Nezdá se vám, že dneska lidé jedou víc na individualismus a méně na kolektivismus? Druzí nikoho nezajímají, lidé své pozemky před sousedy ohrazují vysokými kovovými či zděnými ploty, nebo ještě vyššími živými ploty z okrasných dřevin. Sotva se pozdraví a jsou rádi, když na jejich zahradu nikdo „nečumí“.

Proč tomu tak je? Žijeme přece v nejlepší době lidské historie, v absolutním přebytku. V důsledku tedy nikoho druhého teoreticky ani nepotřebujeme, aby nám pomáhal. Vše důležité pro život koupíme v supermarketu, doma teče voda, topí topení, takže vlastně není žádný vážný důvod zajímat se o druhé lidi.

Tento trend ale není žádnou novinkou. Je novinkou možná u nás v České republice, ale třeba v takových Spojených státech stav extrémního blahobytu existoval už v první polovině 20. století.

Dr. Calhoun

V roce 1917 se narodil budoucí významný americký etolog John B. Calhoun, kterého během jeho doktorských studiích začaly fascinovat pro něj záhadné populační rytmy mezi potkany. Po získání Ph. D. proto v roce 1947 zahájil svůj výzkum trvající 28 měsíců. Ve volném výběhu o ploše 930 metrů čtverečních začal pozorovat kolonii potkanů.

Věděl, že za dobu trvání experimentu by pouhých 5 zdravých samic z kolonie mohlo na takto velkém prostoru teoreticky vyprodukovat dalších 5000 zdravých mláďat. Nic takového se však nestalo. Populace nikdy nepřekročila 200 jedinců a stabilizovala se někde na 150 potkanech.

Zjistil rovněž, že potkani nežili různě roztroušeni po celém výběhu, ale sjednotili se do 13 skupin po zhruba 12 potkanech. Vypozoroval, že počet jedinců v malé harmonické skupině nikdy nepřekročí 12 jedinců. Pokud skupina přesáhla tento počet, začaly na ni stres a psychologické efekty působit destruktivně.

Sociologický experiment – Myší ráj

Calhoun se rozhodl pokračovat ve výzkumu a zjistit, co se stane, když vytvoří „myší ráj“ a vloží do něj čtyři páry zdravých myší. Vytvořil proto doslova dokonalé myší teritorium, které svým obyvatelům poskytovalo dostatek prostoru, potravy, vody, vždy přítomnou veterinární péči, žádné stresory a žádné predátory.

Začátek experimentu vycházel podle očekávání. Calhoun jej nazval „fáze píle“. Zvířata zjistila, že se nacházejí v hojnosti a začala se velmi rychle množit. Populace tedy začala rapidně růst a každých zhruba 55 dní se zdvojnásobila. Calhoun si poznačil druhou fázi –populační explozi. Tento růst pokračoval až do chvíle, kdy populace dosáhla na 2200 jedinců. Pak se růst náhle zastavil i přes to, že prostor byl navržen tak, aby bez problémů pojal a uživil 3000 myší. A Calhoun zapsal třetí fázi – fázi rovnováhy.

Obrovská hojnost a prakticky nulové starosti totiž začaly v myší společnosti způsobovat závažné problémy:

Velké procento samic nedokázalo donosit svá mláďata , další část už ani nevěděla, jak se o mláďata postarat. Úmrtnost nově narozených myší dosahovala alarmujících 96 procent .

, další část už ani nevěděla, jak se o mláďata postarat. Úmrtnost nově narozených myší dosahovala alarmujících . U samců pro změnu začalo docházet k výrazným poruchám chování. Někteří byli hypersexuální až do té míry, že se u nich začaly rozvíjet sexuální deviace včetně kanibalizmu. Jiní byli naopak patologicky plaší a nesnesli přítomnost jiných myší (zejména těch opačného pohlaví). Někteří jedinci se celý den schovávali a do výběhu vyrazili jen tehdy, když všechny ostatní myši spaly.

až do té míry, že se u nich začaly rozvíjet včetně kanibalizmu. Jiní byli naopak a nesnesli přítomnost jiných myší (zejména těch opačného pohlaví). Někteří jedinci se celý den schovávali a do výběhu vyrazili jen tehdy, když všechny ostatní myši spaly. Nové mladé generace myší čím dál tím víc strádaly v otázce začlenění do společnosti . Myši ze starších generací se díky dokonalým podmínkám dožívaly vysokého věku, takže pro nově narozené jedince neexistovaly ve společenstvu žádné volné role. U mladých samců rostl počet potyček a zvyšovala se rovněž agresivita neplodných samic.

. Myši ze starších generací se díky dokonalým podmínkám dožívaly vysokého věku, takže pro nově narozené jedince neexistovaly ve společenstvu žádné volné role. U mladých samců rostl počet potyček a zvyšovala se rovněž agresivita neplodných samic. Speciální skupinu představovali jedinci, které Calhoun ve své práci nazýval „the beautiful ones“. Byli to patologičtí narcisové. Co to znamená u myší? Veškerý čas věnovali pouze krmení, pití vody a starosti o svůj kožich. Zároveň se odmítali pářit a kromě sebe se nezajímali prakticky vůbec o nic (včetně vnějších podnětů, nebo náhlých změn situací).

Vše vyústilo v poslední fázi – fázi smrti. Agresivita v myším společenstvu dosahovala gigantických rozměrů. Doktor Calhoun si poznamenal, že v celé populaci prakticky neexistoval jedinec bez pokousaného ocasu nebo ucha. Zároveň začal počet myší v důsledku výše popsaných problémů velmi rychle klesat.

Posledních zhruba 1000 jedinců už podle Calhouna nevykazovalo prakticky žádnou interakci s ostatními. Byli tak sociálně zdeformovaní a zdegenerovaní, že jen „mlčky“ žili jeden vedle druhého. Jako úplně poslední zůstala naživu skupina narcistických krasavců. Ti si nějakou dobu užívali obrovského prostoru a komfortu, avšak neměli zájem o množení. Poslední myš zemřela po pouhých 600 dnech experimentu a populace zanikla.

Calhouna výsledek experimentu tak udivil a zasáhnul, že na něm pracoval nadále až do své smrti v roce 1995. Rozhodl se jej opakovat tak dlouho, dokud nepřijde na to, jak zastavit kolaps a vymření populace, avšak ať se snažil o sebevětší změny, pokaždé byl výsledek stejný, jako poprvé. Až jednou …

Myší ráj = Dnešní společnost? Existuje řešení?

Došlo vám vůbec, že jste četli o myších? Nebo to až nápadně připomínalo moderní společnost? Já jsem si okamžitě vzpomněl na japonské patologicky plaché mladé muže, pro které už existuje dokonce i jméno – Hikikomori. Jde o mladé hochy (dnes už údajně až milion japonských mužů), kteří nezvládají žádnou sociální interakci, jsou prakticky pořád zavření doma a místo skutečných děvčat randí například s postavičkami z her (bez legrace). Mohou takto existovat, protože nikoho nepotřebují – dnešní společnost jim poskytuje hojnost všeho, co potřebují.

A ne náhodou je Japonsko zároveň zemí, kde se lidé průměrně dožívají nejvyššího věku na světě a japonská populace je tak považována za nejstarší na světě. Možná, že znáte někoho takového i ve svém okolí – někoho, kdo od rána do večera sedí doma a nemá zájem o sociální interakci s kýmkoliv.

Ale zpět k myším – úsilí doktora Calhouna totiž nebylo bezvýsledné. Nakonec se mu podařilo najít způsob, jak populaci myší zachránit do té míry, že nevymřela, ale byla schopna spokojeně v dokonalém myším ráji žít. Co bylo řešením, vám ale nyní nepovím – budete na něj muset přijít sami.

Samozřejmě by každý z vás nepochybně mohl po minutě googlování odpověď najít, ale vezměte to jako výzvu a srovnejte si příběh myší s dnešní společnost. Co by bylo potřeba k tomu, aby se lidé přestali před všemi ostatními zejména ve velkých metropolích zavírat a naopak začali společně víc sociálně žít?

Na závěr ještě graf ukazující vývoj myší populace v experimentech doktora Calhouna. Co myslíte, v které části křivky se právě nacházíme? Nebo se nás vůbec netýká?



