Stortinget tok i går flere steg på veien til etablering av Norge som en politistat. Etter debatten om å gi politiet nye og skjulte tvangsmidler, er det klart at statens overvåkings- og kontrollregime tilføres nye dimensjoner. Det er bredt flertall for betydelige endringer i straffeloven som vil gi utvidet adgang til kommunikasjonskontroll, ransaking, romavlytting, teknisk sporing, kameraovervåking og bruk av tvangsmidler i avvergende og forebyggende øyemed. Stortinget kommer også til å åpne for et nytt, skjult tvangsmiddel: dataavlesning. Begrunnelsen er den samme som den alltid er: Terrorfaren øker og de kriminelle har tatt i bruk ny teknologi. Politiet sakker akterut, og må få nye våpen i sitt arsenal av virkemidler. Like rituell, men mer påtatt, er politikernes respekt for personvernet. Det hylles, men det lyder som minnetalen over en avdød.

Selv om justiskomiteen har foretatt noen mindre innstramninger i regjeringens lovforslag, gjenstår alt det vesentlige. Ikke minst gjelder det dataavlesning som innebærer at politiet kan hacke seg inn i datamaskiner, kopimaskiner, nettbrett eller smarttelefoner over lengre perioder. Metoden gir politiet adgang til alle tastetrykk og alle kopier, dvs. alt en person foretar seg elektronisk. Det behøver ikke foreligge noen konkret mistanke om alvorlige lovbrudd, det er nok om «det er grunn til å undersøke om noen forbereder en handling».

Her er vi ved kjernen i den moderne kontrollstaten. Prosessen mot et strammere samfunn skjer gradvis. De siste femten årene har vi fått fire antiterrorpakker som har utvidet politiets tvangsmidler i bredden og i dybden. Juridisk brukes flere grep. Viktigst er at nye og inngripende metoder, som dataavlesning, blir innført med jevne mellomrom. Samtidig kan politiet aksjonere uten konkret mistanke, men opptre på vage indikasjoner for å avverge og forebygge. Dernest er det vanlig å utvide mulighetene til å bruke metodene ved å inkludere flere typer lovbrudd, og å senke terskelen til stadig lavere strafferammer. Samtidig åpnes det for deling av såkalt overskuddsinformasjon, noe som drastisk utvider antall personer som blir kontrollert. PSTs ledelse får utvidet sin rett til å iverksette tiltak uten først å ha innhentet tillatelse fra domstolen. Det skjer ofte i etterkant.

Domstolskontroll er justisminister Anders Anundsens bevis på at rettsstaten er intakt. Til det er å si at også domstolen må dømme etter dårlige lover. Praksis og statistikk viser dessuten at de lukkede domstolene er meget lydhøre når politiet legger fram sine saker. Stat er stat.