Tämä on ensimmäinen osa blogikirjoitusten sarjasta jossa kuvaan taustaani, sitä miten päädyin hakeutumaan transprosessiin ja mitkä syyt saivat minut lopulta luopumaan transidentiteetistä. Osa 2 ja osa 3.



Synnyin 90-luvun alkupuolella tavanomaiseen keskiluokkaiseen kotiin, lähiöön lähelle metsää ja peltoja. Olin odotettu lapsi, ja sain kasvaa sisaren ja naapuruston lapsikatraan kanssa leikkien. Olin lapsena niin kutsuttu poikatyttö, ja lempileikkejäni olivat seikkailut lähiseudun metsissä erityisesti naapurinpoikien kanssa. Kodissani oli vapaamielinen suhtautuminen sukupuolitettuihin leikkeihin, ja minulla ja sisarellani oli leluina niin barbienukkeja kuin pikkuautojakin.



Sukupuoleni ei määrittänyt olemistani tai tekemistäni, mutta muiden ihmisten asenteet joskus rajoittivat elämääni. Ensimmäisiä muistamiani sukupuoleeni liittyviä ristiriitaisia kokemuksia koin keskiaikaisilla markkinoilla, jossa tytöt leikkivät linnanneitopuvuissa piirileikkiä poikien leikkiessä miekkailua – minäkin olisin halunnut miekkailla. Seuraavan vuoden keskiaikamarkkinoille pukeuduinkin sitten ritariksi. Tuskallinen kokemus oli, kun naapurin isot pojat tulivat pihallemme leikkimään parhaan kaverini kanssa, mutta minua ei hyväksytty mukaan sillä olin tyttö – en voinut käsittää miksi en voinut kuulua samaan joukkoon heidän kanssaan.

Lempivärini oli lapsena aina sininen, ja suhtauduin asiaan intohimoisesti. Muistan naapurinsedän onneksi selittäneen, ettei ole olemassa tyttöjen tai poikien värejä, vaan kaikki saavat pitää juuri niistä väreistä joista sattuvat pitämään – hänen lempivärinsä oli punainen. Silti ihmetystä herätti, miksi naisten puolella uimahallissa oli punaisia kaakeleita ja miesten puolella sinisiä.

Koin hyvin ristiriitaiseksi juhlatilanteet joissa minun piti pukeutua mekkoon. Totta kai halusin osallistua juhlaan hienosti pukeutuneena, mutta oloni mekossa oli epämääräisellä tavalla hankala. Muistan miten lapsuudenystäväni keksi eräissä juhlissa ehdottaa ulkoleikkejä “jotta saadaan sut pois tosta mekosta”.



Koulussa pidin outona sitä, että tytöt ja pojat eivät oikeastaan leikkineet keskenään, mutta lopulta asia oli vain hyväksyttävä. Ala-asteella iäkäs englanninopettaja kertoi, että tytöt ovat hyviä kielissä ja pojat matematiikassa. Minä olin ihan hyvä kielissä, mutta erityisen lahjakas matematiikassa – pidin opettajan puheita hämmentävinä. Ala-asteella minussa alkoi vahvistua kokemus, että olenkin ehkä jollain tavalla epäonnistunut tyttönä. En ollut taitava käsitöissä, en ollut huolellinen, minulla ei ollut siistiä pulpettia eikä siistiä käsialaa – päinvastoin. Välitunneilla tunsin oloni ulkopuoliseksi tyttöjen keskellä, mutta minua ei hyväksytty poikienkaan joukkoon.



Olin melko nuori kun murrosikäni alkoi, jotain yhdeksän ja kymmenen paikkeilla. Muistan miten innoissani olin ensimmäisten häpykarvojeni ilmestymisestä – tuntui kun olisin tullut kertaheitolla paljon isommaksi ja vahvemmaksi. Kainalokarvojen kasvu taas hävetti aivan vietävästi, ja koitin niitä saksia piiloon ja lainasin isäni partateriä salaa. Rintojen kasvamiseen suhtauduin pelokkaasti ja kaikki rintaliiveihin liittyvä ahdisti ja hävetti aivan käsittämättömän paljon. Muistan pelänneeni rintasyöpää jo ensihetkenä kun huomasin pienet rinnanalkuni. Toivoin todella paljon etteivät rintani olisi ikinä kasvaneet, tuntui kuin keholleni olisi tapahtumassa jotain todella väärää, jotain minkä ei olisi koskaan pitänyt tapahtua.



Kun lantioni alkoi leventyä ja muotoni muuttua poikamaisesta naiselliseksi yritin epätoivoisesti laihduttaa tätä tapahtumattomaksi. Olin tähän asti aina ollut hoikka ja tyytyväinen kehooni. Kuukautisten alku oli myös häpeällinen tapahtuma – jotain kauheaa, josta ei oikeastaan pitäisi puhua, alkoi tapahtua minulle. Kehoni ei ollut hallinnassani, vaan se vuosi miten halusi, vieraine, villeine hajuineen ja tuntemuksineen. Sisälläni oli tuntematon, pelottava tila joka muistutti itsestään lähinnä sattumalla ja vuotamalla kuukausittain. En oikeastaan edes halunnut tutustua kehooni sen tarkemmin.

Kävin läpi murros- ja teini-ikää, ja sen myötä aloin kohtaamaan sitä naiskehoon liittyvää kulttuurillista painolastia normeineen ja tabuineen, jonka jokainen nainen joutuu tavalla tai toisella kohtaamaan ja käsittelemään. Myöhemmin kuitenkin tulkitsin tämän kaiken olevan merkki siitä, etten todella ole tyttö enkä koskaan tule olemaan nainen.

Yläasteikäisenä muistan ihastelleeni kahta itseäni pari vuotta vanhempaa tyttöä jotka seurustelivat keskenään. Ihailin heitä ja heidän rohkeuttaan. Varsinkin toinen tytöistä oli mielestäni käsittämättömän upea lyhyine hiuksineen ja poikamaisine vaatteineen, ja ihastumiseni häneen oli jonkinlainen yhdistelmä sekä halua olla kuin hän, että halua olla hänen kanssaan.

Ihastuin itse sekä poikiin että tyttöihin, ja yläasteen aikana seurustelin pariin otteeseen tytön kanssa. Olin avoin asiasta enkä muista sen olleen mikään erityinen ongelma minulle itselleni, mutta sain kyllä kokea täyden kirjon suhtautumistapoja ikätovereiltani, ihmettelystä ja välinpitämättömyydestä seksuaaliseen häirintään. Varmaan joskus näillä main aloin toden teolla kovettamaan itseäni.

Vetäydyin kuoreeni ja omaan maailmaani, johon kuului olennaisesti kirjoihin uppoutuminen. Olin lapsesta saakka lukutoukka, ja kahdeksanteen luokkaan mennessä olinkin lukenut kaikki kuntamme kirjaston kiinnostavanoloiset nuortenkirjat. Tein varovaisia käväisyjä aikuistenosastolle, mutta kirjat joita poimin vaikuttivat niin kuivilta lukemiini fantasiaseikkailuihin nähden, etten edes aloittanut niitä. Olin ollut jo ala-asteikäisenä kiinnostunut filosofiasta ja yhteiskunnallisesta kirjallisuudesta, joten päädyin nytkin etsimään mielenkiintoista luettavaa tietokirjallisuuden joukosta. Olin hyvin kiinnostunut feminismistä ja heikompien oikeuksien puolustamisesta. Löysin feministisen kirjallisuuden joukosta queer-teoriaa ja sukupuolta käsitteleviä kirjoja, ja se oli minulle kuin annos tajuntaa laajentavaa ainetta.

Elettiin vuotta 2007 tai 2008, eikä nykyisenkaltaista sosiaalista mediaa vertaistarinoineen ollut olemassa. Ainoat maskuliinisen naisen mallit joita olin nähnyt olivat yläasteellani olleet tytöt, itseäni vanhemmat nuoret Irc-galleriassa, TV-sarja L-koodin Shane (joka ei todellakaan ole mikään hyvä roolimalli) ja ne satunnaiset aikuiset ”rekkalesbot” joita saattoi salaa vilkuilla kaupassa tai kadulla. Yhtäkkiä käsissäni oli kuitenkin kirjallisuutta jossa perusteltiin (teini-ikäisille, mustavalkoisuuteen luonnostaan taipuvaisille aivoilleni täysin aukottomasti) miten sukupuoli on vain konstruktio, biologinen sukupuoli on merkityksetön ja on olemassa myös kolmas, neutraali sukupuoli eli transgender.

Transgenderiys (nykyisin puhutaan muunsukupuolisista, mutta termi ei ollut silloin vielä käytössä) tuntui istuvan minulle täydellisesti ja selittävän niin monia asioita, kuten miksi minun oli vaikea olla muuttuvassa kehossani ja miksi olin aina pitänyt sekä perinteisesti maskuliinisiksi että feminiinisiksi mielletyistä asioista. Koska sukupuolta ei kirjojen mukaan todellisuudessa voinut johtaa kromosomeista, genitaaleista, ”sekundäärisistä sukupuoliominaisuuksista” eli esimerkiksi karvoituksesta tai sen puutteesta, minulla olisikin mahdollisuus vapautua sukupuoleni ja kehoni kahleista.

Aloin kutsumaan itseäni sukupuolineutraalilla nimellä ja ahdistuin turhalta tuntuvasta sukupuolittamisesta. Netistä löytämieni ohjeiden perusteella aloin kokeilla ”genderblendaamista” eli pukeuduin miten halusin sekä miesten että naisten vaatteisiin. Minua ahdisti terveystiedontuntien heteronormatiivinen opetus, se että minun oletettiin haluavan synnyttää lapsia vain koska minulla oli kohtu ja jako tyttöjen ja poikien liikuntaryhmiin. (Hauska muisto, yläasteen liikuntapäivinä oli mahdollisuus kokeilla eri lajeja ohjatusti, ja karaten kokeiluryhmät olivat sataprosenttisesti tyttöjä. Silti tyttöjen liikuntatunnit koostuivat aerobicista, tanssista ja korkeintaan ringetestä).

Ahdistukseni purkautui erilaisena oireiluna, lähinnä syömättömyytenä, lintsaamisena ja ajoittaisena itseni satuttamisena. Minut ohjattiin terveydenhoitajan kautta koulupsykologin vastaanotolle, ja ammattitaitoinen psykologi osasikin auttaa minua tukemalla itseilmaisuani ja kohtaamalla minut teini-ikäisen kuohuntani keskellä. Muistan hänen sanoneen lujasti ja vakaasti, että sitten joskus kun olen aikuinen voin miettiä jonkinlaisia korjaushoitoja, mutta sen aika ei ole nyt.

Jos minulle olisi tässä vaiheessa (varsinkin aikuisen taholta) kerrottu, että on olemassa mahdollisuus murrosiän lopettamiseen tai estämiseen, ja hormonihoitojen aloittamiseen jo alaikäisenä, olisin varmasti tehnyt kaikkeni saadakseni noita ihmelääkkeitä. Hallitsematon keho ja sukupuoleeni liittyvät ikävyydet voitaisiinkin suitsia ja välttää, ja samalla olisin eturintamassa taistelemassa heteronormatiivista sukupuolijärjestelmää vastaan! No, ehtihän sitä vanhemmallakin iällä.