Unohda idealistit ja realistit. Todellinen jakolinja Washingtonissa kulkee lukuja tuijottavien insinöörien ja historiaa tutkivien humanistien välillä.

Presidentti Donald Trumpin pitäisi vetää Yhdysvallat pois Natosta ja suunnata Euroopasta vapautuvat resurssit Kiinan kohtaamiseen.

Pohjois-Korea? Mitätön sivujuonne. Takapajuinen diktatuuri ei muutu millään aseistuksella merkittaväksi vastustajaksi. Sotilaita on siirrettävä ainoastaan Kiinan liikkeiden mukaan.

Tätä Offshore Balancing –nimellä kulkevaa strategian muutosta ovat julkisuudessa vaatineet muun muassa professorit John J. Mearsheimer ja Stephen Walt. Molemmat ovat arvostettuja kansainvälisen politiikan asiantuntijoita.

Diili olisi toteutuessaan vallankumous toisen maailmansodan jälkeisessä maailmanjärjestyksessä. Eurooppa jäisi yksin.

Kannattaako Trumpin tarttua neuvoon? Riippuu siitä, kysyykö presidentti asiaa insinööriltä vai humanistilta.

Insinööri sanoisi kyllä ja tarjoaisi samaan hengenvetoon vankat perustelut:

Euroopassa ainoastaan Saksan ja Venäjän on mahdollista hallita koko maanosaa, eikä kumpikaan maista siihen nyt kykene. Todellinen vastustaja on Kiina, ei Venäjä.

Yhdysvaltojen rajallisia resursseja tarvitaankin enemmän Aasiassa kuin vauraassa Euroopassa, joka pystyy kyllä puolustamaan itseään. Ja sitä paitsi: Jos Yhdysvallat vetäytyisi Natosta esimerkiksi 10 vuoden siirtymäajalla, amerikkalaisilla asevalmistajilla olisi edessään tilipäivä. Euroopan täytyisi varustautua.

Humanistia alkaisi tässä vaiheessa perusteluita heikottaa.

Juuri tällaiset professorien ”mallit” ja faktojen yksisilmäiset tulkinnat ovat johtaneet historian suurimpiin katastrofeihin. Offshore Balancing -strategiassa ei ole yhtä halaistua sanaa historiasta tai psykologiasta. Se ei ota huomioon esimerkiksi saksalaisiin syvään juurtunutta pasifismia tai sen puutetta Kremlissä.

Malli kuulostaa paperiselta yliopistomiehen suunnitelmalta, humanisti tuhahtaa.

Edellä kuvailtu insinöörien ja humanistien välinen ristiriita on David Milnen kirjoittaman Worlmaking – The Art and Science of American Diplomacy (2015) -kirjan ydin. Teoksessa brittihistorioitsija asettaa vastakkain tieteellisen - lukuja ja malleja tuijottavan - insinöörin ja historiankirjoihin uppoutuneen taiteilijadiplomaatin.

Ensimmäinen on ulkopolitiikassaan optimistinen ja varma, jälkimmäinen pessimistinen ja varovainen. Insinööri luottaa loogiseen päättelyyn, taiteilija intuitioon ja improvisaatioon.

Kumpi sitten on parempi lähestymistapa maailmanpolitiikkaan? Juuri nyt viisautta tarvitaan Pohjois-Korean taltuttamiseksi ilman sotaa ja kuolemaa. Löytyykö ratkaisu tähän yhtälöön kirjastosta vai Excel-taulukoista?

Omanlaisensa vastauksen antaa kylmä sota. Milnen kirja alkaa syksystä 1949, kun amerikkalainen sotilaskone nousee ilmaan Okiwanan lentotukikohdasta Japanista.

Hypätäänpä kyytiin.

Yle Uutisgrafiikka

WB-29-tiedustelukone kaartaa kohti Neuvostoliiton ilmatilaa Kamtsatkan niemimaan yllä. Kohta anturit poimivat ilmasta merkkejä radioaktiivisista hiukkasista. Havainto varmennetaan ja kiidätetään Valkoiseen taloon.

Yhdysvallat ei ole enää maailman ainoa ydinasevalta.

Tieto Neuvostoliiton onnistuneesta ydinkokeesta ei yllättänyt presidentti Harry S. Trumania. Hän pohti jo seuraavaa siirtoa: Tulisiko Yhdysvaltojen nyt ryhtyä kehittämään vetypommia vai ei? Uuden aseen tuhovoima oli alustavien tietojen mukaan liki rajaton. Truman halusi kuulla lähipiirinsä näkemyksiä näin merkittävään päätökseen.

Ratkaiseva ääni lankesi ulkoministeri Dean Achesonille. Hän määräsi ministeriönsä terävimmät kynät – suunnitteluosaston johtajan George Kennanin ja apulaisjohtaja Paul Nitzen – perehtymään asiaan.

Erilaisempia miehiä ei olisi voinut hakemalla löytää. Pitkän diplomaattiuran tehnyt Kennan oli haluttu ulkoministeriöön strategiseksi ajattelijaksi, Wall Streetillä aikaisemmin uraa tehnyt Nitze oli puolestaan pestattu nopeaksi tilastomieheksi.

Töihin lähetettiin taiteilija ja tieteilijä.

"Ulkoministeri Acheson kallistui insinöörilogiikan kannalle. Tämän jälkeen presidentti Trumanin päätös oli enää vain muodollisuus"

*Kennan ryntäsi kirjastoon *tutkimaan peloponnesolaissotia ja muita historian käännekohtia. Kirjastosta tuli ulos väsynyt mies ja 79-sivuinen essee, jossa Kennan päätyi lopulta vastustamaan vetypommin kehittämistä.

Ase johtaisi sotiin, joita olisi mahdotonta kenenkään voittaa, mestaridiplomaatti päätteli. Kennanin mukaan historia oli osoittanut, että kaikkia luotuja aseita tullaan enemmin tai myöhemmin käyttämään. Atomipommia oli jo kokeiltu, vetypommi ei tulisi olemaan poikkeus.

Pasifistista suositustaan Kennan ryyditti sitaatilla Shakespearen Troilos ja Cressida –näytelmästä.

”Ja ahnaus, susi joka erottelematta ahmii kaiken,

pontimenaan sekä tahto että voima,

_näkee ympärillään pelkkää saalista ja lopulta syö itsensäkin._”

Tilastonikkari Nitzen punakynä merkkasi virkaveljensä sitaatin. Kennanin lyyrisen esseen reunaan alkoi kohta tulla lisää merkintöjä: Ei, ei ja ei!

”_Käsittää täysin väärin, mistä tässä on kyse_”.

Nitzen lähestymistapa vetypommin rakentamiseen oli tyystin toisenlainen.

Hän suuntasi ensimmäiseksi jututtamaan ydinfyysikko Robert Opperheimeria uuden asetyypin toimintaperiaatteesta. Kennania tekniset tiedot eivät samalla tavalla kiinnostaneet. Pommi oli iso, mitä muuta siitä tarvitsee tietää?

Saatuaan tiedot uudesta aseesta, Nitzen ajatusprosessi oli verrattain lyhyt: Vetypommia ei ainoastaan tule rakentaa, vaan se on ehdottomasti pakko rakentaa, Nitze ilmoitti ulkomisteri Achesonille.

Näin on toimittava, koska Neuvostoliitto tulee kehittämään aseen riippumatta siitä, miten Yhdysvallat toimii. Etiikka? Sen saattoi unohtaa. Moraalisista yhtälöistä ei tarvitse välittää tilanteessa, jossa vastustaja ei jaa käsitystämme moraalista, Nitze järkeili.

Ulkoministeri kallistui insinöörilogiikan kannalle. Tämän jälkeen presidentti Trumanin päätös oli enää vain muodollisuus.

Taiteilija ei ottanut tappiotaan kevyesti. Palaverin päätyttyä Kennan tiuskaisi ulkoministeri Achesonille, että Yhdysvaltojen olisi parempi vaikka hävitä maan kamaralta kuin lähteä tuottamaan näin mieletöntä asetta.

– Jos tuo on sinun näkemyksesi, sinun pitäisi erota ulkomaanpalveluksesta ja lähteä saarnaajaksi. Kunhan et tee sitä täällä ministeriössä, Acheson ärjäisi takaisin.

"Enää piti tietää, mitä uudella aseella tehtäisiin. Voisivatko insinööridiplomaatit antaa vastauksen?"

Kennan ja Nitze elivät historian murroskohdassa, joka tuotti jatkuvasti täysin uusia kysymyksiä. Neuvostoliiton ja Yhdysvaltojen vastakkainasettelu saattoi muistuttaa Spartaa ja Ateenaa, mutta ydinaseet eivät olleet jousipyssyjä. Teknisiin tietoihin syventynyt Nitze ymmärsi tämän kenties paremmin kuin Kennan.

Taiteilijan puolustukseksi on sanottava, että vuonna 1949 kylmä sota oli vasta alkutekijöissään, eikä molemminpuolisen varman tuhon logiikka ollut vielä syntynyt. Nitze auttoi myöhemmin kauhun tasapainon kehittämisessä ja toimeenpanossa, Kennanin ura ulkoministeriön suunnitteluosaston johdossa päättyi.

Yle Uutisgrafiikka

Marraskuussa 1952 Yhdysvallat räjäytti maailman ensimmäisen vetypommin. Enää piti tietää, mitä uudella aseella tehtäisiin. Voisivatko insinööridiplomaatit antaa vastauksen tähänkin? Onko tässä ja nyt tapahtuva kylmä järkeily paras tapa lähestyä kansainvälistä politiikkaa?

Henry Kissinger -niminen nuori historioitsija väitti tietävänsä, miten atomiajan diplomatiaan tulisi johtaa. Oli hänen vuoronsa joutua törmäyskurssilla Nitzen kanssa.

Kissinger nousi Washingtonin tietoisuuteen vuonna 1957 julkaistuaan kirjan, jossa hän kannatti ydinaseiden rajoitettua käyttöä. Massiivisen koston pelote oli Kissingeristä liian jäykkä strategia, tarvittiin lisää vaihtoehtoja.

Tämä kuulosti Nitzen korviin sulalta hulluudelta, ja kohta miehet olivat ilmiriidoissa. Nitzen mielestä historiassa vellominen ei johtanut ammattimaiseen ulkopolitiikan harjoittamiseen vaan amatöörimäisiin kokeiluihin, Kennanin idealismiin, milloin mihinkin.

Nitze uskoi teoriaan: kylmän sota voitettaisiin patoamispolitiikalla. Sen mukaan kommunismin leviämistä oli vastustettava kaikkialla, kaikilla tavoilla.

Kissinger allekirjoitti patoamisen idean, mutta hän vastusti sen soveltamista kaikkiin konflikteihin. Edes Yhdysvalloilla ei ollut varaa lähteä jokaiseen sotaan.

Kissingerin aloittaessa Valkoisessa talossa vuonna 1969 teoriasta oli kuitenkin jo tullut tiekartta. Insinöörijärki oli vienyt maan syvälle Vietnamin sotaan.

Seuraavina vuosina suhteiden avaaminen Kiinaan, liennytyspolitiikka Moskovaan ja vetäytyminen Vietnamista olivat kaikki askeleita, joilla Kissinger ja presidentti Nixon loivensivat patoamispolitiikkaa.

Nitze ymmärsi tulleensa lopullisesti syrjäytetyksi istuessaan Helsingissä aseistariisuntaneuvotteluissa. Todelliset Salt-neuvottelut kun käytiin Kissingerin ja Neuvostoliiton suurlähettilään välillä Valkoisen talon karttahuoneessa.

Insinööri oli ulkona. Paikan oli vienyt laskelmoiva historioitsija.

Yle Uutisgrafiikka

*David Milne ei suostu *kirjassaan julistamaan, kumpi lähestymistapa – tieteellinen vai historiallinen – tuottaa parempaa kansainvälistä politiikkaa. Kirjan rivien välistä paistaa toki historioitsijan sympatiat Kennanin ja Kissingerin kaltaisille lukeneille ihmisille.

Milnen mukaan kyse on pohjimmiltaan toimintaympäristöstä. Tutkija vertaa taiteilijadiplomaattia puutarhuriin. Tärkeintä on muokata kasvuympäristöä kukille suotuisaksi ja pitää rikkakasvit loitolla.

Mekaanikko sen sijaan katsoo kaavakuvaa, piirtää uuden ja panee toimeksi. Milne huomauttaa, että tämä piirre yhdistyy erityisesti amerikkalaiseen mielenlaatuun. Yhdysvallat on poikkeuksellinen maa, joka helposti kuvittelee pystyvänsä luomaan maailman näköisekseen.

"Kun miljardiraja tilillä ylittyy, moni liike-elämän huippujohtaja alkaa nähdä itsensä mieluummin elämää suurempana filosofina kuin insinöörinä"

*Nyt Yhdysvaltojen voimat *ovat taas koetuksella. Pohjois-Korea uhittelee ydinaseilla ja Kiina kasvattaa vaikutusvaltaansa rakentamalla keinotekoisia saaria ja uusimalla laivastoaan.

Presidentti Donald Trumpin päästrategi Steve Bannon on ennustanut, että Yhdysvallat tulee kymmenen vuoden sisällä sotimaan Etelä-Kiinan merellä. Jos näin käy, Tyynenmeren ja Aasian nostaminen Euroopan edelle on täysin perusteltua.

Bannon on itseoppinut historian harrastaja, joka on saanut julkisuudessa jonkinlaisen kylähullun maineen hurmeisilla ennustuksillaan.

Hän ei kuitenkaan ole yksin mielipiteineen.

Professoreiden John J. Mearsheimerin ja Stephen Waltin rummuttama offensiivisen realismin -teoria menee yksi yhteen Bannonin synkkien visioiden kanssa. Teorian mukaan kaikki suurvallat haluavat koko ajan maksimoida valtansa. Sodat ovat väistämättömiä.

Toistaiseksi Natosta vetäytymistä esittäneet Mearsheimer ja Walt eivät kuulu Washingtonin ulkopoliittiseen ytimeen. Tilanne ei kuitenkaan ole kiveen hakattu. Ovi yliopistomaailman ja Valkoisen talon välillä käy Yhdysvalloissa tiuhaan.

Voisiko Donald Trump sitten tarttua tähän insinöörien kynäilemään suunnitelmaan ja mullistaa maailman? Kuunteleeko liikemies mieluummin uhkarohkeita tieteilijöitä vai varovaisempia taiteilijoita?

Se tiedetään, että kun miljardiraja tilillä ylittyy, moni liike-elämän huippujohtaja alkaa nähdä itsensä mieluummin elämää suurempana filosofina kuin insinöörinä. Tällöin liikemies haluaa myös kuunnella filosofeja, kaltaisiaan.

Vaihe kestää yleensä niin kauan kuin firmalle menee hyvin.

Trumpin hallinnossa väki on vaihtunut tiuhaan, mutta toistaiseksi presidentti ja puolustusministeri James Mattis näyttävät tulevan hyvin toimeen keskenään.

Lukeneisuudestaan tunnettu kenraali listasi taannoin suosikkikirjojaan Foreign Policy -lehden haastattelussa.

Listalla pisti silmään kaksi Kissingerin teosta.

Lue myös:

Onko Pohjois-Korea nyt valmis ydinsotaan? Viisi kysymystä Pohjois-Korean ydinuhasta

Pohjois-Korean tilanne nousee otsikoihin viikosta toiseen – Miksei Korean konfliktia ole saatu ratkaistua?

Diili diplomatiassa vai kiihdytys sodan kynnykselle? – Kaksi tapaa torpata Pohjois-Korean ohjusuhka