Vanhoillislestadiolaisuus on murroksessa. Liikkeestä irtautuminen on yleisempää ja samalla ehkä myös helpompaa kuin koskaan aikaisemmin.

Arvioiden mukaan yli puolet lapsista jättää lestadiolaisuuden jossain elämänvaiheessa. Entisiä vanhoillislestadiolaisia on pian enemmän kuin nykyisiä jäseniä.

Mistään nopeasti tapahtuvasta massaliikkeestä ei kuitenkaan ole kyse.

Eronneet saattavat myös palata takaisin yhteisöön. Väliaikaista eroamista kutsutaan maailmanreissuksi. Usein saarnaajat kertovat puheissaan käyneensä maailmanreissulla, mutta palanneensa uskoon villin nuoruuden jälkeen.

Ennen liikehdintää tapahtui enemmän. Nykyään entistä harvempi palaa yhteisöön, sillä eronneille on tarjolla vertaistukea, muun muassa Facebookissa.

2000-luvun alku oli lestadiolaisille tasaista ja rauhallista aikaa, mutta 2010-luvulla liike ajautui kriisiin. Liikkeen sisällä tapahtuneet seksuaaliset hyväksikäytöt tulivat julkisuuteen. Paljastui, että hyväksikäyttäjiä on myös puhujien joukossa.

Myös naispappeus, virkakysymykset ja epäluottamus konservatiivista johtoa kohtaan alkoivat herättää entistä laajemmin kriittistä keskustelua.

Vanhoillislestadiolaisuus on yksi evankelisluterilaisen kirkon herätysliikkeistä. Voimakkaan yhteisöllinen liike tunnetaan opillisista erityispiirteistään ja tiukoista uskonohjeistaan, kuten ehkäisykiellosta.

Mari, 20, tietää kokemuksesta, mitä yhteisössä voi pahimmillaan tapahtua.

Lapsena Mari kävi muutaman kerran seuroissa ja opiskeli koulussa uskontoa kuten ikätoverinsa. Muuten hän ei ollut uskonnollinen.

Marin isovanhemmat ovat vanhoillislestadiolaisia, ja myös hänen isänsä oli saanut tiukan uskonnollisen kasvatuksen. Mari arvelee, että osittain sen vuoksi isällä oli ongelmia alkoholin ja mielenterveyden kanssa. Uskonnollisen yhteisön paineet olivat herkälle isälle liikaa.

Alkoholiongelman vuoksi välit isään ja koko isän puolen sukuun katkesivat. Se harmitti, koska lapsena Mari oli isovanhempien lellikki: papalta hän sai aina ensimmäisenä halauksen mummolassa.

Siksi oli iloinen yllätys, kun pappa otti pitkästä aikaa 13-vuotiaaseen Mariin yhteyttä. Hän halusi viedä Marin laskettelemaan Vuokattiin. Äiti ja Mari olivat mielissään, ja Mari sai luvan mennä.

Pappa ei vienytkään häntä laskettelemaan vaan kylpylään. Illalla nukuttiin papan asuntovaunussa.

Oli myöhä, eikä pappa jaksanut laittaa Marille petiä sohvalle. Hän pyysi tämän kainaloonsa. Mari huomasi, että pappa oli alasti.

Pappa työnsi kätensä tytön housuihin. Mari ponkaisi ylös ja pakeni asuntovaunusta.

”Moni on joutunut pohtimaan, mikä uskossa on oikeasti tärkeää.”

Seksuaaliset hyväksikäytöt ja muu kielteinen julkisuus ovat pakottaneet lestadiolaiset pohtimaan tarkemmin omaa uskoaan.

Vuonna 2012 Helsingin yliopiston tutkijatohtori Johanna Hurtig ja ensimmäinen lestadiolainen naispappi Mari Leppänen julkaisivat seksuaalista hyväksikäyttöä käsittelevän teoksen Maijan tarina.

Vuotta myöhemmin Hurtig julkaisi tutkimuksena Taivaan taimet, joka analysoi Maijan tarinaa tarkemmin lestadiolaisten keskuudessa tapahtunutta väkivaltaa sekä sen suhdetta uskontoon.

Vuonna 2016 ilmestyi Maija-Leena Rovan toimittama Uskonsota keittiössä. Siinä entiset lestadiolaiset kertovat, kuinka lopulta uskalsivat irtautua yhteisöstä, jonka tiukat säännöt eivät tuntuneet enää oikeilta.

Hyväksikäytöt ovat saattaneet toimia kimmokkeena yhteisöstä eroamiselle. Toisaalta kielteinen julkisuus on myös vahvistanut liikkeeseen jääneiden uskoa.

”Moni on joutunut pohtimaan, mikä uskossa on oikeasti tärkeää. Julkinen paine on sitonut monet entistä tiukemmin yhteisön jäseniksi”, Johanna Hurtig kertoo.

Useilla entisillä lestadiolaisilla on ollut eron taustalla jokin elämänkriisi, kuten avioero tai väkivaltakokemus.

Silti yleisin syy eroon on yksinkertaisesti se, että yksilön ja yhteisön opilliset käsitykset joutuvat törmäyskurssille.

Muissa uskonnollisissa lahkoissa eroajiin suhtaudutaan jyrkästi.

Esimerkiksi Jehovan todistajat hylkäävät eronneen yleensä kokonaan. Jehovan todistajat sanoo olevansa kristinuskon juurille palannut uskonnollinen liike, joka on hylännyt kolminaisuusopin.

Päinvastoin kuin Jehovan todistajat, lestadiolaisyhteisö saattaa jopa helpottua, kun kriittinen henkilö päättää erota. On kaikille kiusallista, jos empivä jäsen jää kyselemään kysymyksiä ja haastamaan yhteisöä keskusteluun.

”Lähtijät purkavat paineita”, Johanna Hurtig sanoo.

Hän vahvistaa, että lestadiolaisuudesta irtautuminen on yleistynyt ja muuttunut helpommaksi. Hän kuitenkin huomauttaa, että liikkeen haurastumista ei määrittele pelkästään irtautuneiden määrä.

”Myös sillä on merkitystä, mitä liikkeen sisällä tapahtuu. Suhde opetuksiin muuttuu koko ajan, eikä se johdu pelkästään lähtijöistä.”

Pappa jäi ”ansiokkaalle eläkkeelle” kanttorin työstä.

Siitä on pian seitsemän vuotta, kun Mari pakeni papan asuntovaunusta Vuokatissa.

Alapään kosketteleminen ei ole unohtunut. Vaati monta vuotta terapiaa, ennen kuin Mari pääsi yli tapahtuneesta.

Pappa tuomittiin oikeudessa lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Paikallislehdessä luki, että hän jäi ”ansiokkaalle eläkkeelle” kanttorin työstä.

Sukulaiset syyttivät Maria hulluksi ja lopulta katkaisivat välit kokonaan. Häntä yritettiin jopa lahjoa hiljaiseksi perinnöllä.

Marin mukaan uskonnon varjolla annetaan paljon anteeksi. Kaikki synnit anteeksi Jeesuksen nimessä ja veressä, kuuluu synninpäästö, joka on tärkeä osa lestadiolaista uskonkäsitystä.

Lestadiolaiset uskovat, että kun synti on kerran annettu anteeksi, siitä ei saa enää puhua. Uhrien kertomukset ja tulkinnat vaihtelevat. Yleisimmän tulkinnan mukaan lestadiolaiset vetoavat Raamattuun: jos uhri ei anna tekijälle pahaa tekoa anteeksi, ei Jumalakaan anna hänenkään syntejään anteeksi.

”Seksuaalinen hyväksikäyttö tuntuu olevan surullisen yleistä. Edes oma suku ei ole koskematonta aluetta”, Mari kertoo.

Mari ei ole enää katkera, lähinnä surullinen. Hän tietää, että pappa oli sairas. Hyväksikäyttö muutti pysyvästi hänen suhtautumisensa lestadiolaisuuteen.

”Toivon, että jokaisessa perheessä lapsi saisi päättää itse uskonnostaan ilman hylkäämisen pelkoa.”

Lestadiolaiset eivät saa käyttää ehkäisyä, ja kielto on virallisesti yhä voimassa. Todellisuudessa sitä ei noudateta yhtä orjallisesti kuin ennen.

Johanna Hurtigin mukaan lestadiolaisperheiden koko on selvästi pienentynyt. Lapsien määrä ei kasva samaa tahtia kuin ennen.

Hurtig kertoo kuulleensa Oulussa paikallisradiosta, että syntyvyyden lasku näkyy jo koulujen luokka- ja ryhmäkoossa. Oulun seudun kuntien hankkeet eivät toteudu suunnitellusti, koska lasten määrä ei kasvakaan ennustettua tahtia.

Oulun kaupungin varhaiskasvatusjohtaja Ulla Rissanen vahvistaa, että Oulussa 0–6-vuotiaiden ikäluokka on pienentynyt. Pikkulapsia on nyt 500 vähemmän kuin viime vuonna. Päiväkoteja tai kouluja ei kuitenkaan ole jätetty rakentamatta.

”Jotkut hankkeet ovat toteutuneet yksityisten päiväkotien kautta”, Rissanen sanoo.

Rissanen ei tiedä, voisiko kehitys johtua lestadiolaisten lapsiluvun pienentymisestä, sillä syntyvyys on laskenut muuallakin Suomessa. Lapsiperheiden määrään vaikuttavat monet muutkin tekijät.

Oulussa on paljon lestadiolaisia, ja siellä kehitys on ollut voimakkaampaa kuin muualla maassa. Ehkä se on yhteensattumaa.

Tarkkaa tilastoa lestadiolaisten tai liikkeestä eronneiden määrästä on mahdoton saada.

Aihetta ovat tutkineet muun muassa Helsingin yliopiston kirkkohistorian professori Jouko Talonen ja Uskonnon uhrit ry:n toiminnanjohtaja Joni Valkila.

Talosen arvion mukaan vanhoillislestadiolaisia oli Suomessa 1960-luvun lopulla noin 100 000. Vuoteen 2009 mennessä heidän määränsä oli kasvanut 120 000:een.

Jos lestadiolaisuudesta ei olisi eronnut valtavasti ihmisiä, liikkeen koon olisi pitänyt jo moninkertaistua. Silti määrä pysyy vuodesta toiseen suurin piirtein samana.

Lestadiolaiset ovat järjestäytyneet paikallisesti rauhanyhdistyksiin, joiden kattojärjestö on Oulussa sijaitseva Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys (SRK).

SRK ei osaa arvioida liikkeen kokoa. Rauhanyhdistyksissä on yhteensä noin 35 000 jäsentä, mutta moni jää lukeman ulkopuolelle.

Varsinkaan nuoret aikuiset eivät välttämättä kuulu yhdistykseen, vaikka kokisivat olevansa lestadiolaisia.

Rekisterit eivät ole varmoja. Moni entinen lestadiolainen kertoo saaneensa jäsenkirjeitä vielä pitkään eroamisen jälkeenkin – eroa ei ole ehkä tehty selväksi, tai liikkeen johto ei ole sitä hyväksynyt.

”Vanhemmat hyväksyivät eron heti.”

Jenna, 28, erosi vanhoillislestadiolaisuudesta yläkouluikäisenä. Hän oli päättänyt jo kauan ennen rippikouluikää, että haluaa erota. Rippikoulun jälkeen hän teki lopullisen päätöksen.

”Vanhemmat hyväksyivät eron heti. Siinä ei ollut mitään dramaattista. En ole koskaan ollut uskonnollinen”, Jenna kertoo.

Vanhempien oli helppo suhtautua päätökseen ymmärtäväisesti, koska myös kaikki Jonnan vanhemmat sisarukset olivat eronneet.

Jennan tavoin moni eroaa liikkeestä murrosiän kuohuissa.

Johanna Hurtigin mukaan vanhempien on ehkä jopa helpompi hyväksyä ero nuoruudessa kuin aikuisiällä.

”Mitä myöhemmin ero tapahtuu, sitä suurempi kriisi se on läheisille”, Hurtig kertoo.

Miten elämä sitten jatkuu perheessä lapsen eron jälkeen?

Ilmassa saattaa olla jännitettä. Eronnut saattaa kokea, ettei ole perheelleen enää yhtä tärkeä, läheinen tai mielenkiintoinen kuin ennen.

”Mutta vaikka uskonyhteys katkeaa, perheyhteys ei. Se vain heikentyy.”

Marin ja Jennan nimet on muutettu. Jutussa on käytetty lähteenä Maija-Leena Rovan Uskonsota keittiössä -teosta, ja juttuun on haastateltu lestadiolaisuuden kanssa tekemisissä olevia henkilöitä, jotka eivät halunneet nimeään julkisuuteen.

Juttu julkaistu 21.5. klo 8.12., juttua muokattu 26.5. klo 13.40: tarkennettu kohtaa, jossa kirjoitettiin lestadiolaisesta tulkinnasta syntien anteeksiantamisesta ja synnistä puhumisesta sen jälkeen.