Den 1 januari 1975 infördes fri abort i Sverige, en av vårt lands stora frihetsreformer. Tidigare abortförbud hade slagit sönder liv och tagit liv när svenska kvinnor tvingades genomföra olagliga och osäkra aborter.

Genom riksdagens beslut fick kvinnor makt över sina kroppar och sexualitet, men också friheten att i större utsträckning kunna utforma sina liv på sina egna vilka villkor.

Aborträtten har även bidragit till att Sverige i dag är ett av de länder som har lägst mödradödlighet. Men beslutet för 40 år sedan togs inte utan motstånd. Det krävdes decennier av kamp i och utanför riksdagen. Vänsterpartiet hade redan 1931 motionerat om fri abort - och blivit nedröstade.

På 60- och 70-talet var det många svenska kvinnor som åkte över Östersjön för att genomföra en laglig och säker abort i Polen. Men 1993 avskaffade Polen den fria aborträtten. Enligt Federationen för kvinnor och familjeplanering genomfördes då kanske så många som 200 000 illegala och osäkra aborter varje år i Polen.

Polen visar att vi inte kan ta våra framsteg för givna, men också att aborter genomförs i alla länder oavsett lagstiftning. Vårt val står mellan om aborterna ska vara lagliga och säkra eller illegala och osäkra.

Abort är i dag förbjudet i ett 60-tal länder och 22 miljoner osäkra och illegala aborter genomförs årligen. Osäkra aborter resulterar varje år i att 47 000 kvinnor dör. Att abortmotståndarna kallar sig "Pro-Life" är en sorglig ironi.

Världen är i stort behov av länder som står upp för sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Men allt för många länder har varken modet eller viljan att driva dessa frågor. Samtidigt ser vi hur de krafter som motverkar aborträtt mobiliserar i Centralamerika och Östeuropa men också i USA och i EU.

Om inte Sverige står upp för aborträtten är risken stor att det blir tyst. Om inte Sverige är berett att genom sitt bistånd stödja aborträttsaktivister i Nicaragua, säkra aborter i Bangladesh och sexualupplysning i Georgien är risken stor att ingen annan gör det. Av denna anledning har Vänsterpartiet under flera år drivit att minst tio procent av biståndsbudgeten ska öronmärkas för sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Och vi förutsätter att en svensk regering som kallar sig feministisk också gör detta till en av sina främsta profilfrågor.

I USA och flera delar av Europa blir abortmotståndet allt mer våldsamt. Kliniker, organisationer och enskilda hälsoarbetare attackeras. Våldet har nu också kommit till Sverige. Den 7 december attackerades RFSU:s aborträttsfestival i Stockholm med en rökbomb. Attacken borde vara en väckarklocka för oss alla.

För även i Sverige vädrar abortmotståndarna morgonluft. I de två senaste riksdagsvalen har antalet abortmotståndare ökat i riksdagen. Flera abortmotståndare har valts in för KD och Ja till Livet-grundaren Mikael Oscarsson satt förra mandatperioden i Europarådet. En plats han använde för att bekämpa aborträtten.

Men det tydligaste abortmotståndet står tveklöst SD för. SD vill sänka gränsen för aborter till vecka tolv. I Utrikesutskottet har SD:s främsta profilfråga varit att kämpa mot svenska bistånd till sexualupplysning, preventivmedel, hbtq-frågor och lagliga aborter. Deras motstånd grundas i en konservativ syn på män och kvinnor. Där rätten till våra kroppar och sexualitet ska offras för snäva 50-tals normer om kön, sexualitet och familjebildning.

Nu mobiliserar abortmotståndarna runt krav på så kallad samvetsfrihet. En frihet för sjukvårdpersonal och hela sjukhus att vägra genomföra aborter och neka kvinnor den hälsovård de enligt svensk lag borde ha rätt till. Eli Göndörs debattartikel, här i Expressen i tisdags, är ett exempel på detta. Men han är inte ensam, i riksdagen har kravet stöd av både SD och KD.

Man blundar för att rätt till sin kropp och rätt till hälsa är grundläggande mänskliga rättigheter. Det är däremot ingen rättighet att få jobba som barnmorska.

40 år efter att Sverige införde fri abort är aborträtten åter ifrågasatt i och utanför riksdagen. Det kräver att vi som står upp för allas rätt till sin kropp agerar - i Sverige och i världen.

Hans Linde

Utrikespolitisk talesperson (V)