Fråga: Jag undrar när vi i Sverige förlorade den normala artighet och hänsyn som präglar det sociala livet i andra europeiska länder? På företaget jag jobbar har vi ofta kollegor från Storbritannien på besök. Våra gäster uttrycker ofta förvåning och bestörtning över hur buffliga och oartiga svenskar är och jag kan inte annat än att hålla med. Svenskar är, för det mesta, trevliga att ha att göra med men viss grundläggande artighet fattas onekligen. Kontrasten gentemot Storbritannien är slående och jag blir ofta irriterad på hur buffliga svenskar är i situationer som skulle löpa smidigare om man inte alltid satte sig själv i första rummet. Var folk artigare förr i tiden i Sverige, eller har det alltid varit så här? När försvann den sociala artigheten, som gör livet trevligare, från Sverige?

Svar: När denna oartighet började bli allmän vet jag inte men kan gissa att den började spira omkring 1968 i samband med studentrevolten då det blev omodernt att alltför tydligt visa viss hyfs och stil, då var man reaktionär. Att säga tack och ursäkta verkade då onödigt, det var självklart att man var tacksam för en present, det behövde man inte särskilt säga eller skriva. Och att säga "ursäkta" när man trampade någon på tårna eller råkade knuffas var mest löjligt. Kanske har det med blyghet att göra, många tror att om de inte säger något så märks de inte. Eller med ett behov av att visa att “jag tänker minsann inte krusa”.

Det syns även i kommentarerna till min spalt här på nätet, där kommentatorerna ibland kritiserar mina svar om att man ska bemöta andra med vänlighet så långt det går. En del kommentatorer tycker att man ska vara "rak" och "ärlig"; istället för att vänligt försöka ändra fel utan att såra andra ska man tala om vilka dumskallar de är, hur fel de beter sig, hur illa de luktar osv. Dessa sanningsälskare blir kanske inte väldigt glada själva om de utsätts för sin egen metod, men det vet de inte förrän detta inträffar. Jag menar att man mycket väl kan försöka ställa tillrätta det som är störande hos andra men man ska ge dem en chans att inte förlora ansiktet. Då är vänlighet och omtanke mer värt än ens egen egoistiska sanningslidelse (nu kommer som vanligt en del kommentatorer att påpeka att jag är gräslig som förordar ljugande - hej på er!)

Magdalena Ribbing