Anslaget för Polismyndigheten år 2016 landar på knappt 21,6 miljarder kronor. Det innebär att det saknas nästan en hel miljard från den summa som den oberoende Genomförandekommittén ansåg var nödvändig för att ro omorganisationen i land.

Det är innebörden av regeringens höstproposition som presenterades i går. På Polisförbundet får vi varje dag larm om olika delar av omorganisationen som inte fungerar. Det är anmärkningsvärt att regeringen valt att inte ta fasta på behoven som Genomförandekommittén så tydligt pekat på.

Hittills har den nya ledningen för polisen inte visat sig särskilt intresserade av att lyssna på facket och medarbetarna. Med den underfinansiering som myndigheten nu ställs inför riskerar vi att få en arbetsgivare som är ännu mindre intresserad av medarbetarinflytande än vad som hittills varit fallet. I dagarna kom det till en punkt då vi ansåg oss tvungna att stämma staten i Arbetsdomstolen på tio miljoner.

Detta eftersom myndigheten inte fullföljt sin förhandlingsskyldighet om medlemmarnas nya arbetsuppgifter inför omorganisationen. Det har hela tiden gått väldigt snabbt, fart har fått gå före resultat. Och resurser är nödvändigt för att skapa verklig förändring.

Omorganisationen av polisen är en stor satsning med höga förhoppningar om förbättrade resultat i polisens verksamhet. Här vill regeringen se förändring utan att satsa de medel som behövs. Risken är stor att det är poliserna som får ta smällen mellan vision och verklighet.

Missnöjet växer bland poliser på många plan i organisationen. Vi befinner oss till exempel i en avtalsrörelse där vi ser ett allt mer tilltagande missnöje mot låga polislöner. Vår förhoppning var att regeringen skulle ta höjd för att möta den strukturella underfinansiering av polisen som länge varit ett faktum. För allt vackert tal om att polisens verksamhet är viktig faller rätt hårt om man inte också visar att poliserna och deras villkor och förutsättningar är viktigt.

Det kärva ekonomiska läget står också som bakgrund till att regeringen nu släpper kravet på att det ska finnas minst 20 000 poliser. Signalvärdet i det kan inte underskattas, särskilt som bara befolkningstillväxten i sig har gjort det tidigare målet förlegat.

Vi är i ett läge där det behövs fler poliser, inte färre. Det är svårt att inte se detta som en sänkning av ambitionsnivån i ett läge där vi behöver höja den. Det är helt enkelt anmärkningsvärt tondövt mot de krav på ökad polisnärvaro som samhället just nu ställs inför.

Bristen på ambitionsnivå lyser också igenom med tillsättningen av en nationell samordnare för det brottsförebyggande arbetet. Det är förstås positivt att området lyfts, men det räcker inte. Polisförbundet har tidigare lyft förslaget om en brottsförebyggande minister som verkligen skulle kunna ta ett helhetsgrepp och agera utifrån det, men oavsett exakt lösning krävs ett tydligt mandat och handlingskraft som vi inte ser att den nationella samordnaren kommer ha möjlighet att ha.

En väl fungerande polis är just nu kanske viktigare än på länge. Regeringen borde gasa i stället för bromsa. Lyssna på poliskåren och ge Sveriges poliser vettiga förutsättningar att göra ett bra arbete. Det handlar om lön och villkor, om resurser för att skapa förändring. Det handlar också om en arbetsplats där delaktighet och inflytande borde vara, men inte är, en självklarhet.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.