Získat v průzkumu volebních preferencí pět procent znamená pro mimoparlamentní stranu zásadní zlom. Martin Bursík by mohl vyprávět. Stačil jediný moment a z jeho Strany zelených se počátkem roku 2006 stal černý kůň voleb, jenž si rázem vysloužil násobně vyšší zájem médií než konkurenti, přestože některé z nich od Zelených dělila jen statistická chyba.

Nyní se hranici volitelnosti podařilo překročit České pirátské straně. Nelze mluvit o výrazném překvapení – již několikrát měla pět procent na dohled a řada analytiků jí předvídala vzestup na úkor skomírajících TOP 09 a Zelených. Na první pohled se lze radovat. Moderní strana zaměřená na svobodu digitálního prostředí v dosavadní parlamentní nabídce chybí, v komunální politice se Piráti zatím zapsali spíše pozitivně a spojení pronikavé inteligence s přirozeností v osobě předsedy Ivana Bartoše působí na české scéně jako zjevení.

Avšak umělecký dojem dostal první trhliny hned pár dní poté. V nikterak agresivním rozhovoru pro Seznam Zprávy se Jindřichu Šídlovi nepodařilo z Bartoše vymáčknout, jak se staví k českému členství v NATO a ani některé další momenty si šéf Pirátů za rámeček nedá („Co máte proti tomu, že vláda navrhuje zákony? – Na to teď nedokážu odpovědět.”).

Vzápětí se na sociálních sítích začalo diskutovat o místopředsedovi Pirátů Ivu Vašíčkovi. Soudě dle obsahu svých veřejných příspěvků se tento pozoruhodný muž nachází v názorovém sousedství velikánů ducha jako Jiří Vyvadil a když o plánech krvelačných USA na zničení Evropy nepíše sám, rád nasdílí pěkný článek z proruského webu.

Kostlivci mimo skříň

Pro politický marketing je celkem jedno, jestli je s těmito postoji v předsednictvu sám či nikoliv. Funguje to jako se splaškami a vínem: nalijete do sudu splašků litr vína, výsledkem jsou splašky; nalijete do sudu vína litr splašků, výsledkem jsou opět splašky. V případě Pirátů plní úlohu splašků pan Vašíček. I jediný místopředseda tohoto ražení bude mít na image strany podobný dopad, jako kdyby jeho názory sdíleli všichni.

Vašíček navíc není jediným podivným úkazem mezi špičkami strany. Zlínskou kandidátku povede do letošních voleb italský rodák Giuseppe Maiello, jehož pohled na svět odrážejí slova „žádná televize na světě neříká pravdu“ a vystupování na veřejných akcích po boku Okamury, komunistů či bývalého vojáka Obrtela, který organizuje ozbrojenou domobranu proti muslimům.

Dosud to Pirátům procházelo, protože jediné, s čím si je dokáže běžný Čech asociovat, jsou Bartošovy dredy. Pro jinou stranu by mediální neviditelnost znamenala problém. Piráti za ni mohou děkovat nebesům, protože ještě stále mají čas své kostlivce nacpat do skříní a tvářit se, že nikdy neexistovali. Pokud se to nepodaří, pak po první důkladnější televizní diskusi s Vašíčkem nebo Maiellem mohou zamávat na rozloučenou nejméně polovině svého současného elektorátu.

Domnívá-li se vedení strany, že dokáže své dvě tváře sladit do jediného úsměvu a přivolá davy, pak se nesmírně mýlí. Lze bojovat buď o liberální městské voliče nebo o protizápadní radikály, ne obojí zároveň. Toto spojení se navíc již nějakou dobu snaží stvořit Zelení a realita ukazuje, že na politické scéně není prostor ani pro jednoho Matěje Stropnického, natožpak pro dva. Radikální „nová levice“ se totiž v našich podmínkách vejde do jedné větší pivnice. Nacionalistů, kteří neradi NATO a Západ, je řádově více, jenže ti už své kováře mají a za pirátským kováříčkem plným rozporů chodit nepotřebují. A ti, kteří neradi každého, si mohou notovat „všeci kradnú“.

Pirátům nezbývá než maximálně vytěžit mladé liberály, mezi nimiž pan Vašíček soutěž popularity nevyhraje. Ještě větší problém pro ně znamená, že začíná selhávat dosud největší zbraň, tedy předseda. Jestli Ivan Bartoš nepůsobil v rozhovoru na Seznamu přesvědčivě, pak jeho víkendový pokus o vysvětlení na Facebooku byl vysloveně zoufalý. „Na stanoviskách i programových bodech prostě musí existovat v Pirátech vždy jasný a odhlasovaný závěr. A proč ho nemáme? Protože tato otázka vůbec není na stole.“ Dále přisoudil vinu za svůj P.R. problém konkurentům z TOP 09 („šíří hoax“) a Šídlovým „nesmyslným a černobílým otázkám“, v případě nastolení otázky našeho členství v NATO by uvítal referendum a ujistil, že nevidí svět černobíle.

Průzračný alibismus tu doplňuje i překrucování reality – novinář se neptal na pozici strany, ale na Bartošův osobní názor, který ze sebe předseda Pirátů nedostal, protože „nad tím nepřemýšlel“. Po veřejnosti se tedy žádá uvěřit, že inteligentní a racionální předseda strany aspirující na parlament nikdy neuvažoval nad takovou drobností, jako je jeden ze základních prvků bezpečnostní a zahraniční politiky ČR. Bartoš nepůsobí dojmem člověka, jenž se spletl či odpověď neznal, ale jako někdo zoufale se snažící otevřené odpovědi vyhnout. U většiny politiků neupřímnost nepřekvapí, u strany zakládající si na otevřenosti a férovém přístupu k voličům však ano – a dvojnásob takto neobratně podaná.



Vše naráz mít nelze

Prohnuté písmeno P v pirátském logu teď začíná nepříjemně připomínat otazník. Nemá-li strana jasno ohledně členství v NATO, jaká překvapení asi přijdou příště? Je možné považovat Maiella a Vašíčka za extrémní výjimky, když prvně jmenovaného Piráti před týdnem vybrali do čela kandidátky a dalšího se jim již dvakrát nepodařilo sesadit z předsednictva? Neukazuje obojí spíš na fakt, že jejich pohled na svět sdílí významná část členské základny?

Zdaleka nejde jen o image a marketing, nýbrž o to, do jaké míry je strana ukotvena v prozápadní orientaci a zda se při prvním sněmovním hlasování na „černobílé“ téma nezačne rozpadat na kusy.

Bartoš a jeho kolegové si musí vybrat cestu. Inspirace se vzhledem k názvu strany nabízí v osudu dvou z nejslavnějších pirátů všech dob. Edward Teach zvaný Černovous a Henry Morgan patřili k obávaným kapitánům a oba jejich skutky přivedly do vězení. Oba také zakrátko dostali milost, čímž podobnost končí. Morgan se podrobil systému, díky čemuž se dopracoval až na zástupce jamajského guvernéra; Černovous vydržel spořádaný život jen dva měsíce, vrátil se k původní profesi a do konce roku byl zabit anglickými vojáky.

Leckomu může být nespoutanost Edwarda Teache sympatičtější nežli Morganovo akceptování pravidel. Oběma však muselo být jasné, že nelze mít vše naráz – vliv a dlouhý život zároveň s absolutní svobodou bojovat proti systému. K obdobnému závěru by měli ve vlastním zájmu dospět i dnešní političtí Piráti.

Autor je publicista a ředitel vývojářské firmy Blue M