“Kulttuurimarxilaisuus” on eräs aikamme kiehtovimpia poliittisia leimakirveitä. Käsitteellä on historiallinen tausta, ja se viittaa Antonio Gramscin sekä vasemmistorevisionistisen Frankfurtin koulukunnan näkemyksiin, joiden mukaan porvariston kulttuurihegemonia oli talouden ohella eräs keskeinen kapitalistisen sorron instrumentti. Ratkaisu tämän hegemonian purkamiseen oli luokkatietoinen älymystö, joka voisi kamppailla kulttuurin saralla porvaristoa vastaan, samalla tavalla kuin luokkatietoinen työväestö kävi omaa kamppailuaan pääomaa vastaan. Maailmansotia seuranneena aikakautena eurooppalaiset kommunistit ja vasemmistososialistit toteuttivat tätä ohjelmaa vaihtelevalla menestyksellä.

Neljännesvuosisata rautaesiripun murtumisen jälkeen “kulttuurimarxilaisuus” on saanut kokonaan uuden merkityksen, ja tätä nykyä käsite on lähinnä uuden aallon äärioikeiston uutterassa käytössä. Taustalla on salaliittomainen näkemys siitä, että vielä Neuvostoliiton romahtamisen jälkeenkin kulttuurimarxismi jäytää salakavalasti länsimaisen sivilisaation kivijalkaa. Kulttuurimarxismin hivuttava vaikutus näkyy vaikkapa sellaisissa asioissa kuin maallistuminen, siirtolaisuus, sukupuolten tasa-arvo tai seksuaalivähemmistöjen oikeudet. Se, että kaikki nämä trendit ovat seurausta kansanvaltaisen markkinatalousyhteiskunnan ja vapaamielisen oikeiston kyvystä hyväksyä liberaalit arvot, ei ole olennaista. Sekularismi loukkaa kristillistä arvopohjaa; maahanmuutto on kansallismielisyyden antiteesi; tasa-arvo tekee lopun miehen ja naisen rooleista; ja seksuaalivähemmistöjen hyväksyminen on moraalista tapainturmelusta. Tavallinen konservatiivikin voi vastustaa näitä asioita tai suhtautua niihin kriittisesti; mutta niiden määrittely “kulttuurimarxilaisuudeksi” on nimenomaan oikeistoradikaali tai äärioikeistolainen ominaispiirre.

Puhe “kulttuurimarxilaisuudesta” onkin tätä nykyä kohtalaisen hyvä keino arvioida henkilön poliittista aatesuuntaa. Yleensä ilmaisua vakavissaan viljelevät tahot edustavat äärioikeistoa aivan samalla varmuudella kuin “luokkasodasta” jutustelevat lukeutuvat vasemmiston karsinaan. “Kulttuurimarxismista” on meillä puhuttu juutalaisvastaisista kirjoituksistaan tunnetussa Magneettimedia-julkaisussa, fasismin kanssa flirttailevassa Sarastus-verkkolehdessä sekä kiivaana fundamentalistikristittynä mainetta saaneen dosentti Juha Ahvion hurjissa teeseissä. Kansainvälisesti tunnetuin ja vaikutusvaltaisin “kulttuurimarxismin” salakavalaan mahtiin uskova yksilö on todennäköisesti aikoinaan republikaanien presidenttiehdokkuudesta kisannut Pat Buchanan, joka edustaa maansa oikeiston ulkolaitaa monessakin mielessä.

Oma lukunsa on joukkomurhaaja Anders Behring Breivik, jonka manifesti oli käytännössä pitkä syytöskirje länsimaista sivilisaatiota tuhoavia “kulttuurimarxilaisia” kohtaan. Norjan murhatöiden aikaan annoin aiheesta haastattelun Suomen Kuvalehdelle. Yleisesti ottaen voi todeta, että Utøyan murhenäytelmän jälkeen “kulttuurimarxilaisuudesta” puhuminen on muuttunut dynamiitiksi ja rajoittunut entistä enemmän vain ääriainesten retoriikaksi.

Tavallaan on siis erikoista havaita, että kulttuurimarxilaiseen salaliittoteoriaan uskoo oman tunnustuksensa mukaan Timo Soini, joka on otsikoinut tuoreen plokkauksensa henkevästi “Kulttuurimarxistit elävät ja voivat liian hyvin”. Etenkin sanavalinnasta “elävät ja voivat liian hyvin” voi antaa täydet tyylipisteet. Itse aiheena on Soinin syystä tai toisesta kipeä suhde samaa sukupuolta olevien avioliittoihin, josta olen kerran aikaisemmin kirjoittanut. Sikäli kun Soinin kirjoituksesta voi tehdä johtopäätöksiä, uusi avioliittolaki näyttäisi hänen mielestään edustavan nimenomaan ylläkuvailtua kulttuurimarxilaista myyräntyötä, jota “hyödyllisinä idiootteina” toimivat haihattelevat liberaalit edesauttavat, ja jonka oikea paikka olisi “historian roskatynnyri”. Perussuomalaisten johtajalta ei ole toistaiseksi vielä milloinkaan kuultu näin suorasukaista äärioikeistolaisiin salaliittoteorioihin nojaavaa retoriikkaa, joten avausta voi tavallaan pitää historiallisena.

Retorisiin valintoihin voi olla kaksi eri syytä. On mahdollista, että populistista silmää omaava Soini on valinnut ilmaisun tarkoituksella kosiskellakseen maamme sekalaisia salaliittouskovaisia ja äärioikeistolaisia alakulttuureja tulevia vaaleja silmällä pitäen. On tosin kyseenalaista, miksi ihmeessä suuren eduskuntapuolueen johtaja viitsisi enää tässä vaiheessa tavoitella parempia gallup-lukemia raapimalla tynnyrin pohjia. Toinen selitys on se, että uusi avioliittolaki on Soinille erityisen arka asia. Kaikissa muissa perussuomalaisille läheisissä arvokysymyksissä Soini on ottanut paljon rauhallisemman linjan. Maahanmuutto ei ole hänelle erityisen tärkeä asia, ruotsin kielen oppivelvollisuuden osalta hän sallii eriävät mielipiteet, ja esimerkiksi abortin vastustaminenkin edustaa hänelle vain henkilökohtaista uskonnollista vakaumusta. Mutta seksuaalivähemmistöjen asiat saavat punaisen usvan välittömästi laskeutumaan muuten niin levollisen maisterisjätkän silmien eteen. Tuolloin, ja vain tuolloin, hän vaatii ryhmäkuria, sortuu jankuttamaan ja pahimmillaan menettää malttinsa ja ryhtyy huomaamattaan suoltamaan äärioikeistolaista retoriikkaa.

Olipa syy mikä tahansa, peruspomon tuoreen ulostulon sanavalinnat, olivatpa ne sitten tahattomia tai eivät, ovat vähintäänkin kiintoisia. Ennen liian pitkälle meneviä arvioita on kuitenkin hyvä muistaa, ettei pidä sortua liialliseen kaksinaismoralismiin. Sananvapauden ja reilun pelin kannalta on olennaista, että perussuomalaisen puolueen johtajan pitää saada vapaasti käyttää äärioikeistolaisia ilmaisuja ja tunnustaa uskonsa äärioikeistolaisiin salaliittoteorioihin ilman, että joku alkaa heti ikävän leimaavalla tavalla puhua äärioikeistolaisuudesta.