Etter å ha gitt opp å finne det jeg leter etter i atlaset og på flybillett-sider på nettet, ringer jeg det gode gamle reisebyrået.

- Ja? spør kundebehandleren.

- En tur-retur-billett til Nærområdene, takk.

- Øh... Hva mener du?

- Du vet, der hvor flyktningene og migrantene er?

Reisebyrå-mannen blir stum. Så ber han meg være litt mer spesifikk.

KALDT: Flyktninger som har søkt tilflukt utenfor en ledlagt lagerbygning i Beograd vasker seg ute i kulda 12. januar i år. Grensene som fører videre nordover og vestover i Europa er stengt. Foto: Josep Vecino / Anadolu Agency / NTB Scanpix Vis mer

Nettopp. Spesifikk. Er det noe politikerne våre ikke er så er det spesifikke. I stedet for å være konkrete på hva hjelp i nærområdene faktisk består av har de forledet det norske folk med tåkeprat.

Det norske folk er nestekjærlige mennesker. Vi er hjelpevillige. Vi er stolte av at Norge engasjerer seg i utvikling av fattige land over hele kloden. Noen vil til og med kalle det en norsk verdi å hjelpe andre. Om lag hver tredje voksne nordmann hjalp til med penger eller frivillig arbeid for folk på flukt i 2015. Flertallet av politikerne på Stortinget sikret nylig at minst én prosent av statsbudsjettet skal gå til bistand fordi de vet at nordmenn, velgerne deres, bryr seg om slikt.

Da det begynte å komme unormalt mange folk på flukt fra krig og fattigdom til Norge i 2015 ble det fort et mantra for politikerne våre at det var bedre å hjelpe menneskene der de er enn å la dem komme hit til oss. Det er jo billigere å hjelpe folk i nærområdene og dermed kan vi hjelpe flere. Jo flere vi hjelper, jo bedre er det. Logisk og greit. Ferdig snakka. Vi kunne puste rolig ut. Norge var fortsatt et nestekjærlig land.

Så hva har skjedd siden den gang?

På målsettingen om å ikke hjelpe her hjemme har politikerne våre levert så det synger etter. Norge tar i dag imot færre flyktninger enn på 20 år, tross for at det ikke har vært flere fordrevne mennesker på jorden siden andre verdenskrig. Ikke nok med det; Norge kaster samtidig ut en del av de som tidligere har fått opphold. Blant annet kan 1600 somaliere ende opp tilbake i en svært utrygg tilværelse på Afrikas horn. Uavhengig om man liker det eller ikke er det ikke til å komme bort fra at politikerne våre går grundig til verks på å hjelpe så lite som mulig her hjemme.

Men har politikerne samtidig oppfylt løftet om å hjelpe «der de er»?

Nei.

Går vi bevilgninger i statsbudsjettet i sømmene så ligger det ikke inne noen ekstra hjelp til flyktningene i nærområdene.

Som Maria Reinertsen skrev i Morgenbladet 9. desember ble ikke pengene politikerne sparte på færre asylankomster til Norge i fjor brukt til å hjelpe flere i nærområdene. Av 1,4 milliarder sparte kroner gikk 500 millioner til å dekke opp litt av de ti milliardene regjeringen har lovet til nærområdene rundt Syria de neste fire årene. 162 millioner kroner gikk tilbake til bistandsbudsjettet. Hva med de resterende 738 millioner kronene? De ble satt tilbake i oljefondet eller til å dekke opp underskudd på andre budsjettposter utenfor bistandsbudsjettet. Dette henger ikke helt på greip med uttalt politikk.

Det er prisverdig at ti milliarder norske kroner skal gå til å dekke humanitære behov skapt av krigen i Syria de neste fire årene, men det er viktig å forstå at disse pengene ikke er en ekstrabevilgning utover det vanlige bistandsbudsjettet. Hjelpen vil forhåpentligvis gå til gode ting som telt, mat, helsehjelp og skole for syriske barn på flukt. Men i tillegg til syrere på flukt finnes det omtrent 50 millioner andre flyktninger og internt fordrevne rundt omkring i verden som også trenger hjelp. Norske bistandskroner har altså bare blitt omdisponert fra land i Afrika til land i Midøsten. Noen nærområder får hjelp på bekostning av andre nærområder. Noen flyktninger blir sett på som viktigere enn andre. Og, den vanlige bistanden – den for å bedre levevilkårene for folk i fattige land – tappes for penger.

En eksepsjonell flyktningsituasjon i verden har altså på ingen måte ført til noen eksepsjonell finansiering av flyktninghjelp fra Norge.

I tillegg til pengeproblemene kommer de praktiske problemene. I mange av nærområdene er det nemlig svært vanskelig å hjelpe til.

Ett problem er å komme fram til menneskene som trenger hjelp. Humanitære organisasjoner og FN sliter med adgang i for eksempel Libya og Sudan, hvor det er mange folk på flukt. Flere av landene med flyktninger har ikke velfungerende asyl-system, eksempelvis Pakistan og Egypt. Også Tyrkias asyl-system har blitt sterkt kritisert. I for eksempel Sudan, Libya, Mali og Niger er det store områder det ikke trygt for hverken flyktningene eller hjelpepersonell å oppholde seg. Listen fortsetter: Kenya vil kaste flyktninger ut av landet og det er på ingen måte greit å være eritreisk eller somalisk flyktning i Etiopia.

Hvis man tenker seg at det er bedre å gi penger direkte til statene så de kan hjelpe flyktninger på egenhånd må man huske på at flere av statslederne i disse landene er gjennomkorrupte og undertrykker sitt eget folk. To eksempler er Afwerki, presidenten i Eritrea, og al-Bashir, presidenten i Sudan. Somalia har knapt nok fungerende myndigheter. Disse landene er på ingen måte gode mottakere av direkte overføringer av nødhjelpspenger.

Et annet problem er at mange av nærområde-landene allerede er overfulle av flyktninger. I følge tall fra FNs høykommissær for flyktninger er det 2,8 millioner flyktninger i Tyrkia, et land med 80 millioner innbyggere. Presset ble så stort at Tyrkia bygger mur mot Syria for å sperre folk ute, og tyrkisk militære har skutt og drept flyktninger på grensen. I det relativt lille landet Libanon finnes det én million syriske flyktninger i tillegg til de omlag 450 000 palestinske flyktningene som har bodd der lenge. Omtrent hver femte person du møter på gata der er flyktning! Jordan huser over 650 000 syriske flyktninger og har hatt en svært høy innvandring de siste årene. Til slutt stoppet landet 75 000 syriske flyktninger fra å krysse grensen deres.

31 145 asylsøkere var kanskje en røff opplevelse for deler av det norske mottaksapparatet i 2015, men sammenlignet med bølgen av mennesker Libanon, Tyrkia og Jordan har tatt hånd om er ikke dette en krusning en gang.

TØFFE FORHOLD: Snø, vind og temperaturer ned mot ti kuldegrader har gjort livet i flyktningeleiren Vagiohori i Hellas svært tungt denne vinteren. Teltene har ikke elektrisitet eller varme, mange har ikke engang senger. Foto: Nicolas Economou/NurPhoto / NTB Scanpix Vis mer

Å være flyktning i disse overfulle nærområdene er en beinhardt. Det finnes hverken adekvat husly, medisinsk hjelp eller skoleplasser nok til alle menneskene, slik vi har fått være vitne til i NRK sin forøvrig glimrende serie «Flukt». Halvparten av alle flyktningene i Libanon i det UNHCR kaller uverdige botilstander som telt, uferdige bygg og lagre. Professor Alexander Betts kunne fortelle på et Caritas-arrangement i høst i Oslo at opp mot 90% av flyktningene i Tyrkia ikke får hjelpen de trenger.

En lang rapport fra Amnesty kan fortelle våre politikere at det er svært tøft å være flyktning i nærområdene i Afrika også. I Libya mishandles flyktninger over en lav sko. Flyktninger og fordrevne i Egypt, Etiopia og Sudan har det også svært vanskelig. Listen er lang og vond. Det kan virke som om politikerne våre ikke egentlig har forståelsen av hverdagen til flyktninger andre steder enn rundt Syria.

Selv i Europa fungerer ikke hjelpe-dem-der-de-er-filosofien i praksis. Akkurat nå fryser mennesker ihjel i Hellas, Bulgaria og på Balkan. Det skulle man tro var veldig enkelt å forhindre.

Finansielle og praktiske problemer står altså i veien for å hjelpe flyktningene i nærområdene. Dersom Stortinget og Regjeringen likevel virkelig mener at det er bedre å hjelpe folk på flukt på denne måten er det på tide at det norske folk få se en reell og effektiv strategi for dette.

For hvert land der det er folk på flukt må Stortinget klargjøre hva som konkret kan gjøres for å hjelpe disse menneskene, og hva som er alternativene dersom det ikke er praktisk mulig. Denne strategien må innebære noe nytt i forhold til det som har vært gjort av tradisjonell bistand til det aktuelle landet frem til nå – og den må være spesifikk for flyktninger og internt fordrevne. Målet må være selvbergede og integrerte flyktninger i samarbeid med det landet de befinner seg i. Ren humanitær hjelp uten politiske motiver. Strategien må følges opp med friske penger som ikke går ut over annet bistandsarbeid i samme land eller andre steder i verden.

Folk på flukt er ikke bare mennesker som flykter på grunn av krig, konflikt eller forfølgelse. Motivasjonene folk har for å legge ut på flukt er ofte sammensatte og varierer over tid og i løpet av reisen. Det er likevel klart at noen legger ut på flukt først og fremst fordi de bor i samfunn hvor det ikke finnes tilstrekkelige jobbmuligheter så de kan ta vare på seg selv. Det er helt forståelig at desperate mennesker flytter på seg for å finne levebrød til seg og sin familie og i stedet for å dømme dem bør vi hjelpe dem. For å stoppe denne typen flukt, som både er farlig og overbelaster asyl-systemet, kreves derfor en politikk som tar årsakene til at disse menneskene legger ut på flukt på alvor.

Stortinget må øke norsk handel med land som genererer det som kalles «økonomiske migranter». Det bør også gjøres gunstig for norske selskaper å drive virksomhet i disse landene. Gjennom handel og produksjon vil arbeidsplasser bli skapt og presumptivt fjerne behovet for å flytte på seg. Slike avtaler bør også inngås med land som har betydelig antall flyktninger så de også får muligheter til å klare seg selv. Disse handelsavtalene kan knyttes opp mot krav om returavtaler for folk som har fått avvist sin oppholdstillatelse i Norge. Dette er et langt bedre alternativ enn å bruke bistandskroner som pressmiddel for å få på plass returavtaler.

En ekte nærområde-strategi vil aldri kunne rettferdiggjøre en total stopp i å ta imot flyktninger her i Norge. Det er nødvendig at vi avlaster landene som har tar uforholdsmessig mye ansvar. Å peke på andre land som gjør mindre enn oss kommer heller ikke flyktningene til gode.

Mottak av flyktninger her til lands vil være med på å motvirke ideen om at flyktninger er valuta i det storpolitiske spillet, slik de ble med EU-Tyrkia erklæringen. Gjennom å fortsette å ta imot flyktninger kan Norge ha troverdighet når vi vil påvirke andre land til å ta sin del av ansvaret.

Å ta imot et moderat antall flyktninger til Norge vil også sende et tydelig signal om at landet vårt direkte opprettholder prinsippet om at folk som flykter fra krig eller er personlig forfulgte har krav på beskyttelse og et verdig liv. Norske politikere burde legge seg på minne at omlag 60 000 nordmenn som flyktet fra vårt eget land under andre verdenskrig nøt godt av beskyttelse i andre land. Det er verdt å passe på vår alles rett til å søke asyl.

Norge skal selvfølgelig ikke ha som mål å gjøre alt som trengs overalt. Det er umulig. En komplett løsning må likevel tegnes opp slik at oppgavene kan deles mellom de landene som har mulighet til å bidra. Finansieringsansvaret må deles mellom rike land. For 2016 ser det ut til at kun omtrent halvparten av pengene FNs Høykommissær for flyktninger har behov for kom inn. Dette er begredelig.

Hvis Regjeringen og Stortinget virkelig mener at de vil hjelpe folk på flukt kreves altså en helt annen politikk enn den som føres i dag. En ny politikk som ikke forleder det norske folk ved å skape en illusjon om at Norge hjelper flyktningene i nærområdene i storstilt skala.

Solberg, Jensen, Skei Grande, Hareide, Støre, Lysbakken, Vedum og Hansson. Det er på tide å slutte å lure oss. Enten må dere sette en reell og kraftfull nærområdepolitikk ut i live, eller så må Norge ta imot et vesentlig antall flyktninger her hjemme.