Peter J: Den första boken låg väl i tiden när den kom. Försvarsfrågan var viktig och det fanns ett upplevt hot, det var inte hur länge sedan som helst som Sovjetunionen hade invaderat Afghanistan. Och när man till exempel kom med färja till Swinoujscie i Polen låg hundratals landstigningsbåtar längs stranden - rätt klart var de var tänkta att användas.

Jag minns när jag noterade den första gången, det var i studentpolitiskt sammanhang och Ulf Kristersson, nyligen socialminister, var gäst. Vid maten tog han ordet och citerade ett avsnitt i början av boken som utspelar sig på AF i Lund efter en studentafton. Det väckte visst jubel. Och intresse för boken.



Amanda: Det som slår mig, som läst böckerna för första gången nu i vinter och som princip saknar egna minnen från kalla kriget, är att vad författarna ansåg vara skrattretande otillräcklig materiel och bemanning när Operation Garbo skrevs, är nivåer vi knappt kan drömma om i dag. Armén är i det nya försvaret mindre än en tiondel av vad den var när Garbo först publicerades, marinen har en femtedel av ytstridsfartygen och mindre än hälften av ubåtarna, flygvapnet en tredjedel av flygplanen som fanns då. Ändå är det först det senaste året som försvarsdebatten kommit i gång igen.

Peter J: Budskapet var tydligt då, och förstods säkert. Precis hade 1987 års försvarsbeslut lagt en ganska hög ribba. Men som det omedelbart visade sig så var de tänkta anslagen långt ifrån vad som krävdes för att uppfylla uppgifterna. Det är inte utan att man fruktar att samma sak kan inträffa igen. Att de aviserade försvarspolitiska samtalen sätter nya högre mål, men man glömmer notan.

Amanda: Hoppet trumfar förståndet. Visst är det fortfarande osannolikt med ett enskilt väpnat angrepp mot Sverige, men det är ju statistiskt sätt rätt osannolikt att huset ska brinna ner också. Tecknar du inte en brandförsäkring står du likväl där på bar backe när du glömmer släcka julljusen.

När trilogin skrevs låg neutralitetstankens ok visserligen tungt över debatten, men det fanns också en aning om vad det innebar. Att vårt geografiska läge och vår ovilja att gömma oss under NATO:s kärnvapenparaply innebar att vi var tvungna att kunna försvara oss själva. De flesta män hade genomgått värnplikt och hade basala kunskaper om vapenhantering och mobilisering, i telefonkatalogen kunde man läsa vad man skulle göra om kriget kom och skyddsrummen stod hjälpligt redo.

Peter J: Man påminns om ett samhälle med bra mycket större försvarsmedvetenhet. Det är till exempel slående hur Svenska kyrkan i boken får ge en moralisk stomme till försvaret av landet. De präster som bidrar till motståndet är flera: biskopen i Visby, kyrkoherden i Kalmar och så den Malmöpräst som i boken fått namnet Mårten Särner - en före detta riksdagsman, som i S:t Pauli predikar mot de sovjetiska ockupanterna - för övrigt har dessa sitt högkvarter på Hotel Savoy.

Amanda: Kanske är det vad som skrämmer mest under en nutida genomläsning, hur fruktansvärt oförberedda vi är om någonting går snett i dag. Hur skulle vi reagera om det plötsligt blev skarpt läge, om hesa Fredrik drog i gång en sen kväll, elen försvann och radion var tionde minut repeterade beskedet att alla krigsplacerade omedelbart ska inställa sig? Hur många minns längre vad meningen "Varje meddelande om att mobiliseringen ska avbrytas är falsk" innebär? Hur är det med vår mentala beredskap, om det värsta skulle hända?

Peter J: Operation Garbo är ett varningsord för ett expansivt Sovjetunionen. Men också ett optimistiskt inlägg mot dem som då hävdade att motståndet var meningslöst och att vi skulle köras över totalt. Ty motståndet lönar sig i boken. Sverige kan gå till motangrepp och det kommunalråd i Malmö som samarbetat med fienden blir skjuten på Lundavägen nära där jag bor.

Amanda: Sverige är värt att försvara. Vårt självbestämmande, vår yttrandefrihet, vår demokrati är värd att försvara. Och det är någonting vi måste börja diskutera igen, likväl som försvarets anslagsnivåer.

Att läsa Operation Garbo har liknats vid en mental övning i samma andra som de scenariospel som både verklighetens och bokens politiker och stabsofficerare ägnar sig åt. Det är nyttigt att fundera över det otänkbara, att föreställa sig hur Spetznas mordvåg på nyckelpersoner kvällen innan invasionen sköljer över flottiljstädernas sömniga förorter och hur svenska landmärken bombas. Att acceptera tanken på att 200 år av fred faktiskt inte garanterar oss 200 till. I det ljuset är trilogin minst lika aktuell i dag.