În toamna anului 2016 Judecătoria Târgu Bujor, din județul Galați, condamnă un bărbat la trei ani de închisoare pentru comiterea infracțiunii de act sexual cu un minor. Victima avea 11 ani, iar inculpatul era o rudă din partea mamei.

Tot în 2016 Judecătoria Ploiești condamnă un bărbat de 53 de ani, la cinci ani de închisoare, pentru act sexual cu un minor. Victima avea 12 ani.

La începutul lui 2017 Judecătoria Constanța schimbă încadrarea juridică în cazul unui medic homeopat trimis în judecată pentru că a violat două fete, de 11 și 13 ani. O schimbă în act sexual cu un minor.

În 2018, la Judecătoria Târgu Jiu, un bărbat este trimis în judecată pentru viol în formă continuată, dar ajunge condamnat la trei ani de închisoare pentru act sexual cu un minor. Tot la Judecătoria Târgu Jiu un profesor de 34 de ani care a abuzat sexual o elevă de 12 ani e judecat pentru aceeași infracțiune: act sexual cu un minor.

Alte și alte cazuri în care se judecă fapte de abuz sexual comise asupra copiilor trec chiar acum, în timp ce citiți aceste rânduri, cu această încadrare prin instanțele de judecată: act sexual cu un minor.

În multe din aceste cazuri, justiția română consideră că victime de 7, 9, 11 sau 13 ani și-au dat consimțământul pentru a întreține relații sexuale cu abuzatorii lor. Dacă nu există urme ale constrângerii fizice, care să dovedească faptul că victima s-a împotrivit, judecătorii tind să adopte o încadrare juridică fundamentată pe ideea că a existat o formă de consens între abuzat și abuzator.

Tendința se vede în statisticile Consiliului Superior al Magistraturii.

Două mii treizeci și șapte – acesta e numărul dosarelor ajunse, în ultimii cinci ani, în instanțele românești care privesc infracțiunea de act sexual cu un minor, arată date obținute de Dela0.ro. În aproape jumătate dintre ele, victimele au sub 15 ani. În aceeași perioadă, 355 de dosare de viol în care victima avea sub 16 ani au fost judecate.

Abuzurile sexuale (care implică minori sub 15 ani) presupus consimțite sunt de trei ori mai multe, în același interval de timp, decât cele produse prin constrângere. Acesta e, de cele mai multe ori, etalonul de judecată al justiției române în astfel de cazuri: dacă există urme ale constrângerii fizice, se încadrează la viol, dacă nu – la act sexual cu minor. În puține cazuri se iau în considerare factori secundari, precum posibilitatea existenței constrângerii psihice sau inabilitatea victimei de a înțelege în întregime consecințele deciziilor sale.

O privire în măruntaiele sistemului

Situația nu e deloc nouă pentru justiția română. Acest fel de dreptate strâmbă se rostogolește de la an la an în sentințe ale instanțelor de judecată. Statul român a fost condamnat în 2016 la CEDO pentru încălcarea obligației sale de a proteja legal împotriva tratamentelor degradante și de a urmări interesele superioare ale minorilor în aplicarea actelor de justiție.

Pe fondul condamnării, care s-a produs exact într-un caz (semnalat la CEDO) de viol încadrat ca act sexual cu un minor, statul și-a asumat un plan de acțiune. Acțiunea s-a concretizat prin cursuri de formare și simpozioane, dar a rămas în practică fără prea multe efecte.

În practică, instanțele românești continuă să încadreze cele mai multe fapte de abuz sexual comise asupra minorilor sub 14-15 ani ca act sexual cu un minor. Violul, ca variantă legală, este în doar unul din patru cazuri varianta procedurală aleasă de procurori sau de judecători în descrierea împrejurărilor supuse judecății.

Când a fost chemat să se apere la CEDO de acuzația că nu aplică un tratament legal corect în judecarea abuzurilor sexuale comise asupra minorilor cu vârste sub 14-15 ani, statul s-a prezentat cu o cazuistică extinsă a practicii sale judecătorești în materie.

Sunt 32 de sentințe date în cazuri de abuz sexual cu victime copii, între 2009 și 2013. Mai bine de o treime dintre ele consemnează fapta penală incriminată ca fiind actul sexual cu un minor. Judecătorii au considerat că fete cu vârste cuprinse între 11 și 14 ani au consimțit să facă sex cu bărbați cu vârste cuprinse între 19 și 38 de ani – și atunci fapta nu a mai fost viol.

Cazul semnalat CEDO care a determinat condamnarea statului român în 2016 a fost prezentat pe larg de Libertatea, în ianuarie 2019.

Cazuistica extinsă adusă înaintea Curții de statul român – cu intenția de a se apăra! – nu a fost însă cercetată și relatată public – dar, mai ales, studiată în perspectiva măsurilor pe care România și le-a asumat după condamnare.

Dela0.ro se află în posesia celor 12 sentințe judecătorești din totalul de 32 prezentate de România la CEDO spre a proba că există o practică judiciară extinsă în încadrarea abuzurilor sexuale comise asupra unor copii ca fiind acte consimțite de minor. Cele 12 hotărâri fac referire la nouă cazuri judecate între 2009-2013.

Ele descriu cu minuțiozitate cum funcționează mașinăria de făcut dreptate a statului român.

Justiție la secret

Am discutat cu oameni din sistem – procurori, avocați, psihologi, asistenți sociali. Am cerut date de la instituții precum Consiliul Superior al Magistraturii, Institutul Național al Magistraturii, Ministerul Public, Poliția Română, CEDO.

Și am identificat alte opt cazuri similare judecate în perioada 2016-2019 de instanțe naționale, care arată perpetuarea acelorași probleme identificate și semnalate de CEDO în 2016.

În acești trei ani instanțele din România au continuat să considere că fete de 12 ani se pot afla în situația de a fi de acord să întrețină relații sexuale cu bărbați de 53 de ani. În acești trei ani instanțele din România au continuat să schimbe încadrările din viol în act sexual cu un minor, fără să ia în calcul expertize medicale, vârsta fragedă a părții vătămate sau declarațiile acesteia.

De ce e importantă privirea pe gaura cheii pe care ne-o oferă investigarea extinsă a unor astfel de cazuri penale? Răspunsul necesită o explicație extinsă.

Actul de justiție este unul transparent și public. Publicitatea sa (adică posibilitatea acordată fiecărui cetățean de a asista la desfășurarea unui proces) asigură, în doctrina juridică, inclusiv garanția unui control civil, deci și al presei, asupra modalității de îndeplinire a actului de justiție.

Există însă situații în care ușile instanțelor și coperțile dosarelor sunt închise pentru public. Cum ar fi cazurile care implică infracțiuni la viața sexuală în care părțile vătămate au sub 18 ani. Ce se întâmplă în astfel de procese rămâne strict între cei aflați în sala de judecată.

Rareori faptele – și interpretarea lor – ajung în atenția publicului prin victime sau avocații părților. De cele mai multe ori vorbim însă de victime ce provin din medii vulnerabile: comunități sărace, părinți fără educație cu un statut social precar, părinți divorțați, violenți – sau chiar din centrele de plasament ale statului.

În astfel de situații devine o chestiune de noroc ca părinții sau rudele victimelor să meargă până în pânzele albe pentru a-și găsi dreptatea. În astfel de situații părinții nu-și permit să plătească un avocat și, în cele mai multe cazuri, nu înțeleg subtilitățile juridice. În astfel de situații părțile vătămate nici nu se constituie în părți civile pentru a cere daune morale. Deși vătămați, extrem de puțini vor ieși public să vorbească despre neregulile dintr-un sistem judiciar care le spune că fiicele lor de 10, 11 sau 12 ani au consimțit să facă sex cu bărbații pe care îi acuză de viol.

Însă publicul are dreptul să fie informat dacă un proces capital – al înfăptuirii justiției – ajunge să funcționeze viciat, încremenit în prejudecăți și poncife când judecă abuzuri sexuale asupra minorilor, construit să găsească nu atât dreptatea, cât mai ales dreptatea-cea-mai-la-îndemână.