Onko EKP väärässä taistelussaan deflaatiota vastaan? Näin väittävät viikon Talouselämässä kansanedustaja Elina Lepomäen ja Taaleritehtaan Tero Luoman kirjoituksesta ”Deflaatiossa ei ole mitään pelättävää”. Kirjoittajat nostavat esiin monta mielenkiintoista kysymystä, joiden tarkempi pohdinta selkeyttää, miksi deflaatiota on syytä välttää. Deflaatio hyödyttää lähinnä varakkaita sijoittajia, jotka haluavat että valtio turvaa niiden rahoille riskittömän tuoton ilman että niiden tarvitsisi tehdä mitään tuottavia sijoituksia.

”Inflaatiotavoitteet ovat poliittisia päätöksiä eikä markkinatalouden välttämättömyyksiä” kirjoittajat toteavat alkulämmittelyksi.

Tässä ne ovat tietysti oikeassa. Raha ja rahan arvo (inflaatio tai deflaatio) ovat viime kädessä poliittisten päätöksen tulos. Ainakin niin kauan kun keskuspankkien toimintaa ei yksityistetä.

Oleellinen kysymys on siten, mikä pitäisi olla keskuspankin ohjenuora? Siihen Lepomäellä ja Luomalla ei ole selkeätä vastausta. Kun mietitään rahan roolia taloudessa on kaksi vahvaa syytä, miksi rahan arvon vakaus on järkevä ohjenuora:

Raha toimii talouden mittayksikkönä. Sen vaihteluja voidaan verrata siihen, että metrin pituuden annettaisiin vaihdella. Kaikki mittaukset ja laskelmat vaikeutuvat. Jos rahan arvon annetaan merkittävästi muuttua (laskea tai nousta) heikennetään markkinatalouden hintajärjestelmän toimintaa.

Deflaatio muuttaa myös pitkäaikaisten sopimusten ehtoja siten, että maksun saaja hyötyy maksajan kustannuksella. Tästäkin syystä talouden toimijoille on tärkeä, että rahan arvon kehitys on vakaa ja ennakoitavissa, eli että keskuspankki pysyy ilmoittamassaan tavoitteessa.

”Teollisessa historiassa tuotteiden hintojen lasku on ollut megatrendi … tuoneet kuluttajien ulottuville tuotteita, joihin heillä ei ole ollut varaa” kirjoittajat jatkavat.

Tässä sekoitetaan reaalisia ja nimellisiä suureita. Tuottavuuden kasvusta johtuva vaurastuminen ja rahan arvon kehitys ovat eri asioita, jotka vain löysästi ovat kytköksissä toisiinsa. Vaurastuminen voi tapahtua yhtä hyvin siten, että hinnat laskevat ja tulotaso pysyy vakaana tai siten, että hinnat nousevat ja tulotaso nousee vielä enemmän.

On toki oleellista mistä deflaatio johtuu. Deflaatio ei anna niin suurta syytä huoleen, jos se johtuu tuottavuuden kehityksestä, tarjonnan kasvusta. Siltä osin kun inflaation hidastuminen on esimerkiksi ollut seurausta öljyn tuotannon kasvusta ja siitä seuranneesta öljyn hinnan laskusta se ei ole suuri ongelma.

Huolestuttava deflaatio on sen sijaan, jos se on oire heikosta kokonaiskysynnästä, mikä onkin ollut länsimaiden talouksien ongelma viime vuosina.

”On myytti, että deflaatio estäisi investointeja”

Toki deflaatio ei täysin investointeja estä, mutta vahvasti jarruttavat niitä. Kun deflaatio vallitsee säästöjen pitäminen käteisenä antaa reaalituottoa. Suhteellisesti reaali-investoinnit tulevat siten vähemmän houkutteleviksi, jos nollakorkolattia heikosta inflaatiosta johtuen estää tasapainokoron saavuttamisen. (Tasapainokorosta tarkemmin Alhaiset korot ja virheinvestoinnit)

Lisäksi ongelmana on, että kaikki hinnat – esimerkiksi palkat – eivät ole täyin joustavia ainakaan lyhyellä tähtäimellä. Jos hintataso laskee ja palkat eivät jousta yritysten kannattavuus heikkenee, mikä sekin jäädyttä investointeja.

”On myytti, että deflaatio pienentäisi kokonaiskulutusta. Hintojen lasku kasvattaa ostovoimaa”

Ongelmallinen yhteys käykin toiseen suuntaan. Deflaation saavuttamiseksi keskuspankin pitää harrastaa politiikkaa joka antaa kokonaiskysynnän heikentyä. Tämä kokonaiskysynnän heikentäminen asettaa painetta hintojen laskuun.

Japania kirjoittajat ottavat esimerkkinä siitä, että deflaatio ei ole ongelma vaikka ” Työntekijää kohti mitattuna Japanin talouskasvu on ollut vuosina 1991-2012 nopeampaa kuin mallioppilaana pidetty Saksa. ”

Totta, Japanin talouskehitys ei ole ollut mikään katastrofi eikä Saksan tuottavuuden kasvu ole ollut erityisen häikäisevä.

Japania ei kuitenkaan voida käyttää esimerkkinä siitä, ettei deflaatiota ole syytä hillitä. Päinvastoin keskuspankin rajuilla elvytystoimilla ja suurilla valtiollisilla alijäämillä Japanissa taloutta on elvytetty. Deflaation ei ole annettu riistäytyä käsistä, vaan sitä on pidetty varsin maltillisena (keskimäärin alle prosenttiyksikön deflaatiovuosina).

Kirjoittajat mainitsevat ohimennen Japanin suuren julkisen velan talouden ongelmana, mutta eivät näytä ymmärtävän ilmeisen yhteyden deflaation ja korkean julkisen velkaantumisen välillä. Korkea julkinen velkahan on luonnollinen seuraus siitä, että valtio on ollut pakotettu velkarahoituksella pitämään talouden pyörät pyörimässä kun yksityisen kysynnän kasvu on ollut heikko.

”Elvytys tarkoittaa varallisuuden uusjakoa”

Päinvastoin inflaatiotavoitteesta luopuminen tarkoittaa varallisuuden uusjakoa velallisilta velkojille, kun deflaatio nostaa lainojen reaaliarvoja.

”Setelielvytys nostaa epäsuhteisesti riskisten omaisuusluokkien nimellisarvoja … Deflaatiossa … suositaan tehokkuutta ja tuottavuutta kuplien sijaan. ”

Deflaatio suosii sijoituksia käteiseen ja muihin nollakorkoisiin riskittömiin sijoituksiin, jolle deflaation aikana saadaan reaalituottoa. En näe mitään syytä miksi keskuspankin pitäisi politiikallaan taata riskitöntä reaalituottoa sijoittajille.

Riskipitoisten omaisuusluokkien (kuten osakkeiden) tuotto sen sijaan nimenomaan perustuu tehokkuuteen ja tuottavuuteen. Toki osakemarkkinoilla on kuplia, jolloin hinnat irtautuvat yritysten todellisesta tuloksentekokyvystä. Näistä sijoittajien käyttäytymisistä johtuvista vääristymistä ja markkinaepäonnistumisista ei voi kuitenkaan keskuspankkia syyttää.

Kirjoitettu matkalla Kambodjaan, joten mahdollisiin kommentteihin ei ole syytä odottaa ripeätä vastausta.