NATO – eli miksi Suomi oli joskus varoittava esimerkki

Minua on pyydetty kirjoittamaan NATOsta ja Venäjästä niin monta kertaa, että se on pakko joskus tehdä.

Suomettuminen-termi ei ole suomalaista alkuperää. Se on alun perin Itävallassa 1950-luvulla syntynyt termi (Finnlandisierung), jota käytettiin laajemmin Saksassa 1960-luvun lopusta alkaen kuvaamaan politiikkaa, joka johtaisi Suomen kaltaiseen yhteiskuntaan. Mikä se sellainen oli? Hyvinvointivaltio? Koulujärjestelmän esimerkkimaa? Ei mitään sinnepäinkään. Suomi oli varoittava esimerkki.

Vuonna 1948 rikoslakiin lisättiin kappale, jonka mukaan Suomen ja vieraan valtion suhteita vahingoittavasta materiaalista voitiin tuomita kahdeksi vuodeksi vankeuteen. Suomen lehdistöä ja kirjojen julkaisutoimintaa alettiin rajoittaa. Kirjastoista poistettiin tai laitettiin lukkojen taakse n. 300 teosta, jotka Opetusministeriö tuomitsi vahingollisiksi. Koulukirjojen, mukaanlukien historiankirjojen sisältöä asetettiin valvomaan vieraan vallan taho. Lisäksi lehdistö ja kansa ylipäätään alkoi harjoittaa laajaa itsesensuuria.

Sehän kuulostaa ihan fiktiolta – ihan Pohjois-Korealta?

Mitä on suomettuminen?

Toisen maailmansodan jälkeen Suomeen määrättiin pääasiassa neuvostoliittolainen ns. valvontakomissio “vaaran vuosina” 1944-1947. Vaaran vuosilla viitattiin siihen, että pelättiin Neuvostoliiton tekevän meille suunnilleen sen, mitä Venäjä on nyt tehnyt Itä-Ukrainalle.

Kommission virallinen kausi päättyi Pariisin rauhansopimukseen 1947. 1948 seurasi Josef Stalinin painostuskirje presidentti Paasikivelle (kok.) solmia Suomen ja Neuvostoliiton välinen sopimus “ystävyydestä, yhteistoiminnasta ja keskinäisestä avunannosta”, eli ns. YYA-sopimus. Kun presidentti Paasikivi ehdotti asiaa eduskunnalle, sen taakse asettui vain SKDL – nykyisen Vasemmistoliiton edeltäjä. Solmiminen kuitenkin runnottiin läpi Paasikiven toimesta niin, että sitä vastusti äänestyksessä enää Edistyspuolue (1918-1951).

YYA-sopimus ja “puolueettomuuspolitiikka” johtivat siihen, että Suomea hallitsi Neuvostoliiton johdon hyväksymä sätkynukkehallitus. Suomi ei siis ollut neutraalia maaperää kylmän sodan neuvotteluissa. Presidentti Kekkonen (ml./kesk.) jatkoi tätä poliittista linjaa tavalla, joka palveli Neuvostoliiton tavoitteita Suomen sisäpolitiikassa. Siitä on kiistelty iät ja ajat oliko Kekkonen pelkuri vai taktikko. Käytännössä suomettumispolitiikka jatkui vuoteen 1985, kun Suomen virkamiehenä toiminut Neuvstoliiton asettama KGB:n (nyk. FSB) agentti Viktor Vladimirov kutsuttiin takaisin Venäjälle. Venäjän uhka ohjasi kuitenkin Suomen politiikkaa kylmän sodan päättymiseen asti, kun Neuvostoliitto romahti lopullisesti 1991.

Suomettuminen on siis sitä, että Venäjälle annetaan valta eduskunnan päätöksentekoon poliittisella linjalla, että Venäjää ei saa ärsyttää. Kansalaisyhteiskunnan sammuttaminen, sensuuri ja kontrolli olivat sen seuraus.

Suomettumisen pojan paluu

Suo­men ja Ruot­sin lä­hen­ty­mi­nen so­ti­las­liit­to Na­ton kans­sa oli­si erit­täin huo­les­tut­ta­vaa. Poh­jois­mai­den puo­lus­tus­yh­teis­työ koh­dis­tuu aiem­paa enem­män Ve­nä­jää vas­taan.

– Venäjän ulkoministeriö, sunnuntaina 12. huhtikuuta (HS)

Vaalien alla olen erinäisissä paneelitilaisuuksissa joutunut kommentoimaan mitä erikoisimpia Venäjä-politiikan ja NATO-politiikan kannanottoja. Suomettumisella on jälleen vahva jalansija. Olen ollut aidosti yllättynyt.

Keskusta ei halua ärsyttää Venäjää. NATO-hakemusta “halutaan pitää vaihtoehtona”, muttei pidetä nyt realistisena tai ajankohtaisena.

NATO-hakemusta “halutaan pitää vaihtoehtona”, muttei pidetä nyt realistisena tai ajankohtaisena. Vasemmisto vastustaa sotilaallista liittoutumista ylipäätään ja puhuu surullisenkuuluisan “puolueettomuuspolitiikan” puolesta. Vasemmiston ehdokkaiden keskuudessa jopa pidetään Venäjää “länsimaiden aggression uhrina” eli puolustetaan Venäjää Ukraina-asiassa. Minun on aidosti vaikea ymmärtää, mistä 2010-luvun vasemmistoliittolainen ammentaa 60 vuotta vanhoja SKDL:n ajatuksia Venäjästä. Voiko joku oikeasti selittää?

sotilaallista liittoutumista ja puhuu surullisenkuuluisan “puolueettomuuspolitiikan” puolesta. Vasemmiston ehdokkaiden keskuudessa jopa pidetään Venäjää “länsimaiden aggression uhrina” eli puolustetaan Venäjää Ukraina-asiassa. Minun on aidosti vaikea ymmärtää, mistä 2010-luvun vasemmistoliittolainen ammentaa 60 vuotta vanhoja SKDL:n ajatuksia Venäjästä. Voiko joku oikeasti selittää? SDP vastustaa NATO-jäsenyyttä, muttei “sulje täysin pois”. Epämääräistä.

NATO-jäsenyyttä, muttei “sulje täysin pois”. Epämääräistä. Perussuomalaiset vastustavat NATOon liittymistä. Perussuomalaisissa ollaan jopa lämmetty ajatukselle lähemmästä ystävyydestä Venäjän kanssa. Puheenjohtaja Timo Soini ei suostu sanomaan vaalien alla aiheesta mitään järkevää suuntaan tai toiseen.

NATOon liittymistä. Perussuomalaisissa ollaan jopa lämmetty ajatukselle lähemmästä ystävyydestä Venäjän kanssa. Puheenjohtaja Timo Soini ei suostu sanomaan vaalien alla aiheesta mitään järkevää suuntaan tai toiseen. Kokoomuksen Venäjä-linja on sekava . Puolue puhuu usein NATO-jäsenyydestä ja kannattaa puolustusbudjetin korottamista. Sen sijaan talouspakotteiden mahdollinen rikkominen Rosatomin kanssa on heistä ok. Linja epäselvä.

Venäjä-linja on . Puolue puhuu usein NATO-jäsenyydestä ja kannattaa puolustusbudjetin korottamista. Sen sijaan talouspakotteiden mahdollinen rikkominen Rosatomin kanssa on heistä ok. Linja epäselvä. Vihreät ovat puolueista Venäjän ja suomettumisen selkein kriitikko julkisuudessa, erityisesti puheenjohtaja Ville Niinistö. Vihreissä kannatetaan sotilaallista liittoutumista periaatteena, mutta keinot vaihtelevat. Vihreissä on sekä NATOn kannattajia että vastustajia. Jotkut puhuvat EU:n yhteispuolustuksesta tai yhteistyöstä Ruotsin kanssa.

Onko NATOlle edes vaihtoehtoja?

NATO on ollut Suomen poliittisessa keskustelussa kauan pelottava mörkö, joka on liitetty Yhdysvaltain joskus kyseenalaiseen ulkopolitiikkaan. NATO ei kuitenkaan ole yhtä kuin Yhdysvallat, vaan lähes kaikkien EU-maidenkin yhteinen rauhanpuolustussopimus.

Liittoutumattomuus ei ole mikään strategia, jos kukaan pelissä ei kunnioita sitä hyveenä. Käytännössä se vaatisi erittäin suurta lisäystä puolustusbudjettiin.

ei ole mikään strategia, jos kukaan pelissä ei kunnioita sitä hyveenä. Käytännössä se vaatisi erittäin suurta lisäystä puolustusbudjettiin. “Puolueettomuus” on jo nähty. On täysin turhaa väittää, että emme Venäjä-konfliktin sattuessa tietäisi, mille puolelle asettua. Näennäinen puolueettomuus on suora tie suomettumiseen, niin kuin ennenkin.

on jo nähty. On täysin turhaa väittää, että emme Venäjä-konfliktin sattuessa tietäisi, mille puolelle asettua. Näennäinen puolueettomuus on suora tie suomettumiseen, niin kuin ennenkin. EU:n yhteinen puolustus olisi Natoa houkuttelevampi vaihtoehto, mutta sitä ei ole olemassa. Jos yhteistä järjestelmää alettaisiin rakentaa, häämöttäisi se vasta ehkä 10 vuoden päässä ja vaatisi käytännössä Naton kaltaisen sopimuksen tai liittovaltio-EU:n. Lisähaasteena on se, että kaikki sotilaallisesti merkittävät EU-maat ovat jo NATO-maita, eikä heillä ole mielenkiintoa rakentaa mitään päällekkäistä, etenkin kun EU-alueen päätöksenteko on sisäisesti ristiriitaista ja riitaista. Lisäksi EU-jäsenmailla on jo NATO-kalusto. Yhdysvallat on myös ainoa maa, joka omaa suuren skaalan kuljetuslaivaston.

olisi Natoa houkuttelevampi vaihtoehto, mutta sitä ei ole olemassa. Jos yhteistä järjestelmää alettaisiin rakentaa, häämöttäisi se vasta ehkä 10 vuoden päässä ja vaatisi käytännössä Naton kaltaisen sopimuksen tai liittovaltio-EU:n. Lisähaasteena on se, että kaikki sotilaallisesti merkittävät EU-maat ovat jo NATO-maita, eikä heillä ole mielenkiintoa rakentaa mitään päällekkäistä, etenkin kun EU-alueen päätöksenteko on sisäisesti ristiriitaista ja riitaista. Lisäksi EU-jäsenmailla on jo NATO-kalusto. Yhdysvallat on myös ainoa maa, joka omaa suuren skaalan kuljetuslaivaston. Ruotsin kanssa sotilaallinen yhteistyö voisi olla pienimuotoisuudessaan sotilaallisesti uskottava, jos Ruotsi resursoisi puolustusvoimansa sen mukaan. Ruotsi on kuitenkin niin läheisessä yhteistyössä Yhdysvaltojen ja käytännössä Naton kanssa, että Ruotsin halu lähteä Suomen kanssa kaksistaan omaan sotilasliittoon voi olla heikko. Toki sitä voisi ja kannattaisi yrittää.

voisi olla pienimuotoisuudessaan sotilaallisesti uskottava, jos Ruotsi resursoisi puolustusvoimansa sen mukaan. Ruotsi on kuitenkin niin läheisessä yhteistyössä Yhdysvaltojen ja käytännössä Naton kanssa, että Ruotsin halu lähteä Suomen kanssa kaksistaan omaan sotilasliittoon voi olla heikko. Toki sitä voisi ja kannattaisi yrittää. Pasifistinen maanpuolustus – ettei tehdä vastarintaa…jätettäköön omaan arvoonsa

Jäljelle realistisesti jäävät siis lähivuosina vain seuraavat:

EU:n koskemattomuuteen luottaminen

Itsenäinen maanpuolustus

NATO

Ei ole millään tapaa selvää, että NATO-ovi olisi enää auki, vaikka Suomella onkin NATO-yhteistyösopimus ja yhteisiä sotilasharjoituksia. Sotilaallinen liittoutuminen ja rajanvalvontakyky tulee nähdä Suomen sisäpolitiikan puolustamisena vieraan vallan painostukselta eikä minään sotaanlähtöhulluutena. NATO ei ole yhdysvaltojen valloitusliitto vaan useimpien länsimaiden puolustusliitto, johon ei ole koskaan hyökätty. Venäjän hallinto ei ymmärrä länsimaista poliittista vuoropuhelua, koska se ei tunnusta sen sopimuseettisiä perusarvoja. Venäjän hallinnolle ainoa käypä asia-argumentti on muistutus voimankäytön seurauksista. Suomi haluaa vain rauhaa. En oleta, että kukaan on hyökkäämässä Suomeen, vaan kyse on työrauhan takaamisesta. Sen pitäisi olla tuoreessa kulttuurisessa muistissa, miten kansanedustajat ihan itse alkoivat välttämään kaiken sellaisen toteuttamista, joka ehkä-kenties olisi voinut “ärsyttää karhua”.

Tiekartta

Täydellisiä vaihtoehtoja ei ole. Piste. Kaiken politiikan lähtökohtana tulee olla seuraavat kaksi asiaa:

Suomen valtion riippumatonta itsemääräysvaltaa ei tule luovuttaa Ratkaisun tulee uskottavasti estää hyökkäysskenaario

Puolustusmäärärahoja tulee korottaa ja niitä tulee käyttää mahdollisimman tehokkaasti. Sitovan puolustussopimuksen neuvottelut tulisi aloittaa Ruotsin kanssa niin, että sopimukseen kirjataan optiona samanaikainen liittyminen virallisesti Natoon, mikäli yhteishakemus hyväksytään. Samaan aikaan Suomi on täysin vapaa yrittämään kehittää EU:n omaa puolustusta ja etenkin EU:n vaikutusvaltaa NATOn päätöksenteon sisällä 10-20 vuoden jänteellä. Noin teoriassa EU:n haara Natosta voisi irtaantua Yhdysvalloista, jos Venäjällä ei olisi ydinaseita tai Yhdysvallat ainoa, joka omaa suuren luokan kalustonkuljetuskaluston.

Rajavalvonnan vasteaikaa täytyy parantaa ja puolustusvoimien valmiuskykyä salamaiskuihin reagointiin suunnitella tarkkaan. Iso kysymys on puolustusvoimien kyky hallita Suomenlahtea tarvittaessa. Tässä on kyse puhtaasti valtion suvereniteetin takaamisesta – siis siitä, että valtio päättää omista asioistaan. Ei siitä, että nyt lähdettäisiin sotaan. Modernissa maailmassa lähtökohta on, että sotaan ei lähdetä.

Päätökset tehdään nykymaailman puitteissa. On turha puhua NATOn ongelmista suhteessa johonkin kuviteltuun ihanneliittoon, koska sellaista ei ole olemassa ja tuskin tulee 15 vuoteen. Jos olet eri mieltä, niin mikä on aidosti vaihtoehto?

Tämän takia olin vaalikoneissa enemmän Naton puolella kuin vastaan. Koska minä näen Suomen länsimaana.