Men om ni för en stund kunde kliva ner från era höga hästar och fundera över vad valresultatet egentligen gav oss för signaler skulle det vara demokratiskt klädsamt. Det är märkligt att valresultatet i landet inte alls tycks ha någon betydelse för regeringsbildningen.

Gamla röda fästen föll som käglor, Göteborg och Malmö är två exempel. Demokraterna i Göteborg blev näst största parti och dess medlemmar kommer bland annat från M, S och MP. I Göteborg blev den omdiskuterade Västlänken det som lyfte det nybildade Demokraterna och säkert också alla korruptionsskandaler som socialdemokraterna har presterat.

I Malmö blev valresultatet ungefär som i riksdagen. Socialdemokraterna blev största parti men de borgerliga har majoritet med hjälp av SD. Nu arbetar S och M för att hitta en fungerande organisation utan SD och Vänstern. En idé kanske att ta efter?

Det gick inte bättre för Stefan Löfven i kommuner och landsting. Socialdemokraterna förlorade mandat i landsting efter landsting. I Norrbotten blev Sjukvårdspartiet störst och tar nu över makten tillsammans med moderaterna och centern. Sjukvårdspartiet har sedan 1994 kämpat emot den socialdemokratiska politiken då beslutet togs att bygga Sunderby Sjukhus på gränsen mellan Boden och Luleå. Slutet för 84 år av S-styre är nu ett faktum. I sitt hemlän Västernorrland fick Stefan Löfven den brutalaste smällen. I Sollefteå där människor stred för akutkirurgi och BB förlorade socialdemokratin 33,7 procentenheter av rösterna i landstingsvalet. Där fick vänstern, KD och sjukvårdspartiet S-röster.

Läget är tyvärr ännu värre, Socialdemokraterna förlorade valet i 252 kommuner, men notera de missnöjda gick inte till alliansen. En tydlig tendens i detta val är att många väljare har bytt parti för att visa sitt missnöje. Små partier, ofta nya, har på kommunal och landstingsnivå tagit över makten.

Också inom fackföreningsrörelsen pågår ett uppror mot socialdemokratin, nästan var fjärde LO-medlem röstade på SD och totalt fick Socialdemokraterna "bara" 41 procent av LO-medlemmarnas röster. Detta trots stenhård toppstyrning mellan partiet och fackföreningsrörelsen.

Om de självutnämnda segrarna i S och M reflekterar över väljarnas signaler förstår de att det finns ett stort missnöje med den förda politiken. De väljare som partiledarna nu skyr som pesten som röstade på SD kommer dessutom från deras egna partier. Väljarna kräver förändring.

Vi har en sorgligt centralistisk maktstrid i Stockholm. Partiledarna befinner sig långt ifrån både väljare och den förda politiken i kommuner och landsting. Det finns ingen självkritik, ingen analys, bara ett maktbegär. Klyftan mellan väljare och regering och riksdag är rekordstor. Det är en oroväckande situation. Det viktigaste just nu för de förlorande partierna borde vara att bygga upp sin trovärdighet, fundera över varför det gick fel. Men i stället kräver de makten på en politik som väljarna röstade bort. Det är inte seriöst.