Jeg har stort sett sluttet å se på norsk TV fordi det er så sjokkerende lavt nivå på det som sendes der. Likevel ble jeg lokket til å kikke på en “dokumentar” som gikk på NRK2 i kveld, Helsefabrikken. Det var som å se en propagandafilm tatt rett ut av Nord-Korea eller Sovjetunionen. Hør på dette da: “dokumentaren” angriper norsk helsevesen for å være for markedsorientert! Ja, du hørte riktig. Det norske helsevesenet som er bygget opp etter rendyrket stalinistiske planøkonomiske prinsipper har i følge denne filmen for mye markedstenkning.

Plottet i filmen er at fæle griske kapitalister kritiserer helsevesenet for å være for dyrt, byråkratisk og for ineffektivt. Bjarne Håkon Hanssen blir fremstilt som om han har blitt bergtatt av markedsliberalismen og ønsker å innføre Toyota-konsernets stoppeklokke-tenkning og fabrikk-industri inn i helsevesenet.

Det store poenget som filmskaperne forsøker å få frem er identisk med det man hører på venstresiden hele tiden: kapitalismen fungerer kanskje for å lage biler og andre døde, materielle produkter som kan måles, men omsorg kan ikke måles og kvantifiseres.

For filmskaperne er altså kapitalismen ensbetydende med at helsevesenet skal ligne mest mulig på en dehumanisert fabrikk hvor pris er det eneste som teller. At de er fullstendig kunnskapsløse og historieløse illustreres av det faktum at de setter opp et plott som er nesten identisk med et problem som oppstod i Sovjetunionen og østblokk-landene: i en planøkonomi var det så utrolig vanskelig å korrekt kvantifisere og måle hvor mye av en ressurs skulle allokeres til et bestemt behov.

Stalinistene opplevde kroniske køer og kroniske feilprioriteringer av ressursbruk på alle områder. De forsøkte seg med stykkprisfinansiering for å løse problemet, men opplevde at dette skapte helt uventede problemer. For eksempel fikk en luefabrikk stykkpris per skinnlue de produserte. Resultatet var at luefabrukken kun lagte skinnluer størrelse ekstra liten, slik at kun små barn kunne bruke dem. Små luer krever mindre skinn og dermed kunne de få mer ut av stykkprisen hvis de bare lagde små luer. Resultatet var at det var enormt overskudd av luer for ekstra små hoder, samtidig som at store deler av befolkningen gikk lueløse og frøs.

Dette var stalinismens planøkonomi på sitt mest parodiske, men er stalinismens tankegang så inngrodd og venstresiden så ekstremt ultrastalinistiske at stykkprisfinansiering omtales som “markedstenkning!” Hadde disse folkene hatt et snev av historisk kunnskap hadde de visst at alle de problemene som nå diskuteres i helsevesenet var et stort debatt-tema blant sosialister og især i Sovjetunionen på 1920-30-tallet.

Det var den østerrikske økonomen Ludwig von Mises som presenterte løsningen på dette spørsmålet om hvordan man kalkulerer rett pris i sin berømte artikkel “Economic Calculation in the Socialist Commonwealth.” Her demonstrerer han at problemet med å prissette ressurser i en stalinistisk planøkonomi oppstår på grunn av nettopp sentralstyringen og det statlige eierskapet. Her er prissettingen avhengig av intelligensen og kunnskapen til noen ytterst få planøkonomer som dirigerer en gigantisk økonomi. Det går bare ikke og resultatet er kaos.

Mises sin løsning på kalkulasjonsproblemet er veldig enkelt: markedsmekanismen er måten et distribuert fredssamarbeidsnettverk regner ut rett pris på rett vare. Tilbud og etterspørsel sørger for at riktige ressurser allokeres til akkurat rett plass til rett tid. Det ligger en enorm intelligens i markedet fordi det her ikke er en håndfull superduper-planleggere, men tusenvis av markedsaktører som alle sammen besitter spesialkunnskap om akkurat sitt fagområde, og møtet mellom alle disse aktørene resulterer i ekstremt effektiv ressursallokering.

Så når en stalinist i filmen retorisk spør “hvordan setter man en prislapp på å holde noen i hånden?” så er faktisk dette et spørsmål stalinistene spurte allerede for 80 år siden, og som Mises ga et svar på: la markedet ta seg av priskalkulasjon. Eller i denne sammenhengen: la folk SELV få lov til å vurdere hva det at noen holder deg i hånden er verdt for seg, og hvor mye man er villig til å betale for dette.

Resultatet er at man nokså automatisk får en segmentering av markedet: noen sier at dette med personlig omsorg er så utrolig viktig for dem at de ikke bryr seg om det koster litt ekstra. Andre derimot sier “vet du hva, jeg har faktisk kreft, jeg, og jeg har lyst til å komme inn til operasjon så raskt som mulig til en så lav pris som mulig så jeg kan leve med at jeg blir behandlet som et kjøttstykke en stund, bare jeg overlever.” For disse er det kanskje Toyota-løsningen som er den optimale.

Hvor mange Toyota-sykehus skal det være? Hvor mange Rolls Royce-omsorgsplasser skal det være? La markedet få bestemme. Da allokeres ressursene ut fra både behov og betalingsvilje og evne.

Utrolig nok var det mange stalinister som tok til seg Mises sitt argument. De skjønte at sentralstyring ikke fungerte. Men samtidig ville de ikke ha frislipp av det frie markedet heller, og dermed lot de seg “inspirere” av markedet og laget indre lekemarkeder som skulle beregne pris. Dette fungerte jo selvfølgelig ikke, og i realiteten endte Sovjetunionen opp med å snylte på priskalkulasjonen til det forholdsvis frie markedet i Vesten. M.a.o. Sovjetunionen visste sånn noenlunde hvor mye ting skulle koste ut fra hva markedet i Vesten hadde regnet ut var rett pris.

Det som skjedde i Sovjetunionen er nesten identisk med hvordan norske politikere som Bjarne Håkon Hanssen har latt seg “inspirere” av “markedstenkningen” i bl.a. Toyota. Og med dette mener de ikke å faktisk åpne for frihandel i helsemarkedet, hvor folk får lov til å beholde sine egne penger og bestemme selv hvilke tilbydere de ønsker å bruke penger på. Å nei du, her er det snakk om å lage et “lekemarked” som er “inspirert” av teknikker utviklet i det frie markedet av en bilfabrikk. Herav stoppeklokke-metodikken og stykkprisfinansieringen.

Å kalle dette for “markedstenkning” er som å kalle Dr Mengele for en “humanist.” Det er en perversjon som er så avslørende om det katastrofalt lave kunnskapsnivået til sosialister. Det er faktisk så lenge siden verden har sett noe som minner om ekte kapitalisme at sosialistene tror at sentralstyrt stykkprisfinansiering og stoppeklokkeanalyser er hva markedet dreier seg om. Det er både trist og sjokkerende.

Men hva som er enda tristere er at slike “dokumentarer” som Helsefabrikken som er så nært opp til rendyrket propaganda blir produsert og vist på NRK på løpende bånd. Helsefabrikken ble nominert til Beste Nordiske Dokumentar 2010. Den fikk helt sikkert statsstøtte også. Dette skjer samtidig med at liberalister aldri har fått slippe til så mye som ett minutt på statskanalen for å forklare slike ting som jeg nettopp gjorde nå i denne bloggen.