Ракова пухлина України 10 лютого 2018, 16:04 Вы также можете прочесть этот материал на русском языке

Коли закон та правосуддя працюють лише для ворогів, будь-які реформи безглузді

З Україною коїться щось дуже погане. Здається, в країні існує нездатність висунути обвинувачення тим, хто причетний до влади, та їх близькому оточенню. Але це враження хибне: обвинуватити можна, але волі до прийняття реформ, які мають на меті створення правової держави, немає. Чому?

Бо ті, хто на верхівці влади, за багато років звикли до безкарності. Вони знають, що можуть поводитись незаконно, безглуздо і завжди вийдуть сухими з води. Така самовпевненість стала частиною менталітету: ці люди переконані, що потреби мінятись немає.

Нині вся дискусія про судову реформу зводиться до таких питань: чи має Верховний Суд достатню кількість людей, готових обійняти високі посади, скільком людям/органам подобається проект Антикорупційного суду і чи може одна людина мати владу призначати суддів.

Ці питання важливі, та відволікають від головного: система правоохоронних органів на національну рівні абсолютно неефективна, і з цим треба щось негайно робити.

З безкарністю має бути покінчено

Зміна системи вимагає зміни ставлення політиків до своєї справи. З безкарністю має бути покінчено, із впевненістю у тому, що все може зійти з рук, також.

Закон – для ворогів, а не для друзів

Є чимало справ, які вже давно мало бути вирішеними. Наприклад, справа з екс-головою Державної фіскальної служби Романом Насіровим, якого звільнили зі свого посту лише через 11 місяців після того, як обвинуватили у присвоєнні $70 мільйонів державних коштів. Чи арештували активи «кишенького олігарха» Януковича Сергія Курченко? Чи суди використовують лише з метою розподілу цих грошей?

Де шукати справедливості за тих, хто втратив свої життя на Майдані? Чому розслідування злочинів проти мирних протестантів звелися лише до справ кількох екс-беркутівців, яких звільнили з-під варти лише для того, щоб ті змогли один за одним втекти до Росії? Чому досі не було бодай спроби ідентифікувати снайперів, які вбивали мітингувальників на Майдані 20 лютого?

Чому досі не висунули жодного кримінального обвинувачення щодо колишніх власників українського банку, які отримали від держави грошову допомогу в розмірі $5,5 мільярдів, і в той же час, як показує приватне розслідування, точно таку суму і вкрали перед націоналізацією установи?

Нікого з них не притягнули до відповідальності. Більш того, за кілька днів до оприлюднення результатів розслідування Генеральний прокурор Юрій Луценко поїхав до Амстердаму на каву з колишнім власником цього банку.

Нас змушують вірити, що це просто збіг обставин. Гірше того, очікується, що слухаючи ці виправдання, нація і не збагне, наскільки неприйнятною являється ця зустріч насправді.

І це знову ж таки свідчить про ту саму самовпевненість у своїй безкарності.

Де кримінальні справи проти оточення Януковича? Кандидатів на арешт більш ніж достатньо, та проти них досі не висунуто ніяких обвинувачень. Жоден високопосадовець того часу не поніс покарання.

З розслідуваннями проти клану колишнього президента затягували так довго, що ордери на арешт, які видав Інтерпол, втратили свою силу. Пост-революційна влада не змогла пред’явити достатньо доказів для того, щоб ордер продовжили. Тож виходить, що екс-чиновників фактично помилували.

Існує ще безліч таких «витівок» судової системи в Україні. У державі значення виразу «рівність правосуддя за законом» просто не розуміють.

Спільні важелі правової системи

Я переконаний, що ключовим елементом подальшого викорінення корупції в Україні має стати повне відновлення судової системи. Та здається, що суддів, які можуть виносити рішення, не спокусившись на політичні чи фінансові вигоди, в Україні одиниці. І це надто слабкий фундамент для побудови нової системи.

Згідно з новими правилами, суддів змусили звітувати за свої багатства в електронних деклараціях. І якщо їх кількість перевищує суму доходів, то все нелегально нажите мають вилучити. І ніяких виправдань тут не передбачено.

Та проблема не лише в суддях. Як щодо прокурорів? Перед тим, як судді розпочинають судові засідання, прокурор повинен побачити всі зібрані докази. Ось чому Генеральна прокуратура завжди була органом, лояльним до президента. І тут дії Порошенко мало чим відрізняються від його попередника Януковича.

У Януковича був Віктор Пшонка. Вони були знайомі понад 30 років – разом будували політичну кар’єру, разом організовували злочини на Донбасі. Коли Янукович втік до Москви, Пшонка зник того ж дня. Коли згодом активісти отримали доступ до резиденції останнього, перед ними постали печери Аладдіна, повні демонстративного декору, дорогих дрібничок, позбавлених смаку картин, античної зброї і всякого іншого. Крісло генерального прокурора займала найбільш корумпована людина в країні. Глибину проблем тогочасної України яскраво ілюструє той факт, що у грудні 2009 Пшонка довірив своєму сину Артему, парламентарю з Партії Регіонів, функції контролю над суддями.

Після втечі Пшонки було ще два генеральних прокурори, які на відміну від попередника, довго не протримались. Потім генпрокуратуру очолив Віктор Шокін, але він був частиною старої системи. Чи зрозуміло тепер, чому не арештували жодного чиновника з ери Януковича? Чи бачимо ми, чому злочини того періоду, в тому числі й ті, що відбулись під час Майдану, залишаються ненаказаними?

Коли рештки старої системи перейшли в постмайданний уряд, перед ними постало два головних завдання: захистити старих друзів і саму систему. Якщо система, де так відверто та безкарно крадуть, існує, – значить, вона і надалі може народжувати подібних політиків. Якщо прокурори не займаються розслідуваннями, або займаються ними вибірково, то нема чого і пояснювати, чому жоден суддя не може винести обвинувачуваний вирок.

Безперечно, антикорупційні заходи та створення органів та структур для боротьби з корупцією після революції були безпрецедентними. Олігархи залишились без своїх банків (які широко використовували для переміщення награбованого у всесвітню банківську систему) і ця компанія більше не може розграбовувати державну скарбницю шляхом фальсифікації тендерів. Електронні декларації заклали основу для відокремлення політиків від олігархів. Відбулось також багато інших реформ, які оскаржили норми дореволюційної України. Та якщо політична еліта і досі тримає в руках важелі як розслідування, так і покарання, – то чи можна сказати, що хоч якась із цих реформ є винятково успішною?

Якщо червоний прапорець у вигляді електронних декларацій ігнорують, закон працює лише для ворогів, а розслідування проводиться вибірково, будь-які реформи безглузді.

Допоки прокурори будуть затягувати з розслідуваннями злочинів впливових людей, а судді не розумітимуть, що їх обов’язок – виносити незаангажовані рішення, Україна все ще матиме непочатий край роботи. А оскільки річниця кульмінації Євромайдану наближається, зізнаймося – та реальність, яку ми маємо через 4 роки революційних жертв, абсолютно неприйнятна.

Потреба судової реформи визріла вже давно, імітація більше не прийнятна, і настав час незалежності Генеральної прокуратури. В іншому випадку її взагалі варто закрити, замінивши натомість новим і незаплямованим органом, для якого принцип «рівність правосуддя за законом» стане кредо.

Людей повинні притягувати до відповідальності, часи безкарності мають закінчитися. Інакше самовпевненість політиків перетвориться на ракову пухлину українського суспільства.

Переклад НВ

Публікується з дозволу автора. Вперше опубліковано на KyivPost

Приєднуйтесь до нашого телеграм-каналу Мнения Нового Времени