Sveriges intressen finns dock på helt andra platser än i Mali. Det är främst tre områden som borde prioriteras, inte bara militärt utan även med annat stöd – Ukraina, Baltikum och Syrien/Irak.

Ryssland bedriver ett invasionskrig mot Ukraina. Detta pågår endast 80 mil från våra gränser.

**I Baltikum är oron **stor för rysk aggression, trots ländernas Nato-medlemskap. Särskilt efter att den ryska federala säkerhetstjänsten FSB gick in på den estniska sidan av gränsen och kidnappade estniske säkerhetspolisen Eston Kohver. För en vecka sedan dömdes Kohver i rysk domstol till 15 års fängelse. En ren maktdemonstration från rysk sida.

I Irak och Syrien härjar just nu IS – den värsta massmordsrörelsen sedan nazisterna. Svenska medborgare strider både för och emot IS, och jihadister reser även till Sverige. Stora asylströmmar går till Sverige på grund av instabiliteten. Ändå befinner sig bara 35 personer ur svenska försvaret på plats i Irak, men snart 250 i Mali. Varken i Syrien eller Irak kommer FN:s säkerhetsråd ge mandat till att agera eftersom Ryssland har ett intresse av att Bashar al-Assad sitter kvar. I Ukraina och Baltikum är det Ryssland själva som är angriparen.

Varför envisas regeringen då med att luta sig mot FN:s säkerhetsråd?

Ett annat svar, utöver regeringens trofépolitik, är att nog vi är i Mali för att det är lättare att vara där än på de platser där vi har strategiska intressen. Men våra resurser är begränsade. Det bör våra prioriteringar också vara.