I dag skal jeg gi et eksempel på at det er fullt mulig for et menneske å utføre onde handlinger og samtidig føle inne i hodet sitt at man sitter på en moralsk pidestall og gjør noe svært godt. Saken gjelder en gruppe filippinere som hadde skutt gullfuglen og sikret seg det som ut fra filippinske lønnsforhold er svært lukrative lønninger ombord på et norsk skip. Da fagforeningen fikk nyss om dette grep de inn og knuste drømmen deres og fikk dem satt av skipet på Kanariøyene.

Grunnen? “Sosial dumping.” De av filippinerne (rengjøringsarbeiderne) som tjente minst tjente 16 kroner timen, og (som er helt vanlig Offshore) jobbet 72-timers uker i 60 dager.

Kan du ikke se det for deg hvordan feite norske fagforeningspamper med sigaren i munnen slår seg selv på brystet med de fettete pølsefingrene sine mens de med moralsk overlegenhet erklærer at de har gjort en God Ting? De har jo forhindret “utbytting” kan skjønne!

Men la oss nå se litt nærmere på hvordan det står til på Filippinene. Det er ett av verdens fattigste land med svært høy arbeidsledighet. Det er et frodig land så få eller ingen sulter direkte fordi de kan få mat fra jorden, men det er ikke uvanlig at familier i provinsene lever for 13 kroner dagen. Ikke 13 kroner timen. 13 kroner per dag.

De som er så heldige å få seg jobb på Filippinene har slike lønninger som dette:

Postmann: 8450 pesos = 1100 kr/måned = ca 5,7 kroner timen

Tjenestepike: 7850 pesos = 1020 kr/måned = ca 5,4 kroner timen

Snekker: 7160 pesos = 930 kr/måned = ca 4,8 kroner timen

Ingeniør: 27900 pesos = 3630 kr/måned = ca 18,9 kroner timen

Med andre ord, det å jobbe som rengjører på et norsk skip til 16 kroner timen tilsvarer en tredobling i lønn. Husk også at man i tillegg til lønn får kost og losji på skipet. Mat er faktisk ganske dyrt når man har filippinske lønninger så derfor er den reelle lønnsøkningen enda større. I tillegg er lønningene skattefrie mens i Filippinene må de typisk betale rundt 10% skatt. Legger man alle disse faktorene sammen er nettolønningene trolig fire ganger høyere enn hjemme på Filippinene. Jeg gjentar: fire ganger høyere lønn. For kokkene som tjente 27 kroner timen var regnestykket enda gunstigere.

Med en slik lønn har denne rengjøreren råd til å bo slik:

Dette huset koster 1820 kroner måneden å leie. Mat for en hel familie når man lager den selv hjemme koster ca 30 kroner dagen, eller 900 kroner måneden. Kort sagt, denne “sosiale dumpingen” gjør at Filippinere kan løfte seg opp fra fattigdom til å leve et middelklasseliv.

Alternativet for de fleste filippinere er dette:

Eller dette:

Se nøye på disse bildene. Det fagforeningspampene i Norge sier er at filippinere skal være utestengt fra arbeidsmarkedet til noe annet enn über-kongelønninger. Kan de ikke få norske lønninger (hvilket knapt statsministeren i Filippinene tjener) så skal de pinadø rett tilbake til slummen der de kom fra. Hvis ikke dette er pur ondskap så vet ikke jeg.

Egentlig dreier dette seg nemlig ikke om omtanke for fattige, for det er helt åpenbart at levestandarden til de filippinske rengjørerne ligger skyhøyt over det de ellers normalt kunne skaffet seg i hjemlandet sitt. Filippinske utenlandskarbeidere tjener så godt at penger som de sender hjem til sine familier utgjør utrolige 50% av det filippinske BNP! Dette til tross for at de kun utgjør en liten brøkdel av befolkningen.

Nei, det dette dreier seg om er å beskytte lønningene til feite, griske fagforeningsslasker i Norge. Det dreier seg om norsk adel som bruker svært ufine metoder (proteksjonisme og tollbarrierer) til stenge ute konkurrenter og dermed kunne stikke de feite fingrene fullt av gullringer ned i lønningsposene til fattige mennesker og forsyne seg grovt av dem.

Uttrykket “sosial dumping” stammer nemlig opprinnelig fra begrepet “dumping” som igjen var et begrep som ble brukt om store dominerende selskaper som presset ut konkurrenter ved å “dumpe” prisene midlertidig for så å skru dem opp igjen. “Sosial dumping” var altså ment som en analogi hvor man dumpet lønninger og på den måten senket lønningene til arbeidere i rike land.

Men realiteten er at det er fagforeningene som bruker monopolmetoder til å skvise ut konkurrenter med voldsmakt. Fagforeningene ønsker å ha så høye lønninger for norske nordmenn som mulig, men ser på fattige konkurrenter som ekle, vemmelige konkurrenter som de må bekjempe med tollmurer.

I en slags moralsk selvforherligelse klarer de å vri sin egen ondskap om til en form for empati med de fattige, og legge skylden på de fattiges ivrighet til å skaffe seg et bedre liv på de fæle kyniske kapitalistene som “utbytter” dem og bedriver “sosial dumping.” Sannheten er stikk motsatt. Uten disse “fæle” kapitalistene ville ikke filippinere hatt muligheten til å skaffe seg en firedobling i reallønn. Sannheten er at det de griske fagforeningspampene kaller sosial dumping er det som ellers kalles sosial utjevning. Forskjellen er bare at denne gangen er det fagforeningspampene som er den rike part som sosialt utjevnes og ikke “griske” kapitalister.

For hva hadde resultatet av denne “sosiale dumpingen” vært dersom filippinere og andre fattige fikk konkurrere helt fritt med nordmenn og andre styrtrike vestlige? Jo, i tillegg til at fattige hadde kunnet mangedoble lønningene sine (som eksemplene over viser) ville de presset de generelle lønns- og kostnadsnivået i rike land ned. Enkelte vestlige hadde kanskje midlertidig vært nødt til å gå ned i levestandard men alle fattige land som importerer varer og tjenester fra rike land ville opplevd økt kjøpekraft på grunn av det fallende prisnivået. Kapitalismen er svært sosialt utjevnende.

Men norske fagforeningspamper ønsker ikke sosial utjevning (som de kaller “sosial dumping” når det rammer dem selv). De ønsker å ha adelsprivilegier slik at de kan opprettholde føydalsamfunnet, med seg selv på topp og de fattige landene på bunn. Så kan de med rødvinen i den ene gullringete hånden og sigaren i den andre klage over hvor fæle kapitalismen er som skaper så store forskjeller mellom fattig og rik.