Henrik Wergeland (norsk dikter 1808 – 1845) var både overbærende og presis da han beskrev maktens vesen: «Misunn ei en mektig mann hans lykke. En gullbeslagen sko kan også trykke». Det passer når stortingspresident Olemic Thommessen (H) neste gang spiser makroner fra egen konditor og beundrer sitt nye visittkort med gullskrift. Eventuelt mens den nye stortingsfotografen foreviger det hele. For nok en gang har Stortingets politiske og administrative ledelse vist at den har mistet kontakt og kontroll med virkeligheten. Først kom en meget alvorlig byggeskandale. Så rullet Dagens Næringsliv ut beretningen om bakverk som prydes av en heraldisk korrekt riksløve. Hoffnarren har inntatt Løvebakken.

Hver for seg er ikke er ikke utgiftene til visittkort, bedre kaker, fotografering og en ny kommunikasjonsavdeling så store eller betydningsfulle. En egen stortingskonditor ble ansatt i fjor, bl.a. for å bake franske makroner. Egen fotograf fulgte etter. «Ny visuell identitet» – altså grafisk design – har foreløpig kostet 2,5 mill. I tillegg er det kjøpt inn en maskin til 1,6 mill. som kan trykke visittkort med gullskrift. Viktigst: I denne stortingsperioden har antall sjefer og antall ansatte økt kraftig. Driftsbudsjettet har gått opp fra 736 mill. til 905 mill.

Alt dette blekner likevel i forhold til presidentskapets og administrasjonens håndtering av stortingsbygget i Prinsens gate 26. Oppgraderingen hadde først en ramme på 70 mill., så kom et kostnadsanslag på 350 mill. Nå er anslaget steget til astronomiske 1,8 milliarder. Riksrevisjonen har pekt på omfattende svikt i styringen av prosjektet. Kontrollkomiteens dom over Stortingets presidentskap var knusende. En samlet komité konkluderte med at presidentskapet har opptrådt «sterkt kritikkverdig».

Stortingspresidenten vil ganske sikkert mene det er urimelig å hevde at det er noen sammenheng mellom de franske makronene og den svulmende byggeskandalen. Vi tror mer på Thommessens partikollega Michael Tetzschner som sier: «Når det fra styret av en organisasjon brer seg et inntrykk av at penger ikke spiller noen rolle, får man den ukulturen man bestiller».

Når makten opptrer som påfugl er det først og fremst latterlig. Særlig i et nokså nøkternt land som Norge. Maktens arroganse kan også ha en mer langsiktig, negativ effekt på politikkens troverdighet. Tilliten i det norske systemet bygger på at ulikhetene ikke blir for store. Det kan stortingspresidenten tenke på når han kjenner at gullskoen trykker.