Yahya Hassan spiller argumenter i hænderne på en indvandrerkritisk dansk højrefløj, når han lader sit generationsopgør udgive til en overvejende hvid offentlighed, hvor udsagnene let kan komme til at fremstå racistiske.

Sådan skrev den svensk-iranske forfatter Athena Farrokhzad i en anmeldelse af YAHYA HASSAN i den svenske avis Aftenposten i sidste uge, hvor hun gjorde opmærksom på, at hun af samme grund selv har holdt igen med egne erfaringer om patriarkalsk vold i intimsfæren. I en direkte henvendelse til Yahya Hassan spurgte hun: »Puster du ikke til den ild, der risikerer at fortære os?«

»Det er et voldsomt standpunkt, Athena Farrokhzad indtager,« siger forfatter og kritiker på Weekendavisen Lars Bukdahl til Information.

Hans Facebook-profil har den seneste uge været omdannet til centrum for en ophedet debat om validiteten i Farrokhzads argumentation.

Ifølge Lars Bukdahl er det ikke okay at lade sig intimidere og censurere, fordi man skriver ind i en offentlighed, der kan have egne dagsordener. Snarere tværtimod.

»Det er meget besværligt, hvis litteraturen hele tiden skal tænke på den kontekst, den skriver sig ind i. Skulle Sappho (lesbisk digter fra det gamle Grækenland, red.) så også have undladt at skrive sine homoerotiske digte, fordi hun risikerer at blive læst kønsstereoptypisk?« siger Lars Bukdahl til Information.

Eller som forfatteren Thomas Boberg formulerer det i debatten på Facebook:

»Hvilken digtning vil vi så få, hvis vi skal til at tænke på den måde, i forhold til en eller anden (hypotetisk) reception? Hvid eller brun? Jeg tror, det er en blindgyde. Jeg tror stadig på, at den digteriske frihed er det stærkeste kort i den samtale eller konflikt.«

Kunstneriske hensyn

Dermed har debatten om Yahya Hassans digtsamling flyttet sig fra at være en ytringsfrihedsdebat til også at være en fejde om, hvad litteraturen må og skal. Desværre har det ikke været muligt at få fat på Athena Farrokhzad, men på Facebook svarer hun på kritikken.

»For mig er det ikke klart, at Hassan og andre udelukkende skulle tage kunstneriske hensyn i deres tekster. Dels tror jeg overhovedet ikke, sådan noget er muligt, og dels betragter jeg ikke litteraturen som noget, der er adskilt fra livet. Den er underkastet samme etiske rammeværk som alt andet i verden.«

Athena Farrokhzad omtaler endvidere sin egen praksis for selvcensur.

»Ja, jeg udøver selvcensur. Det er en af de priser, livet i et racistisk Norden tvinger mig til at betale. Hvis det hvide kulturetablissement har et problem med det, foreslår jeg, at man angriber årsagerne snarere end værkerne.«

Umuligt ideal

Forfatteren kan aldrig være ansvarlig for, hvordan han eller hendes tekst modtages, men derfor kan man alligevel ikke ignorere den kontekst, som en tekst bliver skrevet ind i. Det mener forfatteren Julie Sten-Knudsen, der har skrevet speciale om ’hvide læsninger’ af litteratur.

»Det bedste ville da være, hvis alle kunne skrive lige, hvad der faldt dem ind uden at bekymre sig om modtagelsen. Men jeg kan godt forstå, at man fravælger at skrive bestemte ting for at beskytte sig selv mod at blive misbrugt i debatten. Eller for simpelthen at bevare fokus på det, man synes er vigtigst.«

Det er forfatteren Mette Moestrup, der også har deltaget i debatten, enig i.

»Litteraturen finder sted i verden, og den vedrører mennesker. Det er ikke nogen kæk sprogleg for sproglegens skyld, hverken for Athena Farrokhzad eller for Yahya Hassan. Det er naivt at tro, at litteratur intet har med etiske spørgsmål at gøre. Det er netop noget af det, der sker i litteratur – en nyskabende undersøgelse af, hvad der er etisk og uetisk,« siger hun til Information.

Når receptionen af Yahya Hassans bog nærmest kun handler om Yahya Hassans opgør med sin muslimske baggrund og samtidig forpasser den systemkritik, der også leveres, giver det god mening, at for eksempel Athena Farrokhzad føler, hun bliver nødt til at censurere sig selv, forklarer Julie Sten-Knudsen.

»I stedet for at angribe forfatteres eventuelle selvcensur kunne vi jo også prøve at ændre det vilkår ved at insistere på en mere nuanceret debat og også give plads til de stemmer, der kritiserer majoritetens normer.«

Mette Moestrup deler Athena Farrokhzads bekymring for det, Farrokhzad kalder »et racistisk Norden«, og mener samtidig, at Farrokhzad misforstås i Danmark:

»Hun prioriterer kampen mod fremmedhadet over opgøret med ’patriarkal vold i intimsfæren’, og hun oplever racismen som så altoverskyggende, at hun mener, den tvinger hende til denne prioritering. Hun er splittet, fordi hun nok beundrer Yahya Hassan for hans mod og hans sprog, men samtidig er kritisk over for hans forklaringsmodeller. Det er en vigtig debat – mellem to af Nordens vigtigste unge digtere.«

Stirrer sig blind på hudfarven

Men Athena Farrokhzad og andre har stirret sig blinde på hudfarven som den ultimative forskelsmarkør, mener Lars Bukdahl.

»Jeg forstår ikke, at man fremhæver racen eller identiteten frem for alle mulige andre forskelsskabende begreber. Det er en identitetsfundamentalisme, som er stik modsat den praksis, som Yahya Hassan selv praktiserer. Han leger hele tiden med identiteter og vrænger af det også i en slags identitetskarnevalisme.«

Lars Bukdahl mener i stedet, at der er alt mulig grund til at tro på, at kunsten kan hjælpe os med at overkomme forskellige former for distance.

»At frasige sig kunstens kraft i forhold til at videreformidle erfaringer giver ingen mening. Kunst og fiktioner er jo empatiteknologier, der kan skildre fremmede oplevelser og bevidstheder. En af de skønne ting ved kunsten er netop muligheden for at blive anbragt et fremmed sted og kunne mærke det fremmede sted.«

Han ærgrer sig over, at Athena Farrokhzad ser Yahya Hassans bog som et tilbageslag.

»Det er verdens mest triste og misantropiske læsning. Det kan da kun være fedt, nærmest en humanisering, at Dansk Folkeparti og alle mulige andre har fået smidt de her erfaringer op i hovedet. Man skal sætte det sted, man taler fra, i spil frem for at passe på det. Ikke stå der og jokke nervøst og misforstået diplomatisk i det. Den her bog er så ekstremt godt et eksempel på, hvor meget rigere vi bliver af, at folk med talent ikke holder kæft.«

På Facebook kommenterer Julie Sten-Knudsen, at Lars Bukdahl med sine synspunkter kommer til at performe en klassisk hvid mand.

»Jeg kan huske, at da vi snakkede om postkolonialisme på litteraturvidenskab, var der tale om figuren ’hvide mænd redder brune kvinder fra brune mænd’. Her må det så være ’hvid mand redder brun mand fra brun kvinde’. Den var alligevel ny.«

Læs også Svenske Athena Farrokhzad til Yahya Hassan: Du har også et ansvar