Min datter blev syv år dette forår. Desværre var jeg ikke inviteret til hendes fødselsdag, ligesom jeg ikke har været inviteret alle andre år. Faktisk har jeg aldrig set hende.

Ikke fordi jeg ikke har villet eller ikke har kæmpet for at få lov. Tværtimod. Men fordi hendes mor har afholdt mig fra kontakt – og den nu nedlagte Statsforvaltning har ikke været i stand til at forhindre det.

Siden 1. april er det nye familieretssystem blevet en realitet. Det har blandt andet til formål at håndtere de såkaldte højkonfliktsager, hvor forældrene ikke kan blive enige om at dele barnet eller børnene ved en skilsmisse. Men jeg har svært ved at se, hvordan det nye system skal forhindre andre børn i også at miste kendskab og kontakt med den ene af deres forældre.

Syv års kamp

I mit tilfælde gik det galt, allerede inden barnet var født. Selv om vi i første omgang var enige om at dele vores barn, blev jeg alligevel lukket ude. Ret effektivt endda, for jeg har aldrig set min datter.

Det er på trods af, at en såkaldt børnesagkyndig undersøgelse undervejs konkluderede:

»På basis af morens samlede holdninger og urealistiske forestillingsbilleder omkring faderen, og især hendes forsøg på at afskærme barnet fra en naturlig kontakt med sin biologiske fader, er det vores vurdering, at dette samvær med faderen netop er ekstra vigtigt for barnet.«

Hvad jeg skulle igennem, havde jeg aldrig i min vildeste fantasi forestillet mig. Den korte version er, at jeg var i civilretten for formelt at blive far til mit barn. Herefter fulgte møder hos Statsforvaltningen med samværschikane og falske påstande fra barnets mor.

Angiveligt skulle jeg i vores korte forhold have været voldelig, alkoholiker og selvmordstruet. Det hele fri fantasi. Det førte til et frugtesløst konfliktmæglingsmøde, der kun medvirkede til at trække sagen i langdrag.

Efter to års kamp fik jeg endelig tilkendt samvær, men jeg fik ikke min datter at se, da moren effektivt forhindrede det. Så var det i gang med en såkaldt børnesagkyndig undersøgelse, der entydigt konkluderede i min favør, men i samme ombæring forlod moren landet med mit barn i mere end et år.

Da hun kom hjem, blev der igen fastsat samvær, men da min datter fik børneleddegigt, mente Statsforvaltningen ikke længere, at hun skulle se sin far.

Moren vandt. Godt hjulpet af et system, der stod fuldstændig magtesløst over for en person, der målrettet tilsidesatte alle afgørelser.

Jeg kender intet til min datters helbred i dag, da jeg ikke har del i forældremyndigheden.

Intet hindrer chikane

Det har været syv opslidende år, hvor jeg har været uden brugbar hjælp fra myndighederne. Det eneste, jeg har haft, var min advokat, som reelt intet kunne gøre, da reglerne i den nu nedlagte Statsforvaltning gjorde plads til den samværschikane, jeg oplevede.

For det første var der urimelige og helt uforståeligt lange tidsfrister. En manglende underskrift kunne udløse en svarfrist på to-tre uger, vel at mærke efter, at kommentarer til indhold i dokumenter havde været måneder undervejs.

Aflysninger på grund af sygdom skulle ikke dokumenteres, selv om jeg er ret overbevist om, at chikanerende forældre og deres børn påfaldende ofte er syge på dage, hvor de er indkaldt til møder i samværssager. Falske anklager skulle hverken dokumenteres eller underbygges.

Andre forældre har tidligere fortalt om oplevelser med samværschikane og myndighedernes magtesløshed. Deres historier er påfaldende ens. I mange af disse sager er der nærmest tale om en decideret opskrift på udelukkelse af den anden forælder. Det er samværschikane på formel.

Nu er der så kommet et helt nyt familieretssystem. Meget kort fortalt sorteres sager i et grønt, gult og et rødt spor, hvor de besværlige sager ligger i gult og rødt. Det er stadig for tidligt at sige, om det nye system vil ændre noget. Men jeg tillader mig at tvivle. For opskriften på samværschikane findes jo stadig.

Af loven fremgår det ikke, hvordan man vil dæmme op for forældre, der bevidst udøver samværschikane og tilsidesætter myndighedernes afgørelser. Der er intet, der forhindrer endnu en forælder i at gøre præcis som min datters mor.

Dyrebar tid

Jeg mener, der skal håndfaste værktøjer i brug. Derfor foreslår jeg blandt andet, at alle faderskabssager skal være afsluttet inden for tre måneder. I mit tilfælde blev jeg først officielt far til mit barn efter 16 måneder. Moren ville ikke aflevere sine dna-prøver, og hun ville ikke oplyse mit navn til myndighederne. Derfor blev faderskabet fastslået så sent.

Men min identitet som far kunne nemt være fastslået ved at benytte barnets første blodprøve, der tages ved fødslen. Så hvorfor ikke benytte den mulighed? Faderskabet er en forudsætning for, at man kan søge om samvær med sit barn, og derfor er det så vigtigt at få fastslået hurtigt.

En hurtig sagsbehandling er også afgørende i forbindelse med samvær. Men med de lange tidsfrister gennem hele sagsforløbet er det for nemt at trække tiden og dermed sagen i langdrag. Hvorfor får man automatisk 14 dage til at underskrive et referat fra et møde? Hvorfor får man endnu længere tid til at svare, når man siger, at man skal på ferie – uden i øvrigt at dokumentere det?

Det meste post fra myndighederne sendes med e-boks, så brevet når stensikkert frem til modtageren, og der går kun få sekunder, før det er fremme. Det samme, når svaret sendes retur. Rimeligheden i en svarfrist på hele 14 dage er svær at få øje på. Når der skal svares og kommenteres flere gange, går der let måneder med at komme videre i sagen. Dyrebar spildtid for både børnene og deres forældre.

Myndighederne kan også med fordel optimere sagsbehandlingen ved automatisk at sende alle oplysninger og dokumenter til begge parter. Det sikrer, at alt bliver delt, og at begge parter kender alle dokumenter.

Sagsbehandleren skal desuden sikre, at møder bliver holdt i stramme tøjler, så de rent faktisk handler om det, der er dagsordenen – nemlig samvær mellem en forælder og et barn – og ikke udenomssnak og alle mulige vidtløftige beskyldninger.

I øvrigt bør beskyldninger om f.eks. vold ikke kunne fremsættes uden politianmeldelse, og beskyldninger, der dokumenterbart er falske, bør have konsekvenser i sagen.

Det bør også have konsekvenser, hvis moren forhindrer retten i at afgøre faderskabssagen. Da jeg officielt blev far, skulle jeg betale børnebidrag med tilbagevirkende kraft fra barnets fødsel, på trods af at moren havde gjort alt for at holde mig væk. Børnebidrag bør være fra den dag, faderskabet afgøres. En økonomisk sanktion kan også være et redskab ved bevidst samværschikane.

Med denne kronik håber jeg at inspirere til ændringer af systemet, så forældre og børn ikke taber til samværschikane. I min sag har den chikanerende part vundet, og barnet har tabt. Det har endda været omkostningsfrit for moren.

Jeg er trist ved tanken om, at jeg måske aldrig får min datter at se. At hun vokser op uden at kende mig og måske i den tro, at jeg er voldelig, psykisk syg, alkoholiseret eller slet og ret bare ikke gider hende.

Jeg får ikke de mistede år med min datter tilbage, og jeg drømmer bare om, at hun en dag kommer til mig. Mappen med dokumenter ligger klar, så hun kan se, hvad vi har været igennem, uden hun har vidst det.

For alle andre børn og deres forældres skyld håber jeg, at det nye familieretssystem bliver væsentligt bedre end det gamle. Men jeg mangler at se de værktøjer, der skal til for at stoppe en chikanerende forælder, der skider højt og flot på myndighedernes afgørelser og autoritet.