Kevät 2018 on ollut helsinkiläiselle Tiia von Hellensille erilainen.

Yleensä hän on alkanut vajota jo tammikuussa. Silloin kun valo lisääntyy aluksi kuin salaa ja sitten julkein harppauksin.

Kirkkaus viiltää ja paljastaa kaiken. Kontrasti oman maailman ja eloon heräilevän luonnon välillä on suuri. Masennus kasvaa ja vie työkyvyn. Pahimmillaan tämä kertoo surullista tarinaa siitä, että Suomessa tehdään eniten itsemurhia juuri keväisin.

Tiia von Hellens sanoo, että oli hän olisi voinut päätyä tilastoihin itsekin.

– Nyt on ensimmäinen kevät ja talvi moneen vuoteen, jolloin en ole ollut masennuksen takia sairauslomalla.

Tummatukkainen nainen istuu Pasilan seurakuntakodin flyygelin äärellä. Hän on ottanut tavakseen tulla tänne soittamaan, sillä musiikki on hänelle terapiaa ja täällä voi soittaa täysillä naapureista piittaamatta. Flyygelin äärellä on myös luontevaa keskustella siitä, miten von Hellens sai kammettua itsensä takaisin elämään.

– Viimeisen kolmen vuoden aikana hyvä energia on lähtenyt liikkeelle. Olen saanut itsevarmuutta ja uskoa tulevaan. Minulla on ollut lievää masennusta, mutta ei mitään vakavampaa.

Hän kertoo taistelevansa toisinaan vieläkin sitä ajatusta vastaan, että jäisi aamulla sänkyyn makaamaan.

– On pakko repiä itsensä ylös, sillä masennukselle ei saa antaa tilaa. Muuten vajoaa syvemmälle ja syvemmälle ja lopulta ainoa ajatus on päästä pois.

45-vuotias von Hellens on yrittänyt itsemurhaa liki kymmenen kertaa. Mutta ei tänä keväänä, ei kolmeen vuoteen.

Nyt valo on hänelle armollinen.

Valinta elämän, kuoleman ja epäinhimillisen elämän välillä

Kolme vuotta sitten keväällä von Hellens oli hoidossa Auroran psykiatrisessa sairaalassa. Hän oli päätynyt sinne itsemurhayrityksen jälkeen.

– Olin ollut pari päivää koomassa, joten oli lähellä että olisin päätynyt osastolle vihannekseksi, jolla on letku suussa tai olisin onnistunut yrityksessäni, hän muistelee ja sanoo, että pelkkä ajatuskin puistattaa nyt.

Päätin, että mun on itse autettava itseäni. Voin valita elämän. Oikeasti. Tiia von Hellens

Ennen kuin von Hellens kotiutettiin, omahoitaja vinkkasi hänelle, että Suomen mielenterveysseuralla on käytössä LINITY-toimintamalli. (siirryt toiseen palveluun) Sen tarkoituksena on auttaa ihmisiä tunnistamaan ajoissa itsetuhoisuutta ennakoivia merkkejä ja toimimaan tilanteessa turvallisesti. Sveitsissä kehitetyn menetelmän on todettu vähentävän merkittävästi (siirryt toiseen palveluun) uuden itsemurhayrityksen riskiä.

Von Hellens otti saman tien yhteyttä ja sai itselleen ajan.

– Päätin, että mun on itse autettava itseäni. Voin valita elämän. Oikeasti.

Ensimmäisellä tapaamiskerralla erikoistason psykoterapeutti kysyi von Hellensiltä, miten päädyit yrittämään itsemurhaa. Seuraavan tunnin terapeutti kuunteli häntä hiljaa.

Von Hellens kertoi jo lapsuusiästä seuranneesta halusta jonnekin pois, traumaattisista parisuhteista, diagnooseista ja niihin määrätyistä vääristä lääkkeistä, häpeästä ja riittämättömyydestä – synkästä umpikujasta, johon hän kerta toisensa jälkeen itsensä oli ajanut.

Oli hän puhunut tästä kaikesta aiemminkin, mutta ensimmäistä kertaa hänen tarinansa kuvattiin nauhalle.

Se muutti kaiken.

Yksi Tiia von Hellensin unelmista liittyy musiikkiin. "Olisi mahtavaa, jos jonain päivänä minulla olisi kotona sähköpiano. Sitten voisin soittaa milloin vaan. Vaikka keskellä yötä luurit korvilla," hän sanoo. Ronnie Holmberg / Yle

Tuhansien itsemurhayritysten maa

Joka päivä kahdesta kolmeen ihmistä päättää päivänsä oman käden kautta Suomessa. Vuonna 2016 (siirryt toiseen palveluun) itsemurhan teki 787 henkilöä. Väkilukuun suhteutettuna Suomen itsemurhaluku on pohjoismaiden korkein ja korkeampi kuin EU-maissa keskimäärin (siirryt toiseen palveluun).

Maailman terveysjärjestö WHO:n arvion (siirryt toiseen palveluun) mukaan jokaista aikuisen tekemää itsemurhaa kohden tapahtuu yli 20 itsemurhayritystä. Terveyden ja hyvinvoinninlaitos THL on arvioinut (siirryt toiseen palveluun) haastattelututkimusten perusteella, että vuosittain yksi sadasta suomalaisesta yrittää itsemurhaa. Eri arvioiden mukaan itsemurhaa yritetään Suomessa vuosittain 10 000 tai jopa 50 000 kertaa.

Maaliskuussa Suomeen perustettiin itsemurhien ehkäisykeskus. Sen päällikön Marena Kukkosen mukaan itsemurhayritysten todellista määrää on vaikeaa arvioida, sillä vain osa yrityksistä johtaa hoitokontaktiin ja kirjaamiskäytännötkin vaihtelevat.

– Itsemurhien määrät ovat laskussa, mutta edelleenkin meillä tehdään hyvin paljon itsemurhia. Tämä on asia, johon täytyy erikseen keskittyä ja ihmisille pitää tarjota apua, Kukkonen sanoo.

Tästä syystä LINITY-hanke vakiinnutettiin tänä keväänä pysyväksi itsemurhien ehkäisykeskukseksi, jolla on toimintaa Helsingissä ja Kuopiossa.

Vuosien 2012–2017 aikana LINITY:n kautta apua sai noin 700 suomalaista. Tiia von Hellens on yksi heistä.

Oman tuskan näkeminen ulkopuolelta aloitti paranemisen

Nainen videolla oli lohduton. Hänen tarinansa täynnä tuskaa.

Tiia von Hellens katseli itseään viikkoa aikaisemmin kuvatulta videolta ja itki. Hän tunsi ensimmäistä kertaa myötätuntoa itseään kohtaan.

– Se oli rajua shokkihoitoa, mutta tilanne vaati sen! Kun näin oman pahan oloni ja kuuntelin omaa tarinaani, aloin miettiä, miten tuota ihmistä voisi auttaa, von Hellens sanoo ja lisää:

– Sen jälkeen aivoissani alkoi jyskyttää ihan eri tavalla kuin aiemmin.

Seuraavilla tapaamiskerroilla hän keskusteli terapeutin kanssa siitä, missä kohtaa tarinaa olisi voinut toimia toisin. Olisiko tapahtumien kulun voinut keskeyttää? Mistä merkeistä huomaa, jos on luisumassa synkkään umpikujaan?

Jouduin nöyrtymään, etten selviä yksin, vaikka kuinka olisinkin fiksu ja pärjäävä. Oma kipu on kohdattava, että pääsee eteenpäin. Tiia von Hellens

LINITYn toimintamalliin kuuluu myös oma turvasuunnitelma tulevaisuutta varten: mitä tehdä, jos on vaarassa satuttaa itseään. Turvasuunnitelma kirjataan pienelle paperille, jota voi säilyttää vaikka lompakossa. Siinä saattaa lukea esimerkiksi, että pysäytä tilanne soittamalla äidille tai ottamalla kissa syliin.

– Opettelin, että kun itsetuhoisia ajatuksia tulee päähän, otan yhteyttä kriisipuhelimeen. Jouduin nöyrtymään, etten selviä yksin, vaikka kuinka olisinkin fiksu ja pärjäävä. Oma kipu on kohdattava, että pääsee eteenpäin.

Terapiamallissa tapaamisia on yleensä neljä, joiden jälkeen työntekijät pitävät kahden vuoden ajan yhteyttä asiakkaisiin kirjeitse.

He muistuttavat, että ovat olemassa. Kenenkään ei tarvitse taistella yksin.

Jokainen puhuu, jos joku vain kysyy ja malttaa kuunnella

Marena Kukkonen kertoo, että huhti-toukokuu on perinteisesti ollut aikaa, jolloin apua haetaan eniten.

Tänä keväänä avunpyyntöjä on ollut jopa aiempaa enemmän. Asiakasvastaanotto ruuhkautui huhti-toukokuun vaihteessa niin pahasti, että itsemurhien ehkäisykeskus ei hetkeen voinut ottaa uusia asiakkaita.

– Vaikka teemme pitkää päivää ja ylitöitä, meidän oli pakko rauhoittaa tilanne. Tällä työryhmällä tehdään se, mitä pystytään.

Ruuhkahuippu on saatu nyt hoidettua, ja uusia asiakkaita otetaan taas vastaan.

Itsemurhien ehkäisykeskukseen voi saapua ilman lähetettä. Kun avuntarvitsija ottaa yhteyttä, häneltä ei kysellä taustatietoja. Apu on ilmaista, eikä siitä jää merkintöjä terveystietoihin.

Toukokuun alkuun mennessä keskukseen oli saapunut lähes sata yhteydenottoa. Nuorin avunpyytäjä oli 13-vuotias ja vanhin 80. Suurin osa asiakkaista on 30–40-vuotiaita nuoria aikuisia.

Itsemurhat eivät lisäänny, jos niistä puhutaan. Oleellista on, että asiasta puhutaan ratkaisukeskeisesti. Korostetaan, että apua saa ja toivoa on aina. Marena Kukkonen, itsemurhien ehkäisykeskuksen päällikkö

Naiset yrittävät kymmenen kertaa enemmän itsemurhia kuin miehet, joten heitä on myös itsemurhien ehkäisykeskuksessa valtaosa. Itsemurhatilastoissa puolestaan korostuvat keski-ikäiset miehet, koska heidän tekotapansa ovat usein peruuttamattoman väkivaltaisia.

– Tänä keväänä nuoria miehiä on ohjattu poikkeuksellisen paljon muista palveluista tänne. Se kertoo matalan kynnyksen lisäksi siitä, että myytti suomalaisen miehen puhumattomuudesta ei pidä paikkansa. Jokainen puhuu, jos joku vaan malttaa kuunnella.

Kukkonen kertoo, että asiakkaita yhdistää vain äärimmäinen henkinen kipu, joka on usein kasautunut pitkältä ajalta ja purkautunut itsemurhayritykseen.

"Tajusin, että hirveä häpeä on seurannut minua koko elämäni ajan. Kun päätin, etten anna sille enää valtaa, päähäni vapautui kokonaan uusia positiivisia ajatteluketjuja", Tiia von Hellens sanoo. Ronnie Holmberg / Yle

Itsemurhat eivät lisäänny, jos niistä puhutaan

Von Hellens ei ollut synkkyytensä kanssa yksin. Todennäköisesti suurin osa suomalaisista aikuisista tuntee jonkun, joka on tehnyt tai yrittänyt itsemurhaa. Tutkimusten mukaan itsemurha traumatisoi keskimäärin 6–10 ihmistä.

– Se on kokemus, joka koskettaa tavalla tai toisella varmaan melkein jokaista meistä, Kukkonen sanoo.

Siksi itsemurhien ehkäisykeskuksen päällikkö haluaa, että itsemurha ei ole enää tabu. Siitä on pakko puhua. Vain siten asiat lähtevät liikkeelle ja voivat ratketa parhain päin. Jos emme puhu, häpeän ja syyllisyyden kulttuuri voittaa. Silloin ihmiset jäävät yksin ajatustensa kanssa.

En koskaan lakkaa ihmettelemästä sitä, miten rohkeasti ja avoimesti ihmiset kertovat oman elämäntarinansa, kun heille tarjoaa mahdollisuuden. Marena Kukkonen, itsemurhien ehkäisykeskuksen päällikkö

– Itsemurhat eivät lisäänny, jos niistä puhutaan. Oleellista on, että asiasta puhutaan ratkaisukeskeisesti. On hyvä korostaa, että apua saa ja toivoa on aina.

Hän kannustaa kysymään, jos epäilee, että jollakulla on itsetuhoisia ajatuksia.

Kukkonen kertoo, että jopa terveydenhuollon ammattilaisilla on korkea kynnys kysyä itsemurhasta, vaikka moni itsetuhoisia ajatuksia hautova nimenomaan toivoo sitä. Kysymyksellä voisi ennaltaehkäistä kohtalokkaan hätähuudon.

– En koskaan lakkaa ihmettelemästä sitä, miten rohkeasti ja avoimesti ihmiset kertovat oman elämäntarinansa, kun heille tarjoaa mahdollisuuden.

Mieluummin rohkeus puhua suoraan kuin elämä häpeän kahleissa

Valtaosa itsemurhaa yrittäneistä on hyvin kiitollisia myöhemmin, etteivät onnistuneet. Tiia von Hellens on yksi heistä.

– LINITY pelasti kirjaimellisesti elämäni. Tuntuu mahtavalta, että sain uuden mahdollisuuden. En enää tunnista tai saa edes otetta siitä ihmisestä, joka olin ollessani siinä masennuksen ja itsetuhoisuuden kierteessä.

Muutoksen ovat todenneet myös mielenterveystyön ammattilaiset, sillä tänä keväänä hänet kirjattiin ulos psykiatrian poliklinikalta 13 vuoden asiakassuhteen jälkeen.

– Kerroin siitä myös läheisille kollegoille ja tulin siten ikään kuin kaapista kertarysäyksellä. Kaikki olivat todella iloisia puolestani ja tsemppasivat, von Hellens sanoo.

Hänen mielestään tässä maassa pelätään aivan turhaan mielenterveysongelmista puhumista. Pelko kahlitsee, eikä kahleissa eläminen ole elämisen arvoista. Sen takia hän haluaa esiintyä tässä jutussa omalla nimellään ja kasvoillaan. Ilman häpeää.

Ehkä joku voisi rohkaistua hänen esimerkistään ja hakea apua. Se kannattaa, von Hellens sanoo.

Parasta tässä uudessa Tiiassa on hänen mielestään se, että hän on oppinut rakastamaan ja arvostamaan itseään –ja elämää.

Ensimmäistä kertaa elämänsä aikana hän on myös alkanut unelmoida.

–Uskallan ajatella pidemmälle kuin tämä päivä, mutta myös opettelen elämään tässä hetkessä. Olen siis valinnut tämän elämän kuitenkin.

Jos tarvitset apua:

Valtakunnallinen kriisipuhelin 010 195 202, arkisin kello 09–07. Viikonloppuisin ja juhlapyhinä kello 15–07.

Itsemurhien ehkäisykeskukseen voi varata ajan sähköpostitse (iek@mielenterveysseura.fi (siirryt toiseen palveluun)) tai soittamalla 0800 98 030 (arkisin 9–17, muulloin vastaaja). Kuopiossa voi soittaa numeroon (017) 262 7733 (ma–to kello 8–10).