Sverigedemokraternas partiledare Jimmie Åkesson gick i söndags (23/2) ut i en debattartikel och kritiserade finansieringen av utbyggnaden av tunnelbanan i Stockholm.

I den så kallade Stockholmsförhandlingen föreslås en höjning av trängselskatterna som lejonparten av finansieringen, med en utökning, så att även Essingeleden beskattas. Åkesson ställer sig bakom Stockholmsförhandlingens expansionsplaner, men kritiserar finansieringen. Det är med en beundransvärd idealism som Åkesson försvarar kommunernas självbestämmande. Decentraliseringstanken Åkesson ger röst för i artikeln är tyvärr grund och även ett svepskäl. Det är i en talande avslutning som Åkesson skriver att: ”det bara finns ett alternativ som vänder sig emot nya och högre skatter – Sverigedemokraterna.” Och så är Åkessons egentliga huvudbudskap etablerat.

Sverigedemokraterna är i gott sällskap. Att locka med lägre skatter är inte ett okänt knep. Det är en integral del av flera av Europas högerextrema populisters partiprogram. Låt oss inte förglömma att norska Fremskrittspartiet från början hette Anders Langes parti til sterk nedsettelse av skatter, avgifter og offentlige inngrep. Faktum är att en majoritet av de europeiska populistiska rörelserna har skattesänkningar på agendan (Lega Nord, Schweizerische Volkspartei, Fremstegspartiet, National Front, Freiheitliche Partei Österreichs.) Det är således inte någon ny retorik Åkesson kommer med. Snarast är det en välbeprövad metod för att generera kortvarigt väljarstöd.

Så som alla aktiva inom politiken vet, finns det tillfällen där ideologi får vika undan för statsmannamässigt ansvarstagande

Bristande ansvarstagande. Åkesson förkunnar stolt att Sverigedemokraterna som enda parti motsätter sig höjda trängselskatter. Så som alla aktiva inom politiken vet, finns det tillfällen där ideologi får vika undan för statsmannamässigt ansvarstagande. En viktig fråga att ställa sig är därför varför traditionellt skattfientliga partier valt att stödja en förhöjning av trängselskatterna. Åkesson ger inte heller några konkreta finansieringsförslag, istället ger han lösa riktlinjer för den Sverigedemokratiska hållningen i frågan. Staten ska stå för en större del av notan, ingen höjning av trängselskatter och ingen trängselskatt på Essingeleden. Varifrån de extra miljarderna i statliga medel ska komma ger Åkesson inget svar på.

För Sverigedemokraterna är det här en viktigt fråga. Idag är partiet underrepresenterat i urbana områden och i Stockholm i synnerhet. Valframgången hänger därmed också på att SD vinner mark i samma regioner. För Sverigedemokraterna är framgången i tätbefolkade områden dock extra viktig.

2014 kommer bli ett Sverigedemokratiskt rekordår i valkostnader

Att riksdagspartierna tänker satsa stort i supervalåret 2014 står klart. Redan i valet 2010 satsade Sverigedemokraterna mer än KD, V och MP i sin valbudget, med cirka 19 miljoner kronor. Inför årets val har den sverigedemokratiska valbudgeten vuxit till närmare 50 miljoner kronor och är därmed i paritet med Moderaternas. 2014 kommer bli ett Sverigedemokratiskt rekordår i valkostnader.

Den dramatiska ökningen i valbudgeten har Sverigedemokraterna den ekonomiska toppstyrning som råder inom partiet att tacka. Som enda riksdagsparti har SD inskrivet i sina stadgar (kap. 3 §15) att 25% av det kommunala partistödet ska gå till riksorganisationen. Det i strid med det kommunala partistödets syfte. Kommunallagen gör gällande att stöd skall ges ”till politiska partier för att stärka deras ställning i den kommunala demokratin.” (1991:900, kap. 2 §9) Tätbefolkade kommuner med högre skattebas är generellt sett mer givmilda med partistödet. Således står de urbana kommunerna för en stor potentiell intäkt för partiet. Klart är att Åkesson har tänkt bortom årets val, med en satsning på Stockholmsområdet skall även 2018 års val kunna finansieras.

Åkesson kommer med kritik, men erbjuder inga lösningar

SD:s partiledare gör sig förtjänt av epitetet högerpopulist. Partiledarens menar således att en vidareexpansion av T-banan, med allt vad Stockholmsförhandlingen medför är av godo. Däremot vill han inte höja trängselskatten, av artikelns slutknorr av döma är han inte heller intresserad av att höja någon annan skatt för ändamålet heller. Åkesson befinner sig i en bekväm situation där han kan ge löften han aldrig kommer behöva hålla. Det är populistens drömläge, och av det verklighetsfrånvända tonläget att döma, har slaget om Stockholms väljare börjat. Åkesson kommer med kritik, men erbjuder inga lösningar. Det går inte förneka att, i ett parti med sådana säregna stadgar, spelar det kommunala partistödet dessutom en extra stor roll som morot. Det försätter den flagranta populismen i en ännu sämre dager.

Billig populism förblir billig.

