Vil Benjamin Netanyahu gå inn i historien som den israelske statsministeren som lot Iran bygge opp en eksistensiell trussel mot den jødiske staten? Det er slik han og andre leser utviklingen. Derfor vil han gjøre hva han kan for stoppe det iranske atomprogrammet. Forsvarsminister Ehud Barak sier de har ni måneder på seg.

Da Bush erklærte «mission accomplished» i Irak våren 2003, var Iran et mulig neste angrepsmål. Under Bondeviks besøk i Det hvite hus på forsommeren tenkte han høyt om den muligheten, men problemene i Irak gjorde at det ble med tanken. I 2008 ble spørsmålet reist på nytt på israelsk initiativ. Da gjorde Bush det klart at et militært angrep ikke sto på kartet for resten av hans presidentperiode. I stedet fulgte hardere sanksjoner, attentater mot iranske fysikere og sabotasje mot militære og kjernefysiske anlegg. En dataorm, kjent som Stuxnet, ødela noen hundre sentrifuger ved Irans anrikingsanlegg i Natanz. Alt for å vinne tid.

Høsten 2011 bygde spenningen seg opp igjen. Det begynte med mordforsøket på den saudiarabiske ambassadøren i Washington, som USA hevder at Iran sto bak. Så kom en ny IAEA-rapport om det iranske atomprogrammet som gjorde omfattende bruk av alarmerende vestlig etterretningsinformasjon. Deretter fulgte nye vestlige sanksjoner og et angrep på den britiske ambassaden i Teheran.

Iran-spørsmålet er viktig ikke bare i Midtøsten, men også globalt. Det dreier seg både om geopolitikk og om framtida for det internasjonale ikkespredningsregimet, men nå koker det ned til forholdet mellom tre stater: Iran, Israel og USA. I Iran er de interne maktkampene så sterke at ingen leder har vært i stand til å drive effektivt diplomati. For israelerne er forhandlinger bortkastet tid. Og Obama har lite handlingsrom. Sanksjonene har ikke fått Iran til å endre sine strategiske kalkyler, ei heller de nevnte aksjonene inne i Iran. Nå kan tilhengerne av bombing ta seg den frihet å hevde at alle andre muligheter har vært prøvd.

Den korteste veien fra Israel til Iran går gjennom Irak. Der har USA nettopp overført kontrollen over luftrommet til irakiske myndigheter, som praktisk er talt uten flyvåpen. Det finnes også en nordlig, mer farefull rute langs grensa mellom Syria og Tyrkia. Disse landene vil neppe se gjennom fingrene med israelske bombetokt. Og det fins en sørlig rute gjennom Saudi-Arabia, som kanskje ser seg tjent med at Iran blir bombet. Men disse veiene er betydelig lengre enn den irakiske.

Israel har fly og bakke- og u-båtbaserte raketter som kan brukes mot Iran. De kraftigste konvensjonelle bombene, såkalte bunkerbusters, har de fått av Obama. Anrikingsanlegget i Natanz, konverteringsanlegget nær Esfahan, tungtvanns- og reaktorbyggene i Arak og det nye anrikingsanlegget nær Qom vil være blant de viktigste målene. Det siste er bygd så dypt inn i fjell at det er vanskelig å ødelegge med konvensjonelle våpen. Konkret er det dette israelerne henviser til når de sier at tida er i ferd med å løpe ut.

Atomprogrammet har mange andre kjente tilholdssteder og sikkert også mange ukjente, og Israel er neppe i stand til å utføre mange angrepsbølger over så stor avstand. Et angrep vil sette det iranske atomprogrammet tilbake, men det kan bli en Pyrrhosseier. For én ting er mottiltakene - angrep i Hormuzstredet, rakettangrep mot Israel og amerikanske baser, aksjoner fra Hizbollah og Hamas, interferens i Afghanistan og nærmere samarbeid med Irak.

ULV, ULV?«Er Iran på vei til å bli en atommakt? Svaret er at det vet vi ikke,» skriver Sverre Lodgaard. Vis mer

Programmet vil med stor sannsynlighet fortsette etterpå, og da med fornyet styrke og uten inspeksjonsrettigheter for IAEA. Om det ikke har vært det før kan målsettingen da bli atomvåpen for avskrekkingsformål.

Israel ønsker naturligvis at USA blir med på angrepet, for da kan det få mye større omfang. Hva Obama — som kritiseres for å være en svak leder — velger å gjøre, er vanskelig å vite. For ei tid siden tydet det meste på at han ikke ville ha noen forandring i politikken overfor Iran før valget, bare økt sanksjonspress for å vise handlekraft, men nå har opptrappingen gått så langt at det kan bli nødvendig å gjøre noe mer. De fleste republikanske kandidatene konkurrerer i Israel-vennlighet og maktbrynde.

Så hvorfor viker ikke Iran for det presset som legges på dem? Dette er ikke første gangen beslutningsfatterne i Teheran har sett livet og døden i hvitøyet. På 1980-tallet kjempet de en blodig krig mot Saddam Hussein, som ble støttet av alle stormaktene unntatt Kina. Krigsveteranene — ikke bare revolusjonsgarden — er nå i riktig alder og har inntatt ledende politiske posisjoner. De er ikke suicidale, så av samme grunn som israelerne vil ha med seg amerikanerne, vil iranerne trolig prøve å unngå det. Men de er ikke lettskremte, og Iran er en stolt nasjon med rike tradisjoner.

Er Iran på vei til å bli en atommakt? Svaret er at det vet vi ikke. Den siste IAEA-rapporten sier egentlig ikke mer enn at Iran hadde et våpenrelatert program fram til 2003, at tegn tyder på at noen av de aktivitetene har fortsatt siden, og at noen av dem kanskje pågår i dag. Iranerne har i hvert fall gått langsomt til verks, for på toppen av sjahens store investeringer i atomenergi på 1970-tallet har programmet pågått i 25 år. Til sammenlikning brukte Pakistan og Sør-Afrika tolv-femten år på å skaffe seg atomvåpen. I Vest er det mange som har ropt ulv i ti år og sagt at om ett, to eller tre år vil Iran være en atommakt, og så oppdatert spådommene fra år til neste.

Tidligere IAEA-sjef Muhammed El Baradei sier han ikke har sett noe bevis, bare oppkonstruerte påstander. Hans forgjenger Hans Blix minner om Irak hvor USA og Storbritannia påsto at det fantes våpen som ikke eksisterte: Nå prøver man å bevise intensjoner som kanskje ikke er der.

Kan andre gjøre noe for å stanse opptrappingen? Liksom Irak i 2003 kan europeiske regjeringer nekte krigstilhengerne legitimitet ved å gå imot bruk av makt. I andre deler av verden er dette å slå inn åpne dører.

Den franske presidenten har imidlertid uttalt seg på måter som etterlater tvil. De samme landene bør understreke at det bare fins politiske løsninger, ingen militære. Kanskje hjelper det lite, men parolen om å stå sammen mot Iran er en kollektiv oppskrift på katastrofe.