Peter Kadhammar skrev igår i Aftonbladet en, för socialdemokrater, mycket tänkvärd kolumn om socialdemokratin. Han skriver om politik som yrke vilket går i arv i familjer och släkter är ett växande fenomen och att det kanske är tydligast inom socialdemokratin. Britta Lejon, dotter till före detta justitieministern Anna-Greta, utnämndes av Persson till demokrati- minister. Thomas Bodström, son till före detta utrikesministern Lennart, plockades upp för att bli justitieminister. Mona Sahlin kom från en politikerfamilj liksom Pär Nuder. Listan kan göras nästan hur lång som helst och hade Kadhammar tagit upp hur det ser ut i Stockholms Stads partidistrikt inom socialdemokratin hade den bilden lika gärna kunnat handla om ett släktträd. Veronica Palm, ordförande, är inget undantag alls. Inte heller namn som Bosse Ringholm, tidigare finansminister, är uteslutna. Klanerna, och släktbanden, är starka. De flesta är på ett eller annat sätt släkt med varandra. Som ingifta eller blodsband.

I en valrörelse är detta inget du vare sig nämner och det är knappt att det är görligt i mellanvalsperioderna. Varför? Det ligger något incestuöst över detta. Ingiftet i de slutna rummen. I Stockholms stad finns det något som kallas för miljonklubben. För att bli medlem skall du ha en sammanlagd inkomst med din partner för dina politiska uppdrag över miljonen. Medlemmarna i den klubben vet inte att den finns, men den finns. De som vill in i miljonklubben eller faktiskt brinner för ett förändrat samhälle vet att den finns. Gränserna är tydliga och svårigheten att påverka handlar inte bara om stadgar och förtroende, den enskilde har även släktband och klaner att utmana.

Nu går vi in i en valrörelse där listor redan är satta. Vi gör det samtidigt som vi genom WVS, World Value Survey visar att förtroendet för demokratin sjunker och aktivistpartier ökar sitt stöd. Jag vet att minst en partisekreterare, Carin Jämtin, är oroad över denna utveckling. Hon, och sannolikt fler, står utan lösningar och med en partikultur där rätt klantillhörighet betyder mer för din politiska karriär än din kompetens och din drivkraft. Och lösningen? Det finns en person som, om valet nu leder till en socialdemokratisk regeringsbildning, som skulle kunna påverka den socialdemokratiska interndemokratin i en annan riktning än dagens slutna klanstrukturer. Han heter Stefan Löfven.

Vid ett komplicerat parlamentariskt läge i september kan Löfven och Jämtin slå två flugor i en smäll genom att bilda en regering med en mer tydlig ämbetsmannakaraktär. Att som Göran Persson, rekrytera utanför den politiska bubblan i främst Stockholm. Släppa in nya, och friska, kort i leken. Detta skulle tjäna två syften. Det ena som ett led i att bryta upp blockpolitiken, en borgerlig opposition skulle kanske inte gilla alla förslag som kom från Rosenbad men kanske kunna respektera varje enskild minister för dess sakkompetens och person. Det skulle även skicka en signal till de politiska klanerna som idag kontrollerar det socialdemokratiska partiet att nu får det vara nog med ingifte utan dags att fundera över vilket mandat, och hur det skapats, som alla från Mikael Damberg till Veronica Palm egentligen sitter på. Damberg ville, som SSU-ordförande, begränsa antalet mandatperioder i Riksdagen för enskild ledamot. Ett förslag han idag inte längre driver av förklarliga skäl.

Stefan Löfven sitter med nyckeln till mycket idag. Även om situationerna, den parlamentariska och den internpolitiska, var och en för sig kan te sig olöslig så kan faktiskt bägge frågorna närma sig sin lösning om regeringsunderlaget söks utanför riksdagslistorna. Många skulle bli besvikna men sannolikt skulle demokratin stärkas på sikt genom ett despotiskt handlag . Att neka namn som Damberg, Palm och andra en efterlängtad ministertaburett skulle sända chockvågor in i partiet och sannolikt leda till omfattande utstädningar samtidigt som Löfven med kompetensen som vapen och de nya spelkorten som verktyg bryter upp blockpolitiken en gång för alla.

Mellan klan och parti