Selvfede skabsfascister. Eksistentielle analfabeter. Lalleglade videnskabsfundamentalister.

Makkerparret Lars Christiansen og Lars Sandbeck leverer i bogen Gudløse hjerner en nådesløs karakteristik af tidens nyateister, der med udgangspunkt i naturvidenskaben har sat sig for at få lagt Gud endeligt i graven. Det retoriske skyts er rettet imod bestsellerforfatterne Richard Dawkins, Sam Harris og Christopher Hitchens. Men også den religionskritiske trios danske disciple står for skud - blandt andre Dennis Nørmark, der er talsmand for Humanistisk Samfund, og videnskabsjournalisten Lone Frank, der i sine bøger og i Weekendavisen skriver om hjerneforskning og bioteknologi.

»Normalt er de nye ateister, eller de gudløse hjerner, som vi kalder dem, meget grove i tonen og meget sarkastiske. Det lægger op til et modsvar, som er lige så provokerende,« siger Lars Sandbeck, der er ph.d. i teologi.

»Alt, hvad vi siger, er belagt med citater og loyale referencer. Men vi tager fløjlshandskerne af. Vi gider ikke vende den anden kind til,« tilføjer Lars Christiansen, der er cand. mag. i tysk og historie.

Det betyder imidlertid ikke, at de to gange Lars har noget problem med ateisme som sådan. Slet ikke, understreger de.

»Religionskritikken kan man ikke få nok af. Den er helt nødvendig i en oplyst verden. Men den bølge af nye ateister, vi hører så meget til for tiden, skal fandeme tage sig sammen. Deres argumenter er så underlødige, at man bliver nødt til at give dem en opsang. Niveauet er for lavt,« siger Lars Christiansen.

Ingen kirkebilleder

Nej, det kan ikke lade sig gøre. Lars Sandbeck og Lars Christiansen vil ikke fotograferes i Marmorkirken.

»Folk tror, vores bog er et forsvar for kirken. Det en alvorlig misforståelse, som vi ikke ønsker at bidrage til ved at stille os op foran den lidende Jesus. Gudløse hjerner er et angreb på de nye ateister, og vi forsøger ikke på nogen måde at prædike eller missionere,« siger Lars Sandbeck.

»Det er fuldstændig lige meget, om vi selv er religiøse eller ej. Det har ingenting med bogen at gøre, så det ville være et forkert signal at sende, hvis vi blev fotograferet i en kirke,« siger Lars Christiansen.

Alligevel lykkes det til sidst Informations fotograf at lokke de to forfattere med hen i Marmorkirken, hvor hun allerede har indgået en aftale om, at vi må tage nogle billeder. Lyset er så flot, forklarer hun og lover at fotografere Lars og Lars sådan, at man slet ikke kan se, de står i en kirke.

»Men du må sørge for, at der ikke sniger sig en salmebog eller et eller andet med på billedet, der kan sende misvisende signaler. Det går altså ikke, at læserne med det samme associerer os med kirken, når de slår op i avisen,« advarer Lars Sandbeck.

Vage budskaber

Ifølge Lars Sandbeck og Lars Christiansen er det mest iøjnefaldende problem ved den nye ateisme, at den etablerer et fjendebillede uden hold i virkeligheden.

»De tror, Folkekirken prædiker religiøse dogmer i et forsøg på at indføre middelalderlige tilstande i Danmark,« siger Lars Christiansen og fortsætter:

»Men kirken er jo i realiteten en meget pluralistisk institution, og dens budskaber er meget vage. Man hører ingen dommedagsprofetier eller den slags i en dansk kirke, og meget få moderne mennesker vil i realiteten kunne blive forargede over at høre en prædiken.«

På samme måde med selve troen, pointerer Lars Sandbeck:

»De nye ateister forestiller sig, at kristendommen handler om at tro på en gammel mand med langt hvidt skæg og dæmoner og den slags. Og kristendommen kan da også være meget folkelig og appellere til meget konkrete forestillinger. Men den kan altså også give nogle enormt avancerede fortolkningsperspektiver på den menneskelige eksistens.«

Det er de nye ateister imidlertid totalt blinde over for, mener de to forfattere.

»De har ingen historisk bevidsthed, og de interesserer sig ikke for eksistentielle spørgsmål. De fastslår, at Guds eksistens ikke kan bevises, og så ser de ingen grund til at undersøge, hvad kristendommen i virkeligheden går ud på,« siger Lars Sandbeck, der hæfter sig ved, at de nye ateister ikke virker spor bekymrede ved udsigten til et liv uden nogen gudgivet mening:

»Ateistiske tænkere som Camus og Nietzsche, der er en af vores store helte, var eksistentielt anfægtede. De forstod, at det er et tab, at Gud er død. Sådan ser de nye ateister slet ikke på det. For dem er der ikke noget heroisk i ateismen. De er glade mennesker, der hver dag står tidligt op for at få mest muligt ud af dagen, og derfor kan de fastslå, at Gud ikke findes, da hans eksistens ikke kan bevises naturvidenskabeligt, uden at blive plaget af følelsen af tab eller smerte.«

Godt og ondt

Den manglende historiske bevidsthed betyder også, at det aldrig går op for Dawkins og konsorter, at de langt hen ad vejen selv er formet af den kristne kulturarv, som ingen vesterlænding ifølge Lars Sandbeck og Lars Christiansen kan undse sig. Og i modsætning til tidligere tiders mere belæste og modige religionskritikere som Nietzsche når de derfor aldrig frem til den konklusion, at de må forkaste de gamle værdier og opfinde nye.

»De lever i høj grad videre med de samme forestillinger om godt og ondt, som vi har haft i hundreder af år. Det kan de bare ikke selv se,« konstaterer Lars Sandbeck og påpeger, at de nye ateisters uvidenhed om den kristne kultur også forhindrer dem i at forstå samspillet mellem religion og oplysning:

»En af deres yndlingspåstande er, at kristendommen er uforenelig med rationalitet, og at den moderne videnskab er en reaktion imod kirken. Det kan de rigtignok også finde en del eksempler på i historien. Men de ignorerer til gengæld det faktum, at der også er en stor del af kristendommen, der netop er meget rationel, og at kirken altid har været med til at opmuntre til videnskab.«

»De gør det ikke bevidst, men fordi de simpelthen ikke aner, at den del af kristendommen findes,« tilføjer Lars Christiansen og fortsætter:

»De idehistorikere, der ved noget om det her, forkaster alle sammen denne firkantede konflikttese. Men den appellerer i den grad til ateisternes fantasi. De elsker myten om modstillingen mellem den mørke kirke og den oplyste videnskab, mellem middelalderlig tro og moderne viden.«

Biologisme er farlig

For så vidt er der ifølge Lars Sandbeck og Lars Christiansen noget barnligt og uskyldigt over de nye ateisters religionskritik. Farlig er til gengæld deres tiltro til biologiske forklaringsmodeller, mener forfatterne - deres biologisme, som de kalder den betragtningsmåde, der for de nye ateister antager karakter af ideologi, ja paradoksalt nok ligefrem religion.

»Den klassiske menneskeopfattelse er, at vi er åndsvæsener, der handler frit. Men folk som Richard Dawkins, Lone Frank og Dennis Nørmark er begyndt at se mennesket som en viljeløs automat, der er determineret af sin biologi. På den måde foregår der en dehumanisering,« siger Lars Christiansen.

Han henviser til de nye ateisters mange referencer til blandt andet evolutionspsykologien, der tager udgangspunkt i, at den menneskelige bevidstheds grundstrukturer skulle være blevet formet i en forhistorisk tid, hvor enhver handling angiveligt havde til formål at sikre enten overlevelse eller formering.

Den betragtningsmåde kan ikke forklare den menneskelige eksistens dybder og reducerer os til ufrie væsener, der ikke kan pålægges ansvar for vores egne handlinger, og som er styret af en egoisme, der er uforenelig med den uegennyttige moral, vi normalt hylder, mener forfatterne.

Og endnu værre er det, at biologismen ifølge Lars Sandbeck og Lars Christiansen er i tæt familie med det menneskesyn, der lå til grund for nazismens racehygiejne.

»De nye ateister er selvfølgelig ikke nazister. Jeg tror sådan set, de er venlige og rare mennesker. Men deres måde at se mennesket kunne godt på lang sigt føre i retning af de ideer om forædling af menneskers gener, som vi kender alt for godt fra historien,« siger Lars Sandbeck.

Skråsikre ateister

Også de nye ateisters skråsikre overbevisning om, at deres version af verden er den eneste rigtige, kunne minde om nazismen og andre totalitære ideologier, mener forfatterne.

»De opererer med et primitivt historieskema og opfatter civilisationsudviklingen som en opadgående kurve, hvor den vestlige videnskab og teknologi befinder sig øverst. De ser sig selv som menneskehedens oplyste, modne, rationelle voksenhed i modsætning til dens barndom, der var fuld af myter og overtro,« siger Lars Christiansen og fortsætter:

»Derfor fremstiller de troende som hindringer for fremskridtet, og som noget, der må skæres bort for at opnå utopien. Igen, vi siger ikke på nogen måde, at nyateisterne er nazister eller kommunister, men de deler totalitaristers overbevisning om at stå på lysets og erkendelsens side, mens de andre står på mørkets side, hvorfor de skal ofres til fordel for fremskridtet,« siger Lars Christiansen.

Bevares, de to forfattere kan selvfølgelig godt se, at det kan virke lidt overdrevet at spille nazikortet. Men de synes nu nok, der er belæg for det. Ikke at de nye ateister har onde intentioner, men de er ved at udbrede en ideologi, der muligvis bærer kimen til noget farligt i sig, mener de.

Og som Lars Christiansen siger: »De holder sig ikke selv tilbage for at kalde religiøse mennesker for intolerante, underbegavede og inficerede, og så synes vi nok, de må kunne klare, at vi svarer lidt polemisk tilbage.«

Tro er privat

På vejen tilbage fra Marmorkirken begynder Lars og Lars at overveje, om det måske var en ide at afsløre, hvorvidt de selv er religiøse. På diverse blogs rundt omkring i det virtuelle univers er tilhængere af de nye ateister nemlig allerede begyndt at skælde dem ud for krampagtigt at forsvare deres barnetro.

De beslutter, at det må forblive en privatsag. For som Lars Christiansen siger:

»Jeg vil holde mine overbevisninger for mig selv. Det må man have lov til.«

Lars Sandbeck er enig. Alligevel løfter han dog en flig af sløret:

»Det er klart, at når jeg er teolog, hører jeg automatisk til på mørkets side. De forstokkede blandt ateisterne, dem der kalder os religiøse korsfarere og ting, der er værre, kan ikke forstå, at man som teolog kan forholde sig kritisk til kristendom og gudstro. Men vi lærer faktisk ikke andet på teologi. Om jeg så selv er troende eller ej, kan være sagen uvedkommende, for det er sagen, det drejer sig om, men mine private holdninger vil helt klart overraske nyateisterne.«