Yksittäisistä nettiprofiileista ei pysty päättelemään, esittävätkö kirjoittajat omia mielipiteitään vai toimivatko he ylhäältäpäin tulevien käskyjen mukaan jopa maksusta.

Ajatus lähti Carl Haglundista.

Puolustusministerinä toiminut Rkp:n puheenjohtaja oli huomannut syksyllä 2014, miten hänen sosiaalisen median tilinsä olivat täyttyneet Venäjä-mielisistä kommenteista. Ukrainan kriisi oli puhjennut samana keväänä.

Jessikka Aro, Yleisradion ulkomaantoimittaja, oli kirjoittanut uutisia Venäjän harjoittamasta informaatiosodasta aiemminkin, mutta seurannut aihetta lähinnä ulkomaisten lähteiden ja medioiden kautta. Suomessa kukaan ei ollut sanonut ääneen sitä, mitä Haglund sanoi.

Oli selvää, että Venäjä yritti vaikuttaa yleiseen mielipiteeseen Suomessa, puolustusministeri selvitti Ylelle 12. syyskuuta 2014.

”Sosiaalisessa mediassa ja myös nettipalstoilla on hyvin paljon nimimerkillä kirjoittavia henkilöitä, joiden kohdalla käy mielessä, että onko kyseessä nyt ihan oikea suomalainen, joka kirjoittaa, vai onko kyseessä joku jolle maksetaan siitä tai jonka työtehtävänä on kirjoittaa tietyntyyppisiä näkemyksiä ja vaikuttaa keskusteluun”, Haglund sanoi.

Kun Yle seuraavana päivän haastatteli Aalto-yliopiston kyberturvallisuuden professoria Jarno Limnélliä, joka myös kertoi saaneensa kommentteja salanimellä esiintyviltä trolleilta, Aro päätti toimia.

Hän kirjoitti Ylen verkkosivuille artikkelin, jossa hän pyysi lukijoita kertomaan kokemuksiaan Venäjä-trolleista. Sellaisista nimettömistä verkkohäiriköistä, jotka levittävät propagandaa ja terrorisoivat keskusteluja. Jutussa Aro lainasi sotatieteiden tohtori Saara Jantusta, jonka mukaan Venäjän valtion osuudesta trollien viesteihin ei ole todisteita, mutta ne tukevat Kremlin agendaa.

Jutussa mainittiin erikseen, ettei tarkoitus ole nimitellä yksittäisiä ihmisiä vaan keskustella ilmiöstä.

Kaksi vuotta myöhemmin, toukokuussa 2016, Aro kertoi The New York Timesin etusivulla, mitä artikkelista ja trollikyselystä oli hänelle seurannut.

Jessikka Aro oli kertonut tarinaansa Suomessa jo ennen maailmanmainetta.

Haukkumista, yksityiselämän penkomista, ilkeitä pilakuvia.

Aro istuu elokuun lopussa Helsinki-Vantaan lähtöaulassa ja selaa läppäriään.

”Tällaista”, hän sanoo ja näyttää Powerpoint-esitystä, jonka on pitänyt tutkivan journalismin kesäkoulussa Riiassa muutamaa viikkoa aiemmin.

Ruudulla näkyy kuvakaappauksia häntä koskevista Facebook-kommenteista.

Iltarukouksissani toivon ydiniskua [Ylen] Kioskin toimitukseen, vaikka yritykseni toimitila sijaitseekin samassa talossa, yhdessä lukee.

Aro käyttää sellaista valtaa, jossa voi syntyä todella kuolettavia tapahtumia. Silloin toivon Rydin kohtaloa hänelle, tosin taitaa kuolla sitä ennen uranimyrkytykseen onnellisena, toisessa sanotaan.

”Nämä kaikki kommentit ovat Venäjän trolliarmeija -Facebook-ryhmästä, joka perustettiin vastineeksi mun jutulleni.”

Aron mukaan kirjoittajat ovat ”Johan Bäckmanin kaltaisia propagandisteja”.

Bäckman tunnetaan varsin Venäjä-mielisenä ”kohudosenttina”.

Keskusteluryhmästä on löytynyt myös korkea-arvoisia virkamiehiä.

”Tässä on Peter Saramon toimintaa”, Aro osoittaa.

Saramo on eduskunnan suuren valiokunnan valiokuntaneuvos.

”Hän lähetti Sydney Morning Heraldille viestin, jossa hän syyttää mua McCarthyksi, siis mielipidevainoajaksi.”

Aro ei ole antanut kirjoittelun vaikuttaa työntekoonsa. Hän kävi Pietarissa ja yritti päästä sisään rakennukseen, niin kutsuttuun trollitehtaaseen, jossa entisten työntekijöiden ja useiden medioiden todistusten mukaan tehtaillaan Kremlin maksamaa propagandaa. Hän julkaisi kyselynsä tulokset, joissa kerrottiin, miltä verkkopropaganda suomalaisista tuntuu. Ja listan foorumeista, joilla trollit hänen selvityksensä mukaan pesivät.

Se ärsytti entisestään, ja nettikiusaaminen yltyi. Aron jutussa propagandan levittäjäksi mainittu MV-lehti julkaisi toimittajan viisitoista vuotta vanhan huumetuomion ja vaati kaikille Ylen toimittajille pakollisia huumetestejä.

Kiusaamisen seurauksena suomalaiset päätoimittajat julkaisivat poikkeuksellisen kannanoton, jossa painottivat tukevansa journalisteja, jotka joutuvat parjauskampanjoiden kohteeksi. Aro palkittiin juttusarjastaan Bonnierin Suurella journalistipalkinnolla.

Eikä Aro ollut ainoa parjaamisen kohde: myös Infosota-kirjan kirjoittanut tutkija Saara Jantunen, toimittaja Tuomas Muraja ja turvallisuuspolitiikasta bloggaava, alun perin luokanopettajaksi opiskellut Janne Riiheläinen ovat kertoneet joutuneensa nettiherjaajien hampaisiin puhuttuaan Venäjästä kriittisesti.

Kohta Aro lentää pitämään kokemuksistaan esitystä journalismikonferenssiin Norjaan. Esiintymisiä on paljon, kolme tai neljä viikossa. Aro on ottanut palkatonta vapaata työstään, jotta ehtisi kaikkialle: toimittajapäiville, turvallisuusseminaareihin, ulkopoliittisiin keskustelutilaisuuksiin ympäri maailmaa. Lisäksi hän kirjoittaa aiheesta kirjaa. Kahdessa vuodessa hänestä on tullut infosodan kansainvälinen asiaintuntija.

”Suomi näyttää olleen ensimmäisenä havaitsemassa infosotaa länsimaissa. Ilmeisesti sen takia tutkimuksiini on kohdistettu niin laajaa mielenkiintoa”, hän sanoo.

Onko Aron tutkimustulos siis se, että hänen läppäriltään näyttämiään kommentoijia voi kutsua Venäjä-trolleiksi?

”Olenko mä sanonut näitä trolleiksi? Missä?”

”Korjaa jos olen väärässä, mutta musta vaikuttaa siltä, että olet lukenut jotain disinformaatiota musta. Koska nämä Venäjän propagandaa omilla kasvoillaan levittävät henkilöt, kuten Peter Saramo, sekä anonyymit ja feikkinimellä esiintyvät trollit syyttävät mua siitä, että kutsun niitä trolleiksi. Kuulostaa, että kyseenalaistat mun jutut. Tai kyseenalaistat trollikonseptin.”

Ongelma on alusta alkaen ollut tämä: ne kansalaiskeskustelijat, joiden mielipiteet menevät jollain tavalla yhteen Venäjän virallisten näkemysten kanssa, kokevat infosotapuheen leimaavan heidät trolleiksi ja putinisteiksi.

Ne, jotka puhuvat infosodasta, kuten Jessikka Aro tai Saara Jantunen, katsovat, että heidän kaltaisensa, kriittisesti Venäjästä keskustelevat, yritetään politisoida ja vaientaa.

”Jos sanon vaikka, että Nato-keskustelussa on selvästi havaittavissa Venäjän narratiivin resonointia, niin heti tulee joku, joka sanoo: ’Ahaa! Sinä siis väität, että kaikki jotka kritisoivat Natoa, ovat Venäjän agentteja!’”, Saara Jantunen sanoo puhelimessa.

”Viedään sanottu aina vastakkaiseen ääripäähän, jolloin se ei oikeastaan enää edusta alkuperäistä väitettä. Syytetään tutkijoita politisoinnista, kun itse politisoidaan tutkijat.”

Venäjä käy informaatiosotaa, jos sitä sodaksi haluaa kutsua (monet ovat alkaneet suosia sanaa vaikuttaminen), se on selvää. Niin lukee maan sotilasdoktriinissa.

Venäläistaustainen toimittaja, usealla Venäjän tv-kanavalla työskennellyt Peter Pomerantsev on kirjoittanut siitä, miten Kremlin pr-mies Vladislav Surkov piti kerran viikossa kokouksen tv-pomojen kanssa ja ohjeisti, keitä ohjelmiin sai kutsua ja keitä vastaan tuli hyökätä.

Tammikuussa englanninkielinen Sputnik-uutiskanava kertoi, miten Suomessa ”marssittiin maahanmuuttoa vastaan joukolla”. Kuva oli Pikkuleijonien kultajuhlista.

Huhtikuussa venäläisvälineet väittivät BBC:n dokumentin todistavan, että ukrainalaishävittäjä ampui MH-17-koneen Itä-Ukrainassa vuonna 2014. Iltalehti uutisoi jutun sellaisenaan. BBC kiiruhti oikomaan, että todellisuudessa dokumentissa selvitetään, että teoria on epätodennäköinen. Iltalehti korjasi uutisensa.

Ja kun seuraa, miten Venäjän kanavien englanninkieliset uutiset leviävät, voi olettaa, että ainakin jotkut painelevat jakonappia työkseen. Russia Today -kanava esimerkiksi tviittaa kahden minuutin välein uuden viestin, joita jaetaan useita satoja kertoja. The Economistin laskelmien mukaan viisi prosenttia viestejä jakavista on vastuussa puolesta uudelleentviittauksista.

Suomessa kymmenille toimittajille, kansanedustajille ja jopa presidentin kansliaan on kuukausien ajan lähetetty lukuisia sähköpostiviestejä päivässä samasta osoitteesta. Niissä on kerrottu, kuinka Putin näytti Washingtonille, kysytty, kuka pelastaisi meidät Yhdysvalloilta, ja ilmoitettu, että Kiovan joukot ovat aloittaneet laajan tykistöpommituksen Donetskissa.

Suomen Kuvalehti selvitti, että sähköpostiosoite kuuluu miehelle, joka tuo maahan ”syöpää ehkäisevää” ravintolisää. Mies kuitenkin kiistää lähettäneensä viestit. ”Esittämäsi aihepiiri on meille tuntematon”, mies vastasi tekstiviestillä haastattelupyyntöön.

Sen pidemmälle jäljityksessä on vaikea päästä.

Trollilla tarkoitetaan anonyymia ja aggressiivista Venäjän johdon agendaa verkossa levittävää toimijaa, joka saa käskyjä ylhäältäpäin.

Yksittäisistä nettiprofiileista ei vain pysty päättelemään, toimivatko kirjoittajat käskyjen mukaan tai maksetaanko heille.

Jessikka Aro mainitsee muutamia, jotka hänen tietojensa mukaan varmasti saavat rahaa: propagandauutistoimistoa Donetskissa pyörittävä Janus Putkonen, Suomen ja Venäjän välille lapsikiistoja muutama vuosi sitten lietsonut Johan Bäckman sekä Venäjän suurlähetystön sosiaalisen median tiimi.

”Johan Bäckman on kertonut julkisesti käyvänsä informaatiosotaa Suomessa ja saavansa rahoitusta sellaiselta venäläiseltä feikkipropagandajärjestöltä kuin Mir Bez Natsizma (Maailma ilman natsismia). Lisäksi hän työskentelee Risi-organisaatiossa, joka on suoraan Venäjän presidentin alaisuudessa toimiva feikkitutkimuslaitos”, Aro sanoo.

Bäckmanin Venäjä-yhteyksiä on vaikea todistaa suuntaan tai toiseen. Hän on kertonut vuonna 2012 saavansa tukea Maailman ilman natsismia -järjestöltä, mutta järjestö on kiistänyt hänen saavan tukea. Ja Risi kyllä toimii presidentin käskyjen mukaan, mutta Bäckman on sanonut, ettei se maksa hänelle palkkaa.

Muiden keskustelijoiden kirjoituksia pitää tarkastella sillä silmällä, kuinka linjassa ne ovat Venäjän hallituksen viestien kanssa. Kehutaanko Venäjää? Esitetäänkö se uhrina? Haukutaanko Natoa ja Yhdysvaltoja? Esitetäänkö rasistisia kommentteja? Syytetäänkö mediaa yksipuolisesta, länsimielisestä uutisoinnista?

Mielipiteitä voi laukoa kuka tahansa ilman minkäänlaista suhdetta Venäjään.

Annika Rauhala liittyi Facebookissa Venäjän trolliarmeija -ryhmään heti, kun se perustettiin.

Ryhmä kuvaili itseään suunnilleen näin: ”Yle voi lakata etsimästä trolleja, he kaikki ovat täällä.”

Se oli Rauhalasta hauska vitsi.

Hän oli kuullut itseensä kohdistuvia trollisyytöksiä jo ennen ryhmään liittymistään, siitä saakka, kun Ukrainan sota alkoi.

Sodan alettua keväällä 2014 Rauhala oli hereillä kaksikymmentä tuntia vuorokaudessa. Hän harrastaa konfliktien seuraamista omien sanojensa mukaan maanisesti. Kun hän pyöräilee kotoa työkeikalle – hän työskentelee freelancevalokuvaajana useille mediataloille ja pienemmille firmoille – hän perkaa ainakin kolmea eri netti-tv-kanavaa. Kun hän käsittelee valokuvia, hän panee robotin lukemaan linkkejä.

Jos Rauhalan teini-ikäiselle pojalle tulee kaveri kylään, Rauhala sulkeutuu omaan huoneeseensa katsomaan uutiskanavia ja keskustelemaan Facebook-ryhmissä. Sellaisissa, joissa on paikallisia ihmisiä kertomassa sen, mitä uutiset jättävät kertomatta. Äiti siellä leikkii sotaa, poika selittää kavereilleen.

Rauhala, 45, käy mielenosoituksissa, viimeksi kesäkuun alussa Hangossa, kun Nato harjoitteli siellä 600 sotilaan voimin. Porukkaa ei ollut paljon, Rauhala oli vasemmistojengin nuorimpia. Hän sanoo kokeneensa harjoituksen miehitykseksi.

Ukrainan sodan sodan aikana hän on linkannut Facebook-seinälleen ryhmien kautta löytämiään videoita. Esimerkiksi Ukrainan armeijan tankkeja ajamassa Itä-Ukrainaan. Katsokaa, tässä on paikallisten viesti, hän kirjoitti.

Trolli, putinisti, päivityksiä kommentoitiin.

”Olin ihan, että mitä helvettiä. Jos postaan tankkien vyörymistä, miten se tekee minusta putinistin? Kyllä mä varmasti olen jostain samaa mieltä paavinkin kanssa, mutta vasemmistolaisena minun on aika vaikeaa olla Kremlin linjoilla.”

Rauhalasta tuli nopeasti yksi Venäjän trolliarmeija -ryhmän kolmesta ylläpitäjästä ja moderoijasta.

Syyskuussa 2014 hän kirjoitti Jessikka Arolle viestin.

Sähköpostissa Rauhala pyysi, että he voisivat tavata. Hän halusi selittää, mikä Aron kyselykampanjassa oli loukannut.

Ei siis mikään, mitä Aro oli henkilökohtaisesti tehnyt, vaan se, mitä trollikeskustelu oli aiheuttanut.

Rauhalan mukaan erityisesti vanhempien ihmisten, Paasikivi-Kekkos-linjalaisten, oli vaikeaa sulattaa, että joku ajatteli heidän olevan Venäjä-mielisiä eikä liittoumattomuuden kannattajia. Jari Tervokin oli kirjoittanut ikävän kolumnin.

Myös eduskunnan valiokuntaneuvos Peter Saramo on kokenut Aron infosotaa käsittelevät artikkelit totuutta vääristeleviksi.

”Oli heti alusta selvää, että ei tehty eroa, onko joku toimimassa Venäjän lukuun vai onko kysymyksessä suomalaisten esittämiä mielipiteitä”, hän sanoo.

Hän kirjoitti Venäjän trolliarmeija -ryhmässä, että ”Aro on häpeäksi sekä Ylelle että ammattikunnalleen”.

”Olen samaa mieltä edelleen. Venäjällä tapahtuu aivan hirveitä asioita ja niitä pitää kritisoida, mutta minusta suomalainen media on varsinkin Ukrainan tapahtumien jälkeen, ehkä jo aiemminkin, kallistunut selvästi yksipuoliseen raportointiin.”

Eikä Saramo lue Venäjä-uutisiaan pelkistä Facebook-ryhmistä. Jo työnsä puolesta hän selaa päivittäin The Guardianin, The Independentin, Financial Timesin, Le Monden, Le Figaron, Dagens Nytheterin ja Süddeutsche Zeitungin.

Muutkin ovat olleet huolissaan samasta asiasta.

Toimittaja Elina Grundström kirjoitti Helsingin Sanomien pääkirjoitussivulla 22. joulukuuta 2015, että infosotaa on tärkeä ymmärtää, mutta ”samalla on kuitenkin alkanut näkyä merkkejä siitä, että infosota-kortista on tulossa uusi Suomelle tyypillinen tapa leimata ihmisiä ja kaventaa sananvapautta”.

Saara Jantunen oli käyttänyt Grundströmin vanhempaa kolumnia esimerkkinä keskusteluilmapiirin vääristämisestä.

Kun Jantunen nosti kesällä blogissaan entisen ulkoministerin Erkki Tuomiojan kommentit esimerkiksi infosotatutkijoiden ja -toimittajien vähättelystä ja whataboutismista eli näennäisen tasapuolisuuden vaatimisesta, Tuomioja päätyi Grundströmin linjoille ja kirjoitti blogissaan 31. heinäkuuta, että myös infosodan ensimmäinen uhri on totuus.

”Tarkoitin sitä, että ihmisten keskustelumotiivien kyseenalaistaminen ei ole oikea tapa keskustella, vaan olisi katsottava faktoja”, Tuomioja sanoo puhelimessa. Tilanne on hänen mukaansa sama Ruotsissa.

Ja tosiaan, vaikka Ruotsi ei ole edes Venäjän rajanaapuri, kirjoittelu siellä on samanlaista kuin meillä iltapäivälehdissä.

Svenska Dagbladet julisti lööpissään, että ”Putin voi liittää Baltian ja Suomen itseensä”.

Aftonbladet taas epäili Arlandan lentoliikenteen keskeyttämisen johtuvan hybridisodasta, kunnes paljastui, että se johtui Telian serveripäivityksestä.

Ruotsalainen laatuaikakausilehti Filter tutki vastikään Venäjä-paranoiaa pitkässä jutussa, jonka pääosassa oli sukellusvenejahti syksyllä 2014.

Ruotsin puolustusvoimat oli havainnut Tukholman aluevesillä ääniä, joiden epäiltiin olevan peräisin vieraan vallan vedenalaisesta toiminnasta.

Äkkiä tehtiin johtopäätös, että kyseessä oli venäläinen sukellusvene, joka lähetti hätäsignaalia Kaliningradiin. Filterin mukaan se oli yhden, monin kerroin palkitun toimittajan lanseeraama teoria – tosin lähteet eivät olleet selvillä. Toimittaja hankki valokuvankin, jossa sukellusvene näkyi, ja katsoi vastaväitteet henkilökohtaisiksi hyökkäyksiksi.

Kun puolustusvoimat totesi, että merestä poimittu ääni oli lähtöisin Ruotsista eikä sukellusvenettä koskaan löytynyt, toimittaja ei antanut periksi. Todisteeksi todisteistaan hän haastatteli itseään Dagens Nyheteriin.

Tästä ajasta, jossa jokainen voi päätyä omaan totuuteensa valitsemiensa lähteiden perusteella, on alettu puhua totuuden jälkeisenä aikana.

Jessikka Aro suostui tapaamaan Annika Rauhalan. Treffit sovittiin Yleisradion aulaan.

Kun Rauhala meni ilmoittautumaan vahtimestarille, hän sanoo vahtimestarin ilmoittaneen, että Ylen turvallisuustasoa oli nostettu.

Keskustelu sujui sekä Aron että Rauhalan mielestä hyvin, kunnes Rauhala Aron mukaan sanoi harkinneensa lähtöä Syyriaan taistelemaan. Lähtisi, ellei hänellä olisi pientä lasta.

”Eli siis ekstremisti”, Aro sanoo. ”En ole tutkinut aihetta, mutta näyttää siltä, että parhaiten tähän vihapuheeseen ja väärän tiedon levittämiseen on saatu mukaan poliittisten äärilaitojen edustajia. Kommunistit suuttui mulle tosi paljon. Ja äärioikeisto.”

Rauhala sanoo kyllä hetkellisesti ajatelleensa lähteä Syyriaan: vapaaehtoistöihin pakolaisleirille.

Aro olisi halunnut tavata myös Venäjän trolliarmeija -ryhmän perustajan, Seppo Vaara -nimimerkin takaa kirjoittavan henkilön. He kävivät Facebookissa keskustelua asiasta, mutta lopulta Seppo Vaara kieltäytyi.

Vaara kirjoitti: Jos teidän ajatusmaailma on noin yksioikoinen, että ette edes ymmärrä kutsuvanne ihmisiä trolleiksi, niin kannattaa kysyä vaikka päätoimittajalta apua kun niitä artikkeleita kirjoittaa. Olet oikeassa, et ole Jessikka minua nimeltä mainiten trolliksi sanonut. Media kuitenkin yleisti trollikeskustelun hyvin nopeasti koskemaan kaikkia kriittisiä ääniä.

Aro vastasi: Voisitko ”Sepe” vastata kysymyksiin? Mitä muuta kuin vihanlietsontaa on henkilöidemme jatkuva ja pitkäkestoinen arvostelu ja mustamaalaaminen? Katso itse, millaista kommentointia edelliset tägäyksesi ovat herättäneet: meitä nimitellään aggressiiviseen sävyyn, minua esim. idiootiksi jne. Minut tekee surulliseksi se, ettet näe toimintasi kielteisiä seurauksia.

Vaara: Nämä uutiset trolleista ja muu hörinä venäjästä tekee ihmiset vihaisiksi. Voin yrittää jatkossa hillitä henkilöön käyvää pilkkaa. Sitä tietysti voisi edistää se jos vaikka ihan itse selvällä suomenkielellä irtisanoudutte trollileimaamisesta ja vaikka pahoittelette että tästä on tavallisille some-keskustelijoille aiheutunut harmistusta.

Aro: Uusi keinosi on nähtävästi toimittajien kiristäminen. Hyvä tietää.

Vaara: Kiristäminen? Oho.

Vaikka infosotaan ja trolleihin liittyvästä totuudesta on vaikeaa saada kiinni, Suomen valtionhallinnossa on varauduttu.

Valtioneuvoston kanslia perusti kaksi vuotta sitten informaatiovaikuttamisen verkoston, jollaisia on myös EU:lla ja Natolla.

Viestintäjohtaja Markku Mantila ja parikymmentä muuta verkoston virkamiestä saavat päivittäin kielenkääntäjiltä katsauksen siitä, mitä Venäjän mediassa puhutaan Suomesta.

”Ei perättömyyksille oikein mitään pysty tekemään”, Mantila sanoo. ”Venäjälle on turhaa lähetellä vastineita.”

Tärkeämpää on keskittyä kertomaan omaa, positiivista tarinaa Suomesta. Amerikkalainen strategisen viestinnän kouluttaja opetti niin sadalle virkamiehelle tammikuussa.

Kaikkea infovaikuttamista verkosto ei huomaa, sillä kaikki ei lue suomeksi käännetyissä uutiskirjeissä.

Infosodan idea on, että valtiojohtoisuus on mahdollisimman näkymätöntä. Eikä Mantilan tiedossa ole ketään suomalaista, jolle Venäjä maksaisi verkkovaikuttamisesta.

”Bäckmanit ja kumppanit eivät ole olleet siivilässä enää aikoihin. He eivät ole millään tavalla vakavasti otettavia Suomessa, kiitos median, joka heistä on kirjoittanut. Siinä mennään jo komiikan ja säälin puolelle, vaikka sosiaalinen media saattaa vääristää joidenkin vaikutusvaltaa.”

Trolleja verkosto ei edes etsi.

”Emme me missään tapauksessa mikään valtion totuusvirasto ole.”

Artikkelin ruutukaappaukset Facebookista on otettu 30.9.2016.

Juttu julkaistu 1.10. klo 10.37, juttua muokattu 3.10. klo 10.41: Janne Riiheläinen ei ole valmistunut vaan opiskellut luokanopettajaksi. Juttua muokattu 24.10. klo 9.05: Carl Haglund ei 12.9.2014 nostanut ensimmäisenä esiin Venäjän pyrkimystä vaikuttaa Suomessa nimimerkkikirjoittajien avulla, Ilta-Sanomat kertoi asiasta jo 12.6.2014.