Argumenteringen upprepades delvis i går. Motiven är två. Dels finns det skäl att ta reda på hur SD tänker i frågor som gäller exempelvis energi, skola, försvar eller skatter. Det kan vara viktig kunskap för att kunna bedöma den politiska utvecklingen. Dels kan partiet långsiktigt påverkas till att bli mer civiliserat och ”normalt”. Nilsson påminner om hur Miljöpartiet efterhand har frångått ett antal omöjliga ståndpunkter. Också SD är inne i en förändringsprocess – se bara på hur partiprogrammet reviderats år efter år och hur uppenbara rasister utesluts, skriver han.

Näringslivet och dess organisationer gör naturligtvis som de vill. Men vilken realism ligger det egentligen i PM Nilssons resonemang?

Miljöpartiet har trots åtskilliga märkliga ståndpunkter ändå haft som ambition att etablera sig som en av många aktörer i den normala svenska politiken. SD:s mål är att förändra hela den svenska politiken i ett antal mycket grundläggande värderingsfrågor.

Partiprogrammet har förvisso skrivits om. Resonemang som bygger på uttalade föreställningar om medfödda skillnader i begåvning eller karaktär mellan olika folkgrupper (som fram till för några år sedan exempelvis ledde till krav på förbud mot utlandsadoptioner) har ersatts av resonemang om kulturella skillnader. Under rubriken ”en öppen svenskhet” tycks man i princip acceptera att också personer med annan etnisk bakgrund kan ”bli svenskar”, förutsatt att de antar de beteenden och kulturmönster som SD definierar som svenska.

Men denna förändring är inte en följd av riksdagsinträdet, som PM Nilsson tycks tro, utan en följd av ett taktikskifte i samband med att Jimmie Åkesson 2005 ersatte Mikael Jansson som partiledare.

De våldsamma attackerna mot ”islam” – till skillnad från påståenden om etniska grupper – är en logisk konsekvens av den nya begreppsapparaten. Det man står för är alltjämt en föreställning om ett helt homogent och likriktat samhälle av ett slag som vi aldrig haft under Sveriges långa historia. Utfallen mot romer antyder dessutom att det etniskt motiverade synsättet lever kvar.

Säkert anser också PM Nilsson att sådana föreställningar strider mot den människosyn som är demokratins och det öppna samhällets förutsättning. Men vad finns det för skäl att tro att de skulle överges av SD bara för att partiet kommer i närmare kontakt med världen omkring sig? I själva verket är det ju fråga om Jimmie Åkessons stora innovation – att i uttryckssätt och begreppsapparat tona ned den etniskt baserade nationalismen till förmån för kulturnationalism – i syfte att göra SD mer valbart. Skulle kulturnationalismen överges så skulle partiet med största säkerhet spricka och huvuddelen gå över till mer uttalat rasistiska grupperingar. Det är också tydligt att de uttryckssätt och beteenden som ibland leder till uteslutningar av partimedlemmar på lägre nivå accepteras när det gäller nyckelpersoner inom SD.

PM Nilsson reflekterar inte heller över att SD uttryckligen relaterar de åsikter man kan ha i övriga frågor till föreställningen att Sveriges välstånd och välfärd är beroende av att befolkningen är enhetligt ”svensk”. Därför säger ledande Sverigedemokrater som pressekreteraren Linus Bylund och Jimmie Åkesson själv att invandring och öppenhet är fel också om den skulle vara ekonomiskt lönsam. ”Folkhemmet” måste i SD:s föreställningsvärld vara homogent, oavsett vad det ekonomiska utfallet av stängda gränser skulle bli. Den senaste och kanske bästa analysen av detta finns i Expressenjournalisten David Baas reportagebok Bevara Sverige svenskt (Bonniers) som utkom för några veckor sedan.

Både näringslivet och PM Nilsson gör naturligtvis som de vill. Men tanken att SD skulle förmås att överge just de ståndpunkter och resonemang som betingar hela partiets självbild förefaller helt verklighetsfrämmande.

Håkan Holmberg

Politisk chefredaktör