Maku alkaa lasin muodosta.

Anikó Lehtinen valitsee jalallisen, tulppaaninmuotoisen lasin. Leveässä pesässä tuoksu viipyilee, viileys pysyy ja väri korostuu.

Sihahdus, korkki aukeaa maisteluhuoneessa. Pullo kääntyy vinoon, lopuksi pystyyn, jotta lasiin oluen pinnalle kertyy vaalea vaahtokukka. Suositus on kaksi sormenleveyttä. ”Vaahto on lakki. Se suojelee aromeja.”

Neste pyörähtää lasissa. Reunoille kuvioituu kaunis brysselinpitsi. Värin tarkistus: kullanvaalea. Nenä työntyy lasiin, alkaa tuoksutus. Vähän esterinen ja maltainen, viimeksi humalaa.

Lehtinen, maistamisen ammattilainen, kiepauttaa lasia, nuuhkaisee tuoksua ennen kuin ottaa kulauksen.

”Miedosti maltainen, hiukan hedelmäisyyttä.”

Sitten löytyy Saaz, vastaleikatulta ruoholta tuoksuva tšekkiläinen aromihumala.

”Se tasapainottaa kivasti vähän makeaa maltaisuutta.”

Lasissa on Koffia, Suomen ostetuinta keskiolutta. Tarjouksessa yksi tölkki maksaa 75 senttiä.

Sinebrychoffin Keravan-panimo on ruostumattomasta teräksestä taottu mammutti. Jättiläismäisissä kattiloissa on keitetty ja tankeissa käytetty olutta yötä päivää jo kaksi kuukautta.

Kesä on panimon joulu. Yksin juhannusviikolla kaupoista kannetaan kymmeniä miljoonia tölkkejä.

Suomi on lagerin, vaalean oluen maa.

Koffin pääsisältö on purkitettua Päijännettä, Tuusulan vesilaitoksen toimittamaa. Pehmeä vesi sopii vaalean oluen valmistukseen. Myös mallasohra on läheltä, Lahden ja Raision väliltä. Sadot vaihtelevat, mutta lager maistuu samalta vuodesta toiseen.

Lehtinen, Sinebrychoffin olutasiantuntija, sanoo, että maaperä vaikuttaa viinin mutta ei oluen makuun.

”Panimomestari tekee luonnon työtä, säätää valmistusprosessia.”

Humala, hampunsukuisen köynnöskasvi, on katkeruuden ja aromien lähde. Suomalaisissa lagereissa on vähän humalaa.

”Olemme tottuneet makeaan perunaan, happamiin marjoihin ja paahteiseen kahviin”, Lehtinen sanoo.

”Mutta katkero on meille outo maku.”

Vanha saksalainen puhtausmääräys, Reinheitsgebot, hyväksyi vain maltaan. Koffissa mallasta on korvattu osin panimosiirapilla ja raakaviljalla. Ne ohentavat juoman täyteläisyyttä. Runsas hiilihappopitoisuus ja lukuisat kuplat keventävät myös makua.

Koff, kuten valtaosa suosituista lagereista, on kehitetty helposti juotavaksi, mahdollisimman monelle maistuvaksi.

”Tilanne ratkaisee”, Lehtinen sanoo.

”Kesäkuumalla lager virkistää ja vie janon. Talvipakkasella sama olut voi maistua vetiseltä.”

Lager tarkoittaa nimensä mukaisesti varasto-olutta.

Vuonna 1809, jolloin Nikolai Sinebrychoff perusti kapakan Viaporiin, nykyiseen Suomenlinnaan, olut oli lämpimässä käynyttä pintahiivaolutta. Samea, tummanruskea mallasjuoma kelpasi silti sotilaille. Olut oli nestemäistä leipää ja happamana turvallisempi kuin vesi.

Mutta säilyvyys oli kehno.

Keski-Euroopan sydämessä olutta keksittiin käyttää viileissä kellareissa. Hiiva vajosi astian pohjalle, ja neste kirkastui varastoinnissa. Lager, pohjahiivaolut, oli syntynyt.

Vielä 1970-luvulla Koffin varastokäyminen kesti 6–8 viikkoa. Myyntiaika oli lyhyt, kuukauden päivät. Nyt lager kypsyy kahdessa viikossa mutta säilyy vuoden.

Tölkissä on silti elävä, biologinen tuote.

”Happi, lämpö, valo ja liike ovat oluen pahimmat viholliset”, sanoo Sinebrychoffin pääpanimomestari Tapio Kangas-Heiska.

Terassilla aurinko pilaa pitkän vartissa. Tuopissa on skunkin rikkimäinen haju.

Olutsalkkua ei pidä säilyttää auton kuumassa takakontissa. Jokainen kymmenen astetta kaksinkertaistaa reaktionopeudet tölkissä. Ikääntynyt maistuu paperiselta tai pahviselta.

”Jos ajaa Helsingistä Kuusamoon, olut voi olla perillä jo vanhaa.”

Panimossa Koffia maistetaan kolmesti ennen pakkausta. Väärä bakteeri tai villihiiva pilaa laadun. Liian lyhyt keitto aiheuttaa keitetyn vihanneksen hajun. Vajaa käyminen kehittää voimaisen aromin.

Yllättävää, mutta mitä ohuempi lager on maultaan, sitä vaikeampi se on valmistaa.

”Jotta oluesta saa puhtaan ja kevyen, täytyy onnistua täydellisesti”, Kangas-Heiska sanoo.

Pullot levittäytyvät kymmenille hyllymetreille. Tuolla on Achel Blondia, belgialaista trappistiolutta. Tuolla taas Samuel Smithiä, englantilaista luomustoutia, ja Aldarista, latvialaista mustaa portteria.

Helsingin Arkadiassa, Alkon lippulaivamyymälässä, kolmosoluen lipittäjä on ihmeissään.

Olutmerkkejä on 195, paristakymmenestä maasta.

Yksin lagereita on laaja kirjo. Vaaleaa, tummaa, vahvaa ja humalalla runsaasti maustettuja Pilsejä. Silti kassalle kannetaan eniten kotimaista A-olutta.

Myyjä Otto Köngäs tunnistaa tyypilliset ostajat: iäkkäät miehet ja nuoret aikuiset.

”Nelosta haetaan kesäisin puistokäyttöön.”

Suomalaiset ovat oppineet nauttimaan vehnäolutta. Pintahiivaolut on merkitty hyllyssä keltaisella värillä: kepeä ja hedelmäinen.

Jos pullon avaisi, leviäisi hiivan luovuttama banaanin aromi. Samaa tuoksua kuin sahdissa.

Punainen väri tarkoittaa ale-olutta: hedelmäinen ja vivahteikas. Tästä pintahiivaoluesta on lukuisia versioita, mutta sen luonne, makujen kirjo, tulee pitkälti humalista.

”IPA on se olut, jota jengi haluaa”, Köngäs sanoo.

IPA eli India Pale Ale on vahva, voimakkaasti humaloitu. Alkoholi ja katkerot takasivat, että olut kesti aikoinaan merimatkan Britanniasta Intiaan. Raikas, vaaleampi ale maistui etelän pätsissä.

Alkossa IPAn ostajat, alle kolmekymppiset miehet, selvittävät tarkkaan EBU-luvun, katkeropitoisuuden.

”Haetaan äärimmäisyyselämyksiä, katkeruutta.”

Kesämökkien kaljakansalle IPA tarkoittaa yhä Tampereen Ilveksen, jääkiekkoseuran, lempinimeä. Maailmalla harrastajien uusin innostus on sour ale, hapan olut.

”Elämme täällä Helsingin ydinkeskustassa erikoisoluiden kuplassa.”

Kotibileet ja bisseä. Puistojuhlat ja pussikaljaa.

Vaalean lagerin ylivaltaan on yksi syyllinen: Alko. Ainakin jos panimoilta kysytään.

Kieltolain kumoamisesta vuodesta 1932 vuoteen 1995 olutfirmat keittivät kaiken Alkon lukuun. Monopoli päätti, mitä mallasjuomia myytiin niin kaupoissa kuin ravintoloissa.

Aina 1960-luvulle Suomessa oli kaljareviirit: yhden valmistajan tuotteita yhdessä kunnassa, poikkeuksena isoimmat kaupungit. Alko hyväksyi lähinnä lagerin. Portteria sai tehdä kaksi panimoa, tummaa A-olutta aluksi yksi yhtiö.

Monopoli vaali lagerin laatua mutta määräsi jopa sen värin.

Valikoima pidettiin suppeana.

”Yksi vanha merkki pois, jos tuli uusi olut. Se oli Alkon ehto”, kertoo Sinebrychoffin entinen tutkimus- ja kehitysjohtaja Esko Pajunen.

Kun Sinebrychoff kehitti Viaporin, Wiener Bier poistettiin. Ja kun yhtiö lanseerasi Light Beerin, Viapori oli pakko lopettaa.

Vapaakauppasopimus Efta avasi rajoja. Myynti- ja merkkirajoituksia alettiin höllentää kotimaassa.

”Nurinkurista, mutta vasta pelko tuontioluesta sai Alkon antamaan vapauksia kotimaisille panimoille”, Pajunen sanoo.

Monopoli korvasi olutfirmoille valmistuskustannusten keskihinnan mukaan. Tehottomat tehtaat katosivat. Merkkejä hävisi, ala keskittyi. Sinebrychoff ja Hartwall laajenivat yritysostoin. Kolmanneksi isoksi peluriksi nousi Olvi, joka levisi Savosta ympäri maata.

Suomi typistyi kuuden perinteisen lagerin maaksi: Koff ja Karhu, Karjala ja Lapin Kulta, Olvi ja Sandels.

Olvi ja Hartwall valmistavat muutamaa erikoisolutta, Sinebrychoff portteria. Lagereista on tehty uusia versioita, yleensä humaloinnilla. Mutta panimot ovat suuruutensa vankeja. Yksi keitto on 70 000–100 000 litraa, jopa pienpanimon vuosituotanto. On riski, että erikoistuote tai kausiolut vanhenee hyllyyn.

EU-aikana Sinebrychoff on kehittänyt 90 uutta mallasjuomaa. Yksikään ei ole jäänyt pysyvästi markkinoille.

Saksalaisen halpaketju Lidlin uutuus on vaalea kesäolut, Meidän Veikko.

Juojat ovat tottuneet – ja totutettu – lageriinsa.

Alumiinirengas raksuu. Muovimuki täyttyy puolilleen kullankeltaista juomaa.

Elintarviketieteen opiskelijat Petteri Hänninen ja Timo Turto ovat olutyhteisö Viikki Brewing Societyn jäseniä. Hänninen on tehnyt jo ensimmäisen oluensa, Gold Diggerin. Tuhdisti humaloitu ale loppui äkkiä ravintoloista.

”Se oli sellainen kevyt kesäjuoma.”

Turto on lagermiehiä. Hän oli 16-vuotias, kun kittasi ensi kerran olutkännin.

Moni nuori jakaa samat muistot.

Kotibileet ja bisseä. Puistojuhlat ja pussikaljaa. Keskikesän rockfestari ja kaljateltta. Saunailta ja sikspäkki. Terassi ja tuoppi. Etkoja ja jatkoja baari-illalle. Sitten ensimmäinen Viron-risteily, kärryllinen salkkuolutta.

Turto raahasi lahden takaa kerralla kahden vuoden juomat. Tai niin hän kuvitteli.

”Oluet menivät puolessa vuodessa. Lopetin kahteen reissuun.”

Sanotaan että ensimmäinen huurteinen maistuu parhaalta. Tärkein aisti, haju, turtuu äkkiä alkoholista. Hännistä kiinnostaisi tutkia, monenko tuopin jälkeen on sama mitä mallasjuomaa hörppii.

”Eettisesti vaikea aihe, ainakin yliopistolla.”

Suomalaisten lagerien väitetään maistuvan samalta, myös selvin päin. Erottaako edes Sandelsin, Karhun ja Pirkan sokkotestissä? Hänninen ja Turto ovat kutsuneet viisi raatilaista Viikin kampukselle.

”Kolme näytettä on hyvä määrä”, Turto sanoo.

”Myös lagerolut on sen verran katkera, että se kuormittaa aisteja.”

Viisi pöytää, viisi testaajaa. Petteri Hänninen selittää. Kolme lasia, kahdessa on samaa olutta. Raatilaisen on löydettävä se lasi, jossa on eri merkkiä.

Erotustesti toistuu kolmesti, oluet ovat satunnaisessa järjestyksessä.

Seuraa värin tiirailua, tuoksutusta ja maistelua, väliin vesihuikka. Selviää, että yksi vähän tummempi olut helpotti testiä.

”Jos olisi ollut side silmillä, en olisi osannut päätellä yhtään mitään”, Pietari Kruus sanoo.

Ville Makkonen nyökkää.

”Samaa tyylilajia, samaa merkkiä kaikki.”

Raatilaiset kokoontuvat yhteisen pöydän ympärille. Maistellaan testijuomia, mutta ei paljasteta vielä merkkejä.

Erkka Talvela uskoo löytäneensä tutun lagerin.

”Pirkka”, hän sanoo. ”Vähän tuoksua, välitön mielleyhtymä makkaraan.”

Samuli Pitkänen innostuu. ”Siinä on nakin maku, selkeästi!”

Luisa Winsemann, raadin italialainen, pitää Pirkasta.

”Vähän hedelmäisempi kuin muut.”

Pirkka III-olut saapui K-kauppoihin Pirkan päivänä 2010. Vetisin lager, olutharrastajat tuomitsivat. Mutta 24 tölkin salkku oli myyntihitti.

Marketeissa on hyllyttäin erikoisoluita, kun taas lagersalkut on lastattu lavoille korkeiksi torneiksi.

Olut on sisäänheittotuote siinä missä kahvi.

Pirkka ei ole edes edullisin. Lapin Kulta on useiden Citymarketien, Koff taas Prismojen tarjousolut.

Salkkua kaupataan 21,60 eurolla. Kun vähentää verot ja pantit, jaettavaa jää 1,89 euroa viljelijälle, kaupalle ja teollisuudelle. Yhdestä tölkistä vajaat kahdeksan senttiä.

Kauppa sanoo suoraan: Suomi-lager on bulkkiolut, massakalja.

S-ryhmä etsii tekijää omalle salkulle, privat labelille. Arvohumalista ja -maltaista sitä ei ole varaa valmistaa. Mutta tekninen laatu riittää. Kun juoja ei erota lagereita toisistaan, ostopäätöstä ei ratkaise maku.

Se salkku myy, mikä on halvin.

Suomalaiset juovat myös etikettiä, suostuvat maksamaan brändilisää.

Sandelsin, ruotsalainen sotasankarin, elämä on kerrottu pakkauksissa kymmenin tarinoin. Karhu, entinen porilainen olut, on nostettu suosituimmaksi merkiksi mustalla etiketillä ja yksinkertaisin viestein. Karhu on metsän ja saunan ystävä.

Mielikuvat vahvistavat makua, lujittavat sidettä merkkiin.

Viikin olutraadin harjaantuneet suut aistivat lagerien vivahteita. Erkka Talvela tunnistaa Sandelsin: ”Pehmeä ja makea.” Ville Makkonen löytää viimeisestä testierästä Karhun.

”Se oli jotenkin vähän potkivampi kuin muut.”

Karjalasta kajahtaa! Ei oo Lahden voittanutta! Iisalmesta ihmeen hyvää!

Tunteisiin vetoavat viestit ja iskulauseet kiellettiin 1970- ja 1980-luvulla. EU-aika väljensi linjaa, kunnes hiljattain mainontaa kiristettiin. Hallitusneuvos Ismo Tuominen sosiaali- ja terveysministeriöstä olisi kieltänyt nuoriin vetoavan mielikuvamainonnan.

”Panimot ovat kertoneet, että mielikuvamainonta on niiden elinehto”, Tuominen sanoo.

”On vähän surullista, että ei luoteta pelkästään tuotteiden laatuun.”

Myös pullon sisältö, prosentit, herättää intohimoja.

Onko 4,7-prosenttisessa keskioluessa liikaa alkoholia? Vai sittenkin liian vähän?

Laimentamista on vaadittu kansanterveydellisin syin, viimeksi eduskuntavaalien alla. THL:n arvio: jos kaupoissa myytäisiin vain kakkosta, kulutus ja haitat vähenisivät kymmenen prosenttia.

Panimomestareista keskioluen pitäisi olla nykyistä vahvempaa.

He lähestyvät mallasjuomaa elintarvikkeena. Alkoholi sitoo raaka-aineet, pyöristää humalan katkeruutta ja tuo esiin maltaan makeutta. Saksassa, oluen suurmaassa, prosentteja on yleensä vähän yli viisi, yhtä paljon kuin Alkon IV-oluessa.

Maku on silloin täyteläinen.

Suomessa joka viides olut nautitaan saunan yhteydessä. Keskimäärin kaksi tölkkiä kerralla.

Tuominen, johtava alkoholivirkamies, kysyy, kenen ehdolla alkoholipolitiikkaa pitäisi tehdä: saunojan kohtuukäytön vai läträäjän humalajuomisen?

Olut on myös alkoholistien juoma. Suurkuluttajat, kymmenen prosenttia aikuisista, kuluttavat puolet alkoholista ja aiheuttavat suoraan 1,3 miljardin laskun yhteiskunnalle.

”Olutkulttuurin pohjavirta on pöhnä”, Tuominen sanoo.

”Suurkuluttajat eivät ole kiinnostuneita makuelämyksistä vaan alkoholigrammoista.”

Olut ei ole enää pelkkä saunamakkaran kyytipoika.

Helsingin Sofiankadulla on vihreä kyltti: Bryggeri. Eteisaulan baarista portaat laskeutuvat kuparikattilan ohi maan alle, panimoravintolan saliin.

Olutharrastaja Kari Ylänne kiepauttaa pitkäjalkaista lasia, siemaisee sitten ruskeaa juomaa. Hyvin hedelmäinen.

Kanttori on luokiteltu belgialaiseksi Dubbel-tyyliseksi olueksi.

”Mutta väri on vaaleampi. Ja tämä on kaikilta ominaisuuksiltaan kevyempi.”

Toinen kulaus.

”Mutta miellyttävä, puhdaspiirteinen.”

Ylänne on istunut lukuisissa raadeissa. Hänen Olutta!-teoksestaan on kännykkäsovellus. Yli 1 600 arviossa on myös Bryggerin Kanttori. Miedosti mallasleipämäinen tuoksu kätkee sisäänsä yrttejä ja paljon sitrusta.

Hyvä luostarityylinen strong ale, 87 pistettä.

Koffin kolmonen on massaolut, joka tuoreena on miellyttävä janonsammuttaja. Tyydyttävä lager, 83 pistettä. Mutta suomalaisia perusoluita ei löydy Ylänteen jääkaapista.

”Korkeatasoisesti valmistettuja, samalla hyvin kliinisiä.”

Olutmakujen maailma avautui Ylänteelle ensimmäisellä Lontoon-matkalla 1970-luvun lopulla. Pubissa lasiin pumpattiin Ben Trumanin strong alea.

”Se oli iso herätys. Ai, että voiko olut olla tällaistakin.”

Ylänne on maistanut tuhansia oluita. Silti hän ei ole beer ticker, bongailija, joka kerää vain uusia merkkejä.

”Oluesta pitää nauttia, ei vain analysoida.”

Tarjoilija kantaa pöytään paistettua maksaa. Lisukkeeksi on sipulia ja Dijon-sinappiperunoita.

Ylänne kehuu maksaa, huuhtelee sen Kanttorilla.

”Nyt sitrus tulee vielä paremmin esiin. Ale keventää ja raikastaa ateriaa.”

Olut ei ole enää pelkkä saunamakkaran kyytipoika. On ravintoloita, joissa mallasjuoman ja ruoan sopivuus on harkittu. Aterioille on laadittu olutsuosituksia, ei vain viinilistoja.

Alet, stoutit, porterit ja vehnäoluet liittoutuvat monen maun kanssa. Mutta olut ei saa jyrätä ruokaa ja päinvastoin.

”Myös kevyt lager, etenkin jos se on humaloitu, voi olla erinomainen rasvaisen lohen kanssa.”

Olut oli kauan kielletty hedelmä ravintoloissa. Ei tuoppia ilman ruokaa. Syntyi legenda voileivästä, joka kiersi pöydästä toiseen. Ylänne muistaa nuoruudestaan, miten huurteinen siirtyi naapuripöytään vain hovimestarin suostumuksella ja tarjoilijan avustuksella.

”Siitä tuli mieleen Stasi.”

Kapakat ovat olleet raittiusväen silmissä paheen pesiä. Miehiä päällystakeissaan savuisissa kuppiloissa, sitten elämän murjomia keskiolutbaareissa. Ylänne, oluen ja ruoan ystävä, ei halveksi lähiöiden tuoppirinkejä, kuohuvan sosiaalista puolta.

”Keski-ikäisen miehen on tutkitusti terveellisempää istua kaverien kanssa pubissa kuin yksin kotona television ääressä.”

Jälkiruoan aika. Makeaksi on tyrninen crème brûlee, juomaksi 8,8-prosenttinen Rosé. Erikoisessa oluessa on käytetty viinihiivaa, mausteena kiinanruusuteetä.

Ylänne tarttuu kuohuviinilasiin.

”Snadi happamuus tuoksussa, maussa valkoviinimäisiä fiiliksiä.”

Paahtovanukas on herkullista, makeaa. Liiankin, jotta raikas, kuivahko juoma sopisi yhteen sen kanssa.

”Ei täysosumaolut, mutta itsehän valitsin.”

Ulkoseinässä on kyltti: Rakkaudella pantua.

Entisen makkaratehtaan kylmävarastossa tulvii imelän mäskin tuoksu. Puulla vuorattu sammio vetää 400 litraa, lähes 200 kertaa vähemmän kuin Koffin jättikattila.

Mäskilikööriä hämmenetään melalla.

Täällä, Tampereen Tesomalla, syntyy Pyynikin käsityöläisolutta, craft beeriä.

Panimomestari Tuomas Pere muistaa ensimmäisen oluensa. Lukiolaispoika korkkasi pullon Hervannan kallioilla.

”Se oli Amiraalia. Aurinko paistoi, havumetsä tuoksui.”

Pyynikin käsityöläispanimo on palannut juurille. Suomessa oli 1800-luvun loppupuolella yli sata panimoa.

Tampereella olutta keitettiin lukuisissa tehtaissa. Tunnetumpana Pyynikki, joka päätyi Amiraaleineen Sinebrychoffille. Vanhin teollinen panimomme on nykyisin tanskalaisen Carlsbergin omistuksessa.

”Toivomme, että tamperelaiset ostaisivat tamperelaista, eivät pelkästään tanskalaista olutta”, Pere sanoo.

Pyynikillä on yli tuhat osakasta. Yhteisö ei vain juo paikallista mallasjuomaa, vaan testaa uusista hiivoista kehitettyjä makuja. Osakkaat huutoäänestivät IPA-oluen katkeropitoisuudesta – humalaa lisättiin neljästi.

Pienpanimot erikoistuvat lähiraaka-aineisiin. Malmgårdilla on omaa ohraa ja spelttiä, Mallaskoski käyttää perinnehiivaa ja lähdevettä. Pyynikin osakkaat viljelevät yrttejä, keräävät pihlajanmarjoja ja omenia.

Pere kasvattaa kotinurkillaan Hervannassa maatiaishumalaa, Herwood Grandma Hopsia.

”Tulossa on kolmas sato äidin viljelypalstalla.”

Vehnäolut on ristitty Simoksi, pullossa kuva tamperelaisesta viihteen monitoimimiehestä Simo Frangénista. Useissa etiketeissä seikkailevat värikkäät Pyynikin tontut.

”Se on fakta, että tontut olivat oluentekijöitä muinaismytologiassa.”

”Sieniäkin on kokeiltu, mutta ei kaupallisessa tuotteessa”

Korkki vääntyy auki. Rubiininpunainen neste juoksee konjakkilasiin. Etiketissä lukee Ruby Jazz Ale.

Redalen tuoksussa on pihlajanmarjaa ja sitruunaa, vähän luumua.

Pere kertoo muiston, oluen tarinan.

On raikas päivä Pyynikin harjulla. Katkeruus, bitterness, siitä että kesä on vääjäämättä hiipumassa. Pelloilla sadonkorjuu, puissa heleät, tummanpunaiset lehdet.

”Sen hetken ja tunnelman olen yrittänyt saada oluen makuun.”

Kamalaa kuraa, hirveää hylkyolutta. Pienpanimoista kohistiin 1990-luvulla. Laatu vaihteli, moni yritys katosi unholaan. Toinen tuleminen on nostanut ammattitaitoa, silti olutta tehdään yhä yrittämällä ja erehtymällä.

Pere varmistaa laboratoriossa puhtauden.

”Kun ei ole bakteereita, sitten voi alkaa kokeilla mitä tahansa.”

Panimomestarille, entiselle sosiaalityöntekijälle, oluen paneminen on taidetta. Maltaiden ja humalien lukuisat yhdistelmät muuttuvat porttereiksi, stouteiksi ja aleiksi. Mausteena marjoja, yrttejä, kasveja.

Kaikki, mistä irtoaa katkeroita ja aromeja, käy.

”Sieniäkin on kokeiltu, mutta ei kaupallisessa tuotteessa”, Pere sanoo.

Täyteläisissä pienpanimo-oluissa on usein runsaasti alkoholia. Kauppoihin maku on säädetty keskioluen prosenttirajaan. Pyynikki on kierrättänyt yli 4,7-prosenttisia tuotteita virolaisen nettikaupan kautta. Harkinnassa on oma verkkomyymälä lahden taakse.

”Hirveästi menisi kaupaksi, vahvaa olutta.”

Vuonna 2013 perustetussa pienpanimossa on tehty paljon käsin. Mutta juhannusoluet keitetään jo 3 500 litran kattilassa. Tuotanto teollistuu mutta vanha keittokattila jää rinnalle. Taitavat kotioluentekijät ja Pyynikin panimo alkavat valmistaa yhdessä artesaanituotteita.

Pian tamperelaiset maistelevat Amurin panimon Pispalaa ja Metsäkylän kotipanimon Munkin pöytäolutta.

”Ravintolat haluavat huutaen näitä erikoisuuksia”, Pere sanoo.

Helsingin Punavuori tunnetaan oluthipstereistään. Innostus leviää kohti pohjoista, pienpanimoita on 52. Litramäärissä ilmiö on marginaalinen, kolmisen prosenttia kaikesta mallasjuomasta.

Tuomas Pere seuraa kehitystä Atlantin takana. Lagerjätit ovat yrittäneet ostaa käsityöläispanimoita.

”USA:ssa on osavaltioita, joissa craft beeriä juodaan jo enemmän kuin Budweiseria.”

Pyynikin suosituin oluttyyppi on helppo nimetä.

”IPA. Kolme kirjainta myy.”

Siirtolapuutarhan sauna puhkuu höyryä Tampereen Nekalassa. Vilvoittelupaikalle, jättikoivujen alle, virtaa hikisiä miehiä ja naisia, pyyhkeet lanteilla.

Sihahduksia. Kuiviin suihin valuu kylmää nestettä suoraan tölkistä. Kämmenselkä pyyhkii vaahtoviikset pois.

Carlsbergiä, Karhua, Karjalaa.

Joku on hakenut Virosta A. Le Coqia, peruslageria sekin.

Kolme naista maistaa ensi kertaa oudon väristä olutta. Muovimukissa on sameaa, tummankeltaista juomaa.

”Jännä maku”, Sanna Pihlajamaa sanoo. ”Jos olisi ollut silmät kiinni, en olisi edes arvannut, että on olutta.”

Raija Aurola käyttää nenäänsä. ”Tuoksuu ihan sahdille.”

Merja Turkki löytää kukan tuoksua, sitten havua. Hän ottaa kulauksen, nyrpistää nenäänsä. Liian kirpeä.

”Oluen pitää valua, maku ei saa tuntua pistona.”

Seuraava juoma on kuparinruskea. Pihlajamaasta liian makea. Aurola pitää, Turkki vielä enemmän. Tuoksu on hento, maku voimakas mutta pyöreä. Helposti juotava, sopisi juhannussaunaan.

”Just semmoinen petollinen”, Turkki sanoo.

”Tätä voi juoda ja huomata sitten olevansa humalassa.”

Mukeissa on India Palea Alea.

Pyynikin Kauppaipa myydään keskioluena. Suomenlinnan Hoppe IPA on vahvempaa, prosentteja tasan kuusi. Naiset pyrskähtävät nauruun. Ei ikinä uskoisi niin tymäkäksi.

Aivan kuin joisi ykkösolutta.