LEDARE. Ibland flyttar djävulen in i svåra kompromissfrågor. Ta den flera decennier långa debatten om sjukförsäkringen. Den ena S-ledaren efter den andra dundrade mot lättskrämda borgare att allt utom hundra procent av lönen när man var sjuk var ett hot mot principen om alla människors lika värde.

Men underifrån växte en annan erfarenhet. Måndagssjuka och fredagssjuka, älgjaktssjuka och sjösättningssjuka blandades med den bitterljuva eftersemestersjukan. Fram växte också en lika unik som förslagen sedvänja att gå till jobbet när man var riktigt sjuk för att ta ut sjukledigheten när man behövde vara ledig.

I dag är karensdag och 80-procentiga ersättningsnivåer självklart för de flesta, till och med i riksdagen. Den politiska dogmen tvingades till slut att kompromissa med en levd erfarenhet, samt med snabbt stigande miljardkostnader. Särskilt principiellt renläriga är reglerna dock inte. En sjuk människa är ju lika mycket värd som en frisk. Men man har lärt sig hur människor fungerar.

Sedan drygt tio år tillbaka har migrationsfrågan behandlats som svart eller vit, ond eller god, vi eller dem. Retoriken är avslöjande lik den som plågade sjukförsäkringssystemet: S- och M-ledare har dundrat om att Sverige ska stå upp för rätten att söka asyl, värna människors lika värde, att asylmigration är en självklar plusaffär och att problemen är grovt överdrivna.

Men underifrån växte en mer nyanserad erfarenhet. Vissa nationaliteter integrerade sig snabbt, andra inte, eller till och med inte alls. Islam var oftast inget problem, men ibland en eldfängd plattform för våldsam extremism. Vissa näringar gynnades helt klart av migration, men andra verksamheter som skola, polis och delar av vården fick svårare att klara sina uppdrag. Värderingskrocken var ibland avklarad från början, många flydde inte bara från en regim eller ett krig utan från en kultur de inte stod ut med. Men i andra fall förstod folk inte hur de någonsin skulle kunna leva i samma samhälle, varpå lösningen blev det parallella samhället.

Långsamt men säkert upptäckte allmänheten att Sverige i första hand inte är en statsbudget eller en granskog med två invånare per kvadratkilometer utan ett organiskt framvuxet och ganska finstilt samhälle.

Man skulle kunna kalla det en konservativ insikt, om man är lagd åt det hållet. I alla fall tar den bestämt avstånd från den revolutionära migrationsromantiken. Samhällen tar tid att bygga. Att få fram tusentals nya lärare och poliser tar tio år. Tiotusentals nya bostäder tar minst lika lång tid.

Men det är först nu på sistone som andra partier än SD har börjat tala om samhällets inneboende långsamhet i förhållande till migration. Tidigare migrationsminister Tobias Billström (M) resonerade intressant om detta i en fredagsintervju med Kvartal, liksom Marika Lindgren Åsbrink (S), utredare hos LO, i en blogg i helgen.

Fler borde göra detsamma. Migrationspolitiken skulle må bra av att avideologiseras och diskuteras i mer praktiska termer. Från och med 2015 och för mycket lång tid framåt kommer migrationspolitiken att vara en svår kompromiss, fylld av motstridigheter. Eftersom miljontals människor har laglig rätt att söka och troligen få asyl i Sverige hindrar svenska myndigheter aktivt flyktingar från att komma hit. Och för att avskräcka folk från att ens tänka tanken är villkoren bland de sämsta i EU vad gäller väntetider, uppehållstillståndens längd och möjligheter att ta hit familjer. S aviserade ytterligare skärpningar i fredags.

Hotar Sverige och Stefan Löfven därmed asylrätten? Eller människors lika värde? Nej, men Sverige är en stat bland många som numera söker någon typ av rimlighet i vår tids långväga migration. Massflykt över gränsen är en annan sak. Till och med det utskällda Polen, även under nuvarande nationalistiska regim, har ganska friktionsfritt tagit emot över 1 miljon migranter som flytt från krig och arbetslöshet i grannlandet Ukraina.

Erfarenheten av den gångna mandatperioden visar inte bara migrationens svåra gråskalor, utan också att denna fråga inte ska diktera alla andra. Migrationsfrågan stod i centrum i alliansens valförlust, i beslutet att så abrupt lämna över regeringsmakten, i decemberöverenskommelsen, i den kontraproduktiva isoleringen av SD i en massa andra frågor. Om vi har otur kommer den att spela samma centrala roll igen, med samma låsningar och i slutändan samma svåra kompromisser.

Tyskland höll på att förlora hela sin mödosamt uppbyggda efterkrigs- stabilitet på migrationen. Låt inte det hända i Sverige. Både Tyskland och Sverige kommer att ha migration men samtidigt föra en politik som kraftigt begränsar antalet nyanlända. Det inser de stora partierna. De måste nå en uppgörelse, helst före valet, och inte låta sig kidnappas av sina respektive småpartier. Att kasta in Sverige i en långvarig politisk kris på grund av en fråga där det finns en mycket stor riksdagsmajoritet som vill samma sak är oansvarigt.

Inte minst för att andra frågor på sikt är viktigare och måste få syre. Skattesystemet, klimatet och näringsfriheten, till exempel.