"Mä oon ihan vitun väsynyt!" "Haluaisin vain nukkua!" Kuulostaako tutulta? Olemme pisteessä, jossa työikäiset ihmiset haukottelevat enemmän kuin vanhukset. Väsymykselle on monta syytä, mutta esittelen nyt yhden lisää. Se on ilmiö nimeltään krooninen varovaisuus. Kun psykologisia koreografioita ja varovaisuuden askelmerkkejä joutuu tarkkailemaan päivittäin, ihmisestä tulee väsynyt. Tervetuloa vuoden 2018 väsymyksen maailmaan, johon meidät johdattaa Tapio Suominen.

"...tämä aamu saanut taas pohtimaan maailmaa 'hullujen huoneena' Hmm, eli ihan vakavasti utelen, jos lupaan, etten käyttäydy sopimattomasti, en kiroile, käyttäydyn kuin iso poika, niin mitä arvelette esimiehini, voisinko vielä...1/2"

Harva on kyennyt sanallistamaan ihmismielen kaoottisuuden niin hyvin kuin Tapio Suominen twiiteissään. Suomisen sanoja täytyy lukea sairautta vasten: Ylen entinen urheiluankkuri on kertonut kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstään ja siihen liittyvistä hoidoista ja ongelmista. On vaikeaa sanoa, mitkä twiiteistä on kirjoitettu hämärän rajamailla ja mitkä punnitummin. Hänen tyylinsä on, käyttääkseni joogahenkistä sanontaa, olla täysin auki.

Suomisen potkujen syytä en tiedä, mutta tajunnanvirtatwiitit tuskin ovat parantaneet hänen asemaansa työpaikan säilymistä koskevissa keskusteluissa Ylen päässä. Onhan kyse kansallisesta instituutiosta, johon kuuluu tietty juhlavuus ja julkisen puhumisen tapa.

Leikitään, että voisimme kirjoittaa omalla nimellämme twiitteihin kaiken mieleemme juolahtavan. Veikkaan, ettei Suomisen kirjoittelu olisi saanut tällaisessa piilotajuntavapaassa sosiaalisessa mediassa kovinkaan suurta huomiota. Koska ulkoistamme sekavimmat mielenliikkeemme surrealistisille taideteoksille ja mielisairaille, pidämme avoimuuden suurimpana asteena Vain elämää -itkua ja A2-ilta-huutoa.

Koska emme uskalla olla julkisesti rehellisiä, tapiosuomiset saavat hoitaa dadailun puolestamme. Tämä ajattelutapa ja käyttäytymismalli aiheuttaa enemmän väsymystä kuin liian vähäinen liikunta kaamosaikana. Krooninen sivusta seuraaminen ja omien ajatusten julkinen sensuroiminen aiheuttavat hiipivää passivoitumista, joka on väsyneisyyden alalajeista tuhoisimpia.

Varon, siis olen.

Mielenterveysongelmista avautumista julkisuudessa pidetään usein "rohkeana vetona". Mitä tämä tarkoittaa? Harvemmin mielenterveysongelmista kärsivä antaa haastattelun hoitoprosessin ollessa kesken, vaan vasta kamppailun jälkeen. Jutun valokuvassa ongelmansa päihittänyt katsoo kaukaisuuteen tai kävelee koiransa kanssa seesteisessä ympäristössä.

Jos vamma on fyysinen, haastatteluja on perustellumpaa tehdä sairaalasängyssä tai fysioterapiassa, kun taistelu on vielä kesken. Fyysinen vaurio on helpompi käsittää ja kuvittaa kuin henkinen vaurio.

Kari Hotakainen antoi kolarin jälkeen haastatteluja kuntosalilla, kun toipuminen oli vielä kesken. Esa Saarinen oli puhelinhaastattelussa Enbuske & Linnanahde Crew'ssa saatuaan edellisenä päivänä puukosta. Olisivatko Hotakainen ja Saarinen voineet tai saaneet antaa haastatteluja kesken masennuksen tai sekoamisen? Eivät tietenkään, koska hehän olisivat saattaneet sanoa jotain ihan hullua.

Uskomaton hiihto, Iivo!

Tapio Suomisen somekäyttäytyminen muistuttaa siitä, millainen ongelma oman mielenterveyden julkiseen käsittelyyn liittyy. Jo termi somekäyttäytyminen pitää sisällään rajoituksen – sinun on muistettava jokin tietty käyttäytymiskoreografia.

Mielenterveysasioista avautuminen julkisesti on "rohkea veto", kunhan muistaa olla normaalin rajoissa, kertoa ongelmastaan vasta selätettyään sen, eikä alkaa jälkikäteen sekoilla. Muutoin avautujan kaikkia myöhempiä virheitä katsotaan siitä lähtöoletuksesta, että nyt on tainnut lähteä iso hihna heilumaan tai dosetin ja pullon kanssa homma lapasesta.

Toisin sanoen: parempi olla kertomatta. Menköön mieluummin somekansan ihasteltavaksi Iivo Niskasen ja Krista Pärmäkosken voittoa juhlistava ilohuuto tai kuva korvapuustista ja jakotekstiin toteamus, että tulipa taas sorruttua herkutteluun, heh heh, eikö olekin inhimillistä ja normaalia. Enkä tarkoita, että hiihtovoitoistamme ei saisi iloita tai että Iivo-iloitsijat olisivat masentuneita.

Avoimuus ei ole ollut aikoihin muodissa. Meitä kyllä kannustetaan hulluttelemaan, olemaan omia itsejämme, mutta vain juhlapuheissa. Todellisuudessa meitä vaaditaan virkkaamaan oma pakkopaitamme ja tanssimaan siinä vapautuneesti.

Varovaisuuden askelmerkit ja uupuneet ystävät

Sosiaalinen media on annettu meille kuvataksemme ajatuksiamme ja jakaaksemme tietojamme ja tunteitamme. Kuulostaa maailman hienoimmalta välineeltä, mutta todellisuudessa emme uskalla käyttää sitä. Me, joilla on vielä jotain hävittävää, olemme väsyneitä. "Kirjaudu sisään" tarkoittaa meille yhtä kuin "en uskalla purskauttaa tunteitani ja ajatuksiani julki siinä tapiosuomismaisessa laajuudessaan, jossa ne todellisuudessa ovat."

Jos minua vituttaa aivan vitusti ja haluaisin vajota synkkyydessä sarjahukuttajan tasolle, itkeä, nauraa ja heti perään nukkua 30 tuntia, kirjoitan kuitenkin julkiseen päivitykseen ohimenevästä "harmituksesta", koska esimieheni saattavat lukea purkauksiani. "Harmitusta" pitää purkaa sellaisella tavalla, joka kertoo hyvästä kyvystä johtaa itseään ja kehityksestä, positiivisen kautta, mars nöyränä eteenpäin.

Kun varovaisuuden askelmerkkejä joutuu tarkkailemaan päivittäin, ihmisestä tulee väsynyt.

Muutun sosiaalisessa mediassa normaaliksi, vähintäänkin normaalimmaksi. Ja tässä on ongelman ydin, koska ei ole mitään niin kuluttavaa kuin yritys esittää normaalia.

Eksentrikon roolia en halua, koska se tarkoittaa näennäistä arvostusta ja persoonalliseksi sirkuseläimeksi joutumista. Kummassakin tapauksessa joudun esittämään roolia. Esitän mieluummin normaalia, koska on järkevämpää pelata varman päälle.

Energiaamme kuluu kuin tyhjäkäynnillä olevalla mopolla joutuessamme rajoittamaan itseämme päivittäin ja toimimaan oman itsemme koreografeina. Tärkeintä on muistaa, miten sanoitamme sisällämme olevat tunteet ja ajatukset niin, että ne ovat hyväksyttävissä olevan ja järkevän kuuloisia. Olemme kuin Pirkan tulisena mainostettu salsakastike: vaikuttaa stydiltä, mutta yhtä mietoa se on kuin ne muutkin.

Kun varovaisuuden askelmerkkejä joutuu tarkkailemaan päivittäin, ihmisestä tulee väsynyt. Varon, siis olen. Kontrolloin, siis olen. Olen normaali, siis olen. En enää mene käymään ihmisten luona, vaan esiintymään heille.

Onneksi on ystävät. Kun sosiaalisessa mediassa joutuu olemaan kieli keskellä suuta, läheisten ja samanmielisten ystävien kanssa voi sentään olla niin kaoottisen auki ja epäkorrekti kuin oikeasti haluaisi. Tai niinhän me ainakin luulemme.

Kuka jaksaa sellaista ystävää, joka ilmestyy aika ajoin näköpiiriin ryhmäterapiasession tai rinkirunkkauksen kuvat silmissään? Somessa uupunut uuvuttaa itsensä lisäksi tukijoukkonsa, kun ystävyyden päätehtäväksi tulee tarjota valmentajan ja psykiatrin palveluita. Tällainen ystäväpiiriinsä tukeutuva tapaus on vähän niin kuin toimittaja, joka pitää ainoana tietolähteenään ja turvanaan oman ammattiryhmänsä lehteä, Journalistia. Hän on loukussa.

Virkeät vanhukset

Miksi lehdissä ei ole juttuja vanhusten väsymyksestä? Syy tuskin on siinä, ettei aihe ole kovin mediaseksikäs tai että kyseessä olisi itsestäänselvyys. Ehkä vanhukset eivät vain ole väsyneitä.

Vanhuksia saattaa uuvuttaa kuolemasta muistuttava fyysinen rapistuminen, mutta ei roolileikeistä ja itsensä rajoittamisesta seuraava pitkäaikaisväsymys. He tietävät saavansa ikänsä takia kaiken toimintansa anteeksi. Vanhuuteen on helppo vedota tilanteessa kuin tilanteessa. Puhumme vanhuudenhöperöistä, harvemmin nuoruudenhöperöistä.

En olisi niin väsynyt, jos voisin muuttaa vanhainkotiin. Siellä minun ei tarvitsisi olla kiinnostunut uuden suomalaisen räp-lyriikan nerokkuudesta, syödä kiireisen herkuttelijan arkeen valmistettuja hampurilaisia ja todistaa sukupolveni epätoivoisia yrityksiä löytää luonnollinen suhtautumistapa silmäpusseihin. Vanhainkodissa minun ei tarvitsisi esittää mitään.