Rikkautta, jolla on arvoa

Euroopan parlamentin työskentely käynnistyi heinäkuun alussa keskeytyäkseen elokuuksi, joka on eurooppalainen lomakausi. Ohjelmaani kuuluivat omaan asumiseen ja olemiseen sekä avustajien työsuhteisiin liittyvät käytännön järjestelyt, parlamentin toimipisteisiin kotoutuminen Brysselissä ja Strasbourgissa sekä päätöksentekomekanismeihin ja kokouskulttuuriin tutustuminen. Parlamentin asialistalla oli lähinnä järjestäytymisasioita, kuten komission puheenjohtajan, väliaikaisten komissaarien ja parlamentin puhemiehistön valinta sekä pian väistyvän vanhan komission selonteot erilaisista aiheista ja niistä käytävä keskustelu. Myös Italia linjasi puheenjohtajuuskautensa tavoitteita ja painopisteitä.

Kuulun varsinaisena jäsenenä LIBE-valiokuntaan, jonka vastuualueeseen kuuluvat mm. maahanmuutto- ja turvapaikkakysymykset. Massiivinen muuttovirta Välimeren eteläpuolelta oli vahvasti esillä useammassakin asiakohdassa LIBEn kokouksessa 22.7. Kokouksen taltiointi löytyy täältä. Kohdat 5 (Italian puheenjohtajuuskauden prioriteetit) ja 6 (komission selonteko Välimeren tilanteesta) kannattaa katsoa läpi etenkin keskustelun osalta.

Parlamenttiryhmien linja ja toiminta maahanmuutto- ja turvapaikkakysymyksissä muistuttavat hyvin paljon sitä, mitä olemme viime vuosina nähneet kotimaassa. Vihreät, äärivasemmisto ja sosialidemokraatit ovat äänekkäästi ja paatoksella sitä mieltä, että kenen tahansa oikeus tulla Eurooppaan ja tuoda sinne myöhemmin perheensä on ihmisoikeus, jota ei saa rajoittaa. Ratkaisuksi laittomaan maahantuloon ehdotetaan sitä, että avataan uusia reittejä tulla Eurooppaan laillisesti. "Taakanjako", tulijoiden tasaisempi sijoittaminen jäsenmaihin unionitason päätöksillä, on keskeinen tavoite, samoin yhteinen turvapaikkapolitiikka.

Perinteinen oikeisto, eurooppalainen "kokoomus", on täysin hiljaa. Suhtautuminen muuttoliikkeeseen on epäilemättä nihkeämpi kuin vasemmistolla, mutta aihe on niin voimakkaasti epämukavuusalueella, että vasemmiston annetaan rauhassa dominoida keskustelua.

Kriittisiä puheenvuoroja esittivät lähinnä eurokriittisten ryhmien eli ECR:n ja EFDD:n edustajat, mm. allekirjoittanut, valiokuntavastaavamme Timothy Kirkhope, Ruotsidemokraattien Kristina Winberg sekä ryhmien ulkopuolelta Saksan pahamaineista (mutta havaintoni mukaan mainettaan parempaa) Kansallisdemokraattista puoluetta edustava Udo Voigt. Puheenvuoroissa korostettiin sitä, että resurssit tulisi käyttää pakolaisten olojen kohentamiseen kriisialueilla tai niiden läheisyydessä. Se, että ulkorajavalvonta on Välimerellä muuttunut meripelastusoperaatioksi, sekä se, että kaikille meren yli päässeille käytännössä myönnetään oleskelulupa, tosiasiassa rohkaisee entistä useampia elintasosiirtolaisia yrittämään pääsyä Eurooppaan. Tämä lisää yhtäältä tragedioita merellä ja toisaalta maahanmuuton synnyttämiä ongelmia Euroopassa. Laittoman siirtolaisuuden keskeinen ongelma ei ole se, että se on laitonta, vaan se, että katastrofaalisesta työttömyydestä kärsivällä Euroopalla ei ole mitään mahdollisuuksia työllistää tai integroida sellaista siirtolaisainesta, jota meren yli on pyrkimässä.

Sieltä nimittäin ei pääsääntöisesti ole tulossa uusia Fazereita, Finlaysoneita ja Sinebrychoffeja.

Epäonnistuneen integraation seuraukset näemme lisääntyvänä gettoutumisena, lisääntyvänä rikollisuutena ja kasvavina jännitteinä eurooppalaisissa yhteiskunnissa, sosiaaliturvajärjestelmien kuormittumisesta puhumattakaan.

Nykykäsitystä "ihmisoikeuksista" on syytä pohtia muutaman virkkeen verran. Niin kauan kuin ihmisoikeuksista on puhuttu, on vallinnut yhteisymmärrys siitä, että ne ovat ajasta ja paikasta riippumattomia perusoikeuksia, jotka kuuluvat yhtäläisinä aivan jokaiselle ihmiselle. On kuitenkin nähtävissä, että yhä useampi etuoikeus tai suoranainen luksusoikeus on siirtynyt ihmisoikeuksien kategoriaan. Varhaisempina aikoina ihmisoikeudet merkitsivät tyypillisesti yksilön ja ryhmien oikeutta olla joutumatta julkisen vallan toimenpiteiden kohteeksi. Esim. oikeus puhua omaa kieltä ja siirtää se lapsille, tai oikeus harjoittaa haluamaansa uskontoa, tai oikeus ilmaista poliittisia ja muita mielipiteitä, tai oikeus olla tulematta syrjityksi taustansa perusteella olivat ihmisoikeuksia. Tällaisille oikeuksille on ominaista, että ne eivät maksa kenellekään mitään, minkä vuoksi ne voidaan turvata kaikille pelkällä hyvällä tahdolla ja poliittisilla päätöksillä. On realistista ja kohtuullista vaatia yhteiskuntia takaamaan tällaiset oikeudet, koska siten toimimalla yhteiskunta ei menetä mitään.

Sen sijaan esimerkiksi oikeutta omistaa mersu ei ainakaan toistaiseksi pidetä ihmisoikeutena. Miksi ei? Olisihan mukavaa, jos kaikilla olisi mersu. Se, että ihmisillä on varallisuudestaan riippuen eritasoisia autoja, herättää kateutta ja pahaa mieltä. Joillakuilla ei ole varaa minkäänlaiseen autoon. Mersun omistamista ei pidetä ihmisoikeutena, koska tämän oikeuden toteuttaminen edellyttäisi julkisen vallan merkittävää rahallista väliintuloa ja olisi näin ollen mahdotonta tai ainakin vaikeaa.

Kuitenkin "ihmisoikeuksien" joukkoon on vaivihkaa ilmaantunut oikeuksia, jotka muistuttavat oikeutta omistaa mersu. Jo se, että ihmisten vapaa liikkuminen rajojen yli, tässä tapauksessa Eurooppaan, olisi ihmisoikeus, on kyseenalaista. Niin kauan kuin on ollut valtioita ja tunnustettu niiden suvereniteetti oman alueensa suhteen, maahantulo on ollut etuoikeus, ei ihmisoikeus. Eurooppalaisen on aivan turha kuvitella voivansa muuttaa esimerkiksi Yhdysvaltoihin (tai oikeastaan minnekään), jos on olemassa pieniäkään merkkejä siitä, että hänestä muodostuisi tavalla tai toisella rasite vastaanottavalle yhteiskunnalle. Miksi eurooppalaisilla pitäisi olla velvollisuus suhtautua Afrikasta tuleviin ihmisiin toisin?

Vielä mutkikkaammaksi tilanne muuttuu, jos myös oikeus elää vastaanottavan yhteiskunnan veronmaksajien lompakolla on "ihmisoikeus". Oikeus uskonnonharjoittamiseen on muuttunut oikeudeksi harjoittaa uskontoa muiden ihmisten rahalla. Oikeus perhe-elämään on muuttunut oikeudeksi tuoda perheensä muiden ihmisten elätettäväksi. Ja niin edelleen.

Ihmisoikeudet eivät siis enää tarkoita niinkään oikeutta tulla jätetyksi rauhaan vaan oikeutta muiden ihmisten työllään kustantamaan hyvinvointiin. Paitsi että tämä on mielestäni väärin ja epäoikeudenmukaista, se myös johtaa ennemmin tai myöhemmin mahdottomaan tilanteeseen. Jos jokin oikeus on rajoittamaton (kuten ihmisoikeuksien tietenkin kuuluu olla), mutta sen toteuttaminen tapahtuu rajallisilla resursseilla, mitä tehdään sitten, kun rajalliset resurssit on kulutettu? Peruutetaanko kyseinen ihmisoikeus?

Tulonsiirtovaltio tarjoaa monenlaista hyvää asukkailleen. Koska verotettavien ihmisten ja toimijoiden määrä on rajallinen, myös edunsaajien määrä on pidettävä rajallisena. Hyvää ei voida jakaa laajenevalle joukolle, jos rahoittajien määrä pysyy ennallaan tai peräti kutistuu.

Palataan hetkeksi LIBEn kokoukseen. On ymmärrettävää, että Italia, Espanja ja Kreikka kannattavat taakanjakoa, ovathan ne Välimeren rantavaltioina nykyisen kehityksen suurimmat häviäjät. Merkillepantavaa kuitenkin on, että kaikkein vauhkoimpia olivat ruotsalaiset sosialidemokraatit. Vaikka Ruotsi ottaa jo nyt väkilukuun suhteutettuna vastaan enemmän "humanitaarisia" tulijoita kuin yksikään toinen Euroopan maa, lisää pitäisi saada ja paljon. Ei saa rajoittaa. Ihmisoikeus, työvoimapula yms.

Koko poliittisen urani ajan keskeinen viestini on ollut, että Suomella ei pitkän päälle ole yhteiskuntana eikä kansantaloutena varaa nykyisenlaatuiseen maahanmuuttoon. Toimittajat ovat usein kysyneet, miten Ruotsilla sitten on varaa paljon suurempiin määriin. Kysymys on virheellisesti asetettu, koska ei Ruotsilla olekaan niihin varaa.

Expressen julkaisi toissapäivänä ajatuksia herättävän artikkelin länsinaapurista. Ruotsiin on tulossa tänä vuonna 80 000 turvapaikanhakijaa. Seuraavalla hallituskaudella, vuoteen 2018 mennessä, uusia hakijoita arvellaan tulevan 260 000. Näihin lukuihin ei tietenkään sisälly perheenyhdistäminen, jonka Ruotsi on luvannut automaattisesti ainakin kaikille Syyriasta tulleille, käytännössä myös useimmille muille.

Numerot ovat huikeita. Jo vuonna 2010 9,2% Ruotsin väestöstä, 859 000 henkeä, oli syntynyt paitsi Ruotsin myös EU:n ulkopuolella. Lukema ei kerro koko totuutta, koska se ei huomioi ulkomaalaisten Ruotsissa syntyneitä lapsia. Kokonaan tai osittain maahanmuuttajataustaisia oli 27% Ruotsin asukkaista. Vuodesta 1970 lähtien Ruotsiin on muutettu lähinnä turvapaikan tai perheenyhdistämisen perusteella.

Expressenin jutun mukaan ennennäkemätön maahanmuuttajavyöry edellyttää 48 miljardin kruunun lisärahoitusta Maahanmuuttovirastolle. Tulijoiden vastaanottoon käytettävä kokonaissumma vuoteen 2018 asti on tämän jälkeen 139 miljardia kruunua, n. 15,5 miljardia euroa. Hallitusrintama on laatinut kriisisuunnitelman maahanmuuton kustannusten rahoittamiseksi. Neljännes Maahanmuuttoviraston lisärahasta, n. 12 miljardia kruunua, aiotaan nipistää muista tukimenoista. Loput haalitaan rajoittamalla verovähennysoikeuksia sekä korottamalla liikekiinteistöjen verotusta, energiamaksuja ja todennäköisesti myös ansiotuloveroja.

Onko Ruotsilla siis varaa "ihmisoikeuksien" tuottamiseen? On, jos työn ja yrittämisen kasvava kurittaminen ovat siedettävä hinta. On, jos palavat lähiöt, lisääntyvä ja raaistuva rikollisuus, asuntopula, uskonnollinen fanatismi seurannaisvaikutuksineen ynnä muu sellainen ovat siedettävä hinta. Minun mielestäni ne eivät ole siedettävä hinta. Ruotsalaiset tietysti päättävät vaaleissa, mitä he ovat valmiit sietämään, mutta Suomen kannalta Ruotsin tie ei ole kovin houkutteleva.

Ruotsin Maahanmuuttoviraston pääjohtaja Anders Danielsson pitää asuntokysymystä kaikkein vaikeimpana ongelmana. Asunto, ei siis asuntolamajoitus, on luonnollisesti ihmisoikeus. Kun tiedetään, millaisissa vaikeuksissa julkinen ja tuettu asuntotuotanto niin Suomessa kuin muuallakin on, 100 000 maksukyvyttömän ihmisen majoittaminen vuosittain on melkoinen haaste. Vaikka unohdettaisiin rahallinen aspekti, on vaikeaa löytää riittävästi seiniä ja kattoja edes uusille tulijoille, puhumattakaan, että niitä riittäisi kenellekään muulle. Esimerkiksi pienituloisille opiskelijoille ja työntekijöille, joiden on työ- tai opiskelupaikan vuoksi pakko asua suurilla paikkakunnilla, eli juuri siellä, minne maahanmuuttajatkin haluavat ja jostakin syystä pääsevät.

Ongelma on tuttu myös Suomessa. Jos aidossa tarpeessa olevat ihmiset eivät löydä pääkaupungista kohtuuhintaista asuntoa, mutta tyhjää toimittavat maahanmuuttajat saavat asunnon veronmaksajien rahalla, voidaan perustellusti kysyä, ovatko kunnallisen asuntojonon kriteerit aivan kohdallaan ja onko tällainen edes kunnan talouden kannalta kestävää kehitystä.

"Meidän on avattava sydämemme", sanoo pääministeri Fredrik Reinfeldt. Ja vähän muutakin.