Krim er russisk! | Carl I. Hagen

Carl I. Hagen

18. des. 2018 21:00 Sist oppdatert 19. desember 2018

Krim, 2014: Utenfor murene: russiske soldater. På innsiden: beleirede ukrainske soldater. Jan T. Espedal

Det som skjedde i 2014, var hva jeg vil kalle en gjenerobring av Krim tilbake til Russland.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Mine uttalelser om at vi bør akseptere at Krim-halvøya er en del av Russland har medført en del reaksjoner fra blant andre utenriksminister Ine Marie Eriksen Søreide (H) og leder av utenrikskomiteen Anniken Huitfeldt (Ap).

Cornelius Poppe, NTB scanpix

En del av Russland

Jeg vil gjerne forklare bakgrunnen for mitt syn.

Vi må da se på historien til Krim. En halvøy som har hatt en omskiftelig og blodig historie. Fra slutten av syttenhundretallet og til midten av nittenhundretallet har likevel Krim vært underlagt russisk overhøyhet, altså en del av- og styrt av Russland.

Krim har således ikke vært et fremmed territorium i sitt forhold til Russland. Professor emeritus Sigurd Skirbekk (Universitetet i Oslo) forklarte i Vårt Land desember 2014:

«Da ukraineren Nikita Khrusjtsjov i 1954 overførte Krim fra SSR Russland til SSR Ukraina, er det mye som tyder på at dette først og fremst var for å knytte Ukraina nærmere Russland og dermed gjøre det vanskelig for Ukraina å løsrive seg.»

Les også Les også: Hagen støtter Russland i Krim-konflikten

Statskuppet

Russland har omtrent i hele forrige århundre hatt sin hovedflåtebase i Sevastopol mot Svartehavet, og det har også vært en betydelig russisk befolkning.

I januar 2014 kom det til voldelige opprør og et statskupp i hovedstaden Kiev, rettet mot Ukrainas lovlig valgte president Janukovitsj som var meget vennligsinnet overfor Russland. Statskuppet som verbalt og på mange måter var støttet av USA og vestlige land, medførte makthavere som var provestlige og anti-Russland.

Putin ville selvsagt ikke risikere at hovedflåtebasen og Krim kunne komme under innflytelse av et kandidatland til NATO-medlemskap som var fiendtlig innstilt overfor Russland.

Folket ønsket Russland

Det som så skjedde, var hva jeg vil kalle en gjenerobring av Krim tilbake til Russland for å sikre flåtebasen og den russiske befolkning på Krim.

Høsten 2014 ble det avholdt en folkeavstemning om befolkningen ønsket å være en del av Russland eller en del av Ukraina (som OSSE var invitert til å kontrollere, men takket nei til, fordi OSSE var imot avholdelse av folkeavstemningen). I valget mellom å være en del av Russland eller Ukraina sa over 90 % at de ønsket Russland.

Jeg er tilhenger av at folket skal ha stor makt, og med et slikt resultat burde Vesten sagt at «når befolkningen på Krim ønsker å være en del av Russland, så bør vi respektere det, samt anerkjenne at Krim er russisk igjen».

Det motsatte skjedde dessverre. USA, som i årtier fremholdt overfor Sovjetunionen om Sør- og Mellom-Amerika: «Keep off our backyard!», eller «Hold dere unna vår bakgård!», utvidet NATO med mange tidligere Warszawapakt-land helt inntil den russiske grensen.

Forståelig russisk reaksjon

At en slik utvidelse av det som opprinnelig var en forsvarsallianse, men som hadde begynt å se på seg selv som et verdenspoliti som skulle gripe inn i flere land, virket provoserende på Russland, er egentlig lett å forstå. Når det var en risiko for at Ukraina kunne bli et NATO-kandidatland og samtidig ha kontroll med den russiske flåtebase i Sevastopol, var det ikke unaturlig at Russland reagerte.

Et USA som alltid gikk til store militære skritt for å bringe amerikanske krigsfanger og gisler hjem til USA i trygghet, burde satt pris på at Russland stilte opp for å forsvare interessene til den store russiske befolkning på Krim som fryktet de udemokratiske og etter hvert fascistiske makthavere i Ukraina.

Vi må ta til vettet

Uansett har nå sanksjonene og spenningen mellom Russland og Vesten vart i fire år uten noe håp eller signaler om forbedring. Vanlige folk i mange land lider under dette, og alt snakk om fornyet atomkappløp gjør folk flest utrygge og bekymret.

Da må vi ta til vettet og spørre: Hva skal til for å få et fredeligere og mer normalt forhold mellom Russland og Vesten. At Russland vil gi opp Krim vil åpenbart aldri skje. Da må man begynne å snakke sammen og finne frem til en plan for hvorledes forholdet kan bedres, ikke oppskalere konflikten slik vestlige ledere og NATO-ledere hele tiden bedriver.

Les også Ukraina nekter russiske menn adgang til landet

Må akseptere gjenerobringen av Krim

Det vesten bør tilby, er aksept av gjenerobringen av Krim uavhengig av om man mener den var i strid med folkeretten (som ikke hindret USAs inngripen i Nicaragua og andre land i Mellom-Amerika) eller ikke. Så får man forhandle om andre konfliktområder, som striden i Ukraina, olje og gassledninger, etc.

Sunn fornuft må av og til gå foran juridiske og firkantede bestemmelser, man må skjære igjennom gordiske knuter. Som da Nixon reiste til Kina og Trump møtte Nord Koreas diktator, eller da Arbeiderpartiet valgte to nestledere stikk i strid med partiets egne lover og vedtekter fordi det var politisk bekvemt.

Vesten må lære av sine fiaskoer

Folk og bedrifter i Kirkenes og Nikkel og mange andre steder, ønsker fred og godt naboskap uten frykt for krig og elendighet. Det må gå foran en del embetsmenn og politikeres frykt for å tape ansikt. Respekten for å drive politikk for at vanlige folk skal få det bedre, må gjenreises og gå foran noen store bedrifters jakt på nye og større våpenleveranser.

Vesten må lære av fiaskoene i Midtøsten og Afghanistan. Vanlige folk hadde det bedre i Irak under Saddam Hussein, i Libya under Gaddafi, under Mubarak i Egypt og Bashar al Assad i Syria – før Vesten blandet seg inn med bombing og våpen. Lærdommen må være: Iverksett aldri militære angrep uten en klar exitstrategi. Vi må aldri blande oss inn uten at vi vet hvorledes vi kan komme ut igjen.

Det er i hovedsak på grunn av vestlig uklokskap verden nå er i konflikt, ustabilitet og en eskalerende farlig situasjon og utvikling – ikke Russlands gjenerobring av den lille halvøya på Krim som har vært russisk i fire hundre år.