Suomen terveydenhuoltojärjestelmä on yksi maailman kustannustehokkaimpia. Hoidon taso on hyvä – jos esimerkiksi keksii sairastua syöpään, se kannattaa tehdä Suomessa, ellei ole todella rikas.

Kun järjestelmä on jo yksi maailman kustannustehokkaimpia, siitä on vaikea tehdä millään soteuudistuksella sekä parempaa että halvempaa.

Yksi paha vika meillä kuitenkin on, joka rampauttaa koko järjestelmää. Terveyskeskuksista puuttuu noin tuhat lääkäriä. Siksi jonot ovat pitkiä, hoidon taso on inhimillisistä syistä joskus (tosin harvoin) puutteellinen ja terveydenhoito on yksi OECD-maiden eriarvoisimpia.

Tuo eriarvoisuus tosin on vähän mittarista kiinni. Yleisin mittari on, kuinka usein eri väestöryhmiin kuuluvat tapaavat lääkäriä. Työterveyshuollossa usein ja terveyskeskuksissa harvoin. Jos mitattaisiin pääsyä erikoissairaanhoitoon, Suomen asema tasa-arvoisempien maiden joukossa kohenisi ryminällä.

Tuhat lääkäriä lisää perusterveydenhuoltoon maksaisi sata miljoonaa euroa. Siinä se olisi! Ei kannattaisi myllätä koko järjestelmää, kun sen pahin vika on korjattavissa noin yksinkertaisesti. Tuo sata miljoonaa on aika pieni summa verrattuna sen vuosittaisin 20 miljardin kustannuksiin. Soteuudistusta on suunniteltu tähän nähden moninkertaisilla rahoilla, ja pelkästään järjestelmään tulossa oleva tehottomuus transaktiokustannuksineen, väärin kannustavine hinnoitteluineen ja jatkuvina oikeudenkäynteineen markkinatuomioistuimessa maksaa enemmän.

On jotenkin sinisilmäistä kuvitella, että yksityiset lääkäriasemat pystyisivät sekä poistamaan jonot perusterveydenhuollosta että tekemään sen halvemmalla. Kun Jyväskylässä kokeiltiin ja annettiin rahaa yhtä vähän kuin terveyskeskukset sitä käyttävät, kävi ilmi, ettei se raha riitä mitenkään. Pihlajalinna lopetti kokeilun kesken, Mehiläinen ja Terveystalo katsoivat viisaammaksi hyväksyä tappiot imagosyistä.

Miksi terveyskeskukset sitten on aliresursoitu? Se johtuu virheellisistä taloudellisista pelisäännöistä. Kunnalla on yleensä terveydenhuoltoon kokonaisbudjetti, jolla on tultava toimeen. Erikoissairaanhoito saa lähettää kuntaan niin paljon laskuja kuin hyväksi näkee. Kun kunnan rahat loppuvat eikä se voi säästää erikoissairaanhoidosta, sen on säästettävä terveyskeskuksista. Tyhmää, sillä se vain lisää erikoissairaanhoidon menoja, mutta niin ne tekevät.

Sama valuvika taitaa sisältyä myös nykyiseen sotemalliin. Mitään hoitoa tai tutkimusta ei maakunta voi evätä, joten erikoissairaanhoito lähettää sille yhä laskuja mielin määrin. Kun VM ei anna enempää rahaa, maakunta joutuu vähentämään perusterveydenhuollon budjetteja – kun se sitä ennen on ensin lopettanut työvoimapalvelut ja muut sellaiset toiminnat.

Jos sote kaatuu – ja alan toivoa sitä koko ajan enemmän, vaikka alun perin tolin toista mieltä – kannattaisi panna tuo perusterveydenhoidon rahoitus kuntoon vaikka normiohjauksella (vaikka ylipäänsä inhoan normiohjausta) ja tukkimalla erikoissairaanhoidon moolokinkita muuttamalla sen korvaus osin kiinteäksi ja vain osin suoritteista riippuvaksi, jotta ylihoidon intensiivi saataisiin kuriin.

= = =

On meillä sotessa toinenkin vika. Mielenterveyspalvelujen vajaus. Mutta sitähän ei ole aikomus sote-uudistuksessa korjata.

= = =

Kiitän Martti Kekomäkeä inspiraation antamisesta tähän kirjoitukseen. Ja Touko Aallon twiittiä sysäyksestä jouduttaa tätä kirjoitusta.