Mistä on kyse? Suomen valtion vientitakuulaitos perustettiin vuonna 1963.

Nykymuodossaan Finnvera on toiminut vuodesta 1999.

Suomen viennistä 4-5 prosenttia tapahtuu Finnveran rahoittamana.

Finnveralla on valtuuksia antaa vientitakuita 27 miljardilla eurolla.

Vastuukanta on nyt noin 22 miljardia, joista noin puolet on tulevia vientitoimituksia.

22 miljardia on paljon rahaa. Sellaisella summalla toimitusjohtaja Pauli Heikkilän johtama Suomen valtion vientitakuulaitos Finnvera rahoittaa suomalaista vientiteollisuutta.

Finnvera näkyy harvoin otsikoissa, mutta sen näpit ovat usein pelissä, kun suomalainen vientiyritys ilmoittaa suuresta kaupasta. Hyvin pienet kaupat eivät päädy otsikoihin, mutta niissäkin Finnvera on usein mukana.

Otetaan esimerkiksi elokuussa julkaistu kauppa, jossa Nokia vie telekommunikaatiolaitteita ja -palveluja Yhdysvaltoihin (siirryt toiseen palveluun). Laitteita ja palveluita Nokialta ostaa yksi suurimmista yhdysvaltalaisista tietoliikenneyrityksistä eli Verizon.

Kaupassa ei muuten olisi ollut mitään vikaa, mutta markkinat – tässä tapauksessa Deutsche Bank – eivät olleet valmiita kantamaan siitä kaikkea riskiä. Tällöin apuun riensi Finnvera. Finnvera lähti kauppaan mukaan takaamalla puolentoista miljardin dollarin (1,3 miljardin euron) edestä kauppahintaa Deutsche Bankille. Syynä tähän on se, että pankki ei halua yksin kantaa riskiä kaupasta, joka ulottuu yli kahdeksan vuoden ajalle.

– Puhutaan markkinapuutteesta eli alueesta, jota pankit eivät halua yksin hoitaa. Siinä on tyypillisesti hyvin suuri tai hyvin pieni transaktio (kauppasumma) ja sitten pitkä laina-aika, selvittää Finnveran toimitusjohtaja Pauli Heikkilä.

Heikkilä kuvailee Finnveraa yrityspankiksi pienellä poikkeuksella. Tavallisesta pankista Finnveran erottaa se, että sen ei ole tarkoitus maksimoida voittoa osakkeenomistajille. Tämän lisäksi Finnveran tarkoitus on edistää suomalaista vientiteollisuutta, kuten esimerkiksi Nokiaa.

Ilman Finnveraa laivoja ei rakennettaisi

Ja suomalaista vientiä Finnvera edistää ja mahdollistaa kahdella tavalla. Se voi joko pelkästään taata tai sekä taata ja rahoittaa ostajaa, jotta tämä voisi hankkia suomalaiselta yritykseltä tuotteen.

Tuote voi olla esimerkiksi toista miljardia maksava risteilyalus. Kun yhdysvaltalainen varustamo haluaa sellaisen Turusta, tulee kauppaan mukaan Finnvera.

Mikä vientitakuu? Vientitakuu on nimensä mukaisesti takuu.

Finnvera myöntää sen esimerkiksi pankille, joka antaa luoton yritykselle.

Yritys puolestaan ostaa luotolla tuotteen suomalaiselta yhtiöltä.

Jos ostajayritys ajautuisi esimerkiksi konkurssiin, saisi pankki rahaa Finnveralta.

Finnvera eli Suomen valtio kantaa riskiä pankin puolesta ja perii asiakkaalta riskiä vastaavaa maksua.

– Maailmassa ei myydä yhtään risteilijää ilman paikallisen Finnveran vientitakuuta, Heikkilä sanoo.

Kyse on samasta asiasta kuin alussa mainitussa Nokia-kaupassa: Pankki ei ole valmis kantamaan koko riskiä, koska suurta kauppasummaa maksetaan useamman vuoden ajan. Siispä apuun tulee valtio ja sen vientitakuulaitos.

Laitos kantaa osan – välillä hyvin suuren – ostajaan liittyvästä riskistä. Pankki saa siis joka tapauksessa rahansa takaisin, vaikka ostaja menisikin konkurssiin.

– Ostajaan liittyvän riskin analysointi on meidän ykkösjuttumme, Heikkilä sanoo.

Takuukanta noussut huimasti

Kuten grafiikasta huomaa, riskien analysointia on viime vuosina tehty Finnverassa kiihtyvään tahtiin. Sen vastuu- ja takuukanta on kasvanut muutamassa vuodessa reilusta kymmenestä miljardista 22 miljardiin.

Yle Uutisgrafiikka

Heikkilä selittää hurjaa kasvua niin kansainvälisillä kuin kotimaisilla tekijöillä. Finanssikriisin jälkeen kiristynyt pankkisääntely on sulkenut pankkien rahahanoja ja lisännyt tarvetta valtion rahoitukselle.

– Suomessa erikoisuutena on vientiteollisuuden rakenne. Suomessa vientituotteet sattuvat olemaan sellaisia, joissa vientitakuita eniten käytetään. Hyvin suuria, kalliita tuotteita, joiden takaisinmaksuaika on pitkä, Heikkilä sanoo.

Kulutustavarakaupassa Finnveraa harvemmin tarvitaan, mutta kun sellutehdasta lähdetään rakentamaan esimerkiksi Uruguayhin, ei sellainen nouse ilman vientitakuita.

Vientiteollisuuden rakenne ja laivatilaukset selittävätkin pitkälti sen, että Finnvera on myöntänyt selvästi eniten (yli 10 miljardia) vientitakuita Yhdysvalloista tulleisiin tilauksiin. Saksa tulee toisena hieman yli kahdella miljardilla.

Finnveran toimitusjohtaja Pauli Heikkilä Mikko Stig / Lehtikuva

Kaikilta löytyy oma Finnvera

Valtion vientitakuulaitos ei ole mikään suomalainen erikoisuus, vaan sellainen löytyy kaikista teollisuusmaista. Virallinen englanninkielinen termi on Export Credit Agency (ECA). Ne ovat olemassa, koska markkinataloudessa markkinat eivät kykene hoitamaan kaikkea.

Tällaisia tilanteita on esimerkiksi jutun alussa mainittu markkinapuute. Isojen kauppojen lisäksi se näkyy myös hyvin pienissä asioissa.

– Jos on perustamassa omaa yritystä ja tarvitsee 50 000 euroa, pankit eivät sitä myönnä muuta kuin aiemmin hankittua omaisuutta vastaan. Tämä on se toinen puoli, jota me teemme paljon, Heikkilä sanoo.

Keskisuuret yritykset puolestaan tarvitsevat Finnveran apua kasvun ja kansainvälistymisen tavoittelussa, jossa syntyy samalla uutta osaamista. Heikkilän mukaan se voi tarkoittaa, että yritys tavoittelee jotain, mitä se ei ole aiemmin ole tehnyt.

Miksi valtiot osallistuvat viennin rahoittamiseen? Kansainvälisesti viennin rahoituksen historia alkaa 1920-luvulta. Ideana oli antaa yrityksille mahdollisuus viedä tuotteita myös poliittisesti epävarmoihin maihin ilman pelkoa siitä, että rahat jäisivät lopulta saamatta esimerkiksi vallankumouksen vuoksi. Valtiot pystyvät ottamaan vientiriskin, koska niiden väliset velat eivät vanhene. Viennin rahoitus on sittemmin laajentunut muillekin alueille, joilla markkinat eivät yksin toimi.

– Se voi olla uusien markkinoiden hakemista tai uusien liiketoimintamallien testaamista. Siinä syntyy korvien väliin tasetta, joka on kestävämpää kuin puhdas talousmatematiikka, Heikkilä avaa.

Osakkeenomistajilleen maksimaalista tuottoa hakeva pankki ei välttämättä näe arvoa tällaisessa riskinotossa.

– Me, samoin kuin tuotekehitystä rahoittava Tekes, pyrimme näkemään keskisuurien yritysten hankkeissa, mitä uutta tästä voi syntyä Suomeen, mikä on kestävämpää kuin yksi projekti, Heikkilä sanoo.

Lisäksi Suomi tarvitsee oman Finnveransa, koska kaikilla muillakin sellainen. Suomen valtion pitää rahoittaa omaa vientiään, koska niin tekevät muutkin.

– Emme yritä nokittaa, emme yritä olla parempia kuin muut, mutta meidän pitää antaa sama asetelma suomalaiselle viejälle kuin esimerkiksi ruotsalainen tai saksalainen antaa omalleen, Heikkilä kuvaa niin kutsuttua ”Level playing field” -käsitettä, jolle kukaan ei kuulemma ole keksinyt hyvää suomennosta.

Toiminnan pitää olla kannattavaa

Heikkilä painottaa, että Finnvera ei kilpaile pankkien kanssa. Finnveran pitää olla myös itsekannattava, eli se ei saa pitkällä aikavälillä tuottaa tappiota suomalaisille veronmaksajille.

– Se on määritelty niin, että nollatulos (on tavoitteena) 20 vuoden periodille. Tyypillisesti teemme 19 vuoden ajan voittoa, ja sitten yhtenä vuotena tulee iso tappio. Näiden pitäisi sitten mennä päittäin, Heikkilä sanoo.

Tällä hetkellä Finnvera on saanut kerrytettyä 1,4 miljardin euron puskurin, jolla se pystyy kattamaan mahdollisia tappioita. Vasta sen jälkeen yhtiön pitäisi pyytää valtion apua.

Samat säännöt eli itsekannattavuus koskee muidenkin valtioiden vientitakuulaitoksia. Laitosten toimintaa valvoo teollisuusmaiden talousjärjestö OECD, joka estää esimerkiksi valtioita osallistumasta tappiollisiin kauppoihin.

Kansainvälisestä politiikasta tuttu ilmiö pätee myös vientitakuulaitoksiin. Pienet hyötyvät kunnon pelisäännöistä, koska isommat maat voisivat talousmuskeleillaan muuten jyrätä pienet.

Asiakas maksaa

Heikkilä ei lähde mukaan pohtimaan, onko Finnvera osoitus markkinatalouden osittaisesta toimimattomuudesta.

– Me emme ota kantaa ideologiaan. Pitääkö valtion hoitaa kaikki vai pysyä poissa. Totuus on siinä välissä, hän sanoo.

Hän huomauttaa, ettei Finnvera anna tukea. Asiakkaat maksavat palveluista.

– Niillä tuloilla meidän pitää kattaa toiminnan menot pitkällä aikavälillä. Me emme koskaan kilpaile pankkien kanssa, koska emme halua vääristää markkinoita, hän sanoo.