Hele 250.000 flere danskere skal i arbejde, og vi skal gå endnu senere på pension.

Det annoncerede statsminister Lars Løkke i mandags.

Det var blot nogle af de centrale budskaber i regeringens 2025-plan, der skal få flere til at arbejde mere.

Men hvorfor egentlig? Ifølge Roland Paulsen, sociolog ved Lunds Universitet, er der faktisk slet ikke er brug for, at vi arbejder så meget. Og vigtigere: Vi har glemt at spørge os selv, om arbejdet er målet med livet – eller et middel til noget andet.

I de senere år har han skrevet en række bøger om svenskernes arbejdsliv og argumenteret for, at vi skal arbejde mindre.

»I Sverige har vi reduceret arbejdstiden utroligt meget. En og samme generation har i løbet af et arbejdsliv oplevet, at arbejdsugen gik fra seks til fem dage, fra 48 timers arbejdsuge til 40 timers med mere ferie og længere pensionsalder. Men den udvikling standsede i 1970’erne. Det, vi nu ser i Sverige, Danmark og andre europæiske lande, er, at man forlænger arbejdstiden, frem for alt hæver pensionsalderen.«

De øgede arbejdskrav kan ikke forklares med, at vi som samfund har brug for højere produktionsevne, for effektiviteten er kun steget i den periode, hvor vi har sat arbejdstiden ned, forklarer Roland Paulsen.

I takt med teknologiens udvikling har vi ovenikøbet fået stadig bedre forudsætninger for at arbejde mindre. I stedet er det som sagt paradoksalt nok gået stik modsat.

Politisk konsensus

Det skyldes ifølge Roland Paulsen for det første en politisk konsensus, hvor de bærende partier kan være uenige om feminisme, indvandring og klimaforandringer, men alle til gengæld er enige om, at vi skal arbejde så meget som muligt:

»Den politik, der føres i dag, også af socialdemokraterne, som tidligere var optagede af at omfordele, er meget administrativ og handler om så høj tilvækst, så lav arbejdsløshed og så lav inflation som muligt. Alle er enige om at holde gang i kapitalen. Der findes ikke nogle konfliktpunkter med den økonomiske magt. I stedet anstrenger man sig mest muligt med ikke at skræmme den væk til andre lande,« siger Roland Paulsen, der mener, at når man er bange for at støde sammen med den økonomiske magt, levner det politisk meget ringe plads til noget så progressivt og dyrt som at sætte arbejdstiden ned.

For det andet er vores syn på arbejde undergået en voldsom forandring. I et historisk perspektiv er det relativt nyt at se arbejdet som andet end et nødvendigt onde. Kortere arbejdstid stod, næst efter stemmeret, øverst på dagsordenen i arbejderbevægelser over hele Europa for 100 år siden.

Dengang havde man også en forestilling om, at teknikken skulle skabe mere frihed. Men i dag ser mange ikke teknikken som et håb, men som en trussel mod arbejdet. Som i mellemtiden har skiftet status fra et onde, der skal reduceres, til et gode, der gør os til samfundsborgere.

»Udviklingen tog fart i 1960’erne og 1970’erne frem mod i dag, hvor det hedder, at arbejdet leder til harmoni, og at det er måden, mennesker bliver fuldgyldige medlemmer af samfundet på. Og når arbejde opfattes som noget godt, er der jo ingen grund til at reducere det,« siger Roland Paulsen.

Hvem skaber værdi

I den danske debat blev et forslag fra Alternativet om 30-timers uge i forbindelse med partiets sommergruppemøde mødt med hovedrysten og latterliggørelse. Ikke mindst efter at en beregning fra Finansministeriet for nylig viste, at forslaget ville koste statskassen 130 milliarder om året.

I en leder i JyskeVestkysten blev Alternativets forslag kaldt for ’narreværk,’ cheføkonom i den liberale tænketank Cepos Mads Lundby Hansen udtalte, at »Alternativet løber fra den økonomiske tyngdelov«, mens Benny Engelbrecht, finansordfører for Socialdemokraterne, sagde til Ritzau om partiet, at: »de reducerer sig selv til pauseklovne.«

Og den reaktion kan Roland Paulsen nikke genkendende til fra Sverige. Spørgsmålet om mindre arbejdstid kan på mange virke næsten provokerende. Og bliver ofte latterliggjort:

»På det personlige plan er det en vigtig del af vores liv at blive lykkelige arbejdere. Tilpasningen begynder allerede i skolen, hvor et arbejdsliv bliver beskrevet som et slutmål, og når man tillader sig at sætte spørgsmålstegn ved, om det virkelig er meningen med livet, anfægter man nogle meget fundamentale valg, vi alle træffer, som også handler om fravalg af eksempelvis tid med familie og børn,« siger Roland Paulsen, der mener, at opfattelsen af arbejde som indholdet i livet – eller det, han kalder »socialiseringen til at arbejde« – i dag har en styrke på linje med det forhold, vi tidligere havde til religion.

»Religionen har ikke længere en funktion i det sekulære samfund, kærligheden heller ikke længere: Men igennem arbejdet kan vi blive hele mennesker.«

Han påpeger, at de mennesker i samfundet, der tjener mest, rent faktisk producerer mindst – herunder forskere som han selv:

»Vi tror, at hvis man har et arbejde, er man nyttig, og jo mere man tjener, des mere nyttig er man. Men ofte er det modsatte rent faktisk tilfældet: Jo mere du tjener, des mere unyttig er du. De, der tjener allermest, er ofte mennesker, som ejer kapital, de blot flytter rundt på. Jeg kan faktisk ikke forstå, at butiksansatte eller sygeplejersker ikke bliver vrede på os, der ikke bidrager med særligt meget, men som tjener meget mere,« siger Roland Paulsen.

Drømmen om ’fri’

Filosoffer som Platon og Aristoteles mente, at arbejde var fordummende, fordi det forhindrede mennesker i at filosofere. Arbejdet blev i det gamle Grækenland udført af kvinder og slaver. Imens havde filosofferne fri til det modsatte af at arbejde – nemlig til at tænke vigtige tanker. I 2016 er det at være filosof ikke længere det modsatte af at arbejde, men en jobbeskrivelse:

»Man kan tage hen på et universitet som filosofiprofessor hver dag og sige: ’Jeg arbejder.’ Sådan ser jeg også på mit eget job som forsker: Jeg er meget privilegeret og heldig at få penge for noget, som det er fuldstændigt urimeligt og mærkeligt at kalde et arbejde.«

Selv om vi hele tiden bliver mødt med, at arbejde er godt for os, findes der ifølge Roland Paulsen i forskningen megen evidens for, at det ikke hænger sådan sammen. Dels er langt flere af os utilfredse end tilfredse med vores arbejdsliv.

Flere undersøgelser har vist, at de fleste, hvis de får valget, hellere vil gå ned i tid, end op i løn. Og da Gallup i 2013 lavede en global undersøgelse, hvor man spurgte over 73.000 mennesker om deres forhold til arbejde, svarede kun 13 procent, at de var engagerede i deres arbejde. Langt de fleste var indifferente, og hele 24 procent hadede ligefrem deres job eller udførte det med stor ulyst.

Forskningen viser også, at produktiviteten øges, når arbejdstiden sænkes. Det skyldes, at vi orker mere, når vi arbejder mindre, siger Roland Paulsen. Og så er der helbredet: En undersøgelse har vist, at det forbedres med, hvad der svarer til ti leveår, når man går på pension.

»Omvendt udgør arbejde en sundhedsrisiko. Hvis man regner alle arbejdsrelaterede ulykker og sygdomme sammen, koster de det samme som sygdommen cancer. For meget arbejde fører til enorme udgifter og en enorm lidelse. Vi, der debatterer de her ting, og journalister og forskere, der beskæftiger sig med de her ting i debatten, har typisk et arbejde, vi finder meget meningsfuldt, men for langt de fleste mennesker er det ikke tilfældet,« siger Roland Paulsen.

Nogen skal betale

Både hans egen ph.d.-afhandling og forskning fra blandt andet Tyskland viser, at mange af os rent faktisk ikke er særligt effektive i arbejdstiden. Mindst to ud af otte arbejdstimer går gennemsnitligt med at ordne private ting som eksempelvis opdatere sociale medier eller ordne ærinder.

»Og det er ovenikøbet ujævnt fordelt. For mens nogle har job, hvor de er meget ineffektive, har andre eksempelvis sygeplejersker ikke en eneste pause.«

Det store spørgsmål er dog, hvordan reduceret arbejdstid skal finansieres. Ikke mindst i en tid, hvor demografien sender en generation af ældre ud af arbejdsmarkedet – mennesker som kommer til at få brug for blandt andet omsorg og pleje.

»Jeg mener, at vi godt kan tage højde for den udgift, fordi vores produktivitetsudvikling har været så utroligt høj. Når man ser på både Sverige og Danmark har vi fordoblet vores produktivitet bare siden 1970’erne, vi er blevet meget mere rige, end udgifterne er steget,« siger Roland Paulsen, der dog ikke mener, man kan diskutere udgifterne uden at tale om adgangen til rigdomme.

»Det er klart, at der er nogen, der skal betale. Det fornægter jeg ikke. Og derfor bør man se på, hvem der er blevet rige de senere år. I Sverige har vi i de seneste 20 år haft den hurtigst voksende klassekløft i hele OECD. Og når produktivitetsoverskuddet ikke er gået til højere løn eller kortere arbejdstid, er det gået til kapitalen. Og den udvikling vil man blive nødt til at bremse, hvis man fordyrer arbejdskraften ved at sænke arbejdstiden. Samme løn for mindre arbejde indebærer også en risiko i et globaliseret samfund for, at kapitalen flygter ud af landet, men det kunne også ske, at andre lande begyndte at efterligne det, hvis vi i Sverige gik i brechen for noget nyt,« siger Roland Paulsen og henviser til, at man som tidligere beskrevet i Information blandt andet i Göteborg gennem flere år har igangsat en række eksperimenter med 30-timers arbejdsuge.

Og i denne uge oplyste internet-giganten Amazon, at de indfører arbejdshold, der arbejder 30 timer om ugen, men bevarer rettigheder som fuldtidsansatte.

Et nyt menneske

»Dengang jeg skrev min første bog i 2010, var debatten om kortere arbejdstid helt død, men siden er der igangsat flere eksperimenter, blandt andet inden for sundhedsvæsnet og ældreomsorg. Man har kunnet se klare gevinster i form af mere arbejdsglæde, mindre sygefravær. Og nu ser man også, hvordan Finland, Norge og Canada vil indføre eksperimenter med borgerløn. Måske er den sikreste vej fremad rent faktisk at eksperimentere,« siger Roland Paulsen, der mener, det er oplagt for de nordiske lande at gå forrest med netop dette, ligesom vi tidligere har gjort det med hensyn til velfærdsmodeller.

Økonomen John Maynard Keynes skrev i 1930 i et essay til sine børnebørn, at kortere arbejdstid for alle måtte være målet for modernisering af samfundet.

Det er ikke et essay, der tales meget om i den i øvrigt ofte Keynes-inspirerede fælles brainstorm om, hvordan vi øger væksten og arbejdstiden, der udgør den økonomipolitiske samtale mellem de store skandinaviske midterpartier. Men Roland Paulsen har læst det:

»Keynes diskuterer, hvilke slags mennesker der kunne opstå i et samfund, der ikke arbejdede. Han mente at frem for mennesker, som var nervøse for ikke at passe ind, som aldrig kunne slappe af og skulle have neurotisk kontrol over alting, ville en ny slags menneske kunne vokse frem, som kunne tage del i livet på en ny måde,« forklarer han.

Han er ofte blevet spurgt, hvad vi dog skal bruge tiden på, hvis vores arbejdstid bliver væsentlig kortere.

»Og det er et trist spørgsmål. For pointen er jo, at du kan gøre, hvad du vil. Fritid er jo netop ikke defineret. Ofte er tesen, at fritiden skal spejle dit arbejde, sådan at hvis du yder maksimalt på arbejdet, skal du være maksimalt uvirksom i fritiden. Men sådan tror jeg ikke, det ville være, hvis vi havde mere fritid. Så tror jeg faktisk, at vi ville blive mere initiativrige, og at vi ville finde på ting, der lignende arbejde. Der findes en produktiv kraft i mere fritid – tænk bare på frivilligt arbejde. Eller på hvor mange af de største ideer og opfindelser, er kommet til folk, når de ikke arbejder. Men det er også et mysterium, for vi ved ikke, hvilken vej menneskeheden ville udvikle sig, hvis potentialet til frihed blev realiseret.«