Kansainvälisistä harjoituksista kustannustehokkaasti torjuntakykyä

Jarmo Lindberg

Suomen puolustusvoimilla ei ollut kylmän sodan aikana juuri mitään yhteistyötä muiden maiden puolustusvoimien kanssa. Olimme tyhjiössä. Ainoat yhteydenpidot olivat käytännössä materiaalihankintoihin liittyvät koulutustilaisuudet valmistajamaissa. Muissa maissa kansainväliset harjoitukset olivat jokapäiväistä rutiinia. Ennen toista maailmansotaa kansainvälinen yhteistyö oli luontevaa. Muistan nähneeni kuvan, jossa 1930-luvulla Suomen ilmavoimien majurilla oli kuuden maan ohjaajan lentomerkki. Olimme puolustusvoimissa todennäköisesti 1930-luvulla kansainvälisempiä kuin koko kylmän sodan aikana.

Neuvostoliiton ja Varsovan liiton romahtamisen jälkeen tilanne alkoi muuttua myös Suomen osalta. Suomi liittyi Naton rauhankumppanuusohjelmaan heti avausvuonna 1994 ja aktivoimme myös Partnership Activity and Review Program (PARP) ohjelman yhteistoimintakykyjemme kehittämiseksi. 1990-luvulla puolustusvoimien kansainvälinen yhteistyö oli käytännössä yksittäisten henkilöiden ja pienryhmien osallistumista seminaareihin, yhteistyötilaisuuksiin ja esikuntaharjoituksiin. Mutta sekin oli uutta verrattuna edellisiin vuosikymmeniin. Merivoimat oli liikkeellä jo 1990-luvulla aktivoiden osallistumisen BALTOPS-harjoituksiin vuosikymmenen puolivälissä. Samaan aikaan taktisen koulutuksen ”piikkinä” voidaan todeta ilmavoimien eri Hornet-ohjaajaryhmien yhteensä kolme vuotta kestänyt tyyppikoulutus ja perusteellinen taktinen koulutus Kaliforniassa ja Nevadassa Yhdysvaltain merivoimien hävittäjälaivueessa.

Vuosituhannen vaihteen jälkeen kansainvälinen harjoitusyhteistyö alkoi nopeasti muuttua. Kaikkien puolustushaarojen eli maa-, meri- ja ilmavoimien esikuntaupseereiden lisäksi alettiin lähettää yksiköitä Suomen ulkopuolelle harjoituksiin. Ilmavoimien operaatiopäällikkönä seurasin ruotsalaisen lento-osaston tuloa Rovaniemelle ja sen jälkeen ensimmäisen Hornet-osaston lähettämistä 2001 Ronnebyn tukikohtaan Etelä-Ruotsiin. Siitä se lähti eikä paluuta kylmän sodan tyhjiöön ole kaivattu. Tuntuu lähes hämmentävältä ajatella, että kiehuimme omissa rasvoissamme noin puoli vuosisataa. Suomessahan on kaikilla yhteiskunnan aloilla aina korostettu avoimuuden ja kansainvälisen yhteistyön merkitystä - mutta jostain syystä ei puolustusvoimien osalta.

Termodynamiikan toisen lain mukaan suljetussa järjestelmässä epäjärjestys kasvaa kunnes järjestelmä romahtaa. Me elimme suljetussa järjestelmässä kansainvälisen vertailtavuuden suhteen, mutta järjestelmä ei romahtanut. Kehityksen edellytyksenä on avoimuus ja vertailtavuus. Sitä me emme tehneet, koska siihen ei ollut edellytyksiä. Vuosituhannen vaiheen jälkeen tilanne muuttui. Yllättäen puolustusvoimien yksiköt pääsivät vertaamaan (benchmarking) taitotasoaan Euroopan eri joukkojen kanssa. Ammattilaisille oli erittäin mielenkiintoista päästä lopultakin näkemään missä mennään ja miten pärjätään eri maiden yksiköiden kanssa.

Oma näkemykseni uudessa tilanteessa vuosituhannen vaihteessa oli se, että meidän tulee etsiä Euroopasta eri asevoimien parhaat yksiköt ja mennä heidän kanssaan pienillä kustannustehokkailla joukoilla taktisesti vaativiin harjoituksiin, joista kotiutamme saamamme opit kotimaan torjuntakyvyn kehittämiseen. Tätä kantaani en ole muuttanut myöhemmin. Harjoituskokemukset karttuivatkin nopeasti 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä. Suomalaiset yksiköt otettiin hyvin vastaan kansainvälisissä harjoituksissa. Meidät todettiin yhteistyökykyisiksi ammattilaisiksi, minkä seurauksena kutsuja uusiin harjoituksiin alkoi sataa tahdilla, johon ei kyetty vastaamaan. Tärkeää oli se, että ammattitaitoisella toiminnalla joukkomme lisäsivät puolustusvoimien torjuntakyvyn uskottavuutta eri puolilla Eurooppaa. Sanoma kiirii nopeasti ammattilaispiireissä.

Euroopassa kansainvälisissä harjoituksissa käytetään vain Nato-standardeja, koska lähes kaikki maat kuuluvat liittoon eikä muita standardeja ole olemassa. Tämän seurauksena myös liittokunnan ulkopuolisten maiden välisissä harjoituksissa esim Suomen ja Ruotsin välillä käytetään samoja standardeja. Harjoitus harjoitukselta maiden välinen yhteensopivuus ja –toimivuus lisääntyvät ollen tällä hetkellä erinomaisella tasolla.

Puolustusvoimilla on ollut viime vuosina hieman yli 60 kansainvälistä harjoitusta vuosittain. Rahaa harjoituksiin on käytetty noin 5,5 M€ vuodessa. Tänä vuonna harjoituksia on 87, koska kahdenvälisten harjoitusten määrä on kasvanut. Kauas on tultu kylmän sodan vuosista eikä sinne haluta takaisin. Suomi on maa, joka elää kansainvälisestä yhteistoiminnasta. Tämä pätee myös puolustusvoimiin. Meidän pitää olla avoimia, läpinäkyviä ja yhteistoimintakykyisiä. Meidän on hanakasti haettava vertailtavuutta ja oppia kansainvälisistä harjoituksista, jonka jälkeen hyväksi havaitut opit on häpeilemättä kopioitava kotimaan puolustusta tehostamaan. Kaikkein kustannustehokkain tapa tähän on se, että kansainvälisiä harjoituksia järjestetään Suomessa, jolloin vieraat maksavat kaikki osallistumiskustannukset halutessaan tulla kanssamme harjoittelemaan. Me voimme toimia kotitukikohdistamme ilman lisäkustannuksia. Itsekästä, mutta tehokasta.

Kirjoittaja on kenraali ja Suomen Puolustusvoimain komentaja.