Enhedslistens leder, Pernille Skipper, tilhører ikke eliten. Tværtimod, synes hun.

Skipper placerer sig selv som et ettal på et elitebarometer fra et til ti i dagbladet Politiken.

Det er interessant, at et medlem af landets lovgivende forsamling samt uddannet jurist med en indkomst i de øverste ti procent og stor ejerlejlighed i København ikke ser sig selv som elite. Det er endda afslørende.

Pernille Skipper personificerer hermed det egentlige i den journalistiske serie, Politiken for tiden under titlen ’Den forbandede elite’ fumler med. Med sin benægtelse legemliggør hun den afvisning, der i et stykke tid har huseret i det, man kan kalde Politiken-segmentet over, at der skulle findes en kulturel og politisk elite i Danmark.

Sikke noget vrøvl, har det lydt. Og lad os modgå det med en serie, har man derpå tilføjet.

Men blindheden er netop problemet. Selve privilegieblindheden. For det gør den talende og dagsordensættende elite blank, hvad angår virkelig uprivilegerede menneskers liv – de syge, de fortabte, de uheldige, kontanthjælpsloft-ramte eller klientgjorte i Danmark. Denne elite blander lystigt sig selv sammen hermed. Den hævder sin identitet som værende i vater med ofrenes fortællinger og sågar deres lidelser. Dermed stjæler den velfærdsstaten fra dem, den oprindelig blev bygget til. Eksempelvis ved under foregivende af at ville hjælpe at besætte statsapparatet og dets midler med sig selv og sine egne.

Det er det, vi i dag populært benævner som ’Djøf-samfundet’. Et overdrevet forvaltningssamfund, hvis eksistens såmænd også benægtes af mange, men reelt har været voksende, lige siden socialdemokraten Jørgen S. Dich, tilbage i 70’erne beskrev det i bogen ’Den herskende klasse’ om velfærdssamfunds-ansatte, der mest af alt tjener sig selv.

Der er intet forkert i at være elite. Elitære mennesker har hovedandelen i at kurere sygdomme, overvinde trusler og bygge broer. Men alt er til gengæld forkert ved at være elite og benægte at være det. Det er en forvrængning af virkeligheden, hvis fundament man ikke kan bygge andet end løgne og endnu flere fordrejninger oven på.

En ting er, hvem Pernille Skipper så vil udnævne som elite – kapitalister formentlig, og hvor langt er hun fra selv at være en sådan? En anden er, hvordan man som vælger nogen sinde skal tro, at Pernille Skipper aner noget som helst om, hvad det er at være uden privilegier, når hun er overbevist om, at hun selv er det.

En tredje ting er, at Pernille Skippers benægtelse af at være elite måske kan forklares. Eksempelvis med, at hun blev lige lovlig ivrig efter at høste folkelig kapital. Sådan a la: ’Vi er alle lige her på Enhedslistens gård.’

Hvorefter man må forvente den uundgåelige tilføjelse: ’Men nogle er mere lige end andre.’