Efter drygt tre månader utan regering står i vart fall en sak bortom allt rimligt tvivel: ta allt som sägs i en valrörelse med en rejäl skopa salt. Då, i valrörelsen, var andemeningen i Stefan Löfvens (S) argument: förändrad arbetsrätt är ett hot mot vanliga människors trygghet.

Nu, när makten är inom räckhåll, är tonen en annan: ”Jag delar Centerns uppfattning om att vi behöver göra något åt arbetsrätten. Den har sina år på nacken och arbetsmarknaden har förändrats rejält. Vi behöver göra något eftersom det är snabbare omställningar på arbetsmarknaden. De har rätt i det.” (DN 20/12). Kontentan: När makten hägrar kan heliga kor slaktas.

För Löfvens egna väljare måste det hela framstå som högst förvirrande. Ena dagen är alltså S garanten mot högerns farliga reformiver, nästa dag är samma reformer inte så farliga, eller rentav nödvändiga, ändå. Men mest pikant är ändå det faktum att de krav som Centerpartiet ställt ifråga om arbetsrätten ansågs så högerinriktade att de inte drevs igenom ens av den alliansregering som hade makten i Sverige i åtta år.

För en utomstående framstår därför facket med LO:s ordförande Karl-Petter Thorwaldsson som mer trogen sina medlemmar/S väljare när han avvisar en kompromiss mellan S och C som skulle innebära marknadshyror och en reformering av LAS. ”Hellre ett extra val än att vi tar bort anställningsskyddet för flera hundra tusen människor” (SVT 21/12).

Om upprördheten är äkta eller bara en skenmanöver som syftar till att kratta manegen för en historieskrivning där Löfven intar rollen som kompromissens och pragmatismens man återstår att se.

Helt oavsett vad som är taktik och ärligt uppsåt är en förändring av nuvarande arbetsmarknadslagstiftning helt nödvändig. Ett anställningsskydd som det svenska missgynnar redan svaga grupper då risken, och därmed kostnaden, med att anställa dem framstår som alltför hög.

Det i kombination med höga ingångslöner, få enkla jobb och en generellt sammanpressad lönestruktur skapar det som brukar kallas för insiders och outsiders på arbetsmarknaden. Ju mer rigida regler desto svårare blir det för den med bristfällig kompetens att ta sig över stängslet vilket ökar risken för långvarigt utanförskap.

Anhängare av en reformerad arbetsrätt brukar därför framhålla den danska flexicuritymodellen. Den antas vara en betydande förklaring till den danska halveringen av arbetslösheten sedan början av 1990-talet och har inneburit en relativt sett låg ungdomsarbetslöshet och högre rörlighet på arbetsmarknaden.

I sak innebär modellen en högre grad av flexibilitet för arbetsgivaren, någon motsvarighet till den svenska LAS saknas, kombinerat med ett mer generöst skyddsnät vid arbetslöshet.

Centern har länge lyft en reformerad arbetsrätt som ett medel för att förbättra integrationen. Just utrikes födda utan utbildning eller arbetslivserfarenhet är en växande grupp bland de arbetslösa.

Dessvärre tyder lite på att dessa grupper skulle bli attraktivare att anställa enkom på basis av en uppluckring av LAS. Dessa grupper har reda visat sig svåra att anställa också när staten tagit en större del av lönekostnaden. En reformerad arbetsrätt skulle däremot kunna öka rörligheten på arbetsmarknaden, vilket också det vore av godo.

Skulle S och C enas i frågan kommer protesterna från de som uppfattar saken så som Löfven utmålade den i valrörelsen, nämligen att deras trygghet tas ifrån dem, med rätta att vara högljudda.

Dessutom är det farligt att göra ett så stort ingrepp i en central del av den svenska modellen med hänvisning till att man vill få in migranter på arbetsmarknaden. Förändringen blir särskilt känsligt då ett argument för den stora migrationen, inte minst från centerpartistiskt håll, varit att svensk arbetsmarknad och välfärd är i behov av migranter för sin fortlevnad.

Att många väljare inom LO-gruppen skulle fly till SD och V om S skulle gå med på att reformera arbetsrätten enligt Centerns önskemål är en lågoddsare. Detta vet inte minst Thorwaldsson, frågan är hur långt Löfven är beredd att gå för makten? Nästa år vet vi.