Metsähallituksen jättihanke paljasti valtavan määrän sotahistoriaa. Sotilastukikohtia, vankileirejä, hautapaikkoja sekä suuren neuvostopartisaanien tukikohdan jatkosodan ajalta.

METSÄHALLITUKSEN arkeologit ja tutkijat löysivät ja kartoittivat perusteellisesti Savukoskella sijaitsevan suuren sota-aikaisen partisaanitukikohdan. Paikalliset sen olemassaolosta tiesivät – yleisessä tiedossa se ei ollut.

Savukosken Sotatunturien alueella Raatelmaselällä, vaaran laella, on toistasataa partisaanien tuliasemaa.

– Paikalliset ihmiset tiesivät ja näyttivät sen paikan. Ei sitä varmasti muuten olisi löytynytkään, sanoo jättihankkeen vetäjänä toiminut arkeologi Jouni Taivainen.

Partisaanien tukikohdan asemat ovat säilyneet hyvin.­

Tuliasemat on rakennettu kivistä, ja niissä on yleensä käytetty myös isoa mäntyä suojana. Pesäkkeet on sijoitettu maastoon niin, että ne muodostavat melko yhtenäisen puolikaaren Petäjä-Raatelmaselän laen pohjoispuolelle. Pesäkkeistä kiväärimies tähtäilee kehältä ulospäin.

– Vähän kuin amerikkalaisten uudisasukkaiden vankkurileiri eli sellainen pyöreä siilipuolustus, Taivainen kuvailee.

Partisaaniosaston esikunnan suojapaikat on sijoitettu kehäalueen keskelle.

PAIKKA on tuttu myös kirjailija Veikko Erkkilälle, joka on tutkinut perusteellisesti partisaani-iskuja. Erkkilän mukaan kyseessä on niin sanottu välietappipaikka, jossa yövyttiin.

– Silloin kun oltiin yötä, niin rakennettiin jokaiselle puolustuspesäkkeet. Vihollisen alueella kun oltiin, niin täytyi toimia tällä tavalla, Erkkilä sanoo.

Neuvostopartisaanien tuliasema Raatelmaselällä. Tuliasemat oli usein rakennettu niin, että niissä oli käytetty suojana myös isoa mäntyä.­

Erkkilän mukaan tämä oli tukikohta, johon tultiin, kun vihollisen alueelle saavuttiin. Se on pysähdyspaikka, joka sijaitsee partisaanien kulkureitin varrella. Sen kautta jatkettiin eteenpäin tekemään iskuja, mutta sinne myös palattiin silloin, kun paettiin.

Metsähallituksen tutkimuksen mukaan leiriytymisestä paikalla todistavat myös pesäkkeiden kivien väliin piilotetut käytetyt ruokasäilyketölkit. Alueella suoritetuista hakkuista huolimatta kohde on säilynyt hyvin.

Näkymä Raatelmaselältä Lattunavaaraan, Kemijoen viereen.­

PARTISAANIEN kulkureitti jatkui Raatelmaselältä kohti itärajaa. Reitin varrella, noin kymmenen kilometrin päässä tukikohdasta, sijaitsee Kieroharju. Siellä teloitettiin kolme suomalaista vankia sen jälkeen, kun partisaanit olivat iskeneet Savukosken Seitajärvelle aikaisin aamulla 7. heinäkuuta 1944.

– Kolme vankia oli tarkoitus viedä rajan taakse, mutta sitten esikunta antoi määräyksen, että vangeista on luovuttava. Se tarkoitti, että heidät ammutaan. Siinä olivat sisarukset, 18-vuotias tyttö ja 16-vuotias poika, ja sitten oli vartiosotilas, Erkkilä kertoo.

Suomalaisvankien teloituspaikka sekä neuvostopartisaanien asemapaikka Kieroharjulla. Tällä paikalla partisaanit teloittivat 18-vuotiaan tytön ja vartiosotilaan. Tytön veli teloitettiin noin sadan metrin päässä.­

Partisaanit ampuivat vangit pakomatkansa lopulla Sallan Naruskajoen latvoilla Kieroharjussa. Tapaukseen liittyen kerrotaan, että tytön ampunut nuori partisaani olisi matkalla ehtinyt ihastua tyttöön ja joutui elämään koko loppuelämänsä sen asian kanssa. Teloitettujen jäänteet löydettiin vasta vuosikymmeniä myöhemmin.

Avoimesti neuvostopartisaanien iskuista on voitu puhua vasta 1990-luvulta alkaen. Neuvostoliitossa partisaanit olivat arvostettuja sankareita, jotka raportoivat hyökänneensä sotilaskohteisiin rintaman takana.

METSÄHALLITUKSEN kuusi vuotta kestäneessä jättiprojektissa metsiin katoamassa olevia talvi-, jatko- ja Lapin sodan aikaisia kohteita kartoitettiin lähes 2 000.

– Kokonaisuus on merkittävä siinä mielessä, että kukaan ei ole aikaisemmin näin laajamittaisesti sotahistoriallisia kohteita kartoittanut, Jouni Taivainen sanoo.

Partisaanien polttaman talon raunioita Savukosken Kuoskussa. Taustalla näkyvät sotilaat ovat kylää suojaavia suomalaisia sotilaita.­

Hänelle itselleen tunteita herättävimpiä kohteita olivat vankileirien jäännökset ja sotavankien hautapaikat.

– Ne ovat olleet sellaista vaiettua historiaa, josta ei kovin paljon ole puhuttu.

Ihmiset niistä kuitenkin tiesivät. Ja vielä on niitäkin, jotka ovat näitä asioista omakohtaisesti kokeneet.

– He pystyivät vielä kertomaan ihan ensikädentietoja sellaisista asioista, mitä ei mistään rekistereistä tai tietokannoista pysty löytämään, Taivainen sanoo.

Yksi suuri sotahistoriallinen kokonaisuus projektissa oli saksalaisten vuosina 1942–1944 rakentama kenttärata, joka myös kuoleman ratana tunnetaan. Se kulkee Hyrynsalmelta Kuusamoon.

Saksalaiset tekivät 178 kilometriä pitkän radan rintaman huoltoa varten. Käytännössä se tehtiin täysin sotavankien ja rangaistusvankien voimin.

– Se on oikeastaan sellainen vankileirien ketju. Koko se radan varsi on täynnä vankileirejä ja hautapaikkoja, sekä tunnettuja että tuntemattomia.