Næste uges afstemning foregiver blot at være jura, men kan føre til en permanent afståelse af vor politiske frihed i rets- og asylpolitikken.

Forleden satte jeg mig for at læse de retsakter, vi skal stemme om på torsdag. Men blev ikke meget klogere. De var tydeligvis ikke skrevet for mig, en sølle dansk statsborger, men til et internationalt kleresi af jurister og højtbetalte eurokrater, hvilket naturligvis er helt efter hensigten. Som er, at det politiske indhold i den forcerede centralisering af magten fra folk til union, der er pågået i knap 60 år med et foreløbigt klimaks i Lissabon-traktaten af 2009, forsøges afpolitiseret.

Der er blot den lille hage ved hensigten, at virkeligheden nu engang er politisk.

Politisk i betydningen rig på uenigheder, divergerende interesser, værdier, kulturer, religioner – og hensigter. Det er der ikke noget dubiøst ved. Sådan er livet, historien, nuet – fuld af forskelle. EU handler derimod om harmonisering. Det er derfor, at vi skal være på vagt.

Bøjet over den nye EU-jura fik jeg hjælp fra uventet kant. En ven havde nemlig været så forudseende at sende mig Jens-Peter Bondes bog Hvad stemmer vi om?, der er udgivet af Retspolitisk Forening med støtte fra Nævnet for EU-Oplysning.

Jeg har aldrig brudt mig om Jens-Peter Bonde. Tilbage i 1990’erne opfattede jeg hans politiske orientering som et levn fra den røde år med Trabant, Wartburg og hennafarvet folkekøkken og jeg stolede ikke på hans politiske dømmekraft. I 00’erne kom jeg i tvivl om EU, og når jeg læser hans aktuelle udgivelse, må jeg bare tage kasketten af og sige undskyld. Det var mig, der tog fejl af Jens- Peter Bonde. Manden er en stædig, udskældt og nødvendig oplyser, når det handler om EU’s hensigter og midler.

Bonde lægger ud med at konstatere, at et ja betyder, at torsdag den 3. december 2015 bliver historisk, for så vidt som det i tilfælde af et ja sandsynligvis bliver den sidste folkeafstemning om rets- og asylpolitik i Danmark. Såfremt Folketinget sidenhen ønsker at »forpligte« Danmark yderligere, dvs. afstå selvstændighed udover, hvad de fem ja-partier allerede har besluttet, vil et simpelt flertal kunne gøre det. De behøver ikke at spørge om lov.

Som det er kommet frem nærmest ved et tilfælde, behøver regeringen efter et ja end ikke et flertal i Folketinget for at kunne underlægge sig nye overstatslige retsakter via Europaudvalget. I udvalget vil det være tilstrækkeligt, at regeringen ikke har et flertal imod sig.

Et ja er gave til ja-partierne: Gør, hvad I finder bedst og hold os andre udenfor! Men magten flyttes ikke alene fra folk til politikere. Den flyttes også fra grundlov til Union, idet sidstnævntes rets-, og asylpolitik gøres overstatslig i stedet for – som tidligere – mellemstatslig.

En af konsekvenserne vil være, at EU-Domstolen fremover vil kunne rejse sager ved de nationale domstole og dermed straffe folk for noget, der lovligt i Danmark, sådan som vi tidligere har været inde på.

En anden konsekvens er, at den grænsekontrol, som den siddende Venstre-regering afviser, men som et flertal i befolkningen efterspørger, bliver forbudt i fremtiden.

Det tog mig en eftermiddag at forstå denne revolutionære konsekvens af et ja. Jeg afprøvede tesen: Nej, det havde mine venner og kontakter ikke hørt. Var jeg sikker? Det var jeg ikke. Før jeg genlæste afsnittet i Jens Peter Bondes bog.

Her fremhæves det, at den relevante retsakt forbyder personkontrol ved grænserne og påbyder »en fælles politik for asyl, indvandring og kontrol ved de ydre grænser«. Forbyder og påbyder. Det er Schengen-aftalen og Dublin-forordningen, man kan høre i baggrunden. Men ingen af disse løse erklæringer eksisterer som bekendt mere. Et ja indebærer altså både et forbud mod kontrol ved egne grænser og et krav om at respektere aftaler, der reelt er afgået ved døden i løbet af ét eneste hektisk efterår.

Timingen kunne dårligt være dårligere for ja-sigerne. Enten aner de ikke, hvad de siger ja til. Eller også ved de det kun alt for godt, men ønsker ikke at oplyse om konsekvenserne. Det sidste er værre end det første, og det er sigende, at det skal være nødvendigt at gå til sine egne værste fjender for sat få besked om det, vi stemmer om.

Ja-siden, som jeg selv engang tilhørte, har mistet forståelsen for det, der kunne have været den positive dynamo i EU – handelssamarbejdet i nationernes Europa – og i stedet købt hele pakken, nu også rets- og asylpolitikken – samtidig med, at ja-sigerne har den frækhed at hævde, at det alt sammen bare en sund fornuft. De har tilsyneladende tegnet livstidsabonnement på ålerusen med den stadig snævrere union, mens de afpolitiserer og bagatelliserer indholdet. Det er i bedste fald naivt, i værste fald strategisk løgnagtighed.

Torsdagens afstemning foregiver blot at være jura, men kan føre til en permanent afståelse af vor politiske frihed i rets- og asylpolitikken og aflive forbindelsen mellem folk og ret. Det er ikke teknik; det er nationalstatens hjerteblod. Siger vi ja, siger vi nej til os selv.