Jari Kuosman intohimo lentämiseen teki siipipuvuista maailmanlaajuisen extreme-ilmiön. Mutta miksi hän ei itse enää halua hypätä puvussaan jyrkänteen reunalta? Juttu on julkaistu marraskuussa 2016.

Vuoren seinämässä oleva kolo on leveimmillään vain vaivaiset kaksi metriä ja 70 senttiä. Italialainen extreme-laskuvarjohyppääjä Uli Emanuele mahtui juuri ja juuri lentämään kolon läpi niin sanotun siipipuvun avulla viime vuonna.

Jos ilmalennon aikana olisi tapahtunut pienikin virhe, olisi Emanuele törmännyt vuoren seinämään yli 100 kilometrin tuntivauhdilla ja todennäköisesti kuollut välittömästi.

Kuka? • Jari Kuosma, 47 • Kasvanut Helsingin Kontulassa, asuu nykyään Ruotsissa vaimonsa kanssa • Kehitti yhdessä yhtiökumppaneidensa kanssa maailman ensimmäisen kaupallisen siipipuvun • On hypännyt kaikkiaan noin 5 300 laskuvarjohyppyä, joista yli 4 000 siipipuvun kanssa

Tempusta kuvattu video (siirryt toiseen palveluun) on kerännyt yli seitsemän miljoonaa katselukertaa YouTubessa. Myös useat muut siipipuvuilla tehdyt lennot ovat keränneet videopalvelussa miljoonia silmäpareja. Extreme-tempuista on tullut niin suosittuja, että siipipukuja on nähty muun muassa Hollywood-elokuva Tomb Raiderissa ja suosituissa videopeleissä, kuten Far Cry 3:ssa.

Vielä reilut 25 vuotta sitten siipipuvuista ei kuitenkaan tiennyt juuri kukaan. Nyt lajilla on tuhansia harrastajia ja miljoonia faneja. Siipipuvut ovatkin mullistaneet laskuvarjohyppäämisen koko maailmassa.

Ilman suomalaisen “lintumiehen” Jari Kuosman, 47, päämäärätietoista työtä siipipukuja ja niiden ympärille kasvanutta extreme-lajia ei todennäköisesti olisi edes olemassa.

Malmilta maailmalle

Malmin lentokentän ravintolassa on lounasaikaan tungosta. Jari Kuosmaa ei ole kuitenkaan vaikea tunnistaa ikkunapöydästä. Hänen t-paitansa rinnuksessa komeilee piirros, joka mukailee Leonardo Da Vincin kuuluisaa Vitruviuksen mies -piirrosta. Tosin sillä erotukselle, että piirroksen miehelle on lisätty isot linnun siivet.

Kuva on Kuosman itsensä suunnittelema ja se on myös tatuoitu hänen oikeaan olkapäähänsä. Lintumiehen leima kulkee mukana ikuisesti.

Alun alkaen Kuosmasta ei kuitenkaan pitänyt tulla siipipukuista lintumiestä. Lama-aikaan 1990-luvun alussa 21-vuotias Kuosma ilmoittautui laskuvarjokurssille mielessään vain yhden hypyn hyppääminen.

Jari Kuosma jäi heti koukkuun vapaapudotuksen tuomaan tunteeseen. Derrick Frilund / Yle

Viikon kurssin aikana Kuosma oli onnistunut kasvattamaan ison hyppypelon. Näyttämisen halu ajoi kuitenkin pelon ylitse. Ensimmäinen hyppy mullisti nuoren miehen koko elämän.

– Koin hetken ajan valtavaa onnea, riemua ja ihmeellistä vapauden tunnetta. Jäin siihen heti koukkuun, Kuosma muistelee yli 25 vuotta myöhemmin ja osoittaa Malmin lentoaseman ikkunasta paikkaa kentän laidalla, josta kaikki alkoi.

Ensimmäisen hyppynsä jälkeen Kuosma on ollut tuttu näky kentällä. Hänen oli pakko päästä kokemaan vapaapudotuksen aiheuttama tunneryöppy yhä uudestaan. Mitä pidempään onnea pystyi ilmassa pitkittämään, sen parempi.

Uuden intohimon tyydyttäminen johti lopulta ensimmäisen kaupallisen siipipuvun kehittämiseen.

Taivaan jumalan keksintö

Unelma lentämisestä on ajanut laskuvarjohyppääjiä kehittämään erilaisia siipipukuviritelmiä jo 1900-luvun alkupuolelta lähtien. Useimmiten pukuja suunnitelleet “lintumiehet” kuolivat kuitenkin kokeillessaan siipiään.

Näin kävi myös ranskalaiselle laskuvarjohyppääjä Patrick de Gayardonille, jota pidetään nykyaikaisen siipipuvun keksijänä. Gayardon onnistui rakentamaan 1990-luvun puolivälin tienoilla puvun, jonka siipien avustuksella hyppääjä pystyi myös liitämään ilmassa eteenpäin vapaapudotuksen aikana.

– Laskuvarjohyppääjien keskuudessa Patrick oli taivaan jumala, “sky god”, jota nuoret ihailivat ja katsoivat ylöspäin, Kuosma avaa.

Hän vei kuollessaan siipipuvun salaisuudet tavallaan mukanaan.

Hurjapään lento jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä Gayardon joutui siipipukuonnettomuuteen Havaijilla vuonna 1998. Idolin kuolema järkytti laskuvarjohyppääjiä ympäri maailmaa ja vain vahvisti pukujen mainetta kuolemanvaarallisina kapistuksina.

– Patrick vei kuollessaan siipipuvun salaisuudet tavallaan mukanaan. Sen jälkeen niillä hyppäämistä pelättiin entistä enemmän, eikä oikeastaan kukaan enää haaveillut niistä.

Vuoren huipulta idea lentämiseen

Ranskalaisen kuoleman aikoihin Kuosma oli jo täysin omistautunut laskuvarjohyppäämiselle. Hän oli valmistunut kansainväliseksi laskuvarjohyppykouluttajaksi Yhdysvalloissa ja aloittanut base-hyppäämisen.

Base on laskuvarjohyppäämistä kiinteiltä alustoilta, kuten korkeiden rakennusten tai vuorten huipuilta. Riskit ovat perinteistä laskuvarjohyppyä suuremmat, koska hyppykorkeudet ovat matalampia ja varjolla on vähemmän aikaa aueta. Basea pidetäänkin yhtenä maailman vaarallisimmista lajeista, joka Kuosman mukaan vetää puoleensa hyppääjien “hulluinta kastia”.

Lajiin hullaantumisen myötä ranskalaisen siipipukupioneerin tekemät kokeilut kantautuivat Kuosman korviin.

– Normaalisti base-hyppy kestää kuudesta kahdeksaan sekuntia. Patrick oli siipipuvun avulla pysynyt ilmassa 28 sekuntia. Se kuulosti uskomattomalta.

Tuolloin Kuosma päätti, että hän haluaa elämänsä aikana kokea saman. Lopullisesti suunnitelmat vahvistuivat Italiassa sijaitsevan vuoren huipulla. Yhdessä slovenialaisen Stane Kranjncin ja kroatialaisen Robert Pecnikin kanssa Kuosma aloitti noin puolen vuoden aherruksen, jonka aikana he saivat siipipuvun ensimmäisen prototyypin valmiiksi.

He olivat keksineet ommella pukuun ilmakanavat, jotta ilmavirta pääsee jäykistämään puvun siivet haluttuun muotoon ja sillä pystyi lentämään – ainakin teoriassa.

Kuosma on kouluttanut siipipukuhyppääjiä ympäri maailmaa. Marko Mäkelä

Panoksena elämä ja omaisuus

Tuulitunnelissa ja muissa testeissä siipipuvun ensimmäinen versio oli totellut Kuosmaa, joten hän päätti lähteä kokeilemaan pukua tositoimissa Floridassa. Riskit olivat valtavat ja Kuosma antoi itselleen vain 50 prosentin mahdollisuuden selvitä ensilennosta elossa

– Suomessa hyppyä ei olisi voinut edes tehdä, koska se olisi ollut laitonta.

Ensimmäisen siipipukuhypyn aikana Kuosman täytti jälleen tuttu mielihyvän tunne, mutta nyt se vain jatkui ja jatkui. Putoaminen oli vaihtunut liidoksi.

Tuntui, että en tarvitse laskuvarjoa ollenkaan ja voin vain lentää.

– Huusin ilmassa riemusta ja onnesta. Tuntui, että en tarvitse laskuvarjoa ollenkaan ja voin vain lentää, vaikka kyllä siinä alaspäin tultiin, Kuosma kuvailee yhä ääni innosta kiihkeänä, vaikka hypystä on kulunut jo yli 18 vuotta.

Onnistuneen ensilennon jälkeen Kuosmalle oli selvää, että siipipuvulla on mahdollista hypätä turvallisesti. Hän päätti, että lentokokemus pitää jakaa kaikkien halukkaiden kanssa.

Niinpä mies irtisanoutui vakitöistään, myi kaiken omaisuutensa ja perusti oman siipipukuja valmistavan firman. Syntyi yritys nimeltä Birdman ja Kuosmasta tuli laskuvarjopiireissä virallisesti lintumies.

Aluksi kyseinen titteli tosin tarkoitti samaa kuin olisi saanut hullun paperit.

Mainetta paremmaksi hyppääjä kerrallaan

Laskuvarjohyppääjien keskuudessa siipipukujen mainetta kuolemanloukkuina ei ollut helppoa puhdistaa. Vaikka Kuosma sai vuosituhannen vaihteessa Sloveniassa pukuja valmistavan tehdaslinjaston pystyyn, hän ei meinannut saada niitä millään myytyä.

– Maine oli syystäkin huono, kun melkein kaikki pukuja aiemmin kokeilleet olivat päätyneet mullan alle.

Siitä lannistumatta Kuosma lähti kiertämään maailmaa ja näytti kiinnostuneille lähes kädestä pitäen, miten pukuja käytetään turvallisesti. Hän hyppäsi myös aina itse potentiaalisten asiakkaiden kanssa. Kuosma myös määritteli, ettei pukuja päässyt kokeilemaan kuka tahansa. Ennen lintupuvun pukemista, alla piti olla vähintään 500 laskuvarjohyppyä.

Siipipuvun myötä Kuosma tuli laskuvarjohyppääjäporukoissa tunnetuksi "birdmaninä" eli lintumiehenä. Derrick Frilund / Yle

– Jarin rooli on ollut tärkeä koko siipipukuhyppäämisen kehittymiselle lajina. Hän vei päätöksentekijöitä taivaalle, piti seminaareja ja koulutti ihmisiä. Laji ei olisi saanut ensimmäisiä askeleita ilman sitä omistautumista, The World Wingsuit Leaguen perustaja ja toimitusjohtaja Iiro Seppänen linjaa.

2000-luvun alkupuolella kova työ alkoi kantaa hedelmää ja sana puvusta levitä. Siitä innostuivat myös base-hyppääjät, jotka pääsivät siipien avulla kallioilta hypätessään kauemmas jyrkänteiden seinämistä, mikä vähensi törmäysvaaraa.

Se oli hyvä myyntivaltti, sillä perinteisen laskuvarjohypyn vapaapudotuksessa ihminen putoaa noin 220 kilometrin tuntivauhtia. Puvun avulla hyppääjät pystyivät hidastamaan vauhtia 50 kilometriin tunnissa.

Kuosmalle itselleen base-hyppy siipipuvun kanssa meinasi kuitenkin koitua kohtaloksi.

Kuoleman uhka aina läsnä

Sen piti olla vain rutiininomainen base-hyppy siipipuvulla Norjassa sijaitsevalta jyrkänteeltä vuonna 2001. Sää oli harmaa, mutta muuten olosuhteet olivat ihanteelliset hyppyä varten. Kuosmalla oli takanaan jo monia siipipukuhyppyjä lentokoneesta, mutta kiinteiltä alustoilta tämä oli vasta kolmas kerta.

Norjalaisen kallion reunalla ollessaan Kuosmalle kasvoi voimakas epäilys, pitäisikö hyppy jättää tekemättä. Se oli hyppäämisestä nauttivalle hurjapäälle epätavallista. Pitkän mietinnän jälkeen hän ponnisti itsensä lentoon.

Ilmassa kaikki sujui, mutta epäilyksen tunne ei jättänyt Kuosmaa rauhaan. Hän laukaisi laskuvarjonsa huomattavasti ylempänä ilmassa kuin normaalisti.

Siipipuvulla tehty base-hyppy meinasi koitua Kuosman kohtaloksi. Derrick Frilund / Yle

– Noihin aikoihin avasin varjoni yleensä vasta mahdollisimman alhaalla ja lähellä maanpintaa, Kuosma sanoo vakavana.

Hiljaiseksi mennyt lintumies kaivaa Malmin lentokentän ravintolan pöydässä taskustaan älypuhelimensa ja etsii sieltä videotallenteen Norjan hypystä. Lyhyessä videon pätkässä näkyy, kun Kuosman siipipuvun apuvarjo sotkeutuu laukaisun jälkeen ilmavirran turbulenssiin. Hetken ajan näyttää siltä, että lintumies tippuu suoraan kallioihin. Viime hetkellä laskuvarjo aukeaa kunnolla ja hyppy päättyy turvallisesti.

Egoni oli isompi kuin tietotaitoni ja melkein tapoin itseni sen vuoksi.

– Jos olisin avannut varjon sekuntia myöhemmin, olisin kuollut. Egoni oli isompi kuin tietotaitoni ja melkein tapoin itseni sen vuoksi.

Kuosma kuvailee tapahtunutta “suureksi opetukseksi”, joka teki hänelle viimeistään selväksi, että extreme-lajissa voi koska tahansa käydä huonosti. Läheltä piti -tilanteen jälkeen Kuosma piti taukoa siipipukubasesta. Vuoden päästä hän hyppäsi samalta norjalaiselta jyrkänteeltä uudelleen, jolloin trauma oli selätetty. Se jäi hänen viimeiseksi siipipuvulla tehdyksi base-hypyksi.

– Siitä jäi niin hyvä olo, että ei ole niitä hyppyjä tarvinnut enää tehdä.

Monilla muilla siipipuvuilla base-hyppyjä tehneillä ei ole käynyt yhtä hyvä onni. Iiro Seppäsen mukaan pelkästään tänä vuonna lajin parissa on kuollut jo yli 30 hyppääjää ja määrä on lisääntynyt hyppyjen suosion kasvaessa.

Uusi sukupolvi haluaa heti siiville

Maailman nopeimpana lintuna pidetty muuttohaukka lentää syöksykiidossaan yli 350 kilometrin tuntinopeudella. Lähes samaan vauhtiin voi päästä myös siipipuvuilla myötätuulessa. Haukalla lentotaidot ovat tosin hioutuneet miljoonien vuosien evoluution ansiosta huippuunsa ja syöksykiito oikenee ilman kuolemanvaaraa.

Ihmiset ovat kiitäneet nykyaikaisilla siipipuvuilla vasta vähän päälle parikymmentä vuotta, joten onnettomuuksia sattuu jopa kaikkein kokeneimmille hyppääjille.

Internetin videot saavat lentämisen näyttämään siistiltä ja helpolta. Iiro Seppänen

Esimerkiksi vuoren seinämässä olevan kolon läpi lentäneen italialaisen YouTube-suosikin Uli Emanuelen lento päättyi tänä kesänä traagisesti, kun hän menetti liitonsa hallinnan Sveitsin Alpeilla ja kuoli.

Iiro Seppäsen mukaan YouTuben tuoman somesuosion myötä hyppääjien ottamat riskit ovat kasvaneet.

– Internetin videot saavat lentämisen näyttämään siistiltä ja helpolta, minkä seurauksena ihmiset haluavat entistä nopeammin kokeilla niitä ilman kunnon kokemusta laskuvarjo- ja base-hyppäämisestä, Seppänen kertaa.

Siipipukuun pukeutuminen ottaa oman aikansa jopa alan konkarilta. Derrick Frilund / Yle

Kuosmalla itsellään on kahtiajakautunut suhtautuminen siipipukujen suosion valtavirtaistumiseen. Hän arvostaa valtavasti hurjapäitä, jotka rikkovat siipipukujen kanssa lentämisen rajoja, mutta ei pidä siitä, että nopean suosion vuoksi otetaan oikopolkuja.

– Me opettelimme lentämään itsemme takia ja voittaaksemme pelkomme. Jos halutaan saada rahaa, kuuluisuutta tai tyttöystävä, niin se ei ole sama asia. Nöyryys on joiltain vähän unohtunut.

Puvut kehittyneet paljon

Tänä päivänä Jari Kuosma ei tee enää niin paljon töitä siipipukujen parissa. Niiden markkinoita hallitsee nyt entisen bisneskumppanin Robert Pecnikin siipipukufirma ja muut kilpailijat.

Iiro Seppäsen mukaan pukujen teknologia on kehittynyt alkuajoista paljon: niiden ilmalentoa pystytään ohjaamaan paremmin ja liitomatkat ovat entistä pidempiä – jokaista pudottua metriä kohti hyppääjä lentää noin kolme eteenpäin.

– Jari tulee kuitenkin aina olemaan osa pukujen historiaa, Seppänen summaa.