Ambitionerne var ikke til at tage fejl af, da reformen af førtidspensions- og fleksjobordningen trådte i kraft for fire et halvt år siden.

»Et stigende antal tildelinger af førtidspension skulle ned« og folk skulle i stedet tilbydes en beskæftigelsesrettet indsats. Det gjaldt ikke mindst psykisk sårbare unge under 40 år, der ikke skulle »parkeres« på passive overførsler, men være en del af samfundsfællesskabet.

I dag er kritikken af reformen voldsom. Borgere demonstrerer uden for jobcentrene, medierne beretter om, at syge og invalide sendes i endeløse forløb, der ikke bidrager med andet end at forlænge sagsbehandlingstider og parkere borgerne på en meget lav økonomisk ydelse, og som i nogle tilfælde forværrer borgerens helbred.

Hvordan det kunne komme så vidt, når reformen blev fremhævet som en rehabiliterende indsats, der skulle forbedre såvel de syge borgeres arbejdsevne som deres tilknytning til det store samfundsmæssige fælleskab?

Ofte peges der på, at det er implementeringen af reformen, den er gal med. Kommunerne beskyldes for at prioritere beholdningen i kommunekassen over hensynet til borgerens bedste. Men er det også den rigtige forklaring? Eller er der i virkeligheden noget mere grundlæggende galt?

Få unge førtidspensionister

For at få svar på det, er man nødt til at kigge på det vidensgrundlag, reformen blev vedtaget på baggrund af. Her tegner der sig et tydeligt misforhold mellem reformens intentioner og de karakteristika, der kendetegnede den gruppe, reformen sigtede på at hjælpe.

For det første var der ikke sket en stigning i antallet af førtidspensionister frem mod 2013. Tværtimod var antallet af førtidspensionister faldet støt siden 2003. For det andet var der heller ikke før 2013 ret mange unge mennesker, der fik tilkendt førtidspension. Ca. 75 procent af de personer, der fik tilkendt pension, var over 40 år, og kun lige over ti procent var under 30 år.

Og kigger vi på diagnoserne hos de unge mennesker, der blev tilkendt pension, var det først og fremmest unge med massive kognitive handicap, eksempelvis retardering, der blev tilkendt pension og sekundært unge med alvorlige psykiatriske lidelser, primært skizofreni. Førtidspensionssystemet var altså ikke et sted, man parkerede psykisk sårbare unge mennesker. Tværtimod var det – også før reformen – et sidste sikkerhedsnet under de unge, hvis handicap og sygdomme var kroniske og så alvorlige, at rehabilitering og lønarbejde ikke var en mulighed.

Det samme gjorde sig også gældende for en stor del af de personer over 40 år, som blev tilkendt førtidspension før 2013. Her var tale om mennesker med omfattende og kroniske helbredsproblemer. De havde i høj grad bevægeapparatslidelser – eksempelvis gigt, sclerose og skader på f.eks. ryg og hofter – kræftdiagnoser og psykiske lidelser som depression, posttraumatisk stress og angstlidelser. Mange havde adskillige sygdomme – også både fysisk og psykisk sygdom i kombination. En meget stor del af dem havde tidligere forsøgt sig i almindeligt lønnet arbejde, men havde så mistet jobbet pga. deres dårlige helbred.

Det giver god mening, at det var sådan, billedet så ud før 2013. For skulle man tilkendes førtidspension, var det netop et krav, at man skulle have en omfattende, kronisk sygdom, og at alle behandlingsmuligheder skulle være udtømte. Dokumentationskravene var i den henseende allerede ganske skrappe inden reformen. Man kunne altså ikke tildele pension, medmindre der faktisk var tale om et menneske med dokumenteret meget omfattende og permanente helbredsmæssige begrænsninger.

Det betyder også, at de personer, der før 2013 fik tildelt førtidspension, og som i dag ender i ressourceforløb, allerede har været igennem rigtig meget i beskæftigelsessystemet, inden de er blevet tildelt henholdsvis en førtidspension og et ressourceforløb. Man har altså allerede uden held forsøgt sig med en lang række af indsatser for at hjælpe dem tilbage i arbejde. Ressourceforløbene er derfor ikke en tidlig og rehabiliterende indsats, men et sidste stop, når alt andet er forsøgt.

Det betyder, at man kunne have forudsagt, at reformen ikke ville få nogen nævneværdig effekt, simpelthen fordi de mennesker, man i dag tildeler ressourceforløb, for en stor dels vedkommende ganske veldokumenteret er kronisk syge og ikke lader sig medicinsk behandle eller rehabilitere.

Det handler altså ikke blot om, at kommunerne er for firkantede i deres implementering af reformen. Det handler om, at grundlaget for reformen var fundamentalt forkert. Borgerne var simpelthen betydeligt helbredsmæssigt dårligere, end man fremstillede dem. Man gav et indtryk af, at man kunne rehabilitere en gruppe af meget syge mennesker, selv om man burde have vidst, at det i mange tilfælde var umuligt.

Incitamenter som benspænd

Samtidig har man kombineret den rehabiliterende indsats i ressourceforløbene med en meget kraftig økonomisk incitamentstankegang: I forhold til kommunernes tildeling af førtidspension blev det gjort væsentligt mere økonomisk rentabelt for kommunen at tildele ressourceforløb i stedet for førtidspension, hvilket netop havde til hensigt at styre kommunerne til at tildele færre førtidspensioner. Og det blev også resultatet.

I forhold til borgerne blev den rehabiliterende indsats i ressourceforløbene kombineret med et stærkt økonomisk incitament til at søge arbejde, da ressourceforløbsydelsen er på samme niveau som kontanthjælpen og altså adskillige tusinde kroner lavere end sygedagpenge og førtidspension, som ville have været alternativet.

Men i modsætning til kontanthjælpen, der – i hvert fald i teorien – er en midlertidig ydelse og et eksistensminimum, tildeles ressourceforløbsydelsen typisk 1-5 år ad gangen med mulighed for efterfølgende forlængelse. Det er længe at leve på et økonomisk eksistensminimum, og borgernes mulighed for at undslippe de økonomiske trængsler er ikkeeksisterende, fordi de netop er kronisk syge og ude af stand til at arbejde.

Der er generelt meget begrænset forskningsmæssig evidens for, at økonomiske incitamenter virker i forhold til arbejdsløse. Særligt når det handler om borgere med massive problemer ud over arbejdsløshed.

Tværtimod kan der påvises fattigdomseffekter, som kan have en forværrende virkning på borgernes helbred, bl.a. fordi man af økonomiske årsager fravælger receptpligtig medicin og sund kost, men også fordi økomisk usikerhed øger den psykiske mistrivsel. Man kunne altså med et hurtig blik til forskningen have fået et ganske tydeligt fingerpraj om, at reformen indebar en betydelig risisko for, at nogle af de berørte borgeres situation ville forværres.

Bred vej til social deroute

Reformens største tabere er de kronisk syge og handicappede borgere. Det er dem, der primært oplever de negative konsekvenser. Men reformen har også en anden konsekvens. Den har forringet det sociale sikkerhedsnet og beskyttelsen mod økonomisk og social forarmelse, hvis man pga. sygdom eller handicap bliver ude af stand til at forsørge sig selv. Og netop det sikkerhedsnet er en af grundpillerne i den danske velfærdsmodel.

Fjerner vi det, ender sygdom eller invaliditet oftere i økonomisk og social deroute, også selv om man har levet et helt almindeligt middelklasseliv med job, familie og ejerbolig. Det er denne ofte slet ikke italesatte effekt af reformen, vi begynder at se i øjeblikket. Og det er den effekt, der ligger gemt bagved de mange skæbneshistorier.

Det handler om langt mere end blot kommunal kassetænkning og implementering. Det handler om vores velfærdssamfund og om, hvordan vi som samfund behandler de mennesker, der er for syge til at arbejde. De forsvinder ikke, fordi vi afskaffer førtidspensionen.