Suojelupoliisin entisestä päälliköstä ja eduskunnan aiemmasta pääsihteeristä Seppo Tiitisestä kertova kirja paljastaa myös pelon siitä, että Neuvostoliiton hajotessa itärajan yli vaeltaisi yli miljoona pakolaista.

Seppo Tiitinen, tuo yrmyn näköinen kookas mies, on tuttu eduskunnan puhemieskorokkeelta vuodesta 1990 alkaen.

Tiitinen työskenteli eduskunnan pääsihteerinä vuoteen 2016, kunnes siirtyi eläkkeelle.

Tunnettu hän on myös suojelupoliisin entisenä nokkamiehenä ja varsinkin kassakaappiin suljetusta uteliaisuutta herättävästä Tiitisen listasta. Suojelupoliisin päällikkönä Tiitinen operoi vuosina 1978–90.

Politiikan toimittaja Pekka Ervastin Tiitisen haastatteluihin perustuva kirja "Tiitinen – vakoilijoita ja veijareita" kertoo rivien välissä, että vallakas mies on myös oopperaa rakastava kaunosielu ja savolainen seuramies.

"Melkoisella varmuudella" ei kahta nimeä

Suojelupoliisin päällikkö Seppo Tiitinen sai Länsi-Saksan tiedustelupalvelulta vuonna 1990 vihjelistan Itä-Saksan agentin kontakteista Helsingissä.

Seppo Tiitinen kuittaa valtaisaa uteliaisuutta herättävän nimilistan ”virvelöidyistä” ja tietoja välittävistä ihmisistä ilmauksella: ”Paljon melua tyhjästä”.

Tiitinen lukitsi listan presidentti Mauno Koiviston kaudella suojelupoliisin kassakaappiin. Tiitinen sanoo, että kommunismin aikaisten satelliittimaiden toiminnalla on nyky-Suomessa häviävän pieni merkitys.

Seppo Tiitinen ja Pekka Ervasti Markku Pitkänen / Yle

– Suomen vastavakoilurintaman pääsuunta on aina ollut sama ja tunnettu. Vastapeluri eli Neuvostoliitto ja sen seuraajavaltio on aina halunnut hoitaa tiedustelunsa Suomessa omin voimin. Siinä ei ole pikkuapureita eli liittolaismaita tarvittu.

Tiitinen väittääkin, ettei muista 18 nimen listalta yhtään. Sen hän kuitenkin muistaa, että kahta julkisissa arvuutteluissa esiintynyttä nimeä siinä ei ole.

– Voin melkoisella varmuudella sanoa, että jos Kalevi Sorsan nimi olisi listalla, muistaisin sen. Sama pätee Tarja Halosen kaltaisiin valtakunnantason poliitikkoihin.

Lista tulee julkiseksi vuonna 2050.

Presidentin poliisi

Kun Seppo Tiitinen aloitti suojelupoliiisin leivissä, presidentti Urho Kekkonen piti suojelupoliisin keskeisenä tehtävänä kommunistien seurantaa.

Tieto Venäjän liikkeistä ja tiedot venäläisille kulkivat paljolti suojelupoliisin päällikön Tiitisen ja Neuvostoliiton suurlähetystön lähetystöneuvos Viktor Vladimirovin kautta.

Kekkonen halusi myös tietää kaiken Vladimirovin eli Vihtorin ja Tiitisen säännöllisestä tietojenvaihdosta.

Tätä tietojen vaihtoa KGB-miehen kanssa on arvosteltu esimerkiksi siitä, että supon kanssa tehty ”herrasmiessopimus” salli suurvallan tiedustelun valtion rajojen sisällä.

Presidentti Mauno Koivisto kertoo omissa muistelmissaan, että Neuvostoliiton tiedustelua ei pyritty lopettamaan vaan pitämään se aisoissa.

Myös Seppo Tiitinen sanoo, että vastatiedustelun kannalta oli tärkeää päästää tiedossa olevat vakoojat maahan.

– Silloin ei tarvinnut harrastaa kissa ja hiiri -leikkiä eli arvuutella, ketkä olivat kohteita ja ketkä eivät. Näin suojelupoliisn vähäisiä resursseja saattoi kohdistaa järkevästi.

Vaikuttamista poliittisiin päätöksiin

Tiitinen kertoo, että agenttien jahtaaminen oli jatkuvaa ja tiedustelupalvelun työ raadollista.

– Siinä pyritään selkeästi ja aktiivisesti vaikuttamaan asemamaan poliittisiin näkemyksiin, jopa päätöksiin.

Tuolloin vaikutettiin ilman somea – henkilökohtaisin kontaktein ja laajemmalla informaatiovaikutuksella ja propagandalla.

– Varsinkin 1970-luvulla oma ”kotiryssä” oli joissakin poliittisissa piireissä eräänlainen ulkopoliittinen laatumerkki – ellei peräti statussymboli. "Kotiryssän" avulla saattoi siivittää nousua politiikassa. Ja KGB:hän pyrki uimaan suomalaispoliitikkojen liiveihin mahdollisimman varhaisessa vaiheessa, kertoo entinen suojelupoliisin päällikkö kirjassa.

Karkotuksia piilossa

Vakoilusta tai tihutöistä epäiltyjä tai kiinni jääneitä kiidätettiin takaisin kotiin eli karkotettiin.

– Minun päällikköaikanani maasta lähettiin pois parikymmentä neuvostoliittolaista. Muista maista karkotettuja ei ollut lukuun ottamatta paria romanialaista ja kahta ranskalaista.

Karkotuksista ja varoituksista päätti presidentti Tiitisen raportoinnin jälkeen. Tämän jälkeen Tiitisen tehtävä oli kertoa karkotuksista lähetystöneuvos Vladimiroville.

Medialta karkotukset piilotettiin. Tiitisen mukaan ei haluttu aiheuttaa lisää vahinkoa Suomen ulkosuhteille. Tiitinen pohtii kirjassa Suomen linjan nykyään muuttuneen.

– Britanniassa sattuneen hermokaasuiskun jälkeen 2018 myös Suomi potkaisi julkisesti yhden venäläisen tiedustelumiehen maasta osana EU-maissa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa tehtyjä diplomaattien joukkokarkotuksia.

Pakolaistulva ja terrori-isku

Neuvostoliiton rakoilu liitoksistaan ja lopulta jättiläisen hajoaminen aiheutti vakavia uhkakuvia. Tiitinen kertoo kirjassa, että pakolaispaine itärajan takaa kasvoi. Se lisäsi suojelupoliisin arvion mukaan terrorismin uhkaa.

Itärajan ylitse tuleva inkeriläisten pelätty massamuutto saatiin kuitenkin sujumaan, vaikka ovista ja ikkunoista tulvi viisumianomuksia.

Sen sijaan Suomessa pelättiin myös juutalaisten massapakoa länteen. Neuvostoliiton talouden romahduksen seurauksena arveltiin jopa miljoonan juutalaisen lähtevän maasta, näistä 200 000 Leningradin alueelta.

Lentojen oli määrä kulkea Lappeenrannan kautta. Tiitinen kertoo kirjassa ottaneensa yhteyttä Palestiinan vapautusjärjestöön PLO:hon ja vaatineen takuita, ettei Suomen alueella ”yritettäisi mitään dramaattista”.

Suojelupoliisi Helsingin Ratakadulla AOP

Huolestuttavasta ”Suomelle annettavasta opetuksesta” kuitenkin tihkui tietoja suojelupoliisille kesällä 1990.

– Saimme vihjeen jonka mukaan iskuja suunniteltaisiin Ateenassa Suomen ja Neuvostoliiton suurlähetystöjä vastaan juutalaismuuton pysäyttämiseksi.

Suomen kautta kulkevasta kuljetusreitistä luovuttiin, ja Israel neuvotteli Neuvostoliiton kanssa suorista lennoista.

Myräköitä ja lautaskiistoja pääsihteerin pallilta katsottuna

Vallan kulisseihin pääsemme Tiitisen matkassa kurkistamaan myös eduskuntasalin eturivistä, pääsihteerin paikalta.

EU-edustamisen niin sanotun lautaskiistan alkujuuret kerrotaan presidentti Martti Ahtisaaren ajalta ns. linnarauhan rakentamiseen saakka.

Presidentti Ahtisaarelle ei kelvannut, että pääministeri edustaa Suomea Eurooppa-neuvostossa. Suomen pääministeriä istutettiin lähinnä nurkassa Esko Ahon (kesk.) hallituksen aikaan, kertoo Tiitinen.

– Kysyin presidentin neuvonantajalta Martti Manniselta, oliko hän tehnyt selväksi, että perustuslakivaliokunta tulkitsee valtiosääntöoikeudelliset asiat. Manninen levitteli käsisään ja totesi, että presidentti katsoi olevansa paras perustuslain tulkitsija.

Seoppo Tiitinen toimi eduskunnan pääsihteerinä 1990–2016 Yle

Perustuslakiuudistus korjasi sittemmin Tiitisen mukaan ”presidenttien tossunpoikkeamat”. Tällä hän tarkoittaa tapauksia, joissa presidentit eivät olleet toimineet tai tulkinneet valtaoikeuksiaan hyväksyttävällä tavalla. Presidentin aisan yli potkiminen laitettiin kuriin.

Suomalaiset ottavat lait liiankin tosissaan

Sutki savolaisuus lienee Tiitisen pontimena, kun hän kirjassa hämmästelee suomalaisten orjallista halua noudattaa lakeja.

– Muualla maailmassa lakiin kirjattuja korkealentoisia taivaanrannan maalauksia ei oteta yhtä vakavasti. Sama on EU-lainsäädännön kohdalla. Ei Euroopassa yleisesti ajatella, että kaikkien pitäisi ruveta askarruttamaan mieltään mokomilla pykäläseikoilla.

Tiitinen puhuu kirjassa hämmästyttävän avoimesti. Hän avaa historian käänteitä kansakunnan näköalapaikalta. Maallikko ei osaa edes ounastella, mitä kaikkea vielä jäi pimentoon.