»Min far kom til Danmark fra Pakistan i starten af 70’erne som gæstearbejder. Fire år senere blev han gift med min mor, som kom med op til landet, hvor jeg og mine tre søskende er født. De kom til et sprog, de ikke talte, og til et system, de ikke kendte, men de blev mødt af et åbent, imødekommende land. Da vi voksede op, gjorde min far meget ud af at fortælle, hvilket fantastisk land, Danmark var. Hvis man blev syg, ville man aldrig bare gå tabt, fattige blev hjulpet, og man kunne uddanne sig lige så meget, man havde lyst til. Det var kun ens egen fantasi, der satte grænser for, hvor langt man kunne komme i Danmark.«

»Min mor gik bort i en meget ung alder i 1988. Det kom pludseligt. En sommerdag kunne hun ikke længere få vejret og faldt om. Der gik for lang tid, før ambulancen kom. Den kunne ikke finde vej. Fra den ene dag til den anden, var hun der ikke mere, og siden da har min far været både mor og far. Jeg var otte, Asif var to, min søster var 10, og Aamer var tolv.«

»Én gang om året rejste vi til Pakistan, hvor vi bevægede os rundt i min fars gamle barndomsgader. Han tog os ud til sin fars landsby, hvor vi typisk var en dag eller to. Der var ikke toilet eller elektricitet, og hvis man ville have spinat, gik man selv ud på marken og plukkede det. Ville man have kylling, skulle man slagte kyllingen selv. Jeg kan huske, at vi altid bare ville hjem til Danmark. Min far gjorde det, så vi kunne se, hvor privilegerede vi var, og han sagde, at vi skulle tage del i verden, få en uddannelse og betale tilbage til det danske samfund, som gav os lige muligheder for at få et godt liv. Jeg betaler tilbage nu.«

»Hele min barndom tog udgangspunkt i min lille verden i Avedøre Stationsby. Dengang stemte min fars beretning om Danmark overens med min virkelighed, men i takt med, at jeg blev ældre, begyndte de første bemærkninger at falde. Jeg kan huske, at jeg løb og spillede fodbold, og at det modsatte hold sagde, at vi havde mange perkere på vores hold. Jeg forstod ikke, hvad de mente. Når jeg kiggede på dem og på os, var den eneste forskel farven på vores hud.«

»Det særlige ved Avedøre Stationsby er, at der kun er én vej ind og ud. Rundt om byen er en bymur, og den boede vi i. I midten er der noget, der minder om barakker. Det er en lukket by med skole, kirke, indkøb og bibliotek, og man kunne sådan set leve et liv fra vugge til grav inden for bymuren. Vi havde en klar fornemmelse af, at der var et ’os’ inden for bymuren og et ’dem’ udenfor. Da jeg kom på universitetet, lavede jeg en analyse af boligområdet.«

På en café i Hellerup slapper han for første gang siden stiftelsen af Nationalpartiet af med sine venner. Tor Birk Trads

»Jeg ar aldrig været en rod, men jeg er vokset op i en ghetto, hvor folk ikke turde komme, og hvor nogle af mine venner var rødder. Jeg undgik at blive en rod, fordi min far opdragede mig til at bekæmpe uretfærdighed med ord. Jeg var 16 år, da jeg begyndte at skrive indlæg til lokalavisen. Mens jeg havde en verbal tilgang til problemer, snakkede de andre med deres hænder. Jeg ved, at de hverken var onde eller dårlige mennesker, men de handlede i afmagt, fordi de følte sig pressede af samfundet. Hvis man poster milliarder ind i et integrationsprojekt, nytter det ikke noget, hvis vore statsminister eller andre ledende politikere taler dårligt om dem i ghettoerne. Med få forkerte udtalelser kan man skylle milliarder ud i kloakken.«

Der holdes fri et par timer ad gangen. I morgen går det løs igen. Tor Birk Trads

»Avedøre bibliotek har så stor betydning for mit liv, at jeg aldrig nogensinde ville kunne takke bibliotekarerne nok. Jeg kalder dem helte, for de var så meget andet end bibliotekarer. De motiverede, opdragede og var med til at danne mig som menneske. Jeg er kommet på biblioteket lige så længe, jeg kan huske. Nogle gange for at spille ludo, andre gange for at læse bøger, høre musik eller bare være der. Det var der, verden åbnede sig for mig.«

»Jeg søgte engang et arbejde ved at ringe til arbejdsgiveren. Hvad var det, du hed? spurgte manden, som sagde, at stillingen var optaget. Jeg havde en fornemmelse af, at der var noget galt, så jeg ventede fem minutter og ringede op igen med et pæredansk navn. Jeg kan ikke huske, om jeg sagde Kasper, Jonas eller Martin, men der spurgte den selv samme person, om jeg ikke kunne tænke mig at komme forbi.«

»I Ahmadiyya-moskeen har jeg arrangeret dialogmøder, der handlede om at mødes på tværs af religion og social baggrund. Vi havde alt fra Bent Melchior (tidligere overrabbiner, red.) til Martin Henriksen (Dansk Folkeparti, red.) forbi moskeen til debat. Alt sammen i håb om at nedbryde fordomme. Det er mange år siden, men jeg kommer stadig i moskeen.«

»Sidste år bestilte jeg og mine brødre billetter til Champions League i Parken. Mindre end et døgn senere kom en mail retur, hvori der stod, at vores billetter var blevet annulleret, fordi vi med vores fremmedklingende navne var til fare for sikkerheden. Vi anmeldte FCK til både politiet og ligebehandlingsnævnet, og det, der forbavsede mig mest, var, at ingen politikere gik ud og omtalte sagen.«

»Vi er brødre, så vi kender hinanden på godt og ondt. Hvis jeg er ham, der kommer med ideerne, og er ham, der er god til at kommunikere, så er Aamer regnskabsmanden, der har en uddannelse inden for økonomi, strategi, organisation og ledelse. Asif er ham, der bringer ideerne ned på et realistisk niveau. Han er den lavpraktiske, som holder begge ben på jorden, hvis jeg kommer med en utopisk idé.«

»Jeg har været lærer i 12 år, og elever ved hurtigt, om du er oprigtig eller har en professionel distance til dem. Lærerne har et stort ansvar, i forhold til hvad vi fodrer eleverne med. Jeg underviser blandt andet i raptekster, for musikken og sproget herfra er en del af elevernes virkelighed. Kunsten for læreren er at tage udgangspunkt i det, der motiverer det enkelte barn. Hvis der er en, der elsker biler, men ser sort, når han har matematik, så må læreren undervise ved at regne ud, hvor meget benzin der skal fyldes på, og hvor meget der skal betales i skatter og afgifter.«

»Jeg har nærmest ikke været ude på gaden, siden vi gik i luften. For et par dage siden stod jeg foran Christiansborg og gav interview, da et ældre ægtepar stoppede op. Da interviewet var slut, kom manden hen til mig og sagde, at de bakker mig op. Inden for 20 minutter kom to unge mænd over til mig. De lynede deres jakker ned, og indenunder bar de T-shirts med Holger Danske og teksten ’Danmark for danskerne’. Det er det samme som dig, vi kæmper for, sagde de, for de var altså brune i huden.«

»Min person må ikke skygge for den store sags tjeneste, og derfor har man ikke hørt så meget om, hvem jeg er. Jeg er bare én blandt mange, der løfter projektet, men jeg er også et privat menneske, der ikke er blevet spurgt om personlige ting før nu.«