Lauantaina kuolleena löydetty Heinäsirkka eli Anne Taskinen kertoi elämästään Ilta-Sanomien haastattelussa vain kuukausi sitten. Julkaisemme haastattelun nyt uudelleen laulajan ja kulttuuripersoonan muistoksi.

Minua ennen olivat olleet suomalaisia naisrokkareita suunnilleen vain Maarit ja Muska – ja he tekivät musiikkia miestensä kanssa, Heinäsirkka sanoo.­

– Kun Loiri kertoi muistelmissaan kaataneensa aikoinaan naisia kuin keiloja, niin minun täytyy vastaavasti kertoa: olin varmaan 1980-luvun pakkikuningatar. Oli jotkut näyttelyn avajaiset, niin lesbot repivät jatkoille toisesta kädestä ja miehet toisesta!

Näin muistelee taiteilija Heinäsirkka eli Anne Taskinen, 61. Hän tuli 1980-luvulla tunnetuksi ensin laulajana soolourallaan sekä Sleepy Sleepersissä että Leningrad Cowboysissa ja sittemmin kulttuurin moniottelijana: näyttelijänä, käsikirjoittajana, toimittajana ja muun muassa konsertti- ja tapahtumajärjestäjänä sekä UMO-säätiön hallituksessa ja kulttuurijärjestöjen aktiivitoimijana.

Heinäsirkka oli värikäs ja energinen ilmestys kaikkialla, mihin saapui – ja on yhä.

– Kun menen Roomaan tai Berliiniin, ei minun tarvitse selittää, mitä teen. Ihmiset ymmärtävät heti, että olen taiteilija!

Heinäsirkka kuvailee ”mukaviksi ja leppoisiksi kundeiksi”.­

Haastattelua tehdään hänen pyynnöstään perinteisessä kulttuuriravintola Kosmoksessa Helsingin ydinkeskustassa. Siellä ovat vuosikymmenten aikana syöneet, juoneet ja tupakoineet monet maan merkittävimmistä taiteilijoista.

– Karkasin tänne, kun väsyin Vanhalla kuuntelemaan soittajien juttuja kitaroistaan. Täällä oli sitten runoilijoita ja kuvataiteilijoitakin. Tuossa pöydässä istuimme kerran pitkään Arto Mellerin ja Albert Järvisen kanssa, Heinäsirkka muistelee.

Heinäsirkkaa ovat myös muistelleet monet, sillä hän oli 1980-luvulla yksi ensimmäisiä suomalaisia naisia, jotka loivat uraa miesten hallitsemilla rockmarkkinoilla.

Miten hän sen teki?

Mitä hän tekee nykyisin?

Heinäsirkka, jättimäinen heinäsirkka korosti Anne Taskisen pitkän, nilkkoihin asti ulottuvan nahkatakin selkää kesällä 1978. Heinäsirkka kärpäslaseissaan ja kaverinsa Leppis – niinpä tietysti – olivat lähdössä Saarijärveltä juhannusfestivaaleilta, kun heille tultiin taas kerran tekemään tarjouksia miesseurasta.

Heinäsirkka Linnan juhlissa vuonna 2007.­

Tarjoajien asenne oli: tästä ei voi kieltäytyä.

Heiniksen ja Leppiksen asenne oli: kieltäydymme – ”Häipykää helvettiin.”

– He meinasivat, että nyt tulee turpaan. Äijät heiluttelivat puukkoa ja ajattelin, että tästä tulee paha juttu, Heinäsirkka kertoo.

– Lähdimme sitten leirintäalueelta karkuun, sinne jäi telttakin. Pelastauduimme festarialueen backstagelle. Päätimme liftata johonkin keikkabussiin, ja Sleepy Sleepers otti meidät kyytiin.

Itsekin räväköinä tunnetut Sakke Järvenpää ja Mato Valtonen ja kumppanit katsoivat persoonallisia naisia ja olivat vaikuttuneita.

Pian Heinis ja Leppis olivat osa Sleepy Sleepersin esiintyjäryhmää. Bändin keikkabussi starttasi Lahdesta, ja sinne helsinkiläinen Heinäsirkka karautti omalla jenkkiautollaan. Se oli kuulemma ”Plymouth Belvedere, jossa oli porattu V-8”.

Elämässä riitti rooleja.

– Kirjoitin stuiduks, kävin ravintola-alan kouluja ja olin lastensuojeluviraston apulaiskanslisti: mulla oli oma huone, jonka ovella oli liikennevalot. Ja viikonlopuiksi vedin leopardit päälle ja lähdin keikoille.

Yhteistyö oli toimivaa. Sliippareita Heinäsirkka kuvailee ”mukaviksi ja leppoisiksi kundeiksi”.

– Aluksi jätkät toki testasivat, mutta kun he tajusivat, että minä ja Leppis olemme ehdottomia – ”meitä ei kaadeta” – saimme kuningattaren kohtelun, laulaja kertoo.

– Sliipparit olivat suorastaan suojelevia. Kun minulla myöhemmin oli joku poikaystäväehdokas, he sanoivat: ”Tuo se tänne, me syynätään se”.

Heinäsirkka keikalla joulukuussa 1986.­

Näyttävyyden hinta oli miesten päällekäyvä innostus. Kyse ei tosiaankaan ollut mistään kepeästä flirttailusta, vaan ilmeisesti miehet ajattelivat Sleepy Sleepersin kanssa alatyylistä ja rajua rokkishow’ta vetäneen naisen olevan lavan ulkopuolellakin valmis jatkuvaan rajun ja alatyylisen ehdottelun kohteeksi.

– En usko, että olin miesten mielestä kaunis tai ihana, mutta se konteksti oli niin erilainen kuin kenelläkään muulla. Minua ennen olivat olleet suomalaisia naisrokkareita suunnilleen vain Maarit ja Muska – ja he tekivät musiikkia miestensä kanssa, Heinäsirkka pohtii.

– Miesten ahdistelu oli pelottavaa. Kotonakaan ei yhdessä vaiheessa uskaltanut mennä parvekkeelle, kun naapurihuoneiston mies tuli omalle parvekkeelleen murisemaan.

Muriseva mies naapurissa voi vaikuttaa huvittavalta näin vuosikymmenten kuluttua, mutta ahdistelu muuttui synkemmäksi. Kun Heinäsirkka muutti, aktiivisin piirittäjä ilmestyi hänen pihakeinuunsa. Pian tuli uhkaussoittojakin.

– Se oli kuin suoraan Hitchcockin leffasta.

Lopulta Heinäsirkka, kansalainen Anne Taskinen teki rikosilmoituksen ja poliisi kävi puhuttamassa ahdistelijaa. Kiusanteko loppui.

Mutta tähän tarvittiin naispoliisia, Heinäsirkka muistelee.

– Läpi 1980-luvun oli sellainen asenne, että poliisissa sanottiin vain: ”Näitä on”. Onneksi tilanne on muuttunut. Sitten, kun 1990-luvun lopulla tällainen ahdistelu kriminalisoitiin ja satuin sillä kertaa puhumaan naispoliisille, asiaan tartuttiin.

Sliipparisekoilun taustalla oli klassisesti koulutettu laulaja. Mutta niin kävi kuten monella, taidemusiikin tilalle hiipi innostus rokkiin, ja laulunopettaja julisti, ettei Taskisesta tule koskaan laulajaa.

– Ei minusta ollut laulamaan aarioita flyygelinmutkassa, hän puuskahtaa.

Mutta laulaja Taskisesta tuli Heinäsirkkana. Esikoissoololevy julkaistiin 1985 ja sen jälkeen levyjä on tullut kaikkiaan seitsemän, uusin albumi Symmetria julkaistiin kolme vuotta sitten. Sen erikoisuus on, että jokainen kappale edustaa eri musiikkityyliä – Heinis jopa räppää.

Runsaan 30 vuoden aikana naisten asema suomalaisessa popissa ja rockissa on mullistunut. Jos nuoren Heiniksen aktiivivuosina naisten kykyä soittaa esimerkiksi sähkökitaraa kyseenalaistettiin sanoen, että instrumentti on ”naiselle liian painava”, niin nyt Vesalan loppuunmyydyn Helsingin Hartwall-areenan konsertin yksi huipennus on, kun Vesala ja illan vierailija Maija Vilkkumaa soittavat rinta rinnan sähkökitaroita – ja yleisö, paljolti naisista koostuva yleisö on innoissaan.

Heinäsirkka eli toimittaja Anne Taskinen kirjoitti toimittaja Arja Ahon kanssa vuonna 2003 hakuteoksen Rockin korkeat korot: suomalaisen naisrockin historia!, joten Heinäsirkkaa voi pitää naisesiintyjien tasa-arvotaistelun tuntijana sekä kokijana että teoreetikkona.

– Tunnen nuorempia naisesiintyjiä kohtaan äidillisiä tunteita, hän sanoo.

Neuvokin nuoremmille siskoille irtoaa: pitää pyrkiä vaikuttamaan rakenteisiin. Se tarkoittaa kuulemma sitä, että tilanteet pitää pyrkiä ottamaan haltuun ja vaatia olosuhteet esimerkiksi esiintyessä sellaisiksi, mitä oma taiteellinen näkemys edellyttää.

Näin Heinäsirkka on toiminut itse:

– Esiinnyin 1980-luvun lopussa Neuvostoliitossa. Olin matkalla yksin ja ennen esiintymistäni komensin paikallisia valomiehiä rakentamaan valot keikalleni niin kuin minä haluan. He ihmettelivät, että nyt on kova komento, mutta hoitivat homman.

Entä mikä tämän hetken naisesiintyjistä miellyttää Heinäsirkkaa erityisesti?

– Maustetytöt! Heillä on asennetta.

Etanat ovat jäähtyneet Heinäsirkan lautasella. Tarinoita riittää niin, että syöminen unohtuu. On juttuja keikkamatkoilta, radio-ohjelmien tekemisestä, taiteilijoiden rauhanjärjestöstä Pandista, taiteilijakapakoissa istumisesta ja isästä, joka oli ”sekä Ajanmiehen mannekiini että kivitutkija geologian laitoksella”.

Ja ihmissuhteista. Kun työt veivät kaiken ajan, Heinäsirkka keskittyi nuoruudessaan niihin ja jätti parisuhteen elämästään pitkäksi aikaa kokonaan. Sellaistakin on sittemmin tullut kokeiltua, mutta nyt Heinäsirkka asuu taas yksin.

– En ole seurustellut muulloin kuin silloin, kun en ole voinut olla seurustelematta.

Sitten hän tarttuu haarukkaan ja iskee sen kiinni etanaan. Heinäsirkan elämä ei ole tuoretta Pyhimyksen kappaletta mukaillen keitto, vaan annos hyvää ruokaa taiteilijaravintolassa.

– Olisi minulla paljon muutakin kerrottavaa, mutta säästän ne elämäkertaan. Sen kirjoitan yhden toimittajan kanssa heti, kun saan romaanin valmiiksi, Heinäsirkka ilmoittaa.

– Enkä ole kuin vasta 61-vuotias. Elämä on kesken, en ole kuolemassa.