Viime vuosisata oli ismien aikaa. Maailma jakaantui kapitalistisiin ja kommunistisiin maihin. Natsismi jätti häpeällisen tahransa ihmiskunnan historiaan. Taiteessa tyylisuunnat määritettiin dadaismiksi, realismiksi, jne. Ihmiselämä ja ihmiset luokiteltiin ja karsinoitiin erilaisiksi ismeiksi, joiden sisällöstä käytiin eliitin keskuudessa ”sivistynyttä” keskustelua kyllästymiseen asti.

Esimerkiksi yhteiskuntatieteissä vallitsi etenkin viime vuosisadan toisella puoliskolla kahtiajako: ”edistykselliset” voimat kannattivat vasemmistosuuntausta (sosialismi ja kommunismi). Kaikki muut kannattivat ”taantumusta” eli perinteistä markkinataloutta ja siihen liittyviä liberalismin periaatteita.

Koko vuosisadan ajan keskusteltiin Euroopassa siitä, mitä sosialismi oikeastaan on. Määritelmän mukaan jokainen sai työpanoksensa mukaan korvausta sosialismin vallitessa. Kaikki olisivat automaattisesti tasa-arvoisia. Uusi yhteiskunta kehittyisi sosialistisesta kommunistiseen ajan myötä ja kaikki eläisivät onnellisena elämänsä loppuun asti.

Lopputuloksena oli se, että kommunistimaissa hallitsi vahva ”johtava luokka”, ts. nomenklatuura, joka otti oman (runsaan) osuutensa yhteisistä varoista. Rahvaalle jätettiin vain murusia.

Samaan aikaan läntisessä Euroopassa syntyi ilmiö, joka yhdisteli elementtejä sosialismista ja kapitalismista: sekatalous. Länsi-Euroopan sekatalouksissa markkinatalous luo puitteet hyvinvointiyhteiskunnalle. Yleisen hyvinvoinnin luonnissa sekataloudet voittivat itäiset kommunistitaloudet täysin ylivoimaisesti.

Laittamalla kaikki kortit yhteen ideologiaan hävittiin siis viime vuosisadalla aika rankasti. Tämän osoitti sekä talousjärjestelmien välinen kilpailu, että toinen maailmansota.

Unelmoijat eivät kuitenkaan koskaan lopu. Suomessakin populismi, natsismi ja anarkismi ovat kokeneet uuden tulemisen. Näitä liikkeitä masinoidaan yleisesti Euroopassa samalta suunnalta kuin stalinisteja aikoinaan.

Näillä kaikilla on, sponsorin lisäksi, myös melko lailla sama pitkän aikavälin tavoite: nykyisen yhteiskunnan ja demokratian korvaaminen jollakin epämääräisellä teoreettisella mallilla. Mielellään sellaisella, jonka joku mielipidekirjoittelija on vetänyt hatusta pari sataa vuotta sitten.

Luulisi, että viime vuosisadasta oltaisiin jo opittu, että mikään yksittäinen poliittinen ideologia ei ole ratkaisu yhteiskunnan ongelmiin. Kun yksi ideologia pääsee niskan päälle, oli kyseessä populismi, natsismi, kapitalismi, kommunismi, tai anarkismi, muodostuu aina johtava luokka, eliitti, joka sortaa muita ihmisiä.

Ymmärrettäväähän se on, että yhteiskunnallisten ongelmien oikea, kestävä ratkaiseminen on kamalan työlästä ja aikaa vievää näin demokratian puitteissa. Pikavoittojen saaminen itselle on hankalaa. Helpompi on vaan huudella iskulauseita, tuhota omaisuutta, vihata vääränlaisia ihmisiä, leikkiä mielensäpahoittajaa, kun joku kritisoi omaa ideologiaa, tai vaikkapa keksiä kryptisiä aforismeja lippalakeista.