Coborâm dintr-un portbagaj de mașină în care ne-a primit pe gratis unul din zecile de taximetriști care duce refugiați până la granița maghiară. O cursă de 13 km costă 10 euro, dar mașinile pleacă doar dacă au toate locurile ocupate.

De câteva luni, taximetriștii din zonă au făcut mai mulți bani decât în toată cariera. Cu doar cinci curse pe zi pot câștiga 1400 de euro pe săptămână, dar mașinile nu se opresc deloc, deși sunt obosite și hurducăite de sute de pasageri pregătiți să treacă granița cu riscul libertății.

La cinci kilometri de granița cu Ungaria, polițiștii sârbi ne arată direcția și ne urează noroc. Autobuzele preapline pentru care lumea s-a încăierat mai devreme se golesc în grupulețe care urcă pe calea ferată și o iau spre cea mai neprimitoare țară de pe traseu.

Ne întâlnim cu grupul de sirieni pe care i-am cunoscut în Atena și o luăm la pas, fără lumini, fără țigări, înconjurați de gunoi, boscheți și universul înstelat. Se circulă în echipe mari, pe o cale ferată și o alee paralelă, însă grupul nostru are un plan mai bun: o vreme pe calea ferată, apoi prin porumb și arătură până la o benzinărie.

Calea ferată e plină de pâlcuri în repaus care studiază hărțile pe telefon și-și reconfigurează traseul la căldura focului, după ce ascultă indicații prețioase de la cei proaspăt trecuți prin Ungaria. Guvernul maghiar a anunțat recent că peste 165.000 de persoane au fost înregistrate la intrarea în țară în acest an, fără a-i socoti pe cei intrați ilegal. Majoritatea vor să evite înregistrarea în Grecia sau Ungaria, ca să poată obține azil în Germania sau Norvegia. It’s important to cross illegally through Hungary, am tot auzit în ultima săptămână.

În scurt timp ajungem la o gaură din gardul de sârmă ghimpată întins pe 177 de kilometri și dublat de unul înalt de 3,5 metri. Mai multe mașini de poliție se plimbă încet prin zonă și-i invită pe oameni să traverseze fără grijă: “here Hungary, no worry, no problem, no danger, go papers.“ Cui nu-i place, să ocolească sau să se întoarcă de unde a venit, le zice un polițist. N-are niciun rost să cauți portițe, spune altul, e poliție peste tot și e dacă te prind pot folosi forța.

Sirienii se ceartă un pic, cum au tot făcut în ultimele zile, apoi majoritatea dispar. Rămâne Khalid din Damasc și un kurd din Allepo, care-și zice Pescărușul. A intrat fără acte în Europa prin Turcia, ca să nu-și riște pielea în apele mării. Are 22 de ani, vrea să ajungă în Norvegia, să studieze literatură mai departe. Da, nu pare student cu chelia asta și cu ridurile, dar e normal când trăiești cum trăiește el de ani de zile. Scoate telefonul, you need to have a brave heart for this, și-mi arată o înregistrare cu o execuție publică a celor de la ISIS. “Two, three years with stories like this, and your hair will also be like mine“, îmi spune râzând.

Apoi devine serios și subliniază importanța istorică a acestui moment în care kurzii trebuie să profite de haosul din Orient ca să-și reclădească ținutul istoric, să devină Kurdistan, țara tuturor kurzilor, cu ajutorul armelor și sprijinului american și israelian. Îmi promite că dacă mă voi duce acolo și voi documenta problemele kurzilor, nu voi fi uitat 100 de ani.

Ne oprim într-o mini-râpă ca să reconfigurăm traseul și să așteptăm puțină liniște în jur, e prea multă lume, gata, intrăm pe stealth mode, we have to be patient, o să fugim și o să ne ascundem.

Khaled ține mult la acuratețea traseului, așa că răsverifică la fiecare oprire. Abia mai merge, are picioarele varză de la bătături, e răcit și n-a dormit de nuștiucând, dar trebuie să se concentreze. Pornim prin porumb câteva minute, apoi prin niște stufăriș, apoi sprintăm peste un câmp, până într-o pădurice. Schema se repetă de câteva ori, uneori în sens invers. Vreo două ore de șușoteli, paranoia și anxietate.

Ne ascundem de alte grupuri care se ascund și ele de noi și de ceilalți, tot câmpul este înțesat de oameni care se ascund unii de alții și speră să nu fie ei cei prinși. Facem un popas în porumb, aproape ațipim, apoi băieții hotărăsc să înceapă asaltul. Mergem pe o cărare largă, luminați de lună. Sunt tot mai mulți oameni și o mini-pușcărie pentru evadați. Suntem în Ungaria!

Niște maghiari conduc cârduri pe lângă o vălișoară, spre un drum asfaltat acoperit de murmur și motoare de autobuz. După un șanț adânc se deschide benzinăria către libertate, un OMV cu parcare generoasă, plină cu mașini rablagite, samsari și foști racheți din mai multe județe unga-româno-sârbe, înviați de mirosul banului făcut fără efort.

Un moș maghiar ne explică: 250 de euro biletul până la Budapesta, că-s mari riscurile; benzinăriile sunt în schemă, ascund refugiații și bișnițarii care-i cară și-i anunță de cum se vede ceva mișcare polițienească. Îi conducem pe băieți până aproape de autobuz, apoi intrăm să bem o cafea.

În câteva minute apar vreo 6-7 dube și mașini de poliție, totul se golește, ușile se închid, dar nu se întâmplă nimic. Polițiștii se uită în jur puțin, apoi pleacă de unde au venit. Samsarii își reiau locurile din benzinărie, refugiații ies din boscheți și fug la următorul autobuz.

Va continua

Fotografii de Thomas Câmpean