Det var så här. Jag sitter på golvet i köket lutad mot kylskåpets täcksida, mobilen ligger på laddning på köksbänken medan högtalaren lugnande informerar mig om att de jobbar så fort de kan för att det ska bli min tur att få prata med sjuksköterskan på 1177. Efter drygt fyrtio minuter kommer jag fram till sjuksköterskan Klas.

– Hej, mitt namn är Felix Fernebring. Sen den traditionella telefontystnaden i väntan på bekräftelse.

– Ja hej.

– Du jag skulle först

– Du har högtalaren på va?

– Ah. Vänta lite ska jag stänga av den. Är det bättre så?

– Ja, nu hör jag dig mycket bättre.

Klas verkar trevlig. Lugn och sansad. Erfaren. Jag vet inte varför det slår mig efter en knappast nämnvärd introduktion.

– Jo, jag skulle först bara vilja be om ursäkt i fall jag rättar mig i ledet av alla oss som ringer helt i onödan. Jag är nog bara lite orolig.

Klas fnittrar lite tillmötesgående och samtidigt pålitligt.

– Det behöver du inte alls be om ursäkt för, säger han.

– Nej kanske inte. Men jag är som sagt lite orolig, inte för min egen skull, jag är rätt säker på att jag inte skulle dö även om jag råkade vara smittad, men jag tänker bara på hur det skulle bli om jag då är smittad, som sedan umgås med någon, pratar med någon, som i sin tur råkar bli bärande på det, som sen för över det på någon annan och till slut smittar en person som ska hälsa på sin 79-åriga farmor som då blir smittad och blir allvarligt sjuk. I vilket fall, jag har inga svåra symptom, ingen feber, men igår märkte jag att jag blev lite ovanligt andfådd lätt. Jag var ute och högg ved och tyckte det blev jobbigt lite konstigt snabbt, och när jag senare stack och tränade var det också jobbigare än vanligt. Jag skulle inte säga att jag har direkt svårt att andas men när jag tar djupare andetag så är det som att jag har ett tryck i bröstet. Och så tänker jag att jag har en sambo som hade feber och hosta för ett par tre veckor sedan, och jag dejtar en tjej som träffar flera människor med invandrarbakgrund, som i och för sig gör smittoriskkontroller genom att ringa och grundligt förhör dem om huruvida de varit i kontakt med någon som kommer från någon av de allvarligt smittodrabbade områdena den senaste tiden, och för fem dagar sedan befann jag mig på Malmö Centralstation. Det ska väl också tilläggas att jag kan ha ont i bröstet eftersom jag spydde som en katt i lördags och hulkade galla mer än önskvärt. På bakfyllan alltså. Men ah, jag ringer bara för jag vet inte vad jag annars ska göra.

– Det är så här. Du kommer inte ens bli testad om du skulle besöka en mottagning.

Det var det svaret jag hade väntat mig, och lättad blir jag.

– Nej jag misstänkte väl det, men alltså man vet ju inte. Det är ju trots allt ett luftburet virus och jag såg inte mer än högst ett par som gick runt med munkavel.

– Munskydd menar du?

– Ääh, ah precis.

– Nej så är det, men om alla skulle testas som har så lindriga symptom som du så skulle systemet kollapsa.

– Ja, jag tänkte också det och jag vill ju inte ta upp dyrbar tid och dyrbara resurser, men vad är det som säger att jag inte har det?

– Det är riktigt att det är luftburet men risken anses inte gälla såvida man som enligt Folkhälsomyndigheten inte vistats i något av de drabbade områden den senaste tiden eller umgåtts med någon som är smittad.

– Jag var i Iran i september oktober.

– Ja men utbrottet rapporterades ju inte förrän i den senare hälften av december, och då i Kina.

– Nej men går det att säkerställa att människor inte haft Coronaviruset i Kina eller exempelvis Iran redan innan, bara det att man inte känt till viruset och därför inte testat positivt för det?

– Nej och egentligen vet man ju inte hur bra eller tillförlitlig sjukvården är där heller.

– Nej precis. Sen är väl i och för sig inkubationstiden för min del ändå långt förgången för att ha blivit smittad under tiden jag var där.

– Precis.

– Men borde jag ändå tillta säkerhetsåtgärder, bara fall i fall? Stänga inne mig själv och låta bli att träffa folk så gott det går?

– Nej du, det behöver du inte. Lev du ditt normala liv bara.

– Okej, skönt. Då ska du ha stort tack för din tid och din uppmuntran.

– Haha jadu, tack själv.

– Ha det gött!

– Tack dessamma, hej.

– Hejdå.

Det piper till från källaren. Tvättmaskinen är klar. Jag traskar ner och lägger i tvätten i torktumlaren. När jag går upp för trappan tar jag lite sats och tar mig upp snabbare än vanligt. På toppen stannar jag upp och känner av andningen. Jag har ju faktiskt inte svårt att andas, men visst tycker jag det var mer ansträngande än jag brukar. Jag tänker att jag borde skippa träningen i alla fall, för något har jag ju. Det ligger i och för sig i linje med årstiden. Jag sa det inte till sjuksköterskan men jag är väl medveten om att jag lider av måttlig hypokondri och jag vet att min hjärna säkert lyckas hitta åkommor och irreguljära besvär ganska lätt när den vet vad den ska leta efter. Hypokondri tänker jag fungerar som en vältränad spårhund som skickas in i ett slakterihus. Men det är flera saker jag inte kan släppa med samtalet. Hur ska jag kunna veta om jag umgåtts med någon som varit smittad? Det är ju det som är grunden till hela min oro. Hur många kan det hypotetiskt inte finnas som har lindriga symptom och går runt i den fria världen men som egentligen skulle sitta i karantän? Potentiellt är det väl hur många som helst? Och kollaps. Jag håller ju med honom om att det skulle vara förfärligt många resurser som skulle tas i beslag om alla med milda symptom och ringa oro skulle ställa sig på kö för att bli testade, men är inte en följdriktig, alternativ konsekvens att smittan sprids? Då skulle vi väl definitivt kunna snacka om kollaps. Smittospårningen blir garanterat klurigare och mer krävande. Vad är det som kokar i Pandoras ask, jo en smittosam kalops.

Jag följde sjuksköterskan Klas råd och fortsatte med mitt vanliga smittofria liv. Nu har jag ju ändå gjort mitt. Jag har ringt och fått bekräftat. Min gode vän och sambo skulle snart komma hem på lunch så jag behövde fara ner till city centrum för att handla lite. På väg ut tar jag med mig ett tomt flak Falcon för att återvinna. Falkögat stirrar på mig. Granskar mig. Scannar mig. Hörru din lille väktare, vad är det med dig?

Eftersom jag nog ändå inte är helt frisk tillåter jag mig själv att ta bilen in. Vanligtvis tycker jag om att cykla eller till och med gå in. En slags flygskam fast på landsbygdsnivå. Det är inte mer än en och en halv kilometer in till Lönsbodas centrum, en by som 2018 uppmätte 2 010 i befolkning och är del av Osby kommun som totalt har strax över 13 000 invånare. Jag handlar som vanligt och plockar mina råvaror med nävarna. Andas rätt ut i affären. När jag kommer fram till kassan förbannar jag mig själv för att jag inte tog med mig något att ta varorna i. Om jag nu ändå tog bilen hit kunde jag väl åtminstone ha räddat miljön från ännu en plastpåse. Vid kassan finns till och med en lapp som informerar mig om hur dålig kund jag är. Jag blir ståendes stirrande på lappen och en tanke i positiv ton slår mig. Tänk så är detta precis den räddande insats miljön behöver. Mindre flyg, mindre resor överhuvudtaget, mindre produktion och konsumtion. Kassörskan tar mig tillbaka. Hon meddelar slutsumman och jag räcker fram ett par tvåhundralappar. Kassörskan tar emot pengarna iklädd handskar, och jag undrar om det är för att det är kallt, för att det är arbetsmässigt effektivt, av hänsyn till sina kollegor som också sitter och fingrar vid kassan eller om hon också är drabbad av rädslan för virus. Men jag frågar inte högt givetvis. När jag lastat in varorna i bilen och precis är på väg att sätta mig slår någon mig på axeln. Det är Krukan. Krukan fick sitt smeknamn när han under en fest låtsades vara Emil i Lönneberga som fastnat med huvudet i soppskålen. Krukan krossade en Höganäskruka mot bordskanten och fick ett ärr som går längs med och är lika tjockt som hans vänstra ögonbryn.

– Hallau pau di here, säger Krukan och räcker fram handen. Dialekten är överdriven men tillhör ursprunget.

– Hej på dig Krukan! säger jag och tar hans hand. Först reflekterar jag inte ens över min handling utan observerar bara att det ser lite kallt ut att gå i tofflor så här i början på mars. Men det klär honom.

– Vad gör du här?

– Kurt kommer ju hem på lunch snart, och det är ju måndag så då vill det till att man bjuder på något gött.

– Jaha se där ja. Du är fortfarande hemmafru alltså?

– Det kan du skriva upp. En förbaskat bra sådan dessutom!

– Gott. Jag ska in och handla ölkorv. Frugan har tvingat mig köra LCHF och jag gör vad jag kan.

– Hur fungerar det för dig tycker du?

– Arh det är väl för tidigt att säga ännu, men det är ju några månader kvar till beachen. Hans överkropp vickar lite fram och tillbaka när han försvinner iväg i sina tofflor.

När jag kommer hem och ska packa upp varorna går jag först in på DNs app i mobilen. Högst upp läser jag rubriken ”Coronapatient i Kungälv misstänkt fall av inhemsk smitta”. Artikeln är skriven av Carl Cato och i ingressen läser jag vidare: ”En patient som vårdades på Kungälvs sjukhus bekräftades vid en slumpmässig provtagning vara smittad av det nya coronaviruset. Patienten har enligt uppgifterna till vården inte varit utomlands eller haft kontakt med någon som varit i ett högriskområde. Enligt chefläkare på sjukhuset kan det handla om inhemsk smitta.”

– Satfläsk.

Jag tittar ner i påsen med mina varor och vrider sedan på huvudet och tittar ut genom fönstret till balkongdörren. Patienten hade alltså legat på sjukhuset för något annat, andningsbesvär står det ja, men inga prover för Covid-19 har tagits eftersom det inte var relevant. Nu behandlas han på infektionskliniken i Göteborg. Det är som om någon dragit för en ridå, sedan dragit undan den igen, och avslöjar en helt ny scen. Och en personalstyrka på ca 70 personer har varit i kontakt med den här patienten. Det är ett fönster jag tittat ut genom ett talrikt antal gånger, men nu är det som att jag stirrar ut i ett landskap taget direkt ur Shaun of the Dead, Zombieland eller vad vet jag, Sagan om Ringen där orkerna finns inombords. Allt är förändrat. Inget är sig likt. Men det är bara jag som vet, tänker jag med hes och viskande dramatisk röst. Under tiden jag står där och stirrar, vilket kan ha varit så länge som säkert tio minuter, kommer snåljåpen Yngve Grodyngel cyklandes förbi på sin dagliga färd. Den här karln, som måste vara minst 86 år gammal, och som äger en hel drös träd i sin skog, envisas med att cykla istället för att köra bil, eller varför inte beställa det via Über. Inte för att det finns Über i lilla Lönsboda men han hade nog min själ haft råd att beställa det med helikopter från Amerikat. Jag har sett honom cykla i alla väder och det är först när han cyklar förbi oss på väg in till byn som han har börjat cykla på asfalt. Resten av vägen är grus och en hel del backar. Han har ingen aning om vilket helvete det är han är på väg in i, tänker jag. När han kommer tillbaka, om han kommer tillbaka, så kommer han vara förvandlad. Monster. Utomjording. Dromedar. En satans mygga. Och jag tycker nog att den där duggregnsbeklädda dimman ser något tätare ut än vanligt. Jag känner hur hypokondrin vaknar till liv inom mig. Den slingrar sig som en orm. Jag lägger mig på golvet. På rygg med utsträckta armar. Nu är det kört tänker jag först. Jag börjar notera min andning. Förbannar mig själv över att jag skjutit på det här med meditation och mindfulness. Det vore ett ypperligt tillfälle att kunna använda sådan arsenal nu. En oviss tid förlöper och tankarna lugnar sig så småningom. Yngve Grodyngel kommer inte komma tillbaka som en utomjording eller ett satans mygg. I värsta fall kommer han ha smittats av ett litet virus, som hittills ”endast” dödat strax över fyra tusen människor av över 114 tusen. Dessutom är han eremit och kommer sannolikt inte smitta andra. Eller ja, han är ju i och för sig inne och rör sig i byn ganska ofta. Han är och besöker Kurts järnaffär dessutom. Fan. Nej. Lugna dig. Vi snackar om lilla Lönsboda. Det kan ju ändå inte ha infiltrerat oss här. Vårt område av kartan är ju inte ens drabbat. Det värsta man har hört är någon som haft planer på att åka till Italien, och de planerna borde väl ändå ha ställts in nu när hela Italien är försatt i karantän. Nåväl. Nej. Det är okej. Jag har säkert något annat skit bara. Eller har jag tagit det till Lönsboda, och är jag nu en del av maskineriet som kommer förlama det svenska samhället, infektera människor och jord, frukter och djur, och vara en del av de idioter som skulle låst sig inne i en bur i skogen för att inte skapa kaos och sedan total ödemark?

– Hola. Nu är Kurt hemma.

– Hallau!

– Que mañana tan bonita. Han är inte spansk och långt mindre än måttligt spansktalande. Vi hade spanska ihop på gymnasiet och det nyss nämnda är ungefär det han kommer ihåg.

– Just det. Går det bra med affären idag?

– Jajemen, var ute på brott.

– Ett brott?

– Ja du vet det är en explosivt lukrativ bransch jag figurerar i.

– Jaha, du menar att du levererat sprängmedel till ett stenbrott?

– Japp. Åh fyfan, det ser fancy ut. Är det för att det är måndag?

– Aumen.

– Fint. Det är så här vi ska ha det när vi har det som sämst.

– Om du bara visste, lille vän.

– Va?

– Corona. Det kommer.

– Vi har la fan ingen Corona hemma. Sofiero och Falcon möjligtvis.

– Jag menar viruset för djävulen.

– Ha! Det biter inte på Krut-Kurt! säger han och klappar sig belåtet på magen.

– Kolla här, säger jag och visar honom artikeln i DN.

– Köss Karlsson, säger han och höjer något på ögonbrynen.

– Jag pratade med sjuksköterska på 1177 bara nån timme innan jag läste den artikeln.

– Vad sa hon då?

– Klas.

– Va?

– Klas, han sa att jag bara skulle leva mitt liv som vanligt, och att jag inte ens skulle bli testad om jag tog mig till en mottagning.

– Ja, då så. Kurt tog sin tallrik, en kniv och en gaffel, och gick in till vardagsrummet. Sen tjoade han:

– Du, det är Granada på lördag. Drängarna kommer. Woop-woop!

Senare samma dag höjer Folkhälsomyndigheten risken för spridning i Sverige till Mycket Hög.

– Köss Karlsson, som Kurt hade sagt.

När jag vaknar på tisdagen så blåser det ute. Min första tanke är hur många det är som finns kvar. Tänk så har miljontals dött bara under natten. Och här ligger jag efter en god natts sömn. Förfärligt. Jag tar fram mobilen och öppnar motvilligt DNs app. Den där gamla smörlåten flyger förbi: Hoping for the best but expecting the worst. Forever young, jo visst. Men DNs app förtäljer att inga miljoner har dött. Nu har ca 4 200 personer dött totalt välden över. Dock ökar smittan i Sverige. Det måste ju bara vara en tidsfråga. När det blir lite varmare och vårt immunförsvar fungerar bättre. Men fan det kan ju handla om månader. Börsen kommer ju krascha om och om igen. Vi kommer för helvete återgå till feodalsamhället och någon lömsk rackare kommer säkert kapitalisera på Coronaviruset i form av någon kärnvapenliknande apparat. Enkelt uttryckt är vi på väg mot vår undergång. Satfläsk! Jag tar på mig morgonrocken och springer ut i trätofflorna. Öppnar garaget och går in. Där finns en massa verktyg och sånt jag inte vet hur man använder. Jag inser att jag skapar kaos och oordning i alla skrymslen, men till slut hittar jag vad jag letade efter och känner att ändamålet var värt medlen i pur utilitaristisk anda. Något senare, efter att ha vankat fram och tillbaka i huset, tog jag mitt beslut. Jag samlar allt mod jag kunde skrapa ihop till, sätter mig i bilen, kör, parkerar vid mataffären, sätter på mig munskyddet och går in.

OBS! Detta är bara en story. Jag menar inte att spä på coronahysterin. En del av texten är sann, som till exempel mitt samtal med sjuksköterskan (i stora drag), artikeln av Carl Cato, det faktum att Folkhälsomyndigheten höjt risken för spridning till Mycket Hög, och Granada kommer bli gästade av Drängarna, men inte denna lördagen. Sjuksköterskan hette inte Klas och Krut-Kurt heter egentligen Per Lennartsson och är sannolikt i top 5 bland Världens Bästa Människor.