Kehitys Suomen työmarkkinoilla on ollut viimeisen 30 vuoden aikana surkea. 1980-luvun lopulla tasapainotyöttömyys oli noin 2,5 %. Nyt sen oletetaan olevan noin 7,5 %. Erotus on 130 000 henkeä. Se vastaa kustannuksiltaan sadantuhannen ihmisen palkkaamista kuntiin.

Tämä on itse asiassa aivan hirveä asia. Paitsi, että se on inhimillisesti kallista, se on syy siihen, ettei Suomessa voida pitää yllä sellaista hyvinvointivaltiota, johon muut pohjoismaat pystyvät. Erityisesti vasemmistolaisten luulisi olevan tästä huolestunut.

Nyt muuten ollaan tasapainotyöttömyyden alapuolella. Pessimistien ennuste on, että käy samoin kuin vuosina 2007-2008. Syntyy palkkainflaatio, kun yrityksen alkavat kilpailla työvoimasta ja sisäinen revalvaatio heikentää Suomen kilpailukykyä. Palkkojen nousu päättyy, kun työttömyys on noussut kunnolla tasapainotyöttömyyden yläpuolelle. Samanaikaisesti kansainvälinen noususuhdanne päättyy. Kilpailukykynsä menetetty Suomi juuttuu uudestaan vuosia kestävään lamaan, koska ei ole keinoa palauttaa ylikuumenemisen mukaista palkkatasoa normaali-aikoja vastaavaksi. Ennen olisi devalvoitu, mutta sitä keinoa ei enää ole.

Olisi siis välttämätöntä uudistaa työmarkkinoita niin, että pääsemme alempaan tasapainotyöttömyyteen – ei vain vähän alempaan vaan selvästi alempaan. Sen mikä oli mahdollista 1980-luvulla pitäisi olla mahdollista nytkin, kun suomalaiset ovat paitsi paremmin koulutettuja, myös terveempiä.

Asian korjaaminen kuuluisi työmarkkinajärjestöille, mutta niistä ei näytä siihen olevan. Konsensukseen perustuva päätöksenteko toimi hyvin niin kauan, kun voitiin jakaa lisää hyvää kaikille, mutta nyt kun pitäisi osata valita huonon ja vielä huonomman väliltä, kaikkien osapuolten veto-oikeus kaikkeen merkitsee lukitsee tilanteen.

Hyvä on, eläkeuudistus saatiin aikaan, mutta vain koska nuoret ikäluokat eivät olleet päätöksenteossa edustettuina eikä heillä siksi ollut veto-oikeutta. Niinpä leikattiin sopuisasti nuorten eläkkeitä ja jätettiin minun ikäisten eläkkeet koskematta.

Työmarkkinajärjestöjen päätöksentekokykyä vaikeissa asioissa heikentää lisäksi niiden sisäinen valtataistelu. Jos joku nostaa päänsä jouksuhaudasta, häntä ammataan selkään – omat ampuvat takaapäin.

Kysymys maahanmuuttajien työllistämisestä on monitahoinen asia, mutta onko todella erovaatimuksen paikka, jos joku uskaltaa olla asiasta samaa mieltä talousnobelistin kanssa?

On kai selvää, että olematon suomenkielen taito on haitta työelämässä. Jos tätä ei voi kompensoida mitenkään – esimerkiksi palkalla – maahanmuuttajan on vaikea päästä töihin.

Kun kielletään maahanmuuttajaa myymästä työtään kantasuomalaista halvemmalla, kumpia siinä suojellaan, maahanmuuttajia vai kantasuomalaisia?

Masentavinta on, ettei keskustelussa esitetty mitään ratkaisua siihen, miten sitten humanitaarisin perustein maahan tulleet voisivat päästä töihin. Persuhenkisesti julistettiin, että menkööt ensin koulunpenkille opiskelemaan suomea ja palatkoon työn hakuun vasta, kun puhuvat kieltä sujuvasti. Ei suoraan sanoakseni kuulosta kovin suvaitsevaiselta. Sitä paitsi kielitaito karttuu paremmin töissä kuin kotona löhötessä.

Vähän jeesustelua on sanoa, ettei keilitaidon puuttuminen voi olla peruste maksaa alempaa palkkaa. Kuitenkin ihan virallisesti ruotsin kielen osaamattomuus on peruste maksaa huonompaa palkkaa. ( kts. kielilisä)

Nuoria kuitenkin saa ottaa töihin harjoittelijapalkoilla.

Käytännössä ulkomaalaistaustaisille kuitenkin maksetaan huonompaa palkkaa. Tämän tekee mahdolliseksi se, että joillakin aloilla –esimerkiksi rakennuksilla – käytännön palkat ovat selvästi TESin taulukkopalkkoja korkeammat. Niinpä maahanmuuttajia on runsaasti töissä, joilla kielitaidon puutteesta koituvan haitan saa laillisesti kompensoida pienemmällä palkalla, esimerkiksi talonrakentamisessa, taksikuskeina ja siivoojina. Lisäksi maahanmuuttajissa on paljon yrittäjiä, koska yrittäjä tuloa ei mikään säätele.

Persuhenkisille tämä tietysti sopii: maahanmuuttajat ovat tervetulleita työvoimapula-aloille, mutta muilla aloilla vallitkoon periaate ”Suomalaiset ensin!” Ehkä juuri siksi keilitaidon kompensoimista palkkatuella ei tuotu esille, vaikka se olisi ratkaisuna aika luonteva. Silloinhan ei suojeltaisi kantasuomalaisia maahanmuuttajien kilpailulta.

Kukaan tuskin haluaa maahan maahanmuuttajista muodostuvan työssä käyvien köyhien alaluokkaa. Sivistynyt ratkaisu ongelmaan ei kuitenkaan ole se, että eristetään maahanmuuttajat työttömien alaluokaksi, vaan se, että tuetaan heidän työllistymistään palkkatuella, joka kompensoi puuttuvaa kielitaitoa. Sitä käytetäänkin, mutta se on keinona kovin kankea ja sitä paitsi nykyisellään aivan liian suuri. Ei se kielitaidon puute sentään niin iso haitta ole. Tuettakoon maahanmuuttajien työllistymistä automaattisella pienellä palkkatuella, jota ei tarvitsisi erikseen hakea.

Sivuhuomautus: kannatan automaattista palkkatukea vain humanitaarisin perustein maahan tulleille, joiden työllistämisestä meillä on vastuu ja joiden työllistämättä jättäminen tulee meille kalliiksi. Kannatta myös ovien avaamista työperäiselle maahanmuutolle, mutta en halua, että tätä ryhdyttäisiin subventoimaan automaattisella palkkatuella.

Keskustelu pienyritysten irtisanomislaista oli yhtä masentavaa. Vastaanpanijoita ei tuntunut kiinnostavan alkuperäinen ongelma, jonka mukaan pienyritykset välttelevät työntekijöiden palkkaamista pelätessään virherekrytoinnin kalliita kustannuksia tai heidät pakotetaan rekrytoinneissaan hyvin valikoiviksi (=syrjiviksi). Siitä tuntui olevan taloustieteilijöidenkin keskuudessa erimielisyyttä, parantaisiko tämä keino työllisyyttä. Tuottavuutta sen sinänsä uskottiin nostavan, kun saataisiin paremmin yhdistetyksi oikeat henkilöt oikeisiin työpaikkoihin.

Antti Rinne kuitenkin yritti esittää edes jotain positiivista: valtion – tietysti valtion! – palkkaamia juridisia neuvonantajia pienyrityksille irtisanomistilanteissa, koska nämä kaupunkitarinat katastrofaalisista tapauksista johtuivat usein siitä, että täysin perusteltu irtisanominen oli vain tehty virheellisesti. Itse esitin tällä blogilla vaatimattomammin, että Suomen yrittäjät avaisivat neuvontapalvelun.

Olennaista näissä molemmissa asioissa on se, ettei hyvää kompromissia edes yritetty etsiä. Jos vastakkain on työsuhteen turvallisuus ja työllisyys, pitäisi etsiä kompromisseja, jossa pienellä uhrauksella turvallisuudesta saavutaan suuri lisäys työllisyydessä – tai vielä paremmin niin, että pieni uhraus turvallisuudessa kompensoidaan toisella uudistuksella, joka parantaa turvallisuutta vaarantamatta työllisyyttä. Näin työllisyys paranisi ilman turvallisuuden heikkenemistä.

Näiden kahden pienen asian käsittely ei oikein luo uskoa siihen, että työmarkkinajärjestöt osaisivat käsitellä isompia haasteita. Niitä kuitenkin riittää.

Työpaikkoja pitäisi vaihtaa enemmän

Aloitetaan helpommasta päästä.

Työntekijät eivät jakaudu yksiulotteisesti hyviin ja huonoihin vaan yksi on hyvä yhdessä tehtävässä ja toinen toisessa. Siksi olisi tärkeätä sekä tuottavuuden että työviihtyvyyden kannalta, että ihmiset päätyisivät tehtäviin, joissa juuri he ovat hyviä.

Niinpä olisi hyvä, jos meillä huonoksi osoittautuneita työsuhteita purettaisiin herkemmin eli että olisi enemmän irtisanomisia ja irtisanoutumisia ja vastaavasti työttömyysjaksot olisivat lyhyempiä – siis vähän niin kuin Tanskassa.

Jos henkilö havaitaan olevan varsin soveltumaton työhönsä, olisi hyvä, että hän vaihtaisi johonkin toiseen työhön ja joku toinen tulisi tekemään hänen työtään. Ison yrityksen sisällä tämä voi tapahtuakin, mutta usein se oikea työpaikka olisi toisessa yrityksessä ja se oikea työntekijä hänen nykyiseen työhönsä ei olisi vielä yrityksen palveluksessa.

Laki ei suosi tämän kaltaista työpaikan vaihtamista. Tapahtuu se kumman aloitteesta hyvänsä, irtisanomisena tai irtisanoutumisena, seurauksena on pitkä karenssi. Tämä jäykistää työmarkkinoita. Ei hyvä. Ei ihme, että helpompaa irtisanomista pelätään. Koko karenssipolitiikan käytäntöjä pitäisi pohtia – tietysti osana isompaa muutosta.

Nyt saimme lukea, että vaikka SAK:n mielestä olisi syrjintää, jos yrityksen koko vaikuttaisi oikeuteen irtisanoa henkilöitä, työntekijän ikä olisi hyvä ja syrjimätön peruste. Muodollisesti ei kuitenkaan ikä vaan työsuhteen pituus, mutta 25-vuotiaalla ei kuitenkaan voi olla takanaan 30 vuoden työsuhdetta, joten iästä siinä on kysymys. Esityksen sitominen iän sijasta työsuhteen pituuteen tekee siitä vain entistä haitallisemman. Ei pidä vaihtaa työpaikkaa! Lisää haitallisia jäykkyyksiä!

Ruotsissa tällainen last in first out -periaate kuitenkin on, mutta Ruotsissa moni muukin asia on työmarkkinoilla toisin. Esitys olisi harkinnan arvoinen osana kokonaisuutta, jossa nuorisotyöttömyyttä vastaavasti alennettaisiin, mutta ei irrallisena, nuorten asemaa entisestään heikentävänä.

SAK:n esittämä uudistus alentaisi syntyvyyttä edelleen, koska monet hankkivat lapsia vasta, kun perheen taloudellinen tilanne on turvattu. Silloin se on kuitenkin biologisista syistä myöhäistä.

Huonotuottoinen työvoima

Se iso ja hankala kysymys työmarkkinoilla on kysymys matalatuottoisesta työvoimasta. Kehitys työelämässä on ollut ikävän eriarvoistavaa niin, että joidenkin työpanoksen markkina-arvo on laskenut aika alas – tai oikeammin sanottuna se ei ole noussut yhtä paljon kuin toisten.

Tasapainotyöttömyyden osalta asiat olivat aika hyvin vielä 1980-luvun lopulla. Sen jälkeen reaaliansiot ovat nousseet keskimäärin 50 %. Sosiaalisesti iloinen uutinen on, että tämä nousu on koitunut myös pienipakkaisimpien hyväksi. Heidänkin ansionsa ovat nousseet noin puolella.

Ikävä uutinen on se, että samalla minimituottovaatimus työlle on noussut samat 50 %. Raja sille, kuinka huonosti tuottavaa työtä kannattaa ylipäänsä teettää on noussut siis merkittävbästi. Tällä lienee jotain tekemistä sen kanssa, että tasapainotyöttömyys on noussut kolminkertaiseksi. Pelkän peruskoulun suorittaneiden keskuudessa työllisyys on karmaisevat 43 %.

Asiaan voi suhtautua eri tavoin:

Kielletään koko kysymys eikä tehdä sille mitään. Samalla hyväksytään passiivisesti se, että osa työvoimasta rajautuu pysyväistyöttömiksi ja heidän tulotasonsa romahtaa todella huonoksi. Hyväksytään pienimpien palkkojen aleneminen, jolloin kyllä aiempaa useampi pääsee töihin, mutta hintana on köyhyys. Jotta näitä huonopalkkaisia töitä kannattaisi ottaa vastaan, alennetaan perusturvaa. Hyväksytään pienimpien palkkojen aleneminen, mutta torjutaan köyhyyttä täydentävillä tulonsiirroilla, esimerkiksi perustulolla. Maksetaan työnantajille palkkatukea ja työnantaja maksaa sen turvin taulukkopalkkaa työntekijälle. Palkataan kunnalle töihin ne, jotka eivät pääse töihin yksityisille työmarkkinoille.

Niissä maissa, jotka ovat onnistuneet painamaan työttömyyden alas on käytetty jotain keinoista 2-5.

Yhdysvallat on turvautunut keinoihin 2 ja 3. Työttömän sosiaaliturva on heikko, mutta pieniä ansiotuloja subventoidaan automaattisella tulotuella, joka on perheellisellä varsin iso. Tämän seurauksena jopa lukutaidottomat pääsevät töihin. Mutta työssä käyvien köyhien määrä on iso.

Saksa käyttää tapaa 3 mutta on tyylilleen uskollisena tehnyt minijobeista myös pakollisia.

Ruotsissa käytetään palkkatukea hyvin laajasti minkä lisäksi kunnat palkkaavat työttömiksi jääviä nuoria lähes automaattisesti, jos työttömyys uhkaa pitkittyä. Työpaikka on käytännössäkin pakko ottaa vastaan.

Ammattiyhdistysliike hyväksyy palkkatuen, mutta ei sitä, että pieniä palkkoja tuetaan täydentävillä tulonsiirroilla. Päällisin puolin ei tuntuisi olevan eroa sillä, mitä kautta täydentävä tulonsiirto maksetaan, työnantajan kautta palkkatukena vai suoraan työntekijälle, mutta se näyttää paremmalta työnantajan kautta maksettuna.

Työntekijän kannalta palkkatuessa on se huono puoli, ettei työntekijä voi vaihtaa työpaikkaa, koska tuki ei seuraa mukana. Minun on vaikea ymmärtää, että työntekijäjärjestöt pitävät tällaisia orjuuttavia työsuhteita parempana vaihtoehtona kuin täydentäviä tulonsiirtoja, jolloin työntekijän vapaus vaihtaa työpaikkaa säilyy.

Meidän pitäisi tehdä asialle jotain, koska matala työllisyys tulee kalliiksi meille kaikille. Olennaista on hyväksyä tosiasiaksi se, että joukossamme on ihmisiä, joiden työpanoksen arvo ei riitä markkinaehtoiseen palkkaamiseen.

Kokoomus on ollut kiitettävän aktiivinen tuomaan esille sitä, että työttömyys olisi maassa paljon alempi, jos täällä saisi maksaa huonompia palkkoja. Yksi heitä kuitenkin puuttuu ja sen mukana kaikki. Jos hyväksymme alemmat palkat, meidän on hyväksyttävä se, että pienipalkkaisten ostovoiman korottamiseen on käytettävä paljon enemmän rahaa. Kaikki verot pois pienipalkkaisilta ja lisäksi automaattisia täydentäviä tulonsiirtoja. Tarvitsisimme ison (ja kalliin) uudistuksen, joka kohentaa pienipalkkaisten asemaa. Näin saisimme paremman työllisyyden samalla kun säilyttäisimme tulonjaon kelvollisen tasaisena.

Kokoomuksen ajama yleistukimalli toimii toisin päin. Sen halpuus perustuu jyrkempään tuloharkintaan. Työttömyyskorvaus ja asumistuki pienenisivät tulon karttuessa nopeammin kuin nyt, jolloin pienet ansiotulot tuottaisivat entistä pienemmän ostovoiman. Aika huono neuvottelutarjous!

Asiantuntija-ammatit

Vertasin yrityksen väärän rekrytoinnin ongelmaa jääkiekkovalmentajaan – kuinka hankalaa olisi, jos valmentajaa ei voisi vaihtaa, kun menestys peleissä alittaa odotukset. Minulle vastattiin, että tämä on aivan eri asia, koska valmentajat pestataan määräaikaisiin työsuhteisiin. Sitä kukaan ei kertonut, mikä tämän määräaikaisuuden peruste on. Pelkääkö Tappara, ettei se tarvitse valmentajaa ensi vuonna?

Esimerkki oli tarkoitettu kuvaamaan sitä, että henkilökohtaisten ominaisuuksien merkitys on asiantuntija-ammateissa erilainen kuin suorittavan työn ammateissa. Asiantuntija palkataan yritykseen tuomaan osaamista, jota yrityksessä ei ole. Siksi ei voida myöskään vaatia, että työnantaja perehdyttää huonoksi osoittautuneen asiantuntija työhönsä.

Pitäisi olla kokonaan eri lainsäädäntö asiantuntijatehtäviin. Huonompi irtisanomissuoja ja korkeampi irtisanomiskorvaus.

Sisäinen devalvaatio

Jokin menettely pitäisi kehittää senkin varalta, että suhdanteiden ylikuumeneminen nostaa kustannustasoa niin, että Suomi menettää kilpailukykynsä ja sukeltaa taas kymmenen vuoden taantumaan. Pitäisi olla mahdollisuus sopia myös palkkojen alentamisesta sen sijaan, että se tehdään työajan pidentämisen muodossa niin kuin nyt tehtiin. Kun ei voida enää devalvoida, pitäisi olla mentelmät sisäiseen devalvointiin.

Yritysten pitäisi maksaa hyvien aikojen korotettu palkka bonuksina, jotka sulavat pois korkea suhdanteen sulaessa, vaikka omat myötäsyklisyysongelmansa tähänkin ratkaisuun liittyvät.