80-vuotiaana kuollut Ginger Baker oli rumpalina mahtava, mutta ihmisenä sietämätön. Hän antoi viisi vuotta sitten Helsingissä haastattelun toimittaja Janne Flinkkilälle. Kokemus oli Flinkkilälle niin painajaismainen, että hän päätti julkaista tekstin vasta Bakerin kuoleman jälkeen. Tässä se nyt on.

Peter Edward ”Ginger” Baker (19.8.1939–6.10.2019) oli yksi rockin kolmesta suuresta vallankumouksellisesta rumpalista.

Kaksi muuta olivat The Who -yhtyeen Keith Moon (1946–1978) ja Led Zeppelinin John ”Bonzo” Bonham (1948–1980).

Baker, Moon ja Bonham löivät pioneerityöllään kulmakepit siihen kolmioon, jonka sisällä suurin osa maailman rockrumpaleista yhä operoi. Jokainen heistä oli äärimmäisyyksien ihminen sekä rumpusetin takana että siviilielämässä.

Ginger Baker nousi maailmanmaineeseen vuonna 1966 perustetun Creamin rumpalina. Hänellä oli vahva jazzperusta, mutta voimatriossa soittaminen pakotti hänet ilmaisemaan itseään luolamiesmäisellä raivolla.

Koska Creamissa ei auttanut jäädä kitaristi-laulaja Eric Claptonin ja basisti Jack Brucen jalkoihin, Baker mätti tuplabassareilla varustettua settiään kuin myöhemmän ajan heavyrumpalit.

Hän otti jo varhain vaikutteita myös afrikkalaisesta musiikista. Pian Creamin jälkeen Bakerista tuli fuusiojazzin ja maailmanmusiikin edelläkävijä.

Jos Bakerin soittamaa musiikkia erehtyi kutsumaan rockiksi, hän raivostui. Raskasta rockia hän vihasi ja halveksui, vaikka moni heavyrumpali nimesi hänet esikuvakseen.

Jazzrumpalina Baker ei kuitenkaan ikinä yltänyt samanlaiseen menestykseen kuin Creamin kanssa. Se oli Bakerin tragedia, joka seurasi häntä hautaan asti.

Ginger Baker Kuva: /All Over Press

Muusikonuransa alusta asti Baker oli äärimmäisen vaikean ihmisen maineessa.

Lapsuuden kokemukset saattoivat selittää luonneviat: Baker menetti isänsä toisessa maailmansodassa, joutui julman koulukiusaamisen kohteeksi (”Ginger” oli alun perin punapäisyyden takia annettu haukkumanimi) ja varttui katupoikana pommitusten runtelemassa Englannissa. Hän oppi selviytymään nyrkeillä ja arvaamattomilla otteilla, koska muitakaan eväitä ei ollut annettu.

Myöhemmin Baker löysi selviytymisen välineiksi kaksi muutakin asiaa: musiikin ja kovat huumeet. Hänen onnekseen ja kirouksekseen maailmaan ilmestyi 60-luvun nuorisovallankumouksessa uusi unelma-ammatti: rocktähteys. Siihen kastiin nousseilla ihmisillä arvaamatonta, arroganttia ja itsetuhoista käytöstä ei pelkästään siedetty. Sitä jopa edellytettiin ja ruokittiin – kunnes siitä rakentui koko identiteetti.

Bakerin elämäntavat eivät olleet sen hillitympiä kuin nuorena kuolleilla Moonilla tai Bonhamilla. Päinvastoin. Hän ruokki itsetuhoista arkeaan heroiinilla jo 50-luvun lopulla. Vastoin kaikkia todennäköisyyden lakeja Baker kuitenkin eli kolmikosta pisimpään. Klassisen rocktähtikuoleman sijaan hän nukkui rauhalliseen ikiuneen sairaalassa 80 vuoden iässä.

Pitkäksi venynyt elämä oli oikeastaan Bakerin suurin murhenäytelmä. Hän ehti polttaa kynttiläänsä molemmista päistä ja roiskia steariinia läheistensä silmille kohtuuttoman pitkään. Järjetön elämäntapa vei Bakerin toinen toistaan pahempiin vastoinkäymisiin. Neljää avioliittoa seurasi yhtä monta avioeroa, mutta muu elämän tragikomedia painui jo mustan puskafarssin tasolle.

Otetaan muutama esimerkki: Cream teki Bakerista miljonäärin, mutta hän sijoitti tienestinsä rakennuttamalla Nigeriaan äänitysstudion. Hän joutui liikekumppaniensa kanssa tukkanuottasille, sai poliisit peräänsä ja joutui pakenemaan maasta.

Hylättyään studionsa Baker joutui elättämään itsensä kokaiinidiilerinä Lontoossa. Kun hän pääsi taloudellisesti tolpilleen, hän muutti Toscanaan ja ryhtyi oliivifarmariksi. Poliisi epäili epätoivoista viljelytouhua huumebisnesten peitetoiminnaksi, ja lopulta Baker joutui paikallisen mafian hampaisiin.

Italiasta Baker muutti Los Angelesiin, kunnes joutui maahanmuuttoviraston kuumotuksen takia ottamaan hatkat Yhdysvalloista. Hän muutti Etelä-Afrikkaan, jossa kasvatteli hevosia ja perusti eläinsairaalan. Vuosituhannen taitteen jälkeen rahahuoletkin alkoivat haihtua, kun Cream oli soittanut Royal Albert Hallissa neljä tuottoisaa reunion-keikkaa (jotka tietysti päättyivät Bakerin ja basisti-laulaja Brucen tappeluun).

Etelä-Afrikassa Baker oli antanut raha-asiansa pankissa työskennelleen henkilökohtaisen assistenttinsa hoidettavaksi. Tämä kertoi myöhemmin, että Baker oli pitänyt häntä tyttöystävänään. Pankkivirkailija kavalsi hyväuskoisena vanhuksena pitämältään rocklegendalta kymppitonneja. Sinne humpsahtivat nekin comeback-keikkojen tienestit, joita Baker ei ollut jo haaskannut hevosharrastukseensa.

Henkilökohtainen tragedia toisensa jälkeen katkeroitti Bakerin yhä pinttyneemmäksi kyynikoksi, mutta hän oli myös fyysisesti täysin romuna. Aikoinaan Nigeriassa Bake oli hurahtanut hevospooloon, putoillut useita kertoja hevosen selästä ja murtanut luitaan. Hänen selkänsä oli pahasti rappeutunut, ja raju päihdehistoria oli jättänyt elimistöön jälkensä.

Vaivojaan Baker lääkitsi vahvojen särkytroppien ja masennuslääkkeiden lisäksi tupakoimalla askitolkulla päivässä. Hän väitti, että nikotiini lievittää selkäkipuja. Ketjussa polttamiseen perustunut vaihtoehtolääketiede ei ollut kovin terveellistä ikämiehelle, jolla oli keuhkoahtauma.

Olin lukenut haastattelun, jossa Baker sanoi, että matkustaminen ja rumpujen soitto aiheuttavat helvetillistä tuskaa, mutta hänen oli pakko jatkaa kiertue-elämää surkean rahatilanteensa vuoksi. Olin nähnyt myös pätkiä Jay Bulgerin ohjaamasta dokumenttielokuvasta Beware of Mr. Baker, joka teki kaiken tämän kivuliaan näkyväksi.

Tästä kaikesta huolimatta halusin haastatella Ginger Bakeria kasvotusten, kun siihen tarjottiin mahdollisuus. Jälkeenpäin ajateltuna se oli suuri virhe. Kokemus oli niin traumaattinen, että lopulta päätin haudata koko ajatuksen tekstin julkaisemisesta, kunnes Bakerista aika jättäisi. Sitä sai odottaa viisi vuotta.

Tässä se haastattelu nyt on, alusta loppuun tallentimelta purettuna, tuoreeltaan kirjattujen muistikuvien värittämänä.

Ginger Baker Kuva: Ville Malja 2013

On elokuun 27. päivä vuonna 2014. Ginger Baker on saapunut Helsingin Juhlaviikoille esiintymään Jazz Confusion -kokoonpanonsa kanssa. Huvila-teltan takana on ihan tavallisen työmaakopin näköinen bäkkärikontti. Siellä 75-vuotias legenda nyt odottaa.

Tietääkseni Baker on lupautunut antamaan kaksi haastattelua. Ensimmäinen katkesi heti alkuunsa. Toimittaja unohti puhelimensa soittoäänet päälle. Hänen äitinsä sattui soittamaan juuri haastattelun alussa. Kun luuri alkoi piipittää, Baker heitti toimittajan ulos.

Nyt on meidän vuoromme kokeilla onnea. Alle kolmekymppiseltä näyttävä kiertuemanageri sanoo valokuvaajalle, että salamavalon käyttäminen on ehdottomasti kielletty. Yksikin välähdys kuulemma laukaisee Bakerille välittömän migreenikohtauksen.

Kontin perällä sohvalla röhnöttää puolittain makaavassa asennossa vanha mies läpinäkymättömän mustat lasit päässä, Rothmans-savuke sormiensa välissä. Hänen ihonsa on kuin kellastunutta pergamenttia. Hän ei reagoi millään tavalla, kun astumme valokuvaajan kanssa sisään.

Ajattelen, että haastattelu on syytä aloittaa kevyellä tunnustelulla. Olen kuullut, että Baker kävi edellisiltana illallisella Tokoinlahden toisella puolella sijaitsevassa ravintola Juttutuvassa ja että siellä olisi sattunut olemaan jokin keikka meneillään. Kenties se olisi sopivan kevyt tapa kokeilla, millä tuulella 75-vuotias rumpali tänään on.

Janne Flinkkilä: Kuulemma saavuit Helsinkiin eilen ja kävit illallisella.

Ginger Baker: Tä?

JF: Niin, eilen illalla.

GB: Mitä eilisillasta? Mitä tapahtui eilen?

JF: Kävit kuulemma illallisella, ja siellä oli jonkinlaiset jamit meneillään.

GB: En tiedä, mistä puhut.

[Kiertuemanageri istuu takavasemmalla. Hän sanoo, että Baker ei käynyt missään illallisella vaan pysytteli hotellissa. Nyt Baker alkaa tiuskia myös kiertuemanagerilleen.]

GB: Mistä helvetistä te puhutte?

[Tajuan, että Baker todellakin on puolikuuro. Ehkä ollut siitä asti, kun hän takoi rumpujaan Eric Claptonin ja Jack Brucen kilpaa mylvivien kaappien ristitulessa. Korotan ääntäni entisestään ja huudan Bakerille selkokieltä kuin sairaalasängyssä makaavalle isoisälle.]

JF: Sain varmaankin väärää tietoa tai ymmärsin väärin.

GB: Täh?

JF: Okei, oli miten oli: nyt aiot soittaa täällä illalla Jazz Confusionin kanssa.

GB: Toivottavasti.

[Yritän korjata kurssia kohti turvallista musiikkikeskustelua. Se on usein osoittautunut hyväksi tavaksi lämmitellä artisteja. He antavat haastatteluja ensisijaisesti mainostaakseen tekemisiään. Ehkä Baker tykkää puhua omasta musiikistaan.]

JF: Olet sanonut, että Jazz Confusionin basisti Alec Dankworth on paras muusikko, jonka kanssa olet soittanut. Miksi?

GB: Koska hän on vitun hyvä.

[Seuraa kolmen sekunnin hiljaisuus. Yritän jatkaa lypsämistä.]

JF: Onko kyse siitä, että teidän välillänne on jotenkin erityisen toimiva kommunikaatio, siis että hän reagoi soittoosi tietyllä tavalla, vai miksi hänen kanssaan on niin hyvä soittaa?

GB: Nautin työskentelystä hänen kanssaan. Hän on hieno muusikko. Se siitä. Mitä muuta haluat? Odotatko minulta jotain flow’ta?

JF: Ei. En odota mitään sellaista.

[Kontissa on kalmanhiljaista. Mietin seuraavaa siirtoa. Ajattelen, että ehkä hän innostuisi puhumaan rumpujen soitosta. Muistan nähneeni Creamin loppuaikoina kuvatun videon, jossa Baker esittelee tekniikkaansa. Kokeilen sitä lähestymistapaa.]

JF: Soittosi perustuu pitkälti rudimentteihin. Viljelet flameja ja paradiddlejä. Omien sanojesi mukaan et ole kuitenkaan harjoitellut yhtään 50-luvun jälkeen. Onko se totta?

GB: Joo.

JF: Treenasitko silloin 50-luvulla paljon rudimentteja?

GB: Joo.

JF: Pidän myös soittamistasi polyrytmisistä kuvioista...

GB: Kenestä?

JF: Polyrytmisistä jutuista. Sinulla on uniikki tapa soittaa, yhdistellä erilaisia asioita, mistä se on peräisin?

GB: Aha. Mitä haluat, että sanon? Sanoit, että tykkäät polyrytmisistä jutuista. Mitä sitten?

JF: Mistä se on peräisin? Miten löysit sen ja kehitit oman tyylisi?

GB: Mmm.

JF: Kuuntelit varmasti paljon jazzrumpaleita, kuten Max Roachia, mutta myöhemmin olet ottanut myös Afrikasta vaikutteita. Miten kiinnostuit afrikkalaisesta musiikista?

GB: Öö, Phil Seamen sai minut kiinnostumaan siitä vuonna 1960.

[Phil Seamen (1926–1972) oli brittiläinen jazzrumpali, jota on pidetty Bakerin mentorina. Hän soitti myöhemmin fuusiobändi Ginger Baker’s Air Forcessa. Bakerin vastaus loppui taas kuin seinään. Huomaan, että hänen tupakkansa tulipää heiluu pelottavan lähellä keinokuituverhoja. Ei auta kuin jatkaa.]

JF: Teit Nigeriassa tiivistä yhteistyötä Fela Kutin kanssa. Oletko ollut sikäläisiin muusikoihin yhteydessä sen jälkeen, kun lähdit sieltä pois?

GB: Anteeksi, mitä tarkoitat?

JF: Niin että oletko pitänyt sinne yhteyttä 70-luvun jälkeen?

GB: En ymmärrä mistä puhut. Fela Kuti on kuollut.

JF: Vuonna 1999 muutit Etelä-Afrikkaan. Teitkö siellä musiikkia?

GB: En tehnyt musiikkia Etelä-Afrikassa. Etelä-Afrikassa ei ole rumpaleita. Nolla.

JF: Miksi ylipäätään muutit sinne?

GB: Täh?

JF: Miksi muutit Etelä-Afrikkaan?

GB: Nooh... en oikeastaan tiedä, hah hah hah.

[Yhtäkkiä Baker nauraa. Se on melkein pelottavampaa kuin hänen yksisanaisten vastaustensa jälkeen laskeutuva kuolemanhiljaisuus. Jokainen naurahdus kuulostaa astmaattiselta yskähdykseltä.]

JF: Kävit Etelä-Afrikassa oikeutta, kun pankkivirkailija, jonka olit palkannut henkilökohtaiseksi assistentiksi, vei sinulta rahat. Kuinka siinä kävi?

GB: Täh?

JF: Vedit eteläafrikkalaisen pankin oikeuteen. Pitääkö se paikkansa?

GB: Kyllä.

JF: Mitä tapahtui?

GB: Voitin oikeusjutun, mutta en voittanut rahaa.

JF: Okei.

GB: Menetin vittu omaisuuden.

JF: Se ei ollut ensimmäinen kerta, kun menetit omaisuutesi. Olet aikamoinen selviytyjä. Aina olet kuitenkin noussut jaloillesi.

GB: Olen menettänyt omaisuuteni useita kertoja.

JF: Mikä pitää sinut liikkeellä? Moni olisi luovuttanut jo ensimmäisen konkurssin jälkeen.

GB: En tiedä. En tiedä.

Ginger Baker Kuva: Ville Malja 2013

[Baker sytyttää taas uuden tupakan. Hänen asentonsa näyttää tuskallisen jäykältä. Muistan, että hän tosiaan väitti nikotiinin auttavan selkäkipuihin.]

JF: Miten selkäsi jaksaa?

GB: Älä kysy siitä.

JF: Okei. Sori. Palataan vielä Etelä-Afrikkaan. Tuntuuko sinusta, että luotat liikaa vääriin ihmisiin?

GB: Joo. Toistan samat virheet kerta toisensa jälkeen. Hah hah. Joo.

JF: Olet asunut ympäriinsä: Nigeriassa, Italiassa, Etelä-Afrikassa, Yhdysvalloissa. Luin, että yritit myös näyttelijänuraa Los Angelesissa.

GB: Hah hah hah hah hah hah hah. Se oli vitsi.

JF: Mutta se otettiin vakavasti?

GB:Yksi tyyppi kirjoitteli minulle, että tässä olisi sinulle sellainen rooli ja tässä tällainen. Hän vain puhui vittu paskaa.

[Baker muutti Los Angelesiin 1980-luvun lopussa. Tiettävästi hän kävi koe-esiintymisessä ainakin ”Weird Al” Yankovicin elokuvaan Homeless Man. Rooli jäi saamatta.]

JF: Haluatkohan puhua sinusta tehdystä dokumentista?

GB: Mistä dokumentista?

JF: Tästä Beware of Mr. Bakerista.

GB: Aa. Nooh, olen nähnyt sen vain kerran. Lähes puolet siitä on totaalista vitun roskaa.

JF: Miksi? Mitä siinä on vikana?

GB: Jotkut ihmiset, joita siihen haastateltiin. Hänen [ohjaaja Jay Bulgerin] piti keskustella kanssani, keitä siihen tulee, mutta hän ei tehnyt sitä. Hän otti siihen ihmisiä, joita ei olisi pitänyt ottaa.

JF: Luotit taas väärään ihmiseen?

GB: Joo, hän on vitun valehtelija. Hän valehtelee saadakseen tahtonsa läpi. Hän lupasi, ettei laita siihen jotain, mutta laittoi kuitenkin. Kertoi kaikille, että oli hyväksyttänyt asioita minulla, vaikka en ollut.

JF: Oletko tavannut ohjaajaa dokumentin julkaisun jälkeen?

GB: Jay!

JF: Mitä?

GB: Puhut Jay Bulgerista. Joo. Hän tupsahtelee aina sinne sun tänne. Viimeksi näin hänet New Yorkissa ja heitin ulos hotellista.

JF: Et sentään lyönyt kävelykepillä naamaan, kuten dokumentissa?

GB: Ensi kerralla taitan siltä vittu niskan.

JF: Dokumentissa mursit vain nenän.

GB: Hänellä kävi tuuri.

JF: Hän siis tosissaan raivostutti sinut.

GB: Se tapahtui jo ennen kuin leffa julkaistiin. Hän raivostutti minut. Kun elokuva tuli ulos, hän raivostutti minut vielä pahemmin.

JF: Jatko-osaa ei siis kannata odottaa?

GB: Hah.

Ginger Baker Kuva: Ville Malja 2013

[Tuntuu kuin istuisin pakastevarastossa. Ilmapiiri kontissa on hyytävä. Silti olen hiessä. Valokuvaaja kyyhöttää lattialla ja yrittää saada elottomaksi jähmettyneestä kelmeästä hahmosta edes jotenkin julkaisukelpoisia ruutuja. Itse olen unohtanut kaikki haastatteluoppini ja tiedostan, miten typerästi kysymykseni jatkuvasti asettelen.

Uusimmasta albumistaan Why? Baker ei puhu sen enempää kuin mistään muustakaan. Vastaukset mihin tahansa jäävät yksisanaisiksi, jos hän ylipäätään vastaa mitään. Hän innostuu puhumaan kokonaisilla lauseilla vasta kun pääsee nostamaan itsensä muiden rumpalien yläpuolelle.]

JF: Olet haukkunut rumpaleita, jotka vain treenaavat omaa juttuaan eivätkä soita musiikin ehdoilla.

GB: Sellaisia rumpaleita on liikaa. Soitan kuuntelemalla. Siksi se on erilaista joka ilta. Me kaikki kuuntelemme toisiamme ja me ruokimme toisiamme. En tietoisesti soita. Minä vain kuuntelen, ja käteni ja jalkani tekevät omia juttujaan. En käske niitä tekemään mitään. Ne vain tekevät sen.

JF: Onko tällä vuosituhannella tehty mitään musiikkia, jonka kuuntelemisesta nautit?

GB: En kuuntele musiikkia. Piste. En vain kuuntele sitä, joten en tosiaankaan tiedä.

JF: Kuuntelit varmaankin nuorempana...

GB: Sanoin juuri, etten kuuntele musiikkia, ja nyt kysyt, kuuntelenko musiikkia!

JF: Enkä kysy. Tarkoitin sitä, kun aikoinaan aloitit soittaa: Max Roachit sun muut.

GB: Joo. Se oli vuosia sitten.

JF: Saivatko suuret jazzrumpalit sinut aikoinaan musiikin pariin?

GB: Kuuntelin Phil Seameniä, Maxia, Art Blakeytä, Elvin Jonesia, joo. Philly Joe Jonesia.

JF: Innostiko Max Roach sinua käyttämään kahta bassorumpua?

GB: Kaikilla Duke Ellingtonin rumpaleilla oli kaksi bassorumpua. Duke Ellingtonin rumpaleilla oli tuplabassarit paljon aiemmin kuin minulla. Sam Woodyardilta sain idean kahdesta bassorummusta.

JF: Sinä käytät kahta erikokoista bassorumpua.

GB: Mitä järkeä olisi, että kahdesta rummusta tulee samanlainen ääni?

JF: Jouduitko alun perin ostamaan kaksi rumpusettiä ja kasaamaan niistä omasi?

GB: En. Minä teetin ne. Keith Moonilla oli kaksi bassorumpua ennen kuin minulla, koska hän meni ja osti kaksi rumpusettiä.

JF: Arvostatko Keith Moonia rumpalina?

GB: Tä?

JF: Keith Moonia.

GB: Who? Hah hah! Moony oli minun kova fanini. Ööö. Hän ei ole mahtava rumpali. En nostaisi häntä suurten rumpalien joukkoon. Hän oli hyvä tyyppi.

JF: Onko sinulla nykyisten muusikkojen joukossa kavereita, joiden kanssa keskustelet tai vaihdat mielipiteitä?

GB: Kuka? Mitä? Mistä me puhutaan?

JF: Jutteletko muiden muusikkojen kanssa?

GB: Minkä muiden muusikkojen?

JF: Kaveriesi, jotka soittavat bändeissä?

GB: Minkä kaverien?

JF: Onko sinulla yhtään ystävää?

GB: Ei oikeastaan.

JF: Miksi?

GB: Minulla oli muutama tosi hyvä ystävä. Eric [Clapton] on hyvä ystävä, mutta me emme puhu musiikista.

JF: Nautitko enemmän koirien ja hevosten kuin ihmisten seurasta?

GB: Joo, pääasiassa.

JF: Jäivätkö hevosesi Etelä-Afrikkaan?

GB: Menetin kaiken. Ja se sattuu. Yhä se sattuu.

JF: Onko sinulla edelleen koiria?

GB: Yksi.

JF: Onko totta, että halusit nuorena kilpapyöräilijäksi?

GB: Joo, sitä tein ennen kuin aloin soittaa rumpuja.

JF: Seuraatko urheilua, kuten pyöräkilpailuja?

GB: Joo. Tour de Francea ja Vuelta a Españaa, joka on meneillään juuri nyt.

JF: Pyöräilijät taitavat doupata vielä enemmän kuin muusikot.

GB: Tä?

JF: Jatkuvasti tulee doping-skandaaleja.

GB: Joo.

JF: Olen lukenut, että pääsit 29 kertaa kuiville heroiinista.

GB: Joo.

[Kerrotaan, että Baker muutti aikoinaan Lontoosta Nigeriaan, kun hänen hyvä ystävänsä Jimi Hendrix kuoli. Ilmeisesti hän säikähti, että hänelle itselleen kävisi pian samoin.]

JF: Oliko kuiville pääseminen sinulle aina syy muuttaa pois Lontoosta tai Los Angelesista tai milloin mistäkin?

GB: En käynyt Los Angelesissa kahteenkymmeneen vuoteen ennen kuin tiesin, että olen kuivilla, koska se on maailman huumepääkaupunki. Vielä tänäkin päivänä. Se on nykyisin vielä isompi ongelma kuin ennen. Maailmaan tulee lisää narkkareita joka päivä. Tonneittain huumeita liikkuu ympäriinsä. Sitä katsotaan sormien läpi. Hah hah.

Ginger Baker Kuva: Ville Malja 2013

Baker nuokahtelee. Ennen kuin illan esiintyjä ehtii torkahtaa istualleen, kiertuemanageri ilmoittaa, että eiköhän tämä ollut tässä. Kontin ulkopuolella hän sanoo, että hyvinhän se meni. Hänen mukaansa Baker oli paremmalla tuulella kuin pitkään aikaan tällä kiertueella.

Muutaman tunnin kuluttua Baker soittaa miltei täydelle Huvilateltalle aivan kelvollisen konsertin. Keikan jälkeen hän hortoilee hetken lavan takana, kunnes kaivaa sukuelimensä esiin ja lorottelee tarpeensa teltan seinään. Ne ovat suuren rumpalin viimeiset jäähyväiset suomalaiselle yleisölle.

Kaksi kuukautta keikan jälkeen Bakerin vanha bändikaveri Jack Bruce menehtyy maksasairauteen. Viime päivinään hän ehti soittaa Bakerille, joka oli ollut 60-luvulta asti hänen arkkivihollisensa.

Joskus Baker oli yrittänyt jopa huitaista Brucea puukolla. Vuosikymmenien sodan jälkeen Bruce halusi saada viimeisen sanan ja löi viestinsä jälkeen luurin korvaan: ”Minä kuolen, Ginger. Haista vittu.”

Helmikuussa 2016 Baker joutuu avosydänleikkaukseen ja lopettaa keikkailun. Hän viettää loppuelämänsä Kentissä yksinäisenä ja pennittömänä. Kun Baker siirtyy lokakuussa 2019 ajasta ikuisuuteen, yksi asia on varma: hän oli lajinsa viimeinen.

Peter Edward ”Ginger” Baker

• s .19.8.1939 Lontoo, Englanti

• k. 6.10.2019 Canterbury, Kent, Englanti

• ensimmäinen tunnettu kokoonpano The Graham Bond Organisation, jossa soitti myös Jack Bruce

• perusti Jack Brucen ja Eric Claptonin kanssa Creamin, joka toimi 1966–68 ja ehti julkaista neljä albumia

• liittyi sen jälkeen ”superyhtye” Blind Faithiin, joka julkaisi yhden albumin ja hajosi

• perusti fuusiorockbändin nimeltä Ginger Baker’s Air Force, joka teki kaksi albumia vuosina 1969–1971

• levytti ja keikkaili 70-luvulla Nigeriassa Fela Kutin kanssa

• perusti vuonna 1974 Baker Gurvitz Army -bändin Paul ja Adrian Gurvitzin kanssa

• soitti myös Hawkwind-yhtyeessä mm. Levitation-albumilla

• soitti 1980-luvun puolivälissä John ”Johnny Rotten” Lydonin Public Image Ltd. -bändissä

• on soittanut myös mm. Atomic Roosterin ja Masters of Realityn levyillä

• muita kokoonpanoja mm. BBM (Baker, Jack Bruce ja Gary Moore), The Ginger Baker Trio, The Ginger Baker Jazz Confusion

• Bakerista on tehty kaksi elokuvaa: Ginger Baker in Africa (1971) ja Beware of Mr. Baker (2012)

• harrasti ralliautoilua ja hevospooloa

• oli neljä kertaa naimisissa ja sai kolme lasta

• valittiin Rolling Stonen kaikkien aikojen top 100 -rumpalien listalla kolmanneksi: John Bonhamin ja Keith Moonin jälkeen

Janne Flinkkilä on vapaa toimittaja, joka soitti teininä 90-luvun alussa Järvenpää-talon kellarissa Creamin White Roomia, mutta epäonnistui muusikkona.

EDIT: Kirjoituksen lopussa sanotaan, että "Ne ovat suuren rumpalin viimeiset jäähyväiset suomalaiselle yleisölle." Eivät olleet, Baker esiintyi Tampere Jazz Happeningissa 2015.