Jarmo Mäkilä tarkastelee tyytyväisenä kättensä töitä Sara Hildénin taidemuseossa Tampereella. Esillä on laaja kattaus taiteilijan teoksia nuoruuden töistä kaikkein tuoreimpiin.

– Nuori Jarmo-taiteilija oli totinen torvensoittaja ja asenteiltaan jyrkkä, Mäkilä muistelee.

– Ei ollut sellaista asiaa, johon minulla ei olisi ollut vastausta. Uskoin, että taiteella voi vaikuttaa.

Mäkilä käsitteli töissään työläisyyttä ja yhteiskunnan epäkohtia. Voimakkaan värisissä maalauksissa pääosassa ovat raumalaisten valimotyöläisten vakavat katseet ja teräskourat.

'Aikamme naamioita (Punkkarit)', 1979 (1982), 150 x 190 cm, öljy kankaalle © Jussi Koivunen / Sara Hildénin säätiö / Sara Hildénin taidemuseo

Toisen sortin kapina tuijottaa katsojaa seuraavan kauden töistä. Mäkilän punkkarit kommentoivat Andy Warholia neliskanttisissa maalauksissa.

Elämän talot Raumalla ja Helsingissä

Osa maalauksista pursuaa sarjakuvaestetiikkaa. Ne ovat täynnä lentoa, vauhtia ja karikatyyrejä. Niitä katsoessa alkaa kuulla ääniä. Ilman ääniä näitä töitä ei olisikaan syntynyt. Jarmo Mäkilä tunnustaa, ettei kykene maalaamaan ilman musiikkia.

– Vierastan semmosta ääretöntä hiljaisuutta. Ääntä pitää olla. Se voi olla rockia, mutta välillä myös klassista tai jotain mystisempää.

– Tytärkin aina valittaa, että kauhea rytinä kuuluu yläkerrasta mun työhuoneelta, Mäkilä nauraa.

'Miesten vuoro', (2008), 203 x 151 cm, öljy kankaalle © Jouko Vatanen / Taiteilijan kokoelma

Jarmo Mäkilä asuu samaa taloa niin ikään kuvataiteilijana työskentelevän tyttärensä Rauha Mäkilän kanssa. Helsingin talo on uusi ja vailla menneisyyden painolasteja. Jarmo Mäkilän töiden keskiössä on kuitenkin viime vuodet ollut lapsuuden kotitalo Raumalla.

– Siellä se on edelleen olemassa, vähän ränsistyneenä. Taloa asutaan yhä ja toivon, että siellä asuu onnellinen perhe.

Pojat juoksivat metsissä vapaana kuin eläimet

Kuusikymppisen Mäkilän lapsuudessa Paroalhon omakotialuella asui suuria perheitä. Melkein joka talossa oli viisi tai kymmenen lasta. Mäkilä oli ainokainen.

– Olin vähän kateellinen näille naapurin lapsille, jotka pystyivät muodostamaan joukkueen omasta perheestä. Minun piti yrittää ujuttautua jotenkin mukaan sinne, Mäkilä muistelee.

Lapset saivat rymytä vapaasti pihoilla ja metsissä. Kukaan ei huudellut perään muulloin kuin ruoka-aikaan ja illan pimetessä.

– Poikien elämässä oli anarkiaa ja seikkailua, vähän sellaista Peter Pan -meininkiä. Ei haluttu kasvaa isoksi tai käydä koulua. Mentiin vain pitkin metsiä kuin eläimet.

'Kärpästen herra', (2010), 203 x 151 cm, öljy kankaalle © Jussi Koivunen / Sara Hildénin säätiö / Sara Hildénin taidemuseo

Kotona isä luki sanomalehteä tai tuijotti ikkunasta kaukaisuuteen. Sodan traumatisoimat hiljaiset miehet ja heidän vakavat poikansa toivat taiteilijalle lopulta myös kansainvälistä menestystä. Kaikkialta löytyy traumaattisia nuoria miehiä ja sodan runtelemia vanhoja miehiä.

– Kun kerron meidän isistämme, jotka eivät sodan jälkeen puhuneet siitä, mitä on tapahtunut, se on ihan pässinlihaa vaikkapa amerikkalaisille, Mäkilä kertoo.

Ikä tuo enemmän kysymyksiä kuin vastauksia

Jos hiljaiset miehet ja heidän poikansa tuntuvat tutuilta kaikkialla, eksoottista Mäkilän maalauksissa on suomalainen metsä. Ei tarvitse mennä Keski-Eurooppaa edemmäksi, kun metsässä vapaana juoksevat lapset ovat ihmetyksen aihe.

Metsää tai poikia kuvaavat myös Mäkilän uudet veistokset, pronssinen juurakko tai pahvilaatikoihin sullotut pikkupojat.

Kypsempi taiteilija-Jarmo ei ole enää niin kaikkitietävä kuin nuori.

– Kun katsoo tätä näyttelyn häntäpäätä, tätä uutta satsia, sieltä löytyy epävarmempi Jarmo.

– Hän ei oikeastaan tiedä yhtään mitään ja ihmettelee vain, mutta on huomattavasti humaanimpi, huomattavasti.

'Kaikki isäni linnut', (1992), 203 x 304 cm, akryyli kankaalle © Mika Friman / Oulun taidemuseo

Koko Sara Hildénin taidemuseon vallanneesta näyttelystään Mäkilä on kuitenkin ylpeä. Ikätovereilleen hän uskoo voivansa tarjota nostalgiamatkan.

– Nuorille, jotka eivät olleet vielä syntyneetkään, kun tein noita 1970-80-luvun töitä, haluan kertoa, että silloinkin oli elämää ja virtaa!

Jarmo Mäkilän retrospektiivin yhteydessä järjestetään konsertteja ja runsaasti muutakin oheisohjelmaa. Näyttely on avoinna toukokuun loppuun asti.