Helsingin Sanomissa toimittaja Anna-Sofia Berner pohti hiljattain meritokratiaa (siirryt toiseen palveluun) eli järjestelmää, jossa valta on kyvykkäillä. Hän esitteli ajatuksia, joiden mukaan lahjakkaiden määräily synnyttää uuden luokkajaon sekä katkeruutta, joka purkautuu populismina. Viime vuosilta tällaisesta eliitinvastaisuudesta löytyykin lukuisia esimerkkejä ympäri maailman, myös Suomesta.

Bernerin mukaan meritokratian vaihtoehto on demokratia. Tämä kuulostaa herttaiselta – kaikkihan me rakastamme demokratiaa.

Mutta mitä demokratia täsmälleen ottaen merkitsee? Tästä on varmasti kirjoiteltu oppineissa julkaisuissa. Niistä en tiedä mitään. Toisaalta, jos asiantuntijavalta ei olekaan hyvä asia, meidän demokraattien on selviteltävä asia itse itsellemme.

Kuuleman mukaan Turkissa ja Venäjällä on järjestetty demokraattiset vaalit, joilla on valittu maiden johtoon itsevaltiaat. Yhdysvalloissa senaattoriksi tai presidentiksi ei pääse ilman joko omia tai muiden miljoonia. Ei kuulosta kovin demokraattiselta.

Suomessa eduskuntaan valitaan tuhansien tupailtojen ja piirikokousten parkitsemia puoluejyriä, noita sitkeiden istumalihasten sissejä, tai sitten sekundajulkkiksia, mieluiten TV:stä tuttuja.

Onko tämä demokratiaa parhaimmillaan?

Joidenkin mielestä demokratia lisääntyisi sillä, että henkilöiden sijasta ehdolla olisivat puoluelistat. Loogiseen huipentumaansa tämä tie on kuljettu Kiinassa, jossa jokainen saa äänestää kommunistisen puolueen listaa. Tämäkään ei taida olla sitä parasta demokratiaa.

Italian nykyhallituksen suurin puolue on nimeltään Viiden tähden liike. Se on nopeasti kasvanut korruption ja poliittisen eliitin vastainen protestiliike, jonka moottorin ja perustajan nimi on Beppe Grillo. Muutama kuukausi sitten hän ehdotti, että Italian senaatti tulisi valita arvalla.

Tämä kuulostaa järjettömältä eikä ole selvää, kuinka tosissaan Grillo oli. Hän on näet entinen stand up -koomikko. Ehdotus avaa kuitenkin mielenkiintoisen näkymän demokratian olemukseen.

Sillä mikäpä olisi tasa-arvoisempaa kuin arvan vetäminen! Tässä totisesti ollaan meritokratian vastanavalla. Satunnaisuus takaisi, että näin valittu parlamentti todella edustaisi suomalaisia.

Mutta millaista väkeä silloin kapuaisi Arkadianmäelle? Tukeudun tässä vuonna 2000 kuolleeseen italialaiseen taloushistorioitsijaan Carlo Cipollaan. Hän oli talouden totisten torvensoittajien joukossa harvinaisuus sikäli, että hänessä oli myös satiirikon vikaa. Cipollan perusteos on suomennettu nimellä ”Inhimillisen typeryyden peruslait”. Siinä hän jakoi ihmiset neljään perusryhmään: älykkäisiin, avuttomiin, roistoihin ja typeryksiin.

Älykkäät tunnistaa siitä, että he tulevat omaa etuaan ajaessaan edistäneeksi myös muiden etua.

Avuttomat tekevät itselleen hallaa mutta edistävät kuitenkin muiden etua.

Roistot sen sijaan vahingoittavat toisia saadakseen itselleen etua.

Viimeinen ryhmittymä, typerykset, tekevät hallaa sekä itselleen että muille.

Cipollan mukaan typerykset muodostavat suuria organisaatioitakin tehokkaamman ryhmän. Edes mafia ei pärjää sille. Typerykset eivät ole järjestäytyneitä eikä heillä ole sääntöjä tai johtajia, mutta yhtä kaikki he toimivat uskomattoman tehokkaasti ja koordinoidusti.

Cipollan viidestä inhimillisen typeryyden peruslaista neljäs kuuluu: ”Ei-typerät henkilöt aliarvioivat aina typeryksien potentiaalisen haitallisuuden”.

Tämä on käynyt selväksi Britannian brexit-prosessin edetessä. Se on käynyt selväksi Donald Trumpin puuhastelua seuratessa. Beppe Grillon Viiden tähden liike puolestaan vastusti aiemmin äänekkäästi Genovassa äskettäin romahtaneen maantiesillan korvaamista uudella ja kutsui asiantuntijoiden varoituksia Morandi-sillan sortumisvaarasta satuiluksi.

Vaikuttaa siltä, että demokratia on kuten kapitalismi: hyvä renki mutta sääntelemättömänä huono isäntä. Se tarvitsee raamit. Roistojen ja typeryksien valtakunnassa luiskahdetaan näet helposti diktatuuriin.

Siellä nöyristellään koirina kekkosia, omassa korvaamattomuudessaan jyrähteleviä voimamiehiä.

Niinpä sellaista demokratiaa, joka olisi vaihtoehto meritokratialle, ei ole olemassa.

Heinrich Heine kirjoitti: Missä poltetaan kirjoja, poltetaan lopulta myös ihmisiä. Siihen voi lisätä: Siellä missä halveksitaan asiantuntemusta, pilkataan pian myös lakeja. Ja siellä missä pilkataan lakeja, halveksitaan lopulta myös totuutta. Ennen pitkää siellä marssitaan toinen käsi sojossa, toinen pampun varressa.

Kari Enqvist

Kirjoittaja on kosmologian professori Helsingin yliopistossa ja tietokirjailija. Hän on kiinnostunut ihmisen paikasta maailmankaikkeudesta ja kaikesta siitä, mikä on liikuttavaa tai ihmeellistä.