Der er stadig meget, vi ikke ved efter den første måneds afhøringer i Tibetkommissionen. Men der er også noget, vi ved. Eller i hvert fald fornemmer.

Kommissionen har givet os et blik ind i dagligdagen hos Københavns Politi; og i en kultur, der enten er baseret på blind tillid og ansvarsfralæggelse – eller noget der er langt værre, nemlig løgn og vildledning.

Lad os begynde fra toppen:

Vi ved ikke, hvorfor nogen i Københavns Politi – formentlig i strid med Grundloven – skrev en ordre om, at den kinesiske præsident skulle skånes for synet af demonstranter og bannere under et statsbesøg i 2012. Men vi kan have en formodning om, at det nok havde noget at gøre med et udtalt ønske fra den kinesiske ambassade.

Læs fra Tibetkommissionens 5. dag: Københavns Politi fik fjernet graffiti under kinesisk statsbesøg

Vi ved ikke, hvem der skrev ordren – men alle pile peger på én bestemt person: vicepolitiinspektør Claus Hjelm, som nu er blevet forflyttet.

Vi ved heller ikke, hvorfor i alverden ledelsen i Københavns Politi ikke undersøgte årsagen til deres egne betjentes hårdhændede behandling af demonstranterne under præsidentens besøg, når Politigården angiveligt flød over af rygter om, at der fandtes en direkte ordre på skrift.

Men det må siges at være til ledelsens fordel nu, hvor de alle kan afvise ethvert kendskab til ordren.

Og det står ikke klart, hvorfor der skulle gå mere end tre år, før den omstridte ordre kom for en dag, selv om debatten havde stået på længe, og selv om dokumentet var tilgængeligt for ledelsen i Københavns Politi.

Kontrakter i hus

Dét, der imidlertid står klart, er, at Københavns Politi sendte urigtige oplysninger om politiets opførsel til skiftende justitsministre, som efterfølgende gav de urigtige oplysninger videre til Folketinget.

Det står efter de første afhøringer klart, at det var almindeligt for Københavns Politi at holde møder med PET og den kinesiske ambassade inden et statsbesøg. Flere politifolk har fortalt, at de nærmest opfattede det som komisk, at kineserne hver gang understregede, at deres statsledere ikke måtte »tabe ansigt« under besøget, og at politiet hver gang måtte forklare kineserne, at det altså er tilladt at demonstrere i Danmark.

Det står klart, at både Dansk Industri og Udenrigsministeriet så det kinesiske statsbesøg i 2012 som en oplagt mulighed for at få nogle kontrakter »i hus«.

Læs fra Tibetkommissionens 4. dag: Politiets egen anklager sad på afgørende dokument om kinesisk statsbesøg

Og det står klart, at den eneste person, der kan svare på, præcis hvad der er sket, har afvist at lade sig afhøre.

Men de første fem dages afhøringer af politifolk – høje som lave – har også vist os et mere grundlæggende problem hos Københavns Politi:

En kultur, som enten er baseret på tillid og mangel på kritisk tænkning – eller på en misforstået korpsånd, der er så stærk, at ledende politifolk ikke tøver med at lyve for at beskytte sig selv og hinanden.

Ikke mit arbejde

De underordnede betjente havde under besøget i juni 2012 tillid til deres chefer og de ordrer, de udstak. Derfor var der intet internt oprør, da indsatsledere og delingsførere på dagen for den kinesiske præsidents besøg blev briefet om, at deres betjente skulle skærme demonstranter og fratage dem deres flag.

»Vi lever i et militaristisk, hierarkisk system. Når der bliver udstukket ordrer, så følger vi dem,« forklarede vicepolitikommissær Henrik Brix Søndergaard, da han blev afhørt af kommissionen.

Han var delingsfører ved Københavns Politi under præsidentens besøg og videreformidlede ordren til sine gruppeførere.

Under besøget fik han en melding om, at nogle af betjentene nægtede at efterkomme ordrene om at tage flag fra demonstranter. Han studsede kort over det, men »smed det over skulderen«. Operationen skulle jo gennemføres.

Inden præsidenten overhovedet havde forladt landet igen, begyndte historierne om politiets adfærd at dukke op i pressen.

Henrik Brix Søndergaard bemærkede, at nogle af hans overordnede stod frem i interviews og afviste, at politiet havde givet ordre til at konfiskere demonstranternes flag. Henrik Brix Søndergaard vidste, at det var forkert. Han havde jo selv fået ordren. Alligevel stod han ikke frem med sin viden.

»Jeg mente ikke, at det var min opgave at råbe op om noget som helst,« sagde han under sin afhøring i kommissionen.

»Det var der nogle andre, der tog sig af. Eventuelt ledelsen i Københavns Politi. Det er ikke mit arbejde at blande mig i det.«

Men hvis arbejde var det så?

Usynlige demonstranter

Ligesom betjentene havde tillid til deres overordnede, havde ledelsen i Københavns Politi også tillid til de oplysninger, de fik fra deres underordnede. Det er i hvert fald den forklaring, flere ledende politifolk har holdt sig til under afhøringerne i kommissionen.

Kort efter besøget fra den kinesiske præsident begyndte Københavns Politi at modtage spørgsmål fra politikere i Folketinget, som ville vide, hvad der var foregået.

Det tilfaldt ledende politiinspektør Mogens Lauridsen at finde svar på spørgsmålene. Han gik til vicepolitiinspektør Claus Hjelm Olsen, der havde det operationelle ansvar for besøget, og som nu har opnået en vis berømmelse, efter kommissionen har fremlagt følgende mail, som han sendte til to underordnede inden besøget – og som er blevet flittigt citeret i medierne:

»Det her stiller langt større udfordringer til jer i og med, at I har den vigtige opgave af dem alle, nemlig at spotte og forhindre utilsigtede demonstrationer, happenings mv. I må virkelig peppe dem op, så de er super skarpe, når præsidenten er på køretur. Vi tåler simpelthen ikke dumme situationer. Skal vi redde lidt bedre økonomiske vilkår til nationen og måske deraf et dryp til politiet, ligger det på jeres skuldre.«

Læs også: Et spørgsmål om tilliden til retsstaten – forstå Tibetsagen her

Claus Hjelm Olsen afviste over for Mogens Lauridsen, at han havde givet betjentene ordre om at forhindre demonstrationer og synlige flag, og Mogens Lauridsen stolede angiveligt på ham.

»Jeg har kendt Claus i mange år, og jeg havde tillid til, hvad han sagde,« forklarede han kommissionen under en afhøring.

Ordet tillid går igen. Men meget tyder på, at Mogens Lauridsen vidste langt mere, end han giver udtryk for.

Som ansvarlig for operationen er det formentlig Claus Hjelm Olsen, der har formuleret den kontroversielle ordre.

Ifølge ordren skulle en gruppe betjente sikre, »at eventuelle demonstranter ikke kan ses fra eskorten«, ligesom de heller ikke skulle have mulighed for at anbringe sig i »en position, som er synlig fra eskorteruten«.

Claus Hjelm Olsen har altså tilsyneladende løjet Mogens Lauridsen lige op i ansigtet og har haft held til at holde på sin hemmelighed i mere end tre år, selv om de to sad dør om dør på den såkaldte Stjernegang på Politigården. Eller også har de to gamle venner hjulpet hinanden med at dække over sagen.

Mogens Lauridsen sendte svarene fra Claus Hjelm Olsen opad i systemet og stod selv frem i pressen og afviste alle påstande om, at politiet havde givet ordre om at konfiskere flag.

»Jeg kan selvfølgelig godt være rigtig ærgerlig i dag over, at jeg var så lang tid om at opdage det,« som Mogens Lauridsen lakonisk konkluderede under sin afhøring i kommissionen.

Ingen reagerede

Spørgsmålet er, om Mogens Lauridsen og resten af ledelsen i Københavns Politi virkelig gjorde alt, hvad de kunne for at komme til bunds i den pinlige sag.

Politiinspektør Peter Olesen Dahl har forklaret til Den Uafhængige Politiklagemyndighed (DUP), at »man i ledelsen har joket med sagen over middagsbordet«.

Flere afhørte har forklaret, at der var en udbredt opfattelse på Politigården af, at noget var gået helt galt under besøget i 2012. Men ingen tog det tilsyneladende alvorligt nok til at gå i annalerne og gennemlæse den såkaldte operationsbefaling, som lå frit tilgængelig for ledelsen.

Der var tilsyneladende heller ingen, der reagerede, da vicepolitiinspektør Kim Lykke Østergaard skrev direkte til en af sine overordnede, at der under præsidentens besøg havde være en »forholdsordre om, at demonstrationer og lignende absolut ikke måtte kunne ses fra eskorten« eller ved de steder, præsidenten skulle besøge. En restriktion, der ham bekendt blev overholdt »nærmest nidkært med anvendelse af den fornødne magt«.

I stedet fortsatte politiet med at afvise over for Justitsministeriet, at en sådan ordre havde eksisteret. Den ansvarlige politileder – Claus Hjelm Olsen – havde jo sagt, at det forholdt sig sådan.

»Ingen – ingen – kunne på nogen måde forestille sig, at der indgik sådan en klamamse om, at man skulle tage flagene fra nogen,« har en vicepolitiinspektør sagt til kommissionen.

Men det er svært at tro, at det kunne forekomme dem så usandsynligt, når rygterne flød gennem gangene. Politiinspektør Mogens Lauridsen understregede personligt forud for et nyt kinesisk statsbesøg i 2013, at: »Det skal fremgå af den strategiske hensigt i operationsbefalinger, at der skal være plads til borgeres meningstilkendegivelser«.

Det er påfaldende, at Mogens Lauridsen skulle formulere sig på denne måde, hvis han ikke havde kendskab til operationsbefalingen fra det tidligere besøg.

Faldt det ham slet ikke ind at læse operationsbefalingen fra 2012?

Jo, har Lauridsen forklaret kommissionen. Men han læste kun en del af den og overså dermed den rygende pistol.

Sender det bare videre

I september 2015 blev politiinspektør Peter Olesen Dahl bedt om at indsamle alt papirarbejde vedrørende tre kinesiske statsbesøg i henholdsvis 2012, 2013 og 2014 og aflevere materialet til den øverste ledelse i Københavns Politi. En højst usædvanlig opgave for en mand af hans rang.

Hans kontor lå ligesom Mogens Lauridsens og Claus Hjelm Olsens på den såkaldte Stjernegang på Politigården. Og en del af hans undersøgelse bestod i at stikke hovedet indenfor hos Claus Hjelm Olsen og spørge ham, hvordan det egentlig var gået til, at betjente under hans ledelse havde taget flagene fra fredelige demonstranter under statsbesøget i 2012.

Læs også: Sådan noget sker ikke i Danmark

Han indsamlede oplysningerne og sendte dem opad i systemet. Til kommissionen har han forklaret, at han ikke læste operationsbefalingen fra 2012 igennem for at sikre sig, at Hjelm Olsens forklaring var korrekt.

»Jeg vurderer ikke validiteten af det, han siger, jeg sender bare oplysningen videre,« forklarede han kommissionen og indrømmede, at han måske »har sprunget over, hvor gærdet var lavest og bare skulle videre«.

»Er det her system baseret på tillid og ikke kontrol?«, ville kommissionens udspørger vide.

»Jeg ved ikke, hvor kontrollen skulle komme fra, men i hvert fald ikke fra mig,« lød Peter Olesen Dahls svar.

Abespillet

Det er symptomatisk for hele sagens forløb. Ansvaret siver ned gennem en kransekage af administrative led, indtil det ikke kan sive længere. Imens kan de øverste lag fastholde, at de intet kendte til sagens kerne, men havde »tillid« til deres underordnede.

Men hvem har så ansvaret, når urigtige oplysninger bliver sendt hele vejen op gennem kransekagen og til sidst ender som svar til Folketinget?

I dette tilfælde er aben landet hos to mellemledere, Henrik Oryé og Claus Hjelm Olsen. De er begge blevet forflyttet og sigtet for at have løjet i retten, da de under en retssag i 2013 afviste eksistensen af den ordre, der nu er kommet for en dag.

Den Uafhængige Politiklagemyndighed (DUP) har netop besluttet ikke at rejse yderligere sigtelser mod nogen af de involverede politifolk.

Endnu mangler vi at finde ud af, om ordren var Claus Hjelm Olsens egen ide. Det bliver svært, eftersom han har nægtet at lade sig afhøre af kommissionen. Vi ved, at det var kutyme for politiet at holde møder med den kinesiske ambassade forud for den slags statsbesøg. Og vi ved, at kineserne som regel pressede på for at undgå ydmygelser.

Måske har Hjelm Olsen taget deres ønsker lidt for bogstaveligt. Eller også har nogen endnu højere oppe i det politiske system spændt ham for en vogn for at sikre »lidt bedre økonomiske vilkår til nationen«, som han skrev i sin mail.

Indtil videre har den øverste ledelse i politiet stået fast på, at de intet har kendt til ordren, og at der ikke har været nogen former for politisk pres på politiet. Måske er det sandt. Måske er det en bortforklaring. Det må kommissionen nu forsøge at afdække gennem de kommende afhøringer.

RETTELSE: Vi skrev i en tidligere version, at Henrik Oryé og Claus Hjelm Olsen er sigtet for at have løjet i retten under en retssag i 2014. Retssagen fandt sted i 2013. Vi beklager