Når professor Jørn Henrik Petersen taler om velfærdsstaten, så taler han gerne i datid. Eller, som han selv siger, i imperfektum.

Han taler om den som en barndomsven, der led en krank skæbne. En ven, der i sine ungdomsår var et indtagende og charmerende væsen med fremtiden for sig, med store drømme og med en tro på menneskeheden. Men som, efterhånden som årene skred frem, lod sine drømme briste. Lod sig æde op indefra af sine egne dæmoner. Og, som til sidst, efter at være blevet glemt af alle dem, der tidligere søgte dens selskab, kradsede ubemærket af og lod sig opsluge af tiden som en lille parentes i historien.

Jørn Henrik Petersen taler om velfærdsstaten som en mand, der på den ene side ved, at det ikke lå inden for hans evner at redde den fra sig selv, men som alligevel ikke kan tilgive sig selv eller andre for ikke at have levet op til hans krav om mådehold, generøsitet og arbejdsvilje. Det lader han gerne andre vide, for som han siger:

“Når jeg er ude og holde foredrag, og jeg præsenterer folk for den her trekantede idé om mådehold, generøsitet, arbejdsvilje, så nikker de alle sammen. Så siger jeg, jamen hold nu op med det nikkeri, for I gør det jo ikke, I er sgu ikke mådeholdne, I rager til jer med arme og ben, I smyger jer udenom, når I kan slippe afsted med det, og I gider sgu ikke klø jer. Men det skal I, og I skal begynde med jer selv.”

Jørn Henrik Petersen har trådt sine barnsben i velfærdsstaten, og han har forsket, han har skrevet bøger, og han har siddet i kommissioner, der har beskæftiget sig med den. Han har brugt det meste af sit arbejdsliv på at forstå velfærdsstaten fra alle mulige vinkler – den historiske, den politologiske, den økonomiske, den sociologiske – og nu, kan man måske sige, den teologiske, for til september udkommer han med bogen Fra Luther til konkurrencestaten.

I den har Jørn Henrik Petersen forsøgt at spore et luthersk tankesæt i velfærdsstaten og i konkurrencestaten, som har overvundet den. Og selv om dette interview skal handle om, hvad han fandt ud af, så viser det sig hurtigt, at Jørn Henrik Petersens fokus ligger et lidt andet sted. Hans bog er ikke bare et stykke historisk arbejde, og hans foredrag er ikke længere bare oplysning.

Det er opdragelse.

“Jeg er faktisk autoritær i min tænkning nu. For det, jeg i virkeligheden siger nu, det er, at vi skal opdrage folks børn, ikke sandt. For alternativet er, at vi giver op. At vi indretter et system efter, at vi alle er Dovne Roberter og Fattige Carinaer.”

