Det händer ibland, på sociala medier och andra platser där liberaler samlas, att socialliberaler anser sig aggressivt bemötta, kanske rent av illa behandlade. Socialliberaler bemöts, anser de ibland, med en ton och attityd präglad av självsäker överlägsenhet. More to the point upplever de att andra liberaler hoppar på dem mer än de hoppar på varandra. Ett gräl med en socialliberal kan bli hetsigt på ett helt annat sätt än när statens existensberättigande blir föremål för diskussion mellan ankor och andra liberaler.

Anledningen till att socialliberaler behandlas så här är för att de är så jävla värdelösa. Socialister är och konservativa är förstås också värdelösa, men de är åtminstone värdelösa någon annanstans. Liberaler kämpade i flera hundra år för att få rätt till yttrandefrihet, så att vi åtminstone skulle få kritisera staten utan dess inblandning. Om du betalar för lite skatt, bränner hemma, eller struntar i att skicka dina barn till skolan så kommer våldsmonopolets representanter hem till dig och tvingar dig att lyda, men de lämnar dig åtminstone ifred om du gnäller över eländet. Rätten att lämnas ifred sträcker sig åtminstone så långt.

Till saken hör förstås att den liberala rörelsen länge hållits ihop av en gemensam vilja att minska statens storlek, på i princip alla områden. Skillnader mellan objektivister och klassiska liberaler blir mindre viktiga när alla vet att de inte kommer aktualiseras under vår livstid. Såhär arbetar till exempel Reason Magazine – de kritiserar entusiastiskt alla former av statliga dumheter, men du ser dem aldrig kritisera andra liberaler för att ”gå för långt” i sina övertygelser. Genom att begränsa sin diskurs till kritik av hur samhället är ordnat idag lyckas man samla alla som vill begränsa statens makt, oavsett i hur pass stor utsträckning de vill begränsa den.

Entré: Socialliberalerna. De bär inte uniform, men stoltserar likväl med sin medberoende relation till staten. Där det tidigare funnits enighet kring behovet av en mindre stat skapar socialliberaler osämja genom att försvara lagar och institutioner som skulle kunna avskaffas redan inom överskådlig framtid. De andra liberalerna trodde sig ha rätt att vara ifred när de vill kritisera staten i grupp, men socialliberalerna envisas alltid med att paja stämningen. Istället för att diskutera vilka statliga dumheter som är värst, och vilka som borde avskaffas först, tvingas man in i en debatt om varför de ska avskaffas överhuvudtaget.

”Men om det inte finns en stor stat, varifrån kommer objektiv moral? Utan hot om fängelse och löften om bidrag skulle alla bara knarka och ha köpesex med automatvapen hela dagarna. Varifrån skulle marknader komma om inte staten skapade dem? Spontan ordning är ju lika osannolik som att en tornado skulle fara genom en soptipp och bygga en jumbojet av en slump. Titta på den här bananen: Se hur väl formen lämpar sig för att greppas av en människohand, och se hur smidigt man kan öppna den på ett sätt som gör den enkel att äta. Bananer måste vara skapade av staten” säger de inte, men det är ungefär så de låter för oss andra. De är som pyromaner på en personalfest för brandkåren.

Jämförelsen är inte helt lättvindig, eftersom socialliberaler ofta står i centrum för kontroverser där någon kallat den liberala rörelsen för ”sekteristisk”. Skulle du kalla brandmän sekteristiska om de slängde ut en pyroman från en personalfest? Dels är ju pyromanen olämplig som gäst i generell bemärkelse – en personalfest för brandmän måste rimligtvis exkludera alla som inte jobbar åt brandkåren – men också mer specifikt på grund av sin pyromani. Personalfesten är ju ett socialt sammanhang där folk med gemensamma erfarenheter och mål kan umgås och slappna av tillsammans, och detta skulle bli omöjligt eller i varje fall svårt om den samtidigt var någon som sprang omkring och tände eld på festlokalen.

Till vardags arbetar brandkåren med att bekämpa eldsvådor, men någon gång måste de få ha ledigt också. På samma sätt är det för liberaler: Vi är alla vana vid att gräla med socialister och konservativa, men vi måste också kunna ha utrymmen för tillbakalutad diskussion med likasinnade. När statsvurmare klampar in i sådana utrymmen tvingas alla andra liberaler återgå till samma enformiga diskussioner de har med socialister och konservativa till vardags. Du skulle inte kalla Socialdemokraterna för sekterister bara för att Annie Lööf inte får komma på deras partistämma, och du skulle inte förvänta dig att påven blev inbjuden till en diskussionskväll med Lawrence Krauss och Richard Dawkins. Då borde heller inte etatismens apostlar förvänta sig att välkomnas med öppna armar när de brer ut sig hos liberaler.