Joukkohautoja on kaksi ja ne ovat noin 600 metrin päässä toisistaan. Hautojen merkkinä seisoo yksinäinen, noin 1,6 metriä korkea kivipaasi.

Itärajan tuntumassa, syvällä Miehikkälän metsissä on 158 ihmisen viimeinen leposija. Vainajat olivat neuvostoliittolaisia siviilejä, jotka jäivät suomalaisten sotilaiden jalkoihin Suomen armeijan edetessä itärajan yli toisessa maailmansodassa.

– Suomalaiset sotilaat löysivät oman onnensa nojaan jätettyjä siviilejä muun muassa maakuopista, joihin he olivat piiloutuneet, kertoo historiaharrastaja Terho Ahonen.

Kivipaadet ovat niitä harvoja konkreettisia asioita, jotka muistuttavat jatkosodan aikaisesta siviilikeskitysleiristä.

Suomalaiset sotilaat löysivät oman onnensa nojaan jätettyjä siviilejä muun muassa maakuopista. Tapio Ahonen

Leirille vietiin marsalkka Mannerheimin käskystä venäläisiä naisia, lapsia ja vanhuksia, jotka olivat jääneet Suomen joukkojen edetessä Karjalan kannaksella "linjan väärälle puolelle". Käskyssä todettiin, että ”venäläinen väestö oli vangittava ja toimitettava keskitysleireihin”.

Toinen hautapaasista on luonnonvoimien runnoma ja tekstistä on mahdotonta saada selvää. Klaudia Käkelä/Yle

Miehikkälän keskitysleiri perustettiin vuonna 1941. Se koostui seitsemästä Salpalinjan parakkikylästä, jotka oli alun perin tarkoitettu Salpalinjan rakentajien ja korpivaruskuntien käyttöön. Salpalinja on edelleen yksi Euroopan parhaiten säilyneistä toisen maailmansodan aikaisista linnoitusketjuista.

Erikoista on, että kivipaasien luo tuodaan edelleen toisinaan kukkia.

– Ihan selvästi näkee, että ympäristöä on pidetty kunnossa. Takavuosina tänne on ilmestynyt kukkia joko istutuksina tai ihan maljakossa, eli jonkun omaisia täällä on, historiaharrastaja Terho Ahonen kertoo.

Leirin perustamisesta ja ylläpitämisestä huolehti kotijoukkojen esikunta. Leirillä työskenteli 36 rintamalle kelpaamatonta suomalaismiestä, jotka vartioivat vankeja lähinnä öisin.

Keskitysleiri ei ollut tuhoamisleiri

Miehikkälän siviilikeskitysleirissä oli enimmillään liki 2000 ihmistä. Keskitysleirillä säilytettiin venäläisten ja inkeriläisten lisäksi muun muassa valkovenäläisiä, ukrainalaisia ja mordavalaisia.

Miehikkälän keskitysleiri ei näyttäydy historiankirjoissa läheskään yhtä julmana paikkana kuin Keski-Eurooppaan perustetut tuhoamisleirit. Miehikkälän leirillä tarkoitus ei ollut väestön järjestelmällinen tappaminen vaan säilyttäminen.

Ruokaa oli vähän kuten sodan runteleman Suomen omilla kansalaisillakin, mutta leiriolosuhteet tekivät ravinnon hankkimisesta ja valmistamisesta entistäkin haastavampaa. Sienet ja marjat kerättiin talteen pitkältäkin matkalta leirin ympäristöstä.

Leirialueita ei ollut aidattu, ja niiden ulkopuolella vangit liikkuivat joko lupalapun turvin tai vartijan saattamina. Kurinpidollisia ongelmia ei juuri ollut.

Tiedossa on vain yksi pakenemisyritys. Leirillä ollutta henkilöä oltiin viemässä lääkäriin, kun hän hyökkäsi saattamassa olleen vartijan kimppuun. Hänellä oli aseenaan joko veitsi tai sakset, joiden avulla hän yritti huitoa tiensä vapauteen. Pakomatka ei kuitenkaan onnistunut ja henkilö toimitettiin takaisin keskitysleiriin.

Heinikosta kurkistavat kivipaadet ovat keskitysleirin rakennusten jäänteitä. Ne olivat aikanaan tulipesien pohjia. Klaudia Käkelä/Yle

Ihanan Olgan tarina

Suurimmaksi osaksi Miehikkälän puolella sijainnut leiri ulottui myös Ylämaan puolelle. Muutama vuosi sitten Ylämaalta löytyi nippu sota-ajan kirjeitä, joiden kirjoittaja oli Ihakselan koulun alakoulunopettaja Ruusa Metsäkallio ja vastaanottaja keskitysleirillä elänyt inkeriläistyttö Olga Kunerus.

Kaksikko ystävystyi, ja Ruusa otti Olgan palvelukseensa. He olivat varsinkin sodan aikaan hyvin läheisiä ja ilmeisesti kuva Ihakselan koulusta löytyi Olgan kuoleman jälkeen tämän kodista Mynämäeltä.

Professori Yrjö Varpio kuvaili Olgan tarinaa vuonna 2015 ilmestyneessä, sota-ajan kirjeitä käsittelevässä artikkelikokoelmassa Kirjeitä sodasta. Kun talvella 1943 annettiin määräys keskitysleirillä olleiden inkeriläisten vapauttamisesta, Ruusa kirjoitti Olgalle:

– Hei hurraa, eläköön! Totuus maan perii! Siitä kiitos Jumalalle! --- Kaikki esikunnan herrain metkut menettävät nyt merkityksensä. Eläköön! Eläköön!

Ruusan ja Olgan kirjeenvaihto päättyi alkukesään 1944. Miehikkälän keskitysleirillä varusaliupseerina toiminut Väinö Piirainen kirjoitti sodan jälkeen keskitysleiriromaanin, jossa myös Olga esiintyy peitenimen turvin. Romaanissa 30-vuotias kersantti liittyy leirin henkilökuntaan ja rakastuu kauniiseen ja älykkääseen inkeriläistyttöön. Olga on romaanin sivuilla "miellyttävän näköinen kuin synti".

Olga pelkäsi palautusta Neuvostoliittoon ja pakoili Ruotsissa sodan loputtua. Lopulta Olga löysi kuitenkin rakkauden ja meni naimisiin suomalaisen kapteenin, Veikko Kipon kanssa. Olga kuoli 80-vuotiaana Mynämäellä vuonna 2004.

Tervetullutta työvoimaa

Dosentti Antti Laineen mukaan Suomessa ei ollut muita Miehikkälän kaltaisia keskitysleirejä, vaikka saksalaiset perustivat varsinkin Pohjois-Suomeen jatkosodan ja Lapin sodan aikana useita vanki- ja työleirejä. Suomen muilla työleireillä vankien kohtelu oli toisinaan hyvinkin raakaa.

– Keskitysleiri ja työleiri eivät eroa hallinnollisesti toisistaan. Ne ovat termejä, joita on käytetty käytännössä yhdestä ja samasta asiasta. Miehikkälässä nyt sitten ilmeisesti haluttiin käyttää tuota termiä, Laine täsmentää.

Miehikkälän keskitysleiristä käytettiin jonkin aikaa nimitystä työleiri, vaikka iso osa vangeista oli työkyvyttömiä. He olivat joko liian vanhoja, nuoria tai sairaita työskentelemään leirissä.

Miehikkälän metsissä on säilynyt kaksi siviilikeskitysleirin joukkohautaa. Klaudia Käkelä/Yle

– Muut vastaavanlaiset leirit olivat joko ulkomaalaisten ylläpitämiä, tai Suomen uusien rajojen ulkopuolella. Nämä asiat tekevät Miehikkälän keskitysleiristä ainutlaatuisen, Laine jatkaa.

Työkykyiset keskitysleirivangit ylläpitivät leiriä ja lisäksi varsinkin inkeriläiset työskentelivät leirin ympäristössä sijaitsevilla maatiloilla esimerkiksi pelto- ja metsätöissä. Paikalliset suosivat inkeriläisiä venäläisvankien kustannuksella, sillä inkeriläiset koettiin "omaan heimoon" kuuluviksi.

Työvoima oli sodan aikaan vähissä, joten keskitysleiriläisten työpanos otettiin Miehikkälän tiloilla vastaan innolla. Tänäkin päivänä monet kylän vanhimmista asukkaista muistavat leiriläisiä, joka työskentelivät sodan aikana maatilan mailla ja pääsivät joskus jopa isäntäväen kanssa tupaan syömään.

Takavuosina tänne on ilmestynyt kukkia joko istutuksina tai ihan maljakossa. Terho Ahonen

Leirillä sattuneet kuolemantapaukset johtuivat enimmäkseen siitä, että siellä oli paljon vanhuksia. Lisäksi sairaudet veivät leirillä olleita ennenaikaiseen hautaan. Loppusyksystä 1944 jäljellä olleet leiriläiset palautettiin Neuvostoliittoon, mutta kuolleiden jäännökset jäivät keskitysleirin hautoihin.

Miehikkälän keskitysleirihistoriaa muistellaan edelleen vuosittaisella salpavaelluksella joka kesä juhannuksen jälkeen. Tapahtuma kerää yhteen kymmeniä historiasta kiinnostuneita. Vaellus kulkee keskitysleirin hautausmaiden ohi.

Keskitysleiri ei kuitenkaan ollut ainoa vaiettu salaisuus sodanaikaisessa Miehikkälässä.

Sotavankeja maalaisidyllissä

Suur-Miehikkälän kylä sijaitsee keskellä idyllistä suomalaista maalaismaisemaa, noin kymmenen kilometrin päässä Miehikkälän sodanaikaisen keskitysleirin maisemista ja hautapaasista. Suur-Miehikkälän kylänraitilla komeilee huolella pidetty kyläkauppa ja kaupan edustalle koottu tuoliryhmä vetää puoleensa leppoisaa kesäiltapäivää viettäviä kyläläisiä.

Muutaman kilometrin päässä kyläkaupasta on sodan jälkimainingeissa vankilana toiminut alue. Nyt se on venäläisen matkailufirman omistuksessa ja sitä ennen siellä järjestettiin kesäleirejä lapsille.

Suurin osa kyläläisistäkään ei tiedä, että sodan jälkeen alueella sijaitsi vankila sotarikoksista epäillyille suomalaisille sotilaille.

Syksyllä 1944 Suomeen saapui Valvontakomissio, joka esitti 61 nimen listan miehistä, jotka "on todistettu syypäiksi sotarikoksiin". Näistä miehistä pidätettiin 45 ja heidät kuljetettiin Miehikkälän vankilaan. Valvontakomissio oli toisen maailmansodan voittajavaltioita edustanut elin, joka valvoi jatkosodan päättäneen välirauhasopimuksen toimeenpanoa.

Vankilan ajoista osaavat kertoa vain muutamat Suur-Miehikkälän kylän vanhimmat asukkaat.

Yksi heistä on 85-vuotias Pentti Vesala.

Suomessa keskitysleirillä kuolleiden haudoille ilmestyy edelleen säännöllisin väliajoin kukkaistutuksia. Klaudia Käkelä/Yle

Voimistelunäytöksiä vangeille

Pentti Vesala vietti lapsuutensa Suur-Miehikkälän vankilan läheisyydessä. Hän kertoo, että jotkut kylän miehistä toimivat vankilan vartijoina, sillä ympäri vuorokauden toimiva leiri vaati paljon työvoimaa.

– Vangit kävivät myös maatiloilla töissä. Tietysti heillä oli vartija aina mukana. Meillä naapurissa kävi töissä yksi vanki, mutta ei 14-vuotiasta kiinnostanut, mitä miehiä naapurissa liikkuu, Vesala kommentoi.

Vankila toimi vuosina 1945–1947. Vangit olivat suomalaisia sotilaita, niin sanotun lista 1:n vankeja. Neuvostoliitto syytti heitä muun muassa keskitysleireillä tehdyistä sotarikoksista. Vankeja pidättäneet sotilaat olivat joissakin tapauksissa taistelleet pidätettävien miesten rinnalla sodassa.

Vesala muistelee, kuinka hän pääsi kerran käymään vankilan porttien sisäpuolella. Vangeille oli järjestetty voimistelunäytös, ja myös kyläläisiä oli kutsuttu paikalle. Vesala ei muista, miksi kutsu kävi, mutta yhtä kaikki näytös kiinnosti urheilevaa teinipoikaa.

Torneissa oli aina yksi vartija ja tietysti sillä oli kovat piipussa. Pentti Vesala

– Siellä oli noin kaksi metriä korkea aita ja vartiotorneja. Torneissa oli aina yksi vartija, ja tietysti hänellä oli kovat piipussa. Portilla oli myös jatkuvasti vartiomies, Vesala kuvailee.

Kun Vesala meni vuonna 1952 Immolan varuskuntaan suorittamaan asepalvelustaan, sota oli vielä arka puheenaihe.

– Ei niistä jutuista silloin sodan jälkeen uskaltanut puhua. Nyt asiat ovat tietysti toisin, Vesala summaa.

Lähteet: Kotimaisen kirjallisuuden professori Yrjö Varpio, dosentti Antti Laine ja historian harrastaja Terho Ahonen.