Muistan ollessani parikymppinen irakilaisen koulukaverinin tulleen minulle illan menojen jälkeen kebabpaikassa kertomaan, kuinka häntä haukuttiin neekeriksi. Tämä oli saanut hänet kovin vihaiseksi.

Itse olin saanut kuulla tuota samaa nimeä jo niin monta kertaa, että en ollut siitä moksiskaan. Niinpä kysyin kundilta että mitä sitten? Kaveri hikeentyi ja vastasi siihen että ”en minä ole neekeri – sinä Husu olet”.

No siitä suutuin minäkin jo sen verran, että meidän kesken syntyi tappelu, joka sai irakilaisen hämilleen. Kaiken huipuksi joukkoon liittyi mustia afrikkalaisia, jotka olivat kuulleet irakilaisen käyttämän sanan. Rupesin siinä rauhoittelemaan tilannetta ja selittämään tapahtunutta arabikaverilleni.

Häntä itseä loukkasi n-sanan käyttö, mutta jotenkin hän kuvitteli sen olevan täysin ok sana käyttää minunvärisiä ihmisiä kohtaan. Sanotaan nyt näin, että kantapään kautta hänellekin selvisi, että haukkumasana se on yhä. Ok se ei ole.

Koskaan. Kenellekään.

Kuntavaalien alla kampanjoidessamme arabiaa puhuva tuttavani oli jakamassa flaijereitani. Hän oli antanut niitä myös muutamalle arabitaustaiselle miehelle ja saanut vastaansa sellaista kieltä, jota normaalisti kuulee vain Rajat kiinni- porukalta tai MV-lehden keskustelupalstoilta.

Eilen puolestaan suomalainen naispuolinen ystäväni kertoi tiettyjen arabimiesten käyttävän rasistista kieltä puhuessaan muista ihmisryhmistä.

Mustista. Naisista. Afgaaneista.

Suurin osa heistäkin on ihan takuulla tolkun porukkaa, mutta heidänkin joukkoonsa mahtuu arabiversioita noista rajakeista.

Saatatte miettiä, miksi näitä asioita pohdin tai jaan niitä kanssanne?

Siksi, että huolimatta siitä, että he rakentavat nyt uutta elämää täällä Suomessa, monet pyörivät yhä vain ”omiensa” keskuudessa. Monet tulevat maista, joissa Suomen kaltaisesta monimuotoisuudesta ja yksilönvapauksista ei ole kuultu, eikä siihen näin ollen ole mitenkään osattu varautuakaan.

Päivärytmikin on monella edelleen sama kuin siellä ”vanhassa maassa”.

Kun on totuttu elämään kuumassa maassa, jossa päivän aikana ei juurikaan liikuta ja elämä keskittyy iltapäivään ja iltaan, jolloin pysytään hereillä pitkälle yöhön, jatketaan samaa rytmiä helposti uusissakin olosuhteissa – etenkin jos ei ole mitään opiskelun, työn tai paikallisväestön kanssakäymisen kaltaista tekijää ankkuroimassa uuteen elämäntyyliin. Kun ei ole oikein mitään järjellistä tekemistä, niin aikaa kulutetaan notkumalla kahviloissa ja kaduilla. Nämä kaikki asiat näkyvät jo meidän arjessamme. Ei niissä toki mitään vikaa ole – ihan samalla lailla siellä näkyy sita kantaväestöäkin. Minua kuitenkin huolettaa näiden uusien tulijoiden tulevaisuus.

Jos trendi jatkuu sellaisena, ettei heillä ole muuta viitekehystä kuin se heidän omiensa joukko eikä mitään, millä heidät saisi lähemmäksi muuta väestöä, miten heidät saadaan osaksi meidän yhteiskuntaa? Miten siitä saisi myös heidän yhteiskuntansa?

Ihan samalla lailla se epäluulo ja muukalaisvihamielisyys kasvaa ja kehittyy kaikissa piireissä: kun toisia ei tunneta, istuvat ennakkoluulot toukassa ja on helppo uskoa heistä esitettyjä valheellisia väittämiä. Kun muidenlaisten ihmisten kanssa ei olla tekemisissä, ei heitä myöskään osata ymmärtää tai ottaa huomioon.

Tuloksena on erilaisuutta edustavien ihmisryhmien eriytymien omiin poteroihinsa ja pahimmassa tapauksessa edellä kuvatun kaltainen epäkunnioittava suhtautuminen kaikkia muita kohtaan. Kuka tietää, millaisiin suurempiin ongelmiin se vielä tulevaisuudessa johtaa.

Millaisia ratkaisuja nyt siis tarvitaan?

Ensinnäkin kotouttamiseen ja uusien tulijoiden hajauttamiseen ympäri maata on syytä panostaa entistä paremmin. Kotouttaminen ja kotoutuminen yleensä onnistuvat paremmin pienissä kunnissa kuin pääkaupunkiseudulla; siellä kun olosuhteet positiivisessa mielessä pakottavat kanssakäymiseen paikallisväestön kanssa; lisäten molemminpuolista yhteisymmärrystä ja juurtumista uuteen ympäristöön – unohtamatta uuden kielen oppimista. Koulutus- ja työllisyysmahdollisuuksiin kiinnipääsemisen edellytykset ovat myös monesti ruuhkaista pääkaupunkiseutua paremmat.

Uusia tulijoita olisi siis entistä tehokkaammin ohjattava pienempiin kuntiin. Tällä vältettäisiin myös se, että Suomi pirstaloituisi kahden täysin erilaisen rinnakkaistodellisuuden maaksi, jossa etninen monimuotoisuus on vain pääkaupunkiseutua luonnehtiva tekijä muun maan pysyessä valkoisessa kuplassaan.

Miten tässä tavoitteessa pysytään?

Keppi-porkkanametodilla. Uusilta tulijoilta voitaisiin esimerkiksi edellyttää, että mikäli he muuttavat pois näistä kunnista ensimmäisen kolmen vuoden aikana, menettävät he tukensa ja ovat velvoitettuja kustantamaan oman toimeentulonsa. Ensimmäisten kolmen vuoden aikana on ehdottoman tärkeää oppia kieli ja maan tavat ja kaikki tämä onnistuu paremmin juuri näissä pienissä kunnissa.

Miten kunnat puolestaan saadaan kannustettua vastaanottamaan uusia tulijoita?

Etenkin pienimpiä; alle 10 000 asukkaan kuntia täytyy tukea tässä rahallisten kannustinten kautta. Tarkoituksenahan on saada kotoutuminen käyntiin mahdollisimman pian, jotta uusista tulijoista saadaan niitä kaivattuja tulevaisuuden veronmaksajia. Sitä varten heille on tarjottava alkuvaiheeseen mahdollisimman hyvät eväät.

Tutkitusti noin puolet Suomeen muuttaneista ulkomaalaisista päätyy jossain vaiheessa pääkaupunkiseudulle. Tämä on myös syy siihen, miksi Helsinki ei tällä hetkellä koe tarpeellisiksi tarjota kuntapaikkoja pakolaisille.

Omasta etnisestä viitekehyksestä muodostuva turvaverkko on varmasti juuri sitä; turvallinen. Ei se kuitenkaan kotoutumista edesauta.

Helsinki on mielestäni huono kaupunki kenen tahansa kotoutua. Täällä on ihmisiä, jotka eivät koe mitään tarvetta edes yrittää, koska he saavat jo kaiken tarvitsemansa äidinkielellään. Ehkä hyväntahtoisuudessa on menty jo liian pitkälle – uusien tulijoidenhan on tarkoitus kotoutua Suomeen eikä toisinpäin?

Pienissä kunnissa uusilla tulokkailla ei ole mahdollisuutta jäädä siihen omanmaalaiseen kuplaansa. Siellä heidän on pakko keskittyä siihen, mikä tärkeintä onkin: uuteen kieleen, kulttuuriin ja yhteisöön sopeutumiseen. Ja tässä pienillä yhteisöillä on paljon suuremmat voimavarat ottaa uudet tulijat omakseen kuin pääkaupunkiseudun kaltaisilla suurkaupungeilla.

Uskallan jopa väittää, että enemmistö niistä maahanmuuttajista, jotka ovat parhaiten kotoutuneet Suomeen, on aloittanut uuden elämänsä jossain muualla kuin stadissa; juuri edellä listatun kaltaisista syistä.

Meillä kytee ongelma, johon tarvitaan ratkaisuja. Tässä minun.

Mikään ei karsi ennakkoluuloja ja rasismia yhtä tehokkaasti kuin se, että ollaan luontevassa kanssakäymisessä ja konktaktissa erilaisuutta edustavien ihmisten kanssa. Silloin sitä huomaa ihan pakostakin, että kah – ihan samanlaisiahan tässä ollaan. Jalkapalloa katsotaan ja pizzaa syödään.

Toisiin tutustuminen on se avain. Ei anneta sen hukkua.