Vzpomínáte, kterou trasu jste maloval naposledy?

Naposledy to byl v září okruh kolem Červené Vody (obec na Orlickoústecku, pozn. red.), který vedl přes Křížovou horu. Je to pěkné místo s pěknou novou rozhlednou.

Lidé Česka Seriál iDNES.cz Zapomeňte na politiky, vrcholové sportovce, hvězdy showbyznysu a další celebrity. V Česku žilo k 1. lednu 2014 přesně 10 512 419 lidí a příběhy mnoha z nich jsou často zajímavější. Portál iDNES.cz proto přináší seriál rozhovorů s mediálně neznámými lidmi. Pečlivě vytipoval reprezentanty sociálních či zájmových skupin napříč Českem a během roku zveřejní několik desítek rozhovorů, ve kterých zprostředkuje radosti i starosti zpovídaných. Motto projektu zní:

Každý má co říci, na každém je něco zajímavého. Projekt je inspirovaný cyklem slovenského deníku SME, který dohromady spojuje dva jiné nápady - motiv z fotografického projektu Humans of New York a motiv z knih výtvarníka Vladimíra 518 Kmeny a Kmeny 0 mapující osudy různých subkultur. Máte zajímavý tip na dalšího hosta našeho seriálu?

Napište nám na na adresu: lideceska@idnes.cz .

V zimě se značky nemalují?

Ne, v zimě značkaři spí. Jako medvědi.

Kdy je na to tedy nejlepší období?

Nejlepší je to v létě. Může se začít už na jaře, ale ne příliš brzy. Je totiž dobré, když už je narostlá vegetace a na křovinách a stromech jsou listy. V rámci obnovy existujících značek je potřeba strom i jeho okolí upravit tak, aby značka byla vidět na určitou vzdálenost. Když kolem roste nějaké křoví nebo větve, tak je potřeba je sestříhat, aby značku nezakrývaly. Značka v houštině je k ničemu, protože ji zkrátka nikdo nenajde. Proto s sebou nosím pilku a zahradnické nůžky. Musí být také sucho, protože když jsou kmeny mokré, tak na ně barva nechytá.

Jak jste se vlastně stal značkařem?

Měl jsem kamaráda ze školy, který byl za mlada značkař. Občas jsem ho potkával v lese. Ale protože dřív jsem neměl čas, tak jsem se sám značkařem stal až na stará kolena před osmi nebo devíti lety. Potkal jsem tehdy toho známého, který mi říkal, že značkařů je málo. Přinesl mi pak přihlašovací formulář a bylo to. Žena samozřejmě hned chtěla být také značkařka, takže malujeme oba.

Takže jste taková značkařská rodina.

To ano. Značky už maluje i naše dcera.

Jste tedy v Klubu českých turistů?

Od prvního ledna jsem tam vstoupil. Dosud jsem nechtěl být moc organizovaný, ale přesvědčili mě.

Je malování značek placené?

Je to dobrovolnická činnost. Od Klubu českých turistů dostáváme materiál a barvy, na které jsou kladeny velké nároky. Neměly by totiž po čase vyblednout. Třeba na horách jsou značky mnohdy v místech, kde jsou dost obtížné povětrnostní podmínky, a barvy to musí přežít. Jsou to písmomalířské barvy, které se údajně dělají přímo pro Klub českých turistů. Klub nám také platí cestovní výlohy, jízdenky a nějakou drobnost ke svačině, abychom neumřeli hlady.

Čím se tedy živíte?

Jsem fotograf. Původně jsem vystudoval střední školu elektrotechnickou v Dobrušce. Ale ještě než jsem maturoval, tak už jsem měl zajištěné místo v Muzeu Orlických hor v Rychnově nad Kněžnou jako fotograf. Od té doby se fotografií živím. Později jsem si ještě dálkově doplnil fotografické vzdělání na FAMU.

Takže jste spojil koníčka s povoláním. V lese si malujete značky a přitom můžete i fotit, třeba ty Orlické hory...

Přesně. V lese jsem se pomalu narodil a vyrostl jsem tam. Moji předkové byli v podstatě skoro samí hajní a nadlesní. Les máme zřejmě v genech, protože brácha byl také hajný a celý život dělá v lese. Já jsem se po lesích toulal odmalička. A nakonec jsem to spojil - courám se po lesích a je to zároveň užitečné.

Nejste také myslivec jako bratr?

Ne, já jsem odpůrce zabíjení zvířat. Já spíš dělám plašiče...

Malujete jen v okolí Letohradu, kde bydlíte, nebo máte určitou svojí oblast?

My máme se ženou propachtovaný rajón v Červené Vodě a přilehlém okolí. To je na českomoravském pomezí, dále oblast Kladské kotliny, Králického Sněžníku, Bukových Hor, která sahá až na Suchý vrch, Hvězdu, Červenou. Malujeme i na Moravě kolem Jeseníku a Jeřábu, nejvyšší hory Hanušovické vrchoviny, a kolem pramene Tiché Orlice.

Takže každý značkař má svůj rajón?

Je to různé a rozhodují o tom šéfové. Třeba na Moravě, na Šumpersku, mají jiný systém a značkaři tam každý rok značí úplně jiný úsek. U nás je to tak, že každý má svůj rajón, o který se stará. Je to z toho důvodu, že už má místní znalost, pamatuje si, kde ty značky jsou a v jakém jsou stavu. Já jsem třeba i v kontaktu s revírníky, takže pokud se v lese něco děje, někde třeba spadl strom se značkou nebo ho někdo pokácel, tak oni se mi ozvou a já to mohu velice rychle opravit, aby nám turisti nebloudili.

Chodíte malovat značky sám, anebo se ženou ve dvojici?

Mělo by se chodit ve dvojici, protože kdyby se někomu něco stalo, tak ten druhý může dát první pomoc nebo někoho přivolat. Chodím i sám, nevadí mi to a někdy mě to i baví. Trvá to sice déle, ale člověk nikam nespěchá.

Jak probíhá malování trasy?

Obnova značek se dělá každé tři roky. Samozřejmě, že některé trasy člověk projde i několikrát za rok. Také se ale stává, že někam se dostane až po těch třech letech. Je proto dobré nejprve si trasu proběhnout a zjistit, jaký je stav značek, co mě čeká a jaké si mám vzít nářadí. Trasa začíná vždy u nějakého turistického informačního místa. To je směrovník, na kterém jsou plechové směrovky, je tam tabulka s místním názvem. Pak se pokračuje po trase podle předpisů, které stanovují, kde ty značky mají být.

Jaroslav Tichý Narodil se v Ústí nad Orlicí v roce 1952. V Letohradě se vyučil elektromechanikem a poté v Dobrušce studoval Střední průmyslovou školu elektrotechnickou. Po škole nastoupil do Muzea Orlických hor jako fotograf a od té doby se fotografováním živí. Vysokoškolské vzdělání si poté doplnil dálkovým studiem FAMU u profesora Jana Šmoka. Značkařem se stal před devíti lety.

V jaké vzdálenosti mají třeba značky následovat za sebou?

Hustota značek je daná náročností terénu. Vždy je důležité, aby po křižovatce byla hned značka. První značka, která je za křižovatkou, to je naváděcí. Do deseti metrů na dohled by pak měla být další potvrzovací. Jde o to, že kdyby někdo jednu z těch značek skácel, tak tam zůstane alespoň jedna a turista má jistotu, že jde opravdu správným směrem.

Samozřejmě největší možná vzdálenost u pěší trasy je asi 250 metrů, to je u tras, kde nejsou odbočky a jdete po krásné rovné cestě. Tam se dělají útěchové značky jen kvůli tomu, aby turista věděl, že nezabloudil, že jde po značené cestě. Když se dělá značená trasa po nějaké lesní pěšině, která ještě není zřetelně vyšlápnutá, tak se značky dělají na dohled. Jde se skutečně od značky ke značce, protože kdybyste tam nechala vzdálenost padesát, sto metrů, tak člověk zabloudí. Stačí, aby napadlo pět centimetrů sněhu, a pěšina se ztratí.

A jak probíhá malování samotné značky?

Značka se musí nejdříve očistit, aby na ní nebyla vrstva prachu a špíny, aby nová barva přilnula a neloupala se. Tak se značka obnovuje. Kontroluje se její velikost, protože pěší značky mají přesnou míru, jsou veliké deset krát deset, jednotlivé pásy jsou široké tři centimetry a mezi nimi je půlcentimetrová mezírka. Pokud je značka větší, než má, musí se zmenšit. Od toho máme i hnědou barvu. Strom totiž roste i do šířky. Všimněte si, že když na to někde značkaři kašlou, tak má značka deset centimetrů na výšku a třeba dvacet na šířku.

Červená, modrá, zelená, žlutá... Jak se rozhodujete, kterou barvu použijete?

V kompletní síti turistického značení je to už jasné. Pokud je souběh několika tras, tak je jasně stanoveno, v jakém pořadí barvy budou. Je to od shora dolů podle abecedy, takže červená, modrá, zelená a dole žlutá. Barva se nerozhoduje podle významu nebo náročnosti cesty. Když značkaření v 19. století začínalo, tak se zpočátku všechny trasy dělaly červeně. Až když se zahustila síť, cesty se začaly křížit a začal v tom být zmatek, tak se začala používat modrá barva, a později přibyla ještě zelená a žlutá.

Proč značka vypadá, jak vypadá, tedy barevný pruh a kolem něho dva bílé?

Tak to bylo vždycky. Bílé pruhy jsou upozorňovací, protože bílá barva je na dálku vidět. Upozorní, že na stromě je značka. Barevnému pruhu se říká vedoucí barva. Když je mezi dvěma bílými pruhy, tak je výraznější. Ještě existuje další lyžařské značení. Tam je upozorňovací bílá nahrazena oranžovou, která na sněhu svítí a je výrazná, i když jsou stromy zachumelené. Cyklisti zase mají jako upozorňovací barvu žlutou.

Trasy pro běžkaře a cyklisty malujete také?

Lyžařské ano, cyklistické ne. Spíš se tomu vyhýbám, protože vedou hodně po komunikacích, což je nepříjemné. Provoz houstne a na silnicích začíná být nebezpečno, takže v současnosti je trend veškeré turistické pěší trasy, pokud to jde, překládat mimo komunikace na lesní cesty do přírody.

Jak se plánuje nová trasa? Kdosi ji namaluje na mapě, ale následně se může ukázat, že v terénu není možná...

Nejdřív se vždy musí zpracovat návrh nové trasy, ke kterému můžou mít turisti připomínky. Návrh musí vypracovat někdo, kdo je zaškolený, a ví, jaké zásady dodržovat. Návrh pak jde přes krajskou komisi značení, kde ho schválí nejvyšší šéf krajský, a podle toho se to pak namaluje. Rozhodně je ale nejdřív potřeba udělat kontrolu, jestli v tom terénu je trasa vůbec možná, jestli nevede přes soukromé pozemky, jestli tam neběhají nějací zdivočelí býci a podobně. Trasa se tedy nedá kreslit od stolu, musí se projít.

Vy se také přímo podílíte na plánování?

My také plánujeme. Teď mám zrovna rozdělanou jednu trasu s bunkrology, tedy s Muzeem československého opevnění v Králíkách. Tam jsou dvě pěkné naučné stezky a ty se budou propojovat. Bude tam hodně práce, ale bude to pěkné.

Jak se v lese orientujete?

Základem je papírová mapa. Používám ale i GPS. Je velice užitečná, protože na ní zaznamenám místa jednotlivých směrovníků. Hodí se, když dělám nějakou trasu, která nevede po existující cestě. Pokud trasa vede po cestě, která je na mapě nakreslená, tak je to jasné. Ale pokud to jde někudy lesem, tak je dobré si ji projít, zaměřit to GPS a pak převést do mapy.

Má každý značkař nějaký svůj osobitý styl, takže poznáte, kterou trasu maloval ten který kolega?

Nemělo by to tak být, protože je přesně stanovený předpis, velikost značky i výška umístění. Ale vím třeba o trasách, které původně značil nějaký můj předchůdce, což musel být dvoumetrový chlap, protože ty značky jsou hrozně vysoko a kolikrát na ně ani nedosáhnu. Značka by měla být tak metr šedesát nad terénem, tedy v úrovni očí. Když jdete z kopce, tak se značky samozřejmě malují výš, když jdete do kopce, tak zase níže.

Strom je nejčastější místo značky. Vybavuje se vám ale nějaké zvláštní místo, kam jste kdy značku maloval?

Mám takové místo. To byla zelená trasa přes jednu osadu. Jedna značka byla namalovaná na hodně staré jabloni. Z druhé strany byla díra do kmenu a měli tam hnízdo sršni. Já jsem to netušil, a když jsem začal ocelovým kartáčem značku čistit a strom rezonoval, tak sršni vyslali hlídku, takže kolem mě lítali dva sršni jako vojenské stíhačky. Jeden kontroloval mě a druhý mu kryl záda. Tak jsem jim vysvětlil, co tam dělám, že mohou být hrdí, že jsou jedni z mála sršňů, kteří mají na baráku turistickou značku, v klidu jsem si to domaloval a odešel. Druhý den jsem se šel podívat, co dělají. Seděli kolem té díry, vyhřívali se na sluníčku a byli spokojení. Jinak se maluje na všechno možné, pokud to jde.

Jde to třeba na některé stromy lépe než na jiné?

Nejhorší jsou mladé smrky, ty mají tenounkou kůru. Nejlépe se maluje na buky, mají krásnou hladkou kůru a jsou pevné. Špatně to jde také na břízu. Dříve se na ni dávaly plechové značky - takové hliníkové destičky, které se jemnými hřebíky přitloukly, a na nich byla namalovaná značka. Dneska už je to zakázané, protože se tím strom poškozuje, takže se to musí malovat přímo na kůru.

Jaké používáte nářadí?

Štětečky, šablonu, pilku, škrabku, ocelový kartáč... Při čištění je potřeba strom upravit, oškrábnout šupinky, všechno, co se loupe. Musí se ale velice opatrně, aby se strom nepoškodil. Abyste se nedostala přes kůru na lýko, protože pak z toho stromu začne téct smůla a je to špatné.

Co kromě nářadí nesmíte zapomenout, když míříte do lesa?

Svačinu, pití a hlavně barvy. Mně se jednou stalo, že jsem zapomněl štětec, takže jsem se otočil a jel jsem zase domů.

Jak se značí v situaci, kdy trasa vede přes louku a není kam namalovat značku?

Jsou tři možnosti. Pokud je na obou stranách les, tak se tam namalují velké značky, kterým se říká volavky. Mají velikost třicet krát třicet centimetrů tak, aby přes louku byly vidět. Jindy si vypomůžeme směrovkou, na které je napsáno třeba: „Tři sta metrů po louce k osamělému stromu a tam doprava“. Na některé louky se také dávají značkařské kolíky.

V čem si nosíte barvy?

Na to máme dřevěné krabičky. Já mám vlastní s popruhem přes rameno. Barvy máme odlité ve skleničkách z dětské výživy.

Kolik kilometrů tras za den zvládnete namalovat?

Norma je tak kolem pěti, maximálně sedmi kilometrů. Když jsem začínal, tak jsem si myslel, že to bude děsná brnkačka. Pak jsem ale zjistil, kolik těch značek je. Všechny musíte očistit a obnovit, na což jsem puntičkář. Značka musí vypadat na stromě přesně tak, jak je namalovaná v instrukci. Někteří značkaři na to kašlou a mají u značek třeba kulaté rohy, to se mi nelíbí. Takže u každé značky strávím nějakou tu minutu. A těch pět kilometrů ve dvou lidech nakonec vydá na celý den.

Když se turista v lese ztratí, může za to často sám

Stává se někdy, že si nějaký zbloudilý turista u Klubu českých turistů stěžuje, že se ztratil?

Ano, stěžují si každou chvíli. Je to dané tím, že obnova se dělá jednou za tři roky a může se stát, že po roce je v lese těžba a pokácí se stromy, na nichž jsou značky. Anebo přijde nějaká pohroma, třeba stromy pokácí vichřice. Takže se může stát, že chybí kus značení. Ale to, že se turisté ztratí, je v řadě případů jejich chyba. Jde třeba skupinka lidí, nedávají pozor, baví se a minou odbočku.

Proto existuje jednoduché pravidlo, které by lidé měli znát. Pokud se ztratíte a sejdete z turistické trasy, tak nikdy neběhejte po lese a nehledejte značku, ale stejnou cestou se v klidu vraťte k poslední značce, kterou jste na stromě viděli. Tam odtud pak postupujte a dívejte se, jestli není někde odbočka. Jakmile se začnete motat po lese, tak se ztratíte úplně. A pak už vás sežerou medvědi a vlci. Další častou chybou je, že lidé v létě chodí po lyžařských trasách a přechází přes mokřiny, které jsou v zimě zamrzlé. Pak zjišťují, že se musí vracet nebo se mokřinu snaží obcházet a zabloudí.

A vám se někdy stalo, že jste zabloudil?

Ano, každou chvíli. Je to dané už tou prací. Musí se s tím počítat, ale když jsem z dosahu a závislý na hromadné dopravě, tak je bloudění nepříjemné.

Radost, strach a život odpovídají všichni hosté projektu Co vám v životě dělá radost?

Setkání s dobrými lidmi, když je člověk v pohodě, když se všechno daří a nejsou žádné stresy. Když se na mě usmívá štěstí a vlastní žena. Z čeho máte největší strach?

Z blbců. Ti jsou nevyzpytatelní a jsou všude, člověk musí být furt ve střehu. Naštěstí jich ale zase není tolik. Jak se vám v Česku žije?

Mně se žije v Česku dobře, jsem spokojený. Pokud člověk má normální nároky, tak je v pohodě. Je tu klid. Na světě je řada míst, kde se mají daleko hůř. V Čechách se máme fajn, i když do sebe občas šťoucháme.

Můžete srovnat práci značkařů v Česku a okolních zemích?

Říká se, že jsme nejlepší, a asi to bude pravda. Znám značky, které mají Poláci, protože žiji a maluji značky na česko-polských hranicích. S Poláky spolupracujeme a některé trasy se prolínají. Příhraniční turistický ruch je u nás tak velký, že se lidi často toulají po Polsku. Tam mají podobné značky jako my, jen nejsou čtvercové, ale podlouhlé.

V řadě zemí se na směrovkách neuvádí kilometry jako u nás, ale místo toho čas. Co si o tom myslíte?

Takovéto značení je třeba na Slovensku v Tatrách. Na horách je to daleko výhodnější, řekl bych. Pokud jdete do strmého kopce po delší trase několik kilometrů, tak rozhodně nepůjdete rychlostí pět kilometrů za hodinu a čas, který je napsaný na směrovce, je proto výhodnější. Víte díky němu přibližně, jak dlouho vám cesta bude trvat.

Je dost mladých zájemců, kteří chtějí dělat značkaře?

Ano, v poslední době to u nás v okrese Ústí nad Orlicí dělá řada mladých lidí. Takže zájem je.

Vystrašilo vás v lese někdy něco?

Nebudete tomu věřit, ale v lese straší. Žijí tam gnómové, což je nejnižší druh trpaslíků. Ti mají za úkol starat se o přírodu, jsou to takoví dělníci lesa. Když jde člověk do lesa, většinou tam škodí a něco ničí. Proto gnómové nemají lidi rádi a vždycky se jim snaží trochu škodit. Mně se třeba ztrácejí štětce, musím proto nosit vždycky náhradní. Stačí chvilka nepozornosti, otočíte se a jste bez štětce.