SpaltistDette er et debattinnlegg. Innlegget gir uttrykk for skribentens holdninger.30. november 1944 hadde vi fulgt oppfordringene fra London om å motsette oss tyskernes evakueringsordre. På Sørøya og Seiland i Finnmark flyktet rundt 1500 opp i fjellene. De holdt til i kummerlige hytter og huler. I tre måneder bodde fem av vår familie i ei fuktig og kald berghule. Vi satt i sengeklærne store deler av dagen for å holde på varmen. «Det var aldri under tre grader i hula» fortalte min far senere. Han hadde sans for den slags viktige detaljer. I januar 1945 flyttet vi ned til et hus som tyskerne ikke hadde brent. Våre foreldre og mange med dem, trodde tyskerne hadde forlatt Finnmark for godt. Ikke at de lot en del hus stå igjen for å lokke folk ned fra fjellene.

Etter ei uke dukket en tysk båt opp utenfor vika vi bodde i. En tropp hvitkledte, bevæpnede soldater, anført av en røff offiser, ga oss to timer på å pakke ned det vi trengte til reisa sørover. Huset ble påtent før vi hadde forlatt det. Flammene sto ut av taket da vi gikk over fjellet til nabofjorden. På hver side av skikjelken med pargasset vårt, gikk to østerrikske soldater. Sammen med 60–70 andre flyktninger, ble vi stuet sammen om bord i en tysk båt. Den fraktet oss til Alta. Etter en tid gikk turen herfra med ei hurtigrute til Tromsø. Byen var oppsamlingsstedet for de evakuerte. Vi bodde på galleriet i metodistkirka noen få dager, før vi ble fraktet videre. Og senere på turen ble vi godt kjent med innsiden av flere andre kirkevegger. «Det ble en evangelisk tur sørover» som en vittig kar formulerte det senere. Store deler av Finnmark og Nord Troms ble borte i et flammehav bak oss.

Vel 500 mennesker som hadde søkt tilflukt i fjellene på Sørøya og Seiland, ble i februar 1945, hentet av fire engelske destroyere. De ble fraktet til Murmansk, og herfra ble de fordelt på en rekke engelske- og amerikanske lasteskip. På overfarten til Skottland, fikk de et overhendig uvær, og ble angrepet av tyske ubåter. En av lasteskipene ble torpedert i Murmanskfjorden, og de evakuerte om bord ble reddet av en engelsk jager. En av sørøyværingene, 2 år gamle Øystein Hagerupsen fra Øyfjord (Sørøy), døde av skadene han pådro seg ved torpederingen. Han ble på sjømannsvis, begravd på havet. Evakuerte på andre båter ble vitne til at den lille bylten ble begravd i havet.

De overlevende ble internert i en leir i Skottland. Her bodde fram til sommeren 1945 før de vendte hjem til et totalt rasert Finnmark.

Nazistenes evakueringsansvarlig i Finnmark, Jonas Lie, skrev i en rapport til Quisling at det var en feil å evakuere alle. «Sjølappene som i et antall på 10.000–12.000 bor spredt langs kysten, er en totalt degenerert blandingsbefolkning som verken fysisk eller psykisk har noen befolknings- eller arbeidsverdi». Lie mente det beste var å sende disse i retur nordover!

Etter en måneds reise, sto vi en sen kveld, på jernbanestasjonen i Sarpsborg. Den siste biten gikk i en av byens politibiler til Kaldnes Landbruksskole i Tune. Senere hen ble vi innkvartert i et rekvirert hus i Trolldalen på Kråkerøy utenfor Fredrikstad.

Hvordan ble så disse lykkejegerne nordfra mottatt sørpå i et land preget av krigstidens mangler? Min mor var fredsdagen 8. mai 1945, på en butikk på Kråkerøy. To damer snakket om hvor trist det var at radioapparatene var blitt inndratt under krigen. Det fikk min mor til å utbryte at «hadde det bare vært radioen vi hadde mistet ville det ha vært greit, vi mistet alt.» En av damene repliserte at hun ikke trodde noe særlig på vår historie. Det var noe vi fortalte «bare for å komme oss sørover».

De aller fleste viste imidlertid forståelse for de evakuertes situasjon. Og min mor–som tross alle opplevelsene under krigen, ble 92 år–snakket senest på 80-tallet, varmt om to hjelpsomme naboer i Trolldalen. Familiene Julsen og Tegnèr hadde myke hjerter. De hjalp oss så godt som de kunne. Også i dagens flyktningsituasjon stiller varmhjertede nordmenn opp. De historiske parallellene er til å ta og føle på.

Historien har en morbid tendens til på gjenta seg.