Slika sindikata kao instance sa snažnim i čvrstim korijenima u radničkoj klasi progresivno se briše i zamjenjuje drugom slikom, pogotovo od 80-ih godina naovamo, kako u svijetu, tako i u Hrvatskoj. Štoviše, prema kratkoj analizi koja slijedi, šanse da će se smjer u kojem se sindikati kreću radikalno promijeniti nisu velike. Kao i pri proučavanju mnogih drugih društvenih fenomena, ovdje je u igri čitava lepeza faktora koja sprečava sindikate da zadobiju važnu i moćnu ulogu u životu radničke klase. Te bismo faktore ugrubo podijelili na vanjske (oni koji se tiču promjena u ekonomiji i kompoziciji radničke klase, zaokretu u dominantnom političkom kursu i ingerencije kapitala u radni proces u cilju supstitucije sindikata i sindikalna gustoća odnosno broj članova sindikata) i unutrašnje (struktura sindikata, razina i karakter njihovog obrazovanja i aktivnosti i drugo.)[1], te bismo na kraju dali kratar komentar na pogled u budućnost s komunističke pozicije, odnosno mišljenje o tome na koji bi način ljevica, kako komunistička tako i ostala koja je zainteresirana za radništvo, mogla u eventualnom kontaktu s radnicima tretirati probleme koji okružuju pitanje sindikata.

1. Vanjski faktori

Prije ulaska u analizu vanjskih faktora, treba naglasiti da je riječ „vanjski“ ovdje upotrebljena strogo referentno. Naime, faktori koje ćemo ubrojiti u vanjske, a koji se tiču ekonomije i politike, nisu nipošto faktori koji egzistiraju odvojeno od postojanja sindikata. U tom smislu oni nikako ne mogu biti vanjski. Navedenu riječ ovdje uzimamo u suprotstavljanju s unutrašnjim faktorima, koji se odnose na pitanje karaktera samih sindikalnih organizacija, i samo je u tom smislu semantički uzimamo tako kako je postavljena.

Promjene u gospodarstvu i kompozicija područja rada/radničke klase

Nakon naftnih kriza 70-ih godina, u ekonomiji i politici napravljen je oštri neoliberalni zaokret s dotada većinske socijaldemokratske pozicije u Europi i Americi. To je u praksi značilo privatizaciju, deregulaciju odnosno smanjenje državnih intervencija, smanjenje državne potrošnje, slobodno tržište itd., što je omogućilo prostor za slobodniju i bržu tržišnu utakmicu. S obzirom na to da neoliberalni kapitalizam znači veću tržišnu slobodu kapitala, to je u praksi značilo tendenciju ka postepenom ukidanju socijaldemokratske „tri osmice“; sigurnost zaposlenja zamijenjena je tendencijom da se stekne sigurnost zapošljivosti. Kapital je dobio mogućnost da radnom snagom raspolaže kako želi, ne trpeći više teret kompromisa s državom koji bi rezultirao pružanjem one vrste sigurnosti čije je zahtijevanje smisao postojanja sindikata.

Sigurnost zapošljivosti je, međutim, cilj kojeg u 21. stoljeću doseći želi sve veći broj radnika, jer je ta sigurnost više manje za kapital već ostvarena. S rastućom nezaposlenosti, kapital ne mora previše brinuti o nedostatku radne snage koju će unajmiti, a što se zaposlenih tiče, s obzirom na promijenjene ekonomske uvjete u neoliberalnom zaokretu, troškovi života se povećavaju, pa traženje većih plaća postaje logičan potez. Ovo je, možda paradoksalno, faktor koji doprinosi nepopularnosti sindikata, jer odgovor poslodavca na uspješnu sindikalnu borbu za veće plaće može biti smanjenje novih radnih mjesta i veća vjerovatnost za otpuštanje postojećih radnika.[2]

U razdoblju neoliberalnog kapitalizma u kojem živimo, sve agresivnija konkurencija među kompanijama je svakako nešto što je sad već debelo zahvatilo korijena u društvenoj stvarnosti. U industrijama u kojima je konkurencija slabija, sindikati su jači i obratno, jer konkurencija među kompanijama dovodi do veće zainteresiranosti radnika da uopće posao zadrže, čime im posljedično interes za bolje uvjete rada, veće plaće i ostalo pada u drugi plan, zbog čega se tradicionalno uključuju u sindikat.

Osim toga, globalizacija kapitalu omogućuje ne samo slobodno premještanje proizvodnje u druge zemlje, nego mu i popločava put ka uspješnom „bježanju“ od sindikata. Pri odabiru zemalja u koje će preseliti proizvodnju, poslodavcima na umu može biti i „sindikalni faktor“ – oni mogu otvoriti nesindikalizirane podružnice odnosno nastaniti proizvodnju u manje industrijaliziranim područjima i zemljama s nižim nadnicama u kojima je sindikalno organiziranje nepoznanica, a mogu i surađivati s nesindikaliziranim dobavljačima.[3]

Na ulogu sindikata je utjecao i porast zaposlenosti u područjima koja nisu tradicionalno sindikalna uporišta; usluge, privatni sektor, poslovi „bijelih ovratnika“[4], poslovi koji zahtijevaju visoku kvalificiranost, mala poduzeća i samozaposleni. Za razliku od industrijskih grana orijentirane na proizvodnju roba (rudarstvo, građevinarstvo, industrijska proizvodnja), broj zanimanja u privatnom sektoru i uslužnim djelatnostima raste, a s njima i broj nesindikaliziranih članova, jer su robne industrije tradicionalno više sindikalizirane, odnosno raste broj zanimanja kod kojih na određivanje plaća mnogo više utječu tržišni uvjeti nego kolektivni ugovori. Što se Hrvatske tiče, ovo je svakako jedan od faktora smanjenja broja sindikalnih članova, uz smanjenje javnog sektora 90-ih godina, kao i stavljanje mogućnosti učlanjenja u sindikat radnicima na izbor, kojeg prije 1989. nisu imali. Nadalje, u Hrvatskoj je sve manji udio manualnih, a sve veći udio poslova „bijelih ovratnika“, koji će se rjeđe učlaniti u sindikat nego „plavi ovratnici“ zato jer mahom imaju veće nadnice i bolje uvjete rada, a i ne treba zaboraviti činjenicu da određen broj „bijelih ovratnika“ čini zaposlene na menadžerskim pozicijama.

Na slabljenje sindikata utječe još i sve veća pojava prekarnog rada, odlazak sve većeg broja starijih zaposlenika koji su bili više zainteresirani za sindikalnu aktivnost od mlađih radnika, odnosno činjenica da su potonji u slučaju nezadovoljstva skloniji opciji odlaska iz kompanije nego opciji organiziranja za postizanje boljih uvjeta rada.

Zamjena sindikata drugim instancama

Položaj sindikata marginalizira činjenica da je država postala pružatelj sindikalnih usluga, kao što su socijalno osiguranje, zakoni o zaštiti zdravlja i sigurnosti na radu, a omogućuje i besplatne programe stjecanja raznih kvalifikacija koje također spadaju pod domenu aktivnosti sindikata i koje su dostupne i pojedincima koji nisu sindikalno organizirani.[5]

Drugi je faktor uspostavljanje menadžmenta ljudskih potencijala, čija se uloga sastoji i u sprečavanju širenja sindikalnih aktivnosti i nastanka sindikalnog pokreta, kao i u tendenciji ka zamjenjivanju sindikata. Upravljanje ljudskim potencijalima uključuje plaćanje po učinku, praćenje zadovoljstva zaposlenika, održavanje sastanaka na kojima se potiče iznošenje vlastitog mišljenja, stvaranje otvorene komunikacije „politikom otvorenih vrata“ i tako dalje, paralelno s praksom odvraćanja radnika od uključivanja u sindikat uvjeravanjem da ga napuste, prijetnjama, otpuštanjima sindikalnih pristalica i aktivista, zapošljavanje štrajkbrehera i drugo. Menadžment ljudskih potencijala osnažuje i dominantnu ideološku poziciju spram rada, koja također figurira kao oružje pri odgovaranju radnika da se sindikalno organiziraju – praksa kojom nastoji zamijeniti sindikat koristi se, između ostalog, za poticanje i osnaživanje individualističkog stava prema radu, a kolektivnoj organiziranosti, zajedništvu i solidarnosti suprotstavlja se kultiviranje natjecateljskog stava prema kolegama te se daje podrška gledanju na karijeru kao na sredstvo za postizanje osobnog razvoja. [6]

2. Unutrašnji faktori

Organizacijski problemi sindikata

Za razliku od Poljske i Mađarske, sindikati su se 90-ih godina u društveno-ekonomske procese uključivali sporo i kalkulantski. Nacionalna frazeologija i uski osobni interesi sindikalnih vođa predstavljali su glavne prepreke aktivnijem i efektivnijem uključivanju. Na stavove sindikalnih članova i odnose među njima država i poslodavci lakše su mogli utjecati preko svojih ljudi u sindikalnim organizacijama i forumima, a analitičko – istraživačka se sposobnost često svodila na nerealističan „spisak želja“.[7]

Od doba krize 2008. godine, međutim, povećao se broj organiziranih štrajkova i prosvjeda, kao i ostalih aktivnosti – medijski istupi, priopćenja za medije, pisma premijerima i ministrima, briga za bolesne i socijalno ugrožene članove sindikata, upozoravanje poslodavaca na loše poslovanje, stavljanje peticija, i tako dalje. Isto tako, međutim, sindikati su od 2008. na dalje pokazali spremnost na smanjenje radničkih prava – smanjenje nadnica i plaća, ukidanje ili smanjivanje dodatka na staž, regresa, božićnice i uskrsnice, skraćivanje trajanja godišnjeg, smanjenje visine otpremnine, prorjeđivanje pomoći u slučaju bolesti i smrti, produživanje otkaznih rokova i tako dalje, što je većina najviše velikih sindikata prihvatila kao opću praksu i time a priori smanjila ili sasvim ukinula oporbenu oštricu prema poslodavcima i državi. Nezainteresiranost, apatija, oportunizam, neaktivnost, nemogućnost prilagođavanja svojih aktivnosti vremenu u kojem žive, gušenje malih sindikata od strane velikih, kao i karijerizmi sindikalnih vođa i prilagođavanje statuta sindikata njihovim osobnim interesima također su faktori koji su doprinijeli velikoj nepopularnosti sindikata.[8]

Prema istraživanju kojeg su Ivana Grgurev i Ivana Vukorepa provele 2015. godine, od 160 sindikata (a u Hrvatskoj ih ima 625 registriranih, premda nisu svi aktivni) kojima su se javile, 22 sindikata koji su pristali sudjelovati u istraživanju pokazalo je svijest o problemima s kojima su suočeni, kako o onim vanjskim, tako i o unutrašnjim.[9] Njih 77 % je reklo da je osjetilo znatan pad članstva od krize 2008. pa na dalje, a 82 % ispitanika očekuje daljnje smanjivanje u članstvu[10]. Što se pak rješavanja tih problema tiče, čini se da dobar dio njih ili ne zna odgovor, ili odgovor vidi ne u pokušaju realiziranja strukturalnih promjena, nego u više ili manje u većoj upornosti u obavljanju aktivnosti koje su obavljanje do sada.

3. Što sad?

Uz ove probleme koji su marginalizirali ulogu sindikata i umanjili njihovu popularnost u očima ljudi (ne samo radnika), treba reći da sindikati, ni u svojoj najboljoj formi niti u najboljim uvjetima, nisu revolucionarna organizacija. Oni predstavljaju pregovaračko tijelo koje u ime radnika dogovara kompromis između njih i države ili poslodavca, dakle, oni su tijelo ustanovljeno radi održavanja statusa quo. To ne znači da treba u potpunosti odbaciti i ne uzeti u obzir, makar na deklarativnom planu, njihove prednosti. U situacijama egzistencijalne ugroženosti ili nezadovoljstva, dobro je da postoji organizacija na koju se radnik može osloniti. Ali, na žalost, nije sve na deklarativnom planu. Iako bi trebali djelovati kao glas radničke klase, sindikati često u toj klackalici pređu na stranu države ili poslodavca, a zagovarati promjenu u sindikatima u tom smislu vjerovatno nije strategija koja bi urodila plodom, s obzirom na to da se radi o čistom apeliranju na nečiju slobodnu volju. Drugim riječima, ako sindikatima polazi za rukom zadovoljavanje osobnih interesa, nepotizam i popuštanje pritiscima države i poslodavca, besmisleno je nagovarati ih da se izlože riziku na svoju potencijalnu štetu, unatoč tome što se ne ponašaju u skladu s onim što bi trebali raditi.

Umjesto toga, u fokusiranju na neposredne interese radnika, komunisti i ostali ljevičari bi u obzir trebali uzeti one instance kojima se radnici već ionako koriste radi postizanja svojih prava; država, rekli smo, zakonima koji se tiču rada i radnih uvjeta figurira kao sindikat. S obzirom na to da radnici često nemaju vremena iščitavati zakone i pravila koji se tiču borbi za njihove interese, uloga bi komunista i ljevičara mogla biti u detaljnijem proučavanju pravnog lijeka i omogućivanju da se te informacije dostave radnicima. Uz to, da bi među sindikatima prepoznali one koji su manje skloni problemima koje smo definirali kao unutrašnje, komunisti bi se trebali i postepeno upoznavati sa sindikalnim vođama kao i s radnicima, imajući, međutim, na umu da je državni sektor daleko više sindikaliziran i da će država u ulozi poslodavca, bez obzira na dobrohotnost pojedinih sindikata, biti rjeđe sklona kompromisima naklonjenima radnicima, jer će oni imati direktan utjecaj na državne troškove. Sindikate, ipak, ako ni zbog čega drugog onda zbog mogućnosti sazivanja štrajka treba ostaviti kao opciju, ali svakako treba i istraživati druge oblike organizacije i, najvažnije, pratiti radničke inicijative u tom smjeru, nastojeći, tamo gdje smo potrebni, pomoći svojim imputom. Iako ne treba odbijati takozvane progresivne sindikate, treba imati na umu da oni nisu ni neprikosnoveni niti jedini. Komunisti bi možda mogli biti najpotrebniji s doprinosom koji bi im po obliku bio najsvojstveniji – klasnom kompozicijom kao načinom analize trenutnih i predviđanja narednih eventualnih borbi i njenih oblika.

Bilješke:

[1] Nina Pološki Vokić, Alka Obadić, Revitalizacija sindikata u suvremenom društvu. Ekonomski pregled, 61 (3-4) 187-214 (2010)

[2] ibid

[3] ibid

[4] „Bijeli ovratnik“ ili „white collar“ odnosi se na profesionalce, administrativne radnike i druge radnike čiji rad nije manualan, za razliku od „blue collar“ ili „plavog ovratnika“ čiji je rad fizički.

[5] Nina Pološki Vokić, Održivost hipoteze o menadžerskoj suptstituciji sindikata ULJP-om, u :Uloga sindikata u suvremenome društvu. Ekonomski fakultet Sveučilišta u zagrebu, 2012.

[6] Dragan Bagić, Neproduktivna ravnoteža moći socijalnih partnera, u :Uloga sindikata u suvremenome društvu. Ekonomski fakultet Sveučilišta u zagrebu, 2012.

[7] Pavle Vukčević, Strategija promjene sindikalne scene u Hrvatskoj, link: http://www.nasa-jugoslavija.org/Strategija%20promjene%20sindikalne%20scene%20u%20Hrvatskoj.pdf

[8] Nina Pološki Vokić, Alka Obadić, Revitalizacija sindikata u suvremenom društvu. Ekonomski pregled, 61 (3-4) 187-214 (2010)

[9] Ivana Grgurev, Ivana Vukorepa, Uloga sindikata u doba gospodarske krize u Hrvatskoj. Zbornik PFZ, 65 (3-4) 387 – 408 8(2015)

[10] ibid