Viestintä on elänyt viime vuosikymmenet tilassa, jossa vain muutos on ollut pysyvää. Alan yritykset ovat alhossa, jossa pahoinvointi koskee kaikkia muita paitsi Yleisradiota. Sen talous saatiin vuosikymmeniä jatkuneiden vääntöjen jälkeen kuntoon pari vuotta sitten. Tämänkin ratkaisun pysyvyys on uhattuna, koska viestinnän kaupalliset toimijat pyrkivät muuttamaan sitä. Hankkeen tavoitteen voi karrikoida sanoin: Myös Yleisradiolla pitäisi mennä huonosti.

Poliittinen muisti on lyhyt. Päättäjien joukossa ei ole niitä, jotka tuntisivat riittävän pitkältä ajalta nykytilanteeseen johtaneen historian.

Yleisradion rahoitukseen ja tehtäviin puuttuminen on myös kuluttajansuojakysymys. Suomalaisilla radion kuuntelijoilla ja television katsojilla on oikeus laadukkaisiin ohjelmasisältöihin, joiden tarjonnassa kaupallinen puoli ei ole riittävästi onnistunut.

Viestinnän kuluttajan kannalta Ylen rahoitusratkaisu oli onnistunut. Nurkissamme ei enää kulje koteja kyttääviä tv-lupatarkastajia, ja Yle-verokin on lupamaksua edullisempi. Ylen ohjelmatoiminta uutispalveluineen on kehittynyt samaan aikaan ylivertaiseksi. Tätä ylivertaisuutta kaupalliset toimijat haluavat kaventaa pyrkimyksillään aikaansaada rajoituksia Yleisradion toimintakenttään muun muassa viihteen ja verkkopalvelujen kohdalla.

Yleisradion ohjelmallisen ylivertaisuuden sanotaan vinouttavan viestimien kilpailua ja olevan syypää kaupallisten toimijoiden taloudelliseen ahdinkoon. Toisin sanoen tämän verorahoituksella toimivan yhtiön ohjelmasisällöt ovat niin vahvoja, että kaupallinen puoli ei kykene samaan. Ovathan television miljoonayleisöt kaupallisella puolella jo enemmän historiaa.

Mainosrahoista kaupalliset yhtiöt kilpailevat keskenään. Kilpailun avaintekijöinä ovat kanavien yleisöjen koko ja koostumus. Näyttää siltä, että kun Yleisradion viihdeohjelma saa korkean yleisömäärän, kaupallisella puolella ajatellaan, että se itse asiassa kuuluisi meille. Ajatusmalli on henkistä köyhyyttä. Tuossa tilanteessa pitäisi miettiä keinoja, millä omat ohjelmat saataisiin samalle yleisöä kiinnostavalle tasolle.

Suomessa on julkisella ja kaupallisella sähköisellä viestinnällä omat hiekkalaatikot ja lainsäädännöt. 1980-luvulle saakka kaupallinen sähköinen viestintä oli tarkasti säädeltyä. MTV sai pitkän poliittisen väännön jälkeen oikeuden omiin uutisiin, kaupalliset paikallisradiot aloittivat ja samoin Kolmostelevisio. Kilpailevaa viestintää pyrki silloin aktiivisesti rajoittamaan Yle, joka koki jäävänsä kilpailussa toiseksi. Nyt, kun kaupallinen sähköinen viestintä on vapautunut, osat näyttävät vaihtuneen.

Yle oli aikoinaan itsensä loppuun kuluttaneiden poliitikkojen kaatopaikka johtajatasolla. Poliittista tasapainoa mitattiin sekuntikellolla, tai siltä se ainakin ajoittain näytti.

Tänään tilanne on toinen, vaikka korjattavaa – kuten kansanedustajista koostuvan hallintoneuvoston lopettaminen – on vielä. Olisi hienoa, jos maassamme toimisi julkisen palvelun radio- ja tv-yhtiö, jossa ylintä päätösvaltaa käyttäisivät viestinnän, kulttuurin ja elinkeinoelämän ammattilaiset politiikan ammattilaisten sijasta. Yleisradion hallituksen osalta siihen on jo päästy.

Kun Yle ennen pyrki rajoittamaan kaupallista sähköistä viestintää, pyrkii kaupallinen viestintä nyt kuihduttamaan julkisen palvelun radio- ja tv-yhtiön. Meille katselijoille ja kuuntelijoille parasta kuluttajansuojaa olisi, että julkista ja kaupallista viestintää erottavien rajojen yli ei potkittaisi.

Kirjoittaja on Helsingin yliopiston viestinnän dosentti ja MTV:n entinen johtaja.