onnistumista, myös energiankulutuksen radikaalia vähentämistä. Koska ydinvoimaa on kyetty rakentamaan asukaslukuun suhteutettuna jopa seitsemän kertaa nopeammin (kts. kuva), edes sähkönkulutuksen reipas nousu ei tehnyt tyhjäksi sen päästöjä vähentävää vaikutusta.

Vaikka näistä faktoista ei puhuta tiedotusvälineissä tai pitkälti toiveisiin ja ennakkoluuloihin perustuvassa populaarissa energiakeskustelussa, tieteessä toimitaan enemmän faktojen kuin toiveiden ja uskomusten varassa. Äskettäisessä mielipidetutkimuksessa (josta ei tietenkään kirjoitettu sanaakaan suomenkielisissä tiedotusvälineissä) tiedusteltiin maailman ilmastotutkijoiden mielipiteitä neljän alan johtavan tutkijan viime vuonna julkaisemaan avoimeen kirjeeseen, jossa nämä tutkijat vetosivat kansalaisjärjestöihin ydinvoiman vastustuksen lopettamiseksi. (Suomennos kirjeestä löytyy täältä.) Peräti 71 prosenttia tutkijoista oli samaa mieltä kirjeen kanssa, ja piti ydinvoimaa välttämättömänä osana ilmastotyötä. Melkein yhtä moni, 67 %, uskoi, että uusiutuvat eivät yksinkertaisesti kasva riittävän nopeasti katastrofin välttämiseksi. Tähän onkin helppo yhtyä, sillä Kansainvälisen ilmastopaneelin, IPCC:n, oma selvitys uusiutuvan energian mahdollisuuksista totesi, että noin 98,8 prosenttia tutkituista 164 skenaarioista ei pääse edes lähelle riittävää energiantuotantoa vuonna 2050. Parhaimmassakin kahdessa skenaariossa uusiutuvat kykenevät tuottamaan vain suurimman osan nykyään käytettävästä energiasta – vuonna 2050, kun maailmassa on 2-3 miljardia asukasta enemmän ja suurin osa heistä halunnee pois köyhyydestä. Tästäkään faktasta ei juuri puhuta.

Ajatellaan, että rakentaisimme siltaa, ja tilaisimme varmuuden vuoksi sekä kyselyn alan johtavilta tutkijoilta että 164 lujuuslaskelmaa eri insinööritoimistoilta. Jos kaksi kolmesta tutkijasta ja laskelmista 162 toteaisi, että silta ei kestä, ja kaksi laskelmaa sanoisi, että silta saattaa kestää jos tulevaisuuden autot ovat puolta kevyempiä, kaikki menee putkeen ja mitään yllättävää ei tapahdu, olisikohan suunnitelmia syytä korjata? Ainakaan Heidi Hautalan mielestä ei. Tosivihreältä vaikuttaa aina löytyvän yksi syy vastustaa ydinvoimaa, ja kun nyt on ihan Vihreidenkin toimesta – tosin tahattomasti – todettu, että Pyhäjoen sähkö on kalliimmissakin arvioissa selvästi halvempaa kuin tuulisähkö, on ilmeisesti ollut aika ottaa kovat aseet käyttöön. Jonkin verran julkisuutta saaneessa kolumnissaan Hautala väittää, että voimalan käytetty polttoaine vietäisiin Venäjälle, jossa siitä erotettaisiin plutoniumia ydinaseita varten.

Teorian tiellä tosin seisoo kaksi väkevää estettä. Ensimmäinen on Suomen laki, joka kategorisesti kieltää käytetyn ydinpolttoaineen viennin ulos maasta. Toinen on fysiikan laki, joka käytännössä estää voimalasta peräisin olevan plutoniumin käyttämisen ydinaseissa.

Olen kirjoittanut ydinvoiman ja ydinaseiden yhteyksistä aikaisemmin, ja esseeni on tietääkseni edelleen kattavin vapaasti saatavissa oleva suomenkielinen esitys aiheesta. Lyhyesti, siviilireaktoreissa syntyvä plutonium on seos kahta plutoniumin isotooppia, Pu-239 ja Pu-240. Näistä ensinmainittu on pommimateriaalia, mutta toinen on pomminrakentajille myrkkyä. Se nimittäin tuottaa paitsi suuria määriä lämpöä, myös runsaasti ylimääräisiä neutroneita, jotka herkistävät pommin ennenaikaiselle räjähdykselle. Molemmat vaikeuttavat selvästi pommin suunnittelijan työtä, ja luultavasti tekevät "reaktoriplutoniumista" tehdystä pommista epäkäytännöllisen monimutkaisen ja suurikokoisen. Asemateriaalissa Pu-240:n pitoisuus halutaankin pitää mahdollisimman pienenä, selvästi alle kymmenessä prosentissa. Siviilireaktoreiden käytetyssä polttoaineessa sitä on 30-40 %. Ainoa mahdollinen tapa vähentää Pu-240:n määrää on poistaa polttoaine reaktorista paljon ennen kuin se olisi sähköntuotannollisista syistä kannattavaa. Tästä syystä aseplutonium valmistetaan tarkoitusta varten räätälöidyissä, yksinkertaisissa "atomimiiluissa" – eikä yhdenkään ydinasevallan tiedetä koskaan käyttäneen nykyisen kaltaisissa siviilireaktoreissa syntynyttä plutoniumia aseissaan.

Reaktoriplutoniumin hyödyttömyydestä valtiotason pomminrakentajalle on useampikin lausunto pommeja oikeasti suunnitelleilta tutkijoilta. Koska Heidi Hautalan ansioluetteloon ei tietääkseni kuulu 40 vuoden kokemus ydinaseiden suunnittelusta – kuten esimerkiksi Richard Garwinilla tai J. Carson Markilla [1] – lienee uskottavin selitys, että Hautala puhuu perättömiä.

Lisää aiheesta toivottavasti ensi vuoden aikana ilmestyvässä kirjassamme.

[1] Carson Mark (1990). Reactor-Grade Plutonium's Explosive Properties. Nuclear Control Institute.