Det mest fantastiska som kan ske i ett liv är att bli förälder. Idag föds i snitt 2 255 barn i Sverige per vecka. Ett nytt liv ser dagens ljus ungefär var femte minut. Ett liv som vi som samhälle sedan graviditen gjort allt för att förbereda genom att planera för sjukvård, barnomsorg, skola och mycket mer. Huvuddelen av en kommuns planering är just kring dessa liv, hur vi gemensamt skall ta hand om dem genom livets alla skeenden.

Förra veckan slog Migrationsverkets mottagningssystem alla tidigare kända rekord. Totalt ansökte 2 600 personer om asyl i Sverige under en sjudagarsperiod. Under en vecka föds 2 255 barn och under samma period tar vi emot 2 600 asylsökande. En asylsökande var fjärde minut dygnets alla timmar. 2 600 asylsökande i varierande åldrar och av varierande behov av vård, skola och omsorg efter en lång flykt. Kommunerna, främst ankomstkommuner som Malmö, slår nu i taket och osäkerheten i vilka som kommer och deras individuella behov gör att inte heller stora kommuner som Malmö kan planera eller allokera rätt resurser. Det socialdemokratiska kommunalrådet Katrin Stjernfeldt Jammeh säger idag att regeringen inte gör tillräckligt för att hantera den kraftiga ökningen av antalet ensamkommande flyktingbarn. Jammeh, och Malmö, sällar sig därmed till kommuner som Hedemora, Filipstad, Ljusnarsberg, Strömsund med flera som under läng tid varnat för det vi ser nu:

En systeminfarkt.

En infarkt innebär inte en total kollaps utan är snarare att betrakta som ett förstadium. Likt efter en hjärninfarkt, eller stroke, så uppvisar nu samhällskroppen förlamning i vissa funktioner. Malmö stad är där nu. Mottagandet präglas av nödlösningar och förlamningar på grund av personal- och resursbrister. Ingenting händer och händer något händer fel saker. En intervju jag gjorde med polismän i yttre tjänst i Malmö gav för en tid sedan bilden av en förlorad stad. Mottagandet av nyanlända fungerar inte, uttryckningsverksamheten går på knäna och tvingas ta av det förebyggande polisiära arbetet som förlamas vilket i sin tur drar ner delar av Malmö som dess miljonprogram i en nedåtgående spiral.

Malmö. En förlorad stad? Mycket pekar på detta. Och justitieminster Morgan Johanssons har inga egentliga svar på några av Stjernfeldt Jammeh´s frågor. Ännu mindre på medborgarnas oro även fast han i andra sammanhang, främst som en reaktion på de två senaste opinionsundersöknigarna, nu börjar högst pliktskyldigt att mumla något om att ta väljarnas oro på allvar i bästa fall om de inte börjar skylla på mätmetoderna. Trenden har varit tydlig under en lång tid vilket de förnekar så länge det går. Snart kommer det inte gå längre.

Socialdemokrater och moderater får de siffror de är förtjänta av. En regering med bristande förmåga att leda landet på ett kompetent sätt (tio anmärkningar från ett enigt Konstitutionsutskott är inget överbetyg direkt) undertrumfas bara av en Allians som bäst kan benämnas helt oduglig och oförmögen till något vettigt. Men vi ser även något annat, något jag hoppats på att se en tid.

En kommunal revolt. Den har varit latent under en tid, Carin Jämtin lät enligt säkra uppgifter tysta tolv kommunalråd vid socialdemokraternas kongress sista helgen i maj som ville ta upp migrationsfrågorna men nu är trycket för högt. Om Stjernfeldt Jammeh nu tar steget fram, tar ledartröjan i att ställa tydliga krav på handling från regeringen, så kommer vi se fler följa i hennes fotspår. Signalvärdet i att Stjernfeldt Jammeh är gemensam partikamrat med Stefan Löfven, Morgan Johansson och mig skall inte underskattas. Och fler kommer följa i Malmös spår. Hedemora, Ljusnarsberg, Strömsund, Surahammar, Filipstad och Ludvika är några som varnat redan. Kommuner som ligger under samma press som Malmö. Kommuner som nu, en efter en, står mitt uppe i en systeminfarkt.

Vart denna systeminfarkt med en spirande kommunrevolt tar oss vet ingen. Den senare är än så länge bara i sin linda. Men en sak är säker, Stefan Löfven och den socialdemokratiska partiledningen som även de har ett delansvar i detta, kan inte tillåtas regera så pass illa som de gör mycket längre. Och oppositionen? Den är om möjligt ännu mindre att lita på. Även om den gavs förtroendet att regera landet så finns inga förutsättningar för dem att prestera bättre, snarare tvärtom. Men.

Tillåts framför allt Löfven regera vidare med sina ministrar, som han alla bedömt som Sveriges främsta politiska hjärnor, utan att höja förmågan till det ledarskap som Sverige har rätt att förvänta sig riskerar infarkten, och den kommunala revolten, sprida sig in i andra kommuner och andra system.

Och var tror ni att vi har hamnat om det sker? Har vi hamnat på ett bra ställe? Eller har vi hamnat på ett dåligt ställe? Eller har vi hamnat mittemellan?

Jag frågar åt en kompis.