»Altså, hør nu her …«

Denne belærende indledning var en af de gennemgående bemærkninger fra Klaus Riskær Pedersen, da han tirsdag i mødesalen på det københavnske Vartov præsenterede sig selv og sit nu opstillingsberettigede parti, der bærer partistifterens navn.

En anden vedholdende formulering fra Riskær var den amerikanske frase »walked the walk«, som Riskær brugte til at beskrive sig selv og dem, der har støttet ham med deres underskrift til hans partistiftelse, og dem, han forventer som sine vælgere.

Frasen sigter på dem, der har stridt sig gennem tilværelsens realiteter. Ironisk nok skulle Riskær nok snarere have anvendt frasens tvilling talked the talk. Den beskriver dem, der snakker sig ud af virkeligheden. For det var det, Riskær gjorde på mødet.

Han sammenfattede sit program for Danmark med ordene:

»Nu skal vi altså lige have rettet skuden op«.

Riskær erklærede, at hans partis motto vil være »Hold hovedet koldt og hjertet varmt«. Han gled af, da en tilstedeværende journalist mindede om, at det var temaet for statsminister Løkkes nytårstale for et par år siden. Heldigt for Riskær mindede ingen om, at sloganet faktisk også var ét, som Det Radikale Venstre førte valgkamp på i 1980’erne. Ikke megen forandringsvillighed i det motto.

Modsætninger væk

Forandringsvilligheden mente Riskær ellers kom til udtryk i hans løfte om, at hans parti er et »rødt konservativt projekt«, som vil bryde med vaneforestillinger.

»Jeg er ikke fedtet ind i noget,« bedyrede Riskær.

Han erklærede også:

»Jeg tror på moral,« og »kristne værdier skal vi have genopvækket.«

Hvordan stemmer det med, at Riskær flere gange er idømt alvorlige straffe for økonomiske forbrydelser, senest i 2008, da Østre Landsret dømte ham til seks års fængsel for bedrageri og mandatsvig for 210 millioner kr.?

Riskær svarede:

»Jeg fortryder, at jeg har lavet handlinger, der var af en sådan karakter, at de kunne forstås som ulovlighed, der ligefrem gjorde, at jeg kunne straffes.«

Dommene over ham var ifølge Riskær »måske ikke forkerte, men jeg synes ikke, det var retfærdigt, ikke, at de kunne være det bekendt«.

Riskær tilføjede:

»For 20 år siden lavede jeg nogle fejl. Til sidst snublede jeg i nogle fodfejl, og retten slog hårdt ned.«

Da journalister blev ved med at udfritte Riskær om hans kriminelle fortid, svarede han:

»Gå hjem, og læs på jeres retsfilosofi.«

Riskær fik også sagt:

»Jeg er belastet af, at jeg har læst så megen filosofi gennem årene.«

Skatteopgør

Som sit mest centrale politikforslag nævnte Riskær »et opgør med det skattesystem, som ikke længere er funktionsdygtigt«: »Fordelingspolitikken er brudt sammen,« sagde han.

Han vil omlægge skatter for ialt 450 milliarder kr. over de næste ti år. Samlet set vil han reducere indkomstskatten med 80 milliarder kr., som i stedet skal betales ved beskatning af erhvervs- og finanssektoren.

Undervejs fik Riskær om ledelsen af den offentlige sektor sagt:

»New Public Management er en disaster.« Endvidere: »Politikere er blevet til embedsmænd, og embedsmænd er blevet til politikere.«

Som sin løsning anviste Riskær:

»Vi, der sidder i erhvervslivet, ved, at drift og udvikling ikke må blandes sammen.«

Et andet centralt politikforslag fra Riskær er tempoet i den grønne omstilling. Her vil Riskær oprette en grøn fond på 350 milliarder, der skal skal tilvejebringes af Nationalbanken og bruges til at gældssanere landbruget, der til gengæld skal omlægge til klimabæredygtig produktion.

»Det handler om noget for noget,« erklærede Riskær. Endvidere vil Riskær forpligte alle benzinstationer til snarest at opstille hurtig-ladestandere til elbiler.

Den finansielle sektor vil Riskær regulere ved at opsplitte banksupermarkederne, således at kundebank, investeringsbank og realkredit adskilles.

En mulig konfliktflade i forhold til den nuværende borgerlige politik trak Riskær op ved at ville indføre et stop for yderligere udlændingestramninger.

»Og så skal asylbørnene ud af lejrene. Det kan ikke gå hurtigt nok.«

Populismen

Til mødets uvirkelige forløb bidrog, at Riskær indledte med at tage afstand fra den rodløse populisme, som har fremkaldt Brexit og valget af Trump og Macron. Alle er eksempler på »et eroderende folkestyre«, mente han.

Riskær gled af på spørgmålet, om ikke hans egen partistiftelse er udslag af samme appel til folkelig frustration.

Traditionelt ville Riskærs valgchancer – i lyset af hans straffedomme og notoriske politiske flakken – være anset for meget beskedne. Men netop populismen giver ham et farvand at fiske i. Hans kvikhed og veltalenhed giver ham mulighed for at gøre sig interessant i de partilederdiskussioner, som hans opstilling nu gør ham berettiget til. Han kan irritere de andre partiledere så meget, at de er nødt til at bruge krudt på ham.

Dermed kan Riskær få varigere politisk betydning, enten ved at bortøde et borgerligt flertal i stemmespild eller ved – efter et succesrigt valg – at bruge en Christiansborg-placering til at gøre sig interessant. Riskær er noget meget nutidigt: en ægte disruptionskraft.