Åbent brev til filminstruktør Christina Rosendahl, og hele den industri du repræsenterer i din kronik i Politiken søndag den 12. november 2012.

Der er få ting, der provokerer mig så meget, som rettighedsindustriens konstante forsøg på censurering, begrænsning og beskatning af internettet.

Først og fremmest er internettet ikke det nye blanke medie. Internettet er en infrastruktur, og den er under hårdt pres i disse år, især fra rettighedsindustrien, der mener sig ramt af internettets ulyksaligheder.

Mærk jer mine ord, og hvis I ikke kan forstå, så gør i det mindste resten af verden en tjeneste, og lær dem udenad. Internettet er en infrastruktur.

Man kan diskutere rimeligheden i, at lade blankbåndsafgiften omfatte harddiske og lignende, men internettet? Come on, Christina, det er ligesom at beskatte alle fragtmænd i Danmark for at have muligheden for at køre vognlæs med våben til terrorister. Og selvom det utrolige skulle ske, så har vi heldigvis en lovgivning på området, der sikrer, at folk kan stilles til ansvar. Ganske som med rettighedsbrud.

Jeg har stor sympati med indholdsindustrien, og – i den udstrækning skaberne selv har rettighederne over deres værker – også rettighedshaverne. Men jeg har ikke megen sympati for fortidens film- og musikselskaber, der mere var pengemaskiner end indholdsproducenter. Og jeg har slet ingen sympati for folk, der stiller sig på tværs af fremskridtets motorvej, og kræver bompenge.

Musikindustrien har efterhånden indset, at det bedste forsvar er et angreb. De er derfor i disse år i en kraftig udvikling. Den udvikling betyder, at der er flere penge i musik, end der nogensinde har været før. De havner bare ikke længere hos grådige pladeselskaber. Måske filmbranchen skulle kigge lidt indad og kigge på pengestrømmene.

Vi får at vide i kronikken, at det er “uhyre vigtigt, at sikre dansk films fortsatte succes”. Men hvis jeres forretning ikke tjener penge, så er der vel ikke rigtigt tale om en succes..?

Og lad os lige et øjeblik være helt ærlige. Du vil gerne have nogle penge tilbage, som du mener din industri berettiget til, fordi den engang har fået dem. Mere præcist 110 millioner direkte til din industri i form af en slet skjult, mere eller mindre indirekte statsstøtte. Jeg kan dårligt beskrive på hvor mange planer, jeg finder tanken opkastfremkaldende, men lad mig alligevel gøre et forsøg.

Blankbåndsafgiften er, som du ganske rigtigt beskriver, lavet som et forbrugerbetalt statstilskud til rettighedsindustrien. Bevæggrunden fra industrien er også beskrevet: “Når der er blanke bånd, så kopierer folk”. Virkelig, Christina? Tyv tror hver mand stjæler? Nu skal den tankegang så – temmeligt forsinket – overføres til internettet. Hvor der er internet, er der kopiering. Altså skal vi åbenlyst have en ny, tilsvarende afgift plastret på internettet.

Dernæst vil du placere en stor del af de ikke helt uanselige 300 millioner, som afgiften vil indbringe i en “innovationsfond”. Denne fond skal “.. udvikle helt nye indholds- og distributionsformater i samarbejde mellem tele- og filmindustrien. Resten af pengene skal investeres tilbage i indhold, bl.a. skal der sættes midler af til fuldfinansiering af meget risikovillige film.”

Altså… What? Hvor er det lige vi bringer innovationshøjden ind her? Hvor laver vi noget nyt? Alt hvad I har brug for, er her allerede. Hiv hovedet ud af busken, og kig jer rundt. I kan distribuere overalt i realtid, hvis I har lyst. Man kan endda tage betaling for det på flere måder, end jeg kan nævne her. Det behøver man ikke ligefrem spendere 200 millioner om året på at regne ud.

Og så er jeg simpelthen nødt til at vide: Hvad er en meget risikovillig film egentlig? Er det dem, der ikke har noget publikum? For i så fald synes jeg, at skaberne selv må betale, ligesom jeg selv betaler for mine hobbyer.

Hvad er det i øvrigt, der retfærdiggør, at en helt anden industri skal lave nye forretningsmodeller til filmindustrien?

Denne innovationsfond får velsagtens status af en tænketank, eller tilsvarende ligegyldig, intetsigende og floskelbefængt beskrivelse, som skal sikre at pengene bliver brugt på mest mulig snak, og mindst mulig handling. Hvorfor ikke sige det lige ud? Filmindustrien er presset, men I ser jer selv som så uvurderlige og uundværlige, at andre med vold og magt skal betale gildet, uagtet om de ser jeres produktioner eller ej. Internettet giver os jo muligheden for at kopiere alle jeres åh-så-seværdige kunstværker.

Det er som om, at du – på trods af alle dine rosende ord om internettet og dets lyksaligheder, og til trods for dine forsikringer om, at du er med på beatet – har glemt en meget vigtig detalje. At der også er folk, der betaler for indhold på internettet.

Internettet giver også brugerne – filmseerne – mulighed for at se film og tv ganske lovligt. DR’s del af kagen betales over medielicensen. Resten af filmindustrien har tilsyneladende forhandlet sig frem til så dårlige aftaler med VOD tjenesterne, at fælleskassen må i spil. Tak, men ellers tak. Jeg betaler for de streamingtjenester, jeg bruger. Hvis jeres bid af kagen ikke er stor nok hos dem, så er det ret åbenlyst i jeres ende af forsyningslinjen, problemet ligger.

Vi har en situation hvor filmindustrien har sovet i timen, i årevis, og endda i de seneste år åbent har indrømmet det. Fordi industrien har mistet indtægter, så skal nogen gøre noget. Denne “nogen” er i sagens natur ikke industrien selv. Gud forbyde, at industrien, med de mange milliarder den har tjent på 90’ernes og 00’ernes genudgivelser af hele bagkataloget på dvd, selv skulle kaste sig ud at fremtidssikre sig. Den byrde må andre åbenbart bære.

Lige netop der, findes humlen i sagen. Rettighedsindustrien minder på alt for mange områder om den trængte banksektor, der trods konkurs og kollaps, insisterer på, at der ikke er noget i vejen, og fortsætter med at forgylde sig selv. For vores – mine – penge. Og dét, Christina Rosendahl, lige præcis det, er opkastfremkaldende.

Hvis dansk film er presset, er det måske fordi industrien ikke laver film, som folk gider bruge penge på at se i biografen. Det kunne også være fordi, at industrien – i et forsøg på at tjene ind på gyngerne, hvad de så åbenlyst har mistet på dvd-karusellen – kunstigt har pumpet priserne i landets biografer så højt op, at man skal have en husstandsindkomst et godt stykke på den pæne side af en halv million om året, hvis man vil slæbe familien med i kino en gang om måneden.

Når 32 procent af danske filmselskaber er i fare for at gå konkurs, så kunne det jo tyde på, du har ret. I din kronik siger du, at den er rivende gal med forretningsmodellen. Men det er tilsyneladende ikke dit, eller den øvrige industris ansvar.

Jeg savner at pressede industrier tager ansvar for sig selv, og deres produkter og ydelse, og ikke mindst for deres medarbejdere og kunder. Når der historisk set er industier og brancher, der er gået i glemmebogen, skyldes det næsten altid, at deres produkter eller services er blevet overhalede. Eller ganske simpelt uddaterede. Det er derfor Danmark ikke længere har en blomstrende bil-, motorcykel-, tv-, mobiltelefon-, you name it-industri. Vi blev overhalet af udenlandske firmaer, der var billigere, hurtigere og bedre.

Historisk set er nye teknologiske muligheder grobund for nye forretningsformer. Det er grunden til, at træskibsbyggerne uddøde. Det er årsagen til, at det ikke kan betale sig at sælge gammeldags Kodachrome-film længere. Og ikke mindst er det den direkte forklaring på, at hestevogne ikke fragter os på tværs af land og by længere.

Henry Ford, bilbyggeren, er krediteret for et meget berømt citat, der frit oversat til dansk lyder: “Hvis jeg havde spurgt mine kunder om hvad de ønskede, ville de have bedt om en hurtigere hest”. Med andre ord: Det er nye industrier, nye forretningsmodeller og visionære individer, der bygger fremtiden.

Hånden på hjertet Christina Rosendahl, synes du så egentlig selv, at dit forslag om en helt klassisk beskatning af de kunder, der i forvejen betaler din løn, er særligt visionært?

Tag ikke fejl. Jeg elsker film og serier, og jeg ser masser af dem. Men jeg vælger selv, og jeg betaler for at se dem. Så en beskatning af min internetforbindelse er ikke bare visionsløst. Det er en klapjagt på penge hos de mennesker, der i forvejen betaler gildet.

Skam jer! Ikke bare dig Christina, men dig, dine kolleger, og hele den industri, som i så stålsat, idéforladt og bragende hjerteløst forsvarer. Sæt endelig et møde op med telebranchen, men hold jer til kaffen.

De bedste hilsner

Thomas Wittenburg

Teknologiskribent, digital projektmager og musiker.