Viimeisen parin viikon aikana on käyty läpi kaksi somekohua tasa-arvosta. Ensimmäisen sai aikaan AYY:n edunvalvonta-asiantuntija Lotta Aarikka kritisoimalla blogissaan Otaniemen herrakerhoja kategorisesta syrjinnästä ja vaatimalla salaseuroja ottamaan jäsenikseen myös naisia. Vähintään samanmoinen meteli nousi tamperelaisteekkari Laura Kulmalan kerrottua Facebookissa, miten hänen työnhakunsa suureen metsäteollisuusyritykseen oli torpattu toteamalla, että ”meillä ei ole näihin hommiin naisia otettu.” Nopeimmat ehtivät jo laskea yhteen 1+1 ja syyttivät Kulmalan syrjinnästä teekkarien poikakerhomentaliteettia. Ilmeet taisivat venähtää, kun kävi ilmi, että hakumahdollisuuden Kulmalalta evännyt henkilö oli nainen.

Jaoin itsekin Kulmalan statuksen, koska minua sieppasi. Ettäkö nainen ei pärjää pituusleikkurilla? Mistä lähtien? Olin itse kolme kesää töissä paperitehtaan pituusleikkurilla jo yli 15 vuotta sitten, ja samoja 3,5 tonnin rullia siellä pyöritteli minua puolet pienempikin nainen. Ei toki käy kieltäminen, etteikö hommassa olisi vaadittu sisua ja asennetta. Vaikka naisia oli tuotannon tehtävissä enemmänkin, suurimmilla paperikoneilla olimme harvinaisuus eikä ennakkoluuloilta vältytty. Heti ensimmäinen tapaamani vuoromestari ilmoitti ykskantaan, että hänen vuoroonsa ei naisia tule – ja minä sain siirron! Suurimmalla osalla paatuneimmistakaan tehdasjermuista ei kuitenkaan ollut mitään ongelmaa tehdä töitä naisten kanssa, kesähessujen kohtelu oli yhdenvertaista ja tunnustustakin tuli. ”Vaikka kyllä minä ensin mietin, että mitenköhän te tytöt pärjäätte täällä…”

Kulmalan kylmä kohtelu oli selvästi sukupuolisidonnaista, sillä hänen miespuoliselle kaverilleen töitä olisi löytynyt. Jos itse koin kesätyörekrytoinnissa systemaattista syrjintää, se oli enemmän syntymäpaikan ja sukunimen kuin sukupuolen perusteella. Paperitehtaiden työhönotossa tärkeimmät meriitit tuntuivat olevan kotikoti tehdaspaikkakunnalla ja tehtaalla töissä olevien lähisukulaisten lukumäärä. Jokukosken omat pojat ja tytöt koulutustaustasta riippumatta menivät ohi pätevistäkin paperiteekkareista. En olisi ikinä päässyt tuotantoon töihin ilman sisäpiirin suosittelijaa.

Suhteiden merkitystä työelämässä etenemiseen korostettiin myös Aarikan aloittamassa keskustelussa. Naisten koettiin jäävän ilman tärkeitä verkostoitumismahdollisuuksia, kun heidän pääsynsä instituutionomaisiin salaseuroihin on evätty. (Naisten omat salaseurat eivät selkeästi tässä lukeutuneet instituutioihin.) Kuitenkin minkä tahansa salaseuran rekrytointi on jo ihan määritelmällisesti rajattua, ja toiminnasta pääsevät joka tapauksessa osalliseksi vain harvat. Ei valtaosalla miespuolisistakaan teekkareista ole tiivistä, monikymmenvuotiasta taustayhteisöä tasoittamassa tietä työelämään. Elämää – ja sisäpiirejä – on kuitenkin onneksi myös näiden kerhojen ulkopuolella. Aktiiviselle ja ahkeralle teekkarille verkosto kertyy ilman salaseuran jäsenkirjaakin, eikä wappulehden toimittaminen todellakaan ole ainoa väylä vaikuttaa teekkarikulttuurin sisältöön tai julkiseen ilmenemiseen.

Viimeistään Aarikan blogikirjoitusten kommenteista näkee, että misogynia elää ja voi hyvin. Siksi rakenteita on hyvä kyseenalaistaa ja tasa-arvokeskustelua tärkeää käydä. Uskallan kuitenkin väittää, etteivät ne teekkareiden pahimmat luolamiehet ole Luolamiehiä. Salaseurojen sormella osoittaminen on liian helppoa – ja toisaalta liian vaikeaa. Voisimmeko me naiset edistää tasa-arvon asiaa muutenkin kuin vaatimalla miehiä muuttamaan omia toimintatapojaan? Mitä voimme itse tehdä, että omista verkostoistamme muodostuu instituutioita? Ja jos oma uralla etenemisemme tuntuu työläältä, miten madallamme tulevien naissukupolvien kynnystä päästä töihin ja edetä johtaviin asemiin?

Vähintä, mitä voi tehdä, on antaa toiselle naiselle mahdollisuus.

Jaa tämä: Twitter

Facebook

Tykkää tästä: Tykkää Lataa... Aiheeseen liittyy

Kategoria(t): Uncategorized