Vasta 27-vuotiaan Villen taival päättyi väkivaltaisesti, ja samalla pysähtyi myös vanhempien elämä.

Reilun neljän vuoden lusimisen jälkeen koevapauteen päässyt mies tappoi uudelleen huhtikuussa 2017. Tällä kertaa uhriksi valikoitui rovaniemeläinen Ville, 27.

Villen vanhemmat eivät voi käsittää, miksi heidän pojalleen annettiin asunto koevapaudessa olleen tappajan naapurista.

Anne-äiti kokee jääneensä täysin yksin surun ja katkeruuden kanssa.

Perjantaina tuli kuluneeksi tasan kaksi vuotta Villen väkivaltaisesta kuolemasta. Anne-äiti on polttanut kynttilää pöydällä koko päivän. Lukijan kuva

Kaksi vuotta sitten Annen elämä muuttui elinikäiseksi tsunamiksi.

Keskiviikko 26. huhtikuuta vuonna 2017 oli aivan tavallinen päivä. Rovaniemeläinen Anne oli aamulla puhunut 27-vuotiaan Ville-poikansa kanssa puhelimessa ja sopinut, että tämä tulee kylään lähipäivinä.

Illalla Villen sijaan kylään tulivatkin poliisit. Yksi ainoa teräaseen isku lopetti nuoren miehen elämän. Tappaja oli naapurissa asuva, aiemminkin taposta tuomittu mies. Tapahtumapäivää oli vietetty yhdessä alkoholia nauttien. Tekijän mukaan ilta päättyi riitaan ja painiin. Hänen kädessään oli ollut keittiöveitsi, joka lävisti Villen. 27-vuotias menehtyi tapahtumapaikalle.

Ensimmäisen kerran mies oli tappanut teräaseella helmikuussa 2010.

Tuomioksi tuli yhdeksän vuotta vankeutta. Mies pääsi kuitenkin ehdonalaiseen reilun neljän vuoden päästä, elokuussa 2014. Huhtikuussa 2017 hän tappoi uudestaan, tällä kertaa Annen pojan Villen.

– Olen katkera Suomen oikeusjärjestelmälle. Miten taposta tuomittu ihminen voi asua kaikessa hiljaisuudessa, kenenkään tietämättä jonkun naapurina ja olla yhteiskuntakelpoinen, Anne-äiti pohtii.

Ville oli ollut hyvänpäiväntuttu tappajansa kanssa, mutta ei mitä ilmeisimmin tiennyt naapurinsa rankasta taustasta mitään. Ainakaan Villen vanhemmat tai ystävät eivät olleet tietoisia siitä, että Villen seinän takana majailee tappaja.

Yksin surun kanssa

Kun poliisit olivat tuoneet kuolinuutisen ja lähteneet, Annen ja tämän miehen elämältä putosi pohja. Kukaan ei jäänyt heidän tuekseen keskustelemaan tapahtunutta läpi.

– Mietin, miksei poliisien mukana voinut olla esimerkiksi seurakunnan työntekijä, joka olisi jäänyt meidän kanssa istumaan ja juttelemaan. Meille ei missään vaiheessa tarjottu akuuttia kriisiapua, vaikka olimme henkirikoksen uhrin vanhempia, Anne sanoo.

Myöhemmin talossa kävi diakoniatyöntekijöitä, mutta he vaihtuivat koko ajan, eikä Anne jaksanut selittää kaikkea alusta alkaen aina uudelle ihmiselle. Annesta tuntui välillä siltä, että happi ei kulje. Koko kehon tärinä iski päälle, ja hän luuli kuolevansa.

– Kuukausia myöhemmin minulle selitettiin, että kyseiset oireet olivat normaaleja shokkitilassa olevalle ihmiselle, mutta kukaan ei siinä akuutissa tilanteessa sitä minulle kertonut.

Annella oli lähete psykoterapiaan, jonka olisi pitänyt kestää 3-5 vuotta, kuten tällaisissa tapauksissa yleensä on tapana. Oikeus kuitenkin hylkäsi psykoterapian korvausvaatimukset.

Ainoa, mikä järjestyi helposti, oli resepti rauhoittaville lääkkeille. Anne piti koko ajan laukussa mukana rauhoittavia, mutta ei koskaan ottanut niitä. Hän halusi tuntea sen viiltävän kivun ja sanoinkuvaamattoman surun.

– En halunnut turruttaa itseäni. En, vaikka Villen hautajaisissa teki mieli hypätä perässä hautaan.

Anne neuloi pojalleen taivassukat, jossa hänet haudattiin. Lukijan kuva

"Ei voi antaa anteeksi”

Kun Anne näki poikansa tappajan oikeudessa, hänet valtasi uskomaton vihan ja katkeruuden tunne.

– Mietin, voiko tuota tappajaa edes luonnehtia ihmiseksi. Hän oli oikeussalissa täysin rento ja välinpitämätön.

Asianajajan välityksellä tuomittu oli pyytänyt Villen perheeltä anteeksi, mutta Anne ei pysty antamaan anteeksi. Yksi hänen lapsistaan on poissa ikuisesti, hän ei tule takaisin.

– Ei sellaista voi antaa anteeksi.

Lapin käräjäoikeus tuomitsi tekijän 9 vuoden vankeusrangaistukseen taposta. Tähän päälle lisättiin yksi vuosi ja 2 kuukautta vankeutta, sillä tekijä syyllistyi tappoon edellisen rangaistuksen koeaikana. Annea se ei juuri lohduta.

– Minä sain elinkautisen ja elinikäisen tsunamin. Suru vyöryy aina uudelleen ja uudelleen päälle entistä suurempana.

Vanhemmille määrättiin oikeudessa myös kärsimyskorvauksia: 9 000 euroa kummallekin vanhemmalle ja sisaruksille 3 000 euroa jokaiselle, mutta niitä he eivät ole kuitenkaan saaneet. Annen mukaan valtiokonttori ei maksa kärsimyskorvauksia enää kenellekään, sillä asiasta on tehty lakimuutos.

Vauvakirjasta muistokirjaksi

Villen vauva-albumissa on hänen ensimmäinen hiuskiehkuransa. Nyt siihen on lisätty myös viimeinen hiuskiehkura, joka leikattiin ennen hautajaisia.

– Tällaista vauvakirjaa en toivoisi kenellekään vanhemmille. Vauvakirjasta tuli muistokirja, Anne sanoo.

Anne ei ole pystynyt jatkamaan normaalia elämää poikansa väkivaltaisen kuoleman jälkeen. Villen nimipäivä, syntymäpäivä, lempiruoka, lempikarkki - kaikki muistuttaa siitä, että 27-vuotiaan elämä päättyi aivan liian varhain.

Annen pitävät kuitenkin pinnalla neljä lasta ja lapsenlapset.

– Kun pienet lapsenlapseni tulivat kylään Villen kuoleman jälkeen, he sanoivat, että mummi, me tiedämme, miksi sinä itket.

Anne neuloi Villelle taivassukat, joissa hänet saatettiin haudan lepoon. Sen jälkeen hän on neulonut yli sata sukkaparia.

Ne langat, jotka jäivät Villen taivassukista, ovat kuitenkin koskemattomina hyllyllä. Niihin Anne ei ole hautajaisten jälkeen pystynyt koskemaan.