Har den danske Afghanistan-indsats været en succes?

»Vi har i Helmand brugt 15 milliarder kroner på 250 kvadratkilometer sandørken, hvor der bor ca. 70.000 mennesker. Når vi forlader dem, er deres elektricitets- og vandforsyning lige så utilstrækkelig, som da vi ankom, retsvæsenet ikke-eksisterende, politiet voldeligt og korrupt, distriktscentret Gereshk i hænderne på den organiserede kriminalitet, byens mordrate en af de højeste i verden, markerne uden for den danske lejr centrum for verdens opiumsproduktion. Læger uden Grænser udsender fortvivlede appeller: Til Helmands halvanden million indbyggere er der kun to fungerende hospitaler. Antallet af angreb fra oprørerne steg i første kvartal 2013 med 127 procent i forhold til året før. Undskyld, hvad var spørgsmålet?«

– Har den danske Afghanistan-indsats haft de rigtige succesmål?

»Den danske indsats har aldrig haft nogen selvstændige eller konkrete mål. Den har hele tiden været styret af abstrakt retorik uden nogen forbindelse til den afghanske virkelighed, først bekæmpelse af terror, så demokrati, så kvindefrigørelse, så sikkerhed, og så til sidst trumfkortet over dem alle: Der er ingen talebanere, der graver vejsidebomber ned på Nordsjællands villaveje, for den danske hær har skudt dem alle sammen i Helmand.«

»Vi efterlader os et dysfunktionelt samfund, der ikke på nogen som helst måde er rustet til de enorme udfordringer, der venter et land, der er ødelagt efter 34 års krig. Men det er alt sammen irrelevant set med danske politikeres øjne. Det egentlige formål med krigen har været at binde os i en tættere alliance med USA, at ’åbne døre for os i Washington’, som det hedder i den selvovervurderende jargon, der tales på Christiansborg, og som mere handler om psykoterapi for de omkringvandrende mindreværdskomplekser, der overbefolker Folketinget, end om politik.«

– Hvad er den vigtigste lærdom, vi tager med os ud af Afghanistan?

»Vi tager ingen lærdom med os ud af Afghanistan. Der hersker diskussionsforbud, når det kommer til krigen, og når man nægter at vurdere sine egne handlinger, kan man heller ikke lære af dem. Det er ikke Zenia Stampes (forsvarsordfører for Radikale, red.) i allerhøjeste grad berettigede indlæg om en meningsløs og fejlslagen krig, der er en skandale. Det er reaktionerne på det.«

»Jeg er især skuffet over Niels Helveg Petersen, der beder Zenia Stampe om at lukke munden, skønt han selv gav den bedste karakteristik af Irakkrigen, da han rammende sagde, at den begyndte med en løgn og sluttede med en løgn. I tilfældet Afghanistan trives løgnene mindst lige så frodigt, men Niels Helveg har nu på en måde, der er sørgeligt karakteristisk for et politisk flertal i demokratisk forfald, meldt sig på realitetsbenægternes hold.«

– Hvordan sikrer vi os klarhed om mål og opfyldelse af dem på internationale operationer?

»En god ide er at begynde med at finde ud af, hvor det land, vi har en uimodståelig trang til at fladbombe, ligger på verdenskortet, hvilket sprog de taler, hvilken historie de har gennemlevet, om det eventuelt er en borgerkrig, vi er på vej til at blande os i, og hvilken af parterne vi har lyst til at støtte, før vi bilder os ind, at analfabetiske krigsherrer og narkobaroner er vores bedste alliancepartnere i kampen for demokrati, kvinders rettigheder og højere uddannelse til alle, sådan som vi gjorde det i Afghanistan.«

»Vi kunne med andre ord begynde med at bruge hovedet til at udtænke andet end kyniske rænker, der skal skaffe vore førende lystløgnere stillinger i Bruxelles og Washington. Der må være større udfordringer for dansk udenrigspolitik end at finde ud af, hvordan man bedst binder snørebåndene på Pentagons kampstøvler.«