(Kirjoitus on julkaistu Savon Sanomissa)

Tutkimuksen yhteys poliittiseen päätöksentekoon on Suomessa selvästi heikompi kuin vaikkapa Ruotsissa ja Hollannissa. Ruotsin komitealaitos on kuuluisa korkeatasoisuudestaan ja sillä on kiinteät yhteydet tiedemaailmaan.

Suomessa päätöksenteon ja tutkimusmaailman suhde on etäisempi. Ministeriöissä on aika vähän tutkijakoulutuksen saaneita, joilla olisi edellytykset seurata ja ymmärtää tiedemaailmaa. Juristin tutkintoa arvostetaan enemmän kuin yhteiskuntatieteen väitöskirjaa. Vaikka tutkimusosaamista ministeriöissä olisikin, hierarkkinen ja siiloutunut hallintotapa rajoittaa sen vaikutusta.

Se, että Ruotsissa tutkimus pääsee elävöittämään päätöksentekoa enemmän ja siten ideologisen intohimot vähemmän kuin Suomessa, on merkittävä syy siihen, että Ruotsissa menee niin paljon paremmin kuin Suomessa.

Vain valtiovarainministeriössä on riittävästi tutkimusmaailmaa seuraavia virkamiehiä. Taloudellisen tutkimuksen vaikutus päätöksentekoon on huomattavasti vahvempi kuin vaikkapa yhteiskuntatieteellisen tutkimuksen.

Taloustieteen vahvuus on myös siinä, että se osaa antaa tutkimustulokset ja tutkimuksiin perustuvat ennusteet päätöksenkoon soveltuvassa muodossa: jos näin tehdään, työllisyys paranee näin paljon ja inflaatio kiihtyy näin paljon ja vaikutus valtiontalouteen on tämä. Tosin nämä ennusteet ovat osoittautuneet usein täysin vääriksi, sillä koko taloustiede on kriisissä. Mallien muuttujat määritetään menneisyydestä eivätkä ne päde nykyisyydessä, koska talouden rakenteet ovat muuttuneet nopeasti.

Yhteiskuntatieteiden vaikutus on pelottavan vähäinen. Osittain se johtuu tutkijoiden henkisestä oppositioasenteesta, mutta vielä enemmän siitä, että samanlaisia täsmällisiltä vaikuttavia tuloksia, joita ekonomistit tuottavat, eivät yhteiskuntatieteilijät ole tottuneet tuottamaan.

Yhteiskuntatieteet ovat eriytymässä, ristiriitaista kyllä, yhteiskunnan ulkopuolelle. On kuulemma sivistymätöntä syyttää yhteiskunnallista tutkimusta diskurssianalyysin ympärillä pyöriväksi sitaattisilpuksi, mutta siltä se kyllä ajoittain näyttää. Olen silloin tällöin löytänyt sosiaalitieteellisistä julkaisuista viittauksia omiin kirjoituksiini. Melkein aina tutkijalta on jäänyt ymmärtämättä, mitä tarkoitan. En suostu uskomaan, että vain minun ajatukseni ymmärretään väärin. Jos kirjassa on viittauksia satoihin kirjoihin, on inhimillisesti mahdotonta, että tutkija on kahlannut ne kaikki ajatuksella läpi.

= = =

Olin vuoteen 1985 Helsingin yliopiston tilastotieteen laitoksen leivissä. Joskus 1970-luvun alussa, kun tietokoneet vasta tekivät tuloaan, pystyttiin pienistä aineistoista tekemään yllättävän vahvoja johtopäätöksiä. Tiesimme, että ajat tulevat muuttumaan, kun laskentakapasiteetti kasvaa ja yhä enemmän aineistoja on käytettävissä. Oletimme, että tämä johtaisi yhteiskuntatieteiden nousuun, kun yhteiskunnallisia ilmiöitä pystyttäisiin mittamaan ja analysoimaan olennaisesti paremmin.

Aliarvoimme muutoksen mutta yliarvioimme sen vaikutuksen yhteiskunnalliseen tietoon. Miksi olennaisesti parempi laskentakapasiteetti ja valtava määrä käytettävissä olevaa tietoa ei ole johtanut syvällisempään ymmärrykseen yhteiskunnallisista lainalaisuuksista? Miksi yhteiskuntatieteet eivät ole kohonneet yhteiskunnan keskiöön, kuten oletimme käyvän?

Yksi syy saattaa olla, että aineistojen käyttöä tutkimuksiin rajoitetaan.

Pidetään aivan hyväksyttävänä, että kaupan keskusliikkeet rekisteröivät etukorttiensa kautta kaikki ostoksemme parantaakseen palvelujaan. Noista tietokannoista voisi tulostaa esimerkiksi luettelon ukkomiehistä, jotka ostavat kondomeja epäsäännöllisesti. Tietosuojavaltuutetun rauhoittamiseen riittää lupaus, ettei tällaista tehdä. Kukaan ei älähdä siitäkään, että Google tallettaa internethakumme profiloidakseen meitä käyttäjinä. Sekin käy päinsä, että Facebook lukee ja analysoi kaikki kirjoituksemme.

Yrittäkääpä saada tutkimuslupa tällaisten aineistojen keräämiseen yhteiskuntatieteellistä tutkimusta varten! Siihen ei riitä lupaus olla käyttämättä tutkimusaineistoa väärin. Tutkijoihin suhtaudutaan paljon epäilevämmin kuin kaupallisiin toimijoihin. Tämä on huomattava este yhteiskunnalliselle tutkimukselle.

Konfliktia tutkijoiden ja tietosuojaviranomaisten välillä pahentaa se, etteivät tietosuojasta päättävät näytä tuntevan tutkimusmenetelmiä. Tutkimus ei esimerkiksi ole vain ennalta tehtyjen hypoteesien testaamista, vaan usein erilaisten yllättävien riippuvuuksien etsimistä aineistoa eritavoin tarkastelemalla. Vaikkapa jonkin lääkeaineen haittavaikutukset voivat olla täysin ennalta arvaamattomia ja riippua toisten lääkeaineiden käytöstä tavalla, jota ei tule ajatelleeksi. Sellaista ei voi löytää, jos pitää etukäteen kertoa, mitä etsii.

= = =

Juha Sipilä on monen muun tavoin esittänyt, että perustuloa kokeiltaisi muutamalla paikkakunnalla Suomessa. Pelkään pahoin, että se tulee törmäämään juristien vastustukseen. SATA-komiteassa esitettiin myös joidenkin reformien kokeilemista, mutta tämä katsottiin kansalaisten yhdenvertaisuuden vastaiseksi. Perustulo on joidenkin kannalta nykytilannetta edullisempi ja toisten kannalta taas epäedullisempi. Vain sellaista saa kokeilla, jossa koeryhmään joutuneiden asema on aina vähintään yhtä hyvä kuin muiden.

Ilmeisesti kyseiset juristit eivät ole tutustuneet lääketieteelliseen tutkimukseen. Siinähän pääasiallinen menetelmä on arpoa potilaat koeryhmään ja kontrolliryhmään. Koeryhmä saa uutta hoitoa ja kontrolliryhmä joko vanhaa hoitoa tai pelkkää lumelääkettä. Mutta toisaalta, sosiaaliturvassa on kyse rahasta ja lääketieteessä vain elämästä.