Sitten ovat kriitikot, joidenkin mielestä Attawapiskatiin ja muihin syrjäisiin reservaatteihin upotetaan rahaa liikaakin. Heidän mukaansa rahoja ei vain osata käyttää järkevästi.

Miten vähän virallinen Kanada on lopulta Attawapiskatin kaltaisten kylien hyväksi tehnyt ja miten unohduksissa reservaattien lapset elävätkään. Näin sanovat ne, jotka puolustavat alkuperäisväestön oikeutta elää siellä, minne he ovat aikoinaan asettuneet.

Tummien, pitkien otsatukkien alta vilkkuvat mustat silmät ja takaraivolla heiluvat poninhännät. Riehakkaat kaksostytöt keikkuvat isotäti Jackien ympärillä kuin kaksi pientä marakattia.

Reban reippaan kokoisen t-paidan alta vilkkuu vaippa, ja kuten kenellä tahansa leikki-ikäisellä, ei housujen jalkaan laittamisesta tahdo tulla mitään nyt, kun se ei huvita.

Jacintha katsoo tyttöjään kauempaa ja pudistaa välillä päätään.

Hänen vanhat ystävänsä ovat pääosin jääneet Attawapiskatiin. Osalla menee hyvin. Yksi heistä on naimisissakin, minkä Jacintha saa kuulostamaan meriitiltä.

Osalla elämän täyttävät huumeet. Sekin on yksi syy siihen, että Jacintha haluaa pois. Hänellä itsellään ei ole ollut ongelmia huumeiden kanssa, sormien välissä palava savuke on ainut pahe.

– Siinä se, Jacintha kuittaa.

Jacinthalle on selvää, että hän haluaa tytöilleen enemmän kuin on itse saavuttanut. Se tarkoittaa ennen kaikkea parempaa koulutusta ja muuttoa isoon kaupunkiin, Timminsiin.

Vaikka Timminsistä puuttuisivat äiti ja Jackie-täti, olisi siellä paljon muuta. Kaupungissa on paljon siistimpää ja kauniimpaa kuin Attawapiskatissa. Timmins voisi olla myös turvallisempi.

– Täällä ei ole edes jalkakäytäviä.

Jalkakäytävättömässä Attawapiskatissa auton alle jäi Jacinthan neljävuotias kummityttö. Tummasilmäisestä taaperosta on rakennettu kuvakollaasi television yläpuolelle. Näistä kuvista yksi odottaa tatuoimista Jacinthan käsivarteen.

Täällä moni vähiin neliöihin ahdettu perhe on köyhä ja syykin on selvä: kun töitä ei riitä kaikille, on elettävä sosiaalituilla.

Raha on tiukalla Jacinthallakin, etenkin kun elatusmaksut tyttöjen isältä jäävät välillä tulematta. Silti Jacintha laittaa säännöllisesti rahaa talteen tyttöjään varten.

Nyt kun Jacintha ei käy töissä, säästäminen on vaikeaa. Hän kuitenkin toivoo hartaasti puhelua kaivosyhtiö De Beersiltä, jossa oli töissä aiemmin. Nyt mahdollinen työkomennus voi Jacinthan mukaan tulla yhtiön päivystyksestä.

– Odotan soittoa, hän sanoo.

Pohjoisen Ontarion alkuperäisväestöön kuuluvat kansat luovuttivat ehdottoman valtansa maahan 1900-luvun alkupuolella solmitulla sopimuksella. Attawapiskat liittyi sopimukseen muita myöhemmin, vuonna 1930.

Tästä vanhasta sopimuksesta hyötyy esimerkiksi kaivosyhtiö De Beers. Se kaivaa vajaan sadan kilometrin päässä Attawapiskatista timantteja perinteisiltä mailta, joilla creet ovat kulkeneet metsästäen karibuja ja villihanhia.

Kaivoksen tuoma vauraus ei totisesti näy Attawapiskatissa.

Noin sata kyläläistä käy töissä kaivoksella, mutta vain osa heistä kokopäiväisesti. Juuri De Beers työllisti myös Jacinthan aiemmin, mutta yksinhuoltajalle töiden ja lastenhoidon yhteensovittaminen oli mahdotonta.

Kaivosyhtiö maksaa Attawapiskatille vuosittaista tukea miljoonasta dollarista kahteen. Kritiikki siitä, mihin ja miten rahat käytetään, käy täällä välillä ilmeisen kuumana.

Vaurauden sijaan kaivos on tuonut Attawapiskatiin jotain muuta. Täällä ja muissa reservaateissa liikkuu paljon puheita siitä, kuinka kaivos toi kylään kovat huumeet.

– Joku kaivoksella myi huumeita, eikä kaivokselle menevien lentokoneiden matkatavaroita tarkistettu kunnolla, Jacinthan täti Jackie sanoo.

Saman vahvistaa Jacintha. Kun hän oli teini-ikäinen, nuorten luvattomaan hupiin riittivät alkoholi ja pilvenpoltto. Kokaiini, speed ja piristeet löysivät tiensä Attawapiskatiin myöhemmin.

– Useimmiten ihmiset eivät enää juo. Halutaan vain käyttää inhottavia huumeita. Lapset näkevät sitä joka päivä, Jacintha sanoo.