Uhkapeliyhtiö Veikkauksella on oma media. Yhtiön mukaan sen Inhimillisiä uutisia -verkkosivusto kertoo hyvistä teoista ja ihmisistä tekojen takana.

”Uutinen kerrallaan muutamme Suomea inhimillisemmäksi. Tule mukaan”, sivustolla kehotetaan.

Uutinen-termi voi viedä ajatukset journalismiin. Siitä ei kuitenkaan ole kyse. Asia tuli ihanan selväksi, kun entinen kansanedustaja Mikko Kärnä (kesk) poltti päreensä.

Tällä kertaa kohteena oli Inhimillisiä uutisia -sivuston juttu eläinrakkauden suhteesta lihantuotantoon. Itse juttu oli tavanomaisen tasapainoinen tarkastelu merkityksellisestä aiheesta. Jutussa oli tutkijan lisäksi äänessä lampaiden kasvattaja, joka pohti omaa etiikkaansa kiinnostavalla tavalla.

Ei vaadi rakettitieteen osaamista nähdäkseen ainakin jonkinlaisen ristiriidan siinä, että ihminen kertoo olevansa eläinrakas, mutta tappaa tai syö näitä rakkautensa kohteita ruuaksi.

Kärnää ärsytti erityisesti tutkijan kommentti, jossa tämä totesi, että tutkimuksen valossa eläinrakkaat ihmiset ovat harvinaisuus tuottajien joukossa.

Kärnä ilmoitti pahastumisestaan Veikkauksen kokoomustaustaiselle varatoimitusjohtajalle Velipekka Nummikoskelle, joka otti vinkistä vaarin ja poistatti jutun pikaisesti. Jutun voi edelleen lukea täällä.

Toimintatapa on kiinnostava. Miksi juttu pitäisi poistaa, jos siinä on poliitikkoa ärsyttävä lausunto? Jos kyse olisi journalismista, toimitus olisi palautteen perusteella arvioinut, onko juttua tarve muokata vaikkapa tuomalla siihen tarkempia viittauksia tutkimuksiin.

Kärnä selitti, että jos kyse olisi ollut esimerkiksi Suomen Kuvalehden journalismista, hän olisi pyytänyt oikaisua. Veikkaus on eri asia. Nummikosken mukaan kyse oli ”ennen kaikkea kansan arvoja vahvasti jakavasta sisällöstä”.

”Niiden oikea paikka ei ole valtion kokonaan omistaman rahapeliyhtiön sivuilla”, hän selitti.

Uhkapelituotoista avustuksia saavien järjestöjen toimintakentässä on taatusti paljon asioita, jotka jakavat kansan arvoja yhtä paljon tai enemmän kuin eläinrakkaus. Vähän aiemmin Inhimillisiä uutisia oli käsitellyt kiinnostavasti vammaisten ja vanhusten seksielämään liittyviä tabuja jutussaan ”Kuka pesisi dildoni?”

Juttuja on näemmä tehty myös kerjäämisestä, huippu-urheilusta, yhteiskunnan eriarvoistumisesta, entisistä natseista ja Mauri Pekkarisesta. Eivät varsinaisia konsensuksen aiheita nämäkään.

Näyttää siltä, että toisin kuin lihantuotannon kriittinen käsittely, vammaisten dildot tai natsit eivät vain – ainakaan toistaiseksi – ole suututtaneet poliitikkoja, joiden näppien alla valtiollinen monopoli on.

On syytä olla tapahtumasarjasta kiitollinen. Se nimittäin toimii hyvänä esimerkkinä siitä, miksi journalismi ja kaupallinen sisällöntuotanto ovat niin merkittävällä tavalla eri asia.

Inhimillisiä uutisia edustaa kaupallista sisällöntuotantoa, jossa tehdään journalismilta näyttäviä ja tuntuvia juttuja.

Myös termit voivat sekoittaa. Puhutaan uutisista, toimittajista ja päätoimittajista. Inhimillisillä uutisilla on myös ”vieraileva päätoimittaja”.

Tällä hetkellä se on arvostettu luontotoimittaja Kimmo Ohtonen. Tittelistään huolimatta vierailija ei tosin johda toimituksen työtä eikä Ohtonen ole osallistunut myöskään eläinrakkausjutun tekemiseen. Hän on valinnut ”kuukauden teeman” ja kirjoittanut pääkirjoituksen.

Keskeinen ero journalismissa ja kaupallisissa sisällöissä liittyy riippumattomuuteen. Jälkimmäisessä sisällöt määrää lopulta tiukassa tilanteessa maksaja, jonka lauluja sisällöntuottaja laulaa. Tarvittaessa epäsopiva sisältö vaikka poistetaan, mutta tyypillistä on, että sellaisia ei lähtökohtaisesti edes lähdetä tekemään.

Journalismissa ensisijaista on rahoittajasta riippumaton pyrkimys totuuteen ja aiheiden monipuoliseen käsittelyyn. Aina siinä ei onnistuta, mutta näitä tavoitteita vasten journalismin onnistumista voi joka tapauksessa arvioida.

Kaupallinen sisällöntuotanto on yleistynyt viime vuosina ja moni kollega on siirtynyt viestinnän ja lobbaamisen töihin. Syitä on monia. Jotkut ehkä kyllästyvät työhönsä tai työtahtiin. Monilla ei vain ole ollut muuta vaihtoehtoa, kun toimittajan työt ovat loppuneet. Mediataloissa on tehty kovia säästöjä.

Yksi alan harmillisista viime aikojen menetyksistä on Aarnio-uutisoinnistaan palkittu Helsingin Sanomien Minna Passi, joka päätti yllättäen siirtyä Suojelupoliisin palvelukseen.

Jokainen tekee omat ratkaisunsa omista syistään eikä kenelläkään yksittäisellä henkilöllä ole vastuuta journalismin tulevaisuudesta, mutta laajemmin kehitys on huolestuttava.

Journalismi menettää voimaansa samalla, kun pr-sektori vahvistuu. Jättimäistä rahapussiaan raahaavan rahapeliyhtiön Inhimillisiä uutisiakin on tarjonnut vaikeina aikoina hyviä palkkioita toimittajille. Koska juttujen tekijöinä on ammattilaisia, ne ovat hyvälaatuisia.

Sivuston uutiset ilahduttavat varmasti avustuksia saavia järjestöjä, kun ne pääsevät esittelemään työtään. Vähintään yhtä paljon kyse lienee kuitenkin monopolin purkupaineiden alla pyristelevän Veikkauksen omasta pr-työstä.

Tiedustelin Nummikoskelta toimituksen budjettia. Hän vastasi, että se on osa viestinnän kokonaisuutta. Tämän jälkeen tiedustelin viestinnän kokonaispottia, mutta sitäkään ei kerrottu. Nummikoski selitti, että Veikkaus noudattaa kansainvälistä IFRS-standardia raportoinnissaan.

Standardi ei tosin kiellä monopoliyhtiötä antamasta kansalaisille tietoja viestintäbudjetistaan, mutta vakuuttavankuuloisen termin taakse voi toki piiloutua.

Muutos kohti kaupallista viestintää näkyy myös toimittajien ammattijärjestön Journalistiliiton nimiremontissa. Jatkossa liiton nimi voi olla Mediantekijät. Muutokselle on ollut sinänsä looginen peruste sen jälkeen, kun liitto alkoi hyväksyä jäsenikseen myös tiedottajia, viestintäpäälliköitä ja niin edelleen.

Riittää, että työ ”sisältää journalistista elementtejä” ja on ammattimaista.

Liitto antaa pressikortin jäsenilleen riippumatta siitä, edustavatko he oikeasti pressiä eli lehdistöä. Korttia on perinteisesti käytetty työssä sen todistamiseen, että henkilö on tiedotusvälineen edustaja. Ehkä tämäkin pitää miettiä uusiksi, ehkä lompakossa on jatkossa mediantekijäkortti.

Nimenmuutosaikeet ovat suututtaneet osaa toimittajista. Se tuntuu pr-työn ja journalismin rajapinnan hämärtämiseltä.

Ei viestinnässä ja lobbaamisessa ole sinänsä mitään vikaa. Niille on tehtävänsä ja tarpeensa yhteiskunnassa.

Sitäkään en osaa paheksua, jos mainokset ovat aiempaa vetävämpiä tai jos organisaatiot puhuttelevat asiakaskuntaansa kiinnostavalla videoklipillä tai podcast-keskustelulla. Journalismi ei voi korvamerkitä työkalujaan.

Ongelmia syntyy kuitenkin muun muassa siitä, että kaikilla yhteiskunnan ryhmillä – joihin esimerkiksi vallanpitäjien päätökset vaikuttavat – ei ole taloudellisia resursseja ostaa ammattilaisapua lobbaamiseen. Toisaalta yleisölle pitää kaivaa myös sellaisia tietoja, joita yksikään eturyhmä ei haluaisi tuotavan esiin.

Jotta eri näkökulmat ja tiedot tulevat riittävällä tavalla esille, tarvitaan mikkokärnänkestävää journalismia, joka ei tee integriteettinsä kanssa kompromisseja.

Hyvää joulua niin journalisteille kuin kaupallisten sisältöjen tekijöille – sekä kaikille muille lukijoille!