Ilouutisia! Kuoleminen ja sureminen on helpompaa kuin koskaan aikaisemmin. Kirjakaupoista löytyy teoksia, joihin voi suunnitella omat hautajaisensa tai kertoa kuolleen läheisensä hyvistä puolista. Niin sanottujen täyttökirjojen lisäksi Suomesta löytyy kuoleman asiantuntijoita, kuten surututkija ja kuolemakouluttaja. Tuomas Karemo pohtii nykyajan kuolemakulttuuria ja kysyy, miten aikuisista on tullut kuoleman edessä pikkulapsia.

Täyttökirja kuolemasta

1. Claes Andersson kuoli, minä sain tykkäyksiä

Kun kuulin Claes Anderssonin kuolleen, ryntäsin kirjahyllylleni. Etsin Anderssonin runokirjaa, josta löytäisin sopivan sitaatin somepäivitystä varten. Ohuita opuksia selatessani sommittelin saatesanojani. Viimeinen intellektuelli. Suomalaisen kulttuurielämän todellinen humaani jättiläinen. Kaikki esikuvani ovat kuolleet. Voimia läheisille.

En löytänyt yhtään Anderssonin teosta. Miksi olisinkaan, koska en ole lukenut hänen runojaan. Ajattelin lähteä kirjastoon tai kopioida runositaatin jonkun muun Facebook-seinältä. Kopioiminen tuntui helpommalta, paskat omaperäisyydestä! Piti toimia nopeasti.

Pian löysinkin kauniin runon. Kopioin sen, kirjoitin upeat saatesanat, sain 210 tykkäystä (78 sydäntä), 15 jakoa ja pitkän, päivitystäni kehuvan kommenttiketjun. Olin kollektiivisen suremisen kapellimestari.

Kunpa pääsisin kohta taas koordinoimaan jonkun kuolinuutisen somekoreografian. Kuolisipa joku!

Täyttökirja kuolemasta

2. Hautajaiset, ihan sama

Äitini kuoli vuonna 2007. Hän ehti sairastaa pitkään. Emme puhuneet koskaan hautajaisista tai perinnönjaosta, kuolemasta jonkin verran.

Äitini sanoi odottavansa kuolemaa suurella mielenkiinnolla, eikä hän uskonut kohtaavansa Jumalaa tai Jeesusta ennen tai jälkeen kuolemansa. Hän makasi sängyssä, osoitti kohti taivasta ja sanoi, ettei siellä ole ketään.

Oliko huono asia, että emme keskustelleet mitään hautajaisista ja käytännönjärjestelyistä? Ei lainkaan.

Oikeastaan hautajaislistan kuuleminen tai näkeminen olisi tuntunut antikliimaksilta. Ihminen, joka arvostaa elämää ja lähiomaisiaan, ei tee listoja siitä, millaisia homejuustoja hänen hautajaisissaan kuuluu tarjota.

Tällaista ajattelutapaa voi kritisoida aivan sama -tyyppiseksi välinpitämättömyydeksi. Ja sitä se onkin.

Ymmärrän äitini aivan sama -ajattelun täysin, koska hän sai koko aikuiselämänsä organisoida perhe-elämäämme kaikilla mahdollisilla tavoilla. Olisi tuntunut kohtuuttomalta, että hänen olisi pitänyt vielä sairaana huolehtia kuolemaansa liittyvistä seremonioista ja muodollisuuksista.

Listojen tekemistä perustellaan sillä, että ne helpottavat hautajaisten järjestäjiä. Ideana on myös tehdä hautajaisista mahdollisimman paljon "vainajan näköiset" – juhlat, joissa vainajakin viihtyisi.

Äitini viihtyi elämässä, ei hautajaisissa. En usko, että hän olisi halunnut tulla "viihtymään" hautajaisiinsa tai mittaamaan, kuinka hänen näköisensä tilaisuus kaikkinensa oli.

Todennäköisesti hän olisi, äidinkielenopettaja kun oli, korjannut puheeni kaikki kielioppivirheet ja nauranut niille. Luulisin äitini arvostaneen sitä, että saimme hautajaiset ylipäänsä hoidettua – ja ymmärtänyt, että se riitti.

Äitini kenties viestitti listat tekemättä jättämisellään: "Nyt on teidän vuoronne hoitaa hommat, töpinää! Ja jos haluatte riidellä parista taulusta ja rakkaasta herätyskellostani, niin siitä sitten vaan – tuskin minun perinnönjakotoiveeni vaikuttavat asiaan."

Kuolemansa hyväksymisen syvällisin merkki ei ole se, että rustaa toivomuslistoja.

Eikä niiden tekemättä jättäminen tarkoita, että on pelkuri kuoleman edessä. Vapaat kädet antamalla osoittaa myös kunnioittavansa perheenjäsentensä kykyjä ja näkemyksiä.

Täyttökirja kuolemasta

3. Elämän päätepiste on laiha lohikeitto

Tänä vuonna on ilmestynyt kaksi kuolema-aiheista täyttökirjaa. Eija Mansikkamäen Kun minua ei enää ole -nimisen teoksen jokaiseen osioon voi kirjoittaa, miten tahtoisi asioidensa tulevan hoidetuksi kuolemansa jälkeen.

Mansikkamäki kertoo Iltalehden haastattelussa teoksen syntyneen, kun hän oli alkanut kertoa hautajaistoiveistaan lapsilleen.

"Rupesin kotona lapsille kertomaan, että minut puetaan Jenni Vartiaisen laulun sanojen mukaan punaiseen pukuun, ja Lauri Tähkä pyydetään sinne laulamaan, ja sitten tarjoatte siellä samppanjaa. Mutta kaikki kolme lastani huusivatkin yllättäen kuorossa, etteivät halua kuulla."

Ymmärrän Mansikkamäen lapsia. Kukaan itseään ja perhettään kunnioittava ei piinaa hautajaisväkeä Lauri Tähkän laululla, ellei kyseessä ole kosto. Ja tokkopa artistikaan saapuu tilaisuuteen erityisen motivoituneena. Toiveellaan äiti kiristää kumpaakin osapuolta itsekkään infantiilisti.

Mansikkamäen mielestä täyttökirja olisi hyvä idea myös nuoremmille:

"Nykyajan nuoret ihmiset ovat itsenäisiä ja matkoilla ja töissä ympäri maailmaa, eivätkä omat vanhemmatkaan välttämättä tiedä, mitä heille kuuluu, kuuluvatko he kirkkoon ja niin edelleen. Saati että tietäisivät, miten asiat heidän kuolemansa jälkeen pitäisi järjestää."

Mansikkamäki unohtaa tärkeän asian. Jos vanhaa tai nuorta ei kiinnosta hänen omat hautajaisensa, tätä pitäisi kunnioittaa. Erityisesti nuorilla kuuluisi olla muut asiat mielessä kuin omat hautajaiset.

Milla Popova on puolestaan kirjoittanut surutyökirjan läheisensä menettäneille – jos 200 sivua täyttämistä varten painettuja alaviivoja ylipäänsä määritellään kirjoittamiseksi. Tänään kaipasin sinua -nimisessä teoksessa voi ihan itse kertoa vaikkapa siitä, millainen nauru kuolleella läheisellään oli.

Jos nämä kirjat eivät riitä perusteelliseen kuoleman käsittelemiseen, ei hätää. Suomesta löytyy myös surututkija ja kuolemakouluttaja.

Kuolema-asiantuntijoiden perusmantra on se, että Suomessa kuolema on tabu ja siitä pitäisi puhua enemmän. Mitä aiheesta enemmän puhumalla saavutettaisiin?

On oikeastaan sairasta, että meidät halutaan saada ajattelemaan kuolemaa enemmän. Ikään kuin siinä voisi tulla aina vaan paremmaksi. "Toista tämä kuolemaan liittyvä rutiini 10 000 kertaa, niin tulet hyväksi kuolijaksi ja kuoleman todelliseksi ymmärtäjäksi! Nuorena on hyvä aloittaa! Jee!"

Jos en halua ajatella kuolemaa, se ei tarkoita, että asia olisi minulle tabu. Aivan samalla periaatteella tieto siitä, että Ässä Mix -karkkisekoitus löytyy nyt myös limpparina, ei tarkoita sitä, että sitä täytyy juoda. En vain halua, että sitä tullaan tunkemaan väkisin kurkustani alas.

Kuolemakouluttaja Maija Tahkolalla on tälle ajattelutavalle vastaehdotus. Jos kuolemaa käsittelevä luentotyyppinen kurssi, työpaja ja oppikirja eivät kelpaa, Tahkola olisi valmis tuomaan kuolematietoiskunsa lähemmäs ihmisiä. Hän sanoo Ylen tekemässä haastattelussa:

"Mutta jos halutaan tavoittaa enemmän sellaisia ihmisiä, joille kuolema on kauhistus, niin heille voisi toimia paremmin, jos järjestetään joku yllättävä tempaus. Joku sellainen, joka vähän hätkähdyttää ja johon tulee vahingossa paikalle."

Tällainen "yllättävä tempaus" voisi Tahkolan mukaan olla esimerkiksi messuosasto ison tapahtuman yhteydessä.

Jos ei muuta, niin tuossa olisi Jani Volaselle ja Tommi Korpelalle oivallista sketsimateriaalia johonkin tulevaan sarjaansa.

Entä mitä surututkija, kuolemakouluttaja ja täyttökirjojen tekijät sanoisivat ystäväni 90-vuotiaalle isälle? Kun hänen lapsensa ottivat puheeksi hautajaiset ja niihin liittyvät toiveet, isä vastasi: "Potkaiskaa joukkohautaan."

Pidän tästä yhdeksänkymppisen vastauksesta kovasti. Sivumennen sanoen kyseessä on totinen ukko, joka ei naura koskaan. Nauramista koskeva kohta jäisi Popovan surutyötäyttökirjassa tyhjäksi.

Jos vanhan miehen viimeinen toive otettaisiin kirjaimellisesti ja tosissaan, niin kuin pitäisi, haluaisin ehdottomasti nähdä, miten joukkohautaan potkaiseminen tapahtuisi käytännössä.

Todennäköisesti ystäväni isä joutuu tyytymään niin sanottuun perussettiin: laihaa lohikeittoa, kotikaljaa, sekavia puheita, pari masentavaa virttä ja keskihintainen arkku. Bonuksena paikallisessa sanomalehdessä julkaistu nekrologi, jonka erottaa curriculum vitaesta vain mairitteleva luonnekuvaus ja muistutus luonnon ja perheen merkityksestä vainajalle.

Täyttökirja kuolemasta

4. Taittinger Comtes de Champagne Blanc de Blancs Brut 2006

Toivottavasti hautajaiset pysyisivät ankeina. Merkit kuitenkin viittaavat siihen, että narsistisiin toiveisiin kannustava aikakausi täyttökirjoineen tuo spektaakkelit hautajaisiin.

Sampanjatarjoilu (mieluiten Taittinger Comtes de Champagne Blanc de Blancs Brut 2006) ja Lauri Tähkän tilaaminen Siikaniemen hautausmaan vanhaan kappeliin (se länsisiivessä oleva rakennus) saattavat olla vasta alkua hautaustoimistojen uusille tehtävänannoille.

16. heinäkuuta 2019 on merkkipaalu suomalaisen vaatimustason kasvamisen historiassa. Tuolloin valtakunnan ykköspuheenaihe oli helsinkiläisen Liisa Eskelisen lista. 34-vuotias Eskelinen kertoi julkisessa Facebook-päivityksessään, että hän haluaa avioliittoon ja etsii miestä, jonka toivoisi täyttävän 31 ehtoaan.

Nälkävuoden mittaista listaa äimisteltiin sosiaalisessa mediassa. Arvatenkin osa pöyristymisestä johtui siitä, että ihmiset tunnistivat Eskelisen yltiövaateliaisuudesta itsensä. Meillä on tapana piikitellä toista, jos tunnistamme hänessä jonkun sellaisen piirteen, joka riivaa meitä itseämme. Alkoholisti on usein kovaäänisimmin kritisoimassa muiden juomista.

Eskelinen kertoi suoraan ja pitkän kaavan mukaan, mitä hän edellyttää mieheltä. Hän rikkoi suomalaista mukavaatimattomuutta, jossa seuraa etsivälle riittää, että kumppanilla on hyvä huumorintaju ja motivaatio käydä kävelyllä. Todellisuuteen havahdutaan viimeistään siinä vaiheessa, kun iloinen ja lenkille lähtevä kumppani on lopulta löytynyt. Tässäkö tämä oli? Haluan enemmän ja parempaa!

Elämänkumppania etsivän överilistat vielä ymmärtää. Kyse on elämästä – valinnasta, jonka vaikutukset ovat kauaskantoiset ja vaikuttavat muihin ihmisiin.

Yltiöpäisiä hautajaisvaatimuksia on sen sijaan vaikeampi ymmärtää. Miksi kuollutta ihmistä varten pitäisi kalliin puuarkun lisäksi etsiä vielä puku, joka on "juuri niin kuin siinä Jenni Vartiaisen laulussa"?

Peruslohikeittohautajaisia järjestäneet tietävät, että vaatimattomimpiikin hautajaisjärjestelyihin palaa pari tonnia mennen tullen.

Ystäväni 90-vuotiaan isän toivoma joukkohautavaihtoehto olisi varmasti halpa, joskin laiton ratkaisu. Sääli! Joukkohauta säästäisi rahaa ja olisi ympäristöystävällinen vaihtoehto. Hautajaiskukat voisi poimia tien varrelta.

Luuranko lyö ristin poikki selfiekepillä. Kuva: Johanna Aulén/Yle

5. Perttu Häkkinen kuoli enemmän, paremmin ja coolimmin kuin muut

Claes Anderssonin kuolinuutinen sai meidät kollektiiviseen kilpajuoksuun runohyllylle tunteikkaan somepäivityksen himossa.

Myönnettäköön tässä vaiheessa, että en kirjoittanut Anderssonista sanaakaan Facebookiin. Mutta olisin voinut aivan hyvin toimia alussa kuvaamallani tavalla. Jos uskoit kirjoittamani, se vahvistaa uskomukseni – tällaisia meistä on tullut.

Toimittaja Perttu Häkkisen (1979–2018) kuolema ei saanut meitä juoksemaan kirjahyllylle. Sen sijaan hänen toimittajaystävänsä ja mediavaikuttajatuttunsa (joita on ilmeisen paljon) tekivät kaikkensa niin mediassa kuin sosiaalisessa mediassa, että jokainen suomalainen ymmärtäisi Häkkisen kuoleman merkityksen.

Kun joku erehtyi kysymään, onko tätä Häkkistä surtu jo hieman liikaa, vastapuoli huusi takaisin: ei ole!

Olin itsekin ensin sitä mieltä, että jokainen, toimittajat mukaan lukien, saa surra haluamallaan tavalla niin paljon kuin haluaa. Lopulta tulin toisiin aatoksiin, kun Häkkisen uran jokaisen pienenkin vaiheen raportoiminen tuntui ylittävän uutiskynnyksen.

Jyrki Lehtola kirjoittaa Tesla metsässä -kirjansa (2019) eräässä esseessä Häkkisen kuolemasta.

Hän on laskenut tekstiään varten, kuinka monta juttua Häkkisestä on kirjoitettu valtamediaan tämän kuoleman jälkeen: Helsingin Sanomien arkistosta löytyy kymmenen, Ilta-Sanomien arkistosta yhdeksän, Iltalehden arkistosta kolmetoista.

"Elävästä Häkkisestä ei liikoja kirjoiteltu", muistuttaa Lehtola listan perään.

Lehtola tekee kirjoituksessaan tärkeän havainnon: Häkkisen kuolemasta tehtiin sukupolvikokemus, josta ei puuttunut me-henkeä. Esimerkiksi hän ottaa kaksi Ylen ohjelmaa, joista kummankin nimi on Perttu Häkkinen muistoissamme.

"Ohjelmien niminä olisi voinut olla tyylikkään vähäeleisesti vain Perttu Häkkinen 1979–2018, mutta silloin olisi unohtunut se tärkein sana, muistoissamme ja sanan tärkein elementti, possessiivisuffiksi -mme kertomassa meistä ja siitä, miltä meistä nyt tuntuu. Kun Perttu Häkkinen kaatui polkupyörällä, lapsilta katosi isä, vaimolta puoliso, nuorehko elämä päättyi liian varhain, ja me nappasimme surun itsellemme sukupolvikokemukseksi; meistä tuli paska kreikkalainen kuoro laulamassa toisten kirjoittamia sanoja siitä, että ei ole sanoja."

Olen muutoin samaa mieltä Lehtolan kanssa, mutta tarkentaisin yhtä kohtaa. Ennen kuin me edes ehdimme tajuta kuolinuutista, Häkkisen media-alalla työskentelevät ystävät ja toimittajat olivat jo napanneet surun ja kuoropuvut itselleen. He järjestivät oman konserttinsa, antoivat sille viisi tähteä ja määrittelivät, miten meidän muiden pitää surra: paljon ja pitkään.

Olisiko Häkkisestä pitänyt kirjoittaa vähemmän? Olisi.

Meille olisi riittänyt yksi lautasellinen tavallista lohikeittoa, mutta media järjestikin viikkojen mittaiset kaviaarikekkerit.

Täyttökirja kuolemasta

6. Mitä kuolemasta voi varmuudella sanoa?

Käyn toisinaan hakemassa ruokaa hiljaisella kadunpätkällä sijaitsevasta kiinalaisesta ravintolasta. En ole koskaan nähnyt siellä muita asiakkaita.

Rutiinini on aina sama: teen tilaukseni ja menen odottamaan sitä akvaarion viereen. Akvaariossa ui pienten kalojen seassa koikarppi. Katson isoa kalaa ja mietin, mitä se kokee, näkeekö se painajaisia, onko sillä Jumala. Luulen sen katsovan minua.

Minulle kuolema on vähän kuin tuo kiinalaisen ravintolan kala. Voin katsoa sitä hetken silmästä silmään ja tehdä muutaman melko varman havainnon, kunnes se sujahtaa taas matkoihinsa.

Joudun tyytymään arvailuihin ja siihen, mitä muut sanovat. En voi kuitenkaan luottaa täysin muiden näkemyksiin – kaikkien kuolemasta sanoma "totuus" on yhtä totta.

Kyse on sanataituruudesta, siitä, kuka osaa parhaiten kuvailla kuolemaa koskevan mysteerin.

Yksi kuolemaa ahkerimmin pohtineista suomalaiskirjailijoista on Jörn Donner. Viimeksi tämän vuoden elokuussa Donner, 86, oli Iltalehden lööpissä sanomassa jälleen kerran sen, mitä hän on käsitellyt teoksissaan satojen sivujen verran: "Kuolemanpelko on todellinen".

Kirjassaan Kuolemankuvia (2006) Donner kirjoittaa fyysisen kuolemisen lisäksi myös henkisestä kuolemisesta, tarkoittaen sillä medianäkyvyyttä.

Donner sanoo olevansa totaalisen kuollut, koska ei ole Ruotsissa. Tällä hän viittaa ruotsalaisen yhteiskunnan itseensä käpertyneeseen luonteeseen – jos olet kadonnut televisioruudusta Ruotsissa, se on sama kuin olisit kadonnut elämästä ja kirjallisuudesta.

"Mitä väliä sillä, että olen miltei kokonaan hävinnyt ruotsalaisten tietoisuudesta, kun sentään elän vielä suomalaisten mielessä? -- Tv-elämä on sitä paitsi lyhytaikainen ilo. Vain se joka päivittäin ja vuodesta toiseen esiintyy ruudussa esim. uutistenlukijana voi odottaa pysyvää kuolemattomuutta, ainakin muutamaksi vuodeksi. Kuolemattomuus on tässä yhteydessä aina ohimenevä ilmiö, jota ei voi verrata Shakespearen kuolemattomuuteen. Mutta luetaanko häntäkään Sudanissa?"

Pidän Donnerin rehellisyydestä ja huumorista sudanilaisine Shakespeare-aatoksineen. Hän on suomalaisen sivistyneistön Liisa Eskelinen (se, joka julkaisi Facebookissa 31-kohtaisen listan unelmiensa miehen ominaisuuksista), joka uskaltaa sanoa, mitä arvostaa ja haluaa. Donnerille mediahuomio – tai meille maan matosille Instagram-profiilin olemassaolo – on yhtä kuin elämä.

Donneria 12 vuotta myöhemmin syntynyt Matti Wuori julkaisi elämänsä aikana kaksi kirjaa. Wuori (1945–2005) oli maankuulu asianajaja ja intellektuelli. Hän käsittelee kuolemaa kummassakin teoksessaan. Wuoren perusajatus on se, että syntymä on suuri mysteeri, kuolema sen sijaan kaikkein luonnollisinta elämässä.

Wuorella oli kompetenssia kirjoittaa kuolemasta, koska hänellä oli siitä kokemusta. Wuoren sydän pysähtyi ohitusleikkauksen jälkeen tehohoidossa vuonna 1984. Hän kirjoittaa kokemuksestaan tavalla, joka rauhoittaa mieltäni. Siksi luin seuraavan Titanicin kansituolit -kirjan (1993) kohdan pariinkin kertaan valmistautuessani syöpäleikkaukseen:

"Kuoleman kokemus oli erittäin vapauttava ja hyvä. Minulle kirkastui se, minkä olin oikeastaan aina tiennyt – nimittäin, että kreikkalaisten kosmogonia, oppi maailmankaikkeuden synnystä – on pohjimmiltaan totta. Ymmärsin, että ainoa pysyvä on kaaos ja kaikki, joka syntyy tuosta kaaoksesta on häilyvää. Se oli minulle tavattoman lohdullinen ja hyvä ajatus: kokonaisvaltainen, ehyt, varma ja tyyni kokemus siitä, että meillä ihmisillä ei ole mitään hätää. Kaikki turhuus, jonka perässä me juoksemme päivittäin, kaikki olemassaolomme säännöt, rutiinit, uskomukset ja ideologiat ja koko se järjestäytynyt kosmos, jonka panttivankeina me olemme, on sittenkin häilyvää ja näennäistä. Kaaos on ainoa pysyvä."

Wuoren kanssa on samoilla linjoilla esseisti Timo Hännikäinen. Kumpaakin kirjoittajaa kauhistuttaa ajatus ikuisesta elämästä, jota nykyään kovasti tavoitellaan. Hännikäinen kirjoittaa kuolemasta aihetta käsittelevässä kirjassaan Kuolevainen (2016).

"Kuolema on lahja. Yleensä näin sanotaan elämästä, mutta sama pitäisi silloin sanoa kuolemasta. Jos elämän saisi lahjaksi ilman kuolemaa, se on kuin saisi sähköjunaradan ilman virranlähdettä. Kauniin ja taitavasti konstruoidun esineen ilman mitään mielekästä käyttötarkoitusta. Kuolema sähköistää elämän, saa meidät valitsemaan ja hylkäämään, kaipaamaan ja pelkäämään, kieltämään ja hylkäämään."

Ehkä tärkeimmän kuolemaa käsittelevän keskustelun olen käynyt erään palomiehen kanssa. Uransa kamalin tilanne nimettömänä pysyttelevälle palomiehelle oli viime jouluaatto, kun Helsingin Arabianrannassa aikuinen mies oli surmannut veljensä alakouluikäisen lapsen.

– Mitä ajattelit, kun tajusit paikan päällä, mitä oikeasti oli tapahtunut?

– Että voi vittu.

– Oliko mitään tehtävissä?

– Ei.

– Mikä auttoi sinut selviämään tuosta?

– Puhuminen ja ajan kuluminen.

– Ovatko näkemäsi kuolintapaukset vaikuttaneet käsitykseesi kuolemasta?

– Eivät.

– Mitä ajattelet kuolemasta?

– Maailma jatkaa menoaan, kuollut jää pois. Hänen tietoisuutensa häviää.

7. Minun kuolemani

Olen kuullut sanottavan eräänlaisena totuutena, että ihmiset, jotka eivät ole pelänneet elää, eivät myöskään pelkää kuolemaa. Minä en pelkää kuolemaa, mutta elämän edessä olen avuttomampi. Pelkään enemmän elämää kuin kuolemaa. Kuolema on selkeä, elämä on kaaos.

Yritämme parhain tavoin kuvailla kuolemaa kauniisti ja toiveikkaasti. Jos kuolisin sairaalassa kaikessa rauhassa, muistokirjoituksiin tulisi todennäköisesti "nukkui pois", "hyvää matkaa" ja "lepää rauhassa" tyyppisiä ilmaisuja. Jos kuolisin räjähtämällä tuhannen kappaleiksi terrori-iskussa, samoja sanoja tuskin käytettäisiin.

Kuolema on kuolema, eikä se siitä miksikään muutu. Tämä ajatus helpottaa minua, huomattavasti enemmän kuin kuolema-aiheisen täyttökirjan rustaaminen.

Kun kuolen, lähden täältä sydän särkyneenä. Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, etteikö minulla olisi ollut matkan aikana hauskaa.

Omistettu Heikki Peltosen (1947–2019) muistolle.