în memoria lui Corneliu Coposu,

la centenarul nașterii sale

Iuliu Maniu suporta închisoarea în acelaşi climat de nobleţe în care trăise toată viața. Nici o şovăială, nici o slăbiciune la acest bătrân care prefera să moară în închisoare decât să fie preşedinte al consiliului prin care să gireze, el, democratul de o viaţă, un regim de sclavie.

Nicolae Carandino

Ion I. C. Brătianu excela în a câștiga fără să-și facă dușmani. (…) Nimic mai natural: la țări mici, oameni mari.

I

Contele de Saint-Aulaire, ministrul Franţei la Bucureşti

„Toți sunt la fel…” E una dintre cele mai frecvente propoziții cu care se încheie discuțiile despre oamenii politici de azi. Și asta în cazul cel mai fericit, când dialogul nu eșuează lamentabil, prin culpabilizarea opiniei.

Cu toate acestea, omul politic e omniprezent în viața de zi cu zi a cetățeanului obișnuit. Acesta îl primește seară de seară în sufrageria sa. Oricât de sărăcăcioasă ar fi, tot e dotată cu o plasmă suficient de mare pentru a-l avea pe onoratul musafir înaintea ochilor, în mărime aproape naturală. Poate tocmai datorită acestei excesive intruziuni în spațiul privat, omul politic a devenit categoria socială cea mai hulită din România, asimilată pur și simplu infractorilor.

„Toți fură, toți vor să se îmbogățească, toți vor vile….”, așa îmi spunea de curând o vecină cumsecade, cu un soi de resemnare satisfăcută. Am încercat să-i spun că există poate și câteva excepții, că onestitatea nu a dispărut cu totul printre cei care o predică ca înaltă virtute a carierei lor. M-a privit cu compătimire, așa cum te uiți la cineva sărac cu duhul. N-am mai insistat. Atât îmi trebuia, să dau vreun exemplu. Dar n-am putut să nu mă întreb, în sinea mea, cum se face că, atunci când merge la vot, doamna îi alege tocmai pe cei care corespund cel mai bine descrierii sale.

În ciuda nenumăratelor evidențe, cred că diabolizarea oamenilor politici in-corpore este foarte periculoasă, tocmai pentru că riscăm astfel să cădem într-o depresie colectivă, ale cărei efecte mi se par extrem de nocive. În 2012, la alegerile parlamentare, după o vară în care demonii au dansat cum au vrut pe scena politică românească, am putut cuantifica efectele acestei boli sociale. În sectorul 4, unde locuiesc, candidau pentru Senat doi politicieni: unul în vârstă, politician de cursă veche, patron media, colaborator al Securității și altul mult mai tânăr, Iulian Crăciun, proaspăt intrat în viața politică, al cărui program politic se susținea doar prin propria sa viață. Resușise să-și construiască o carieră de succes și o familie armonioasă, în condițiile în care pornise în viață cu un sever handicap locomotor, deci cu mult mai puține șanse decât ceilalți. Însă, pentru alegătorul onest din sectorul 4, nu formidabilul tânăr merita încrederea, ci …venerabilul domn. Care, după puțin timp de la învestirea ca senator, le-a dat alegărorilor săi cu tifla, demisionând pe motiv că trebuie să redevină un cetățean de rând pentru a se supune cu adevărat justiței. Între timp, o instanță a decis că el, cetățeanul de rând, ex-senatorul, chiar face parte din categoria infractorilor…. Nu vi se pare ciudat că fusese ales, cu o majoritate zdrobitoare, tocmai de tipul de alegător obsedat de hoți?

Îmi păstrez convingerea, în numele căreia merg de fiecare dată la vot, că unii nu intră în această categorie. Și că nici Iulian Crăciun n-ar fi intrat. Veți spune însă că acest lucru nu poate fi dovedit. E adevărat. Dar există totuși oameni politici care au dovedit că onestitatea este o virtute tangibilă și că pot sluji, uneori cu asupra de măsură, interesul cetățeanului. Aș numi-o aici, fără rezerve, pe Monica Macovei, fiindcă în cazul ei depresia noastră politică iese cel mai bine la iveală. Îi datorăm începutul reformei în justiție, și deci rolul hotărâtor în integrarea europeană în 2007, ca și realizările notabile în postura de europarlamentar (40 de rapoarte adoptate în Parlamentul European reprezintă chiar o performanță!). Nu s-a dezis niciodată de convingerile politice cu care a plecat la drum, nu și-a părăsit partidul. Și, cu toate acestea „s-a bucurat“ de o popularitate negativă extremă, hrănită cu ură, calomie, minciună, atac la persoană. Să nu uităm că a fost primul dintre ministrii demiși prin presiune, după ce ne-am văzut integrați!

Să fie oare alegătorul român chiar atât de imatur? Să fie chiar atât de dominat de emoții induse propagandistic, încât să nu mai vadă o realitate simplă: că, de exemplu, un politician ca Adrian Severin l-a făcut de râs în toată lumea, pe când altul, precum Monica Macovei i-a reprezentat interesul, reușind să impună la nivel european o lege care permite confiscarea averilor obținute prin infracțiune, chiar dacă sunt ascunse sub numele rudelor, adică o pedepsire reală și eficientă a hoților?

Și să fi uitat oare același alegător că oamenii sunt cei care fac partidele, iar nu invers? Legăm partidul liberal de numele lui Brătianu, sau partidul țărănist de cel al lui Maniu. Acești politicieni au demonstrat, prin viața lor, că politica nu cere doar calități de bun negociator, de bun vorbitor, de bun strateg, ci, uneori, îți cere să te jertfești. Ce s-ar fi ales de aceste partide istorice, dacă oamenii care le-au condus nu ar fi dovedit în jocul politic bărbăție, noblețe și spirit de jertfă?

Uităm oare chiar atât de ușor că un politician care a trăit printre noi, Corneliu Coposu, a înnobilat această îndeletnicire prin anii de suferință petrecuți într-o desăvârșită demnitate în închisorile comuniste? Că, după 1989, în ciuda tuturor umilințelor la care a fost supus, nu a renunțat să lupte pentru valorile democrației? Oare politicienii care s-au format în preajma lui, în acei ani, să nu fi învățat nimic despre demnitate, perseverență și jertfă de la acest adevărat maestru al politicii?

Desigur, ne întrebăm câți dintre politicienii de azi, care schimbă partidele cum schimbă șoșetele, ar mai fi în stare de atâta curaj. Poate că prea puțini. Însă mulți dintre ei pot începe simplu cu un exercițiu de admirație. Ar fi o formă de purificare dacă s-ar privi în această oglindă. Și astfel, pas cu pas, se vor putea ridica la înălțimea misiunii ce le-a fost încredințată.

De aceea nu cred că toți politicienii sunt la fel.

Însă cred că alegătorul trebuie să dovedească, în egală măsură ca omul politic, că este onest, demn și responsabil atunci când este pus să decidă.