Korkeimman oikeuden tämän päiväinen puukartellipäätös tarkoittaa, että osa metsäomistajien nostamista korvaushakemuksista käsitellään oikeudessa, mutta yli 1000 metsänomistajan kanne on KKO:n mukaan nostettu liian myöhään.

Päätöksellä on valtava vaikutus myös itse oikeuslaitokseeen, sillä yli 1700 yksittäisen puukarttelioikeusjutun käsittely olisi jumittanut Helsingin käräjäoikeuden vuosikausiksi täysin. Jäljelle jäävissä yli 600 kanteessa on niissäkin tekemistä.

Markkinaoikeus tuomitsi vuonna 2009 suomalaiset metsäjätit puun ostoon liittyvästä laittomasta hintayhteistyöstä eli kartellista. Metsäliitolle ja Stora Ensolle määrättiin yhteensä yli 50 miljoonan kilpailurikkomussakot, kartellin paljastanut UPM-Kymmene selvisi ilman sakkoja.

Mutta metsäyhtiöiden sakot tilitettiin valtiolle. Hintakartelli oli siis tosiasia, mutta joutuisivatko metsäyhtiöt maksamaan korvauksia puunmyyjille menetetyistä tuloista?

Jos kaikki nuo metsäomistajat olisivat lähteneet hakemaan korvauksia menetetyistä tuloista, olisi puhuttu miljardeista.

Valtion metsäomaisuutta hallinnoiva metsähallitus jätti oman korvausvaateensa maaliskuussa 2011. Metsähallitus vaatii oikeudessa yli 160 miljoonaan euroa korvauksia laittoman hintakartellin aiheuttamista tulon menetyksistä.

Metsähallituksen kanne tuskin olisi vielä ollut metsäjättien taseita suuresti hetkauttava asia. Mutta kartelliaikana, vuosina 1997-2004 arviolta 400 000 yksityishenkilöä myi myös puuta metsäyhtiöille. Jos kaikki nuo metsäomistajat olisivat lähteneet hakemaan korvauksia menetetyistä tuloista, olisi puhuttu miljardeista.

Yli kuusisataa erillistä oikeusjuttua

Metsäkoneyrittäjä Reijo Lahtonen lähti vuonna 2011 keräämään metsäomistajia yhteiseen rintamaan. Lahtosen ns. Suurisavotta-hanke keräsi yli 600 metsäomistajaa hakemaan korvauksia metsäyhtiöiltä.

Siinä vaiheessa tuli esiin ensimmäinen ongelma suomalaisessa oikeusjärjestelmässä. Luonnollinen vaihtoehto tällaisessa asiassa olisi monissa maissa käytetty ns. ryhmäkanne. Silloin kyseessä olisi ollut yksi oikeudenkäynti, jossa koko ryhmä hakee korvauksia. Mutta Suomessa ryhmäkanteen voi nostaa vain kuluttaja-asiamies. Elinkeinoelämä vastusti aikoinaan koko ryhmäkannelakia ja onnistui tavoitteessaan ilmeisen hyvin, sillä kuluttaja-asiamies ei ole koskaan nostanut ensimmäistäkään kannetta.

Yksityisten metsäomistajien korvauskanteet ovat siis jokainen yksittäisiä, erillisiä oikeusjuttuja.

Kuluttaja-asiamies ei ole koskaan nostanut ensimmäistäkään kannetta.

Kannemapit ja kolmen metsäyhtiön vastineet täyttävät Helsingin käräjäoikeudessa kokonaisia asiakirjahyllystöjä. Oikeuden on jossakin vaiheessa annettava päätös joka ainoasta tapauksesta erikseen.

Jos metsäomistajat olisivat voineet jättää ryhmäkanteen, kyseessä olisi ollut yksi oikeusjuttu, ja oikeudenkäynnin kuluriski olisi jakautunut eri tahoille. Nyt jokainen metsäomistaja vastaa viime kädessä yksin oikeudenkäyntikuluistaan.

Seurasin Reijo Lahtosen tupailtaa vuonna 2011. Kiukkuiset metsäomistajat olivat halukkaita hakemaan korvauksia. Mutta pelko oikeudenkäyntikuluista oli useimmissa tapauksissa paljon suurempi. Suomessa oikeudenkäyntikulut ovat nousseen 1990-luvun puolivälin jälkeen rajusti.

Kynnys hakea oikeusteitse oikeutta mahdollisesti kärsitystä vääryydestä on noussut erittäin korkealle.

Sekä metsäyhtiöiden että metsänomistajien oikeudenkäyntikulut lasketaan jo useissa miljoonissa.

Yksityisten metsäomistajien puukartellikorvausten varsinainen käsittely ei ole vielä edes alkanut, mutta sekä metsäyhtiöiden että metsänomistajien oikeudenkäyntikulut lasketaan jo useissa miljoonissa.

Koska yksityinen ihminen tulee tietoiseksi kärsimästään vahingosta?

Käräjäoikeus yllätti metsäomistajat julistamalla heti oikeudenkäynnin alussa vuonna 2014, että kanne oikeus oli vanhentunut, ja siksi itse korvausasiaa ei tarvitse käsitellä. Kilpailurajoituslain mukaan vahingonkorvaus kanne pitää nostaa ”viiden vuoden kuluessa siitä, kun elinkeinoharjoittaja on saanut tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto vahingon ilmenemisestä.”

Käräjäoikeus katsoi, että tavallinen metsäomistaja oli saanut tiedon kartellista jo vuonna 2004 kun Kilpailuvirasto ilmoitti tiedotteella, että se oli tehnyt tarkastuksia metsäyhtiöissä.

Hovioikeus oli täysin eri mieltä. Se katsoi, että vanhenemisen laskeminen pitää aloittaa vasta siitä, kun markkinaoikeuden päätös tuli lainvoimaiseksi 4.1.2010. Viiden vuoden vanhenemisaika tällä tulkinnalla tarkoitti sitä, että kanne piti siis nostaa viimeistään 3.1.2015.

Tämä hovioikeuden tulkinta pisti Reijo Lahtosen taas liikkeelle. Hän sai lyhyessä ajassa koottua yli 1000 metsäomistajaa lisää. Ns. Suurisavotta 2 hanke kuskasi kymmeniä tuhansia sivuja uusia korvauskanteita oikeuteen viime hetkellä, 2. tammikuuta, 2015.

Reijo Lahtonen toimittamassa käräjäoikeuteen tuhansia sivuja puukartellikorvausvaateita tammikuussa 2015. Yle

Tänään korkein oikeus päätti, että sekä käräjäoikeus että hovioikeus olivat väärässä. Vanheneminen pitääkin laskea vuodesta 2006 jolloin kilpailuvirasto ilmoitti esittävänsä seuraamusmaksuja, siis sakkoja metsäyhtiöille.

Tästä seurasi siis, että alkuperäiset, vuonna 2011 jätetyt korvauskanteet eivät ole vanhentuneet, mutta 2015 jätetyt uudet, yli 1000 kannetta ovat vanhentuneet.

Korkeimman oikeuden päätöksen seuraus

Korkeimman oikeuden päätöksestä herää väistämättä myös kysymys kansalaisen oikeusturvasta. Korkeimman oikeuden linjaus tarkoittaa siis sitä, että jatkossa vaikkapa pienyrittäjän pitäisi uskaltaa nostaa korvausvaade pelkästään sen pohjalta, että kilpailuvirasto esittää jollakin alalla toimivan laittoman kartellin. Sellainen korvausvaade kaatuisi kuitenkin heti, jos markkinaoikeus tai mahdollinen ylempi oikeusaste päättäisi, ettei kilpailuviraston näyttö kartellista riitä. Ja silloin oikeudenkäyntikulut kaatuisivat yrittäjän niskoille.

Kun vuonna 2014 tein juttua A-studioon Helsingin käräjäoikeuden puukartellipäätöksestä, kävi hyvin selväksi, että puukartellioikeudenkäynnit olivat aiheuttaneet lähes paniikin oikeusistuimissa. Isoja, vaikeita juttuja tulisi käsitellä satamäärin. Tuolloin käräjäoikeuden puheenjohtaja myönsi haastattelussani suoraan, että vanhenemispäätöksen taustalla oli halu saada vanhenemisasiassa korkeamman asteen linjaus ennen kuin käräjäoikeuden on pakko käsitellä itse korvausasiaa.

Puukartellioikeuden-käynnit olivat aiheuttaneet lähes paniikin oikeusistuimissa. Isoja, vaikeita juttuja tulisi käsitellä satamäärin.

Herääkin väistämättä kysymys, onko korkein oikeus katsonut asiaa hieman myös tästä käytännön näkökulmasta, siis siitä mikä on lopulta oikeusistuimien työtaakka. Nyt tehty päätös rajaa ison osan oikeusjutuista vanhentuneiksi.

Oikeuden toteutuminen ei saisi olla kustannuskysymys

Oikeudenkäyntikuluriskin suuruus Suomessa on selvästi jo kansalaisten oikeusturvaa radikaalista heikentävä asia Suomessa, sen ovat jo monet päättäjät ja oikeusoppineet todenneet. Toisaalta tällainen yksittäiseen tapaukseen liittyvä korvausvaadesuma voi siis aiheuttaa koko oikeuslaitokselle valtavia käytännön ongelmia.

Monissa tapauksissa tähän olisi yksinkertainen ratkaisu. Suomeen tarvitaan ryhmäkannelaki, joka mahdollistaisi sen, että ryhmä elinkeinonharjoittajia tai kuluttajia voisi nostaa yhdessä korvausvaatimuksen, jos he katsovat kärsineensä vääryyttä. Sellainen laki useimmissa länsimaissa jo on.

Tähän olisi yksinkertainen ratkaisu. Suomeen tarvitaan ryhmäkannelaki.

Kokonaan oma ongelmansa on se, että Suomessa oikeudenprosessit ovat käsittämättömän pitkiä. Puukartellin korvausvaateet jätettiin vuonna 2011. Yksityisten metsäomistajien osalta itse korvausasiaa ei ole alettu käsitellä vieläkään. Jos korvausasia etenee ylempiin oikeusistuimiin, edessä on vielä vuosikausien oikeustaistelu.

Korjaus: muutettu lause "Markkinaoikeus tuomitsi vuonna 2009 suomalaiset metsäjätit laittomasta puun ostohintojen sopimisesta eli kartellista" muotoon "Markkinaoikeus tuomitsi vuonna 2009 suomalaiset metsäjätit puun ostoon liittyvästä laittomasta hintayhteistyöstä eli kartellista"