Sosiaaliturvan uudistamista käsittelevissä keskustelunavauksissa lähtökohtana tuntuu olevan avun tarpeessa olevien auttamisen sijasta jonkinlainen epämääräinen ajatus siitä että valtion pitäisi "tukea" kaikkea ja kaikkia, yksityishenkilöistä yrityksiin. Sosiaaliturva ei ainakaan kohdistu parhaiten niihin jotka sitä eniten tarvitsisivat.

Sosiaaliturva- ja verotusjärjestelmistä on myös tehty niin monimutkaisia että tukien parhaaseen mahdolliseen hyödyntämiseen ja verotuksen minimointiin vaaditaan sekä matemaatikon että kirjailijan lahjoja ja syvällistä perehtymistä. Pällekkäisistä ja sekavista järjestelmistä hyötyvät ne, jotka niitä parhaiten osaavat käyttää hyväkseen.

Tarkastellaan esimerkkinä Helsingissä asuvaa opiskelijaa, jonka vuokra on 700€ kuukaudessa, ja jolla ei ole säästöjä tai omaisuutta. Opiskelijalla on vapaasti mahdollisuus päättää tekemänsä työn määrä ja bruttotulot. Suoritin suuntaa-antavia laskelmia siitä, miten toimeentulotuki, asumistuki ja opintoraha leikkautuvat pois kun opiskelijan tulot nousevat.

Kuva: Opiskelijan työtulot, käteen jäävä rahasumma ja efektiivinen marginaaliveroprosentti.

Efektiivinen marginaaliveroprosentti kuvaa sitä, kuinka paljon viimeisestä tienatusta eurosta on verotuksen ja sosiaaliturvan huomioimisen jälkeen jäänyt käteen. 13000 ja 20000 euron välillä opiskelijan efektiivinen marginaaliveroprosentti on noin 70-80 prosentissa eli töissä tienatusta eurosta jää opiskelijalle käteen 20-30 senttiä. Kuvan pystysuorat viivat ovat efektiivisen marginaaliveroprosentin piikkejä 25000 prosenttiin. Opintotuen tulorajat ovat määritelty siten, että tulorajan ylittäminen eurolla voi johtaa koko kuukauden noin 250 euron suuruisen tuen menettämiseen.

Opintotuen tulorajojen taustalla on periaatteessa hyvä ajatus siitä, että tukea ei tarvitse kohdistaa niihin, joilla on muitakin tuloja. Toteutustapa on kuitenkin ongelmallinen – erityisesti paloittain määritellyt tulorajat.

Myös verotuksessa on vastaavia piikkejä marginaaliveroprosentissa (Yle-veron alaraja ja sosiaalivakuutusmaksun alaraja), jotka tuottamassani kuvassa näy, koska käytin Veronmaksajain liiton keskimääräisiä ansiotuloveroprosentteja. Sadan prosentin ylittävät piikit tarkoittavat käytännössä sitä, että euron lisäpalkasta käteen ei jääkään lisää vaan vähemmän rahaa.

Samanlaisia piirteitä on myös työttömyysturvassa: lisätulojen aktiivinen hankkiminen (joka on yhteiskunnan kannalta aina hyödyllinen asia) saattaa johtaa huomattavaan taloudelliseen haittaan.

Kun tulonsiirrot huomioidaan, pienituloisten efektiivinen marginaaliveroprosentti on huomattavasti korkeammalla kuin parempituloisten. Minun mielestäni olisi rehellistä todeta että pienten ansiotulojen verottamisessa ei ole mitään järkeä ja pieniä ansiotuloja ei pitäisi verottaa ollenkaan. Pienituloisten verottamista perustellaan joskus sillä että "kaikkien pitää osallistua talkoisiin" — tästä sosiaalidemokraattisesta ideologiasta kumpuavasta periaatteesta on kuitenkin paljon enemmän haittaa kuin hyötyä. Kun sosiaaliturva ja verotus huomioidaan, tehdystä työstä jää käteen vähiten juuri pienituloisille.

Kuva: Kelan tutkimusblogissa todettu ongelma: monien hyvätuloisten veroprosentit ovat huomattavasti alhaisempia kuin keski- ja pienituloisten.

Suomen sosiaaliturvassa ja verotuksessa on perustavanlaatuisia ongelmia. Pienituloisilla on vastassaan sosiaaliturvan ja verotuksen kokonaisuuden muodostamia pahoja kannustinloukkuja, keskituloisilla on korkea veroprosentti, ja samalla systeemi on niin monimutkainen ja täynnä aukkoja että suurituloisilla on yleensä mahdollisuuksia käyttää niitä hyväksi.

Vaikka verotuksen ja sosiaaliturvan ongelmat ovat olleet jo pitkään tiedossa, hallituspuolueet eivät saa mitään näpertelyä suurempia uudistuksia toteutettua. Ratkaisu on "vanhat ulos, uudet sisään" — suosittelen Liberaalipuolueen äänestämistä seuraavissa maakunta- ja eduskuntavaaleissa.