Finanspolitiska rådet är en myndighet med ett antal forskare med uppgift är att göra en oberoende granskning av regeringens finanspolitik. Idag släppte Finanspolitiska Rådet sin bedöming av flyktingkrisen. Finanspolitiska Rådets verklighetsbeskrivning bekräftar den bild som förmedlats av mig på denna blog. Förslaget med en expertkomission är också i linje med vad jag föreslagit. Däremot delar jag inte bedömningen att sänkt lön och minskat fokus på utbildning är effektiva åtgärder. Pressmedelandet:

”Sverige har idag, med hjälp av det ramverk som riksdag och regering satt upp för finanspolitiken, starka offentliga finanseroch kan därför hantera den ekonomiska belastning som den höga flyktingvandringen innebär. Ekonomin växer snabbt och resursutnyttjandet är högre än på flera år. I nuläget är det centraltatt det finanspolitiskaramverket respekteras, inte minst för att haresurser för att kunna utveckla integrations- och arbetsmarknadspolitiken. Det krävs därför entydlig plan för hur regeringen ska nå sittmål för det offentliga finansiella sparandet. En sådan plan saknas idag. I ett läge därekonomin är på väg in i en högkonjunktur borde regeringen tillämpa en krona-för-krona-princip som även omfattar ökade kostnader fört.ex. sjukförsäkringen. Under förutsättning att antalet asylsökande minskar kraftigt underden närmaste tiden kan de extraordinära kostnaderna för flyktingmottagandet finansieras med upplåning. Det är bland annat för att kunna hantera denna typ av krisersom det är viktigtatt ha starka offentliga finanser. Om däremot antalet flyktingar ligger kvar på en väsentligt högre nivå än som var fallet föresommaren, bör regeringen planera för att finansiera flyktinginvandringen med ökade inkomster eller minskade utgifter. Tillsätt en expertkommission Den stora flyktinginvandringen de senaste två-tre åren ställer Sverige inför en av de största utmaningarna på många år. Det spelar stor roll för svensk ekonomi hur framgångsrik integrationspolitiken blir. Integrationspolitiken har stora brister och har haft så under en längre tid. Vi har idag ett läge där utrikes födda har en betydligt lägre sysselsättningsgrad och högre arbetslöshet än inrikes födda. Den låga sysselsättningen bland utrikes födda beror inte på att de inte söker jobb; arbetskraftsdeltagandet bland utrikes födda är näst intill lika högt som för inrikes födda. Den svaga förankringen på arbetsmarknaden bland utrikes födda är ett politiskt misslyckande som innebär stora sociala problem som nu riskerar att dramatiskt förvärras. Vi menar därför att regeringen omgående bör tillsätta en expertkommission med uppgift att snabbt och förutsättningslöst analysera hur man framgångsrikt ska kunna se till att de nya svenskarna kan integreras på svensk arbetsmarknad samt föreslå åtgärder för att uppnå detta.”

Rådet bedömmer att flyktingmotagandet belastar offentliga finanser med ”en eller några procent av BNP”, återigen i linje med min bedömning. En procent av BNP är ungefär 40 miljarder kronor. En av de viktigaste slutsatserna är att detta kan hanteras på kort sikt genom ökat belåning om söktrycket är temporär men att ”Belastningen på de offentliga finanserna kan blibestående” om söktrycket inte sjunker.

”Under förutsättning att antalet asylsökande minskar kraftigt underden närmaste tiden kan de extraordinära kostnaderna för flyktingmottagandet finansieras med upplåning. Det är bland annat för att kunna hantera denna typ av krisersom det är viktigtatt ha starka offentliga finanser. Om däremot antalet flyktingar ligger kvar på en väsentligt högre nivå än som var fallet föresommaren, bör regeringen planera för att finansiera flyktinginvandringen med ökade inkomster eller minskade utgifter.”

Finanspolitiska Rådet baserar sig på samma källor i SCB som jag brukar citera. Informationen är inte ny, men presentationen innehåller grafer som jag bara har sett i tabellformat tidigare, dels på icke-flyktingars förvärvsfrekvens och dels på undersysselsättning. Det kan förvåna vissa att ivnandrare som inte kom som flyktingar inte klarar sig märkbart bättre.

En viktig förklaring är att anhöringinvandrare från flyktingländer bara räknas som anhöriga till flyktingar om de kommer inom två år. Anhöringinvandrare klarar sig överlag inte bättre än flyktingar, och är den enskild största gruppen många år. Rena arbetskraftsinvandrare är färre än många tror, och brukar återvända till sina hemländer efter några år. Notera att invandrare har högre andel undersysselsatta av de sysselsatta. Att bara utgå från sysselsättningsgrad och inte justera för typ av arbete, arbetstid, inkomst och skatter är som jag påpekat metodfel. Notera till sist i den sista grafen att utrikes födda har lägre andel förvärvsarbetande även när man tar in demografiska fördelar i form av färre pensionärer.

Rådets integrationspolitik inkluderar en experkomission, något jag föreslog förra året. Rådet föreslår samtidigt fler låglönejobb och minskat fokus från utbildning till förmån för arbete. Det råder delade uppfattning lband nationalekonomin om låglönejobb skulle märkbart förbättra integrationen, och hur stark efterfrågeelacitisitet är. Det är ett vanligt syn bland nyklassisk tränade ekonomer, men inte en som jag delar. De senaste årens experiment med lönesubsidier och reducerade arbetsgivaravgifter tyder på svaga sysselsättningseffekter. Arbetsgivare anställer fler om lönekostnaden sjunker, men inte speciellt många fler.

Min syn är tvärtom att det centrala problemet är lågt humankapital och produktivitet, inte löneläget. I en modern kunskapsekonomi finns höga kostnader att anställa förknippad med administrations, handledning, träning, utrustning, kvalitetsrisk och annat. Därför är arbetsgivare inte speciellt intresserade av extremt lågproduktiv arbetskraft även till låg lön. Fokus bör i så fall vara på höja produktivitet genom utbildninginsatser, inte sänkt lön. Att sänka invandrares löner är ingen petitess, det leder till kraftigt ökning av ojämlikhet i en period där ojämlikheten redan ökat. Sannolikt leder sänkt lön för invandrare även leder till sänkta löner överlag med grupper i nära konkurrans. Många överskattar även i praktiken hur vanligt det är med lönekarriär, en mycket hög andel arbetare gör inte lönekarrirär, vilket innebär att sänkt lön för många är en permanent försämring av livstidsinkomster. Detta är ett viktigt ämne jag kommer att skriva mer ingående om, men låt mig citera vad jag redan skrivit för Realtid:

”Borgs arbetslinje är grundad i nationalekonomiska standardmodeller. Fokus i analysen av strukturell arbetslöshet ligger här på priset på arbetskraft, det vill säga löner och skatter. Något förenklat antas skatter och bidrag pressa upp arbetskostnader för mycket i relation till den anställdes produktivt. En lösning är i så fall att stimulera efterfrågan på arbetskraft genom till exempel reducerade arbetsgivaravgifter. Utvärderingar har bekräftat att fler unga också anställdes när denna sänkning kom. Problemet var att arbetsgivares priskänslighet visade sig vara besvikande låg. Arbetsmarknadsprogram där staten subsidierar lönekostnader för exempelvis flyktingar hade ungefär samma effekt. Fler anställs när staten står för halva lönekostnaden, men inte speciellt många. Arbetsgivare har helt enkelt visat ett svalt intresse till att anställa lågkvalificerade även efter rejäla rabatter på lönekostnader. Detta är förödande för teorier som förutsätter att utanförskapet kan lösas bara lönekostnaderna sjunker tillräckligt mycket. Det var heller inte bland de grupper som drabbades hårdast av utanförskapet som arbetslinjen fungerade bäst. Arbetsutbudet ökade paradoxalt nog främst bland högutbildade, medan de lågutbildade tappade ytterligare mark. År 1990 var sysselsättningsgraden bland de med förgymnasial utbildning i arbetsför ålder cirka 75 procent. Siffran hade sjunkit till 65 procent år 2006. Sen dess har lågutbildades sysselsättningsgrad sjunkit ytterligare till bedrövliga 59 procent år 2013. Frågan är varför arbetslinjen inte fungerade bättre bland marginella grupper? Ingen vet idag med säkerhet vad detta beror på. Det finns dock en hypotes som låter övertygande för mig och som allt fler ekonomer tar upp. Tesen är att många arbetslösa idag är ”negativ-produktivitetsarbetare” – arbetare som skapar större kostnader för arbetsgivaren än de bidrar till verksamheten. Nationalekonomen Tyler Cowen hänvisar till teorin när han försökte reda ut varför inte ens den Amerikanska arbetsmarknaden längre skapar full sysselsättning: