Med avskaffandet av integrationsministerposten tycks integrationspolitiken ha försvunnit från regeringens dagordning. Men någon måste ta det samlade ansvaret, skriver Göran Hägglund, Kristdemokraterna.

Integrationen, och Sveriges misslyckanden på detta område, är en av vår tids stora ödesfrågor.

Bristande integration är en viktig anledning till den höga arbetslösheten. Bristande integration bidrar till kriminalitet, otrygghet och problem i våra skolor. Det skapar dessutom jordmån för politisk och religiös extremism.

Om detta tycks de flesta vara överens. Däremot råder delade meningar om hur problemen ska lösas.

Vi kristdemokrater har under hösten och vintern arbetat hårt med att förnya vår politik när det gäller mottagandet av människor som kommer till vårt land.

Vi har föreslagit lägre skatter för nyanlända under en övergångsperiod, i kombination med sänkt etableringsersättning. Vi vill att fler asylsökande ges tillfälliga uppehållstillstånd, men att dessa snabbt kan bli permanenta för de som etablerar sig på arbetsmarknaden. Vi vill slopa dagersättningen för den som väljer eget boende, men samtidigt ta fram bättre och billigare boenden i Migrationsverkets regi. Vi vill att asylsökande och nyanlända sprids ut mer jämnt över landet, i stället för att koncentreras till ett antal utanförskapsområden.

Vi kommer att återkomma med ännu fler förslag, och vi erkänner självkritiskt att vi inte gjorde tillräckligt när vi satt i regeringsställning.

En fråga som ofta ställs lyder: vad är egentligen integration?

Mitt svar är att integration är det som uppstår när människor inte bara kommer in i vårt land, utan även kommer in i vårt samhälle.

När våra olikheter blir ointressanta, eftersom vi alla har en självklar plats oavsett var vi bor, tror på eller arbetar med. När vi slutar uppmärksamma skillnaden mellan infödd och invandrad eftersom skillnaden inte längre upplevs ha någon betydelse. Så blev det för sextiotalets arbetskraftsinvandrare, och så måste det bli igen.

Vägen dit går via arbetsmarknadspolitiken, rättspolitiken, bostadspolitiken, skolpolitiken, socialpolitiken, ja snart sagt alla politiska områden.

Därför framstår det alltmer som att Socialdemokraterna och Miljöpartiet gjort ett stort och allvarligt misstag när de avskaffade integrationsministerposten i sin regering.

Just för att integrationspolitiken inte är ett isolerat område behövs en minister som förmår se helheten och knyta samman åtgärder på alla dessa områden. Det duger inte att olika ministrar slentrianmässigt småduttar lite på sina respektive departement.

Ska vi kunna bedriva en kraftfull integrationspolitik över hela det politiska fältet, och möta de utmaningar som Sverige står inför, så krävs att någon har det samlade ansvaret. Och den personen, det ansvaret, har regeringen Löfven avskaffat. Med detta tycks frågan ha försvunnit från regeringens dagordning. Stefan Löfvens långa regeringsförklaring nämnde inte ordet integration, förutom i det korta stycke där han meddelade att integrationsministern skulle avskaffas. Förhoppningen tycks vara att integrationsproblemen försvinner om det inte längre finns någon integrationsminister att intervjua eller kritisera. Det är i så fall en naiv och verklighetsfrämmande förhoppning.

Allt som har med integration att göra handlar förstås inte om politik. Alla problem kan inte lösas av politiker, eller med politiska beslut. Men politiken kan vara en motor, och de nya förslag vi tagit fram kan inte lösas utan politiker.

Därför riktar vi kristdemokrater nu följande uppmaning till Stefan Löfven, Åsa Romson och Gustav Fridolin: erkänn att ni hade fel i höstas, och ta ett samlat grepp om integrationsfrågorna. Annars bidrar ni bara till ytterligare misstag i framtiden.

Göran Hägglund,

partiledare, Kristdemokraterna

