Der findes to sager om Münchausen by Proxy i dansk retshistorie. For 30 år siden stod Bjarne Myllerup midt i den første af dem. Læs hans historie her.

Kriminalassistenten Richard Andersen sad skjult i et kælderrum på Kolding Sygehus. Han var på en opgave en aften i 1988, som han aldrig før i sine 12 år hos politiet havde prøvet.

På skærmen foran sig så han på direkte overvågningsbilleder fra et puslerum på sygehuset. En kvinde var i gang med at pusle sin otte måneder gamle søn. Hun var omsorgsfuld og meget omhyggelig – mere omhyggelig end mange af de andre mødre, han havde set i puslerummet den dag. Det fik Richard til at tænke, at overvågningen ville bevise, at der ikke var hold i mistanken mod moderen.

Men så rakte hun ud efter en rulle med plastikposer og rev en pose af. Hun lagde posen hen over drengens mave, mens hun puslede ham. Richards puls steg. Nu lå posen på drengens bryst. Richard lagde sin hånd på alarmtelefonen. Nu så han nøjagtigt det, han ikke havde troet på, at han ville se.

Han løftede røret og tastede nummeret ind til børneafdelingen.

- Det er politiet, løb ned i baderummet, der sker noget forfærdeligt, sagde han.

Men det var, som om kvinden i den anden ende af røret ikke forstod alvoren i det, han sagde. Så Richard smed røret på og satte i løb. Op ad trappen og hen ad gangen mod puslerummet.

Den store kærlighed blev til en lille familie

Hjemme i Ejstrupholm sad Bjarne Myllerup - omkring 70 kilometer fra sin kone, som var kvinden på overvågningsvideoen. Uvidende om, at han om bare få timer ville befinde sig i centrum af en usædvanlig sag. Så usædvanlig, at der kun findes en anden af den slags i dansk retshistorie.

Den seneste var for Retten i Herning i februar i år. Her blev en 36-årig mor idømt fire års fængsel for at have tappet blod fra sin søn. I programmet 'En farlig mor', hvor Station 2 følger den nyeste af de to retssager, står Bjarne Myllerup frem og fortæller, hvordan hans familie blev ødelagt for 30 år siden af en lignende sag.

Han mødte sin kone, da de var teenagere til en fest på den maskinstation, Bjarne arbejdede på. Hun var smilende, fyldte rummet med sin udstråling og sine kække bemærkninger, syntes han. De to fik øjenkontakt med det samme, og efter den fest voksede forelskelsen mellem dem hurtigt. Det var den helt store kærlighed.

I 1984 fik de en datter, og to år senere kom Andreas til verden. En lille, sød og glad dreng med blå øjne og lyst hår. Bjarne nød at se, hvordan hans kone tog sig kærligt af børnene. Hun læste for dem, legede med dem og var meget omsorgsfuld – lige sådan, som en mor skal være, tænkte Bjarne.

Men efter tre-fire måneder begyndte Andreas at få anfald, hvor han besvimede og blev indlagt. Lægerne kunne ikke finde ud af, hvad han fejlede. Andreas var ofte på sygehuset, og flere gange var de ved at miste ham.

Bjarne arbejdede meget, men var med til møder med overlægen og talte med det daglige plejepersonale om, hvordan det gik med Andreas. Men derudover var det mest hans kone, der tog styringen på deres søns sygdomsforløb. Det var også hende, der tog initiativ til, at familien medvirkede i et program på DR, hvor de fortalte om sønnens sygdom.

Der blev indrettet et værelse i familiens hus med genoplivningsudstyr, så etårige Andreas kunne komme hjem. Også her var det Bjarnes kone, der tog styringen – og det var han helt tryg ved. For hans kone havde læst til sygeplejerske i nogle måneder, og han var overbevist om, at hun havde fuldstændig styr på både førstehjælp og hjertemassage, hvis der skulle blive brug for det. Om natten var der en medicinstuderende, der overvågede Andreas, mens forældrene sov.

Men når Bjarne i dag tænker tilbage på det, var det frygteligt, at Andreas kom hjem fra sygehuset.

- Den er helt gal med Andreas

Allerede dagen efter sønnens hjemkomst, 11. marts 1987, måtte Bjarne afbryde sit arbejde for at skynde sig på sygehuset. Andreas var blevet indlagt igen, fordi han havde fået et kraftigt anfald.

Det var Bjarnes kollega, der havde fået opkaldet hjemme på kontoret. Han var kørt ud i skoven til Bjarne for at hente ham og køre ham på sygehuset i Kolding.

- Nu mister vi ham, husker Bjarne, at han tænkte, mens hans kollega gjorde, hvad han kunne for at få Bjarne frem så hurtigt som muligt.

I indgangen til sygehuset blev han mødt af sin kone, som kom løbende imod ham. Det første, hun sagde, var, at den var helt gal med Andreas. Kort tid efter kom overlægen ud fra stuen. Med dårligt nyt. De kunne ikke få gang i den lille krop igen. De kunne ikke redde Andreas. Med ét brød Bjarnes verden sammen, og tårerne løb ned ad kinderne på ham.

Lægerne ville obducere Andreas, men det syntes hverken Bjarne eller hans kone, at de skulle. Den lille krop skulle ikke udsættes for mere. I dødsrapporten skrev lægerne, at deres et år gamle Andreas var død af hjertestop.

I ugen efter Andreas’ død lå Bjarne derhjemme på sofaen. Han kunne ikke andet. Imens gik hans kone i gang med at arrangere begravelsen. De talte ikke så meget om, hvad der var sket. Mest om det praktiske i forhold til, hvordan begravelsen skulle forløbe – og at de måske ville have godt af at rejse lidt væk, når den var overstået.

Det hele startede forfra igen

Nytårsaften 1987 - ni måneder efter Andreas' død - fik Bjarne og hans kone endnu en søn. Jesper. Han blev født omkring to måneder for tidligt, men mindede om Andreas. Han havde lyst hår og blå øjne ligesom Andreas. Og efter tre-fire måneder begyndte han at få anfald ligesom Andreas.

- Åh nej! Ikke igen, husker Bjarne, at han tænkte.

Det hele startede forfra. Jesper skulle igennem en masse undersøgelser, men heller ikke denne gang kunne lægerne finde ud af, hvad deres lille dreng fejlede.

Indtil der blev tilknyttet en ny overlæge til den del af børneafsnittet på Kolding Sygehus, hvor Jesper var indlagt, som sommerafløser.

Ny læge fik mistanke til moren

Den nye læge var Søren Pedersen. Han havde været læge i 11 år og overlæge på børneafdelingen på Kolding Sygehus i fire af dem. Overlægen havde hørt om familien, dengang Andreas var indlagt, men fordi han tilhørte en anden del af børneafdelingen, end den hvor Andreas lå, havde han ikke været direkte involveret i behandlingen og forsøget på at finde ud af, hvad drengen fejlede.

Derfor tænkte Søren Pedersen, at han var nødt til at gøre noget andet end det, hans kollegaer havde gjort indtil nu. Han ville udnytte, at han kunne se på sagen med friske øjne, og derfor satte han sig til at læse hele Jespers journal – og hele Andreas’. Han håbede, at han ville finde noget, som de andre læger havde overset og ikke undersøgt. Og han fandt noget, som skulle vise sig at få afgørende betydning.

Da han havde læst begge børns journaler, slog det lægen, at ingen af hans kollegaer nogensinde havde set et anfald begynde. Hverken hos Andreas eller hos Jesper. De startede altid, når moderen var alene med barnet. På en konference i London havde han set et eksempel på, at en mor havde forsøgt at kvæle sit barn ved at lægge en pude over hovedet på det – noget, hun havde gjort, fordi hun havde lidelsen Münchausen by Proxy.

Gennemgangen af de to små drenges journaler fik overlægen til at tænke på, om Jespers anfald kunne skyldes noget, som moderen gjorde ved ham. Om det kunne være Münchausen by Proxy.

Münchausen by Proxy er en tilstand, hvor en voksen simulerer eller skaber symptomer hos et barn for at få opmærksomhed.

Münchausen by Proxy Du kan læse mere om Münchausen by Proxy her.

Videoovervågning

Søren Pedersen gik til politiet med sin mistanke. De var meget skeptiske til at begynde med, men de indvilligede i at forsøge at få tilladelse fra en dommer til at sætte videoovervågning op på sygehuset, så de kunne finde ud af, om der var hold i overlægens mistanke.

Politiet fik dommerkendelsen på at sætte overvågning op, så de satte et kamera op i puslerummet, fordi det var der, mange af anfaldene var begyndt. Men det var vigtigt, at moren ikke fandt ud af noget – og derfor var Søren nødt til at lyve over for sine kollegaer. Undskyldningen for at trække kabler til kameraet var, at indeklimaet i puslerummet skulle undersøges.

I kælderen – omkring 100 meter væk fra puslerummet – blev der sat en skærm op i et rum, hvor kriminalassistenten Richard Andersen kunne holde øje med overvågningen uden at personalet på sygehuset var klar over det. Søren Pedersen fik at vide, at politiet satte fire dage af til at indhente bevis på, at moderen gjorde sin søn ondt.

Lægen havde læst i journalen, at Jespers anfald ofte skete, når det kom på tale, at han kunne komme hjem fra sygehuset igen. Så på lægens sidste stuegang inden weekenden gik han til Jespers mor og sagde, at de skulle arbejde hen imod, at han kunne komme hjem om mandagen. Han havde nemlig lagt mærke til, at Jesper ofte fik anfald lige op til en udskrivelse. Overlægen prøvede bevidst at provokere hende for at se, om det virkelig var hende. Han var presset, da han tog hjem fra arbejde den fredag eftermiddag, for han havde kun få dage til at bevise sin mistanke.

- Der sker noget forfærdeligt!

Sygeplejersken Birthe Schultz havde aftenvagt på børneafdelingen. Hun sad på kontoret og spiste aftensmad sammen med lægerne og de andre sygeplejersker, da telefonen ringede. Hun rejste sig og tog den, men forstod ikke helt, hvad der skete.

- Det er politiet, løb ned i baderummet, der sker noget forfærdeligt, råbte manden i den anden ende.

Birthe tøvede. Fra politiet? Jamen der er da ikke noget politi her, tænkte hun.

- Skynd jer! Det er vigtigt, lød det igen fra telefonen.

Hun var forvirret, men fortalte til de andre ved bordet, hvad hun lige havde hørt. Sammen med en reservelæge gik hun for en sikkerheds skyld mod puslerummet på den anden side af gangen.

I samme øjeblik de trådte ind ad døren, løftede Jespers mor ham hurtigt op fra puslebriksen. Han var helt blåmarmoreret i ansigtet, så Birthe troede, han havde haft endnu et anfald.

- Hvorfor ringer du dog ikke efter os?, spurgte hun.

Men inden moderen kunne nå at svare, gik døren til puslerummet op igen. Ind kom en forpustet og panisk mand. Han bad reservelægen om at følge med ham.

Tilbage i rummet stod Birthe nu alene med moderen, som spurgte, hvem den mand var. Det vidste Birthe ikke. Hun fortalte, at hun selv var lidt forvirret over, hvad der skete på sygehuset den dag. Hun fortalte moren om opkaldet, hun netop havde fået, og det fik moren til at spørge, om der da var en direkte linje fra puslerummet til politiet.

- Nej da, selvfølgelig ikke, svarede Birthe, uvidende om hvad der netop var sket. Hun gik tilbage til kontoret for at spise færdig og efterlod moren med Jesper.

Anholdelsen

Nede i kælderrummet havde kriminalassistenten Richard Andersen fulgt med på skærmen, da Jespers mor rakte ud efter rullen med plastikposer. Han havde set, hvordan hun først lagde den på maven og førte den op på drengens bryst. Så tog hun sutten ud af munden på sin søn, lagde den ved siden af ham og førte plastikposen op over hans ansigt. I det sekund, hun havde ført plastikposen ind over hagen, havde det stået klart for Richard, at de havde beviset. Da han så, hvordan den lille dreng begyndte at sprælle med arme og ben, havde han løftet røret og ringet op til kontoret, hvor Birthe havde taget telefonen.

Han viste optagelsen af morens handling til lægen, som straks gik op til Birthe på kontoret.

- Hun har lige forsøgt at kvæle Jesper, husker Birthe, at han sagde.

Ordene ramte Birthe hårdt. Og mindede hende straks om lille Jespers storebror. Så har hun jo slået Andreas ihjel, tænkte Birthe.

Det var ubegribeligt. Og det fik sygeplejersken til at tænke, at hun hellere måtte tage Jesper fra hans mor. Så Birthe gik hen på stuen og spurgte moderen, om hun ikke ville ud i forældrestuen og have en kop kaffe - så kunne hun tage sig af Jesper imens.

Kort efter klokken 19.00 blev Jespers mor anholdt af kriminalassistenten Richard Andersen.

Mens sygeplejersken stod på stuen med Jesper i sine arme, faldt tingene på plads i hendes hoved. Hele afdelingen havde været dybt berørt af det, da Andreas døde halvandet år tidligere. Og de havde alle været forfærdede, da forældrene kom ind med endnu et barn, der tilsyneladende fejlede det samme - noget, de ikke kunne finde ud af, hvad var.

Bjarne kunne ikke begribe det

Derhjemme på gården kunne Bjarne ikke forstå, at hans kone ikke havde ringet til ham endnu. Hun var ofte indlagt sammen med Jesper, og de havde aftalt, at hun skulle ringe fredag aften, så de kunne aftale, at hun skulle komme hjem fra sygehuset hen over weekenden og lade lidt op. Da Bjarne endnu ikke havde hørt fra sin kone klokken 19.00, ringede han til sygehuset og fik at vide, at hun lige var gået ned i kantinen efter mad. Da han ringede en time senere, sagde personalet, at hun stadig ikke var kommet tilbage. Det troede Bjarne ikke på, så han insisterede på, at de fortalte, hvad der foregik. Men i stedet for en forklaring fik han besked på at ringe til kriminalpolitiet.

Den telefonsamtale endte med at gøre 9. september 1988 til en dag, Bjarne aldrig glemmer. Kriminalassistenten i den anden ende af røret fortalte ham, at Bjarnes kone var blevet anholdt. At hun havde forsøgt at kvæle deres søn med en plastikpose.

- Hvorfor har hun dog gjort det?, spurgte Bjarne.

Kriminalassistenten svarede, at det var fordi, hun fejlede noget. Bjarne kunne godt forstå ordene, der kom ud af kriminalassistentens mund. Men han kunne ikke begribe det. Hans kone havde forsøgt at kvæle deres barn. Hvordan hun kunne finde på det, kunne Bjarne slet ikke få til at hænge sammen.

Jesper var fortsat indlagt på Kolding Sygehus, mens Bjarne var hjemme på gården. Men han sov slet ikke den nat. Tankerne om, hvad der var sket med deres første søn, Andreas, holdt ham vågen. Han kunne simpelthen ikke forstå, at en mor kunne gøre sådan noget mod sit eget barn. Det kunne da ikke lade sig gøre.

Ikke på noget tidspunkt i løbet af hverken Andreas' eller Jespers sygdomsforløb var det faldet Bjarne ind, at hans kone kunne være årsagen. Hun tog sig jo så godt af dem. Var så omsorgsfuld og tapper.

Seks års fængsel

Selvom videoovervågningen blev afspillet i retten og viste, at Jespers mor havde forsøgt at kvæle ham, kunne Bjarne ikke tro på, at hun var skyldig. Han kunne godt se, at det foregik. Men han kunne ikke tro på, at det virkelig skete. Men det gjorde det. Og 26. juni 1990 idømte Vestre Landsret Andreas og Jespers mor seks års fængsel for vold og vold med døden til følge. Herefter blev hun og Bjarne skilt, og Bjarne flyttede fra gården med børnene.

Der gik dog lang tid, før Bjarne indså, at det virkelig var sket. Først efter nogle år ramte det ham. Han følte sig snydt og bedraget. Samtidig med at han bebrejdede sig selv for ikke at have set det selv. Ikke at have gennemskuet hende. Bjarne indså, at hun havde narret ham, lægerne og alle andre omkring dem.

Det nagede Bjarne, at det måske kunne have været opdaget tidligere. Han tænkte på, om Jesper kunne have været skånet, hvis de havde givet lægerne lov til at obducere Andreas, da han døde.

I dag er Jesper voksen, og han har det godt. Han arbejder som entreprenør og bor sammen med sin kone. Bjarne har også giftet sig igen, og hans nye kone har betydet rigtig meget for hans forsøg på at komme videre. Han vil aldrig glemme, hvad der er sket, men han har lært at leve med, at det vil være en del af hans og børnenes historie for altid. Det er han nødt til, hvis han skal kunne leve resten af sit liv og ikke bare være til.

Station 2 har forsøgt at få en kommentar fra Bjarnes ekskone, men det har ikke været muligt.

Du kan se 'Station 2: En farlig mor' på TV 2 torsdag klokken 20.50 eller allerede nu på TV 2 Play.