Silloin kun pitää keskittyä, kuuntelen luupilla Robbie Williamsin ja Gary Barlown duettoa Shame. Tunnissa se ehtii pyöriä 14 kertaa. Se toimii kuin mantra: tuttu melodia muodostaa ajatuksilleni suojakuplan.

Nolo tapa on perua vuosista avokonttorissa. Moni kollegani sulki ympäröivän melun pois kuulosuojaimin. Minä kehitin metodin, jossa melu tainnutetaan toisella melulla.

Psykologi Nick Perhamin tutkimuksessa tapani on todettu vaaralliseksi. Perhamin mukaan sekä toimistomelu että melun torjunta musiikkia kuunnellen alentavat muistikykyä ja kykyä suorittaa yksinkertaisiakin laskutoimituksia.

Tutkimukseen viitataan, kun halutaan todistaa avokonttorissa työskentelyn haittoja. Suuret toimistosalit ovat olleet debatin aihe synnystään asti. Nykyisin jopa 70 prosenttia toimistoista on avokonttoreita. 1950-luvun lopulla syntyneen trendin ajatuksena oli luoda työtila, joka mahdollistaisi vapaamuotoisen ajatustenvaihdon – kollektiivisen flow’n.

Toimittaja, kirjailija Maria Konnikovan mielestä flow’n hinta on liian suuri. Avokonttorit heikentävät juuri niitä asioita, joita niiden avulla piti saavuttaa, Konnikova kirjoittaa The New Yorkerissa julkaistussa artikkelissaan The Open-Office Trap (1/2014). Konnikovan mukaan pääsyyllisiä on kaksi: keskeytykset ja melu. Hän viittaa Aalto-yliopiston tutkimukseen, jonka mukaan keskeytyksistä kärsivät jopa nuorimmat työntekijät.

Epätäydellinen avokonttori on kuitenkin kehittynyt. 1970-luvulla työpisteet jaettiin pieniksi nurkkauksiksi – syntyivät pahamaineiset ”cubiclet”. 1990-luvulla edelläkävijäyritykset siirtyivät vastakkaiseen malliin, jossa henkilökohtaisista työpisteistä luovuttiin täysin. Nyt trendinä on näiden fuusio. Mainostoimistojen ja startupien toimistot muistuttavat pitkine pöytineen 1990-luvun avokonttoreita, mutta avoimen tilan rinnalle on rakennettu äänieristettyjä koppeja ja pienryhmätiloja.

”Oikeastaan koko ajatus avokonttorista on vanhentunut”, sanoo työympäristömuotoiluun erikoistunut sisustusarkkitehti Nina Kallén. ”Nyt puhutaan monitilaympäristöistä. Tarvitaan tiloja sekä keskittymiseen että vuorovaikutukseen.”

Vuorovaikutusta taas voidaan ovelasti ruokkia. Työtila-arkkitehdit ovat esimerkiksi ryhtyneet sijoittamaan portaikot nurkkien sijaan keskelle konttoria – näin ihmiset nimittäin törmäävät toisiinsa enemmän vahingossa.

Työväen onneksi myös toimistojen sisustus on kehittynyt. 1970- ja 80-lukujen vaaleanruskeat paneelit ja 1990-luvun lasihallit ovat vaihtuneet värikkäisiin, robusteihin sisustusratkaisuihin. Valoisat loftit, mukavat sohvat ja kuluneet parketit ovat edelläkävijäyritysten yrityksiä vastata vaikeaan kysymykseen: millaisessa tilassa työntekijä on onnellinen ja tuottelias?

”Uudet sukupolvet vaativat työpaikalta, myös sen interiööriltä, enemmän. Mikä tahansa työpaikka ei kelpaa”, Nina Kallén uskoo.

Toimistotilojen historiasta mainion kirjan Cubed: A Secret History of the Workplace (2014) julkaissut Nikil Saval tekee hauskan huomion: Työtilojen kodikas sisustustrendi on itse asiassa paluuta vanhaan. Ennen toimistot olivat juuri tällaisia; rustiikkisia, intiimejä, kotoisia. Tumma puu ja nahkatuolit loivat herrainkerhon tunnelman – mitä bisnes sata vuotta sitten paljolti olikin.

Itse en vielä kaipaa avokonttorin estetiikkaa, mutta ajatustenvaihtoa kaipaan. Vuorovaikutusta eli pulinaa – jopa melua. Ainahan voi antaa Garyn ja Robbien laulaa. ■

Kehityskeskustelu

1 Mikä on paras paikka toimistossa? “Cubiclejen” luojaksi tituleerattu Robert Propst neuvoo ottamaan oppia luolamiehistä, jotka asettuivat luolaansa niin, että säilyttivät näkyvyyden suuaukolle. “Suojele selustasi mutta tiedä, mitä ulkona tapahtuu.”

2 Onko työpisteesi kaaos? Onneksi olkoon. Yalen yliopiston tutkimuksen mukaan sotkuinen ympäristö lisää ja tukee luovuutta.