Årets Pride-parad sätter startskottet för valspurten 2018. En valspurt som kommer gå till historien som den hårdaste någonsin även om mycket av valutgången är given. Men valspurten är även något annat. En skammens parad för sju av de åtta partierna. En minst åtta år lång festival i form av två mandatperioder avslutas 2018 med en Shame-parad.

Partiledardebatten i Kulturhuset i Stockholm, anordnad av RFSL, ramade egentligen in valrörelsen. Med en elefant på scen, placerad av RFSL och symboliserande Sverigedemokraterna blev det inte så mycket en debatt om HBTQ-kollektivets behov som en uppvisning i mobbning. Utan att offret fick vara där och försvara sig.

Egentligen började det 2006. Det var inte långt ifrån att Sverigedemokraterna kom in i riksdagen vid detta val. De erhöll 2,93 procent och hade följt den kurva som Daniel Poohl, Expo, predestinerat. Att Sverigedemokraterna skulle dubbla sitt valresultat vid varje val framöver. Något som slog in även 2010 och 2014.

Sju av riksdagens idag åtta partier lämnade i samband med 2006 års val över den fråga som påverkar hela samhället och i praktiken hela världen mest av alla politiska frågor till det åttonde partiet. Sverigedemokraterna. Utan vidare åthävor lämnade dessa sju parter migrations-, asyl- och integrationspolitiken till en person och ett parti. Att dominera totalt.

Jimmie Åkesson och Sverigedemokraterna vann problemformuleringsinitiativet på walk over.

De övriga sju riksdagspartiernas reaktion blev en baserad på känslor. De reagerade på Sverigedemokraternas historia och såg partiet för sin historia, inte för sin problembeskrivning, sin samhällsanalys eller sina politiska förslag. Lösningen blev en blocköverskridande lösning. Att isolera både parti och deras samhällsproblemsbeskrivning respektive samhällsanalys. Migrationen hade, enligt Sverigedemokraterna, inte alls varit så smärtfri som de övriga partierna ville ge sken av. Tvärtom skapades undanträngningseffekter och kulturfriktioner samtidigt som vi fick in krav på särrättigheter för stora invandrargrupper. Redan innan 2010, när Sverigedemokraterna kom in i riksdagen, var etableringstiderna långa och redan då kunde boende i Stockholm, Göteborg, Malmö och Landskrona vittna om begynnande enklavisering.

De sju övriga partier valde att möta allt detta med att dels konstatera att samhällsbeskrivningen var rasistisk. Huvudskälet var att det var Sverigedemokraterna som gjorde den, inte för det faktiska innehållet. Att belysa eller ens ifrågasätta respektive partilinje om det ändå inte låg något i analysen bemöttes med allt från utmobbning till isande tystnad från i varje fall mina socialdemokratiska partikamrater.

”Du låter som en Sverigedemokrat när du ställer de frågorna”

fick som regel avsluta varje försök till diskussion.

När jag själv började använda ordet assimilation som mål för integrationen gick topplocket på flera av mina mer namnkunniga partikamrater. Assimilation användes av Sverigedemokraterna och var därmed ett förbjudet ord och ämne i partiet. Trots att Sverigedemokraterna långt ifrån är de första att använda det. Det var först när jag påtalade att assimilation är en av de viktigaste punkterna i FN:s flyktingkonvention som några av mina partikamrater lommade iväg mumlande. Det är nämnt i den andra och den 34:e paragrafen som en målsättning för all flyktingmottagning.

Trots att begreppet assimilation är en av grundpelarna i FN:s flyktingkonvention är det fortfarande ett rasistiskt begrepp i stora delar av socialdemokraterna. FN är därmed, med den logiken, en rasistisk organisation.

Men det vill de helst inte prata om. De vill ta russinen ur kakan och inte svälja den bittra kalken. Assimilation är förutsättningen för en stabil och framgångsrik integration.

Idag har minst fyra, egentligen fem, av partierna mer eller mindre anammat Sverigedemokraternas samhällsanalys och faktiska politiska program från 2014. Socialdemokraterna ville hösten 2015 gå ännu längre under flyktingkrisen och helt stänga av Öresundsbron. Något som till och med Sverigedemokraterna motsatte sig.

Alla erkänner numera mer eller mindre villigt att de stora migrantgrupperna inte alls bestod i den höga utbildningsnivå som tidigare målats upp. Att hederskultur och könsstympning samt etniska och kulturella konflikter anlänt på köpet. Att kommunerna drabbas av överrullningseffekter när statsbidragen sinar. Det enda parti som kunnat hålla fast vid sin samhällsanalys är Sverigedemokraterna. De har sagt samma sak i snart 16 år. De övriga sjunger en annan sång idag och låtsas som inget hänt.

Vi står nu inför en mycket dramatisk mandatperiod. Det kan inte uteslutas att Sverigedemokraterna går från att ha varit ett oprövat mobbningsoffer i flera kommuner till att bli dess ledning. De skall nu gå från att ha varit utestängda från alla möten till att helt plötsligt kanske ha makten att stänga ute de övriga från alla samtal och all insyn. Alternativet är att de övriga partierna, om Sverigedemokraterna får makten lokalt eller nationellt, gör allt de kan för att sabotera för att visa hur usla Sverigedemokraterna är. Det kan framkalla ett ännu mer dramatiskt valresultat om ett extraval måste genomföras. Väljare gillar inte mobbare och tar oftast offrets parti. Inte förövarens parti om den upplevda mobbningen pågår under lång tid. Åtta år är lång tid. Tolv år är ännu längre tid.

Förändringen i matbalansen kommer i vart fall komma över natt.

Sverige befinner sig idag i en långt allvarligare situation än tidigare. Kommunernas ekonomi är under stark stress och samhällets åtagande i samhällskontraktet mellan medborgare och gemenskap blir allt mer ifrågasatt. Och debattklimatet har inte, trots omsvängningen i delar av sakpolitiken, blivit bättre.

Varför skall unga friska afghanska män, utan asylskäl, få sina gymnasiestudier betalda när 100 undersköterskor sägs upp från äldrevården i region Jämtland Härjedalen på grund av resursbrist? Varför blir det rasistiskt att påtala förekomsten av kvinnlig könsstympning hos somaliska unga flickor? Varför blir det främlingsfientligt att peka på hur judar i Malmö förföljs av den palestinska diasporan? Varför stämplas kvinnor som Soheila Fors, Amineh Kakabaveh, Sara Mohammad och Nalin Pekgul som islamofober av Ibn Rushd – sfären när de varje sommar konstaterar att många minderåriga flickor gifts bort när familjen åker tillbaka till sitt ursprungsland? Flickor som inte kommer tillbaka till terminsstarten.

Vi vet redan idag att Sverigedemokraterna kommer gå kraftigt framåt. De är dessutom det enda parti som faktiskt kan svära sig helt fria från den utveckling som vi ser idag i Sverige. De har papper på att de har varit helt uteslutna från varje försök att visa delaktighet och därmed har inte heller deras politik, förmågan till att kompromissa eller ta ansvar när svåra och impopulära beslut fattas har inte prövats.

Vi går nu in i en valrörelse som bäst kan liknas vid en skammens parad fram till valdagen. Sju partier har mer eller mindre medvetet valt att ge Jimmie Åkesson möjligheten att stå vid sidan av. Utfryst, oprövad och faktiskt helt utan skuld för det som skett och det som sker i kommuner och landsting som en följd av migrationen de senaste åren.

Sedan spelar det mindre roll att fem av de sju partierna idag mer eller mindre har anammat Sverigedemokraternas samhällsanalys och lösningar från 2014.

Men de glömmer bort att fyra år med daglig mobbning från dem själva har passerat. Och att nu är det 2018. Med ännu större problem än 2014 att lösa.

Skammens parad. Shame. Den börjar idag och når sitt slutmål vid midnatt den nionde september. Sju partier lämnade walk over i vår tids ödesfråga.



Stöd Ledarsidorna.se genom valrörelsen genom att bli prenumerant eller

SWISH: 070-612 53 93

BANK: 4732 00 10832 (Nordea)