En kold januaraften står jeg på gaden foran min opgang og læser et opslag på døren: »Til beboerne i Søllerødgade,« står der med store bogstaver. Det er fra tre unge fyre, der arbejder på en dokumentarfilm om bombeattentatet mod Internationale Socialisters kontor i Søllerødgade for 20 år siden. Opslaget efterlyser informationer, fotos og videooptagelser fra alle, der oplevede attentatet og har lyst til at tale om det. Man kan skrive eller ringe. Jeg taster nummeret ind og ringer op.

Sporene efter bomben den 16. marts 1992 er stadig tydelige i min gade. Ikke alle, der bor her, kender historien. Men alle kan se, at murstenene rundt om nr. 33, hvor bomben sprang, er nyere og lysere i farven. At gesimsen over døren stadig er mærket af sod. At terrazzo i opgangen er halvt erstattet med fliser. Det var en voldsom eksplosion. Henrik Christensen havde ikke en chance.

Den 29-årige politiske aktivist, far og ægtemand havde i årene forinden engageret sig dybt i kampen mod den yderste højrefløj. Han brugte især meget tid på Fællesinitiativet mod Racisme — en forløber til Antiracistisk Netværk. Privat var han blevet gift med Connie og far til Alexander på fire — og også politisk var han kommet hjem: Han var blevet medlem af Internationale Socialister (IS), en lille gruppe af trotskister, som i 1984 havde brudt med partiet VS. De blot 19 københavnske medlemmer mødtes hver mandag aften i beskedne lokaler i Søllerødgade.

Lige præcis denne mandag var Henrik mødt ind ved 11-tiden for at forberede sig på et oplæg, han skulle holde om sygeplejerskestrejken. Han satte kaffe over og gik ud på gaden for at hente dagens post. I mellem de mange kuverter og breve lå en uforet prøvekuvert på størrelse med en telefonbog. Den var lukket med to metalclips. Adressen var skrevet i hånden. Frimærkerne var danske. Han satte sig til rette i en kontorstol med dagens høst foran sig. Det var mandag den 16. marts 1992. Klokken nærmede sig halv tolv.

Så åbnede Henrik Christensen dagens post.

Eksplosionen var så voldsom, at indgangsdøren, vinduesfagene og det meste af kontorets inventar blev blæst ud på gaden. På etagen oven over løftede gulvet sig i en bue på 15 centimeter, og lejlighedens kvindelige beboer, som var hjemme og stod i køkkenet, måtte senere køres på hospitalet i choktilstand. Henrik Christensen døde på stedet, og kontoret brændte ud. Tilbage på væggen hang et ur — gået i stå klokken 11.32.

I den efterfølgende brandslukning gik mange af de tekniske spor og potentielle beviser tabt. Det kan være en af årsagerne til, at politiet på trods af mere end tre hundrede afhøringer og flere års efterforskningsarbejde af en 10 mand stor enhed assisteret af PET og bombeeksperter fra Scotland Yard, stadig står på bar bund i sagen. Der kan være andre årsager. Men faktum er, at ingen i dag ved, hvem der slog Henrik Christensen ihjel — eller hvorfor. Der findes kun mere eller mindre plausible teorier.

Tre teorier

Telefonen ringer fem gange, før den 21-årige farmaceutstuderende Rasmus Preston svarer i den anden ende. Det er ham, der står bag opslaget i min gade. Det sidste halve år har han sammen med to jævnaldrende kammerater, en historie- og en journaliststuderende, researchet på en ny dokumentarfilm om Søllerødgadebomben.

De arbejder frivilligt for den antifascistiske netportal Projektantifa.dk, som skriver nyheder og baggrundshistorier om fascistiske grupperinger. Filmen vil ikke blive vist i almindelige biografer som Palads eller Dagmar, men må nøjes med et mere beskedent lærred i Kulturhuset Støberiet på Blågårds Plads. Rasmus Prestons personlige motivation er at trække begivenhederne for 20 år siden ud af glemmebogen og ind i historiebøgerne.

»Ser man på de teorier, politiet har arbejdet med, er den mest plausible, at Henrik Christensen blev offer for det første politiske mord siden Anden Verdenskrig. Men alligevel bliver sagen tit glemt, når man taler om terror i Danmark. Derfor er det vigtigt, at der bliver sat fornyet fokus på den,« siger Rasmus Preston.

Politiet har over årene arbejdet med mindst tre forskellige teorier om årsagen til bomben:

1.) At Henrik Christensen selv havde fabrikeret bomben, som gik af mellem hænderne på ham.

2.) At der var tale om et internt opgør på venstrefløjen.

3.) At attentatet var udført af det højreekstreme miljø.

Politiet mistede hurtigt troen på, at Henrik Christensen selv kunne have siddet og pillet med en bombe, og i dag har teorien ikke mange tilhængere. Imod taler blandt andet, at Henrik Christensen få dage forinden havde skrevet et indlæg til Aktuelt, hvori han argumenterede for, at truslen fra højre netop ikke skulle bekæmpes med gadekampe, men med organiseret massearbejde — og at den bedste medicin mod racisme var at forbedre mindstelønnen. Teorien er da heller ikke nævnt med ét ord i bind 11 i PET-kommissionens rapport, der minutiøst gennemgår efterforskningen af Søllerødgadesagen.

Frit Danmark K12

At Henrik Christensen skulle have været offer for et internt magtopgør på venstrefløjen er heller ikke en plausibel, eller for den sags skyld særlig udbredt, teori. IS var en lille, nærmest undseelig, politisk gruppering, der hovedsageligt engagerede sig i brede tværpolitiske samarbejder. De var ikke involveret i nogle åbenlyse konflikter med rivaliserende politiske grupperinger, og det er i det hele taget svært at få øje på, hvem på venstrefløjen der skulle have ønsket at komme dem til livs.

På højrefløjen var fjendebillederne anderledes tydelige. I slutfirserne og starten af 90’erne havde IS været særdeles aktive i det antiracistiske arbejde, og ingen internt i miljøet har nogensinde været i tvivl om, at gerningsmændene skal findes i den højreradikale underverden. Flere forhold taler for dén teori. Allerede dagen efter bomben modtog politiet et brev, hvor en gruppe påtog sig ansvaret for attentatet. Brevet var underskrevet ’Frit Danmark K12’, hvilket kunne være en reference til Karl den 12., som i samtiden var et stort symbol for de svenske nynazister. Men brevet blev affejet af politiet som et urealistisk spor.

Efterhånden som uger blev til måneder og år — og der stadig ikke var udsigt til en opklaring af sagen — begyndte kritikken af politiets efterforskning at ulme. Flere mente, at politiet havde været mere optaget af at kortlægge venstrefløjen end i at forfølge de højreradikale spor. En anklage, som kriminalinspektør Bent Hansen afviste som »rent vrøvl« i Politiken i 1995.

Men dermed var der ikke lukket ned for kritikken. I 1998 stod PET-meddeleren Frede Farmand frem i TV 2 og fortalte, at han tre måneder før bombedrabet havde advaret PET om en kommende bombesprængning i Søllerødgade. Frede Farmand sagde, at han havde oplysningerne fra den nu afdøde nazileder Albert Larsen, og at han havde afleveret et bånd med samtalen til PET. Det har PET siden benægtet.

Personligt har Rasmus Preston heller ikke megen tiltro til hverken Frede Farmand eller Albert Larsen.

»Men der mange andre ting, der peger på det ekstreme højre, uden man behøver at tro på lige netop den her historie,« siger han.

Husker stadig, glemmer aldrig

Det kan Jørgen Lund, daværende og nuværende medlem af Internationale Socialister, kun bekræfte. Jørgen Lund var den sidste, der så Henrik Christensen i live og en af de første, der var på gerningsstedet, efter bomben sprang.

Jeg møder ham i hans lejlighed på Islands Brygge, hvor han bor med sin kone og mindst én hyldemeter gamle scrapbøger, som i detaljer dokumenterer både tiden før og efter attentatet — genfortalt i halvfemserfarvede billeder og gulnede avisudklip, arkiveret i plasticlommer og ringmapper, og med personlige kommentarer tilføjet i marginen.

Ikke fordi Jørgen Lund behøver hjælp til at huske selve dagen. Han husker tydeligt, hvordan han mandag den 16. marts 1992 klokken lidt over 11 trillede ned ad Søllerødgade på cykel for at hilse på Henrik, inden han selv skulle videre til Griffenfeldtsgade for at passe sit frivillige arbejde på Tidsskriftcentret. Kort efter cyklede Henrik lettere forsinket rundt om hjørnet fra Holtegade. Han kørte mod ensretningen, husker Jørgen, som lod en bemærkning falde om, at hvis Henrik ønskede en konflikt med den borgerlige stat, så burde den handle om andet end trafikale forseelser. Det grinte de lidt af, mens de stod overskrævs på deres cykler, på fortovet foran butikken. I nogle minutter stod de og småsludrede, inden de besluttede sig for at køre hver til sit. På vej om hjørnet så Jørgen ud ad øjenkrogen, at Henrik stillede sin cykel og gik ind på kontoret. Det var sidste gang, nogen så Henrik i live.

»De svin,« tænkte Jørgen Lund som det første, da han lidt over kl. 12 igen stod foran Søllerødgade 33 med flammerne slikkende op ad husmuren og kontorets inventar spredt ud over gaden.

»De svin«.

Lige fra begyndelsen var han overbevist om, at det var højreekstreme kræfter, der stod bag. Der havde i samtiden været flere episoder med vold og angreb på venstreorienterede foreninger og organisationer, og både IS’ere og andre i det antiracistiske miljø omkring foreningen Fælles Initiativ mod Racisme havde modtaget trusselsbreve og -opkald. Henrik Christensen modtog selv et trusselsbrev så sent som fire dage før bomben sprang i Søllerødgade.

»I betragtning af sagens klare politiske natur, synes jeg ikke politiet gjorde nok for at efterforske dét spor. De forkastede det alt for hurtigt,« siger Jørgen Lund i dag.

Det rigtige svar

Mordgåden er forblevet ubesvaret. Men der blev givet et andet svar på attentatet i dagene efter bomben, da mere end 15.000 mennesker mødte op til en demonstration, som gik fra Søllerødgade til Blågårdsplads. Sloganet var: Duk dig ikke — duk op!

»Det vigtigste var, at der blev svaret rigtig på den situation, bomben fremkaldte. Hvis bomben havde et formål, så blev dét formål afmonteret. Hvis bomben skulle have være et anslag mod det antiracistiske arbejde, så endte den som en fuser. Og det var det vigtigste,« siger Jørgen Lund.

— Hvorfor er det så vigtigt stadig at huske 16. marts 1992?

»Fordi det kan ske igen — og det skal man ikke sidde og vente passivt på. Man skal ikke tage fejl af, at den antimuslimske bevægelse ganske vist er blevet mere nålestribet de senere år, men den er samtidig blevet styrket. Jeg tror, at man ude på den yderste højrefløj vejrer morgenluft. Og hvis vi som pæne mennesker vender dem ryggen, får de frit spil.«

At truslen fra højre er reel, kan man læse af Politiets Efterretningstjenestes seneste rapport fra november sidste år. Her fremgår det blandt andet, at en »del af det højreekstremistiske miljø forbereder sig på en fremtidig racekrig i Danmark«.

Mens Rasmus Preston lægger sidste hånd på sin dokumentarfilm, er det også mest nutiden og ikke fortiden, han tænker på.

»Vi har lige haft Breivik i Norge og Döner-mordene i Tyskland. Det viser mig, at den her trussel ikke må glemmes eller negligeres. Hadet kommer ikke ud af det blå, men vokser ud af en tradition og et miljø, som vi skal være opmærksomme på. Den fascistiske vold er stadig en trussel i dag. Måske ikke på et samfundsomstyrtende niveau. Men den er en trussel for politisk engagerede mennesker — og for de indvandrere, som angrebene rettes mod.«

Rettelse: Af artiklen fremgår det, at teorien om, at Henrik Christensen selv skulle have fabrikeret bomben, ikke er nævnt i bind 11 i PET-kommissionens rapport. Det er imidlertid ikke korrekt. Teorien nævnes blandt andet på side 263, hvor det til gengæld understreges, at politiet ikke havde »nogen konkrete beviser for tesen om, at det kunne have været en hjemmelavet sprængladning, som udløste eksplosionen.«