Muhammedtegningen er tilbage.

Det er alt sammen Støjbergs skyld. Fordi hun er populist, vrænges der på Facebook. Det er ydermere en helt ny politisk linje fra Venstre i forhold til Anders Fogh, skriver intellektuelle. Og ’Støjberg sætter Danmarks sikkerhed på spil,’ udtaler tidligere PET-chef, Hans Jørgen Bonnichsen, som nogen tilsyneladende har vækket med en opringning, der fik ham til tale som en mand, der er faldet ud af sengen.

Ingen af delene er rigtig sandt. Eller rigtig forkert.

Integrationsminister Inger Støjberg har ’flashet’, at baggrundsskærmen på hendes iPad er Kurt Westergaards tegning af Muhammed med bombe i turbanen, ja. Mest værd at bemærke er imidlertid følgende:

Der er intet nyt. Og det burde egentlig være oprørende nok i sig selv.

Denne lørdag er det 12-året for Muhammed-tegningernes offentliggørelse 30. september 2005. Selvom tegningen burde være der oven over teksten her, så er Westergaards tegning der ikke. Af hensyn til medarbejderne her i JP/Politikens Hus, hvor også Ekstra Bladet bor.

Det er muligvis trættende, at Støjberg så demonstrativt viser, at hun har – og i øvrigt i årevis har haft – tegningen på sin iPad. Men det var jo ikke ud af det blå. Et museum i Viborg har indrettet en udstilling om blasfemi og udeladt tegningen. Hvilket svarer til at udgive en historiebog om Sønderjylland og undlade at tage 1864 med.

En stor gruppe er således 'fucking trætte af Muhammed-tegningerne', ifølge de sociale medier. Herunder en del, der mener, at de aldrig nogen sinde skulle være bragt, at det var mobning af muslimer, og at ytringsfriheden aldrig har været truet.

Hertil kan man kun sige: Fortæl Flemming Rose, at ytringsfriheden ikke er truet. Manden, der trykte tegningerne og skrev den ledsagende tekst om, at alle må finde sig i hån, spot og latterliggørelse.

Eller sig det til hans PET-folk. Eller sig det til Jyllands-Posten, der har fået afværget seks terrorangreb mod sig. Eller fortæl det til de efterladte tegnere på Charlie Hebdo. Eller gør det klart for Kurt Westergaard, der blev angrebet med en økse for at tegne profeten.

’Men hvorfor skal vi i det hele taget forhåne en hel religions udøvere,' spørges der ofte.

Det skal vi heller ikke. Og det gør vi heller ikke. Men påstår man det, indoptager man ukritisk og tankeløst islamisternes gidseltagning af islam, da de opponerer mod at blive krænket med samme argument: 'I håner 1,4 milliarder muslimer'.

Var det hertil, vi nåede efter tolv års kamp for ytringsfriheden i sagen om Muhammed-tegningerne? At nu må det høre op, nu gider vi ikke mere, og der er også forholdet til andre lande samt eksporten og den gode stemning at tænke på?

Forhåbentlig ikke.

Hvis en befolkningsgruppe hævder sig krænket uden for egne hellige steder – uanset hvad krænkelsen angiveligt ud på – så forlanger denne gruppe ikke vores respekt. Så forlanger den vores underkastelse. Det er uforeneligt med et liberalt demokrati.

Og hvis Inger Støjberg har brug for at minde sig selv om, hvad vi hele tiden har været oppe imod ved at have Westergaards forkætrede tegning som sin baggrundsskærm, så er det vel hendes sag og på mange måder både forståeligt og i orden af ovenstående grunde. Konsekvensen bliver hverken mere eller mindre, end den altid har været.

Kan vi virkelig have noget imod, at en politiker synes, at det fortsat er en væsentlig sag at hævde det liberale demokratis frihedsrettigheder? Og hvad så hvis det ophæves til regeringens politik? Er det er ikke præcis vores – det vil sige den brede danske befolknings – holdning?

Det eneste, de opkørte reaktioner i indledningen godtgør, er sådan set, at mørkemændene stadig har magten. ’Vold virker,’ som overskriften på lederen i Jyllands-Posten lød efter massemordet på det franske satire-magasin Charlie Hebdo for netop at forklare, hvorfor der hverken var Charlie Hebdo-eller Muhammed-tegninger i avisen den dag.

Flemming Rose bad i sin tid tegnerne tegne profeten Muhammed af to grunde: For at teste selvcensur. Og for at finde ud af, om en eventuel frygt var begrundet.

Islamister har siden selv sørget for resten: Krænkelsen, ophidselsen, flammerne, mordene, truslerne.

Det er ikke noget, Flemming Rose har gjort. Og det er heller ikke noget, Inger Støjberg nu gør.