Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Ifølge regjeringens Perspektivmelding vil Norge bli et mye rikere land i år 2060 enn det er i dag. Det burde være en gladmelding. Likevel er hovedbudskapet til regjeringen og mange kommentatorer og eksperter at det vil bli trangere kår i fremtiden. Vi må jobbe mer eller kutte i offentlig sektor om vi skal kunne opprettholde velferdsstaten slik vi kjenner den – på grunn av «eldrebølgen» som er i ferd med å skylle over vårt land.

Nordmenn vil fortsette å ønske seg bedre velferdstjenester etter som vi blir rikere. NHO hevder imidlertid at «aldringen utfordrer bærekraften i velferdsordningene». Statsminister Erna Solberg har uttalt at «velferdssamfunnet ikke er bærekraftig over tid» og at vi må belage oss på å jobbe mer i fremtiden – 43,5 timer i uken. NRKs økonomikommentator Cecilie Langum Becker slår fast at «innstramming må til».

Slike pessimistiske uttalelser er basert på regjeringens Perspektivmelding av 2017, hvor hovedtemaet er den fremtidige «bærekraften» i statsfinansene. Ifølge Perspektivmeldingen vil vi ha et stort «inndekningsbehov» på statsfinansene i år 2060 – på hele 5,3 prosent av Fastlands-BNP. Meldingen indikerer at vi må gjøre ett eller flere av følgende for å møte inndekningsbehovet:

1) jobbe mer,

2) effektivisere offentlig sektor,

3) betale mer skatt, eller

4) betale økte egenandeler

Når alternativ 3 og 4 – økt skatt og økte egenandeler – nevnes i den politiske debatten, er det oftest som alternativer vi bør unngå. Det offentlige ordskiftet om løsninger på problemet har til nå stort sett dreiet seg om de to første; jobbe mer eller effektivisere og kutte i velferdstilbudet.

1) Er det realistisk at vi vil jobbe mer i fremtiden, hvis vi blir enda rikere enn i dag? Neppe. Den historiske trenden går i motsatt retning. Det er selvsagt viktig å sørge for at sysselsettingen er så høy som mulig. Men økt arbeidstid er antakelig en lite farbar vei.

2) Kan vi effektivisere bort problemet? Potensialet er begrenset. Norge har allerede en effektiv offentlig administrasjon sammenlignet med andre land i OECD. Å kutte i selve velferdstjenestene vil åpenbart virke mot sin egen hensikt dersom målet er å bevare velferdstjenestene.

3) Økt skatt er ikke et alternativ for regjeringen. Civitas leder Kristin Clemet har uttalt at skattene må «økes så mye at vi risikerer å drepe enhver lyst til både å arbeide og investere», dersom det skal være den eneste løsningen.

Hva sitter vi igjen med da? Den eneste logiske muligheten synes å være det siste alternativet: 4) økte egenandeler – eller «økt privat ansvar», som Perspektivmeldingen også kaller det.

Hva innebærer dette? I praksis synes regjeringens politikk og retorikk å følge en plan for privatisering av velferden. Den svartmaler fremtidsutsiktene for velferdsstaten og undergraver den ved å legge opp til manglende finansiering og stadige skattekutt, først og fremst til de rikeste.

Privatisering kan ta flere former: økt utbredelse av egenandeler, private helseforsikringer eller kommersielle tilbydere av velferdstjenester – trolig en blanding av disse. Kristin Clemet er forbilledlig klar i sin visjon: Hun foreslår blant annet (enda) en pensjonsreform, «slik at alderdommen blir noe vi hovedsakelig må finansiere selv».

En ting er sikkert: Økt privatisering vil være et brudd med den norske modellen. Det vil bidra til økonomiske ulikheter vi helst forbinder med andre land. Det vil vi unngå. Kan vi det? Vil de nødvendige skatteøkningene “drepe enhver lyst til å arbeide og investere”?

La oss se på hva tallene i regjeringens egen Perspektivmelding sier om saken. De viser at en gjennomsnittlig lønnsmottaker (Eva) vil få doblet sin private kjøpekraft i 2060 sammenlignet med i dag. Eva, som i 2017 tjente 401 000 kroner etter skatt (536 000 kroner brutto) vil i 2060 tjene 794 000 kroner etter skatt, justert for inflasjon.

Men samtidig som Eva får doblet sin kjøpekraft, får vi altså store underskudd på statsbudsjettet, som baner vei for økt privatisering av velferden. Det virker rart. Hva skjer hvis man i stedet øker skattene for å møte dette inndekningsbehovet i statsfinansene?

Perspektivmeldingen har beregnet også dette. Med den nødvendige skatteøkningen for å møte inndekningsbehovet, samtidig som vi viderefører dagens velferdsnivå, vil Eva sitte igjen med 713 000 kroner etter skatt. Det er en økning på hele 78 prosent fra dagens nivå.

Også om vi går for å styrke velferdstilbudet i samme takt som vi har gjort de siste tjue årene, vil Eva, ifølge Perspektivmeldingens tall, sitte igjen med 637 000 kroner etter skatt – en økning på 59 prosent fra dagens nivå.

Vi har altså entydig råd til å både videreføre og styrke velferden i fremtiden og samtidig sikre en solid vekst i privat kjøpekraft. SSB-forskerne Erling Holmøy og Birger Strøm har demonstrert det samme. Spørsmålet er om det finnes politisk vilje til det.

Betyr dette at eldrebølgen er en bløff eller et blaff? Det er riktig at andelen eldre relativt til andelen yrkesaktive i befolkningen vil nesten dobles frem til 2060. Samtidig vil vi (ifølge Perspektivmeldingen) være langt mer produktive i fremtiden. Denne produktivitetsveksten veier mer enn opp for økningen i andelen eldre, slik at samfunnet faktisk blir bedre i stand til å forsørge de eldre i fremtiden enn vi er i dag, ikke verre.

For at velferden ikke skal bli akterutseilt etter som velstanden generelt øker, må kjøpekraften omfordeles fra privat til offentlig sektor. Måten vi gjør det på, er gjennom skatt. Slik har vi sørget for velferdsstaten i fortiden og slik kan vi sørge for den i fremtiden. Det er både naturlig og nødvendig at vi øker andelen av ressursene vi bruker på velferd når vi blir rikere.

Det er selvsagt politisk krevende å øke skattene. Men hva er alternativet? At vi betaler for velferden selv, og at flere tjenester leveres av kommersielle aktører. Det blir neppe billigere for Eva. Kanskje blir det billigere for staten, fordi noen ikke får råd til å betale for velferden? Vi redder ikke velferdsstaten ved å bygge den ned.

Privatiseringen må vi – og kan vi – unngå. Å sørge for høy sysselsetting og et inkluderende arbeidsliv er fortsatt det viktigste virkemidlet for å sikre velferden. Men for å sikre felles velferd i fremtiden, må demokratiet pense politikken inn på rett kurs – ut av privatiseringssporet så snart som mulig.

Regjeringen har rett i at fremtidens velferdsstat er truet. Men det er ikke «eldrebølgen» som truer den. Velferdsstaten trues av svartsynet til regjeringen og hovedlinjene i politikken den fører – som styrer velferden i retning av økt privatisering.