Máramarossziget, mai recent Sighetu Marmației, este centrul urban al Maramureșului Istoric. O prezentare fotografică a valorilor arhitecturale ale Sighetului… ar însemna selectarea a circa 200-300 de imagini din cele câteva mii pe care le-am făcut până acum despre acest subiect… de-a lungul anilor. Niște scurte descrieri ale diferitelor edificii… prezentarea modului în care ele au fost create, ar duce la o mai bună înțelegere a aspectelor istorice atât de puțin cunoscute. Se poate face… pas cu pas. Lent.

Bine ar fi eventual amintirea unor oameni de cultură care au legătură cu acest loc… Spre exemplu, Sighetul a fost locul de naștere a lui Hollósy Simon (1857-1918), care a studiat la Budapesta și a ajuns creator de școală de pictură de relevanță europeană, la München & Nagybánya/ Baia Mare; o vară a pictat și la Grădina Morii din Sighet. Iubirea naturii, splendorile transpuse în imagine, culoare… crearea școlii de pictură, îndrumând tinerii artiști nu doar în lecții formale ale coloniei de pictură, dar și la discuții de noapte în atmosfera unor locuri de genul hanurilor, în “timp liber”, sub forma de distracție…. tactul pedagogic cu care găsea calea spre a ajuta realmente dezvoltarea capacităților de exprimare artistică a celor pe care îi îndruma… Temele lui erau apropiate de natura și de om, pictând peisaje, malul Tisei, clăi de fân, cetăți, scene istorice, țărani, țigani șamd, într-un stil naturalist. Își doarme somnul de veci, așa cum își dorea el… în orașul natal.

Cândva Sighetul avea o viață comercială înfloritoare, devenind un centru urban cu un nivel cultural ridicat. Seria de dezastre ale secolului 20, printre care sunt de menționat dictatura regală carlistă, războaiele mondiale, holocaustul, dezastrul comunist și cel postcomunist, au lăsat amprente purulente, acoperite cu o subțire coajă la suprafață.

Comunitatea evreiască de la Sighet, foarte puternică, a ajuns să fie dusă în lagăre de exterminare… doar puțini au scăpat. Există la Sighet un monument al săpunului, ca amintire a acelor atrocități produse de Germania nazistă. Printre cei care au supraviețuit holocaustului este și Elie Wiesel; a scris 57 cărți, a ajuns o personalitate semnificativă în SUA, primind Premiul Nobel pentru Pace în 1986. Dintre cei născuți la Sighet până acum, este personalitatea care a ajuns la cel mai înalt nivel de recunoaștere.

Etapa comunistă, cu ale ei muncitorisme, țărănisme și obielisme, sub conducerea unui cizmar incult și din ce în ce mai rupt de realitate… sigur că a produs un dezastru economic-socialo-cultural care lasă efecte greu de ameliorat. Dacă o clădire poate să fie tencuită, renovată… nu la fel de simplă este crearea de cultură, în populații masiv imbecilizate, îndoctrinate, închise ca fiare înfometate în lagărul din care nu puteau să plece. În perioadele mai horror ale comunismului, la Sighet a existat o mare concentrare a elitelor (foști miniștri, oameni de cultură șamd), la penitenciarul din care mai apoi au ajuns aruncați în gropi ca hoituri anonime… În secolul 20, elitele locale au fost distruse. În funcții de conducere au fost puși tot felul de inculți iar o astfel de situație politică a dus la deteriorarea vieții economice, sociale, culturale, încât comunitatea locală a ajuns o periferică societate atomizată, fără mare capacitate de a se autoguverna, fără mari pretenții, fără a își cunoaște trecutul și fără mari speranțe de viitor. Mulți dintre cei care au avut ocazia, au plecat și au lăsat în urma lor o societate din ce în ce mai incapabilă de a se interesa de altceva decât supraviețuirea de moment. Au și rămas câțiva oameni de elită, retrași în cercuri selecte nonformale, în turnuri de fildeș unde mai greu pătrundea mirosul de la cizmarul președinte din București și aromele-rurale ale slugilor lui din teritoriu.

Existau pe vremea când eu eram copil, case frumoase pe zona care acum are betoanele “Centrului Nou”, acolo unde azi este OMV-Petrom, Lidl, Unicarm, Carrefour, comuniste blocuri de beton plus 3 biserici începute, construcții în vestitul stil Kitsch. Pe acele zone erau cândva construcții cu arhitectură interesantă, unele porți aveau lei sculptați, diferite ornamente, existau elemente de fier forjat maiestuos realizate șamd; probabil au ajuns la groapa de gunoi, iar elementele din lemn au fost probabil arse.

Deși zona Centrului Vechi este monument istoric, clădirile au fost umplute cu populație rroma, familii mari care nu aveau capacitatea financiară și nici stilul de a menține acele edificii la un minim nivel de rezonabilitate. Unele construcții au fost lăsate probabil voit să se prăbușească, iar în nișa astfel creată, câteva blocuri de beton și alte construcții cu nume pretențioase violează peisajul.

După 1989 a existat un val de speranțe. Nu a durat mult.

Ce se poate spera cu acest proiect fotografic de prezentare a Sighetului? Ca până spre primăvara anului 2014 să fie selectate imaginile relevante dintre cele deja existente… Plus să fie create altele noi… că întotdeauna se poate și mai bine: imaginile trebuie concepute, în sensul de a gândi ce anume și de unde și cum ar putea să fie fotografiat… în ce condiții de lumină… din ce unghi… cum se poate ajunge acolo la momentul care contează… deci nu e o simplă glumă să faci acele poze. Împreună, acestea pot să formeze o serie reprezentativă pentru acest subiect: Sighetul în Imagini de Iarnă. Máramarossziget.

…A

…B





…

…

…C

Sighet nu este o metropolă cu zgârie-nori, dar are un centru istoric cu niște clădiri frumoase, cu arhitectură fără extravaganțe; probabil că acest oraș este o valoare mai ales pentru cei care trăiesc aici sau poate și mai mult pentru cei care au plecat… și păstrează amintiri nostalgice despre trecutul care nu mai este. A face fotografiere urbană în acest loc nu e deloc simplu, din cauza a o mie de cabluri, stâlpi și alte violuri tractoriste asupra peisajului. Totuși, se poate încerca ceva, în momentele cu condiții de iluminare favorabile, în momentele cu vreme dramatică. Din proprie experiență știu că dacă vrei să prinzi o lumină care are sens, trebuie să pleci imediat ce vezi că ea există; nu ai timp de cafea, de bărbierit… și alte ifose… că altfel aproape sigur pierzi momentul favorabil. Dacă ai tras câteva cadre care să aibă ceva potențial, pe lângă varianta color poți să te joci cu câteva efecte speciale; poți să reduci la zero nuanțele de albastru și rămâi cu o creație fotografică ciudată, un fel de hibrid; sau ai varianta sepia, care îți dă impresia că poza a fost făcută în urmă cu un secol, când orașul acesta avea mai multă viață decât acum… iar dacă cerul îl faci mai întunecat, poate că imaginea are și ceva componentă metaforică. Sau fiecare imagine are?

Curtea Veche. Fosta Prefectură a Máramaros Vármegye (Comitatul Maramureș). În cadrul unui eveniment organizat la Sighet, nu demult am fost la restaurantul Curtea Veche. Înainte de a ne așeza la mese în careva sală banală, am aruncat o privire și în sala festivă mare, aflată deasupra intrării. Impozantă prin dimensiuni, arhitectură, candelabre șamd, păstrează o mică fărâmă din miracolul a ceea ce a fost cândva Maramureșul Istoric, și centrul acestuia aflat la Máramarossziget.

Îți poți imagina cam ce baluri se țineau aici, cam ce discursuri erau rostite, cum au fost făcute planuri pentru a scoate Maramureșul din glodul medieval… și cum Maramureșul se deschidea ca o floare. Ce haine purtau oamenii care își duceau veacul pe aici, pe la ce universități din lumea vestului își făceau studiile, ce cărți citeau… la ce nivel intelectual se aflau. Vremurile de glorie ale Maramureșului au fost cu mult timp în urmă, clădirea prefecturii fiind ridicată pe la sfârșitul anilor 1600.

Desigur, în hoția secolului 20 uriașele picturi de pe pereți au dispărut sau au fost mutate la muzeu, tot ce putea să fie furat a fost furat. Candelabrele probabil erau prea mari să încapă în casă la careva țăran sau strungar din scursura național-comunistă. Sighetul, din înfloritor și prosper centru administrativ, economic, cultural, universitar șamd al Comitatului Maramureș, a devenit un diabolic centru de torturare și nimicire a elitelor politice și intelectuale care nu conveneau regimului dictatorial național-comunist.

Tăiat de conexiunile naturale de-a lungul Tisei, Sighetul a devenit un loc marginal și izolat în ceva țară marginală și izolată. Un loc în care intelectualii și oamenii de cultură nu prea mai aveau ce face, un oraș care se ruraliza din ce în ce mai mult, unde se tăia lumina, unde era frig în locuințe și nu era mâncare. Un loc unde oamenii se băteau pentru pâine. Anii aceia nu se uită ușor, când a dispărut cam orice zâmbet, orice demnitate. Te întrebi, cum poate renaște o societate, după traumele secolului 20? O plimbare prin Memorialul Durerii (Memorialul Victimelor Comunismului)… este destul de relevantă pentru a înțelege de unde venim și cine sunt cei aflați și azi la putere. Moștenire vie? Dacă treci prin coridoarele reci și prin sălile goale ale fostei prefecturi… simți diferența. Ce este și ce putea să fie.

…

…D1



…E

…E1

…F

…

…





…

…F1

…G

…G1

….H

…

… H1

… H2



…H3

…H4





…H5

…



…

…I

…J

…

…K

…



…L

…M

..N

…O

…P

…Q

…R

…S

…T

…U

…U1



…V

…V2

…X



…





…





…

…X1

…



…



Treceam cândva pe lângă casa aceea – azi puternic neglijată; în trecut trebuia să arate bine, când existau oameni care să aibă grijă de estetica arhitecturală… Dar vremurile s-au schimbat și oamenii noi ai național-comunismului și post-comunismului nu mai aveau resurse financiare și nici intelectuale: nu aveau nevoia de a menține frumusețea construcției – casă care pentru ei, noii proprietari, era doar un loc unde se poate sta facil, în care să nu le fie frig, un loc unde să nu fie plouați. Recent au găsit ceva bani pentru a schimba ferestrele, măcar o parte dintre ele; cele vechi ajung la gunoi și în locul lor apar termopane-standard. Elementele arhitecturale decorative ale casei (“stucaturi” de exterior) ajung sparte cu ciocanele, date jos, că doar îi încurcă pe mârlani. Așa este transformată construcția cândva impresionant-de-frumoasă în grajdul bine izolat în care se simte bine animalul. Din interior se aude răgetul căruiva măgar manelist. Acesta nu este un caz izolat; una după alta le vine rândul caselor care aveau cândva stil, să fie transformate în grajduri anoste, lipsite de personalitate, adecvate pentru lumea actuală.



…

…X2

…

…Z



…









…





…Z2



Bucurie simplă cu Soarele de Iarnă. Este ușor a ieși pe terasă, pe balcon, și a lăsa razele solare să ajungă la ale noastre fețe-palide. Se poate sta liniștit la fereastră și se poate urmări cum motanul vecinilor încearcă să prindă careva din vrăbiile care se hrănesc pe stradă. Chiar prin pleoapele închise simți cum Lumina ajunge să impresioneze retina fotosensibilă… și să creeze o impresie mai albă sau mai roșie… Dar nu este doar o senzație fizică, ci atunci când ai nevoie de ea, Lumina are și efecte terapeutice asupra sufletelor noastre; ahtierea după lumina solară devine mai evidentă în perioadele cu zile scurte și nopți lungi. Poți înțelege cum de ies bufnițe să stea la intrarea scorburii, pe un horn sau pe ceva creangă și să se lase bătute de Soarele de Iarnă… le înțelegi nevoia și plăcerea. Bucuria de a vedea răsăritul este prezentă și la variate alte specii dintre primate – organisme diurne; perechile de giboni, în zori de zi dau impresionante concertele-duet care consolidează relațiile de cuplu dintre cei doi. La egiptenii antici, cel mai important zeu era Zeul Ra, personificând Soarele: era reprezentat ca o entitate cu formă de Om, cu cap de Șoim și având deasupra capului Soarele. În societatea noastră capitalist-corporatist-neoliberală, nu auzi prea multe despre plăcerile simple, că ele nu au valoare de piață… nu pot să fie vândute și nu se poate face profit pe seama lor. Manipulați, oamenii au ajuns să uite de ele, să nici nu le mai ia în seamă… de parcă ele nici nu ar putea exista. La fel ca și cu iubirea, care a ajuns să fie exprimată în bani… ce poate să fie mai jalnic. O societate care ajunge atât de aberantă este expusă unui risc mare. Probabil că aceste lucruri se vor schimba radical, ele nu au cum să reziste mult în stilul actual. Poate deveni din nou conștientizată importanța Soarelui de Iarnă și a duetului celor două ființe care împreună se bucură simplu și nemărginit… de un nou răsărit.

Ce se poate spera, este un zbor de fotografiere peste Sighet, pe timp de iarnă. Teoretic este OK, dar practic, a avea finanțarea unei astfel de inițiative (până acum există o promisiune de sponsorizare cu 100 de Euro), a avea avion dotat cu schiuri care să poată ateriza la Oncești pentru alimentare/ realimentare, a zbura pe frig cu ușa dată jos pentru a putea face fotografie la modul serios, a prinde o zi care să aibă condiții de vizibilitate excelentă… aparatura foto să funcționeze bine în acele condiții de temperatură… mai cu seamă dacă te gândești că vizibilitatea este mai bună pe timp geros.. nu e atât de simplu cum pare. Dar eu zic că se poate.

© dr. Peter Lengyel