

„Když jste svědky lidskoprávní katastrofy, je to děsivé. Změnilo mi to život,“ říká světoznámý investigativní novinář Ethan Gutmann. Muž, který světu odhalil pravdu o zabíjení Číňanů pro orgány, ve velkém rozhovoru pro iROZHLAS.cz přiznává hrůzu z toho, že on i jeho kolegové selhali. Mohou za to znepokojivé zprávy ze Sin-ťiangu, kde čínská vláda vězní statisíce lidí. Nezbývá než se ptát: „Kdyby zabili všechny Ujgury - prošlo by jim to?“

Praha 22. června 2018

Na přelomu tisíciletí žil Ethan Gutmann v Pekingu – v samém centru dění, uprostřed svých kontaktů, hned věděl, co se kde šustlo, a jak sám říká, byl to opojný pocit. Přesto se té pracně vybudované sítě zdrojů vzdal a nahradil ji uprchlými Číňany, kteří z rodné země utekli kvůli strachu o holý život. Neboť Gutmann je jedním z vyšetřovatelů, kteří svět konsternovali důkazy o masovém zabíjení čínských vězňů svědomí a násilném odebírání jejich orgánů.

To je známá vyšetřovací zpráva Krvavá sklizeň (Bloody Harvest, 2006) právníka Davida Matase a kanadského exministra zahraničí Davida Kilgoura; Gutmannova několikasetstránková kniha Jatka: Masové vraždy, odebírání orgánů a čínské řešení problému s disidenty (The Slaughter: Mass Killings, Organ Harvesting, and China's Secret Solution to Its Dissident Problem, 2014, česky 2015) či aktualizovaná verze Krvavé sklizně (Matas, Gutmann, Kilgour) z roku 2016, která počet transplantací v Čínské lidové republice vyčíslila na zhruba 100 tisíc ročně.

Překvapí vás, že Gutmann už není v Číně vítán? Tím spíš, že mu jedno Pekingu nemilé téma nestačilo. Už v roce 2004 totiž vydal svoji knižní prvotinu nazvanou Ztráta nové Číny: příběh amerického obchodu, touhy a zrady (Losing the New China: Story of American Commerce, Desire and Betrayal), kde mapuje spolupráci západního podnikatelského společenství s Komunistickou stranou Číny a to, jak jí technologické korporace, jako například Cisco, daly do ruky nástroje k totální kontrole občanů.

Jak je to dlouho, co jste naposled byl v Číně?

Pěkných pár let. Odjel jsem v roce 2002, v době, kdy jsem dělal výzkum pro svoji první knihu. Tenkrát ji považovali za kontroverzní, ale dnes je to kniha o něčem, co už je obecně známo: o sledování lidí v Číně a tom, jak mu nahrály firmy ze Západu, především Cisco, Yahoo, do jisté míry i Microsoft a další. Ta kniha mi do Číny prakticky zavřela dveře, nejsem už žádoucím hostem. Ale není to jediný důvod.

Povím vám jeden příběh. Když vyšetřování odebírání orgánů teprve začalo, ještě před Kilgourovou a Matasovou zprávou Krvavá sklizeň vyšly v Epoch Times články o tom, že Sujiatun (nemocnice ve městě Šen-jang v provincii Liao-ning, pozn. red.) je prakticky koncentrační tábor a praktikující Fa-lun-kung tam vraždí kvůli orgánům. A mně zavolala Wang Wen-i – hodně známá žena, asi si ji pamatujete z trávníku Bílého domu. (Čínská lékařka a novinářka; dlouhodobě žije v USA. V dubnu 2006 svým protestem prolomila tiskovou konferenci George W. Bushe a jeho čínského protějšku Chu Ťin-tchaa během Chuovy návštěvy ve Washingtonu, pozn. red.)

Takže Wang mi zavolala: Mám v Číně svědka a v noci s ním budu mluvit, chcete být u toho? Já na to: Jak chcete s někým v Číně mluvit důvěrně (rozuměj bez odposlechu, pozn. red.)? To nejde! Ale ona: Kdepak, jde, my praktikující máme speciální systém.

Věřil jste jí?

Jsem si jistý, že ty kanály zabezpečili hodně dobře. Ale stačilo to? Ten svědek na druhém konci linky byl muž z nemocnice z Kantonu, který nám předal zásadní informace nejen o odebírání orgánů, ale i o tom, jak velkou roli v něm hraje tahle konkrétní nemocnice. Rozloučili jsme se, popřáli si dobrou noc – a pak ten muž beze stopy zmizel. Měl ženu, měl dítě. A najednou se po něm slehla zem. Už napořád.

A já si uvědomil: reportéři milují drama, skrytou kameru, tajné nahrávky. Ale faktem je, že když takhle pracují v Číně, umírají kvůli nim lidé. A ať už to dělají ve jménu jakkoli velkého problému – a odebírání orgánů je obrovský problém, větší než jeden lidský život – řekněte mi, že byste si tohle zvládla vzít na svědomí. Protože já to neumím.>