Ansiosidonnainen työttömyyspäiväraha on valtiorahoitteinen työttömyysvakuutus, josta työttömäksi joutuneet voivat saada ansiosidonnaista tukea. Tuen saamisen ehtona on kuitenkin, että kuuluu johonkin työttömyyskassaan. Suurimpaan osaan kassoista voivat kuulua vain kassaa hallinnoivan ammattiliiton jäsenet, mutta esimerkiksi vuonna 1991 perustettu Yleinen työttömyyskassa toimii irrallaan ammattiliitoista.

Ansiosidonnaista tukea voi saada, jos on ollut vähintään 26 viikkoa työttömyyskassan jäsenenä ja täyttää työssäoloehdon, eli on ollut töissä riittävän pitkän ajan ennen työttömäksi jäämistä. Tuen määrä perustuu työttömyyttä edeltäneeseen palkkaan.

Koska tukea voivat saada vain kassojen jäsenet, on ongelmallista että työttömyyskassojen toiminta rahoitetaan 95-prosenttisesti veroilla tai veroluonteisilla maksuilla . Kaikki 17-64 -vuotiaat maksavat palkkatuloistaan työttömyysvakuutusmaksua. Työnantajan osuus tästä maksusta on 1% ja työntekijän osuus 1,15% palkkasummasta. Näillä maksuilla, joita siis myös kassoihin kuulumattomat joutuvat maksamaan, katetaan noin 57% kassojen kuluista. Tämän lisäksi valtio maksaa kassojen kuluista noin 38%. Kassojen jäsenmaksuilla katetaan kuluista vain 5%. Kaikki siis maksavat, vain osa hyötyy.

Viime aikoina oikeutta ansiosidonnaiseen on erilaisilla hallinnollisilla päätöksillä pyritty entisestään rajaamaan. Esimerkiksi Työttömyysturvan muutoksenhakulautakunta päätti kesäkuussa, että työosuuskunnan kautta tehty työ katsotaan yrittäjyydeksi, eikä oikeutta ansiosidonnaiseen työttömyyskorvaukseen synny ja vuodenvaihteessa uuden työttömyysturvalain myötä työstään erilaisten laskutuspalvelujen kautta laskuttavat määriteltiin yrittäjiksi. Vastaavanlaisia heikennyksiä on toteutettu muitakin. Sen sijaan että järjestelmää yritettäisiin parantaa, takerrutaan kiinni vanhoihin rakenteisiin ja muutetaan järjestelmää entistä epäoikeudenmukaisemmaksi.

Toinen ongelma ansiosidonnaisessa työttömyysturvassa on sen pitkä kesto ja se, että pienillä palkoilla ansiosidonnainen ja palkka eivät eroa toisistaan merkittävästi. Aikoinaan kesätöissä erään työkaverini YT-potkujen jälkeinen suunnitelma oli venkoilla ansiosidonnaisella 500 päivää ennen uusiin töihin tarttumista. Kuukausittainen muutaman sadan euron tulojen lisäys tuloihin ei ole monelle töissä käytetyn 166 tunnin arvoinen. Oikea tapa tämän ongelman korjaamiseen ei ole pienituloisten kyykyttäminen sosiaaliturvan yksipuolisella leikkauksella vaan järjestelmän kehittäminen sellaiseksi, että työttömyysturvan päälle saatu palkka ei vähennä suoraan tukea.

On poliittinen päätös, halutaanko verovaroja käyttää ihmisten korkeamman tulotason takaamiseen. Minun mielestäni riittäisi, jos valtio takaisi kaikille vain kohtuullisen kokoisen perusturvan. Tämä onnistuisi esimerkiksi perustulo- tai perustilijärjestelmällä. Ei kerta kaikkiaan ole tarpeellista maksaa hyvätuloiselle keskimääräisen kuukausipalkan verran rahaa – kyseessä on ryhmä, joka pystyisi itse varautumaan ansiotasonsa putoamiseen.

Jos poliittista tahtoa uudistaa järjestelmä kunnolla ei löydy, kannattaisi edes yrittää korjata räikein epäoikeudenmukaisuus. Vaihtoehtoja on kaksi:

Lopetetaan järjestelmän rahoittaminen veroilla

Ulotetaan ansiosidonnainen koskemaan kaikkia ja rahoitetaan se kokonaan veroilla

Minulle kelpaisivat molemmat vaihtoehdot, valtaapitäville ay-jyrille ei kelpaa kumpikaan. Liitoista irrallaan toimiva järjestelmä nimittäin vähentäisi ammattiliittojen jäsenten määrää.

Jos poliittista uudistustahtoa löytyy vähän, kannattaisi työttömyysturvan kestoa hieman lyhentää ja asettaa katto maksettavalle korvaukselle.

Jos poliittista uudistustahtoa löytyisi kunnolla, koko järjestelmä kannattaisi ajaa alas ja luoda tilalle uuden ajan sosiaaliturvajärjestelmä, jossa valtio takaisi kansalaisille perusturvan ja jossa työstä saatu palkka ei vähennä samalla määrällä saatua tukea.