Každý, kdo mě trochu zná, ví, že jsem extrovert. Přijměte mé pozvání a pojďte se vcítit do mé kůže.

Pět extrovertských lekcí

Narodíte se. Všemi smysly si vychutnáváte obdiv a lásku. Jste velice živé mimino, na jakýkoli podnět aktivně reagujete, hodně a rádi se smějete.

Jsou vám dva roky. Čtete. Do svých pěti let přelouskáte půlku domácí knihovny. Na zápisu do první třídy souškám učitelkám demonstrujete, že to s vámi nebudou mít lehké.

V deseti máte průkazku do školní, obvodní a městské knihovny. Zapisujete se i v té na chalupě. Zatímco ostatní kluci zabíjejí čas fotbálkem, trápením drobných živočichů a tuzingem svých Sobi 20 do podoby vesnických replik BMX, vy víkendy i prázdniny trávíte v podkroví četbou všeho, co vám přijde pod ruku a rozjímáním – váš vnitřní svět vás baví víc než ten tam venku.

Rodiče vás ven občas stejně vyženou. Při jedné takové příležitosti s bráchou a bratránkem vyrobíte podle vyčteného návodu pár Molotovových koktejlů a těmi nejdřív potápíte loďky na řece a posléze podpálíte kaštanový háj. Je vám žinantní otravovat dospělé, takže návštěva požár odhalí až ve chvíli, kdy je strom v epicentru už notně prohořelý a napříč chalupou vede ven vodní cestička – hasíte totiž krígly a zacabraná koupelna jest vaší hasičárnou.

Od té chvíle s vaším samotářským čtením nemá nikdo problém.

Když se po dvaceti letech zůčastníte srazu se spolužáky ze ZŠ, navzájem si sdělíte, na co si u jednotlivých žáků 3.- 8.D nejvíc vzpomínáte. Pokud jde o vás, spolužačce Olině se vybaví, jak jste dorazili do školy s otiskem tátovy dlaně na tváři, ale jinak jsou všichni zajedno: Marťas – tedy vy – ten prostě rudnul.

Je to tak. Jakmile je na vás upřena pozornost, pivoňky s ředkvičkami blednou závistí. Vaše rudnutí má obvykle tři fáze. Tou první je výrazný ruměnec ve tvářích a červené uši. Protože o tom víte, zastydíte se ještě víc, následkem čehož vám naskákají sytě rudé fleky na celém obličeji. To je fáze dvě. Fází tři je dojezd, během nějž si svůj hendikep uvědomíte a vrátíte se do fáze dvě. I několikrát dokola.

V sedmičce se ve škole zamilujete. Tak nádhernou holku jste v životě neviděli.

Vyburcuje vás to k největšímu hrdinskému činu vašeho dosavadního života: oslovíte ji a doprovodíte domů.

Aktovku vzít nechce, ale před domem vám řekne, ať počkáte, že půjde venčit svého psa. Chodíte spolu pak téměř celý rok. Venčit.

Ke konci roku její kouzlo objeví osmáci. Jeden z nich, o hlavu vyšší než vy, zorganizuje domlouvací session v šatnách. On a dva další vám přátelsky vysvětlí, že slečna patří tomu vysokému a své tvrzení doplní preventivní nakládačkou. Osmák vás na venčících procházkách vystřídá. Mezi vaše nejpotupnější zážitky patří to odpůldne, kdy si opět dodáte odvahu a jdete venčit s nimi: habán dívku i její kamarádky, které se ten den připojily, baví svými řečičkami a vy jdete dva kroky za nimi, aniž byste byli schopni se zapojit do konverzace. Zapamatujete si to jako Lekci č. 1.

Vašemu společnému venčení je nadobro konec a vy ženské pokolení pár let ignorujete, posíleni onou “jistotou”, kterou lze získat jen ve třinácti, totiž že už nikdy nikoho nebudete milovat tak hluboce jako Ji.

Útěchu hledáte – jak jinak – v knihách.

Ve vaší třídě jsou tři kluci, jejichž tátové pracují na vyslaneckých postech. Jeden táta v Británii, druhý v Kanadě, třetí v Chile. S prvními dvěma kluky se skamarádíte. Naučí vás, že na Západě se člověk musí umět prodat. O své místo na slunci je třeba se poprat.

Dokázat využít, co máte v hlavě, je lepší recept na úspěch než mít toho tam sice hodně, ale neumět na to upozornit.

Lekce č. 2 je na světě.

Po převratu začíná v českých překladech vycházet spousta knížek z oblasti osobnostního rozvoje. Na data původních vydání nehledíte a hltáte jednu za druhou. Potvrdí vám, že kluci, kteří viděli naživo zpívat Matušku a na dotazy učítělnic dávají hlášky typu “doma hovoříme převážně anglicky”, měli pravdu:

hloubaví jedinci jsou většinou převálcováni těmi aktivními.

Morálně s tím bojujete, ale jinak Lekce 3 jako vyšitá.

V raně porevolučních letech, kdy máte na vysvědčení “neklasifikován” z dějepisu i občanské nauky, vás na “výběrovce” na svět tam venku v západním stylu připravují i učitelé.

Během nejrůznějších debat a diskusí nestačí být nejchytřejší – musíte být výřeční, voražení až oprsklí.

Za to se přece v životě získávají cenné body. Berete na vědomí Lekci č. 4.

V patnácti ostatní, vybaveni občanským průkazem vonícím novotou, začínají chodit na diskošky, ti vyvolení už randí. Vy si nedokážete představit, jak byste před ostatními oslovili “cizí holku”, notabene se ve větší společnosti necítíte právě nejlépe,

tak zůstáváte v podkroví a čtete si.

Takhle se to s vámi táhne i většinu střední školy. K první sexuální zkušenosti přijdete jako nevidomý instrumentalista a téměř bez vlastního přičinění. Skandální odhalení, že ženu nezajímá, kolik máte uhrů na čele, jako spíš to, co a jak jí říkáte a že jí nasloucháte, je pro vás skvělá zpráva:

Mlčet i mluvit, když už jste s nějakou sami, umíte dobře.

Problém je spíš docílení kýžené samoty. I tak je to pro vás Lekce č. 5.

Na základě těchto životních lekcí dojdete k poznání, že i jedinci, kteří se s vašimi silnými stránkami (jichž si ceníte samozřejmě podstatně víc, než těch slabých) nedají srovnat, mohou v životě dosahovat – a taky dosahují – podstatně větších úspěchů. Ve škole, práci, kariéře i u dívek.

Ano, je tu onen aspekt zachování rodu a příjemných aktivit s tím souvisejících. Dospějete k závěru, že

žena vašeho srdce si sama od sebe nevšimne vaší bystré mysli, nevšedního smyslu pro humor ani bezbřehého potenciálu růstu svalové hmoty.

Je třeba situaci řešit.

O dlouhých prázdninách po maturitě dospějete k rozhodnutí:

změníte se.

Na univerzitě vás nikdo nezná, můžete být, kým jen chcete.

Jste nesmělí, ale léčíte se

V následujících letech se otrkáváte. I na vejškách je umění vědomosti prodat, uhádat si je a obhájit minimálně stejně tak důležité, jako je prostě mít.

Je-li na vás upřena pozornost jiných lidí, červenáte se i nadále, ale už si z toho tolik neděláte.

Přijdete na to, že nejlepší obrana je útok.

“Teď mi začnou rudnout boltce uší…,” říkáte, když se to přihodí, “a nyní se jaterně nafialovělé skvrny studu a ponížení rozprostřou po zbytku obličeje.” Vezmete tak někdejším vtipálkům na váš účet vítr z plachet.

Dostáváte od života další lekce. Přednášíte v MBA programech. Účastníci jsou dvakrát starší než vy a milionkrát zkušenější. Při prvním vstupu do učebny vrazíte loktem do futer a materiály rozsypete po zemi. Rudnete. Ctěné manažerstvo se směje dobrosrdečně, ale vy byste se hanbou propadli.

Po zbytek roku makáte na tom, abyste působili suverénně, sebejistě a nezapomenutelně.

Podaří se: tuhle práci nakonec děláte deset let a každý rok od těch bezservítkových borců dostanete nejlepší hodnocení.

Jedny prázdniny strávíte jako barový muzikant na obrovské zaoceánské lodi. Od hudebního supervizora fasujete jen průměrné hodnocení. Prý hrajete dobře, ale neděláte dostatečnou “show”. Na pár let vám to bere iluze o hudbě coby jedné z posledních čistých disciplín, ale lekci si zapisujete za uši.

Když si vás po deseti letech nácviku chybějících vlastností vyberou jako kolegu do korporace proslulé svým MS (mistr světa) přístupem, čekáte, že tam nepřežijete ani rok. V open space kanclu, kde trpíte při každém telefonátu, kde musíte tykat starším, ostříleným borcům a kde je skromnost synonymem neschopnosti,

potřebujete najít vlastní cestu, jak komunikovat, pracovat, fungovat. Najdete. Musíte.

Jen jeden člověk ví, že prvních sedm měsíců z toho stresu ráno před odchodem do práce zvracíte. Dalších pět let si zvykáte, a styl života, jakým byste ještě před pár lety opovrhovali, se plíživě stává vaší součástí.

V rámci selekce členů týmu musíte jednoho stávajícího vyhodit. Jde o flákače motivovaného téměř výhradně penězi, ale víte, že má doma ženu a malé dítě, takže než mu to řeknete, několik nocí nespíte. Nakonec mu dohodíte lépe placenou práci, ale dobře vám z toho není.

Prubířskými kameny jsou pro vás meetingy a prezentace. Z máločeho máte tak hrozné pocity, jako z pozornosti více lidí upřené na vás. Stále se stydíte, pořád rudnete. Přesto zvládnete desítky přednášek. Ale nikdy si na ten humáč nezvyknete.

Před každým veřejným vystoupením je vám tak špatně a jste tak rozklepaní, že zvažujete, má-li to všechno vůbec cenu.

Ze zpětné vazby naštěstí vyplývá, že to publikum nepozná. Nakonec si přesto sestavíte takový tým, který většinu prezentací zvládne za vás, což je obrovská úleva.

Na schůzkách se zkušenějšími manažery jiných firem zvolíte novou taktiku: po dobu celého meetingu mlčíte, třeba dvě hodiny. Teprve na konci si vezmete slovo. Vaše první věta začíná “Já vás tady celou dobu poslouchám…”

Ve své řeči si se všemi zdánlivě kvitujete, ale nakonec rozmetáte všechno, s čím nesouhlasíte

(sumírujete si to v hlavě dvě hoďky, takže to zní přesvědčivě) a ostatní vmanipulujete do odsouhlasení závěrů, které se hodí vám. Víte, že to působí arogantně, ale účel světí prostředky: kryjete si tak záda pro případ, že by se kouzlo nepovedlo –

s tváří rudocha se vypořádáte líp v autě cestou za zbytkem týmu než před očima ostatních.

Svůj pečlivě sestavený tým zbožňujete. Je vaší oporou, můžete se na něj stoprocentně spolehnout a přináší vám radost z práce. Je to právě tým, díky němuž slavíte manažerské úspěchy. Víte dobře, že nebýt “vašich kucí”, nebyli byste nic. Blahořečíte svému letitému rozhodnutí udělat ze sebe… co vlastně?

Stvořil jsem monstrum?

Asi si říkáte: co je to za blbost? Tohle že je extrovert? Jenže to já nenapsal. Když si první větu přečtete pořádně, zjistíte, že je v ní jedno důležité slovíčko – že jsem extrovert, si myslí jen ti, kteří mě znají trochu.

Cizí lidi se mi podařilo ošálit. Ti mí vědí své. A co já?

Já se už roky považuji za přeučeného introverta. Tedy někoho, kdo se narodil jako introvert, ale pak se “hacknul” a je z něj navenek “extrouš”.

Pořád mám strach z veřejných vystoupení. Ale zjistil jsem, že

když předvádím něco, co mě fascinuje, strach ustoupí do pozadí a já jsem si to schopen v rámci jistých mantinelů i užít.

Loni, v klidu období, kdy už jsem rok nic neprezentoval, jsem se připravoval na další prezošku (píšu o ní tak trochu tady). Čím víc se termín blížil, tím častěji mě přítelkyně přesvědčovala, ať organizátorům napíšu, že na to prostě nemám, nebo ať se hodím marod, protože za ty nervy mi to přece nestojí. Jenže já měl na srdci něco, co jsem strašně moc potřeboval světu sdělit. Navíc to bylo o vystupování z komfortní zóny a co bych to byl za chlapa, kdybych svou vypolštářovanou ulitu neopustil.

I když jsem do poslední chvíle před hodinou Há nemohl pořádně jíst a bylo mi z toho strachu, co bude, hůř než během posledních dvanácti měsíců, nakonec to k mému překvapení byl úspěch.

Cainové znamení

Překousnout strach, sebezapřít se a dokázat, že my, tichošlápci, můžeme docílit většího efektu než křiklouni, mi dala zejména prezentace dámy jménem Susan Cain, Síla introvertů, kterou jsem poprvé viděl někdy před rokem.

O pár měsíců později jsem dedukoval, že nakladatelství Jan Melvil bojuje o práva na Susaninu knihu Ticho. Šéf Melvilů, Tomáš Baránek, mě poprosil, ať informaci nešířím, neb ještě není vyhráno. Vydržel jsem a jakmile vyhráno bylo, přihlásil se o recenzní kopii.

“Nebylo by lepší, aby to napsal introuš?” sondoval Tomáš, který mě tak trochu zná. Inspiroval mě tím k dotazníku, v němž jsem se svých přátel na FB ptal, myslí-li si, že jsem introvert, extrovert nebo přeučený introvert. Názory se rozdělily téměř přesně na třetiny. Staří známí hlasovali za introverta, někteří z těch novějších opatrně kliknuli na přeučeného introverta a lidé, s nimiž se znám jen virtuálně, dali svůj hlas extrovertovi.

Je spravedlivé zmínit, že Tom, férový to chlap, se mi za svou “zkratkovitou úvahu”, jak napsal, omluvil – ale neměl proč; způsob, jakým se prezentuji v textech na webu, mu zdánlivě dává za pravdu. Ostatně, i tomuhle fenoménu se Susan ve své knize věnuje, viz níže.

Konečně Ticho

Jaké tedy Ticho je?

Abych byl upřímný, první pětinu knihy jsem si moc neužíval. Převládaly následující pocity:

kniha hovoří jazykem, který Edward Lear popsal jako “překlad z angličtiny”, nic nového pod sluncem, běžná kompilačka a pro mě coby třicátníka, který ví, kdo je, už aspoň dvacet let, není v knize nic užitečného.

Jenže pak nastala jízda, během níž mi připadalo, že mi Susan nahlíží do karet tak, že ví, kdo jsem, lépe než já sám.

A že mi vysvětluje nejen co a jak, ale taky nezbytná proč, která jsem celý život podvědomě hledal. Byla to eye opening experience, jak říkají Amíci. Breakthrůčko, jak říkají Czenglisti. Prostě pecka, říkám já.

Hned na začátku knihy jsem se dozvěděl o tom, co mě jako jeden z hlavních faktorů vedlo k rozhodnutí změnit se. Masírka knížek adorujících ideál extraverze. Před oněmi dvaceti plus lety mě tak nějak nenapadlo, že literatura, která u nás začala vycházet těsně po revoluci (a vychází dodnes) byla původně napsána už před půl stoletím a že je v určitém slova smyslu vedle jak ta jedle. Od počátku jsem s vyzněním těch knih měl zásadní morální problém a teď se ukázalo, že právem: definice úspěšného člověka se v nich bagatelizuje na úspěšného obchodníka, který dokáže skvěle prodat jakýkoli produkt, včetně sebe sama.

Zastaralé příručky jsou ale jen špičkou ledovce, jak vysvětluje Susan Cainová v knize své.

Prestižní vysoké školy cíleně vyhledávají extrovertní studenty, stejně tak jako špičkové korporace dlouhodobě loví extrovertní lídry.

Když tyhle dva faktory zkombinujete, je nabíledni, že najít introvertem řízený kolos je pravděpodobné asi jako papežův coming-out. Ostatně, otěže “mé” korporace třímá ten nejproslulejší extrovert na světě. Ale vždycky tomu tak nebylo. Vzpomněl jsem si na tenhle, snad přílišně zjednodušující, ale přesto trefný obrázek.

Ticho je natřískané přiklady ze života i z dalších knih a výzkumů. Vše je vzorově doloženo použitou literaturou a relevantními odkazy – zatímco ve své minulé recenzi jsem vřele doporučoval papírovou verzi knihy, u Ticha se přimlouvám za tu elektronickou. Tolik skvělých referencí, k nimž se snadno prokliknete – a z nich opět zpátky do hlavního textu – hned tak nenajdete.

Průlomů jsem s knihou zažil hned několik. V domnění, že se mi ze sebe podařilo vyrobit dokonale extrovertního androida, jsem si udělal jednoduchý test a zjistil, že sám sebe neošálím –

po téměř dvacetiletém ohýbání stárnoucího proutku jsem introvert jak poleno.

Susan několikrát zmiňuje tzv. Myers-Briggs Type Indicator, založený na speciálním osobnostním testu, který jsem před lety absolvoval. Papír s výsledky jsem dohledal a potvrdil si, že jsem INFP. Asi nemusím vysvětlovat, co znamená první písmenko téhle zkratky.

Nejdůležitější byly ale důsledky, které z nálezů Cainové i vědců, o jejichž výzkumy se opírá, vyplývají pro mne (nebo pro vás) v roli manažera.

Trefa do tichého

Dlouhodobě jsem se domníval, že za mými pracovními úspěchy stojí mj. i zdatné skrývání introverze, resp. téměř dokonalá imitace extraverze, na níž je korporátní svět postaven. Kniha mi však dokázala, že byl-li jsem úspěšným manažerem, pak naopak navzdory své snaze o remake. Ticho mě zařadilo i po těch letech v roli lenochoda tajtrlíkujícího s makaky (extroverti se neurážejí, makak je velice roztomilá a inteligentní opička!) do té správné škatulky zcela neomylně.

V části o výzkumu prováděném se čtyřměsíčními kojenci se čtenář dozví o “vysoce reaktivních dětech”. To jsou mimina, která živě křičí a mávají čímkoli, co nemají ukryto v zavinovačce. Z dlouhodobého výzkumu vyplývá, že právě z těchto dětí vyrostou introverti. Je nasnadě proč, ale doporučuji přečíst si o tom v tichu v Tichu. Záhada mého raného dětství vyřešena.

Kniha se věnuje i zvláštní tendenci introvertů napsat veřejně něco, co by mezi čtyřma očima neřekli ani nejlepšímu kamarádovi.

“Introverti mnohem pravděpodobněji než extroverti dokážou svěřovat důvěrné informace o vlastní osobě online, a to do té míry, že tím překvapí i své příbuzné a přátele.” Jako bych se díval do zrcadla.

Pořádná rána palicí do hlavy je ale část věnovaná introvertnímu vs. extrovertnímu manažerskému stylu. Z dlouhodobých výzkumů vyplývá, že manažer-introvert slaví úspěchy s naprosto odlišným typem podřízených než manažer-extrovert.

“Introverti jsou výjimečně dobří při vedení iniciativních lidí,” píše Cainová. “Mají tendenci naslouchat druhým a nemají zájem být dominantní v sociální interakci. Proto introverti s vyšší pravděpodobností slyší na nápady a uskutečňují je. Tím, že využívají nadání svých podřízených, je s vyšší pravděpodobností dokážou motivovat, aby byli ještě aktivnější.”

Přesně takový byl můj tým – proaktivní nadšenci, kteří problémy inovativně řešili a hýřili nápady a aktivitou natolik, že jsem na ně mohl delegovat spoustu úkolů, aniž bych jim stál za zadkem, ve strachu, jak to dopadne.

Cainová samozřejmě píše i o opaku: extrovertní vůdci mají lepší výsledky v případě pasivních pracovníků. Šutrák z mého srdce dopadl s mohutným zaduněním. Onoho jediného pasivního “podřízeného”, s nímž jsem se musel rozloučit, jsem tehdy předal autoritativnímu, extrovertnímu majiteli jiné firmy. Včetně, jak jsem to tenkrát nazval, “návodu k použití”. Intuice mi správně napověděla, že tihle dva se k sobě ve vztahu šéf/podřízený hodí perfektně.

Ze stejného výzkumu vyplývá, že

extroverti by “měli vzít za svůj rezervovanější a tišší styl – měli by se naučit sednout si, aby mohli vstát jiní.”

Pár jedinců, jimž by se tento výrok dal omlátit o hlavu, byste jistě jmenovali z fleku i vy.

Cainová cituje mého oblíbence Peter Druckera, který napsal: Mezi vůdčími osobnostmi, s nimiž jsem se setkal a za to půlstoletí s nimi pracoval, byli různí lidé. To jediné, co ti efektivní měli společné, byla absence jednoho osobnostního rysu: měli malé nebo žádné “charisma”. Ano, čtete správně.

Kouzlo osobnosti u lídrů často přeceňujeme, aniž bychom si uvědomili, že za nimi kráčíme do propasti.

Typické pro mou práci v korporaci byla má neochota k vyžadované “mezitýmové spolupráci”. Jak napsal Albert Einstein “Jsem kůň stvořený pro jeden postroj, ne pro tandemovou nebo týmovou práci… protože dobře vím, že mám-li dosáhnout konečného cíle, je zásadní, aby myslela a velela jedna osoba.” Nyní už mám oml… výmluvu: Kolegové, jsem introvert.

Vždycky jsem raději pracoval kdekoli jinde než v kanceláři – s výjimkou nocí a víkendů, kdy jsem si i tam užíval samoty, kterou k práci, nedá se nic dělat, potřebuji. Cainová ve své knize nabídne k úvaze tuto představu:

kdybychom posadili všechny ty introverty, kteří vyvíjejí Linux, do jedné obrovské místnosti, vzniklo by vůbec něco tak hodnotného jako tenhle operační systém?

Ticho léčí

Je třeba zmínit něco, čemu se nevyhýbá ani kniha samotná. Zaprvé, čistého introverta abyste pohledali, stejně jako stoprocentního extroverta. A zadruhé, introvert není lepší než extrovert. Od vydání Ticha v češtině se v československých luzích a hájích vyrojila spousta nových hrdých introvertů, proti nimž je známý exhibicionista Ruda Lysáček zvaný Kudrnka Neviditelným mužem. Člověka až napadá, jaké štěstí, že Melvilové nevydali třeba životopis některého z charismatických sériových vrahů.

Je dobré vědět, kdo jsem, jaké mám silné a slabé stránky a je fajn tušit to u ostatních.

Ale snaha extrovertů udělat ze sebe násilím introuše bude stejně tak zbytečná jako mé někdejší úsilí přeměnit se v opak – má to své geneticky i jinak dané limity. Rady a doporučení ohledně dosažení optima najdete v knize. Jsou užitečné i pro výchovu a vzdělávání dětí – z Ticha vyčtete, jakým způsobem správně stimulovat ten který “typ” ratolesti či žáka.

Abych nebyl jen nekritický, Ticho samozřejmě není dokonalá kniha. Je v ní na můj vkus až příliš mnoho téměř totožných příkladů, které slouží témuž cíli, často je hodně americká (pochopíte při čtení), její jazyk by mohl být čtivější, některá fakta jsou až příliš přiohnutá (kampaň Nike “Just Do It”) a otravovaly mě i subjektivní divnůstky typu překládání termínu middle-management jako střední manažeři či self-help jako svépomoc (vždycky si představím malotraktor zbastlený na koleně z náhradních dílů nakradených v JZD).

Ale to jsou drobnosti. Jinak pro mě byla kniha užitečná v mnoha ohledech. Našel jsem se i v maličkostech: například,

ač muzikant, nesnáším přílišnou hlasitost hudby na koncertech, což je jedna z typických vlastností introvertů.

Ta souvisí i s pracovními výsledky v hlučném prostředí.

Než jdu do společnosti, odhodlávám se k tomu dlouhé hodiny a nakonec to často i vzdám. Snad si mí kamarádi Ticho přečtou a neúčasti na svých oslavách mi zpětně prominou.

Procestoval jsem půl světa se zajímavými lidmi a přestože se každou noc pařilo, já se vždycky zašil na pokoj. Běžný postup introverta.

Koneckonců i má životonázor formující zkušenost, kterou jsem popsal ve svém prvním článku na Mít vše hotovo, je z pohledu introverze pochopitelná a logická.

Doporučeno devíti z deseti introvertů i extrovertů. Ve třetím i sedmém pádě.

Číst Ticho pro mě bylo podobné, jako bych se díval na životopisný film natočený podle mých vlastních zážitků a zkušeností. Pokud i mně, starému kozlovi, který měl zdánlivě jasno v tom, kým je, dokázala kniha otevřít oči, co teprve tápajícím adolescentům.

Ticho se hodí pedagogům, řídícím pracovníkům, HRčkám, každému, kdo s někým spolupracuje. Introvertům proto, aby se zadostiučiněním skoncovali s příkořími, která celý život zažívají. Extrovertům, aby nás, v reálném životě mnohdy nenápadnější, vzali na vědomí a třeba se od nás něčemu přiučili – ostatně jako i my od nich;

vystupovat ze své komfortní zóny je prospěšné pro nás všechny.

Nejúžasnějším momentem pro mne bylo odhalení, že má důvěra ve svou přeměnu v extroverta byla jen symbolickým lektvarem štěstí Felix Felicis, který Harry (ne)dal Ronovi, aby se ukázalo, že to jde i bez kouzel. Má introverze mě celá léta vedla správným směrem i přes mé snahy ji zlomit.

Přesto jsem rád, že jsem se světu trochu otevřel – dokážu si díky tomu jak vychutnat kýženou samotu, tak užít společnost.

Pokud si, stejně jako já, ceníte osobního pohledu na knihu a ještě jste neodběhli do knihkupectví, vězte, že výtečné recenze na Ticho napsali také Josef Jasanský či Michal Kašpárek a jednu by teď měl dopisovat i Jakub Wojtovic (odkaz doplním (update 29.4.: dnes publikováno)).

Na závěr si dovolím ještě jednu citaci, z těch několika stovek vět, které jsem si v knize označil:

“Lidé šli za Mojžíšem, protože jeho slova byla uvážlivá, nikoliv proto, že by je uměl dobře podat.”

Zkusme si na to občas vzpomenout během plamenných projevů politiků, úchvatných výkonů charismatických prezentátorů, momentů, kdy výřečný moderátor ve studiu rozcupuje hosta na prvočinitele nebo třeba během působivých motivačních proslovů já-jsem-tady-vedoucích či vystoupení absolventů prestižních univerzit. A vy, korporace všech zemí, si dejte na své zbožňované extroverty ve vedení obzvláště velkého majzla, ať na ně jednou nedojedete…

Jan P. Martínek