Jeg foretog for flere år siden et interview med en ældre gårdmand på Mors. I interviewet berettede han om sin barndom i den lille landsby Karby på Sydvestmors – en egn, der langt tilbage har været betragtet som lidt af en afkrog.

Da hans nygifte mor således i 1926 skulle flytte til Karby fra den tids kulturelle højborg på Mors, Øster Jølby, blev der sagt i hendes hjemby, at hun skulle til »De dødes rige«.

Anekdoten fortæller os to vigtige ting. For det første, at forestillingen om et Udkantsdanmark ikke er et nyt fænomen. For det andet, at ’udkanten’ i det gamle landbrugssamfund var et regionalt fænomen.

Mors blev ikke betragtet som en udkant – og da slet ikke af morsingboerne selv. Der var masser af folk og aktiviteter, hvilket man kan forvisse sig om ved at læse Ove Korsgaards selvbiografiske bog Solskin for det sorte muld. Men på Mors var der områder, som af de lokale selv blev betragtet som randområder – som f.eks. Karby og Agerø.

Jeg vil supplere med en anekdote af nyere dato. For et par år siden talte jeg med en kollega, der er leder af et museum i Esbjerg. Han fortalte, at en ven og kollega i København undrede sig over, at han fortsatte sin karriere ’derovre’ og ikke kom ’herover’ til København. Hvorfor ville han dog blive i Udkantsdanmark?

Ovenstående illustrerer meget godt, hvordan den såkaldte udkant gennem de seneste år er begyndt at brede sig. Jeg er selv født i stationsbyen Vinderup i Nordvestjylland, og i min barndom var Vinderup langt fra ’der, hvor kragerne vender’ eller et sted på ’Lars Tyndskids mark’. De betegnelser brugte man udelukkende om små landsbyer som Ryde og Sahl.

Men i dag vil ikke blot Vinderup, men også de største byer i området – Skive, Holstebro, Struer og Lemvig – typisk blive betragtet som Udkantsdanmark. Og ’byer’ som Ryde og Sahl er i alvorlig fare for at blive udslettet af Danmarkskortet.

Men hvad er ’udkanten’ egentlig, og hvordan og hvorfor breder den sig i disse år i Danmark? Jeg vil forsøge at give nogle svar.

Identitetsmarkør

Historien viser tydeligt, at bopæl er en vigtig identitetsmarkør, der adskiller magtesløse fra magtfulde, lavt uddannede bonderøve fra højt uddannede beslutningstagere, primitive folk fra civiliserede folk. Helt tilbage i Antikken kaldte grækerne ikkegræsk talende for barbarer, forstået som folk, der befandt sig uden for civilisationens centrum, Athen, og gik rundt og udstødte uforståelige lyde – bar, bar, bar.

Under det romerske imperium blev magtens og civilisationens centrum, Rom, simpelthen betegnet som Byen, Urbs, i modsætning til provinserne, dvs. de mægtige, ikkeurbaniserede områder, der kontrolleredes af Rom.

Og i kolonitiden opstod et skel mellem ’the West and the rest’, baseret på diskursen om ’de primitive folk’, som i deres hjælpeløshed skulle og stadig skal hjælpes af os vesterlændinge.

Vender vi os mod Danmark, døde den klassiske, landbrugsbaserede landsby stort set i løbet af 1960’ernes årti (med bl.a. massenedlæggelser af andelsmejerier), og siden Kommunalreformen i 2007 har ’fritidslandsbyen’ også lidt nød landet over med nedlæggelser af skoler, børnehaver, biblioteker, landbetjentstillinger osv.

Hermed står vi i dag med en periferi – en provins – et indre uland – som journalister ynder at kalde Udkantsdanmark. Ifølge Infomedia forekommer ordet for første gang i Weekendavisen i april 1992, hvor der i en anmeldelse i Klaus Høecks digtsamling Eventyr bliver nævnt, at »der er provins, udkants-Danmark, som det hedder«.

I nogle interview, jeg foretog med unge fraflyttere fra Lemvig Kommune i 2012, viste det sig, at de alle blev overraskende følelsesmæssigt påvirket af ordet ’Udkantsdanmark’ (og endnu mere af udtrykket ’den rådne banan’). Mange ville gå med til, at Lemvig Kommune, hvad angår befolkningstæthed, mangel på job, infrastruktur, offentlige serviceydelser, kulturelle tilbud samt afstand til større provinsbyer, kunne karakteriseres som en udkant.

Det betød imidlertid ikke, at det var et mindre godt sted at bo end i storbyen – hvorfor flere opfattede ordet som et uheldigt stedsstigma, der primært udbredes af urbane journalister.

Negativt ordvalg

Man kan se, at udkanten vokser på landdistriktsterminologien i medierne. Ordvalget er de seneste år blevet mere negativt. En søgning på Infomedia (alle kilder) 2000-2017 viser således, at procentdelen af det, jeg vurderer som negative termer (Udkantsdanmark, yderområder, udkantsområder, den rådne banan) har været voksende i forhold til andelen af neutral terminologi (på landet, landdistrikt, landområde).

I 2000 udgjorde den negative terminologi otte procent, i 2004 var den oppe på 23 procent, faldt så igen en smule, inden den toppede i 2010 på 48 procent. De seneste år har andelen ligget på 25-30 procent (25 procent i 2016).

Det er især ordet Udkantsdanmark, der er blevet populært. Således steg frekvensen af dette ord fra 236 i 2009 til 10.980 i 2010. Nyere, positive udtryk som ’Vandkantsdanmark’, ’Forkantsdanmark’ og ’den grønne agurk’ udgør i dag kun én procent.

Ud over at landdistrikterne nedgøres, er der som nævnt blevet lukket mange offentlige institutioner, herunder uddannelsesinstitutioner. Det har bidraget til, at flere unge søger til de store uddannelsesbyer. Hermed sker der både et dræn af symbolsk og human kapital.

Som jeg ser det, skyldes ’udkantiseringen’ af Danmark dog primært en international megatrend (rationaliseringen af landbruget og den efterfølgende urbanisering) kombineret med en ’lokal’, national trend: En ikkeeksisterende regionalpolitik.

Hvad angår det sidste, er Danmarks fem regioner til forskel fra f.eks. i Tyskland blevet til på et tegnebræt og altså ikke ud fra historiske, identitets- og kulturbestemte kriterier. De rummer derfor ingen social sammenhængskraft, ingen regional stolthed, intet fælles ansvar, kort sagt ingen socioøkonomisk styrke – akkurat samme syndrom, som vi ser i stor målestok i mange afrikanske lande, der er blevet til på samme måde.

Jeg har netop været i Koblenz, hvor Mosel løber ud i Rhinen. Dette sted, som kaldes ’Deutsches Eck’, er symptomatisk nok udformet som en hyldest til Tysklands 16 Bundesländer, der rummer regionalt stolte borgere, nyder udstrakt selvstyre og har stærke centre til at drive den regionale udvikling (f.eks. München i Bayern og Hamborg i delstaten af samme navn). Tangen er således flankeret med de 16 Bundesländers flag med det tyske flag i midten.

Tænk, hvis man foreslog, at de danske regioner skulle have deres egne flag. Det ville godt nok være en vits. Hvorfor? Fordi Danmark groft set kun har København og alt det andet – Urbs og Udkanten – hvilket tydeligt afspejler sig i den regionale organisering.