Trossamfunn bør finansiere seg selv | Ingunn Økland

Ingunn Økland Kommentator og hovedanmelder

11. mars 2016 11:18 Sist oppdatert 15. juni 2016

Politiet bærer ut beslag fra kontorene til Det Katolske Bispedømme i Oslo. Katolikkene er siktet for grovt bedrageri. Poppe, Cornelius

Norge gir statsstøtte til 749 trossamfunn. Men hvorfor skal skattebetalerne finansiere andres religiøse aktiviteter?

Har du et polsk-klingende navn i den norske telefonkatalogen? I så fall kan du ha blitt medlem av Den katolske kirke i Norge uten å ville det. Mellom 2011 og 2014 rekrutterte kirken 56.500 intetanende medlemmer. For hvert av disse medlemmene kunne kirken årlig innkassere rundt 900 kroner i offentlig støtte.

Det er selve denne registreringspraksisen som har fått Fylkesmannen til å anmelde Den katolske kirke for grovt bedrageri. Kirken er bedt om å tilbakebetale 40 millioner kroner. Katolikkene nekter for å ha gjort noe ulovlig og utarbeider i disse dager et sivilt søksmål mot staten.

Her kan du lese mer om rotet i Den katolske kirke:

Les også Nå kan medlemsjuks-regning bli dobbel så stor

749 trossamfunn

Den katolske kirke har åpenbart utvist dårlig skjønn, men kan likevel vinne i retten. Ifølge lovverket er det – merkelig nok – opp til det enkelte samfunn å bestemme metoden for innmelding. Interesserte må imidlertid melde seg inn selv.

Skjønt, ikke engang det er sikkert. Intetanende svensker kan bli registrert i Den svenska kyrkan i Norge. Ja, denne siste runden med rot og inkonsekvenser kaller på en kritisk gjennomgang av hele politikken på tros— og livssynsområdet.

Biskop Bernt Eidsvig er anmeldt for grovt bedrageri. Junge, Heiko

\I Norge er det uhyre enkelt å opprette et trossamfunn som kan kreve offentlig støtte. Faktisk så enkelt at vi i fjor hadde 749 slike samfunn.

Et offentlig utvalg ledet av Sturla Stålsett fastslår at ingen sammenlignbare land tilbyr like sjenerøse støtteordninger som Norge. Det er også høyst uvanlig å gi direkte pengestøtte til trossamfunn. Svenske trossamfunn kan komme i posisjon til å få ordinær statsstøtte, men antallet hadde i 2013 såvidt passert 20, noe som utløste 60 millioner kroner (NOU 2013:1).

Det samlede, norske medlemstallet er på over en halv million og utløser nærmere en halv milliard i støtte til små og store trossamfunn utenfor Den norske kirke.

«Trudom og ymist anna»

Hvordan kom vi dit?

Utviklingen skyldes en lov med det løselige navnet «Lov om trudomssamfunn og ymist anna». Den ble vedtatt i 1969 etter påtrykk fra kristne frikirker som mente det var urimelig at medlemmene betalte skatt til driften av statskirken. Loven sikret frikirkene økonomisk kompensasjon pr. medlem.

Jan Arild Snoen vil sette Kirken fri:

Les også La de troende betale for Kirken

Human-Etisk Forbund ble inkludert i ordningen i 1981. Deretter begynte den store veksten i muslimske menigheter. I dag er alle de store verdensreligionene representert, i tillegg til en rekke samfunn med temmelig kryptiske navn (Doxa Sti, Alt som er, C3 Church Fredrikstad, Kraftverket).

Multireligiøs bonanza

Det som startet som en særordning for frikirkene, ligner i dag en multireligiøs bonanza. Dilemmaet er ikke bare økonomisk:

I praksis støtter stat og kommune en rekke trossamfunn med holdninger man aldri ville akseptere i Den norske kirke. Man kan til og med si at pengestøtten bidrar til å fremme sterkt paternalistiske og reaksjonære tradisjoner. I Norge kan disse samfunnene – på statens bekostning – vokse seg store og sterke i allerede lukkede miljøer.

Aftenposten på lederplass:

Les også Medlemsavgift kan forhindre kirkejuks

Slik blir det fordi politikere mangler «aksjer» i trossamfunnene. På grunn av trosfriheten holder man avstand til indre anliggender.

Den norske kirke, derimot, har politikere åpent kunne påvirke fordi den inntil 2012 var definert som en statskirke. De kunne presse gjennom reformer og teologiske endringer det ikke var flertall for i kirkens egne organer.

Eksempelvis var det Stortinget som i 1938 åpnet for kvinnelige prester, og det var Kongen i statsråd som i 1993 utnevnte Rosemarie Köhn til Norges første kvinnelige biskop – mot Kirkerådets innstilling.

Mindre innflytelse, flere utgifter

Grunnlovsendringene i 2012 tillater Den norske kirke å bestemme over seg selv – i likhet med trossamfunnene. Detaljene vil bli utmeislet i en fornyet kirkelov. Kulturdepartementet presenterte lovproposisjonen i februar, og endringene skal opp til behandling på Kirkemøtet i april.

Kulturminister Linda Hofstad Helleland:

Les også Kirken skilles fra staten – ikke fra folket

Når båndene til staten løsner, skulle man kanskje tro at det økonomiske ansvaret avtar. Men paradoksalt nok øker de offentlige bevilgningene. Blant annet får staten en årlig ekstrautgift på 70 millioner kroner fordi prestene ikke lenger er pliktige til å bo i tjenesteboliger. Staten sørger for at kirkene kan gi prestene en lønnskompensasjon for de økte boutgiftene.

Betaling nedenfra

Den såkalte «prestelønnssaken» kan være detaljen som gjør bildet tydeligere. I hvert fall er Høyre og Fremskrittspartiet bekymret for det stadig stigende utgiftsnivået. Regjeringen har fått Venstre med seg på et lovforslag som skal sørge for at den nye ekstrabevilgningen ikke regnes inn i tilskuddsgrunnlaget for andre trossamfunn.

Hvis forslaget får flertall, må likebehandlingen vike for budsjetthensyn.

Det er feil vei å gå i et moderne og multireligiøst samfunn. Staten bør opprettholde likebehandlingen, men løse de økonomiske båndene til både Den norske kirke og trossamfunnene.

Selvfølgelig kan Den norske kirke betales nedenfra, gjennom medlemskontingent og gaver.

Det samme gjelder Jehovas vitner, Human-Etisk Forbund, Central Jam-E-Mosque, Buddhistforbundet, Evangeliehuset, Sjamanistisk Forbund – og Den katolske kirke.

I et moderne og multireligiøst samfunn burde det ikke være en oppgave for en sekulær styresmakt nærmest å fullfinansiere et hvilket som helst trossamfunn. Og den enkelte skattyter bør få slippe å støtte opp under religiøse tradisjoner han eller hun kanskje tar avstand fra.

Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter