Tehtävä on sikäli jo lähtökohtaisesti mahdoton, että punkin määritelmästä ei vallitse punkkareidenkaan kesken minkäänlaista konsensusta. Aiheesta herää esimerkiksi säännöllisesti keskustelua Facebookin finnish punk/hardcore 1977-1990 -ryhmässä, jossa jäseninä on paljon suomipunkin ensimmäisen aallon punkkareita. Tämän päivän skeneä seuraavalle kyseinen ryhmä tosin näyttää lähinnä perussuomalaisten kollektiivisilta kalsarikänneiltä ja tuo kysymykseen punkin määritelmästä häivähdyksen epätoivoista naurua.

70-80-lukujen taitteessa punkkareiksi itseään kutsuneille punk tarkoittaa ainakin edellä mainitun ryhmän perusteella päihteitä, nopeatempoista ja tarpeeksi yksinkertaista musiikkia sekä päämäärätöntä vittuilua. Tietenkään se ei ole koko totuus tästäkään ikäpolvesta, mutta yllättävän moni 60-luvulla syntynyt tuntuu pitävän negatiivisena punkkiin heidän kulta-aikojensa jälkeen hiipinyttä poliittisuutta ja erityisesti nykypäivän vihervasemmistolaisuutta.

Tähän voinee hakea ainakin osaselitystä punkin historiasta. Kun ensimmäisen aallon punk alkoi 80-luvun puolelle tultaessa valtavirtaistua ja laimeta, syntyi sen vastavoimaksi hardcore. Hc oli ja on edelleen selkeästi 77-punkia epäkaupallisempaa ja poliittisempaa. Hardcore otti ideologisia vaikutteita myös tiedostavasta anarkopunkista, mikä toi sodan vastustamisen ja poliisivihan rinnalle esimerkiksi eläinten oikeudet. Systeemin vastustaminen alkoi tarkoittaa myös sen jalkoihin jäävien puolustamista.

Henkinen jako ensimmäisen aallon punkin ja hardcoren välillä on edelleen selkeästi nähtävissä, mutta toki genrejen välillä on myös paljon yhtäläisyyksiä – negatiivisiakin. Moni skenessä liikkuva toki myös seuraa useampaa alagenreä, ja omallakin kohdallani punkin määrittelemisen vaikeus johtuu pitkälti juuri näiden kahden maailman välillä tasapainoilusta.