Kun jouduin hetken harminpuuskan takia tähän vuoropäivähoitokeskusteluun ja kun Singaporen kokemukset ovat yhä mielessä, jatkan aiheesta. Tämä on siis pohdintaa ja erittelyä, eivätkä esimerkiksi sisällä yhtään ehdotusta.

Hyvinvointiyhteiskunnalla on kolme päätavoitetta:

1) se tasaa sosiaalisia lähtökohtia

2) se tarjoaa turvan erilaisten sosiaalisten onnettomuuksien varalta

3) se edistää subventoi ”meriittihyödykkeitä”, kuten koulutusta ja kulttuuria.

Jätetään kohta 2) sivuun, koska on luonteeltaan erilainen eli rajoitetaan tarkastelu kohtiin 1) ja 3).

Näiden päämäärien toteuttamisessa on kaksi ääriperiaatetta ja niiden välillä tietysti jatkumo.

A) Toisessa ääripäässä on tuen antaminen könttäsummana kaikille palvelusetelinä, jota voi käyttää vain näihin hyvin tarkoituksiin, mutta harkinta on oma. Kun rahaa käyttää yhteen tarkoitukseen, sitä on käytettävissä vähemmän toisiin tarkoituksiin. Singaporen sosiaalitilimallit on rakennettu vahvasti tämän periaatteen mukaisesti.

B) Toinen äärivaihtoehto on subjektiivinen oikeus erilaisiin ilmaispalveluihin siinä laajuudessa kuin katsoo niitä itse tarvitsevansa.

Kulttuurin tukemisessa periaatteen A mukaista olisi kaikille jaettava sama määrä kulttuuriseteleitä. Muuta kulttuurin tukea ei sitten olisikaan kulttuurityöntekijöiden koulutusta lukuun ottamatta. Tätä vastaan voi esittää kaksi vastaväitettä:

(i) Toiset arvostavat kulttuuria enemmän kuin toiset, joten tasajako olisi epäoptimaalista. Jos kulttuurisetelin saisi myydä, kohdentuminen muuttuisi kulttuurinnälkäisiä suosivaksi samalla, kun setelit edelleen päätyisivät kulttuurin tueksi, koska ei niitä muuhunkaan voi käyttää.

(ii) On väärin, että vaikkapa oopperasta pitävä joutuisi pulittamaan vinon pinon seteleitä yhtä näytöstä kohtaan, kun taas komediateatterista tai elokuvista pitävän setelit riittävät moninkertaiseen määrään tapahtumia. Tätä argumenttia voi käyttää sekä puolesta että vastaan.

Perustulo on lähempänä periaatetta A. Lähtökohtia tasataan tietyn kaavan mukaan, mutta sillä rahalla pitäisi sitten pärjätä.

Maksuton joukkoliikenne tai matkan pituudesta riippuva tasatariffi vastaa vaihtoehtoa B. Kun nyt valitsen asunnon ja työpaikan niin, että ne ovat kaukana toisistaan, on oikein, että yhteiskunta tukee minun matkustamistani enemmän kuin sitä onnellista, jolla työpaikka on melkein kävelyetäisyydellä.

Lasten päivähoidon osalta periaate A tarkoittaisi, että jokainen saisi lasten hoitoa varten setelin, jolla voisi rahoittaa kotihoitoa tai maksaa markkinahintaisesta päivähoidosta. Verotukseen liittyvä vääristymä korjattaisiin sillä, että päivähoitomaksu olisi verotuksessa vähennyskelpoinen.

(HUOM! Kaikille asioita työkseen väärin käsittäville lehtimiehille: Tätä en ehdota, koska sillä olisi huono vaikutus naisten työuriin, minkä vuoksi se tulisi kansantaloudelle todella kalliiksi. Se johtaisi lasten kotihoitoon silloin, kun palkka on pieni, mikä olisi kansantalouden kannalta lyhytaikaisesti edullista, mutta ei pitkäaikaisesti. Lastensuojelunäkökohdatkaan eivät puoltaisi tätä.)

Päivähoidossa nykytila vastaan suunnilleen periaatetta B. Päivähoito on subjektiivinen oikeus vieläpä niin, että jos valitsee työn, jossa päivähoidon tarve on suuri, yhteiskunta hoitaa lasta vaikka viikon yhtä päätä samalla hinnalla.

Periaate B vastaa muutoinkin ajatteluamme. On oikein tukea sitä, jolla työmatka on pitkä tai joka joutuu tekemään yötyötä. Osittain ihmiset joutuvat, mutta osittain kyse on omista valinnoista. Joku ei vain voi mitään sille, että työmatka on pitkä, mutta useimmat kuitenkin voisivat. Jos lasten vuorohoito olisi kalliimpaa kuin tavallinen päivähoito, se tuntuisi monesta vuorotyöhön pakotetusta aivan väärältä, mutta jotkut siirtyisivät päivätyöhön. Jos oman valinnan hinta ulkoistetaan yhteiskunnalle, yhteiskunnan kulut nousevat. Tästä seuraa tai ainakin voi seurata hyvinvointitappiota: jos päätyy valintaan, josta oma hyöty mukavuutena tai vaikka suorana taloudellisena hyötynä on 20 euroa, mutta yhteiskunnalle aiheutuva lisäkustannus on 200 euroa, tappio on 180 euroa.

Jos liikutaan periaatteen A tuntumasta periaatteen B suuntaan, yhteiskunta muuttuu näennäisesti sosiaalisemmaksi. Kulut kuitenkin kasvavat. Tulee esimerkiksi enemmän pitkiä työmatkoja ja pienten lasten vanhempien yötyö lisääntyy. Seurauksena on hyvinvointipalvelujen ylikäyttöä. Jossain vaihtoehdossa tulee budjettirajoitus vastaan ja kaikkien saamien etuja joudutaan karsimaan. Periaatteen A mukaan toimien on huomattavasti helpompi ylläpitää korkeata hyvinvointiyhteiskunnan tasoa kuin periaatteen B mukaan.

Singaporen sosiaaliturvajärjestelmään tutustuminen sai minut ajattelemaan, että yksi syy siihen, että Aasia jyrää meidät on, että hyvinvointiyhteiskuntamme on rakentunut liiaksi periaatteen B ympärille. Periaate A puhtaaksi viljeltynä ei ole toteuttamiskelpoinen, mutta eteneminen liiaksi periaatteen B suuntaan nostaa hyvinvointiyhteiskunnan hintaa enemmän kuin tuottaa tarkoitettua hyötyä.

Sitten on vielä tämä riskien tasaaminen. Koska nämä hyvinvointiyhteiskunnan kolme tavoitetta eivät ole aivan erillisiä, siirtyminen periaatteesta B periaatteeseen A valuu myös tuonne riskien puolelle. Singaporen sosiaalitilimalli muodostaa erinomaiset kannustimet toimia järkevästi estäen omien valintojen kustannusten ulkoistamisen yhteiskunnalle, mutta sosiaalisten onnettomuuksien tilanteessa se on aika armoton.

Onnettomuuksien tasaamisessa on samanlainen dilemma kuin periaatteessa A ja B. Jos niitä tasataan liian avokätisesti, on vastassa moral hazardia –ongelma, ja jos taas ei tasata tarpeeksi, ollaan sosiaalisesti julmia. Kohtuullisen omavastuun ongelma.