Puolueet. Yhdysvalloissa vuoden 2016 presidentinvaaleja sekoitti merkittävästi se, kun (todennäköisesti venäläiset) hakkerit onnistuivat saamaan haltuunsa demokraattipuolueen sähköposteja yksinkertaisessa sähköpostihuijauksessa.

Media. Tätä tehdään vääristä syistä ainakin Yhdysvalloissa, jossa inhokkilehdelle on pyritty syöttämään väärä juttu, joka syö lehden uskottavuutta.

Valtio. Valtio jakaa jatkuvasti valtavia määriä rahaa, ja huijauksia olisi hyvä kohdistaa erilaisiin kohteisiin, kuten sosiaaliturvaan tai yritystukiin.

Merkittävät yksityishenkilöt. Se, että ihmiset levittävät sosiaalisessa mediassa ”iso juttu, jos totta”-huhupuheita, on ongelma. Merkittäville yksityishenkilöille voitaisiin syöttää nimettömiä, todistettavasti paikkaansa pitämättömiä kuulopuheita sen testaamiseksi, levittävätkö he tietoa, jonka todenperäisyydestä heillä ei ole mitään varmuutta.





Viime päivinä on keskusteltu mittavasta tiedehuijauksesta , joka kohdistui tietyntyyppisiin yhteiskuntatieteellisiin aikakauslehtiin.Huijauksella pyrittiin käsittääkseni osoittamaan, että ns. konstruktivismi heikentää tieteenalan kykyä puolustautua selvästi vääriltä ja hyödyttömiltä ajatuksilta. En tunne tätä huijausta sen tarkemmin, enkä tunne tarvetta kommentoida sitä sen enempää. Sen sijaan haluan käyttää tätä ajankohtaisuutta hyväkseni puhuakseni huijausten puolesta yleisesti.En tietenkään tarkoita sitä, että ihmisten pitäisi valehdella, varastaa, ja petkuttaa omaksi hyödykseen ja muiden kiusaksi nykyistä enemmän. Viittaan tässä sellaisiin huijauksiin, joiden tarkoitus on paljastaa järjestelmien haavoittuvaisuus. Tämä tarkoittaa sitä, että huijausyrityksestä kerrotaan jälkikäteen, joko julkisesti tai huijattavalle taholle. Huijauksesta saatava hyöty palautetaan, mikäli sellaista palautuskelpoista hyötyä on saatu.Tällainen huijaaminen katsotaan tärkeäksi osaksi tietoturvan kehittämistä. Ns. white hat-hakkerit tekevät tätä digitaalisille tietoturvajärjestelmille. Myös fyysisiin tietoturvajärjestelmiin kohdistetaan huijauksia , joissa marssitaan sisään rakennuksiin huomioliivi päällä ja katsotaan mihin asti päästään. Paitsi tietoturvayritykset, myös media on tehnyt tällaisia huijauksia.Huijauksia pitäisi kohdistaa laajemmin kaikkiin instituutioihin, jotka kontrolloivat pääsyä niukkoihin resursseihin (raha, valta, huomio, mikä ikinä). Huijausten avulla voidaan testata sitä, toimiiko instituutioiden kontrolli oikealla tavalla.Tieteellisten aikakauslehtien voidaan ajatella kontrolloivan arvostuksen jakamista eri ajatuksille ja väitteille. Ne pyrkivät jakamaan arvostusta sellaisille ajatuksille, jotka ovat johdonmukaisia ja sellaisille väitteille, jotka ovat sopusoinnussa todellisuuden kanssa.Tiedehuijaukset pyrkivät testaamaan sitä, toimiiko vertaisarviointi niin kuin pitää. Toivon, että tasapuolisuuden nimissä huijauksia kohdistuisi tulevaisuudessa muuallekin kuin kriittisiin yhteiskuntatieteisiin. Ongelmat ovat erilaisia eri aloilla. Esim. taloustieteessä olisi kiinnostava nähdä, minkä tasoisiin lehtiin täysin ei-replikoituvia analyysejä keksityillä aineistoilla saisi menemään läpi.Huijauksia käytetään joskus tieteellisissä julkaisuissakin, hyviin tarkoituksiin. Gottschalk ym. lähettivät testipotilaan 180 hammaslääkärille ja havaitsivat ylihoidon uhan, joka vaihteli niin potilaan kuin lääkärin ominaisuuksien mukaan. Vastaavia huijauksia olisi hyvä tehdä vaikkapa tuleville sote-keskuksille ja maakunnan liikelaitoksille.Ketä muita pitäisi huijata? Ainakin seuraavia toimijoita tulee mieleen:Huijauksilla on tietenkin kustannuksensa. Viimeisimmässä tiedehuijauksessa on valiteltu sitä, että huijarit ovat hukanneet vertaisarvioitsijoiden aikaa. Näin tavallaan onkin, enkä kiellä näitä kustannuksia. Samalla huijaukset edistävät instituutioiden tehostumista, joten kyse on kustannusten ja hyötyjen punninnasta. Tämä punninta tulee tehdä tapauskohtaisesti.Olen kuitenkin melko varma siitä, että tällä hetkellä yhteiskunnassamme tapahtuu yleisesti ottaen liian vähän tällaisia huijauksia. Tätä uskomusta on vaikea perustella, mutta yritän. Huijausten kustannukset ovat melko pieniä. Huijauksen myötä saadut resurssit (data, raha) voidaan aina palauttaa alkuperäiselle omistajalle. Huijauksessa menee jonkin verran ihmistyötä hukkaan, mutta yleensä melko vähän. Ääriesimerkkinä voidaan ajatella yllä linkitettyä huomioliivihuijausta: huijauksesta ei koidu kohteelle mitään suoria kustannuksia, kun mies huomioliivissä vain marssii ovesta sisään. Edes saranat eivät kulu, jos livahdetaan samalla ovenavauksella. Tietenkin joillakin huijauksilla voi olla isojakin kustannuksia. Tiettyyn ihmisryhmään kohdistuvat väärät huhut voivat johtaa väkivallantekoihin tuota ihmisryhmää kohtaan.Entäpä huijauksen hyödyt? Eri järjestelmissä on nähdäkseni merkittäviä haavoittuvaisuuksia, joita ei saada kiinni mitenkään muuten kuin huijaamalla. Nykyinen tilanne, jossa (julkisia) huijauksia toteutetaan melko vähän, jättää pimentoon monia ongelmakohtia. Mitä vähemmän julkisia, hyvässä tarkoituksessa tehtyjä huijauksia tehdään, sitä helpommin voidaan toteuttaa pahantahtoisia huijauksia salassa.Jos on pelko siitä, että normien kääntyminen tällaisten huijausten puolelle saisi aikaan liikaa huijauksia tai vääränlaisia huijauksia, kohteiden valitsemiseksi ja huijausten toteuttamiseksi voitaisiin perustaa valtion virasto tai säätiö.Joka tapauksessa huijaukset olisi syytä ennakkorekisteröidä. Mikäli toimija haluaa osoittaa vaikkapa sukupuolentutkimuksen olevan mätä tieteenala, hän voi siihen kohdistuneen epäonnistuneen huijauksen jälkeen yksinkertaisesti olla kertomatta huijauksesta. Jos tällaista tapahtuu, julkistettujen huijausten perusteella muodostuu vääränlainen kuva järjestelmien toimivuudesta. Ennakkorekisteröinnissä huijauksesta kerrottaisiin etukäteen ulkopuoliselle toimijalle, joka julkistaisi huijaussuunnitelman jälkikäteen onnistui huijaus tai ei.Miltä kuulostaa? Olenko hakoteillä? Mitkä ovat hyviä eettisen huijaamisen ohjenuoria?