Kirjoittanut

Se meille muistuttaapi

hyvyyttäs’, Jumala,

ihmeitäs’ julistaapi

se vuosi vuodelta.

Kulttuurisen ja uskonnollisen tradition välisen rajan piirtäminen on eittämättä hyvin haastavaa. Selvää vastausta siihen, onko esimerkiksi yllä lainattua suvivirttä tai kouluissa esitettäviä joulukuvaelmia pidettävä enemmän uskonnollisina vai kulttuurisina ei varmasti ole olemassakaan, ja monien näkökulmasta koko kysymyksenasettelua voidaan varmasti pitää lähes mielettömänä.

Valtiosääntöisestä näkökulmasta kyseinen rajanveto on kuitenkin mielenkiintoinen siksi, että myös perustuslakivaliokunta on uskonnonvapauslain uudistamisen yhteydessä antamassaan mietinnössä (PeVM 10/2002 vp) ilmaissut suhteessa koulujen juhlatraditioihin oman kantansa kyseiseen problematiikkaan.

Kyseisessä mietinnössään perustuslakivaliokunta katsoi, ettei tiettyjä kouluissa harjoitettavia traditioita ollut pidettävä uskonnon harjoittamisena vaan osana suomalaista kulttuuria. Osana suomalaista kulttuuria niitä ei katsottu ongelmallisiksi niin sanotun negatiivisen uskonnonvapauden kannalta. Näin ollen oppilaiden osallistumista tällaisiin käytänteiseen ei valiokunnan mukaan tullut pitää sellaisena uskonnon harjoittamisena, joka edellyttäisi huoltajien tai oppilaiden suostumusta. Nimeämällä kouluissa harjoitetut traditiot kansallis-kulttuurisiksi uskonnollisten sijaan, perustuslakivaliokunta siis ikään kuin poisti kyseisistä käytännöistä niiden uskonnonvapauteen liittyvän problematiikan, ja näin ainakin näennäisesti vapautti ne perusoikeuksien kannalta ongelmallisesta uskonnollisesta painolastistaan.

Itselleni ongelma tässä perustuslakivaliokunnan reilut kymmenen vuotta sitten tekemässä rajanvedossa ja sen sisältämässä perusajatuksessa on seuraava: kun on kyse joukosta erinäisiä traditioita, joiden nimeäminen joko uskonnollisiksi tai kulttuurisiksi on äärimmäisen vaikeaa, jollei jopa mahdotonta, tuntuu hyvin ongelmalliselta suorittaa rajanveto oikeudellisesti tavalla, jossa traditioilta ikään pyyhittiin pois niille hyvin olennainen uskonnollinen ulottuvuus. Vaikka tunnistaisimmekin jonkin tradition laajemman kulttuurisen merkityksen, ei tämä sinänsä muuta sitä seikkaa, että kyseiseen traditioon liittyy keskeisesti myös uskonnollinen ulottuvuus.

Koulutraditioiden uskonnollisesta merkityksestä kertonee jo se, että asiaa on pitänyt esillä erityisesti kristillis-demokraattisen puolueen puheenjohtaja ja sisäministeri Päivi Räsänen, joka itse kutsuu kyseisiä traditioita nimenomaan kristillisiksi. Nimenomaan kristillisinä traditioina tarkasteltuina näihin käytänteisiin liittyy kuitenkin yksilöiden uskonnonvapauden kannalta kaikki ne ongelmat, joiden vuoksi perustuslakivaliokunta alun perin rajasi ne osaksi uskonnonvapauden kannalta ongelmattomaksi katsottua suomalaista kulttuuria.

Syy siihen, miksi yksipuolisesti kristillisten traditioiden esiintuominen yleistä oppivelvollisuutta toteuttavien julkisten koulujen juhlissa on ongelmallista, on ennen kaikkea uskonnollinen ja vakaumuksellinen yhdenvertaisuus. Se edellyttää, että julkisen vallan järjestämän koulujärjestelmän toteuttamisessa tulee pyrkiä jokaisen uskonnon ja omantunnon vapauden samanaikaiseen optimoimiseen, olkoonkin, että tämä käytännössä tapahtuu usein hyvin rajallisin ja yksittäisten ihmisten oman kokemusten kannalta vajavaisin lopputuloksin. Nimenomaan jokaisen yksilön oikeuksien optimaaliseksi suojaamiseksi valtion tulee pyrkiä pysyttelemään suhteessa vakaumuksiin mahdollisimman neutraalina ja puolueettomana siitä huolimatta, että täydellinen neutraliteetti sinänsä on tavoitteena saavuttamaton. On olemassa vähemmän ja enemmän syrjiviä järjestelyjä, ja näistä julkinen valta on velvollinen valitsemaan yhdenvertaisesti kaikkien oikeuksia edistäviä ratkaisuja.

Koska erittäin olennainen osa suomalaisista kulttuurisista traditioista sisältää erilaisia liittymäkohtia evankelis-luterilaiseen uskoon, vaaditaan erityistä tarkkuutta sen tunnistamisessa, milloin tällaiset käytänteet muodostavat ongelman yksilöiden oikeuksien kannalta. Käytänteiden asettaminen uskonnon ja kulttuurin välisen erottelun poliittisesti tarkoituksenmukaiselle puolelle ei kuitenkaan sellaisenaan riitä tekemään toimista yksilöiden uskonnon ja omantunnon vapauden kannalta hyväksyttäviä. Tarvitsemme tässä suhteessa hienovaraisempaa, rehellisempää ja yksilön oikeudet vakavasti ottavaa arviota kyseisten käytänteiden luonteesta. Uskonnollisia ulottuvuuksia sisältäviä julkiseen valtaa liittyviä traditioita tulisi uskonnon- ja omantunnonvapauden kannalta tarkastella uskonnollisina, ja näin myös osallistumista niihin suostumusta edellyttävinä.

Itselleni tuntuu varsin vaikealta tunnistaa riskiä, joka sisältyy siihen, että koteihin ilmoitetaan suvivirsistä, tai että niistä jopa kokonaan luovutaan. Ihmisiä ja yhteiskuntaa yhdistäviä siteitä lienee julkiseen tilaan löydettävissä myös muodoissa, jotka paremmin huomioivat kaikkien vakaumukset ja niihin liittyvät perustavanlaatuiset oikeudet. Kulttuuriset traditiot muuttuvat ja niitä on myös aika ajoin ihmisten näkemysten muuttuessa syytä muuttaa.

Johannes Heikkonen

OTM, tohtorikoulutettava, Turun yliopisto