Vänsterns goda, fina hat Politiker som hotas och misshandlas. Journalister som trakasseras och avstår från att skriva om ämnen som kan provocera. Den autonoma vänstern i Sverige är ett hot mot demokratin, men ändå försvaras den av många i offentligheten. av Ivar Arpi ”Din äckliga borgarhora, den dagen vi ses bör du frukta för ditt liv.” ”Det vi ska göra mot dig är bara självförsvar, äckel.” ”Hur har du mage att klaga på våldet från oss, när samhället vi lever i slår tillbaka mot oss, tack vare kapitalister som dig.” ”Du ska dö en plågsam död.” Det ovanstående är bara ett axplock av alla de hot som 21-åriga Svea Hasanbegovic fått utstå på nätet. Gemensamt för hoten är att de kommer från personer till vänster på den politiska kartan. När hon har varit ute vid bokbord har hon kallats ”kapitalisthora”. Vad är det då som provocerat så mycket? Jo, att Svea är med i Liberala Ungdomsförbundet (LUF). Hoten har gjort henne mycket försiktig. – Jag undviker diskussioner överlag. Jag talar inte längre offentligt om politik, inte ens med mina vänner, förutom på bokbord eller kampanjer. Svea Hasanbegovic är inte ensam om att drabbas av hot och trakasserier från vänsterhåll. Och flera av dem jag har pratat med under arbetet med den här artikeln som har drabbats av hat, hot och våld från den autonoma vänstern, är just unga politiker. Jag har pratat med en ungdomspolitiker i ett av allianspartierna som helst vill vara anonym. Under kampanjen för Europaparlamentsvalet 2009 blev hon och en partikamrat omringade av ett tjugotal ur den autonoma vänstern. De fick kläderna sönderrivna och hår bortslitet. Det var tjugo mot två. Av en slump klarade de sig undan innan något ännu värre hann ske. Jag har träffat 21-åriga Hugo Selling, organisationssekreterare för Fria Moderata Studentförbundet, som Revolutionära fronten lurade till ett möte genom att utge sig för att vara en student från Södertörns högskola som ville intervjua honom. Han hade änglavakt som undkom oskadd. Han har även fått dödshot. Jag har intervjuat 20-årige André Frisk, förbundsombudsman i LUF som blev nedslagen bakifrån en lördagskväll för ett år sedan. Innan han blev nedslagen hörde han hur de skrek ”borgarsvin”. Slag och sparkar haglade över honom när han låg ned. Efter denna händelse är han mycket vaksam på sin omgivning. Pavlina Ekdahl, aktiv i LUF, utsattes för systematiska trakasserier av den autonoma vänstern när hon i tjugoårsåldern flyttade till Lund för att studera genusvetenskap. Orsaken var att hon bodde på Smålands nation, som har en tydlig vänsterprägel. En kväll fick hon besök av två män som kallade henne för ”liberalt svin” och gjorde klart för henne att det skulle gå illa för henne om hon inte flyttade. Händelserna påverkar henne fortfarande. – Det är många, även journalister, som inte tar tydlig ställning mot detta. Men vad får det för konsekvenser om man tillåter vissa att använda våld? Jag är socialliberal feminist och även jag har drabbats av hat och hot från den autonoma vänstern. Och om en sådan som jag utsätts, hur långt kan de då tänkas gå? Sedan högerextremister ur Svenska Motståndsrörelsen attackerade ett demonstrationståg i Kärrtorp 15 december förra året har det varit mycket diskussion om extremismens hot mot demokratin. Främst har det handlat om högerextremism. Men det största hotet mot demokratin i Sverige kommer från autonoma vänsteraktivister, menar åtminstone Säpo. ”De har större förmåga än vit makt-anhängarna att använda våldsamma metoder”, enligt Säpos chefsanalytiker Ahn-Za Hagström. (Sydsvenskan 19/12 2013). Det är en uppfattning som även förs fram i den statliga rapporten Våldsbejakande extremism i Sverige – nuläge och tendenser (Ds 2014:4) som släpptes i januari i år. I den utreddes olika sorters politisk extremism. I motsats till den mediala bilden av att det främst är högerextremismen som är farlig, konstaterar rapportförfattarna att det är den vänsterautonoma miljön som utgör det största hotet mot det demokratiska systemets grundläggande funktioner. Främst handlar det om Antifascistisk aktion (AFA) och Revolutionära fronten (RF). Främst handlar det om att dessa grupper har en förmåga att agera samordnat och systematiskt, vilket saknas bland de högerextrema. De vänsterautonoma angriper och försöker påverka myndighetspersoner, förtroendevalda, politiskt aktiva och enskilda personer. Vänsterautonoma har alltså enligt rapporten en tydligare avsikt än andra extremister att systematiskt angripa förtroendevalda. I synnerhet under valrörelser. Under valkampanjen inför Europaparlamentsvalet 2009 blev den folkpartistiske riksdagsledamoten Fredrik Malm attackerad av en autonom vänstergrupp vid ett möte i Uppsala. Förutom att störa och skrika förolämpningar kastade de även ägg. Efteråt skickade gruppen Revolutionär Ungdom ut ett pressmeddelande där attacken motiverades med att Malm var ”sionist”. Ägget missade dock Malm men träffade en annan valarbetare – Francesco Kovacs – som satt fängslad i Gulag i nio år som en del i Sovjetunionens utrensningar av oliktänkande. Även om flera av dem jag pratat med har gjort polisanmälningar har många av dåden varit av sådan art att utredningarna har lagts ned. Ibland på grund av bristande bevis, ibland för att brottet ansetts ringa. Anna-Lena Lodenius är journalist och har sedan slutet av 1980-talet skrivit om både höger- och vänsterextremism, och hon menar att detta är en strategi som extremvänstern använder sig av. – Det är utmärkande för extremvänstern att begå många små brott. Då undgår man uppmärksamhet, och folk kan fortsätta att säga att extremhögern är värre. – Men ur en demokratisynvinkel är extremvänsterns påverkan på människors möjlighet att uttrycka sina åsikter ett lika stort hot som extremhögerns enstaka, men fruktansvärda, mord. Sedan Sverigedemokraterna kom in i riksdagen 2010 har de vänsterautonoma delvis bytt fokus. I dag har de utökat sin strategi till att även attackera och trakassera politiska partier på lokal nivå och inte bara på riksnivå. Men man riktar sig inte bara mot SD, utan även mot allianspartierna. – De ringde mitt i natten till mitt minderåriga barn för att på så sätt hota mig: ”Din pappa ska passa sig jävligt noga.”. En annan gång var det ett annat sms som också kom till mitt barns mobil: ”Du får skörda som du sår. Vi vet var du bor. Vi ses i ditt vardagsrum.” Detta berättar en moderat lokalpolitiker i Skåne som jag talat med, och han vill helst vara anonym. Det hörs på honom att han är upprörd över det som hänt. – Jag är personligen inte rädd för de här människorna, men jag måste tänka på familjen. Därför kan jag inte gå ut och ge detta ett ansikte för då ökar hotbilden direkt. – Man pallar inte hålla på med politik. Samtidigt vet jag att det är just att få mig att sluta som de vill. Men efter allt det som hänt den senaste tiden så undrar man om det är värt det. I Uppdrag gransknings Det goda våldet (7/5) visades hur långt den autonoma vänstern, särskilt RF, kan tänka sig att gå. Bland annat misshandlade de en far och son som var slovakiska gästarbetare. Och de attackerade en lägenhet där en äldre kvinna och hennes barnbarn sov. Men reaktionerna på programmet var blandade. Det finns ett återkommande mönster att de journalister som uppmärksammar den autonoma vänsterns aktioner straffas, inte bara av extremisterna, utan också av kolleger. ”Kan inte Janne Josefsson bara komma ut som nazist/SVP [Svenskarnas Parti] en gång för alla?”, twittrade Ametist Azordegan som arbetar på Sveriges Radio, när hon tittade på programmet. – Det säger något om debattklimatet att hon kan kalla mig nazist, trots att jag två veckor innan hade gjort ett reportage om just nazister. Och sedan fick hon stöd från många. När hon intervjuades i Dagens Nyheter och Aftonbladet fick hon inte en enda kritisk fråga om vad hon hade sagt, säger Janne Josefsson när jag ringer upp honom. – När vi skulle göra programmet om vänstervåldet så mötte vi motstånd redan inne i tv-huset. Reaktionen var att ”men de gör ju nåt bra!”. På det sättet har vänsterextremisterna lyckats. Man granskar dem inte. Många ser antifascisterna som goda och tror på att deras våld är självförsvar. Även Magnus Sandelin, som länge skrivit om politisk extremism och 2007 gav ut boken Extremister. En berättelse om politiska våldsverkare i Sverige, menar att det finns en naivitet inför vänsterextremismen. Han är inte förvånad över de reaktioner som Janne Josefsson och Uppdrag granskning-redaktionen fick efter sitt program. Han är själv van vid det. När han för den nu nedlagda tidningen Arbetets räkning skrev en artikelserie om den autonoma vänstern år 2000 tyckte många av hans kolleger att det var fel av honom att granska denna. – När det gäller militant eller våldsam vänsterextremism så har vi ett stort antal personer, offentliga debattörer och andra som faktiskt urskuldar, ursäktar eller förringar det eller ibland kanske till och med försvarar det. Som att Dagens Arena menade att Uppdrag Granskning svek sitt tittaruppdrag med sitt program om vänstervåldet [Daniel Mathisen, Dagens Arena 6/5]. – Jag vet också journalistkolleger som har en fot, eller har haft en fot inne i den här autonoma miljön. Det förekommer att de har det samtidigt som de arbetar som journalister. En annan journalist på en av Sveriges största nyhetsredaktioner som jag talar med är både rädd för att utsättas för drev och för att riskera sitt jobb, och vill därför vara anonym. Debattklimatet i den svenska offentligheten påverkar även hur nyhetsjournalistiken bedrivs, säger denne till mig. – Jag känner mig tvingad att ta bort i mina reportage. Man måste ta bort jättemycket för att inte trigga vänsteretablissemanget. Tycker man inte exakt som den vänstern så brunmålas man. Jag är själv vänster, men dagens vänstervind gör mig orolig. – Det har också gjort att jag själv inte orkar längre. En stor del av min nyfikenhet som journalist har försvunnit. Jag är livrädd för de reaktioner som Aftonbladets ledarsida och kultursida triggar. Att journalistkåren är och har varit vänstervriden i sina partisympatier är något som medieforskare som Kent Asp och Jesper Strömbäck har visat. Detta är något som Janne Josefsson menar påverkar rapporteringen om den autonoma vänstern. När han i Uppdrag granskning synade Vänsterpartiet 2004, och avslöjade att dåvarande partiledaren Lars Ohly, trots att han påstått motsatsen, faktiskt hade stöttat de kommunistiska diktaturerna, möttes Josefsson av hård kritik från journalistkolleger. – Reaktionen var att jag inte borde ägna mig åt att granska ”våra” partier. Detta har inte förändrats. Journalistkåren präglas fortfarande av den här inställningen till vänstern. Det är ensamt att skriva om extremvänstern. Det säger alla journalister jag har pratat med. Kollegerna tycker att man sysslar med fel saker, menar Anna-Lena Lodenius. – Även när man skriver om kopplingar till terrorism och antisemitism får man reaktionen att man inte borde hålla på med det. Att man i stället borde ägna sig åt att visa att högerextremisterna är värre. Vänsterextremister får överlag mycket stöd i offentligheten. – Jag gjorde mitt första reportage om extremvänstern 1994 i tv-programmet Striptease [en föregångare till Uppdrag granskning]. Då var det bara Mats Johansson, som då var chef för Timbro, som gav mig stöd och som jag som vänsterskribent sällan hamnat på samma sida som i andra frågor. [I dag är Mats Johansson riksdagsledamot för Moderaterna.] Det senaste halvåret, efter Kärrtorp, har flera offentliga personer svävat på målet eller rentav försvarat vänsterextremisterna. ”Vi med mörkt hår är inte rädda för AFA”, skrev Mikael Feldbaum, chefredaktör på Tidskriften Arena, på Dagens Arena (18/12 2013). Vidare skriver han att ”känslan av tacksamhet mot AFA är utbredd bland oss med mörkt hår”. Feldbaum verkar här bekräfta den vanliga bilden att den autonoma vänsterns våld främst är självförsvar. Petter Larsson på Aftonbladet kultur underkänner tanken om att vänsterextremism har något gemensamt med jihadism eller högerextremism, i en kritik mot en statlig utredning om våldsbejakande extremism (SOU 2013:81) (16/12 2013). Larsson lägger ut texten om hur lindrigt det vänsterextremister utsätter människor för är jämfört med vad andra extremister gör. Dessutom hävdar Petter Larsson att vänstervåldet aldrig drabbar vanligt folk. Vilket för det första är fel, och för det andra väcker frågan varför det skulle spela någon roll. Liknande åsikter framförde Ann Heberlein i Sydsvenskan (20/12 2013). ”Det är skillnad om man slåss för eller mot fascism, om man är för eller emot alla människors lika värde och rättigheter.” Och lite längre ned i samma text skriver hon ”Här har vi alltså å ena sidan en grupp människor som faktiskt vill något gott – försvara varje människas rätt till liv och existens oavsett etnicitet […]”. Heberlein gick så långt som att kalla vänsterextremisterna – ”de som gör något” – för hjältar. Även akademiker rycker ut och försöker släta över vänsterextremismen. I Uppdrag gransknings program intervjuades Magnus Wennerhag, sociolog på Södertörns högskola, som var en av fem forskare som för några månader sedan skrev på DN Debatt (5/4) att det var fel att regeringen ville motverka vänsterextremism. Det hotade demokratin, menade de. Inte vänsterextremismen alltså, utan försöket att motverka den. Detta eftersom vänsterextrema vill ha ”mer demokrati och bättre villkor för underordnade grupper som invandrare, kvinnor och HBTQ-personer”. När Wennerhag konfronterades med videor på vänsterextremister där de misshandlar och vandaliserar blev han så gott som svarslös. Detta är det goda, fina hatet. Detta är extremisterna som gång på gång undkommer kritik, som anses goda, nästan fina, för ”de gör ju ändå något”, som Ann Heberlein uttryckte saken. Det är många som köper de autonomas egna definition av godhet. – Detta är människor som klär sig i skrudar av godhet och solidaritet. Men det är min erfarenhet som journalist att det inte alltid överensstämmer med verkligheten, säger Janne Josefsson. Det är också något Mathias Ståhle, journalist på Eskilstuna-kuriren som skrivit mycket om extremvänstern, understryker när jag ringer honom. – Problemet är när det här ändå ganska begränsade våldet tillåts bryta ner våra demokratiska strukturer. Vi har jobbat hårt för att få upp dem och visst tål de rätt mycket stryk, men de tål inte så mycket stryk när det kommer inifrån. Demokrati är ingenting man bara har. Antingen gör man demokrati hela tiden, varje dag, eller så har man den inte. Så enkelt är det. Överhuvudtaget finns det en uttalad försiktighet hos de journalister jag pratar med. Folk är rädda för att utmana den autonoma vänstern, inte minst för att man blir så ensam om man gör det. Och de jag har pratat med är alla journalister som har högt anseende och anses modiga. Ändå känner de att de inte vill sticka ut hakan. – Den effekten som det har är att man känner att man hellre skulle ägna sig åt trädgårdsjournalistik. Att skriva sånt som folk gillar. Kritik får man alltid tåla, men när det handlar om det massiva hat man får efter att man skrivit om extremvänstern … Det går man inte helt oberörd ifrån, säger Magnus Sandelin. Har du avstått från att skriva om vissa saker på grund av att du vet hur reaktionerna kommer att bli? – Ja, och jag har tackat nej till journalister som vill göra intervjuer. Det är när jag har känt att jag inte orkar med ytterligare en vända med massa personer som ska hata en och kanske värre. Även Anna-Lena Lodenius säger att hon väljer sina tillfällen. Man måste fråga sig om kampen är värd det, menar hon. – Den autonoma vänstern vill att endast de som har ”rätt” ska få höras och att alla andra ska hålla käften. Det här drabbar verkligen inte bara nazister, utan en mängd politiker, opinionsbildare på högerkanten och journalister. Och folk ger upp, de orkar inte. Kanske är Janne Josefsson den svenska journalist som tydligast symboliserar oräddhet och rättspatos. Men även han känner av det som Sandelin och Lodenius pratar om. Till och med Janne Josefsson tänker en extra gång innan han granskar vänstern eller extremvänstern. – Om jag som har en stark position tvekar, hur ska vanliga människor tänka då? Och andra journalister? De tystnar väl bara, kan jag tänka mig. Och om ingen motbild kommer fram så kan människor få för sig att dessa radikala åsikter är helt okej. – Vänsterfolk kan se nazisternas mörka demokratisyn. Men de ser inte den mörka demokratisynen hos extremvänstern. Det är värt att kritisera journalistkåren för att man har blundat för den här mörka demokratisynen hos dessa delar av vänstern. I dag finns ett allt större tryck på journalister att ta ställning. Men det är milsvid skillnad på att ta ställning för grundläggande demokratiska rättigheter, som att även Sverigedemokrater har mötes- och yttrandefrihet, och att aktivt motarbeta politiska partier som man anser står för dåliga värderingar. Både Anna-Lena Lodenius och Janne Josefsson berättar att de har kallats ”svikare” och ”förrädare”. Den som kommer med en sådan beskyllning menar att journalister inte ska vara neutrala bedömare, utan att de ska förmedla en på förhand bestämd världsbild. Bara med en sådan logik blir det möjligt att kalla journalister för svikare och förrädare när de utför sin faktiska uppgift. Lodenius menar att det just nu finns en stor vilja att skruva upp och överdriva tendenser i samhället för att motivera den autonoma vänsterns prat om att deras våld är självförsvar. – Sanningen betraktas som kontraproduktiv information, säger hon. Det är också något som den anonyma journalisten som arbetar på den stora nyhetsredaktionen upplever. – Man tillåts inte bara vara journalist, man förväntas också vara aktivist. Även Janne Josefsson har gjort liknande reflektioner. Om man ska resonera om vad konsekvenserna blir av en viss publicering så har man kommit en bra bit från den journalistiska principen publish and be damned. – Jag blir tokig när jag hör de här resonemangen. Det är besläktat med att vilja förbjuda tankar och åsikter, och då är vi inne på farlig mark. Var sjätte politiker har utsatts för hot, våld eller trakasserier, och för sverigedemokrater är det så mycket som varannan. Den autonoma vänstern hotar, trakasserar och misshandlar ungdomspolitiker. En del skräms på det viset bort från politiken. Även vuxna politiker som utsätts tröttnar. Samtidigt känner journalister press på sig att inte rapportera när attackerna kommer från vänster. Vilka konsekvenser får detta för demokratin? Artikeln publicerad i Neo #4 – 2014 Lämna en kommentar