Eksterne kommentarer: Dette er en debattartikkel. Analyse og standpunkt er skribentens egen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Kvinnedag. Hva betyr det egentlig for meg? Helt ærlig, frem til nå. Ikke så mye.

Jeg har kompiser som respekterer meg, jeg har opplevd å bli båret opp og frem i arbeidslivet og jeg har tjent nesten like mye, eller lite, som mine mannlige kolleger.

Jeg kan gå så langt som å si at jeg spyr av feminismen vi ser, eller blir utsatt for, i media. Det har jeg likt å lage et nummer ut av i sosiale sammenhenger. For å være tøff. Uten å være det. Det er nemlig forventet av meg at jeg skal være en sterk kvinne. Fordi kvinnekamp er ut.

Men så logger jeg på Twitter, denne kvinnedagen og får en av mine favoritters tweet. Rett i feeden. Og da kan jeg ikke late som jeg ikke bryr meg lenger.

«Gratulerer alle shemales nesten deres dag også dette. #tradisjon #kvinnedagen.»

Virkelig? Sorry, Bård. Jeg vet at du mente det godt. At kvinnedagen er vanskelig å relatere seg til. Det er den for meg også. Men, bør du ikke med over hundre tusen følgere ta ansvar for at ikke alle forstår undertonen i en melding på altfor få tegn? Forstår du ikke at du lager flås av en dag som er viktig for mange?

Fedrelandet har, på papiret, gitt meg mange gaver. Jeg bør være takknemlig og holde kjeften min. Noe jeg også har gjort.

Feighet.

Jeg har lov til å ta abort hvis jeg vil, og så mange jeg vil, og jeg får fødselspermisjon dersom jeg velger å beholde barnet. Hvis jeg blir gravid med tvillinger, kan jeg til og med velge å fjerne det ene fosteret.

Selvfølgeligheter.

Blir jeg lesbisk, får jeg lov til å kjøpe herremelk fra København, som jeg ganske galant shopper fra en liste, og aller nådigst får inseminert på en klinikk på Majorstuen.

Uglesett.

Arbeidsplassen min er forpliktet til å tilpasse arbeidsoppgaver etter min helse gjennom graviditeten, og dersom jeg er eneforsørger blir jeg puttet i en egen skatteklasse. En skatteklasse som letter på det faktum at barnefar betaler bare det han MÅ. Ikke kan det han kan.

Samfunnet passer på at jeg får barnebidrag gjennom tvunget lønnstrekk dersom barnet mitt er født utenfor et samliv. Og barnefar viser seg å være en neandertaler av et mannebein.

Nedverdigende.

Skulle jeg oppleve å ikke få barnehageplass, gir Erna meg kontantstøtte for å putte poden i privatbarnehage eller ha sånn akkurat passe dårlig råd. Hjemme.

Karrierehemmende.

Det er ikke lenger greit å grafse meg i skjørtet og kalle meg hore, med mindre klokka har passert midnatt. Jeg har en krisetelefon jeg kan ringe til dersom jeg blir grisevoldtatt på vei hjem fra byen. Sånn hvis jeg glemte å gå med husnøkkelen mellom fingrene.

Pepperspray.

Ulovlig.

Selvfølgeligheter sydd sammen i forferdeligheter. Selvfølgeligheter jeg setter pris på. Ergo bryr jeg meg. Det er bare ikke kult å si det høyt lenger. Fordi røde strikkesokker ødelegger.

Jeg liker dere ikke.

Jeg representerer nok gjennomsnittet av min generasjon. Vi har ikke vært opptatt av kvinnedagen. Fordi bestemødrene, og oldemødrene våre har gitt oss alt uten å gjøre et nummer av det. Uten å be oss om et takk. Og vi, kvinnene i vår beste alder, har glemt. Jeg, Line, har det ganske greit. For jeg har aldri opplevd urett. Derfor har jeg heller ikke vært bevisst på hva jeg har.

Egoisme.

Når jeg tenker på farmoren min og alt hun sto for. Eller mormoren min, og hva hun kan fortelle meg, litt sånn stille over en kaffekopp, da skammer jeg meg. Jeg håper du, urban kvinne som følger opp denimtrenden denne våren, skammer deg også.

Historieløs.

Jeg har blitt eldre, og har endelig åpnet øynene for at det finnes andre kvinner. Livssituasjoner som er annerledes enn min egen. Medmennesker, i utland og innland, som ikke har det så bekymringsløst som jeg har det. Også blir kvinnedagen plutselig bitte litt viktig likevel.

Medmenneskelighet.

Selv om jeg heller vil gå Aurlandsdalen frem og tilbake uten pause fremfor å melde meg til kvinnemarsj. Selv om jeg syns at feminister og kvinnegruppen Ottar suger lut. Jeg bryr meg ikke om porno. Det tar fokus fra hele debatten. Dere, kvinnehylerne, ødelegger min fremtid.

Sirkus.

Jeg sa aldri at jeg brydde meg.

Men denne trettiende kvinnedagen, da overrasker jeg meg selv med å reagere.

Når komikere som Bård Tufte Johannesen melder en dårlig spøk til etthundreogfiretusen følgere på kvinnedagen. Da blir jeg sur. Uten å ha PMS. Jeg tar undertonen, men gjør alle andre det?

Finner hun som har terminal kreft på grunn av forskningens nedprioritering av kvinnesykdommer det morsomt? Ligger hun, med livmorhalskreft som har spredt seg til hele kroppen, og humrer, kanskje gir den en retweet?

Får Fatima tidenes latterkrampe med mobilen i hånden mens hun tar en ørliten pause fra de fem kontantstøttebarna sine?

Mest sannsynlig ikke.

Så ta deg en fridag, Bård-TJ, og ta gjerne med fiffige kolleger i samme slengen.

Jeg er klar for nye, deilige morsomheter i morgen.