"Regeringen i fritt fall". Så sammanfattade Aftonbladets Lena Mellin det politiska läget i veckan efter en mätning som visar att förtroendet för Stefan Löfven störtdyker. "Löfvens ras är en tydlig käftsmäll från väljarna", konstaterade K-G Bergström i lördagens Expressen. Klart är att tilltron till Stefan Löfvens förmåga att leda landet har börjat svikta.

Regeringen förföljs av anklagelser om svikna vallöften. Överskottsmålet skulle behållas; nu ska det slopas. Rot-avdraget och bensinskatten skulle inte röras; nu blir det försämringar av båda, och så vidare.

Mycket av detta kan förklaras med valtaktik och kompromissande mellan regeringspartierna. Men det finns en annan aspekt på de snabba kasten i politiken som förtjänar att lyftas fram – Löfvens oförmåga att se frågors inre komplexitet.

Statsministern kan mycket väl ha trott på de egna försäkringarna om att han skulle bilda en handlingskraftig regering efter valet eller att Saudiavtalet skulle omförhandlas. Gång på gång ser vi hur Löfven självsäkert sätter ner foten för att lite senare tvingas dra upp den vinglandes på ett ben.

Inför valet avfärdade han alliansens invändningar mot att snabbt införa en kilometerskatt för lastbilar. "Det här är ingen rocket science", konstaterade han i en slagväxling med Fredrik Reinfeldt och garanterade att skatten skulle vara på plats senast inom två år.

Nu visar det sig att frågan var precis så snårig och komplicerad som Reinfeldt påstod. Det blir därför ingen kilometerskatt under den här mandatperioden.

Lika knepigt kommer det att vara att uppfylla löftet att skrota Fas 3. Under valrörelsen missade Socialdemokraterna inte en chans att rasa mot denna utskällda åtgärd. De långtidsarbetslösa skulle i stället erbjudas extratjänster inom skolan och byggsektorn, lovade man.

Nu har den självsäkra retoriken tystnat alltmedan Fas 3 når nya rekordnivåer. Arbetsmarknadsdepartementet vädjar om respekt för att det är komplicerat och tar tid att ställa om. Sanningen är att Fas 3 knappast kommer att vara avvecklad ens vid mandatperiodens slut.

Samma glapp mellan retorik och verklighet märks på område efter område. Nyligen figurerade Stefan Löfven iförd bygghjälm med löftet att ta krafttag mot bostadsbristen. Men de 3,2 miljarder som regeringen utlovar i statligt stöd är småpotatis i sammanhanget. När staten på allvar ägnade sig åt att subventionera bostadsbyggandet kostade det runt 80 miljarder kronor om året.

Bostadskrisen är en extremt svår utmaning, som kräver intellektuellt allvar - inte ett Bamseplåster för att höja stämningen.

Lika fritt svävande är målet att Sverige ska ha EU:s lägsta arbetslöshet år 2020. Löfven har fått det att låta som om det enda som krävs är politisk vilja - lite jävlar anamma - för att nå dit. Men statens egen expertmyndighet, Konjunkturinstitutet, skruvar tvärtom upp sin bedömning över jämviktsarbetslösheten framöver. Ett skäl är regeringens planerade reformer, såsom höjt tak i a-kassan.

Till och med i lojala LO-borgen har man börjat tvivla på att regeringen Löfven vet vad den håller på med. "Frågan är hur regeringen tänker nå lägst arbetslöshet i Europa. Jag ser inte den politiken", skrev LO-ekonomen Torbjörn Hållö nyligen på Twitter.

Optimism är en eftersträvansvärd hållning. Men den får aldrig bli en ursäkt för att strunta i att göra en grundlig analys. De flesta samhällsproblem som Sverige brottas med är besvärliga och svårlösta. Det finns inte många lågt hängande frukter kvar att plocka.

I det läget behövs en statsminister som förmår bena isär problem och på djupet förstå vari svårigheterna består. Någon som har respekt för frågors komplexitet, utan att för den skull drabbas av handlingsförlamning.

Stefan Löfven tycks sakna de egenskaperna. Han underskattar konsekvent svårigheten i de uppgifter han har att hantera med följden att vi får ett svagt och undflyende ledarskap.

Det är lätt att hitta förklaringar till dessa tillkortakommanden. Löfven saknar politisk erfarenhet och har en facklig bakgrund där de flesta låsningar kan lösas genom att man möts någonstans i mitten. Man jämkar lite, så kan alla bli vinnare i slutändan.

Sådan är inte politikens natur. Vissa frågor är binära, där man faktiskt måste välja mellan det ena och det andra, såsom Saudiavtalet. Alla kommer inte att bli nöjda, alla vill inte samarbeta. Och problem går inte att lösa bara för att man sätter upp mål om att det ska gå.

Det är lätt att känna sympati med Stefan Löfven. Han verkar vara en hyvens person som åtog sig ett extremt påfrestande uppdrag under trycket från sitt parti. Men politik är faktiskt mer av rocket science än vad vår statsminister verkar inse. Det vi ser nu är alltför ofta servettskissen upphöjd till regeringspolitik.

Läs också:

Löfven borde skrota arbetslöshetsmålet

Palmenostalgi räddar inte världen, Löfven



Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.