Juha Leiviskän, 80, työpäivä alkaa kello 14. Päivärytmi muuttui vuosi sitten sen verran, että päivän pääateria siirtyi iltakahdeksasta iltapäivään. Leiviskä huomasi, että ulkona syöminen on aika paljon halvempaa lounasaikaan kuin työpäivän jälkeen.

Hän saa unta kahden tunnin pätkissä, ja uudelleen nukahtaminen on vaikeaa. Hän tähtää kahdeksan tunnin yöuniin, joten yö venyy väkisin aamupäivään. Sen jälkeen on vuorossa aamuvoimistelua, pakastemustikoiden sulatusta, ehkä vähän pianonsoittoa.

Sanomalehteä Leiviskä ei enää näe lukea, sillä tarkan näön alue on kadonnut.

Pianonsoittokin on käynyt hankalaksi, ja myös piirtäminen takkuaa. Jos kynän nostaa paperista, kestää aikansa saada viivan päästä kiinni. Näin käy, vaikka Leiviskän työpöytä on ympäröity hyvillä valaisimilla ja suurennusvälineillä.

Sisältö jatkuu mainoksen jälkeen

Eletty elämä näkyy Juha Leiviskän ja Vilhelm Helanderin arkkitehtitoimistossa. Nojatuolin nahka vetelee viimeisiään ja hyllyt pursuavat toteutuneita ja toteutumattomia suunnitelmia.

Sisältö jatkuu mainoksen alla

– Nuo pitäisi joskus selvittää, Leiviskä viittoo hyllyjen suuntaan.

Mutta ei vielä. Ensin täytyy tehdä työt alta pois.

– Työstä ei pääse eroon. Aina on jokin asia kesken, Leiviskä sanoo.

Isä jota ei ollut

Leiviskä syntyi Helsingissä, mutta vietti ensimmäiset neljä vuottaan Pietarsaaressa, jossa hänen yksinhuoltajaäitinsä oli opettajana. Vanhemmat erosivat, kun Juha oli vuoden ikäinen. Eropäätöksen teki äiti, ja isä avioitui pian toistamiseen.

Isä ei pitänyt yhteyttä Juhaan. Kun poika olisi halunnut tavata isänsä, vastaus tuli äidille postikortilla. "Juhalle ei pidä kertoa isästä, jota hänellä ei ole."

– Järkytyin lähinnä äidin järkytystä, sillä pärjäsin hyvin ilman isää. Suuri menetys minulle oli se, etten päässyt lapsena tekemisiin isän ihanien, monipuolisesti taiteellisten sisarusten kanssa.

Aikuisena Leiviskä oli jonkin verran yhteyksissä isänsä kanssa.

Työssä käyvän yksinhuoltajaäidin lapsi oli paljon itsekseen. Sen ajan hän täytti lukemalla, kuuntelemalla musiikkia radiosta ja kuljeskelemalla ympäriinsä.

Kun Juha oli viisivuotias, äiti sai opettajanpaikan Tampereelta.

Ensimmäinen asuinpaikka oli Hämeenpuiston pohjoispäässä suurehkon kivitalon pihasiivessä. Leiviskä kuvailee kodin yhdellä havainnolla.

– Päivänvalo tuli asuntoon vain heijasteena vastapäisistä ikkunoista.

Leiviskän arkkitehtuuri nojaa tähän myötäsyntyiseen valontajuun. Hänen tunnetuimpien töidensä, esimerkiksi Oulun Pyhän Tuomaan kirkon ja Vantaan Myyrmäen kirkon keskeinen rakennusmateriaali on juuri valo ja sen heijastukset.

Soitto helpotti tuskaa

Leiviskän nuoruuden suurin intohimo oli musiikki, jota hän kuuli radiosta, konserttisaleissa ja tuttavaperheiden luona. Äiti huomasi pojan kiinnostuksen ja hankki käytetyn pianon, kun Juha oli 12-vuotias.

Soitto alkoi sujua ja kappaleet vaikeutuivat. Juha olisi mielellään harjoitellut vaikka miten pitkään, mutta alakerran naapurit eivät olleet pianomusiikin ystäviä, vaan aloittivat pian kattoon koputtelun.

"Soitto helpotti tuskaani."

Äiti suri tilannetta, ja Juha yritti nopeuttaa ja tehostaa harjoitteluaan. Paine ja stressi johtivat siihen, että hommasta katosi ilo ja kädet kramppasivat. Samaan aikaan teini-ikäinen poika taisteli seksuaalisen heräämisensä kanssa. Hän ymmärsi olevansa homoseksuaali, mutta ei voinut kertoa siitä kenellekään.

– Soitto helpotti tätä tuskaani. Saatoin unohtaa sen hetkeksi.

Kun soittamisesta tuli ylisuorittamista, Leiviskä näki lopulta itsemurhan ainoaksi keinoksi päästä ulos mahdottomasta tilanteesta.

Ensin hän kuitenkin tarttui siveltimeen ja maalasi dramaattisen akvarellin, jossa hän makasi alasti mustan flyygelin päällä ja veri vuosi ranteista flyygelin koskettimille. Raastavin tunne purkautui taideteokseen, ja elämänhalu vei voiton kuolemanfantasioista.

Musiikin korvasi pian arkkitehtuuri.

– Pohjimmiltaan ne ovat sama asia. Musiikki on elämistä säveltiloissa ja arkkitehtuuri oikeissa tiloissa, mutta kummassakin on oleellista, miten siirrytään tilasta toiseen ja miten tilat liittyvät toisiinsa.

Haahuilu opettaa

Leiviskä kehitti arkkitehdin katsettaan tiedostamattaan koluamalla Tampereen tiet, talot ja sisäpihat.

– Tampere iskostui minuun vahvasti. Keskusta jugendtaloineen, koskenvarsi tehtaineen ja siltoineen. Ja vastapainona puutalokaupunginosat, niiden viihtyisät pihapiirit ja umpikorttelit. Äitini vei minua myös teatteriin ja konsertteihin. Bachin Matteus-passio Tampereen tuomiokirkossa oli hyvin vaikuttava yhdistelmä tilaa, musiikkia ja kuvataidetta.

Nuoruuden haahuilu opetti Leiviskälle, että arkkitehtuuri on tarkoitettu elettäväksi. Hyvin rakennettu kaupunki nojaa inhimilliseen mittakaavaan.

– Suomalaiset kylät tuhottiin siinä vaiheessa, kun mittakaavan alkoi sanella rekan kääntösäde.

"Arkkitehtuurin pitää svengata kuten musiikin. Muuten se on tylsää."

Kylien ja kauppaloiden inhimillisen rytmin syrjäyttivät 1960-luvulta lähtien tasatahtiset elementtilähiöt.

– Arkkitehtuurissa hurahdetaan helposti lyhytkestoisiin muoti-ilmiöihin. Tällaisten trendien myötä särkyy paljon ehjää miljöötä. Kun kylärakenne hajoaa, yhteisöllisyyttä on enää vaikea luoda.

Vaikka suuri osa arvokasta rakennusperintöä on menetetty, paljon on säilynytkin. Se on Leiviskälle yksi syy jatkaa työntekoa. Hän haluaa puolustaa inhimillistä elämäntapaa, josta vanhat korttelit, asemakaavat ja rakennukset todistavat.

Kirkot tehdään ihmisille

Ensimmäisillä palkoillaan Leiviskä hankki himoitsemansa flyygelin. Työssä hän ryhtyi toteuttamaan visiotaan historiaa kunnioittavasta nykyarkkitehtuurista.

Opintomatkoilla Keski-Euroopassa ja Italiassa Leiviskä ymmärsi, että arkkitehtuurin pitää svengata kuten musiikinkin. Muuten se on tylsää. Hän huomasi viihtyvänsä erityisen hyvin historiaa tihkuvissa kaupungeissa sekä keskiajan ja myöhäisbarokin voimakkaissa kirkkotiloissa.

Leiviskä nosti arkkitehtuurinsa johtotähdiksi perinteiset hyveet: valon, vaihtelun ja viihtyisyyden. Suomen kansallisbiografiassa häntä kiitetään suuri siitä, että hänen tematiikkansa poikkeaa jyrkästi 1970-luvulta alkaneesta arkkitehtuurin hälisevästä monimuotoisuudesta ja vilkkaista muotokokeiluista. Lyhyesti: Leiviskä ei mennyt muodin mukana.



Valo, vaihtelu ja viihtyisyys ovat Juha Leiviskän arkkitehtuurin kulmakivet.

Kirkollista arkkitehtuuria Leiviskä alkoi työstää heti uransa alussa. Käänteentekevä rakennus oli Oulun Pyhän Tuomaan kirkko ja seurakuntakeskus 1970-luvun alussa. Siinä hän toi barokin mestareiden ajattelun tähän päivään.

– Kirkkotilan pitää lohduttaa murheellisia. Siis pois kaikki uhkailu, syyllistäminen ja pimeys. Kirkon pitää olla sellainen, että ihmiset viihtyvät siellä.

Suomalaisessa kirkkoarkkitehtuurissa Leiviskän työpanos on ollut niin merkittävä, että hänelle on myönnetty teologian kunniatohtorin arvonimi.

– Mitä hirveästi ihmettelen! Kun minulta kysytään, uskonko Jumalaan, vastaan kyllä vain, mutta uskontojen vastakkainasettelu on järkyttävää. Se on johtanut siihen, että uskonnoista on tullut maailman tehokkain joukkotuhoase. Minulle Jumala on lähimmäisen rakkaudessa, kaikessa kauniissa ja hyvässä.

Vanhassa vara parempi

Leiviskä ei pidä ajatuksesta, että ihmisen pitäisi alkaa elää vanhana jotenkin toisin.

Hän itse on juurtuvaa sorttia, hän kiintyy paikkoihin, ihmisiin ja rutiineihin.

Senioriasumiseen Leiviskä suhtautuu epäillen. Parasta on, kun elämä jatkuu ennallaan niin pitkään kuin mahdollista.

– Olen hyvin iloinen, että talossani ei ole hissiä. Kiipeäminen pitää minut kunnossa. Mitä sitten tapahtuu, kun en enää pysty, se on sen ajan murhe.

"Tietokoneet tappavat. Jos alkaa heti piirtää valmista ratkaisua, siihen jämähtää."

Tietokonetta Leiviskä hyödyntää vain musiikin kuuntelussa.

– Opettajani Aulis Blomstedt korosti, että alussa pitää etsiskellä ratkaisua luonnostellen, tunnustella ja analysoida rakennuspaikan lähtökohtatilanne ja ne voimakentät, joita erilaiset ratkaisut synnyttävät. Tässä mielessä nuo tietokoneet tappavat aika paljon. Jos alkaa heti piirtää valmista ratkaisua, siihen jämähtää.

Leiviskä välttelee viriketulvaa ja tarpeetonta vaihtelua. Työ- ja velvollisuusmatkoja lukuun ottamatta hän matkustaa vapaaehtoisesti vain kerran vuodessa kesälomalle Urjalaan, jossa hän on viettänyt lähes kaikki elämänsä kesät.

Hyvä elämä koostuu yksinkertaisista asioista: yö-unesta, päivärutiinista, työstä ja muutamasta lomaviikosta. Tosin yksi toteutumaton unelma Leiviskällä on.

Enemmän aikaa musiikille

Vanhuuspäivillään Juha Leiviskä haluaa palauttaa mieleen nuorena osaamansa pianokappaleet. Jos aikaa olisi enemmän, hän haluaisi opetella improvisoimaan.

– Kävin nuoruudessani vain yksityisellä pianotädillä, ja minulta puuttuu vapaan säestyksen ja säveltapailun koulutus. Nyt kun en enää oikein näe nuotteja, improvisointitaidot tulisivat tarpeeseen.

Leiviskä aikoo antaa musiikille enemmän aikaa jäätyään eläkkeelle. Eläkkeelle jäämistä pidättelee toistaiseksi se, että ensin pitäisi tuntea itsensä vanhaksi.

– En ole vielä päässyt siihen. Luulen olevani nuorempi kuin olen. Tai koen olevani.

Lisäksi olisi hoidettava sovitut hommat.

– Ensi viikoksi on sovittu kokous rakennusvalvontaan Vantaalle, kun pitäisi toteuttaa yksi kaavanvastainen laajennus. Lemin kirkon korjaukset pitäisi hoitaa. Helsingin kaupungin pysäkkisopimus on päättymässä, ja olemme toimittaneet sinne uusia luonnoksia terminaalikatoksista. Tampereelle olen työstänyt alustavia suunnitelmia uuden taidemuseon toteuttamisesta ja Amurin alueen täydennysrakentamisesta.

Helanderin ja Leiviskän toimisto saa toistuvasti yhteydenottoja, kun vanhoja rakennuksia halutaan remontoida ja uudistaa vastaamaan nykyajan tarpeisiin. Leiviskä suhtautuu pyyntöihin ymmärtäväisesti, sillä talot on tehty elettäviksi ja käytettäviksi.

– Kyllä niihin ratkaisut löytyvät. Se, että rakennuksen käyttö voi jatkua, on tärkeä osa rakennussuojelua. Rakennuksesta ei saa tulla pelkkä arkeologinen nähtävyys, joka ei enää palvele ketään.

Käyttöiän pidentäminen vaatii tahtoa, luovuutta ja kekseliäisyyttä, oli kysymys talosta tai sen tekijästä.

Artikkeli on julkaistu ET-lehden numerossa 19/2016.

Katso video! Juha Leiviskä soittaa pianoa kesähuvilallaan

