Jag tror det är ungefär tjugo år sedan jag upptäckte en ny praxis i Sveriges offentliga debatt. Istället för att experter inkallades och fick uttala sig i olika samhällsfrågor, frågade journalisterna allt oftare varandra, i synnerhet i etermedia. Det sparade tid och de behövde inte längre ha att göra med stönande och hummande experter, som inte alltid verkade ha begripit frågan. Eller, än värre, gav olämpliga svar. Så mycket bättre att relatera till värdegrundskalibrerade och pålästa kollegor, som förstod hur man levererar välsvarvade önskvärdheter på 48 sekunder. Dessa kompletterades med utvalda experter, sådana som journalisterna visste kunde ge rätt budskap på rätt sätt. Hur många gånger har till exempel kriminologiprofessorn Jerzy Sarnecki fått tuta i oss att våldsbrottsligheten inte ökat, med referens till att svensk mordstatistik är förhållandevis konstant?

Svenska opinionsbildare och journalister har inget lärdomsideal och odlar heller inte något egensinne. Under belåtet plaskande flyter de medströms. Till en början var det därför störande att i teve se detta spel mellan två journalister, en som frågade och en som iklädd expertrollen med djupsinnig min fick lägga ut texten. I dag är rundgången i systemet en normalitet och jag har slutat att förvånas, även om jag fortfarande anser att det är olyckligt och leder till en sämre offentlig debatt. För att pröva med en liknelse: i de flesta bilar kan man välja mellan att ta in frisk luft utifrån eller låta den luft som redan finns i kupén cirkulera. Väljer man det senare alternativet, blir det snabbt varmare i bilen, vilket ju är skönt när det är kallt ute, men det dröjer inte länge förrän rutorna börjar imma igen.

En av de kompetenser som förpassades ut i den mediala periferin var förmågan att se något annat än det uppenbara. Det som också hände var att mer krävande kunskap allt oftare sållades bort, av det enkla skälet att den var svårhanterlig. Det gäller för statistiska sammanställningar men framför allt för nya perspektiv och infallsvinklar där journalisterna inte självklart kunde räkna med att få mediakonsumenterna med sig, i varje fall inte med en gång.

Och motsatt gick det inflation i enskilda människoöden. Medierna kom på så sätt att ständigt vädja till medborgarnas empati. Rapporteringen fick slagsida, med mycket känslor och lite förnuft. I synnerhet blev det ont om det slag av sammanfattande förnuft som försöker besvara frågor om vad det egentligen är som pågår. För att gå till vår egen tid, det mest flagranta, den massinvandring/invasion/folkvandring (distanserande begrepp) som drabbat Sverige och Europa, beskrivs konsekvent och närsynt som en flyktingkris. Medborgarna motiveras till ett känslomässigt engagemang och att göra en insats. När en kris har inträffat måste man ju satsa lite extra!

I Vårberg, där jag själv bor, har 500 volontärer ställt upp för att hjälpa ett hundratal asylsökande. De har fått ”enskilt boende” via Stadsmissionen, som skrivit kontrakt med Migrationsverket. I lokaltidningen ”Mitt i Söderort” från den 19 januari kan man läsa en liten solskenshistoria om all hjälp som dessa asylsökande får. Pensionären Torbjörn Sverin säger ”Har man tur och haft ett bra liv så vill man betala tillbaka på något sätt, hjälpa dem som har det taskigt”. 20-åriga Dommeniqe Armandt säger ”Jag vill hjälpa till men tycker också det är viktigt att finnas här, visa för flyktingarna att vi som bor i landet välkomnar dem.” Bildmaterialet visar hur bra den unga kvinnan och den äldre mannen mår. Ja, mer än så: de ser rentav lyckliga ut. Jag är övertygad om att ingen av dem, lika lite som journalisten Adrian Rosén, förstår att massinvandringen kan vara problematisk, annat än för de hjälpbehövande flyktingarna förstås.

I synnerhet verkar journalister och opinionsbildare ha förlorat förståelsen för vad höga tal innebär. I svensk lokalpress kan man någorlunda följa hur (illa) Sverige klarar av att förse alla asylsökande med bostäder. Exempel på riktigt stora satsningar är när Piteå havsbad från den 1 februari ska bli ett asylboende för upp till 1.400 personer.

De asylsökande ska härbärgeras i 96 bungalower och badanläggningens hotell med 200 rum. Beslutet togs redan i slutet av november förra året men det är först nu som piteborna får kännedom om planerna. Frågan är laddad och vart de asylboende sedan ska ta vägen, när havsbadet öppnar igen för säsongen, verkar ingen riktigt veta.

Mera sifferexercis: 35.369 ensamkommande ungdomar sökte asyl förra året. Totalt finns det 1.700 hvb-hem (hem för vård och boende) i Sverige. För att formulera det som ett understatement har Sveriges kommuner problem med att ta emot alla ungdomar. Värst är det i Trelleborg och Malmö. Barnombudsmannen har slagit larm. Det finns boenden med 200 ungdomar. Så många som tjugo kan dela ett rum.

Barnen berättar själva att de saknat skor och ytterkläder och har inte kunnat vara utomhus. Ingen av de 450 barn och unga som har intervjuats har börjat skolan. Ingen har tilldelats en god man.

Den 15 januari hade 64 kommuner lex Sarah-anmält sig själva. Jag misstänker starkt att det kommer att bli flera. Det är också osäkert hur infrastrukturen med polis, sjukvård, skola och socialtjänst ska fungera. När det gäller nyhetsrapporteringen så har journalisterna piggnat till. Vi får veta att det har gått åt helvete. Men varför begrep så få vad som skulle hända? Varför är konsekvenstänkandet nästan obefintligt på den offentliga scenen?

När detta skrivs meddelar Migrationsverket att den senaste januariveckan har ”bara” 884 personer sökt asyl. Innebär det att vi alla kan andas ut nu? Nej, absolut inte! Legitimationskontroller och vinterkyla betyder lågsäsong för migrationsströmmarna. Ändå är det så att två veckors tillflöde kan fylla Piteå havsbad. När folkvandringshögsäsongen kommer tillbaka i vår – varför skulle den inte göra det – då räcker anläggningar som Piteå havsbad inte långt. Kommer det lika många som det gjorde under höstens högsäsong behövs det 25 flyktingförläggningar av Piteå havsbads storlek varje månad! Bekymrar det våra makthavare, opinionsbildare och journalister? Nej, inte ännu, som det verkar. Den korta framförhållningen har vi vant oss vid i svensk migrationspolitik.

Också kunskapsdjupet försvann. I dag bjuder medierna på kuriösa idiotdebatter, som den om övergreppen i Köln och Kungsträdgården i Stockholm, debatter där det på allvar undras över om det finns olika kulturellt grundade perspektiv, exempelvis när det gäller kvinnosyn. Eller den – genom förnekelsen – minst lika korkade debatt om hedersvåld som ägde rum för några år sedan. Man skulle önska att de som verkligheten (aldrig meningsmotståndarna) överbevisade om att de hade fel, erkände detta. Men sådant sker inte i svensk debatt. Ett exempel är när den flitige och opinionsbildande debattören Carl Rudbeck för några dagar sedan skrev i Sydsvenskan att Sverige håller på att bli ett land som alla andra.

För bara något år sedan hävdade inflytelserika opinionsbildare att det inte fanns något tak för hur många flyktingar, asylsökande och migranter vi kunde ta emot. Varje tanke på gränskontroll var att gå mörka krafter till mötes. Man behöver inte vara professor i nationalekonomi för att begripa att kombinationen av generös välfärdsstat och i stort sett fri invandring är ohållbar inte bara i det långa loppet utan också, som det nu visar sig, i det ganska korta loppet. Pengarna kommer att ta slut och det kommer också betalningsviljan att göra. För vem vill betala skatter för service och förmåner som andra får helt gratis? /…/

Alla som hovsamt har påpekat att det faktiskt kan uppstå konflikter när ett stort antal människor från en främmande kultur med en annorlunda kvinnosyn snabbt ska integreras stämplades som onda och främlingsfientliga.

Det är bra att Carl Rudbeck förstår att den nuvarande migrationspolitiken är ohållbar. Det hade varit klädsamt om han också hade dragit sig till minnes att så här har han inte alltid tyckt. I en tevedebatt med Jonas de Geer för drygt femton år sedan lät det så här:

JdG: Inget land klarar av en stor och okontrollerad invandring från alltför främmande kulturer, alltför snabbt, utan att det uppstår stora problem. Det är precis vad som hänt i Sverige i dag. Det finns ingen som har tagit upp det här .



CR: Det är ju så att Sverige behöver fler invandrare.



JdG: Detta är inte sant.



CR: Jo, men det är det. Vi behöver arbetskraft. Sverige är ett litet land. Vi är ett stort land geografiskt, med lite människor. Vi kan fylla på. Vi kan vara generösa. Vi kan ta emot nästan hur många som helst.

JdG: Om det vore som du säger, då skulle alltså Angered och Bergsjön och Tensta och Botkyrka och Rosengård vara blomstrande förorter.



CR: Vi har inte tagit hand om på rätt sätt. /…/ Invandringen har gjort Sverige till ett mycket mycket bättre land än det var för tjugo år sedan. Invandringen har öppnat gränserna, den har berikat kulturen, den har gjort Sverige till ett kulinariskt, intellektuellt och kulturellt sett mycket mycket bättre land.

Men någon canossavandring är naturligtvis inte att tänka på. Ursäkter till meningsmotståndare som sparkats ner från den offentliga scenen? Glöm det.

Gunnar och jag skrev den första versionen av ”Invandring och mörkläggning” för snart tre år sedan. Den är späckad med siffror och fortfarande relevant, även om den givetvis inte täcker den gångna höstens dramatiska migrationsstegring till Sverige och Europa. En bloggläsare skrev för ett par dagar sedan och föreslog, med tanke på den mörkläggning som nu blivit allt besvärligare för media att dölja, att vi borde sätta in en ny annons i Dagens Nyheter, av samma slag som den vi satte in i december 2013. Det var dags att visa att vi hade rätt, menade han.

Han tolkade mediaklimatet fel. Sanning eller lögn … vad spelar det för roll i dag? För dagens svenska journalister är det underordnade frågor. Jag svarade att det inte fanns en chans att DN skulle acceptera ännu en annons. Wolodarski ansåg redan förra gången att han begått ett misstag och rullade flera pudelvarv inför upprörda läsare. Detta trots att annonsen var helt korrekt. Gunnar och jag visste det. Också DNs ”specialister” visste att det var så. De hade noga granskat vår famösa annons, innan Wolodarski motvilligt gett sitt klartecken.

Vi var givetvis inte ensamma. Det finns också annan litteratur som med väl underbyggt material varnade för vad som komma skulle. Där finns högt respekterade forskare som nationalekonomen Assar Lindbeck, som konstaterade att den höga invandringen hotade välfärdssamhället. Det fanns en stor nätdiskussion om Sveriges extrema migrationspolitik. För journalisterna var den elefanten i rummet. I den offentliga debatten blev det liktydigt med social harakiri att säga att det fanns problem med mängden migranter som sökte sig till Sverige. Det är svårt att glömma hur den moderate migrationsministern Tobias Billström drabbades av ett mediedrev när han i februari 2013 mycket försiktigt prövade att säga något om ”volymer och volymproblem”. Med andra ord så var massinvandringen och dess konsekvenser väl kända och utredda för många år sedan. Det var emellertid förbjuden kunskap.

Massinvandring, det var ju sådant som fascister och främlingsfientliga högerextremister talade om. Sådant fick inte komma fram i media! Där fylldes spalterna med empatiaktiverande offertexter. Olyckliga öden varvades med framgångshistorier. Kära svenska folk och mediakonsumenter. Om ni bara visste hur in i helvete lurade ni blev! Jag tar i lite, därför att jag är en av dem som började slå larm för något decennium sedan och har fått betala ett rätt högt pris genom att offentligt beskyllas för att vara rasist, genom alla föreläsnings- och andra uppdrag som försvunnit, genom att bli ifrågasatt i vänkretsen, andra plågor onämnda. Gunnar råkade inte mindre illa ut.

Mycket har förlorats, framför allt respekten inför sanningen. Det finns sprickor i muren men fortfarande slår en ideologiskt korrekt lögn så gott som alltid ut en ideologiskt obekväm sanning. Jag kan bara konstatera: så går det när journalister, opinionsbildare och artister tillåts att självsvåldigt undervisa medborgarna. Så går det när sakkunniga och forskare, andra viktiga samhällsbärande skikt onämnda, antingen inte släpps fram i debatten eller skräms till att hålla tyst.

Karl-Olov Arnstberg

Utskriftsvänlig PDF-version

Alla texter är © på denna blogg. Det är tillåtet att sprida texterna under förutsättning att ni alltid länkar till källan här på bloggen.