I disse dage oplever vi medier stor interesse for vores indhold. På Ingeniøren får vi dagligt langt flere prøveabonnenter ind, end vi før fik om måneden, trukket af vores dækning af corona. Andre medier oplever det samme, og de sociale medier er præget af delinger og debatter på baggrund af information fra mediernes dækning.

Det er helt, som det skal være i et oplyst demokrati. I en krisesituation, som vi er i nu, uden nutidige fortilfælde at læne os op ad, søger vi som mennesker viden, forståelse og forklaringer – vi leder efter håb og afklaring i en usikker situation. Og mon ikke især Ingeniørens læsere også søger viden til at udtænke løsninger.

Medierne har en vigtig rolle i et demokrati, og i krisesituationer har de et særligt ansvar for at stille spørgsmål og søge svar på befolkningens vegne. Og for at give så udtømmende og balanceret et billede af situationen som overhovedet muligt. Derfor er det problematisk, når myndigheder holder oplysninger tilbage, som vi desværre allerede ser flere eksempler på i den igangværende coronakrise.

Det var således først, da medierne begyndte at grave i sagen, at det kom frem, at regeringens beslutning om at lukke de danske grænser ikke er baseret på råd fra Sundhedsstyrelsen, som faktisk havde fastslået over for regeringen, at et sådant tiltag ikke kunne begrundes i sundhedsfaglige hensyn.

Det har været mere end almindeligt svært at få en klar forklaring på, hvorfor man valgte at holde op med at teste folk med milde symptomer. Og på tirsdagens pressemøde ville myndighederne med henvisning til tavshedspligten ikke ud med, hvordan aldersfordelingen var på de 82 coronapatienter, der på daværende tidspunkt var indlagt på danske sygehuse.

Selv har vi på Ingeniøren fået afvist aktindsigt i regionernes opgørelse over sundhedsberedskabet, og vi kan ikke få svar på, hvilke spredningsmodeller Sundhedsstyrelsen arbejder ud fra, og dermed hvilke scenarier regeringen handler ud fra. Tal og beregninger, som flere andre landes myndigheder deler med deres befolkninger.

Det er desværre ikke nyt, at danske myndigheder kan være lukkede, og problemet er kun blevet værre, i takt med at hæren af spindoktorer og gatekeepere i form af skattefinansierede kommunikationsfolk, der sorterer hårdt i, hvad der skal slippe ud til offentligheden, er vokset. Med den skandaløse stramning af offentlighedsloven i 2014 er det tilmed blevet alt for nemt at afvise aktindsigter fra medier, der søger at få sandheden frem.

Det er i sig selv en trist udvikling for et oplyst demokrati. Men i en krisesituation som nu er problemet endnu værre. Uvished og manglende information er foderstof for rygtedannelse, og derfor skaber det ofte mere utryghed, end dårlige nyheder gør.

Der er således pivåbent for spekulationer om, hvorvidt det er unge skiturister, der nu ligger og kæmper med vejrtrækningen på vores hospitaler – og om regeringen hemmeligholder for ikke at skabe frygt. Eller om grænselukningen i virkeligheden er en kærkommen lejlighed til at stoppe Erdogan fra at sende horder af asylansøgere op igennem Europa. Eller om de ikke vil ud med deres modeller for smittespredning, fordi de ikke tror, danskerne kan tåle at høre den grumme sandhed – eller omvendt: at vi vil tage det for roligt, hvis scenariet faktisk tegner bedre end forventet. Eller måske fordi tallene taler for en karantæne, der rækker langt ud over de to uger?

Men skulle medierne ikke hellere hjælpe til og lade myndighederne passe deres arbejde, spørger du måske. Medierne har selvfølgelig en forpligtigelse til at hjælpe myndighederne med at få vigtig information ud til befolkningen i en krisesituation. Den forpligtelse er løftet på bedste vis i de seneste uger.

Men medierne har også en forbandet pligt til at kontrollere, at det er det sande billede, regering og myndigheder giver os, at det er rimelige skridt, der tages, og at situationen ikke misbruges til f.eks. at redigere permanent i demokratiets spilleregler. Vi har en pligt til at sikre, at Folketinget har det bedst mulige oplysningsgrundlag til at lede landet, herunder at de oplysninger, de får fra regering og myndigheder, er rigtige og baseret rimelig evidens. At mediernes dækning kan gøre indsatsen klogere, ser vi f.eks. i USA, hvor Trumps tidlige håndtering blev mødt af en så stor folkelig protest, at strategien er vendt 180 grader. Kritiske medier hjælper altså til!

En befolkning, der bliver bedt om at spille med og opgive basale frihedsrettigheder og kaste sig ud i uoverskuelige økonomiske vanskeligheder for at bekæmpe en fælles sundhedstrussel, har krav på at kende alle forudsætninger bag beslutningerne – også når sandheden er uhyggelig og ubarmhjertig.

/trb

Illustration: Lasse Gorm Jensen

Lederen udtrykker Ingeniørens holdning, der fastlægges af vores lederkollegium.