Australian aboriginaalien uniajan taika saa pahoja lommoja joka kerta, kun joku kontulalainen hippi soittaa didgeridoota, kirjoittaa Roman Schatz.

Hermostuneen aikamme uusimpia moraalisia ongelmia on ilmiö nimeltä kulttuurinen omiminen. Sitä kutsutaan myös kulttuuriseksi appropriaatioksi, lainaamiseksi tai peräti varastamiseksi. Ja sivistyneen ihmisen kuuluu tietää, että sillä tarkoitetaan tilannetta, jossa joku luvatta ja sopimattomasti poimii toisesta kulttuurista elementtejä omaan käyttöönsä.

Näin teki Sanna Ukkola juontaessaan Pressiklubia intiaanipäähine päässään ja näin tekevät lukuisat suomalaiset ja ulkomaalaiset turistit ostaessaan Lapin rihkamakaupoista neljäntuulenhattuja ja noitarumpuja, Euroopan viimeisen virallisen alkuperäiskansan symboleja.

Voisi tietysti kysyä, miksi niitä hattuja ja rumpuja ylipäätään siellä Lapissa myydään, mutta se olisi asian vierestä. Tärkeintä on, että on löytynyt uusi tapa pahoittaa mieltään ja uusi tapa käyttäytyä korrektisti.

Nyt kun minut on saatu tietoiseksi kulttuurisesta omimisesta, näen sitä kaikkialla. Saksalaissyntyisenä kärsin koko entisen kulttuurini puolesta kun joudun seuraamaan, miten Oktoberfestejä järjestetään joka mantereella, useimmiten vielä hiuksia nostattavan huonosti, anniskelemalla vaahdotonta olutta muovimukeissa, jodlaamalla väärin ja väärissä nahkahousuissa. Suomalaisena minua raivostuttaa saunakulttuurimme kaupallinen ja seksuaalinen raiskaaminen muualla maailmassa. Onneksi minulla ei sentään ole välimerellisiä sukujuuria, muuten minun pitäisi suuttua silmittömästi joka kerta, kun havaitsen väärässä maassa pizzan, bouillabaissen tai paellan tuoksun.

Silti on paljon tekemistä: esimerkiksi Suomen sambakarnevaalit ovat loukkaus koko Brasilian kansalle, anteeksi kaikille Brasilian kansoille. Tsekkiläistyyppiset oluthuoneet ovat itäeurooppalaisen maan hävytöntä henkistä riistämistä, ja Australian aboriginaalien uniajan taika saa pahoja lommoja joka kerta, kun joku kontulalainen hippi soittaa didgeridoota.

Lista on loputon ja taivaanrannalla näkyy monenmoisia tuulimyllyjä, joita vastaan meidän pitää oitis ryhtyä taistelemaan. Ja aivan kuten ympäristönsuojelussa, muutos alkaa omasta itsestä, omista elintavoista ja omasta kodista. Olenkin jo siivonnut oman asuntoni kaikista globaalisen kulttuurisen varastamiseni jäljistä: bumerangi sai kyytiä, samoin Eiffel-tornin jäljitelmä ja Buddha-patsas, Intiassa valmistettu havaijipaita, ruotsalaiset huonekalut, kiinalaiset kännykät, Maatuska-nukke, samovaari sekä Mozartin ja Beatlesin levyt, sillä ei-itävaltalaisena ja ei-brittinä minulla ei ole niihin oikeutta. Lopuksi heitin keittiöstäni kaikki pippurit ja paprikat menemään, mausteethan ne edustavat pahinta kolonialismin aikaa.

Melkein olin unohtaa Stetson-hattuni, Levis-farkkuni ja Andy Warholin Marilyn-taulun. Ne pois heittäessä tajusin, että pohjoisamerikkalaista kulttuuria on muualla maailmassa omittu enemmän kuin mitään muuta ja että me muut olemme Yhdysvalloille ison anteeksipyynnön velkaa.

Vielä meidän pitäisi ottaa selvää, kuka keksi pyörän ja palauttaa se alkuperäiselle omistajalleen.