En boligpolitikk ville vært en god idé | Knut Olav Åmås

Norge er landet uten boligpolitikk. For markedsverdien av en bolig er blitt så mye viktigere enn verdien av å ha et sted å bo.

Det finnes ingen norsk boligpolitikk i 2019. De fleste politikere har forlatt feltet, overlatt det til det rent kommersielle markedet, skriver Knut Olav Åmås. Åge Peterson

Knut Olav Åmås Spaltist og direktør i Stiftelsen Fritt Ord

20. apr. 2019 18:38 Sist oppdatert 4. desember 2019

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Boligtemaet minner meg om en historie som blir tilskrevet Mahatma Gandhi, som en gang skal ha blitt spurt hva han syntes om vestlig sivilisasjon. «Det ville vært en god idé», svarte han.

Hvis jeg blir spurt hva jeg synes om norsk boligpolitikk, vil jeg svare det samme: «Det ville vært en god idé.»

For det finnes ingen norsk boligpolitikk i 2019. De fleste politikere har forlatt feltet, overlatt det til det rent kommersielle markedet. Det begynte med Willoch-regjeringen på 1980-tallet, det har fortsatt med regjeringer av de forskjelligste farger.

Skaper sosial ulikhet

Lørdagsspaltist Kjetil Rolness beskrev 6. april hvordan boligen er blitt en av de største ulikhetsskaperne: «Salige er de rikes barn, for de skal arve boligmassen i de store byene.»

Boligen skaper nå nye klasseskiller i Norge gjennom arv og de svære prisforskjellene mellom sentrale og mindre sentrale områder. For unge, enslige og alle med mindre kjøpekraft, er det blitt nesten umulig å skaffe seg noe godt og sentralt. Det skaper flere mer homogene boområder.

Markedet er blitt absurd. Nylig ble en 15 kvadrats «leilighet» uten toalett og bad på Bislett i Oslo solgt for 1,8 millioner kroner. Og boligbyggelaget OBOS la nylig ut for salg en penthouseleilighet ved Frognerparken til 95 millioner kroner, men hevder de fortsatt driver med sosial boligbygging.

De kaller det «The OBOS Way» ...

Les også Salige er de rikes barn, for de skal arve boligmassen i de store byene| Kjetil Rolness

Knut Olav Åmås, spaltist og direktør i Stiftelsen Fritt Ord Signe Dons

Min OBOS -historie

Jeg kjøpte forresten min første, lille OBOS-leilighet i 1998. Prisene hadde begynt å stige og det var blitt litt dyrt, husker jeg: over 10.000 kroner kvadratmeteren. Gisp!

Jeg ville nok aldri få igjen pengene, tenkte jeg, men hadde i det minste et fint sted å bo. Jeg bor for lengst i en annen OBOS-leilighet, men min første, fine ble nylig solgt igjen av nok en ny eier, for det seksdobbelte av hva jeg selv ga for den.

Denne virkeligheten er velkjent. Nå er det aller viktigste ikke å beskrive den, men å endre den. Mer av det vi bygger må tenkes etter andre prinsipper enn de rent markedsøkonomiske. Markedet har skapt et land av selveiere, og det er bra, men ingen markeder fungerer fullgodt alene.

Derfor må norske politikere i høyere grad begynne å betrakte boligen som et bruksobjekt, et sted som er til for å bo og leve. Her er vi nemlig ved problemets kjerne: Bytteverdien (markedsverdien ved salg) er blitt så mye viktigere enn bruksverdien (verdien av å ha et sted å bo). Og mediene bruker kontinuerlig og ukritisk «eksperter» i bransjen som bevisst «hyper» utviklingen og samtidig tjener stort på det samme markedet.

Les også Årets påskekrim på NRK varierer med alt fra fremragende spenning til krim med lav puls.

Kommuner tenker nytt

Det finnes tiltak som kompenserer for markedets skjevheter. Viktigst vil det være at kommuner tenker mer helhetlig og ansvarlig om hva slags boligtilbud de bør og skal ha. Sandnes i Rogaland er et eksempel: Et kommunalt tomteselskap selger tomter til private utbyggere, som må bygge rimelig – for førstegangskjøpere.

Randaberg i samme fylke har en «leie-til-eie»-modell. Boligbyggelaget tilbyr boliger du først leier, men en del av månedsleien går til avdrag. «Etter tre år kan du kjøpe boligen, og det du allerede har betalt trekkes da fra prisen på boligen. Kommunen stiller med tomt og boligbyggelaget bygger boliger, begge til kostpris», skriver SVs Kari Elisabeth Kaski i VG.

Norske politikere kan lære av byer og land som har lykkes veldig mye bedre med boligpolitikken enn Oslo og Norge har. Fordi de faktisk har en slik politikk.

Byen som er byggherre

Se for eksempel på Østerrikes hovedstad Wien. Bymyndighetene selv er faktisk en av verdens største byggherrer. 500.000 av de to millioner wienerne bor i «Gemeindebau», kommunale boliger. Ytterligere 200.000 bor i «Geförderte Wohnungen», boliger delvis støttet og fordelt av byen.

Wiens boligpolitikk har en hundre år lang historie: Folketallet økte kraftig i keiserhovedstaden frem til 1. verdenskrig. Bostedsløsheten var et enormt sosialt problem. Det var fra 1919 den spesielle og offensive boligpolitikken ble til, preget av bredde og langsiktighet gjennom mange, store kommunale byggeprosjekter med høy kvalitet og førsteklasses arkitektur.

Les også Jo da, det vokser penger på trær | Anita Krohn Traaseth

Boligpolitikk for de mange

Denne tenkningen og praksisen har fortsatt med styrke helt til i dag. Folk med lave inntekter kan bo bra, resten av livet. Wien-modellen er ikke bare «social housing» for de få som har det verst, men sosial boligpolitikk for de mange, mener statsviteren Lisa Pelling, utredningssjef i den svenske tankesmien Arena Idé.

Men Wien er jo politisk en «rød» by, kan det innvendes, nesten bare styrt av sosialister og sosialdemokrater i hundre år. Det finnes imidlertid en rekke andre byer og land å lære av, sosial boligpolitikk er ikke avhengig av en viss politisk farge. Også i de andre nordiske landene finnes det modeller å bli inspirert av.

Les også Påskequiz 2019 – «Så ble det litt mye ...»

Flere forbilder

Zürich i Sveits (et omtrent like rikt land som Norge) har en offensiv sosial boligpolitikk. Siden 2011 har byen krevd at en tredjedel av nye byggeprosjekter skal leies ut til selvkostpriser. I tyske Hamburg stiller byen krav til profilen på nye utbyggingsprosjekter ved tildeling av tomter. 20 prosent av boligmassen skal være subsidiert/sosial – og med høy kvalitet.

Wien, Zürich og Hamburg: Disse tre byene har noe annet felles enn at de satser på en sosial boligpolitikk. Alle figurerer år etter år på eller nær toppen av kåringene av verdens beste byer å bo i.

Det er bra at veldig mange eier sin egen bolig i Norge, men alle kan ikke eie boliger omsatt på rene markedsvilkår. Derfor trenger vi både eide og leide boliger på andre vilkår. Og de bør finnes også i dyre strøk – for å skape integrerte, ikke segregerte, byer.

En sammenligning slår meg: I Norge er ikke alkohol primært næringspolitikk, men helse- og sosialpolitikk. Med boliger er det helt motsatt: De burde være helse- og sosialpolitikk, men er nesten bare næringspolitikk.

Boligbygging må bli mer av en samfunnsinvestering. En bolig og et hjem er rett og slett for avgjørende i livet vårt til å bli overlatt til bare markedet.