Den samtale har vi tit, næsten hver gang, jeg besøger hende. Den er helt kort, næsten retorisk. Som om hun ikke længere selv tror på, at den ændrer noget, men bliver en anelse trøstet af at få det sagt til et andet menneske, der lytter. Hun har ingen diagnoser, hun er bare gammel. Før hun endte her efter en operation i baghovedet, var hun få måneder inden flyttet fra sin store lejlighed i Aarhus Nord til en ældrebolig i bydelen Vestervang. Hun flyttede af egen fri vilje, men det tog hårdt på hende, og hun gik rundt som et hvileløst dyr i bur. Fra sengen til sofaen til køkkenet. Frem og tilbage med uro i kroppen. Hvad vi troede var et spørgsmål om tilvænning, skulle vise sig også at være en godartet cyste i baghovedet, der trykkede nogle forkerte steder.

Jeg besøgte hende på hospitalet to dage før operationen. Hun havde bedt mig tage en rødbrun læbestift med, da hun så ”skrækkelig” ud i det løse hvide tøj og gerne lige ville have lidt ”rødt på snuden”. Vi drak kaffe med fløde ved et lille bord på gangen, hun kunne lide farven på læbestiften, som kom på med det samme. Uden spejl, ren rutine. Hun sagde med læbestift på kaffekoppen, at hun ikke var sikker på, om hun vågnede op igen. Jeg kunne ikke spore lettelse i hendes stemme dengang, men hun ville gerne italesætte, at operationen kunne blive det endelige punktum.

Men det blev blot et komma, der skabte en mormor før og efter operationen. Noget forsvandt med det indgreb for godt fem år siden. Glæden, vreden, appetitten, nysgerrigheden og interessen for andre mennesker kom aldrig igen. Sjovt, som man kan savne vrede og en ordentlig omgang skældud, når den ikke er der mere.