Det är ungarna som gör att man upptäcker hastigheten, hur fort åren och allting annat faktiskt går. Blicken stelt riktad genom vindrutan gör en fartblind, men barnen är riktmärken som står nedstuckna i snön och markerar hur landskapet svischar utanför sidofönstret.

Äsch, är det födelsedagar och allt större skostorlekar som far förbi? Kanske det, men inte bara. Det var det där med mejlet som kom från skolan. Nej, det är inte bara barnens uppväxt man får syn på utan någonting annat.

Skolkommunikationen brukade ha en förnumstig och lite överbeskyddande ton. I föräldrakollektiven har det nog alltid funnits vissa paranoida inslag. De suspekta vita skåpbilarna – alltid vita! – som observeras glida omkring i kvarteren är en klassiker. Den som åker pulka utan hjälm ned för minsta kulle kommer att krascha och få en hjärnskada. Och elever som går från musiklektionen till matsalen i stora skolbyggnaden en bit bort kan bli rånade på lunchrasten.

Fast det där sista stämmer faktiskt. Det är inte något jag läser om i ”kontroversiell media” som målar grundlösa skräckbilder genom att blåsa upp handplockade fall långt borta. Nä, det är något som står i ett mejl som dimper ner från skolans rektor, inbäddat bland meddelanden om skolkataloger och friluftsdagar. Nu ska eleverna eskorteras av vuxna och gå i grupp för att flocken ska skrämma bort rovdjuren.

Men vad ligger den skolan i för område? Frågan blir som en ny variant på att undra hur kvinnan var klädd och hur mycket hon hade druckit när hon blev överfallen. Det finns inget svar som gör händelsen ett dugg mindre upprörande. Men egentligen är det en riskbedömning det handlar om. Alla undrar om det skulle kunna hända här också, mig med, mina ungar?

Några säkra zoner tycks inte finnas för ungdomarna. Rånen sker när och var som helst. Mitti Stockholm rapporterar om en våg av ungdomsrån som utförs mitt på dagen inför mängder med vittnen utan att någon ingriper. Men det sker inte bara ute på gatan. En lördag när vi åkte till videobutiken för att köpa veckans godis (köper man något annat där numera?) stod en handfull poliser och förhörde vittnen i butiken. Nej, det var inte butiken som blivit rånad utan en kund. Ungdomsgänget hade följt efter sitt tonåriga offer och genomfört rånet inne i butiken, mitt bland andra kunder och personal – uppenbarligen förvissade om att det antagligen inte skulle vara någon som blandade sig i.

Uppväxtåren formar oss. Det kommer, som det heter, att bli intressant att se vilka politiska uppfattningar som etableras hos en ungdomsgeneration som funnit sig vara oskyddat villebråd utanför hemmets väggar. Det som för mig är ett nytt och chockerande landskap som rusar förbi utanför fönstret är bara deras normaltillstånd. Deras reaktioner kommer att för dem bli normen för det nya helt normala.

Ofta tänker man sig att politiska åsikter avgörs av vilka samhällsproblem som man tycker är viktiga. Men verkar inte sambandet gärna gå liksom i motsatt riktning? Beroende på vem man vill vara kan man tillåta sig att tycka att vissa frågor är viktiga men inte andra. Så kan man bekymra sig om man vill vara ”en sån” som tjatar om den ena eller andra frågan, tills verkligheten en dag kliver in genom altandörren.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.