Det er undertiden smart at stille spørgsmål til grundlæggende forhold i tilværelsen. Især når tiderne er lidt turbulente som i dag, hvor massive flygtningestrømme søger mod Europa, krisen kradser og det politiske slagsmål om finansloven står for døren.

I Danmark har vi en stat, fordi danskerne, forenet af et fælles sprog, et fælles kulturgrundlag og en fælles solidaritetsfølelse, gennem århundreder, har holdt sammen. De har samarbejdet mod at skabe det samfund, vi kender i dag. Ved at holde sammen har vi kunnet opnå ting, som ville være umulige, hvis vi ikke havde samarbejdet.

Vi er vant til at begå os i et fællesskab. De fleste af os forstår, at man må yde efter evne, hvis vi også vil have noget retur fra samfundet. De, der gerne vil nyde, men ikke yde, opfattes som nogle snyltere. Historisk har vi opbygget et fællesskab med krav og pligter.

Mange nytilkomne forstår grundlæggende ikke denne tankegang. Her opfattes staten som noget, der undertrykker befolkningen, og solidariteten omfatter ens familie eller klan, ikke staten som sådan.

Helt grundlæggende sørger staten overordnet for vores sikkerhed og for velordnede forhold, hvor infrastruktur, vand, elektricitet og hospitaler er de goder, som vi får tilbage, når vi betaler skat. I Danmark er der uhyre lidt korruption i modsætning til Afghanistan, Irak, Syrien og andre steder, som nu forsyner Europa med et nyt befolkningstilskud.

At betale skat er helt grundlæggende i Danmark og det stiller store krav til skattesystemet. Den enkelte borger skal opfatte det retfærdigt, ligesom skatten skal anvendes til noget fornuftigt. Man behøver ikke altid være enig, men det skal give mening. Det, der sker i forbindelse med vedtagelse af finansloven, er at man flytter rundt på nogle få procenter af hele Danmarks husholdningsregnskab. Det er fint, når blot det giver mening. Helt overordnet skal de, vi har valgt til at lede os, forstå denne problematik. Den er afgørende for vores samfund.

Har man et system, der virker, skal man være rigtig påpasselig, hvis man vil lave det om, især når det er grundlæggende for vores samfund. Det nuværende dur ikke. Alle ressourcer burde sættes ind på at genetablere et system, der fungerer. Man kunne starte med at fyre alle de embedsmænd og konsulenter, der troede, man kunne spare på samfundets grundlæggende motor. Det var dem, der foreslog en omlægning af SKAT på baggrund af politiske krav om besparelser.

Staten skal sørge for sundhedsvæsen og for vores sikkerhed. Vi betaler skat for ikke at blive udsat for forbrydelser. Ydes denne sikkerhed ikke, slutter man sig sammen med familie og venner. Man bevæbner sig, så man selv kan varetage sin sikkerhed. Hvis vi ikke kan stole på staten, så klarer man det selv. Og hvorfor skulle vi så betale skat? Problematikken kendes fra Afghanistan, Irak, Syrien med flere.

I Danmark er det anderledes. Folk har tillid til staten, som har etableret nogle organisationer, der skal sørge for vores sikkerhed.

Disse organisationer er Forsvaret, politiet og beredskabet. Politikere lider undertiden af demens. Deres hukommelse er selektiv. De tror ofte, at hvis der ikke har været ildebrand, så kan man bortspare et par brandstationer. Dette er ikke tilfældet.

Forsvaret skal forsvare landets grænser, hævde nationens suverænitet, varetage danske interesser internationalt samt deltage i det internationale samarbejde. Vi har nemlig forstået, at det er langt mere hensigtsmæssigt, at vi indgår i et samarbejde med andre ligesindede nationer. Det kræver, at vi yder efter evne for at kunne drage nytte af de andre i samarbejdet.

Danmark yder ikke efter evne. Vi har i mange år underskrevet erklæringer om, at vi vil forøge vores forsvarsudgifter til to pct. af BNP, men det har vi ikke gjort, ej heller har vi til hensigt at gøre det. Når Danmark gør det, så snylter vi ikke! I vores nationale selvforståelse taler vi gerne om solidaritet, når blot det ikke koster noget.

I Forsvaret har konsulenter og regnearksdrenge »optimeret« organisationen. Man har under den sidste regering skabt en organisation, hvor forsvarschefen sidder i lommen på Forsvarsministeriets departementschef. Man har slået forsvarsministerens og forsvarschefens embede sammen. Dermed har man effektivt lukket for enhver form for uafhængig militær rådgivning. Departementschefen skal på ministerens vegne godkende alle væsentlige meldinger fra forsvarschefen. Således kan man imødegå enhver utilfredshed i Forsvarets organisation med mindre de ansatte helt urimeligt skriver offentlige breve til forsvarsministeren.

Alle loyale forsøg på at råbe op om mangler i organisationen bliver omgående standset af Forsvarets generaler, der hurtigt gyder olie på vandene. Resultatet er, at politikerne ikke ved, hvad den ene af vores sikkerhedsorganisationer reelt kan. Det er formentlig årsagen til forvirrede meldinger om, at vi skal støtte i Mali, Afghanistan og i Syrien med en militær indsats. En indsats som de samme politikere har frasagt sig, da de neddroslede Forsvaret med 15 pct. Forsvarets situation er langt værre end den var op til 9. april 1940. En nation, der ikke vil eller kan forsvare sig selv sygner hen og forsvinder.

Situationen for den anden af vores sikkerhedsorganisationer er ikke meget bedre. Politiet har fået betydeligt mere at lave. Bevogtningen af terrormål samt behovet for at kontrollere flygtningestrømmen i Danmark bevirker, at almindelige politiopgaver nedprioriteres. Almindelige indbrud efterforskes stort set ikke længere, hvilket er særdeles undergravende for retsbevidstheden. Landets grænser bevogtes ikke længere. Hvis de indtrængende er mange nok, får de lov til at overskride Rigets grænser, drage ind i landet, forstyrre trafikken og tage ophold som det passer dem. Vi har områder i Danmark, hvor politiet bliver generet, hvis de dukker op for at håndhæve lov og orden. Det er endnu ikke så slemt som i Malmø, hvor der findes parallelsamfund, der bekæmper politiet med skydevåben og håndgranater og har egne love. På trods af de fine politiske ord er politiet blevet beskåret med 600 mand siden sidste forlig. At politiet ikke kan håndhæve loven overalt i Danmark eller efterforske forbrydelser på grund af manglende ressourcer er direkte underminerende for følelsen af vores fælles sikkerhed. Noget kunne tyde på, at vi får flere politifolk, og tak for det. En af de kommende opgaver for politiet er at genetablere dansk suverænitet i nogle af de boligområder, hvor alternative har overtaget magten. Får man ikke standset uvæsnet med det samme, får vi svenske tilstande.

Beredskabet er vores sidste sikkerhedsorganisation og situationen her er ikke bedre. Oven i købet satser man på at spare 125 mio. kroner i den nærmeste fremtid. Det betyder, at almindelige borgere ikke vil modtage hjælp i forbindelse med naturkatastrofer, hvor de har allermest brug for hjælpen. Hvorfor dog betale skat for sikkerhed, man ikke får, når man har allermest brug for det?

Alle tre sikkerhedsorganisationer er afhængige af frivillige. Hjemmeværnet støtter Hæren, beredskabet og politiet er næsten eneansvarlig for den fysiske overvågning af de danske farvande. Beredskabet kunne ikke fungere uden et stort antal ildsjæle, men de frivillige passer ikke ind i regneark.

Regnedrengene og konsulenterne »optimerer« gerne de frivilliges organisationer og forstår ikke, når de frivillige siger fra og ikke vil være til grin i deres fritid. Senest har man lavet en fin beredskabsplan for imødegåelse af en miljøkatastrofe. Fint papir som er helt afhængig af de frivillige. De vil bare ikke være med. Staten skal sørge for at få penge ind, så man har nogle at bruge. Man må varetage borgernes krav på sikkerhed og et sundhedssystem, der virker. Derefter kan man tage sig af andre ting. Det har ingen af vores seneste statschefer fattet og derfor er vi på vej i den gale retning.