Det politiska bråket om hyresregleringen i Sverige har pågått längre än det hundraåriga kriget. Redan 1903 lades i riksdagen det första betänkandet om hyresregleringen. Bostadsbristen i Sverige drev upp hyrorna vilket drabbade fattiga. Men reformerna räckte inte utan konflikterna fortsatte och de kulminerade 1937 i Göteborg. Det var händelserna som av göteborgsförfattaren Göte Brink beskrevs som "Slaget om Olskroken".

Nedgångna kåkar i denna annars trivsamma stadsdel kostade en liten förmögenhet att hyra. Arbetarna som bodde där var förstås missnöjda. Fastighetsägarna, eller de "förbannade pösmunkarna" som en hyresgäst kallade dem, började vräka folk. Den två decennier gamla Hyresgästföreningen organiserade en hyresstrejk - och vann. Alla hyresgäster fick återvända med vad som ansågs vara skäliga hyror.

Några år senare infördes hyresregleringen. En lag som i lite förändrad form lever kvar i våra dagar.

Konflikten om hyresregleringen har inte försvunnit. Bostadspolitik tycks vara en politisk konstant och stigande priser på bostadsrätter snarast förstärker intrycket att hyresregleringen av hyresrätterna är nödvändig. Samtidigt är köerna till dessa evighetslånga i våra storstäder och marknadspriserna på bostäder närmar sig nivåer som gör att heltidsarbetande medelklassfamiljer knappt har råd med dem.

Värdeökningen på bostäder har blivit en naturlag. Köp dyrt. Sälj ännu dyrare! Vi har ett ord för det: Bostadskarriär. Det är en utveckling som i realtid skapar klassklyftor mellan ung och gammal.

Svenskar delar dessa erfarenheter med många andra i Västvärlden. I London har bostadspriserna stigit med över 400 procent under en tjugoårsperiod. I San Francisco har priserna ökat med 240 procent under samma tidsperiod.

Men sedan finns det ett land där bostadspriserna samtidigt varit nästan oförändrade. I Japans storstadsområden är ökningen obefintlig. Och detta trots att landet inte har någon hyresreglering.

Till viss del beror detta på att Japan alltjämt återhämtar sig från den ekonomiska kraschen 1989. Men det förklarar inte ensamt varför tillgången på bostäder i en gigantisk stad som Tokyo är god samtidigt som det inte är så dyrt – jämfört med många liknande storstadsregioner – att köpa eller hyra.

En viktig orsak är att det är betydligt enklare för byggbolagen, små som stora, att möta efterfrågan på bostäder i rätt läge. Den byråkratiska process som föregår byggandet av ett hus i Japan saknar någon direkt motsvarighet i Västvärlden. I Sverige och i många andra europeiska länder fungerar byggpolitiken enligt följande princip: Allt är förbjudet så länge det inte blir explicit tillåtet – du ska be om lov för det mesta. I Japan råder det omvända: Allt är tillåtet så länge det inte fattas beslut om förbud – gör vad du vill inom lagens råmärken.

I stället för långrandiga processer med stor risk för överklaganden och politisk handlingsförlamning finns tydliga och transparenta regler utan godtycke. Inom ett typiskt japanskt kvarter samsas många hustyper. Ett radhus står jämte trevåningshus med bara studentlägenheter vägg i vägg med en verkstad eller affär. Det japanska systemet sätter upp ett maxtak för hur mycket av en viss byggnadstyp som kan byggas i ett givet område. Men reglerna är generella snarare än att vara specifika. Hushöjden regleras av en formel som utgår ifrån gatubredden. Ju bredare gata, desto högre får huset blir. Bostadsbehovet i Japan trumfar rätten att slippa få nya grannar.

Långa detaljplansprocesser som dras ut i åratal – kostnader som i regel faller på de boende i slutänden – är en ickefråga i Japan. Det innebär inte att Japans plan- och bygglag är någon sorts anarkistiskt ensidesdokument. Landet har exempelvis mycket specifika och varsamt utformade regler för hur hus ska motstå jordbävningar. Men det finns en lätthet när det kommer till byggande vilket gjort att tillgången på bostäder ständigt lyckas möta efterfrågan.

Konsekvenserna är tydliga: Tokyo är brokigt och tätbebyggt. Stadsdelarna blandar hustyper och byggnadsstilar. Och trots att stadens befolkning har ökat i storlek varje år sedan 1945 – då har ändå landets befolkningstillväxt stagnerat sedan länge – råder varken bostadsbrist eller problem med höga bostadspriser.

I Sverige har vi prövat andra lösningar: Miljonprogram, räntesubventioner till medelklassen, reglering av hyrorna och kommunala bostadsköer. Dessa omvägar har vi tagit till för att kunna garantera svenskar en bostad i rätt tid och till ett ”rimligt” pris.

Givetvis räcker ingen av åtgärderna. Ränteavdragen hjälper ingen eftersom insatsen som krävs vid lägenhetsköp ständigt ökar. Hyresregleringen rundas genom bruksvärdessystemet. Och tror någon på allvar att en kommunal bostadskö som kräver decennier av väntetid för vissa objekt hjälper någon?

En av Sveriges mest framgångsrika opinionsdrivande rörelser, Hyresgästföreningen, har skrämt folk i decennier med att de utgör det sista skyddet mot fastighetsägarnas roffarkapitalism. Men ska man överhuvudtaget lära något av Japan så är det att regleringen av hyrorna är ett stickspår. Det är reglerna kring detaljplaner och byggregler som är avgörande.

Så visst handlar bostadsbyggande om "bristande politisk vilja”. Men det handlar inte om att staten ska öppna plånboken och bygga ett nytt miljonprogram. Eller att hyressättningen ska skärpas. Lösningen är att den enkla marknadsmekanism som gör att vi inte köar för att köpa bilar, mobiltelefoner eller mjölkpaket även får råda vid byggandet av nya hus i Sverige.