Kun Suomi menetti yhden AAA-luottoluokituksistaan, silloin herätyskello soi tosi kovaa ensimmäisen kerran. Mutta vaikea kehitystä oli enää nopeasti ja tehokkaasti korjata. Hallituksen taival oli päättymässä, pari puoluetta irtautumassa hallitusvastuusta ja jopa pääministeri hakeutumassa toisiin tehtäviin, mm. talouspolitiikan kokonaiskuvasta vastaavaksi komissaariksi Euroopan Unioniin.

Vaikea korjata siksikin, että perussuunta oli määräytynyt jo kauan sitten, Jyrki Kataisen ja Jutta Urpilaisten budjettipolitiikan seurauksena. Oli syöty enemmän kuin tienattu. Oli luotettu suhdannekäänteen tuovan valoa kehitykseen. Oli jouduttu toteamaan hallituspohjan estävän tehokkaan työskentelyn. Ja ehkä senkin voi sanoa, että otteista paljastui kokemattomuutta, talous- ja finanssipolitiikan tutkimuksen ja teorioitten antamaa viisautta. Niin sitten Suomi romahti.

Uusin naula lyötäneenn nyt, kun Euroopan Komissio antaa Suomelle vakavan varoituksen ja kehoituksen ryhtyä nopeisiin ja tehokkaisiin toimiin tilanteen korjaamiseksi ja suunnan muuttamiseksi. Eikä ihme; olihan budjettivaje selvästi yli vakaussopimuksessa määritetyn 3 prosentin rajan ja valtion velka puolestaan noussut yli 60 prosentin. Komissaari Katainen oli siis komissaarinaja jopa Komission varapuheenjohtajana antamassa tuomiota pääministeri Kataisen ja valtiovarainministeri Urpilaisen aiemmille toimille. Pientä irvikuvaa tilanteessa kiistatta on – varsinkin historiankirjoitusta ajatellen.

Nyt ollaan tekemässä maalle uutta hallitusta. Sen tehtävänä on monen muun lisäksi mutta varsin keskeisellä sijalla pitää huoli siitä, että kestävyysvaje ja valtiontalouden tasapaino saadaan kuriin. Tehtävä ei ole helppo, oltakoonpa miljardiluvuista sitten jossakin määrin eri mieltä. Mutta eräs seikka on selvä: Vaikeuksian suuruusluokat ovat sellaisia, ettei niitä ratkota ilman tehokkaita toimenpiteitä, ja ne puolestaan vaativat uudelta hallitukselta kolmea ominaisuutta: päätöskykyä, päätöskykyä ja päätöskykyä. Jos hallitustunnustelija Juha Sipilän otteista jotakin voi päätellä, tämän hän on ymmärtänyt. Ja ilmeisesti hän on saanut hallituspuolue-ehdokkaat ymmärtämään tämän saman. Miesmuistiin – ja minunkin poliittinen muistini on yli puolen vuosisadan mittainen – ei tämän tapaista tehokasta ja määrätietoista toimintaa ole hallitusta muodostettaessa viety aikakirjoihin.

Tekisi mieli kirjoittaa jokunen sana syömävelan ja investointivelan vaikutusten välisestä erosta talouskehitykseen. Mutta olkoon. Se on hyvää, että verotuksen päälinjasta näyttää vallitsevan yksimielisyys; veroastetta ei tule enää nostaa – rakennekysymykset ovat hienosäädölle pientä liikkumavaraa antava detalji. Mistä leikataan ja millä aikataululla, sitä nyt seurataan jopa laajoissa kansalaispiireissä. Toivottavasti 1990-luvun alun virheitä ei enää toisteta. Miten byrokratiaa ja säännösviidakkoa osataan purkaa, se kuuluu ydinongelmiin. Ja niin edelleen.

Työryhmät tekevät työtään – niitten peruslinjojen puitteissa, joista näyttää vallitsevan laaja sopu. Se ainakin antaa toivoa ja lupaa hyvää. Eräs keskeinen tavoite nimittäin siintää edessä: Kaksi talouspolitiikan varoitusta on jo saatu ja kolmas tulee kyetä välttämään; olkoon se sitten IMF:n EKP:n tai jonkun muun kansainvälisen elimen puuttuminen tekoihin ja päätöksiin, joiden pitäisi olla ihan omiamme.