Stalin lähti 1939 Suomen valloitukseen torvet soiden, mutta talvisodasta tuli Neuvostoliiton johtajan kenties suurin häpeänäytelmä, joka ei mennyt ollenkaan käsikirjoituksen mukaisesti.

Talvisota päättyi Stalinin näkökulmasta nöyryytykseen. Tässä saatetaan venäläisiä sotavankeja rajalle vankien vaihtoa varten sodan päätyttyä huhtikuussa 1940. SA-KUVA

Ei ottanut vastaan Suomi-kaunotar, kirkkaiden järvien koristama. Se ei avannut porttejaan luottavaisena, vaikka irkutskilainen lauluntekijä Anatoli Frenkel oli niin tilaustyönä muotoillut veljesten Daniil ja Dmitri Pokrassiin säveltämään marssiin.

Ensimmäisen luokan armeijakomissaari Lev Mehlis katseli pakkasessa Suomussalmen kylän savuavia raunioita 9. joulukuuta 1939. Mehlis oli kaikkea muuta kuin tyytyväinen. Tosin Suomussalmi oli vallattu, mutta pari vaivaista suomalaispataljoonaa oli pidätellyt ylivoimaista 163. divisioonaa viikon päivät. Alkuperäisen suunnitelman mukaan puna-armeijan piti olla Oulussa 20 päivässä.

Ensimmäisen luokan armeijakomissaari Lev Mehlis joutui raportoimaan Stalinille huonosti etenevästi hyökkäyksestä.

Oli kulunut kymmenen päivää, ja Mehlisiä ympäröi edelleen kitsas kainuulainen korpimaisema. Mehlis joutui raportoimaan Josif Stalinille, että ympärillä oli vain autio hiljaisuus.

– Kirjaimellisesti joka paikassa, jossa suomalaiset joukot kulkevat, väestö pakotetaan väkisin jättämään asuinpaikkansa. Suojeluskuntalaiset ja upseerit hävittävät kaiken… Väestö elää kauhun vallassa, ja kaikki epäluotettavat tuomitaan armotta.

Neljä päivää aikaisemmin Mehlis oli raportoinut, että ”suomalaisten vastarinnan romahtaminen on odotettavissa lähipäivinä”.

Aleksandr Gerasimovin maalaus vuodelta 1937 kuvaa Stalinia sotakomentajiensa kanssa. Puhujan roolissa tiettävästi Lev Mehlis.

Valmis käsikirjoitus

Mehlisin viestit sopivat tarinaan, vaikka raportissa jouduttiinkin tyytymään vain ilakointiin siitä, että Suomussalmelta oli saatu sotasaaliiksi suomalaisten patruunalaatikoita. Stalin oli nähnyt paljon vaivaa keksiäkseen käsikirjoituksen, jossa Neuvostoliitto vain ojensi auttavan kätensä suomalaisten pelastamiseksi ”kapitalististen ilkiöiden orjuudesta”.

Käsikirjoitus oli tehty monivaiheiseksi. Suomessa tapahtui vallankumouksellinen kansannousu, joka johti uuden, kansaa aidosti edustavan hallituksen perustamiseen. Se taas pyysi apua Neuvostoliitolta, joka sitä auliisti antoi. Eihän vallankumous voinut hyväksytyn kommunistiopin mukaan olla tuontitavaraa, vaan sen piti olla lähtöisin kansannoususta.

Soppaa hämmennettiin vielä Mainilan laukauksilla, provokaatiolla, jonka mukaan suomalaiset olisivat tykittäneet rajan yli. Sen myötä voitiin purkaa maiden välillä solmittu hyökkäämättömyyssopimus. Suomen hallitus oli lähtenyt ”ulkomaisten imperialistien ja Neuvostoliittoa kohtaa vihaa lietsovien mieliksi” väärälle tielle, kuten ulkoasiain kansankomissaari Vjatšeslav Molotov julisti.

Joachim Ribbentrop (vas.), Andor Hencke, Josif Stalin, Gustav Hilger ja Vjatšeslav Molotov Saksan ja Neuvostoliiton välisen hyökkäämättömyyssopimuksen (Molotov–Ribbentrop-sopimus) allekirjoituksen jälkeen 23. elokuuta 1939 Kremlissä. Sopimuksen salaisessa lisäpöytäkirjassa Suomi jätettiin Neuvostoliiton etupiiriin. Kuva on myöhemmin väritetty. ullstein bild

"Valtiosopimus"

Stalin oli keksinyt uutta käyttöä Otto Wille Kuusiselle. Tämä sai haalia suomalaisvainoista säilyneitä kommunisteja kasaan, että SKP:n keskuskomitea uskaltautui pitkästä aikaa koolle ja antoi julkilausuman.

– Toisen kerran Suomen historiassa Suomen työväenluokka nousee avoimeen taisteluun rahavallan iestä vastaan. Ensimmäisellä kerralla työläisten ja torpparien taistelu päättyi kapitalistien ja tilanherrojen voittoon. Tällä kertaa on työkansan vuoro voittaa, nyt voittaa työväki!

Tähän Moskovassa kyhättyyn avunhuutoon vastasi Kuusinen itse muodostamalla kansanhallituksen 1. joulukuuta. Silloin neuvostojoukot olivat jo ylittäneet Suomen rajat koko sen pituudelta. Moskovan radio kertoi samana päivänä, että ”Terijoen kaupungissa” oli solmittu diplomaattisuhteet kansanhallituksen ja neuvostohallituksen välillä.

Vaikka Suomi vielä pyrki neuvotteluihin, Moskova ilmoitti tunnustavansa vain Kuusisen hallituksen. Moskovan radiossa luettiin 3. joulukuuta varsin monimutkainen tiedonanto valtiosopimuksesta, joka oli tehty Kuusisen hallituksen ja Neuvostoliiton välillä.

– Neuvostoliiton korkeimman neuvoston puhemiehistö toisaalta ja Suomen kansanvaltaisen hallituksen toisaalta vakuutettuna, että nyt, kun Suomen kansan sankarillisella taistelulla ja Neuvostoliiton punaisen armeijan ponnistuksella tulee likvidoiduksi se varsinainen sodanpesäke, minkä entinen rahavaltainen hallitus Suomeen on luonut Neuvostoliiton rajalla imperialististen valtojen hyväksi ja kun Suomen kansa on muodostanut oman kansanvaltaisen tasavallan, joka kokonaan nojaa kansan kannatukseen, on tullut aika saattaa voimaan hyvät ystävyyssuhteet maittemme välillä ja yhteisin voimin turvata valtioittemme turvallisuus ja riippumattomuus…

Sokeriksi leipomaansa kakkuun Stalin keksi Itä-Karjalan, joka liitettiin Suomen kansantasavaltaan. Kansainliitto oli erottanut Neuvostoliiton jäsenyydestään Suomeen hyökkäyksen takia, mutta sitä Stalin ei tunnustanut.

Kuvia venäläisistä sotavangeista hyödynnettiin Suomen propagandassa. Kuvan vanki Matkaselällä noin 30 kilometriä Sortavalasta pohjoiseen tammikuun lopussa 1940. SA-KUVA

Raportti Stalinille

Lev Mehlis porkkasi hankea Suomussalmella ja kirosi asukkaiden puuttumista. Kun puna-armeija oli miehittänyt aiemmin syksyllä itäisen Puolan, Mehlis oli kirjoittanut Lwówista raportteja, kuinka ”monet itkivät ilosta” neuvostosotilaiden saapuessa.

Kuusisen hallituksen julistuksessakin oli kerrottu, kuinka ”Suomen kansanjoukot ottavat valtavalla innostuksella vastaan uljaan, voittamattoman Puna-armeijan ja tervehtivät sitä, tietäen, että Puna-armeija saapuu Suomeen, ei valloittajana, vaan vapauttajana”.

Mehlis joutui samassa 9.12. raportissaan kertomaan Stalinille myös vaikeuksista. Hän oli vieraillut kuusi päivää aiemmin 662. tarkka-ampujarykmentissä.

– Sen tila on hyvä, mutta repaleista ja huonoa jalkinetta on paljon ja monet ovat käärineet jalkansa rätteihin. Leipää ei ole saatu neljään päivään, ja puna-armeijalaiset valittavat annosten heikkoutta… Pakkanen on kova, 20 astetta ja yli, miehistö viettää yönsä enimmäkseen metsässä ja vain siellä täällä on saanut oksista pystyyn majoja.

Mehlisin raportti päättyi ilmoitukseen, että 163. divisioona jatkoi joudutettua etenemistään. Se osa tarinaa jäi toteutumatta – siitäkin huolimatta, että avuksi kiirehti toinen, ukrainalainen 44. divisioona. Suomi-neidon katkaiseminen Oulun korkeudelta päättyi Raatteen tielle, jossa suomalaiset murskasivat vihollisen Korpi-Kainuun jäiseen helvettiin.

Voi vain kuvitella Josif Stalinin reaktion, kun totuus talvisodasta on alkanut valjeta hänelle. Kuva 1930-luvulta. ALL OVER PRESS

Tiedustelu petti

Pääpolitrukki Mehlis itse ehti paeta rajan toiselle puolelle, teloittaakseen siellä Suomussalmen epäonnistuneen operaation komentajat. Stalin sai tiedon Raatteen katastrofista ”valkosuomalaisten” rintamatiedonannoista. Hän tiukkasi 9.1.1940 viestissään Mehlisiltä asian paikkansa pitävyyttä ja sitä, ”miksi 9. armeijan sotaneuvosto leikkii mykkäkoulua eikä tee meille selkoa menetysten määristä saati divisioonan häviön syistä”.

Stalin oli juuttunut omaan sotaansa. Kenties voimansa tunnossa olleen neuvostojohtajan olisi pitänyt kuunnella tarkemmin, mitä J. K. Paasikivi oli sanonut Moskovan neuvotteluissa ennen sotaa.

– Te, herra Stalin, aliarvioitte meidät. Me tulemme taistelemaan kovemmin kuin luulette.

Suomen miehityksen piti olla muutaman päivän juttu, mutta hyökkäykset olivat tyssänneet paitsi Kainuussa, myös kaikkialla muuallakin.

Stalinin tiedustelu oli pettänyt pahasti talvisodan alla. Sen enempää sisäisen NKVD:n kuin sotilaallisen GRU:n organisaatioilla ei ollut tiedustelupäällikköä Helsingissä. Kiireessä tehtäviin oli laitettu NKVD:n puolelta Jelisei Sinitsyn ja GRU:sta eversti Ivan Smirnov. Molemmat olivat tehtävissään aloittelijoita, ja ehtivät asemamaahansa vasta kolme viikkoa ennen hyökkäyksen alkamista.

Myöhemmin pitkän uran Suomessa tehnyt KGB-kenraali Viktor Vladimir arvioi Leningradin sotilaspiirin valmisteleman sotasuunnitelman erityisen pahaksi puutteeksi, että se oli rakentunut ”täysin virheelliselle käsitykselle Suomen sisäpoliittisesta tilanteesta ja niin Suomen armeijan kuin koko Suomen kansan moraalisesta tilasta”.

Moskova yllättyi

Suomalaiset eivät lähde sotaan, koska ”he näkevät siinä turmansa”, Suomessa Jelisei Jelisejevinä esiintynyt Sinitsyn raportoi. Reserviläiset kulkivat talvisodan alla pelkissä puseroissa Suomen tuulissa ja pakkasissa.

– Sonnustautuipa Suomen hallitus millaiseen asuun tahansa, näkyy vaatteiden alta silti Suomen kansan kurjuus, köyhtyminen ja nälänhätänsä.

Neuvostoliiton asiainhoitajana Suomessa ollut G. M. Judanov raportoi 12.11.1939 samansuuntaisesti. Neljännes Suomen armeijasta oli hyvin koulutettuja ja hallitukselle uskollisia suojeluskuntalaisia, loput – työläiset, talonpojat ja pikkuvirkamiehet – edustivat ”suomalaisen porvariston kannalta poliittisessa suhteessa melko vaarallista voimaa”.

Judanovin raportin mukaan huonon sotilaskoulutuksen saaneet reserviläiset olivat tyytymättömiä ja heidän joukossaan levisi nurinaa, kun suojeluskuntalaiset suhtautuivat heihin karkeasti ja ylimielisesti.

– Suomen armeijan kuri höltyy huomattavasti, ja joukko-osastoissa voi havaita rappeutumista.

Reserviläisten ja suojeluskuntalaisten poliittiset väittelyt johtivat usein riitoihin ja puukkotappeluihin.

Näiden raporttien valossa Moskova yllättyi, kun sosialidemokraattinen puolue ja Suomen Ammattiyhdistysten Keskusjärjestö antoivat heti talvisodan alussa julkilausuman, ettei ”Suomen työväenluokalle jää muuta mahdollisuutta kuin ase kädessä taistella väkivaltaa vastaan maan itsemääräämisoikeuden, demokratian ja rauhan puolesta”.

Nöyryytys

Stalinin ei saanut edes syntymäpäivälahjaksi Suomea. Hän sai viettää 60-vuotisjuhliaan 21.12.1939 ankeissa tunnelmissa. Lev Mehlisin olisi pitänyt olla raportoimassa puna-armeijan paraatia Oulussa, mutta hän rämpi tuolloin edelleen Suomussalmella, josta suomalaiset päinvastoin olivat häätämässä 163. divisioonaa karkuun pitkin Kiantajärven jäätä.

Läntinen maailma oli tuominnut Neuvostoliiton hyökkäyksen kautta linjan. Syntymäpäiväsankarin kansainvälisten onnittelijoiden lista oli lyhyt. Siinä olivat Saksan Adolf Hitlerin ja Suomen kansantasavallan Otto Wille Kuusisen nimet. Mehlis sai alkuvuodesta palata pohjoisesta organisoimaan kenttäoikeuksia, joissa likvidoitiin kykenemättömäksi todettuja upseereita. Suomen rintamille lähetettiin uusia divisioonia, mutta suomalaiset eivät antaneet periksi.

Talvisota sai ulkomaiset toimittajat Suomeen seuraamaan pienen kansakunnan kohtalonhetkiä. Englantilaiset lehtimiehet haastattelevat venäläisiä sotavankeja Räisälässä. SA-KUVA

Kun länsivallat vielä alkoivat kiinnostua Suomen auttamisesta myös sotilaallisesti, Stalin kiirehti sotaansa päätökseen. Kuusisen hallitus jouti historian romukoppaan, ja Moskova alkoi neuvotella suomalaisten kanssa. Sota kesti 105 päivää, jotka kaikki olivat olleet häpeällisiä kansainvälisen proletariaatin johtajalle.

Mehlis syrjäytettiin puna-armeijan poliittisen hallinnon päällikkönä, ja hänet siirrettiin Neuvostoliiton valtiollisen valvonnan laitoksenjohtajaksi. Suomalaisten sankarillisuus oli kirjoitettu verellä Summan, Taipaleen, Kollaan ja Raatteen lumisiin maastoihin. Puna-armeija menetti kaatuneina noin 150 000 miestä, puolustusasemissa olleet suomalaiset 23 000.

Juttu on uudelleenjulkaisu marraskuulta 2018.

Tärkeimmät lähteet Rentola: Stalin ja Suomen kohtalo (Otava 2016) Vihavainen: Stalin ja suomalaiset (Otava 2012) Vihavainen-Manninen-Rentola- Žuravljov: Varjo Suomen yllä – Stalinin salaiset kansiot (Docendo 2017) Vladimirov: Kohti talvisotaa (Otava 1995) Kulju: Raatteen tie, Talvisodan pohjoinen sankaritarina (Ajatus 2009)