Etter 25 år tør jeg endelig å si ifra om hverdagsrasismen | Felicia Noelle Donkor

Felicia Noelle Donkor, blogger, Oslo

6. desember 2016

Mens du får høre at du er en flott jente på Tinder, får jeg høre at jeg er den «vakreste svarte jenta noensinne».

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

«Åh – du er veldig eksotisk», sa en fyr til meg mens jeg drakk GT på et stappfullt utested i Oslo. Jeg har aldri vært typen til å skjule ansiktsuttrykkene mine, og denne gangen var intet unntak.

Tidenes grimase bredte seg over hele fjeset mitt etterfulgt av: «Virkelig? Av alle ting du kan si, så sier du at jeg er eksotisk?» Fyren så vettskremt ut og prøvde å redde seg selv ved å si: «Nei. Det var ikke sånt ment. Jeg mente egentlig bare …»

Han klarte ikke å fullføre setningen. Jeg rullet med øynene og snudde meg mot vennene mine.

Får høre at jeg snakker «så bra norsk»

Dette er min realitet. Mens du får høre at du er en flott jente på Tinder, får jeg høre at jeg er den «vakreste svarte jenta noensinne».

Mens gutta prøver å imponere deg med de kleineste sjekketriksene, begynner de fleste med å komplimentere meg over hvor «eksotisk» jeg er.

På date har de fleste «aldri vært med en mørk jente før», og det blir ansett som spennende og unikt. Nesten ingen har hørt en afrikaner med ren stavangerdialekt før.

Blant fremmede er de fleste imponert over at jeg prater så «bra norsk» og spør om jeg er født i Norge.

Sett deg selv i disse situasjonene og tenk deg hvor utmattende det er å høre dette, minst en gang om dagen.

Tenk hvor utmattende det er å høre alt dette resten av ditt liv.

Underliggende rasisme

Og dette er min hverdag. Hverdagsrasisme og mikroaggresjon er noe som er blitt en plagsom del av min identitet. Ord som du kanskje ser som fullstendig uskyldige, er noe som er pakket inn i underliggende rasisme. Helt siden jeg var liten, har jeg fått konstante påminnelser om hvor lite verdifull jeg er på grunn av hudfargen min og fordi jeg er kvinne.

Som 11-åring ble jeg fortalt at sannsynligheten for at jeg kom til å få meg jobb var ganske liten.

Grunnen var at jeg var av afrikansk opprinnelse og hadde et navn som var uvanlig.

Som 13-åring gikk jeg med lue en uke i strekk sånn at jentene i klassen slapp å kommentere hvor «afrikanske» hårfrisyrene mine var.

Som 15-åring ble jeg fortalt at ingen gutter likte mørkhudede, og at de var lavest på rangstigen.

Som 22-åring ødela jeg et vors etter å ha blitt kalt «neger» i en hel time mens min daværende venn satt og så på.

Som 24-åring satte jeg min daværende svigermor på plass da hun forsøkte å overbevise meg om at ordet «negresse» var et vakkert ord.

I årene som kommer, vil jeg oppleve flere slike hendelser.

Er jeg en fetisj?

Hvorfor i all verden skjer dette fortsatt i 2016? Hvorfor tror noen fortsatt at det er greit å slenge kommentarer som vil få de fleste til å heve øyenbrynene? Hvorfor tror noen at det er greit å ta meg på håret fordi det er«spennende, annerledes eller fascinerende?»

Er jeg en fetisj? Er jeg noe som en kan skryte om til kompisene sine?

«Ja, jeg knullet en svart jente og det var helt sykt. Det må absolutt prøves ut!» En fetisj. En som kan prøves ut som et objekt.

Jeg blir sint. Jeg blir forbanna når jeg tenker over alt dette.

Se for deg å oppleve hverdagsrasisme så ofte at du blir immun overfor det. Slik har det vært i årevis, inntil jeg plutselig fikk nok. «Slik skal det ikke være!» tenkte jeg.

Etter 25 år tør jeg endelig å si ifra. Jeg tør å lage grimaser når jeg for hundrede gang får spørsmål om jeg er født i Norge. Jeg tør å bli streng i det øyeblikket du vil ta på mitt «fascinerende» hår. Jeg tør endelig å være ærlig mot meg selv og innse at dette ikke skal være normalt.

Neste gang du spør meg om hvor jeg EGENTLIG kommer fra, tipper jeg at du ikke kommer til å like svaret jeg kommer med.

Innlegget ble først publisert på denye.no.