Debatten kan lyde som ordgejl, da partierne generelt er enige om at være 'budgetstrammere', som Danmark også er kendt for at være i EU. Men diskussionen er vigtig af to grunde.

Dels er ord og strategi afgørende, når det handler om forhandlingsmandater, nøjagtigt som det gør en forskel, om man til lønsamtalen med chefen betoner lønforhøjelse, efteruddannelse eller mere fritid, velvidende at man ikke får alle tre dele. Desuden har partierne en interesse i at demonstrere, hvem der bestemmer.

Regeringen kan ikke tage til Bruxelles og forhandle noget som helst uden et flertal i ryggen hentet i Europaudvalget. Og her ønsker partierne på tværs af midten at vise mindretalsregeringen, at den ikke kan tage deres støtte for givet, og at regeringen har nul manøvrerum, hvis ikke den sørger for at hente opbakning til sin politik hos de traditionelle EU-venlige partier, som er alle minus yderfløjene.