Suomi hankki Migejä Neuvostoliitosta 60-luvulla. Erikoiseksi kaupat tekee se, että koneeseen päästiin tutustumaan vasta kaupanteon jälkeen. Sittemmin hävittäjähankintoja varten laadittiin tiukat kriteerit ja hävittäjien koelentämiseen kirjoitettiin oppaat.

Ilmavoimissa pohditaan paraikaa, mistäpäin maailmaa tilattaisiin uudet ja uljaat hävittäjät vanhentuvien Hornetien tilalle. Suomi oli hävittäjäjahdissa myös 1960-luvun alkupuolella, kun brittiläiselle "hyttyselle" eli Gnatille piti löytää seuraaja.

Vaihtoehtoina olivat ainakin ruotsalainen Draken ja neuvostoliittolainen Mig. Lopulta Suomi osti molempia, mutta Migit Suomi osti melko lailla sokkona.

Jyrki Laukkasen Suomen ilmavoimien koneet – osa 1 paljastaa, että 62 hengen suomalaisdelegaatio pääsi tutustumaan konetyyppiin vasta kaupan jälkeen.

Ensimmäinen Mig laskeutui Rissalan kentälle neuvostoliittolaisen lentäjän tuomana huhtikuussa 1963. Vaikka testaus jäi tekemättä, koneostos ei ollut hassumpi. Mig oli kova vastus esimerkiksi amerikkalaisille Vietnamin sodassa.

– Minä tykkäsin kovasti, se oli mukava lentää. Tutkaa siinä ei ollut vaan alkeellinen tutkamittari, joka mittasi etäisyyttä maalikoneeseen. Aseistuksena infrapunaohjukset, muistelee jo eläkkeelle jäänyt ilmasotakoulun lennonopettaja, majuri evp. Leo Loikkanen.

Hän erikoistui Mig-21F-tyyppiin ja oli aikoinaan muun muassa lentokadettikurssin johtajana Suomen nykyisen puolustusvoimain komentaja Jarmo Lindbergin lentokurssilla.

Suomella kovat vaatimukset hävittäjille

Suomi otti tapauksesta opikseen. Koelentämisen pioneeri, everstiluutnantti Paavo Janhunen laati 1970-luvulla tutkielman, jossa tarkasteltiin seikkaperäisesti, millaisia suoritusarvoja ja asejärjestelmiä hävittäjältä pitäisi odottaa.

Janhusen pohjatyö on tärkeä osa Suomen seuraavankin hävittäjäpolven hankinnassa. Ilmavoimat syynää tarkoin koneen suoritusarvot, asejärjestelmät, tunnistuslaitteet, häirinnänestolaitteet, sekä suunnistus- ja laskeutumisjärjestelmät.

Lentäjällä on oma näkemys siitä, mitä koneelta pitää vaatia.

– Koneen pitää pystyä toimimaan sekä matalalla että korkealla, ja liikehtimiskyky sekä tutkajärjestelmät ovat erittäin tärkeitä, arvioi Loikkanen.

Liikehtimiskyky tarkoittaa sitä, miten kone pärjää vastustajalleen kaartotaistelussa. Loikkasen mukaan esimerkiksi Draken ei pärjännyt Migille. Hornetin seuraajavaihtoehdoista amerikkalaisten ja brittien kehittämän Lockheed Martin F-35:n liikehtimiskykyä pidetään erinomaisena.

Suomessa on perinteisesti vaadittu erittäin paljon suorituskyvyltä. Yksi osa sen mittaamista on nousukyky. Esimerkiksi Hornetia edeltänyt McDonnel Douglasin F-15 pääsee 30 kilometriin 3,5 minuutissa nopeudella 2,2 machia. 25 kilometrin korkeuteen kone nousee 2 minuutissa 41 sekunnissa. Nousukyvyllä on merkitystä ilmavoimille, jonka pitää tarvittaessa nopeasti päästä ilmaan tunnistamaan ilmatilassamme liikkuvia koneita.

"F-35 pesee kaikki venäläistyypit"

Loikkasen mielestä Suomi tarvitsee koneen, joka pystyy hyödyntämään hajautetusti nopeasti perustettuja tukikohtia. Niitä voidaan perustaa niin sanotuille varalaskupaikoille maanteille.

– Varatukikohtia on Suomessa paljon ja meille hankittavan koneen pitää pystyä laskeutumaan tällaiseen. Pitää pystyä hajauttamaan kalustoa, hän sanoo.

Tarpeeseen vastaisivat hyvin ruotsalaiset 4,5 sukupolven Jas Gripenit, joita ruotsalaiset ovat kehittäneet toimimaan juuri tätä ajatellen. Gripenit ovat Suomen kannalta kiinnostavia myös hintansa ja puolustusyhteistyön puolesta.

67-vuotias lentäjä pitää yllä hävittäjälentotaitojaan nykyään lentosimulaattorin ohjaimissa. Vaikka kyse on vain pelistä, se antaa hänen mielestään ammattilaiselle "yllättävän paljon" tietoa eri konetyypeistä.

– Siinä on mukana myös F-35, ja se pieksee kyllä kaikki venäläistyypit, mukaan lukien Suhoi-27, ja Mig-29, joka on pystynyt pyrstöluisuun. F-35 taas ei tähän pysty, mutta ei ole kyllä tarpeenkaan.