Kaukopartiokirjat ovat edelleen bestseller-tavaraa Suomessa. Patrik Berghällin uusi tosipohjainen romaani Kuoleman porteilla kertoo Suomen sotahistorian pitkäkestoisimmasta kaukopartioretkestä, joka on poikkeuksellinen selviytymistarina. Menimme kirjailijan kanssa metsään kokeilemaan, miten kaukopartiossa on toimittu.

Erä- ja henkiinjäämiskouluttaja Patrik Berghäll on kirjoittanut faktoihin pohjatuvan romaanin Kuoleman porteilla Suomen jatkosodan pitkäkestoisimmasta kaukopartioretkestä. Ilmavoimien Osasto Hartikaiseen kuuluva ylikersantti Antti Vorhon nelihenkinen kaukopartio vaelsi rajan takana Neuvostoliiton puolella 56 päivää ja vakoili vihollisen lentokenttää.

Kaukopartio hiippailee maastossa 1941. Kaukopartio hiiviskelee Kuva: sa

Vihollinen sai vihiä Vorhon partiosta ja alkoi rankka takaa-ajo. Tarina muuttuu piinaavan jännittäväksi, koska partio joutui vaeltamaan loppukesällä 1942 ennätykselliset 20 päivää takaa-ajettuna nälässä, ilman ruokatäydennyksiä ja yhteyttä päämajaan.

Luin kirjan ja sain idean. Sen sijaan että olisin tehnyt nopean puhelinhaastattelun ja kirjoittanut sen pohjalta arkistokuvin koristellun jutun, päätinkin pyytää kirjailijaa haastateltavaksi simuloidulla kaukopartioretkellä. Patrik Berghäll on sentään ammatiltaan erä- ja henkiinjäämismiskouluttaja, joka vetää kursseja niin lapsille, nuorille, eräoppaille kuin reserviläisillekin.

Patrik Berghäll Kuva: Erik Vierkens/Yle

Berghäll harkitsi pyyntöäni pari päivää. Lähtökohtani olivat hieman heikot. Olen siviilipalvelusmies, 53-vuotias toimittaja, jonka erätaidot ovat täysi nolla. En harrasta liikuntaa, paitsi kuljetan lasta tarhaan pyörällä. Töissä en käytä hissiä, vaan juoksen ja kävelen portaita ylös alas monta kertaa päivässä. Sotahistoriani rajoittuu korkeajännityksiin, sotakirjoihin ja –elokuviin, pienoismallikoottavien kokoamiseen, sekä lapsuuden sotaleikkeihin. Olen sentään ollut aina kiinnostunut sotahistoriasta.

Yksi valttikortti minulla sentään oli. Sain hiljattain erittäin hyvän tuloksen rasitustestissä. Ja valokuvaajamme Erik Vierkens on käynyt nuorena partiossa.

Patrik Berghäll haastattelussa Kuva: Erik Vierkens/Yle

Patrik ”Kaukopate” Berghäll vastasi viimein ja lähetti sähköpostilla vaativan tuntuisen tehtävänannon ”kaukopartiokurssi”, jossa ohjelmaan kuuluu kahdeksan tuntia vaellusta vaikeassa maastossa Ovanmalmin alueella. Ideana on simuloida Vorhon kaukopartion tapahtumia ja kokemusmaailmaa: Vaellusta vatsa tyhjänä, tiedustelua ja pikainen pakoretki metsän läpi pervitiini-amfetamiinin korvikkeen siivittämänä sekä vesistön ylitys.

Tapaamme kirpeän viileänä tiistaiaamuna Tenholan kirkon parkkipaikalla Tenalassa. Lähdemme ajamaan kohti metsää. Perillä Berghäll nostaa meitä varten kokoamansa reput esille.

Varusteet Kuva: Erik Vierkens/Yle Patrik esittelee kaukopartiokirveen Kuva: Erik Vierkens/Yle

Onneksi mukana on iso juomapullo, sillä unohdin juoda ennen matkaan lähtöä. Olen syönyt ennalta runsaasti. Ahmin edellisenä iltana kaksi possupihviä ja aamulla söin ison munakkaan ja mussutin matkalla energiapatukan. Kaukopartiomiehet söivät viikon ajan runsaasti ennen reissujaan. Mutta meidän muutaman kilon reppumme ovat säälittäviä kaukopartiomiesten satulareppuihin verrattuna.

- Haastattelemani veteraanikaukopartiomies Karl-Johan Norrgård antoi mulle mitat senttimetrilleen. Kaukopartiomiehen reppu painoi 35 kiloa. Se on hurja määrä, koska siihen aikaan miehet painoivat paljon vähemmän kuin nykyään. Heillä oli todella kova kunto, ja he olivat taitavia erämiehiä, jotka pärjäsivät metsässä miten vaan. Tuli tehtiin tarvittaessa neljässä minuutissa. Päivässä vaellettiin jalan kaksikymmentä kilometriä, selittää Patrik Berghäll.

Patrik kertoo, että sellainen paino tuntuisi tässä maastossa hänestäkin tappavan raskaalta. Minä en pääsisi sellaisen painon kanssa edes liikkeelle.

kaukopertion kartta Kuva: Erik Vierkens/Yle kaukopartio ryteikössä Kuva: Erik Vierkens/Yle

Olen hankkinut elämäni ensimmäisen teknisen alusasun ja puen maastopuvun päälle. Sitten Patrik näyttää kartasta meille reitin. Tehtävänä on kuuden kilometrin tiedusteluretki Tammisaaren Ovanmalmin metsäalueella maantienvarteen. Tätä aluetta käytetään paljon selviytymiskurssien alueena. Maasto on vaihtelevaa: järviä, luonnontilaan jätettyä sekä talousmetsää, kallioita ja suoaluetta.

Patrik Berghäll kuuntelee Kuva: Erik Vierkens/Yle

Lähdemme tarpomaan metsään. Patrik ilmoittaa, että nyt on edettävä äänettä ja viestintä hoidetaan käsimerkein.

- Tämä Ovanmalmin luonto on antanut mulle paljon ideoita kirjoihin. Tämä on todellinen kaukopartioluontotyyppi, mutta luonnon kauneus myös puhuttelee minua, toteaa Patrik joka kiinnostui kaukopartioista alun perin juuri eräselviytymisen näkökulmasta.

Järvimaisema kaukopartioreissulla Kuva: Erik Vierkens/Yle

Vorhon partio on selviytymistarinoiden ekstremeä. Kuoleman porteilla on Berghällin toinen kaukopartiokirja. Hän on haastatellut entisiä kaukopartiomiehiä ja keskustellut asiantuntijoiden kanssa sekä tutkinut arkistolähteitä.

Tuntuu että Suomessa on jälleen kaukopartiokirjojen trendi menossa. Berghällin kirjat myyvät hyvin ja syntymässä on ehkä yksi vuoden kirjahiteistä.

Kirjan kannen kuvassa väsynyt kaukopartio palaa kotiin. Kuoleman porteilla Kuva: Atena Ylikersantti Antti Vorho, josta tuli Mannerheim-ristin ritari 99. Antti Vorho Kuva: SA-KUVA

- Kyllä yleisön kiinnostus on jatkuvasti suuri. Nämä tarinat on niin ihmeellisiä, ehkä siksi että ne on totta. Toinen syy on luontosuhde, ja esimerkiksi erätaitojen hallitseminen kiinnostaa suomalaisia. Ja onhan vielä tuo pitkälle jatkunut salassapitokin yksi selittävä tekijä. Sodan jälkeen valvontakomissio laittoi kaikki kiinnisaadut kaukopartiomiehet vankilaan. Koko Osasto Kuismanen oli monta vuota linnassa. Ensimmäinen kaukopartiokirja ilmestyi vasta 1960, kertaa Patrik.

Kaukopartiot tekivät pääasiassa tiedustelutehtäviä, joilla saavutettu tieto oli ilmeisesti hyvin arvokasta, mutta myös hyvin salaista.

- Kaikkiin lehdistössä julkaistuihin valokuviin merkittiin vain, että partio se ja se ”siellä jossain”.

Kaukopartiot tekivät myös kommandoiskuja esimerkiksi huoltokeskuksiin. Neuvostoliiton tärkein huoltoreitti, Muurmannin rata, oli myös iskujen kohteena, mutta Mannerheim ei antanut lupaa häiritä tätä liikaa, koska siitä olisi voinut seurata Suomelle myöhemmin vakava kostoisku.

Patrik asettelee miinan Kuva: Erik Vierkens/Yle

Tunnin jälkeen ensimmäisellä tauolla Patrik esittelee meille kaukopartioiden käyttämiä ”ovikelloja”, joka on kiertoilmaus pienille miinoille. Polulle laitetaan kahden tupakka-askin kokoinen vihreä puinen laatikko, jonka sisällä on räjähdysainetta. Tässä simulaatioissa ei kuitenkaan pommeja valmisteta. Partio miinoitti lepopaikan tai tukikohdan lähistön polut miinoilla, että tulijat havaittaisiin ajoissa. Räjähtäessään miina repisi vihollissotilaan jalkaterän, mikä hidastaisi oleellisesti vihollispartion liikkumista.

- Tämä on vähän poliittisesti epäkorrekti aihe. Nämä miinat ovat historiaa ja nykyään ne ovat kansainvälisillä sopimuksilla kiellettyjä, huomauttaa Patrik.

Toinen kaukopartion käyttämä miina on putkimiina. Patrik virittää polun yli langan ja sitoo sen puun runkoon. Ryhdyn koekaniiniksi ja kävelen polulla. Lankaa ei pysty näkemään. Hälytys räpsähtää päälle. Putkimiinan paikalla on kuitenkin langan vedosta laukeava äänihälytin. Jos se olisi ollut putkimiina, olisi kehoni ollut täynnä metallisirpaleiden tekemiä haavoja.

Patrik Berghäll asentaa hälytintä Kuva: Erik Vierkens/Yle Miina polulla Kuva: Erik Vierkens/Yle

Vorhon partio näki nälkää ennätysreissullaan. Radion pettäessä partio menetti yhteyden päämajaan, eikä saanut ruokatäydennyksiä 20 päivään. Sadevesi pilasi suuren osan ruokavaroista. Miehet yrittivät syödä yököttäviä sieniä, joissa on matoja - proteiinin takia. Siitä meni kirjan mukaan vatsa sekaisin. Metsässä kasvaa mustikoita, mutta heillä ei ollut aikaa poimia itselleen suuria määriä takaa-ajon takia. Ja yksinomaisena ravintona mustikkakin pistää vatsan sekaisin.

Myöhemmin kaukopartiomiehet kaatavat peuran, jonka veren he valuttivat ruhosta pakkeihin ja joivat lämpimänä. Liiallinen lihan syönti tyhjään vatsaan sekä hätäinen paistaminen aiheuttivat kammottavan ripulin Vorholle.

Kallion kupeella kasvaa mustaa jäkälää. Patrik selittää, että se on syötävää, ja nappaa paloja suoraan suuhunsa. Esimerkin rohkaisemana maistan ja se on kuivaa kuin sipsi ja oikeastaan ihan hyvää.

Kuoleman porteilla Kuva: Erik Vierkens/Yle Jäkälää Kuva: Erik Vierkens/Yle

Kirjassa Patrik kuvaa nälän aiheuttamia aistiharhoja. Korppi alkaa puhua partionjohtaja Vorholle ja muuttua kuoleman symboliksi. Partio hoippui metsässä kuin elävät kuolleet ja nälkä aiheutti lihaskramppeja. Patrik antaa ymmärtää, että ilman nälkääkin pitkän metsässä olon vaikutuksesta mielikuvitus alkaa elollistaa olioita.

- Jo meidän kansanperinteessä on tästä paljon esimerkkejä. Ja mullakin on luonnossa liikkuessa sellainen tunne, että eläimet puhuu mulle. Yritän tämän tunteen välittää myös kirjoissa.

Kuoleman porteilla on faktio, se seuraa tarkkaan tiedossa olevia faktoja ja kuvittelua on mukana vähän. Mutta kerrontatekniikan avulla kirjailija Patrik Berghäll loikkaa faktojen ulkopuolelle. Lähteissä ei mainita harhoista eivätkä päiväkirjat anna yksityiskohtaista tietoa siitä, mitä kaukopartiomiehet ajattelivat. Tai mitä vihollisen NKVD:n sotilaat ajattelivat. Kuoleman porteilla tarjoaa nimittäin heidänkin näkökulmansa.

Korppi tarkkailee Kuva: Public domain

Korppi raakkuu metsässä. Korppi on vaarallinen lintu maastossa kaukopartiomiehelle. Patrik kertoo että älykäs korppi on luonteeltaan utelias ja saattaa alkaa helposti seurata partioita. Näin se voi paljastaa takaa-ajettujen piilopaikat helposti viholliselle.

Lopulta saavumme tähystyspaikalle kalliolle metsän reunaan. Patrik Berghäll istuu kanervikkoon puun alle ja ottaa repusta esiin muistiinpanovälineet ja kiikarin. Tehtävänä on tarkkailla läheistä maantietä. Havaitsemme yhden sinisen pakettiauton matkalla etelään. Etäisyydestä kuuluu ehkä traktorin ääntä. Päätämme, että se on panssarivaunu, ja Patrik kirjaa kaiken tarkasti ylös kellonaikoineen.

Kaukopartio tarkkailee Kuva: Erik Vierkens/Yle Kaukopartio tarkkailee Kuva: Erik Vierkens/Yle

Syömme samalla ruisleipää voin ja Koskenlaskijan kanssa. Leipä maistuu suurelta herkulta. Kuvaajamme Erik tarjoaa suklaata ja pähkinöitä. Ne jäävätkin yli seitsemäntuntisen kaukopartiosimulaatiomme ainoaksi ruuaksi.

Kaukopartiomiesten psykologisissa kriteereissä kiinnitettiin huomiota henkiseen kanttiin ja vahvaan isänmaallisuuteen. Käytännössä ensimmäinen kaukopartiomatka oli monelle koereissu. Monelle se jäi ainoaksi. Ylikersantti Vorho oli temperamentiltaan melkein liiankin kiivas. Eräällä retkellä hän ajautui kiistaan esimiehensä luutnantti Honkasen kanssa ja uhkasi tätä pistoolilla.

Muualla tällainen käytös olisi johtanut teloituskomppanian eteen, mutta kersantti Vorhon kaltaiselle arvokkaalle spesialistille keksittiin parempaa käyttöä. Hänelle annettiin oma partio, ylennys ja vaarallinen tehtävä.

Kaukopartiot kuljetettiin Neuvostoliiton puolelle useimmiten vesitasoilla. Kuljetuskone Kuva: SA

Patrik Berghäll ihmettelee, miksi Tuntemattomasta sotilaasta pitää tehdä jo kolmas elokuvaversio.

- Nämä kaukopartiotarinat olisivat paljon kiinnostavampia ja niitä ei ole vielä nähty. Lisäksi luulen, että budjetillisesti näiden kuvaaminen ei edes tulisi kalliiksi, sanoo Patrik.

Åke Lindmanin ohjaamassa Etulinjan edessä -elokuvassa (2004) sentään kuvattiin kaukopartiotoimintaa.

Suolla Kuva: Erik Vierkens/Yle

Paluumatkalla partiomme havaitaan. Patrik ilmoittaa, että simulaatiossa takaa-ajajilla on mukanaan koira.

- Valitettavasti paras selviytymiskonsti olisi ampua vihollispartion koira ja lähteä sitten karkuun.

Pervitiinin korviketta Kuva: Erik Vierkens/Yle Pervitiinin korviketta Kuva: Erik Vierkens/Yle

Meille tulee kova kiire ja Patrik arvioi, että nyt on otettava piristettä. Hän kaivaa esiin putkilon energiageeliä, ”urheilusoossia”, jota pursotetaan putkilosta suuhun. Se maistuu äitelän makealta. Patrik lupaa, että kohta alkaa vaikuttaa. En ole ihan varma saavutanko jonkinlaisen kiihdytystilan, mutta sitten lähdemme juoksemaan läpi ryteikköjen. Juokseminen maastossa tuntuu melko vaivattomalta. Kerran olen vähällä lentää vaarallisesti nenälleni, kun maa pettää saappaan alla. Valokuvaajamme Erik ei ole leikissä mukana koska ei nauttinut piristettä, ja hän jää liian kauas taakse, mikä on tietenkin huono kuvaamisen kannalta.

Juoksu metsässä Kuva: Erik Vierkens/Yle

Keskeytämme pakomatkan välillä ja lavastamme uudestaan juoksukuvia paremmista kuvakulmista. Show ennen kaikkea! Erik sanoo myöhemmin, että hän vain säästeli voimia, jos simuloitu juoksu ja pikamarssi olisi jatkunut pitkäänkin. Väijymme myös puunrunkojen takana, sillä kaukopartiomiehet olisivat välillä pysähtyneet tulittamaan takaa-ajajia.

Väijytys Kuva: Erik Vierkens/Yle

Vorhon partio joutui tulitaisteluun kolme kertaa, mutta pystyi aina irtaantumaan pakomatkalle.

Saksalaisen tehtaan valmistama metamfetamiini Pervitiini nousi muutama vuosi sitten puheenaiheeksi tutkija Mikko Ylikankaan tietokirjan Unileipää, kuolonvettä, spiidiä ja Pekka Jaatisen Kalpeat sotilaat –romaanin kautta. Nyt Patrik Berghällin kirjasta pervitiini nousi jälleen otsikoihin. Pervitiinikohua säesti vielä uutuusteos, Norman Ohlerin Hitlerin tabut. Siinä kerrottiin natsi-Saksan olleen amfetamiinikoukussa huipulta Hitleristä ihan kansan syviin riveihin saakka. Olivatko kaukopartiosotilaat koko ajan pilvessä?

- Sodan alussa joka äijällä oli pervitiinit mukana repussa, mutta sitten johto huomasi, että miehet alkavat sekoilla. Sen jälkeen piristeet olivat partion johtajan takana. Pervitiinistä sai niin hirveän taikapotkun siihen tekemiseen, että esimerkiksi pervitiiniä ottanut sotilas hiihti innoissaan omaa latua toisten vierellä.

Juoksu metsässä Kuva: Erik Vierkens/Yle

Patrik tosiaan kertoo kirjassaan, että Vorhon partio pakeni kerran takaa-ajajia pervitiini-metamfetamiinin avulla. Tabletit napsittuaan väsyneet ja nälkäiset miehet tunsivat itsensä muutaman tunnin verran yli-ihmisiksi. Pako onnistui loistavasti, mutta kunnon romahdus oli nopea ja nukkumisen jälkeen krapula oli aivan hirvittävä. Miehet jaksoivat hädin tuskin kontata pystyyn. Siksi partionjohtaja Vorho päätti jättää pervitiinin käytön yhteen kertaan, vaikka takaa-ajettujen tilanne oli jatkuvasti epätoivoinen.

Lepo Kuva: Erik Vierkens/Yle

Pervitiinin siivittämän paon jälkeen Vorho sai ensimmäisen kerran sokeuskohtauksen, jollaiset piinasivat häntä pakomatkan loppuun saakka.

Meidän pakomatkamme päättyy Långträsket-järven rannalle. Nyt olisi edessä pelkäämäni vesistön ylitys. Olen viimeksi uinut kylmässä syyskuisessa jokivedessä 1970-luvulla. Patrikin kartasta valitsemassa paikassa toiselle rannalle on matkaa yli 20 metriä. Vesi on hyytävän kylmää, onhan nyt lokakuun alku. Kaukopartiomiehet eivät tietenkään olisi perääntyneet, mutta tehtävä arvioidaan aloittelijalle liian vaativaksi. Kuljemme rivakasti toisen pikkujärven Kvarnträsketin rantaan ja päätämme hypätä siellä veteen. Pakkaan oman reppuni kahteen mustaan muovisäkkiin ja kiinnitän nippusiteellä. Paketti on vesitiivis.

Hannilan kaukopartio ylittää nopeasti kyhätyllä lautalla leveän erämaajoen 1941. Kaukopartio ylittää järven Kuva: SA-KUVA

Vaatteet pois ja sitten veteen. Se tuntuu jäiden sekaan kahlaamiselta. Reppusäkki kelluu pinnalla kuin kelluke. Luulen, että tässä vedessä jäätyisi kalikaksi muutamassa minuutissa. Patrik ui säkkinsä kanssa tyynesti naama perusilmeellä.

- Saatana että on kylmää, huudan vedessä. Oikea kaukopartiomies olisi ollut hiljaa vihollisten takia.

Patrik Berghäll suorittaa vesistön ylityksen Kuva: Erik Vierkens/Yle Ylös vedestä Kuva: Erik Vierkens/Yle

Vastarannalla pohja pettää, kun pohjassa onkin oksia eikä kiinteätä kalliota, kiviä tai hiekkaa. Pääsen kuitenkin rannalle. Mutta yllättäen rannalle päästyä olo on mahtava. Ja fuskasimme siten, että kuivat vaatteet olivat rannalla heti valmiina.

Vorhon partio saapui kotiin rähjäisinä, saappaat puhki kuluneina, vaellettuaan nälkiintyneenä metsässä 250 kilometriä. Vorho palkittiin Mannerheim-ristillä, ja esikunta totesi partion keräämät tiedot erittäin arvokkaiksi.

Meidänkin partiomme pääsee perille omien puolelle. Partionjohtaja Patrik sanoo, että selvisimme hyvin rankassa maastossa. Mutta niin hän varmaan sanoo kaikille koulutettaville. Paluumatkalla pysähdymme huoltoasemalle syömään pitsat.

Lisäys 18.10.2016 klo 20:40 aiheeseen kaukopartiotoiminta elokuvassa: Åke Lindmanin Etulinjan edessä -elokuva.