Jeg havde aldrig forestillet mig, at jeg skulle leve mit liv i Danmark, ja det var aldrig faldet mig ind blot at besøge dette lille land i det kolde Nordeuropa. Men nu har krigen i Syrien og forelskelsen i en dansk kvinde fanget mig ind. Jeg kan ikke længere tage tilbage til Damaskus.

Min danske hustru foreslog, at vi slog os ned i Danmark for at kunne »føre en normal tilværelse«. Jeg var ikke helt sikker på, hvad hun mente, men lod mig overbevise. Hvorfor ikke? Selv syrere kan fortjene et normalt liv, tænkte jeg.

Da jeg er en rationel mand med en ph.d. i filosofi, sagde jeg:

»Godt, jeg besøger København og bor der i tre-fire måneder. Så kan vi se, om vi vil slå os ned der.«

Min kone blev helt forskrækket.

»Jamen, du kan ikke besøge Danmark, Odai. Syrere og somaliere kan kun få besøgsvisum, hvis der er dødsfald i familien eller den slags,« sagde hun.

Jeg kan ikke påstå, at jeg blev overrasket. ’Normal’ er den praksis vel ikke ligefrem, men jeg har nu ikke så meget lyst til at kalde den diskrimination. Det vil jeg afholde mig fra at sige, for jeg anstrenger mig for at integrere mig, så det vil næppe være klogt at beskylde mit nye land for diskrimination. Og som en god syrer har jeg lært aldrig at sætte spørgsmålstegn ved, hvad min regering gør.

Blind date

Vi besluttede at søge om familiesammenføring. Jeg vil ikke sige noget om, hvor gnidningsløst og respektfuldt proceduren forløb – det ved I sikkert allerede. Jeg bosatte mig i København uden nogensinde at have set byen. Som en ven udtrykte det, havde jeg »en blind date med den danske hovedstad«.

Jeg begyndte at spekulere: Hvordan ser hun ud? Er hun smuk? Har hun gode manerer? Er hun varm og fyrig eller kold og rolig? Vil hun kunne lide mig? Er jeg god nok til hende? Foretrækker hun højere og mere muskuløse mænd? Er jeg for intellektuel? Ville hun kunne leve med, at jeg har muslimsk baggrund? Vil vi hele tiden komme op at toppes om små ting? Må man spise med fingrene eller lytte til fjollede sange?

Ingen kunne svare mig. Jeg måtte først selv se hende. Jeg var, for at være ærlig, en smule skræmt. Jeg havde kun én gang før været på en blind date, og det havde været skuffende. Pigen var virkelig smuk og lækker og klog – men hun kunne ikke lide mig!

Hvilken slags by var København?

Dansk er ikke specielt svært

To ting gjorde straks indtryk på mig i København: flaget og det danske sprog. Lad mig begynde med det sidste.

De fleste danskere, jeg mødte, insisterede på, at deres sprog er meget vanskeligt. Jeg er ikke sikker på hvorfor. Jeg tænker, at danskere tænker, at det danske sprog er så specielt, fordi de selv er så specielle.

Eller måske forsøger de at være flinke, fordi de er klar over, at jeg stadig ikke kan sige noget fornuftigt på deres eget sprog.

Eller måske vil de gøre os klart (’os’ henviser her til indvandrere og flygtninge), at vi skal gøre en indsats for at blive accepteret, og at sproget blot er det første skridt. Hvad svaret end er, må jeg sige: Nej, dansk er ikke specielt svært.

Jeg har læst mig til, at det ene sprog i princippet ikke er sværere end det andet. Men måske vil danskerne ikke vide af det faktum, så jeg trækker gerne min påstand tilbage. Den skal ikke stå i vejen for min lange vej mod ’integration’.

Hygge kan sagtens oversættes

En anden gådefuld ting omkring det danske sprog er, at alle danskere insisterer på, at ordet ’hygge’ ikke kan oversættes. Men det kan det jo udmærket – fx til cosiness på engelsk. Det er helt uproblematisk, så vidt jeg kan se.

Så smiler de og ser på mig, som om jeg har forpasset en af livets grunderfaringer. Og taler så i ti minutter for grundigt at forklare, hvad man forstår ved ’hygge’. Hvorpå jeg siger: ’Undskyld mig, men det er præcis det samme, man forstår ved cosiness’.

Hver gang jeg insisterer på det, kan jeg være sikker på at blive mødt med irritation og endnu en belæring om kulturforskelle. Jeg fastholder dog min pointe, uanset om det skal betyde, at min ’integration’ kan blive bragt i fare.

Hvad så med flaget? Der er danske flag overalt i dette land: I gaderne, på markederne, på bondegårde, i byerne og på landet, i indkøbscentre og i små butikker, hos frisører og på togstationer og i lufthavne – hvor, tro det eller ej, danskere medbringer flag for at byde andre danskere velkommen tilbage – og ved (for guds skyld) fødselsdagsfester!

Jeg er en rationel person som allerede understreget, og en af mine rationelle helte er en engelsk anarkist ved navn George Orwell. Han hævdede, at besættelse af nationale symboler er tegn på en national sygdom.

Jeg er ikke sikker på, om Orwell har fuldkommen ret. Der er helt bestemt et eller andet uldent ved besættelse af nationale symboler, men det vil jeg lade ligge her og henvise til hans Notes on Nationalism – et fremragende essay.

’Dansk’ dansk

I Danmark er folk stolte over deres socioøkonomiske system, som, siger de, er et af de mest lige på planeten. Her kan kvinder og mænd deltage næsten ligeligt i det politiske og økonomiske liv. Kun få har for meget og færre for lidt.

Danmark har tillige et fremragende uddannelsessystem, en grøn og miljøvenlig industri, og et samfund, som er meget frisindet over for homoseksuelle. Jeg er imponeret og forstår, at der er grund til at være stolt af det, man har præsteret her.

Men at være syrer i Danmark er noget andet end at fejre disse succeser. Når folk hører, at jeg er syrer og gift med en dansk kvinde, spørger de uvægerligt: »Så du mødte din kone, efter du kom her?«

»Nej, vi mødte hinanden inden.«

Så bliver det svært og forvirrende: »Hvor og hvordan?«

»Tja, for et par år siden i Syrien.«

»Det er jeg ked af. Besøgte hun sin familie der?«

»Ikke ligefrem.«

Nu må tingene frem: »Er hun da dansk dansk?«

Her farer der en trold i mig, og med et ondskabsfuldt smil spørger jeg: »Mener du, om hun er hvid?«

Den stakkels person bliver uhyre flov. Folk vil gerne vide, om hun er hvid, men spørger i stedet, om hun er ’dansk dansk’, for at spørge til hudfarve anses ikke for socialt acceptabelt.

Misforstå mig ikke. Jeg siger ikke, at alle danskere stiller disse spørgsmål. Arabere kunne stille det samme spørgsmål uden at have nogen skrupler ved at bruge ordet ’hvid’. Endda ynder de at svælge i spørgsmålet om hvide eller ikke-hvide hustruer, men det er en anden diskussion.

Men selv hvis vi undgår at tale om hvidhed, hvad vil det da sige at være dansk?

Jeg tænkte, at man nok først og fremmest er nødt til at kunne lide frikadeller, men så mødte jeg nogle dansk-danske personer, der ikke kunne fordrage frikadeller. Jeg tænkte så, at man er nødt til at gøre grin med Sverige og Norge, men igen er det ikke alle danskere, som sætter pris på den slags vittigheder.

Så tænkte jeg, at som bosiddende i København er det min pligt at gøre grin med Jylland. Men så opdagede jeg, at halvdelen af befolkningen i København er fra Jylland. Endelig tænkte jeg, at den bedste strategi ville være at gøre, hvad det officielle Danmark har opfordret mig til: at respektere og tilpasse mig til ’danske værdier’. Dette har imidlertid vist sig noget nær umuligt.

Som et rationelt individ, der har for vane at sætte spørgsmålstegn ved mange ting, må jeg bekende, at det falder mig svært at bestemme nøjere, hvori disse værdier består.

Hvordan kan vi f.eks. skelne danske værdier fra europæiske værdier? De synes mig at være præcis de samme: Vi skal respektere forskelle, ytringsfrihed, ligestilling mellem mænd og kvinder, sætte vores medborgere i stand til at være myndige, selvbestemmende individer osv.

Universelle værdier

For det andet: Som universalist troede jeg faktisk, at disse værdier skulle forestille at være værdier for alle mennesker, og ikke reserveret en bestemt gruppe i en afkrog af verden kaldet ’danskerne’. Faktisk har jeg i hele mit voksne liv kæmpet og argumenteret for præcis disse værdier.

Ganske som Bertrand Russell og Noam Chomsky m.fl. er jeg af den overbevisning, at alle mennesker er lige og udstyret med forskellige kreative evner, som de må kunne udøve på de måder, de finder passende for dem selv.

Efter min mening må kinesere og arabere, teister, agnostikere og ateister; mænd og kvinder, homoseksuelle, heteroseksuelle og transseksuelle, dansk-danske og andre slags danskere alle have ret til at udtrykke sig og til at bruge deres moralske autonomi til selv at styre deres eget liv.

Hvorfor skal jeg så have at vide, at jeg er nødt til at acceptere værdier, jeg for længst har favnet selv? Og hvorfor skal jeg forandre noget, når jeg ved, at mine værdier som universelle værdier er bedre end de mere begrænsede ’danske værdier’, hvad de så måtte være?

Endelig, tænkte jeg, kan et centralt element i integrationsprocessen bestå i at være mistroisk over for muslimer. De største politiske partier i landet erklærer i al fald, at danskerne ikke er fortrolige med muslimer. Men dette forekommer mig at modsige troen på de værdier, jeg formodes at skulle tilpasse mig: tolerance og accept.

Nu er jeg meget forvirret over, hvordan jeg kan blive dansker: Bliver jeg dansker af at føle mistro over for udlændinge, eller skal jeg holde fast i mine universelle værdier og acceptere alle mennesker, og forsvare deres rettigheder, overalt, til at være anderledes?

Den danske regering har ikke noget svar. Men som vi alle ved, skal svarene på moralske dilemmaer jo heller ikke findes på de officielle kontorer. De skal findes i os selv.

Jeg tænker, at jeg vil holde mig til mine værdier og gøre mit for at realisere dem i Danmark, som jeg gjorde det i Syrien og andre steder. Jeg er del af en større kamp, en kamp for at opbygge et mere retfærdigt samfund i den arabiske verden. Og del af et endnu større projekt – et projekt om at genopbygge hele vores planet ud fra en libertær og socialistisk overbevisning.

Et personligt problem mangler jeg dog endnu at løse. Jeg er forfatter. Jeg skriver noveller og essays om livet og lignende ting, som den her kronik. Hvad skal jeg skrive om her i Danmark?

Måske noget om kærlighed og venskab i København? Jeg vil indlede min første historie om Danmark med disse ord: »København er virkelig hyggelig, men ... «

Oversat af Niels Ivar Larsen

Odai Al Zoubi er filosof og forfatter