Once in a lifetime. Miehen ja saariketun kohtaaminen elää kuvina ja tarinana palkitussa valokuvakirjassa. Se elää myös syvänä toiveena Moilasen Hannun sielussa. Että vielä kohdattaisiin. Että tietäisi, voiko kettu hyvin, onko hengissä.

Kohtaaminen

On hämärää ja kylmää. Aurinko ei edes yritä näyttäytyä harmaana tammikuisena aamuna 2017. Meren jäällä yksinäiset jäljet vievät pienelle ulkoluodolle.

Siellä istuu hiljaisuutta kuuntelemassa mies. Vieressä on reppu, sylissä eväät ja huulilla kahvimuki. Kokkolalainen Moilasen Hannu on lähtenyt aamuiselle kierrokselleen katselemaan ja kuuntelemaan.

Hiljaisuus, kävelymatka ja lämmin juoma tekevät tepposensa. Mies torkahtaa minuutiksi, pariksi ja havahtuu huomaamaan kiinteästi tuijottavan silmäparin. Se on niitä kerran elämässä -hetkiä. Siinä ne katselevat toisiansa. Vaalean kullanpunertava pörröturkki ja mies. Moilanen ja saarikettu.

Tutustuminen

Luonnosta vieraantuneemman silmissä vilisee jo kauhukuva puraisusta ja rabiestartunnasta. Moilanen ajattelee vain repussa olevaa kameraansa.

Tunne huutaa kuvaamaan heti, järki tietää äkkiliikkeiden ajavan karvakaverin lipettiin. Mieleen muistuu ystävän neuvo: kun kuvaat eläintä, mene maata ja anna tutustua.

Hannu Moilanen

Moilanen käy hitaasti kyljelleen eikä uskalla liikuttaa edes kättään, ettei kettu tulkitse sitä vihamieliseksi eleeksi. Tilanne on jännittävä ja outo. Yleensä luodolla näkyy vain lokkeja. Nyt parin metrin päässä on joku, joka näyttää ketulta mutta on pörheämpi, isompi ja väriltäänkin erilainen.

Repolainen se kuitenkin taitaa olla. Hyvinvoivan näköinen, tummissa silmissä kiinnostuksen pilke.

Luottamus

Mies vaihtelee varovasti asentoaan, kyljeltä selälle, takaisin kyljelle. Kettu seuraa tilannetta. Ei säiky, eikä karkaa. Moilanen rupeaa puhumaan ääneen. Ajattelee, että eläin ei pelkää, jos sille juttelee rauhallisesti.

Mies kertoilee matalalla äänellä niitä näitä, lopuksi vitsejäkin. Kettu rauhoittuu vähitellen kuuntelemaan. Jossakin vaiheessa se hiipii lähemmäksi ja yhtäkkiä käpertyy miehen selän taakse. Siinä ne pötköttelevät, Moilanen ja saarikettu. Kaukana luodolla, ympärillä tammikuun aamun hämärä ja rikkumaton hiljaisuus.

Luottamuksen hauraat ensisäikeet on solmittu. Eläin ei kavahda karkuun, vaikka mies kohottautuu istumaan ja ottaa repustaan kameran. Silmänräpäys ja ensimmäiset kuvat saariketusta ovat tallentuneet kameraan.

Sielukkuus

Kuvia tulee satoja lisää, sillä Moilanen viettää kokkolalaisella ulkoluodolla ketun kanssa kolme päivää. Yöt on käytävä nukkumassa kotona, mutta aamun sarastaessa miehen on päästävä luodolle takaisin. Ajatuksiin mahtuu enää vain saarikettu. Onhan se vielä siellä, onhan…

On se. Silmät sirkeinä odottamassa Moilasta ja varsinkin Moilasen reppua. Se on jo oppinut, että repussa on makkaraa. Joka on hyvää. Ja sille. Se ei pelkää, vaikka mies liikuskelee luodolla ja kuvaa taukoamatta. Se vain seurailee. Välillä katsoo pitkään pää kallellaan. Tummissa silmissä päilyy viisaus. Aivan kuin se haluaisi sanoa jotakin. Aivan kuin se ajattelisi: tässä me taas olemme, kettu ja mies.

Toisena luotopäivänä saarikettu menee omin päin tonkimaan eväsreppua. Moilanen karjaisee, että annapa olla, ei vielä syödä eväitä. Syntyy somehitti. Kuva, joka myöhemmin netissä kerää nopealla tahdilla klikkauksen toisensa perään.

Hannu Moilanen

Otos saariketusta, joka moitteet saatuaan jättää repun rauhaan, istahtaa selkä Moilaseen päin ja vilkaisee myrtyneenä. Luontomaailman Mielensäpahoittaja…

Mikä, mistä?

Välillä pörröhäntä on kuin koira. Moilanen heittää keppiä ja kettu painelee perään. Mies keksii naksuttaa, kun kutsuu kettua, ja näyttää siltä kuin eläin jo ymmärtäisi äänen merkityksen.

Kamera käy. Mies ihmettelee saariketun ilmeikkyyttä. Aivan kuin se osaisi poseerata kuvaajalleen. Moilanen, eläkkeellä oleva opettaja ja intohimoinen luontomies, ei ole koskaan aikaisemmin nähnyt saarikettua. Sellaiseksi se kuitenkin valokuvien perusteella tunnistetaan. Tai arvellaan.

Mistä se on tullut kokkolalaiselle luodolle? Onko se tarhakarkuri? Yhteiset hetket ovat jo näyttäneet, että miehelle seuraa pitävä eläin on selvästi älykäs. Sellaisella viisaudella saattaisi päästä kettutarhalta livahtamaankin.

Tutut metsästäjät, luontokuvaajat ja tarhaajat epäilevät tarhataustaa. Yleensä karkulaiset selviävät luonnossa vain muutamia viikkoja. Tammikuun pakkasessa sellainen näyttäisi laihalta, nälkäiseltä ja nääntyneeltä. Saarikettu on kaikkea muuta. Sen turkki on hyväkuntoinen, se on eloisa ja näyttää voivan kaikin puolin hyvin.

Luonnonvarakeskuksen asiantuntijan silmiin kuvissa veikistelevä veijari näyttää tarhatulta siniketulta eli naalilta, jota saariketuksikin saatetaan paikallisesti kutsua.

Luopuminen

Miehen ja saariketun kolmen päivän kohtaaminen päättyy, kun Moilanen lähtee reissuun. Palattuaan hän löytää tyhjän luodon. On vain ristiin rastiin moottorikelkan ja ihmisten jälkiä. Miehen ja ketun taukopaikka on osunut viikonvaihteen ulkoilutapahtuman reitille.

Moilanen ei pysty luovuttamaan, vaan käy luodolla yhä uudelleen ja uudelleen. Tuo makkaraa, etsii jälkiä. Turhaan. Kun mies seisoo viidettätoista kertaa tyhjällä luodolla, on pakko uskoa: saarikettu on mennyt menojaan.

Hannu Moilanen

Ajatus ketusta ei kuitenkaan jätä rauhaan. Kohtaaminen sielukkaan tuntuisen villieläimen kanssa on niin syvällä sydämessä, että pakahduttava tunne on jotenkin jaettava muillekin. Moilanen päätyy tekemään lapsenlapselle satukirjan eli valokuvin ja kiteytetyin ajatuksin kootun valokuvakirjan.

Ketusta tulee taas hitti. Ifolorilta soitetaan ja halutaan laittaa Moilasen kirja yleiseen levitykseen. Valokuvakirjoja lahjoitetaan kokkolalaisiin kouluihin ja vanhainkoteihin. Yksittäiset ihmiset ja kirjastot alkavat tilata sitä itselleen.

Vieläkö muistaisit?

Villieläin elää elämäänsä kuvina tarinassa. Hannu Moilasen Saarikettu valitaan yleisöäänestyksessä Ifolorin Vuoden kuvakirja -kilpailun voittajaksi syksyllä 2017. Nyt joulukuussa se on juuri käännetty ruotsiksi ja englanniksi.

Moilanen on kirjan vastaanotosta iloinen. Vielä onnellisempi hän on siitä, että tuttava väittää nähneensä hiljattain saariketun. Ainakin hyvin samannäköinen otus oli osunut autonvalojen kiilaan.

Varovaisen toiveikas Moilanen ei uskalla edes ääneen ajatella, että vielä kohtaisi kettunsa. Toivonkipinä on kuitenkin niin vahva, että on pakko pian pakata makkarat reppuun ja lähteä koluamaan paikkaa, jossa kaveri oli havaintonsa tenyt.

Onko vielä hengissä… muistaisiko tarkkavainuisena, tunnistaisiko?

Ehkä saarikettu muistaa. Ehkä se tuolla jossakin kuuntelee välillä pää kallellaan kuuluuko kutsuvaa naksutusta. Nuuhkii ilmaa: tuoksahtaako missään Hannun repun makkara?

Mies ainakin muistaa ikuisesti kohtaamisensa saariketun kanssa. Mutta mistä kullanpunertava pörröturkki kokkolalaisluodolle tuli, minne se meni?

Ehkä paljon pohjoisemmaksi, huitomaan karvat kipunoiden paksulla hännällään leiskuvat revontulet Lapin taivaalle.