Puu-Pasila rakentui metsän kupeessa sijaitsevalle rinteelle vuosien 1895-1905 aikana. 1800-luvun lopulla nopean teollistumisen seurauksena Helsinki alkoi kasvaa nopeasti. Kasvua seurasi tonttien ja vuokra-asuntojen hinnannousu, joka pakotti Helsinkiä paisumaan laajemmalle alueelle. Helsingin väestö ei enää mahtunut asumaan keskustan alueelle. Rautatien varteen alkoi rakentua asuinalue, jonka asukkaat koostuivat pääasiassa maaseudulta tulevista työläisistä ja rautatieläisistä. Puurakentaminen, vehreät pihat ja ympäröivä luonto helpottivat maalta muuttaneiden työläisten sopeutumista kaupungin sykkeeseen.

Puu-Pasilan ainutkertaisuus näyttäytyi sääntelemättömyytenä. Talot rakennetttiin materiaaleista joihin oli kullakin perheellä varaa tai joita sattui löytymään. Alueelta ei löytynyt kahta samanlaista taloa. Lopputulos oli kirjava ja muistitti osin Tampereen Pispalan aluetta. Puu-Pasila oli pala maaseutua keskellä kivikaupunkia. Se oli asukkaidensa rakastama kyläyhteisö.

Syntyaikoinaan Pasilaa pidettiin epäterveellisenä ja epämääräisenä asuinalueena. Se kuului Helsingin vähiten arvostettuihin kaupunginosiin. Alueen ulkopuolella Pasilaa kutsuttiin häveliäisyyssyistä Fredriksberg- tai Fredika -nimillä. Alueella asui pääasiassa työläisiä ja rakennukset olivat vaatimattomia. Osa rakennuksista oli siirretty muualta. Alue tunnettiin halpojen vuokra-asuntojen alueena ja alue oli korkeamman sosiaaliluokan mielissä varattomien ihmisten sijoituspaikka. Heidän mielestään asuit Pasilassa, jos sinulla ei ollut varaa muuhun. Alueen ihmisiä liitti yhteen köyhyyden lisäksi yhteisöllisyys. Auttamistahto ja talkoohenki olivat voimissaan.

Pasilan esikaupunkialueen liittäminen 1912 Helsinkiin toi alueelle kunnallistekniikan. Juokseva vesi, viemäröinti, sähkövalot ja päällystetyt kadut olivat monelle Puu-Pasilassa asuvalla jotain vallan kokematonta. Vielä 1970-luvulla kolme neljästä kantoi vetensä kaivosta ja sauna oli vain noin seitsemässä prosentissa taloista. Sisävessat olivat edelleen harvinaisuuksia.