Han tenderar igen att bli riktigt besvärlig, Makode Linde, som 2012 stormade in i konstvärlden med sin tårta. Denna gång lägger han ytterligare börda på den hårt prövade kulturhuschefen Benny Fredriksson. Saken är redan het i medierna (DN) (Kulturnyheterna). Hans planerade utställningen i januari skall ha titeln ”Negerkungens återkomst”. Fredriksson kan inte acceptera detta som han menar är en kränkande rubrik, Linde parerar med att han vill appropriera uttrycket. Linde kan inte utan vidare avfärdas eftersom han tillhör den utsatta gruppens representanter. Andra representanter i samma grupp kommer med största sannolikhet att visa sig från sin strävaste sida.

En vän av beskyddande ordning, konstkritikern Clemens Poellinger, avvisar Lindes verk som ”ett simpelt trick”. Nackdelen med att ta fram sopkvasten med de orden är att man alltför väl känner igen dem från långa rader av konstnärliga framstötar. De provocerade brukar tillgripa sådant för att visa sin överlägsenhet, ”så simpla skulle aldrig vi vara”.

Antirasistentusiasterna är naturligtvis redan igång, kulturvetaren Araia Ghirmai Sebhatu (som med största omsorg följer alla ärenden som kan länkas till denna problematik). ”Frågan är om De Geer ska fullborda den koloniala cirkeln och som auktionsförrättare, i Kulturhuset, sälja Makode Linde till högstbjudande”, skriver han på FB.

Nå, allt detta är precis som det skall vara när bordet är dukat för ett litet konstäventyr. ”Konst skall vara som en knytnävslag i magen”, sade en tidigare Kulturhuschef, Beate Sydhoff, till mig en gång i tiden. Om hon verkligen menade det kan man undra, men nu har det hänt (igen) på den institution som deklarerar sig som havande högt i tak.

Rasistängsligheten har nått sådana formidabla höjder att det är hög tid att konsten sätter in sina estetiseringsinstrument för att avlocka den de skönaste kompositioner.



Makode Linde