Baltian maille Suomi on tärkeä esikuva, mikä välillä siltä unohtuu. Siksi Suomen toiminta Venäjän kanssa ei ole koskaan vain kahdenvälistä – oli kyse rajasopimuksesta tai Krimin valtauksen tuomitsemisesta, kirjoittaa Baltian-kirjeenvaihtaja Marjo Näkki.

Ilta oli jo tummunut Merikasarmilla maaliskuussa 2014, kun ulkoministeri Erkki Tuomioja asteli televisiokameran eteen. Venäjä oli miehittänyt Krimin niemimaalla Sevastopolin lentokentän ja alueella oli nähty myös vihreitä miehiä.

Tuomiojan kannanotto oli joidenkin asiantuntijoiden mukaan jopa yllättävän tiukka ja ajoitus ripeä. Suomi oli ensimmäisten maiden joukossa tuomitsemassa Venäjän toimet.

Kysymyksessähän on kansainvälisen oikeuden ja Venäjän tekemien sopimusten vastainen operaatio, joka loukkaa Ukrainan alueellista koskemattomuutta, Tuomioja sanoi.

Sisäpiiriläisten mukaan niemimaan valtaus oli Tuomiojalle viimeinen pisara. Monet muutkin suomalaispoliitikot tunsivat itsensä lopullisesti petetyiksi.

*Samaan aikaan Suomenlahden eteläpuolella *tunnelma oli vieläkin järkyttyneempi. Krimin valtaus avasi menneisyyden haavat.

Tallinnassa ihmiset kyselivät varovasti, milloin sota alkaa. Joillakin nousivat kyyneleet silmiin.

Keväällä 2016 tilanne on oudolla tavalla normalisoitunut.

Virolaiset ja muut baltit olivat varoittaneet länttä Venäjän arvaamattomuudesta Georgian vuoden 2008 sodasta lähtien.

Suomalaiset ja muut toppuuttelivat.

Oli vaikea irtaantua ajattelusta, jossa Venäjästä oli tullut kelpo kumppani ja demokratiaansa kehittävä partneri. Kauppasuhteet toimivat, kaasu liikkui, olympialaisia järjestettiin ja konfliktit sodittiin muualla.

Ja sitten Venäjä otti Krimin.

*Keväällä 2016 tilanne on oudolla tavalla normalisoitunut. *Välitön uhka tuntuu väistyneen. Suursotaa ei syttynytkään. Itä-Ukrainassa taistellaan, siellä kuolee ihmisiä, mutta konflikti on rajoittunut pienelle alueelle.

Suomessa ajattelu näyttää palanneen vanhoihin uomiinsa.

Ohjushävittäjä Donald Cook Riikassa Latviassa 20. huhtikuuta 2016. Valda Kalnina / EPA

Kaksi vuotta Krimin valtauksen jälkeen on Itämeren vuoro olla otsikoissa.

Alueelle saapui Yhdysvaltain laivaston ohjushävittäjä Donald Cook, joka sai viikko sitten venäläishävittäjät peräänsä. Ne syöksyivät lähelle alusta kymmeniä kertoja. Asiantuntijat varoittivat, että uhmakas voimannäyttö voi johtaa vahinkoon ja arvaamattomiin seurauksiin.

Venäläishävittäjä häiritsi vielä yhdysvaltalaista tiedustelukonetta Itämeren taivaalla vielä pari päivää myöhemmin.

Samalla viikolla Liettuan parlamentin nettisivustolle tehtiin kyberhyökkäys. Hyökkäys kaatoi sivuston juuri silloin, kun sen oli määrä näyttää keskustelu Krimin tataarivähemmistön kokemista vakavista ihmisoikeusloukkauksista.

Baltiassa tapahtumat ovat herättäneet synkkää rauhattomuutta.

Vähän aikaisemmin Liettuassa oli levinnyt uutinen, jonka mukaan venäläiset erikoisjoukot olisivat nousseet maihin Kuurinkynkäällä “ennen vuotta 2015”. Kuurinkyngäs on sata kilometriä pitkä niemimaa, jonka toinen pää kuuluu Liettualle ja toinen Venäjän Kaliningradiin. Sen läheisyydessä sijaitsee Liettuan tärkeä satamakaupunki Klaipeda.

Maihinnoususta ei saatu varmoja todisteita. Venäjän erikoisjoukkojen tiedetään kuitenkin harjoitelleen toisen maan alueelle tunkeutumista ainakin Virossa.

Baltiassa tapahtumat ovat herättäneet synkkää rauhattomuutta.

Samaan aikaan Suomessa meno on hieman toisenlaista. Valtionjohto on saanut selittää uutta rajasopimusta.

*Suomi solmi Venäjän kanssa rajasopimuksen, *jotta talvella alkanut turvapaikanhakijoiden virta Venäjältä saadaan loppumaan. Venäjä halusi näyttää, että se kykenee ratkaisemaan ongelman, jonka se oli itse aiheuttanut.

Turvapaikanhakijat odottivat tammikuussa pääsyä Suomeen Venäjän Kantalahdella. Antti Kuronen / Yle

Turvapaikanhakijoiden ilmaantuminen Suomen ja Venäjän rajalle oli talvella pääuutisten aihe sekä Virossa, Latviassa että Liettuassa.

Tunnelma oli se, että jos Venäjä salli ihmisten tulon Suomeen, sillä olisi vielä vähemmän esteitä halutessaan aiheuttaa samanlaista tilannetta Baltiassa. Kuuluuhan koko alue Venäjän näkökulmasta sen vaikutuspiiriin.

*Suomen toiminta näyttää Baltiasta katsottuna *putkinäköiseltä toiminnalta, jossa kokonaiskuva jää hahmottamatta.

Esimerkkejä on muitakin.

Suomenlahden ali Venäjältä Saksaan kulkeva kaasuputki on ympäristökysymys, joka ei liity millään tavoin esimerkiksi Venäjän voimapolitiikkaan, olkoonkin, että kaasuputkiyhtiön suurin omistaja on valtio-omisteinen Gazprom.

Esko Ahon ehdokkuus venäläispankki Sberbankin hallitukseen on asiantuntijatehtävä, eikä millään tavalla liity politiikkaan, vaikka pankin johto raportoi suoraan Putinille.

Fennovoiman ja Rosatomin ydinvoimalahanke on puhtaasti kaupallista yhteistyötä.

Kuvakaappaus Postimees-lehden sivuilta. Karikatyyri ilmestyi lehdessä 15.8.2014. Piirtäjä on Urmas Nemvalts. Postimees / Yle Uutisgrafiikka

Myös Suomen ja Venäjän presidenttien tapaaminen syksyllä 2014 näyttäytyi hyvin eri tavalla Suomessa kuin Baltiassa – saatikka Venäjällä.

Sotšin tapaamisessa Niinistö ilmoitti pontevasti, että hän oli tullut puhumaan Ukrainan tilanteesta Suomen lisäksi koko EU:n äänitorvena – ehkä jopa välittäjänä.

Venäjällä vierailu uutisoitiin niin, että Ukrainan tilanteesta ja pakotteista huolimatta Putin tapasi länsijohtajan. Viron suurimmassa päivälehdessä Postimeesissä ilmestyi karikatyyri, jossa Putin ratsasti suurella hevosella ilman paitaa ja Niinistö kipitti pienellä aasilla hänen rinnallaan.

Suomessa puolestaan Niinistön esiintymistä kiiteltiin.

Seuraavissa tapaamissa Niinistö ja Putin puhuivat jo maiden välisistä suhteista. Välittäjän rooli oli painunut unholaan, Venäjä siirtänyt kanssakäymisen EU-tasolta kahden maan väliseksi kanssakäymiseksi.

Juuri niin kuin tahtoi. Ja Suomikaan ei enää ajatellut laatikon ulkopuolelta.

*Suomella on suuri rooli esikuvana kaikkialla Baltiassa. *Niinpä kyse ei ole koskaan ainoastaan Suomen kahdenvälisestä toiminnasta Venäjän kanssa, vaikka se teknisesti saattaisi niin ollakin. Tieto tapaamisista ja sopimuksista liikkuu ja tekee omaa työtään.

Ajat ovat muuttuneet.

Lisäksi Suomi kuuluu EU:hun, se on puolensa valinnut jo vuosia sitten. Vaikka joskus Suomi kykenikin harjoittamaan Moskovan suuntaan kahdenkeskisiä suhteita, ajat ovat muuttuneet. Kahden raiteen toiminnalle ei ole enää tilaa.

Suomen EU-jäsenyys ja kansainväliset sitoumukset tarkoittavat myös oman liikkumatilan pienentymistä. Vastalahjana on muun läntisen ryhmän tuki, taakkana pakotteista syntyneet menetykset ja tyrehtyneet turistivirrat.

Suomi on Brysselin kanssa samassa rintamassa, eikä missään puolimatkankrouvissa matkalla Moskovaan.

Eikä sen pitäisi edes näyttää siltä.

Myöskään Suomenlahden eteläpuolelta katsottuna.