Den 28. oktober 2015 konfiskerede politiet 0,3 gram heroin hos en midaldrende mand, der blev antruffet ud for stofindtagelsesrummet Café Dugnad på Halmtorvet i København.

Selv om manden dels havde været stofafhængig siden begyndelsen af 1990’erne og i daglig behandling med metadon siden 2007, dels var på førtidspension og uden formue, fik han alligevel i første omgang en bøde for overtrædelse af narkotikalovgivningen.

Men da Folketinget tilbage i 2007 vedtog at skærpe bødeniveauet for besiddelse af illegale stoffer til eget brug ganske betydeligt, ønskede politikerne netop ikke, at de forhøjede bøder skulle gælde for stærkt stofafhængige borgere. Derfor blev det understreget i lovbemærkningerne, at der skulle gives advarsler, »hvis sociale forhold taler for at meddele en advarsel«, og hvis »besiddelsen af stoffet er udslag af en stærk afhængighed som følge af et længere- og vedvarende misbrug af euforiserende stoffer«.

Organisationen Gadejuristen klagede på borgerens vegne og henviste til reglerne om kun at give advarsler, og den 20. januar omgjorde Politianklagersektionen i Københavns Politi så bøden til en advarsel: »Jeg har især lagt vægt på, at besiddelsen skete i umiddelbar nærhed af et kommunalt stofindtagelsesrum, samt at sigtede efter et længere- og vedvarende misbrug af euforiserende stoffer har en stærk afhængighed af det pågældende stof,« som advokaturchefen skrev.

At politiet som i denne sag i første omgang udskriver en bøde til en stofafhængig i stedet for en advarsel og et tiltalefrafald, er langtfra enestående. Faktisk udskriver politiet i gennemsnit på landsplan 19 bøder, for hver gang de tildeler en stofafhængig en advarsel.

Det viser helt ny forskning fra Center for Rusmiddelforskning på Aarhus Universitet, som for første gang præsenteres på en narkotikapolitisk konference på Christiansborg i dag.

»Tallene viser, at politiet tilsyneladende prioriterer nultolerance over sociale hensyn,« siger manden bag den nye undersøgelse, lektor Esben Houborg.

19 bøder og én advarsel

Det er anden gang, at Center for Rusmiddelforskning har undersøgt, hvordan politiet håndterer balancen mellem at give enten advarsler eller bøder til stærkt stofafhængige borgere, fortæller Esben Houborg.

Første gang indgik der statistiske oplysninger fra 2004 til og med 2008, og undersøgelsen blev offentliggjort af Justitsministeriet i 2013. I den nye undersøgelse inddrages tal helt frem til og med 2013.

Selv om den daværende justitsminister Brian Mikkelsen (K) allerede i 2008 i et svar til Retsudvalget med henvisning til Københavns Politi havde oplyst, at reglerne »generelt overholdes«, så er der ifølge Esben Houborg ikke nogen positiv udvikling at spore. Forholdet mellem de uddelte bøder og de uddelte advarsler har med andre ord ikke forrykket sig siden den første undersøgelse.

»Tallene er ret konsistente. Fra 2009-2013 bliver der også kun givet advarsler i mellem 2,5 og 6 procent af sagerne. I langt de fleste sager bliver der altså fortsat givet bøder, selv om der er tale om personer, der har en behandlingshistorik og dermed tilhører den gruppe, som ikke skal have bøder,« siger Esben Houborg.

Selve undersøgelsen er tilrettelagt sådan, at Esben Houborg har taget alle sager om besiddelse af illegale stoffer til eget forbrug og så sammenlignet med en række sociale oplysninger, bl.a. de pågældendes forsørgelsesgrundlag, og om de har været indskrevet til behandling for stofmisbrug.

»Undersøgelsen viser også, at det er et bestemt segment af befolkningen, der især bliver kriminaliseret for besiddelse af illegale stoffer til eget forbrug. Kort fortalt er det oftest yngre mænd med kort uddannelse, der modtager kontanthjælp og i forvejen er kendt i kriminalregistret for overtrædelse af narkotikalovgivningen. I sig selv er det ikke overraskende, men svarer derimod ganske godt til udenlandske undersøgelser,« siger Esben Houborg.

Baggrunden for, at Esben Houborg og kollegaen Michael Mulbjerg Pedersen overhovedet har interesseret sig for spørgsmålet, er en undren.

»Da man i 2007 skærpede bødeniveauet, men indførte undtagelsen for stærkt stofafhængige borgere, tænkte vi: Hvordan hulen implementerer politiet en sådan regel? Hvordan kan betjente i en konkret situation på gaden, hvor de konfiskerer narkotika hos en borger, afgøre, om personen er stofafhængig eller ej? Det satte vi os for at undersøge.«

Der var en række vanskeligheder med præcist at designe den personkreds, som skulle indgå i undersøgelsen. Problemet var bl.a., at knap halvdelen af landets cirka 33.000 stofmisbrugere ifølge Sundhedsstyrelsen er helt ukendte i behandlingssystemet.

»Det var ret svært. Vi var nødt til at definere den gruppe, som skulle have advarsler i stedet for bøder, og vi endte med, at hvis man havde en behandlingshistorik, altså f.eks. var registreret i Sundhedsstyrelsens landsdækkende register over stofbrugere i behandling, og hvis man modtager kontanthjælp eller førtidspension, så var man en del af gruppen. Det betyder, at vores definerede gruppe er en minimumsgruppe, men det var den eneste måde, vi kunne gøre det på.«

Moralsk eller socialt problem?

I hvert fald siden 1969 har man de facto afkriminaliseret besiddelse af narkotika til eget brug i førstegangstilfælde, som skulle klares med en advarsel. Ikke for hash, men for hårde stoffer ville en bøde først komme på tale i gentagelsestilfælde. 35 år senere ændrede man denne tilgang til problemet, da den daværende VK-regering i 2004 indførte den såkaldte nultolerance. Fremover skulle enhver besiddelse af illegale stoffer som minimum udløse en bøde.

»Det er interessant i et historisk perspektiv: Da man de facto afkriminaliserede besiddelse til eget brug i 1969, opfattede man efterspørgsel efter stoffer som et socialt problem, som skulle håndteres af velfærdsaktiviteter og sociale foranstaltninger. Man ville ikke marginalisere stofbrugerne. Det spillede også en rolle, at f.eks. besiddelse af hash til eget forbrug så at sige blev skrevet ind i en generationskonflikt – altså det, man i dag kalder for ’ungdomsoprøret’ – og den konflikt ville man ikke gøre større ved at kriminalisere de mange unge, der eksperimenterede med hash,« fortæller Esben Houborg og fortsætter:

»Det, der så skete i 2004 med indførelsen af nultolerancen, var efter min mening en tilbagevenden til at se narkotikaproblemet som et moralsk problem, hvor stofbrugeren er en afviger, der skal straffes, og så har man derudover de stofafhængige, der ikke selv kan gøre for det. Så man opererer altså med to helt klassiske kategorier for stofbrugerne: De kriminelle afvigere og de syge. Der er ikke noget derimellem, og dermed forsvinder den sociale forståelse af efterspørgslen af illegale stoffer ud af narkotikapolitikken.«

Er forklaringen uvidenhed?

Som et led i undersøgelsen har Esben Houborg i 2011 besøgt fire politikredse i provinsen for at få en konkret forståelse af, hvordan betjentene på gadeplan håndterer situationen, når de stopper en borger med narkotika i lommen. Hvad var forklaringen på, at der blev uddelt så mange bøder og så få advarsler?

»Når jeg har spurgt, er forklaringen uvidenhed. Det er den eneste forklaring, jeg har kunnet finde frem til,« siger Esben Houborg.

»Hvis loven skulle virke efter hensigten, burde tallene være omvendt, altså 19 advarsler for hver enkelt bøde. Det ville være min fortolkning af lovbemærkningerne. Hvis forklaringen vitterlig er, at de enkelte betjente ikke kender noget til muligheden for at give en advarsel i stedet for en bøde, så må det være et organisatorisk problem i politiet, hvor man åbenbart ikke tilstrækkeligt tydeligt har meldt ud, at der altså kun bør gives advarsler, også i gentagelsestilfælde.«

Gadejuristen: Eftergiv bøder

Gadejuristen står bag den narkotikapolitiske konference på Christianborg, som skal være en optakt til den store FN-konference UNGASS, hvor ledere fra hele verden skal diskutere, hvordan narkotikapolitikken skal indrettes i fremtiden.

Jurist Nanna W. Gotfredsen fra organisationen forklarer, at Gadejuristen altid vinder de sager, hvor de klager over en bøde i stedet for en advarsel.

»Men vi får kun kendskab til en mindre del af sagerne,« siger hun og forklarer, hvad der typisk sker, når en stærkt stofafhængig borger får et bødeforlæg tilsendt:

»Hvis stofbrugeren overhovedet modtager brevet, så bliver det kun sjældent åbnet. Man kender ikke muligheden for at nøjes med en advarsel, og reagerer man ikke selv, glider bøden bare lige igennem retssystemet og hober sig op sammen med al anden gæld til det offentlige hos SKAT.«

Nanna W. Gotfredsen mener ikke, at den enkelte betjent på gadeplan har forudsætningerne for at afgøre, om en borger skulle være stærk stofafhængig eller ej.

»Derfor ser vi også så mange tossede sager, hvor politiet afviser at nøjes med at give en advarsel, fordi stofbrugeren havde ’alt for pænt tøj’ på til i betjentens forestilling at være stofbruger. I andre tilfælde er vi stødt på, at personen skal være kendt i behandlingssystemet eller i Kriminalregistret, men heller ikke det er lovlige kriterier, selv om det selvfølgelig ville gøre det lettere for betjentene at definere ’stærk stofafhængighed’,« siger Nanna W. Gotfredsen.

Hun håber, at den nye undersøgelse fra Center for Rusmiddelforskning vil føre til, at de mange ubetalte bøder, som stærkt stofafhængige har fået, nu bliver eftergivet eller i det mindste genoptaget.

»Allerhelst ser vi, som også anbefalet af WHO, UNAIDS, UN Women, UNDP og FN’s højkommissær for menneskerettigheder, at stofbrugerne simpelthen afkriminaliseres. Svær stofafhængighed er en social- og sundhedspolitisk opgave. Ikke en opgave for straffeapparatet,« siger hun.

Det har ikke været muligt at få en kommentar fra Københavns Politi.