Diskussionerna kring regeringsbildningen fortsätter. Anledningen till att det har dragit ut på tiden är det bara finns en enda fråga som styr och som överskuggar alla andra inom politiken: förhållningssättet till SD. Medan detta pågår växer allvarliga samhällsproblem i landet. Att politikerföraktet ökar är inte konstigt.

De övriga partierna vägrar att ens fråga SD, prata med deras representanter som vuxna vanliga människor gör, för att få veta vad som skulle kunna göra att de kan tänka sig att stödja ett regeringsalternativ framför ett annat. Istället fortsätter man att fantisera om vad partiet skulle tycka om man pratade med det.

Med dessa irrationella principer som ledstjärnor tvingas de övriga partierna slå knut på sig själva för att föreslå styrande konstellationer. Allt medan SD lugnt kan luta sig tillbaks utan att behöva argumentera, prioritera eller ta någon form av ansvar.

Riksdagspartiernas agerande visar på en snedvriden syn på makt inom demokratin och på själva poängen med politik. Politisk makt ses som något enkelt och lätt som man har för skojs skull och som man bara kan acceptera att ens kompisar har, det vill säga några som är ”snälla”. På motsvarande sätt klarar man inte av tanken på att en ”ond” fiende får igenom något, inte ens om det är något man själv håller med om.

Är man som politiker inte intresserad av att använda sin makt och sitt mandat till att driva på för förändring i landet kan man förstås nöja sig med att låta politiken bli till en nationell såpopera och ett relationsdrama. Men då är man på kollisionskurs med befolkningen och med grundtanken i demokratin.

Demokrati, som betyder folkstyre, handlar i första hand om ”styre”, det vill säga vad vi ska göra och inte varför. ”Varför” klarar var och en av själv. Det handlar alltså om att ge makt åt några att genomföra och styra mot det folket vill. För oss som bor i Sverige är det alltså de politiska besluten och vad som görs med våra inbetalade skattepengar som spelar roll. Det påverkar om våra sjuka nära och kära får vård i tid. Om våra familjemedlemmar kan gå hem tryggt på kvällen. Eller om barnen får den start i livet de behöver genom en bra skola och lyckas få en bostad när de är stora nog att flytta hemifrån och påbörja sina egna liv.

Befolkningen förväntar sig således politiska makthavare som kavlar upp ärmarna och tar tag i de samhällsproblem som finns. Det är uppdraget från folket till de folkvalda. Då måste politiken handla om faktiska åsikter i sakfrågor – inte prestige och diverse känslomässiga vanföreställningar.

Ute i landets olika kommuner har de folkvalda börjat anamma ett mer sansat och sakligt förhållningssätt gentemot SD och gentemot sitt uppdrag. Varför är det så omöjligt i rikspolitiken?

Låsningarna som finns kommer att behöva brytas förr eller senare ändå. Frågan är bara när och vad den långa plågan då kommer att ha kostat.

Ett extraval kan vara precis det som Sverige behöver. Det råder skriande brist på lyhörda politiker och partier som ser och förstår vanliga människors problem. Men som också har ryggrad nog att tro på sig själva, sin förhandlingsförmåga och som accepterar demokratins premisser.

Josefin Utas,

demokratipolitisk talesperson Medborgerlig Samling