Olen monella eli foorumilla avautunut suomalaisten opiskelijoiden kitinästä – viimeksi perjantaina 4.3. Ylen Aamu-TV:n Jälkiviisaissa. Odotetusti sain opiskelijajärjestöt kimppuuni. Sosiaalisessa mediassa tulkittiin myös, etten ”tiennyt” opintotuen olevan vastikkeellista. Lisäksi arvuuteltiin klassisen ad hominen -argumentoinnin hengessä, josko minulla vaikka on rikkaat vanhemmat (ei ole – kts. edellinen blogaukseni) ja että onko minulla ylipäätään mitään käsitystä suomalaisen opiskelijan elämän realismista, kun en itse juuri nyt ole opiskelija. Todettakoon, että olen ollut itsekin opiskelija – sekä Suomessa että ulkomailla. Opiskeluaikanani kritisoin valittamista aivan yhtä kiihkeästi kuin nyt, enkä suinkaan ollut ainoa. Onkin harhaa kuvitella, että kaikki opiskelijat olisivat kiittämättömiä kitisijöitä. He vain ovat niitä äänekkäimpiä.

Vastikkeellisuudesta. Kyllä, tiedän täsmälleen kuinka paljon opintopisteitä opintotuen saaminen edellyttää. Siinä mielessä myönnän, kuten jo Twitterissäkin samana päivänä totesin, että keskustelussa olisi pitänyt käyttää jotakin muuta sanavalintaa. Keskustelimme kuitenkin Jaakko Hämeen-Anttilan twiitistä ”Raha kannustaa yritysjohtajaa mutta laiskistaa opiskelijan?”. Olen edelleen samaan mieltä, että vertaus oli todella huono. Raha nimittäin kannustaa ihan meitä kaikkia – siksi meillä on ikävä kyllä niitä kannustinloukkujakin. Ilmainen raha sen sijaan ei kannusta tekemään yhtään mitään. Opintotuen ”kannustin” on se, että tekee vähimmäismäärään. Se ei kannusta siihen, että tekisi parhaansa.

Edellisessä blogauksessani (josta kieltämättä on vierähtänyt aika pitkä tovi) kerroin omasta opiskeluajastani. Totesin jo siinä kirjoituksessa, että kokemus on omani, eikä tarkoitus ole yleistää. Haluan kuitenkin nyt jatkaa muutamia pointteja yleiselle tasolle. Oma kokemukseni on toki subjektiivinen, mutta vedän siitä joka tapauksessa pari johtopäätöstä.

Opiskelijat eivät kuulu yksiöihin vaan opiskelija-asuntoloihin

Briteissä ja Belgiassa opiskellessani en tavannut kertaakaan yhtään opiskelijaa, joka olisi asunut yksin. Yliopiston opiskelija-asuntojen välityksessä kummasteltiin koko kysymystä. Koko ajatus yksiössä asuvasta opiskelijasta onkin globaalissa mittakaavassa absurdi. Opiskeluaikana keskitytään opiskeluun, ei sisustamiseen tai Iittalan lasien keräämiseen. Suomessa kuitenkin solukämpässä asumista kartetaan kuin ruttoa. Edullista soluasumista pidetään korkeintaan ensimmäisen opiskeluvuoden välttämättömänä pahana, josta pyritään yksiöön mahdollisimman pikaisesti.

Tämä on täysin käsittämätöntä. Oletusarvon pitäisi olla, että koko opiskeluaika asutaan soluasunnossa. Jos jostain syystä tämä ei kelpaa, asuminen pitäisi rahoittaa kokonaan itse. Ongelma on toki paitsi se, että soluasuminen ei kiinnosta opiskelijoita, myös se, että niitä ei laskennallisesti ole tarjollakaan tarpeeksi. Näkisinkin, että tässä olisi erinomainen kohde vasemmiston niin rakastamalle elvytykselle: rakennetaan edullisia opiskelija-asuntoloita niin, että jokainen opiskelija voi asua niissä. Kelvata kyllä pitäisi: suomalaiset soluasunnot ovat maailmanlaajuisessa vertailussa aivan luksusta. Esimerkiksi Yhdysvalloissa opiskelijat jakavat usein makuuhuoneensakin toisen opiskelijan kanssa ja asuntola on se yleisin tapa asua. Siis ei edes soluasunto vaan asuntola. Suomalainen opiskelija pitäisi asuntola-asumista suurin piirtein ihmisoikeusloukkauksena.

Rakennetaan siis merkittävästi lisää asuntoloita ja solukämppiä. Opiskelijat hyötyvät kahdella tavalla. Rahaa säästyy mukavasti kun voi asua asuntolassa tai soluasunnossa sen sijaan, että asuisi keskustayksiössä. Toiseksi (ja tämä pointti ansaitsisi kyllä oman blogikirjoituksen), mielenterveysongelmat vähenisivät rajusti. Väitän, että suurin osa opiskelijoiden mielenterveysongelmista johtuu yksinkertaisesti yksinäisyydestä. Muiden opiskelijoiden seura ja yhteisöllisyys auttaisivat tässäkin aidosti isossa ongelmassa.

2) Opintotukea saava opiskelija on globaalissa mittakaavassa käsittämättömän etuoikeutettu

Opintotuki koostuu opintorahasta, opintolainasta ja asumistuesta. Kuitenkin yleisessä keskustelussa opintolainaa ei tähän lasketa, vaan puhutaan, että opiskelijan pitäisi tulla toimeen opintorahalla ja asumislisällä. Hänellä ei siis olisi mitään velvollisuutta sen paremmin tehdä töitä kuin nostaa lainaakaan, ts. sijoittaa omaan itseensä. Yhteiskunta sijoittaa opiskelijaan, mutta opiskelijan ei oleteta sijoittavan omaan itseensä? Muistutan vielä, että nyt puhutaan siis todella etuoikeutetusta ryhmästä: nuorista ihmisistä, jotka saavat ovat suorittaneet maailman parhaan peruskoulun yhdessä maailman rikkaimmista ja turvallisimmista maista, ja ovat vielä päässeet opiskelemaan yliopistoon tai ammattikorkeakouluun.

Ei siis riitä, että yhteikunta kustantaa heidän opintonsa (yhden maisterintutkinnon hinta on noin 40 000 €) vaan yhteiskunnan pitäisi kustantaa heidän koko elämisensä, vuokrasta aina bileviinoihin ja elokuvakäynteihin. Suomen huoltosuhde huononee koko Euroopan nopeiten. Rahaa ei riitä edes perusterveydenhuoltoon. Joka paikasta on säästettävä. Nyt on ehdotettu, että opintorahaa muutettaisiin lainapainotteisemmaksi, ts. opiskelijoiden tulisi itse ottaa enemmän vastuuta omasta itsestään. Ei ole ehdotettu lukukausimaksuja. Ei ole ehdotettu opintorahan lakkauttamaista. Vain, että opiskelijakin ottaisi vähän vastuuta.

Kritiikki on tietysti odotettua. Saavutetuista eduista on aina vaikea luopua. Silti tämä keskustelu ”sivistyksen alasajosta” tuntuu hivenen surkuhupaisalta, kun otetaan huomioon vaikka Yhdysvallat, jossa sijaitsee suurin osa maaiman huippuyliopistoista. Harvardin ja Yalen kotimaassa ei ole opintotukea, ja opiskelijat maksavat kymmenien tuhansien eurojen lukukausimaksuja. Heille saattaa näyttäytyä hivenen liioitellulta väite, että Suomessa pelkkä keskustelu opintotuen muuttamisesta lainapainotteisemmaksi nähdään ”sivistyksen alasajona”.

3) Summa summarum: suomalainen opiskelija on globaalia eliittiä

Puhuin jo globaalista mittakaavasta ja suhteellisuudesta. Kaiken lisäksi kiitollisuus on tutkitusti eniten ihmisen onnellisuutta lisäävä tekijä. Jos ei aidosti koe kiitollisuutta siitö, että asuu yhdessä maailman rikkaimmista ja turvallisimmista maista ja saa vieläpä opiskella ilmaiseksi, voi yrittää pinnistellä sitä kiitollisuutta ihan omista itsekkäistä lähtökohdista. Se tosiaan tekee onnelliseksi.

Toki vähän tässä herää kysymys, että mistä sitä kiitollisuutta sitten kokisi, jos ei vaikka melkein kaikesta, mitä tämä maa meille antaa.