Norge er verdensmester i økonomi. Men er det virkelig velferdsstaten som har æren? | Ola Storeng

28. okt. 2016 21:30 Sist oppdatert 29. oktober 2016

Inge Grødum

Hva bør Norge være mest stolt av - velferdsstaten eller vår blomstrende, kapitalistiske økonomi? Det er ikke et enkelt spørsmål.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Velferdsstat + kapitalisme = sant.

Dette er overskriften på et intervju med professor Kalle Moene, hentet fra Universitet i Oslos eget «bedriftsblad».

I nesten ti år har Moene - utstyrt med en særdeles raus bevilgning fra Forskningsrådet - prøvd å finne ut på hva som gjør Norge annerledes, dvs. best.

Temaet er faktisk mer aktuelt enn da han begynte.

Massearbeidsledigheten har bitt seg fast i mange land. Fordelingen av inntekt og formue er blitt enda mer ulik.

I mange land hører vi samme påstand: Globaliseringen er lureri. Eliten har har stukket av med pengene.

Derfor opplever vi politiske jordskjelv, som Brexit.

Kina og Mexico stjeler arbeidsplassene våre, sier Donald Trump.

Trippel gevinst

Også i Norge er inntektsforskjellen blitt litt skjevere. Men det viktige ordet i foregående setning er LITT. Det oppsiktsvekkende er at utviklingen mot større ulikhet bare er blåbær sammenlignet til mange andre land.

Lønnsforskjellene er omtrent som på 1960-tallet. Men toppledere i store selskaper tar mer av kaken, påviste Fordelingsutvalget.

Samtidig har den økonomiske veksten vært på høyde med hva andre land har fått til, selv når vi holder oljen utenom. Og få land har flere i arbeid.

Vi slår altså mange andre land i tre økonomiske disipliner samtidig.

Norge er et annerledesland, men vi er ikke helt alene. Sett med en utlendings øyne er vi temmelig like de andre nordiske landene.

Moene føyer dessuten et annet lite land, Belgia, til listen.

Kapitalismen redder velferdsstaten - eller omvendt?

Disse landene har viktige felles, kjennetegn.

De er velferdsstater. Og sterke organisasjoner i arbeidslivet sørger for god disiplin i lønnsoppgjørene.

Oppsummert: Det er tilsynelatende ikke noen motsetning mellom velferdsstatens trygghet og kapitalistisk dynamikk.

Støtteordninger understøtter i mange tilfeller kapitalistisk konkurranse, hevder Moene. Folk tør mer.

En vinn-vinn situasjon, altså.

Hvordan blir forbilder til

Hvorfor er det da ikke flere land som forsøker å kopiere den nordiske modellen?

Professor Moenes svar er at økonomisk-politiske systemer forsterker seg selv over tid. Små inntektsforskjeller gir oppslutning om en økonomisk politikk som motarbeider ulikheter. Det er vanskelig å forandre et system som har satt seg.

Etter hver har alle norske politiske partier kommet til at en stor velferdsstat er en god ide.

I USA, derimot, er det gradvis blitt større og større enighet om at landet ikke bør utvikle seg mot en europeisk velferdsstat.

Men da blir følgende spørsmål kanskje det viktigste: Hvorfor gikk landene på et tidspunkt i forskjellige retning?

På et «jublileumseminar» torsdag pekte Kalle Moene på at de nordiske landene og Belgia er små land med åpne økonomier. Stor eksport og import gjør landene - og menneskene som bor der - sårbare for verdensmarkedets uforutsigbare svingninger. Dermed øker oppslutningen om om sosiale forsikringsordninger.

Jeg tror Moene har helt rett når han setter søkelyset på betydningen av stor utenrikshandel. Den former holdninger og normer.

Men hvilke normer?

Noen bare må konkurrere

Jeg tror det viktigste kan være at stor utenrikshandel og hard konkurranse fra utlandet skaper aksept for en dynamisk markedsøkonomi - og de omstillingene den krever.

Derfor vil små land ofte ha en dynamisk økonomi. Bare se på europakartet. De fleste små land gjør det bra. Det skyldes ikke alltid størrelsen på velferdsstaten.

Små land har en utenrikshandel som, relativt sett, er to-tre og av og til fire ganger så stor som i USA. I slike land møter selv små bedrifter ofte utenlandsk konkurranse på sitt eget hjemmemarked. Omvendt må bedrifter som vil vokse, ofte ut.

Det kan synes som et paradoks at de proteksjonistiske stemningene er sterkest i land som USA, hvor forholdsvis få bedrifter er utsatt for internasjonal konkurranse.

Men det er forståelig. Små land vet de ikke kan forandre verden. De kaster ikke bort tiden på å forsøke.

Dessuten: For en råvareeksportør som Norge er det selvsagt at vi selv må tåle konkurranse fra utlandet.

Det er ikke alt som er like bra

«Velferdsstat + kapitalisme = sant» er en flott formulering. Men den innbyr til feiltolkninger.

Kombinasjonen velferdsstat og kapitalisme er ingen sikker vinner.

Jeg tror det avgjørende er nøyaktig hva slags markedsøkonomi som kombineres med nøyaktig hva slags velferdsstat.

Det er ganske godt utbygde velferdsstater i mange større europeiske land også, som Frankrike og Italia. Sett i et globalt perspektiv er ikke forskjellen til de nordiske landene så stor.

Skillet mellom de nordiske landene og land sør i Europa viser seg like mye på andre områder. Kapitalismen er ikke lik i alle land.

Internasjonale sammenligninger utført av OECD og Verdensbanken viser blant annet at det er vanskelig å opprette nye selskaper i fleste land i Sør-Europa - og enkelt i Norden.

Det er også vanskeligere og dyrere å si opp ansatte i fast stillinger i Sør-Europa.

Hvis innsiderne - enten de er bedrifter eller ansatte - får for sterk beskyttelse mot konkurranse, stivner markedsøkonomien.

Konkurranse er en del av den nordiske suksessoppskriften. På en del punkter ligner de nordiske landene mer på Storbritannia og USA enn på landene på kontinentet.

Det er en viktig innsikt både for nordmenn og utlendinger.

Konflikt og samarbeid i arbeidslivet

Arbeidsmarkedet er en historie for seg. Her går noen av forskjellene mellom Nord-Europa og Sør-Europa minst tilbake til 1930-tallet.

I Sør-Europa ga fascistiske diktatorer som Mussolini og Franco fast ansatte - familieforsørgerne - mye sterkere oppsigelsesvern enn vi har i Norden. I Spania ble store sluttpakker, betalt av arbeidsgiver, en lovfestet rett.

Norge gikk en annen vei. Stat og kommuner ga tilskudd til frivillige arbeidsløshetskasser helt fra 1908.

På 1930-tallet slo samarbeidslinjen gjennom for fullt, både i arbeidslivet og politikken. Vi fikk hovedavtale og kriseforlik.

Nå streiker vi ikke engang når det nedbemannes, slik mange fagforeninger med respekt for seg selv ville gjøre lenger sør i Europa.

Kanskje er den grunnleggende oppskriften på de nordiske landenes suksess slik:

Når verden forandrer seg, tilpasser vi oss.