Bitte Assarmo

I var och varannan tidning möter vi människor som säger att de inte passar in, att de saknar samma rättigheter som alla andra i det här landet. Människor vars gemensamma nämnare är att de minglar i mediernas finrum och har breda plattformar att utgå ifrån.

En tid kallade de sig rasifierade. Det var deras eget ord, och de vördade det majestätiskt. Rasifieringsepitetet blev ett alibi för att kunna säga vad som helst om vithet och kunna hata fritt utan följder.

Exemplen är många: Miljöpartisten som kallade vita för ”blonda äckel” och ville skjuta pilar i huvudet på folk. (Länk: https://twitter.com/Dr_Anonymouse/status/500027812003057666/photo/1) Frilansskribenten som kallade en etablerad journalist för nazist för att han granskade extremvänstern (Länk: http://www.expressen.se/nyheter/sr-profilens-angrepp-pa-josefsson-nazist/ ). ”Aktivisten” (vad detta lösa begrepp nu innebär) som öppet medger att hon hatar både Peter Wolodarski och Johan Hakelius för att de är vita män (Länk: http://rummets.se/blog/ja-jag-jag-hatar-peter-wolodarski-intervju-med-athena-farrokhzad-om-sommar-i-p1/ ).

De är alla arga och enligt egen utsago rasifierade kvinnor, fulla av hat mot det samhälle som erbjudit dem utbildning, arbete och plattformar att sprida sitt hat ifrån.

En och annan vit har också anammat vithetshatet och framför allt hatet mot vita män. Socialdemokraten Veronica Palm, till exempel, missar sällan en chans att fjäska för Twittervänstern med infantila utrop om förhatliga vita män (Länk: https://twitter.com/veronicapalm/status/478796627743084544 ) och feministen Lady Dahmer – som har lånat efternamn av nekrofilen och massmördaren Jeffrey – upplyser kort och gott om att män är en sjukdom (Länk: https://twitter.com/ladydahmer/status/424587596384448512 ).

Nu verkar dock modeordet rasifiering vara på tillbakagående. Då är det förstås enklast att låtsas som om det var de vita (männen) som skapade det för att ytterligare förtrycka en redan förtryckt grupp. Det gör ETC-krönikören och ståuppkomikern Melody Farshin när hon skriver att rasifierad är ett ”tjusigare sätt att på ett mer politiskt korrekt vis kalla mig för blatte”. (Länk: http://stockholm.etc.se/kronika/vi-maste-inte-vara-jasmine )

Nu är frågan vad nästa modebegrepp blir i tävlingen om vem som kan sticka den rymligaste offerkoftan. Det enda som står riktigt klart är att den som är vit alltid har en skuld och att den som har en annan hudfärg alltid är ett offer. Denna, som sanning presenterade, lögn diskvalificerar alla som är vita från att överhuvudtaget ha några åsikter om människans värdighet och de grundläggande mänskliga rättigheterna. Och rasifieringsivrarna är – medvetet eller omedvetet – på väg att skapa ett alltmer polariserat samhälle med kopplingar till ett rastänkande som vi borde ha skrotat för längesen.

Själv skulle jag aldrig drömma om att använda mitt resandeursprung – tattarblod som man sa förr i tiden – som ett argument i en debatt. Jag tror på nämligen på människans grundläggande värdighet, inte på rasbiologi.