Viktor Englund, som medverkar som gästbloggare här på Brottstycken, har disputerat i Historia med avhandlingen ”Fångsamhället som inte skulle finnas – Överlevnad och anpassning i fängelse under åren 1890–1920”: Han har med den empiriskt fördjupat sig i arkivet för Centralfängelset Långholmen, där det bland mycket annat finns bevarade protokoll från förhör med fångar och personal när någon av dem hade brutit mot fängelsets ordningsregler.

Englunds avhandling tar delvis avstamp i filosofen Foucault teorier om cellfängelsets funktion i sitt standardverk ”Övervakning och straff”. Men Englund menar att Foucaults teorier om isolering av fångar i var sina celler för att ”bota” dem från kriminalitet, har tillmätts en för stor betydelse och skapat en felaktig bild av hur det fungerade i praktiken. Teoretiskt tänkte man sig att isolering, tystnad, disciplin och fostran skulle fungera fångvårdande genom sin understimulans av de intagna. De skulle vända sig inåt i sig själva och därmed börja begrunda sina gärningar och göra en moralisk resa mot ett bättre jag.

Men då människan är social och kreativ, skapade detta system istället olika strategier från de intagnas sida för att bryta isoleringen. Detta visar Englund genom de bevarade förhörsprotokollen. Fram träder ett tydligt mönster av strategier från fångarnas sida, där de på flera sätt lyckades underlätta sina liv innanför murarna.

Englund har delat upp dessa strategier i tre kategorier, en är hur de intagna använde sin kroppsliga och psykiska hälsa som skäl för att undslippa isoleringen. Den andra kategorien handlar om hur fångarna, trots att de var skilda från varandra, lyckade kommunicera och den tredje om hur de försökte förbättra sin materiella standard.

Då vi har en stor mängd beslagtagna föremål från många av landets äldre fängelser kan vi ge liv åt det som framkommer i protokollen och samtidigt bekräfta Englunds analys av dem. Vår stora behållning är att Englund ger oss begreppen för förståelsen av de fysiska artefakternas betydelse i våra samlingar.

Vi vill här koppla Englunds avhandling till några av de föremål och arkivhandlingar som vi har i samlingarna, vilka speglar en längre tidsperiod än den Englund valt att begränsa sig till.

Kommunikationsstrategier

En av tre strategier handlar om hur fångarna, trots den totala isoleringen, ändå lyckades kommunicera med varandra. Exempel på det finns det många bevis för i våra samlingar. Under restaureringen av cellfängelset här i Gävle under de första åren av 2000-talet gjordes en rensning av ventilationskanalerna, och de gamla cellgolven lyftes undan för en mögel-och hussvampssanering. Fram kom en stor mängd gömda meddelanden som fångarna hade skickat till varandra, vilka vid genomläsning ger en god bild av vad de ville dela med sig av för information. I huvudsak skrev man på utrivna boksidor och på de hårt ransonerade toalettpapper som de fick ha i sina celler. Dock är just merparten av dessa bevarade hemliga meddelanden från tiden efter 1913, då man här på fängelset inrättade en skola för de yngre fångarna. Det var därifrån de lyckades smuggla med sig både papper och korta pennstumpar.

För att kunna sända meddelandena mellan sig drog de trådar ur sina fångskjortor, som de gjorde längre snören av. Med en knapp ur fångjackan fäst i änden tillsammans med lappen kunde de så få snöret att pendla, och genom cellfönstret skicka det vidare både uppåt, nedåt och åt sidan till någon cellgranne.

Englund nämner också i sin avhandling att fångarna kommunicerade genom att knacka i cellväggen, och för att kunna förstå vad som menades så smugglade man deschiffer till varandra. Ett komplicerat system av knackningar med knogar och dova dunsar med handloven användes. A = 1 knackning, B = 2 knackningar osv.

Fram träder bilden av ett tämligen livaktigt fångsamhälle, där de använde sig av ett flertal stimuleringsstrategier för att minska de skadliga effekterna av att bli berövade sina sinnesintryck. De blir ett kollektiv vars röster i dessa bevarade meddelanden talar till oss och ger oss en mer nyanserad bild av dåtiden än om vi bara haft äldre lagar och fångvårdsförordningar att förlita oss på.

Strategier för materiell standardhöjning

Ytterligare en strategi som Englund kategoriserar är hur fångarna försökte förbättra sin materiella standard. De både tillverkade och smugglade in varor. Behovet av tobak, tidningar, alkohol och mat var stort och uppfinningsrikedomen outsinlig.

Strategierna för att komma åt just tobak kan även klassificeras som ett kroppsligt behov, då nikotin påverkar vårt välbefinnande.

Fångarna smugglade in tobaksflätor av fermenterade och torkade tobaksblad. Man skar dem sen i tunna skivor och rökte i pipor, eller så bet man av en buss och tuggade. I brist på egen tobak, så kunde fångarna återanvända andras redan tuggade bussar. Mycket vanskligt med tanke på hur många som var smittade av lungsot, dvs tuberkulos, men detta visar också hur långt många var beredda att gå för att tillfredsställa sina behov. När färdigstrimlad tobak började säljas i handeln kunde de intagna efter insmuggling tillverka, inte bara egna pipor, utan också så kallade rullmattor för att göra egna cigaretter

Vid första anblicken på det klumpiga handtaget kan vi dra slutsatsen att den här nyckeln aldrig suttit på en kriminalvårdares nyckelknippa… Men nyckelns ax är perfekt! Att ”läsa nycklar” är en konst i sig. I fängelseskildringar av exempelvis Lasse Strömstedt och Lillemor Östlin kan du läsa om intagna som behärskade den. De registrerade nycklarna som hängde på kriminalvårdarens nyckelknippa, memorerade nyckelns form och gjorde sedan en kopia i smyg Många äldre kriminalvårdare har berättat för oss att de blev lärda att hålla nyckelknippan gömd i handen just för att undvika att någon ”läste” deras nycklar. Allt fler moderna anstalter saknar idag nycklar. Istället är det elektroniska chip som används. Ett föremål omöjligt att kopiera, men med stort musealt värde för oss vid en nutida dokumentation och insamling.

Vi har många föremål i våra samlingar som vittnar om att nöden är uppfinningarnas moder. Många av dem är som nämnts kopplade till rymningsförsök och smuggling, men ett och annat vittnar också om hur mycket man som intagen kan sakna högst vardagliga saker. Att skriva ett brev, dricka en kopp kaffe eller ringa en vän – när man själv vill.

Denna egentillverkade doppvärmare hittades på gamla anstalten i Umeå, som var i bruk under åren 1861 – 1981. Doppvärmarens upphovsperson gav sig själv lite mer frihet genom att koppla en metallplatta till en lampsladd. Genom att sätta in den ojordade kontakten i eluttaget och placera metallplattan i en mugg med vatten, kunde han värma upp vattnet och på så vis göra sig en kopp kaffe även efter inlåsningen på kvällen.

Att smuggling och tillverkning av förbjudna föremål var svårt att både stoppa och upptäcka, går det att få belägg för vid läsning av de bevarade skrivelserna vi har från fängelsedirektören till personalen här i Gävle. Det var ett ständigt förmanande att de skulle visitera cellerna ordentligt.

Direktörsorder den 5 mars 1914. Då vid av mig och assistenten gjorda eftervisitationer av celler ofta iakttagits, att bevakningspersonalen eftersatt den i §11 av arbetsordningen givna föreskrifter om undersökning av ventilationsrören i cellerna, får jag, med erinran om denna Kungliga Fångvårdsstyrelsens föreskrift, upprepa min förut givna tillsägelse, att cellvakten är skyldig att dagligen under fånges gårdsgång omsorgsfullt undersöka ovannämnda ventilationsrör, i vilka det är fånge förbjudet att instoppa något av vad det där vara må. Gävle i straffängelset, som ovan. Henrik Enström. Källa: SvFm, KVA Gävles arkiv F1:1_3

Kroppslig och psykisk hälsa som strategi

Englund beskriver även fångarnas strategier vad gäller den kroppsliga och psykiska hälsan. Dessa strategier handlar om att försöka underlätta tillvaron, skapa ett handlingsutrymme, genom att till exempel simulera sjukdom för att slippa ifrån arbete eller komma ut från sin cell. Detta ställde höga krav på läkaren som hela tiden var tvungen att beakta om fången verkligen var sjuk. Ett sorgligt exempel på det möter vi i en fångrulla från Länsfängelset i Gävle år 1862, där det gjorts särskilda noteringar för rannsakningsfången nr 71 Söderberg.

Att Söderberg under sin tid på Gävlefängelset först ska ha skurit sig i handlederna med en glasbit och sedan försökte rymma ur promenadgården, tolkades inte som sjukdom. Istället straffades han med att sättas i en järnklädning. (Läs om järnklädningen i detta blogginlägg) Inte heller på Långholmen, dit han kom efter att ha dömts till 10 år och 6 månaders straffarbete, tog man honom på allvar. Han straffades med 6 dygn i mörk cell för osnygghet och med 25 prygel för trotsigt och oanständigt uppförande mot läkaren. I kyrkboken står det noterat att han ”har i allmänhet, under låtsad galenskap, varit en plåga för alla, vid och i häktet, anställda personer, hvad med fog kan sägas, att hans uppförande varit högst dålig t!” Efter 8 år blev han förflyttad till fängelset Nya Varvet i Göteborg, där han ett år senare dog i lunginflammation.

Den 4 december 2019, kl 18, kommer Viktor Englund till oss och berättar om avhandlingen. Boken kommer att finnas till försäljning. Passa på att få den dedikerad till dig själv eller någon du vill ge den till i julklapp. Välkommen!

Författare: Katarina Kallings

Länk till avhandlingen: Englund, Viktor: Fångsamhället som inte skulle finnas – Överlevnad och anpassning i fängelse under åren 1890–1920, Studia Historica Upsaliensia 267, Uppsala 2019.