Avramopoulos pöördus möödunud nädalal kirjaga Pevkuri poole, milles avaldas muret, et ümberpaigutamise protsess ei ole loodetult käima läinud. 26. septembriks 2017 peaks olema 160 000 rahvusvahelist kaitset vajavat inimest Kreekast ja Itaaliast ümber paigutatud teistesse liikmesriikidesse.

Hanno Pevkur selgitas oma vastuses, mis on olnud seni probleemid, et Eesti ei ole saanud vastu võtta kaheksat põgenikku, keda Itaalia on ümberpaigutamiseks pakkunud.

Põgenike toimikutes olev informatsioon ei ole olnud adekvaatne ning selle põhjal ei ole võimalik inimesi identifitseerida. Seega ei ole võimalik ka välja selgitada nende kaitsevajadust ning kontrollida nende tausta.

Pevkur rõhutab kirjas, et ümberpaigutamine ei tohiks kujuneda ohuks sisejulgeolekule, mistõttu tuleb riske eelnevalt hinnata.

Pevkur selgitab, et toimikutes ei olnud näiteks sõrmejälgi. Samuti pole kirjas olnud põhjust, miks inimene asüüli üldse palub (põhjuseks on märgitud lihtsalt «ümberpaigutamine»). Samuti pole toimikutest informatsiooni esmaste turvakontrollide kohta, rääkimata sellest, et oleks kindlaks tehtud, kas inimene üldse asüüli vajab.

Pevkur rõhutab kirjas, et ümberpaigutamise protsessi sujumiseks on liikmesriikidel vaja täpset ja detailset informatsiooni. Eesti võtaks vastu põgenikke, kelle osas on järgmised toimingud tehtud:

Kompetentsed ametiasutused peavad kindlaks tegema inimese identiteedi.

Inimene peab olema taotlenud rahvusvahelist kaitset. Lihtsalt «ümberpaigutamine» ei saa olla põhjus inimesele kaitse andmiseks.

Võetud peavad olema sõrmejäljed, mis peavad olema edastatud ka ühtsesse süsteemi.

Esimene taustakontroll peaks olema tehtud, võimalusel peaks vastuvõtjariik saama ise teha ka teise taustakontrolli.

Meditsiiniline läbivaatus peaks olema tehtud ja dokumenteeritud.

Pevkur rõhutab kirjas, et ümberpaigutamine ei tohiks kujuneda ohuks sisejulgeolekule, mistõttu tuleb riske eelnevalt hinnata.

Nii teeb siseministeerium oma ettepanekud, et ümberpaigutamise protsess oleks senisest efektiivsem:

Riigid, kus asuvad tulipunktid, peaksid kaasama protsessi ka liikmesriikide eksperte. Vastuvõtjariigid saaksid kohapeal läbi viia intervjuusid ja kontrolle enne, kui inimest reaalselt hakatakse ümber paigutama. Sideohvitserid saaksid tõsta ka asüülitaotlejate teadlikkust riigi kohta, kuhu neid võidakse paigutada.

Inimest, kes asüülitaotlust ei esita, ei tohiks automaatselt ümberpaigutatavate programmi lülitada. Sama kehtib nende kohta, kes ei põhjenda oma kaitsevajadust.

Esmalt võiks ümber jagada inimesed, kellel on olemas dokumendid.

Ümberpaigutatavad peaksid ootama vastuvõtukeskustes (eriti need, kellel pole dokumente).

Ümberpaigutamise eeltingimuseks võiks olla sõrmejälgede kontroll.

Inimene, kes asüülitaotlust ei täida, tuleks tagasi koduriiki saata.

Veel soovitab siseministeerium lisada tulevikus rohkem kriteeriume, et kindlaks teha, kas inimene vajab ümberpaigutamist (näiteks võiks olla kriteeriumiks aktiivne sõjategevus päritoluriigis).

Kokkuvõttes ütleb Pevkur, et Eesti on Euroopa Komisjoni kavaga üldpildis nõus ja annab oma panuse, kuid loodab, et Eesti ideed aitavad kiirendada ümberpaigutamise protsessi ja vähendada erinevaid riske.

Eesti on Euroopa Liidule lubanud, et võiks kahe aasta jooksul vastu võtta kuni 550 põgenikku, kuid tegelikult ollakse valmis kahe aasta jooksul võtma vastu 329 põgenikku nii Itaaliast kui ka Kreekast.