För ett decennium sedan var jag en sväng aktiv i ett politiskt ungdomsförbund. Det dröjde inte länge förrän jag erbjöds att bli nämndeman, sitta i styrelser och nämnder. Jag var ju ung (och tjej, och med utländsk bakgrund).

Det finns ungdomsfullmäktigen för ungas engagemang, och partierna öppnar armarna så fort en ungdom skymtar. Ändå kritiseras politiken för att inte släppa in unga. Härom året skrev exempelvis professorerna Erik Amnå och Joakim Ekman att ungdomar minsann visst har ett engagemang, ett ”politiskt engagemang som partierna och ungdomsförbunden uppenbarligen inte förmår att omvandla till aktivitet”. (DN 24 april 2013). Forskarduon undrade vad politikerna och partierna egentligen har att ”erbjuda” ungdomarna.

De är inte ensamma om att lägga över ansvaret på partierna. Men har man då någonsin besökt partiernas föreningar runtom i landet? Äldre partimedlemmar sliter med nämndehandlingar eller buntarna till kommun- eller landstingsfullmäktige, snickrar ihop förslag och gör ett jättejobb. Det är inte deras fel att många ungdomar tycker att lokalpolitik är tråkigt. När det gäller nationella politiska topposter tycks ungdomars intresse och engagemang däremot aldrig saknas.

I regeringen ska viktiga frågor skötas av bland andra 27-åriga Aida Hadzialic och 29-årige Gabriel Wikström. Hadzialic, Sveriges yngsta minister genom tiderna har fått den något flummiga posten gymnasie- och kunskapslyftsminister, medan Wikström är sjukvårdsminister. Wikström är den allra första som har blivit statsråd som sittande SSU-ordförande. Och visst har han varit jätteaktiv i SSU, i jättemånga år. Men borde man inte ha några som helst meriter eller erfarenheter inom det område man ska styra?

Som Lotta Gröning här i denna tidning redan påpekat om utnämningen av Wikström: ”Sjukvården är komplex. Det behövs kunskap, kompetens och erfarenhet för att driva ett sådant departement. Här undrar jag hur Stefan Löfven tänkte.”

En del verkar tro att det är en merit i sig att vara ung. I USA är det inget hinder för Hillary Clinton att som 69-åring försöka bli president 2016. I Sverige ska äldre politiker helst ”ge plats” åt oerfarna ungdomar som glider från ungdomsförbund rakt in i regeringen eller, vilket är betydligt vanligare, in i riksdagen.

Är unga därmed per automatik olämpliga som toppolitiker? Så är det förstås inte. Annie Lööf lyckades till exempel – observera: i en öppen nomineringsprocess – få centerpartisternas stöd att få leda sitt parti. Gustav Fridolin lyckades med samma sak i Miljöpartiet. Däremot är få jordsnurr i sig inget kvitto på att man är lämpad till maktposition.

Men tänk på att alla ska vara representerade, sägs det. Gissa då hur väl representerade svenska pensionärer är i riksdagen. De utgör en fjärdedel av befolkningen, men endast nio riksdagsledamöter är 65 år eller äldre. Detta påpekade Bertil Torekull, aktiv i lokalpolitiken för Miljöpartiet, nyligen: ”Man kan tolka detta åldersglapp – eller förtryck – som uttryck för vurmen av det unga, fräscha och oförstörda”, skrev han (Aftonbladet 25 augusti). Förmodligen är det så, åtminstone i politiken.

I vanliga fall vänder oerfarna ungdomar burgare på McDonald’s. I svensk politik gör de kometkarriärer.