For de fleste danskere var det en givetvis interessant dag, men også en dag, man som borger og vælger tager næsten for givet: Magten blev overdraget fra en borgerligt-liberal regering til en socialdemokratisk. Det skete i torsdags.

Det foregik helt fredeligt. Der er naturligvis skuffelse i det borgerlige Danmark over, at magten nu glider de blå partier af hænde, men selve skiftet til nye magthavere, til en ny statsminister med en ny regering af en ny farve, foregik uden sure miner. Uden antydning af slet spil eller fusk. Uden sværdslag, hævngerrighed eller trusler. Der blev naturligvis ikke løsnet så meget som et skud.

Er jeg for banal? Naturligvis blev der ikke løsnet et skud eller det, der ligner. Det er en del sæsoner siden, vi har beflittet os med den slags i Danmark, når magten bliver udskiftet eller udfordret. Bortset fra de fem mørke år, hvor mange vilkår var anderledes, skal vi tilbage til påskekrisen i 1920 og kongens afskedigelse af regeringen Zahle for at finde en situation, hvor magtens håndtering i Danmark ikke foregik relativt snorlige.

Nogle gange skal man minde sig selv om, hvor enestående det er. Hvor tillidsskabende det er i forholdet mellem borgere og magt: Vi borgere ved, at selv om de politiske kræfter, vi måtte sympatisere med, må afgive magten, så kommer der en dag, hvor de på lige så fredelig vis som vanligt kan tage den igen. Akkompagneret af lige så brede smil og måske stedvist en enkelt tåre hos både dem, der slipper, og dem, der griber magten.

Ikke en selvfølge

Den slags er i mindre grad en selvfølge, end vi måske gør os klart. Selv i etablerede demokratier kan det knirke. Vil det foregå lige så lydefrit, hvis Trump taber det næste præsidentvalg i USA? Jeg kan godt se advokater og sagsanlæg for mig stå i kø afhængigt af udfaldet. Se på Storbritannien, hvor politikerne efter Brexit-afstemningen nu har brugt tre år på ikke at kunne finde ud af det med hinanden. Hvilket efterhånden udgør en næsten eksistentiel trussel for de to partier, der traditionelt har haft magten i landet.

Endnu værre er det i mere vaklende demokratier. Da Tyrkiets præsident Erdogan oplevede sit parti tabe borgmesterposten i Istanbul, blev der dekreteret omvalg. Det var godt for det tyrkiske demokrati, at omvalget blot bekræftede det initiale resultat. Men et smilende smertefrit magtskifte? Ikke ligefrem.

»Så godt har vi det, at vi til tider ganske glemmer det.«

Jeg tager dette op med magtens fredsommelige overdragelse, fordi det her på kanten af sommeren så fint symboliserer, hvor dejligt et land Danmark er. Hvor privilegerede vi danskere i grunden er. Så godt har vi det, at vi til tider ganske glemmer det.

Vi kan slås verbalt, ideologisk og værdimæssigt. Vi kan kalde hinanden de værste ting på de sociale medier. Vi kan foruroliges over ekstreme yderkræfters pludselige tilstedeværelse midt i en valgkamp. Vi kan udtrykke mistillid til magt, magtens mennesker og medier. Men når det kommer til stykket, fungerer det meste grundlæggende så fredsommeligt, som man nogensinde kan drømme om.

Det er 134 år siden, der har været gennemført et reelt attentatforsøg på en dansk politiker. Kun én gang siden Anden Verdenskrig har magten i skikkelse af politiet skudt med skarpt mod en demonstrerende befolkning. Og når det helt afgørende sker, at folket vælger nye magthavere, så sker skiftet ledsaget af de bredeste smil, småfjollede gaver, morsomme (og af og til mindre morsomme) taler og hjertevarme lykønskninger på tværs af partiskel via de sociale medier.

Et velfungerende land

At det virkelig kan foregå sådan, skal vi være dybt taknemmelige for. Jeg tror, man i det finder en væsentlig kerne til forklaringen på, hvorfor det danske samfund – med alle sine fejl og mangler – er så velfungerende.

Jeg kan sagtens pege på de mangler, jeg personligt kan se, og som en rød regering næppe vil tackle på en måde, jeg bryder mig om: En for stor offentlig sektor, for høje skatter, for dårlig integration, for lidt dannelse, for lidt tro på, at borgerne og familierne som udgangspunkt kan håndtere livet og dets udfordringer selv.

Men som jeg i skrivende stund sidder og kigger ud på sommerens smukke Danmark, er det lige så rigtigt at konstatere, at det Danmark, den nye regering overtager, er sjældent lykkeligt og afbalanceret.

Det er et land, hvor flere mennesker end nogensinde før har et arbejde at stå op til hver dag. Hvor børn i de fleste familier har det trygt og godt. Hvor ethvert menneske har mere reelt lige muligheder i livet end næsten alle andre i verden. Hvor vores velstand giver os faktisk frihed i tilværelsen på måder, de fleste andre på kloden kun kan fantasere om. Hvor vi som hovedregel opfører os ordentligt over for hinanden, fordi vi i mere end én betydning af ordet har overskuddet til det.

Det var tanker som disse, der kom til mig, da jeg forleden så magten skifte igen i Danmark. Atter uden så meget som en dørs smækken. Det er en tilstand, det er værd at påskønne og tage med ud i sommerlandet.