Debatindlæg: DR er i fuld gang med at forsøge at leve op til de sparekrav, som alle forventer, efterårets medieforlig vil bringe - sparekrav, de nærmest selv har bedt om ved at have hestetransport som kerneområde og hyre ledelse til lønninger, der ikke hænger sammen med at forvalte danskernes hårdt beskattede indtægter. Man sparer under den parole, at man vil skabe et bedre fundament for public service. Det får man åbenbart ved at fyre medarbejdere - og hvorfor først dette fundament nu?

Jeppe Søe Jeppe Søe, født 1971, redaktør på [et cetera] magazine og holder 60 årlige foredrag - tidligere studievært på TV2 og Tv3. Derudover debattør og blogger. Far til fire, to voksne børn, en i børnehaven og Malthe på 9 år, der konsekvent holdes hjemme fra de nationale tests. Søe skriver om samfundet med kritiske øjne - ofte satiriske.



Kampen tabte DR allerede i 1988, da TV2 kom til. De tabte ikke på grund af TV2, men fordi de ikke turde være DR længere. TV2 var et alternativ, som de fleste seere hoppede over på. Nyhedens interesse gjorde, at vi sad klinet til skærmen for at se et hjul trille rundt og afsløre om Gerda på 72 år landede på fallit eller vandt en plaid, med Meyerheim som hjulets første spindoktor. Ole Stephensen stod med forskellige smukke og unge kvinder hver fredag i en elevator, der blandede politisk debat med skærmtrolden Hugo, som vi styrede med telefonens trykknapper. Også nyhederne var forfriskende i forhold til den statsejede kanal. Der var stadig slips - men Gaardbo turde smile og have en holdning. Regionerne satte helt nye standarder, og Højlunds forsamlingshus bragte debatten til både Faaborg og Skjern i den lokale idrætshal. Danskerne elskede det.



TV2 skulle være et kommercielt alternativ. Det var meningen, de skulle være anderledes. Hvordan reagerede så DR, der netop ikke behøver at læse seertal, fordi pengene jo kommer for at sikre, at de også laver TV til de få? DR panikkede. I stedet for at holde fast i en seriøs og uddybende tilgang til virkeligheden, panikkede de over nedgangen i seertal og kopierede TV2. I dag kan man nærmest ikke se forskel.



P1 blev en amputeret udgave af fordums storhedstid, hvor der var tid til samtaler og udsendelserne kunne vare flere timer. Skanderborg Station sendte boganmeldelser, og Poul Friis havde debat med cigaren i munden. Radio24syv har på kort tid - og med relativt få midler - overhalet. De har såmænd gjort det ved at give programmerne tid, hyre folk med holdning og vid - og ikke mindst turde have samtaler med lytterne og inddrage dem. En form P1 forlod med Poul Friis som sidste bastion, dræbt af Plummers effektiviseringsøvelser. En tanke om, at lyttere ikke giver høre om samme emne i mere end 30 minutter, hvorfor man hele tiden skal lytte til jingler eller emneskift, inden det rigtigt kommer i gang.





Virkeligheden er gudskelov en anden. Folk vil gerne fordybe sig. Som foredragsholder kan jeg nemt holde folk fanget i både 2 og 3 timer, og de deltager i debatten. Ude i samfundet vil vi faktisk gerne samtale - og vi vil gerne vide mere. Og vi kan godt klare at lytte til noget, vi ikke aner en dyt om på forhånd. DR2 skulle være kanalen, der gik i dybden - ikke bare med vindmøller, men helt ind til kernen og møtrikken i højre vinge. Seerne kom ikke med det samme til temalørdage og kunstudsendelser - kritikken begyndte at vælte ned over stationen, og licensdebatten tog til. Igen panikkede ledelsen og hyrede Casper Christensen til at lave mandrilaftalen for at blive en folkelig succes. Møtrikkerne røg langsomt ud, og temalørdag om Karen Blixen blev til tre-timers filmen 'Mit Afrika.'





Fjernsynets folk kigger i målingerne og svarer altid, at de jo blot sender det, som folk gerne vil se. Jeg har siden min egen tid som studievært påstået, at danskerne nok mest kigger med på det, vi sender, fordi vi ikke giver dem et andet valg. Og det mener jeg som aldrig før. Vi derude, hvor folk har opdaget andre verdener end den lukkede danske medieverden - og begynder at stille krav for kronerne. Licens vil ret sikkert forsvinde indenfor et årti - og fjernsynet sættes på sit livs prøve. Hvorfor skal vi betale for noget, vi får allerede. Hvorfor betale for, at DR byder over TV2 for en olympiade, når TV2 kan få virksomheder til at betale gildet - mens DR bruger mine licensmidler. Lad TV2 få den olympiade og koncentrer jer om at skabe et alternativ, som vi ikke får andre steder. Alt det I forlod i 80'erne, da den konkurrence vi betaler jer for, at I ikke skal panikke over, alligevel fik jer til at forandre alt. Så opdager vi måske pludselig, at vi ikke kan leve uden DR.



Jeg frygter det er for sent. Især hvis løsningen på mere public service er at have færre hjerner til at producere det. Vi har så sandelig brug for DR. Vi har brug for en kanal, der sender alt det, som vi ikke vidste, at vi ville se. Eller sender det, som hovedparten ikke gider at spilde tid på. Vi har behov for nogle, der holder fast - og det betaler vi jer netop for at gøre. Lidt endnu.