Professori Paul Lillrankin mukaan tuottavuuserot julkisessa terveydenhuollot ovat liian suuret. Jos hyvät käytännöt otettaisiin käyttöön kaikkialla, veronmaksajille koituisi miljardiluokan säästöt.

Professori Paul Lillrankin mukaan tuottavuuserot julkisessa terveydenhuollot ovat liian suuret. Jos hyvät käytännöt otettaisiin käyttöön kaikkialla, veronmaksajille koituisi miljardiluokan säästöt.

– Terveyspalveluita ei turvata veroja nostamalla. Lisäraha ei turvaa mitään, vaan se tekee ne itse asiassa huonommaksi.

Näin toteaa professori Paul Lillrank. Hän toimii Aalto-yliopiston HEMA-instituutissa, jossa tutkitaan terveyspalveluita tuotantotalouden ja palvelututkimuksen näkökulmasta.

Kovan lausuntonsa Lillrank perustaa terveyspalveluiden tuottavuuseroihin eri puolella Suomea. Hän viittaa muun muassa tutkimukseen, jonka mukaan yhtenäistämällä eri sairaanhoitopiirien käytäntöjä, olisi saavutettavissa miljardiluokan säästöt.

– Julkisessa terveydenhuollossa on ihan hirveä hajonta parhaiden, keskitason ja huonojen välillä. Jos kaikki huonoimmat sairaanhoitopiirit nousisivat tuottavuudeltaan nykyisen keskiarvon tasolle, se merkitsisi noin 1,5 miljardin euron säästöjä. Että ei siinä sen kummempaa!

– Sitten jos kaikki siirtyisivät nykyisten parhaiden tasolle, jotka alasta riippuen ovat Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiiriä ja Etelä-Karjalan sosiaali- ja terveyspiiri, niin puhuttaisiin jo kokonaan erilaisista luvuista. 20 prosenttia lähtisi niin, että heilahtaa ja se olisi jo noin 3 miljardia euroa.

– Jos tästä halutaan parantaa, niin sitten vasta pitäisi kehittää jotain uutta.

Eri alueiden parhaita käytäntöjä on käyty tarkkaan läpi ja niitä on raportoitu eri selvityksissä ja tutkimuksissa. Tehokkuutta on saatu parannettua innovaatioilla, joita on kehitetty niin yksityisellä kuin julkisella terveydenhuollon puolella.

Asian Lillrank otti esille sunnuntaina Helsingin Sanomissa julkaistussa mielipidekirjoituksessaan. Lillrank mainitsi esimerkkeinä Doctagonin Vaasaan kehittämän palvelun, jossa lääkäri voi olla yhteydessä vanhusten palvelutaloon yhteyden kautta ja Megaklinikan suunnitteleman toiminnanohjausjärjestelmän, jonka avulla jonot Jyväskylän aikuisten suun perusterveydenhuollossa ovat lyhentyneet kuudesta kuukaudesta yhteen.

Silti menestysreseptejä ei ole saatu laajempaan käyttöön. Tämä kummastuttaa Lillrankia ja hän on tullut asiassa yhteen johtopäätökseen.

– Ihan yksinkertaisesti: ei huvita.

– Kun tieto on olemassa, se on tutkittu ja todettu toimivaksi, eikä sen käyttöönottoon liity merkittävää riskiä, kuten uusissa innovaatioissa yleensä, ja potentiaali lasketaan suurissa rahamäärissä ja sitten sitä ei kuitenkaan tehdä, niin kyllä tässä vaan jää huuli pyöreäksi, että miksei muka.

– Se, ettei huvita on vähän roisisti sanottu, mutta niin asiat voi tällä hetkellä tulkita. Ei huvita, kun ei ole pakko. Ongelma vain työnnetään veronmaksajille, potilasjonot kasvavat ja sitten vain heilutellaan käsiä tai haukutaan hallitusta.

Kun säästöjä on saavutettavissa tiedossa olevilla paremmilla käytännöillä, ei Lillrankin mielestä nyt pidä missään nimessä ryhtyä ”pelastamaan” palveluita veroja korottamalla. Päinvastoin. Lillrank haluaa leikata terveyspalveluiden rahoituksesta, jotta sairaanhoitopiirit joutuisivat ottamaan tehokkaampia palvelumalleja käyttöön. Vastuu käytäntöjen leviämisestä kuuluu Lillrankin mielestä sosiaali- ja terveysministeriölle.

– Lääkärikunnassakin on haikailtu entisen Lääkintöhallituksen perään, joka piti kovaa jöötä terveydenhuoltoalalla. Sosiaali- ja terveysministeriö on tässä ohjaustehtävässä ihan löysäilijä siihen verrattuna.

Lillrankin mielestä ministeriön pitäisi ottaa rooli veronmaksajien edustajina ja varmistaa, ettei verorahoja tuhlata huonoihin käytäntöihin. Sote-uudistuksessa pitäisi hänen mukaansa miettiä palveluiden rahoittamista tarkemmin.

– Tarvitaan järeitä taloudellisen ohjauksen menetelmiä. Sitä marinaa, että nyt loppuvat käsiparit ja resurssit ei pidä kuunnella, vaan katsoa, miten paljon resursseja kuluu potilastyöhön. Suomessa on aika yleistä, että alle puolet työajasta kuluu potilastyöhön. Miten silloin voi olla resurssipula? Oletusarvoisesti ongelmia pitäisi lähestyä palveluprosesseja kehittämällä, Lillrank sanoo.