Miksi ihminen ei voisi puolustaa #metoo:n arvoja, mutta samalla kysyä, toteutuuko syytettyjen oikeusturva?

Blogi Ylen uutis- ja ajankohtaistoiminnan blogeja tekee joukko oman alansa tarkkaan tuntevia toimittajia. > Kaikki blogit voit lukea täältä

Tanskalainen draamaelokuva Jahti kertoo pikkukaupungista, jonka jäsenet syyttävät eronnutta perheenisää pedofiliasta. Miehestä tulee koko yhteisön sylkykuppi ja terrorin kohde, vanhat ystävät hylkäävät, mies suljetaan yhteisön ulkopuolelle eikä kukaan nouse puolustamaan häntä. Lopulta käy ilmi, että mies on täysin syytön lapsen hyväksikäyttöön. Koko juttu lähti mieheen ihastuneen pikkutytön valheesta, joka paisui kuin Donald Trumpin ego ennen vaali-iltaa.

Miksi kukaan ei noussut puolustamaan miestä? No - koska yhteisön paine on liian kova, ja ajatus pedofiliasta liian vastenmielinen kestettäväksi. Kun muut kivittävät ringissä, on helppo asettua naapurin viereen ja heittää kivenmurikalla. Miestä puolustamaan noussut kivitettäisiin ihan samalla tavalla - häntä syytettäisiin pedofiilien hyysäyksestä ja lasten seksuaalisen hyväksikäytön sallimisesta.

Jahti-elokuva on hyytävää katseltavaa. Mutta vaikka kyse on fiktiivisestä tapahtumasarjasta, kuinka kaukana nykytodellisuudesta elokuvan kuvaama ilmiö itse asiassa on?

Myös nyky-Suomessa on samanlaisia aiheita, joihin ei haluta koskea kepilläkään.

Kun Pori Jazzin toimitusjohtaja Aki Ruotsala sai potkut homolausuntojensa takia, moni kyseli yksityisesti tai anonymiteetin suojista, onko oikein antaa ihmiselle potkut uskonnollisen vakaumuksen takia. Eikö uskovaiselle ihmisellekin pitäisi sallia hänen maailmankuvansa mukaiset arvot?

Harvempi kommentoi asiaa omalla nimellään: jos aiheeseen koskee millään tavalla, saa homofoobikon leiman vaikka oikeasti puolustaisi ihmisten yhdenvertaisuutta. Somessa Pori Jazzia uhattiin boikotoida, asiasta uhattiin tehdä kansainvälinen kohu, vaikka moni ei ollut lukenut edes alkuperäistä haastattelua. Ja kas - Pori Jazz taipui nopeammin kuin Kaj Turunen vaihtaa puoluekirjaa.

Utula peräänkuulutti kunnollista todistusaineistoa, joka oikeuttaisi Ruotsalan kohtaaman “vainon ja julkisen lynkkauksen”.

Yksi harvoista toimittajista, joka kyseenalaisti Ruotsalan potkut oli Ilta-Sanomien Katri Utula. Hän kysyi kirjoituksessaan (siirryt toiseen palveluun) , miten ihminen voi saada potkut alle vuorokaudessa ilman kuulemista. Utula peräänkuulutti kunnollista todistusaineistoa, joka oikeuttaisi Ruotsalan kohtaaman “vainon ja julkisen lynkkauksen”.

Utula korosti kirjoituksessaan, ettei puolusta eheyttämislausuntoja ja että kaikki ihmiset ovat tasa-arvoisia. Hän ainoastaan peräänkuulutti todisteita tulkinnoille Ruotsalan lausunnoista, jotka kohun nostattaneen haastattelun (siirryt toiseen palveluun) perusteella olivat varsin epämääräiset.

Siitä huolimatta teksti haluttiin ymmärtää väärin, ja toimittaja hukkui palautetulvaan. Lopulta Utula totesi, ettei aio hetkeen koskea tikullakaan aiheisiin, jotka aiheuttavat samanlaisen tunnereaktion. Hän kertoi hämmästyneensä erityisesti sitä, kuinka fiksut ihmiset lukivat tekstin tahallaan väärin.

Suosittu bloggaaja Karoliina Sallinen-Pentikäinen puolestaan julkaisi Pride-marssin jälkimainingeissa kolumnin (siirryt toiseen palveluun), jossa hän kyseenalaisti Priden ympärillä vallitsevaa huumaa ja tapahtuman kaupallistumista.

Vaikka Sallinen-Pentikäinen korosti kirjoituksessaan olevansa homojen oikeuksien puolella, hänet lynkattiin somessa.

Vaikka Sallinen-Pentikäinen korosti kirjoituksessaan olevansa homojen oikeuksien puolella, hänet lynkattiin somessa. Moni lukija raivostui, uhkasi alkavansa boikotoida naisen tekstejä ja jopa hänen mainostamiaan tuotteita. Jos olet väärää mieltä, viemme sinulta elannon!

Lopulta Sallinen-Pentikäinen veteli sanojansa takaisin, väitti tehneensä ihmiskokeen sananvapauden rajoista ja päätyi vielä pyytämään anteeksi.

Hän ei alkuperäisessä tekstissään edes sanonut mitään homofobista vaan käytännössä ihan saman asian kuin jotkut homoaktivistit, jotka syyttivät kaupallisia firmoja “pinkkipesusta” eli homojen asialla ratsastamisesta. Mutta hän oli väärä henkilö (lue: hetero) puhumaan asiasta.

Sananvapauden rajat tulivat selviksi.

Kirjailija Pirkko Saisio taas antoi Nykypäivälle (siirryt toiseen palveluun) haastattelun, jossa hän kyseenalaisti #metoo-kampanjan ympärillä olevia ilmiöitä. Saisio korosti, että hän ei kyseenalaista itse kampanjaa: sen taustalla on tärkeä asia eli häirintään puuttuminen. Hän kyseenalaisti nimettyjen miesten kohtelua julkisuudessa ja sitä, että kampanjan puitteissa puhutaan “sekaisin monista asioista” - Lauri Törhösen ahdistelusyytöksistä ja Aku Louhimiehen ohjausmetodeista.

Se että kyseenalaistaa Priden kaupallisuutta ei tee kenestäkään vähemmistöjä syrjivää homofoobikkoa.

Siitä huolimatta hän sai kuulla olevansa “antifeministi, seniili, kelkasta pudonnut, ihan out kaikesta”.

Se että kyseenalaistaa Priden kaupallisuutta ei tee kenestäkään vähemmistöjä syrjivää homofoobikkoa. Se että kysyy, ovatko #metoo-kampanjan kaikki lieveilmiöt menneet alles klar, ei tee kenestäkään ahdistelua kannattavaa naisten oikeuksien polkijaa.

Mutta niin vain keskustelukulttuuriimme on pesiytynyt pyhiä lehmiä, joita saa kommentoida vain yhdellä tavalla, joista saa olla vain yhtä mieltä. Edes niiden ympärillä olevia lieveilmiöitä ei saa arvostella. Muuten olet väärässä, foobikko ja paha ihminen.

En voi kiistää, ettenkö olisi huolissani tästä ilmiöstä. Miksi ihminen ei voisi kannattaa homojen oikeuksia, mutta samaan aikaan kyseenalaistaa Ruotsalan pikapotkuja? Miksi ihminen ei voisi puolustaa #metoo:n arvoja, mutta samalla kysyä, toteutuuko syytettyjen oikeusturva?

Miksi ajatellaan, että yhden asian kannattaminen johtaisi automaattisesti jonkin toisen asian kannattamiseen?

En näe näissä asioissa minkäänlaista ristiriitaa.

Miksi ajatellaan, että yhden asian kannattaminen johtaisi automaattisesti jonkin toisen asian kannattamiseen? Asiat pitäisi käsitellä yksitellen, objektiivisesti, ei oman ideologiaklusterin kautta, subjektiivisesti.

Pirkko Saisio kuvaa nykykeskustelua taistolaiseksi: Olet joko meidän puolellamme tai meitä vastaan. Keskustelussa ei ole harmaan sävyjä, on vain mustaa ja valkoista, pimeää ja valoa - yksi oikea mielipide, jota kaikkien tulee kuorossa toistaa.

Muuten sinut loataan, toimeentulosi ehkä tuhotaan ja sinut pakotetaan julkiseen anteeksipyyntöön. Jos et siihen suostu tai pyydät anteeksi väärällä tavalla, somemylly jauhaa sinut palasiksi.

Aion käydä viikonloppuna herättäjäjuhlissa, ihan uteliaisuudesta. Viime viikonloppuna seurasin kavereiden kanssa Pride-marssia. Kaksi täysin erilaista maailmaa - ihmisiä, joiden maailmankuvat eivät ehkä kohtaa. Suomi on polarisoitunut - tuolla jossain asuu ihmisiä, jotka ajattelevat täysin toisin kuin sinä.

Silti meidän pitäisi elää yhdessä tässä maassa, rakentaa tulevaisuuden Suomea, kohdata toisemme. Hyväksyä se, että kaikki eivät ole samaa mieltä - kenelläkään ei ole yksinoikeutta mielipiteeseen.

Eikä se haittaa - sillä kuka edes haluaisi elää yhden totuuden maassa? Erimielisyys on rikkaus, ei ongelma.

Sanna Ukkola

Kirjoittaja on Ylen juontaja ja sanomalehtitaustainen toimittaja, jonka kirjoituskaipuuta blogit lieventävät. Livenä lempeämpi kuin kolumninsa.