Uusi Hellboy on paluu 2000-luvun taitteen verisiin supersankarielokuviin, kaikilla väärillä tavoilla.

Harva elokuva saa tällaisen tyrmäyksen ensi-iltansa alla. Huhtikuussa Suomessa elokuvateattereihin tullut Hellboy on lähes yksinomaan arvostelijoiden vihaama. Kirjoitushetkellä vain reilu kymmenes yhdysvaltalaisista kriitikoista piti elokuvasta Rotten Tomatoes -sivuston mukaan.

Se on poikkeuksellinen murskatuomio supersankarielokuvalle. “Loppu on tulossa”, Hellboyn kuoleva ystävä sanoo elokuvan alussa. “Voi kyllä, tulisikin”, New York Timesin kriitikko vastaa.

Hellboy on malliesimerkki kahdesta supersankarielokuvien trendistä. Toisaalta se on jälleen reboot, eli uusintaversio vain muutaman vuoden takaisesta elokuvasta. Toisaalta se kosiskelee uusia yleisöjä spandex-sankarien pariin lupaamalla aiempaa verisempää toimintaa.

Supersankarien kavereitakin jo väsyttää.

Ensimmäinen Marvel-elokuva Iron Man tuli teattereihin 2008, jonka jälkeen studiolta on tullut kaksikymmentä supersankarielokuvaa. Se tarkoittaa noin kahta elokuvaa vuodessa. Huhtikuussa elokuvasarja kulminoituu Avengers: Endgameen, mutta se ei tarkoita päätöstä: Endgamen jälkeen Disneyn omistama Marvel on kertonut suunnittelevansa kuuden Marvel-elokuvan julkaisua vuoteen 2020 mennessä.

Ja toki, jotta pysyy tarinoissa kärryillä, on katsottava ne kaikki. Franchiset ovat universumeja, joissa elokuvat toimivat mainoksena seuraavalle. Marvel-elokuvia katsotaan vähän kuin tv-sarjojen tuotantokausia.

Tänä vuonna tulossa on vielä seuraava Spider-Man, eli kahdeksas 2000-luvulla tehty Hämähäkkimies-elokuva. Tai yhdeksäs, jos mukaan lasketaan spin off -elokuva Venom. Mutta kuka jaksaa enää laskea tai välittää?

Ehkä siksi rakastan Hellboyta, koska siinä kaikki tällainen turha on karsittu pois. Hellboy-elokuvissa ei sukkuloi muita sankareita, eikä elokuvilla pedata muiden franchise-tuotteiden menestystä.

Yksityiskohta Hellboy versus the Aztec Mummy -tarinasta Hellboy in Mexico -kirjassa (2016). Yksityiskohta Mike Mignolan Hellboy-sarjakuvasta. Kuva: Dark Horse Books

Hellboy perustuu Mike Mignolan sarjakuviin, jotka ovat huuruisia sekoituksia kauhua, komediaa ja toimintaa.

Supersankarien taustatarinoista on tullut jo vitsi. Usein vanhempi, eno tai muu sukulainen on kuollut, joka selittää päähenkilön patologisen vimman hyökätä rosvojen kimppuun.

Hellboyn taustatarina on kuin parodia perinteisten supersankaritarinoiden suurieleisyydestä. Se menee joten kuten näin: Toisin kuin luultiin, venäläinen mystikko Grigori Rasputin ei kuollutkaan Nevajokeen 1916, vaan hän toimi natsien kätyrinä aina vuoteen 1944. Tuolloin Rasputin avasi portin helvettiin Skotlannissa, josta hän tuli vetäneeksi maan päälle Hellboyn, eli Helvettipojun. Huuruinen taustatarina on okkultistinen, suureellinen ja hauska.

Hellboy on kaksimetrinen punainen köriläs, joka syö mielellään pannukakkuja ja joka viilaa pirunsarviaan, jotta ne pysyvät pieninä nysinä. Mike Mignolan upeasti kuvitetuissa sarjakuvissa tapahtuu monenmoisia, mutta useammin kuin kerran tarinat päättyvät siihen, että Hellboy lyö lopulta nyrkillä paholaista ja päivä pelastuu. Tai oikeastaan yö, koska päivänvaloa sarjakuvissa ei paljoa nähdä.

Kuten muutkin uudet supersankarielokuvat, uusi Hellboy-elokuva on uusintaversio. Meksikolainen Oscar-voittaja Guillermo Del Toro teki jo 2004 ja 2008 omat elokuvaa aiheesta.

"Hankala fakta on, että tarvitsisimme [kolmatta] elokuvaa varten arviolta 120 miljoonaa dollaria, eikä kukaan kaada ovia tarjotakseen rahasummaa meille”, Del Toro tuskaili 2015.

Ilman rahoitusta kolmas elokuva jäi tekemättä ja tuote siirtyi eteenpäin.

Hellboy (Ron Perlman) Hellboy 2: The Golden Army -elokuvassa. Kuva Hellboysta Hellboy 2: The Golden Army -elokuvassa. Kuva: Universal/Courtesy Everett Collection/All Over Press

Nyt, vuonna 2019, vuorossa on siis uusi versio. Mikä on muuttunut?

Muistatteko 2000-luvun alun supersankarielokuvat? Jos ette, tässä lyhyt muistutus.

Uusi elokuva tuo mieleen 2000-luvun taitteen ja alun veriset ja houreiset Marvel-elokuvat. Ennen Disneytä ja Marvel-universumia supersankarielokuvia olivat vaikkapa Punisher: War Zonen (2008) kaltaiset yltiöraa’at veripaltut.

Ensimmäinen Blade-elokuva (1998) alkaa vampyyrien yökerhosta, jossa sprinklerit suihkuttavat verta. Sitten, jo vuosi ennen kuin Matrix teki tyylistä muotia, nahkatakkiin ja aurinkolaseihin pukeutunut Blade (Wesley Snipes) ilmestyy paikalle ammuskelemaan. Vielä hetki sitten olisi ollut vaikea kuvitella Marvelin kaltaisen studion ryhtyvän enää tällaiseen.

Iron Manin (2008) menestyksen myötä studio pesi kätensä tällaisesta ja sovitti elokuvat koko perheen katsottaviksi. Hyvällä tahdollakaan, muutamaa poikkeusta lukuunottamatta, uusia Marvel-elokuvia ei voi kehua niiden persoonallisuudesta tai irrottelukyvystä.

Nyt, kun supersankarit ovat suosionsa huipulla, väkivalta on palannut. Deadpool (2016) oli ensimmäinen jättimenestynyt supersankarielokuva korkealla ikärajalla, Logan (2017) toinen.

Näiden innoittamina uudessa Hellboyssa raajat irtoilevat, ihmiset halkeavat kahtia ja… Kaikki on puuduttavan, tappavan tylsää. Ohjaaja Neil Marshall on ottanut 2000-luvun alun Marvel-elokuvien väkivallan ja yhdistänyt sen viime vuosien Marvel-elokuvien liukuhihnatuotantotyyliin.

Elokuva on käytännössä tätä: Joukko ihmisiä seisoo vastakkain, näemme vuorotellen heidän kasvonsa, he puhuvat sanoja. Seuraavaksi sekava toimintakohtaus, jossa jättiläistä lyödään päähän. Verta. Sitten taas seistään ringissä ja puhutaan. Jossain vaiheessa joku sanoo, että “rakastan sinua Hellboy”.

Minä en. Uusi Hellboy on paluu 2000-luvun taitteen verisiin supersankarielokuviin, kaikilla väärillä tavoilla.

Kuten Vulture asiasta kirjoitti, Helvettipoju ansaitsisi parempaa.