Anette fikk en stor skade under fødselen og 3,5 år etter sliter hun ennå med avføringsinkontinens. – De små lekkasjene er der hele tiden. Skaden hemmer meg veldig.

Sist oppdatert: 4. januar 2012

Anette Kvernvik hadde hatt et greit svangerskap, bare litt tettere fulgt opp på grunn av sin diabetes. Fem uker før termin får hun det som senere viser seg å være rier. Det er lenge 10 minutter mellom riene, og ikke helt ”åpenbart” at hun er i fødsel. Men da hun får en veldig lang rie og en påfølgende blødning, blir det bestemt at hun skal settes i gang. Vannet tas og fødselen kommer skikkelig i gang.

– Likevel var det noe som ikke stemte. Det føltes som at han sto fast. Jeg prøvde å forklare, men ble ikke forstått, forteller Anette til Babyverden.

Les også: Anne Kristin: – Jeg lakk Her forteller en annen mor om hvordan det er å leve med urinlekkasje.

Fikk en stor skade da babyen skulle ut

Hun ba om å få keisersnitt, men fødselslegen ville prøve tre ganger med vakuum først. Etter det første forsøket, kom hodet ut. Men så sto babyen bom fast. Fødselslegen måtte inn med hånden og dra ut gutten. Igjen lå Anette med en stor fødselsskade, en såkalt Sfinkter reptur, grad 3B.

– De sa at jeg ”måtte sys litt”, og jeg fikk spørsmål om noe å sove på. Jeg ble kjørt til operasjon og så ikke Marcus før dagen etter. Og jeg ante ingenting om hvor alvorlig skaden var.

To dager senere merker hun at hun lekker avføring. Hun blir fortalt at det ikke er uvanlig, og at det kan ta noe tid før alt er i orden. Dager blir til uker –

og måneder. Hun tar gjentatte ganger kontakt med fødselslegen og forteller om problemene. Hun lekker til alle døgnets tider og har null kontroll på når avføringen kommer ut.

Les mer om tang og vakuum

Månedene går….

Ni måneder etter fødselen blir det klart at skaden er så alvorlig at noe må gjøres. Først 15 måneder etter fødselen får hun avtale om operasjon. Hun får valget mellom et operativt inngrep og innsetting av en pacemaker med forbindelse til elektroder ved halebeinet. Hun velger det siste.

– Lekkasjene ble mindre og jeg må sjeldnere på do, men det er ikke optimalt. Nå vurderes det om jeg skal opereres på nytt. I mellomtiden er hverdagen vanskelig.

For Anette kan ikke slenge seg på gulvet og leke med sønnen. Ikke gå på ski eller gå i svømmehallen. Hun elsker å danse, men har gitt det opp. Bare en vanlig gåtur, kan være en utfordring. Hun må alltid ha et toalett i nærheten.

– Skaden hemmer meg veldig i dagliglivet. Det er dessuten en type skade det kan være vanskelig å snakke med andre om, og det er vanskelig å få folk til å forstå hvordan det er i praksis. Utenpå er det ingen som kan se hva jeg sliter med. De små lekkasjene er der hele tiden. Gjennom hele dagen må jeg sjekke at alt er ok.

Hemmer et aktivt og normalt liv

Anette er alene med Marcus, og føler at hun ikke får vært med på så mange aktiviteter som hun skulle ønske. Marcus elsker fart og moro, og Anette kan ofte ikke stille opp. Marcus elsker også bassenger og badeland…

– Hvordan forklare for en gutt på 3 år at mamma helst ikke vil bade, i frykt for å lekke i vannet? Jeg har tatt sjansen to ganger, og det gikk heldigvis bra de gangene. Men herregud så mange ganger jeg har hatt lyst å reise og bade med han, men som jeg ikke får gjort det. Å leve med inkontinens er et mareritt. Greit å ha det og leve med det, men å bli akseptert for den man er, er vanskelig i mange tilfeller. Det er tabubelagt. Når noen får høre om det, så trekker de seg unna. Jeg fikk en kommentar en gang; «jeg kan ikke være med deg, for du kan ikke gi meg det jeg trenger intimt pga skaden din». Dette ble sagt en dag etter at denne person skrøt meg opp i skyene om hvor snill og god jente jeg var, en god mamma, omsorgsfull osv. Jeg følte meg som ingenting etterpå.

Selv om det ennå er tøffe tak for Anette, ønsker hun å stå fram med sin historie.

– Jeg vil at andre skal vite at de ikke er alene.

Foto: Fame