6-åringen min kommer hjem fra skolen, en varm og nydelig maidag. Han er svett i luggen, og møkkete på knær og tær etter en dag i shorts og sandaler. Akkurat slik en 6-åring skal se ut.

Han har sparkesyklet hjem sammen med Peter, kompisen sin. Han spør meg forventningsfullt: Kan jeg gå til Peter etter middag? Jeg svarer: Jada, men leksene først. Allerede der triller de første tårene.

Jeg prøver å si, så positivt og oppmuntrende jeg bare kan: Gjør leksene nå med en gang, så blir du sikkert ferdig før middag, og du kan dra til Peter etterpå. Jeg skal bare sette på potetene, så kommer jeg og hjelper deg.

6-åringen tørker tårene med håndbaken, rusler sørgmodig ned trappen og kommer opp igjen med skolesekken sin. Jeg setter fram noen cherrytomater og et glass saft. Her må blodsukkeret opp og væsketapet gjenopprettes. Og jeg stålsetter meg.

En historie fra Pippi Langstrømpe står på menyen! Dette er riktignok en lekse som gjelder for en halv uke, men det er like fullt TRE hele sider som skal tråkles gjennom og øves på. Tre sider med ord som forunderlig, ringlet, hjørnet, skulderen og skjønte, fordelt i lange setninger som strekker seg over et helt avsnitt. Jeg leser det først en gang, før han skal prøve seg. Det blir vanskelig. Bokstavene stokker seg, og b og d er innimellom umulig å huske forskjellen på. Tårene spretter ut på ny, mens han sier: «Jeg er så dum! Jeg må være den dummeste i hele klassen, som ikke klarer å lese denne dumme leksa!!» Jeg kjenner mine egne tårer banke på døra og jeg tenker: Stakkars, lille gutten min.

Han nærmest gråter seg gjennom ordene, og spør om han er ferdig. Jeg sjekker ukeplanen. «Nei, dessverre lille venn. Du må og øve på disse tre setningene også. For i morgen har du setningsdiktat». Ny runde med gråt. Vi bestemmer oss for å ta en pause. Potetene er overkokt, og lillesøstera har kommet hjem.

Pausen er over, og vi går gjennom de tre setningene. I mellomtiden kommer dagens samfunn og biter meg i ræva, og den dårlige samvittigheten treffer meg som et hardt slag i magen. Jeg skal på personalmøte i morgen, og pappa`n har kveldsvakt. Ingen er hjemme før kl. 19.00. Da er det altfor sent med lekser, noe vi smertelig har erfart. Ergo, neste dags lekser må også gjøres i dag.

Jeg tenker på lekser. Hva får den lille gutten min, på bare seks og et halvt år, egentlig igjen for disse leksene, på dager som dette? Dessverre er det mange slike dager i vårt tilfelle, og antagelig for mange andre også. Blir han en bedre leser? Neppe. Blir han flinkere til å skrive? Neppe. Vil motivasjonen for de neste 12 årene med skole holde seg oppe? Neppe.

Dropp de leksene. Steinerskolen trenger dem ikke. Montessoriskolen trenger dem ikke. Barneskoler i Finland trenger dem ikke. Gi heller rom for hopp og sprett og sykling, fritid, lek og venner. Det samspillet som barn har i sosiale sammenhenger, skaper ofte en spontan lek som er høyst uvurderlig som læring.

Jeg tenker på lekser. Jeg tenker på den lille gutten min, som jeg elsker over alt på jord, og som egentlig er en rolig og sindig liten kar. Men så er det disse leksene da.

Og han går bare i første klasse.

Følg NRK debatt på Facebook