Når det skete, fik det eleverne fra østgrønland til at rykke helt tæt sammen, og så opstod der det, som pædagogerne på elevhjemmet kalder bygdekrig.



På sådan nogle dage kunne Emilie virkelig blive ramt af længsel efter Ittoqqortoormiit. Efter at være hjemme hos sine forældre og søskende, løbe en tur på stranden eller tage en dukkert i det kolde vand.



– Jeg var meget ung dengang, så jeg kunne blive meget ked af det og sur. Så gik jeg ind på mit værelse og ringede hjem til mine forældre og forklarede dem, hvad der var sket.



Når det skete, prøvede hendes mor at berolige hende. At sige, at Emilie ikke skulle tage sig af det. Eller måske sige det til de voksne. Det plejede at virke. Emilie blev roligere, og hjemveen forsvandt ud af kroppen. Et stykke tid.







Efter lidt tid ebbede bygdekrigene ud. Eleverne lærte hinanden bedre at kende, og Emilie vænnede sig til pligterne og til livet i Nuuk, og der gik længere mellem anfaldene af hjemve.



Men roen varede ikke længe. For ligesom omkring 300 andre grønlandske unge gør det hver år, flyttede Emilie efter 10. klasse til Danmark for at gå på efterskole. Hun gjorde det – ligesom de andre grønlandske efterskoleelever – primært for at blive bedre til dansk, som i Grønland er nødvendigt at kunne, hvis man vil i gymnasiet og fortsætte på en videregående uddannelse, hvor meget af undervisningen foregår på dansk.



Emilie havde valgt en efterskole i samme by, som hendes far havde boet i som barn – Dronninglund – og ligesom da hun flyttede til Nuuk, glædede hun sig til alt det nye, der skulle ske. Men i Danmark kom hjemveen tilbage med fuld kraft. For alt var så anderledes. Bare tag den første dag som eksempel. Hun ankom i august, men i Grønland var det koldt, så Emilie havde vintertøj på. Lige da hun landede, viste det sig, at hun skulle direkte med til bryllup hos sin værtsfamilies datter, og der stod Emilie så i tykt vintertøj, mens alle andre løb rundt i fine sommerkjoler.



– Det var virkelig pinligt, siger hun.







Om aftenen blev hun installeret i et værelse hos familien, som var den samme, som hendes far havde boet hos som barn. Da alle havde sagt godnat, og Emilie skulle på toilettet, fik hun øje på en kæmpe edderkop ude på badeværelset.



– I Grønland er der ikke så mange edderkopper, og de er slet ikke så store som i Danmark. Da jeg havde fået øje på den, kunne jeg slet ikke røre mig, og jeg turde ikke gå derud og tisse, så jeg holdt mig.



Inde på værelset var der endnu flere edderkopper, og Emilie var så bange, at hun lagde sig op under dynen med alt sit tøj på. Kiggede ud i mørket og græd og græd. Hun sov slet ikke den nat, men længtes efter sin familie.







I starten af efterskoleopholdet havde Emilie bare lyst til at give op og vende hjem. Det var svært, det hele, og hun havde hjemve. Sådan er det for mange af de grønlændere, der starter på efterskole. Hver femte ender med at rejse hjem før tid, fordi de savner familien for meget og har svært ved at falde til.



Alligevel blev Emilie. Hun ville så gerne have det til at lykkes. Det gjorde det også, selvom hjemveen gnavede. Indtil der skete noget.







Da Emilie havde været i Dronninglund nogle måneder, fandt hun ud af, at hun var blevet gravid hjemme i Ittoqqortoormiit. Det gik ikke at være så langt væk hjemmefra og gravid. Så hun flyttede hjem og fødte et halvt år efter sin søn Marcus, som i dag er to år.



Han bor hjemme i Ittoqqortoormiit hos Emilies forældre. Det er ikke muligt at bo med et barn på kollegiet, og i Nuuk er det meget svært at få en lejlighed eller et værelse i et alment boligbyggeri. Det eneste andet alternativ er at vende tilbage til Ittoqqortoormiit, men Emilie vil gøre gymnasiet færdig, og hun vil have en uddannelse.



– Det er meget vigtigt for mig at få en uddannelse. Jeg vil ikke bare stå og kigge på min søns liv. Jeg vil selv kunne forsørge ham, så det var vigtigt for mig at komme på gymnasiet. Det er min drivkraft, siger hun.



Men det har ikke gjort Emilies hjemve mindre at sende sit barn bort.



– Det er især, når der sker noget stort, at jeg får hjemve. Jeg var der for eksempel ikke den dag, han lærte at gå. Og jeg var der heller ikke, da hans to års fødselsdag blev fejret med kaffemik sammen med hele familien.







Selvom Emilie ikke kan se sin søn eller resten af sin familie ofte, prøver hun at være i så tæt kontakt med dem som muligt. Videotelefoni hjælper.



– Jeg facetimer med dem, når jeg savner dem rigtig meget. Min hjemve kommer og går, og jeg holder aldrig op med at savne dem.



Det er også derfor, hun overvejer, om hun skal læse videre til enten jordemoder eller folkeskolelærer, efter hun bliver student næste sommer. Dem er der nemlig altid stor mangel på i Ittoqqortoormiit – og så kan hun flytte hjem igen.



Indtil da bliver hun i Nuuk og prøver at holde savnet efter dem derhjemme stangen. Ligesom rigtig mange andre grønlændere.

