Hurra, allt är frid och fröjd på marknaden, börserna stiger och i bankpalatsen svämmar kassavalven över av pengar.

Vad kan verka tristare än att komma dragandes med den trötta eurokrisen igen? Ungefär lika fräscht som att bjuda på en bit julskinka upphittad i en påse längst in i kylskåpet.

Och alla som anser att faran i Europa nu är över kan sluta läsa här.

Övriga rekommenderas att ta del av följande artikel i Financial Times (registrering krävs men ett visst antal artiklar kan läsas utan kostnad.)

Om inte annat kan det vara bra att ha den tillhands om tråkigheterna skulle blossa upp igen, som en förklaring till vad som då har gått snett.

Den handlar om bankunionen, den stora överenskommelsen mellan EU:s höjdare som är ett av skälen till varför krisen lättat på marknaden.

En viktig del rör regelverk för hur banker i problem ska tas om hand framöver.

De nya reglerna har beskrivits som ett skydd mot framtida krascher och som ett sätt att få slut på den ordning som innebär att det är skattebetalarna som alltid får bära bördan när banker gör bort sig.

I själva verket är det tvärtom, anser artikelförfattarna Hans-Werner Sinn, chef för tyska Ifo-institutet och Harald Hau, ekonomiprofessor i Geneve, och menar att det är just därför som den så kallade marknaden just nu gör vågen.

En central princip är att även de som lånar ut pengar till banker, till skillnad från praxis idag, ska vara med och ta sin del av förlusterna.

Det brukar på finansspråk kallas för bail-in istället för bail-out, som är vanliga medborgarfinansierade bankräddningar.

Men i EU-kommissionens förslag ska denna till synes självklara princip införas tidigast 1 janauri 2018, för att ”lugna investerarna”, konstaterar författarna.

Under tiden får skattebetalarna fortsätta att stå för risken, via den gemensamma europeiska krisfonden ESM.

Och eftersom bara bankerna i de sex mest krisdrabbade länderna har skulder på 9 400 miljarder euro (inget skrivfel) så kan kapitalet i ESM snabbt utraderas.

Ganska små förluster skulle snabbt slå hårt mot balansräkningarna i de länder som står bakom ESM.

Istället för en brandvägg som förhindrar spridningen av krisen konstaterar Sinn och Hau att förslaget innebär en slags brandkanal som leder flammorna från krishärdar till andra länder.

Fyra faror:

1) Det hotar att destabilisera de få länder som forfarande har sunda statsfinanser

2) Istället för att bli en fråga mellan långivare och låntagare som normalt avgörs av lagar och i domstol, förvandlas bankkriser till frågor som ska avgöras mellan regeringar vilket kan leda till ökad splittring inom EU.

3) Ägandet av bankaktier och bankobligationer är oftast starkt koncentrerat till de allra rikaste i samhället. Reglerna innebär alltså en jättepresent till världens enprocentare på bekostnad av mindre bemedlade medborgare i Europa.

4) Det sänker bankernas lånekostnader på artificiell väg och gör att en redan överdimensionerad finanssektor hålls under armarna och kan fortsätta ta risker.

Om förslaget passerar Europaparlamentet utan ändringar kommer enligt artikelförfattarna ryggsäcken för kontinentens invånare inte bli lättare, utan enormt mycket tyngre.

Bra nyheter för bankerna således, inte lika goda för alla andra. Läs hela artikeln här.