Den store snakkisen på sosiale medier på kvelden 14. desember, handlet om semesteravslutningen på Nylund skole i Stavanger, der vi fikk høre at «ord som «nisseunger», «julenissen» og «julen» er tatt bort fra kjente julesanger. Og «Deilig er jorden» får ikke elevene synge. Den skal bare nynnes». Saken ble først slått opp av Stavanger Aftenblad, og ble umiddelbart fulgt opp av de fleste andre nettaviser og havnet høyt oppe på diverse nettforsider.

Men etter bare noen timer kom det diverse kontrabeskjed-artikler, der rektor på skolen forklarte at det hele var snakk om en misforståelse: De «sensurerte» sangversjonene var bare blitt produsert som et internt arbeidsdokument, for å illustrere hvordan det ville sett ut hvis man skulle luket ut alle slike ord. Konklusjonen hadde blitt at dette ikke var noen vei å gå, og de hadde bare blitt lagt ut (i ukeplanen til kun én av klassene som skulle øve på dem) ved en misforståelse fordi én av lærerne hadde vært sykmeldt og ikke fått med seg diskusjonen/konteksten.

Når det gjaldt «Deilig er jorden», så forklarer skolen at det er riktig at den kun skulle nynnes – men det var ikke fordi man hadde «sensurert» teksten, men fordi arrangementet skulle inkludere en vuggesang som skulle nynnes som kanon av elevene, og man valgte seg «Deilig er jorden» til dette formålet. Man hadde altså ikke først bestemt seg for «Deilig er jorden» og deretter «forbudt» teksten, men derimot først bestemt seg for å nynne en eller annen velkjent melodi, og så plukket ut «Deilig er jorden» blant diverse aktuelle kandidater.

SA-journalisten bak den opprinnelige artikkelen var fortsatt mistroisk til denne forklaringen, og mente at rektor hadde endret sin historie etter det første intervjuet med ham. I utgangspunktet er det selvsagt legitimt å være skeptisk når noen som får offentlig kritikk bedyrer at det hele bare var en «misforståelse» eller en «glipp». Men rektors forklaring høres også ut som et helt plausibelt tilfelle av at to personer snakker forbi hverandre fordi de ikke er klar over at de opererer med ulike premisser – journalisten spurte om begrunnelsen for endringen i de utdelte sangene (som han selv satt med), mens rektor antok at han ville ha begrunnelsen for hvorfor man hadde gjennomført dette tankeeksperimentet (ettersom hun bare kjente til disse endringene som et internt arbeidsdokument). Det faktum at endringene var tydelig merket og uthevet, med både det originale ordet og erstatningen, er også en ganske klar indikasjon på at dette var et arbeidsdokument og ikke noe elevene var ment å bruke i sine øvinger.

Gitt at rektor forteller at alle andre klasser fikk de korrekte originalversjonene fra starten av, (korrigert 11.1.17: og også øvde på disse versjonene), burde det også vært en overkommelig oppgave for media å ta rede på hva som var fakta her, dersom man var opptatt av det. At ingen gadd å bruke ytterligere tid og krefter på dette, var formodentlig også et utslag av at man aksepterte rektors forklaring og fant den tilstrekkelig troverdig til at det ikke hadde noen hensikt å forfølge saken videre.



Men så, på torsdagens Dagsrevyen, når man skulle trodd at denne saken var bilagt og parkert, fikk vi isteden et 2,5 minutter langt innslag om hvordan «Nylund skole i Stavanger ville sensurere gamle julesanger under skoleavslutningen». Programleder Jon Gelius går detaljert gjennom endringene som ble sendt ut til elevene, uten å nevne med ett ord at skolen insisterer på at disse ble sendt ut ved en feil og at det hele tiden var meningen å fremføre originaltekstene. Tvert imot snakker både Gelius og reporteren om at hvordan ting «skulle» gjøres, men at det «nå» blir en «usensurert» versjon.

Først halvveis ut i reportasjen (når store deler av seerne trolig er mer opptatt av å diskutere med sidemannen enn å følge med på de rapporterte detaljene) nevnes det i en bisetning at «Rektor hevder saken er en misforståelse». Da har allerede Stavangers skolesjef blitt intervjuet om at «Jeg tenker at man skal ikke sensurere julesanger» - noe som fremstår som en reprimande til skolen, selv om realiteten er at han støtter skolens forklaring om at dette var en feilutsending, og at konteksten for utsagnet hans er at 'Vi skal ikke gjøre X - noe vi heller ikke gjorde i dette tilfellet'.

NRK (ved distriksredaktør for NRK Rogaland) innrømmer i ettertid at de kunne ha «inkludert mer» av skolens forklaring, men mener at saken uansett hadde nyhetsverdi, ettersom skolen «hadde vurdert dette som et reelt alternativ som var blitt diskutert».

NRK trekker også frem til reportasjens forsvar at det fortsatt var slik at «Deilig er jorden» bare skulle nynnes (selv om reportasjen gir klart inntrykk av at skolen har 'snudd' også her). Og selv om NRK har fått med seg at dette var et rent dramaturgisk grep, påpeker de at den intervjuede musikklæreren sier at de neppe ville brukt teksten uansett, «siden samlingen skal være mest mulig inkluderende for alle».

Denne vurderingen (som hun, ifølge henne selv, kom med først da NRK for tredje gang insisterte på at hun skulle ta stilling til en rent hypotetisk problemstilling), handlet dels om å velge tekster som skulle være mest mulig tilgjengelige på tvers av aldersgrupper, og også om at skolens driftsstyre (ikke rektor) hadde besluttet at man skulle ha én fellessamling der målet var at færrest mulig elever skulle søke fritak (mens man til neste år skal følge det mer velkjente sporet med gudstjeneste + alternativt opplegg på skolen).

Så kan man selvsagt være uenig i årets ønske om å tilstrebe minst mulig fritak fra samlingen, eller i vurderingen om hva som bør/ikke bør inngå i en slik fellessamling. Men samtidig er det også helt sikkert et flertall av skoleavslutninger som ikke synger «Deilig er jorden» i noen form - og særlig i småskolen er det neppe så uhørt (verken tidligere eller nå) at man holder seg til de 'verdslige' og nisse-fokuserte julesangene, og ikke tar med mer direkte religiøse salmesanger. Da blir det litt rart å gjøre et stort nummer ut av den salmemelodien som man faktisk valgte å nynne, når det til enhver tid er et ubegrenset antall julesalmer som ikke blir inkludert i det hele tatt, og en mengde avslutninger som utelater «Deilig er jorden» helt og holdent.

Jeg opplever det i hvert fall klart som at kjernen i saken, som gjorde at den fikk så mye oppmerksomhet fra publikum til å begynne med (og som NRK selv innleder sitt innslag med), var at man angivelig hadde gått til det uvanlige skritt å endre sangtekster for å luke bort enhver referanse til så uskyldige ting som «jul» og «nisse». Og når skolens versjon bare nevnes i en halv bisetning, må det overveldende flertallet av seerne antas å ha sittet igjen med inntrykket av at skolen her hadde måttet slå retrett etter press fra media og skolesjefen.

At reportasjen var egnet til å skape dette inntrykket, illustreres utmerket av at selv Dagsrevyens egen programleder i ettertid mente at deres oppslag handlet om skolens «retrett» og «snuoperasjon» - en beskrivelse som bare gir mening hvis man legger til grunn at skolen lyver når de sier at de aldri mente å bruke de endrede versjonene. Det er selvsagt en holdning det er lov å innta, men da må det være et åpenbart minimum at man rapporterer klart og tydelig hva som er skolens versjon, og helst også konfronterer dem med hvorfor man mener det er grunnlag for å betvile dem.

Og hvis man (som NRK Rogaland svarer) legger skolens versjon til grunn, er det enda mer påkrevet at man tydeliggjør oppklaringen, istedenfor å videreføre en misvisende versjon som allerede har fått stor spredning. Isteden ble saken nevnt på nytt i fredagens Dagsnytt Atten, der programleder beskriver at elevene «hadde øvd på julesanger der ordene 'jul' og 'nisse' var fjernet» – uten å nevne et pip om at disse fremstillingene forlengst var dementert.

Når vi ser hvordan tidligere juleavslutning-kontroverser har blitt kategorisk feiltolket og ført til voldsomme overreaksjoner, burde det være ekstra høyt prioritert at man passer på å tydelig fremheve nye opplysninger som endrer bildet, og ikke bare viderefører en i beste fall sterkt mangelfull versjon. I denne konkrete saken var de fleste nettavisene (inklusive nrk.no) ute med nye versjoner der rektor fikk komme til orde med sine korrigeringer og dementier. Men de fleste opprinnelige artiklene ble fortsatt stående uendret – ofte uten så mye som en lenke til den korrigerende oppfølgingsartikkelen.

Dette er dessverre en ganske vanlig fremgangsmåte når norske nettaviser korrigerer sin opprinnelige fremstilling, til tross for de åpenbare problemene det fører med seg ved at den feilaktige originalartikkelen kan fortsette å leve sitt eget liv. I dette tilfellet ble problemet godt illustrert da kulturminister Linda Hofstad Helleland bestemte seg for å gjenopplive saken på Facebook på lille julaften:

«Så derfor forundrer det meg og gjør meg litt trist, når jeg leser at en skole i Stavanger ikke lar elevene synge Deilig er Jorden i redsel for å såre noen. For der ga rektor beskjed om at det kun skal nynnes til sangen. Jeg tror skolen skal være glad for at Nytt på Nytt har tatt Juleferie. For dette er bare komisk. At rektor snudde i tolvte time var klokt.»

Til tross for kraftig motbør fra folk i kommentarfeltet (inklusive FAU-lederen ved Nylund) som påpekte hennes feil, og opptil flere mediehenvendelser i samme ærend, gikk det to dager før hun kommenterte dette – med en henvisning til Aftenpostens opprinnelige og misforståtte artikkel 14.12., og en høyst forbeholden beklagelse om at «Det var denne uttalelsen til rektor jeg tok utgangspunkt i. Hvis sitatet i avisen er feil så beklager jeg det». Til alt overmål (og forsåvidt etter mønster av medienes egen praksis) kom denne tilbakemeldingen kun langt nede i eget kommentarfelt, mens den feilaktige anklagen fortsatt står uendret oppe i den opprinnelige, uredigerte Facebook-statusen.

Og før støvet hadde rukket å legge seg ordentlig etter Nylund-saken, slo VG opp en ny sak i samme sjanger som toppsak på nettforsiden: «SV-politikere nektet å synge 'Deilig er jorden'». Her fikk Moldes varaordfører fremføre sin refs av tre SV-politikere som hadde forlatt bystyresalen når møtet var ferdig og representantene skulle synge «Deilig er jorden» – noe varaordføreren mente at «ikke akkurat [] vitner om varme og inkluderende verdier».

Etterhvert fikk en av de nevnte representantene komme til orde og forklare at det slett ikke var noen protest eller demonstrasjon fra deres side - han mente bare at det var ikke riktig av ham som ateist å delta i sangen, og prøvde å forlate salen på normal og ubemerket måte.

Men da hadde allerede kulturministeren rukket å engasjere seg også i denne saken, i form av følgende salve på Twitter: «Å skrote vår kulturarv er ikke å møte andre verdisyn med respekt og toleranse. Å opptre nøytral er å velge noe bort.» Man kan selvsagt mene at det var dårlig folkeskikk av SVerne å lage slikt anstaltmakeri istedenfor for å bare enten synge med eller sitte stille de to minuttene sangen varte. Men uansett om man anser SVernes opptreden som klønete eller upassende, så blekner dette til ingenting mot den voldsomme overreaksjonen det er å gjøre dette til et prinsipielt spørsmål om norsk kulturarv.

Det har vært skrevet adskillige spaltemetre om den såkalt overfølsomme «krenkelseskulturen» som hyler opp over alle mulige filleting - men hvis det er noen som eksemplifiserer dette i denne saken, så er det fløyen som gir uttrykk for voldsom krenkelse fordi tre politikere gikk fra rommet istedenfor å synge en salme.

Det er heller ikke noe unikt fenomen i slike 'kulturkrig'-diskusjoner at motstanderne er langt mer høylytte og prinsipielt indignerte i sin motstand mot en angivelig «krenkelseskultur», enn de såkalt politisk korrekte er i sine ønsker om å endre dette eller hint. Når Aftenpostens kommentator advarer om en «overdreven politisk korrekthet» der «Dårlige avgjørelser tas av frykt for å støte en litt uklar 'noen'», så kan det sikkert være noe sant i dette.

Men i dagens debattklima fremstår det som vel så sannsynlig at skoleledelsers vurderinger preges av en frykt for å å trå feil i motsatt retning, og for å gjøre noe som påkaller oppmerksomhet fra en samlet flokk av riksmedier og utløser et skred av fiendtlige reaksjoner, - der endog toppolitikere hiver seg på med skarp kritikk av enkeltskoler, basert på i beste fall overfladisk kjennskap til saken. Og når NRK forsvarer sine oppslag med at dette tross alt hadde vært «diskutert» på skolen, så finner jeg det ærlig talt nokså vanskelig å se hvordan det overhodet er en nasjonal nyhetssak at én tilfeldig skole har diskutert hvordan det ville fungert å fjerne visse ord i julesanger - for så å konkludere med at dette er en veldig dårlig idé som man ikke skal gjennomføre.

Det kan umulig bidra til noe godt klima for å diskutere verken disse eller andre spørsmål, dersom selv diskusjonen skal risikere å bli tema for nasjonal oppmerksomhet på tvers av de fleste riksmedier. Det fins selvsagt noen forslag som er så ekstreme og uhørte at de bør påtales selv om de aldri kom lenger enn til idémyldringsstadiet, men det er svært vanskelig å se at noen av disse sakene faller inn i denne kategorien.

Det er mye rundt oss i samfunnet som genuint fortjener opprørte reaksjoner og indignasjon, og det er urimelig å stille masete krav om at dette kun skal reserveres for de aller mest alvorlige tilfellene. Men det fins også et utall saker som kan oppfattes som ufornuftig eller uvettig adferd, men som ikke fortjener mer enn litt oppgitt hoderysting etterfulgt av å glemme hele saken. Hvis vi skal ha en nogenlunde fornuftig og skaplig offentlig debatt, er det nødvendig at både medier, debattanter og lesere gjør en viss utvelgelse av hva som fortjener å løftes frem til bred diskusjon, og hva som best møtes med et mentalt skuldertrekk og et «Eh, whatever».

En rekke av avisene som slo opp julesang-saken stort, har da også i ettertid skrevet på kommentarplass om hvordan disse sakene stort sett er overdrevne og marginale, og at vi alle «kan roe nervene og puste på ei stund». Men som student Andreas Økland påpekte på Twitter: Når avisene selv hausser opp stemningen med stadige oppslag om hendelser som enten er fillesaker eller direkte uriktige, er det til høyst begrenset hjelp at de i ettertid skriver mer nøkterne kommentarartikler for å helle olje på det havet som de selv har opprørt. Kommentarene er sikkert ofte motivert av et oppriktig ønske om å balansere ut den tidligere dekningen, men i praksis vil slike analyser bare nå den mest nyhetsinteresserte brøkdelen at de som lot seg opprøre av det opprinnelige oppslaget.

Som Morten Myksvoll skriver i BT, er det blitt på høy tid å roe ned debatten adskillige knepp og slutte å innbille seg at misforståtte eller marginale hendelser er en torpedo under hele den norske juletradisjonen. Og når man såpass mange ganger har gått i baret og slått opp saker om dette temaet som i beste fall er klart overdrevne, bør man i det minste praktisere noen grunnleggende regler (som burde gjelde generelt, men som har vist seg å være ekstra relevante om denne tematikken)

- At man venter med å kjøre saken til man har gått en ekstra runde eller to for å være sikker på at den er korrekt gjengitt,

- At man, selv om den er bekreftet, gjør en vurdering om dette overhodet er en sak som har nasjonal nyhetsverdi, eller om den maksimalt hører hjemme i lokalavisen,

- At hvis det viser seg først i ettertid at saken var misforstått eller overdrevet, så formidler man rettelsen tydelig – og hvis det er naturlig å gjøre dette i en egen nettartikkel, så passer man på å merke den opprinnelige artikkelen, slik at den ikke får fortsette å leve videre i alskens nettdiskusjoner i misvisende originalversjon.

En lengre og mer detaljert versjon av artikkelen er publisert på forfatterens blogg.