»At være ligeglad med at beskytte sit privatliv, fordi man ikke har noget at skjule, er det samme som at sige, at man er ligeglad med ytringsfriheden, fordi man ikke har noget at sige.«

Ordene kommer fra Edward Snowden, som få minutter tidligere er tonet frem på storskærmen fra sit russiske eksil til stor jubel fra de flere hundrede fremmødte festivalgæster.

Han er på Roskilde, virtuelt i hvert fald, som en del af festivalens tema, som i år kredser om rettigheder. Og hvad har internetovervågning så at gøre med rettigheder, spørger den 33-årige whistleblower retorisk. Ikke så lidt, for ifølge Edward Snowden er retten til privatlivets fred faktisk fundamentet for alle vores øvrige menneskerettigheder:

»Vores ytringsfrihed er intet værd, hvis vi ikke har et sted, vi kan udøve den i fred for dem, vi ikke vil have skal lytte med. Og vores pressefrihed er intet værd, hvis ikke den frie presse kan lave deres journalistiske undersøgelser i fred,« forklarer han.

Og vi bliver sure, når vi konfronteres med krænkelser af vores privatliv. Det beviste Roskilde Festivalen, da de – i samarbejde med aktivistkunstnerne The Yes Men og Edward Snowden – på store skilte lancerede deres nye data policy, som betød, at festivalen i år ville indsamle og gemme alle telefonopkald og beskeder sendt og modtaget på festivalområdet, samt overvåge al internetaktivitet. Ikke nok med det: Under sloganet Sharing is caring forbeholder de sig retten til at dele oplysningerne med alle deres sponsorer og samarbejdspartnere.

Det blev hurtigt afsløret som en happening af den slags, som har gjort The Yes Men verdensberømte, men ikke før festivalen var blevet kastet ud i et regulært stormvejr på de sociale medier.

Vreden rejser ifølge Snowden spørgsmålet om, hvorfor vi bliver så oprørte, når vi konfronteres med krænkelser af vores privatliv, men ignorerer den omfattende overvågning, som vi udsættes for dagligt af både private firmaer og stater.

Og det er et dilemma, som vi bliver nødt til at løse, hvis vi skal komme krænkelserne af vores privatliv til livs.

»Vi bliver nødt til at gå op i det her, hvis vi skal gøre noget ved det her problem. Vi bliver nødt til at spørge os selv, hvad for en verden vi gerne vil leve i, og hvad for en verden vi gerne vil give videre til vores børn. For ellers kommer det til at blive en verden, der hele tiden bliver en lille smule mindre fri og en lille smule mindre sikker. Måske kommer det til at ske alligevel, men vi burde i det mindste blive spurgt‚« argumenterer netaktivisten til stor begejstring for de fremmødte.

Bryd loven

Muligvis bliver det vanskeligt at få politikerne til at lytte, for tilhængerne af overvågning har et stærkt kort på hånden: vores sikkerhed, forklarer Snowden.

Det er godt nok ikke sandt, at overvågningen beskytter os, fortæller han. I virkeligheden er den massive overvågning snarere skadelig for vores sikkerhed, fordi den gør det vanskeligere for myndighederne at få øje på de mennesker, der rent faktisk er farlige.

»Hvis man vil vide alting, forstår man ingenting,« som Snowden formulerer det. Men argumentet er stadig overraskende svært at kæmpe imod, fordi ingen politikere har lyst til at kunne beskyldes for at være ligeglade med sine borgeres sikkerhed. Det gør, at eventuelle politiske protester ofte ikke kommer ordentligt ud over rampen. Og det gør, at det kan blive nødvendigt med folkelig modstand: »Dagen efter Martin Luther Kings berømte I have a dream-tale puttede FBI ham øverst på listen over samfundsskadelige elementer. Og de havde ret, for sådan er al social forandring. Også den, der er til det bedre. Love er lavet for at beskytte den sociale orden, og det er for det meste en god ting. Men indimellem må man bryde loven for at lave positive forandringer,« siger Edward Snowden fra sit russiske gennemsted – også selv om det kan have store personlige konsekvenser.

Snowden er ellers ikke meget for at tale om sit personlige offer, som gør, at han risikerer at blive puttet i fængsel for spionage på livstid, hvis han nogensinde sætter sine fødder i USA igen, men han bliver alligevel synligt berørt, da kameraet i slutningen blev drejet rundt, så han kan kigge ud over det menneskehav, som er samlet for at lytte til ham.

»Næste gang besøger jeg jer personligt,« slutter han til store klapsalver: »Jeg skal bare have et pas først,« siger han.