Av Clara Lee Lundberg

I flera workshops och debatter om antisemitism som jag har deltagit i de senaste åren har det uppstått livliga och stundtals hätska diskussioner om staten Israels agerande i Palestina. Det har fått mig att fundera på om det är möjligt att prata om antisemitism utan att blanda in Israel eller att vara kritisk mot Israels ockupation och samtidigt vara aktiv i kampen mot antisemitism? Jag söker upp Jonathan Leman, researcher på tidningen Expo för att få svar på frågan.

– Självklart går det. Men man måste inse att Israel-Palestinafrågan lockar till sig en del antisemiter och det måste man förhålla sig till som Israel-kritisk oavsett ens politiska tillhörighet. Jag tycker att man har ett moraliskt ansvar att se till att ha kunskap om antisemitism för att kunna navigera rätt i den här frågan. Det påminner om frågan om hedersvåld som även lockar till sig islamofober som vill utnyttja frågan till att sprida islamofobi.

När jag studerar mina vänners och bekantas beteende på sociala medier ser jag en tydlig tendens; de som delar klipp på sociala medier om islamofobi eller Israels ockupation av palestinsk mark delar sällan klipp om antisemitism, och vice versa. Dessutom verkar det som om högermänniskor i större utsträckning är ”proisraeliska” och vänstermänniskor oftast är ”propalestinska”. Jonathan Leman känner delvis igen min bild:

– När det gäller Israel-Palestinakonflikten tror jag att det spelar en stor roll hur höger- respektive vänstermänniskor positionerar sig och engagerar sig i kampen mot antingen antisemitism eller islamofobi. Men det går inte att generalisera, det finns också problem med islamofobi inom vänstern.

När Jonathan Leman började engagera sig mot antisemitism kom han i kontakt med bloggare knutna till personer med koppling till Vänsterpartiet.

– Den antisemitism som fanns på en del av de här bloggarna verkade upplevas som mer ”rumsren” och mindre stigmatiserad än den antisemitism som högerextremisterna står för. Under tiden för det första Gazakriget, 2008-2009, exploderade bloggarna med antisemitiska uttalanden.

Ett exempel var bloggen Jinge.se som innehöll antisemitiska inlägg och som Lars Ohly vid ett tillfälle listade som en av sina favoritbloggar, även om jag inte tror att han hade läst den, säger Jonathan Leman.

– Då var jag aktiv i Svenska kommittén mot antisemitism (SKMA) och jag upplever att de debatter som vi tog då fick effekt!

De här händelserna, tillsammans med debatten om Malmös tidigare kommunalråd Ilmar Reepalus uttalanden om Malmös judiska befolkning, ser han som en slags vändpunkt när det gäller medvetenhet kring antisemitism inom vänstern. Idag upplever han en större kunskap hos den breda vänsterrörelsen. Samtidigt ser han ökande tendenser till antisemitism i den högerpopulistiska miljön runt Sverigedemokraterna.

– När jag gör research idag ser jag hur den antisemitiska och främlingsfientliga retorik som finns inom den nyfascistiska och nazistiska extremhögern letar sig in i miljön i och runt Sverigedemokraterna. Det finns också inom borgerlighetens ytterkanter grupper som sprider propaganda från rasnationalistisk och antisemitisk extremhöger till en stor publik. Twitterkontot och Facebook-sidan Bubb.la är ett exempel på det. De har ett flöde där de lägger in nyheter för att bryta vad de kallar ”vänsterdominansen i media” och delar bland material från den nyfascistiska sajten Altright.com. Som exempel på högerns slapphet inför antisemitiska tendenser tar Jonathan Leman upp fallet med Nya Tiders medverkan på Bokmässan i Göteborg 2016 och 2017.

– Från delar av borgerligheten där vaksamheten mot antisemitism ofta har varit hög när den kommit från vänsterhåll eller islamister var det ganska tyst om Nya Tider. Även delar av den judiska gruppen förhöll sig slappt till det här, vilket överraskade mig. Det är personer som i vanliga fall reagerar jättestarkt på mycket mildare eller tveksammare fall av antisemitism, men som inte verkar bry sig om den väldokumenterade antisemitism som finns i tidningen. Det finns till och med de som uttryckte stöd för den, säger Jonathan Leman.

***

En annan person som i sitt arbete och vardagsliv diskuterar rasism, antisemitism och högerextremism är Ung Vänsters förbundssekreterare Dina Viksten Abrahamsson. Hon har varit aktiv i Ung Vänster de senaste sju åren och är även engagerad i Israel-Palestina-konflikten. Vi möts på ett café på Södermalm.

– För mig som judinna är vänstern en frizon. Till skillnad från när jag är ute på krogen och inte alltid känner mig trygg, kan jag i vänsterkretsar bära min davidsstjärna synligt och vara stolt över det. Men det är klart att även personer med vänsteråsikter kan vara antisemiter.

Dina Viksten Abrahamsson berättar att hon reagerar olika på påståenden om antisemitism inom vänstern beroende på vilket sammanhang hon befinner sig.

– Om jag befinner mig i ett vänstersammanhang tenderar jag att vara självkritisk och fundera på hur vi inom vänstern pratar om antisemitism och vad vi gör åt den. Om jag däremot är i ett judiskt sammanhang brukar jag ofta försvara vänstern. Jag tycker man kan ha högre förväntningar på vänstern när det gäller kampen mot antisemitism än i andra sammanhang i samhället. Över lag finns det en större tolerans mot människors olika identiteter inom vänstern.

Dina Viksten Abrahamsson känner inte igen sig i bilden av att antisemitism skulle vara ett specifikt problem just för vänstern.

– Jag var på en konferens som SKMA anordnade för ett tag sedan och i princip halva konferensen handlade om antisemitism inom vänstern. Jag blev chockad, det är ju inte antisemitismen inom vänstern som är det största problemet i samhället! Istället för att prata mer om högerpopulism och vad som skapar högerextremism och antisemitism så nöjde de sig med att säga att antisemitism finns inom vänstern, och alla satt och nickade.

När det gäller hennes engagemang i Israel-Palestinakonflikten tycker hon att det inte alltid är så enkelt att på förhand veta vem som tycker vad på den politiska skalan.

– De flesta i min familj är vänster på något sätt, men alla är inte är överens när det gäller i Israel och Palestina. Till exempel kan vi diskutera om det är en ockupation eller en jämbördig konflikt. Jag brukar alltid försöka vara specifik när jag diskuterar den här frågan, oavsett om det är med vänster- eller högermänniskor. Jag aktar mig för att blanda in religion och kultur, för mig handlar det om att staten Israel ockuperar det palestinska folket.

***

Senare samma vecka, träffar jag läkaren Daniel Bergman. Han definierar sig som vänsterliberal och är styrelseledamot i organisationen Judar för Israelisk-Palestinsk Fred (JIPF). Han tycker att anklagelser om antisemitism ofta används som ett slagträ mot vänstern.

– Framförallt tycker jag att kritik brukar riktas mot Aftonbladet, Sveriges enda vänsterdagstidning. Kritiken handlar ofta om att alla Israel-kritiska texter som publiceras där skulle genomsyras av antisemitism. Det tycker jag inte stämmer.

Daniel Bergman beskriver sig själv som jude ur framförallt ”ett etniskt perspektiv” och känner inte igen sig i den religiösa eller kulturella judiska identiteten.

– Det syns ju inte på mig att jag är jude och jag personligen har varit förskonad från antisemitism. Men däremot är ju alla vi i JIPF potentiella offer för antisemitism i egenskap av att vara judar. Därför är det en jätteviktig fråga för oss som vi jobbar aktivt med, vi har under åren både deltagit i antirasistiska evenemang och skrivit debattartiklar på temat.

Själv upplever jag att många politiskt aktiva personer ger kampen mot antisemitism låg prioritet i jämförelse med engagemanget mot det växande antalet hatbrott mot till exempel muslimer och svarta. Håller du med om det?

– Jag tror att judar i mindre utsträckning utsätts för diskriminering och hot än muslimer och svarta. Dels för att judar längre har varit en väl integrerad del av det svenska samhället. Det är dessutom oftast lättare att identifiera en muslim som kanske bär slöja eller har ett namn som låter muslimskt, än en jude. säger Daniel.

Tror du att en del antirasister uppfattar judar som en ”priviligerad grupp” som inte är i samma behov av solidaritet som andra grupper?

– Så kan det vara. Jag tror också att många gör en avvägning och landar i att islamofobi just nu är ett större problem än antisemitism, men det inte sagt att de förnekar att judar kan vara utsatta. Jag tror också att det är så krasst att folk tänker att de har ett visst antal timmar de kan lägga på engagemang och då måste man välja vad man fokuserar på.

Du definierar dig som vänsterliberal. Skulle den breda vänsterrörelsen, som ofta tydligt fördömer homo- och transfobi, rasism, sexism, och islamofobi, kunna göra mer för att uppmärksamma antisemitism?

– Självklart kan den det, och bör göra det. Samtidigt kan jag ibland känna; varför ska vänstern alltid vara hela världens förbannade samvete? Det är ju inte som att högern alltid ordnar manifestationer för varje vandaliserad moské eller synagoga. Jag tror också att många svenskar, oavsett politisk tillhörighet, räknar in judar i gruppen ”européer”. Det var därför folk skrev ”Je Suis France” efter dåden i Paris, som att det hade drabbat fransmän i första hand trots att flera av dåden hade antisemitiska förtecken. Kanske gör det gemensamma hotet som man upplever från den här typen av terrororganisationer det svårare att sätta sig in i judars specifika situation, avslutar Daniel Bergman.

Clara Lee Lundberg