Välfärdsstaten är ett luftslott byggt på illusioner

Att den offentliga verksamheten i Sverige idag befinner sig i en kris över nära nog hela linjen börjar bli uppenbart för de flesta. Brandförsvaret, polisen, civilförsvaret, sjukvården, för att inte tala om skolans förfall. Skandalen i Transportstyrelsen visade inte bara att Axel Oxenstiernas kompetenta, oväldiga administration i mycket är ett minne blott. Den visade dessutom återigen på att vi har en politikerklass som är oförmögen att se och analysera problemen, och än mindre göra något åt dem.

Den offentliga verksamhetens kris kan dock mer eller mindre delas upp i (åtminstone) tre skilda områden som kan och bör behandlas mer eller mindre var för sig, även om de samtidigt ömsesidigt beror av varandra.

Politikens kris

Det första av dessa är vårt politiska system och den låga kvalitén på våra politiker. Jag söker beskriva i en längre uppsats hur detta orsakats av två ödesdigra beslut. För det första att vi 1911 övergav personval och övergick till proportionella val. För det andra partistödets införande 1965. Tillsammans har detta lett till att politikerna idag nästan uteslutande är personer som gick med i ett ungdomsförbund i tonåren, som sedan ”arbetat politiskt”, men sällan arbetat med något annat.

Bäst löser vi detta genom att ersätta våra proportionella val med majoritetsval i enmansvalkretsar och dessutom införa ett förbud mot offentlig finansiering av politiska partier. Hur man tar sig dit är dock oklart, för säkert nio av tio av våra nuvarande politiker skulle inte återväljas ifall vi återgick till personval.

Förvaltningskrisen

Det andra problemet är förvaltningskrisen. Hur reformerar vi polis, rättsväsende, civilförsvar och diverse andra verk? I bakgrunden ligger vårt höga skattetryck. Det ökade exponentiellt från 7 procent av BNP år 1900, via 12–13 procent under 1930-talet, 21 procent 1950 och över 50 procent i början av 1970-talet (se Figur 1). Då slog det i taket. Det var dock inte så att det inte återstod ömmande områden att spendera skattepengar på. Men Sveriges skattetryck hade nått en sådan nivå att varje ytterligare ökning orsakade stora problem för ekonomin.

Alltså, det var inga djupa principer som fick skattetrycket att stanna kring 50 procent av BNP, utan att ekonomin skulle gå i kvav om man höjde det ytterligare. Sedan början av 1970-talet går skattetrycket upp och ner i sågtandsform. Varför det ökade exponentiellt är en komplex fråga, men det korta svaret är att varje gång man ”gör någonting” i ett komplext system som ett stort mänskligt samhälle, så genererar man än fler problem, än fler saker att ”göra något åt”. Man får ett exempel på en av Parkinsons lagar som omfattar hela statsmakten, och som spiller över på hela samhället.

Figur 1 Skattetryckets utveckling från 1900 till 2010. Data från ekonomifakta.se 2010. De har senare ändrat källa till OECD som ger ett något lägre skattetryck för senare år. Kurvanpassningen mellan 1900 och 1977 är en bas om 4,8 procent plus 2,1 procent som exponentiellt växte med 4,1 procent per år. Hade skattetrycket kunnat fortsätta växa, hade ”vi”, ”tillsammans” kunnat fortsätta hjälpa alla ”utsatta grupper” skulle det ha nått 100 procent av BNP år 1995 och 183 procent år 2010. Statsutgifterna var än högre på grund av upplåning med en topp 1982 om 67 procent av BNP. De låg på över 60 procent av BNP under hela 1980-talet och det tidiga 1990-talet.

Till det höga skattetrycket kommer regleringarna. Det ligger i en byråkratis natur att reglera; det är dess existensberättigande. Ingen byråkrati säger ”nu är vi färdiga, vi kapar verksamheten med tre fjärdedelar och fokuserar på att underhålla vad vi redan gjort”.

Resultatet av 50 år av maximalt skattetryck och hela tiden alltmer påträngande regleringar är för det första att ”allt beror av allt annat”. För det andra har alla förvaltningar gradvis förfallit. Då allt beror av allt är de dels kroniskt trögrörliga och kan svårligen följa med i samhällsutvecklingen. Resten av samhället måste som regel istället anpassa sig till dem, eller åtminstone lära sig leva med dem. Dels kommer de att gradvis förvärras allteftersom de väver in sig i sina i mycket självkonstruerade byråkratiska miljöer. Världsfrånvända reformförsök som ”New Public Management” gör situationen etter värre.

För att förvaltningskrisen ska kunna lösas måste detta att allt beror av allt upphöra. Som jag ser det måste dels skattetrycket ordentligt kapas, ner till troligen högst 25 procent av BNP, samtidigt som regleringarna skärs ner med två tredjedelar eller till och med tre fjärdedelar. Detta så att allt inte längre beror av allt, utan att de offentliga administrationerna liknar öar i ett hav av ett friare, i mycket oreglerat Sverige. Når man väl dit kan man sedan reformera förvaltningarna mer eller mindre en och en.

Att lösa förvaltningskrisen är troligen ett oerhört svårt område som kommer att ta lång tid och mycken energi. Att ta bort regleringar är nog psykologiskt bland det svåraste som finns. Varje reglering existerar ju för att åtgärda ett konkret problem. Alternativet är att utlämna området till det okända, till marknaden, till individers frivilliga insatser. Och människan är likt alla djur rädd för det okända.

Å andra sidan har det gjorts förut, i mitten av 1800-talet, då det gamla samhällets regleringar avskaffades och Sverige gick från ”den gamla regimen” till nära nog laissez-faire. Resultatet var hundra år av tillväxt som sträckte sig fram till ca 1970.

Människan har ett inbyggt behov av att ”göra något”, och det har i Sverige i 130 år fått utlopp i tanken ”vad kan vi bestämma och reglera idag?”. Men under Johan August Gripenstedt (bilden till vänster), vår bäste finansminister någonsin, fick det tvärtom utlopp i tanken ”vilka regleringar kan vi avskaffa idag”. Så, kanske, är det möjligt att åter byta tänkesätt. Skulle det vara fallet blir förvaltningskrisen betydligt lättare att lösa.

För att lösa förvaltningskrisen behövs under alla förutsättningar radikalt bättre politiska ledare och ett radikalt lägre skattetryck.

Illusionen om en välfärdsstat

Att jag började skriva denna essä beror i mycket på att en del digitala vänner anser mig för radikal i mina uttalanden och att jag insåg att jag borde åtminstone försöka förklara mig.

För att sammanfatta diskussionen så här långt, av de tre problemområdena jag diskuterar anser jag att politikens kris har en adekvat lösning som dock tyvärr är oerhört svår att genomföra, främst eftersom de flesta politiker skulle tvingas se sig om efter annan sysselsättning. Förvaltningskrisen är också svårlöst. Den kräver hårda nypor, djup analys och långt och uthålligt arbete.

Jag påstår dock att välfärdsstaten kan rejält angripas, utan att det i praktiken skulle innebära några större ingrepp. Att vi i Sverige skulle kunna kapa skattetrycket ner mot 15 procent av BNP, inom en mandatperiod eller två, och långsiktigt ner under 10 procent, utan att människors liv vänds upp och ner. En mängd statliga myndigheter och kommunala funktioner skulle då också avskaffas, och därmed göra den verkliga förvaltningskrisen oerhört mycket lättare att lösa.

Här tror väl en del att jag inte riktigt kan mena allvar. Hur kan man kapa skattetrycket i Sverige till en fjärdedel eller lägre av vad det är idag utan att vända upp och ner på människors liv? Välfärdsstaten är dock ett luftslott som vilar på två illusioner. För det första att den inte kostar så mycket, och för det andra att den faktiskt gör vad den påstås göra.

Den fiskala illusionen

Den första illusionen kallas av ekonomer för den fiskala illusionen. Det är illusionen att man får ut mer av skattesystemet än man betalar in, och tron att skatten är mycket lägre än den verkligen är.

Detta kan kanske ses som ett exempel på Platons ”nobla lögn”, lögnen som de styrande berättar för att de anser sig veta bättre än småfolket, än oss bönder. Mer troligt existerar den fiskala illusionen nästan uteslutande därför att den är ett effektivt sätt för politiker att locka till sig röster. ”Titta vad mycket fint vi ger er!”, utropar de, samtidigt som de lurar i oss att någon annan betalar.

När man frågade svenskarna 2003 om hur mycket av inkomsten de betalar i skatt trodde de flesta (det modala värdet) att det rörde sig om 30–39 procent. Medel var 40 procent. I själva verket betalade svenskar i snitt långt mer, 63 procent av inkomsten i skatt. Ja, men det är väl därför att de rika betalar så mycket mer? Nej, inte heller det är sant. Den tionde percentilen, bland de absolut lägsta inkomsttagarna, betalade man 62 procent i skatt. I den nittionde percentilen betalade man 66 procent.

Hade vi ett hederligt skattesystem skulle den fiskala illusionen försvinna, och med den ett av benen som det luftslott som är välfärdsstaten vilar på. I ett hederligt skattesystem skulle alla veta hur mycket skatt de betalar. Inkomstskatten skulle därför inte dras som källskatt. Lönen skulle betalas ut obeskattad, och sedan, en månad senare, eller en gång i kvartalet, skulle man betala in skatt till staten. Kanske låna till skatten istället för till bilen.

Arbetsgivaravgifterna skulle döpas om till ”löntagaravgifter”, eller till inkomstskatt. För det är löntagarna som betalar dem. Studier visar att ifall de 31,42 procent som arbetsgivaravgiften ligger på försvann så skulle lönerna stiga med nära nog precis detta belopp. Lagen om tillgång och efterfrågan för arbete verkar på den verkliga kostnaden, inte på vad arbetstagare har lurats tro att lönen är.

Momsen och punktskatter skulle också betalas särskilt. Först betalar man för varan. Sedan betalar man in skatt till ett annat konto, kanske till en annan kassaapparat. Notera att det idag är förbjudet att ange priser för privatpersoner i Sverige utan moms. Allt för att man inte ska märka av hur mycket man faktiskt tvingas bidra med.

Illusionen att välfärdsstaten utför sitt påstådda uppdrag

Den andra illusionen välfärdsstaten vilar på är att vad det offentliga utför mer eller mindre är värt det. Detta är tyvärr så långt från att vara sant att det är absurt.

David Friedman, Milton Friedmans son, formulerade ”Friedmans första lag” som säger att allt som utförs i offentlig sektor som första approximation blir dubbelt så dyrt som ifall det utförs konkurrensutsatt. Tyvärr var han alldeles för optimistisk. I Sverige ligger skillnaden såvitt jag kan bedöma någonstans mellan en faktor tre och nio. Vi betar kort av några sådana områden.

Skolan

Skolan i Sverige befinner sig i kris. Såvitt jag kunnat uppskatta i min bok Education Unchained (ingen annan har mig veterligt försökt mäta) har mängden utbildning man får efter 12 år gått ner med minst hälften sedan 1968 (artikel i Kvartal om detta). Samtidigt kostar skolan kring 8000 kronor per elev, per månad, 12 månader om året. En helt privat skola, där det offentliga på sin höjd kontrollerar brandskydd, skulle troligen kosta kring 3000 kronor per elever per månad. 3000 kronor gånger 25 elever blir 75 000 kronor i månaden; en lärare kostar kring 45 000 kronor inklusive sociala avgifter. Denna låga kostnad finner stöd i data från USA. Ofta når endast hälften av vad skolplatsen kostar själva skolan och bara en tredjedel själva klassrummet. Svenska och amerikanska offentliga skolor förefaller vara ungefär lika illa organiserade.

Sjukvården

Sjukvården i Sverige lider av köer, personal som flyr landstinget, patienter som ofta far illa. Svenska läkare träffar en tredjedel så många patienter som snittet i OECD. Det finns ljuspunkter, men systemet är så trasigt att partierna i riksdagen anser att max 90 dagar för att träffa en specialist är något att sträva efter. Vården kostar kring 12 procent av BNP.

År 2013 kostade vården i Singapore 4,6 procent av BNP. Den var till 70 procent privat (data från 2011). Den saknar köer, en oerhörd skillnad för patienterna. Samtidigt ger den minst lika bra utfall som den svenska vården. En kvalificerad gissning är att vård där det offentliga inte är inblandat, som betalas av patienterna, skulle kosta 3–4 procent av BNP. Se även denna längre utredning.

Pensionerna

Jag beskriver pensioner mer i detalj här. Pensionssystemet i Sverige är liksom i andra länder barockt. Detta av minst tre anledningar.

För det första ger pensionssparande i statlig regi usel avkastning. Data från USA säger att ifall man sparar privat med en försiktig mix av 40 procent obligationer och 60 procent aktier får man en avkastning som är 2–3 gånger högre än USAs folkpension, Social Security.

Men det är bara början. För det andra skulle begreppet pensionsålder försvinna ifall staten inte vore inblandad. Inte så att de flesta inte skulle pensionera sig, utan att de skulle göra det vid olika åldrar, vid åldrar som passar varje individ.

För det tredje skulle man få ytterligare mycket högre avkastning på sitt sparande därför att man skulle låna i mycket lägre grad än idag. Inlåningsräntan är alltid betydligt lägre än utlåningsräntan. Det är sant att man bör sprida risker. Men det är endast på grund av statens ingripande som människor både har lån på huset och bilen och pensionssparar. Idag tvingar lagar och skattesystemet alla att låna pengar för att spara. Det är lika dumt som att låna pengar på banken för att spekulera på börsen.

Familjepolitiken

Jag har gått igenom familjepolitiken efter bästa förmåga här. Kort sammanfattat har vi daghem som kostar kring 13 000 kronor i månaden. Skattesystemet är utformat för att tvinga föräldrarna att sätta sina barn i dessa. Detta medför en ständig cykel av lämna, hämta, lämna, hämta, VAB, VAB, bulldag, lämna, hämta.

För en mycket lägre kostnad kan man ordna dagmamma, barnflicka, eller vara hemma med sina egna barn. Det var så Sverige fungerade mellan ca 1920 och ca 1975. Det finns ytterligare en oerhört hög dold kostnad inbyggd i systemet, den att föräldrar med små barn inte kan arbeta långa dagar och därför inte bli verkligt bra på något. För sådant krävs långa arbetsveckor. Alla vill givetvis inte arbeta så, men de som gör det är Sveriges framtida uppfinnare, företagare, konstnärer, vetenskapsmän. Det är oerhört svårt att lägga ner sådan tid och energi när arbetsdagens längd bestäms av daghemmen, och när vabbande kan avbryta vilket projekt och vilka planer som helst.

Familjepolitiken är lätt tre gånger dyrare än det skulle vara att ta hand om barn privat, och den kostar oss dessutom säkert upp till en procent i tillväxt varje år.

Den offentliga sektorns överpriser och misär

På ovanstående områden är offentlig verksamhet ca tre gånger dyrare och betydligt sämre än vad privata alternativ skulle vara. Det finns ingen anledning att tro att det skulle vara särskilt annorlunda på områden som äldreomsorg och högre utbildning.

Detta innebär att hög som låg i Sverige betalar oerhörda summor för undermåliga tjänster. Och att den som har små medel i ett privat system nästan alltid skulle klara av att betala själv för tjänster som är helt överlägsna de som erbjuds ”gratis” idag.

Vidare, även om det nog är omöjligt att övertyga många i Sverige om det, så får i privata system de som har små eller inga medel samma service gratis. Läkare behandlar alltid fattiga till lägre eller inget pris när de verkar privat. I tredje världen idag går miljoner barn i slummen i privata skolor som kostar 5–10 procent av en minimilön. De som inte kan betala, t ex för att de är föräldralösa eller flyktingar, får gå gratis eller till en lägre kostnad. Det rör sig ofta om en femtedel av eleverna. Se James Tooleys underbara bok, The Beautiful Tree.

Välfärdsstaten är ett luftslott som bygger på illusioner. Det är bara massiva mängder skattepengar som gör att den hålls svävande. Skulle människor, hög som låg, dels veta vad de betalar, dels hur lite de får för pengarna, skulle stödet för välfärdsstaten brutalt kollapsa. Genom att det också rör sig om så absurt höga belopp finns det också oerhörda marginaler. Det skulle frigöras enorma summor för varje del av välfärdsstaten som avvecklas.

Nästan varje del av den skulle kunna upphöra inom ett år eller tre. Det stora undantaget är en stor del av vårt pensionssystem där vi bedriver ”pay as you go”, dvs det som pensionärerna får betalas in strax innan av löntagarna. För att avveckla detta system och överföra det i privat regi krävs antagligen kring 20 år av fondering av pensionsmedel.

Sammanfattning

Den offentliga verksamheten i Sverige förfaller och måste reformeras. På två områden, politikens och den egentliga förvaltningens, kräver detta mycket tänkande, djupgående analyser och hårt arbete, kanske under ett decennium.

Men välfärdsstaten däremot är ett luftslott som bygger på illusioner och bedrägeri. Den kan och bör avvecklas snabbt och brutalt. I princip alla kommer då hela tiden få det bättre i varje del av processen, hur omvälvande den än verkar.