Novinar i publicist Boris Rašeta objavio je knjigu 'Staljinovi ubojice, Tito i Krleža' u kojoj razotkriva život Pavla Bastajića, jedne od najvažnijih i najmanje poznatih ličnosti jugoslavenskog komunističkog pokreta. Nova knjiga bila je povod razgovora s Rašetom, koji je za tportal kroz priču o Bastajiću otkrio nepoznate detalje iz Titova i Krležina života, a bilo je govora i o temama iz političke svakodnevice te o napadu na Novosti za koje piše

Bastajić to nije znao, ali da, bila je to posljednja ispovijed. Koji mjesec kasnije ustaše će ga uhapsiti, zatvoriti u Petrinjsku, a onda likvidirati negdje na putu do Jasenovca .

I Bastajić i Krleža bili su u drugoj polovici tridesetih otpadnici staljinizma, u svađi s Partijom , Staljinom, Moskvom. Partija tad mrzi Krležu, osuđuje ga i napada, August Cesarec mu početkom Zimskog rata , napada Rusije na Finsku , kaže da bi ga trebalo strijeljati. Krleža prati moskovska suđenja, vidi lažne iskaze optuženih, svjestan je njihove monstruoznosti, a Bastajić mu iz prve ruke može reći koliko je u pravu, pa i dodati masu detalja koje Krleža još ne zna. Doista, pisac će Ivanu Očaku reći da ga je Bastajić učvrstio u uvjerenjima koja je već ranije stekao, ali mu je dodao i stvari o kojima nije imao pojma. Sve u svemu, Bastajić je jedne kišne jesenje noći Krleži ispričao najjeziviju priču njegova života, a Krleža njen sadržaj nije htio otkriti. To me je motiviralo na pisanje ove knjige – noćima nisam mogao spavati misleći što mu je to, dovraga, tako jezivo ispričao?

Pavle Bastajić jedna je od najvažnijih, najčudnijih i najmanje poznatih ličnosti jugoslavenskog komunističkog pokreta između dvaju ratova. On je bio Staljinov čovjek za, kako se to zvalo, 'specijalne zadatke'. Prije Prvog svjetskog rata uvjereni Jugoslaven, Apisov čovjek, odmah po formiranju Kraljevine SHS uočio je 'tajkunizaciju' i strahovitu korupciju ljudi koji su bili vezani za Dvor, pa je skrenuo ulijevo, emigrirao u Beč i postao komunist. Od početka 20-ih do sredine 30-ih, s Mustafom Golubićem putuje po Europi i likvidira trockiste , anarhiste i sve druge koji su smetali Staljinu. Onda se, suočen s nalogom koji je smatrao pogrešnim, moralno slama i bježi u Jugoslaviju. Bilo bi, inače, vrlo interesantno napraviti jednu povijest političkih ubojica od Apisa do Arkana , bila bi to jako zanimljiva galerija. Dijeli ih ipak jedna nepremostiva razlika. Dok ljudi poput Golubića ili Bastajića nose u jednoj ruci pištolj, a u drugoj knjigu (dojmljiva je epizoda u kojoj Rodoljub Čolaković opisuje kako u sobici u Kremlju zatiče Mustafu Golubića kako čita Marxov Kapital, knjigu koja ima više od tisuću stranica), ovi iz Arkanove ere nose samo pištolj, katkad i sjekiru ili nož.

To nitko nije točno ustanovio. Ne znamo ime i prezime osobe koja je Bastajića dovela do katarze. Jugoslavenski revolucionari šaputali su da je dobio nalog da ubije Trockoga , ali to je neozbiljna i mitomanska pretpostavka. Trocki je ubijen u akciji koja je nalikovala na vojne manevre, trajala je dulje od godine dana i u njoj je sudjelovala vojska ljudi, nije to bila neka balkanska sačekuša. Krleža je precizno znao i tu stvar, Bastajić mu je povjerio sve detalje, ali o njoj nije ostavio svjedočanstvo. No čini se da je Bastajić u Belgiji doznao da je i sam postao meta. Obračuni ruskih službi na vrhu tada su bili ciklička stvar – Staljin je mijenjao Ježova , Jagodu , Beriju i druge kao na tekućoj vrpci.

On je bio obrazovan, dinamičan, čovjek od akcije. Već 1912. sudjelovao je u akciji planiranja atentata na bana Cuvaja . Atentati su tada bili jako popularni, širom svijeta stradavali su guverneri, banovi, ministri, premijeri, regicid je bio oruđe političke borbe. I Golubić i Bastajić elitni su komite , oni ratuju kod majora Tankosića , nose glavu u torbi, podržavaju Karađorđeviće da bi kasnije planirali i atentate na njih... Bastajić 20-ih u Beču uređuje list jugoslavenskih komunista Balkanska federacija i tu dolazi u dodir sa sovjetskim obavještajcima, koji odmah shvaćaju da imaju na raspolaganju elitnog komandosa. Slična je i priča Mustafe Golubića. U biti, oni su crvena inkvizicija. To su vjernici najveće religije koja se pojavila nakon Krista i Muhameda , a njihov je posao uklanjanje heretika i disidenata.

Barem od 1923. kad Bastajić, nakon jedne bečke likvidacije, bježi od policije i sklanja se u Krležinu bečku sobu. Krleža Bastajića voli, on o njemu piše predivno, toplo, kao o 'našem dječaku', 'violentnoj dinarskoj glavi skinutoj s turskog koca', 'pobunjeniku iz ideala...' Mislim da Krleža u Bastajiću vidi sebe, barem dijelom. On Bastajića uvrštava u Enciklopediju , kao pozitivnu ličnost, i osigurava mu prolaz u jugoslavensku historiografiju, ali i historiju, kao junaku.

Golubić nije bio general NKVD-a, to je jedan od mitova koje šire naši pisci koji obožavaju proizvoditi legende. No bio je grandiozan obavještajac. Doista je bio prijatelj sa Staljinovom punicom, putovao je od Berlina do Moskve, od Moskve do Pariza, od Marseillea do New Yorka. U vrijeme kad je ubijen Lav Trocki, Golubić je bio u Americi, doputovao je tamo kao slijepi putnik na jednom brodu koji je prevozio banane. To je spektakularno. Bio je heroj, poliglot, najbolji student na beogradskom sveučilištu, proslavio se još u mladosti skokom s mosta, a bio je slavan i kao komita u Balkanskim ratovima. Nije htio lažno svjedočiti na Apisa, svog šefa i idola, pa je ušao u sukob s Karađorđevićima i morao emigrirati. Aleksandar Karađorđević do kraja života strahovao je od toga da će ga Golubić ubiti. Priča da ga je otkucao Tito spada u sferu neprovjerljivih pretpostavki. Širili su je srpski krugovi. On nije bio Titov čovjek, kao ni Labud Kusovac, Ivan Marić, Rodoljub Čolaković, ali ne vjerujem da bi ga Tito otkucavao, uostalom, mislim da Tito nije bio u Beogradu kad je Golubić uhapšen. Umro je kao heroj. Nijemci su mu polomili sve kosti, a on im nije otkrio ništa. Na strijeljanje u Pionirski park iznijeli su ga na stolici jer su mu noge bile polomljene. To mi govori da nije bio ubojica za novac, kako je mislio Koča Popović, ali tko sam ja da im sudim...

Komunistički Bondovi

Golubiću pripisuju ubojstvo Lava Trockog planinarskim cepinom u Meksiku. Ima li u tome istine?

Nema. Trockog je ubio Ramon Mercader, sin španjolske komunistice, maneken, ljepotan koji se godinu dana uvlačio u stan Trockoga kojega je čuvala do zuba naoružana meksička policija. Trocki je bio svjetska zvijezda, nije živio u kolibi. Valja nešto reći i o prirodi tog pokreta. Komuniste tog doba nosi slijepa vjera. Staljin je bog. On je vođa prve zemlje komunizma. Milijuni ljudi dragovoljno će umrijeti zbog njega, za njega, u ime njega, s njegovim imenom na ustima. Mercader je takav. No Golubić... On se u to doba vrzmao po Meksiku i Americi. Slikarica Frida Kahlo rekla je jednom, u zabuni, da je u njihovu meksičku kuću navraćao Tito. A to je bila greška. Očito je navraćao Golubić – koji je prema svjedočenjima suvremenika bio silno karizmatičan čovjek. Dakle, on je tu negdje bio, ali do sada nitko nije objavio dokumente iz kojih bi se vidjela njegova uloga u atentatu.

Sovjeti, pokazalo se, ne zaboravljaju Golubića i njegove 'zasluge. Ubijen u Beogradu, pokopan je u Moskvi?

Ni to nije provjerena priča – navodno je Staljin 1945. nakon oslobođenja Beograda rekao 'prvo mi nađite leš Mustafe Golubića', ali on nije bio tako sentimentalan. Kad su mu Nijemci ponudili razmjenu njegova sina za generala Paulusa, Staljin je rekao: ne zamjenjuje se feldmaršala za običnog vojnika. Ne znam zašto bi bio tako vezan za tog čovjeka od akcije.

Oko Golubića i Bastajića raspredaju se brojni mitovi i legende. Postoje priče da je Tito bio šef stožera NKVD-a za likvidacije trockista u Španjolskoj za vrijeme Građanskog rata. Što je, pak, Tito znao o tom dvojcu 'crvenih Jamesa Bondova'?

Te priče o Titu nikad nitko nije dokumentirao, mislim da su to gluposti. On je bio veliki povijesni pobjednik u najvećoj igri koja se tu igrala. Kao takav, izazivao je silnu mržnju, neprijateljstvo i zavist. Nakon njegove smrti krenule su denuncijacije, osveta i tako dalje. On je o Bastajiću i Golubiću, vjerojatno, znao puno – Tito je oko sebe imao vrhunske obavještajce, Bugarina Karaivanova, Slovenca Kopiniča i Hrvata Krajačića, sve vrhunske ljude Moskve. Činjenica da je umro u krevetu nakon 35 godina vladavine, dovoljno govori o njegovoj inteligenciji, lukavosti, vještini i informiranosti. Uostalom, davno je Napoleon rekao da 'jedan špijun u neprijateljskoj pozadini katkad vrijedi više od 20.000 vojnika na terenu'.

Kako je skončao Bastajić? Kakve je sve tajne mogao odnijeti u grob?

Tajna je i kako je dospio do groba. To se ne zna. Ponešto se zna o njegovim danima u Petrinjskoj, dosta se zna o danima konfinacije na Kordunu. U grob je odnio tajne svih likvidacija koje je proveo. Masa je europskih komunista otpadnika tih godina umirala po bulonjskim šumama, utapala se po berlinskim i pariškim rijekama, bivala kidnapirana pa likvidirana u Lubjanki, Lefortovu ili negdje u Sibiru. U španjolskom građanskom ratu likvidirana je po Staljinovom nalogu masa anarhista, te trockista i 'trockista'. Ako je on, prema Titovim meritornim riječima, o staljinizmu 'znao više no svi mi', onda je jasno da njegov grob skriva enciklopediju staljinističke ezoterije.