På 1980-och tidiga 1990-talet förekom ett antal reportage från församlingen Livets ord i Uppsala. Vid deras massmöten stod pastor Ulf Ekman på scen och styrde medlemmarna i allt från verklighetsuppfattning till politiska frågor. ”Vilka dårar”, tänkte man då. Inte kunde man ana att tre decennier senare är politiska väckelsemöten det nya normala i Sverige.

När en fråga eller ett samhällsproblem uppstår anordnas massmöten där den rätta läran förkunnas. Ifrågasättanden tillåts inte och politiken följer lydigt efter.

Hösten 2015 har kriget i Syrien pågått några år och människor flyr därifrån. Sverige har i jämförelse med andra länder väldigt generösa regler och strömmen av människor växer till extrema volymer. Men i stället för att vidta åtgärder i tid anordnades väckelsemöten, bland annat på Medborgarplatsen i Stockholm. Hanteringen av migrantvågen blir en fråga om moral. ”Sverige bygger inga murar” som statsministern uttryckte saken. En dryg månad senare kollapsade mottagningssystemet och Sverige tvingades införa begränsande regler. Följdverkningarna av detta politiska haveri lever vi fortfarande med.

Hösten 2017 kommer rapporter från USA om att en av Hollywoods mest hyllade producenter, Harvey Weinstein, i själva verket var en sexualförbrytare. När fler kvinnor också vittnar om att de utnyttjats uppstår #metoo-rörelsen. Upprop startas inom olika yrkesgrupper i Sverige och särskilt inom kultursektorn framkommer många berättelser om övergrepp. Massmöten anordnas och stämningen piskas upp: ”Det är en revolution som händer!”, som de mest entusiastiska uttrycker saken. Bland de som pekas ut finns tv-profilen Lasse Kronér och Stockholms stadsteaters chef Benny Fredriksson, vilket får ödesdigra konsekvenser. Regeringen vill visa handlingskraft och öser nya skattemiljoner på myndigheter. Samtyckeslagen pressas fram trots Lagrådets starka invändningar om att den skapar rättsosäkerhet.

Hösten 2018 inleder Greta Thunberg, dotter till den kända operasångerskan och opinionsbildaren Malena Ernman, en skolstrejk för att uppmärksamma klimatfrågan. Initiativet hyllas och lyfts fram i media. Nu 2019 vill alla skolstrejka för klimatet. Återigen anordnas massmöten där det talas om mänsklighetens syndiga beteende. Klimatångest blir en ny diagnos och personer som inte stämmer in i kören stämplas som klimatförnekare. Vissa säger till och med att de inte ska skaffa barn på grund av klimatet.

I dessa rörelser hänger politikerna villigt på. De står ofta längst fram i demonstrationerna eller i talarstolen på mötena. När beslut sedan ska fattas tas de utan ordentlig konsekvensanalys och i strid med grundlagen. I andra verkligt svåra frågor, där politikerna skulle behöva agera, gör man det senfärdigt eller inte alls. Samtidigt som detta spektakel pågår sjunker förtroendesiffrorna mot nya bottennivåer.

Media eldar också på utvecklingen. I stället för att granska och låta kritiska röster höras, vilket i andra sammanhang är normalt journalistiskt arbete, rapporterar man i hyllningstoner. Den mediala uppmärksamheten lockar än fler som tycker det är en ”kul grej att synas” utan att ha ett genuint engagemang. Rapporteringen blir både ensidig och förstärkande.

Demokratin förutsätter engagemang från folket. Men den kräver också ansvariga politiker, som tar beslut utifrån fasta värderingar och nyktert kan se till hela samhällets bästa. I dag låter de sig ledas av opinionsyttringar som mest liknar religiösa sammankomster. Med det som modell riskerar vår demokrati att hamna riktigt snett.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.