Blasfemiparagraffen bør fastholdes. Det er der tre gode grunde til. Mindst. De tre er anført i den udtalelse, som det fagkyndige Straffelovråd afgav i 2014. Udtalelsen fik Helle Thorning-Schmidts SR-regering til at skrinlægge hensigter om at ophæve paragraffen.

For det første sender det et forkert signal at ophæve paragraffen.

Religiøst meget fintfølende folk og folk, der har hang til at lave ballade om religion – begge grupper er ganske talstærke i indland og måske især i udland – kan opfatte en ophævelse af forbuddet mod at »drive spot med eller forhåne … troslærdomme eller gudsdyrkelse« som budskab om, at nu er der i Danmark frit slag for religiøs spot og forhånelse. Er det et påtrængende signal at sende?

Hertil kommer, at der ikke nødvendigvis vil være anden lovgivning til at dække ondartede virkninger af at ophæve blasfemiparagraffen. Der vil nemlig opstå et tomrum i forhold til den såkaldte racismeparagraf – straffelovens § 266 b, der forbyder trusler, forhånelse eller nedværdigelse på grund af en persongruppes »race, hudfarve, nationale eller etniske oprindelse, tro eller seksuelle orientering«.

Dette tomrum vil foreligge, hvis krænkelserne ikke rettes mod personer, men ting, f.eks. hellige skrifter eller genstande. Straffelovrådet nævner, at en ophævelse vil åbne mulighed for afbrænding af eller urinering på hellige skrifter eller genstande. Noget sådant kan føre til stærke modreaktioner, også hvis det vises via nettet.

Kernen i blasfemiparagraffen er netop hensynet til den offentlige orden. Bestemmelsen står i straffelovens kapitel 15 om »Forbrydelser mod den offentlige orden og fred.« Det er noget andet end den personlige fred og ære, der er beskyttet af racismeparagraffen.

Som nu mennesker engang er skruet sammen, kan religiøs agitation – for og imod en bestemt tro – udløse meget voldsomme og voldelige handlinger. Blasfemiparagraffen sikrer, at politiet kan gribe forebyggende ind, inden følelser får ubodelige følger.

Paragraffen har været sjældent anvendt, og det er fint. Den er ikke skabt for at forhindre religiøs kritik, men for at afværge ondsindet nedgøring, der kan koste liv og lemmer. Det er en aktivitet, der bør ligge uden for ytringsfrihedens grænser.