Rör inte min kompis. Det är ingen vild gissning att du har sett den där handen med texten tryckt i handflatan. Idag har handen med texten hunnit fylla 31 år, och handlar om att stå upp för sina kompisar – oavsett vilken färg de har på hudkostymen. Idag skulle jag vilja sno budskapet ”Rör inte min kompis” och använda det för att ge oss i sjukvården en trygg och säker arbetsmiljö. Rör inte min arbetskamrat. Rör inte din sjuksköterska. Rör inte mina kollegor. Rör inte vår doktor.

Det var en gång då Svensson var som han var. Svensson köade tålmodigt, oavsett om det handlade om att vänta på bussen, på att komma fram till kassan på Systembolaget eller på att få träffa doktorn på akuten. Visst kunde Svensson tycka både det ena och det andra om väntetider här och köer där, men det kommenterades oftast bara med en suck. När någon sedan frågade om allt var bra i kön eller för den väntande så blev svaret nästan alltid ett ”javisst” och en glad min. Men det var då och nu är nu.

Skulle någon stackars nutida undersköterska på valfri akutmottagning drabbas av plötslig dödslängtan och fråga de köande i väntrummet om allt var bra så skulle det i bästa fall sluta med könsord och svordomar. I värsta fall skulle det sluta med våld och i normalfallet skulle det handla om hot om våld. Det tålamod som fanns förr finns inte nu. De tillbakatryckta aggressionerna ventileras nu öppet. Rör inte min arbetskamrat.

För några år sedan fanns det inga skyltar på landets vårdinrättningar med budskapet om att inte hota, slå eller kränka vårdpersonal. För några år sedan hade de där skyltarna faktiskt behövts men det var ingen som ville ge sig in i getingboet – och försöka sig på att uppfostra de som hotade sig före i köerna, som skrek oförskämdheter efter vårdpersonal bara för att väntan var lång. Kulturskillnader hette det från någon. Traumatiserade medmänniskor hette det från några andra. Budskapet då var att gilla läget, att allt kommer att bli bättre. Idag är hotbilden på landets vårdinrättningar värre än någonsin, och det beror inte bara på att köerna har växt och väntetiderna har ökat.

För några decennier sedan fanns det inte heller några skyltar på landets sjukhus och vårdcentraler om det där med att inte slå sjuksköterskan, hota undersköterskan eller spotta på doktorn. Då behövdes inte de där skyltarna alls. Ibland hände det naturligtvis att folk spårade ur även då, men då handlade det om sorgereaktioner och chockreaktioner. Inte om en frustration i full frihet, där vårdens kvinnor skall veta sin plats. För det är väldigt mycket så, att jag som man och undersköterska bemöts på ett helt annat sätt än den kvinnliga läkaren. Jag har fått min beskärda del av ovett, men jag har alltid kommit lindrigare undan än mina kvinnliga arbetskamrater. Rör inte mina kollegor.

Tillmälen, svordomar, oförskämdheter accepteras inte. Hot och våld polisanmäles. Skylten sitter i väntrummet, och gör noll nytta. Dels för att rätt många av de som använder sig av tillmälen, svordomar, oförskämdheter, hot och våld inte förstår texten. Förstår man texten och budskapet så skiter man ändå i det som står på skylten. En polisanmälan som läggs ner. En sjuksköterska som inte accepterar att bli kallad hora men som ändå måste göra sitt jobb med den hånflinande patienten som fått lite skäll på vägen in i undersökningsrummet.

Åk till valfri akutmottagning i valfritt storstadsområde och du kommer att möta vårdens verklighet, där ett samhälle med större och tyngre problem tränger sig på – både i form av skador och sjukdomar, men även i sättet vi bemöter varandra. Det behövs mer än skyltar för att komma åt problemen med en allt otryggare vårdpersonal. Det behövs ett annat samhälle. Känslan är att vi har börjat att förstå, men alldeles för sent. Om landets akutmottagningar är en spegelbild av hur samhället mår så mår Svea sämre än de allra flesta av patienterna i väntrummet…