Čas branja: 10 min

Verjetno najbolj neformalen intervju v Financah doslej :)

Ga je sploh treba predstavljati? Miha Šalehar je dolgoletni televizijski, v zadnjih letih pa radijski voditelj, Šentvidčan, roker, foter, mož, gorski kolesar. Z zadnjimi tremi se osebno verjetno še najbolj kvalificira, druge »kalupe« je prerasel. Ob torkih in petkih vam, vsem nam, s primerno dozo cinizma in sarkazma nastavlja ogledalo na Valu 202. Zdaj vam ga bo še na Financah. Vsak drugi petek v mesecu. Njegov recept za to bo blazno neresno o resnih temah. Tako jemljite tudi ta intervju. Z resnostjo namreč danes ne uspeš več. Le še s frizuro. Mi pa bi vseeno radi, da se kdaj zamislite tudi nad čim drugim kot nad barvo karoserije novega avta in obrezovanjem žive meje. Tudi zato Mihijeve kolumne v Financah.

Boš prvi intervjuvanec, ki ga bom tikala in tako tudi objavila. Bojim se namreč, da bi se v bolj formalni obliki izgubilo, kar pričakujem od tebe – kopico cinizma in sarkazma.

Se strinjam.

Zakaj cinizem?

Evo, tukaj si naredila že prvo napako, sploh se ne strinjam, da sem ciničen. Cinizem je stvar pozicije izjavljanja. Do neke mere sem lahko ciničen, ampak cinični so predvsem oblastniki. Nemočen človek je težko ciničen, lahko je samo sarkastičen. In še to bi raje rekel jebivetrski.

Je vse to obrambni mehanizem nemočnih ljudi?

Lahko razumemo tudi tako. Ampak zdi se mi, da je sarkastična obravnava stvari, za katere nam je sicer zapovedano, da bi jih morali jemati blazno resno, bolj posledica tega, da sem jih v neki točki nehal jemati blazno resno. Vzporedno gre, seveda, tudi nemoč.

Zakaj si jih nehal?

Gre za dve vzporedni resničnosti. Ena je ta, ki jo zelo dobro s svojimi nastopi riše naša bruseljska dopisnica Erika Štular. Ta resnobni pristop do vsega, kar bi morali po inerciji spoštovati in jemati kot nekaj, kar je absolutno prav. Druga je pa ta, ki je v medijih pravzaprav ni.

Je demonstracija apatije?

Verjetno tudi, ja. Morda se tako izraža naša kolektivna nemoč. Včasih nisem bil tak, veliko sem spremljal politiko. Za zajtrk sem pogledal Odmeve, pa vse tri glavne časopisne priloge sem bral, tudi Finance večkrat. Potem sem pa v nekem trenutku nehal. Včasih bi bil v blazni skušnjavi, ko bi izvedel, da nameravajo Janši vzeti 400 jurjev, in naredil kup štosov na ta račun. In s tem, seveda, užalil kup ljudi, prepričal pa jih ne bi o ničemer. Meni se zdi, da lahko z norčevanjem iz našega obstoja, eksistence, tega, kaj nas žene, 7.15, v nov dan, dosežem razmislek o tem, kdo sploh sem.

Koliko pa to sploh pomaga? Mislim, glede na to, da običajno istim, iz katerih se štiri leta zafrkavaš, daš na volitvah spet glas? Ali pa novim obrazom. Pa so rezultati vedno isti.

Imamo sploh alternativo? Bojim se, da je nimamo, ker je ne najdemo v sebi. Smo popolni analfabeti, zato demokracija ne deluje. Ne more se trop tepcev ukvarjati s problemi, ki jih sploh ne razume. Saj nas nihče niti pripravi na to. Imamo v šoli predmet, ki te nauči nekaj različic upravljanja tržnega gospodarstva? Saj niti tega ne vemo. Potem se pa odločamo na podlagi barve oči, pa instagrama, po novem. Temu, kar ti praviš cinizem. Pa saj jaz sem v bistvu vizionar! Vidoviti Milan! Kar se zdaj dogaja, ta instagram politika, ki je definitivno evropska in svetovna politika prihodnosti ... Navsezadnje vse te bizarne frizure, ki so v zadnjem času preplavile politične podije so... A ni joke? Si lahko bolj smešen od Trumpa ali Pahorja?

Dodatna vsebina ni prikazana, ker niste dovolili prejema piškotkov z zunanjih strežnikov. Spremeni...

Zakaj se mi ukvarjamo le še s frizurami, ne pa dejansko s tem, kaj te frizure počnejo?

Želiš iskren odgovor? Ker prebivalci Gaussovega brega, torej večina, ki na koncu skonstruira našo politično realnost in naš družbeni dogovor, ki je posledično zapisan v zakonih, ne štekajo nič drugega kot frizure. Zavedati se moramo, da je naša ekonomska moč neizmerno velika, če jo aktiviramo. Da je človek kot potrošniško bitje velikokrat v popolnem nasprotju z lastnimi prepričanji in vrednotami.

Potrebujemo za tak premik več darvinizma? Grdo se bo slišalo, recimo, konec obdobja miru?

Da se spet sklatimo in vstanemo iz pepela, trendi so že taki. V bistvu bi bil čudež, če se to ne bi zgodilo.

Bi bil čudež to, da se nam to v bistvu ne ljubi? Ker v hosti je potem težko še instagramat, pa biti na Facebooku in tvitat.

Upam, da o klasičnem načinu konflikta sploh ni treba več razmišljati. Po mojem do te bitke ne bo prišlo. Take bitke se bijejo že na Bližnjem vzhodu, pa v Afriki.

Mislim na Evropo. Mir nam v bistvu kalijo občasni teroristični napadi, pa kakšna kriza, v bistvu nam je pa fajn.

Evropa je že fajn, to povezovalnost moramo ohranjati. Ampak glej vse te nacionalne protekcionizme, pa pizdarije na meji ...

Mimogrede, v nedeljo so francoske volitve: bo zmagala skrajna desničarka ali neokomunist?

Vprašanje, kateri je slabši. Kako se potem ne boš iz tega norca delal?! To je smešno, zgodovina nas pa ni nič naučila.

Kdo je pa kriv, da se ukvarjamo s trivialnimi temami? To je tako, popularno vprašanje.

Če bi bil salonski levičar, bi odgovoril, da tržno gospodarstvo.

Ampak ti nisi salonski levičar, ne?

Upam, da ne. Da ne več.

Si odrastel? Kaj se je zgodilo?

To je zgodba, ki zahteva širšo razlago. Če si odraščal v Ljubljani in si hodil na faks, pa na koncerte Majk, je bilo jasno, da si tudi bral Mladino in gledal Studio City. In sem ugotovil, da je ta pozicija razmišljanja, ki je sicer »kao« zelo liberalna, povezovalna in socialna, v svojem mumbo-jumbu prav tako škodljiva kot tista z druge strani, ki se nam zdi v karikaturah zelo smešna.

Katere zmote si uvidel?

Zdi se mi, da so politična desnica in njeni privrženci, seveda ne govorim, da imajo prav, veliko bolj iskreni in veliko bolj poučeni o svoji ekonomsko-zakonodajni paradigmi, o kateri glasujejo. Ko z ljubljanskimi šminkerji, ki za 27. aprila nosijo majice s Titom, začneš debatirati, ugotoviš, da bi vsi radi liberalno-ekonomski okvir s čim manj vplivanja države, s čim nižjimi davki ... Pa jih vprašaš, pa zakaj, hudiča, potem vedno znova volite socializem? To me je osupnilo. Vedno smo risali Janševe privržence z Lepene, s tistimi smešnimi oranžnimi čepicami, kot totalne butlje. Na koncu ugotoviš, da so ljudje z diplomami znotraj sebe v totalnem konfliktu.

Kaj ti pove o položaju v družbi anketa Dela, kjer 72 odstotkov od 530 vprašanih ugotavlja, da država »slabo« ali »zelo slabo« upravlja podjetja, hkrati pa 49 odstotkov teh istih vprašanih »podpira« in »zelo podpira« idejo, da bi Mercator odkupila prav država? Kje smo se tu zgubili?

Že nekje pri drugem vprašanju. Po mojem ljudje dejansko ne razmišljajo o tem, zakaj se odločajo tako, kot se. Mene pa vedno zanima, kaj poganja posamezne odločitve. Zakaj naj človek razmišlja tako trapasto? Moj prvi odgovor je, da pojma nimajo o tem, o čemer se odločajo, drugi pa pojem »našosti«. Če ostaja moje, torej naše, morda smo to še iz socializma prinesli, naj bo za en kurc upravljano, naj bo slabo, naj to dokapitaliziramo na račun naših vnukov, samo da bo naše.

Naj sosedu krava crkne?

Morda tudi to, ja.

Fovšija?

Najprej nerazumevanje ekonomije.

Kje zdaj vidiš nas kot družbo? Se pogovarjamo o pravih temah, si postavljamo dobra vprašanja?

Seveda ne.

S čim se ukvarja povprečen Šentvidčan?

S tem, ali bi perla ali metalik belo, pa kako bo živo mejo postrigel. Vprašanja, ki zadevajo našo skupnost ali pa sobivanje, so sekundarnega ali pa celo terciarnega pomena. To je problem.

Gre za prevlado konzumerizma?

Ja. Pa dejansko je – in v tej pasti sta se znašla svet in Evropa – da je retorika mainstream politike tako dolgočasna in suhoparna ter hkrati tako neučinkovita in sama sebi nasprotujoča in paradoksalna, da bo to še ena velika pizdarija. Ljudje hočejo preproste rešitve.

Skrajno populistične.

Take, ki jih ponuja trg. In tukaj se najdejo butasti oglasi in butaste frizure. Nagovarjajo ljudi na isti način in jih prepričajo, da izberejo nekaj, česar ne potrebujejo. In to očitno res ni noben kunšt.

Kaj pa tebe najbolj moti v družbi?

Tepci. Tisti pod oblastjo. Lahko manipulativna masa, ki ima velikansko moč in se jo da zmobilizirati.

Dodatna vsebina ni prikazana, ker niste dovolili prejema piškotkov z zunanjih strežnikov. Spremeni...

Ampak, a kdaj v zgodovini ni bilo tako?

Bilo. Zato pa ne verjamem v demokracijo.

Kaj bi pa ti imel?

Razsvetljeni absolutizem. Kakršnakoli oblika diktature.

In bi bil ti ta razsvetljeni absolutist?

Ne, ne, to pa sploh ne bi bil. Jaz bi bil kje v gozdu. Tudi sicer se ne maram preveč družiti z ljudmi – razen z enim zelo ozkim krogom. Ne verjamem v dobrohotni potencial človeštva, v moralni imperativ.

Pa vidiš kakega kandidata?

Imam ful dobro idejo. Vodenje države bi morali dati v upravljanje računalnikom.

Algoritmom?

Ja. Da to dehumaniziramo. Da upoštevajo neke temeljne moralne vrednote.

Ampak, potem imaš pa problem, kdo bi bil programer. Nekdo mora nastaviti algoritme.

Seveda, ampak če bi jih nastavili po nekih parametrih univerzalnega prav ...

Kaj pa je univerzalni prav? Meni se zdi to zelo subjektivno.

To, da ljudem ne delaš tistega, kar ne želiš, da delajo tebi. Saj lahko predvidimo vsak korak, družbeni in politični, in vidimo, kakšno škodo bo naredil. Ne nazadnje, ko greš kupovat superge, se moraš zavedati, kaj si s tem naredil, koga si s tem podprl. Premalo se zavedamo posledic našega bivanja, ki je vse bolj nuklearno, sam sebi namen, vse manj je občutka za skupnost.

V čem se pa ljudje o tebi najbolj motijo?

Ne vem, verjetno v vsem. Preberite tudi (podkast) Zakaj se Slovenci pustimo lupit?

Ti jaz povem: mislim, da zelo dobro, sofisticirano prodajaš, kar v bistvu frizuram očitaš – da si levičar, socialist. Ko te pa človek pozorno posluša, recimo, ko smo se zadnjič pogovarjali o tem, zakaj se Slovenci pustimo lupiti, pa vidi, da si en navaden neoliberalec.

Ja, to pa res. Veliko ljudi to misli. Ampak, kakšen neoliberalec? Klasični liberalec sem. Kaj je sploh neoliberalec?

Psovka levičarjev za vse, s čimer se sami ne strinjajo.

Seveda. Saj tudi jaz nasprotujem korporativnemu kapitalizmu, temu, da vse odločitve rola samo še denar, ko je odgovornost pri vseh teh upravah razpršena in zaradi tega nafuka ful ljudi. Res odločno nasprotujem temu. Ampak res ne vem, kam zdaj sploh dati ta neo.

Marketinški trik. Kot hipsterji, recimo.

Tudi sam se kot potrošnik, seveda z veliko napakami, poskušam izogibati vsemu temu. Ampak to še ne pomeni, da sem levičar. Verjamem v čim manj vmešavanja države.

Kako se pa znajdeš potem med 15 vrstami kosmičev, pa stotimi različnimi mountainbajki in blišču perl in metalik bele?

Blagoslovljen sem bil z držo, ki mi je res zelo polepšala življenje. To je, da me za denar res boli kurac, samo zmanjkat ga ne sme. Na raznorazne artefakte, kot so avto, obleke, telefoni, plazme, tablice, ne padam.

Kaj pa je tvoja potrošniška šibka točka?

Čiki. Pivo. Foto: Aleš Beno

Pa kolesa?

To ni šibka točka. Zame je kolo sredstvo, ki me osvobodi.

Saj alkohol in droge te tudi ...

Valjda, ampak mora biti neko ravnotežje. Če bi se samo z drogami in alkom osvobajal, me ne bi bilo več. To je odnos, ljubezen. Točno vem, kakšno medosno razdaljo potrebujem na kolesu, pa koliko vmesnikov v zadnjem fedru ... To sem naštudiral in za to dam veliko denarja. Pecikl je bil do lani, ko sva z ženo kupila dacio, vedno trikrat več vreden od avta. Ne, da bi se delal skromnega, ampak res mi dol visi za avto.

Prej sem te pozabila vprašati, ali si bil ti, ki si prekerc, pa ...

Kakšen prekerc? Prekerc je spet ena levičarska psovka. Nisem v stalnem delovnem razmerju, ampak nisem zato, ker mi paše biti še kakšen dan v tednu fraj in ker mi noben ne bo govoril, kdaj naj jaz natipkam tisti tekst. Napol sem samovoljno v tem statusu, nikogar ne bi tožil zaradi tega. Plačam davke, vidim, koliko mi ostane, in s tem razpolagam naprej. To je fajn izkušnja, kljub temu, da imam manj socialne varnosti.

Želela sem te vprašati, ali si, če ostanemo pri stereotipih, tak neohipster ali pa hipster-pionir: nisi zaposlen, nisi poročen, brado imaš, pa kockaste srajce nosiš ... Potem pa tu udariš z antikonzumerizmom.

Kaj nisem poročen, seveda sem! No, formalno nisem, ampak sem. Ah, karirasto sem jaz nosil že v osemdesetih. Nisem pa antipotrošnik.

Hipsterji bi dali kar nekaj denarja za ponije ali pa, recimo, goatmuge ...

To so ti statusni simboli. Generacija Y čisla druge vrednote.

V čem se naša generacija, ali pa še starejši, ki so praviloma odločevalci, moti glede mladine? Jih sploh pozna?

Po mojem ne, saj nobena generacija ne pozna naslednje.

Okej, ugotovili so, da so uporabniki družabnih omrežij, zato so frizure šle na instagram. Ampak, ali jih v resnici poznajo, vejo, kaj želijo, kaj se bo z njimi zgodilo? Ker naša generacija je bila relativno lahka za upravljanje. Dosti je bilo denarja, služb ... Zdaj se pa mladi kar naenkrat odseljujejo.

Govoriva predvsem o mladih, ki so izobraženi. Mene skrbi širša slika, ne samo hipsterji. Kaj pa s tistimi, ki sploh niso prišli v srednjo šolo? Kot fotra me najbolj preseneča to. Ne bi zdaj povzdigoval tiste čase, ampak je bilo fajn, da fizičnih artefaktov, ki bi si jih želel – ob tem, da smo bili odrezani od kapitalizma in njegovih blagodati –, sploh ni bilo toliko. Hotel si imeti džins in martenske. Z avtobusom smo šli v Celovec, še vedno se spomnim ulice. In tega, da je avtobus zamudil nazaj, ker smo šli namesto čez Ljubelj skozi predor, in me potem foter ni v petek pustil z martenskami ven. Še danes me zaboli ta krivica. Je bilo pa the best, da si pa imel takrat na voljo veliko subkultur, ki si se jim lahko pridružil in se z njimi identificiral. In se tako vključeval in povezoval. Lahko si bil grunge, panker, skinhead, roker, disko kralj. Jaz sem bil vse.

Katera ti je pa bila najboljša, v kateri si najbolj užival?

Itak je point, da za nazaj pogledaš. Največji problem je bil, da sem veliko igral kitaro in v pankerskem miljeju nisem smel povedati, da ful Hendrixa poslušam. Ker bi mi rekli, da sem kmet. Ko sem se pa osvobodil spon teh subkultur in zajadral po svoje, sem se še najbolje počutil. Je bilo pa fajn. Nočem biti pokroviteljski do generacij, ki prihajajo za nami, ampak to res ni v redu. To bi rad shekal, kaj to njim pomeni.

Si že našel odgovor?

Bojim se, da subkultur sploh ni več. Da starši otroke usmerjamo predvsem na nek gmotni način. Porinejo otroka v neki štuk bajadere. Belih otrok, joj, kako se to grdo sliši, ni pred blokom. Beli otroci so na violini, pa na pilatesu.

So subkulture pošteni politiki? Pošteni davkoplačevalci?

Ha, tega pa še nisem pogruntal. Dobro si to ugotovila. Samo bolj seksi bi morali to ubesediti. Foto: Aleš Beno

Če se vrneva k otrokom, v zadnjih dveh letih, recimo, v svojem becirku opažam, da spet so na dvorišču.

To je spet odvisno od socialne strukture naselja in bloka, v katerem živiš. To tudi jaz opažam in mislim, da bo iz tega enkrat nastala ena fajn kolumna.

Naše generacije so – verjetno v vsej zgodovini človeštva – odraščale najbolj svobodno. Zdaj pa isti ti, kot starši, najbolj komplicirajo pri vzgoji otrok. Jih zavijajo v vato, pazijo, da jih ne piči mravljica ... Kako ti to vidiš?

Ker smo otroke nehali jemati kot normalno antropogeno dejstvo. Otroci so postali »projekt«, nekaj, za kar se načrtovano odločiš pri določeni starosti. Nekaj, za kar imaš popolno vizijo, kako bo to bitje odraščalo, kje se bo šolalo in kateremu sloju bo pripadalo. Ampak to so predvsem nebuloze neobstoječega srednjega sloja. To je razlika med našimi starši in nami – v njihovih časih tega razmisleka ni bilo. In, če že moramo kaj ohraniti iz socializma, bi bilo fajn, da samo to: da imajo vsaj otroci spodobne možnosti, če so že starši vse zajebal. Ampak v mojem odraščanju razmišljanja o tem, kje vse bi lahko zajebal, pri vzgoji ni bilo, razen, ko si že zajebal. Zdaj so pa pasti povsod.

Roker si bil. Pojasni mi, kam se je izgubila družbena vloga muzike. Ne slišim dobrega družbeno angažiranega komada. Zakaj ni neopanka? Meni se zdijo okoliščine, globalno gledano, idealne za nastanek nekega novega gibanja. Kot so bili, recimo, hipiji v šestdesetih, ki so prinesli več svobode, pa rokerji in pankerji ...

To se tudi jaz sprašujem. Nikamor se ni izgubilo. Problem je, da gledamo preveč enoznačno. Jasno je, da bi se to gibanje moralo zgoditi v delavskem razredu ali pa pri študentih. Ampak študenti so pri nas zadovoljni. Študenti so ljudje, ki zaparkirajo Rožno dolino do fundamenta vsako nedeljo, ko se pripeljejo s svojim voznim parkom, ki je veliko boljši, kot ga imam jaz. Študenti so v veliki meri nadaljevanje wannabe slovenskega srednjega sloja, ne premorejo kritičnega potenciala. Njih zanimajo iphone, pa dober žur, pa diplomirat, pa boni. Predstavniki delavskega razreda so pa tako neopremljeni s programjem, da bi sploh lahko družbo mislili, tako lobotomizirani s kulturo materializma, s turbofolkom, v resnici ... To so pa čapci. Čisti kičmaterializem. Silikonski joški, poršeji, ki jih nikoli ne bodo imeli, skratka, to so fantje, ki bodo, če ne bodo na Dobu, v BTC delali v kakšni hladilnici. Nikoli ne bo imel volva, za katerega zna našteti vso dodatno opremo. Črvive zobe bo imel, v javnem zdravstvu, pri 25 letih, na Ceco bo hodil in pil bo poceni pir iz Hoferja.

Dodatna vsebina ni prikazana, ker niste dovolili prejema piškotkov z zunanjih strežnikov. Spremeni...

Kaj v bistvu sploh pomeni poklicni nebulotik?

Da se poklicno ukvarjaš s stvarmi, ki te v resnici sploh ne zanimajo toliko. To je sinonim za bleferja. Pa ne trpim, lušno mi je to delat. Lahko pa tudi ne bi.

Kaj bi pa delal, če ne bi bil na javnem zavodu?

Kaj v gozdu. Ko sem bil majhen, sem želel biti vse živo. Najprej pilot. Pa agronom, zelo dolgo sem želel biti glasbenik. Pa saj sanj nisem opustil, samo nove sem začel živeti. Ne bi rekel, da je bil radijski voditelj moj sanjski poklic. V bistvu sploh ne verjamem v poklice. Ne verjamem v paradigmo, da te morajo najprej 15 let po nekih šolah jebat, da boš od ponedeljka do sobote po deset ur na dan nekaj delal, si ga zvečer na roko vrgel in šel spat. Verjamem v to, da je treba čim manj delat, ampak ko delaš, mora biti to zelo učinkovito.

Poročaš nam o delu pisur. Kdo so pisure in kako pomembne so za naše življenje?

Izjemno pomembne! Mi si domišljamo, da svet okoli nas, naše odločitve, odreja neka visoka politika, visoki bruseljski dopisniki ... Ampak vse se odloči na ravni pisur. Pisure so še edine, ki imajo rejtinge. No, so tudi pisurci, malo sem bil šovinističen. Izraz pa ni moj, bi si ful želel, da to napišeš: pred ene 20 leti ga je izumil Marko Bauer.

Kdo je pa izumil poklicnega nebulotika?

To je pa moje.

Skratka, tudi ti si nekakšna pisura, ko izvajaš svoj antropološki sarkazem.

Ja, ja, je suis pisura, seveda. Navsezadnje smo vsi mi obrtniki, izdelovalci nekih vsebin, ki naslavljamo ciljno publiko. Moram pa reči, ko si prej omenila javni zavod, da še vedno naivno verjamem, da je privilegij delati v javnem zavodu in zasledovati duh in poslanstvo javnega medija. Foto: Aleš Beno

Privilegij v kakšnem smislu? Da si uvrščen v neki plačilni razred in te je tako rekoč nemogoče odpustiti, tudi če delaš slabo?

Ne, v tem je stvar bulšit. Meni je moj status, ko sem v bistvu sodelavec javnega zavoda in tako tudi zelo lahko odpustljiv, zelo všeč. Mislim na formo javnega medija, kjer si pri izdelovanju vsebin zavezan samo interesu javnosti. Čeprav je to tudi malo larifari – v trenutku, ko bi nehal prodajati oglase, bi zelo hitro dobil nogo. Idealizirana podoba javnega medija me pa zanima.

Zakaj imamo pri nas samo prijazno »žuto štampo«, ni nekih sunovskih tabloidov?

A nimamo Požarja? On je dežurni namakalec. Ne vem sicer, kako to funkcionira pri njem, ampak mislim, da enako kot pri Sunu. Misliš, da ima Sun neko hudo raziskovalno ekipo? Vedno te stvari pridejo od zunaj. To me ful zanima, kako to deluje. V bistvu pa »žute štampe« sploh nimamo. Odpri katerikoli slovenski tako imenovani tabloid in začni premišljevati, kdo so ljudje, ki so tam notri. To so kakor slavni ljudje. Če gremo iz korenine besede, bi jih morali zaradi nečesa slaviti. Slavimo jih zaradi dosežkov in presežkov. V »tabloidih« je pa en kup ljudi, ki jih poznamo samo iz teh. Ne vemo, kaj počnejo, katere pesmi pojejo, če jih poznamo, jih zaradi njihovih instagramov.

Ni to nekakšna oglasna deska za njihove stvaritve?

Stvar je šla tako daleč, da »tabloidi« sploh niso več niti oglasna deska, ampak samo dejstvo, da so ti ljudje notri.

Skratka, da se nastavijo na družabni prireditvi in na fotki nimajo podbradka.

To je njihov največji dosežek, ja. Saj tam notri ni nobenega, ki bi si zaslužil, da bi bil v tabloidu. Tabloid bi moral pokrivati, ne vem ...

Gospodarstvo?

No, to ima neke resne plejerje, ki nekaj pomenijo na naši sceni.

Kako se boš pa ti znašel v liberalnem časniku, z gospodarsko tematiko, ki mu tudi nekateri pripisujejo oznako tabloid?

Kako se bo časnik z mano znašel. A temu se reče že javni uredniški pritisk? Pojma nimam.

Podvprašanje je: o čem boš pisal?

O naravi in družbi. Najprej sem imel v mislih, da bi pisal priročnik »Kako živeti sen srednjega sloja v Sloveniji«. Ker je to praktično nemogoče, ampak vsi ves čas dokazujemo, da se to da. Mogoče bo to eden od lajtmotivov. Občasno bom pa šel še kam drugam. Ker moram prvi tekst oddati ravno na 27. aprila, bo verjetno posvečen upornemu duhu konca aprila in začetka maja.

Dodatna vsebina ni prikazana, ker niste dovolili prejema piškotkov z zunanjih strežnikov. Spremeni...

Bolj slavimo uporni duh ali praznik mačka, 2. maja?

Jaz bi ukinil te praznike.

Ja, hudiča, res si neoliberal'c.

Praznik dela najprej. Zakaj ga praznovati, če bomo čez sto let vsi brez dela? Pa saj sem ti že povedal, da ne verjamem v delo. Zakaj častiti delo v času, ko nam robotizacija in avtomatizacija vsak dan dopovedujejo, lejte, ljudje, pa nehajte delat, ker itak lahko mi delamo namesto vas, pa še ceneje, boljše in z manj napakami, pa brez Dušana Semoliča? Mi pa delo častimo kot neko blazno vrednoto.

Delamo, no, hodimo v službo, zato, da dobimo plačo. In da si lahko potem kupujemo, a ni?

Ja, ni. Ne vem pa, kaj je. Če bi mi bilo to jasno, bi lahko svet spremenil.

Kakšno vprašanje naj ti postavim za konec, da te bo malo ziritiralo?

Joj, jaz sem res slab intervjuvanec, slab sem na tem koncu. Toliko se še nisem namatral, bravo, Petra. Ja, ne vem, postavi, saj si dovolj žleht. Sem kar nervozen. Vse me vrže iz tira, pa nič me ne vrže.

No, greva tako: katerega vprašanja nikoli ne bi postavil svojemu intervjuvancu?

Nikoli jim ne bi rekel, postavi si vprašanje za konec (smeh).