Poliittinen satiiri puhdistaa ja virkistää, mutta tyhmät ihmiset eivät saa pilkata poliitikkoja, sillä he eivät käsitä tekojensa seurauksia, kirjoittaa uusin kolumnistimme Tuija Siltamäki.

Ehdokkaasi on Rambo. Valituksi tullessaan hän puolustaa satunnaisia maa-alueita väkivaltaisesti kaikilta, jotka hän laskee vihollisiksi.

Viime eduskuntavaaleista tuttu vaalikoneita ja vähän muutakin ivaava Supervaalikone (siirryt toiseen palveluun)on kevään kuntavaalien korvalla tehnyt paluun sosiaalisen median uutisvirtoihin.

Vakavasti otettavista vaalikoneista poiketen Supervaalikone ei kysy mitään. Se tarjoaa vain häiriintyneitä vastauksia, joista äänestäjä saa valita mieluisensa, esimerkiksi tähän tyyliin:

Pidän tuhosta.

Vihaan maahanmuuttajia.

Pidän siitä, että ihmisiä kuolee.

Kaikki sudet on tapettava.

Tykkään kivoista eläimistä.

Ihan sama.

Vastausten perusteella kone tarjoaa ehdokkaaksi esimerkiksi Hitleriä, naapurin koiraa tai sitä kivaa tyyppiä tv:stä.

Vitsikäs vaalikone ei ehkä ole huumorin muodoista tuorein tai omaperäisin, mutta ainakin kohtalaisen viihdyttävä ja harmiton – vaikka onhan Hitlerin suositteleminen kuntavaaliehdokkaaksi melko lapsellista.

Kaikkia ei tietenkään naurata.

Supervaalikone myös huolestuttaa, kuten kaikki poliittiset ilmiöt nykyään.

Vaaleilla ei saisi vitsailla, koska viime vuosina ihmiset ovat äänestäneet luottamustehtäviin sekopäitä. Mitä useammin väärin on äänestetty, sitä kielteisemmin protestiäänestämiseen on alettu suhtautua.

Jytkystä olisi ehkä vielä selvitty parin vuoden väriterapialla, mutta kun britit päättivät erota EU:sta, sivistyseliitti pöyristyi. Ja kun Donald Trump valittiin Yhdysvaltain presidentiksi, möyrivät loputkin suomalaiskirjailijat kylpyhuoneittensa lattialle sikiöasentoon tutisemaan.

Naureskelu hämärtää vitsin ja todellisuuden rajoja

Nykyisessä ilmapiirissä ei enää ole hauska “läppä”, että vitsivaalikone kehottaa äänestämään Hitleriä, koska kuntavaaleissa on ehdolla ihan oikeita natseja ja natsit marssivat kaduilla ja toreilla ja turuilla. Huolestuneimpien mukaan niitä on hallituksessa ja varmaan sängyn allakin.

Yksi huolenaihe on se, että naureskelu hämärtää vitsin ja todellisuuden rajoja.

Vaaralliset asiat pelkistyvät vitseiksi, ja niiden kammottavuus unohtuu. Unohtaminen puolestaan mahdollistaa sen, että kammotukset voivat nousta uudelleen valtaan.

Se ei kuitenkaan muuta sitä tosiasiaa, että moniin ääri-asioihin liittyy paljon todella koomisia piirteitä.

*Viime lauantaina Helsingissä *järjestettiin turvapaikanhakijoiden mielenosoitusleiriä vastustava mielenosoitus. “Puhdistuksen” taustavaikuttajiksi ilmoittauitui “pieni porukka vankasti isänmaallista väkeä”.

Yhtenä voimannäyttönään he esittävät megafonilla ja erivärisillä pilleillä katkelman siitä ainoasta Richard Wagnerin oopperasta, jonka jokainen landenatsikin tietää. Tulkinta kuulosti siltä, miltä paperimassasta ja kuolasta askarreltu Hitlerin patsas näyttäisi.

Jos vitsailija on sivistynyt ja älykäs ihminen, sopivuuden rajat kyllä joustavat

YouTubeen ladattua videota (siirryt toiseen palveluun) on mahdoton katsoa vakavalla naamalla. Onko tässä nyt todella se huolestuttava ääriaines, jota pitäisi pelätä?

Kaikkiin moraalinen paniikki ei kohdistu.

Jos vitsailija on sivistynyt ja älykäs ihminen, sopivuuden rajat kyllä joustavat. Silloin pelleily on poliittista satiiria, eli yhteiskunnallisesti merkittävää ja terapeuttista.

Supervaalikoneen voisi hieman tarkoitushakuisesti tulkiten ajatella kritisoivan epäolennaisuuksiin keskittyviä vaalikoneita ja äänestäjiä, jotka kuvittelevat tekevänsä päätöksiä rationaalisesti, vaikka todellisuudessa toimivat tunteidensa ohjaamina.

Joskus tärkeintä onkin se, että vitsin vastaanottaja saa oikeutettua naurunsa ja vakuutettua itsensä siitä, että kikatti äsken älykkäälle kommentille rasistisesta diskurssista eikä tullut vahingossa normalisoineeksi rasismia.

Jos vitsistä puuttuu ajatus, siitä tulee vaarallinen.

Typerät ihmiset vitsailevat asioilla, joiden vakavuutta he eivät ymmärrä. Siksi heihin ylimielisesti ja holhoavasti suhtautuvat moralistit muistuttavat aina, että Trumpilla on ihan oikeesti hei ne ydinaseiden laukaisukoodit, että ei paljon naurata.

En jaksa uskoa, että pillipiiparinatsit marssivat kaduilta valtuustosaleihin, jos hörähdämme Hitlerille vaalikoneessa.

Mutta jos sinulla on juuri nyt ylimääräistä aikaa huolestua jostain, niin huolestu vaikka siitä, millaisia juonia natsit ehtivät punoa sillä aikaa, kun me oikeamieliset makaamme huolesta halvaantuneina omassa tunnemössössämme.

Tuija Siltamäki

Kirjoittaja on Tampereella päivystävä vapaa toimittaja, joka harrastaa internetissä riitelemistä. Hän on gradua vaille valmis yhteiskuntatieteiden maisteri, jolle mikään asia ei ole niin pieni, etteikö siitä voisi ärsyyntyä. Hänellä ei ole harrastuksia, eikä hän ole kiinnostunut kovin monista asioista, mutta lähes kaikista ilmiöistä kyllä.

Muokattu 23.3. klo 13.00: Jutussa oleva ilmaisu muokattu muotoon " natsit marssivat kaduilla ja toreilla ja turuilla. Huolestuneimpien mukaan niitä on hallituksessa ja varmaan sängyn allakin". Aiemman muotoilun saattoi lukea niin, että hallituksessa väitetään olevan natseja.