Locuirea – între proiect şi decizie politică. România 1954-1966 – Adnotări la cartea Mirunei Stroe Posted by Alexandru Beldiman on marți, iulie 4, 2017 · Leave a Comment

Lipsa de poziţie a arhitecţilor întreţinea o confuzie greu definibilă, care arunca tot ce se construise după război sub oprobriul (public?) faţă de fostul regim şi îi lipea automat eticheta (difamantă?) de ,,arhitectură comunistă”, care înlocuia asertoric orice judecată de valoare. O spuneau studenţii, cărora încă li se vorbea prea puţin despre arhitectura perioadei; o spuneau însă cu aceeași uşurătate şi personalităţi mediatice, şi oameni de cultură care navigau şi ei într-o neaşteptată lipsă de criterii şi de informare. Creştea un fel de ,,pată albă”, un anormal hiat istoric, acoperit numai de umbra molipsitoare a Casei Poporului, ce continua să ne domine şi în discurs.

Ana Maria Zahariade, Arhitectura în proiectul comunist. România 1944-1989, București: Editura Simetria, 2011

Revista „Arhitectura” mi-a cerut cu un timp în urmă, prin vocea doamnei arhitect Monica Lotreanu, redactor-şef, o recenzie a volumului Mirunei Stroe Locuirea între proiect și decizie politică. România 1954-19661. A trebuit să recitesc cartea cu creionul în mână – citisem textul tezei de doctorat pe care Ana Maria Zahariade mi l-a dat pentru a mă pronunța asupra interesului Editurii Simetria întru editarea lui – lectură din care a rezultat un rezumat subiectiv pentru fiecare capitol. Mi s-a părut interesant, mai ales pentru cititorii tineri care nu au trăit timpurile descrise în carte, ca o parte din aceste rezumate să fie incluse în prezentarea de față. Am selecționat din respectivul capitol ceea ce mi s-a părut mie relevant. Rezumatul – scris cu negru – este urmat, în unele cazuri, de comentarii personale scrise cu albastru în marginea admirabilului text al Mirunei Stroe. Simțitor mai lung decât o recenzie, comentariul este mai mult decât cere o astfel de analiză, dar şi mai puţin, fiindcă ar fi trebuit să fiu total imparţial – şi m-am străduit să fiu – dar volens-nolens sunt parte…

Housing. Between Project and Political Decision. Romania 1954-1966 Annotations to a Book by Miruna Stroe This article is a sort of scientific metaliterature – a book review written by architect Alexandru Beldiman, a professional active since late 1960s, who examines the interplay between the production of housing and government strategies during the Communist time. Alexandru Beldiman begins by mentioning that he was first acquainted with Miruna Stroe’s text, recently published by Simetria Publishing House, when he reviewed her PhD thesis, written under the supervision of Professor Ana Maria Zahariade. To the summary he then drafted (published here in black) he now adds new comments (impossible to imagine in the Communist period), giving insight into some of the events and facts present in Miruna Stroe’s argumentation (here in blue). Miruna Stroe’s investigation takes into account realised and unrealised housing projects (published mostly in Arhitectura) as well as competitions on this topic. The first analysed projects belong to the post-1954 period. 1954 was the year when the de-Stalinisation process started in Romania, echoing Khrushchev’s speech. This determined the re-evaluation of the soviet-inspired legislation concerning urbanism and architecture. An important source in Miruna Stroe’s investigation (and Alexandru Beldiman’s commentary) comes from the articles published by Arhitectura at the time. The second key moment in Miruna Stroe’s research is the year 1958, when the General Secretary of the Romanian Workers’ Party, Gh. Gheorghiu-Dej, gave the green light to build the Romanian version of Communism. The same year, the Union of Architects adopted some resolutions with significant impact on architecture. As a consequence, modernist architecture was back in favour, referring to international urban planning models was allowed and a balanced ratio between prefabricated and unique solutions was encouraged. These were to be found in the housing estates built in Bucharest and the central area of other cities. The third pivotal moment of the research is 1965-1966, when newly-elected President Nicolae Ceaușescu laid the foundation for his vision of residential architecture.

Iată o tânără arhitectă cercetătoare, Miruna Stroe, fostă studentă a Anei Maria Zahariade sub îndrumarea căreia a scris remarcabila teză de doctorat Locuirea între proiect şi decizie politică. România 1954-1966, pe care a transformat-o în volumul (relativ) recent publicat de Editura Simetria şi care face obiectul prezentării de faţă. Cercetarea extrem de serioasă şi consistentă, făcută cu investigarea unor documente inedite, cercetare ce scoate la lumină o epocă în care în România s-a construit foarte mult, nu întotdeauna neinteresant, nu întotdeauna lipsit de interes profesional, mereu cu implicarea puterii politice ale cărei apropieri de subiect şi intervenţii sunt excelent surprinse şi revelate. Ana Maria Zahariade înscrie studiul Mirunei Stroe într-o „istorie programatic înţelegătoare, firesc empatică şi la adăpost (pe cât se poate) de la fel de omeneştile sim-patii şi anti-patii”, într-un larg demers academic numit de Vintilă Mihăilescu „noul val” în rescrierea istoriei României.

Investigația autoarei a fost făcută atât asupra producţiei de arhitectură de locuinţe pusă în operă, cât şi prin cercetare de proiecte nerealizate (publicate mai ales în revista „Arhitectura”) şi a concursurilor organizate pe această temă: „Aceste proiecte nerealizate – ne spune Miruna Stroe – au ajutat la închegarea unei imagini mai complete a activităţii de proiectare, alăturând construcţiilor realizate multe din străduinţele arhitecţilor, care stau mărturie pentru preocupările lor, educaţia, orientarea stilistică, de multe ori într-o măsură mai mare decât opera construită”.

Opţiunea pentru subiectul locuire este generată, ne spune autoarea, de faptul că, spre deosebire de locuinţă, locuirea te obligă să te raportezi „la scara unităţii locative, cât şi la scara mare a oraşului, trecând prin nivelul intermediar al grupării”.

Alegerea a condus-o pe Miruna Stroe să identifice în arhive materiale inedite care să pună în evidenţă evoluţia urbanismului de urgenţă al epocii, la noi. Rezultatul cercetărilor este disecat cu bucuria pe care o are un chirurg ce ştie că ceea ce face va reda sănătatea pacientului său. Pacientul Mirunei Stroe este societatea românească, în general, şi în particular, arhitectura, urbanismul şi breasla arhitecţilor. Avem nevoie, chiar şi mai târziu, să ştim ce şi de ce ni s-a întâmplat.

Partea I

Situaţia proiectării de locuinţe în 1954. Repere arhitectural-urbanistice, politice, legislative.

Situaţia politică

Este evidenţiată particularitatea politică de la noi, anume faptul că destalinizarea s-a făcut fără înlocuirea conducerii partidului şi a statului. În acest sens, autoarea citează din raportul final asupra dictaturii comuniste în România în care autorii conchid că în România nu a avut, de fapt, loc o destalinizare adevărată: „intelectualii români nu au condus mişcări similare cu revoluţia maghiară ori Primăvara de la Praga […] nemulţumirile populare existente în România, cel puţin în acelaşi grad ca şi în celelalte state sovietizate, nu au avut la vârf niciun fel de susţinători. Nu au apărut un Imre Nagy, un Alexander Dubček…”.

Aflăm că legislaţia comunistă în domeniul arhitecturii şi al construcţiilor şi instituţiile centralizate, care au generat-o şi care au condus întreaga activitate, au fost inspirate direct din sistemul sovietic. Fuseseră concepute pentru a pune capăt exercitării liberale a profesiunii. O serie de decrete încep să fie emise din februarie 1949, prin care se înființează Ministerul Construcţiilor şi Institutul de Proiectare a Construcţiilor (IPC). O decizie din octombrie 1949 îngrădeşte fără apel participarea arhitecţilor încă liberali de a fi implicaţi în proiectele statului. IPC, care este autor de proiecte, deci concurent cu arhitecţii liberali, trebuie să-şi dea avizul pe proiectele acestora înainte de a fi supuse aprobării Ministerului Construcţiilor. Nepermis! Printr-o Hotărâre a CC al PMR din 1952 se instituie Comitetul de Stat pentru Arhitectură şi Construcţii (CSAC). În acelaşi timp sunt înfiinţate: Direcţia pentru Arhitectură şi Sistematizare de pe lângă Sfatul Popular al Capitalei; postul de arhitect-șef; Institutul de Arhitectură, iar în 1953 apare primul număr al revistei „Arhitectura RPR”, sub oblăduirea Uniunii Arhitecţilor (UA) şi a proaspătului înfiinţat CSAC, al cărui prim preşedinte a fost arhitectul Nicolae Bădescu.

În acest context apare şi Hotărârea CC al PMR şi a Consiliului de Miniştri al RPR nr. 2448/1952 cu privire la planul general de reconstrucţie (socialistă) a oraşului Bucureşti.

Sunt trecute în revistă legile care aveau să guverneze exercitarea profesiunii. Cu unele modificări şi completări, această legislaţie va păstra în structura ei păcatul originar, acela de a fi fost născută în URSS. Dacă totuşi la noi s-au edificat arhitecturi şi părţi de oraşe care pot să intre într-un manual de istoria arhitecturii europene – este un fapt în care eu cred – acest lucru a fost posibil exclusiv graţie convingerilor şi probităţii profesionale şi morale ale unui număr de arhitecţi mai mare decât cel pe care societatea l-a presupus şi îl presupune încă.

Prin forţa lucrurilor, capitolele referitoare la arhitectură şi urbanism din cărţile recente de istorie contemporană, apărute la noi, nu au putut pătrunde până în miezul fenomenului construirii şi reconstruirii oraşelor, după al Doilea Război Mondial, în Europa şi, implicit, în România. Din acest motiv, avem ocazia să citim texte de istorie în care sunt puse la un loc, fără prea mult discernământ, arhitecturi care se înscriu în spiritul timpului şi sunt mai mult sau mai puţin egale cu suratele lor occidentale şi lucrări proaste de arhitectură, făcându-se astfel un amalgam infamant la adresa arhitecţilor în totalitate.

În Occident, reconstrucţia începe imediat după război, în spiritul sever al Cartei de la Atena. La noi, din 1944 până prin 1949, se practică o arhitectură ce urmează modul de a construi interbelic. În Occident, fenomenul continuă sub presiunea lipsei de locuinţe, prin practicarea unui urbanism de urgenţă, în care barele şi turnurile sunt principalele elemente de compoziţie urbanistică. La noi, cu un decalaj de circa 10 ani faţă de Occident – decalaj impus de deceniul stalinist –, s-au folosit începând din 1958 oficial (neoficial, ceva mai devreme), soluţii apropiate de cele occidentale. A existat deci un spirit al timpului în care putem înscrie demersul arhitecţilor şi urbaniştilor români din momentul amintit, când s-a recuperat în bună parte decalajul.

Problematica locuirii văzută în revista „Arhitectura”

În anul 1954 se împlineau 10 ani de la fatidicul 23 August 1944 şi aveau să apară cinci numere normale şi un al şaselea număr dublu (6-7). Toate au tratat subiectul locuinţelor. Astfel, nr. 1 trata „Locuirea de masă”. Două idei sunt puse în evidenţă: necesitatea folosirii exclusive a experienţei sovietice şi folosirea tipizării proiectelor de locuinţe.

În acelaşi număr, Pompiliu Macovei, pe atunci vicepreşedinte al UA şi arhitect-şef al Capitalei, scria un articol extrem de critic la adresa lucrării profesorului Richard Bordenache – cunoscută în lumea arhitecţilor sub numele de „Palazzo Calcani” (1953), faţada care închide spre sud Piaţa Revoluţiei şi în faţa căreia se află scuarul monumentului Iuliu Maniu, de Mircea Spătaru. I se reproşa neinterpretarea arhitecturii clasice, astfel încât să corespundă conţinutului nou: „Nepunându-şi problema conţinutului de idei care trebuia exprimat în această lucrare, tov. arh. R. Bordenache nu a avut, faţă de elementele de arhitectură clasică pe care le-a utilizat, acea atitudine justă, de prelucrare critică, novatoare, pentru a realiza un lucru actual şi nou, corespunzător unui conţinut nou, ci a căutat să facă ceva cât mai diferit numai ca formă, deşi a folosit pentru aceasta tot un vocabular vechi, pe care l-a căutat în formulele cele mai neobişnuite, în rezolvările cele mai particulare ale arhitecturii renaşterii [sic] târzii”.

Personal, cred că profesorul Bordenache îşi propusese, în primul rând, să construiască între Ministerul de Interne şi Galeriile Kretzulescu o clădire care să închidă corect Piaţa Palatului (astăzi, Piaţa Revoluţiei), şi în acest scop a vrut să dialogheze cu arhitectura Galeriilor Kretzulescu, opera lui G. M. Cantacuzino şi Horia Teodoru. Cele două faţade se află în acelaşi plan, despărţite de Calea Victoriei. Nu avem decât să ne uităm la proporţiile ferestrelor, la materialul şi culoarea din care sunt realizate faţadele celor două construcţii. Pompiliu Macovei, care avea – şi avea să aibă în continuare – diverse funcţii înalte politice şi administrative, a făcut, cred, un exces de zel inutil. Or, Pompiliu Macovei era un om inteligent şi cultivat şi nu cred că nu a intuit intenţia profesorului Bordenache2.

În numărul 2 al revistei se face prezentarea sistematizării oraşului Vulcan. Miruna Stroe sezisează cu promptitudine în textul principalului autor al proiectului, T. Iconomu3, legătura cu tezele Cartei de la Atena şi cu unitatea de vecinătate a lui Clarence Perry.

În numărul 4, profesorul Gustav Gusti face o prezentare exhaustivă a activităţii de construire a locuinţelor în „limbajul de lemn uzual cu dese paranteze explicit ideologice”, a vizitei de o lună făcută de delegaţia arhitecţilor români în URSS.

În numărul 5, în rubrica intitulată „Cronica”, este comentat un concurs de locuinţe. Miruna Stroe observă aici primele semne ale renunţării la decoraţia specifică realismului socialist4.

Numărul 6-7/ 1954 este dedicat, în cea mai mare parte, referatelor prezentate la a doua Plenară UA, privind proiectarea de locuinţe. În cadrul articolului „Un deceniu de înalte transformări în arhitectura RPR”, al preşedintelui CSAC, profesorul N. Bădescu, autoarea decelează şi ne aduce la cunoştinţă, cu vădit amuzament, dacă nu cu ironie, „o extraordinar de pragmatică (şi, de altfel, lipsită de poezie)” definiţie a menirii arhitectului, „… care trebuie să realizeze imaginile sale – expresia bogatului conţinut de idei al societăţii noastre – cât mai bogate şi mai convingătoare, prin cât mai puţine mijloace plastice, într-un timp de proiectare cât mai scurt şi permiţând o cât mai rapidă şi mai simplă execuţie pe şantier”. No comment!

Impactul discursului lui Nikita Hrușciov la Conferinţa unională (a constructorilor, arhitecţilor şi muncitorilor în industria materialelor de construcţii, în industria construcţiilor de maşini pentru construcţii, în proiectare şi cercetare), 1954

Ezitări în receptarea discursului?

„Posibila schimbare politică a transmis un fior de nelinişte la nivelul înalt al conducerii PMR şi, de aceea, toate deciziile lui Hrușciov au fost primite cu precauţie.“

Precauţia primirii discursului s-a repercutat şi în arhitectură şi urbanism, generând o perioadă de tranziţie. Faptul că nr. 1 al revistei „Arhitectura RPR” din 1955, apărut după discursul lui Hrușciov din decembrie 1954, se ocupă exclusiv de arhitectura agricolă – subiect neutru – exprimă indecizia puterii politice faţă de schimbările pe care le implica neaşteptata poziţie a lui Hrușciov.

Discursul lui Hrușciov. O citire suplimentară

Aflăm din textul volumului faptul că discursul lui Hrușciov a fost considerat de cercuri academice americane, ani mai târziu, ca un manifest de arhitectură şi inclus în antologia de texte teoretice Architecture culture, 1943-1968: A documentary antology, apărută în 1993, la prestigioasa editură newyorkeză Rizzoli. Pe de altă parte, Miruna Stroe ne pune în faţă un text al lui Hrușciov, care este un atac direct la adresa arhitecţilor: „Sunt convins că majoritatea arhitecţilor vor înţelege exigenţele noastre. Şi cine nu va înţelege trebuie să fie adus pe calea cea bună”.

Simpla apariţie a acestui text în „Arhitectura RPR” trebuie să fi stârnit cel puţin un teribil inconfort intelectual, dacă nu existenţial, arhitecţilor români, mulţi dintre ei ieşiţi (sau nu) din închisorile comuniste. Eliberarea majorităţii deţinuţilor politici avea să se facă în cursul anului 1964.

Receptarea şi acceptarea discursului

Raportul CIA referitor la economia URSS din 1955 ignoră „subtilităţile cu privire la stilul arhitectural”, punând accentul pe schimbările economice produse şi care se vor produce. Pentru cercetătorii CIA, aspectele economice prezentate în conferinţă sunt mai importante decât cele politice. R. W. Davies, ne spune autoarea, menţionează că reducerea costului pe metru pătrat a locuinţelor de la 1.700-2.000 ruble la 800-1.000 va face ca arhitecţii să ia cele două măsuri pe care le au la îndemână: să renunţe la decoraţie şi să proiecteze la limita confortului sau sub ea.

La prima vedere, sunt mai degrabă sedus de pragmatismul cercetătorilor CIA, decât de studiile academice care introduc discursul lui Hrușciov în cărţi de teoria arhitecturii, deşi, recunosc, ideea poate să fascineze.

Revista „Arhitectura RPR”, nr. 11-12/ 1955, publică „Hotărârea CC al PCUS şi a Consiliului de Miniştri al URSS cu privire la înlăturarea exceselor din proiectarea şi execuţia construcţiilor” din care Miruna Stroe extrage următorul pasaj:

„Marile lipsuri şi denaturări existente în arhitectură se explică într-o măsură considerabilă prin faptul că fosta Academie de Arhitectură a URSS (preşedinte tov. Mordvinov) i-a orientat pe arhitecţi spre rezolvarea, în primul rând, a aspectelor exterioare ale arhitecturii în dauna planurilor confortabile, a soluţiilor raţionale tehnice, a economicităţii construcţiilor şi exploatării clădirilor. (…) Fosta Academie de Arhitectură a URSS şi institutele sale de cercetări ştiinţifice n-au dat, la timpul lor, o apreciere critică manifestărilor de formalism şi altor lipsuri mari în arhitectură, s-au rupt de viaţă”.

Hrușciov uitase celebrul slogan culturalo-populist al comisarului pentru cultură al lui Stalin, Anatoli Lunacearski, din 1934, „coloane pentru popor”, la cinci ani după ce Stalin decisese construirea socialismului într-o singură ţară, URSS, lăsând avangarda internaţionalistă din ţara sa fără obiect al muncii.

Efectele discursului în practica din România

Plenara a treia a UA a avut loc la câteva zile după pronunţarea discursului de către Hrușciov. Arhitecţii români care au participat la Consfătuirea de la Moscova n-au participat la Plenară. Ezitarea conducerii politice a dus la apariţia unui decalaj între direcţia ideologică generată de discursul lui Hrușciov şi practica arhitecturii din România.

Abia din numărul nr. 4/ 1955 al revistei „Arhitectura RPR” încep să fie prezentate problemele ridicate de Hrușciov.

Mi se pare interesant de semnalat felul în care este ilustrat textul capitolului. Prin fotografiile de şantier pe care le scoate la lumină, Miruna Stroe pune în evidenţă frica puterii politice de a da undă verde schimbărilor provocate de discursul lui Hrușciov. Îndepărtarea tacită şi din mers a decoraţiei faţadelor de tip stalinist sovietic la construcţii aflate în curs de execuţie (concepute în perioada stalinistă, dar neterminate în această manieră) este expresia acestei frici descifrate subtil de autoare în fotografiile-martor. Ilustraţia susţine şi întăreşte înţelegerea textului. Într-un viitor volum sau într-o nouă ediţie ar putea fi arătate, în comparaţie cu ceea ce s-a realizat în final, imagini cu primele variante bogat decorate cu sculpturi ale unor proiecte (Opera, Radiodifuziunea, blocul „Romarta copiilor”, toate în Bucureşti).

Scurtă privire asupra revistei „Arhitectura RPR” până în 1958

„Dacă în perioada de apariţie din 1953 şi până la nr. 4-5/ 1956 coperta este unică, dominată de capitelul în relief, odată cu acest număr dublu coperta se schimbă împreună cu grafica primei pagini. Putem crede însă că la mijlocul anului 1956 se impusese deja schimbarea arhitecturală… Gestul eliminării capitelului poate fi aproape simbolic pentru schimbarea discretă arhitecturală“, apreciază Miruna Stroe.

Pe aceeaşi linie trebuie înscris primul articol de teoria arhitecturii (publicat în revista „Arhitectura RPR”), datorat profesorului Mihail Caffé. „Autorul deplânge statutul ingrat al teoriei de arhitectură, în articol este abordată şi problema specificului naţional: «Vorbind, deci, despre arhitectura naţională, nu trebuie să ne referim totdeauna la adoptarea unor forme devenite tradiţionale în arhitectura populară şi istorică. Dimpotrivă, arhitectura trebuie să fie în primul rând modernă, contemporană, pentru a fi cu adevărat naţională. Istorismul anumitor studii naţionale e, de fapt, un anacronism retrograd”. Autoarea mai semnalează faptul că, începând cu numărul 5/ 1957, revista „Arhitectura RPR” nu mai este organul UA și CSAC, ci numai al Uniunii, iar începând cu numărul 7/ 1957 este pusă în evidenţă continuitatea cu revista de dinainte de război.

Ar fi interesant de făcut o comparație cu revista „Arta plastică”, editată de Uniunea Artiştilor Plastici în aceleași momente, pentru a vedea în ce măsură exista un sincronism dictat politic, privind anunţarea discretă a unor schimbări.

Cred că trebuie semnalat curajul profesorului Mihail Caffé, care în răspăr cu tezele oficiale referitoare la cum trebuie concepută arhitectura în România a pus pe hârtie textul de mai sus. La vremea aceea, capitolul privitor la Regionalismul critic al lui Kenneth Frampton nu fusese scris încă. Mă refer explicit la comentariul pe care istoricul britanic îl face Bisericii Bagsværd (1976, Copenhaga), concepută de Jørn Utzon.

Concluzii la discursul hrușciovian

„Discursul lui Hrușciov face o mai mult sau mai puţin dorită operaţiune de sincronizare cu Occidentul în ceea ce priveşte practica arhitecturii, însă într-un mod exclusivist şi discreţionar […], chiar dacă interiorizarea noului stil arhitectural este mai lesnicioasă, căci uneori pare a se suprapune peste convingerile autentice ale arhitecţilor, ea nu poate fi uşoară în lipsa posibilităţilor critice. Critica valabilă de arhitectură este inexistentă, astfel încât practica meseriei rămâne a fi făcută printr-o permanentă navigare printre hotărâri şi normative impuse pe cale politică.”

De ce se întâmpla aşa, de ce nu a existat o critică de arhitectură? În primul rând, pentru că în epocă a critica arhitectura era sinonim cu a critica regimul comunist. Urmarea este că proiectele prezentate în revistă, care ar fi trebuit să beneficieze de o critică de întâmpinare scrisă de o voce autorizată, erau însoţite întotdeauna numai de textul autorului proiectului, care putea fi câteodată mai mult sau mai puţin autocritic.

Finalul oficial al tranziţiei

Studiul despre evoluţia locuinţei, material documentar precedând discursul lui Gheorghe Gheorghiu-Dej

O descoperire rară este marea bucurie a celor pasionaţi de cercetarea în arhive, găsirea de către autoare a materialului intitulat „Studiul privind problema construcţiilor de locuinţe şi social-culturale din RPR” – un adevărat scop – reprezintă un astfel de caz. Miruna Stroe a descoperit textul ce a stat la baza discursului lui Gheorghe Gheorghiu-Dej care, în 1958, a marcat oficial începutul destalinizării.

Este vorba despre studiul făcut de o echipă de 23 de specialişti, ingineri, arhitecţi şi economişti – sub conducerea Direcţiei economice a CC al PMR – pregătitor pentru discursul oficial de acceptare a schimbării generate de discursul lui Hrușciov din decembrie 1954. Studiul a fost realizat în 1957 şi era structurat în 5 părţi: 1. Situaţia actuală privind fondul de locuinţe; 2. Factori determinanţi, căile de reducere a costului de îmbunătăţire a calităţii locuinţelor şi a clădirilor social-culturale; 3. Surse de finanţare şi alte probleme financiare; 4. Întreţinerea şi repararea fondului de locuinţe; 5. Concluzii şi propuneri. Arhitecţii care participă sunt nume vehiculate în epocă: Ladislau Adler, Ion Silvan, Mircea Kernbach, Marcel Locar, Gustav Gusti, Simson Gredingher.

Cuvântul cu valoare de lege: discursul lui Gheorghe Gheorghiu-Dej la Plenara CC al PMR în 1958

Practic, discursul de la Plenara CC al PMR din 26-28 noiembrie 1958, rostit de Gheorghe Gheorghiu-Dej, este rezultatul capitolului de concluzii al studiului amintit mai sus. Prin acest act puterea politică valida cursul pe care arhitectura îl luase deja.

Ansamblul etalon Floreasca

Cercetătoarea consideră – pe bună dreptate – că valoarea de etalon a acestui ansamblu este conferită de momentul în care se construieşte, după discursul lui Hrușciov, dar înainte de acceptarea oficială de către conducerea politică a schimbării în arhitectură. Autoarea constată, în favoarea proiectului, faptul că, deşi avem de-a face cu o soluţie de compromis, soluţia de urbanism se apropie de urbanismul liber şi că este la noi primul exemplu de locuire într-un parc. Proiectul avea să fie prezentat cu ocazia celui de al V-lea Congres al UIA de la Moscova, 1958. Va apărea pe coperta revistei „Arhitectura RPR” (nr. 12/ 1958). Autorii principali ai proiectului au fost arhitecţii Corneliu Rădulescu şi Virgil Niţulescu.

Cred că astăzi este necesară realizarea şi publicarea unor cercetări monografice (incluzând şi studii sociologice) pentru unităţile urbanistice ce reprezintă fie momente de cotitură precum ansamblul pe care îl discutăm, fie momente de excelenţă, cum ar fi părţi din ansamblurile Drumul Taberei, Balta Albă din Bucureşti şi alte câteva din Capitală şi provincie. Cel puţin în prima fază a concepţiei şi construirii lor, aceste realizări urbanistice nu sunt, în opinia mea, mai prejos de ansamblurile de locuinţe occidentale. Dar această aserţiune trebuie validată de studii comparative făcute cu maximă acribie. În Occident, la sfârşitul deceniului 7, încep să apară experimente interesante, bara şi turnul nu mai sunt singurele forme care populează noile compoziţii urbane. De exemplu, la Paris, ansamblul La Grande Borne (1963-1974), arh. Emile Aillaud; ansamblul de factură post-corbusiană, al arhitectului Martin Schulz van Treeck din Rue de Flandres (publicat în 1975 în „AA”) sau cel de factură postmodernă al lui Christian de Portzamparc, din Rue des Hautes Formes (1979), sunt experimente care, trist, la noi, nu au existat, decât într-o măsură foarte mică. Am în minte excepţionalul proiect pentru un bloc de locuinţe înalt realizat de Virgil Niţulescu la începutul deceniului 8, pe Bulevardul 1 Mai, la colţul cu strada Ion Manolescu. Propus ca să facă o contrapondere blocului situat în spatele pieţei (pe care l-am conceput) şi să constituie, în acelaşi timp, capătul de perspectivă al străzii Ion Mincu. Partis-ul arhitectural insolit şi o structură de rezistenţă pe măsură – diafragme moi5 –, datorată inginerului Eleodor Săftoiu, generaseră o volumetrie foarte originală pe care n-am regăsit-o în publicaţiile vremii5, pe care o consider şi acum un proiect experimental.

1958, un an aparte

Plenara CC al PMR din noiembrie 1958 dă undă verde noii direcţii, cea care face posibilă practicarea arhitecturii moderne. În preambul, Plenara UA din noiembrie 1957 evidenţiase, legat de reorganizarea proiectării, prin suficiente voci autorizate, necesitatea unei critici libere; în mod neobişnuit, erau prezentate ca exemple posibil de urmat, cele occidentale. În anul Plenarei CC este itinerată la Bucureşti expoziţia realizată în R.D. Germană şi deschisă prima oară la Berlin privind construcţiile-tip. Evenimentul s-a bucurat de un mare interes în rândul arhitecţilor români, generând multe luări de poziţie în revista „Arhitectura”.

Următoarea plenară a UA (1958) a avut ca temă „reducerea costurilor în construcţia de locuinţe”. Miruna Stroe evidențiază o diferenţă de aproape 100% între preţurile locuinţelor stabilite prin proiect (de către arhitecţi, ingineri, economişti) şi cele politice, evident, cele mici fiind ultimele.

Între 21 ianuarie şi 10 februarie 1958 avea să fie deschisă, la Sala Dalles, expoziţia Arhitectura contemporană în Statele Unite. Evenimentul are valoare de simbol.

Chiar dacă în 1958 nu avem în rândul arhitecţilor starea de euforie a anilor ‘60 – cum spune Ana Maria Zahariade – semnalul schimbării care permitea racordarea arhitecturii ce avea să se facă în România la arhitectura occidentală a generat, încă de atunci (timid la început), o undă ce avea să crească într-un val de energii. Ca urmare a acestei stări, proiectele au fost „mai liber şi mai atent studiate”, ceea ce presupunea, pentru corecta lor punere în operă, bugete al căror calcul să fi fost făcut cu maximă probitate. Puţin sensibilă la acest interes al profesiunii, puterea politică judeca numai în termeni economici, de unde diferenţa de preţuri menţionată de Miruna Stroe şi sincopele arhitecturale… În ceea ce priveşte critica de arhitectură, aceasta nu avea să capete niciun fel de consistenţă din motivele menţionate mai sus.

Al V-lea Congres al UIA

Evenimentul s-a desfăşurat la Moscova, între 20 şi 27 iulie 1958. Alegerea locului a fost simptomatică – spune autoarea – pentru felul în care ţările occidentale au reacţionat la discursul lui Hrușciov. Congresul avea să dezbată tema „Construcţia şi reconstrucţia oraşelor, 1945-1957”. Miruna Stroe semnalează faptul că reprezentantul Academiei de Construcţii și Arhitectură, profesorul arhitect N. Baranov, aprecia experienţa de proiectare făcută pe baza unităţilor de vecinătate propuse încă din 1929 de americanul Clarence Perry. Autoarea mai remarcă, legat de această soluţie urbanistică, apariţia termenului de microraion, conceptual descins direct din unitatea de vecinătate. Adoptat în toate ţările lagărului socialist, termenul acoperă un tip de unitate urbanistică ce se dezvoltă pe suprafeţe variind între 20-50 de ha, pentru o populaţie de 5.000-15.000 locuitori. Cuprinde pe lângă locuinţe, magazine, şcoli, creşe. Avea să fie declinat în varii forme, de la cele clasice (grupare de blocuri cu dotări social-culturale), la forme descompuse şi recompuse ţinând cont de zone construite anterior sau de prezenţa unor artere sau pieţe.

Activitatea Institutelor Regionale de Proiectare, IRP

Începând cu 1 martie 1958, 16 institute de proiectare regionale au luat naştere. În anul următor sunt publicate primele proiecte realizate în IRP-uri, iar în luna aprilie a aceluiaşi an se organizează Consfătuirea tinerilor arhitecţi. „Arhitectura RPR” inaugurează, începând cu nr. 1-2/1958, o rubrică specială, nepermanentă, intitulată „Din activitatea institutelor regionale de proiectare”.

O ilustraţie bine aleasă pune în evidenţă câteva lucrări realizate la Craiova, Oradea, Deva, de o calitate cel puţin onorabilă. Apare cu această ocazie, mai vizibilă, preocuparea pentru un caracter regional al arhitecturii, consonant cu preocupări similare existente mai ales în Italia, Spania (Catalonia), Grecia, Danemarca ş.a.

Înainte de cartiere şi pieţe, proiecte unicat

Schiţa de sistematizare a Capitalei propunea: realizarea de noi cartiere, conturarea de pieţe urbane mărginite de locuinţe, completarea magistralelor şi locuinţelor din centrul oraşului cu clădiri înalte de locuinţe. Multe dintre aceste construcţii, date fiind dimensiunile terenurilor situate în centrul oraşului, cu geometrii particulare şi suprafeţe nu întotdeauna foarte mari, au generat proiecte unicat. Racordarea la ţesutul urban interbelic cerea racordarea la acest tip de arhitectură. Situaţia avea să lase porţi deschise pentru o abordare modernistă. În acest spirit s-au realizat imobilele de pe Calea Victoriei 136, blocurile din strada Brezoianu, construite pe terenuri devenite libere ca urmare a bombardamentelor din al Doilea Război Mondial.

Miruna Stroe ne arată câteva proiecte de mici ansambluri de locuinţe „scăpate de tirania indicilor, consangvine cu arhitectura modernistă interbelică”, ansamblul strada Păsculescu-Tei, autor arh. Mircea Dima, și complexul de locuinţe din strada Ana Davila, autori arh. Mihaela Slomnescu şi Vl. Iliescu. Construite pe terenuri libere, de mici dimensiuni, după proiecte mai relaxate, ce aveau să producă unităţi urbanistice la scară umană, aceste ansambluri au avut, de multe ori, o arhitectură de foarte bună calitate.

Aş adăuga aici (deşi a fost menţionat la alt capitol, p. 58), pentru nota de evidentă modernitate, blocul Sanitas (cum era cunoscut la sfârşitul anilor ‘50) realizat înaintea imobilelor menţionate, în 1957, de arhitectul Virgil Niţulescu (1922-2000). Situat în Bulevardul Nicolae Bălcescu, în apropierea străzii C. A. Rosetti, amplasat între două blocuri interbelice moderniste şi, practic, în faţa blocului Malaxa al lui Horia Creangă, imobilul Sanitas se află cu acestea într-un interesant dialog6. Cunoscut pentru poziţiile sale afirmat moderniste, Virgil Niţulescu fusese extrem de vehement criticat de Gustav Gusti, într-un articol din „Arhitectura RPR” (nr. 2-3/ 1950), care comenta un concurs de locuinţe: „[…] proiect lipsit de orice valoare arhitectonică sau constructivă a suscitat totuşi discuţii ample între membrii juriului, datorită valorii lui de manifest al unei ideologii duşmănoase […]“.

Unul din multele merite ale cărţii pe care o analizăm aici este şi faptul că, pentru a susţine ideile din text, ne este pusă la îndemână, în mod concentrat, o iconografie care scoate la lumină lucrări de arhitectură valoroase: ansamblul Păsculescu-Tei, blocul Sanitas, blocul din Calea Victoriei 136, blocurile din strada Brezoianu ş.a.

Paranteza internaţională. Expo 1958

Momentul 1958 constituie pentru ţările socialiste declanşarea revenirii la modernism, ne spune autoarea. La Expo 1958 – prima expoziţie universală de după război – au participat toate ţările comuniste, mai puţin România. Toate aceste ţări au avut pavilioane în care erau vizibile căutări arhitecturale la zi. Pavilioanele Cehoslovaciei şi Iugoslaviei aveau să fie remarcate şi apreciate. Miruna Stroe consideră că: „Această expoziţie demonstrează graba de reconectare a statelor socialiste la arhitectura occidentală a momentului, de îndată ce acest lucru a fost posibil”; se putea vedea „pofta de a depăşi cunoscutul în arhitectură şi artă”.

Proiectul cel mai comentat atunci în presă, în presa de arhitectură, şi în breaslă a fost Pavilionul Philips al lui Le Corbusier (coll. Iannis Xenakis), una dintre realizările cele mai „provocatoare” (Nicholas Fox Weber), cel mai neobişnuit dintre pavilioane (criticul ziarului „New York Times”). În interiorul pavilionului a fost difuzat un film de 8 minute conceput de Le Corbusier, având ca suport sonor muzica lui Edgar Varèse, compusă pentru acest eveniment. Rezultatul avea să fie numit de Le Corbusier poem electronic. Extraordinar simţ de anticipaţie al autorului proiectului dacă ne gândim la ceea ce se întâmplă astăzi în artele vizuale!

Partea a II-a. Modernismul nenumit îşi intră în drepturi

Pregătirea planului şesenal

Până în 1960, accentul efortului şi direcţia economiei României au fost îndreptate către agricultură, din acel an accentul se va pune pe industrializare care va cuprinde şi industria materialelor de construcţii şi a construcţiilor. Sunt prezentate câteva grafice edificatoare privind situaţia locuinţelor. Aflăm că suprafaţa locuibilă pe cap de locuitor de la instaurarea comunismului, prin comparaţie cu perioada interbelică, a scăzut; că norma sanitară de 8 mp pe locuitor va fi atinsă abia în 1971, iar criza locuinţelor va fi rezolvată în jurul anului 1975. În raport cu alte ţări, „suprafaţa locuibilă pe cap de locuitor nu situează România într-o zonă confortabilă”. Situaţia este extrasă de Miruna Stroe din dosare de arhivă pe care scrie strict secret, ceea ce o face să ne spună, pe bună dreptate, că avem de a face cu situaţia reală, pusă la dispoziţia puterii politice şi este departe de a fi ceea ce se vehicula în presa epocii spre ştiinţa maselor.

O problemă care revine este cea a relaţiei dintre industrializarea construcţiei de locuinţe şi regimul de înălţime. Continuă să existe o neîncredere în capacitatea de a construi clădiri înalte, inclusiv din cauza costurilor mari ale acestei soluţii. Miruna Stroe ilustrează cu texte extrase din stenograme punctele de vedere ale diverşilor aparatcici, îi auzim astfel pe Gheorghe Gheorghiu-Dej, Florian Dănălache, Petru Borilă ş.a. Ne putem face astfel o idee despre nivelul intelectual al celor care au decis destinele ţării în acei ani. Pentru o mai corectă edificare recomand citirea textelor din anexe, din care iată o mostră:

„Tov. Gh. Gheorghiu-Dej: […] era vorba să organizăm pe locatari, să stăm de vorbă cu membrii de partid şi să stabilim modul de comportare faţă de aceste construcţii noi.

Tov. Boroş Carol: Pentru blocurile noi, noi am luat măsuri în privinţa aceasta.

Tov. Gh.Gheorghiu-Dej: Perdele n-aţi pus?

Tov. Boroş Carol: N-am pus noi, ci pun locatarii. Noi numai am indicat din care perdele să pună.

Tov. Gh. Gheorghiu-Dej: Să fie ieftine.

Tov. Boroş Carol: Noi dăm numai câteva modele, şi membrii de partid sunt aceia care spun cum trebuie să fie perdele, să se păstreze curăţenia”.

Preocupare intensă pentru sistematizare

Începând cu 1959, devin tot mai actuale discuţiile despre urbanism, cu precădere problema amplasării locuinţelor în oraşe. Este perioada în care noţiunea de „schiţă de sistematizare” începe să fie utilizată cu scopul explicit de a uşura aprobarea proiectelor. Punctul de pornire al schiţei avea să fie profilul economic al zonei supuse urbanizării, ne spune Miruna Stroe, iar una dintre primele operaţiuni avea să fie delimitarea perimetrului localităţilor. Prin acest tip de proiect se stabileau zonele de locuinţe, cele industriale, circulaţia, spaţiile verzi, amplasarea principalelor dotări socio-culturale etc., folosind un limbaj de înlocuire pentru primele patru puncte din Carta de la Atena (1933). Se eluda însă problema importantă a centrelor istorice ale oraşelor.

Acest mod de abordare avea să ducă la distrugerea centrelor istorice ale oraşelor situate cu precădere în afara arcului carpatic. Se aducea o modificare structurală moştenirii istorice reprezentate de aceste centre. Chiar dacă arhitectura şi starea fizică a construcţiilor demolate, comparată cu starea centrelor oraşelor din interiorul arcului carpatic, era mai „precară”, vechile închegări urbane semnificau identitatea unei civilizaţii. Cele câteva studii referitoare la aceste centre, precum şi cele ale Eugeniei Greceanu, dedicate oraşelor Piteşti şi Botoşani, certifică existenţa unei civilizaţii orăşeneşti valabile şi viabile. Vreau să atrag atenţia însă că, dacă deplângem demolarea acestor zone urbane istorice, chiar dacă ea a avut, de cele mai multe ori, acceptul arhitecţilor, judecarea arhitecturii şi urbanismului trebuie făcută ţinându-se cont de spiritul epocii: după al Doilea Război Mondial, oriunde în Europa, în Franţa, Germania etc. şi în România, arhitecţii fuseseră crescuţi în spiritul Cartei de la Atena, pe care nu numai că o învăţaseră, dar credeau în ea şi mulţi o şi iubeau: plan liber, piloţi, acoperiş-terasă, ferestre orizontale, pentru arhitectură; zonificare pentru urbanism (zonă de locuit, zonă de lucru, spaţii pentru circulaţie, pentru loisirs, patrimoniu istoric al oraşelor). Chiar dacă 30 de ani mai târziu Reyner Banham critica rezultatele Congresului de la Atena, microcosmosului arhitectural-urbanistic îi trebuie ceva timp să reacţioneze. La noi, schimbarea se va face mai ales la nivelul arhitecturii, care devine, la un moment dat, postmodernă, dar schimbarea, după ştiinţa mea, nu are loc şi la nivelul urbanismului.

Arhitecţii sistematizează, tovarăşii dispun

Ne sunt prezentate proiecte concepute de arhitecţi cu evidenta dorinţă de a face proiecte la standarde occidentale, proiecte ce vor fi amendate uneori aspru de puterea politică. Dintre exemplele pe care le prezintă, autoarea îl alege pe cel care, după spusele Domniei Sale, este cel mai evocator, Iaşiul. Exemplul a fost ales pentru că aici a putut fi urmărită toată devenirea oraşului în perioada comunistă, de la schiţa de sistematizare din 1954, propusă de echipa condusă de arhitectul George Filipeanu, până la realizările de la începutul anilor 1960, trecând prin schiţele de sistematizare din 1956 şi cea din 1960.

Deciziile politice privind sistematizarea oraşelor se luau în baza unei note informative pe care specialişti semnaţi sau nu o pregăteau. Miruna Stroe ne relevă faptul că „nota informativă pentru Iaşi ignoră în totalitate chestiunile legate de compoziţia urbană, însă prezintă foarte detaliat profilul economic al oraşului”.

Nota a fost transpusă într-un modus operandi ce avea să conducă la distrugerea siluetei Iaşiului. Primul proiect, cel din 1954, plecase tocmai de la ideea păstrării cachet-ului oraşului, propunând un regim de înălţime care să nu depăşească P+2 etaje.

Proiectul a fost transpus în teren într-un oraş având un relief foarte particular şi o siluetă caracteristică până la extrem. În plus, la Iaşi, unde exista o arhitectură veche de o bună şi câteodată de o foarte bună calitate, trebuia construit ţinându-se cont de existenţa acestui patrimoniu, ceea ce presupunea căutarea unui dialog cu ceea ce preexista. În acest sens, exemple fericite fuseseră edificate de Ignazio Gardella la Casa Borsalino (1951) din Alexandria/Italia sau cele concepute de José Antonio Coderch la imobilele ISM din Barcelona (1952) sau la Casa Catasus (1956), din Sitges/Catalonia. Ar fi fost bune exemple de urmat la Iaşi!

Sistematizare de pieţe, zone centrale şi sistematizări de magistrale

Deşi au în program tot construcţii de locuinţe – dat fiind principiile diferite care le guvernează – autoarea înţelege să trateze separat de microraioane spaţiile urbane de tip magistrale şi pieţe, reprezentative prin amplasament, dispuse în lungul unor bulevarde sau perimetral pieţelor.

Sunt trecute în revistă atent şi subtil analizate câteva dintre ansamblurile construite între 1958-1966: Piaţa Palatului, Piaţa Gării de Nord, ansamblul Circului de Stat, ansamblul Calea Griviţei, pe care Miruna Stroe îl apreciază – cu dreptate – pentru „efortul compoziţional remarcabil”. Sunt prezentate, de asemenea, axul nord-sud (Magheru-Bălcescu-Brătianu) şi axul est-vest (Ferdinand, Pache Protopopescu, Carol, Elisabeta, Kogălniceanu), toate în Bucureşti. Miruna Stroe ne semnalează „o privire critică asupra acestor proiecte exprimată într-un articol al conf. arh. Radu Laurian. Una din observaţiile făcute cu referire la ambele magistrale este că din proiecte lipseşte abordarea adâncimii loturilor”.

Faptul că profesorul Laurian relevează o slăbiciune a proiectelor menţionate nu trebuie să ne lase impresia „că s-a dat liber” la critica de arhitectură şi urbanism, ci avem de-a face cu o excepţie.

În ceea ce priveşte intervenţiile urbane din provincie, sunt comentate sau menţionate zonele centrale din Cluj, Piteşti, Ploieşti, Râmnicu Vâlcea, Bacău etc., în epocă, apreciate ca reuşite urbanistice şi arhitecturale. Autoarea consideră însă intervenţiile făcute la Iaşi, Suceava, Piatra Neamţ drept traumatizante din cauza scării lor. Sunt trecute în revistă şi noile bulevarde ale gărilor Constanţa şi Braşov, de asemenea, câteva concursuri: sistematizarea centrului Timişoarei, Piaţa Unirii Bucureşti.

În ceea ce priveşte primele două proiecte, sunt în total acord cu Miruna Stroe, dar pentru ansamblul din Piatra Neamţ aş pune un bemol criticii, căci la momentul apariţiei lui era o compoziţie aerisită, iar arhitectura avea un anumit panaş.

Organizarea proiectării, noua legislaţie

Dat fiind ritmul susţinut în care se construia, devenise evident că numărul celor implicaţi în proiectare, arhitecţi şi ingineri, în primul rând, trebuia mărit corespunzător, implicit numărul institutelor de proiectare. La 12 aprilie 1963 apare HCM nr. 191 privind organizarea activităţii de proiectare. Între alte măsuri, se permite institutelor de cercetare şi a celor de învăţământ superior realizarea de proiecte. Totodată se constată o concentrare a profesioniştilor în două oraşe cu o dinamică specială, Bucureşti şi Constanţa. Prin acelaşi act normativ se prevede repartizarea absolvenţilor învăţământului superior de profil, în toată ţara, stare care a dăinuit până în 1989.

Ce se schimbă când totul rămâne la fel?

A doua conferinţă pe ţară a Uniunii Arhitecţilor din RPR

Conferinţa are loc între 24 şi 26 mai 1965, cu prezenţa lui Gh. Apostol, pe atunci vicepreşedinte al Consiliului de Miniştri, în absenţa lui Ceauşescu. Pompiliu Macovei devine preşedinte al UA, în timp ce fostul preşedinte, Duiliu Marcu, devine preşedinte de onoare. În conferinţă, pe lângă reciclarea unor idei cunoscute, este pusă în circulaţie ideea consultării în procesul de proiectare a unor profesionişti din alte domenii pentru a studia impactul pe care construcţiile îl vor avea în societate (sociologi, fiziologi, psihologi, economişti). De asemenea, se atrage atenţia asupra unei abordări mai informate a problemelor patrimoniului istoric. Se discută şi despre specificul local, relaţia cu arhitectura tradiţională sau cu cea de patrimoniu, în care trebuie căutată inspiraţia pentru a combate monotonia arhitecturii recente.

Această direcţie privitoare la specificul local, susţinută în conferinţă, îşi avea originile atât în căutări locale aflate deja în curs, cât şi în experienţe internaţionale. Cităm experienţele barceloneze ale echipei MBM (Martorell, Bohigas, Mackay), cele ale lui José Antonio Coderch sau ale italienilor Ignazio Gardella şi Carlo Scarpa, ale grecilor Dimitrios Pikionis şi Aris Constantinidis sau cele japoneze care prelucrau în cheie modernă, în beton, într-o manieră sofisticată, arhitectura tradiţională. În orişice caz, deceniul care urmează conferinţei va fi, probabil, momentul cel mai interesant al arhitecturii româneşti postbelice, cel puţin până în 1990. În această perioadă s-au construit Casele de Cultură de la Suceava şi Baia Mare (arh. N. Porumbescu), Teatrul Naţional din Craiova (arh. Alexandru Iotzu), Prefectura din Baia Mare (arh. Mircea Alifanti) şi încă aproximativ 10-20 de lucrări de valori apropiate.

Cuvântarea lui Nicolae Ceauşescu la Consfătuirea pe ţară a lucrătorilor în construcţii

De la Arhivele Naţionale, din dosarul 34/1966 (Fondul CC al PCR, Secţia economică), Miruna Stroe transcrie:

„Diversitatea ansamblurilor, a clădirilor şi chiar a elementelor de detaliu se va realiza cu succes numai prin îmbinarea a tot ce este mai înaintat şi preţios în arhitectura mondială, cu specificul local, cu tradiţiile, valorile artei naţionale româneşti. Avem convingerea că arhitecţii şi constructorii noştri, care şi-au dovedit capacitatea şi talentul, îşi vor afirma din plin spiritul de iniţiativă şi fantezia creatoare pentru a dezvolta şi îmbogăţi continuu arhitectura României socialiste cu amprenta sa originală, proprie epocii pe care o trăim”.

Miruna Stroe comentează: „Ceauşescu […] utilizând un instrument de retorică, construieşte o imagine grandioasă a viitorului la care constructorii şi arhitecţii urmează să participe”.

Din păcate, nu avea să fie aşa! Cinci ani mai târziu, în 1971, în urma vizitei lui Ceauşescu în Coreea de Nord, sunt decretate faimoasele teze din iulie ce marchează sfârşitul perioadei de „liberalizare”. Ar fi interesant de aflat, poate viitoare cercetări pe care Miruna Stroe le va face vor scoate la iveală, cine erau cei care îi scriau discursurile cu teme de arhitectură şi urbanism sau cine îi furniza informaţiile în domeniu.

Cincinalul 1966-1970 şi noua schiţă de sistematizare a Bucureştiului. Discuţii

Locuinţele cincinalului următor vor trebui să ţină cont de un nou reper, confortul, pe lângă cele presupuse obligatorii, economicitate, industrializare şi tipizare: „În condiţiile contemporane ale vieţii colective, noţiunea de confort nu mai poate fi concepută doar în cadrul restrâns al apartamentului individual, ci este tot mai strâns interconectată cu organizarea ansamblului urban, a spaţiilor exterioare şi a dotărilor social-culturale, a amenajărilor edilitare, a circulaţiei, cât şi pentru retragerea în linişte, repaus şi odihnă“.

Planul de construcţii a locuinţelor va fi însă respins, din cauza informaţiilor insuficiente privind costurile adevărate ale apartamentelor: „Metodele de calcul al preţurilor apartamentelor sunt mereu o necunoscută – în calcul intră fie lucrările edilitare, amenajările exterioare, costurile exproprierilor, al demolărilor, fie nu”.

Ajuns la problema densităţii ansamblurilor de locuit, Ceauşescu exclamă:

„Pentru sovietici […] problema terenurilor nu contează. Însă pentru ţările unde problema terenului contează, se luptă pentru fiecare metru pătrat […]. Trebuie să constatăm că nu avem o documentare serioasă; am citit în două reviste – una din Uniunea Sovietică şi una din Franţa – şi cu asta tot. De când lucrează CSCAS la această problemă, trebuia să aibă o documentare ca lumea. Cum să ne apucăm să facem dacă nu cunoaştem şi ce se face în lume? Trebuia să avem loc de variante referitor la densitate. Ne plimbăm toată ziua în străinătate şi nu avem lucruri elementare […]. Noi nu o să ajungem la nivelul Elveţiei, al SUA sau Suediei decât peste 20-50 de ani. Să vedem cum construiesc ei”.

Programul de îndesiri pare să înceapă conceptual în 1965, când se fac propuneri pentru realizarea în anul următor a 13.000 de apartamente prin această metodă, în principalele mari ansambluri Balta Albă, Drumul Taberei, Armata Poporului, Pantelimon etc.

Cât priveşte schiţa de sistematizare a Bucureştiului, din multele variante propuse este aleasă a VII-a, cea cu cele mai puţine demolări, care devine varianta de orientare, nu cea definitivă, care urma să aibă un număr şi mai mic de demolări.

Programul de îndesiri, al cărui iniţiator este Ceauşescu, avea să transforme ansamblurile de locuinţe (Drumul Taberei, Balta Albă etc.) în oraşele-dormitor pe care le vedem astăzi. Autorii lor lăsaseră locuri pentru crearea de centre ale ansamblurilor, în care trebuiau să existe spaţii pentru cultură, pentru comerţ, spaţii de învăţământ şi de recreere etc.

Locuinţe proprietate personală

În ianuarie 1966 – ne spune autoarea – a fost publicată „Hotărârea nr. 26/1966 a CC al PCR şi a Consiliului de Miniştri al RSR privind sprijinirea de către stat a cetăţenilor de la oraşe în construirea de locuinţe proprietate personală”. Acest act normativ avea să aducă o inflexiune importantă în practica de arhitectură. Chiar dacă arhitectul nu se va afla în dialog direct cu clientul său, el primeşte un feedback din partea organizaţiei de stat care se ocupă de comercializarea acestor apartamente.

Anul 1966 din titlul Mirunei Stroe este ales ca urmare a apariţiei acestui act. Chiar dacă nu este un reper la fel de important – la nivelul istoriei – ca dată care marchează începutul studiului, 1954, anul cuvântării lui Hrușciov, anul 1966 în viaţa arhitecţilor români ai epocii a marcat o schimbare care întărea sentimentul că liberalizarea este în curs, adică în creştere, ceea ce nu s-a întâmplat.

Concluzii

Felul în care puterea politică legifera pentru ca producţia de arhitectură să opereze în societate este unul dintre obiectivele ţintite de autoare.

Cercetarea Mirunei Stroe se apleacă asupra documentelor de partid identificate de ea în arhive, pe care le completează cu urmărirea în revista „Arhitectura” a temelor insuficient conturate prin ceea ce arhivele au oferit până acum. Dar acest volum este şi un remarcabil text de critică de arhitectură şi urbanism. Comentarii echilibrate, subtile şi docte ne pun în faţa unei fresce vii, ce ne înfăţişează altfel decât am fost obişnuiţi, cei care am trăit perioada, istoria unei profesii, care luminează anumite puncte ale istoriei mari a României. De aceea îmi permit să insist şi să invit, pe lângă arhitecţi, societatea academică, în mod special, pe istoricii contemporaneităţii să citească cu atenţie admirabilul studiu al Mirunei Stroe. Citirea textului mi s-a părut tot timpul interesantă. Introducerea unor povestiri cum ar fi cele privitoare la polemica stârnită de proiectul şi realizarea „Palazzo-ului Calcani” sau a ubuescei definiţii a arhitectului dată de preşedintele CSCAS, N. Bădescu, precum şi dialogurile ionesciano-caragialeşti ale membrilor conducerii de partid şi de stat – menţionate mai sus – au menirea să aţâţe lectura prin ruperea ritmului.

Autoarea este perfect conştientă că mai există încă mărturii/ documente necercetate, ceea ce o face să intenţioneze – poate şi ca urmare a sugestiei Anei Maria Zahariade – să continue cercetarea care să genereze apariţia unui al doilea volum, pe care Editura Simetria ar fi interesată să îl publice.

Ilustrarea articolului este făcută la propunerea redacției, cu imagini din cartea Mirunei Stroe.

NOTE:

1 Miruna Stroe, Locuirea între proiect şi decizie politică. România 1954-1966, București: Editura Simetria, 2016.

2 Mai probabil, comunist fiind, nu a văzut cu ochi buni în acest loc încărcat de simbol, Piaţa Palatului, dialogul cu arhitectura pe atunci proscrisului G. M. Cantacuzino (aflat în detenţie la Canal). De altfel, câţiva ani mai târziu (în 1957), din dispoziţia Ligiei Macovei, membră în conducerea UAP, soţia arhitectului, se închidea expoziţia de pictură şi acuarelă deschisă de G. M. Cantacuzino în Parcul Herăstrău, în noaptea zilei în care fusese inaugurată de Tudor Arghezi. Legat de valoarea de simbol a Pieţei Palatului: într-o discuţie pe care am avut-o cu Neagu Djuvara, acesta mi-a spus că, după părerea sa, puterea comunistă a construit Piaţa Sălii Palatului adiacent celeilalte cu ideea de a o pune în umbră.

3 Arhitect remarcabil, având o cultură completă, T. Iconomu era la curent cu arhitectura şi urbanismul contemporan, în ciuda deşertului bibliografic al epocii. Plecat din ţară la sfârşitul anilor 1960 (dacă nu mă înşel), a ajuns în mai puţin de un an de zile şeful agenţiei Beaudouin&Lods, una dintre cele mai notabile firme de arhitectură din Parisul epocii, prin lucrări ce au marcat evoluţia arhitecturii atât prin funcţionalitate şi echilibru plastic, cât şi printr-o tehnicitate avansată (Paul Constantin, Dicţionar universal al arhitecţilor, București: Ed. Știinţifică şi Enciclopedică, 1986, p. 35).

4 Care putea fi văzută la Casa Scânteii, în ansamblul de locuinţe şi Cinematograful „Înfrăţirea între popoare”, la Teatrul în aer liber „Nicolae Bălcescu”.

5 Cum am fost martor la şedinţa de avizare în care proiectul a fost respins, pot să spun fără niciun fel de ezitare că invidia conducerii a blocat realizarea proiectului, văduvind Bucureştiul de o realizare de nivel internaţional. Proiectul a fost publicat în revista „Arhitectura”.

6 În 1967, când am intrat în Institutul Proiect Bucureşti, am auzit de la noii mei colegi că Virgil Niţulescu ar fi vrut – şi s-ar fi exprimat în acest sens –, să se ocupe de blocul Unic, în stânga clădirii de locuinţe Malaxa. Cum avea să se mai întâmple şi cu alte ocazii – la unele am fost martor – conducerii Institutului i s-a părut că ar fi prea mult să-i dea ocazia lui Virgil Niţulescu să construiască un imobil lipit de construcţia lui Creangă, considerată în lumea arhitecţilor drept cel mai frumos bloc de locuinţe din Bucureşti. O asemenea situaţie l-ar fi pus pe Niţulescu pe un piedestal care ar fi întărit legenda născută încă din timpul studenţiei acestuia, legenda talentului şi a culturii lui (v. Ion Mircea Enescu, Arhitect sub comunism, București, Ed. Paideia, 2006, p. 188).

Comments

comments