Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Det begynner å bli en stund siden Gro. Det er drøye 21 år siden hun gikk av og overlot partiet til sine to arvinger, Thorbjørn og Jens. Den tredje, Jonas, tok hun med seg til Genève.

I over 21 år har Ap-ledelsen vært dominert av menn. Den har ikke vært mannsdominert vel å merke; Gros arv innebar kjønnskvotering i alle ledd og kvinner har hatt posisjoner både her og der, men i kampen om makta har menn dominert som før.

I gamle dager av naturlige årsaker – det var bare menn på toppen - men også i nyere tid har Ap hatt en påfallende hang til å samles, splittes og strides om menn.

Maktkampen mellom Thorbjørn Jagland og Jens Stoltenberg pågikk i årevis. Deretter tok Stoltenberg over med Trond Giske aktivt ventende på å overta så snart sjansen bød seg, og nå er det Jonas Gahr Støre som utfordres.

Og igjen skal Ap-kvinner stille seg selvutslettende bak den ene eller den andre mannen og finne seg i å bli kategorisert som tilhengere og støttespillere, og på toppen av det hele skal avdanka LO-pamper og Giskes trøndere uttale seg med den største selvfølge om at varslerne er del av en stor sammensvergelse som forsøker å knuse venstresida og distriktene.

I den samme perioden har partiet holdt seg med kvinnelige nestledere som ingen så som fremtidige partiledere. Ap har rett og slett i alle disse årene ikke klart å finne en eneste kvinne som velgere og media kan peke på og si, hun kan kanskje bli en ny partileder.

Ikke en. Det er ganske sterkt. I likestillingspartiet Ap.

Inntil supertalentet Hadia Tajik entret arenaen, nesten helt på egen kjøl, og raskt etablerte seg som en selvsagt kandidat i arverekken. Ikke alle var like begeistret. Noen fikk plutselig dårlig tid.

Det er ikke tilfeldig at det har endt slik i partiet som liker å kalle seg selveste likestillingspartiet. Akkurat som på arbeidsplasser må ledelsen dyrke fram unge talenter for å sikre et rimelig utvalg kandidater å hente nye ledere fra. Den dagen du går av er det for seint.

I Ap kan det se ut som ledelsen har vært mest opptatt av å ha det formelle i orden. Så lenge kvotene var fylt, kunne ledelsen ellers gjøre som den ville. Jens Stoltenberg ble kritisert ved flere anledninger for å omgi seg med mannlige rådgivere og tildele menn nøkkelposisjoner. I stedet for å satse på unge kvinner i regjeringen, hentet han inn veteraner som hadde forlatt politikken eller var på vei ut.

Igjen med unntak av Hadia Tajik, som ble Norges yngste statsråd på tampen av de rødgrønnes regjeringstid.

Det var nærmest et krav at Jonas Gahr Støre skulle endre stil og satse mer på kvinner. Det startet lovende, men endte likevel i det samme gamle sporet. Støre satset igjen på en mann. Giske inntok og fikk en stadig mektigere rolle, på bekostning av den andre nestlederen Tajik, uten at Støre så ut til å forstå hva som foregikk rett under nesa hans. Han ga i stedet Giske rollen som de facto valgkampsjef og som takk etter fiaskoen, byttet han ut Marianne Marthinsen med Giske som finanspolitisk talsperson.

Fordi han i opposisjon trengte en skikkelig slugger. Hvem andre kan fylle en sluggerrolle enn en slugger? Ikke en kvinne i hvert fall. Om hun er aldri så flink, som Marthinsen unektelig var, så ønsket Støre heller å sette inn en mann som akkurat hadde bommet fatalt på valgstrategien og som ikke hadde kompetanse på området.

Så smalt det.

Utviklingen i varslersakene mot Giske har vært forutsigbar. Giske har kjempet for sitt politiske liv med alle midler han har hatt til rådighet, et par advokater og litt til. Men angrepene på varslerne og støtten til en slik taktikk fra deler av partiet og i LO, burde fortelle kvinnelige velgere at Ap ikke er det likestillingspartiet det gir seg ut for å være.

Tausheten fra dem som støtter varslerne, er øredøvende, mens det er fritt fram for all slags konspirasjonsteorier, brevskriving og udokumenterte påstander om varslerne. Er det blitt forbudt å si sin mening i Ap hvis man mener at sextrakassering er alvorlig? Den åpne fordømmelsen av Tajik som brøt tausheten og sto opp for dem, er like illevarslende.

Når Jonas Gahr Støre er mer opptatt av hvordan Giske skal bli mottatt når han kommer tilbake enn hvordan Hadia Tajik ble straffet for å ta varslernes side, skjønner du at han ikke er sjef. At han fortsatt ikke skjønner hva det handler om.

Det gjør de heller ikke i Giskes hjemfylke. Min kollega i Adresseavisa, politisk redaktør Tone Sofie Aglen, har understreket at trøndere er splittet. Men jeg må nesten forholde meg til hva Ap-makta i fylket driver med.

I den nye storkommunen, Orkland, i Sør-Trøndelag har de valgt å gi Trond Giske æren av å innlede på stiftelsen av det nye lokallaget på lørdag. Det er bare noen uker siden han gikk av som nestleder i erkjennelse av at han har brutt partiets retningslinjer om sextrakassering. Både sentralstyret og landsstyret stiller seg bak avgjørelsen.

Men det er visst ikke så farlig likevel. Litt tafsing må man tåle i AUF når storfolk er på besøk. Eller hva har de tenkt? Tenker de at unge jenter skal melde seg inn i Orkland AUF etter at ledelsen så demonstrativt har gitt uttrykk for hva den mener om sextrakassering?

Hva er dette for slags sekt når man glatt unnskylder sextrakassering og maktovergrep?

Partisekretær Kjersti Stenseng fremstiller Giskes avgang som et umistelig tap både for venstresida og distriktene. I stedet for å si at partiet fortsatt har en nestleder fra en liten bygd på sørvestlandet, en som faktisk har arbeiderbakgrunn god som noen, så advarer hun i et intervju med VG mot Oslo-makta.

Trondheims store sønn er visst mer bygda enn en ung kvinne fra Bjørheimsbygd. Det er notert.

At Ap velger å holde seg med en partisekretær som åpent bidrar til maktkamp, får være deres problem. At Støre velger å rose henne, er hans. Men mer alvorlig; etter reglene er det partikontoret som skal håndtere varsler. Det er flere kvinner som fortsatt vurderer å varsle, og det er flere som vurderer å stå fram. Hvis jeg var dem, ville jeg ikke stolt på Stenseng i to sekunder, spesielt ikke om varslene handler om Giske eller noen av dem hun definerer som venstresiden og på sitt lag.

Er det virkelig det partikontoret i Ap ønsker?

Hvordan har Ap klart å havne i en slik posisjon, at deler av partiets tidligere og nåværende ledelse undergraver og bagatelliserer varsler om seksuell trakassering? Mens resten av verden feirer metoo-kampanjen som et paradigmeskifte, er Ap-folk så navlebeskuende at de lar det handle om Trond Giske, hans ambisjoner og deres egne. De er så langt inne i bakvendtland at de hevder at venstresida og distriktene er truet av at kvinner står opp for seg selv og sier fra.

Ap har ofte vært på rett side av historien. Men ikke denne gangen.

​