Maailman vaikutusvaltaisimpiin kuuluva talouslehti Forbes kertoi tänään Suomesta startupien ihmemaana. Artikkelissa ”Here’s How Helsinki Gets 10% Of All The Startup Exits In The World” kerrotaan, kuinka pienessä pohjoisessa maassa myydään startupeja yli miljardin kauppahintaan vähintään yksi vuodessa.

Paitsi ettei myydä. Supercellin huippumenestyksen lisäksi on ollut melko hiljaista yksisarvisrintamalla, vaikka toki pienempiä exitejä eli yritysmyyntejä tehdään lähes viikoittain.

Tänään laajasti jaettu juttu ei myöskään ole oikea artikkeli. Se on Forbesin blogaajan kirjoittama faktavirheitä vilisevä teksti, joka vaikuttaa oikealta jutulta, mutta ei sitä ole.

Forbesilla on tuhansien blogikirjoittajien verkosto, ja suurin osa blogaajista ei saa kirjoituksistaan rahaa, ainakaan merkittäviä summia. Kyse ei siis ole oikeista toimittajista, eikä jutuilla ole mitään tekemistä Forbes-lehden kanssa, joka noudattaa journalistisia periaatteita. Blogeja kirjoitetaan lähinnä henkilöbrändäyssyistä ja bisneksiä edistämään.

Forbes ja ”Forbes” menevät Suomessa liian helposti sekaisin. Kolme vuotta sitten digitalistiksi itsensä brändännyt konsultti Ville Tolvanen ilmoitti verkkoyleisölleen, että Forbes on valinnut hänet maailman kolmanneksi vaikutusvaltaisimmaksi markkinointijohtajaksi. Juttu levisi kulovalkean lailla myös perinteisiin medioihin kuten Kauppalehteen ja myöhemmin jopa Helsingin Sanomiin ja saimme tuntea kansallisylpeyttä Villen puolesta. Vaikka sekään juttu ei ollut ihan totta, eikä sillä ollut Forbes-lehden tai sen kuuluisien listojen kanssa mitään tekemistä, vaan jutun oli kirjoittanut yksi Forbesin sivujen tuhansista blogaajista, ilman editointia tai toimituksellista prosessia.

Mutta miksi kiukuttelen näistä jutuista? Eikö Suomen imago ihan oikeasti taas parantunut, kun kaikki oikeasti luulevat, että Forbes kehui meitä?

No, olisi se kai kiva, jos emme haluaisi uskoa valheita itsestämme, saatikka levittäisi niitä. Myös medialukutaito olisi hieno juttu yhdessä maailman sivistyneimmistä valtioista.