Mass-media autohtone au reluat masiv știrea despre despăgubirile de miliarde de dolari pe care compania care intenționează să exploateze aurul de la Roșia Montană ar urma să le pretindă statului român dacă nu avizează proiectul minier. O analiză a multiplelor probleme juridice ale proiectului și a practicii internaționale în domeniu arată însă că șansele de a și obține acești bani sunt minime. Mai mult, un eventual litigiu ar putea scoate la iveală numeroasele abuzuri și ilegalități comise în acest caz.



Un articol apărut în presa canadiană (în publicația ”The Globe and Mail” ) și multiplicat masiv de presa din România a readus în discuție, în ultimele zile, intențiile companiei Gabriel Resources de a deschide un proces de arbitraj internațional prin care să solicite compensații de miliarde de dolari. Știrea nu este tocmai de ultimă oră, declarații în acest sens fiind făcute și la toamna trecută de către reprezentanții companiei care intenționează să exploateze aurul de la Roșia Montană. La acea vreme, declarațiile au fost retractate după doar câteva ore, în urma iritării publice din România. Am scris și atunci, și revin și acum, cu argumentele care arată de ce șansele lui Gabriel Resources de a-și vedea satisfăcute pretențiile sunt minime.

I. Semnificația declarațiilor

Declarațiile oficialilor Gabriel Resoruces sunt destinate, în primul rând, acționarilor companiei și Bursei. Persoanele din managementul companiei trebuie să-și justifice (în fața acționarilor) salariile și bonusurile de zeci de milioane de dolari pe care le-a încasat până în acest moment. Astfel, au obligația de a apela la arbitrajul internațional, pentru a putea susține în fața acționarilor că au făcut tot ce depinde de ei pentru a le apăra interesele.

Din punct de vedere juridic, există două feluri de obligații: de mijloace (o persoană contractantă se obligă să facă tot ce depinde de el pentru a-i procura/oferi un anumit beneficiu celeilalte părți contractante, fără a garanta însă și obținerea beneficiului) , respectiv de scop (persoana contractantă se obligă să procure/ofere un beneficiu celeilalte părți contractante, garantând obținerea beneficiului și răspunzând dacă acest lucru nu se întâmplă). În relațile (contractele) dintre persoanele din managementul Gabriel Resources și acționarii companiei, obligațiile celor dintâi sunt de mijloace (fac tot ce depinde de ei pentru a obține beneficiile promise, dar nu garantează pentru obținerea lor). Acest lucru rezultă dincolo de orice dubiu din diferitele rapoarte anuale sau trimestriale ale companiei realizate de Consiliul de Administrație al acesteia. Un capitol special din fiecare raport se referă la ”Riscurile proiectului”. Printre numeroasele riscuri enumerate sunt și cele legate de procese. În mod expres compania arată că NU garantează (în fața acționarilor) câștigarea proceselor și că acest lucru poate duce fie la diminuarea profiturilor, fie la nerealizarea proiectului. În concluzie, față de acționari, managementul companiei are obligația să apeleze la justiție ori la arbitraj internațional, dar NU garantează câștigarea proceselor.

În același timp, declarațiile oficialilor companiei legate de sumele uriașe solicitate statului român drept compensații pentru nerealizarea proiectului vizează și efecte psihologice de presiune. Atât asupra decidenților politici (parlamentari și guvernanți), care s-ar afla într-o situație nepopulară dacă în urma hotărârilor lor România ar urma să plătească despăgubiri importante, dar și asupra opoziției publice, demoralizându-i pe unii dintre membrii acesteia.

II. Marile probleme juridice ale lui Gabriel Resources

Faptul că managementul lui Gabriel Resources are obligația (față de proprii acționari) de a apela la arbitrajul internațional îi poate pune într-o situație foarte neplăcută chiar pentru companie. Asta pentru că vor trebui să răspundă în fața membrilor Curții de Arbitraj o la serie de întrebări legate de legalitatea afacerii lor, pe care, până în acest moment, le-au ocolit cu abilitate.

1. Dobândirea legală a resurselor miniere din Munții Apuseni.

1.1.Validitatea primei licitații.

Pe 5 septembrie 1995, la rubrica de ”mică publicitate” din cotidianul ”Adevărul” a fost publicat un anunț legat de căutarea de către RAC Deva (devenită ulterior Minvest) a unui investitor străin pentru ”prelucrarea sterilelor cu conținut de metale prețioase din iazurile de decantare vechi în amestec cu minereu auro-argintifer la Roșia Montană”. Ulterior s-a dovedit că totul a fost o cacealma: primul contract dintre compania de stat română și ”investitorul străin” fusese încheiat cu o zi ÎNAINTEA anunțului din ”Adevărul”. Într-un eventual litigiu, Gabriel poate fi obligată să facă dovada legalității licitației.

1.2. Extinderea contractului și a perimetrului de exploatare (licența).

Obiectul concesiunii a crescut precum Făt-Frumos în basmele populare. De la resturile de aur și argint din haldele de steril s-a ajuns (fără alte licitații măcar simulate) la exploatarea minereului din perimetrul asupra căruia avea licență de exploatare Minvest Deva (și chiar dincolo de acest perimetru!). Transferul licenței de la Minvest la RMGC (subsidiara Gabriel Resources în România) este o procedură controversată, cu atât mai mult cu cât Minvest a transferat chiar mai mult decât avea!

1.3. Înființarea RMGC.

Roșia Montană Gold Corporation (RMGC) s-a constituit ca societate în 1997 (inițial sub denumirea Euro Gold), prin asocierea dintre Gabriel Resources (inițial 66% din procente, ulterior 80% și acum 80,69%), Minvest Deva și încă trei companii cu procente subunitare. Problema majoră constă însă în faptul că RMGC NU se putea constitui legal în 1997. Constituirea societăților având ca obiect exploatarea resurselor minerale ale României nu se putea face pe baza legislației generale de constituire a societăților comerciale, intrând sub incidența legiferărilor speciale. Prima Lege a Minelor post-decembristă a fost adoptată însă doar un an mai târziu, în 1998. Anterior anului 1998, eixstau două legi care putea fi luate în calcul: Legea Naționalizării din 1948 sau Legea Minelor din 1924. Chiar dacă nu a fost abrogată expres după 1990, se poate accepta argumentul că Legea Naționalizării a devenit caducă (lipsită de efecte/ inaplicabilă). În lipsa unei alte legi (până în 1998), singura referință valabilă era Legea Minelor din 1924, cu modificările ei ulterioare (până la naționalizare). Însă în această lege se prevede expres obligativitatea ca acționariatul român (pubic și/sau privat) să fie de minim 50,1%. Condiție pe care, evident, societatea înființată în 1997 nu o îndeplinea.

Constatarea în instanță a faptului că RMGC NU EXISTĂ (nu a fost constituită legal) nu are efect asupra terților contractanți de bună-credință, dar poate avea efecte devastatoare asupra companiei.

1.4. Listarea la Bursă.

Graba cu care s-a înființat societatea (încălcând normele în vigoare și/sau înainte de a exista norme care să-i permită înființarea legală) are la bază un alt abuz, care poate di

n constatat într-un eventual litigiu: listarea la Bursă. În aprilie 1997, Bursa din Vancouver (unde a fost listată inițial Gabriel) a trimis o scrisoare Guvernului României prin care solicita autorităților române să confirme informațiile legate de asocierea dintre Regia de stat și Gabriel pentru exploatarea aurului de la Roșia Montană. Într-un răspuns al ministrului Inustriilor de atunci, Gabriel Popescu Tăriceanu, către ANRM, din 21 mai 1997, se arată expres că ”o astfel de companie nu s-a constituit”. Însă avea să se constituie cu o viteză uluitoare, după doar două săptămâni (!), contractul de asociere fiind încheiat pe 3 iunie 1997. Abuzul este mai mult decât evident: în graba de a obține bani de Bursă (Frank Timiș a intrat în afacere cu buzunarele goale), demersurile de listare au început înainte de a exista asocierea. Acoperirea acestui abuz a dat naștere unui nou abuz (amintit mai sus): înființarea societății în lipsa unei legislații care să-i permită asta/cu încălcarea legislației în domeniu în vigoare la acea dată (fie că ne raportăm la Legea Naționalizării din 1948, fie la Legea Minelor din 1924).

1.5. Validitatea concesiunii.

O altă problemă majoră a RMGC e legată de validitatea concesiunilor dobândite (chiar și în condițiile în care ar putea demonstra validitatea procedurilor de obținere a lor). O parte importantă a resurselor vizate de proiectul minier fuseseră deja concesionate de statul român înainte de 1948. Astfel de titluri de concesiune (denumite cuxe) sunt deținute de numeroși localnici din Roșia Montană. După 1990, cu chiu cu vai, statul român a recunoscut și aplicat principiul restitutio in integrum în restituirea drepturilor naționalizate în perioada comunistă. Dar nu și în cazul localnicilor din Roșia Montană (din Bucium și alte localități din Apuseni)! Refuzul (abuziv) al statului român de a recunoaște aceste concesiune poate fi însă constatat (și îndreptat) în cadrul unui litigiu internațional. Practic, s-ar constata că statul român a concesionat către RMGC ceva ce deja fusese concesionat către alte persoane (așadar a înstrăinat companiei un drept pe care nu-l putea înstrăina pentru că o făcuse deja către altcineva). Buna-credință a companiei în această situație nu mai contează și, oricum, nu poate fi prezumată. Pentru că, pe de o parte, compania ar fi avut obligația să verifice dacă, într-adevăr, statul român nu mai concesionase și altora exploatarea zăcămintelor, pe de altă parte, acțiunile de reconstituire a concesiunilor dobândite înainte de 1948 de către localnici au fost de notorietate publică. În vara anului trecut, mai mulți deținători de cuxe (concesiuni) din Roșia Montană mi-au declarat că au fost contactați (unii au spus că de către reprezentanți ai ANRM, alții că de către reprezentanți ai companiei) pentru a-și vinde aceste drepturi. Acest lucru e o recunoaștere a importanței acestei probleme.

2. Respectarea propriilor obligații

Pentru a putea solicita compensații (despăgubiri) din partea statului român, compania trebuie să demonstreze și faptul că și-a îndeplinit propriile obligații asumate prin contractul de asociere (cu modificările ulterioare) și licență. Iar acest lucru trebuie să-l demonstreze în fața Curții.

2.1. Suportarea costurilor investiției.

Una dintre obligațiile majore asumate a fost cea conform căreia va suporta toate costurile de explorare, avizare și dezvoltare ale proiectului minier. Dar, de fapt, Gabriel Resources nu a ”investit” în proiectul de la Roșia Montană, ci a împrumutat subsidiara RMGC (unde, în proporție de 19,31% este parte și statul român) cu 500 de milioane de dolari. Împrumutul nu reprezintă o ”investiție”. În cel mai fericit caz Gabriel Resources poate da în judecată RMGC (deținut în proporție de 80,69% chiar de către Gabriel) pentru a-și recupera suma împrumutată – dar acesta nu este un litigiu între Gabriel și statul român, ci între Gabriel și RMGC (RMGC nu se poate îndrepta cu acțiune în justiție împotriva statului atâta vreme cât nu există contract între RMGC și statul român, ci doar între Gabriel și statul român).

2.2. Obținerea avizelor legale.

O altă obligație la fel de importantă este legată de obținerea tuturor autorizațiilor și avizelor necesare proiectului șievident, realizarea unui proiect care să respecte legislația în vigoare din România. Contractul dintre Gabriel și statul român rămâne, în continuare, secret (a nu se confunda cu contractul de societate). Contractul de licență (cu toate problemele legate de legalitatea transferului) nu conține obligații din partea autorităților române de a aviza/autoriza un proiect care încalcă legislația în vigoare. Dacă, prin absurd, reprezentanții Guvernului României și-ar fi asumat asemenea obligații prin contract, clauza (clauzele) respectiv(e) ar fi nulă (nule). Pentru o asemenea situație nu ar fi responsabili/vinovați doar guvernanții români, ci și reprezentanții companiei, care au știut (sau ar fi trebuit să știe) că guvernanții români nu-și pot asuma încălcarea legii și nici modificarea ei (fiind organ executiv, nu legislativ). Proiectul de lege specială pentru Roșia Montană (cel care a scos românii în stradă în toamna anului trecut) este o recunoaștere cât se poate de explicită a faptului că proiectul minier al RMGC nu respectă legile românești: toate prevederile legale care ar trebui modificate sau exceptate (care nu s-ar aplica proiectului de la Roșia Montană!) sunt tot atâtea prevederi legale pe care proiectul celor de la RMGC nu le îndeplinește. FOARTE IMPORTANT: Doar în condițiile în care asemenea modificări legislative și excepții ar fi adoptate de Parlament (și doar după adoptarea lor), Gabriel Resources ar avea șanse reale să obțină compensații, putând pretinde că și-a îndeplinit obligația de a realiza un proiect minier care respectă legea.

2.3. Asigurarea finanțării.

O altă obligație pe care Gabriel Resources și-a asumat-o prin contractul de societate (și pe care nu și-a îndeplinit-o) este asigurarea finanțării pentru construcția minelor, utilaje, barajul de la Corna, uzina de leșiere, precum și costurile de capital. Conform companiei, această sumă e estimată la aproximativ 1,5 miliarde de dolari. Gabriel nu are și nici nu a putut face dovada că dispune de această sumă. Mai mult, în propriile analize și rapoarte de activitate, obținerea finanțării necesare dezvoltării proiectului minier este trecută la capitolul ”Riscuri”, arătându-se că și în condițiile în care ar obține toate avizele necesare, nu e obligatoriu să obțină și finanțarea de pe piața internațională!

3. Demonstrarea prejudiciului și a beneficiilor nerealizate

Reușind să ofere răspuns și să acopere toate problemele enumerate mai sus, Gabriel Resources mai trebuie să facă și dovada prejudiciului (sumelor necesare cheltuite cu bună-credință) și a beneficiilor/profiturilor nerealizate.

3.1.Demonstrarea prejudiciului.

Gabriel trebuie să facă dovada că toate sumele cheltuite până în acest moment au fost necesare (în scopul dezvoltării proiectului minier) și corecte (nu au fost supra-evaluate). Compania pretinde că a ”investit” până acum peste 550 de milioane de dolari în proiectul de la Roșia Montană. În realitate, cea mai mare parte a sumelor nu au nicio legătură cu proiectul minier: achiziții de terenuri și case în zone în care nu se va face exploatare (achiziții al căror scop a fost, de fapt, dezbinarea și slăbirea comunității și opoziției locale), uriașele sume cheltuite cu titlu de publicitate în mass-media (în condițiile în care compania nu vinde nimic), milioanele împărț

ite cu dărnicie lobby-iștilor de la toate nivelurile, înființarea, susținerea și finanțarea unor diferite grupuri de susținere (în condițiile în care există norme și proceduri legale care prevăd ce studii, expertize, consultări sunt necesare) etc. În al doilea caz (super-cheltuieli), Gabriel trebuie să demonstreze că sumele plătite nu doar că au fost necesare, ci au fost și juste din punct de vedere al prețului (de la achiziția de utilaje, parcul auto – oricum mult supraevaluat în raport cu necesarul fazei de dezvoltare -, salariile și bonusurile ”de performanță” acordate managementului, atât al lui Gabriel, cât și al lui RMGC, în condițiile în care ”performanța” – în cazul în discuție, avizarea proiectului – nu există, costurile ”restaurărilor” etc.).

De asemenea, statul român nu poate fi obligat la plata sumelor cheltuite de companie în avans (sume justificate de proiectul minier și corecte, dar necesare doar DACĂ și DUPĂ obținerea avizelor și autorizațiilor și avizelor necesare). Tot astfel, statul român nu datorează sumele necesare realizării unor studii și expertize de specialitate (geologice, arheologice etc.). Aceste studii reprezintă obligații legale și un risc al celui care dorește să realizeze proiectul, fără a fi însă obligatorie eliberarea avizelor după efectuarea studiilor și expertizelor (studiile geologice pot demonstra că zona este inadecvată realizării în siguranță a iazului de decantare, că prejudiciile aduse mediului, patrimoniului cultural ș comunității sunt mult mai mari decât beneficiile teoretice ale statului român etc., condiții în care, evident, avizarea nu este posibilă).

3.2. Demonstrarea beneficiilor nerealizate.

Demonstrarea beneficiilor/profiturilor nerealizate sunt o capcană în care Gabriel poate să cadă singură. În propaganda companiei și a susținătorilor acesteia se vorbește, într-adevăr, de beneficii uriașe, de miliarde dolari (atât pentru statul român, cât și pentru companie). Aceste profituri se bazează însă pe mascarea (socializarea) unor costuri cel puțin la fel de uriașe: de mediu, sociale, de patrimoniu cultural. În fapt, un proiect precum cel de la Roșia Montană aduce beneficii de miliarde de dolari pentru investitori doar în condițiile în care toate aceste costuri sunt transferate sau lăsate, în mod abuziv, în sarcina statului român. Faptul că aceste costuri sunt ignorate (implicit că beneficiile companiei ar fi mult mai mici sau chiar nu ar exista dacă ar fi luate în calcul) poate fi demonstrat în fața unei Curți de arbitraj.

III. Precedente

El Salvador vs corporații miniere

Atitudinea defetistă în fața arbitrajelor curților internaționale nu este justificată. În ciuda contractelor prost încheiate, în ciuda presiunilor lobbystice la cele mai înalte niveluri și în ciuda aparentei inegalități între resursele unui stat și cele ale unor mari companii miniere (care le permit celor din urmă să contracteze firme de avocatură mai bine cotate și cu expertiză mai mare), disputele din Curțile Internaționale de Arbitraj nu au câștigători dinainte știuți. Pe de o parte pentru că un stat care acționează cu bună-credință în interesul propriilor cetățeni are, totuși (contrar temerii publice), mai multe resurse financiare decât o companie să angajeze avocați cel puțin la fel de bine pregătiți și specializați. Pe de altă parte, pentru că și membrii curților de arbitraj au semnficația deciziilor lor și știu să discearnă, atunci când le sunt prezentate probe concludente, între încălcarea/ nerespectarea cu rea-credință a unor contracte de către diferite state și contractele oneroase și/sau ”cu dedicație” obținute de diferite companii cu sprijinul unor autorități corupte și ale căror efecte sunt contrare intereselor cetățenilor statelor în discuție.

În aces sens, foarte ilustrative sunt procesele dintre El Salvador și diferite companii miniere, ajunse în fața curților internaționale de arbitraj. Anul trecut, în august, El Salvador a câștigat un prim astfel de proces, inițiat de compania Commerce Group, care solicitase suma de 100 de milioane de dolari pentru retragerea licenței de exploatare pentru mina San Sebastian. Într-o primă instanță, E Salvador a câștigat la ICSID (International Centre for Settlement of Investment Disputes – Centrul Internaţional de Reglementare a Disputelor Relative la Investiţii, organism de arbitraj al Băncii Mondiale, la Washington), după care, compania a renunțat la pretenții. Tot pentru retragerea unei licențe de exploatare a aurului, compania canadiană Pacific Rim a solicitat, începând cu 2009, micuțului stat salvadorian, compensații de peste 300 de milioane de dolari. După cinci ani, procesul este departe de a se fi încheiat, cele mai optimiste previziuni (pentru companie) estimând o decizie finală pentru anul 2015. Inițial, Pacific Rim a încercat și un artificiu pentru a avea câștig de cauză – și-a deschis o subsidiară cu sediul în Nevada, încercând astfel să beneficieze de prevederile extrem de favorabile corporaților din SUA în raporturile lor cu statele din zonă, în urma semnării Tratatului de Liber Schimb cu America Centrală și Republica Dominicană (CAFTA – DR). Revendicările companiei pe baza CAFTA au fost respinse de ICSID (care a respins însă și acuzațiile de ”jurisdiction-shopping”/”cumpărare de jurisdicție” aduse companiei). Atenție, însă, proiectul din El Salvador i-a fost fatal companiei Pacific Rim! În noiembrie anul trecut, Pacific Rim a cedat controlul operațiunilor sale contra sumei de 10,2 milioane de dolari (de 30 de ori mai mică decât pretențiile pe care le are de la El Salvador și la un preț/acțiune mult sub cotația de la Bursă din acel moment) către OceanaGold, înregistrată în Australia, devenind doar o subsidiară a acesteia din urmă. În comunicatul de presă emis de OceanaGold după finalizarea tranzacției, se arată expres că beneficiile promise acționarilor proprii de pe urma tranzacțiilor sunt supuse unor riscuri. Pe lângă evoluția prețului aurului ori posibilele schimbări de legislație, este menționat expres ca risc și posibilitatea de a pierde procesul legat de proiectul din El Salvador.

În concluzie, un arbitraj internațional nu garantează succesul companiei și nici nu ”tinde să fie mai scurt”, cum se arată în articolul din ”The Globe and Mail”. Mai mult, tendința din ultimii ani este de a da dreptate statelor, nu companiilor (chiar și atunci când există tratate internaționale extrem de favorabile corporațiilor). Suplimentar, costurile unui astfel de arbitraj sunt mari nu doar pentru state, ci și pentru companii, în unele cazuri – cum e exemplul prezentat mai sus – putând să le aducă în pragul falimentului (Pacific Rim salvându-se doar prin cedarea controlului către o altă companie la un preț derizoriu). În fapt, șansele ca un stat să intre în faliment (astfel încât să nu-și permită costurile unui proces) sunt, totuși, infinit mai mici decât în cazul unei companii (mai ales în cazurile unor companii junior, precum Gabriel Resources, care nu au vreun proiect productiv care să-i asigure resurse).

RMGC a mai dat în judecată statul român. Și a pierdut

ATENȚIE: Compania minieră care intenționează să exploateze aurul de la Roșia Montană A MAI DAT ÎN JUDECATĂ STATUL ROMÂN. ȘI A PIERDUT. Procesul a început în 2007, când Ministerul Mediului, condus (și) atunci de Attila Korodi, a suspendat procedura de avizare a acordului de mediu după ce certificatul de urbanism deținut de RMGC a fost anulat definitiv de instanțele judecătorești. În judecată au fost dați, în solidar, Ministerul Mediului, ministrul Attila Korodi și secretarul de stat Silviu Stoica. Compani

a solicita reluarea procesului de avizare și despăgubiri de 1 milion de euro.

”Ideea principală, în cazul oricărui proces în care o companie solicită despăgubiri e să demonstreze reaua-voință sau neimplicarea statului în emiterea actelor cerute. Ne-au acuzat că noi tergiversăm avizarea”, a declarat, pentru VoxPublica, Attila Korodi. ”Am câștigat procesul la Curtea de Apel, pe fond, invocând un caz similar de la Timișoara, în care decizia fusese aceeași, de respingere a pretențiilor. La recurs, Curtea Supremă de Justiție a retrimis cauza spre rejudecare la Curtea de Apel, solicitând ca decizia să nu se ia doar invocând jurisprudența din domeniu. În cadrul procesului, care a durat mai bine de cinci ani, cei de la companie au încercat să ne păcălească, să încheiem un fel de acord, o tranzacție, prin care să se încheie procesul, dar cu posibilitatea ca ei să-l poată relua dacă se consideră necesar! Nu am acceptat și procesul a continuat. Nu s-a ajuns a o soluție, pentru că cei de la companie au renunțat și și-au retras cererile”, susține fostul ministru al Mediului. ”Statul și-a îndeplinit obligațiile față de ei. Pentru avizarea proiectului lor sunt necesare tot felul de alte avize și documente, de la diferite alte ministere și agenții, și fiecare instituție a lucrat corect și cu termene corecte. Statul român nu se face de vină pentru greșelile lor pe parte juridică, tehnică sau din nepricepere”, a mai spus Attila Korodi (sursa aici).

IV. Concluzii

Managementul lui Gabriel Resources are obligația față de proprii acționari să apeleze și la curțile de arbitraj internațional. Dar acest lucru nu înseamnă și că va avea câștig de cauză. Analizând toate problemele pe care le are proiectul de la Roșia Montană, statul român are toate șansele de a câștiga dacă îndeplinește o condiție esențială: angajarea unor avocați dedicați intereselor cetățenilor români, nu a unor avocați ”cu dedicație” pentru compania minieră. Din păcate, tot în cazul Roșia Montană există un precedent care arată că un astfel de risc e real: în 2008, portofoliul lui Attila Korodi la Mediu a fost preluat de Nicolae Nemirschi. După o serie de divergențe legate chiar de cazul Roșia Montană, noul ministru a renunțat la serviciile avocaților care au câștigat procesele cu RMGC!

Compania poate solicita unei curți internaționale fie obligarea statului român să elibereze avizul de mediu (situație în care, de asemenea, trebuie să răspundă la toate problemele de ma sus), fie să ceară ”doar” compensații – ceea ce ar semnifica recunoașterea înfrângerii (faptul că au renunțat la proiect). În fine, un eventual arbitraj sau proces între statul român și companie poate scoate la iveală multe dintre mizeriile Afacerii Roșia Montană. Documente, amănunte, declarații care vor trebui prezentate sau făcute/susținute în fața Curții. Pentru că una reprezintă declarațiile făcute în presă (sau refuzul de a răspunde întrebărilor presei), și cu totul altceva mărturii făcute sub jurământ (cu riscurile inerente unor mărturii mincinoase) într-un proces.

V. NOTE (de cădere) pentru mass-media autohtone

La final, pentru că pe 3 mai e Ziua Mondială a Libertății de Exprimare, două note (de cădere) și pentru modul în mare presa autohtonă a multiplicat articolul din ”The Globe and Mail”.

Agenția de presă Mediafax.ro este cea care l-a preluat prima (aici ). Articolul este tradus aproape integral. Ce lipsește este exact paragraful final: ”Grupurile de mediu și de fermieri contestă (proiectul minier – n.a.) din cauza utilizării cianurilor și a dimensiunii lui enorme. Patru mine ar arunca în aer doi versanți muntoși, ar strămuta 2.000 de săteni și ar umple o vale întreagă cu deșeuri de rocă și nămoluri cianurate. Iazul de decantare ar acoperi aproape 300 de hectare și s-ar ridica de o înălțime inițială de 70 de metri la 180 de metri”. În locul acestui paragraf final din ”The Globe and Mail”, Mediafax a introdus un background despre… componența acționariatului Gabriel Resources (miliardarii ”investitori”). Se înțelege, toate instituțiile media (deloc puține) au preluat cu copy paste traducerea de pe Mediafax, cu aceeași ”omisiune”.

Dar, pentru amuzamentul total al opozanților proiectului, cu copy-paste a fost preluată de pe Mediafax și o greșeală anecdotică: în loc de ”The Globe and Mail”, apare, de două ori la început, ”The Glode and Mail”. Pe lista celor care au preluat, pe online, varianta cu ”The Glode” se numără: stirileprotv, realitatea, romanialibera, gandul, romaniatv, cancan, antena3, monitorul, bursa, adevarul, jurnalulnational, curierulnational, transindex, wall-street, gds si multi altii. Pentru cei mai puțin familiarizați cu subiectul Roșia Montană: ”Glod Corporation” sau, mai direct”, ”Glodul” reprezintă modul în care e ”alintată” de către opozanți compania Gold Corporation.

P.S.: Luni, 5 mai, ActiveWatch va prezenta Raportul FreeEx pentru anul 2013, referitor la libertatea de exprimare în România. Anticipez că subiectul Roșia Montană s-a aflat, și în 2013, la loc de frunte (nu și de cinste) în privința manipulărilor, abuzurilor și încălcării libertății de exprimare.