Mona Sahlin gick igår ut i SVT och konstaterade att radikaliseringen i förorterna är ett stort problem framför allt för de kvinnor som lever där. Förtryck och radikalisering hör till vardagen. Detta är ingen större nyhet i sak, det som är nyheten är att nu kan vi kanske prata om detta utan att brunstämplas av den svans som i alla år följt Mona Sahlin. Allt från SSU till Henrik Arnstad via Veronica Palm och Socialdemokrater för Tro och Solidaritet.

Debatten svänger nu men frågan är om den svänger i tid. Och om den svänger tillräckligt. För emedan vi fortfarande lever i Skandinaviens märkligaste debattklimat har denna orons sommar kommit att förändras i undervegetationen. En undervegetation som alltmer poppar upp i dagsljuset.

Tre exempel på vilken rörelseriktning vi rör oss i nu kan vara värt att titta närmare på.

Länstidningen i Östersund rapporterar om Bosse Henrikssons stulna rullstol. Hos grannen stals en motorståg. Taxibolaget blev av med sina extraljus. Invånarna i Häggenås och Huse vet numera inte vad de ska ta sig till eftersom närmaste polispatrull i regel har två till tre timmars färd för att ta sig fram. Jag själv har fått höra boende i Jämtland hur de ringer till polisen och ser ett pågående inbrott men blir ombedda att ”försöka lösa det själva”. Bosse Henrikssons slutkommentar i intervjun pekar i vilken riktning som oron i samhällskroppen håller på att putta oss:

– Vi bor så jävla avsides och det tar sheriffen så jävla lång tid att ta sig hit, säger Bosse. Jag hör hur folk resonerar och vad de vill göra. Vad vill de göra? – Lagen stödjer det inte, säger Bosse Henriksson.

Den andra förändringen har skett på Flashback den senaste månaden. Tidigare kunde enstaka länkar till domar i våldsbrott läggas ut i olika trådar på uppmärksammade rättsfall. Detta är idag legio. Men. Numera läggs även häktningsprotokoll ut med namn, personnummer, adresser och länkar till eventuella facebookprofiler. Längst ner i postningen ett sådant exempel som med viss lätthet kan tankas ner för alla och envar som antingen är nyfikna eller, som i fallet med Hagamannen i Umeå, någon gång vill komplettera rättvisan på egen hand.

Den tredje förändringen, som är i praktiken en summa av ovan, inklusive att debatten kring migration fortfarande är så pass stigmatiserad är attentatsförberedelsen mot flyktingboendet i Arboga samt korsbränningarna utanför flyktingförläggningar. Företeelsen med medborgargarden eller grannsamverkan mot brott som tar fler steg till utanför envarsrätten är inte ny. Sedan 2006 har beväpnade sådana funnits i Malmö. Inte heller korsbränningar är nytt, 2013 genomfördes en i Ljusne, Hälsingland, utanför en fastighet där Migrationsverket hyr lägenheter. Det dessa har gemensamt är att de inte har någon tydlig avsändare i form av organisation. De är inte aktiva i något parti, de är bara trötta medborgare som efter år av att ha blivit stämplade som rasister för sin oros skull till slut går över gränser som vi inte rimligtvis bör, eller ska, kunna gå över.

Det var detta som Svenska Motståndsrörelsens ledare Klas Lund menade bland annat när han sade att Sverigedemokraterna var en ofrivillig plog för radikalare alternativ. Radikalare alternativ som inte ens Lund kontrollerar. Eller vill kontrollera. Han låter dessa leva sitt eget liv. Det spelar honom i händerna.

Den autonoma våldsbenägna medborgaren utan egentlig politisk eller organisatorisk hemvist. En vanlig människa. Som inte använder våld för att han vill utan för att han till slut inte har några uttrycksmedel kvar när de han egentligen vill prata med låst sig inne eller stämplat honom som rasist och paria sedan många år. Som till slut bara får nog och tar sitt vapen, sin bensindunk och sätter sig i bilen.

Något farligare finns inte. Precis den medborgare som Klas Lund vill att vi skall bli för att tjäna hans sak bäst. Det vill nu till att Stefan Löfven står vid sitt ord från sommartalet och börjar göra förändringar som snabbt ger avtryck i vår vardag. Annars kan det nog vara så att debatten svängde för sent och att följdreaktionerna blir för kraftiga.