Ideologiska personer har en tendens att tolka allt som sker i omgivningen som bekräftelse på deras grundmurade uppfattning. När en feminist-ekologist som Gudrun Schyman ska förstå en tsunamivåg som dödar tusentals ser hon det som att det är Moder Natur som slår tillbaka. En moderat uppfattar ett socialdemokratiskt förslag om skattehöjning som ett försök att introducera socialism. Om socialdemokraten föreslår en skattesänkning är det också högst sannolikt också ett försök att introducera socialism – men genom att koka grodan lite försiktigare.

Exemplen kan mångfaldigas. Ett våldsbrott blir för Sverigedemokraten ett bevis för att det mångkulturella samhället brakar samman. För vänsterpartisten är det ett utslag av nedskärningarna på 90-talet eller helt enkelt ett resultat av nyliberalismens härjningar.

De har helt enkelt sina ideologiska fobier. Utsätt de ideologiska för ett Rorschachtest och de kommer att skrika ut sina respektive associationer helt enligt förväntningarna.

På samma sätt finns det en fobi som uppfattar alla försök att säga något kritiskt om islam som ett utslag av islamofobi. Hanna Gadbans bok Min Jihad. Jakten på liberal islam (Fri Tanke) har därför av några uppfattats som just ett utslag av just detta. Eller till och med muslimhat och rasism.

Efter genomläsningen kan jag konstatera att detta är nonsens. Vi måste göra skillnad på att vara kritiker och att vara ”anti”. Att ifrågasätta är inte att vara fobisk. Och inte ens den som likt undertecknad har en fobi mot religion behöver vara islamofob, däremot möjligtvis lida av abrahamofobi, alltså ett systematiskt förakt för profeten Abrahams anhang, men minus konstaterandet att det samtidigt, med allt elände, är en idéströmning som medfört en del positivt.

Gadbans bok är mycket välskriven. Den är ett ärligt försök att vaska fram en islamsk hållning som går att kombinera med demokrati och framsteg, respekt för människors individualitet och rättigheter. Den innehåller en till synes gedigen empiri om hur islamister resonerar. Vi får blicka ner i ett dyhål av dystra och människofientliga värderingar. Den har dock till syvende och sist främst en bra argumentation för att islam inte automatiskt leder fram till förtryck och annat jävelskap.

Således. Vi präktiga svenskar har av globaliseringens krafter svingats upp på välfärdspyramides topp, tack vare en tursam kombination av efterfrågade råvaror och snillrik arbetsvilja. Detta har dock inneburit att vi blivit inblandade i stora avgöranden om vilka värderingar som ska behärska denna glob. Vi kan inte räkna med att IKEA får etablera sig jorden runt, utan att detta också leder fram till att vi måste ta konkret ställning till IS framfart.

Även om det naturligtvis är så att inte de bästa värderingarna nödvändigtvis vinner, utan politisk makt växer ur gevärspipor, är det bra att ha ordning på argumentationen. Där är Hanna Gadbans bok ett viktigt bidrag.

Jag har haft den på nattduksbordet tillsammans med Bibeln, Koranen och Kalle Anka. Det är en sällsam blandning av läsning som jag starkt rekommenderar som injektion mot ideologiernas fobier. Som sköld mot huvudkrymparnas attacker mot alla försök att resonera fritt.

Utsätt de ideologiska för ett Rorschachtest och de kommer att skrika ut sina respektive associationer helt enligt förväntningarna.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.