Jeg undrer mig. Der er noget, jeg har virkelig svært ved at forstå. Det handler i og for sig om noget yderst personligt, men jeg har alligevel en fornemmelse af, at mange danskere kan relatere til det.

I foråret 2014 gik jeg på højskole og lavede frivilligt arbejde på Zanzibar, Tanzania, i lidt over fire måneder. Her oplevede jeg et kulturmøde ud over det sædvanlige – jeg udviklede venskaber og forhold, som jeg stadig holder ved lige, selv om jeg i dag befinder mig i Danmark, flere tusinde kilometer væk. Jeg fik en kæreste relativt tidligt i løbet af mit ophold. Han hedder Boyca, og vi har snart været sammen i omkring 10 måneder.

Efter mit højskoleophold har jeg været nede og bo hos ham i en kort periode, og nu vil jeg gerne have, at han får samme mulighed for at komme og besøge mig. Jeg vil gerne vise og lære ham noget om min kultur, så han ikke bare tror, at alle danskere er ligesom de yderst letpåklædte, velhavende, solslikkende og drinksglade turister, han hele tiden møder på Zanzibar.

Han skal ikke flytte hertil, han skal ikke arbejde her: Det eneste formål er, at vi kan være sammen, og at han kan se min verden, nu, hvor jeg har været så privilegeret at se og opleve så meget af hans – både på godt og ondt.

Mange spørger mig: Hvad så, når han kommer til Danmark og er her i 90 dage (hvilket er det maksimale for et turistvisum) og så skal rejse hjem igen – hvad gør I så?

Svaret er: Det er jeg helt sikker på, at vi finder ud af til den tid – lige nu vil jeg bare nyde de 90 dage, vi kan få sammen.

Men vi får ikke de 90 dage. Ambassaden afviser os af frygt for, at Boyca ikke vil rejse hjem igen.

Zanzibar er hans hjem

Danmark er et skønt land, og jeg er utrolig glad og stolt over at være opvokset her. Men Danmark er ikke perfekt, og det er ikke alle, som har et ønske om at bosætte sig her – selv om det kan være svært for nogen at tro.

Hvis blot ambassaden, der nægtede visummet, kunne se, hvilken udsigt Boyca vågner op til hver dag: de få hundrede meter, han har til den perfekte bountystrand, og hans øjne, der lyser op, når han om fredagen står med fødderne i sandet på den lokale strandbar og er med i en Dance Battle.

Så ville de måske indse, at han ingen ønsker har om at blive permanent i Danmark. Zanzibar er hans hjem. Men Danmark ville være en kæmpe oplevelse for ham, og det ville betyde meget for mig at være en del af hans kulturmøde.

Nok se, men ikke røre

Jeg er studerende, og i den forbindelse har jeg tit oplevet, at min uddannelsesinstitution og regeringen lægger stor vægt på globalisering. Jeg bliver stærkt opfordret til at tage dele af min uddannelse i udlandet, da jeg der vil kunne få andre perspektiver og kompetencer end i Danmark.

Men dette fokus på dannelse og fordelen ved at møde andre kulturer stemmer på ingen måde overens med den politik, der gør det ualmindeligt svært for visse udlændinge at komme til Danmark og opleve vores kultur. Og det gør det yderst vanskeligt at have et forhold til en person, der ikke er født inden for den gyldne ring bedre kendt som EU. Man kan tale om, at en ’nok se, men ikke røre’-politik bliver hevet ned over visse udlændinge og ned over befolkningen – ned over mig.

Træt af dobbeltmoral

Jeg har skrevet under på at være økonomisk ansvarlig for Boyca, hvis han skulle komme til Danmark. Hvis det kunne lade sig gøre, ville jeg med glæde bindes juridisk og hæfte med anselige bøder og dermed være personligt ansvarlig, hvis han ikke tager tilbage til sit hjem på Zanzibar, inden hans visum udløber. Jeg ved, at jeg er følelsesmæssigt påvirket af situationen, men som bundet af en kontrakt i dette regelbaserede samfund, burde der ikke kunne sås nogen tvivl om min oprigtighed.

Kan det virkelig være rigtigt, at min kæreste ikke må besøge mig i tre måneder? Kan det virkelig være rigtigt, at han ikke må få et turistvisum, blot fordi han er afrikaner?

Denne dobbeltmoral, der tillader danskere at rejse til nærmest alle lande i verdenen, mens vores grænser er lukkede for mange, er fuldstændig urimelig.