Och när de frammanar bilden av ett sönderfallande land med fattiga som inte får hjälp blir väljarna förstås stressade.

Tankebilden att de ökade klyftorna måste åtgärdas har blivit ett viktigt politiskt verktyg för Stefan Löfven och vänstern för att få gehör för högre skatter i ett av världens mest jämlika länder.

Men klyftorna är inte dramatiska. Inte heller när man räknar in kapitalinkomster. Vi ligger enligt OECD:s ”giniskala”, där 0 är fullständig jämlikhet och 1 sämst, på 0,28. Det ska jämföras med 0,25 år 2003. Mest jämlikt är Slovakien på 0,24 och mest ojämlikt är Mexiko på 0,62. Andelen som OECD räknar som relativt fattiga i Sverige är knappt 10 procent. Även den siffran är främst ett uttryck för klyftor, eftersom fattigdomen beräknas i förhållande till medianinkomsten i respektive land.

De ökade klyftorna är dock inte en olycklig oförutsedd konsekvens utan ett resultat av medvetna politiska beslut.

Få vågar säga att klyftorna behöver öka, även om arbetsgivarna ibland ger uttryck för att lönespridningen behöver bli större. Men alla regeringsdugliga partier vet att budgeten i längden inte går ihop om inte alla som kan arbeta gör det. Alltså är det viktigt med incitament att arbeta. Alliansen kallade det arbetslinjen. Och Socialdemokraterna accepterar den i det tysta.

Därför började S redan under statsminister Ingvar Carlsson 1990-91 att försämra socialförsäkringarna. De hade blivit för dyra under de förgående decennierna. Antalet sjukskrivningar fördubblades under 1980-talet. Sjukersättningen sänktes då från 90 procent av lönen till 65 under de första tre dagarna, därefter 80 procent.

1993 införde regeringen Bildt en karensdag och sänkte sjukersättningen efter 91 dagar. Den tog också bort den årliga uppjusteringen av a-kassan i relation till inflationen. Regeringen Persson, och alla hans efterföljare, lät detta vara kvar.

2007 införde alliansen det första jobbskatteavdraget, som innebär att en person som arbetar betalar lägre skatt än den som har bidrag. Flera jobbskatteavdrag kom därefter, och S har bara tagit bort det sista. 2008 skärptes reglerna för sjukpenning och ersättningsnivån sänktes för långtidssjukskrivna. Kraven höjdes för a-kassan, och ersättningen sänktes.

Det har laborerats lite med nivåerna i villkoren under åren, men totalt sett kostnaderna för socialt skydd som andel av BNP minskat från 36 procent 1993 till 29 procent 2016 (SCB). Här ingår sjukförsäkring, olika handikappstöd, föräldraförsäkring, a-kassa och ålderspension. Kostnaderna för sjukdom och familj/barn (som ingår ovan) minskade samtidigt från 9,6 till 5,2 procent av BNP.

Göran Persson förstod redan 2003 att fler radikala grepp krävdes, men hade inte tillräckligt stöd i sitt parti. Successivt har det blivit som han föreställde sig. Ingen av ersättningarna i socialförsäkringarna justeras upp med lönerna, som de senaste 20 åren har ökat realt med 70 procent.

När regeringen Löfven 2015 höjde ersättningen i a-kassan hade den inte ändrats sedan 2002. Avtalsförsäkringar har blivit vanligare för att kompensera för inkomstbortfall.

Kopplingen mellan inbetalda skatter och avgifter har blivit allt svagare eftersom det skulle bli för dyrt att låta medelklassen få 80 procent av sin inkomst i sjuklön. Socialförsäkringarna har övergått till att bli ett system för grundtrygghet.

Det är ett medvetet val. Av ekonomiska skäl, men också för att stärka arbetsmoralen. Undantaget är att S/MP-regeringen 2016 tog bort den bortre gränsen i sjukskrivningen. En gissning är att den kommer tillbaka så småningom.

Ökat arbetskraftsdeltagande är nödvändigt för att hålla ihop landet politiskt, ekonomiskt och kulturellt. Därför är även enkla jobb, med en lön som speglar arbetsinnehållet, viktiga. För den som är arbetsför är det alltid bättre att ha jobb än att leva på bidrag. Även den som saknar utbildning måste ha en chans att försörja sig. Det är en vinst både för samhället och för individen.