21. 11. 2019 / Jiří Hlavenka

Vstoupit do politiky dává smysl, když v politice něco zjevně chybí - když v ní není dostatečná nabídka voličům. Platí to ale u nás? Myslím, že ne: vždyť teď je v parlamentu šest stran, které lze bez uzardění prohlásit za demokratické, za strany ctící a dodržující demokratické principy, které navíc nabízejí, slovy výživového experta, "pestré a vyvážené menu". Tím ovšem neříkám, že jsou to strany bez vad a poskvrnek, bez hříšků a hříchů. Dokonalá strana tu ale nebude nikdy, a kdo na ni čeká, bude čekat tisíc let.

Používá se někdy slovenský příklad, kde nově vzniklé subjekty Progresívné Slovensko/Spolu a Kiskova Za ĺudí v preferencích předbíhají dlouholetého hegemona, vládnoucí stranu Smer. Jenomže Slovensko ilustruje právě případ oné chybějící položky v nabídce, kterou tyto strany dobře zaplnily. Jejich voliči (velmi zhruba půdorys městští-vzdělaní-spíše liberální) to předtím skutečně neměli komu hodit. Nyní ale mají. Chybí u nás nabídka pro tento typ voličů? Rozhodně ne, starají se o ni přinejmenším čtyři etablované strany.

Můžete namítnout, že u nás se na tomto prostoru "tísní" malé politické strany, které jsou dlouhodobě na hraně parlamentního přežití a postupně přepadají pod ni, a že tedy namísto marného čekání na jejich slučovací sjezd je potřeba do toho říznout, pustit na trh novou stranu. Ta je obratem vyluxuje a vytvoří dalšího silného hráče, který bude (spolu s Piráty a ODS) schopen v příštích volbách přetlačit populisty a politické podnikatele...

Částečně s tím souhlasím, ale upozorňuji, že se to snadno řekne a hůř udělá. Vybudovat stranu s celostátním působením (jde o parlamentní volby!) je těžší než se zdá, a vyluxovat do nuly se nikdy nepovede. Voliči jsou věrní, což je ostatně dobře. Spíš než luxování to vidím na další fragmentování - tedy namísto dnešních 5+5+5+5 to může být 3+3+4+2+(nových)7, či tak podobně. Žádná výhra.

Naopak pozitivní význam Milionu chvilek mimo striktně vymezený politický prostor vnímám zcela jasně. Především v aktivizaci, v "probouzení" společnosti, v "nebojte se-nebojme se!". Je hmatatelně cítit, že lidé začínají ohýbat hřbety, "nějak bylo, nějak bude", vrací se do dob sice ošklivé, ale pohodlné poslušnosti. Pachuť v ústech, ale klid a pohodlí. Vlny, které Milion chvilek vyvolává, obrací tento příliv opačným směrem.

Říká se, že "ničeho nedosáhnete - on neodstoupí". Nejspíš ne - ale víme, co NEUDĚLAL a neudělá, protože se bojí? Víme, co by se stalo, kdyby těchto silných, stále rostoucích protestů nebylo? Společnost, to jsou tlaky a protitlaky - není-li žádný protitlak, moc postupuje, krok za krokem. Možná by dnes už nebyl nejvyšší státní zástupce a vrchní zástupkyně (Pavel Zeman a Lenka Bradáčová); možná by nebyla schválena výroční zpráva ČT, možná by došlo k utažení šroubku tam či onde. Možná ano, možná ne - to nevíme. Ale neříkejme tedy, že to "ničeho nedosáhne". Dost možná už dosáhlo, a nebylo toho málo.

Výčitka "Ničeho nedosáhnete" mně zní zvlášť trpce v těchto dnech, kdy vzpomínáme na první demonstrace v roce 1989, na "palachiádu", na Několik vět, na listopadové dny. Kdyby si studenti jdoucí na Národní a kdybychom si my všichni v dalších dnech na náměstích položili otázku: "Dosáhneme něčeho, vždyť oni drží veškerou moc, i zákon je na jejich straně?" Nejspíš bychom se otočili na podpatcích a odešli domů pustit si Televarieté.

Občanské aktivity jsou přítelem a spojencem demokratických stran a nepřítelem populistů a politických podnikatelů. Milion chvilek pomáhá demokracii a zdravé společnosti - právě tak, jak to dělají demokratické strany; každý tak, jak umí a jak může. Není dnes důvod to měnit.