Sommar: en kollega konstaterar att inte ens de vanligtvis allra ettrigaste politikerna tycks orka gå i svaromål på debattsidorna. Tyckarsverige har checkat ut.

Lagom till fruntimmersveckan kommer så det årliga ledarskribentbråket. För skribenter som vill göra sig ett namn finns det nämligen en genväg: Ge dig på en kollega som är mer känd än du.

(Min första sommar som ledarvikarie muckade jag gräl med Jan Guillou. Han kallade mig dock ”Linda Nordstrand” i sitt svar, så strategin visade sig tyvärr ha brister.)

Nu är det Sydsvenskans Moa Berglöf som har gått till storms mot Göteborgs-Postens tidigare politiska redaktör, numera kolumnist, Alice Teodorescu – som hon kallar för ”anekdotjournalistikens mästarinna”. Den sistnämnda har nämligen skrivit en krönika om hur en fickstöld och en natt utan hjälp på barnakuten fått henne att känna att Sverige blivit ”ett högskatteland som tar sina strävsamma medborgare för givna”.

Russinplockande anekdotdrottningar

Moa Berglöf skriver att ”minsta lilla störningsmoment i de bortskämda ledarskribenternas kuddrum blir ett samhällsproblem, och varje privat oförrätt tolkas som ett myndighetssvek”.

Anekdoter platsar bara i en artikel när den enskilda händelsen kan sättas i ett större sammanhang. Däri har Moa Berglöf helt rätt. Men tyvärr gör hon sig skyldig till samma fördummande förenklingar som hon beskyller Alice Teodorescu för. Genom att russinplocka citaten har Berglöf fått det att låta som att Teodorescu är en kravmaskin till medelklassmamma, som åker till akuten med ett magsjukt barn och får frispel när telningen inte hamnar först i kön direkt.

Men det Alice Teodorescu upprördes över var att ”personalen på barnakuten denna kväll också tjänstgjorde på vuxenakuten på grund av den kaotiska situationen där”. Det hade nämligen varit tre skjutningar i hennes hemstad Stockholm samma kväll.

Man måste inte tro att samhällskollapsen är nära förestående för att tycka att det är orimligt att akutmottagningarna har så låg beredskap att det räcker med två döda och två skottskadade i en miljonstad för att både barn- och vuxenakuten ska gå på knäna. Varför finns det ingen luft i systemen? Vad händer nästa gång det smäller till på riktigt – säg en stor olycka med tiotals eller hundratals skadade?

Vad ska bort när gängvåldet äter upp budgeten?

Att säga att gängvåldet kostar vården stora summor är inte konspiratoriskt. En socioekonomisk uträkning från 2012 uppskattade att varje skjutning kostade samhället 75 miljoner kronor. När inte bara storstädernas akutmottagningar, utan även Kalmars och Vrinnevis, tvingas bygga om eller anställa fler vakter måste pengarna tas någonstans ifrån. Det är ett bra argument både för att satsa på förebyggande åtgärder mot gängkriminalitet och för att diskutera vad som ska prioriteras bort. Barnakuten? Helst inte.

Man kanske inte ska kräva att Sydsvenskans ledarsida har koll på situationen i Region Stockholm. En snabb googling hade dock visat att med Nya Karolinska, som ska vara en vip-akut för de svåraste fallen, har akutmottagningens kapacitet sjunkit med 65 000 patienter per år. Tappet ska kompenseras genom att övriga akutmottagningar byggs ut, men det är inte klart.

Nej, Moa Berglöf. Problemet är inte att somliga ledarskribenter är bortskämda. Problemet är att somliga är lata. Tänk så trist att göra research – det kan ju sabba den slängiga vinkeln och göra det omöjligt att plocka billiga poänger!

Artikeln har blivit uppdaterad. I en tidigare version uppgavs att uträkningen av samhällets kostnader för en skjutning gjordes 2018, rätt är årtal är 2012.

LÄS MER: Liberalernas sjukvårdspolitik är en bilolycka i slow motion