Počelo je s promašenom Milanovićevom idejom da vojnom paradom organiziranom u središtu Zagreba, na 20. godišnjicu Oluje, prikaže sebe i svoju stranku ništa manje nacionalno-domoljubnom od HDZ-a. Nastavilo se Kolindinim uveseljavanjem javnosti bizarnim idejama o povratku vojnog roka i ljepoti druženja na obukama, da bi Damir Krstičević čitav proces doveo do kraja. Sad već gotovo nitko ne obraća pažnju na ulazak vojske u gradove, i to povodom simbolički posve nebitnih obljetnica.

Prije jedva mjesec dana tako se čitav vojni arsenal iskrcao na splitskoj Rivi, već napučenoj turistima, da bi se ovih dana isto dogodilo i na Jarunu, i to povodom 27. godišnjice splitske četvrte gardijske brigade u prvom slučaju i iste godišnjice oružanih snaga u drugom. Sve to praćeno svečanim akademijama i bezobrazno skupom nabavom suštinski nepotrebnih zrakoplova F16.

Ovakav proizvedeni vojni spektakl je s jedne strane bizaran

Kako se u relativno pristojnim i razvijenim društvima zapada godišnjice bilo čega svečanije nego inače obilježavaju na okrugle godine, ova ideja da se na isti način, proizvodnjom spektakla, obilježavaju godine koje nisu takve je s jedne strane bizarna, a s druge govori o nečem drugom. Radi se o sveopćoj hadezeizaciji društva, s obzirom da je praksa svečanog obilježavanja godišnjice utemeljenja HDZ-a, svake godine, u svakom iole većem mjestu očito preslikana na vojsku.

Nije to ništa neuobičajeno, HDZ ionako od prvih dana poistovjećuje sebe i Hrvatsku, ali je u 2018. godini već postalo nepodnošljivo zamorno. Toliko da se, osim onih izravno zainteresiranih ili uključenih u organizaciju, gotovo nitko više ni ne osvrće na sav taj vojni šušur.

O tome kako je ovakva praksa gotovo doslovno iskopirana iz običaja socijalističke Jugoslavije, jednako kao što masovni sabori HDZ-a neodoljivo podsjećaju na partijske kongrese, koji su trebali hiniti jedinstvo i na kojima su se rijetki disonantni tonovi čitali između redaka, ne treba previše trošiti riječi. HDZ je naprosto iskopirao organizacijske metode Saveza komunista.

Problemi nadilaze puko paradiranje

No, ovdje postoji još nešto što je puno veći problem od pukog paradiranja. A to je plansko opstruiranje toga da društvo konačno iskorači u budućnost. Uopće je nevjerojatno da, nakon što je pobijedila u ratu i ostvarila sve svoje strateške ciljeve, ma kakvi oni bili, Hrvatska i dalje nije u stanju odmaknuti se od ratnih narativa i izgraditi normalno civilno društvo koje se bavi konkretnim životom, umjesto simboličkim i upornim održavanjem atmosfere iz devedesetih u javnom prostoru.

Nema nikakvog načina da ratno iskustvo ponudi odgovor na izazove modernog vremena. Niti će ti izazovi nestati, ako ih ignoriramo i igramo se simbolima. Pored toga, inzistirati na ratnim narativima u duboko traumatiziranom društvu nije niti fer prema vlastitim građanima. Ključno je stoga pitanje, zbog čega vladajući, u ovim konkretnim slučajevima Vlada i predsjednica republike, to rade? Na ovo pitanje imamo tri odgovora.

Stanje u državi je ustvari puno gore nego što izgleda

Prvi je zato jer im se može i očito ih kao djecu veseli. Drugi, zato jer znaju da time podilaze dobrom dijelu svog glasačkog tijela, kod kojih jednostavni simbolizam i dalje pali, bez obzira na depresivnu realnost oko njih. I treći, zato što očito nema nikakvih osmišljenih strukturalnih pomaka i povjerenje u politiku je općenito nikakvo, pa se možda nadaju da će nuđenjem kruha i igara zamazati oči građanima.

To uvjerenje je, jasno, posve promašeno, jednako kao što je bilo Milanovićevo da će pridobiti desnicu na stranu SDP-a, ako počne dovoljno često mahati zastavama, ali to što se ne uspijevaju domisliti ničeg drugog osim ovoga svjedoči o tome da je stanje u državi puno gore nego što izgleda.