»Væbnet kamp«. Sådan betegnede den forhenværende departementschef i Skatteministeriet Peter Loft for nylig i TV 2 relationen mellem journalister, der søger aktindsigt, og embedsmænd, der skal besvare journalisternes anmodninger.

Da Information taler med Peter Loft, understreger han, at den militære metafor er en lidt for skarp formulering. Men grundbetydningen står han ved.

»Aktindsigt er en mulighed for, at der kan blive blotlagt fejl, og derfor er man påpasselig med, hvad man udleverer,« siger han og understreger, at embedsværket efter hans vurdering generelt accepterer offentlighedsloven.

Når Peter Loft i en bibemærkning over for TV 2 kom ind på embedsværkets håndtering af aktindsigter, er det, fordi han i sidste uges afhøring i Skattesagskommissionen blev bedt om at forklare, hvorfor han tilbage i 2010 havde forsøgt at få fjernet nogle akter samt sit eget navn fra en aktliste over dokumenterne i sagen om Stephen Kinnocks skatteforhold, forud for at sagen skulle sendes til Folketingets ombudsmand. Ombudsmanden var gået ind i sagen på grund af en klage fra en journalist fra Jyllands-Posten, der havde fået afslag fra Skatteministeriet på aktindsigt i såkaldte ministerforelæggelser i sagen. Det medførte, at de oplysninger, Skatteministeriet afgav til Ombudsmanden, ville gå videre til journalisten på Jyllands-Posten, og af den grund var Peter Loft ikke meget for at have sit navn stående i papirerne. Det kunne nemlig give journalisten blod på tanden at se departementschefens navn nævnt i forbindelse med sagen, mente han.

Hvad er ærindet

Måske fordi Peter Loft siden blev fyret, er han i dag villig til at give et indblik i den kultur, der hersker i centraladministrationen, når det kommer til anmodninger om aktindsigt. Et emne, som meget få nuværende embedsmænd udtaler sig om.

Tidligere på året lavede Information en omfattende optælling af, hvor lang tid ministerierne er om at svare på anmodninger om aktindsigt. Den viste, at de 12 ministerier, som blev undersøgt, kun i 40 procent af de 936 sager, som undersøgelsen omfattede, overholdt offentlighedslovens svarfrist på ti dage.

Det handler i nogen grad om mangel på ressourcer, siger Peter Loft, der anslår, at der er kommet langt flere anmodninger over de senere år. Men i de politisk kontroversielle sager er der ofte også en anden grund.

»Sideløbende med at man finder akter frem, er der selvfølgelig også en kortlægning af, hvad det kan give af næring til pressen. Man gennemgår de akter, der er blevet begæret aktindsigt i, og så gør man sig overvejelser om, hvad journalistens ærinde egentlig kan være. Hvis man kan gætte det, så kan man også så småt begynde at arbejde på et eventuelt defensorat, hvis der bliver brug for det,« siger han og tilføjer:

»Journalisten leder efter en historie. Embedsmanden forsøger at undgå den.«

Særlige kneb

Som hovedregel passerede alle anmodninger om aktindsigt Peter Lofts skrivebord, da han var departementschef i Skatteministeriet. Selvfølgelig ikke, når det bare var en uskyldig henvendelse fra en borger eller en nørdet henvendelse fra et tidsskrift, men alle begæringer om aktindsigt, der kom fra pressen, blev den daværende departementschef orienteret om.

»Det var sjældent, at jeg gjorde noget ved det. Men det giver en god pejling om, hvad der er i vente. Og så kan man på forhånd se, om det er noget, man bør interessere sig for,« siger Peter Loft og understreger, at det i de fleste tilfælde blot var til orientering – ikke en afgørelse, han skulle træffe.

»Men hvis sagen var lagt op inden, kunne man da stille spørgsmål ved fortolkningen af loven. Som regel stolede jeg dog på mine medarbejdere, der vidste mere om det, end jeg gjorde,« siger han.

Ifølge Loft har han også »masser af gange« orienteret en minister om sager om aktindsigt. »Særligt hvis det vedrørte ministeren selv, eller hvis man kunne se, at her var en journalist ved at afdække eller finde materiale til en større artikelserie, som ville give kunne en form for politisk genklang.«

Anonyme embedsmænd har tidligere fortalt til netportalen Altinget.dk, at man på Slotsholmen undgår, at dokumenter bliver underlagt aktindsigt ved at runddele dem fysisk på møder, så de ikke bliver journaliseret. En anden finte er ifølge de anonyme embedsmænd at bruge private e-mailkonti, så mails ikke blev journaliseret. Peter Loft mener ikke, at det er den generelle praksis, men som han siger: »Jeg har godt hørt om det, og jeg har muligvis også været ude for det.«

Et andet kneb er, forklarer Peter Loft, at oprette arbejdsgrupper på tværs af ministerierne. Det kan i nogle tilfælde sikre, at arbejdet undgår at blive underlagt aktindsigt, selv om arbejdsgrupperne ikke er reelle arbejdsgrupper. »Og det kan da godt ske, at man har set nogle temmelig løst funderede arbejdsgrupper, som hurtigt blev opløst. Det vil jeg ikke udelukke,« siger han uden at ville gå nærmere ind i det.

Ombudsmanden har tidligere løftet pegefingeren over for et muligt eksempel på denne praksis og kaldt det »offentlighedstænkning«.

Zig-zag sagsbehandling

I offentlighedsloven – både den, der gælder nu og den nye, der gælder fra nytår – gælder et princip om mer-offentlighed. Det betyder, at myndighederne er forpligtede til at overveje, om de kan give aktindsigt i videre omfang, end det strengt taget kræves af dem.

Peter Lofts »ukvalificerede bud« er, at det sker i »meget beskedent omfang«. Af taktiske grunde, fortæller han og giver et eksempel: »Spørger du mig, om du må se et råd, som jeg har fået af Kammeradvokaten i forbindelse med en retssag, så vil man helt automatisk svare nej, fordi det er undtaget fra aktindsigt.«

»Men hvis det nu er et råd, som passer mig godt at få ud, fordi vi eksempelvis er blevet beskyldt for af politiske årsager ikke at føre en retssag, men faktisk har fået at vide af Kammeradvokaten, at der ikke er en kinamands chance for vinde sagen – ja, så ville jeg jo sige: Den giver jeg sgu da aktindsigt i. Det hjælper mig jo.«

Opstår der til gengæld en lignende sag, hvor man ikke ønsker Kammeradvokatens råd ud til offentligheden, så »slår man sig selv på munden«, siger Peter Loft. »Det giver jo en sjov og skiftende sagsbehandling, og så skal journalisten jo ikke være et geni for at regne ud, hvordan det forholder sig i sagen.«