Yläasteella vuotta tai kahta ylemmällä luokalla oli tyttö, jonka kanssa en koskaan nähnyt kenenkään juttelevan. Tyttö käveli välituntisin seinänvierustoja huppu päässä hieman kumarassa, seisoskeli pihan nurkassa. Aina yksin.

Koko sen ajan kun olimme samassa koulussa, haaveilin, että minussa olisi riittävästi rohkeutta mennä juttelemaan. Katselin aina välillä sitä hänen olemustaan ja yhä vielä, 30 vuotta myöhemmin, muistan kumaran hahmon pihan perällä.

Kaksi kertaa yritin voittaa pelkoni. Toisella kerralla menin hänen kanssaan ruokalassa samaan pöytään istumaan.

Muistan, miten pelokkaasti hän minua vilkaisi. Mitään emme jutelleet. Toisen kerran katsoin häntä silmiin, kun hän tuli koulun ulko-ovella vastaan, ja hymyilin. En saanut sanotuksi mitään silloinkaan. Nämä kaksi kertaa ovat jääneet mieleeni.

Olisin halunnut tehdä niin paljon enemmän.

Mikä esti? Jännitti, että aletaanko minuakin hyljeksiä, jos ryhdyn kaveriksi hyljeksitylle. Muutakaan en keksi. Koskaan ei tainnut uskaltaa toivoa, että olisi voinut käydä toisinkin päin: että hyljeksityn hyljeksiminen olisi ehkä voinut loppua, jos joku olisi ottanut ensimmäisen askeleen.

Kukaan ei sitä askelta ottanut.

Tarina kertoi, että tyttö oli ekaluokkalaisena pikkutyttönä yrittänyt päästä koulun vessaan, mutta ylempiluokkalaiset eivät olleet päästäneet. Hädissään pieni tyttö ei ollut keksinyt muuta ratkaisua kuin pissata kumisaappaaseensa.

Tyttö, jonka kanssa kukaan ei jutellut, jota kukaan ei tervehtinyt.

Siitä lähtien, minun tietääkseni siis koko loppuperuskoulun 9 vuotta hän oli ”tyttö, joka kusi kumppariin”. Tyttö, jonka kanssa kukaan ei jutellut, jota kukaan ei tervehtinyt.

En ole unohtanut sitä tyttöä koskaan. Joskus mietin, miten hänelle on mahtanut käydä. Joskus mietin, etten uskaltaisi ottaa selvää, koska tuntuu mahdottomalta, että tuollaisesta olisi voinut selvitä. Joskus mietin, yrittäisinkö selvittää.

Joskus mietin, että haluaisin sanoa hänelle: anteeksi. Anteeksi, etten minäkään tullut juttelemaan. Etten minäkään tervehtinyt.

Toivoisin, että oma lapseni on tässä asiassa parempi kuin äitinsä.

Sitten mietin, että mitä iloa siitä hänelle olisi. Että joku synnintunnossaan tulisi 30 vuoden päästä sanomaan, että anteeksi, että minäkin osallistuin siihen, että elämäsi pysyi helvettinä kaikki ne vuodet.

Toivoisin, ettei kenenkään tarvitse olla se tyttö enää, ja valitettavasti tiedän, että heitä on. Toivon, että muilla on enemmän kanttia kuin minulla. Toivoisin, että oma lapseni on tässä asiassa parempi kuin äitinsä.

Kumpparityttö: minusta ei ollut sinulle mitään iloa enkä tiedä, haluatko edes kuulla tätä, mutta minä en unohda sinua.

Paula Takio

Paula Takio on kieltenopettaja Turun Ammatti-instituutissa. Opettajan töitä hän on tehnyt niin vankilassa kuin eduskunnassakin. Hän on myös freelance-kääntäjä ja on tutkinut keskiajan kirjoituksia. Hän viihtyy työssään nuorten parissa. Takio vuorottelee tällä kolumnipaikalla Heli Vaarasen, Risto Laitilan ja Reetta Rädyn kanssa.