Da en dansk pædagogstuderende mand på 22 år blev anholdt og fængslet i New York, mistænkt for seksuelt overgreb på 15 børn, skete det på baggrund af en tilståelse, som politiet manipulerede ud af den anholdte, hævdes det af hans dansk-amerikanske forsvarsadvokat, Jane Fisher-Byrialsen.

»Han er dansker og ved ikke, at det amerikanske politi godt må lyve og sige, at de har ens fingeraftryk eller dna på mordvåbenet, selv om det ikke passer,« udtalte hun til danske medier 8. juli.

Kan det virkelig være rigtigt? Desværre er svaret: Det kan ikke afvises! Og helt uden stillingtagen til skyld eller ikke skyld er det nemlig åbenbart, at der er væsentlige forskelle på, hvad det er tilladeligt i dansk og i amerikansk politis måde at afhøre på.

Jeg ved det, for jeg har selv 41 års praktisk erfaring på området, der er begunstiget med et teoretisk fundament skabt af førende undervisere fra FBI National Academy i USA, og dermed også et indgående kendskab til nogle af de amerikanske afhøringsteknikker. Det gør, at jeg ikke kan afvise forsvarsadvokatens markante og for os uhyrlige påstand.

Læs også: Mistænkt dansker står frem og afviser pædofilianklager

Men lad mig prøve at argumentere hvorfor:

Den indledende afhøring foretaget af den 22-årige mistænkte kunne foregå nogenlunde som følger:

»Afhøreren træder ind i afhøringsrummet. Under armen har han en mappe med påskriften ’Bevismateriale’, som han placerer på bordet for næsen af den mistænkte. Det er ligegyldigt, hvad der befinder sig i mappen – det kan være tomme papirark. Afhøreren kan også medbringe andre synlige effekter, der ikke behøver at have noget med sagen at gøre. Det kan være videokassetter, fotomapper, fingeraftrykskort, hår og fibre, der demonstrativt placeres på bordet foran den sigtede. Formålet er at få den sigtede til at tro, at mappen og de forskellige effekter er belastende materiale mod ham. Triumferende klapper afhøreren på mappen og peger sigende på de andre effekter samtidig med, at han ser alvorligt og bestemt på den afhørte og giver indtryk af, at der ikke hersker tvivl om den mistænktes skyld.«

Sådan anbefales starten på en afhøring i den såkaldte Reid-teknik, hvis formål er at nedbryde den mistænktes forsvarsbarriere. Afhøringsteknikken er udviklet af politimanden John E. Reid og raffineret af professorerne i psykologi, Fred E. Inbau og Joseph P. Buckley. Teknikken har været så succesrig, at hundredetusinder af politifolk over hele USA og Canada anvender den.

Afhøringsformen bygger på nogle psykologiske principper, der effektivt kan bruges i påvirkningen af den sigtedes opfattelse af situationen, men teknikkens tankesæt er simpel salgsteknik: Sælgeren præsenterer køberen for en række gode tilbud, der gør, at kunden falder for fristelsen og køber varen. På samme måde præsenterer afhøreren den mistænkte for en række gode grunde til at tilstå, i håb om, at han falder for fristelsen til at tilstå.

Afhørerens evne til at aflæse de mistænktes nonverbale signaler om løgn og skyld tillægges stor betydning. Forfatterne hævder, at kropssproget afslører, hvem der er skyldig og uskyldig. Uskyldige ser dig mere i øjnene, læner sig frem mod dig med en benhård og aggressiv kropsholdning og er spontane, kraftfulde og direkte i deres benægtelse, mens skyldiges signaler er mere passive, undvigende og vedvarende.

Denne tolkning af skyld retfærdiggør de manipulerende teknikker og giver i USA afhøreren ret til informationsbluff. Det begrundes yderligere med, at enhver afhøring er et psykologisk spil, hvor det er umuligt at undgå tricks og manipulationer, og endelig, at den kriminelle ikke har monopol på at lyve.

Amerikansk lovgivning afviser ikke politimandens muligheder for en vis form for uærlighed. Dobbelttydige og ledende spørgsmål anvendes frit, så forskellene mellem de acceptable og de uacceptable metoder er mere flydende i USA end i de europæiske lande.

Teknikken er delt op i ni trin med et stigende maksimalt pres, hvor det drejer sig om at stoppe alle benægtelserne og få bugt med den mistænktes modstand og overbevise ham om, at afhøreren ikke alene har ret, men også har rebet, der kan hive sigtede op af kviksandet. Og de fleste griber det. Pladsen her tillader ikke en detaljeret beskrivelse af metoden, men jeg kan henvise til de nedenfor nævnte kilder.

De etiske og moralske problemer er åbenbare. Det værst tænkelige er, at uskyldige manipuleres til at afgive falske tilståelser og dømmes på grundlag af disse. Det kan bestemt ikke afvises, at psykisk svage og let påvirkelige personer på grund af teknikkens styrke kan blive overbevist om, at de er skyldige. Inbau, Reid og Buckley hævder godt nok, at deres teknik aldrig er resulteret i en falsk tilståelse, men de fører ingen bevis for deres påstand.

Den her beskrevne metode indgår helt eller delvis i de fleste amerikanske politiafhøringer, så mon ikke, det også er sket i forhold til afhøringen af den danske pædagogstuderende?

Den unge dansker fastholder, at han er uskyldig og ikke har gjort nogle af de ting, som han er sigtet for, men »at hans hoved eksploderede« under afhøringen, og derfor lod han sig manipulere til at tilstå delvis. Han er nu løsladt mod en kaution på 1,1 million kroner. Det betyder, at han har fodlænke på og ikke må forlade Manhattan indtil 15. august, hvor der tages stilling til, om anklagemyndigheden har bevismateriale nok til at rejse tiltale.

Jagten på sandheden er i gang. Den afgøres i første omgang af, hvem dommeren tror mest på, og det er forhåbentlig ikke baseret på en overbevisning om, at snyd og bedrag er afhøringskunst og vejen til sandheden.

Kilder: Inbau, Fred et al: »Essentials of the Reid-Technique”«(USA 2005), H.J. Bonnichsen: »Tvivl på alt og tro på meget« om politiets afhøringsteknik (Rosinante 2012).