Arbetsförmedlingen kostade 64 miljarder år 2014. Av Arbetsförmedlingens årsredovisning framgår på sid 136:

Verksamhetens kostnader: 8 miljarder

Transfereringar: 56 miljarder, varav utbetalda bidrag 35,5 miljarder kostnader för erkända arbetslöshetskassor 15,6 miljarder köp av utbildningar och andra tjänster cirka 4,9 miljarder



Byråkratin (”verksamhetens kostnader”) kostade alltså 8 miljarder, jämfört med 56 miljarder i transfereringar. Administrationskostnaden räknad på det sättet blir 14% av det utbetalda beloppet.

Men även om transfereringarna är på 56 miljarder, är det bara 35,5 av dem som står som ”utbetalda bidrag”. Sätter man de 8 miljarderna i relation till det, blir administrationskostnaden för utbetalningarna i så fall 23%.

Man kan säkert diskutera vilket som är det rimligaste sättet att räkna ut administrationskostnaden för att dela ut pengar via Arbetsförmedlingen, men oavsett om man väljer 14% eller 23%, är det en ganska hög kostnad. Inte så hög som många på den borgerliga sidan tror, att administrationskostnaderna faktiskt till och med skulle kunna vara högre än det utbetalda beloppet. Men både 14% och 23% är högt om man jämför med till exempel Försäkringskassan och Centrala Studiestödsnämnden, som ligger på några enstaka procent av det utbetalda beloppet.

Men ur ett basinkomstperspektiv kan man om man vill betrakta overheadkostnaderna för Arbetsförmedlingen på ett tredje sätt.

Arbetsförmedlingen försörjer ungefär 270.000 personer, om man räknar om det till så kallade helårsekvivalenter. I ett basinkomstsystem där var och en av dem fick 100.000 om året i handen, skulle det kosta 27 miljarder. Men Arbetsförmedlingen kostar idag 64 miljarder. Det är mer än dubbelt så mycket som basinkomst för 270.000 personer skulle kosta, eller 37 miljarder mer. Här finns det pengar att hämta, som kan hjälpa till att finansiera basinkomsten.

Att Arbetsförmedlingen är ett så mycket dyrare sätt än basinkomst att försörja 270.000 människor, beror framför allt på två orsaker.

För det första går a-kassan åtminstone delvis enligt inkomstbortfallsprincipen. Så här beskriver Arbetsförmedlingen reglerna på sin sajt:

Du kan få ersättning under högst fem dagar per vecka (måndag-fredag). Antalet ersättningsdagar per vecka minskar om du är sjuk eller har annat hinder för att ta arbete. Inkomstrelaterad ersättning Du kan få högst 910 kronor per dag i inkomstrelaterad ersättning under de första 100 ersättningsdagarna. Därefter är taket 760 kronor per dag. Hur mycket du får beror på vilken genomsnittlig inkomst du hade under de tolv månaderna innan du blev arbetslös. Under de första 200 ersättningsdagarna är din ersättning högst 80 procent av din tidigare genomsnittliga inkomst. Om du fortfarande är arbetslös efter 200 ersättningsdagar får du högst 70 procent av din tidigare genomsnittliga inkomst i ersättning. För att få inkomstrelaterad ersättning måste du ha varit medlem i en a-kassa i minst tolv månader (medlemsvillkor). Du måste också ha uppfyllt ett arbetsvillkor under medlemstiden. Grundbelopp Grundbeloppet kan du få som inte är medlem i en a-kassa eller som inte varit medlem tillräckligt länge. Du måste ha fyllt 20 år. Grundbeloppet är högst 365 kronor per dag. Är din genomsnittliga arbetstid innan arbetslösheten lägre än heltid så minskar beloppet. Det är din a-kassa som beslutar om vilken ersättning du kan få.

Eftersom man bara får ersättning måndag till fredag blir det ca 22 ersättningsdagar per månad. 910 kronor om dagen motsvarar då 20.020 kronor i månaden, 720 kronor blir 16.720 kronor i månaden. Man måste betala skatt på de här ersättningarna, men de är ändå högre än förslaget till basinkomst.

Det innebär att en del av dem som just nu har a-kassa får ut mer i månaden än vad basinkomsten skulle ge. De kommer visserligen bara behålla den allra högsta a-kassan i högst 100 dagar. Sedan börjar ersättningen trappas ner i olika steg. Men under den tiden de får hög a-kassa drar de upp genomsnittet.

Fast å andra sidan är det många arbetslösa som får mindre idag än vad de skulle få med basinkomst. Grundersättningen på 365 kronor motsvarar bara 8.030 kronor i månaden räknat på 22 dagar, vilket är mindre än 8.333.

Det skulle vara intressant att veta hur många arbetslösa det är som får de olika nivåerna av dagersättning, men någon sådan statistik har jag inte tillgång till. Det är därför oklart hur mycket man kan skylla på inkomstbortfallsprincipen när det gäller att förklara Arbetsförmedlingens höga kostnader per försörjd arbetslös. Vi kan notera att det är en faktor, men vi kan inte veta hur stor den är utan en noggrannare utredning baserad på mer statistik.

Men det andra skälet till att Arbetsförmedlingen kostar så mycket per arbetslös är mer uppenbart, och alldeles säkert en mycket viktigare förklaring. Det är alla aktiviteter och kurser som Arbetsförmedlingen ordnar, och som de arbetslösa är tvingade att gå på om de inte vill förlora sin ersättning.

Ibland är de här aktiviteterna och kurserna värdefulla för enskilda arbetslösa, men väldigt ofta uppfattas de som meningslös terapiverksamhet. Då blir det bara ett sätt att utöva tvång mot de arbetslösa.

För det grundläggande problemet är inte om Arbetsförmedlingens aktiviteter och kurser är bra eller inte. Hur bra de än vore, blir det inte fler jobb för det. Vi har 370.000 arbetslösa och inte i närheten av lika många lediga jobb.

Oberoende av om Pelle eller Britta får ett visst jobb, blir den andra utan. Hur duktiga arbetsförmedlarna än är på att hjälpa vissa individer få en bättre chans i tävlingen, blir det inte fler priser (alltså jobb) att dela ut för det.

I ett läge där problemet är brist på jobb, går det inte att lösa det problemet genom att bearbeta de arbetslösa. Om Pelle blir mer attraktiv på arbetsmarknaden och skickligare på att söka jobb, är det förstås jättebra för honom. Men om alla hans och Arbetsförmedlingens ansträngningar i slutändan leder till att ha lyckas få ett jobb som annars skulle gått till Britta, tjänar inte samhället någonting alls på det. Nu är ju Britta arbetslös istället.

Följden blir att det enda som Arbetsförmedlingens verksamheter faktiskt producerar ur ett samhällsperspektiv, är otrygghet för de arbetslösa. Det är inte för att arbetsförmedlarna är onda eller vill göra så, utan för att det är en direkt följd av reglerna.

Reglerna säger att den arbetssökande måste göra det ena och det andra, och det är arbetsförmedlarens sak att bedöma om det är tillräckligt för att den arbetslösa ska få ut sina bidrag. Eftersom det är en bedömning (och det står det i lagen att det ska vara) kan den arbetssökande inte vara säker på att få ut pengar att leva på. En bedömning betyder ju att det kan bli endera ja eller nej. Och det blir det också, ofta på grunder som i vart fall den arbetssökande tycker är godtyckliga och fel. Det skapar otrygghet.

Att lägga ner Arbetsförmedlingen är en hörnsten i finansieringen av basinkomsten. Det står för nästan halva kostnaden (64 miljarder av 132).

Men det är också en hörnsten av mer principiella skäl. Det gör att vi tar bort godtycket och otryggheten som Arbetsförmedlingen skapar genom att ägna sig åt behovsprövning och tvångsaktiviteter, och ersätter det med en rak och enkel rättighet till försörjning, enligt regler som är lika för alla.

Då tar vi bort att samhället erbjuder sig att hjälpa Pelle konkurrera ut Britta på arbetsmarknaden (eller tvärtom).

Istället får alla arbetslösa säkerheten att de får till sin försörjning varje månad så länge de behöver, utan att vara utlämnade till godtycke och bedömningar. Det är själva kärnan i tanken på basinkomst.

Inkomstförsäkringen vid kortare arbetslöshet försvinner när vi ersätter dagens Arbetsförmedling och a-kassa med basinkomst. Men den funktionen kommer kunna finnas kvar ändå, utanför själva basinkomstsystemet.

Redan dagens a-kasseregler bygger på att människor själva betalar en del av vad inkomstförsäkringen kostar med egna pengar. Staten skjuter till en del, som vi ser av siffrorna ovan, men resten är pengar som de som har jobb själva betalar in för att vara berättigade till a-kassa om och när de blir arbetslösa.

Privata inkomstförsäkringar, både från privata försäkringsbolag och via fackföreningarna, kommer dyka upp på marknaden för medel- och höginkomsttagare som vill ha ett inkomstbortfallsskydd. Basinkomsten utgör grunden som alla arbetslösa har rätt till. Men medel- och höginkomsttagare som så önskar kan skaffa sig ett ytterligare skydd med en försäkring.

Den inkomstförsäkringen får det i så fall betala själva. Men det har de ju i så fall råd med, eftersom de är just medel- eller höginkomsttagare, och därmed har pengar som de kan välja själva hur de disponerar. Eftersom basinkomsten står för grundtryggheten, och inkomstförsäkringen bara ska täcka extrapengarna utöver basinkomsten, behöver de här försäkringarna inte bli orimligt dyra.

Fackföreningarna kommer fortsätta spela en viktig roll i det sociala trygghetssystemet genom att de kan erbjuda inkomstbortfallsförsäkringar till sina medlemmar. Men basinkomsten ger alla en grundtrygghet, vare sig de uppfyller dagens regler för a-kassa eller inte.

Och ingen arbetslös kommer tvingas delta i några meningslösa arbetsmarknadsaktiviteter, eller bli utsatta för en handläggares godtycke, för att få pengar till mat på bordet. Det uppnår vi genom att ersätta Arbetsförmedlingens byråkrati med basinkomst, och låta facken och andra aktörer erbjuda tilläggsförsäkringar för inkomstskydd till dem som vill ha det.

———

Det här är del 14 i en bloggserie om basinkomst. Övriga inlägg i serien.

Bilden kopierad från en debattartikel om Arbetsförmedlingen hos von Mises-institutet