Da jeg forleden uge tog S-toget på vej til arbejde, blev jeg meget forarget. Foran mig lå en avis, og på forsiden stod der: Elever køber sig til gode karakterer. Jeg bladede hurtigt frem til det angivne sidenummer for at læse artiklen. Den omhandlede 3.Gernes store opgave, SRP (Studieretningsprojekt), og hvordan et stigende antal af elever i desperation betaler en universitetsstuderende for at skrive stilen. De gør dette, forklarede artiklen, på grund af presset, der ligger på gymnasieeleverne nu om dage. Karaktergennemsnittet for at komme ind på universitetet stiger år for år, og ikke alle kan følge med. De studerende tyr derfor til andre midler for at komme ind på drømmestudiet.

I starten følte jeg mig indigneret over snyderiet, men i takt med, at toget rullede mod Lyngby Station, begyndte jeg at forstå. For i hverdagen som andetårs gymnasieelev oplever jeg også det pres, der får 3.Gs studerende til at ty til lette løsninger. Når kvoterne hvert år offentliggøres, sidder mange og krymper sig. En stemning af panik spredes, når det bliver bekendtgjort, at drømmeuddannelsen nu er uden for rækkevidde på grund af en stigning på et par decimaler.

Efterhånden føles det som et ubærligt nederlag, hver gang man får karakteren 7 for en stil eller en blækregning, for de fleste uddannelser kræver i hvert fald et snit på 9. Og i en tid med stor ungdomsarbejdsløshed er presset endnu større. Nu går jagten på uddannelserne med jobsikkerhed. Og i takt med, at eftertragtningen bliver højere, stiger kvoterne til det ekstreme. Eksempler kunne være International Business med et snit på 11,9 eller Medicin på 11,1. Begge uddannelser giver nogenlunde jobgaranti, så det er her, de studerende søger hen.

Men hvad, hvis man ikke har snittet til det? Presset fra det virkelige liv er til sidst til at tage og føle på. Så snart gymnasiets trygge rammer er bristet, kan ingen hjælpe dig mod de skyhøje kvoter og forventningerne til den gode uddannelse. Studerende ender derfor med at føle sig nødsaget til snyderi, for at klare sig igennem nåleøjet.

SRP tæller for to hele karakterer, så opgaven har en væsentlig betydning for det endelige snit. Men selvom de studerende er topscorere på karakterskalaen, vil det ikke nødvendigvis sige, at de har hvad der skal til, for at kunne gennemføre uddannelserne med de højeste adgangskvotienter. Især ikke, hvis de studerende i virkeligheden har bluffet sig gennem gymnasiet, ved blandt andet at få en anden til at skrive deres SRP.

De virkelige genier kan også findes længere nede på skalaen. For kan intelligens overhovedet måles i karakterer? Lad os tage et opdigtet, dog ganske realistisk scenarie: Peter drømmer om at blive kemiingeniør, da han er god til fysik/kemi og matematik. Desværre kniber hans danskfaglige egenskaber. Peters gennemsnit af de sammenlagte karakterer er derfor ikke højt nok til, at han kan læse på sit drømmestudium. Han er nu tvunget til at fravælge sin passion til fordel for noget, der kræver et lavere snit. Studerende som den opdigtede Peter, findes i tusindvis. Jeg er selv en af dem. Jeg har altid haft svært ved tal, og i gymnasiet blev det endnu værre. Differentialkvotienter, integralregning og andengradspolynomier er ikke lige min kop te, og det kan ses på karaktererne. Det trækker mit snit gevaldigt ned, og har gjort, at jeg også må komme med nødløsninger for, hvilken retning jeg vil gå i livet efter gymnasiet. Ikke at jeg ville vælge at snyde i min SRP, men jeg kan sætte mig ind i den desperates tankegang.

Og kommer det så ikke ud på ét? Meget kan gøres for at hæve snittet, uden at det indebærer nogen form for hjernegymnastik fra egen side af. Som det nævnte eksempel: få andre til at klare arbejdet. Nu er det de færreste tilfælde der gør brug af snyd, men det er disse tilfælde, der er oppe at vende i denne debat. Fortjener en bluffer med et højt snit at komme ind på drømmeuddannelsen? Mens de ordblinde og de sprogligt udygtige ikke kan komme ind på fx medicin?

En løsning kunne være at erstatte kvote-optagelses-systemet med optagelsesprøver, der i højere grad viser en viden om det aktuelle fag. Hvis universiteterne gjorde brug af en sådan prøve, ville de studerende ikke i samme grad føle sig nødsaget til at snyde. Alt ville ikke afhænge af en enkelt faglig brist. Det er ikke længere knald eller fald ved SRP-opgaveskrivning. For år tilbage blev der også gjort brug af stopprøver. Undervejs i studiets første år blev eleverne udsat for en nådesløs prøve, der måske sorterede halvdelen fra. Men det er dog en ganske retfærdig metode, der også fremmer de dygtige elever med evner inden for netop det fag. Til sidst står man tilbage med den håndfuld studerende, der brænder for uddannelsen, og er de bedst egnede. Stopprøverne er ikke barnemad, og det er de virkelige talenter, der klarer sig igennem. Også selvom de måske ikke var gode til andre irrelevante fag for studiet.

Ved brug af kvote-systemet er der større fokus på, hvad eleverne er dårlige til. Og elever med dårligt selvværd er mere tilbøjelige til at snyde. For derfor at undgå fuskeri med SRP, er det måske på tide at skifte kvotesystemet ud med et mere realistisk system, der i højere grad afspejler elevernes brugbare evner inden for den uddannelse, de søger. Så vil presset også lette en smule fra de studerendes skuldre, og de vil klare sig bedre i gymnasiet.

Der er ingen tvivl, om at kvotesystemets mangler er mange, og hvis man kan forhindre antallet af købte SRPer ved en omlægning, er det måske på tide at revurdere systemet.