”Vår välfärd är unik. Vår välfärd är enastående och bäst.”

Vi som växte upp i sossehem i sossestäder under 70- och 80-talen fick under barndomen och ungdomen alltid höra mantrat om den svenska välfärden som bäst i hela världen, och inte bara samlingsbegreppet ”välfärden”. Skolan var bäst, äldreomsorgen var bäst, barnomsorgen var bäst och sjukvården var bäst – och allt kunde vi tacka de höga skatterna för…

Åren gick och själv blev jag välfärdsarbetare – avlönad med era och mina egna skattekronor. Inifrån såg jag att det där snacket om den svenska välfärdens överlägsenhet bara var tjurbajs. Visst var vi på SöS-akuten väldigt duktiga på att ta hand om de som kom in och var halvvägs genom dörren till Sankte Per, men vi var inte alls lika bra på skalorna under den högsta prioriteten. Väntetiderna var långa då, men ännu längre nu. Världens bästa välfärd var inte bäst då, och den är inte bättre nu.

Det spelar ingen roll om det är i Stockholm, Gävle, Karlstad eller Karlskrona du är för att få akut vård för något som inte är dödligt men som ändå kräver den akuta sjukvårdens resurser. Oavsett akutmottagning har du upplevt köerna, väntetiden och en miljö som inte alls motsvarar världens bästa välfärd eller världens högsta skattetryck. När du läser nyheten om att svensk akutvård är sämst i Norden så vet du att det stämmer av den enkla anledningen att du har svårt att se att det skulle kunna vara sämre i ett land med ungefär de förutsättningar som gäller i vår del av världen. Det handlar om en primärvård som vårdtagaren väljer bort av olika skäl – otillgänglig och opålitlig är bara två förklaringar. Det handlar om en sjukvård som inte hänger med när samhället har svårt med kurvtagningen när det svänger och kränger i samhällsbygget.

Tjejen spelade innebandy, och det var därför hon var i Stockholm och Sverige den där varma sommarveckan för några år sedan. Tjejen kom från Singapore och var lika välutbildad som väluppfostrad men allt det där spelade ingen roll när en grov finsk tjej skickade den späda asiaten i en parabolisk bana genom luften och in i idrottshallens vägg. De singaporianska tjejerna var inga porslinslirare, de gnällde inte men här blev det annorlunda. Ett avgrundsvrål av smärta, en höft som inte gick att röra. Jag var sjukvårdare på plats och såg det värsta tänkbara scenariot – en fraktur. Det blev ambulans från Skanstullshallen till Södersjukhuset, och det var sent en fredagskväll, i sommarvärmen…

Tjejen såg chockad ut. Det var skitigt, det var fullt av folk. Det var påtända junkies som brottades med först sjuksköterskor och sedan väktare inför en traumatiserad publik av patienter och anhöriga. Det var ambulanser som drog in nya patienter snabbare än de som redan fanns där i kaoset han få hjälp. Den singaporianska tjejen och hennes kompis frågade mig på perfekt engelska om detta var Sverige. Jag svarade på en inte lika perfekt engelska att ja, detta är Sverige – landet med världens bästa välfärd och världens högsta skatter. De såg ännu mer chockade ut, och jag gjorde dem tjänsten att dra för draperiet till det övervakningsbås som skulle vara deras och min plats i tillvaron under sju timmar. De behövde inte se den svenska välfärden leverera, det räckte med att de hörde.

Fjorton timmar senare lämnade jag och singaporianerna Södersjukhusets akutmottagning, den skadade på kryckor och stappligt ner för Sjukhusbacken. Det var ingen fraktur, trots att både jag, ambulanssjukvårdarna och mottagande sjuksköterska varit säkra på det. Det var bara en sjuhelsickes blödning i muskel och mjukdelar.

Efter det har jag haft anledning att besöka både barn- och vuxenakutmottagningar här och där med mina egna ungar och andras knoddar. För varje besök har jag blivit alltmer uppgiven över hur välfärdens Sverige levererar vård till sina högt beskattade men tydligen lågt uppskattade innevånare. Det blir inte bättre. Det blir sämre, och det blir sämre snabbt.

Väntetiderna skenar. Vården räcker inte till. Välfärden levererar inte. Men det är ingen överraskning för oss som verkar ”i branschen” och får se och höra om allmänhetens upplevelser i den välfärd som vi fostrades att tro var världens bästa. Kanske var det ingen lögn då, på 70- eller 80-talet. Idag är det allt annat än sanningen. Sanningen idag gör lika ont som ett njurstensanfall. Världens högsta skattetryck levererar inte.