Julkaistu Image-lehden numerossa 11/2018

Tekoäly sitä ja tekoäly tätä. Jokainen aikaansa seuraava bisnesmies ja poliitikko puhuu nyt tekoälystä, vaikka harva täysin ymmärtää, mistä on kyse.

Yritykset kertovat panostavansa ”AI-ratkaisuihin” ja kansakunnan rahaa kaadetaan tekoälyhankkeisiin, joilla on niin hienot tavoitteet, ettei teknologiaa niiden saavuttamiseen ole vielä edes keksitty.

Tekoälykiiman keskellä harva uskaltaa puhaltaa pilliin ja sanoa, että peli on muuttunut mielipuoliseksi. On parempi olla hiljaa, lisätä myyntikalvoihin pari taikasanaa ja toivoa, ettei kupla puhkea, ennen kuin on itse saanut rahat tilille.

Teknologiaa ymmärtävien keskuudessa on kuitenkin nousemassa vastarintaliike. Esimerkiksi ohjelmoijat naureskelevat jatkuvasti äänekkäämmin koodaustaidottomille mutta puheissaan yli-innokkaille ”käsien heiluttelijoille”.

Tietokoneesta tulee lähivuosina viisaampi kuin ihminen, sanovat monet, eikä ole helppo tietää, mikä on fantasiaa, mikä myyntipuhetta ja mikä totta. On tyydyttävä joko pelkäämään koneiden ylivaltaa tai tartuttava mahdollisuuksiin.

Planeetan kovaäänisimmät teknologia- ja tiedepopulistit kuten Elon Musk varoittelevat liian nokkelaksi kehittyvän tekoälyn vaaroista. Jopa Stephen Hawking pohti ennen kuolemaansa, kuinka ”tehokkaan tekoälyn kehittäminen voi olla isoin juttu sivilisaation historiassa. Tai pahin. Emme vain tiedä.”

Mutta sitten todellisuuteen. Yksikään laite ei ole läpäissyt Turingin testiä eli oppinut puhumaan niin, ettei ihminen erota, onko kyseessä kone vai ihminen, saati saavuttanut tietoisuutta millään tasolla mitattuna. Tekoälyn määritelmästä kiistellään ja mitä enemmän joku aiheesta tietää, sitä varovaisemmin hän koneiden ajattelusta puhuu.

Mistä tässä kaikessä hälinässä on kyse? Miksi haluamme uskoa koneiden erinomaisuuteen näin vimmaisesti?

Kansakunnalla on kiire. Johtavat poliitikot julistavat tekoälyn tuloa ja vaativat kansaa oppimaan uusia taitoja, joilla selvitään teknologisesta vallankumouksesta. Ajatus on, että peesaamalla ottaa ison riskin. On parempi olla pioneeri.

”Opi oppimaan. Opi analysoimaan ja erityisesti: opi empatiaa”, julistaa Euroopan investointipankin pomo Alexander Stubb syyskuussa Helsingin Yliopiston Pii-salissa, tilaisuudessa jonne hänet on kutsunut professori Timo Honkela.

Honkela julkaisi viime vuonna kirjan Rauhankone, jossa pohditaan, kuinka tekoäly voisi lopettaa sodat. Professori kutsuu kirjaansa tekoälytutkijan testamentiksi, sillä hänellä on parantumaton aivosyöpä. Nyt taudin leviäminen on pysähtynyt, mutta Honkela on kertonut olevansa jo ”yliajalla”. Honkela on innoissaan Stubbista ja kuvaa lähes koko esitelmän kännykällään.

Stubb on tullut paikalle nehrupuvussa, ja kansainvälinen, opiskelijoista ja tieteilijöistä koostuva yleisö kuuntelee hiljaa, kun pointtejaan tiputteleva Stubb kertoo, kuinka koneet tulevat korvaamaan ihmisaivot, miten alustat, kuten Facebook tai Uber ovat mullistaneet liike-elämän ja kuinka tärkeää elinikäinen oppiminen onkaan, kun urapolkuihin perustunut työelämä on tiensä päässä.

Stubbin saarna vilisee megatrendejä. Suuria sanoja, joista ei voi olla oikeastaan mitään mieltä mutta joita evankelistat toistelevat puhujalavoilla ympäri maailman.

”Mitä enemmän lähestymme koneiden hallitsemaa maailmaa, sitä enemmän meidän pitää ymmärtää ihmistä”, Stubb sanoo ja jatkaa jakamalla huolensa koneajan etiikasta.

”Jos menetän käteni, parissa kymmenessä vuodessa minulle voidaan luoda uusi käsi. Mikä on tietysti hieno juttu. Mutta entä jos joku hakkeroi käteni ja laittaa sen ampumaan?”

Entä jos.

Stubb ei puhu pelkästä tekoälystä vaan neljännestä teollisesta vallankumouksesta, jossa koneet oppivat itsenäisiksi ja digitaalisuus valloittaa koko maailman. Termi on peräisin Maailman talousfoorumin perustajan Klaus Schwabin kirjasta The Fourth Industrial Revolution. Ensimmäisessä teollisessa vallankumouksessa keksittiin höyrykone ja muut perusvempeleet, toisessa saatiin sähkö ja kolmannessa tulivat mikropiirit, tietokoneet ja alkeelliset robotit. Mutta nyt nelosessa vasta lähtee: nanotietokoneet, bioteknogia, 3D-tulostus ja erityisesti tekoäly aloittavat koneiden lopullisen voittokulun.

Stubb on selvästi lukenut muotiajattelijansa tarkkaan. Myös israelilainen historioitsija Yuval Harari nousee esiin toistuvasti pankkiirin puheissa. Harari väittää kirjoissaan, että lähiaikoina yli-inhimillisiksi neropateiksi muuttuneet koneet vievät lähes kaikkien työpaikat ja ihmisyys sulautuu osaksi big dataa.

”Yritäpä elää päivä ilman puhelintasi.”

Niinpä.

”Yksi asia on varmaa. Teknologia on alkanut dominoida elämiämme. Tuijotamme luurejamme aamiaisella, ja vaikka olemme koko ajan yhteydessä joka puolelle maailmaa, irtaudumme oikeasta ympäristöstämme. Lopulta ainut, joka jää jäljelle, on empatia”, Stubb pohtii.

EU-komission puheenjohtajaksi pyrkivä Stubb on ilmapuntari. Jos maailman reippain poliitikko on liekeissä tekoälystä, mullistuksen on oltava tulossa.

Tekoälystä puhutaan valtavasti siihen nähden, kuinka erimielisiä sen määritelmästä ollaan.

Yleensä tekoäly jaetaan kahteen luokkaan: heikkoon ja vahvaan. Vahva tekoäly tarkoittaa koneen tietoisuutta. Se on tieteiskuvitelmaa ja yliedustettuna nykyisessä puheessa tekoälystä, jossa on kyse heikon tekoälyn sovelluksista.

Heikoksi tekoälyksi lasketaan löysimmillään lähes kaikki automaatio. Heikko tekoäly näkyy arjessamme jatkuvasti, ja se on yleensä parhaimmillaan, kun sitä ei huomata. Joka kerta kun avaamme Googlen, meitä auttaa nokkela järjestelmä, joka seuloo eteemme oikeita asioita maailman hälystä. Personointialgoritmit taas tarjoavat meille huippusisältöä, oli sitten kysymys nettiostoksista, Spotifyn musiikkisuosituksista tai somepalveluista. Facebookin uutisvirtaa järjestävä algoritmi on hienoin keksintö media-alalla sitten internetin synnyn. Jättidataa rouskuttava järjestelmä valikoi juuri sinua kiinnostavia päivityksiä valtavasta massasta tylsyyttä.

Jos algoritmit kiellettäisiin, somepalvelut romahtaisivat, Googlesta tulisi käyttökelvoton ja internetshoppailusta rasittavaa.

Vaikka algoritmit ovat taikureita, ne ymmärretään usein väärin. Niiden kuvitellaan olevan itsenäisempiä kuin ne ovatkaan. Turun yliopistossa toimivaa Algoritmien valta -tutkimushanketta vetävä Joni Salminen kirjoittaa hankkeensa blogissa näin: ”Yhteiskuntakeskustelua algoritmeista on paikoin ahdistavaa seurata. Ihmiset, jotka eivät ymmärrä algoritmeista, antavat niille supervoimia. Media tekee parhaansa lietsoakseen algoritmipelkoa.”

Salminen jatkaa: ”…mitä enemmän tunnet algoritmeja, sitä enemmän ymmärrät niiden puutteet. Ne ovat erehtyväisiä ennustuksissaan, täysin riippuvaisia annetusta datasta, eivätkä järkeile, sovella tai millään lailla toimi itsenäisesti rajatun tehtävän ulkopuolella. Algoritmit eivät ole tekoälyä, ne ovat teknisiä reseptejä.”

Heikkoa tekoälyä eli automatiikkaa ja alkeellista ”ajattelua” on käytössä myös teollisuudessa lukemattomissa eri hommissa ja osakekaupassa tekemässä diilejä valon nopeudella. Myös laivat kulkevat logistiikkaan erikoistuneen tekoälyn avustamina oikealla tavaralla täytettynä täydellisiä reittejä ja ilmastonmuutos hidastuu.Itsenäisesti liikkuvat autotkaan eivät kulkisi ilman konenäköä, mutta vielä eivät autot aja yksin.

Facebookin AI-johtaja Yann LeCun totesi kesällä talouslehti Forbesin haastattelussa, ettei tämän päivän koneilla ole lainkaan maalaisjärkeä. Kotikissallakin sitä on hänen mukaansa enemmän kuin välkyimmillä koneilla.

”Emme osaa rakentaa robottia, joka voisi täyttää pesukoneen ja tyhjentää sen. Emme osaa rakentaa niille aivoja, emmekä osaa opettaa niitä tarpeeksi tarttumaan asioihin, kiertämään esteitä tai laittamaan asioita paikoilleen.”

LeCun puhuu myös siitä, kuinka mahdotonta on mallintaa koneelle sitä kaikkea oppia, mitä ihmisvauva kerää maailmasta ensimmäisten elinkuukausien aikana, koko tietoisuuden perustaa. Silti monet väittävät koneiden tulleen älykkäiksi. Miksi?

Yksi syy väärinkäsitykseen koneiden älystä on halumme inhimillistää laitteet ympärillämme. Karjumme autolle, joka jättää meidät tienposkeen, koska kuvittelemme että Volvoa kiinnostaa. Mutta ei se kuule. Eikä sitä satu, vaikka kuinka hakkaat konepeltiä. Sama homma töissä printterin kanssa. Mikään ei ole turhempaa, kuin Canonin monitoimilaitteeseen kohdistettu raivo. Koneet ovat tyhjiä.

Vasta me ihmiset annamme koneiden tekemisille merkityksen. Näemme ajatuksia ja niiden yhteyksiä siellä, missä niitä ei lainkaan ole.

Koneiden laskentatehon kasvu ja uudet, pääasiassa teknologiajättien kehittämät menetelmät ovat nostaneet tekoälyn kaikkien huulille. Koneälyä löytyy kaikkialta, jokaisesta laitteesta ja jokaisen puhujan kalvoilta.

Silti tämän vuoden aikana monet asiantuntijat ovat ennustaneet tekoälykuplan puhkeamista. Hype on yhä kova ja konferensseissa ramppaa väkeä, mutta kriittisiä ääniä kuuluu aiempaa enemmän. Kuvio on tuttu: mitä enemmän aiheen kanssa on todella tekemisissä, esimerkiksi ohjelmoijana, sitä vähemmän tätä ATK:n nykyistä kehitysvaihetta osaa hehkuttaa. Ja mitä enemmän pitää itseään ”keynote speakerina”, sitä käänteentekevämpi juttu koko AI on.

Ohjelmistoalalla onkin nousemassa vastarintaliike tekoälyhöpötystä vastaan. Käytännön tekijöitä vaivaa, että myyntiesitteissä puhutaan normaalista ATK:sta taianomaisena koneälynä. Algoritmeja on koodattu jo pitkään ja automatisaatiokin on satoja vuosia vanha juttu.

”Huomaan tarvitsevani kohta jalluryypyn, että jaksan herätä aamuihin AI:n ihmeellisessä maailmassa”, kirjoittaa tuttu ohjelmistoyrittäjä Facebookin Messengerissä.

Hän kertoo tarjouskilpailusta, joka päättyi tappioon, vaikka olisi säästänyt asiakkaan rahoja satoja tuhansia vuodessa.

”Mutta tässä ei ole tekoälyä”, oli asiakas kommentoinut.

Nykyään on järkevää valehdella, kun tekee tarjouksia. Kertoa keinoälystä, vaikkei sitä oikeasti aio toteuttaa.

”Tämä AI-pöhinä on ihan vittu samaa kuin fucking digitalisaatio-pöhinä tai helvetin some-pöhinä. Perusasioita, joita vain tehdään vähän fiksummin.”

Merkittävän ohjelmistoyrityksen johtaja haluaa siis esiintyä nimettömänä, sillä pöhinän keskellä kriitikot saavat vihat niskoilleen. Niin vahva on evankelistojen valta tekoälykeväässä.

Yhdysvaltalaisen tekoälytutkija ja tietokirjailija Nancy Fuldan mukaan samaan syyllistyy myös media, joka hukkaa tieteelliset ja tekniset yksityiskohdat ja löydökset tekoälykuplaa puhaltaessaan.

”Huvittaa nähdä, kuinka tutkimusteni tuloksia liioitellaan mediassa, kerta toisensa jälkeen”, Fulda totesi futurism.com-verkkomedialle lokakuussa.

”Sivustot tekevät juttuja alkuperäisten artikkeleiden perusteella ymmärtämättä kunnolla, miten teknologia toimii. Homma muistuttaa rikkinäinen puhelin -leikkiä. Tekniset yksityiskohdat katoavat ja järjestelmä alkaa vaikuttaa itsenäiseltä ja lähes taianomaiselta. Jossain vaiheessa en lähes tunnista omaa tutkimustani näissä jutuissa.”

”Hoidetaan se tekoälyllä”, on yleinen kommentti koodaustaidottomilta johtajilta, kun vastassa on tietoteknisiin ratkaisuihin liittyvä haaste. Taikamaustetta kaivataan kaikkialle, myös sinne, mihin se ei lainkaan sovi.

Kirjassaan Paskanjauhantabisnes André Spicer puhuu juuri tästä, muodikkaista termeistä organisaatioiden tapana päteä. Tyhjien iskusanojen avulla ”paskanjauhaja pystyy vakuuttamaan muille, että he tekevät oikein”. Jos ei puhuta trenditermein, yritys vaikuttaa jääneen jälkeen.

Vaikka Spicer puhuu pääasiassa big datasta, eli suuresta määrästä analysoitavaa tietoa, joka oli muodissa muutama vuosi sitten, päätelmät käyvät myös tekoälypuheeseen. Spicerin mukaan buumipuhe sysää sivuun perinteisillä menetelmillä saavutetut tulokset.

Tekoälyn kaltaiset termit toimivat kätevinä ja pelottavina käsitteinä, joita voidaan käyttää ”puhuttaessa varsin epäseksikkäästä ATK-infrastruktuurista”. Tietotekniikasta tulee myyttistä.

”Aikaisemmin koodaaminen oli meidän vähän syrjäytyneiden nörttien hommaa, mutta nyt algoritmien säätämisestä on tullut tosi seksikästä”, pohtii IRC-Gallerian aikoinaan koodannut Jari Jaanto, joka on kehittänyt älykästä koodia jo parikymmentä vuotta.

Meidän on koulutettava uudelleen miljoona suomalaista seuraavan kymmenen vuoden aikana.” Pääministeri Juha Sipilä väittää tekoälyn mullistavan työmarkkinat. Porvoossa Tietoyhteiskunta-akatemian tekoälytilaisuudessa maaliskuussa puhunut Sipilä totesi, että lähiaikoina Suomen työväestöstä 40 prosenttia marssitetaan koulun penkille oppimaan koneista, jotka ajattelevat. Tai ainakin hankkimaan taitoja, joita tarvitaan, kun robotit riistävät heiltä nykyiset duunit.

On siis aivan älytön kiire.

”Ei ole alaa, missä tekoälyä ei voitaisi käyttää. Suomi voi kaksinkertaistaa talouden kasvuvauhdin, jos se ottaa tekoälyn käyttöön proaktiivisesti.”

Aikamoinen väite melko olemattomista datoista johdettuna.

Samassa Porvoon tilaisuudessa Sipilä pohti kansalaisten datan, esimerkiksi terveystietojen hallinnointiin, käyttöön ja jopa myyntiin keskittyvän valtionyhtiön perustamista. Ja totesi, että hallitus on jo varannut 100 miljoonaa euroa tekoälyn käytön edistämiseen.

”Mereltä on esimerkiksi varattu alue, jolla itsestään kulkevat laivat voivat harjoitella. Viro, joka on digitalisaatiossa monessa suhteessa meitä edellä, pelkää, että Suomi ajaa ohi”, Sipilä totesi.

Miksi ryntäämme kaikki yhteen suuntaan, AI-nimisen porkkanan perässä, yhdessä mielin ja varmana, että juokseminen kannattaa? Koska Juha Sipilä sanoi, että täytyy? Koska komitea teki mietinnön? Ja McKinsey laati ennusteen?

Valtionhallinnossa tapahtuu tällä hetkellä valtavasti. Raportteja kirjoitetaan, hankkeita käynnistetään, linjauksia tehdään ja päättäjiä valistetaan tekoälyn mahdollisuuksista. Valistushaaste on melkoinen, koska harvan virkamiehen tai poliitikon tietotekninen lähtötaso on kansaa korkeammalla.

Valtiovarainministeriön alaisuudessa pöhisee kansallinen tekoälyohjelma Aurora, jonka tavoitteet ovat taivaissa – tai ainakin kaukana tulevaisuudessa. Auroraa kuvataan Valtiovarainministeriön sivuilla ”tekoälyjen ja autonomisten sovellusten muodostamaksi verkoksi, joka luo edellytyksiä ihmiskeskeiselle ja ennakointikykyiselle yhteiskunnalle”.

Elämäntapapilotti-projektissa taas pyritään tekemään tekoälystä kansalaisen kaveri, joka auttaa esimerkiksi aloittavia opiskelijoita pärjäämään yhteiskunnassa ja elämässä.

Hienoja tavoitteita, ja olisi mahtavaa, jos Aurora tai tekoälykaverihanke onnistuisi. Mutta näihin tarvittavia teknologioita ei ole vielä olemassa. Ei edes Piilaakson tai Shanghain luksusfirmoissa.

Mutta turha realismi ei menoa haittaa. Nettiin syntyy videoita ja yhteisöä rakennetaan Slack-viestipalveluun, Twitteriin ja LinkedIniin. Auroran sanomaa levittää myös viestinnän harjoittelija Miisa Rotola-Pulkkila, joka tunnetaan parhaiten supersuosittuna tubettajana nimellä mmiisas.

Vaikka tarkoitus on hyvä, keinoälyä käsittelevät raportit, mietinnöt ja linjaukset kumisevat tyhjyyttään. Paljon isoja väitteitä kiireestä ja muutoksesta, mutta konkretiana vain ne iänikuiset shakki-, go-peli- ja muut todisteet, joilla kerrotaan koneiden ylivallan alkavan huomenna.

Mietinnöistä merkittävin on elinkeinoministeri Mika Lintilän tilaama Tekoälyn aika Suomessa -raportti, jonka pitäisi olla juuri se innostava dokumentti, jolla laukaistaan käyntiin kansallinen mullistus. Se ei ole sitä. Syksyllä 2017 laaditun raportin pääkirjoittaja on Nokia-pomona tunnettu hallitusammattilainen Pekka Ala-Pietilä.

”Tekoäly on kuin turboahdin ICT-moottorissa. Tai ehkä se on kuin Kippari Kallen pinaatti, joka tuo muun muassa oppiville neuroverkkopohjaisille tietokoneohjelmille lähes luonnollisilta tuntuvia ominaisuuksia. Kansalaisen ja käyttäjän kannalta se on kuin uusi sähkö, niin tavanomainen ettei sen toimintaa huomaa, mutta niin korvaamaton, että ilman sitä ei tulla tulevaisuudessa toimeen”, raportin tiivistelmässä maalaillaan.

Eikö Suomella todellakaan ole ketään muuta ATK-ajattelijaa kuin Ala-Pietilä? Oliko Petteri Järvinen varattu?

Mutta on hankkeella hieno slogan: Tekoäly on uusi sähkö – Viedään yhdessä Suomi tekoälyaikaan. Kas kun ei öljy.

Toisaalta vain hölmö uskoo päättäjien pahuuteen pohjoismaisessa demokratiassa. Koko buumin ja panostuksen takana on varmasti aito halu laittaa Suomi kuntoon. Ja nousuun. Tietotekniikan neljänneksi vallankumoukseksi kutsuttu keinoälyloikka sopii insinöörin vetämän hallituksen strategiaan mainiosti.

”On virheellistä ajatella, että tekoälyohjelma on ainoa autuaaksi tekevä julkisen sektorin ohjelma. Tekoälyohjelman voi nähdä viestinnällisenä kärkenä ja avauksena tietotekniselle kehittämiselle laajemmin. Se taas haastaa yhteiskunnan rakenteet.

Mitä mieltä olemme suomalaisesta hyvinvointiyhteiskunnasta tulevaisuudessa? Tätä pohdintaa tarvitaan, eikä tekoälykeskusteluakaan saa jättää pelkästään tietotekniikan asiantuntijoiden käsiin”, Työ- ja elinkeinoministeriön ylijohtaja Ilona Lundström kommentoi. Lundströmillä on vahva teknologiatausta esimerkiksi Tekesistä.

”On tässä joillakin myös virkakunnassa melkoinen AI-humala päällä. Mutta on myös monia, jotka pystyvät ajamaan selvänä kotiin ja miettimään, mistä tässä mullistuksessa on oikeasti kysymys.”

Nykyinen tekoälybuumi on kolmas keinoälykevät. Näin keväisin kaikki on mahdollista, mutta sitten koittaa kesä, syksy ja lopulta loskan kautta talvi.

Tekoälyn ensimmäinen buumi käynnistyi 50-luvulla Yhdysvalloissa ja kiihtyi huippuunsa 60-luvulla.

Alkuaikoina idealismi kukoisti. Herbert A. Simon, yksi pioneereista, ennusti, että parinkymmenen vuoden sisällä koneet voivat tehdä ”mitä tahansa ihmistyötä”. Sama mies arveli myös tutkijakaverinsa kanssa, että ”kymmenen vuoden kuluessa tietokone tulee löytämään ja todistamaan merkittävän uuden matemaattisen teoreeman”.

Kuusikymmentä vuotta on nyt kulunut amerikkalaistutkijoiden profetiasta, eikä kone ole vieläkään luonut mullistavia matemaattisia lausekkeita, mikä on outoa, sillä onhan matikka näiden kehittyneiden laskinten äidinkieli.

”Tietokoneet ovat laskukoneita jotka toimivat matemaattisen formalismin sisällä. Mutta Gödel todisti viime vuosisadalla, että yksikään matemaattinen järjestelmä ei ole täydellinen vaan aina sisäisesti ristiriitainen. Tarvitaan ihminen, joka näkee formalismin rajoitukset, kertomaan mikä on totuus. Formalismin sisällä toimiva kone ei siihen pysty”, selventää Leiki-yhtiön perustaja Petrus Pennanen, joka on fysiikan tohtori ja kehittänyt yrityksessään tekoälyä kohta kahdenkymmen vuoden ajan.

Muitakin kovia ennustuksia on ladottu pöytään. Palkittu tekoälymies ja kongitiotieteilijä Marvin Minsky totesi Life-lehden haastattelussa vuonna 1970 kuluvan ”kolmesta kahdeksaan vuotta, että kone saavuttaa keskimääräisen ihmisen älykkyyden”.

70-luvun puolivälissä huomattiin, että koneet ovat tyhmiä ja ihminen viisas ja vaikea. Rahat vedettiin pois keinoälyn kehittämisestä, kunnes 80-luvulla innostuttiin taas. Tekoälylaboratorioissa pitkin maapalloa koodattiin asiantuntijasysteemejä, joissa kone matki ihmiseksperttiä mutta valtavasti esikuvaansa nopeammin. Taas laitettiin valtavasti paukkuja koneälyyn. Tämäkin kulma osoittautui vajavaiseksi.

Nyt elämme siis kolmatta kevättä. Marvin Minskyn lausunnosta on pian puoli vuosisataa, ja maali inhimillisen älyn saavuttamisesta siirtyy ja siirtyy, vaikka taas kerran löytyy ihmisiä, jotka ennustavat superälyn voittoa lähivuosina.

Ajatus koneellisesta älystä on varsinainen pentele. Se jekuttaa maailman älykkäimpiä ihmisiä ajattelemaan, että ihmisen kaltainen älykkyys on kädenojennuksen päässä, mutta ajaa kehittäjänsä aina umpikujaan.

Nykyisen buumin kuumia juttuja ovat itsekseen oppivat järjestelmät, ihmisten hermojärjestelmää matkivat neuroverkot ja niitä hyödyntävä syväoppiminen, jonka avulla kone saadaan ymmärtämään tekstiä, kuvia tai puhetta.

Nykysuuntauksen sovelluksille on usein ominaista, että kone ”ajattelee” itsenäisesti niin, ettei ihminen enää tarkasti tiedä, miten vastauksiin, johtopäätöksiin tai toimintoihin on päädytty. Järjestelmät saattavat esimerkiksi päätellä pelien sääntöjä ja opettaa itsensä mestariksi, vaikkapa shakissa tai pokerissa.

Kuulostaa jo oikealta älyltä. Muttei ole sitä.

Tietoisuuden olemuksesta kiistellään yhä, eivätkä Teslatkaan aja itsekseen, vaikka Elon Musk lupasi autonomisen sähköauton meille vuoden 2018 aikana. Tesla itseasiassa poisti itsestään ohjautuvuuden kolmosmallinsa ominaisuuslistasta ja Musk kommentoi Twitterissä asian ”aiheuttaneen liikaa hämmennystä”. IBM:n suurpanostus, tekoälyjärjestelmä Watson, ei ole lunastanut lupauksiaan syöpädiagoosikoneena, eivätkä edes chatbot-järjestelmät eli tekstichateissa keskustelevat robotit toimi kunnolla.

Entäpä oppiminen? Senkin kehitys laahaa. Koneet eivät vieläkään opi itsenäisesti, ympäristöään tarkkaillen, vaan ne opetetaan lähes aina kaatamalla niiden sisään valtava määrä tarkasti valittua dataa, jonka ihminen on luokitellut etukäteen.

”Insinöörit opiskelevat koulussa tietokoneen toimintaa ja kuulevat että kyseessä on laskukone, joka noudattaa ohjelmoijan sääntöjä eli algoritmia. Kun he tulevat ulos koulusta kertovat he meille, että ihmisaivot ovat myös algoritmi, koska eivät ole muuta oppineet. Eivät he muuta voisikaan tieteen pohjalta vielä oppia, koska meillä ei ole tiedettä, joka kertoisi ihmisaivojen perustoimintaperiaatteen”, Petrus Pennanen toteaa.

Koneet ovat yhä syvän tyhmiä.

Ulkona on syksyn ensimmäinen koiranilma, mutta Helsingin yliopiston Tiedekulman Sali on täyttynyt ääriään myöten. Tekoälytilaisuudesta, jossa Alexander Stubb esiintyi, on vain viikko aikaa, mutta aihe on jälleen sama.

Mitä älyä tekoälyssä? -paneelikeskusteluun osallistuvat Reaktor-ohjelmistoyhtiön tekoälyjohtaja Hanna Hagström ja terveyssovelluksiin perehtynyt tietotekniikan professori Pekka Neittaanmäki, pari muuta tutkijaa ja tietenkin Timo Honkela.

Reaktorin Hanna Hagström kertoo lavalla, kuinka kiinnostus tekoälytapahtumia kohtaan on noussut valtavasti vuoden sisällä. Sen näkee täälläkin. Jopa Helsingin yliopiston entinen rehtori Ilkka Niiniluoto seistä jäpittää takanurkassa yksin, kunnes joku tarjoaa hänelle paikkansa. Yleisö tähyilee lavalle ja yrittää ymmärtää, mistä buumissa on kyse.

Ja tapahtumia todellakin riittää. On näitä virallisia tunnettujen puhujien tilaisuuksia yliopistosaleissa ja paljon pienempää sälää. Kansalaisiakin koulutetaan kiihtyvällä tahdilla, jopa eläkeläisiä. Espoossa treenataan sata eläkeläistä ”tekoälymentoreiksi”, ja pitkin poikin pääkaupunkiseudun kirjastoja järjestetään maksuttomia ”Tekoälyä taviksille”-tilaisuuksia.

Mitä ihmettä vanhukset hyötyvät kurssista, jossa esitellään teknologiaa, joka saattaa lunastaa lupauksensa vasta vuosien kuluttua tulevaisuudessa?

”Hankkeella on kaksi päätavoitetta. Valmennetaan sata senioria tekoälymentoreiksi viemään sanomaa eteenpäin, ja toisaalta dokumentoin hanketta ja luon parhaita käytäntöjä asiasta opettamiseen”, kertoo kurssin vetäjä Pauli Isoaho, joka kuvaa itseään itseoppineeksi tekoälyasiantuntijaksi ja alan startup-yrittäjäksi.

Kurssista on kiinnostuttu myös muualla Suomessa ja jopa Singaporessa, josta kävi delegaatio tutustumassa hankkeen takana olevan espoolaisen Omnian AI Labin toimintaan. Kurssin rahoittaja on Uudenmaan liitto.

”Moni on valaistunut”, kertoo Isoaho, joka haluaa poistaa turhaa mystiikkaa aiheen ympäriltä ja kertoa, että sovellukset ovat ihmisten tekemiä. Viesti on, ettei tekoälyn äärellä tarvitse tuntea voimattomuutta.

”Tekoälyn ymmärtäminen on kansalaistaito.”

Kansalaistaitopa hyvinkin. Myös ohjelmistoyhtiö Reaktor on nähnyt tekoälybuumissa bisneksenteon paikan. Yhtiö on kehittänyt yhdessä Helsingin yliopiston kanssa verkkokurssin, joka kantaa nimeä ”Elements of AI”. Tuhannet suomalaiset ovat suorittaneet kurssin, jossa käydään melko tarkasti läpi teoriaa ja tiedettä tekoälyn takana.

Tämä lienee syy, miksi Hanna Hagström istuu tutkijoiden keskellä Tiedekulmassa.

Tiedemiesmäisellä nuotilla sanojaan tiputteleva Timo Honkela saa meidät kaikki höristämään korviamme, kun hän puhuu, kuinka sanat ja lauseet merkitsevät eri ihmisille eri asioita ja kuinka kielen todellinen ymmärtäminen on koneelle haastavaa. Honkela korostaa myös, ettei tekoälystä puhuttaessa saa unohtaa kehollisuutta.

”Aivot ovat syntyneet liikkumisen takia”, Honkela opettaa ja jatkaa, kuinka esimerkiksi jalkapallo on erityisen vaativa asia kehoa ohjaaville aivoille, ja ennustaa, että menee vielä vuosikymmeniä, että robottijoukkue voittaa ihmisistä koostuvat tiimin.

Neittaanmäki taas kertoo, kuinka sairaaloiden hoitohenkilökunnan ensimmäinen reaktio on ollut pelko, että vievätkö robotit kohta oikeiden ihmisten työt. Siitä ei liene pitkään aikaan vaaraa, sillä sairaaloissa testatut hoivarobotit ovat kömpelöitä.

”Yleensä se on vähän aikaa siinä ja sitten se nostetaan nurkkaan”, paljastaa Neittaanmäki.

Reaktorin Hanna Hagström kertoo, että keinoäly on käytössä jo monissa yrityksissä, vaikkakin suurin osa vielä ”protoilee” eli testailee uuden teknologian mahdollisuuksia. Toki tekoälyn kaltaisia järjestelmiä on ollut olemassa jo kauan, vaikkei niitä ollakaan kutsuttu älyksi. Esimerkiksi tuotantolaitosten vikaennakointi on ollut arkea suurteollisuudessa jo pitkään.

ATK:ta. Tekoälyn kaltaisia järjestelmiä kutsutaan ATK:ksi.

Eivätkö nämä ihmiset kuule? Lava on täynnä varovaisesti sanojaan asettelevia asiantuntijoita, joiden pääviesti oli, että alussa ollaan. Mutta kun se tekoäly on tulevaisuutta. Ja tärkeää.

Lokakuun alussa avaan keskustelun suomalaisten tekoälyihmisten Facebook-ryhmässä. Kysymykseni ”Mitkä konkreettiset keinoälyjutut esimerkiksi omassa arjessanne ovat esimerkkejä AI-vallankumouksesta?” kerää kymmeniä vastauksia.

Keskustelijat nostavat esiin chatbotit, tekstintunnistuksen, pelit, liikenneapplikaatiot, robottidiagnostiikan ja tietysti hakukoneet ja somepalvelut. Myös Koneen internethitiksi nousseet juttelevat hissit kaivetaan esiin.

Yksi ryhmän ylläpitäjistä toteaa: ”Kaikki AI oikeastaan on tällä hetkellä näppäriä algoritmeja. Ei ole oikeasta tekoälystä juurikaan useita toimivia esimerkkejä. Ehkä se hype näppärille algoritmeille on jonkinlainen rahastuskikka.”

Joku mainitsee myös Snapchatin hassut naamalisukkeet.

Kohta Facebookin viestiboksiini tipahtaa kiinnostava läppä: ”Moro! Olit Imageen tekemässä AI-juttuja? Mulla voisi olla muutama kommentti sulle antaa aiheesta. Omistan firman joka on päivittynyt kokonaan tämän vuoden aikana ihmistyöstä tekoälylle.”

Todellakin kiinnostaa.

”Ollaan kehitetty telemarkkinointirobottia, joka soittaa automaattisesti ihmisille, eikä siitä huomaa, että kyseessä on kone”, hämäläisittäin murtava myyntireiska sanoo hetken päästä puhelimessa.

Aikamoista. Tarkempiin kysymyksiin tekoälyratkaisun yksityiskohdista ei kuitenkaan irtoa konkreettisia vastauksia. Järjestelmää on kuulemma käytetty hienoin tuloksin urheiluaiheisen lehden myynnissä.

Lupaukset ovat kovat. Järjestelmää on kehitetty neljä vuotta ja sitä on opetettu valtavalla massalla suomenkielistä dataa. Myyntirobotti on jo niin hyvä, että sen koneeksi äkkäävien määrä ”lasketaan promilleissa”, ja aivan kohta robotti juttelee vapaasti assosioiden. Vau.

Turingin testi! Suomalainen startup on ratkaissut Turingin testin!

”Sanotaan nyt niin, että esimerkiksi Siri on viiden ällän ylioppilas, mutta tämä meidän robotti on telemarkkinointitieteen tohtori.”

Siis suomalainen pikkufirma on tehnyt puheella sen, mihin Facebook ei kyennyt tekstillä? Somejätti lopetti panostuksensa chattibotteihin viime vuonna, kun luonnollisen keskustelun monimutkaisuus selätti miljardien budjetin.

Haluan tietenkin jutella tämän robotin kanssa, mutta soittoa ei luvata.

”Bisnes on siinä vaiheessa, ettei vielä haluta tulla ulos tämän kanssa”, toteaa yrittäjä, kun olen kysellyt liikaa. Lopetamme puhelun. Kun saavun kotiin, avaan Googlen.

Suomi24-palstalla kiehutaan: ”Robotti soittaa numeroihin, paasaa tauotta ja ilmoittaa, että lehti on tilattu.”

”Jos joutuu puhelinrobotin uhriksi täytyy vain katkaista puhelu heti, eikä jäädä kuuntelemaan nauhoitettua pakkomyyntipuhetta.”

Kuka soitti -palvelussa telemarkkinointirobottiyhtiön vaara-asteeksi on määritelty 90 prosenttia.

”Erittäin vaarallinen ja aggressiivinen pakkomyyntivedätys”, puhelinmyyjiä arvottavassa palvelussa todetaan.

Myös robotin kauppaaman lehden Facebook-sivuilla kihistään raivosta ja toivotaan poliisin puuttuvan asiaan.

Taas kerran lupaukset ja myyntipuheet olivat ristiriidassa todellisuuden kanssa.