Minua painaa raskas dilemma. Se on ammatillinen ja eksistentiaalinen – jopa henkilökohtainen. Se kuuluu näin: Jos arvelee, että ilmastokatastrofia ei voi enää estää, onko sitä mitään mieltä sanoa ääneen?

Olen pohtinut tätä asiaa jo useamman vuoden. Juuri tämä kysymys on pitänyt minut pitkään varsin hiljaisena ilmastonmuutoksen suhteen. Koen, että näkemykseni on sellainen, josta on parempi vain vaieta. Toisaalta taas, se on nimenomaan asia, joka pitäisi lausua ääneen. Mitä siis tehdä? Kuinka toimia?

Spoiler alert. Tässä se nyt tulee. Pakko sanoa voittaa pakon olla hiljaa.

Nilkkoja myöten kaupunkisodassa

Se, miksi näkemyksestäni olisi parempi vaieta, konkretisoitui äskettäin – jälleen kerran – yhden satunnaisen kohtaamisen myötä. Istuin nimittäin Forumin kauppakeskuksen aulassa aamiaissämpylääni mutustaen, kun yhtäkkiä kuulin jonkun hihkaisevan nimeni. Katsoin ylös ja näin vanhan opiskelukaverini. Hän kertoi parhaillaan joutuvansa työnsä puolesta määrittelemään, miten korkealle merenpinnasta Helsingissä tulisi tulevaisuutta ajatellen rakentaa, ja halusi kuulla näkemykseni. Kuinka paljon merenpinta tulevaisuudessa oikein nousee?

Annoin sen enempää miettimättä patenttivastaukseni. Totesin, että meri nousee ainakin parikymmentä metriä. Että sitä ei uskoakseni enää voida mitenkään estää. Mutta että moiseen menee toki satoja ellei tuhansia vuosia.

Kaverini ei ollut tyytyväinen vastaukseeni. Mutta kuinka paljon se realistisesti nousee nyt, ennen vuotta 2100, hän täsmensi. Hän tarvitsi tarkan metrilukeman sille, mitä alemmaksi ei enää pitäisi rakentaa. Vastasin, että sitä ei voida varmasti tietää. Se voi olla mitä vain noin kahden metrin ja hurjimmillaan ehkä viiden metrin väliltä. Tämä olisi varmaan vastauksena menetellyt, mutta sitten menin tapani mukaan jatkamaan. Töksäytin, että sinänsä tuon haarukan sisältä voi hyvin valita minkä lukeman tahansa ja elää sitten sen mukaan, sillä vuosisadan lopulla se, kenen nilkat tai kellari kastuu ja kenen ei, on huolista pienimpiä, kun samaan aikaan ympärillä velloo taistelu eloonjäämisestä. Lopuksi lisäsin vielä, että sikäli kuin kaupunkirakennetta halutaan jo tulevaa varten valmistaa, pitäisi ennemmin pohtia sitä, miten se voi laajemmin ottaen mahdollistaa elämisen noissa ilmastokriisin olosuhteissa.

Tulkitsin kaverini jossain määrin järkyttyneen. Hänen katseensa oli hetken aikaa aivan tyhjä. Eikä hän mikään tyhjäpää ole. Päinvastoin, älykäs, valveutunut, mukava nainen. Mutta sanomani ei selvästi ollut sitä, mitä hän odotti. Äkisti työaamu oli lähtenyt ihan väärään ja epämukavaan suuntaan.

Reagoin nopeasti alkamalla vähätellä sanomisiani. Että nämä nyt vain ovat minun arvioitani ja että minun ei varmaankaan kannattaisi paljon mitään sanoa, kun olen niin pessimistinen. Hän puolestaan arveli, että minulla on nyt selvästi vain menossa joku synkkä kausi. En muista vastasinko tähän mitään ääneen, mutta ainakin ajattelin, että ehei, näin olen ihan kylmänviileästi ajatellut jo useita vuosia.

Pelkästään tästä keskustelusta nousee esiin ainakin pari syytä pitää apokalyptiset mölyt mahassa. Kukaan ei halua kuulla niitä. Eikä niistä seuraa kuin paska fiilis.

Mutta miksi sitten nytkin kirjoitan tätä? Voisiko tästä ehkä, kenties, kuitenkin seurata jotain rakentavaa?

Pientä epäröintiä

Yksi asia, mikä tuosta lyhyestä kohtaamisesta seurasi, oli se, että jäin – taas kerran – pohtimaan oman ilmastoymmärrykseni tietopohjaa. Onko se kuitenkaan riittävä? Tiedänkö, vai luulenko? Liioittelenko ehkä sittenkin?

Sinänsä tiedän, että tiedän. Tiedän, että ihmisen aiheuttama kasvihuonekaasujen piikki ilmakehässä on rajuin ja nopein geokemiallinen muutos tällä planeetalla kymmeniin miljooniin, ellei satoihin miljooniin vuosiin. Tiedän, että se tulee muutaman kymmenen vuoden viiveellä väistämättä muuttamaan ilmastoa tämän mukaisesti. Tiedän, että aiemmat, lievemmätkin muutokset ovat laittaneet planeetan ilmastovyöhykkeet ja ekosysteemit mullin mallin. Olen vakuuttunut, että ihmisen miljoonakaupungit sekä talous- ja yhteiskuntajärjestelmä eivät tulevaa kestä.

Lisäksi – ja mikä ehkä ikävintä – on selvää, että vaikka nyt, 2010-luvun lopulla, ilmastonmuutos on vihdoin viimein kunnolla esillä, päästöistä ei enää päästä riittävän nopeasti eroon. Laskelmissa siitä, miten globaalit päästöt saataisiin loppumaan, maalitolppia joudutaan edes jonkinlaisen toivon ylläpitämiseksi jatkuvasti siirtämään. Ollaan pakotettuja luottamaan, että pian keksitään jokin vielä tuntematon teknologia, joka tulee ja pelastaa. Puhutaan, että kyllä tämä tästä, kun kohta saadaan päästöt jopa negatiivisiksi. Mitä hybristä, mitä toiveajattelua.

Mutta silti, tuon satunnaisen keskustelun jälkeen, aloin taas tarkistaa tietojani. En nimittäin ole enää muutamaan vuoteen seurannut ilmastouutisointia kovinkaan aktiivisesti. Olen lähinnä lillunut itse valitussa uutisvakuumissa. Ehkä jokin on siis voinut huomaamattani muuttua?

Ilmastokäänne 2020

Heti töihin päästyäni googlailin parikymmentä minuuttia. Ihan ensimmäiseksi tarkistin, olisiko keväällä 2017 laajalti uutisoitu globaalien hiilidioksidipäästöjen kolmivuotinen (2014–2016) tasaantuminen yhä jatkunut. Eipä ollut. International Energy Agencyn (IEA) uusimpien tilastojen mukaan päästöt ovat jälleen kasvaneet sekä vuonna 2017 että 2018. Ei siis, valitettavasti, mitään uutta ja yllättävää.

Päädyin myös sellaisille sivuille kuin Mission 2020. Kyseessä on maailman keskeisten ilmastovaikuttajien ja -tutkijoiden yhteinen kampanja, joka pyrkii varmistamaan Pariisissa vuonna 2015 solmitun ilmastosopimuksen tavoitteiden toteutumisen. Kampanja lanseerattiin juuri edellä mainitsemani kolmivuotisen päästöjen tasaantumisvaiheen optimismissa, ja sen tähtäimessä on saada maailman ilmastopäästöt pysyvästi ja nopeasti vähenemään viimeistään vuonna 2020.

Missio 2020:n nettisivuilla maailman huippututkijat tekevät selväksi, että jos päästöt saadaan vähenemään viimeistään vuonna 2020, niin meille jää vielä 20 vuotta aikaa leikata maailman ilmastopäästöt nollaan. Jos taas käänne tapahtuu vasta 2025, niin projektin mukaan se ”jättää liian vähän aikaa globaalin talousjärjestelmän muuttamiseen”. Nyt, tätä kirjoittaessani, ollaan jo vuodessa 2019, joten kiirettä pitää.

Lisäksi projektin sivuilla kirjoittavat tutkijat huomauttavat, että mahdollisesti monista erilaisista ilmastomalleista todellisuutta vastaavatkin parhaiten ne, jotka reagoivat ilmastopäästöihin herkimmin. Tällöin kaikki maailman ilmastopäästöt pitäisi itse asiassa lopettaa kerralla ja totaalisesti heti. Missio 2020:n mukaan tämän pitäisi tapahtua viimeistään vuonna 2021. Sitten arpa on tältä osin heitetty. Käytännössä tietysti jo aikoja sitten.

Itse juurikin uskon, että nuo herkemmän pään mallit ovat niitä oikeampia. Siitä iso osa pessimismini syvyydestä. Samaa ovat pitkään varoitelleet myös monet huomattavat ilmastotutkijat. Sen sijaan Missio 2020:n tavoittelema ilmastokäänne vuonna 2020 ja sen antamat 20 vuotta aikaa muutokselle on laskettu ilmastomallien keskiarvoherkkyyden mukaan. Sen antamat saumat ovat noin 50/50. Eli eivät kovin häävit. Ja lisäksi skenaarion edellyttämä päästöjen nopea alasajo on käytännössä – sori vain – silkkaa utopiaa.

Missio 2020:n tavoitteet ovat tietysti sinänsä kannatettavat. Esitellyt laskelmat kuitenkin vain vahvistavat sen, minkä jo tiesin. Mieleen tulee lähinnä se, miten 2000-luvun lopulla vaadittiin, että päästöt pitää ehdottomasti saada taittumaan viimeistään vuonna 2010. Niin olisi pitänyt. Tai se, kun elokuussa 2008 joukko brittitutkijoita kirjoitti The Guardianin sivuilla, että maailmalla on enää sata kuukautta aikaa välttää ilmastotuho. Tuo takaraja umpeutui joulukuussa 2016. Meni jo, sekin sauma.

Miten niin meni jo?

Mutta, hetkinen, tässä kohdin joku epäilevä lukija saattaa kenties ihmetellä, miten ilmastokatastrofin raja olisi muka voinut jo ylittyä, kun maailma kerran pyörii ihan kuin ennenkin. Eikö kuvailemani tilanne siis pikemminkin osoita, että kaikki aiemmat varoitukset ovat olleet liioittelua? Joten, käsitellään tämä ristiriita pikaisesti tässä välissä.

Asiassa ei todellisuudessa ole ristiriitaa. Selitys on siinä, että sitä mukaa kun ihmiskunta muuttaa ilmakehän koostumusta, planeetan ilmastojärjestelmä – ja samalla koko biosfääri – alkaa hakea uutta tasapainotilaa. Eikä tuo tapahdu hetkessä, vaan reagointi vie vuosikymmeniä. Hiljalleen meret lämpenevät ja nousevat, rantakasvillisuus ja koralliriutat tuhoutuvat, jäätiköt sulavat, vedenkierto kiihtyy, ilmakehän ilmavirtaukset muuttuvat, sade- ja kasvillisuusvyöhykkeet siirtyvät, eliölajit vaeltavat, ja niin edelleen. Niinpä joka ikinen päivä, siihen asti, kunnes päästöistä on leikattu vähintään noin 90 prosenttia, systeemin epätasapaino voimistuu ja sen muutospaine kasvaa. Sinänsä jo tähän mennessä aiheutettu ilmastonmuutos on toki hiljalleen alkanut, mutta varsinaisesti se on vasta edessä. Ja se mitä tuleman jo pitää, lienee ihmisen sivilisaatioille liikaa.

Dramaturgia vaatii toivoa

Jota kuinkin näillä kohdin tämän tekstini laatimista vastaava tuottajani puuttui peliin. Pohdittuamme kirjoitukseni aihetta vähän aiempia palavereja tarkemmin hän tokaisi, että jutun dramaturgia totta kai vaatii, että loppua kohden tarinan pitää kääntyä kohti toivon sanomaa. Minä siihen, että entä kun juttuni pointti on, että sitä ei enää juuri ole. Antauduimme Ylen kahviossa pitkään keskusteluun siitä, onko sellaisessa jutussa todellakaan mitään mieltä vaiko ei. Mitä sillä oikein haluttaisiin sanoa?

Keskustelumme päätyttyä jäin läppärini ääreen jälleen kerran pohtimaan, voisiko sitä toivoa ehkä kuitenkin olla? Entä jos planeetan ilmastojärjestelmä ei olekaan niin herkkä? Jos vaikka rannikkotulivuoret alkavatkin merenpinnan noustessa purkautua juuri sopivaan, ilmastoa vuosiksi viilentävään tahtiin? Tai jos merivirrat kääntyilevät suotuisasti tai oikeanlaiset, viilentävät pilvet yllättäen lisääntyvät? Tai jos joku kosminen sattuma heittää maapallon radalle jotain viilentävää tähtipölyä? Niin, tai jos joku todella keksii jonkin oikeasti tehokkaan suuren mittakaavan keinon hiilidioksidin poistamiseksi ilmakehästä? Sehän on lopulta vain kemiaa (jos sivuutetaan siihen liittyvä valtavan mittakaavan logistinen ongelma). Epätodennäköistä. Mutta entä jos?

Se on kyllä kummallista, miten samaan aikaan kun järki selvästi sanoo, että ei, meni jo, niin silti – kieltämättä – sitä itsekin jollakin syvästi inhimillisellä tasolla sitkeästi elättelee pienen pientä toivoa, että entä jos. Näin minulle käy tyypillisesti silloin, kun mietin juuri kuusi vuotta täyttänyttä tytärtäni ja hänen tulevaisuuttaan. Toivon, totisesti, että minä olen väärässä ja optimistit oikeassa.

Siinä samassa kahvion läpi viiletti nettituottajani. Huikkasin vuorostaan hänet luokseni, sillä halusin kysellä juttuni graafisista ja käytännön aspekteista – olihan nyt edellisestä nettiartikkelistani, jonka laadin Pariisin ilmastokokouksessa 2015, kulunut jo neljättä vuotta. Mutta eipä aikaakaan kun mekin sukelsimme niihin diipeimpiin kysymyksiin. Hänen ensireaktionsa kuului, että, no, jos viestisi on tuo, sittenhän millään ei ole enää mitään väliä. Me voidaan elää ihan miten vaan. Sen kun annetaan palaa. Tämän päätelmän olen toki kuullut monesti aiemminkin, eikä se tietenkään ole lähelläkään reaktiota, jota toivoisin. Päinvastoin.

Yritin selittää, että itse asiassa minua kiinnostaa juuri se, miten ihmiskunta oikein elää, kun ilmastokatastrofin vääjäämättömyys on vihdoin laajalti tajuttu. Eletäänkö loppuaika sivistyneesti vaiko kaaoksessa? Kai silläkin on merkitystä? Kai silloinkin on vielä syytä pyrkiä hyvään? Jossakin pisteessä tällaisten kysymysten äärelle nykymenolla joudutaan. Jos ei vielä, niin pikapuoliin. Ja mikäli ainoa vastaus kysymykseen on, että antaa palaa vaan, niin eräänlaista toivottomuutta se on sekin. Olen muistaakseni joskus aiemmin kirjoittanut siitä, miten ilmastokatastrofin lähenemisen myötä toivo itsessään ei suinkaan häviä, sen sisältö vain muuttuu.

Makustelin nettituottajalleni ääneen myös vanhaa ajatustani, jonka mukaan ainoa sauma pelastumiselle olisi siinä, että ihmiskunta vihdoin tajuaisi tilanteen ja kävisi läpi eräänlaisen kollektiivisen kriisiterapian. Ehkä siitä voisi seurata todellinen kulttuurinen, syvästi arvoihin pureutuva muutos. Ehkä se on lopulta se, mitä ajan takaa tälläkin jutullani. Okei, vastasi tuottajani, se on sitten se sun pointtisi. Kirjoita siitä. Mutta toisaalta, kyselin itseltäni, uskonko todella tällaiseenkaan ihmeeseen? Voisiko uusi, nouseva sukupolvi todella lyödä minut ällikällä?

Tämä viimeisin keskusteluni jumitti minut päiviksi. Aloin hiljalleen kallistua sille kannalle, että minun on todellakin parempi vain vaieta. Mitään hällä väliä -mentaliteettia en ainakaan halua lietsoa.

Mutta entä tehtäväni journalistina? Jos maailman tila on tämä, eikö sitä pidä sanoa ääneen?

Anonyymi ilmastotutkija

Koska kaipasin kipeästi edes jonkinlaista apua, otin yhteyttä erääseen keskeiseen suomalaiseen ilmastotutkijaan, jota en vielä entuudestaan tuntenut. Olin jo puolisen vuotta sitten kuullut yhdeltä luotettavalta lähteeltäni kyseisen tutkijan heidän epävirallisessa käytäväkeskustelussaan todenneen, että hän ei enää usko siihen, että maapallon lämpeneminen voitaisiin rajoittaa kahteen asteeseen, mutta että julkisesti hän ei tätä – tietenkään – voi asemansa vuoksi sanoa. Olen vuosien varrella itse, omin korvin, kuullut vastaavia näkemyksiä tutkijoilta ennenkin, mutta hän oli minulle uusi keissi. Halusin kuulla suoraan hänen suustaan, pitikö kuulemani paikkansa, ja miten hän asiasta kaiken kaikkiaan ajattelee.

Tutkija suostui tapaamiseen. Heti alkuun hän vahvisti ennakkoon kuulemani keskustelun todenmukaiseksi. Minäkin voisin kuulemma kirjoittaa kaikista hänen muista näkemyksistään nimellä, kunhan vain hänen käsitystään, jonka mukaan kahdessa asteessa ei enää voida pysyä, ei mainita. Mutta kyllä juuri se käsitys tässä nyt mainitaan. Minusta se, että ilmastotutkijat eivät enää voi avoimesti sanoa mitä oikeasti ajattelevat, on hurjaa. Se olisi suorastaan mielipuolista, ellei se olisi niin ymmärrettävää.

Tilanne on tietysti aivan älytön. Mutta tässä olemme. Asioista parhaiten perillä olevat asiantuntijat yksi toisensa jälkeen vaikenevat, ja tilanteen hälyttävyys alkaa julkisessa keskustelussa vesittyä. ”Vielä on aikaa” kuuluu sen sijaan virallinen mantra, jota hoetaan seminaareissa ja mediaesiintymisissä. Kun näin ollen sen vaietun, ikävän todellisuuden kuvaukset jäävät vain yksittäisiksi purskahduksiksi jonnekin keskustelun marginaaliin – kuten vaikkapa tällaisiin satunnaisen tiedetoimittajan nettivuodatuksiin – ne ovat helposti ohitettavissa ja leimattavissa ääripessimistien pelotteluksi ja alarmismiksi. Hiljalleen ja huomaamatta tämä syntynyt dynamiikka vääristää kokonaiskuvaa yhä pahemmin. Paradoksaalisesti, mitä voimallisemmin toivoa nyt julistetaan, sitä enemmän se haalistuu.

Kaiken kaikkiaan ajattelimme tapaamani tutkijan kanssa ilmaston tilanteesta hämmentävän samankaltaisesti. Jopa arviolleni merenpinnan jo vääjäämättömästä 20 metrin noususta hän nyökkäili hyväksyvästi. Varmaan, joo, kuulostaa aivan mahdolliselta, hän pohdiskeli. Vastaavasti heti ensimmäisenä mahdollisena toivon kipinänään hän ehdotti, että ehkäpä tulivuoret purkautuvatkin sarjassa juuri sopivasti antaen meille edes joitakin vuosia lisäaikaa. Aivan niin kuin itse kirjoittelin jo edellä. Samaten olimme täysin samaa mieltä ongelman kriittisimmästä yhteiskunnallisesta ratkaisusta: ilmastopäästöille on saatava nopeasti oikeasti ja isosti tuntuva vero. Lisäksi hän kertoi kääntyneensä ydinvoiman kannattajaksi. Hänen toiveissaan siinsi mikroydinvoimaloiden verkosto. Ja kieltämättä, ydinvoima oli kuluneina päivinä pulpahtanut minunkin mieleeni.

Ihan yhtä mieltä olimme myös siitä, että sitten, kunhan tilanne lopulta tajutaan, tullaan taatusti kokeilemaan erilaisia maapallonmuokkauksen menetelmiä. Toisaalta hän myös kuvaili, miten vaikkapa ilmakehän keinotekoinen aerosoliviilennys sotkisi maapallon ilmakehän kiertokulut varsin perusteellisesti.

Toivoa toivottomuudessa

Mutta, annettakoon loppuun sitä toivoakin. Yhdessä keskeisessä asiassa tapaamani ilmastotutkijan ja minun näkemykset erosivat ratkaisevasti. Hän nimittäin painotti, että vaikka kahden asteen rajoissa ei enää pysyttäisikään, kannattaa lämpeneminen silti pyrkiä pysäyttämään niin nopeasti kuin mahdollista, kenties 2,5 asteeseen, 3 asteeseen, tai viimeistään edes 3,5 asteeseen. Toki tästä perusajatuksesta olimme samaa mieltä, mutta sitten kuvaan astuu minun sitkeä pelkoni, jonka mukaan 2,5 astetta voikin käytännössä tarkoittaa vaikkapa 5 astetta. Eli että jossakin kahden asteen paikkeilla saattaa ylittyä ratkaiseva kynnys, jonka jälkeen erilaiset ilmastojärjestelmän positiiviset takaisinkytkennät aktivoituvat ja maapallo lämpenee merkittävästi lisää ihan ilman ihmisen lisäpäästöjäkin. Tätä äkillisen ilmastoloikan pelkoa keskustelukumppanini ei kuitenkaan jakanut. Hän perusteli, että missään ilmastomalleissa tällaista ilmiötä ei sentään näy. Siltä osin huoli pois, kuului hänen suhteellisen toivon viestinsä.

Kieltämättä, tuo ilmastoloikan huoleni onkin pitkälti intuitiivinen, joskin sen tieteellinen pohja juontaa paleoklimatologiseen ymmärrykseen siitä, millä tavoin ilmasto on toisinaan äkisti ja rajusti mullistunut kaukana maapallon menneisyydessä. Vaikka paleoklimatologia ei ole juuri sitä tapaamani tutkijan ominta osaamisaluetta, ja vaikka äkillisten muutosten mallintaminen juurikin on yksi ilmastomallien Akilleen kantapäistä, voinen hyvin tässä kohdin antaa hieman periksi. Ehkä tässä asiassa kannattaa silti luottaa enemmän alan sertifioituun asiantuntijaan kuin kaltaiseeni itseoppineeseen ilmastogeneralistiin.

Tavallaan, siis, aikaa on ja ei ole. Jonkinasteinen ilmastokatastrofi on käytännössä varma, mutta kuinka pahaksi se pääsee, on avoin kysymys. Samaan tapaan auki jää, miten tähän kaikkeen reagoi ihmismieli. Vaikka planeetta lämpenee, pysyykö pää kylmänä?

Tämän juttuni lähtökohtaisen dilemman suhteen anonyymi tutkijani muuten tokaisi, että jos hän olisi toimittaja, kyllä hän tällaisen jutun kirjoittaisi. Joten olkoon sitten, tehdään niin. Sekin on tietty ollut tiedossani jo pitkään, että tavallaan ilmastotutkijat tarvitsevat meitä toimittajia sanomaan sen, mitä he eivät voi. Vielä kun oppisi itse kirjoittamaan niin, että saisi uutettua edes osan heidän akateemisesta ja yhteiskunnallisesta auktoriteetistaan näihin teksteihin, se vasta olisi jotakin se. No, aina on toivoa.

Pasi Toiviainen on käsitellyt ilmastokysymystä lukemattomissa kirjoituksissaan sekä televisio- ja radio-ohjelmissaan aina vuodesta 1990 alkaen. Suurelle yleisölle hän tuli tutuksi Yle TV2:n "Ympäristöuutiset"-ohjelman juontajana vuosina 1998–2002. Hänen tunnetuimpiin töihinsä kuuluvat kansainvälisesti palkittu dokumenttielokuva "Venus-teoria" (2004) ja kriitikoiden ylistämä tietokirja "Ilmastonmuutos. Nyt." (Otava, 2007). Suomen Ympäristötoimittajat myönsi äskettäin Toiviaiselle hänen ilmastojournalisminsa ansiosta Tiedonharava 2019 -palkinnon. Pasi Toiviaisen kasvot. Kuva: Airikka Nurmela/Yle

Alla oleva keskustelu on avoinna 15.7.2019 asti. Keskustelu esimoderoidaan asiaankuulumattomien, alatyylisten ja disinformaatiota sisältävien kommenttien varalta.