Sverigedemokraterna är tredje största parti med 13 procent av rösterna till riksdagen. Partiet har tagit sig in i fler kommuner, även i röda Norrland.

Trots vuvuzuelor, vända ryggar, upplopp, protester på Facebook, en tårta i Åkessons ansikte och Dror Feilers slitna saxofon, växer partiet. Och trots alla fördömanden från landets ledarsidor, för att inte tala om kultursidorna, växer ett främlingsfientligt parti. Sveriges Radios Ekot gick två dagar innan valdagen ut med nyheten att Jimmie Åkesson spelar för stora pengar, och ändå röstade så många svenskar på Åkesson.

Hur är detta möjligt, frågar journalister förvånat. Jag tror att vi själva är en stor del av problemet. Med ”vi”, menar jag vad SD:s väljare uppfattar som ”etablissemanget”. För om etablissemanget behandlar Sverigedemokrater illa, eller om medier frångår principer som vanligtvis gäller, tycks väldigt många vilja markera genom en missnöjesröst. SD:s väljare ogillar etablissemanget till den grad att de helt enkelt struntar i partiets historia, rasistiska politiker eller skandaler.

OM 13 procent av väljarna på allvar hade trott att vi har olika ”genuppsättning”, som Svenskarnas parti anser, hade fler röstat nazistiskt. Men för Svenskarnas parti har, trots all gratisreklam partiet fick i samband med torgmöten, har valresultatet varit rena fiaskot.

Visst finns flera faktorer som spelar in för SD:s succésiffror. Partiets uppgång beror på ett existerande invandringsmotstånd, och sannerligen även på en existerande främlingsfientlighet mot framför allt muslimer och romer. Men många röster kommer, som sagt, också från dem som ser sin SD-röst som ett pekfinger mot makten.

Sakine Madon tror att media har en del i att Sverigedemokraterna med Jimmie Åkesson har blivit så stora. Foto: Fredrik Persson

Hur bör man hantera detta för att undvika att, i ytterligare en valrörelse, tappa väljare till SD?

För det första: diskutera invandring, rasism, integration - utan att samtidigt låta SD glänsa i centrum. Det finns viktiga frågor om segregation, mångkultur, hederskultur och invandring som ska diskuteras, öppet och med självförtroende.

För det andra: Fortsätt stå upp för öppenhet och fri rörlighet, det är vad nästan alla svenska partier har gått till val på. En stor majoritet röstar trots allt inte på SD och då ska partiet heller inte diktera politiken.

Och för det tredje: bekräfta inte SD:s beskrivning av ett etablissemang som använder fula knep, befinner sig långt från vanligt folk och lättvindigt slänger med rasiststämpeln.

Det tar emot att ge nättrollen rätt, men det behöver sägas: svenska journalister är som Janne Josefsson har påpekat starkt koncentrerade till storstädernas hippa medelklassområden. Där miljöpartiet är starkt, bor många journalister, och där Sverigedemokraterna är starka bor få jounalister.

Det påverkar i allra högsta grad vilka frågor som tas upp i den offentliga debatten. Och hur de tas upp.

När en Sverigedemokratisk adopterad tjej som medverkar i SD:s valfilm får hot och hatiska kommentarer, är det allas vår uppgift att reagera mot det på samma sätt som vi alla markerade mot att Aftonbladet kulturs chef Åsa Linderborg utsätts för hat och hot av SD:s sympatisörer. Nu vet vi att det inte finns på kartan att så skulle ske.

Den man avhumaniserar kommer inte att sluta hata. När ska journalister och andra SD-motståndare inse att de knuffar väljarna i famnen på partiet?

Den man avhumaniserar kommer inte att sluta hata. När ska journalister och andra SD-motståndare inse att de knuffar väljarna i famnen på partiet?

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.