Någon allomfattande ”mörkläggning” eller konspiration är det förstås inte frågan om. Men besvärande många journalister vittnar om fall där journalistiken glidit över i aktivism. Om detta skrev jag en kolumn i vintras, där jag refererade vad journalister berättat för mig efter att jag i sociala medier hade efterlyst vittnesmål.

Flera av journalisterna tyckte att ämnet var känsligt, och berättade bland annat om att det hade klippts bort delar ur reportage, att viktiga nyhetstips nonchalerats eller att relevanta publiceringar helt enkelt stoppats. Vittnesmålen kom från såväl de större redaktionerna som från lokala medier från norr till söder.

Jag blir påmind om deras berättelser när jag läser rapporten ”Migrationen i medierna” som Institutet för Mediestudier släppte i veckan. Där skriver Publicistklubbens ordförande Björn Häger ett avsnitt där han mycket riktigt konstaterar att en ”mediekonspiration”, där medie-Sverige skulle ha haft en överenskommelse att mörka problem med invandring, inte existerat.

Men journalistiken har ändå påverkats, menar Häger. När han inför valet 2010 intervjuade tjugosex chefer och ledande politiska reportrar på de stora medierna i Stockholm och Skåne, fick han höra att man ”håller tillbaka” för att inte bidra till ökad främlingsfientlighet. Det kunde handla om att välja bort granskning av hedersmord i valrörelsetider. ”Journalisterna vill inte bli anklagade för att gynna Sverigedemokraterna”, påpekar Häger.

Så är det. Men i debatten står en del ständigt redo att svinga med svärdet mot dem som påpekar det. När Lasse Granestrand, mångårig journalist på Dagens Nyheter som i 27 år har bevakat migrationsfrågan, skrev att frågan är misskött av såväl politiker som journalister väckte det reaktioner (SvD, 4/12 2015). Som han själv skriver i den nyutkomna rapporten: ”Till exempel blev jag av den vanligtvis respektingivande föreningen Expos främsta företrädare anklagad för att ’reproducera extremhögerns politiska berättelse’ och ’bereda mark för radikalnationalismen’.”

Granestrand är uttalat för en generös flyktingpolitik, men att han är kritisk mot medier och beslutsfattare räcker alltså för att beskylla honom för att stärka ”radikalnationalismen”.

När jag skrev om vad journalister berättat för mig blev reaktionen snarlik. Till exempel drog Aftonbladets Fredrik Virtanen paralleller till fascism, och än i dag påstår han att jag skulle ha hävdat att det finns en ”konspiration”. Ju mindre på fötterna Virtanen och hans likasinnade har, desto högre tonläge.

Den här frågan är för viktig för att behandlas i återkommande sandlådedebatter. När journalister berättar att nyheter om jihadism och hederskultur har motarbetats är det allvarligt.

Jo, visst är det en god tanke att inte underblåsa främlingsfientlighet. Men det finns en fara med att ersätta journalistik med aktivism; offren för exempelvis jihadister sviks när rapporteringen haltar och journalister vänder bort blicken. Och journalistiken tappar i förtroende när den säger sig stå för neutralitet men inte gör det.

Det om något stärker det missnöje som SD och hatsajterna rider på.