November 2015 blev tiden då det politiskt korrekta Sverige slutgiltigt satte sin moraliska överlägsenhet i halsen, och var nära att kvävas på kuppen.

Både medier och politiker i Danmark pekar på det absurda i att man under många år fått höra Sverige tala grötmyndigt om det egna landets moraliskt överlägsna flyktingpolitik, samtidigt som man brännmärkt Danmark som ett kallt och främlingsfientligt land.

De id-kontroller som nu har börjat gälla för inresa till Sverige utgör en historisk milstolpe inte bara i europasamarbetet utan också i våra relationer till grannen på andra sidan Öresund.

Statsminister Lars Lökke Rasmussen skräder inte orden, och han är inte ensam i sin kritik. Den svenska helomvändningen har mötts av omfattande vrede från tre olika håll.

En är den grupp av kanske 16 000 pendlare mellan Malmö och Köpenhamn som nu fått det extra svårt att få ”livspusslet” att gå ihop. Trots att hyrorna i Köpenhamn är väsentligt högre än i Malmö har en del valt att flytta. Från den svenska regeringens sida möts detta av en axelryckning.

En annan är företrädare för det näringsliv som satsat stort på en fördjupad integration inom Örestadsregionen. De har sannolikt rätt i att begränsningar i den fria rörligheten kommer att få omfattande ekonomiska konsekvenser. Politiska skribenter i Malmöpressen anklagar centralmakten i Stockholm för att inte förstå, eller kanske ens vilja förstå, detta.

En tredje grupp av kritiker varnar för att Sverige nu sätter i gång ett dominoras av gränskontroller som hotar hela Schengen-samarbetet och i förlängningen därmed även EU-projektet som sådant.

Så sent som i början av september kunde statsminister Stefan Löfven fortfarande hålla brandtal till försvar för öppna gränser och en generös flyktingpolitik. Den panikartade helomvändning som sedan följde läggs nu andra till last. Sverige var det enda landet inom EU som (tillsammans med Tyskland) hade en korrekt politik. Om bara alla andra hade gjort som vi så hade allt gått bra.

Logiken haltar betänkligt. Det finns tre obestridliga fakta som statsminister Löfven redan i september bör ha varit väl medveten om:

■ Det första var att alla prognoser pekade på att mycket betydande flyktingströmmar var att vänta. Flyktingsmugglare gnuggade säkert händerna åt alla de bilder och citat man kunde anföra till stöd för Sverige som ett välkomnande paradis.

■ Det andra var att erfarenheterna av svensk integrationspolitik entydigt pekade på en begränsad förmåga att absorbera stora volymer nyanlända. Det omedelbara strulet kring mottagning kan läggas åt sidan. Integration handlar om att få folk i arbete, om strukturell diskriminering av utlandsfödda, om fackföreningar som motsätter sig låga löner, och i förlängningen om acceptans från det svenska folket för en radikal omvandling av samhället.

■ Det tredje och helt avgörande var att tron på att andra faktiskt skulle göra som Sverige krävde var naiv, på gränsen till oförsvarlig. Det var här den moraliska stormakten föll som allra tyngst. Det blev plötsligt klart att många grannländer anser att vi nu gott kan ta konsekvenserna av vår högfärd.

Trots att detta borde det ha stått glasklart valde regeringen att framhärda i att Sverige var öppet och välkomnande, och oppositionen intog samma hållning. Samtliga etablerade partier kände uppenbarligen större oro över att ge Sverigedemokraterna rätt än över att utlösa en spektakulär flyktingkatastrof.

Omsvängningen under galgen är inte bara ett moraliskt haveri, med omfattande konsekvenser för alla vi lockat att försöka ta sig till vårt land.

Det är också ett politiskt haveri, där ansvar borde utkrävas.

Stefan Hedlund

Professor i öststatsforskning vid Uppsala universitet