Høyre og Ap når ikke klimamålene. Miljøpartiene bør få prøve. | Bjørn Stærk

19. aug. 2016 21:15 Sist oppdatert 23. februar 2017

Det blir mer ekstremvær. E39 langs Kalandsvatnet i Bergen kommune ble oversvømmet tidligere denne måneden. Marit Hommedal / NTB scanpix

2017 blir det store klimavalget.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

I 1989 vedtok Stortinget Norges første klimamål: Utslippene av CO2 skulle stabiliseres innen 2000. Målet ble raskt gitt opp, og siden har alt blitt vanskeligere. Nye mål ble fulgt av nye skuffelser. Det eneste som vokste fortere enn norske klimagassutslipp, var antall klimaord i partiprogrammene, frem til de begge endte på et jevnt høyt nivå på 2000-tallet.

«Klima» er en glorie alle politikere vil henge over hodet sitt. Samtidig er klimaendringer det vanskeligste viktige problemet vi har. Det kan ikke løses med de politiske verktøyene vi arvet fra etterkrigstiden.

Dermed har norsk klimapolitikk endt opp i en likevekt mellom overambisjon og handlingsvegring.

Årsak og virkning

Klimapolitikk er vanskeligere enn annen miljøpolitikk fordi det er vanskelig å se sammenhengen mellom årsak og virkning. Tenk deg at en fabrikk slipper et giftstoff ut i en elv. Dette gjør at livet i elven dør, og de som drikker av den blir syke. Så forbyr vi slike utslipp. Livet i elven kommer tilbake, og det blir trygt å drikke og bade i vannet igjen. Enkelt og greit.

Men tenk deg at du står og velger mellom to biler. Hva skjer hvis du kjøper den mest bensintørste? Det er ikke lett å si. De økte CO2-utslippene vil ta del i et karbonkretsløp som spiller sammen med været, naturen og samfunnet på kompliserte måter.

Det sikreste vi kan si er at valget ditt medfører en liten temperaturøkning et sted en gang i fremtiden. Ut over det er det vanskelig å gjøre mer enn å liste opp en lang rekke negative utfall, (og et par positive), som valget ditt kan bidra til å utløse.

Vanskelig vurdering

Å vurdere klimapolitikk er enda vanskeligere, fordi vi ikke engang kan vite om den påvirker klimagassutslippene.

Hvor mye bør Norge subsidiere elbiler? For å svare på spørsmålet må vi tenke på energibesparelsen ved å gå bort fra ineffektive bensinmotorer, klimagassutslippene fra produksjon av elbiler, effekten på oljebransjen av redusert bensinetterspørsel i Norge, effekten på kraftmarkedet av økt kraftetterspørsel, og effekten på elbilmarkedet av økt elbiletterspørsel.

Vi må ta høyde for velgere som synes politikerne allerede har overtrukket kontoen for kostbar klimapolitikk, og velgere som blir glade av å kjøre i en bil som gir dem god samvittighet, og mye mer.

Feil spørsmål

Så må vi gjøre den samme vurderingen for hydrogenbiler.

Og kanskje er spørsmålet feil stilt, fordi det tar privatbilen for gitt. Politikerne tror du står og lurer på om du har råd til elbil, når det du egentlig lurer på er om du tør å legge ut på veien med barna i en elektrisk transportsykkel.

Det finnes riktige spørsmål, og riktige svar på de riktige spørsmålene. Min mening er at elbilen er et middels svar på et halvgodt spørsmål. Men du må innom nesten alle verdens fagfelt for å finne dem. Økonomen har én del av svaret, kjemikeren en annen, og meteorologen en tredje.

Derfor er dette det vanskeligste politiske problemet vi har, for dem som skal løse det.

Lett for velgerne

Heldigvis er jobben lett for velgerne, fordi problemet kan reduseres til et tall: Mengden norske klimagassutslipp. Går tallet ned? Da er vi på rett vei. Går det opp, eller holder det seg jevnt, som i Norge? Da er politikken nytteløs eller utilstrekkelig.

Tallet er ikke perfekt. Det inneholder ikke flyturen du tar til Paris, produksjonen av laptopen du kjøper fra Kina, eller oljen og gassen vi selger til andre land.

Kanskje er det tre tall vi burde se på: Utslipp i Norge, importerte utslipp, og eksporterte utslipp. Men vi kommer langt med det første. På samme måte som eierne av en bedrift kan vurdere en konsernsjef ut fra hvor mye penger firmaet tjener, kan velgerne vurdere politikerne ut fra hvor mye klimagasser vi slipper ut.

Dette tallet – millioner tonn CO2-ekvivalenter – gikk opp på 1990-tallet, flatet ut på 2000-tallet, og gikk litt opp i 2015. Det betyr at norske politikere har mislykkes.

Tallet som ikke gikk ned

Velgere som ønsker å forstå hvorfor, og hva vi bør gjøre annerledes, kan sette seg inn i detaljene. Så kan man vurdere for eksempel verdien av Enovas støtte til bruk av flytende naturgass, potensialet i litium-luft-batterier, eller hvordan strømnettet kan endres for å håndtere fornybare energikilder.

De kan sette seg inn i misforståelsene klimapolitikken fra Stoltenberg-tiden bygger på: Den bekvemmelige troen på at problemet kunne løses ved å selge mer gass og outsource utslippskuttene.

Men velgerne behøver ikke gjøre dette. De kan se på det ene tallet, det som burde gått nedover, men ikke gjør det, og si: Politikerne som har styrt Norge siden 1989, mangler evnen, og kanskje viljen, til å gjøre klimajobben.

Nye tomme løfter

Den neste stortingsperioden omfatter 2020, året da mange av klimamålene skulle være nådd. Nå snakker vi lite om 2020. Nå er det 2030 som gjelder, og denne gangen skal vi nå mål som er enda flottere enn de vi ikke nådde sist.

Når Solberg-regjeringen sier at Norge skal kutte utslippene med 40 prosent fra 1990 innen 2030 – altså fra dagens 54 millioner tonn til 31 – hører vi ektemannen som lover kona at ikke bare skal han slutte å slå henne, han skal slutte å drikke, slutte å røyke, få seg nye venner, og bli verdens beste pappa, hvis han bare får én sjanse til.

Enten vil han ikke, eller så har han ikke evnen. Uansett er det for sent, etter mange år med brutte løfter.

Slik er det også for sent for de store partiene fra oljealderen å gi oss nye klimaløfter. Enten vil de ikke, eller så har de ikke evnen. De fikk 28 år, og klarte knapt å starte jobben. De fortjener ikke flere sjanser.

Siste sjanse

Stortingsperioden fra 2017 er Norges siste sjanse for å redusere utslippene innen 2020. Og hvis vi skal ha noen sjanse til å nå målene for 2030, er det i 2017 arbeidet må starte.

Energiskifter tar tid. Høyre og Arbeiderpartiet er studenten som venter med å lese til uken før eksamen, og ikke var særlig begavet uansett. De kan mye annet, men dette faget er ikke for dem.

Det er på tide å lytte til partiene som i alle år har sagt at norsk klimapolitikk ikke fungerer: Venstre, SV og MDG. Tallene viser at de hadde rett. Samtidig ligger alle tre nær sperregrensen.

Derfor blir 2017 det store klimavalget, på godt eller ondt. Vi kan fortsette som før, og forkaste målene våre, eller vi kan gi makten til partiene som helt sikkert har viljen, og kanskje evnen, til å kutte norske CO2-utslipp.

Twitter: @bjoernstaerk

Få med deg og delta i debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter

Les mer om klima: