Ukrainan tilanteeseen tullaan löytämään neuvotteluratkaisu, uskoo Helsingin yliopiston Aleksanteri-instituutin tutkimusjohtaja Markku Kangaspuro. Hänen arvionsa mukaan merkittävät suurvallat huolehtivat, että Minskin sopimus tai vaihtoehtoisesti vastaava järjestely saadaan voimaan.

Siinä Itä-Ukrainalle myönnetään laaja autonomia, jonka myötä Venäjällä on alueella poliittista ja taloudellista vaikutusvaltaa. Samalla merkittävimmistä talouspakotteista luovutaan.

Kaikilta osapuolilta löytyy Kangaspuron mukaan neuvottelutahtoa, koska ne kamppailevat muiden ongelmien parissa.

Tällaisia ovat esimerkiksi kansainvälinen terrorismi ja ilmastonmuutos, joiden ratkaisu vaatii Kangaspuron mielestä Venäjän mukanaoloa. Lisäksi neuvotteluhaluja nostavat pitkään jatkuneet talousongelmat, jotka kuluttavat paitsi Venäjää, myös Länsi-Eurooppaa.

Täydelliseen neuvotteluratkaisuun Kangaspurokaan ei kuitenkaan usko.

Krim jää pattitilanteeksi ja siitä johtuvat pakotteet toistaiseksi voimaan, sillä Venäjä ei suostu luopumaan Krimistä eikä länsi vastaavasti virallisesti tunnusta niemimaata osaksi Venäjää.

”Lännen ei myöskään missään nimessä pidä tällaista tunnustusta tehdä edes neuvotteluratkaisun saamiseksi. Krimin miehitys on kansainvälisen oikeuden vastainen”, Kangaspuro sanoo.

Kangaspuro kuitenkin arvioi, että länsimaat päätyvät hyväksymään Krimin nykyisen tilan toistaiseksi.

Aihe hiertänee silti lännen ja Venäjän välejä vielä pitkään. Krim nousee esiin uusien konfliktien kohdalla ja sitä voidaan käyttää todisteena Venäjän epäluotettavuudesta.

Kyseessä ei ole ensimmäinen kerta, kun Kangaspuro puhuu julkisuudessa Krimin asemasta.

Suomen Kuvalehden Aleksanteri-instituuttia käsitelleessä jutussa kerrottiin Kangaspuron Iltalehdelle vuonna 2014 antamasta lausunnosta, jonka mukaan presidentti Vladimir Putin oli sanonut selväsanaisesti, ettei Venäjä ole liittämässä Krimiä itseensä.

Lausunto herätti ihmetystä ja kritiikkiä julkisuudessa. Kangaspuroa syytettiin liiallisesta Venäjä-myönteisyydestä.

Kangaspuron mukaan hänen kommenttinsa irrotettiin asiayhteydestään ja niistä vedettiin liian pitkälle vietyjä johtopäätöksiä. Hän kritisoi myös SK:ta siitä, ettei häntä itseään kuultu jutussa, vaan tyydyttiin siteeraamaan muita medioita.

Omien sanojensa mukaan Kangaspuro ei yrittänyt ennustaa Krimin tulevaisuutta, vaan vastasi kysymykseen siitä, mikä oli presidentti Putinin pitämän tiedotustilaisuuden tärkein viesti.

”Ei tutkijan tehtävä muutenkaan ole tehdä ennustuksia”, Kangaspuro muistuttaa.

Putinin puheiden ja Venäjän tekojen välillä oli kuitenkin räikeä ristiriita. Olisiko ollut tarpeen tehdä selkeämpi varaus siitä, että tiedotustilaisuuden viestiin ei välttämättä kannata luottaa?

”Kaikkien suurvaltojen johtajien puheisiin on lähtökohtaisesti suhtauduttava kriittisesti. Pääsääntöisesti kuitenkin kuvauksiin oman politiitikan tavoitteista pitäisi voida luottaa. Lähimenneisyydessä on kylläkin muutama esimerkki siitä, että näin ei ole ollut”, Kangaspuro pohtii.

Putinin puhe Krimistä oli Kangaspuron mielestä yksi tällainen. Toinen oli Yhdysvaltain ulkoministeri Colin Powellin puhe YK:ssa vuonna 2003, jossa hän perusteli hyökkäystä Irakiin todisteilla Irakin joukkotuhoaseista. Myöhemmin kävi ilmi, etteivät todisteet pitäneet paikkansa.

”Jokaista suurvaltaa pitäisi arvioida samoin kriteerein, olipa kyse Venäjästä tai vaikkapa Yhdysvalloista.”

Kangaspuroa on kuitenkin arvosteltu Venäjä-myönteisyyden lisäksi myös amerikkalaisvastaisuudesta.

Kesällä 2014 hän kommentoi SuomiAreena-tapahtumassa Yhdysvaltojen roolia Ukrainan kriisissä. Iltalehti siteerasi Kangaspuron todenneen, että Yhdysvaltojen presidentti aloittaa aina uuden sodan, kun maalla menee huonosti.

”Kyseessä oli varsinaisen keskustelun ulkopuolinen heitto, joka liittyi sosiaalisessa mediassa kiertäneisiin väitteisiin. En tarkoittanut, että Yhdysvallat olisi lähdössä sotaan Ukrainassa. Päinvastoin että olin eri mieltä, vaikka en pitänytkään Yhdysvaltojen silloisia toimia Ukrainassa viisaina”, Kangaspuro toteaa nyt.

Hänen mukaansa Yhdysvallat lähti monista muista länsimaista poiketen tukemaan Maidanin jälkeen Ukrainassa valtaan noussutta halitusta sen niin kutsutussa terrorisminvastaisessa operaatiossa ja eskaloi siten tilannetta.

Tämä ei kuitenkaan poista sitä, että konfliktin aiheutti isolta osaltaan Venäjän halu puolustaa intressejään Itä-Ukrainassa. Vaikutusvallan ja kauppayhteyksien lisäksi kyse oli muun muassa siitä, että Itä-Ukrainassa sijaitsevat tehtaat valmistivat Venäjän sotateollisuuden vaatimia osia.

Kangaspuron mukaan Venäjän näkökulmasta tilannetta pahensi se, että Maidanin jälkeen valtaan noussut oppositio ilmoitti luopuvansa sotilaallisesta liittoutumattomuudesta ja tavoittelevansa Nato-jäsenyyttä.

Myös Ukrainan assosiaatiosopimus EU:n kanssa nähtiin nollasummapelinä, joka rajoittaisi kauppaa Venäjän kanssa. Kangaspuron mukaan Venäjä koki sopimukseen liittyvät pykälät ulkopolitiikan yhdenmukaistamisesta EU:n kanssa kilpailutilanteena ja haasteena itselleen.

”Sopimuksen tekeminen EU:n kanssa tai Nato-jäsenyyden hakeminen on tietenkin Ukrainan oma valinta. Mutta jos halutaan selittää Ukrainan konfliktia, pitää ymmärtää, miten Venäjä näki tilanteen.”

Kangaspuro korostaakin, että Ukrainan konfliktin juurisyitä on etsittävä kauempaa historiasta.

Hänen mukaansa Venäjän nykyisen toimintalinjan siemenet luotiin 1990-luvulla, kun Venäjää ei integroitu Euroopan turvallisuusrakenteisiin ja maa ei siten päässyt päättämään maanosan turvallisuuteen liittyvistä asioista.

”Oli virhe rakentaa kylmän sodan ajalta periytyvän sotilasliitto Naton varaan. Parempi järjestelmä olisi pohjautunut esimeriksi Etyjiin ja ollut sellainen, jossa Venäjäkin on mukana sopimassa.”

Kangaspuro muistuttaa, ettei menneiden virheiden tunnustaminen tarkoita sitä, että Venäjän toimet Ukrainassa pitäisi hyväksyä. Tulevaisuudessa olisi panostettava luottamuksen lisäämiseen ja estettävä tilanteen pahenemisen entisestään niin Ukrainassa kuin myös muualla Euroopassa.

Tämä on myös Suomen etu.

”Mitä enemmän ollaan tilanteessa, jossa armeijat puhuvat, sitä heikommalla ovat pienet maat”, Kangaspuro muistuttaa.

Tällä hetkellä tilanne näyttää kuitenkin aivan muulta. Venäjä kasvattaa asemenojaan ja järjestää toistuvasti suuria sotaharjoituksia. Länsimaat reagoivat tähän, ja myös niissä puolustusmenojen pitkä leikkausjakso on vaihtunut lisämäärärahoihin.

Kangaspuron mielestä sotilaallinen varustautuminen ei kuitenkaan ole Venäjänkään etu, sillä maalla olisi rahalle kipeästi muutakin käyttöä. Lisäksi varustelun seurauksena on syntymässä varakas ja korruptoitunut upseeriluokka.

Mitään peruuttamatonta ei kuitenkaan ole Kangaspuron mielestä vielä tapahtunut – sen enempää Ukrainassa kuin varsinkaan Itämeren alueella. Hänen mukaansa Venäjän tarve pullistella varusteluohjelmallaan tai isoilla sotaharjoituksilla vähenisi, jos maa saadaan neuvottelupöytään.

Kysymykseen siitä, kumman osapuolen pitäisi sitten tehdä aloite ja ottaa ensimmäinen askel liennytyksen suuntaan, Kangaspuro vastaa lyhyesti:

”Viisaamman.”

JUTTUA PÄIVITETTY 26.7. 2016 klo 10:35: Korjattu kirjoitusvirhe jutun alusta.