Men antager vi for eksperimentets skyld, at grundlovens § 67 giver Folketinget mulighed for at lukke moskéer og genstridige trossamfund, rejser det flere nye spørgsmål. Et oplagt spørgsmål er for eksempel, om sådan en fremgangsmåde er forenelig med eksempelvis DF og De Konservatives øvrige udmeldinger om ytringsfriheden værdi. For når det drejer sig om et trossamfunds lære – snarere end dens praktiske gudsdyrkelse – så er det umuligt at skelne mellem religions- og ytringsfrihed. I den forstand udgør religionsfriheden blot en særlig del af den bredere ytringsfrihed. Det gjorde allerede Grundtvig klart, da han under grundlovens forhandlinger i 1849 rasede mod, at § 67 ikke skelnede klart mellem ord og handling.

Her er det interessant at notere sig, at både DF og K er tilhængere af en afskaffelse af blasfemiparagraffen. De bruger blandt andet det argument, at religioner ikke skal nyde en særlig beskyttelse mod kritik og satire. Men i denne måned har ytringsfrihedstilhængere vendt det argument på hovedet. Nu kræver de, at man skrider ind over for nogle ytringer, netop fordi de er fremsat i en religiøs sammenhæng. Det skal være forbudt at udlægge islam sådan, at utroskab og religiøst frafald straffes med døden – men tilsyneladende ikke at agitere for en ikke-religiøs totalitær samfundsorden, hvor modstandere af Føreren, Generalsekretæren eller Partiet lider samme skæbne.

Også racismeparagraffen kræver de to partier ophævet. I De Konservatives spritnye hedder det eksempelvis:

“Forbud mod at ytre sig hører ganske enkelt ikke hjemme i et ordentligt samfund. Derfor er racisme- og blasfemiparagrafferne afskaffet i 2034. Til gengæld er danskernes værdier om samtale og demokrati så stærke, at civilsamfundet altid taler racisme midt imod.”

Da Lars Hedegaard blev dømt for overtrædelse af racismeparagraffen, skrev Naser Khader ovenikøbet et :

“Man kan og må ikke straffe meninger – kun handlinger (…) Vi kan ikke straffe holdninger og meninger, vi ikke bryder os om – ligegyldigt hvor forkerte og forkastelige, vi mener, de er. Vi kan ikke straffe idioti. For i sidste ende vil vi ikke længere have ytringsfrihed, vi vil ikke have demokrati, men vi vil i stedet bevæge os i retning af et totalitært samfund bygget på holdnings- og meningskontrol.”

I 2013 rettede Pia Kjærsgaard følgende angreb mod racismeparagraffen (som hun kaldte “stikkerparagraffen”). Hendes forhåbning var, at “vi frit kan give udtryk for vores holdninger, uden at mediehungrende radikale, folkesocialister eller andre, der har gjort det til en personlig sag at anmelde efter forgodtbefindende, ikke længere skal trætte retsvæsenet og de anmeldte med den såkaldte racismeparagraf”.

Det kan i den forbindelse være interessant at se på, hvilke ytringer der ville blive tilladt, såfremt DF og K fik ophævet racismeparagraffen.