Foto: Alberto Groșescu/Inquam Photos



E foarte important ca în lunile ce vin să ne încurajăm unii pe alții, să ne dăm speranță și să credem în puterea noastră de a schimba ceva. E vital să credem că sunt încă destule lucruri care depind de noi, că suntem stăpâni pe destinul nostru ca națiune, ca societate, ca indivizi. Avem nevoie în aceste luni cruciale să rămânem optimiști. Eu însumi, scriind aici, încerc din răsputeri să transmit încredere în energiile noastre, în forța pe care o putem aduna dacă ne strângem unul lângă celălalt, chiar dacă suntem mai puțini decât speram, și să rupem șirul netrebniciilor provocate de această putere ticăloasă.

Dar acest optimism trebuie să fie unul măsurat și realist. Nu trebuie să ne înșelăm mai ales asupra situației în care ne aflăm și e vital să rămânem cu capul pe umeri. Desigur, nu e cazul să deprimăm și să depunem armele, pentru că abia atunci am da cu totul satisfacție acestei strategii minuțioase puse la cale de camarila lui Dragnea.

E util să știm că, în cele mai multe cazuri, victoriile noastre sunt simbolice, iar victoriile puterii sunt reale. Noi exultăm la fiecare gafă a lui Dăncilă, dar puterea își instaurează lichelele la CCR pentru 9 ani. Noi râdem la prostiile debitate de Daea, dar legislația penală favorabilă infractorilor va fi foarte greu de schimbat. Noi ne îndemnăm unii pe alții la vot în virtual, dar în real puterea își mobilizează mase uriașe de votanți fideli și dependenți și schimbă legislația electorală. Noi îi apreciem sau îi demolăm pe unii dintre tinerii valoroși că au curajul să intre în politică, dar în exact același timp uriașa mașinărie a statului angajează fără discernământ în poziții cheie fie copiii lui Dăncilă, Daea, Buzatu, Ţuțuianu, fie (dar cele două nu se exclud) analfabeți, amante, piloși și slugi. Noi ne bucurăm că un hoț recunoscut primește o condamnare în primă instanță, dar simultan puterea a eliberat alți 50 de hoți la grămadă cu criminali și violatori. Şi tot simultan, hoții albiți devin formatori de opinie la televiziunile partidului, în timp ce noi ne scoatem ochii în comentarii la postări banale.

Ce înseamnă asta? Înseamnă că e crucial pentru viitorul nostru să știm să punem în balanță victorii reale împotriva puterii și nu victorii simbolice. Micile momente de satisfacție precum cele amintite mai sus, dar și altele, au darul de a ne face mai mult rău, pentru că ele riscă să ne dea impresia că părem mai puternici decât suntem, că suntem într-o luptă dreaptă cu puterea și că prin mobilizare, cinste și curaj o putem înfrânge. Dar e nevoie de multă forță și de mult realism pentru a recunoaște în față nouă înșine, mai ales, că șansele noastre de a învinge se împuținează pe zi ce trece, că democrația și statul de drept sunt sabotate zilnic de către rețeaua infracțională care a confiscat statul român și că nici măcar o victorie în alegeri (mai ales în cele europene, o victorie atât de necesară, dar, vai, atât de simbolică și ea) nu va clinti un singur om din actualul dispozitiv al puterii. Și nu e deloc sigur că o victorie mult mai reală și mai categorică la următoarele alegeri îi va clinti din loc. Felul în care au acționat în ultimele luni luând cu asalt și doborând instituție după instituție dovedește că a existat premeditare și că scopul ultim al acestei puteri este toată puterea, indiferent cine câștigă de acum înainte alegerile.

Nu avem motive de optimism în acest moment. Și nici nu prea ajută încurajări de genul „haideți să haidem”. Acestea sunt utile, dar foarte insuficiente și chiar amețitoare prin efectul lor de mistificare. Ne trebuie o abordare profundă, capabilă să evalueze în tot dramatismul și gravitatea situației în care ne aflăm și care, dacă nu este tratată cu responsabilitate, riscă să ne arunce în întuneric și teroare pentru zeci de ani de acum înainte.

Dar neavând motive de optimism privind evoluția „de la sine” a României, nu avem absolut niciun motiv să cedăm și să ne predăm. Am avut și avem încă la îndemână mijloace de a rezista, de a protesta, de a ne opune puterii discreționare pe care părinții și bunicii noștri nu le-au avut. Şi aici nu vorbesc despre facilul facebook, prin care trimit până și eu acest mesaj. Ci de libertatea de exprimare, de asociere, de circulație, de a alege și de a fi ales, despre o mulțime de drepturi pe care dacă nu le folosim, le vom pierde cât de curând. Nici Dragnea, nici Mitralieră sau Oprișan nu au nici cel mai mic respect pentru democrație și dacă ar putea, mâine ar suprima toate drepturile pentru prostime. Așa a fost mai mereu în istorie, arareori o putere a dorit să se limiteze pe sine. De aceea, fără optimism și fără fatalism, suntem datori părinților noștri, dar și copiilor noștri cu rezistența și cu acțiunea politică împotriva oricărei puteri care ne limitează sau ne suprimă drepturile. Iar actuala putere de la București pare mult mai sedusă de modelul autocratic Putin sau Erdogan decât de democrațiile occidentale. Nu suntem încă pe marginea prăpastiei, dar nici mult nu mai avem. Dacă nu acționăm acum, vom mai simți pentru un scurt moment plăcerea plutirii, dar va fi doar prăbușirea în gol a României.