Za vsí je společná pastvina. Všichni místní mají právo pást tam svůj dobytek. K čemu to povede? Ke špatnému konci, a to s matematickou nevyhnutelností, napsal roku 1968 profesor Garrett Hardin v časopisu Science. Jeho článek The Tragedy of the Commons (Tragédie obecní pastviny) patří k nejcitovanějším vědeckým textům dvacátého století. Odvolávají se na něj ekologové, ekonomové a sociologové, o nesčetných autorech popularizační literatury nemluvě.

Užitek jednoho je škodou všech

Tragédie, o níž Hardin píše, spočívá v tom, že na pastvině bude nakonec příliš mnoho dobytka, tráva nestihne dorůstat a všechna zvířata skončí o hladu. Proč? Protože sedláci budou posílat na pastvinu další a další kusy. Užitek z krávy pasoucí se navíc zdarma je pro jednotlivce roven právě jedné krávě. Škoda z nadměrné zátěže pastviny se ale dělí rovnoměrně mezi všechny, takže na jednotlivce připadne jen její zlomek. Maximalizace vlastního prospěchu jednotlivce vede ke zkáze ekosystému. Nikdo nakonec nemá nic. V podstatě jde o analogii známého vězňova dilematu hraného více hráči najednou.

Hardinova argumentace působí neprůstřelně. Každý z nás koneckonců takové obecní pastviny zná. Jsou jimi ulice poseté odpadky (co uškodí jeden papírek navíc?), plýtvání vodou, nadměrný rybolov, nadměrné předepisování antibiotik (jednotlivce vyléčí, ale vedou ke vzniku rezistentních bakteriálních mutací), globální oteplování a v zásadě skoro cokoli, co dnes souvisí s životním prostředím. Zeměkoule je veliká obecní pastvina a my jsme původci i oběťmi její tragédie, neschopni správně reagovat – krátkodobý sobecký zájem vždy převáží nad dlouhodobým společným. Když se sobecky chovají všichni ostatní, musím to kvůli svému přežití dělat taky. Dá se to zapsat matematickými vzorci.

Jenže na začátku celé úvahy je chyba.

Sedláci netrpěli nadbytkem krav

Garrett Hardin měl k dnešním ekologickým aktivistům opravdu hodně daleko. Podle dnešních měřítek byl rasista, xenofob a zastánce eugeniky. Tragédii obecní pastviny ostatně použil jako argument pro státní kontrolu porodnosti. Jeden z mezititulků jeho textu zní „svobodu rozmnožovat se nelze tolerovat“, což zdůvodňuje tím, že v moderním státě se náklady na „nezodpovědné rozmnožování“ přenášejí na všechny místo toho, aby „děti nezodpovědných rodičů zemřely hlady“. Hardinovou obecní pastvinou je tedy státní systém sociální péče, welfare state.

Hardinovy politické postoje, pro velkou část dnešní společnosti špatně přijatelné, však automaticky neznehodnocují jeho odborný přínos. Ten je problematický z jiného důvodu: vybral si mimořádně špatné přirovnání. Byl špičkovým zoologem a ekologem, nikoli však odborníkem na středověké hospodářství.

Historici totiž podotýkají, že obecní pastviny fungovaly, a to z několika důvodů. Zaprvé, obyvatelé vsi se navzájem dobře znali a uměli se dohodnout – jak sousedsky po dobrém, tak vynucením respektování zvyklostí, pravidel a místních autorit. Středověká společnost respektovala, co se dělá a co nedělá, v míře nám dávno neznámé. Hardin pracuje s moderní představou svobody, jakou venkovská společenstva neznala a nepraktikovala nejen ve středověku, ale většinou ani na začátku dvacátého století.

Zadruhé, představa sedláka disponujícího nadbytkem kusů dobytka, jež lze na pastvinu přidávat, je mylná – působily zde silnější omezující faktory než kapacita pastviny.

A zatřetí, pastvinu je těžké spást nevratně a navždy. Za normálních okolností se vrátí do původního stavu, stačí počkat.

Každá pastvina je jiná

Výhoda metaforické pastviny spočívá v tom, že jí můžete podložit nejrůznější postoje. Liberálové v ní vidí důkaz, že majetek má mít konkrétního majitele, který se o něj stará, kdežto společné vlastnictví nefunguje. Leví i praví konzervativci z ní naopak vyčtou, že chování lidí je potřeba omezit přísnými pravidly podepřenými autoritou, nejspíš státní. Zastánci silné ruky si na pastvinu rádi dosadí šerifa se střelnou zbraní. Všichni mají kus pravdy – zejména proto, že metafora je jen metafora. Ve skutečnosti je každá pastvina jiná, každá volá po odlišném přístupu.

Hardinova základní úvaha, jakkoli postavená na fiktivním příběhu a špatném pochopení historie, nepochybně platí. Z mylných předpokladů se mu podařilo odvodit správný závěr; to je špatná věda, ale užitečný výsledek. Co neplatí, je jeho beznaděj, pokud jde o možná řešení. Hardin se vlastně vrátil k Malthusovi (beznadějná past exponenciálního růstu počtu lidí versus lineárního růstu zdrojů) a Hobbesovi (člověk člověku vlkem, válka každého proti každému). S jejich temnými vizemi si lidská společnost zatím vždy dokázala poradit; nejsme až tak neschopní dohodnout se na společném postupu, jak to viděl Hardin. Poukázala na to například americká ekonomka Elinor Ostromová, která roku 2009 získala (mimochodem jako první žena) Nobelovu cenu za ekonomii právě za svůj výzkum společného vlastnictví a sdílených zdrojů. Její stěžejní práce se jmenuje Governing the Commons v přímé narážce na Hardinův článek.

Podle Ostromové spočívá řešení v proměně politických institucí, jež usnadňují dohodu – individuální změna chování jednotlivců nedokáže mnoho, v tom se s Hardinem shoduje. Je třeba změnit pravidla a hřiště, ne povahu hráčů. To by se stejně nepovedlo.

Hardinovým vědeckým hříchem není jeho rasismus a přesvědčení, že některé lidi je třeba hodit přes palubu, aby se jiní zachránili (přičemž měl jasno v tom, kteří mají být kteří). To z něj dělá špatného člověka, ne nutně špatného vědce. Hříchem je, že použil nevhodnou metaforu, která dnes umožňuje zlehčovat a popírat vážná rizika; anebo je naopak pokládat za neřešitelná. Tragédie mnoha obecních pastvin již nastala, u jiných je hrozivou potenciální možností, existují však způsoby, jak se včas pokusit o záchranu, aniž bychom nechali „děti nezodpovědných rodičů zemřít hlady“.