Sisällissota on #Suomi100-juhlallisuuksien antikliimaksi, sillä juhlavuoden teema oli Yhdessä. Sovintoa tuskin tulee niin kauan kuin on ihmisiä, jotka muistavat sukulaistensa taistelleet punakaarteissa tai suojeluskunnissa.

Yhdessä-teemaa voidaan kuitenkin jatkaa myös 2018 muistamalla niitä kuntia, joissa kansankerrokset ja yhteiskuntaluokat kieltäytyivät tappamasta toisiaan.

Esimerkiksi kotikunnassani Limingassa solmittiin hyökkäämättömyssopimus. Työväenyhdistys ja suojeluskunta saivat molemmat valita yhden luotetun henkilön. Luotetut piilottivat keskenään aseet, eikä paikkaa kerrottu muille.

Vesannolla aseet kerättiin lukkojen taakse ja avaimet annettiin kirkkoherra Niilo Kinokselle.

Historioitsija Kimmo Kontion mukaan vastaavanlaisia sopimuksia tehtiin kolmisenkymmentä eri puolella Suomea, joskin osa rauhansopimuksista kariutui.

Esimerkiksi Ruovedellä sovittiin aseiden keräämisestä varastoihin, joita punakaartilaiset ja suojeluskuntalaiset vartioisivat yhdessä.

Sopimus kuitenkin raukesi, kun Ruovesi joutui rintamalinjojen keskelle. Rauhaa neuvotellut kirvesmies Herman Järvinen ammuttiin Tampereella 1918.

Millaista on neuvotella niiden kanssa, jotka haluavat tappaa sinut?

Sisällissodan muistelut alkavat virallisesti tänään Eduskunnassa, jonne valtioneuvoston kanslia on kutsunut koolle eduskuntapuolueiden johtoa, sisällissodan tutkijoita sekä poliittisten nuorisojärjestöjen ja opiskelijajärjestöjen edustajia.



100-vuotias Suomi tekisi kerrassaan viisaasti, jos se sisällissodan yhteydessä muistaisi uhrien ja verenvuodatuksen lisäksi näitä rauhantekijöitä ja pitäjien rauhansopimuksia.

Suomen Rahapaja voisi julkaista Sisällissodan rauhantekijät -rahasarjan, johon Ilkka Suppanen suunnittelisi juhlarahat rauhanneuvotteluista, aseiden kätkemisestä, äänestyksistä, asevarastoista ja yhteisvartioista. Suppanen suunnitteli sisällissotaa muistelleen teloituskolikon, joka kuitenkin jätettiin julkaisematta laajan kritiikin vuoksi.

Rauhansopimuksia voitaisiin muistaa myös patsain. Työ voitaisiin antaa esimerkiksi kuvanveistäjä Pekka Kauhaselle, joka on suunnitellut Helsingin Kasarmitorilla viime marraskuussa paljastetun Talvisodan kansallisen muistomerkin.

Myös ilmaisutaiteen tulisi muistaa sisällissotamme rauhantekijöitä.

Piipahtaessani viikonloppuna Tampereella en voinut olla huomaamatta, että työväenteatteri ja kaupunginteatteri olivat aloittaneet vuoden 2018 sisällissotimalla. Egon Friedell -tyylisestä Suomen historialla kirjallisuus-Finlandian voittanut ohjaaja Juha Hurme voisi näyttää mallia, miten aselevosta sisällissodan alkaessa neuvotellaan.

Ennen kaikkea Suomi tarvitsee kuitenkin elokuvaproduktion, joka nostaa rauhantekijät ja hyvien ihmisten kylät viralliseksi osaksi Suomen historiaa.

Elokuvassa ei kuvattaisi kolmannen Tuntemattoman sotilaan tavoin väliaikaisesti luokkaristiriidat unohtanutta kansakuntaa, jonka yhdessä ja sovinnossa olo on sotimista yhteistä vihollista vastaan.

Sen sijaan elokuvassa nostettaisiin jalustalle niitä eri yhteiskuntaluokista ja kansankerroksista tulevia rauhansankareita, jotka sisällissodan alkaessa pyrkivät välttämään verenvuodatuksen oman henkensäkin kaupalla.



Vasta kun Suomi ymmärtää näitä henkilöitä, jotka sodan alkaessa pyrkivät unohtamaan luokkataustansa ja siirtämään poliittiset eturistiriitansa sivuun säästääkseen ihmishenkiä, voimme ymmärtää mitä on olla Yhdessä.

Minkälaista on neuvotella niiden kanssa, jotka haluavat tappaa sinut? Mitä on vahtia asevarastoa luokkavihollisten kanssa? Miten varmistetaan, ettei asekätkön olinpaikka lipsahda vastapuolen laajempaan tietoon? Voiko kirkkoherraan luottaa? Entä kun aselepo pettää?

Näihin kysymyksiin vastaamalla voitaisiin näyttää mallia muulle maailmalle, joka jäätyy kiihtyvällä tahdilla kauppasotien, laajentuvien sisällissotien, kilpavarustelun ja ydinaseilla uhittelun myötä.

Neuvottelun, sopimisen ja luottamuksen rakentamisen tulisi olla keskeinen osa Suomen synnyn historiaa. Kääntämällä #Suomi100 päälaelleen voidaan löytää sisällissodan hirveyksistä jotain sellaista, joka avartaa katsettamme tänään.