Pro liberální levici – a tady mám na mysli především dědictví Tonyho Blaira nebo dynastie Clintonů - emancipace člověka znamená politiku identit na úkor třídní analýzy a klimatická krize požadavek dekarbonizace ekonomiky, až to trh dovolí. Na to ale doslova nemáme čas. Liberální levice se pohybuje v terénu vykolíkovaném neokonzervativními reformami 80. let, zosobněnými především politikou Ronalda Reagana a Margaret Thatcher.



Ta mimo jiné rozbila tradiční formy kolektivní organizace (především odbory) a nechala kapitál utrhnout ze řetězu ve prospěch bezuzdného vytěžování lidských a přírodních zdrojů, které nazvala „svobodou“. Na takovém hřišti bude skutečné řešení klimatické krize vždy „politicky neprůchodné“. Uvědomme si, že deset let jsou v zásadě dvě až tři volební období, během nichž se má vykonat to, co jsme nebyli schopni vykonat za poslední půlstoletí, kdy o změně klimatu víme.



Co to tedy pro levici znamená a kudy by se měla vydat, chce-li základní politický půdorys, o kterém mluvíš, změnit?



Nechce se mi příliš udílet královské rady, nicméně dovolil bych si alespoň v krátkosti dva body. Na prvním místě je třeba překonat ostrou hranici mezi parlamentní a mimoparlamentní politikou. Levice, která se vyčerpává tím, že se jen shromažďuje na náměstích, kde formuluje své požadavky vůči vládnoucí moci, se ocitá v roli vzteklého dítěte, které po rodičích chce splnění svých přání, protože si je sama nedokáže vydobýt. Stejně tak stranická levice, která za sebou zabouchla dveře a věnuje se jen technologii moci (nadto diletantsky) a vnitrostranickému kariérismu, ztrácí kontakt s realitou, a nakonec i důvod k bytí.



Druhou věcí je přestat se zodpovídat z vlastní existence. Socialisté všech denominací jsou už zbytečně dlouho v antikomunistické defenzivě, když mají pocit, že se musí za každou cenu vyhnout jakýmkoli kontroverzím, aby nebyli spojováni s bolševismem. Tato nesnesitelná opatrnost nás mimo jiné dostala do absurdní situace, kdy například progresivní daň z příjmů je chápána bezmála jako extrémně levicové opatření, ačkoliv je ve většině moderních zemí naprostým civilizačním standardem.