Mikael af Hällströmillä on tummansininen pikkutakki, raidallinen kauluspaita ja taskuliina.

Hän on 33-vuotias tiiminvetäjä Metso-konsernin rahoitusosastolla. Hänellä on kaksi alaista ja työpiste pääkonttorissa, Fabianinkadulla Helsingissä.

Pian yritys muuttaa reilun kilometrin pohjoiseen, uusiin tiloihin Sanomataloon. Af Hällström on siitä tyytyväinen.

”Nämä on vanhat ja epäkäytännölliset tilat.”

Neuvotteluhuoneen seinät on paneloitu, parkettilattia notkahtaa jalan alla.

Af Hällströmin koti on Punavuoressa. 27 neliötä, pieni parveke ja avara näkymä. Viikonloppuisin yksiössä asuu myös vaimo, Anmari. Viikot hän opiskelee Vaasassa.

Heistä tuli aviopari vuosi sitten, ja sen jälkeen vaimonkin nimi lisättiin arvokkaalta näyttävään punakantiseen kirjaan, jota voi ostaa Akateemisesta kirjakaupasta.

Gift 6.6.2015. Anmari Anette Fors.

Mikaelin nimi painettiin kirjaan heti kun hän syntyi.

Mikael Henrik Gustaf. Diplomi-insinööri Gustaf Carl Henrik Carlsson af Hällströmin ja rouva Aila Helinä Marita Amalia Hynnälän poika.

Ja keväällä 2009, kun hän valmistui kauppatieteiden maisteriksi, tietoja päivitettiin.

Ekonomie magister.

Aateliset ovat aina pitäneet tarkkaa kirjaa itsestään.

Punakantinen kirja on aateliskalenteri. Virallisesti Suomen ritariston ja aatelin kalenteri. Siihen on listattu nyky-Suomen aatelisto: 175 sukua, kuutisentuhatta ihmistä.

Ehrnrootheja, Aminoffeja, Granfeltejä, von Knorringeja.

Rosenlewejä, Snellmaneja, Wasastjernoja, Wuorenheimoja.

He ovat väkeä, joka on aikanaan korotettu korkeimpaan säätyyn. Ruotsin vallan aikana tai myöhemmin Venäjän vallan aikana. Joku suvun jäsenistä on tehnyt merkkitekoja, ja hänet on palkittu siitä aatelisarvolla.

Ja koska aatelisarvo periytyy, näitä jalosukuisia on yhä joukossamme.

Mikael af Hällström on aatelinen, koska hänen esi-isänsä oli tiedemies, fysiikan professori ja Turun akatemian rehtori Gustav Hällström. 1830-luvulla keisari Nikolai I myönsi Hällströmille aatelisarvon.

Siihen aikaan tunnustus oli merkittävä, ihan käytännössä. Aatelisto oli yhteiskunnan yläluokka, sillä oli valtaa ja etuoikeuksia.

Aatelismiehet saivat osallistua valtiopäiville ja vaikuttaa lainsäädäntöön. He saivat nimityksiä korkeisiin virkoihin, heitä verotettiin vähemmän kuin muita.

He kuuluivat seurapiireihin.

1800-luvulla jokainen korkea virkamies ja rikkaampi professori järjesti suuret tanssiaiset vähintään kerran talvessa. Se kuului tapoihin. Seurusteltiin, tanssittiin katrillia, juotiin punssia, syötiin kaviaaria. Väsymykseen asti.

Viime viikkoina täällä on ollut helkkarin paljon yksityisiä tanssiaisia, dosentti Adolf Ivar Arwidsson kirjoitti Turusta helmikuussa 1814. Viime viikolla niitä oli joka päivä.

Siitä on kaksisataa vuotta.

Etuoikeuksia ei enää ole, eikä suoranaisesti valtaakaan. Mutta aatelisia on – ja yksi paikka, jossa säädyllä on yhä merkitystä.

Taloa ei heti huomaa, vaikka se on Aleksanterinkadun varrella, keskellä Helsinkiä. Julkisivua peittää puistikko, suuret koristeomenapuut ja suihkulähde.

Komea talo se kuitenkin on, oikea uusgoottilainen linna. Punatiilinen julkisivu, korkeat valkoiset ikkunakaaret, katolla vaakunaveistos.

Talo on Ritarihuone.

Se rakennettiin vuonna 1862 juuri näille aatelisille. Ja täällä he edelleen kokoontuvat. Joka kolmas vuosi he järjestävät aateliskokouksen, jossa sukujen päämiehet istuvat.

Kokouksessa puhutaan arvokkaasti. ”Korkeasti jalosukuiset herrat kreivit ja vapaaherrat, jalosukuiset herrat ritaris- ja aatelismiehet”, puheenjohtaja sanoo aluksi.

Salin seinillä roikkuvat sukujen vaakunat. Seinäkello on Albert Edelfeltin suunnittelema. Tuolit ovat numeroidut ja sukujen mukaan nimetyt.

Frih 61. Adel. 276.

Tavallisena tiistaipäivänä sali on suljettu. Portaikon eteen on vedetty rautaportti.

Mutta kirjasto on auki. Sinne pääsee kanslian kautta.

Kanslian takaosassa on työhuone, jossa pidetään huolta sukuluetteloista. Kuka on syntynyt, kuka kuollut? Kuka mennyt naimisiin, kuka eronnut? Kuka perinyt aatelisarvon, kuka menettänyt sen?

Tätä kaikkea varten on oma työntekijä, sukututkija. Ritarihuonegenealogi, kuten titteli kuuluu.

Hänen toimenkuvansa määriteltiin vuonna 1878: ”omistautua päivittäin herkeämättä huolehtimaan” Ritarihuoneen suvuista.

Silloin myös valittiin ensimmäinen genealogi. Hän oli professori Johan Reinhold Aspelin. Hän sai työn, koska oli ”jo omistautunut yksitoikkoisiin tehtäviin ja tutkimuksiin ja osoittanut taipumusta niihin”.

Johanna Aminoff-Winberg on tietoinen virkaveljensä meriiteistä. Hän on kirjoittanut niistä Ritarihuoneen historiakirjaan.

Aminoff-Winberg istuu tammipöytänsä ääressä. Tietokone, näppäimistö. Vanhoja kirjoja, kellastuneita sivuja.

Tässä hän päivittää sukuluetteloita. Kattaviin sukutauluihin ja aateliskalenteriin, joka julkaistaan joka kolmas vuosi. Tuorein painos on tältä vuodelta mutta seuraava on jo tekeillä. Aminoff-Winberg hankkii sitä varten tietoja.

Hän postittaa lomakkeen jokaiselle aateliselle ja pyytää tarkistamaan henkilötiedot, korjaamaan ja täydentämään. Se tarkoittaa tuhansia kirjeitä.

Hän selaa sanomalehdet, ainakin Helsingin Sanomat ja Hufvudstadsbladetin, ja katsoo kuolleet ja syntyneet.

”Jaa”, hän sanoo. ”Mä otinkin kotoa sunnuntain lehden.”

Hän nostaa käsilaukkunsa lattialta.

”Siinä oli pikkuinen Cedric Alex… Niin nyt mä kirjoitan, että hän on syntynyt ja pistän kysymysmerkin, että missä.”

Lehtileike löytyy: Cedric Alex. Syntynyt 8.5. Kastettu 13.8. Lyckliga och tacksamma föräldrar Anna-Sofia och Christoffer Ehrnrooth.

”Täytyy ehkä olla vähän erikoinen luonne, että jaksaa etsiä tietoja. Ja iloita niistä.”

Mutta miksi kaikki tämä vaiva?

Vuosisatoja sitten luettelo oli tärkeä. Sen perusteella sai etuuksia ja vaikutusvaltaa. Mutta nyt?

Viimeisetkin erioikeudet kumottiin 1990-luvulla. Laki säätyjen erioikeuksien lakkauttamisesta tuli voimaan 1. elokuuta 1995. Tosin silloinkin käytännössä vain tarkistettiin, ettei minkäänlaisia etuuksia enää ollut.

Nyt kyse on lähinnä perinteen vaalimisesta. Ja siitä yhdestä oikeudesta, yhdestä ainoasta, joka aatelisilla vielä on.

He saavat pitää juhlia Ritarihuoneella.

Konsertteja talossa järjestävät muutkin, mutta omia juhliaan saavat pitää vain aateliset.

Mikael af Hällström ja Anmari Fors vihittiin Ritarihuoneella.

Sali oli iso ja vieraiden joukko pieni – vain kymmenen henkeä – mutta Ritarihuoneeseen päädyttiin, ”kun se kerran oli mahdollista”.

Sukututkija Johanna Aminoff-Winberg on aatelinen itsekin, isänsä puolelta. ”Winberg ei ole aatelinen vaan porvarillinen.” Hänen miehensä.

Aminoffin esi-isä on inkerinmaalainen käskynhaltija Feodor Gregorjevitj Aminev. Hän eli 1600-luvun alussa.

Mutta samassa suvussa on myös vapaaherroja ja kreivejä. Haaroja, jotka ovat saaneet tällaisen ylennyksen.

Aatelisillakin on arvojärjestyksensä, ja tarkka onkin. Ylimpänä ovat kreivilliset suvut, niitä on yksitoista. Sen jälkeen tulevat vapaaherrat, kuutisenkymmentä sukua, ja lopuksi ihan tavalliset aateliset, ”ritari- ja aatelismiehet”.

Aminoff-Winberg siis kirjaa aateliskalenteriin aina myös itsensä. Mutta hänen kolmea poikaansa ei kalenterista löydy: aatelisarvo periytyy ”vain mieslinjaa pitkin”. Tytär perii isänsä arvon, mutta tyttären lapset eivät peri äitinsä arvoa.

Lapset kuuluvat isänsä sukuun, sanoo ”mannermainen perinne”, eikä siitä luovuta.

Ritarihuoneella naisen paikan sanelee aviomies ja tämän asema. Nykymaailman kotkotuksia ei paljon kuunnella.

Jos ei-aatelinen nainen menee naimisiin aatelismiehen kanssa, hän saa aatelisarvon. Mutta jos hän eroaa, hän menettää sen.

Jos hän jää leskeksi, arvo säilyy. Mutta jos hän menee uudestaan naimisiin, se otetaan pois.

Jos nainen on aatelinen, kuten Johanna Aminoff-Winberg, mutta mies ei, tästä ei tule avioliiton jälkeenkään aatelista.

Ja aateliskokoukseen nainen ei voi osallistua, ei missään olosuhteissa.

Mutta maaliskuussa tulee voimaan tasa-arvoinen avioliittolaki, myös Ritarihuoneella, ja sen jälkeen aatelismies voi mennä naimisiin miehen kanssa. Mitäs sitten tehdään?

Siirtyykö aatelisarvo mieheltä miehelle?

Ei siirry, sanoo Aminoff-Winberg. ”Ja tää on nyt ihan tuore päätös.”

Entä adoptiolapset? Perivätkö he arvon?

”Eivät. Ja se on minusta hyvin hankala juttu.”

Samassa perheessä voi siten olla aatelisia lapsia ja ei-aatelisia lapsia, biologisia ja adoptoituja.

Se hiertää sukututkijan mieltä.

”Mutta tämä on aateliskokouksen päätös. Herrat ovat näin päättäneet.”

Jos Mikael af Hällström olisi syntynyt parisataa vuotta aiemmin, hän todennäköisesti harrastaisi miekkailua. Myös ratsastus ja tanssi olisivat tärkeitä.

Seitsemänvuotiaana hän olisi saanut miekan, oman huoneen, miespuolisen palvelijan ja kotiopettajan. Toki perheen olisi pitänyt olla vauras.

Hän viihdyttäisi vieraita illanvietoissa. Hän ehkä laulaisi, soittaisi luuttua tai cembaloa, miksei viuluakin.

Hänessä olisi maailmanmiehen olemusta, siihen hän aatelisnuorena pyrkisi. Hän olisi lukenut, sivistynyt ja vakavarainen. Hänellä olisi hyvä valtion virka.

Hän osaisi kirjoittaa hienoja kirjeitä. Ranskaksi, saksaksi, mielellään myös italiaksi, englanniksi ja espanjaksi. Juuri kirjeitä hän olisi harjoitellut sinnikkäästi, sillä formaatteja oli paljon ja ne kaikki piti hallita. Onnittelukirje, lohdutuskirje, pyyntökirje, kiitoskirje, valituskirje, uutiskirje… Ulkoasu, sanasto, sisältö.

Tämä oli aateliselle tärkeä taito.

Mutta 1980-luvun lopun Tapiolassa pojat eivät kirjoittaneet kirjeitä.

Mikael halusi poliisiksi. Lukioikäisenä hän kiinnostui sijoittamisesta. Isä oli innokas sijoittaja, hän antoi Mikaelille pienen pesämunan. Mikael seurasi pörssikursseja tiiviisti.

Ennen armeijaa Mikael ryhtyi vartijaksi. Siinä hän näki, millaista poliisin työ on: aika paljon juoppokuskin hommaa. Ei se ollut häntä varten. Hän pyrki yliopistoon ja teki gradunsa kauppatieteistä: Pääomasijoittajan hallitustyöskentely ja sijoitusseuranta.

Isä oli kiinnostunut juuristaan, ja historiasta yleensä. Hän toimi sukuyhdistyksen puheenjohtajana ja vei lapsia sukukokouksiin. Kirjahyllystä löytyi sukukronikka.

Mikael kuunteli ja luki sen verran, että suvun vaiheet tulivat pääpiirteittäin tutuiksi. Hän osaa vastata, jos joku kysyy.

Ja aika usein joku kysyy. Sukunimi ja varsinkin af-etuliite herättävät kiinnostusta. Joku aatelinen vai…

Mutta muuten hän ei asiasta juuri välitä.

”En mä koe, että olisin itse kauheasti tehnyt sen eteen”, hän sanoo.

”Ihan hienoa, että on tällainen historia ja näin. Mut onks se sit niin erikoista?”

Vaimo voisi hänen puolestaan olla edelleen Fors, ja häätkin olisi voitu järjestää muualla.

Mutta hän luulee, että se kaikki oli isälle tärkeää.

Aatelisliiton Nuorisoklubiin hän kuitenkin kuuluu.

”Onks se jäsenmaksu kolme euroa vuodessa.”

Kun on jäsen, saa kutsun nuorten aatelisten itsenäisyyspäiväjuhliin Ritarihuoneelle.

Siellä tanssitaan ja syödään hienosti pitkissä pöydissä, kuunnellaan puheita ja vaihdetaan kuulumisia. Frakit ja iltapuvut päällä.

”Tykätään vaimon kanssa käydä sellaisissa juhlissa.”

Lina Munsterhjelm ei ole kuullut koko järjestöstä. ”En mä tiedä edes, mihin mun pitäis kuulua!”

Silti hän on saanut kutsuja itsenäisyyspäivän juhliin. Niitä saavat muutkin aatelisnuoret kuin klubin jäsenet. Nuori tarkoittaa alle 35-vuotiasta.

Lina Munsterhjelm on 29.

Suomen Aatelisliiton Nuorisoklubi on salaperäinen seura. Ei nettisivua, ei Face-book-sivua, ei hakutuloksia. Todellinen sisäpiiri.

Munsterhjelm ei ole mennyt juhliin.

”Ehkä ruotsin kieli on yksi asia. Ja toisaalta tuntuis turhalta korostamiselta.”

Suuri osa Suomen aatelisista on suomenruotsalaisia. Munsterhjelm on täysin suomalainen.

”Yritin miettiä, onko mun elämässä jotain, joka johtuisi aateluudesta.”

Munsterhjelm on vanhasta suvusta. Turun hovioikeuden varapresidentti Anders Munster aateloitiin 1726.

”En erottanut yhtään asiaa.”

Munsterhjelm on opettaja. Hän opettaa biologiaa ja maantietoa Espoon keskuksessa, yläkoulussa.

Hän on harrastanut joukkuevoimistelua 20 vuotta, valmentanutkin. Hän kuuluu partioon. Hänellä on aina kiire.

Hän asuu 1970-luvun kerrostalossa Olarissa. Kaksiossa, jonka isän kanssa remontoi.

Asunto on avara ja valoisa. Avokeittiö ja valkoinen parketti. Pölyä ei hiukkastakaan.

Hän miettii vielä. Olisiko mitään, mikä johtuisi taustasta?

Käytöstapoja kyllä paukutettiin pienenä, Linalle ja siskolle. Syötiin monilla aterimilla, tarjoiltiin vasemmalta, katettiin kahvipöytään kupit ja aluslautaset.

Mutta se oli äiti, joka tapoja vahti. Ja äiti on Erkamo.

Koulutusta arvostettiin ja sukutarinoita kerrottiin, mutta se oli äidille yhtä tärkeää kuin isälle. Äiti on arkkitehti, isä diplomi-insinööri.

Isä tosin piti sormessaan sinettisormusta, ja pitää yhä. Siinä on suvun vaakuna; kruunu, miekka ja lehvä.

”Kun sisko täytti 30, hänellekin luvattiin sinettisormus.”

”Mutta eipä ole kuulunut.”

Lina Munsterhjelm asuu kaksiossaan yksin. Hän elää omalla palkallaan ja päättää itse menoistaan.

Aikanaan sellainen ei olisi tullut kysymykseenkään.

Aatelisneidon tärkein tavoite oli päästä hyviin naimisiin. Menestyä ”aristokraattisilla avioliittomarkkinoilla”. Siihen koko kasvatus tähtäsi. Vaimona hän sitten totteli, palveli ja tuki miestään. Oli tälle ”sydämen lohtu ja silmän ilo”.

Naimattomat naiset olivat ongelma. Kuka heidät elättäisi?

Ratkaisuksi keksittiin Aatelinen neitsytapulaitos. Se perustettiin vuonna 1855, ja jo seuraavana syksynä matrikkeliin merkittiin ensimmäiset neidot. He saivat taloudellista tukea, eläkettä.

”Aatelisneitsyt”, Munsterhjelm sanoo.

Aivan, aatelisneitsyt tai laitosneitsyt. Sillä tavalla naimattomia naisia kutsuttiin.

Päivä oli tiistai, 18. syyskuuta 1906. Nimipäiväänsä vietti Metodius. Aatelisto oli kokoontunut Ritarihuoneelle. Miehiä tummissa takeissaan.

Pöydät, pulpetit, oli järjestetty puoliympyrän muotoon. Edessä oli koroke. Sillä seisoi vapaaherra Viktor Magnus von Born. Hänellä oli aatelisunivormu: pitkä takki, kultainen nappirivi ja pystykaulus. Hihansuissa siniset käänteet.

Von Born oli kokouksen puheenjohtaja, maamarsalkka. Sen merkkinä oli pitkä sauva.

Salissa oli naisiakin. He seisoivat ylhäällä parvella, katsomassa.

Hetki oli historiallinen. Tänään, tässä istunnossa, aatelisto luopuisi vallastaan. Se jättäisi asemansa, joka sillä oli ollut vuosisatoja.

Säätyvaltiopäivät olivat koolla viimeisen kerran. Lokakuun 1. päivänä tulisivat voimaan lakimuutokset: eduskunnasta tulisi yksikamarinen ja äänioikeudesta yleinen.

Aatelisto kannatti uudistusta. Se luopui privilegioistaan ”iloisin mielin”.

Vapaaherra Magnus Mikael von Kothen oli kuitenkin pitänyt uudistusta virheenä. Hänestä se perustui ”sille täysin väärälle periaatteelle, että kaikille kansalaisille kuuluvat yhtäläiset oikeudet”.

Puheenjohtaja von Born piti salissa jäähyväispuhetta.

”Korkeasti jalosukuiset ja Jalosukuiset Herrat Kreivit, Vapaaherrat, Ritaris- ja Aatelismiehet!”

”Muutaman ohi kiitävän minuutin kuluttua on ruotsalais-suomalaisen säätyeduskunnan taru päättynyt, ja me melkein kuulemme havinan, kun historian lehdet kääntyvät.”

Ne kääntyivät. Seuraavan kevään eduskuntavaaleissa äänioikeus oli kaikilla: myös työläisillä, torppareilla ja naisilla.

Lähteinä käytetty myös kirjoja Huoneentaulun maailma, Kasvatus ja koulutus Suomessa keskiajalta 1860-luvulle (toim. Jussi Hanska ja Kirsi Vainio- Korhonen) sekä Ritarihuone ja Suomen aatelissuvut (toim. Johanna Aminoff-Winberg).