Lena Adelsohn Liljeroth

Ta bort alla socialbidrag från friska människor och avskaffa begreppet ”svartjobb”. Bidrag tar bort kreativiteten hos människor, tar bort deras stolthet. Låt människor jobba… låt dem sälja bröd på gatan på nätterna, städa, måla eller vad de nu gör. När jag var ny i Sverige var det fult att lyfta socialbidrag, det sågs som en sista utväg. Nu hör jag många säga ”Varför ska jag jobba när jag får lika mycket för att låta bli”.

Så säger Hadi, som kom till Sverige från Iran på 1970-talet, i en bok som historikern Mauricio Rojas och jag skrev tillsammans för snart tjugo år sedan. Vi ville undersöka styrkan som kan finnas i dubbla identiteter; att vara svensk och turk, svensk och chilenare, svensk och iranier.

I dessa tider känns det naturligt att plocka fram boken ”Svenska främlingar”(Gedins förlag). Hur såg vi på integrationsfrågan, då?

Jag studsar till redan på baksidans text. Första meningen lyder: ”Sverige har på tjugo år blivit ett av Europas invandrartätaste länder. När man i god humanistisk anda öppnade gränserna kunde ingen egentligen ana vad det skulle få för konsekvenser.”

Detta sägs nu dagligen, men var uppenbarligen sant redan för 20 år sedan! Har vi sovit sedan dess?

Mauricio och jag delade smidigt upp jobbet med boken; jag djupintervjuade ett 15-tal personer och han kommenterade deras berättelser. Samtliga ”våra invandrare” var etablerade i samhället, somliga mycket framgångsrika. Vi ville lyfta fram föredömen, som ingav hopp och mod.

Men Sverige var inte moget. Det är vi inte nu heller, men som Nitza, en av våra röster påpekar: Många vuxna invandrare isolerar sig genom att inte lära sig landets språk, resultatet blir desintegrering. Ansvaret för att bryta ”vi och dom”-mentaliteten ligger också till stor del hos invandrarna själva.

Ana Maria från Rumänien, då politiskt aktiv i Liberalerna, berättar att hon känner sig hudflängd av etablissemanget när hon påpekar att det måste löna sig bättre att arbeta, än att lyfta en samlad bidragsflora med barnbidrag, socialbidrag, hyresbidrag. Genom att inte tala om de mörka sidorna i Sverige, säger hon, om brottslighet och bidragsberoende, så har man givit rasisterna verkligt bränsle!

Detta säger hon då, i mitten av 90-talet, och undrar varför inte makthavarna ser det andra ser? Man ska inte underskatta faran i att många svenskar kan börja känna sig som främlingar i sitt eget land.

På frågan hur Ana Maria skulle vilja ha det, blir svaret: Det handlar inte om att ge jobb till någon, utan om att ge invandrare möjligheter att utveckla sitt entreprenörskap.

Hadi från Iran är inne på samma linje när han uppmanar politikerna att ta bort alla socialbidrag från friska människor och avskaffa begreppet ”svartjobb”. Men han talar också om sorgen över att ha lämnat sitt födelseland, att de egna barnen inte velat lära sig persiska. Musik och litteratur går djupt in i själen, mina barn är helt svenska och i deras ögon har mitt ursprungsland inte någon hög status. Det gör ont.

Mitten av 90-talet var en tuff ekonomisk tid. Flera i boken vittnar om ett hårdnande samhällsklimat och arbetslöshet. Men Muazzam, framgångsrik företagare, säger: Jag hade aldrig lyckats om jag inte hade sett Sverige som ”mitt” och utgått från att jag tillhör det här samhället. Jag är svensk, oavsett min hudfärg eller bakgrund.

Han fortsätter: Vi slog oss till ro på 1970-och 80-talen i ett konstgjort välfärdssamhälle och odlade en falsk trygghet. Vi trodde att vi kunde vara omåttligt generösa med de gemensamma pengarna.

Rösterna i boken bildar ingen harmonisk kör, trots framgångarna är de alltför olika. Fatima, ung palestinska, är plågsamt uppriktig: Svenne är skit, det var uppfattningen i Rinkeby där jag växte upp. Man umgicks inte med svennar, så var det bara.

Hon beskriver den förståeliga drömmen att kunna återvända, drömmen som gör att många invandrare inte vill etablera sig här. De talar inte svenska och lever i en annan värld. Hon nämner kulturkrockar, svenska ungdomars och inte minst flickors fria liv som provocerar. Även detta känns idag skrämmande aktuellt.

Sista ordet i denna krönika går till Mariam, född i Afrika. Hon talar arabiska men också perfekt svenska och har fått kritik från landsmän för att hon blivit för ”svensk”. Språket är viktigast av allt, hävdar hon, det ger tillträde till koderna: Men varför ska det vara skamligt att säga att man älskar Sverige med fel och brister? Kanske för att svenskarna inte själva är stolta över sitt land. På något sätt överförs det även till invandrare.

Kanske är det så. Den som inte älskar sig själv kan inte känna kärlek till andra. Integration är svårt, men vi har inget val.