



Vuosi ei ehtinyt vaihtua uudeksi, kun ulkopoliittisen instituutin tutkija Charly Salonius-Pasternak onnistui käynnistämään taas uuden turvallisuuspoliittisen kiistan Helsingin Sanomien Vieraskynä-kirjoituksellaan. Suorasukaisista kannanotoistaan tunnettu tutkija visioi kirjoituksessaan tilanteen, jossa Venäjä saattaisi pyrkiä miehittämään Ahvenanmaan lähisaaria, tarkoituksenaan harjoittaa poliittista painostusta Suomea kohtaan.

Salonius-Pasternakin kirjoituksen varsinaisesta sisällöstä käyty keskustelu jäi varsin lyhyeksi. Ulkoministeri Erkki Tuomioja tyytyi kuittaamaan tutkijan arvion provosoivaksi mielipidekirjoitukseksi. Tämä puolestaan kirvoitti reaktion, missä voi havaita omanlaisiaan tuohtumuksen merkkejä. Kyse ei enää ollutkaan pelkästä turvallisuuspoliittisen ennusteen relevanssista, vaan tutkijan sananvapaudesta. Kärkkäimmin Salonius-Pasternakin pyhän sananvapauden tueksi ryhmittyivät kokoomuslaiset kommentoijat, joten kiista muotoutui väkisinkin puoluepoliittiseksi jatkonäytökseksi joulun alla vallinneelle “suomettuneisuutta” koskeneelle piirileikille. Yleisradio ei sekään pettänyt odotuksia, vaan päätti esittää alati tärkeän kysymyksen siitä, saako Suomessa oikeastaan ollenkaan keskustella.

Toistaiseksi kukaan ei ole kertonut omaa näkemystään Salonius-Pasternakin pohdiskelun mielekkyydestä, johdonmukaisuudesta tai perusteluista. Tähän eivät ole vaivautuneet edes ne sananvapauden puolustajiksi rientäneet poliitikot, jotka niin hanakasti peräävät “avointa argumentointia turvallisuuspoliittisen muutoksen vaikutuksista”. Omasta puolestani suhtauduin näin kouluja käyneenä maallikkona Salonius-Pasternakin kirjoitukseen lähinnä kummastellen. Vieraskynäilyn tarkoituksena oli selvästi kyseenalaistaa valtioneuvoston arvio Suomen joutumisesta voimankäytön kohteeksi yleiseurooppalaisen kriisin aikana ja selostaa, että Suomi voisi joutua painostuksen tai sotilaallisen iskun kohteeksi muutenkin. Salonius-Pasternak ei nähdäkseni kuitenkaan perustellut tätä vastaväitettään tyydyttävästi.

Salonius-Pasternak mainitsi kolme eri syytä, joiden vuoksi Suomi voisi joutua Venäjän voimankäytön kohteeksi; poliittiseen päätöksentekoon vaikuttaminen, liikkumavapauden rajoittaminen Itämerellä tai “harhautus, jolla pyritään ohjaamaan huomiota pois muualle suuntautuneesta, merkittävämmästä sotilaallisesta toiminnasta”. Näistä viimeksimainittu viittaa jo lähtökohtaisesti siihen, että Suomeen kohdistuvan painostuksen taustalla olisi yleiseurooppalainen kriisi. Liikkumavapauden rajoittaminen Itämerellä koskisi myös vääjäämättä muitakin valtioita kuin Suomea; Salonius-Pasternak toki mainitseekin Helsingin ja Tukholman välisen ilmaliikenteen valvomisen sekä Viron eristämisen NATO-liittolaisistaan eräinä seurannaisvaikutuksina. Etenkin jälkimmäinen merkitsisi Venäjän heittämää suoraa haastetta Atlantin liitolle. Sikäli kun Moskovan tarkoituksena tosiaan olisi uhmata suoraan länsivaltoja, on hieman vaikea selittää miksi ihmeessä ensi-iskun kohteeksi valikoituisi kaikista mahdollisista vaihtoehdoista nimenomaan Suomi. Vieraskynän tätä osuutta voi itse asiassa tulkita siten, että Viron puolustuksen vuoksi myös Suomen alue on Atlantin liitolle jo nyt keskeisessä asemassa, olimmepa sitten NATO-jäseniä tai emme.

Ainoa varsinainen syy miehittää Suomen valtioaluetta muuten kuin laajemman kriisin tai selkkauksen yhteydessä olisi siis Salonius-Pasternakin ensin mainitsema vaihtoehto, eli halu vaikuttaa Suomen poliittiseen päätöksentekoon. Salonius-Pasternak ei kuitenkaan kerro tai vihjaa, mihin suuntaan Venäjä haluaisi Suomen päätöksentekoa ohjata, ja mikä asia olisi niin vahva kiihoke, että Venäjä haluaisi käyttää sotilaallista voimaa saadakseen Suomessa tahtonsa läpi. Olisivatko kyseessä kaupalliset edut, vai kukaties halu estää Suomen jäsenyys Atlantin liitossa? Tätä on vaikea sanoa, koska kirjoituksessaan Salonius-Pasternak ei vaivaudu nimeämään mitään erityisiä motiiveja, jotka voisivat sysätä Venäjän menettelemään hänen kuvailemallaan tavalla. Helsingin ja Tukholman ilmaliikenteen katkaiseminen Ahvenanmaan saaret miehittämällä ei vielä riitä sellaisenaan syyksi, sillä mitä Venäjä erityisesti toivoisi tällä saavuttavansa?

Tähän asti Venäjän voimapolitiikalla on ollut selvät syyt. Suurvallatkaan harvemmin loukkaavat kansainvälistä oikeutta vain huvikseen. Kuluneena vuonna Venäjä miehitti Krimin niemimaan paljolti Sevastopolin tukikohdan, sikäläisen venäläisväestön sekä mahdollisesti öljyesiintymien takia. Yleisemmin taustalla oli Venäjän näkemys siitä, että Ukraina kuuluu yhä edelleen Moskovan etupiiriin. Mutta mitkä olisivat vastaavat motiivit Ahvenanmaan saarten miehitykseen? Suomi ei ole entinen neuvostotasavalta, maallamme ei ole rajakiistoja Venäjän kanssa, alueellamme ei ole Venäjälle tärkeitä sotilastukikohtia, meijeriteollisuutemme tuskin on yhtä houkutteleva valloituksen kohde kuin Mustan meren öljykentät, eikä Sottungalla ole suojelusta kaipaavaa venäläisvähemmistöä.

Suurpoliittisten motiivien ohella ihmettelyä aiheuttaa myös se, miten Venäjä ylipäätään toteuttaisi Salonius-Pasternakin kuvaileman Ahvenanmaan saariryhmän miehittämisen. Toisin kuin Krimin niemimaa, niin Ahvenanmaa ei ole aivan Venäjän lähinaapurissa. Tilanteessa, jossa pienimmätkään ilmatilaloukkaukset eivät jää Suomelta huomiotta ja ruotsalaiset ovat valmiita upottamaan aikaa ja rahaa sukellusveneiden jahtaamiseen, on vaikea kuvitella miten Venäjä voisi suorittaa maihinnousu- tai maahanlaskuoperaation Ahvenanmaalle Leningradista tai Kaliningradista käsin. Vieraskynä-kirjoituksessa visioitu “Itämeren ilmatilan kontrollointi” vain pari Ahvenanmaan saarta valloittamalla vaikuttaa vähemmän todennäköiseltä kuin se, että venäläinen miehitysosasto huomaisi jääneensä lopulta eristetyksi merimiinoitusten keskelle. Puhumattakaan nyt siitä, että saariston demilitarisoinnista on määrätty kansainvälisessä sopimuksessa, jonka allekirjoittajina on kahdeksan NATO-maata. Budapestin muistio ei tosin estänyt Venäjää hyökkäämästä Ukrainaan, mutta voisi olettaa, että jos Venäjä tosiaan haluaisi painostaa Suomea ja miehittää osan valtioalueestamme, niin Ahvenanmaa olisi viimeisenä listalla.

Häkellyttävin osuus Vieraskynä-kirjoituksesta on kuitenkin kohta, jossa Salonius-Pasternak pohdiskelee Suomen diplomaattista vastausta sotilaalliseen painostukseen. Kirjoitus tuumiskelee pessimistisesti, miten “Venäjä voisi jopa saavuttaa päämääränsä ilman laukaustenvaihtoa, koska Suomi ei ehkä uskaltaisi eskaloida tilannetta vahvan kansainvälisen sotilaallisen tuen puutteen takia”. Tutkijan on ilman muuta huomioitava kaikki mahdollisuudet ja tässä kohtaa Salonius-Pasternak on selvästikin tuumiskellut asiaa lähinnä abstraktilla tasolla. Siitä huolimatta herää myös väkisinkin kysymys siitä, onko hänen luottamuksensa maan hallitukseen ja sen haluun puolustaa Suomen valtioalueen loukkamattomuutta näin heikoissa kantimissa? Mikäli näin on, voisi kenties myös kertoa mitkä valtiojohtomme viimeaikaiset toimet ovat antaneet aihetta moiseen pessimismiin. Samalla voisi kertoa senkin, mitä ovat ne kirjoituksessa mainitut “välikädet”, jotka voisivat myötävaikuttaa Venäjän valloitusoperaation toteutumiseen Suomessa.

Mitä Salonius-Pasternakin kirjoituksesta siis jää käteen? Tutkijan muut huomiot Lissabonin sopimuksen avunantolausekkeesta ja Euroopan Unionin mahdollisuuksista tarjota sotilaallista apua antavat paljon ajattelemisen aihetta. Kun pitää mielessä, missä määrin Vladimir Putinin hallintoa myötäilevät äärioikeistopuolueet ovat saaneet valtaa Euroopan Unionissa, on tosiaan aiheellista mietiskellä kuinka tinkimätöntä tukea Suomi voisi Euroopan Unionilta saada mahdollisissa kiistoissaan Venäjän kanssa. Mutta kirjoituksen varsinainen tavoite, joka on Suomen turvallisuus- ja puolustuspolitiikan perusolettamusten kriittinen uudelleenarviointi, jää saavuttamatta. Mikä vielä pahempaa, kirjoituksen tarkoitus on hetkittäin vähällä kadota hieman hassusti luonnostellun pikku valloitusskenarion alle.

Vaikka ottaisikin Salonius-Pasternakin hahmotteleman kriisitilanteen sellaisenaan, niin siitä voi vetää yhden selvän johtopäätöksen. Suomen on kaikissa oloissa omattava riittävä itsenäinen puolustusvalmius ja kyettävä torjumaan valtioaluettamme vastaan kohdistuva sotilaallinen uhka, tarvittaessa vaikka yksin. Tästä tuskin kukaan on eri mieltä. Vaikka ulkoministerimme ounastelikin Salonius-Pasternakin kantavan “NATO-ketunhäntää kainalossaan”, niin näiltä osin Vieraskynä-kirjoitusta voisi itse asiassa pitää myös puheenvuorona itsenäisen maanpuolustuksen puolesta.