En buss stod och puttrade utanför en av förläggningarna i Grytan vid lunchtid på fredagen.

Moaweyh Ramly och de andra bussockupanterna gick fram till busschauffören Ronny Andersson och tog i hand. Någon lade sin arm om hans axel.

– Thank you, we are sorry.

Ronny tog i hand och jag frågade honom hur det hade varit under de turbulenta dygnen sedan han tog över bussen i Linköping på tisdagskvällen.

Han sa:

– Ingen fara, det har inte varit några problem under resan. Och jag har bott på hotell inne i staden. Det här är trevliga och snälla killar.

Så tog de adjö och bussen från Linköping gled iväg på isen ut från Grytans förläggning.

Så tog de sina packningar och släntrade iväg mot matsalen för en snabb information. Därefter skulle de in i sina rum. En två dygn lång protestaktion var över. Nu väntade några månaders boende på Grytan innan de skulle få komma till ett annat boende.

Trodde de.

Men så var det inte.

Allt var troligen ett missförstånd, allt berodde på språkförbistringar och kommunikationsmissar, allt handlade om svårigheterna i kontakter mellan människor.

Migrationsverkets personal sa en sak, som tolkades på ett annat, och så blev allt så fel. De kände sig lurade – igen.

När jag och mina kollegor på ÖP tidigt på fredagsmorgonen hade klivit in satt några av ockupanterna och drog sig i sovsäckar i den utkylda bussen. Det ångade om Moaweyh Ramlys andedräkt när han förklarade för oss på knagglig engelska att de inte tänkte ge upp i första taget.

Jag såg mig omkring i bussen. Där tittade unga män upp från sina stolar. Deras mörka ögon mötte mina och jag såg rädsla och frustration i deras blickar. Jag såg unga, vanliga män, precis som vilka som helst, förutom att de hade flytt ett krig, och de var undrande över vart de hade kommit. Moaweyh Ramly förde deras talan.

De andra tydde sig till honom när de en efter sakta vaknade upp ur sina stolar. En låg i bagageutrymmet bakom en lucka i golvet och sov. Du vet, så där medvetslöst uttröttat som bara en yngling i 20-årsåldern kan sova. De andra stängde luckan om honom.

Bussen andades förutom kyla, ångest och oro. Och alla hade frågor som hittills stod obesvarade.

Varför fick de ingen information om vart de skulle? Varför berättade ingen om den gamla militärförläggningen? Varför hade ingen sagt att de skulle bo i skogen? Varför berättade ingen om kylan?

Och hur var det egentligen med ryktet om björnar och vargar utanför husknutarna, stämde det?

Jag hade så gärna önskat att de hade kunnat få det bättre. Ett boende märmare staden, ett modernare, lättsammare och tillgängligare boende med egna rum och toalett. En guide som visade runt i staden, en kontaktperson, vem som helst – bara inte lämnade åt sitt öde. Men så fungerar inte Sveriges flyktingmottagande i dag. Fakta är att en militäranläggning i det inre av Norrland är bland det bästa som kan erbjudas.

Utanför bussen blåste snåla vindar och unga syriska kvinnan Rima Nuaman stod med ett gäng av bussmännen och förklarade om sin tacksamhet till Sverige, om den humanitet och empati hon mött och om sin egen goda tid på flyktinglägret i Grytan. Hon berättade med tårar i ögonen, och de andra lyssnade, och förstod.

– Det finns inget bättre alternativ för er än Grytan, här fungerar det bra, och när ni fått uppehållstillstånd kan ni ordna egna boenden var ni vill, sa hon.

De förstod, men ändå inte. De ville tillbaka till Malmö.

Riima sa:

– Många av dem som varit här och sedan flyttat tillbaka till Malmö eller andra storstäder i Sverige har ångrat sig. De hör av sig och vill komma tillbaka. Jag tycker ni ska ge Grytan och Östersund en chans.

Men de ville inte stanna. Inte i Grytan.

Jag vet exakt hur det känns.

Inte hur det är att vara flykting eller ha lämnat ett krig, men jag vet hur det är att bo i Grytans förläggning. Det är inte världens mest kreativa eller lustfyllda plats. Det tror jag att många, många tusen med mig kan skriva under på, alla vi som någon gång gjort lumpen och bebott dessa karga baracker.

Men det är en sak att bo där och veta att man har ett hem och anhöriga att åka till när helgen kommer.

En annan sak är ju att fly krig, att sättas på en buss i ett främmande land och transporteras ut i skogen. Även om jag vet att personalen och den som driver anläggningen i Grytan gör mycket för de boende och att förläggningen anses tillhöra de bättre, så är det inte som att bo hemma. Grytan är en gammal militärförläggning och fylld av hemlängtan.

Så var mötet i Migrationsverkets lokaler över vid elvatiden. Jag vet inte om ni kommer ihåg förre brittiske premiärministern Neville Chamberlain och hans återkomst från Münchenmötet 1938? Han viftade med ett papper inför kamerorna och utbrast: "Peace in our time!"

Och så blev det krig ändå.

Ungefär så såg det ut när Moaweyh Ramly kom ut från mötet. Han mötte pressen och berättade om den överenskommelse han trodde att han hade med Migrationsverket.

Men det stämde inte. Nya förbistringar, nya missar och nya hörfel från många håll.

Så nu känner de sig lurade på nytt.

Det är många man känner för en sådan gång, personalen, migrationsverkets personal, alla, som på något sätt ska hantera alla dessa känslor.

Men mest känner jag för dessa unga flyktingar som hamnat på mars, helt vilse i pannkakan, och som av en vuxen värld, en del politiker, journalister, såväl som många andra anses ska sitta tysta i båten och vara tacksamma. Det kan man ha synpunkter på.

Kanske har protesterna i Grytan ändå det goda med sig att det blir en konstruktiv diskussion om hur vi tar hand om dessa utsatta människor, och hur vi på bästa sätt kan hjälpa nyanlända in i samhället.

Läs mer (urval):

Migrationsverket: "Vi har inte gett något löfte"

Flyktingarna: Därför slutar vi protestera

Ledare: När tacksamheten fuckar ur

Flyktingarna– Därför slutar vi protestera

Flyktingarna håller ut i protesterna

Ledare: Logga ut: Medmänskligheten finns inte på Facebook

Flyktingar känner sig lurade till Grytan

Migrationsverket säger att de var tydliga med att det är det här som gäller

Oroligheterna ökar på Grytan

Ännu en spelning på Grytan i kväll

Deras insamling värmer flyktingarna i Grytan

– Vi känner att det finns hopp i livet