”För mycket rättssäkerhet skapar rättsotrygghet – vi behöver en tillnyktring i brottmålsprocessen”

Debatt

Publicerad: 2013-10-02 11:34



DEBATT – av Thomas Ahlstrand, vice chefsåklagare vid Internationella åklagarkammaren, Göteborg

För mycket av en bra sak blir dåligt. Mat är bra, för mycket mat blir man tjock av. Vin är bra, för mycket vin kan bli en katastrof. Så är det med allt – och så är det med rättssäkerhet också. Och där är vi idag.

Ja, vi har faktiskt så mycket rättssäkerhet att de senaste stora felaktiga domsluten handlar om en man som slagit knut på sig själv för att bli dömd för allvarliga brott.

Ja, vi har så mycket rättssäkerhet att vi står i en situation där domstolar inte längre klarar av att döma i allvarliga brott där de åtalade nekar.

Till exempel: I Dagens Juridik kunde vi den 20 september läsa om en taxichaufför som frias för åtal om våldtäkt trots en, av referatet av domen av allt att döma stabil målsägandeberättelse, trots att hans sperma fanns på hennes kläder och en berättelse från honom som är helt otrolig.

Vi har ärendet om killarna som stötte en flaska i underlivet på en flicka där åklagarna inte kunde visa att de inte hade förstått att hon inte var med på det.

Vi har ärendet från i fjol höstas där en åtalad gick fri för mord trots att hans DNA och fingeravtryck fanns på kläder och saker som använts vid mordet, krutstänk fanns på kläder han använt, trots att han bevisligen var på plats, trots att han forskat efter vapen och hur man kunde komma undan ansvar för mord, och trots att han först teg och sedan ljög om vad han gjorde den dagen, och först när han insåg bevisläget kom med berättelsen om den okände tredje.

Vi får domar som friar den mutåtalade som betalar sina vitvaror flera år efteråt och efter att mututredningarna börjat. Vi får domar som ursäktar den som påstår att den varit så full att den inte fattat något eller att den drabbats av vanföreställningar – eftersom det inte kan motbevisas.

Det gäller naturligtvis inte alla domare och domstollar men vi har på senare år fått så många friande domar i allvarliga brottmål att Justitiekanslern noterar en brant ökning av yrkanden om ersättning för frihetsinskränkning av häktade där åtal ogillats.

Hur kunde det bli så här?

Är månne domstolarnas ledamöter numera inte kloka, är de korrumperade, tar de ovidkommande hänsyn? Åtalar åklagare numera urskillningslöst allt som rör sig, och helst oskyldiga, och gärna med falsk bevisning?

Nej, det är värre än så. Det handlar om att den fria bevisvärderingens princip har luckrats upp med ett antal hjälpregler som, strikt tillämpade, omöjliggör fällande domar om den tilltalade inte erkänner.

Dessa hjälpregler har långsamt smugits på oss med de godaste föresatser, men när de kombineras får förödande konsekvenser.

Den första hjälpregeln, att domstolen inte aktivt ska söka sanningen, blir problematisk i sin förkortade version, där sanningen blir irrelevant och domslutet kan bli hur orimligt som helst. Då får vi en situation där många försvarsadvokater redan befinner sig mentalt, och som vinner insteg i domstolarna; synen på brottmålsprocessen som ett spel, en lek, en kamp man kan vinna eller förlora, och där det viktiga inte är en riktig utgång utan att processförarna varit skickliga.

Den andra hjälpregeln dyker då och då upp och handlar om ett missförstånd av Europadomstolens domar. Om den tilltalade trots att han gripits på bar gärning väljer att inte förklara sig, eller kan övertygas med att ljuga, får det inte läggas honom till last som självständigt bevismedel. Men det betyder inte att hans tystnad – eller hans lögner – inte kan ges betydelse som bevisning i målet; detta har tvärtom godtagits av Europadomstolen ett antal gånger.

Den tredje hjälpregeln, att domstolarna inte får lägga ihop bevisning, gör att det inte spelar någon roll om vart och ett av bevisen (fingeravtryck och DNA, telefonlistor m m) entydigt talar för samma gärningsman; så länge man inte har ett erkännande finns ju alltid en teoretisk möjlighet för att bevisen planterats i en listig komplott eller att det förekommit ett mirakulöst sammanträffande.

Den fjärde hjälpregeln, slutligen, att domstolen ska pröva alternativa förklaringar är självklar så länge det inte handlar om sådant den tilltalade kunde förklara om han önskade. Om en tilltalad förnekar gärningen skall domstolen pröva den alternativa hypotesen att gärningsmannen kan vara en annan. Men det betyder inte att åklagaren måste motbevisa andra invändningar, andra alternativa förklaringar, som inte framförts och inte framstår som nära till hands (till exempel om nödvärn, nöd, bristande insikt mm). Dragen till sin spets innebär regelns tillämpning att domstolen tvingas hitta på, till exempel, en nödinvändning (”han kanske tvingades smuggla narkotika”) även om den tilltalade nekar till att alls ha varit på platsen.

Bortom rimligt tvivel är den formulering som används för att förmulera beviskravet i brottmål; den är övertagen från engelsk och amerikansk rätt; men där betyder den vad den låter som, att domaren är helt säker eller övertygad; reasonable doubt brukar uttydas så att det är en så mycket tvivel som skulle göra att en förnuftig person tvekade inför ett betydelsefullt avgörande; men det betyder inte mer än så.

Det är en egen, hemmagjord tolkning av begreppet som säger att bortom rimligt tvivel förbjuder domstolen att eftersöka sanningen, förbjuder domstolen att väga in den tilltalades uppgifter, förbjuder en helhets-och förnuftsbedömning, och tvingar domstolen att söka efter ursäkter som inte framförts.

Det är därför domstolarna ofta mörkar domskälen och istället formulerar sina frikännande domar med intetsägande uttryck som ”mycket talar för den tilltalades skuld men mot dennes förnekande kan det ändå inte anses styrkt bortom rimligt tvivel att… ” etc.

Låt oss slutligen fundera över konsekvenserna av en tillämpning av moderna bevisregler i några mer vardagliga fall:

Polisen griper en man som står på en stor parkeringsplats en sen natt. Mannen står ensam bredvid en bil där det just varit inbrott. I en plastpåse han bär i handen ligger dels några brytverktyg, dels en bilradio som visar sig vara tillgripen från bilen bredvid honom och med hjälp av just brytverktygen. Ett vittne säger sig ha sett stölden och tycker sig känna igen den gripne med rätt stor säkerhet. Denne vägrar först att överhuvud taget yttra sig och uppger vid huvudförhandlingen att han alls inte varit på platsen.

En våghalsig åklagare väcker ändå åtal för stöld av bilradion genom inbrott i bilen. Den tilltalade förnekar brott men säger ingenting. Domstolen applicerar moderna bevisprövningsregler; den tilltalades tystnad, eller lögner, tycker domstolen, har inte någon betydelse. Domstolen måste därför frikänna den tilltalade för stöldåtalet.

a) Vittnet kan ju ha tagit fel på person och bevisningen får inte vägas ihop

b) Det kan ju vara någon annan som gjort inbrottet, säger domstolen, och överlämnat påsen till den gripne

c) Det kan ju vara så att vår gripne utfört bilinbrottet under hot från någon okänd person som senare försvunnit från platsen. I vilket fall har åklagaren inte förmått motbevisa en tänkt invändning att där funnits andra, okända och hotfulla personer.

Låt oss ändra exemplet till ett narkotikabrott, där vi låter en narkotikapåverkad person – haschrester i blodet – gripas av polisen på gatan med en bit hasch i fickan. Trots att den misstänkte hävdar sin oskuld och uppger att narkotikan han konsumerats måste ha getts honom i annat livsmedel, medan narkotikan i fickan placerats, honom ovetande, av en person han dessvärre var förhindrad att namnge, väcker vår dumdristige åklagare åter åtal, nu för narkotikabrott. Utgången kan ju bara bli en.

Eller med andra ord: domstolen kan bara döma till ansvar i erkända brottmål.

Det är en farlig utveckling. Farlig, därför att tagen till sin konsekvens – och många misstänkta ur de professionella kriminella grupperna och många försvarare drar nytta av detta och avhåller sig alltid, av princip, från att säga någonting alls – omöjliggörs fällande domar över huvud taget.

En sådan utveckling skapar rättsotrygghet; de som utsatts för brott kan vara säkra på att samhället inte kommer att stödja dem att få rätt.

Och om rättssamhället havererar och inte förmår döma andra än dem som erkänner, finns risken för att rättsordningens legitimitet urholkas och att de drabbade skaffar sig upprättelse på annat sätt.

Innan vi hamnar i en situation där åklagarna inte längre åtalar annat än erkända brott är det dags att tänka om.

Vi behöver en tillnyktring, en återgång till sunt förnuft i brottmålsprocessen. Det måste vara möjligt att döma en tilltalad som nekar.

Dela sidan: Skriv ut: