I sin kommentar om ruspolitikk 13. mars gjentar Dagbladets Geir Ramnefjell påstanden om at alkohol er det farligste av alt, og at man bør vurdere å fjerne forbud mot cannabis, LSD og MDMA fordi dette er mindre skadelig.

Rangeringen av risikoen ved bruk av ulike rusmidler er laget av forskeren David Nutt, og er en rangering der omfanget av bruken er en viktig faktor. Når 90 prosent av befolkningen drikker alkohol, sier det seg selv av skadeomfanget blir større enn et rusmiddel noen svært få prosenter bruker. Hvis 90 prosent av befolkningen brukte LSD eller røykte cannabis jevnlig, ville nok det preget samfunnet vårt generelt, og skade- og helsestatistikken spesielt på en negativ måte.

Argumentet for å legalisere rusmidler er at det går fint med de fleste som bruker det. Men det går altså ikke bra med alle. Av ungdom som har prøvd cannabis mer enn fem ganger, blir 17 prosent avhengige, ifølge professor Jørgen Bramnes ved Senter for rus og avhengighet ved Universitetet i Oslo. Cannabisbruk gir lærevansker og problemer med hukommelse, og har nær kobling til frafall i skolen. En rapport fra Danmark viser at i halvparten av skolefrafallet var hasjbruk en faktor. Cannabis kan kobles til depresjoner, det kan utløse psykisk sykdom og man kan oppleve akutt psykose. Og vi vet ikke på forhånd hvem som har en kropp som reagerer på den måten. Men det vi vet, er at det ikke er tilfeldig hvilke ungdommer som blir cannabisrøykere over tid. Undersøkelser viser at det er ungdom som allerede har noen ugreie livsfaktorer. Det vil si at de allerede kan være i en sårbar og utsatt situasjon.

Ramnefjell går inn for avkriminalisering, men skriver også: «Ideelt sett burde lettere rusmidler underlegges et reguleringsregime tilsvarende det som eksisterer for alkohol.» Få ting påvirker rusbruk mer enn tilgang og holdninger. En legalisering vil nettopp øke tilgjengeligheten og gjøre bruk mer sosialt akseptert. Jeg er helt enig med Ramnefjell i at vi bør basere vår ruspolitikk på solidaritet. Men som flertall må vi være villige til «å ta en for laget»: Ved å godta noen begrensninger i vår tilgang på rusmidler, reduserer vi risikoen for at andre mennesker får rusproblemer.

Vanligvis har debatten et forsprang, så kommer de politiske løsningene etterpå. I rusdebatten er det tidvis omvendt. Det etterlyses helsefokus framfor straff, men 7000 mennesker i legemiddelassistert rehabilitering (LAR) bør være et sterkt bevis på at vi for lengst har fått et helsefokus i ruspolitikken. Det hevdes at folk straffes hardt for bruk. Men det er svært få mennesker som sitter i fengsel for egen bruk. Riksadvokaten bestemte allerede i 1998 at reaksjonsformen for erverv eller oppbevaring av brukerdoser skal være påtaleunnlatelse eller bøter. Nå fases i tillegg løsningen med ruskontrakter inn for unge som tas første gang. Framfor en bot, får de tilbud om påtaleunnlatelse mot en avtale om rusfrihet i en gitt periode. Mange steder følges dette opp med støttetilbud som hasjavvenning, samtaler og hjelp til å få orden på for eksempel skolegang igjen.

Forbudet mot narkotika gir dette mandatet til å hjelpe - og mulighet til å hjelpe tidlig nok. Ramnefjell har rett i at en stor andel av innsatte i norske fengsler er der på narkotikarelaterte dommer. Men her snakker vi om saker med stort omfang og ofte koblet til annen kriminalitet. Det er neppe disse Dagbladets kommentator mener skal få straffefrihet gjennom forslaget om avkriminalisering?

For rusmisbrukere i fengsel har vi siden 2006 hatt forsøk med behandling gjennom narkotikaprogram med domstolskontroll. Dette viser bedre resultater enn annen behandling. Ordningen bør derfor utvides og gjøres permanent.

Overdosetallene gir absolutt grunn til bekymring. Her har regjeringen nettopp lagt fram en offensiv handlingsplan for å bidra til færre overdoser. Denne bør få sjansen til å virke.

Det er lett å dele Ramnefjells fortvilelse over det vi ser på de såkalte åpne russcenene. Ingen ønsker at våre medmennesker skal leve slik. Strategien med å jage de avhengige fra sted til sted, framstår ikke som noe godt svar.

Samtidig vet vi at russcenene er rekrutteringsarenaer. Om sommeren opplever politi og utekontaktene at ungdom kommer til byen og oppsøker «Plata» for å kjøpe narkotika. Når man velger å bryte opp russcenene, slik man har gjort både i Oslo og Bergen, er det viktig å ha en klar plan for hvordan de rusavhengige skal hjelpes.

Det er få enkle svar i ruspolitikken. Derfor er det viktig at endring skjer gradvis og basert på kunnskap. Heroinbehandling er for eksempel fortsatt svært omstridt. Det er uklart om det vil nå den gruppa man ønsker, og det er uklart om det vil gi bedre hjelp enn et bedre individuelt tilpasset LAR vil gjøre. Tilbakemeldingen fra dem som jobber med de tyngste misbrukerne, er det fortsatt mangler for mye i etterkant av avrusning og behandling. Deres rop om hjelp og forbedring er ikke et rop om heroin. En velfungerende behandlingskjede, gode boliger, tilbud om botrening og oppfølging av psykisk og fysisk helse må på plass, dersom vi skal lykkes i å hjelpe flere ut av avhengigheten. Dette bør være førsteprioritet.

Ramnefjell anbefaler slagordet «Solidaritet med de svake» for en ny ruspolitikk. Det er vi enig med ham i. Men oppskriften, lettere tilgjengelighet til rusmidler, er ikke solidaritet med svake. Tvert imot. Legalisering gjør det lettere for ressurssterke, de som oftest tåler å ha lett tilgang på rusmidler, men samtidig altfor lett for dem som trenger et vern mot potensiell avhengighet. Ikke alle kan hjelpes og repareres i etterkant. Det er derfor bedre å gjøre det vi vet hindrer skade.

Å legge til rette for økt bruk, er å ta en sjanse på vegne av andre. Sjansespill med rusavhengighet er ikke solidaritet.