Asia oli Max Malkalle selvä.

”Kirjoitin sen paperille ensimmäisen kerran joskus toisella luokalla, kun kysyttiin, mitä teet isona. Elokuvia.”

Lukiolaisena hän selvitti, miten alalle pääsee. Malka kertoo laskeneensa päiviä, että pääsi koulusta toteuttamaan unelmaansa.

Konkretiaa haaveille antoivat Gladiaattori-elokuvan dvd:n lisämateriaalit, dokumentit Hollywood-elokuvanteon käytännöstä.

Tarjolla olisi ollut kaikkea muutakin.

Malka kirjoitti ylioppilaaksi SYKin IB-linjalta. Todistuksella olisi päässyt esimerkiksi Oxfordin yliopistoon ilman pääsykokeita.

Kun Malka aloitti elokuvaopinnot Taideteollisessa korkeakoulussa vuonna 2005, hän oli 19, vuosikurssinsa juniori.

”Sisäänotetut ovat yleensä 25–26-vuotiaita, monilla on jo yksi tutkinto takana. Kyllä muut vähän ihmettelivät, kuka tuo skidi on.”

Nyt Malka on 32-vuotias ja suomalaisen elokuvan suuria lupauksia. Tuttuihin lastenkirjoihin perustuva Kanelia kainaloon, Tatu ja Patu (2016) sai 330 000 katsojaa. Tammikuun lopussa ensi-iltaan tullut Aurora on viime vuosien kehutuimpia kotimaisia elokuvia.

”Ennen kuin hain Taikiin, en ollut nähnyt yhtään suomalaista elokuvaa, ehkä jotain Uuno Turhapuroa televisiosta. Ennen pääsykokeita hankin ja katsoin sen hetken suuria hittejä, Koirankynnen leikkaajan ja Levottomat, jotta pärjäisin, jos niistä kysytään jotain.”

Ne olivat hyvin erilaisia elokuvia kuin Malkan suosikit, joihin kuuluvat yhä tieteisleffat Paluu tulevaisuuteen ja Gattaca.

”En ajatellut, minkälaista suomalainen elokuva on tai sen pitäisi olla. Motivaatio oli tarinankerronta. Elokuva tarkoitti maailman parhaita elokuvia.”

Sitten Malka muistaa yhden kokemuksen.

”Olinhan mä Uunojen lisäksi nähnyt myös Uppo-Nallen. Se oli ensimmäinen elokuva, jonka näin, kun olimme tulleet Suomeen.”

Malka syntyi Shirazissa Iranissa. Perhe kuului bahá’í-uskontokuntaan, jota islamilainen hallinto vainosi.

Kun esikoistytär Mahsa, eli Max, oli puolentoista ikäinen, vanhemmat tekivät ratkaisun: lasten piti kasvaa olosuhteissa, joissa heillä olisi paremmat mahdollisuudet opiskella ja menestyä. Perhe päätyi Pakistanin kautta Espoon Kivenlahteen.

”Heinäkuussa 1989”, Malka täsmentää. ”Vuoden kuluttua mun vanhemmat olivat oppineet suomen kielen.”

Hän kuvailee vanhempiaan elämänsä sankareiksi. Elokuvahulluus tarttui kotoa. Isä ja tytär saattoivat katsoa leffan dvd:ltä, ja jos se oli molempien mielestä todella hyvä, se katsottiin toisen kerran heti perään.

Nyt äiti ja isä asuvat Israelissa.

”He ovat asuneet seitsemässä maassa. Kun olin 12-vuotias, muutimme Pekingiin. Opin mandariinikiinaa peruskeskustelutason verran. Kun olin 13, muutimme Taiwaniin. Palasin Suomeen lukioon.”

Malka pohtii, että lapsi, joilla on kaksi kulttuuri-identiteettiä, ei välttämättä koskaan koe olevansa kunnolla kummassakaan kiinni.

”En ole juureton. Mulla on juuret ympäri maailmaa, yhteistä niin suomalaisen, iranilaisen kuin kiinalaisenkin kanssa.”

Malkan esikouluikäiset lapset kuulivat vasta äskettäin sattumalta, ettei äiti ollut syntynyt Suomessa.

”Lapset olivat loukkaantuneita, että missä sitten, senkin petturi. Iranissa! Se oli niille ihan shocker”, Malka nauraa.

”Sen jälkeen 5- ja 7-vuotias ovat esitelleet mua kavereilleen: tässä on mun äiti, se on syntynyt Italiassa. Tässä on mun äiti, se on Intiasta.”

Taikin elokuvataiteen osaston vuosikurssilla syntyi tiiviitä ystävyyksiä. Jo pääsykoepäivänä Malka tutustui Auroran nyt kirjoittaneeseen ja ohjanneeseen rovaniemeläistaustaiseen Miia Tervoon.

Auroran tekijäpiiristä myös esimerkiksi kuvaaja Arsen Sarkisiants ja lavastaja Kari Kankaanpää kuuluvat porukkaan.

Malkan aloittaessa tuottajalinjalle otettiin kaksi opiskelijaa. Hän jäi yksin, kun opiskelutoveri vaihtoi pääainetta vuoden kuluttua.

Elokuvien määrää se ei vähentänyt.

”Kun Taikin aikana tuottajaopiskelija tekee yleensä pari leffaa, mä tuotin kolmetoista.”

Malka myös ymmärsi, että jos haluaa todella oppia, se mitä koulu tarjottimella antaa, ei riitä.

”Nyt Aalto-yliopistossa on selkeämpää, mutta Taikin aikaan oli taidekoulun vapautta. Asiat olivat paljon omasta motivaatiosta kiinni.”

”Otin selvää, missä ulkomaisissa elokuvakouluissa on kiinnostavia workshopeja, ja yleensä sain professorilta luvan mennä. Jälkikäteen kuulin muilta, että hekin olisivat olleet kiinnostuneita.”

Niitä asioita, jotka tuottajan työssä ovat tärkeimpiä, ei kuitenkaan voi oppia koulussa.

Valmistuttuaan ja odottaessaan toista lastaan Malka sai puhelun tuottaja Riina Hyytiältä, joka pyysi häntä töihin Dionysos Films -tuotantoyhtiöön.

He olivat tavanneet vain kerran. Malka kysyi, eikö häntä kannattaisi pestata ensin vaikka freelanceriksi. Hyytiä halusi luottaa intuitioonsa.

No, oli Malkalla jo hyvät suositukset. Hän oli tuolloin 26-vuotias ja jo työskennellyt keikoilla ja projekteissa yli 20 tuotantoyhtiössä.

Kaikki lähtee tarinasta. Elokuvatuottajan työ on tarinoiden ja konseptien etsimistä, kehittämistä ja niille oikeiden tekijöiden rekrytointia, Malka kuvailee.

Joskus tarina tulee ohjaajalta, mutta ei aina. Lappiin sijoittuvassa Aurorassa on Miia Tervon omaelämäkerrallisuutta, mutta suurten ratkaisujen takana on paljon myös tuottajan ideoita.

Yleisö pitää yllättää, Malka sanoo.

”Luin opiskelujeni alkuvaiheessa tutkimuksesta, jossa oli kartoitettu nuorten mielikuvia suomalaisesta elokuvasta. Se oli sellaista, että aina sataa, jossain roskakatoksessa vilahtaa karvainen perse ja joku kuolee lopussa”, Malka sanoo ja nauraa.

”Sehän oli munkin mielikuva suomalaisesta elokuvasta, kun olin lukiossa.”

Ohjaaja ja tuottaja päättivät yhdessä, että vaikka Auroran aiheet ovat karuja, elokuvan pitää olla myös viihdettä. Eikä kukaan kuole lopussa!

Käsikirjoitusprosessi oli pitkä. Malka oli lähellä Tervoa ja antoi tukeaan. Eräs ongelma liittyi siihen, että toinen päähenkilö, Darian, on iranilainen.

”Miia mietti paljon, voiko hän kertoa ei-kantasuomalaisen miehen tarinaa. Mutta mun näkökulma on, että jos omatunto on puhdas, tietenkin voi kertoa. Fiktiossa on fiktion valtuudet. Voithan kertoa vaikka siilistä, tai avaruusolennosta.”

Tietysti Tervo sai nojata myös Malkaan, jolla on oma kokemuksensa suomalaisuudesta eri näköisenä.

”Poliittinen korrektius voi mennä liian pitkälle. Taiteessa pitää voida kertoa asioista ilman jatkuvaa pelkoa, että kertoo väärin.”

Mutta on sitä jännitettä yleisössäkin. Kun mennään Kehä kolmosen ulkopuolelle, katsojat ovat erilaisia kuin Helsingissä.

”Auroran kanssa on mietitty, että miten ne ihmiset saadaan teatteriin, jotka pelkäävät elokuvaa, joka kertoo myös eri näköisistä, ei kantasuomalaisista ihmisistä. Että relax man, ei ole pelättävää.”

Auroran ainoa todella ennakkoluuloinen hahmo on Juha, Chike Ohanwen näyttelemä tummaihoinen mies. Elokuvassa asia ei ole irtovitsi vaan hauska osa dramaturgiaa: valkoihoiset suomalaiset eivät ole ennakkoluuloisia, umpisuomalaiseksi itsensä kokeva Juha on.

Malka sanoo, ettei erilaisuuden pelko sinänsä ole rasismia.

”Jos sulla ei ole koskaan ollut muunnäköistä ystävää tai työkaveria, miten olisit voinut kohdata sitä jännitystä, epävarmuutta ja pelkoa?”

Maailma on jo muuttunut siitä, kun Malka aloitti opinnot. Se oli aikaa, jolloin televisiossa oli viisi ilmaiskanavaa. Jos halusi katsoa jotain muuta, piti mennä videovuokraamoon tai elokuvateatteriin.

”Nyt pääsee kaukosäädin kädessä myös Netflixiin, HBO:lle ja muille alustoille. Katsojan näkökulmasta kaikki on samalla viivalla.”

Malka on kriittinen kotimaisten tuotantojen yleistä laatua kohtaan.

”Hyvänkin reseptin voi valmistaa vasurilla. Silloin se menee päin persettä.”

Sillä, että juttu on tehty valkokankaan sijaan vaikka suoraan nettiin, ei sinänsä saa yhtään enemmän anteeksi.

Malka ottaa esimerkiksi katsotuimman tuotantonsa. Yle Areenaan tehty Nörtti: Dragonslayer666 ei ole herättänyt aikuisten medioissa juuri huomiota, mutta miljoonilla katselukerroillaan se on koko Areenan suosituin ohjelma koskaan.

Aleksi Delikourasin ideoima ja ohjaama humoristinen nettisarja nuorista pelaajista on tehty ammattilaisvoimin.

Vaikka sarja koostuu 12–15-minuuttisista jaksoista, kuvaaja ja lavastaja ovat samat kuin kansainvälisille valkokankaille kelpaavassa Aurorassa.

Delikouras, Malka ja Hyytiä suunnittelivat Nörttiä alun perin elokuvaksi.

”Aleksin käsikirjoitukset olivat hauskoja, aitoja ja freesejä, mutta rahoittajat sanoivat, ettei kukaan halua katsoa pelaajia, ja että pitäisi olla kokeneempi ohjaaja. Me tiedettiin, ettei sitä voi ohjata kukaan muu.”

Ylen tuottaja Riikka Takila kuuli hankkeesta ja ehdotti nettisarjaa.

”Se oli parasta, mitä saattoi tapahtua. Siellähän meidän katsojat oli.”

Ne mahdolliset elokuvarahoittajat, jotka eivät olleet ymmärtäneet konseptia, eivät tulleet hiomaan kulmia.

”Juttua ei pidä vesittää, vaikka se olisi tehty ’vain’ lapsille tai nuorille.”

”Jätkät menevät ja oppivat tekemällä. Naisella pitää olla tohtorin tutkinto ja 15 sivun CV, ennen kuin pääsee tekemään.”

Mahsan lempinimi Max vakiintui varhain. Joskus se aiheuttaa hämmennystä, pettymyksiäkin.

Sorry, no penis, kertoo Malka sanoneensa ensitapaamisessa tuottajan sukupuolesta yllättyneille amerikkalaisille, jotka sitten ottivat Tatun ja Patun kansainväliseen myyntiin.

Viime vuonna valmistui 23 pitkää näytelmäelokuvaa, jotka olivat saaneet Suomen elokuvasäätiön tukea. Niistä vain kahdeksan oli naisten ohjaamia.

Tänä vuonna osuus näyttäisi taas nousevan. Tasa-arvoon on silti matkaa.

”Mun näkövinkkelistä tuntuu, että jätkät menevät ja oppivat tekemällä. Naisten pitää opiskella, olla tohtoreita ja todistaa itsensä 15 sivun cv:llä, ennen kuin voivat mennä ja tehdä.”

Malka ja Tervo olivat altavastaajia, ennen kuin Aurora lopulta sai rahoituspäätökset.

”Kyllä mä koen, että meitä kohdellaan kuin ensikertalaisia, kuin nuorisoa. Mulla on kaksi lasta, avioero takana ja maisterin tutkinto. Miia on kohta 40. En usko, että samanikäisistä mieskollegoista puhutaan nuorina tekijöinä.”

”Tuli kommenttia, että ei näitä elokuvia ihan näin vaan tehdä. ’Juu, tiedetään’, ajattelimme aika monta kertaa.”

Malka nauraa.

”Eräs rahoittaja kerran sanoi, että koska en ole kantasuomalainen, en voi tehdä elokuvia suomalaiselle yleisölle – mun suomalaiset juuret eivät ole tarpeeksi syvällä. Kai hänellä oli tavoitteena katsoa, murrunko. Se oli pohjanoteeraus tähän asti.”

”Totesin takaisin, että sä et usko tuota itsekään.”

Aurora on ensimmäinen suomalainen esikoisohjaajan elokuva, joka on valittu Göteborgin elokuvafestivaalien avajaisleffaksi. Tammi-helmikuun vaihteessa järjestetty tapahtuma on alan suurin Pohjoismaissa.

Sitä ennen elokuva sai hurmioituneen vastaanoton Suomen ensi-iltajuhlissaan, ja se on täyttämässä katsojaodotukset.

Kutsuvierasnäytöksessä Helsingissä Malka iloitsi, mutta aplodien jatkuessa koki hetken ajan myös oudon irrallisuuden tunteen.

Kenelle nämä kaikki ihmiset oikein taputtavat?