Mot bakgrund av det är det inte svårt att förstå att frestelsen blev stor när Researchgruppen berättade att de lagt vantarna på forumet Flashbacks medlemsregister.

Den här gången valde Researchgruppen att samarbeta med Aftonbladet, som nu i veckan har gjort en rad publiceringar utifrån registret, även om de varit något försiktigare med namnpubliceringar än vad Expressen var. Publiceringarna har utlöst en högljudd debatt. Antingen tycker man att det är fullständigt fel och haveristiskt av Aftonbladet, eller också tycker man att det är helt rätt att hänga ut hatare. Det är en viktig diskussion, men det är väldigt komplicerat och jag tycker att det är svårt att vara helhjärtat för eller emot.

Kritikerna menar att publiceringen hotar rätten att vara anonym på internet och yttrandefriheten. Själv tänker jag att det snarare uppstått en konflikt mellan pressfriheten och enskilda människors yttrandefrihet och rätt till personlig integritet.

Vad gäller rätten att vara anonym så tycker jag att det är minst lika viktigt att anonymt få uttrycka sig på internet som det är att ha rätt till källskydd när man talar med journalister. Av den anledningen är jag till exempel mycket skeptisk till FRA-lagen. Samtidigt vet de flesta som rör sig på nätet att det i praktiken är nästan omöjligt att vara anonym. Man lämnar alltid spår efter sig.

Men vems är ansvaret för att garantera anonymitet? Det är knappast Aftonbladets ansvar att se till att Flashbacks medlemmars anonymitet skyddas. Det är Flashbacks ansvar. Antingen har de brustit svårt i skyddet av sina medlemmar, eller också har de råkat ut för skickliga hackare. Att Aftonbladet väljer att ta del av informationen är inte särskilt konstigt.

Men var går gränsen för det moraliska ansvaret? Å ena sidan har man som publicist ett ansvar för att avslöja sådant som makthavare försöker dölja, i fallet Flashback kan det då handla om makthavare som säger en sak i offentligheten och något helt annat när de är anonyma på internet. Å andra sidan har man ett ansvar för att skydda enskilda personer och deras rätt till anonymitet. Det handlar också om att på sikt med trovärdighet kunna försvara källskyddet och meddelandefriheten. Vi får inte glömma att Flashback är ett forum som fyller många olika funktioner, inte minst är det många som delar med sig av väldigt privata och svåra saker som de inte skulle våga prata om ifall de inte fick vara anonyma.

Vad gäller argumentet om yttrandefrihet så är det åter viktigt att förklara varför yttrandefriheten finns. Den är till för att skydda medborgare i förhållande till staten. Den finns för att enskilda individer ska kunna tala fritt utan att drabbas av repressalier. Den är inte till för att vem som helst fritt ska kunna ägna sig åt förtal, hot och hets mot folkgrupp utan att behöva stå för det. Samtidigt är frågan om det verkligen är tidningarnas uppgift att ta tag i den sortens beteende. Det borde vara en polissak. Men om inte polisen gör sitt jobb är det inte ovanligt att medierna bidrar åtminstone till att uppmärksamma oegentligheter, så det är i sig inte heller anmärkningsvärt.

Ett stort problem är att det skrivs väldigt mycket på Flashback av privatpersoner, saker som vare sig är lagstridiga eller intressanta för Aftonbladets läsare. Dessa personer finns också med i registret, och en kvalificerad gissning är att många av dem känner en stark oro av vetskapen att de nu är avslöjade, om än inte på tidningsplats.

Samtidigt går det naturligtvis att hävda att det inte finns anledning till oro eftersom avsikten inte är att hänga ut privatpersoner och tidningen tar sitt etiska ansvar vid publiceringarna. Frågan är om det lugnar oroliga, och frågan är om det ens är ett relevant argument. Det är lite som att hävda att FRA-spaning inte är problematisk eftersom den har ett gott syfte och den som inte har något att dölja behöver inte oroa sig.

Magen kan känna att så länge det handlar om att göra gott, eller att göra något som man själv tycker är bra, som att hänga ut personer som förtjänar att hängas ut, så är det okej att avslöja anonyma skribenter på internet. Samma mage blir lite oroligare vid tanken på att det inte finns något konsensus kring vem som förtjänar att hängas ut, och nästa gång kanske registret hamnar i händerna på någon som är av annan uppfattning är en själv om vad som berättigar uthängning.

Har man då försvarat förfarandet blir det svårare att kritisera eller agera mot andra som använder samma metod för syften man inte står bakom. .

Läs också:

Varför yttrandefrihet?

Yttrandefrihet i praktiken