KRONIK – Jeg står og prutter i 7-Eleven. Jeg er 3.000 kroner rigere, men en funktionel ringmuskel fattigere. Den kæmper en stædig kamp for at genvinde kontrollen over min endetarm. Men foreløbigt taber den, og der siver en lind strøm af luft og lortepartikler ud af mig. Som luft siver ud af et punkteret badedyr.

Jeg har solgt mig selv. Som man sælger sig selv på sugardating. Man sælger mere end en krop, men mindre end en sjæl, og jeg ved ikke, om det gør mig til mere eller mindre luder. Men lidt luder er jeg vist.

Han var utålmodig efter at tage mig i røven. Fra naturens side er jeg velsignet med en slap ringmuskel, så han kunne ubesværet føre sin pik op i mig. Jeg har altid syntes, at det var pornoagtigt. At jeg kan tages i røven uden forberedelse og uden nænsomhed. Og det får mig til at spørge, om man kan være prædestineret til prostitution?

Han var fin og farveløs. Velduftende, veltalende og velmenende. Hans tilforladelighed formede spørgsmålet, om jeg under andre omstændigheder havde gjort det uden de seks blå 500-kroners sedler. Det klinger hult og genlyder meningsløst. For jeg gjorde det ikke gratis, og jeg har allerede lært, at mit følelsesliv er bundløst korrupt. Det kan bestikkes til sympati.

Måske derfor kom jeg også. Som jeg plejer at gøre under sex. Og måske syntes jeg, at der var kemi, fordi det er lettere at bilde mig ind end at erkende, at jeg har accelereret min egen inflation.

Inflationær krop

Min krop er inflation for mig. Engang var jeg en ny bil, men allerede efter første køretur var jeg mindre værd. Jeg har haft mange ejere, og alle har de forringet min værdi lidt mere ved hver ny overtagelse. Jeg beklager over for alle kvindesagskæmpere, der har forsøgt at gøre mig mindre til bil og mere til menneske – I fejlede.

Det føles naturligt at blive prissat. Det minder mig om 7. klasse, hvor de store drenge købte de bløde kanelsnegle med den fløjlsbløde glasur hos bageren til os, de gerne ville kysse på til næste halbal. Kælent, smilende og grådige modtog vi hver torsdag vores belønning. Jeg var fire snegle værd. Indtil jeg ingen snegle var værd. Hvis jeg skulle skitsere et narrativ for mit nye luderliv, ville jeg drage en parallel mellem kanelsneglene i 7. klasse og mine prutter i 7eleven.

Især, når jeg tænker på, hvordan det endte. Det endte med en sort tuschbesked på en gul toiletdør på et gammelt toilet på en gammel folkeskole med en ung mig, der tissende læser ordene på døren: »Fransiska er en luder«.

Beskeden indtog mig, nogle gange som en parasit, andre gange som et foster og endnu igen har den forklædt sig som diktum, og i 7-Elevens lysstofrørsbelysning ligner den en profeti.

Måske selvopfyldte jeg den ved aldrig igen at finde fodfæste. Hvis man kan udskille sit følelsesliv fra sit sexliv, gjorde jeg det den dag, og lige så resolut skyllede jeg mit kærlighedsliv ud i toilettet som en brugt tampon. Jeg ville aldrig forelskes.

Mit sexliv bestod, og jeg lod det blomstre eller visne. Min krop blev et rovdyr eller et kosmisk mandehul, og jeg blev en tilskuer. Det var sjovt, befriende og bedøvende. Mine skyggejægere indfangede mænd, hvis eksistens jeg først registrerede i det øjeblik, de førte sig op i mig. Måske opstod de først der. Der var magt og afmagt. Jeg straffede dem for at være mænd og mig selv for at være kvinde, og Gud for at have skabt mennesket.

Min ublu nøgenhed var en demonstration af frihed, men min sult var en opvisning i fangenskab. I glimt afsløredes deres særpræg, og i disse glimt vidste jeg, at de ikke kun eksisterede i mig, men fandtes i andre kontekster, hvor de ikke var hinanden. Men de blev hinanden.

Mine 3.000 kroner fortæller mig, at det var optakten til min lemlæstede ringmuskel. Min ungdom er blevet brugt på at fragmentere. Et jeg, der kan kneppes. Et jeg, der kan elske. Et jeg og en Lille Luder.

Med mit samtykke

Jeg vil gerne vende tilbage til feministerne. Jeg tror, jeg ved, hvad de tænker. De synes, det er synd for mig. Jeg har ikke blik for de langsigtede konsekvenser. Hurtige penge forfører mig, for selv om prisen virker lav nu, skal der betales tilbage senere med renters rente i kønssygdomme, sjælesår og skamkneppet selvværd.

Til dem ville jeg sige, hvis de var her: Jeg ved godt, jeg kan gå i stykker af det her. Gør mig ikke til et offer. Hvis jeg sælger mig selv i sænk nu, gør jeg det med åbne øjne. Hvis jeg kneppes til ukendelighed, sker det med mit samtykke. Hvis jeg bliver for kold til kærlighed, har jeg set det komme.

Det er risikoen. Og jeg er lidt bange. Lidt bange for, at jeg ikke længere er gangbar blandt de gode mænd. At jeg har vekslet mig selv til en valuta, de ikke er interesseret i. At jeg har horet mig ned i en kaste for urørlige. Jeg gennemgransker 7-Elevenekspedienten for mistro, da jeg betaler min kaffe – Kan han se det? Kan han høre mit anus blafre?

De gode mænd er dem, man kan bo i. De, der kan konstituere et hjem. De eneste hjem, der findes for mig, er borge af hud og blod og bankende hjerter. De er hjem, resten er materialisme. Jeg fortaber mig gerne i smukke par. De kropsliggør tosomhedens uovervindelighed. Det er min kærlighed by proxy, og jeg værdsætter disse dyrebare øjeblikke. Mere end det; jeg tror på dem.

Et belejligt arrangement

Mændene på hjemmesiden fremhæver alle, hvor belejligt et arrangement de forestiller sig, vores bolleri skal være. De har ikke rigtigt tid til at finde en, de kan elske. De taber mig der, vores samfund taber mig der. Hvis vi producerer mennesker, der hellere vil drive deres dødssyge fabrikker, der producerer alt det lort, vi ikke har brug for eller drive det reklamebureau, der med vold og magt og manipulation alligevel overbeviser os om, at vi skal købe det lort, som lortefabrikken har fabrikeret, end finde en vi kan voldelske – Ja, så er der noget galt.

Der er også dem med frigide koner. De skriver om kolde, golde lange år med for lidt nærvær og for mange bleer. For dem er sex allerede en vare, der er dyrere købt hos konen end hos mig. Hun vil først, når carporten står færdig, eller når ungen er blevet student, eller når planeterne står på en lige linje, og Gud går på jorden. Jeg ved ikke, hvad jeg skal mene om dem. De vil deres koner og deres børn og deres liv helt overordnet, men de bor i en mandekrop, der ikke er færdig med at kneppe.

Jeg skal nå noget nu, jeg har ikke mere tid. Hvis jeg havde haft, ville jeg gerne have skrevet lidt om, hvordan jeg er bange for de rigtige kvinder – dem i parforhold, med brugbare, antihumanistiske uddannelser og evigt skrivende på deres mode/fitness/madblogs. Jeg frygter dem endnu mere nu, for jeg er blevet endnu mindre dem.

Hvis jeg havde haft endnu mere tid, ville jeg gerne have skrevet lidt om mine vidunderlige veninder. Jeg kunne fortælle dem om min ringmuskel og omstændighederne, hvorunder ringmusklen er blevet sat ud af funktion, og de ville stadig vide, at jeg stadig er mig. Alligevel vil jeg ikke fortælle dem det. De ville bekymre sig uproportionelt meget for mig, på samme måde som jeg ville bekymre mig uproportionelt meget for dem, hvis det var dem og deres ringmuskel.