tiistaina 27. kesäkuuta 2017

Työelämä parantuu, miksi mielenterveysongelmat ovat lisääntyneet?

Työn fyysinen kuormittavuus on vähentynyt ja työturvallisuus parantunut merkittävästi viimeisten 50 vuoden aikana. Suomi on erilaisten työelämän kehittämisohjelmien luvattu maa, ja paremmasta työelämästä puhutaan vuosittain lukuisissa kehittämispäivissä. Siitä huolimatta monet kokevat työn henkisesti kuormittavaksi.

Mielenterveyden häiriöt ovat yksi yleisimmistä työkyvyttömyyden syistä. Pelkästään masennuksen vuoksi jää työkyvyttömyyseläkkeelle lähes 3000 henkilöä joka vuosi, ja hälyttävän suuri osa heistä on nuoria.

Tutkimushankkeessa Psyykkisen haavoittuvuuden nousu suomalaisessa työelämässä 1960–2015 haastattelimme työterveyslääkäreitä ja muita työterveyden ammattilaisia. Halusimme selvittää, mitkä syyt heidän mielestään ovat vaikuttaneet siihen, että mielenterveyskysymykset ovat nousseet työterveyttä koskevan keskustelun keskiöön.

Haastattelemamme työterveyslääkärit olivat joltain osin eri mieltä lievien mielenterveysongelmien lisääntymisen syistä. Moni heistä koki, että vaikka työelämä on monilla mittareilla mitattuna parantunut viime vuosikymmeninä, työelämä on myös monimutkaistunut ja työn vaatimukset ovat koventuneet. Työelämän tahti on kiivastunut ja vaatimukset tavoitettavana olemisesta ovat lisääntyneet. Yhä useammat tekevät henkistä työtä, jota on vaikeaa jättää työpäivän päätteeksi työpaikalle. Kognitiivista prosessointia vaativa työ myös kuormittaa enemmän mieltä kuin kehoa.

Sairauslomalle aikaisempaa vähäpätöisemmistä syistä

Osa työterveyslääkäreistä oli sitä mieltä, että etenkin nuoret työntekijät kestävät vanhempia sukupolvia heikommin aiemmin normaaleina pidettyjä, elämänkulkuun kuuluvia vastoinkäymisiä. Työterveyslääkäreiden mukaan työntekijät jäävät pois töistä varsin pienistä syistä, kuten lemmikin kuoleman tai parisuhteen päättymisen vuoksi. Kissan kuolema oli työterveyslääkäreiden keskuudessa käsite, joka symboloi erityisesti nuorten työntekijöiden alhaista kynnystä hakea sairaslomaa. Pitkän työuran tehneet työterveyslääkärit pitivät mahdottomana ajatusta, että työntekijä olisi 1970-luvulla ilmoittautunut sairaaksi lemmikkieläimen kuoleman takia.

Kissan kuolema on toki jossain määrin kärjistetty esimerkki työntekijöiden alhaisesta resilienssistä elämän vastoinkäymisiä kohtaan. Se myös kuvastaa osaltaan kulttuurista muutosta, jonka johdosta lemmikkieläimestä on tullut aikaisempaa tärkeämpi tai monille jopa ainoa perheenjäsen. Toisaalta tämä esimerkki heijastelee myös työelämän muutosta, joka tekee työntekijöistä entistä haavoittuvampia vastoinkäymisille.

Työntekijältä odotetaan työelämässä sataprosenttista suoritusta

Vaikka työolot ovat parantuneet monessa suhteessa, eräänlainen väljyys työelämässä on vähentynyt. Tehostamisen ja ulkoistamisen seurauksena monesta työstä on karsittu tyhjäkäynti ja joutilaisuuden hetket kokonaan pois. Työn tuottavuuden kannalta tällainen kehitys nähdään yksinomaan myönteisenä asiana, mutta samalla tämä muutos on tarkoittanut sitä, että työelämässä on aikaisempaa vähemmän mahdollisuuksia puolikuntoisena, esimerkiksi elämään kuuluvien kriisien vuoksi, allapäin työskentelemiselle.

Työntekijältä odotetaan monilla työpaikoilla jatkuvasti sataprosenttista suoritusta. Esimerkiksi palveluammateissa se tarkoittaa usein jatkuvaa esilläoloa ja positiivista asennetta. Tällaiset vaatimukset saattavat vaikuttaa siten, että osa työntekijöistä jää henkisiä voimavaroja verottavan vastoinkäymisen kohdatessaan mieluummin sairaslomalle kuin yrittää sinnitellä puolikuntoisena vaativassa työssään.

Vaikka sairauspoissaoloja pidetään yleensä kielteisenä asiana, nuorempien sukupolvien herkkyydessä työelämän epäkohdille ja oman jaksamisen rajoille voi nähdä myös positiivisen puolen. Etenkin nuoret työntekijät vaativat työltä ja työhyvinvoinnilta enemmän kuin aikaisemmat sukupolvet.

Työterveyslääkäreiden mukaan he myös usein uskaltavat hakea apua henkiseen oireiluun ennen kuin ongelmat muuttuvat vakaviksi. Tämä on monessa suhteessa hyvä asia. Se kuitenkin asettaa työnantajille uusia vaatimuksia. On myös syytä pohtia, kuinka pitkälle työn tehostamisessa voidaan mennä. Jääkö työelämään tilaa työntekijälle, jonka elämässä välttämättä on erilaisia vaiheita ja niistä johtuvia erilaisia suorituskyvyn tasoja?