Donald Trumps valgkamp er et oppsiktsvekkende politisk fenomen, der systematisk bruk av vanvittige påstander, løgner og tivolitricks har gitt en reality TV-stjerne og selverklært milliardær en mer eller mindre gratis valgkampanje og gjort ham til det republikanske partiets presidentkandidat. Er mediene medskyldige i at det er blitt slik? Og kunne det vært annerledes om media gjorde jobben på en litt annen måte?

Sammenhengen mellom medier og demokrati

Hvis du skulle skrudd av lokket på baksiden av et demokrati og tittet inn, ville du fått se en rekke små tannhjul som får det hele til å fungere.

Noen av disse tannhjulene har foreksempel i oppgave å sørge for at folk får vite om ting som skjer og hvordan de henger sammen, slik at man er tilstrekkelig informert – enten man er menigmann som skal velge hvilke politikere man ønsker skal representere seg, eller man er en politiker som skal treffe en best mulig avgjørelse utifra sin egen politiske plattform.

Mange av disse tannhjulene har hørt inn under tradisjonelle medier: Aviser, TV, nettmedier, radio.

Men i 2015 var vi kommet dit at under 6% av befolkningen i aldersgruppen 18-39 år så den siste TV-debatten foran det norske kommunevalget. Store publikumsgrupper er ikke lenger tilkoblet endel av de tradisjonelle måtene samfunnet har pleid å håndtere politiske prosesser på.

Hva skjer egentlig med tingene media håndterer for demokratiet når det skjer store endringer?

Vi står oppe i store forandringer som påvirker alt fra taxinæringen til demokratiet selv. For ikke å snakke om mitt eget felt; endringer i media og hvordan de brukes. Da er det greit å holde et øye med at ikke viktige ting forsvinner ut med badevannet på vår vei inn i fremtiden. Vil viktige demokratiske funksjoner rammes av medieendringer? Og hvordan kan media best håndtere våre demokratiske oppgaver videre?

Det siste halvåret har jeg tilbragt på Reuters Institute for the Study of Journalism ved University of Oxford. Der har jeg forsket på hvordan media best kan fortsette å spille en rolle i demokratiet.

Hva er de større linjene?

Utgangspunktet for forskningsprosjektet mitt var en bekymring for at den offentlige sfæren var i ferd med å fragmenteres og at dette ville ha negative konsekvenser for demokratiet.

Burde samfunnsbærende mediebedrifter som NRK forsøke å reparere fellesoffentligheten ved å bygge noe nytt som kunne samlet oss rundt en offentlig debatt slik TV-debattene en gang i tiden gjorde?

Mnjæh. Så langt jeg kan forstå etter å ha dykket ned i dette, er det ikke der hovedproblemet ligger. Samfunnene i vårt hjørne av verden er ikke så fragmentert som man skulle kunne frykte. Kanskje lar vi oss i for stor grad skremme av fragmentering i USA (et land som er en vesentlig kilde til mye av vår forståelse av medier og samfunn). Men fragmentering i USA kan snarere skyldes andre samfunnsfaktorer enn problemer i media.

Men. Det er områder der demokratiet behøver at det gjøres en annen innsats fra mediene.

For ordens skyld: Jeg bruker Donald Trump som eksempel noen steder her. Dersom det amerikanske folk virkelig ønsker Donald Trump som president skal de selvsagt få velge ham.

Men de bør få lov å velge ham på basis av kvalitetssjekkede fakta, og ikke hva som har sluppet ut i offentligheten uten å sjekkes. Her er karakterkortet hans fra Politifact:

Et nytt økosystem

Det har oppstått et nytt medie-økosystem: Sosiale medier er i økende grad måten vi oppdager innhold på. De er blitt en universalkilde til underholdning, opplysning og adspredelse, og de opptar stadig mer av tiden vår. Sosiale medier er også stedet der stadig mer av utvekslingen om vår samtid foregår. Dette foregår på tvers av samfunnet, men særlig i grupper tradisjonelle medier treffer stadig dårligere.

Sosiale medier har ikke erstattet tradisjonelle medier, men samspillet og funksjonene er i bevegelse.

En utfordring i dette, er hvordan tradisjonelle mediebedrifter som ønsker å være tannhjul i demokratiet kan fortsette å utføre oppgavene sine i et nytt medieøkosystem. Noen oppgaver er ganske uberørt. Mens ting som å passe på at samfunnsdeltagerne får tilgang til oversikt, perspektiv, og et godt faktagrunnlag – og at alt dette er godt tilstede og faktisk blir brukt av folk –, har fått endrede forutsetninger.

Hva da, foreksempel?

Ett eksempel: Vi har flere ganger sett hvordan falskt innhold raskt kan spre seg over hele verden i kjølvannet av større nyhetshendelser. Det blir stadig vanligere at nyhetsredaksjoner beiter på øyenvitnefortellinger. Noen redaksjoner har etterhvert også rutiner for å sjekke at ting er fakta. Men det er ikke like vanlig å publisere rykter og dokumentere at historier er falske.

Men når ikke redaksjonelle medier lenger er alene om å kontrollere hva som sprer seg, gir det samfunnsverdi å hjelpe folk med å få vite hva de kan og ikke kan stole på. Politisk redaktør i BuzzFeed UK Jim Waterson fortalte meg i et forskningsintervju at noe av det innholdet som gikk aller best i sosiale medier, var saker av typen «Det bildet alle driver og deler er faktisk ikke ekte». Det bygger også tillit til den som kommer med dette, fordi man – istedenfor å dumt dele videre og skrive «Dette er forferdelig» – faktisk har tatt seg bryet med å grave og finne fakta.

Hva er de 6 tingene redaksjoner bør gjøre for demokratiet?

I. Oppmerksomhet kommer til de som forstår sosiale medier

Dersom de tradisjonelle mediene skal løse viktige oppgaver for demokratiet, må det de lager og gjør være tilstede der folk er. Det forutsetter idag at man erkjenner hvordan sosiale medier faktisk virker, hvordan man får innpass i samtalene som foregår og hvordan man kan bidra verdifullt inn i dette. I et overflodsunivers, der mye innholdsoppdaging skjer på én felles arena, blir det også viktigere å gjøre unike ting: Det tilfører mindre verdi å levere nær identiske saker om samme tema.

II. Lytt før du snakker, så holder du deg tilkoblet

Det er nok kanskje å predike for menigheten å snakke om akkurat dette her på NRKbeta, men er man i kontakt med publikum, vet hva som opptar dem, og justerer kursen i en kontinuerlig dialog, blir ting ofte bedre.

Tidligere sjefredaktør Alan Rusbridger brukte et eksempel fra The Guardian: Glenn Greenwald bragte med seg et publikum på innpå en million som han daglig brukte noen timer på dialog med. En av disse het Edward Snowden.

Etterhvert som folk blir vant til at man kan ha en øyehøydesamtale med nær sagt hvemsomhelst via sosiale medier, oppstår enslags sjangerforventning om at det er noen hjemme i den andre enden. Lytter man til publikum kan man øke både kvaliteten og relevansen til innholdet. Det gjelder alt fra hvordan man arbeider med nyheter til hvordan man skaper dramaserier som SKAM – selv om man selvsagt skal ivareta en overordnet retning i det hele.

III. Vær redaktør overalt

Om ikke innholdet vil gå omveien om redaktøren, må redaktøren komme til innholdet og peke ut feil og falske påstander. Falskt innhold-eksemplet over representerer én ting man kan ta tak i. Å påpeke falskt sosiale medier-innhold man allerede har avdekket i faktasjekking, koster lite blod og svette.

Å konfrontere feil man ser hos andre redaksjoner kan være mer ressurskrevende, da man kanskje synes det er mer ubehagelig å ta «en av sine egne». Jeg har selv gjort det en gang og registrerte at jeg brukte mye mer ressurser på å trippelsjekke at alt skulle være 100% korrekt enn jeg ville gjort om det var en annen yrkesgruppes feil jeg hadde skrevet om. Esprit de corps er en merkelig greie…

Hvor mye ressurser man kan eller vil sette av til å «vokte vokterne» vil variere. Men den virkelige no-braineren er å si fra når noe sprer seg, og man allerede vet og har dokumentert at det er feil. Dette er innhold som går godt og bygger tillit.

IV. Å tilby oversikt gir redaksjonell innflytelse

En hovedendring fra slik mediene var i gamle dager, er at det nå finnes så mye innhold at problemet ikke lenger er tilgang til informasjon, men god filtrering og oversikt. Nyhetsredaksjoner har gjerne oversikt over hva som er de større linjene, både i hele nyhetsbildet og i hver enkelt sak, men ofte blir det borte på veien til publikum, særlig for dem som ikke henter nyhetene sine fra tradisjonelle mediers mer ordnede nyhetssendinger og forsider.

I en overflod av innhold, vil det å tilby oversikt kunne hjelpe folk å sortere og forstå temaer.

V. Å unngå vanlige feil gjør alt bedre

Journalistikkens prinsipper og hvordan media fungerer endrer seg ikke spesielt fort. Folk som skjønner mekanikken kan utnytte dette til egen vinning. Exhibit A i 2016 er nok Donald Trump, men det finnes fler. Om media er oppmerksomme på dette og unngår noen av de vanligste fellene, vil det forbedre samfunnets informasjonsutveksling.

Samtidig bør media være varsomme med å bidra til en alle politikere er kjeltringer-narrativ: Om folk tenker at det hele er et valg mellom ulike kjeltringer, kan det gi dysfunksjonelle politiske dynamikker.

VI. Journalistikk har ingen verdi før den når frem

Vær forståelig. Vær relevant. Vær engasjerende.

Dette har alltid vært viktig. Det blir ikke mindre viktig når det alltid finnes noe morsommere ett tommeldrag nedover i feeden.

Hvem skal gjøre dette?

Forskningsrapporten heter Make Yourself Useful – Six simple things your newsroom can do for democracy. Som tittelen antyder inneholder den seks enkle råd, og er i utgangspunktet skrevet for folk som arbeider redaksjonelt.

Virkelighetsforståelsen min er selvsagt farget av allmennkringkasterens samfunnsoppdrag – i NRK-plakaten er det nedfelt et særskilt ansvar for demokratiet. Men dette forskningsprosjektet er gjort uavhengig av NRK, og er ment å være relevant for alle interesserte journalister og redaksjoner. Og jeg har prøvd å sørge for at rapporten stort sett skal være leselig også for vanlige mennesker som er interessert i medier og demokrati.

Så mange tanker, så lite plass

Dette er et stort og sammensatt problemkompleks: Det finnes ikke én opplest og vedtatt liste over journalisters rolle i demokratiet. Det blir heller ikke enklere av at flere av delene dytter borti hverandre, det skjer fortsatt store endringer, og i ytterste konsekvens henger ting sammen med et utall ulike felter, så det finnes neppe én sann, god og dekkende løsning man kan klekke ut og presentere.

Jeg har valgt å konsentrere meg om ting som kan løses fra innsiden av en redaksjon uten omfattende endringer. Så får heller andre forskningsprosjekter ta for seg hvordan kommersielle media best finansieres i fremtiden, hvordan sikre at allmennkringkasting ikke skal gå med i dragsuget i en kommersiell mediekrise, hvordan man bedre kan sikre uavhengige medier i dårlig fungerende demokratier, eller for den del om man kan skape nye og bedre demokratier med digitale verktøy.

Som metode har jeg valgt å snakke med folk i media og akademia som har god forståelse av problemstillingene og som er gode på det de driver med. Takket være tilgangen det gir å være tilknyttet en anerkjent institusjon, og at mange i media føler et ansvar for å bidra til å gjøre verden bedre, har jeg fått mulighet til å snakke med en ganske anstendig liste bra folk:

Stephen Herrmann – Redaksjonell direktør, BBC Monitoring, tidligere redaktør, BBC News Online

– Redaksjonell direktør, BBC Monitoring, tidligere redaktør, BBC News Online Tin Radovani – Strateg, BBC News Group

– Strateg, BBC News Group Wolfgang Blau – Digitalsjef, Condé Nast International

– Digitalsjef, Condé Nast International Andrew Sparrow – Politisk korrespondent, The Guardian

– Politisk korrespondent, The Guardian Anushka Asthana – Politisk co-redaktør, The Guardian

– Politisk co-redaktør, The Guardian Mona Chalabi – Dataredaktør, Guardian US

– Dataredaktør, Guardian US Helen Lewis – Redaksjonssjef, New Statesman

– Redaksjonssjef, New Statesman Janine Gibson – Sjefredaktør, BuzzFeed UK

– Sjefredaktør, BuzzFeed UK Jim Waterson – Politisk redaktør, BuzzFeed UK

– Politisk redaktør, BuzzFeed UK Theo Lomas – Valg- og kampanjespesialist, Facebook

– Valg- og kampanjespesialist, Facebook Joanna Geary – Europa, midtøsten- og Afrika-sjef for @TwitterMoments, Twitter

– Europa, midtøsten- og Afrika-sjef for @TwitterMoments, Twitter Ricken Patel – Administrerende direktør, Avaaz

– Administrerende direktør, Avaaz Thomas Baekdal – Medieanalytiker, Baekdal Media

– Medieanalytiker, Baekdal Media Alan Rusbridger – Rektor, Lady Margaret Hall, University of Oxford, tidligere Sjefredaktør, The Guardian

– Rektor, Lady Margaret Hall, University of Oxford, tidligere Sjefredaktør, The Guardian Nic Newman – Research Associate, Reuters Institute for the Study of Journalism, Uni. of Oxford

– Research Associate, Reuters Institute for the Study of Journalism, Uni. of Oxford Rasmus Kleis Nielsen – Forskningsdirektør, Reuters Institute for the Study of Journalism, Uni. of Oxford

– Forskningsdirektør, Reuters Institute for the Study of Journalism, Uni. of Oxford Emily J. Bell – Direktør, Tow Center for Digital Journalism Columbia J. School

– Direktør, Tow Center for Digital Journalism Columbia J. School Irene Costera Meijer – Professor i journalistikk, VU University Amsterdam

Treffer det?

Selvfølgelig har jeg måttet hoppe over mesteparten i denne gjennomgangen. Hvis du vil vite mer konkret hva jeg har funnet ut og hvorfor, finnes det mer detaljer i selve forskningsrapporten (PDF) Jeg har prøvd å skrive mest mulig lesbart, men det blir nødvendigvis noen tørrere passasjer innimellom. Om du skulle sette deg fast et sted det virker kjedelig; hopp videre til neste kapittel, forhåpentlig tar det seg opp.

Så; tilslutt: For deg som har gjort borgerplikten og lest rapporten: Gir det mening? Hvilke av justeringene tenker du det er mest vesentlig at media gjør – og hvorfor? Og er det noen steder du mener jeg bommer eller misforstår; isåfall hvor og hvorfor?