Suomessa on yli miljoona yksinelävää. Jokaisen yksinelävän tarina on omanlaisensa. Tässä Iltalehteen yhteyttä ottaneet ihmiset kertovat elämästään.

MOSTPHOTOS

Erakoituminen on kammottavaa

Muutaman pitkähkön seurustelusuhteen jälkeen jäin yksin ja tietysti piti hankkia oma kämppäkin. Töiden jälkeen iltaisin on ihanaa olla itsekseen kotona - viikonloppuisin ja lomilla yksinäisyys tahtoo nakertaa. Taloudellisesti yksin asuminen on katastrofi. Käyn kokopäivätöissä ja palkka ei millään riitä. Autoja ja kodinkoneita en osaa korjata ja joskus pelkään jonkin rikkoutumista niin, etten tahdo saada nukutuksi.

Parasta on se, että vain minä yksin päätän katsottavan tv-kanavan tai mitä tänään syödään. Vessan ovea ei tarvitse laittaa kiinni ja jos likaiset vaatteet jäävät hujan hajan lattialle, ehdin hyvin korjaamaan ne pois huomennakin.

Olen käynyt muutamilla treffeillä, mutten ole kiinnostunut kenestäkään. Erakoituminen 44-vuotiaana tuntuu kammottavalta, mutta vaihtoehto vielä kammottavammalta. Toivon, etten elä ”liian vanhaksi”.

Sari

En vain löydä ketään

Asun, opiskeluajan kämppiksiä lukuunottamatta olen aina asunut. Kuulun siihen vaiettuun käsittääkseni noin 4 - 10% vähemmistöön jotka syystä tuntemattomasta eivät koskaan pariudu. Ei niin että olisi yrittämisestä ollut puute, mutta en ole kertaakaan koko noin 40v elämäni aikana törmännyt naiseen joka olisi yhtään kiinnostunut minusta. Tienaan lähes 100k eur/v, olen korkeakoulutettu, fiksu ja sosiaalinen kaveri, mutta yllä mainituista syistä asun omassa kivassa yksiössä ja nautin ajastani minkä voin. Käsitykseni on myös tosiaan se että yksinelävien määrä on selvässä nousussa, joka näkyy syntyvyyksissä, sukupuolten vastakkainasettelussa ja esim. sellaisten ryhmien kasvussa kuten Japanin herbivoret tai USAn MGTOW.

Asia on kuitenkin tabu, eikä sellainen johon mikään hoito tai muu voi auttaa. Kellään ei ole mitään lain turvaamaa oikeutta läheisyyteen tai rakkauteen. Jos muut eivät sitä anna niin siinä ei oma panos merkitse, vaikka asiassa menestyneet muuta luulevatkin. Tätä eivät siis läheiseni, kollegani yms. todellakaan tiedä.

Tulevaisuuden virtuaalitodellisuus antaa kuitenkin kaltaisilleni toivoa, josta erinäisten anonyymien nettituttujen kanssa on usein puhettakin. Mitä vastatuuliin tulee niin niistä pitää vain oppia selviämään itse. Ystävistä on toki tukea pahimman sattuessa mutta muuten kortit pitää vaan pelata siten että talous on pahimman sattuessa turvattu. Tiedän toki sen että ison katastrofin kohdalla, esim. terveyden pettäessä tms. niin menoahan se on. Tosin on muutenkin mielestäni aika itsekästä ajatella seurustellavansa vain sen takia että toinen voisi olla jokin huoltaja kun ei itse siihen pysty.

Toivoisin että meistä olisi kuitenkin lisää keskustelua. Asia kun ei todellakaan ole niin että kaikki saavat seuraa vasemmalta oikealle, ja ne jotka ei olisivat jotain hirviöläskikummituksia jotka ovat itse kuoppansa kaivaneet. Meitä on monta, joiden elämän rooli on kulkea polku alusta loppuun yksin, halusi sitä tai ei.

TuntematonSotilas

En halua kiertopalkintoa

Erosin 17 v sitten. Kohdalleni ei vaan ole sattunut sellaista miestä, joka olisi samalla aaltopituudella kanssani. Minulla on kolme aikuista lasta, eikä ole huolta heidän suunnalta. Omassakin elämässä kaikki kunnossa. Asun omassa asunnossa ja omistan mökin, se on ns. piilopirttini. Lähelläni hyviä ystäviä ja tietysti lapseni, mutta se ”kainalo” puutuu. On vaikeaa löytää kaveria, joka olisi ekstempore lähtemään kulttuuritapahtumiin ja vaikka lavatansseihin. Olen innokas tanssija. En ole hakemalla hakenut eläämääni miestä, mutta olisihan se ihana jakaa arki jonkun kanssa. Monesti miehinen apu olisi tarpeen, vaikka osaan tehdä puut mökille, vaihtaa lamput ja monet muut pienet ns.miehiset työt. Aina kuitenkin tulee vastaan, jossa sitä miehistä voimaa ja ajattelukantaa tarvittaisiin, silloin aina vaivattava poikaani. On tietysti ollut tässä sinkuus-aikana suhteitakin, joista olen nauttinut, mutta kun se jokin on jäänyt puutumaan. Yks hyvä arjessa, toinen juhlassa tai yhteinen sävy rakastelussa, mutta mistä se kokonaisuus. Olen voimastahtoinen ja sitähön ne miehet pelkäävät, kun minulla ei heti jää sormi suuhun. Olen yrittänyt olla avuton. En halua mitään kiertopalkintoa tai olla sellainen. Tottakai tämän ikäisellä on jo jokaisella menneisyytemme, hyväksyn sen, mutta enää ei voi kasvattaa. Jo ensi tapaamisella huomaa toisen elämän arvot. Mistä samanlaiset?

Vipe

Vaimo lähti hakemaan tarkoitusta elämälleen

Vaimo päätti lähteä reilu vuosi sitten. Hakee tarkoitusta elämälleen. Pienet lapset yhteishuoltajuudessa.

Rankka viikko lasten kanssa yksin ja sitten rankka viikko aivan yksin... ja sama uudelleen.

Ostin ex vaimoni osan osakkeestamme ja nyt majaan täällä yksin, paitsi tietysti joka toinen viikko.

Koti kun lapset kotona. Asunto kun täällä ei ole ketään.

matti 51v

Tervehdin tyhjää kotia

Asun yksin, olen nyt asunut hieman yli vuoden erottuani miehestäni.

Aluksi se oli hieman totuttelua, kun kotona ei ollutkaan ketään. Tervehdin tottuneesti tyhjää asuntoa ja hölmistyneenä ihmettelin eteisessä, että miksi. Samalla se oli kuitenkin äärimmäisen helpottavaa: kun toinen ei ollut muutenkaan kovin paljon mukana arjen pyörittämisessä oma-alotteisesti, ei ollut itselläkään mikään pudotus alkaa pyörittämään omaa arkea ihan täysin yksin.

Isoin ongelma alussa oli raha: halusin lähteä kiireellä, mahdollisimman nopeasti pois entisestä, yhteisestä asunnosta. Otin mukaan vain pakolliset ja muutaman itse ostetun kalusteen (vaikka minä suurimman osan meidän kalusteista olinkin ostanut). Kaikki piti ostaa uudestaan. Takuuvuokra piti jostain löytää. Ja tämän jälkeen piti säästää rahaa uudestaan, koska säästöt olivat menneet.

Nyt arki on tasoittunut ja rahankaan kanssa ei ole ongelmaa. Arki rullaa omalla painollaan ja nautin siitä, että voin tulla omaan kotiini. Nyt ei tarvitse tyhjälle eteisellekään huikata tervehdystä, kun toinen kani on aika tervehtimässä minua, kun tulen kotia.

Mino

Iso velkataakka ahdistaa

Reilun vuoden asunut nyt yksin 71neliön rivitalokolmio asunnossa kolmen kissan kanssa. Sitä ennen noin puolivuotta tuli siinä asuttua exän kanssa. Suurin virhe oli vaihtaa isompaan edellisestä 61.5 neliön kaksiosta, velkamäärä on todella iso, mutta ei ole toisaalta varaa vaihtaakkaan kun niin paljon vielä velkaa. Lisäksi Tammikuun alussa meni työpaikka jossa olin töissä konkurssiin ja yritin työttömyys rahoilla ja säästöillä sinnitellä, mutta toukokuussa oli säästöt syöty ja piti nöyränä mennä pankkiin pyytään lainanlyhennys vapaata. Onneksi sain loppuvuodeksi niin helpotti vähän ja sai aikaa etsiä töitä. Sitten onni potkaisikin kesällä ja pääsin koulutusta vastaaviin töihin ja palkka on kohtuullinen, nyt saa laskut ja menot hoidettua takaisin päiväjärjestykseen ja rästit pois jaloista.

Ei siitä muutoin pärjää kuin karsimalla kaiken turhan pois menoista, koitettava tehdä isoja ruokasatseja kerralla ja laittaa pakkaseen. seurata tarjouksia ja tehdä listoja mitä ja koska tarvitsee.

Suurin ongelma oli opetella taas kaikkien taloustöiden kuuluvan pelkästään yhden hengen vastuulle. Tosin eipä pyykinpesukonetta tartte yksin joka päivä käyttää, eikä astianpesukoneeseenkaan tule jokapäivä hirmusti täytettä. Tosin kissat pitää huolen, että imuroimista ja hiekkojen vaihtoa yms yms on joka päivä. Loput työt pitää yrittää jaksottaa siten, että joka päivä vähän. Ja ainoastaan sitkeydellä ja halulla mennä eteenpäin pärjää, joskus tulee masennuskausia ja kaikki jää, mutta niistä pitää vain nousta ja alkaa tekeen niin mielikin joskus taas kirkastuu.

Garwish

Ei ole enää pakko tehdä mitään

Kukaan ei tarvitse, kukaan ei vaadi! Saan tehdä asioita itselleni, silloin kun huvittaa - tai ei huvita, saan mennä ja tulla ihan oman halun ja aikataulun mukaan. Kenenkään toisen jälkiä ei tarvitse siivoilla, ei laittaa ruokaa väsyneenä ja pakon edestä - ja saa laittaa juuri sitä ruokaa mitä itse haluaa eikä tarvitse ottaa vastaan valituksia.... Ei ole ”pakko” eikä kiire!

Melkein 27 vuotta parisuhteessa saman miehen kanssa, joista 22 vuotta naimisissa. Kaksi lasta, joista toinen jo aikuinen ja toinen aikuisuuden kynnyksellä. Takana omakotitaloprojekti samanaikaisesti vauva-arjen kanssa. Työelämän, lasten hoitorumban, lasten harrastusten ja kodinhoidon yhteensovittaminen. Sitä tavallista lapsiperheen arkea siis. Hektistä, aikataulujen sovittamista.

Kaikki oli päälisinpuolin hyvin, kunhan se parisuhde vaan olisi toiminut. Suunnilleen 10 viimeistä vuotta olin sitoutunut perheeseen lasten vuoksi. Tiesin, parisuhdetta ei enää ollut, jäin lasteni vuoksi.

Ja nyt, yksin...ja nautin! Asioilla on toki puolensa. Hiljaisuus - miten ihanaa musiikkia korville, hyvänä hetkenä. Toisinaan on ikävä sitä meteliä ja arjen ääniä ympärillä. Yksinäisyys - ihanaa kun saa elää yksin, itsenäisen naisen elämää. Kunnes välillä iskee se yksinäisyys. Ei ole ketään jakamassa arkea. Suurin suru on, etten pääse jakamaan arkea lasteni kanssa, vaikka ovatkin jo ”isoja”.

Se suututtaa kun pitäisi saada esim. valaisin kattoon tai jokin muu homma tehtyä, joka olisi mieheltä sujunut vaivatta! Ei haluaisi olla riippuvainen kenestäkään - itsenäinen nainen...!

Miten selviän... Asennekysymys. Kun iskee ikävä, yksinäisyys, annan tunteelle mahdollisuuden. Mutta, siihen ei pidä jäädä kiinni. Mietin sitä entistä elämää josta lähdin - ja taas huomaan kuinka hyvin minulla asiat onkaan! Olen ottanut tavoitteeksi lähteä joka päivä ovesta ulos. Jos ei ole työpäivä tai ei tarvitse lähteä asioille, lähden kävelemään, pyöräilemään...kunhan lähden ovesta ulos, pois omasta kuplastani. Nyt kun on aikaa, teen asioita ajan kanssa, nauttien. Siivouskin on nykyään nautinto - saa tehdä rauhassa ja ilman pakkoa!

Tietenkin toivon että loppuelämääni en yksin elä. Jos elämä heittäisi eteeni jonkun ihanan miehen, joka jaksaisi pitää minua hyvänä ja rakastaisi minua ehdoitta, tällaisena kuin olen. Mutta että olisinko kuitenkaan valmis menettämään tämän oman itsenäisen elämäni...siihen tarvitaan kyllä joku todella ihmeellinen mies! Ehkä monen vuoden seurustelusuhteen jälkeen, mutta nyt haluan nauttia omasta vapaasta elämästäni!

Ritva