DR’s journalist Kåre Quist sagde det, da han i et interview med de radikales leder, Morten Østergaard, konstaterede, at han da måtte være ked af, at Uffe Elbæk er forsvundet med hele den festlige fløj af det Radikale Venstre, mens han sidder tilbage med regnemaskinerne.

Sådan er det ikke helt – og så alligevel. Elbæk har ikke taget nogen folketingsmedlemmer med sig fra sit gamle parti, og han har også hele tiden sagt, at han ikke vil fiske kandidater fra andre partier.

Men det er, som om han på en anden måde har taget noget af det Radikale Venstre med sig, nemlig den ideologiske tænkning. Tilbage er i høj grad den meget nøgterne tilgang til politik, der altid har udgjort den anden del af det Radikale Venstre. Og det er denne nøgterne tilgang, som en del vælgere tilsyneladende vender sig imod, når de hellere vil have Alternativets visioner på banen.

Historien om Alternativet tager sin begyndelse i det kaos, der opstod, efter at Uffe Elbæk i december 2012 trådte tilbage som radikal minister. Forud var gået en måneds forhånelse, nedgørelse og udstilling af manden, der på Marianne Jelveds initiativ var blevet sat i spidsen for Kulturministeriet.

BT havde efter en aktindsigt afsløret, at Uffe Elbæk havde placeret en række middagsselskaber på Akademiet for Utæmmet Kreativitet, AFUK, hvor han tidligere selv havde siddet i bestyrelsen, og hvor hans egen mand var ansat. Det lugtede mistænkeligt af nepotisme, og efter et ubehageligt samråd, hvor stort set alle politiske allierede – fra Enhedslisten til Elbæks eget parti – havde ladt ham i stikken, gik det op for Uffe Elbæk, at politik i Danmark er en kynisk branche.

Selv havde Elbæk helt frem til samrådet en tro på, at han ville kunne forklare sig. At selv politiske fjender kan tales til fornuft. Det var ren utopi. Elbæk blev grillet for åbent tæppe og tog efterfølgende konsekvensen og trak sig som minister.

Hans politiske karriere var midlertidigt afsporet og hans navn sværtet – også selvom Rigsrevisionen senere frifandt ham. Men da var løbet allerede kørt. Ikke mindst, fordi Uffe Elbæk havde mistet modet. At blive dolket af både venner og fjender var for ubehageligt, og Uffe Elbæk var egentlig klar til at vinke farvel til dansk politik ved udgangen af indeværende valgperiode.

Laboratorie-politik

Sådan gik det som bekendt ikke. Efter at Uffe Elbæk var vendt hjem fra et udlandsophold i Canada, hvor han havde fået rystet de værste oplevelser af sig, tændtes en ild i ham. Det var særligt læsningen af Ross Jacksons Occupy World Street og Den Store Omstilling af Informations klimajournalist Jørgen Steen Nielsen, der overbeviste Uffe Elbæk om, at et parti ved navn Alternativet ikke bare havde sin berettigelse, men var en egentlig nødvendighed i det danske politiske spektrum, hvor de politiske visioner synes tørret ud.

Efter et lille år med et utal af såkaldte politiske laboratorier, hvor mere end 1.000 mennesker ifølge Elbæk selv har bidraget med inspiration og konkrete politiske forslag, er der omkring Alternativet skabt et foreløbigt politisk program nedfældet på godt 60 sider. De politiske tanker strækker sig fra ren økologi til lokalt iværksætteri, men ind over alle politiske ideer ligger en grundforudsætning: Den førte politik skal være bæredygtig. Det nytter ikke at fortabe sig i økonomiske beregninger, hvis jordklodens ressourcer ikke rækker, eller hvis det betyder, at folk slider sig selv ned. Vækst kan derfor ikke være et mål i sig selv, og slet ikke hvis væksten betyder, at mennesker og miljø ofres. Eller som det er formuleret af Ross Jackson – der ikke bare har inspireret Uffe Elbæk, men som også er partiets, så vidt vides, største økonomiske sponsor: »Vækst må være underordnet og skal holdes inden for de grænser, miljøet sætter.«

Måske derfor ender mange kommentatorer – både mediernes og andre politikere – med at latterliggøre Alternativet. Når partiet foreslår noget, er det flippet, utopisk og i hvert fald ikke noget, der har økonomisk gang på jord. Som når Alternativet ønsker 100 procent økologi i Danmark.

Den nuværende regering har i forvejen et mål om, at det økologiske areal skal fordobles i 2020, så det er reelt allerede den vej, man politisk ønsker at gå. Og Dansk Naturfredningsforening har tidligere lavet en ret konkret plan for, hvordan omlægningen skal foregå.

Et andet forslag fra Alternativet går på at sætte den offentlige sektor fri i selvejende institutioner. Et forslag, der i hovedtræk støttes af mange såvel røde som liberale partier, som i årevis har bebudet, at de vil afbureaukratisere den offentlige sektor for at sætte personalet fri til at gøre det, de er ansat til. De er bare ikke lykkedes med det, da mistillid til de offentlige ansatte konstant spærrer for en afmontering af kontrollen.

Alternativet vil gøre op med forståelsen af vækst og den måde, vi bruger vores ressourcer på. Danmark er blandt verdens rigeste og mest effektive samfund, men vi har et forbrug, der slet ikke er konvertibelt med vores egen grønne selvforståelse. Og på den måde er der ikke nødvendigvis langt fra Alternativets pointer til det, som eksempelvis Mogens Lykketoft (S) eller Connie Hedegaard siger, når de peger på, at den vækst, vi har skabt siden Den Anden Verdenskrig, ikke kan være formel for den vækst, vi fremover skal skabe.

De højtflyvende ideers parti er måske ikke altid rodfæstet i virkeligheden, i hvert fald ikke som den ser ud i dag.

Men ifølge Alternativet handler politik om, hvordan man ønsker, virkeligheden skal se ud på lang sigt. Som også tidligere klimakommissær i EU, Connie Hedegaard, sagde fredag i sidste uge på Folkemødet, så er markederne »gode til at handle kortsigtet, og derfor er det så vigtigt, at borgerne insisterer på at få vores politikere til at tænke langsigtet; det er jo derfor, vi har dem«.

Noget kunne tyde på, at Alternativet har de langsigtede drømme og visioner. Spørgsmålet er så, om de også har politikere til at bære dem ind på Christiansborg.

En mulig kongemager

For selv om det ser ud til, at der rent faktisk er en politisk bane at spille på for Alternativet – her mod slutningen af valgkampen står partiet ifølge de fleste meningsmålinger til at høste mellem 4,5 og 5 procent af stemmerne – er der god grund til at forholde sig skeptisk til det nye parti og dets mulige folketingsmedlemmer.

Alle kender Uffe Elbæk, men hvad med de andre 6-8 kandidater, partiet kan få valgt ind i Folketinget. Det er en broget flok, hvilket ikke nødvendigvis er negativt. Der er ingen med politisk erfaring, men til gengæld folk med al mulig anden erfaring – og måske derfor kan de være den slags typer, mange vælgere efterlyser på Christiansborg, som er domineret af højtuddannede partisoldater uden erfaring fra den såkaldte virkelige verden. Det kan både blive til et frisk pust, men det kan også blive en rodet omgang enkeltsager og løsgående missiler.

En anden risiko er Uffe Elbæk selv. For lige så god han er til at få visioner, lige så rodet er han som praktiker, når det hele skal hænge sammen i den politiske hverdag.

Der kan gå for meget kaospilot i det, og ofte – lyder beskrivelserne af ham – opstår et enormt kaos omkring Uffe Elbæk, når han folder sig ud. Som de selv siger i Alternativet: »Nogle gange føles det som at bygge et fly, mens det er i luften.«

Det er unægteligt en risikabel tilgang til politik i en verden, hvor man helst skal kunne svare for sig hurtigt og præcist.

Men lykkes det, kan det blive begyndelsen på en længe efterspurgt ny politisk debat på Christiansborg – nemlig den, hvor der stilles spørgsmål ved de gammelkendte grundpræmisser for den måde, vi bygger vores samfund op.

Efter torsdag kan Alternativet sidde med de afgørende stemmer, der sikrer fire år mere til rød blok. Derfra skal der laves rigtig politik, og prisen for at støtte en rød regering skal gøres op.

Det bliver Alternativets endelige lakmustest som en del af det repræsentative folkestyre.