For nylig råbte rektor Kirsten Jensen fra Hvidovre Gymnasium vagt i gevær i gymnasiernes eget magasin, Gymnasieskolen. Hendes gymnasie er lukningstruet, fordi ressourcestærke, etnisk danske elever vælger Hvidovre fra, mens andelen af elever med anden etnisk baggrund stiger. For at understrege alvoren, så alle kunne forstå det, smed rektoren denne bombe:

»Vi risikerer, at der ikke er gymnasier på Vestegnen.«

Derfor glæder det os, at regeringen endelig har indgået en aftale om en bedre fordeling af landets gymnasieelever. Men en midlertidig aftale er ikke nok – gymnasierne har brug for en permanent løsning, og vi kan ikke frasige os en mild nervøsitet for, at parterne på et tidspunkt vil ryste på hånden.

Det skorter nemlig sjældent på bortforklaringer og dårlige undskyldninger om, hvordan folk som Kirsten Jensen og Gymnasieskolernes Lærerforening overdriver problemerne. Historien har dog vist, at man skal passe på med at sidde fagpersoner fra Københavns Vestegn overhørige, når de gør opmærksomme på, at integrationen halter.

Sandheden er, at den gode rektor har helt ret: vi er godt i gang med at svigte en hel generation af etniske unge i det danske uddannelsessystem. Ved at insistere på, at det frie valg og den åbne konkurrence er hertug, konge og kejser i vores gymnasiesystem, har vi lige så stille arbejdet os hen imod en kløft af sociale, kulturelle og etniske skel på vores gymnasier.

Regningen betales ikke af de blege middelklassebørn, hvis forældre skriver på de sociale medier, at det ville være diskrimination at indføre lofter over andelen af tosprogede på danske gymnasier. Den betales af børn, der sprogligt og socialt starter 20 meter bagude i livets 100 meter-løb, og nu ovenikøbet også skal bundtes sammen på de gymnasier, som deres ressourcestærke kammerater har fravalgt.

Det værste er, at den snigende katastrofe fødes af begge sider af det politiske system.

Etnisk adskillelse

Sædvanligvis er det os på venstrefløjen, der (sommetider berettiget) bliver kritiseret for hændervriden, men i dette spørgsmål har vi måttet se måbende til, mens en borgerlig minister i skikkelse af Merete Riisager konsekvent har modarbejdet forsøg på at gribe ind over for den voksende opdeling mellem det, medierne lidt uskønt har kaldt ’hvide’ og ’brune’ gymnasier. Principperne om frit gymnasievalg og konkurrence gymnasierne imellem var simpelthen ukrænkelige.

Sådan er det gået til, at vi har offentlige gymnasier, der sætter ild til millioner af reklamekroner for at udkonkurrere deres kolleger i kampen om at tiltrække elever, alt imens problemet med etnisk adskillelse vokser.

Det er vigtigt at understrege, at vi ikke mener, at der er noget som helst galt med diversitet, eller at etnicitet på nogen måde i sig selv siger noget om en elevs evner. Tværtimod ser vi forskellighed som en klokkeklar styrke, og det er netop den faldende diversitet og stigende opdeling, der er problemet her.

Derfor er vi enige med en anden rektor, Lars Viborg Jørgensen fra Ørestad, som mener, at det er fornuftigt at sprede elever, som har vanskeligheder med dansk, ud på flere gymnasier:

»Vi har fået flere elever fra gymnasiefremmede hjem, som har dansk som andetsprog. Flere af vores elever har udfordringer med skriftligt dansk, og det smitter også af på de andre fag. Den opgave vil vi rigtig gerne tage på os, men det kræver noget ekstra af lærerne,« sagde rektor Jørgensen om problemstillingen – også til magasinet Gymnasieskolen.

Akut politisk handling

Nogen kunne måske finde på at grave den gamle, metaltrætte diskriminationspegefinger op af 90’ernes pulterkammer og pege den i vores retning. Den har vi imidlertid ikke meget tilovers for. At det skulle være diskriminerende at skride ind for at sikre børn og unge uanset social baggrund, hudfarve og sprogfærdigheder en lige chance for at udrette noget i livet er en analyse, der er skrevet i Omvendtland.

Det vil desværre næppe forhindre kritikken i at blive rejst. Således er det ikke svært at få øje på, hvorfor disse elever svigtes igen og igen: De er fanget mellem en højrefløj, der går mere op i konkurrence end social mobilitet, og dele af en venstrefløj, der ikke tør tage fat, fordi den er bange for racismens spøgelse.

Der er mange veje til problemets løsninger. En genindførelse af seriøse gymnasiedistrikter, et loft over antallet af tosprogede på gymnasierne, en social taxametermodel, eller de udvidede beføjelser, man nu giver fordelingsudvalgene. Det er ikke så afgørende for os.

Det afgørende for os er, at vi giver Gymnasieskolernes Lærerforening det, de beder om: »akut politisk handling«. Derfor er det en fantastisk nyhed, at der endelig sker noget – nu skal der bare findes en permanent løsning.