Onsdag aftens premiere på "Klokken" i Munke Mose så ud til at forløbe helt efter bogen og bevægede sig medrivende hen mod et flot højdepunkt.

Annonce

Først et tip til de kommende dages publikum: I skal sørge for at stille jer det rigtige sted i Munke Mose, hvis I vil have det fulde udbytte af "Klokken". Gør I det, bliver det en spektakulær oplevelse af lys og vand, der veksler mellem det neddæmpede og det spektakulære. Det helt rigtige sted er på den vestlige side af den asfalterede sti, der går gennem parken. Sådan at man står og har Åfartens landingsplads skråt til højre i synsfeltet. På vej hjem fra onsdag aftens premiere på "Klokken" talte jeg med mange og hørte flere, der havde fået en sådan lidt flad oplevelse, fordi de stod forkert. Og det var synd. "Klokken" minder selvfølgelig om HCA Festivals' tidligste år, hvor det var rådhusets facade, der blev brugt som baggrund for de projicerede animationer. Men at det denne gang er en mægtig vandfontæne, billederne bliver vist på, og at det foregår i netop Munke Mose, hvor lyssatte træer skaber en fortryllet stemning, gør "Klokken" til noget helt særligt. Lysets spil i kaskader af vand og den illuminerede park gør, at man skal huske at se sig lidt omkring og ikke altid have blikket stift rettet mod vandfontænens særegne lærred.

Der er masser af ballet både musikalske og på det mægtige vandfontæne-lærred. Billedet er fra generalprøven tirsdag. Foto: Birgitte Carol Heiberg

Annonce

Som to udstillinger

Efter den helkiksede generalprøve tirsdag så det ud til, at alt klappede til premieren. På grund af vandets flygtige karakter, står de 3d-animerede billeder ikke altid knivskarpt, men der er noget fascinerende i, hvordan lærredet og billederne i nærmest bogstavelig forstand flyder ud. Forestillingen, fortællingen, bygger meget løseligt på HCA-eventyret "Klokken", og den falder så at sige i tre afdelinger. Man kan bruge en maleriudstilling som billede på, hvad der foregår i Munke Mose. Først er vi i en sal fyldt med romantiske 1800-tals-malerier i pastelfarver med balletdansere som det foretrukne motiv. Akvareller ligger af mere end én grund lige for som sammenligningsgrundlag. Den første godt og vel tredjedel af "Klokken" er neddæmpet og musikalsk med populær-klassiske toner over højttalerne. Dog med enkelte eksplosioner af lys som sceneskift. Klokken lokker som i eventyret børnene ud i skoven og her bliver det hele mere uhyggeligt. Havde det været en maleriudstilling havde man nu bevæget sig ind i et rum med mere moderne billeder, hvor hverken Hieronymus Bosch eller surrealisterne havde levet forgæves. Monstre og en forhekset skov manifesterer sig på vandfontænens lærred.

Annonce

Spektakulær finale

Den uhyggelige midterfase er relativt kort, og inden vi har set os om, er vi inde i et helt tredje rum. Her bliver billederne nonfigurative. Her er hverken balletdansere eller monstre, men skiftende geometriske former. Samtidig med at den ledsagende musik forvandler sig fra klassisk til bastant rytmisk. Fire akrobater bliver inddraget i forestillingen, og vi bombarderes med lys fra alle sider. I slutfasen af "Klokken" er det vigtigt for tilskuerne at vende og dreje sig. "Klokken" munder ud i en formidabel 360 graders oplevelse, som er en fejende flot finale. Dette abstrakte rum måtte for min skyld godt have fyldt mere, for det er som sansemættende totaloplevelse absolut højdepunktet i "Klokken" og giver appetit på mere, end de relativt få minutter - 18 helt præcist - forestillingen i alt varer. Det paradoksale ved premieren var, at der faktisk var masser af plads i den mest tilskuervenlige del af Munke Mose. Vi stod ikke som sild i en tønde. Vi stod under et dække af lys og vanddamp, hvor vi blev en smule fortryllede. Den mulighed er der fortsat de kommende aftener, hvor man sagtens kan få den komplette visuelle oplevelse ved at komme i god tid og finde det rigtige sted at stå: Vest for den asfalterede sti, hvis I skulle have glemt det. "Klokken" kan opleves i Munke Mose torsdag kl. 22 samt fredag-lørdag kl. 22 og 23.30