När jag efter 20 år för första gången återvände till Kurdistan år 2000 hade gatubilden förändrats på ett sätt så att jag knappt kände igen mig. Den här utvecklingen har fortsatt sedan dess. Hela samhället präglas av religionen på ett sätt som var okänt när jag bodde där som barn. På 1970-talet var diskussionen om religion fullständigt irrelevant i politiska sammanhang. Det som diskuterades då var politiska ideologier och kampen för kurdernas rättigheter. Idag relateras alla problem till profeten Muhammed och Koranen. Mina släktingar berättade att den islamistiska rörelsen som på 1960-talet började som en liten organisation, snabbt växte i styrka under 1990-talet. Den turkiska militären lät islamisterna växa sig starka under 1980-talet som ett sätt att krossa den starka kurdiska och turkiska vänsterrörelsen.

Jag minns att på 1970-talet var det endast imamernas fruar som bar slöja. Ungdomarna och de utbildade kvinnorna klädde sig efter det västerländska modet. Under 2000-talet har allt fler kvinnor har börjat bära lång kappa och en slags täckande sjal som inte förekom alls förut.

Islamist-rörelsen fick sin styrka främst genom sina militanta metoder. När fundamentalisterna i början av 90-talet blev starka i Batman i Kurdistan riskerade en kvinna som gick ut barbent att få ett rakblad skjutet på benet av män som utsett sig själva till moralens väktare. Till exempel riskerade kvinnor som gick ut barhuvade att få frätande syra kastad i ansiktet. Under den här perioden mördades över tusen unga kurdiska män bara i den lilla staden Batman av den islamistiska rörelsen för att de ifrågasatte dess syn på kvinnor.

Då när jag besökte Batman berättade min mans systrar med stolthet om sin släkting Emin som trots stora risker hade vågat sätta sig upp mot en islamist. I det bostadsområde Emin bodde fanns inte en kvinna som gick runt i niqab. En ny familj flyttade in. Kvinnan bar niqab, den turkiska varianten där inte ens ögonen syns. Alla män som bodde i området kände sig förolämpade eftersom hennes man tydligen betraktade dem som potentiella våldtäktsmän. Samtidigt var islamisterna starka och det var inte många som vågade sätta sig emot dem. Mest förolämpad kände sig min mans släkting Emin. Droppen för Emin blev när han en dag kom hem och fann islamisten glatt konverserande hans fru. Emin gick fram till mannen och sade lugnt:



"Hörru du din förbannade karl, du flyttar hit och tittar på våra kvinnor men vi får inte ens se din kvinna. Inte nog med att du tittar på min fru, du har mage att komma hit och samtala med henne också. Tror du att bara du har heder? Just nu har du tre val: Flytta härifrån, ta av din fru niqaben så vi också får se henne, eller kommer du få så mycket stryk av mig att du inte kan resa dig på månader."

Historien slutar med att mannen tillåter sin fru att gå ut utan niqab. Hans fru säger till grannar att hon är Emin evigt tacksam för att hon nu kan se världen utanför hemmet.

I förra veckan gick jag tillsammans med en släkting genom en park i Tensta. Min släkting som bor i en annan del av Stockholm reagerade starkt över att se så många kvinnor och till och med barn insvepta i stora schalar. Att se förskolebarn insvepta i tygsjok som hindrar dem att leka fritt gjorde min släkting mycket upprörd. Vi kände båda till historien om de tre alternativ Emin ställde islamisten inför. Min släkting kände sig också förolämpad och ville gå fram till en tre- årings pappa och direkt ge honom ett kok stryk. Jag drog honom därifrån även om jag till fullo förstår hans reaktion.

För mig visar de här exemplen tydligt att de diskussioner vi haft under senare år t ex om på vilka arbetsplatser man ska kunna bära niqab inte enbart borde utgå från perspektivet hur man lämpligast underlättar integrationen av muslimer i ett kristet men sekulärt land som Sverige. I diskussionen borde man inte bortse från hur fundamentalistiska och bakåtsträvande grupperingar vill tvinga på muslimer över hela världen sin version av islam, ofta med mycket brutala metoder.