For tiden diskuteres TTIP i Norden og i det øvrige Europa. TTIP står for Transatlantic Trade and Investment Partnership og er en frihandelsaftale, som EU og USA forhandler om at udmønte. Diskussionerne har især drejet sig om problemet med øget økonomisk og organisatorisk magt til allerede magtfulde multinationale selskaber på et sådant marked. Her har det vakt bekymring, at disse selskaber ser ud til at få tildelt en retslig status, der gør dem i stand til at omgå nationale reguleringer i forhold til velfærdsrettigheder, sikkerhed og bæredygtig grøn politik.

Tanken er, at ændrer sådanne reguleringer konkurrencevilkårene negativt for disse selskaber, vil en overnational voldgiftsdomstol kunne dømme den enkelte stat til at udbetale milliardstore kompensationer til de berørte selskaber.

Også medicinalindustrielle virksomheder vil blive omfattet. En national afvisning af et godkendt medikament vil således kunne udløse store erstatningskrav. Som medlemmer af det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) vil de nordiske lande også blive involveret i dette overnationale frihandelsområde, hvilket i langt højere grad end noget, EU gør, vil kunne true vores nationale suverænitet på følsomme områder.

Hvad bliver de konkrete virkninger af en transatlantisk frihandelsaftale? Her skal vi hæfte os ved, at aftalens klare intention er at fremme markedsudvidelse, konkurrenceevne og kommercialisering af alle tjenester, også sundhedstjenester. Virksomheder og kapital af enhver slags skal gives frit spillerum.

Brikker i et markedsspil

European Consumer Organization (ECO) har netop udsendt en rapport om TTIP, sundhed og sygdomsbehandling, der afvejer de potentielle fordele mod de potentielle negative virkninger for patienter og brugere af sundhedstjenester. Én fordel, der fremhæves, er, at vi vil få et tættere samarbejde mellem sundhedsmyndighederne i EU/EØS og USA. Et sådant samarbejde vil kunne føre til bedre behandlinger takket være øget udveksling af innovativ medicin og erfaringer med behandling af forskellige sygdomme.

Men omvendt kan den forstærkede kommercialisering med dens konkurrencehensyn også føre til en tilvækst i farlige eksperimenter inden for behandlingsformer, kirurgi og medicinaludvikling, lyder det i rapporten. Mange europæiske medicinalprodukter bliver aldrig godkendt i USA, fordi de ses som farlige eller ineffektive. USA har et effektivt kontrolsystem med lægemidler, som Europa vil kunne drage fordel af ved harmonisering.

Dette er ECO’s vurdering, men realiseringen af fordelene kan som påpeget blive hindret af kommercialisering og fremvækst af en konkurrerende sundhedsindustri, hvor patienter bliver til brikker, der prisgives i et markedsspil.

TTIP sigter mod, at EU og USA harmoniserer deres definition på driftsøkonomisk betinget ’kommerciel fortrolighed’, med særlig vægt på at bevare fortroligheden inden for den farmaceutiske industri. Dermed vil patienters rettigheder blive underordnet stærke forretningsinteresser. ECO er bekymret for, at den i USA meget brede definition på kommerciel fortrolighed vil svække den udvikling i EU i retning af større åbenhed og transparens i forhold til kliniske behandlingsformer og medicin, som er kommet i stand gennem brugerpres og nye reguleringer på området. ECO frygter, at europæiske lande, de nordiske indbefattet, vil stå værgeløse i forhandlingerne over for de amerikanske kommercielle interesser, som lovfæstet beskytter medicinalvirksomhederne.

ECO er også bekymret for den større magt, som TTIP vil give industrielle forhandlingspartnere inden for sundhedssektoren. Stærke farmaceutiske koncerner vil kunne bestemme priserne på medicin og beskytte behandlingsmetoder ud fra fortrolighedsrettigheder og kommercielle hensyn.

Toppen af isbjerget

Profithensyn vil kunne tilsidesætte patienthensyn. I europæiske lande som de nordiske er det i dag sådan, at priser på medicin og medicinsk udstyr fastsættes efter forhandlinger med medicinalvirksomheder og ved offentlige udbud. TTIP vil give større forhandlingsmagt til den farmaceutiske industri, hvilket vil kunne indebære dyrere medicin for patienter og dermed formindsket tilgængelighed.

I velfærdsstater som de nordiske med universelle sundhedsrettigheder vil højere priser på avanceret medicin kunne gøre indkøb af denne så dyrt, at den bliver utilgængelig i patientbehandlingen. Det kender vi allerede fra kræftbehandling i dag, hvor visse patienter ’opgives’ på grund af høj alder eller andre grunde, men reelt forholdes livsforlængende behandling som følge af for høje medicinpriser.

ECO er fortaler for, at udløbstiden for et patents gyldighed bør afkortes i slutaftalen. Det er et krav, de nordiske land bør støtte. Jo længere patenttid, jo større risiko for, at billigere erstatningsprodukter med samme virkninger forsinkes unødigt.

Med TTIP vil den nordiske sundhedspolitik blive udfordret af de frie markedskræfter i et omfang som aldrig før. I dag aner vi kun toppen af isbjerget af alle følgevirkningerne ved frihandel med sundhed. Sideløbende med TTIP foregår endvidere de såkaldte TiSA-samtaler (Trade in Services Agreement) en multinational forhandlingsrunde om handel med tjenester, hvor 24 WTO-medlemmer, de nordiske lande indbefattet, søger at få en fælles aftale. Og i disse forhandlinger – det ved vi fra lækkede oplysninger – er også offentlige sundhedstjenester trukket ind som handelsprodukter.