Det er spændende tider, vi lever i. Tilbage Til Fremtidens ikoniske hoverboard er snart en realitet, og Facebook har just patenteret en ny metode, som kan bruges af banker til at vurdere en given persons kreditværdighed ud fra vedkommendes venneliste. Hvis dine venner er dårlige betalere, så er du nok også, forstås. Egentlig er det jo blot en naturlig udvikling af stalkersamfundets muligheder for skræddersyede løsninger. Du og din virtuelle omgangskreds er allerede under intens overvågning af ekskærester, nye kærester, kommunen, potentielle arbejdsgivere og frem for alt virksomheder med et godt tilbud especially for you, my friend. Hvorfor skulle banken så ikke have lov til at basere sine tilbud på dit digitale (privat-)liv?

Det kommer selvfølgelig til at foregå under ordnede forhold. Ingen enkeltpersoner, der sidder og snager i dine økonomiske forhold; kun algoritmens blinde retfærdighed. Metoden er i øvrigt heller ikke nyere end som så. De første medier hidsede sig allerede op over rygterne tilbage i 2011, før patentansøgningen overhovedet var sendt af sted. Tiden gik, og vi hidsede os ned igen.

Nogen ville måske indskyde en spydig bemærkning om kollektiv hukommelse og guldfisk, men ulig mennesker, så husker guldfisk faktisk glimrende. Som art har vi til gengæld en vidunderlig evne til at fortrænge ubehagelig viden, der ville placere os i endnu flere ubehagelige dilemmaer, hvis vi valgte at forholde os til den. I stedet fortsætter vi med at benytte tjenester som eksempelvis Facebook på Facebooks betingelser, fordi det er bekvemt. Vi mærker det knapt nok, når vi langsomt, men sikkert, sælger os selv bid for bid. Et pund kød, et gram ad gangen.

Men hvis du ikke vil betragtes som en fattig taber, så kan du jo bare unfriende dine fattige tabervenner. Skær dødvægten fra, hold op med at interagere med personer, der kan sætte dig i et dårligt lys. Du er ikke blot dine statusopdateringer, men også dine likes, dine venner og deres likes. Og nu også deres økonomi. Men hvor godt kender du egentlig dine venner? Måske skal vi til at bede om kreditvurderinger og sikkerhedsgodkendelser, før vi godkender venneanmodninger. Det kan Facebook sikkert også være behjælpelig med. En algoritme, der matcher dig op med personer fra de rette socialgrupper.

Bemærk, hvor naturligt det er at placere Facebook i skurkerollen her. Amerikansk virksomhed i seng med banker og reklamebureauer, lemfældig omgang med brugernes privatliv og dobbeltmoralsk tilgang til censur. Men Facebook – og tilsvarende tjenester – udnytter jo blot de muligheder, vi giver dem. Vi oprettede selv vores profiler, vi skaber selv det indhold, der holder tjenesterne i live. Og der er intet, der tvinger os til at blive; ikke andet end socialt pres, bekvemmelighed og flokmentalitet.

Da jeg var barn, læste min far kaninfablen Watership Down højt for mig. Én af historierne, der endnu står mig klarest, er historien om kaninkolonien, som stiltiende accepterede, at den lokale bondemand satte snarer op, mod at han holdt dem sikre og velnærede. Når en kanin gik i snaren, blev den øjeblikkeligt glemt af sine kammerater, og sådan kunne det komfortable liv fortsætte. At flytte var uhørt. Utænkeligt.

Vi glemmer ikke. Vi fornægter. Tager brodden af det snigende ubehag med galgenhumor og ironi. Hvem ved, måske er dette bare fremtiden. Det svider altid lidt, når mødommen ryger. That’s pride fucking with you, som Marsellus Wallace ville sige. Og vi ved jo alle, at har man intet at skjule, har man heller intet at frygte.

Tænk, hvis bankmanden sagde lige op i ansigtet på dig, at du ikke kan få et lån, fordi din veninde står i RKI. Skandale? Måske. I hvert fald et rasende facebook-opslag værdigt. Den slags pinlige optrin er vi heldigvis forskånet for, når vores liv reduceres til data. Det er jo ikke personligt. Det er bare forretning.