Jeg har akkurat kommet hjem fra Hongkong, der jeg studerer og bor.

Tidligere i uken ble universitetet mitt gjort om til en krigssone. Mine lokale venner og medstudenter bevæpnet seg med spyd, pil og buer, brannbomber og murstein.

Jeg har ved flere anledninger blitt tåregasset og ransaket av opprørspolitiet helt uten grunn.

Politiet tok i bruk vannkanoner, etsende tåregass og gummikuler da de beleiret campus i et forsøk på stanse demonstrantene fra å blokkere Tolo-motorveien.

Jeg har ikke tatt del i protestene, men har ved flere anledninger blitt tåregasset og ransaket av opprørspolitiet helt uten grunn.

Bred støtte til demonstrantene

Konflikten i Hongkong har snart vart i et halvår og ble utløst av regjeringssjef Carrie Lams forslag om en utleveringslov som potensielt kunne eksponere Hongkongs innbyggere for fastlandets rettssystem, som er fullstendig blottet for rettssikkerhet.

Til å begynne med, demonstrerte over 3 millioner mennesker – en tredel av byen – fredelig mot lovforslaget.

Ikke engang når Hongkong er i ferd med å bryte sammen, tør Norge eller andre vestlige land å tråkke Kina på tærne.

Fremdeles har demonstrantene stor oppslutning og tilslutning, og folk i alle aldre og fra absolutt alle samfunnslag er med: Fra hvitsnipper i Central til ungdomsskoleelever, bestemødre og sinte, radikale ungdommer.

Følg NRKs løpende dekning av demonstrasjonene i Hongkong.

Brutal maktbruk

Hongkong har nytt godt av ytrings- og forsamlingsfrihet, samt frihet fra forsvinninger og forfølgelse som man ellers ser daglig på fastlandet.

Byen har hatt et begrenset demokratisk system. Regjeringssjefen er indirekte utpekt av Beijing, og kun halvparten av den lovgivende forsamlingen er folkevalgt.

Dette begrensede demokratiet er i ferd med å bli innskrenket ytterligere, ettersom regjeringen truer med å utsette lokalvalget kommende søndag.

Nå nærmer Hongkong seg borgerkrigstilstander.

Tusenvis av mennesker er arrestert, tusenvis av runder med tåregass har blitt skutt, sykehus har blitt stormet av opprørspoliti, journalister har blitt arrestert og tåregasset, eldre blir lagt i bakken og ransaket og politiet truer nå med å skyte studenter.

Mine lokale venner og medstudenter bevæpnet seg med spyd, pil og buer, brannbomber og murstein.

For demonstrantene handler ikke dette om utleveringsloven. Det handler heller ikke om høye boligpriser og økonomisk utvikling som regjeringen later som. Det handler heller ikke om uavhengighet fra Kina.

Enkelte støtter det, men bevegelsen selv har ikke dette som et krav.

Kjemper for grunnleggende rettigheter

Demonstrantene vil at rettighetene de ble garantert da suverenitet ble overført til Kina i 1997 og en full separasjon av Hongkong og Kinas politiske- og rettssystem skal opprettholdes. I Hongkong er informasjon lett tilgjengelig og media ikke sensurert. Innbyggerne der er derfor veldig klare over hva Kina gjør i Xinjiang og Tibet, hvor de undertrykker, forfølger og dreper som det passer dem.

Beijing har forsøkt å presse nasjonalistiske skolefag og strenge flaggkrenkelseslover på Hongkong. Regimekritikere har forsvunnet, og sakte, men sikkert visker Beijing ut skillet mellom Hongkong og fastlandet.

Beijing har forsøkt å presse nasjonalistiske skolefag og strenge flaggkrenkelseslover på Hongkong.

Det som skjer i Hongkong akkurat nå: Vilkårlig politivold, lite tilslørte trusler fra myndighetene og hæren om blodbad, tåregass som blir skutt inn i studentboliger og metrostasjoner og massearrestasjoner, bryter med alle verdiene vi verdsetter i Norge og som Hongkong arvet og ble garantert da Storbritannia dro.

Jeg sier ikke at demonstrantene ikke inviterer og rettferdiggjør maktbruk og tåregass, men den type nådeløs og vilkårlig vold vi har sett de siste ukene er helt ute av proporsjon og gjør at til og med fredelige demonstranter frykter for livene sine.

Norsk passivitet

Hvis Utenriksdepartementet kan anbefale studentene sine i Hongkong å evakuere, så er situasjonen åpenbart alvorlig nok til å fortjene en reaksjon fra andre enn stortingsrepresentant Guri Melby?

Demokrati, rettsstatsprinsipper, menneskelighet, fredelig dialog og grunnleggende menneskerettigheter er alle ideer som Norge holder høyt og har null problemer med å kritisere afrikanske- og søramerikanske land for å ikke opprettholde.

Men ikke engang når Hongkong er i ferd med å bryte sammen, tør Norge eller andre vestlige land å tråkke Kina på tærne.

Fremdeles har demonstrantene stor oppslutning og tilslutning.

Mange frykter at vi nå er i ferd med å se Tiananmen-massakren 2.0 på Hong Kongs polytekniske universitet.

Universitetet står i brann, politiet bevæpnet seg med maskinpistoler i går kveld og har arrestert helsepersonale som vil hjelpe de på innsiden. De tidligere koloniherrene i London lirer av seg forsiktige uttalelser. Washington er handlingslammet.

EUs utenrikssjef Mogherini er småkrass, men forsiktig.

Og i Norge: Hvor er statsministeren? Hvor er utenriksministeren?

Tidligere i uken ble universitetet mitt gjort om til en krigssone.

Et demokratisk problem

Kina er mektig. Kina er viktig. Kina liker ikke innblanding.

Men hvis regjeringen og andre vestlige land virkelig tror på de såkalte kjerneverdiene våre, så er dette tiden for å kritisere det som skjer, for å samle seg i å fordømme det og for å be Xi og Carrie Lam om å vise fornuft og løse dette på en annen måte enn i Beijing i 1989.

Det er et alvorlig demokratisk problem at regjeringssjefene våre kun står opp for verdiene våre når det gagner eller ikke skader dem, at de ikke tør å blande seg inn og stå opp for dem i frykt for at Kina skal slutte å kjøpe laks av oss.

Hvis vi ikke kan forsvare de ideene og prinsippene samfunnet vårt er bygget på når vet virkelig teller, hvem er det egentlig vi tjener?