Ei Kokkola mikään maailman pahin paikka ollut kasvaa. Paikkakunnan pienuus kuitenkin tuntui: kaikki tunsivat ja homoksi huutelun kynnys oli matala. Muutamat kaverit puolustivat ja olivat itse joutua tappeluihin. Pahalta tuntui silti se, että useimmat olivat hiljaa.

– Sitä miettii, eivätkö ihmiset vain uskalla tai halua puuttua – vai ovatko he itsekin samaa mieltä, pohtii Mika Pietilä yli kaksikymmentä vuotta myöhemmin.

Loppuviikolla hän osallistuu synnyinkaupungissaan ensimmäiseen Kokkola Prideen, josta iloitsee ja jonka toivoo tuovan tukea ja yhteenkuuluvuuden tunnetta seksuaali- ja sukupuolivähemmistöille. Tapahtuman valmistelu ei ole sujunut ilman vastustusta, eikä Pietilä sitä kuvitellutkaan.

– Joku on sanonut, että tarvitseeko niitä prideja nyt enää järjestää, kun tasa-arvoinen avioliittolaki on saatu. Ei ole kyse vain siitä, vaan pridet tuovat ihmisiä yhteen. Toisaalta kyse ei ole vain juhlasta, vaan isommasta asiasta yhdenvertaisuudelle: ettei se olisi hyshys-asia, vaan arkea, pohtii Pietilä.

Huutelu jäi muuton mukana

Uudessa kotikaupungissa on vierähtänyt jo toistakymmentä vuotta. Pääsyy muuttoon ei ollut suvaitsemattomuus, vaan työ.

– Mutta ei voi kieltää, etteikö olisi ollut ajatuksia siitäkin, että on vihreämpää ruohoa muualla.

Isompi kaupunki toi vilkkaamman kulttuurielämän ja samaa sukupuolta oleville pareille enemmän toimintaa ja vertaisia. Toisaalta vahva uskonnollisuus leimaa ilmapiiriä. Kadulla huuteluun Pietilä ei ole Oulussa kuitenkaan koskaan törmännyt.

– Ei, sitä en tosiaan Kokkolasta kaipaa.

Paikalliskulttuureissa on yhä eroja sukupuolen moninaisuuden tiedostamisessa ja huomioimisessa. Myös alueen uskonnollisuus vaikuttaa, sanoo johtava sosiaalityöntekijä Maarit Huuska Setan transtukipisteestä.

Murros on meneillään koko maassa, eikä pääkaupunkiseutukaan takaa helppoutta vähemmistöille.

– Ihmisellä voi olla hyvä elämä rakennettuna maaseudulla, kun verkostot ovat kunnossa. Toisaalta pääkaupunkiseudullakin mahdollisuus avoimuuteen voi riippua perhetaustasta, eikä homonuorenkaan ole aina helppo olla. Joka puolelta maata löytyy kaikenlaista suhtautumista, mutta toki kulttuurinen gäppi on olemassa, sanoo Huuska.

Suojamekanismiakin on tarvittu

Kun Mika Pietilä oli nuori, hän rajasi pois joitain osia elämästään. Ei paljon, mutta sen verran, että eläminen homona 80–90-lukujen pikkukaupungissa oli helpompaa.

– Jonkinlainen suojamekanismi siinä oli, kun nyt ajattelee. Olisi elämä voinut vaikeampaakin olla, mutta sitä muodostaa arjen ja rutiinit itselleen sopiviksi.

Nyt hän harmittelee sitä, että venytti turhaan homoudestaan kertomista esimerkiksi vanhemmilleen. Nykyinen aviomies on ensimmäinen miesystävä, jonka Pietilä esitteli kotona.

Aikuisena, nuorisotyön asiantuntijatyössään Pietilä on kerran kieltäytynyt luennointitehtävästä. Häntä pyydettiin puhumaan nuorisotyöstä ja -politiikasta yliopistoon maassa, jossa hänet olisi voitu tuomita kuolemaan. Syytä kieltäytymiselleen Pietilä ei pyytäjälle kertonut.

– Ehkä suojamekanismi sekin.

Avoimuus tilanteen mukaan

Nuorisotyötä koko ikänsä tehnyt Pietilä on nähnyt asenneilmapiirin muuttumisen: nyt puhutaan enemmän, ja esimerkiksi julkisuuden henkilöt kertovat seksuaalisuudestaan ja silottavat monen tietä. Työarjessaan Pietilä näkee, että nuorten elämä on nyt hyvin erilaista kuin oli hänen aikanaan.

– Asiat muuttuvat, ja hyvä niin. Ettei kaikkien nuorten, jotka kokevat kuuluvansa seksuaaliseen vähemmistöön, tarvitse kantaa raskasta taakkaa. Kun kuuntelee vanhempien kertomuksia, pohtii, millaista kuormaa he ovat kantaneet.

Setan Maarit Huuska näkee myös, että nykyään kaapista tullaan yhä nuorempina, ja vanhempienkin asenteet ovat muuttuneet avoimemmiksi. Vanhemmat myös kiinnittävät herkemmin huomiota lapsen sukupuoli-identiteettiin ja pohtivat, kuinka tukea tätä.

– Nuori saa paljon enemmän tukea kuin viisi tai kymmenen vuotta sitten.

Mika Pietilä kieltäytyi kerran luennointitehtävästä maassa, jossa hänet olisi homoseksuaalisuuden vuoksi voitu tuomita kuolemaan. Minna Lehtinen

Mika Pietilä on pohtinut vuosien varrella kyllä sitäkin, kenelle kenenkin seksuaalisuus ylipäänsä kuuluu: pitääkö se julistaa tai kertoa torilla. Miksi vähemmistöjen pitäisi olla avoimia?

– Toisaalta: vaikenemisen kulttuurin avulla päästään polkemaan kaikki vähemmistöt. Kun ei puhuta.

Ihan joka paikassa mies ei vieläkään ole ensi hetkestä asti avoin. Hän on oppinut tunnustelemaan ja punnitsemaan, miten puhuu outoon porukkaan tullessaan: puhuako puolisosta vai aviomiehestä. Joskus tulee nimittäin tunne, ettei avoimuus ole turvallista.

Pietilä toivookin esimerkiksi kouluttajien ja ryhmänvetäjien ajattelevan yhdenvertaisuutta tilaisuuksissa ja miettivän, millaisia kysymyksiä voi kysyä, jos kaikkien odotetaan vastaavan niihin.

Samaa hän toivoo itse asiassa kaikkien ihmisten parissa työskentelevien pohtivan: onko vähemmistöön kuuluvan heti tuotava esiin se, että kuuluu vähemmistöön ja koettava epätasa-arvon tunnetta?

Vähemmistöön kuuluminen muokkaa arvoja

Digitalisaatio on lisännyt keskustelua ja tehnyt sitä avoimempaa, mutta samalla lisääntyvät lieveilmiöt. Arvosanaksi julkiselle sateenkaarikeskustelulle Mika Pietilä ei antaisi seiskaa parempaa. Leimaavuus ja asiattomuus painavat, ja verkossa piiloudutaan nimimerkin taakse.

Toisaalta yhteisöllisyys vähemmistöryhmien kesken on lisääntynyt. Nyt käydään myös jo avointa keskustelua kirkon suhtautumisesta: voiko kirkko siunata seksuaalivähemmistöjä avioliittoon, mikä on avioliittokäsitys. Pietilä listaa ongelmakohdiksi adoptio-oikeuden ja siinä homoparien yhdenvertaisuuden muiden kanssa.

Vaikka elämän merkitykset syntyvät ihan muista asioista kuin seksuaalivähemmistöön kuulumisesta, Pietilä näkee, että arvomaailmaa se on muokannut. Tasa-arvo, yhdenvertaisuus ja ihmisoikeuksien merkitys korostuvat ja vaikuttavat esimerkiksi poliittisiin kantoihin.

– Itsellä on kokemuksia tilanteista, joissa ei ole aina kokenut olevansa yhdenvertainen. Tai on joutunut miettimään, mitä sanoo, ettei tule leimatuksi tai teilatuksi.

Pietilä kuvaa itseään toisaalta realistiksi.

– En usko, että koskaan päästään siihen, etteikö löytyisi toista mielipidettä.

Arki on samaa kuin kaikilla muillakin

Elämän sävyt Pietilän perheessä syntyvät samoista asioista kuin kaikilla: rakkaudesta, ystävyydestä ja perheestä ympärillä. On ollut surua ja kuolemaa, iloisia ja surullisia perhejuhlia. Työssä valoa ja varjoja, keittiössä maksettavia laskuja, palkasta raksuttamassa verot.

Mika Pietilä ja hänen miesystävänsä rekisteröivät parisuhteensa vuonna 2004 ja menivät sittemmin naimisiin. Perusteluja oli niin käytännöllisiä kuin tunteellisia: kihloihin mennessä oli luvattu kulkea toisen rinnalla.

Ja kun mahdollisuus tuli 13 vuotta parisuhteen rekisteröinnin jälkeen, miehet myös halusivat sen käyttää.

– Ja miksi ei? Jos tuntee, että toinen on se oikea, jonka kanssa haluaa viettää loppuikänsä.

Se, että ihmiset tulevat näkyviksi, on todella tärkeää. Johtava sosiaalityöntekijä Maarit Huuska Setasta

Pietilä on seurannut aktiivisesti Kokkola Pridea ennakoinutta, kiivastakin keskustelua ja harmittelee vastakkainasettelua ja asiaan kuulumatonta vertailua ihmisryhmien välillä.

– Keskustelu näyttää, että Pride tulee oikeaan aikaan ja oikeaan kaupunkiin. Monilta ihmisiltä puuttuu selkeästi tietoa sukupuoli- ja seksuaalivähemmistöistä, ja niistä on myös tärkeä keskustella. Yhdenvertaisuus ei ole keneltäkään pois, vaan se on kaikille.

Hän toivookin priden tekevän kokkolalaisista avarakatseisempia ja oppivan puhumaan asioista niiden oikeilla nimillä ja oikeassa asiayhteydessä. Setan Maarit Huuskan mukaan pridet ovat selvästi auttaneet juuri tässä: ne vaikuttavat ilmapiiriin ja kertovat, ettei kyse ole vain jostain "Helsingin hommasta".

– Se, että ihmiset tulevat näkyviksi, on todella tärkeää.

Henkilökohtaisempiakin tuntoja julkinen keskustelu on Mika Pietilässä herättänyt.

– Tuleehan tuosta vielä sekin tunne, että enkö ole yhdenvertainen ihminen muiden kanssa, olenko minä jollakin tapaa huonompi.