Україна переживає світоглядну кризу. І ця криза має свого древнього «демона» – Михайла Драгоманова. Так би коротко сказав про постмайданну ситуацію Роман Бжеський, герой російсько-української війни 1918-1921. Під псевдонімом «Р. Задеснянський» він створив безсумнівний бестселер української публіцистики ХХ століття – працю «Національно-політичні погляди М. Драгоманова, їх вплив та значіння».

Книжка Бжеського витримала чотири перевидання. І, судячи з усього, з’явиться і вп’яте, вже в Україні. Бо кожен раз видавці зазначали, що opusmagna про персону Драгоманова має «гостро-актуальний характер». І у міжвоєнний час, і в повоєнний, і навіть у часи Брежнєва, коли ця книжка з’явилася у Торонто.

Ключова теза твору Бжеського: усі форми москвофільства українських еліт мають «драгоманівське коріння». І це коріння дає незмінні пагони у всіх поколіннях – включно з теперішнім трагічним дуумвіратом Порошенка-Яценюка.

Чому так багато уваги саме цій персоні – Михайлу Драгоманову? Такий собі симпатичний бородань, його іменем названо Національний педагогічний університет і вулицю на столичних Позняках. Крім того, Драгоманов – це рідний дядько Лесі Українки та божище цілої генерації провідників УНР – від Михайла Грушевського до прем’єр-міністра Ісаака Мазепи.

Тепер очевидно, що саме це покоління «володарів українських думок» зробило все, аби їхній духовний поводир залишався у бездоганно білому вбранні. Керуючись ідеями Драгоманова, УНР жила химерами «федералізму» з демократичною Росією та «збереженням історичних зв’язків» із Москвою. Федералізм та культурна єдність – от такий консенсус для України, навіть під час війни з обома Росіями – большевицько-ленінською та біло-денікінською.

Чи не схожими химерами живе Україна й тепер? Анексія наших територій та війна на Сході з москалем. Але українська еліта знову говорить про війну лише з Путіним, з його режимом, але не відкидає саму Москву та носіїв того імперіалізму – російський народ, російську мову, російську культуру та російську церкву.

Це – чотири вершники українського апокаліпсису. Вони привільно несуться по воюючій Україні: усім наказано мовчати про відповідальність російської нації за розв’язану війну; російська мова далі витісняє українську із електронних ЗМІ та навіть кабінетів найвищих урядовців; російська культура – через книгу, маскультуру й тисячі інших невидимих каналів – тероризує українців; ну і російська церква заперечує саме існування української нації, хоча вже геть мокра від крові воїнів АТО.

Однак цей пекельний спектакль триває. Бо живий його режисер – Михайло Драгоманов. І живе його творче кредо: «Єдина країна – Единая страна».

ПЕРШИЙ ВЕРШНИК

Роман Бжеський вказує на безсумнівне авторство цих катастроф – Михайло Драгоманов. Цей усміхнений дядько-українофіл, виявляється, свідомо поборював український націоналізм. Між тим, Миколі Міхновському належить знаменита фраза: «Націоналізм – страшна сила». І саме цю силу упокорював Драгоманов… московському народу. Про це також відверто пише Дмитро Донцов, погляди якого на факт боротьби українського та російського народів переповідає Бжеський: «Донцов писав, що від Міхновського він навчився до кінця життя не змішувати «боротьбу з режимом» і «боротьбу з народом». Москалі це також знають і тому «дисиденти» і «п’ятиколонники» з запалом поборюють, як «непотрібну» і навіть шкідливу для нас «боротьбу з народом», підмінюючи її (за Драгомановим) «боротьбою з режимом», з «імперіалізмом» (у Драгоманова – «централізмом»).

Впертий захист українською елітою свого москвофільства говорить не лише про феномен драгоманівщини, але й про темний магнетизм самої московської держави, її народу, здатність паралізувати волю і робити підкореного зброєю у ширенні їх впливу далі, на Захід. Свої драгоманівці тепер існують і в Угорщині, і в Болгарії, і в Польщі – попри їх членство в ЄС і НАТО. (Чеслав Мілош цей феномен «драгоманівства» пояснив ще в 1950-их – у своїй праці «Поневолений розум»). І цей факт утруднює боротьбу із вірусом москвофільства, вірусом драгоманівства, бо ми опиняємося під тиском ззовні і зсередини.

ДРУГИЙ ВЕРШНИК

Звісно, сам Драгоманов не починав як «большевик». Бо ще у ХІХ столітті просував ідею про обов’язковість української освіти. Але – тільки на початковому рівні! Елементарна освіта мала б підготувати українця до прийняття московського життя. І вирвати його і з «капсули» традиційного українського побуту. Креативно!

Так, більшості його колег – московських націоналістів – це не подобалося. Вони хотіли лобовою атакою вирішити «українське питання»: взять і запрєтіть! Але хіба не втілена тактика Драгоманова у сучасному Києві, де середня освіта – україномовна, але вже старшокласники, без п’яти хвилин активні громадяни України, всуціль російськомовні?

Так, вони задовго до останнього дзвоника знають, що українська мова – це формальність. А успіх і гроші – це мова російська. Про це їм кажуть на кожному кроці, особливо у позашкільній освіті, яка калібрує майбутнє тинейджерів – по-російськи футбол, по-російськи хіп-хоп, по-російськи здати на водійські права, по-російськи ТБ і все, все, що живе і торжествує.

І от ми побачили навіч мільйони «російськомовних українців». Які зовні лояльні до української держави та її символів. Але непримиренні до нас, ворогів російської мови («вишиватники!») – як мови агресора і мови колонізатора. Ну що ж, це чиста перемога Михайла Драгоманова. Перемога приголомшлива, яку не міг собі уявити націоналіст Бжеський, але точно – передбачав.

ТРЕТІЙ ВЕРШНИК

Тактика пропаганди москвофільства (та путінізму як різновиду большевизму) – робити її чужими устами. Найбільше це мистецтво опановано у царині культури та ЗМІ. Радіо «Вєсті» – чи не найзухваліше свідчення дієвості прямої московської пропаганди. Але ведеться вона за допомогою такого «корінного» журналіста як Микола Вересень, або людини з «львівським бек-граундом» – Матвія Ганапольського.

Це робиться, щоб не налякати полохливого українця, від якого ще пахне Майданом, та щоб занадто не звертати на себе увагу. Тактика цілком драгоманівська, якщо згадати його головне ноу-хау в боротьбі з українством: не викликати прямого опору московській культурній агресії, заводячи справу на манівці «культурних змагань» та «дискусій».

А в обставинах ліберального світу захист московських колоніальних практик стає взагалі справою техніки. Аби ще при владі були люди «прогресивні», які не приймають ідей боротьби народів – тільки режимів.

ЧЕТВЕРТИЙ ВЕРШНИК

У країні панує суто драгоманівське ставлення до проблеми Помісної церкви. Очевидно, що її будують не церковні ієрарахи, а національні держави. Проте «драгоманівці» пропонують все залишити як є. Піти просто помедитувати у церкві – вона ж бо православна та ще й «канонічна». І виконала ключову «драгоманівську» умову – поміняла вивіску на «українську». А там хай залишається її реальний статус – російський.

І ніби так, Президент Порошенко відцурався Московської Церкви, де не так давно одягав навіть зелені богослужбові ризи (був чтецем у Свято-Троїцькому монастирі РПЦ). Проте на територіях військових частин ЗСУ, в СБУ та прокуратурах, у самій Верховній Раді України легально й очевидно працюють блокпости «русского міра» – церкви Московської патріархії. Хто їх невидимий староста? Михайло Драгоманов.

І якщо бачимо одного з проукраїнських політиків Анатолія Гриценка на вінчанні у церкві Московської патріархії – це там стоїть Драгоманов. Якщо цьогоріч вперше уряд уникнув урочистої учти на День Шевченка – то уникнув її Драгоманов. І якщо Микола Княжицький говорить у запалі дискусії, що на нашому фронті воюють 60% російськомовних – то йому також аплодує Драгоманов.

ПЛОДИ МОСКВОФІЛЬСТВА

До чого веде ця апокаліптична вервечка пояснює сам Роман Бжеський, покликаючись на драгоманівців початку ХХ століття: «Нашим «драгоманівцям» ми завдячуємо і три жахливих голоди, і засилання на Сибір, Колиму і т.д., і розстріли та катування, і теперішнє вмирання українського народу». В 1917 році число українців доходило до 40 мільйонів, а природний приріст у 1913 році було 18,9. Коли б цей приріст не змінився – нині б було українців понад 120 мільйонів, але завдяки тому, що зробили драгоманівці, число українців у 1979 році сягає лише 49,757,000! Коли від того відняти москалів та інших чужинців то справжніх українців буде коло 20 мільйонів. …Це виродження. Все це замовчує еміграція, яка в своїй більшости є москвофільсько-драгоманівська…»

Московфільсько-драгоманівською залишається й «материкова» влада – на третій рік по Революції Гідності та війни з РФ. Хтось хіба закине: та хто там читав того Драгоманова! Гай-гай. Сам Бжеський, з висоти 1980-их років сказав: «Незнання не перешкоджало повоєнній молоді бути драгомановцями навіть не читавши Драгмованова…»

Звісно, Україна не повернеться назад. Закон про декомунізацію, хоч і зі скрипом, але втілюється на всій території держави. Але небезпеки «гібридного русофільства» залишаються потужними і вбивчими, оскільки не ліквідовано «вірус Драгоманова».

І саме тепер книжка Бжеського стає підручником з розпізнання тактик гібридної війни Російської Федерації – війни невійськовими методами. Аби покінчити з його впливами, саме ім’я Драгоманова – має бути публічно відкинуто у рамках декомунізації. А доти він залишається значно страшнішим за 40-тонного Лєніна у Запоріжжі. Бо невагомий – як злий дух, небезпечний – як усі найтонші ласки Московщини.