Det var 1968, og de britiske myndigheder frygtede de voksende revolutionære strømninger blandt ungdommen. Særligt en enkelt overraskende voldelig demonstration i London i marts 1968 fik myndighedernes opmærksomhed rettet mod de radikaliserede unge. Scotland Yard var bekymrede. Noget måtte gøres for at kontrollere de anarkistiske kræfter, der ønskede at omstyrte det parlamentariske demokrati.

Conrad Dixon var chef i Metropolitan Police Special Branch i London – tidligere marinesoldat – og hyret til jobbet, fordi han blev regnet for at være blandt de bedste. Det var ham, der fik ideen til, hvordan en ny undercover-strategi ville kunne dæmme op for truslen fra de radikale unge.

Enheden, han oprettede, blev døbt Special Demonstration Squad, men fik hurtigt kælenavnet Hairies, mens betjentene i enheden blev kaldt for deep swimmers. Hairies efter det lange hår, de ofte lod vokse ud som en del af deres nye aktivistidentiteter, og deep swimmers, fordi de gik dybere i deres infiltrationer end alle andre inden for politiet.

Der var før blevet brugt undercoverbetjente til at infiltrere gadebander og kriminelle netværk, men det var sporadiske og kortvarige operationer på dage eller uger. Dixon udviklede det til et helt andet niveau. Den nye enhed skulle arbejde med konstruktionen af gennemførte, falske aktivistidentiteter til betjente, der skulle gå aktivt ind i politiske grupperinger i en længere årrække.

Giv mig én million pund og 10 mand, så håndterer jeg problemet, sagde Dixon efter sigende til sine overordnede. Det fik han.

Mere end fire årtier skulle der gå, før den hemmelige enheds operationer begyndte at blive offentligt kendt. Et opslag i oktober 2010 på britisk Indymedia – en nyhedsportal for aktivister – fortalte, at klimaaktivisten Mark ’Flash’ Stone ikke var den ven, alle troede, han havde været de foregående ni år. Mange i miljøet kendte ham som en frisk fyr, der havde stået for logistikken til demonstrationer, var optaget af de globale klimaproblemer og havde rejst med rundt til internationale møder i blandt andet København. Han havde langt hår, tatoveringer og havde været i længerevarende kæresteforhold med to kvinder i miljøet. Nu havde han hårdt presset tilstået over for sine tidligere kammerater: Han var ikke aktivist, men spion for politiet, og ikke nok med det, han var ikke den eneste. Under forhøret gav han dem navnet på en af de andre spioner og åbnede dermed op for videre undersøgelser.

Siden dengang har to journalister på The Guardian – Paul Lewis og Rob Evans – med kilder i både aktivistmiljøet og blandt tidligere undercoverbetjente arbejdet på at kortlægge omfanget af Hairies-operationerne. Nogle af afsløringerne har de løbende offentliggjort i avisen, men i den nye bog Undercover fortæller de samlet historien om 10 af de anslået 100-150 betjente, der siden 1968 har stået bag infiltrationerne. Stort set alle ti rummer skandaler, der har rystet den britiske offentlighed, og indtil videre er 14 officielle undersøgelser af politiets infiltrationer sat i gang.

Ingen gruppe var for lille

Ser man på infiltrationerne over hele perioden, er det slående, hvor bredt politiet har sigtet. At radikale politiske bevægelser på både venstre- og højrefløjen bliver infiltreret er ingen overraskelse, men politiets jagt på informationer om ikke særligt ekstreme grupper er opsigtsvækkende. Diverse trotskistiske grupper havde adskillige spioner, dyrerettighedgrupper, klimabevægelser, en lille samling anarkister i Wales, gadefestgrupper, aktivisthuse og endda en gruppe bestående af politiske klovneaktivister blev også infiltreret.

Nogle af grupperne var så små, at politispionerne spillede en væsentlig rolle i, at de overhovedet eksisterede, og et par af dem gik nærmest i opløsning, efter at spionerne trak sig fra de praktiske opgaver, de ofte varetog. I den antikapitalistiske gruppe London Greenpeace, der lagde sig ud med McDonald’s i den højt profilerede McLibel-retssag, vurderes det, at halvdelen af gruppen på et tidspunkt bestod af enten politispioner eller spioner, som var plantet af McDonald’s.

Spionerne brugte forskellige teknikker til at komme ind på deres mål, alt efter hvilket miljø de ønskede at infiltrere, men fælles for dem var, at det ikke handlede om at blive ledere. I stedet udså de sig en central figur, som de kunne komme tæt på, vinde tillid fra og derigennem bruge til at få en bedre position internt i gruppen. En metode for flere af betjentenes vedkommende var at indlede seksuelle relationer eller kæresteforhold til kvinder i miljøet og derigennem undgå mistænksomme blikke fra de andre i gruppen.

Efter en demonstration mod rævejagt indledte for eksempel spionen Bob Lambert et forhold til en 22-årig kvinde. Målet for missionen var ikke hende, men senere at komme tættere på en gruppe radikale dyrerettighedsaktivister. Han var hendes første rigtige kæreste, og han forførte hende blandt andet ved at tale om sin dedikation over for revolutionen, og om hvor radikal han var:

»Han drillede mig med, at jeg ikke var dedikeret nok. Jeg var vegetar, men han opfordrede mig til at blive veganer, og han fik mig til at blive mere involveret i direkte aktioner,« forklarer hun.

Politienhedens interne slogan var »By Any Means Necessary«, og det slogan blev afspejlet i kulturen og måden, agenterne handlede på. Der er ikke noget, der tyder på, at de overordnede var uvidende om de seksuelle forhold, som spionerne indledte for at få et bedre dække. Tværtimod hævder bogen, at enheden specifikt gik efter at rekruttere mænd, der i forvejen var gift eller i stabile forhold, så de ikke reelt forelskede sig i de kvinder, de gik i seng med. Spionerne fik at vide, at de skulle bruge prævention, og at de ikke måtte blive følelsesmæssigt forbundne. Lambert brød i hvert fald én af reglerne. Han er én blandt mindst to af spionerne, som fik et barn med en kvinde i aktivistbevægelsen. Et barn, som han forlod, da han nogle år senere blev trukket ud og efterfølgende forfremmet til chef i Special Demonstration Squad. Flere af de kvinder, som har haft forhold til politispionerne, har nu lagt sag an mod staten for de krænkelser, de mener, de er blevet udsat for:

»Jeg føler mig så forvirret og såret over det, der er sket. Jeg forstår ikke, hvad jeg har gjort for at blive udvalgt af staten til at blive behandlet på den her måde. Jeg var ingen trussel mod den nationale sikkerhed. Og hvad var mit barn – en utilsigtet skadevirkning?« siger Charlotte, den ene af Bob Lamberts ekskærester i bogen.

Spionen, der vendte sig mod politiet

Spionerne kunne altså godt finde ud af at efterlade både kærester og børn, når de blev trukket ud af operationerne. En enkelt spion havde til gengæld svært ved at lægge hadet fra sig – hadet til selvsamme politi, som han arbejdede for.

Pete Black blev i 1993 sat til at infiltrere antiracistiske grupper. Han var en stor fyr og fandt hurtigt ud af, at han kunne lide konfrontationerne og slåskampene, så han passede perfekt ind i de antifascistiske miljøer, der ofte kom i slagsmål og konfrontationer med radikale højrefløjsgrupperinger eller politiet.

Op gennem 1990’erne begyndte fokus dog at skifte i den antiracistiske bevægelse. I de syv første år af 1990’erne døde 484 mennesker efter at have været i kontakt med britisk politi. En klar overvægt af dem var sorte. Der var mange enkeltsager fremme i medierne om sorte, der døde i politiets varetægt efter at være blevet udsat for vold – uden at de ansvarlige politibetjente blev straffet.

Det forargede mange aktivister. Protestgrupperne udviklede sig derfor fra at fokusere på det ekstreme højre til i langt højere grad at rette et kritisk blik og lave demonstrationer og kampagner mod politibrutalitet.

I 1993 blev teenageren Stephen Lawrence dræbt af en bande hvide mænd i en sag, som blev den mest betydningsfulde af alle black justice-kampagnerne. Det lykkedes ikke politiet at finde morderne, og der var så stor offentlig kritik af efterforskningen, at det begyndte at blive et stort problem for politiets image.

»I løbet af min indsættelse var der stort set konstant pres på mig, for at jeg kunne finde ud af et eller andet, som kunne miskreditere de her kampagner,« fortæller Pete Black.

Konkret blev han sat til at finde smuds på den myrdede teenager i et forsøg på at fjerne fokus fra politiets mislykkede efterforskning. Men det var svært:

»Stephen Lawrence ville gerne være arkitekt, og han var totalt clean. Det var næsten som om, han var hvid middelklasse. Han var ikke den sædvanlige sorte dreng, han havde aldrig været i problemer,« forklarer Black i bogen.

Da det ikke lykkedes at miskreditere den dræbte selv, satte politiet i stedet alt ind på at finde noget på dem, der havde været tæt på den dræbte. Black så timevis af video igennem, indtil han fandt en episode fra en demonstration tidligere på året, hvor Duwayne Brooks – der var vidne til drabet – stod med et slagvåben i nærheden af en gruppe, der væltede en bil. På billederne var der ikke dokumentation for, at han deltog i at vælte bilen, men alligevel rejste politiet tiltale og opnåede dermed målet om at få Lawrence sat ind i en sammenhæng af unge voldelige sorte.

Institutionel racisme

Da Pete Black kom tilbage til politiet, havde han svært ved at acceptere ikke længere at være i sin undercoverrolle. Selv afviser han, at han led af det såkaldte Stockholm-syndrom, men fortæller i stedet, at han reelt blev opmærksom på, hvor problematisk britisk politi reagerede særligt i sagerne om de dræbte sorte i politiets varetægt.

»Jeg havde brugt årevis på at hade politiet, og nu var jeg pludselig en af dem igen. Det kunne jeg ikke håndtere,« forklarer Pete Black.

»Jeg var politibetjent, men i min undercoverrolle hadede jeg politiet. De var fjenden. Jeg havde været for dybt nede i for lang tid. Jeg havde ægte sympati med black justice-kampagnerne og havde også overværet talrige tilfælde af rystende politibrutalitet. Jeg blev helt ærligt antipoliti,« siger han.

Da skandalen om politiets håndtering af Lawrence-sagen senere blev oprullet af en undersøgelseskommission med højesteretsdommer Macpherson i spidsen, argumenterede Pete Black over for sine overordnede for, at hans rolle som infiltrator også skulle lægges åbent frem i offentligheden. Det ville give politiet en lejlighed til at erkende de fejl, de havde begået.

Undersøgelsen endte med meget kritisk at konkludere, at politiet ikke havde formået at fange Lawrences mordere på grund af en blanding af inkompetence og »institutionel racisme« hos politiet i London. Men på trods af Blacks opfordringer om at gå offentligt frem, valgte ledelsen at hemmeligholde infiltrationen med et spektakulært cirkelargument, der hang sammen med hele Special Demonstration Squads eksistensberettigelse:

»SDS’ mandat var at modvirke offentlig uorden. Den generelle konsensus var, at hvis min rolle var blevet offentliggjort, ville der være brudt uroligheder ud i Londons gader,« siger Pete Black.

På udkig efter den næste spion

Omfanget af undercoverbetjentenes operationer begynder først nu at stå klart, men der har været en hel del mistanker undervejs. Flere af kvinderne har opsøgt deres forsvundne mænd i forsøg på at få en forklaring. De har hyret privatdetektiver og er taget til udlandet for at finde frem til deres falske opholdssteder. I flere tilfælde fandt de ting, der slet ikke stemte, og fortalte det videre til deres kammerater.

Talrige agenter har således i årevis været mistænkt for enten at have været politispioner eller infiltratorer på vegne af multinationale firmaer. Men det kunne ikke dokumenteres, så det blev ved mistanken. Sådan vil det næppe være fremover.

»Hvis der er en ironisk pointe i denne historie, så er det, at de politiske aktivister, som ingen tiltro havde til staten, og som blev stemplet som konspirationsteoretikere, fordi de hævdede, at de blev overvåget af det hemmelige politi, slet ikke var i nærheden af at være paranoide nok. Hvis de var skyldige i noget, så var det i at undervurdere, hvor langt politiet var villige til at gå i jagten på informationer om deres liv. Det er usandsynligt, at de vil begå den fejl igen,« skriver forfatterne i slutningen af bogen.

Og netop den udvikling kan risikere at få betydning for alle både nuværende og fremtidige spioner:

»Agenter, som er udstationeret i protestgrupper i dag, arbejder i et klima, hvor alle aktivister er på udkig efter den næste spion. Med en viden om, at de rent faktisk, når alt kommer til alt, eksisterer, og at de kan være overalt«.