Otin ravintolan seisovasta pöydästä ruokaa, kun vieressäni oli äiti ja ehkä nelivuotias lapsi.

Äiti kysyi lapselta – otatko keittoa?

Lapsi: en ota.

Otatko perunaa?

En ota!

Haluatko vähän keittoa?

EN!

Kulta, otatko salaattia?

En ota.

Otatko keittoa?

En!

Saako äiti ottaa keittoa?

Tässä vaiheessa minun oli pakko poistua, koska päässäni kuumeni niin, että sekä keitot, perunat että salaatti olisivat alkaneet kiehua pelkästä katseesta. Lapsipolon olisi pitänyt siis paitsi päättä itse mitä syö jättisuuresta buffet-pöydätä, myös päättää saako hänen äitinsä syödä!

Kun myöhemmin kävelin perheen ohi, söi äiti soppaa ja lapsi jäätelöä, sisko ja isä salaattia.

Näitä tilanteita, jossa pienet lapset laitetaan päättämään asioista, joista he eivät voi päättää, näkee päivittäin. Se on toivottoman ahdistavaa. Olen surullinen lapsen puolesta, että hänen lepsut vanhempansa, eivät kykene kantamaan pöytään lautasellista keittoa ja sanomaan – ole hyvä.

Samat vanhemmat kysyvät lapsilta, että puetaanko päälle? Laitetaanko haalari päälle? Pistetäänkö pipo päähän? Tai vielä hullummin – haluatko pukea päällesi?

Ahdistunut lapsi kiemurtelee itsensä ympäri ja sanoo EI! Sen sijaan, että aikuinen sanoisi: nyt laitetaan vaatteet päälle. Nyt autan sinulle haalarin päälle ja pipon päähän, sitten me mennään ulos.

En kestä sitä, kuinka aikuiset ihmiset tuntuvat pelkäävän omia lapsiaan, eivätkä tahdo sanoa heille ainuttakaan kieltoa, määräystä tai faktaa. Lapsia halutaan miellyttää ja antaa muka vaihtoehtoja, vaikka lapsella ei ole eväitä ratkaista niitä. Jos on ruoka-aika, on syötävä ruokaa. Miksi tehdä yksinkertaisesta asiasta lapselle hankala vaihtoehtotehtävä. Aikuisen olis syytä mennä päätöksentekokurssille.

Usein puhutaan, että Suomi on lapsikielteinen maa. Kun lapsi viedään ravintolaan, vanhemmat saavat paheksuvia katseita. En ihmettele sitä ollenkaan, jos lapselta ei kielletä muutamaa perusasiaa: Ravintolassa ei huudeta, koska se häiritsee muita. Ravintolassa ei saa juosta, koska se on vaarallista. Pieni matalalla kipittävä lapsi, voi jäädä tarjoilijan jalkoihin ja voi sattua onnettomuus. Kuumaa ruokaa tai lasinsirpaleita voi lentää lapsen päälle. Lisäksi pöytien välillä juokseminen, johon myös usein kuuluu huutamista, häiritsee muita ihmisiä. Ota muut ihmiset huomioon!

Satuin olemaan Turussa huhtikuussa päivänä, jolloin vietettiin Perheet safkaa –tapahtumaa. Ravintola, johon menin, oli kuin hollitupa tai Bombayn asema. Aikuiset istuivat ja juttelivat keskenään ja lapset juoksivat pitkin salia kilpaa ja kiljuivat. Kullannuppuja oli juoksemassa kymmenkunta ja joukkoa säestivät syöttötuoliin vangitut pienemmät sisarukset. Viereisessä pöydässä oli nainen kahden lapsensa kanssa. Molemmat huusivat äitiä ja tämä selasi kännykkää edes katsomatta lapsiinsa. Se oli maanpäällinen helvetti. Tilassa kaikui ja korvissani soi, päässä tuntui viiltävä kipu.

Ei lapsia voi viedä ravintolaan käyttäytymään, kuin pienet villipedot. Lapsia täytyy opettaa. Ei kotonakaan pitäisi kenenkään nousta pöydästä ennen kuin kaikki ovat syöneet. Eivät lapset haluaisi istua siinä paikoillaan. Mutta kun heidän kanssaan keskustelee ja he ovat olemassa niin, että aikuiset ovat heille läsnä, kyllä se sujuu. Ja jos ei suju, täytyy opettaa, eikä antaa periksi.

Väillä lapset saavat raivareita eivätkä suostu mihinkään. Välillä lapset itkevät. Ei sellainen saa häiritä ketään, se on elämää, eivätkä lapset osaa vielä kaikkea. Se on eri asia, kuin se ettei piitata mistään mitään. Kun ollaan perheen kanssa ravintolassa, olisi syytä olla koko perheen kanssa, eikä niin että lapset hylätään sekoilemaan yleiseen mellakkaan ja aikuiset keskustelevat keskenään. Eivät perheet ole silloin yhdessä. Aikuiset ovat. Lapset on hylätty.

Hanna