Ilona Švihlíková: Čeho se bojí Německo a proč by nás to mělo zajímat

Německá průmyslová strategie vyvolala bouřlivé reakce ledaskde, u nás kupodivu prošla zcela bez zájmu, přestože závislost české ekonomiky na té německé dosahuje alarmující úrovně. Německá průmyslová strategie, která sama přiznává, že má i „evropský přesah“ nicméně představuje obrovský průlom v německém ekonomickém myšlení. A nabízí možnosti i pro Česko.

Z německé průmyslové strategie čiší obavy vyjádřené otázkou: Jak zajistit blahobyt v zemi, která je závislá na průmyslu a na exportu v kontextu obrovských technologických změn? To je základní otázka, která se prolíná celou strategií. A odpověď nás možná překvapí, protože v Česku je zvykem „vzhlížet“ k Německu až nekriticky.

Německý ministr průmyslu ve strategii totiž přiznává „potřebu dohánět.“ Ano, dohánění, které je typické pro rozvíjející se země (a také pro českou ekonomiku, protože konvergence není o ničem jiném). Zatímco silná pozice Německa v „tradičních“ odvětvích (automobilový průmysl, chemický, ocelářství atd.) je nepopiratelná, u nových technologií tomu tak není. Dokonce se nabízí opakovaně otázka, nakolik v této oblasti Německo zaspalo.

Závislost české ekonomiky na německé je podle vás: příliš velká

tak akorát

ještě malá Výsledky Poll Options are limited because JavaScript is disabled in your browser.

Ještě větší šok než ministrem Altmaierem navrhovaná řešení, vyvolalo přiznání, že hlavní konkurenti jsou dva: USA a Čína. Ano, ta Čína, kterou (nejen) Německo velmi podcenilo a mělo ještě donedávna sklon se na ní dívat jako na zemi, která zásobuje svět levným textilem či hračkami pochybné kvality. Nyní ovšem došlo k „prozření“ – Čína v řadě technologií (nejde jen o telekomunikace) Němce nejenže dohnala, ale předehnala.

Německá strategie si proto zadává úkol zjistit své silné a slabé stránky, resp. každé země EU, aby se urychleně podařilo zpoždění především v oblasti umělé inteligence, digitalizace či samořídících aut, o kterých se strategie výslovně zmiňuje, dohnat.

Dohnat a předehnat aneb Proč to bez státu nepůjde

Německá průmyslová strategie se zaobírá tím, jak hlavní konkurenti (USA, Čína a částečně Japonsko) vytvářejí své průmyslové politiky. Přestože se hodně pozornosti věnuje čínským programům jako je Jeden pás, jedna stezka a její politice Made in China 2025, zapomíná se, že technologická modernizace v USA a v Japonsku rozhodně neprobíhá jen tak sama od sebe. Ve všech těchto zemích výrazně působí stát – někde intenzivně přes ministerstvo obrany a také politiku „America First“, někde přes „fondy vize“ jako v Japonsku. Koneckonců, nelze čekat, přiznávají si Němci, že se právě něco stane „samo do sebe“.

Na každé stránce analýzy je tak cítit obava, že Německu (i EU) ujel vlak a že je potřeba začít okamžitě jednat a zachovat „technologickou a průmyslovou suverenitu“. A v tu chvíli nastupuje klíčová role státu. Na rovinu řečeno – podíváme-li se do historie, nenajdeme příklad země, která by „doháněla“ jaksi sama, bez promyšlené státní průmyslové politiky. V USA si mohou vzpomenout na Alexandera Hamiltona, v Německu na Friedricha Lista, který americkou zkušenost teoreticky zpracoval.

Německá průmyslová strategie proto zahrnuje vytváření národních šampionů (pojem, který býval spojován především s tzv. státním kapitalismem), systematickou státní podporu, ale i bránění prodeje technologií a významných firem do zahraničí (i kdyby se ty firmy měly třeba znárodnit). Musí se změnit i pravidla hry, píše Altmaier a po zkušenosti se zakázanou fúzí Siemens – Alstom se přimlouvá za změnu pravidel hospodářské soutěže tak, aby evropské firmy mohly soutěžit s obřími konkurenty z USA a také z Číny. Velké projekty typu Airbus nemohou bez státu vůbec vzniknout, dočteme se.

Čtení strategie muselo být pro Němce zvyklé poslouchat, jak jsou vzornou zemí se všemi těmi svými přebytky (rozpočtu a běžného účtu) a že jsou průmyslová špička, jako studená sprcha. Silná průmyslová politika, ke které se přihlásil Altmaier, v konzervativních denících (jako Frankfurter Allgemeine) vyvolala zděšení.

Jenže taková je realita. Německo nyní tváří v tváří sílící Číně zjišťuje jak katastrofálně tuto zemi a její politiku podcenilo a jak chybně si stanovilo své priority. Německá politika byla v minulých letech zaměřená na jeden cíl: snižování dluhu k poměru k HDP. Jenže to je cíl účetního a ne makroekonoma. Ze všeho toho škrtání a úspor je Německo ve stavu zhoršující se infrastruktury a digitálního zaostávání.

Je přitom potřeba vnímat, že tyto německé priority koncentrované na schodek rozpočtu a vládní dluh měly celoevropský dopad. Je to velmi dobře vidět u Itálie, která vzbudila podobné rozčilení, když se italská vláda rozhodla podepsat memorandum o spolupráci s Čínou v rámci Jednoho pásu, jedné stezky. Přitom ale škrtací politika Číně de facto otevřela dveře. Kdyby měla Itálie možnost dostatečně expanzivního rozpočtu (který již zařízla Evropská komise) a mohla se z krize proinvestovat (a že to potřebuje tak sůl), nemusela by být tak vstřícná vůči Číně. Je to stejný případ, jako když bylo Řecko nuceno prodat svá strategická aktiva, zahrnující i přístav Pireus, aby pak v EU bědovali, že ho koupili Číňané.

Ne, proškrtat se k prosperitě opravdu nejde. K prosperitě se jde jen chytře proinvestovat. A bez podpory státu to nepůjde. V tom je šance i pro nás.

Ilona Švihlíková je ekonomka, vysokoškolská pedagožka a koordinátorka občanské iniciativy Alternativa Zdola, která mimo jiné promýšlí alternativní ekonomické systémy. Je autorkou knih „Globalizace a krize“, „Přelom. Od Velké recese k Velké transformaci“ a „Jak jsme se stali kolonií“.

Od Ilony Švihlíkové dále čtěte: