En ole aina ollut tasa-arvon, vapauden ja demokratian puolestapuhuja. Teinivuosiini mahtuu ajanjakso, jolloin olin hyvinkin radikaalisti muslimi.

Kasvoin Iranissa suhteellisen vapaassa perheessä. Vaikka virallisesti kaikkien on Iranissa oltava uskonnollisia, ainoa oikeasti uskossa oleva perheenjäseneni oli ja on edelleen äitini. Hän on syvästi uskossa, mutta pitää uskonnon omana asianaan eikä koskaan ole ohjannut meitä lapsia uskontoon päin. Isäni vastustaa uskontoja jyrkästi, vaikka hänen suvussaan on pitkä linja sunni-pappeja. Lapsena sain siis elää normaalia lapsen elämää, jota toki raamitti Iranin yhteiskunnan uskonnollisuuteen painostava ilmapiiri.

Elämäni kuitenkin muuttui lukioaikana. Valtion aivopesukoneisto sekä tietyt opettajat ja opiskelukaverit vaikuttivat maailmankatsomukseeni. Siitä alkoivat radikaalit vuoteni. Luin ahkerasti Koraania ja haalin käsiini kaiken uskonnollisen kirjallisuuden, jonka sain. Opiskelin sisäoppilaitoksessa toisessa kaupungissa ja olin kotona vain kesäisin. Ne olivatkin piinaavia kuukausia kotona. Saarnasin perheelleni koko ajan uskonnollisista velvoitteista ja käyttäytymisestä ja kyttäsin sisaruksiani. Rukoilin kymmeniä kertoja päivässä. Elämääni mahtui rukoilun lisäksi vain muiden haukkuminen/halveksuminen ja uskonnollisen kirjallisuuden ahmiminen. Perheeni oli kummissaan. Äitini piti harrastustani haitallisena ja ahdistavana. En suostunut osallistumaan sukujuhliin, koska niissä tanssittiin. Paheksuin juhlijoita, päähäni mahtui vain pääsy paratiisiin ja “Jumalan tahdon” toteuttaminen. Vaikka jyrkkyyteni kummastuttaa näin jälkikäteen, on todettava, että Iran tekee kaikkensa aivopestäkseen ihmisiä uskonnolliseen suuntaan. Elin ympäristössä, jossa uskonnollisia ihmisiä pidettiin arvokkaina ja usein he saivat myös yhteiskunnallista statusta muita helpommin.

Sitten aloitin yliopistolla, ja ajatukseni kokivat U-käännöksen. Tutustuin fiksuihin tyyppeihin, jotka antoivat salassa minulle erilaisia kasetteja maailman uskomuksista, feminismistä ja tasa-arvosta. Valtio olisi heti tuhonnut kasetit jos olisi saanut niistä vihiä, samoin kun se pyrki tuhoamaan ihmisissä kaikenlaisen demokratian, vapauden tai tasa-arvon perään “haihattelun”. Nämä uudet ajatukset kuitenkin pysyvästi muokkasivat minua. Lisäksi sain helposti oppaita tielleni kohti sekulaaria ja tasa-arvoista maailmankatsomusta, olihan sukuni ja ystäväpiirini pääasiassa sen suuntaan ajattelevia ja vasemmistomielisiä.

Riisuin uskonnollisuuden kuin takin pois päältäni, enkä ole päivääkään haikaillut uskonnollisuuden perään. Jos jotain, olen surullinen että menetin lukiovuoteni tiukalle islamille.

Ajattelin kertoa tämän oman kokemukseni nyt, kun Suomi tuntuu olevan jumissa Alholi-keissistä ja 40 naisen ja lapsen mahdollisesta palautuksesta. Pelätään, että pienistä lapsista kasvaa isoja jihadisteja. Se on tietenkin mahdollista, ihmisistä ei koskaan tiedä. Humaani kehittyminen on kuitenkin myös todellista. Kun annetaan ihmisille mahdollisuuksia ja turvallinen ympäristö, on muutos mahdollista. Se ei kuitenkaan takaa mitään, Suomessa on paljon ihmisiä jotka ovat radikalisoituneet hyvistä edellytyksistä huolimatta.

Nykyään luokittelen itseni tasa-arvon puolustajaksi. Toiveeni on, ettei lapsia aivopestä mihinkään ideologiaan perheen, valtion, koulutusjärjestelmän jne. toimesta. On hyvä esitellä avoimesti eri vaihtoehdot ja keskustella avoimesti hengellisyyteen liittyvistä teemoista. Lopulta jokainen kuitenkin jokainen kulkee oman matkansa.

Ja mitä Al-hol-keissiin tulee, olen sitä mieltä että Suomi kyllä pystyy kotouttamaan 40 naista ja lasta, sillä täällä on huippuluokan sisäiseen turvallisuuteen liittyvää osaamista.

Vaikka menetin monta rakasta kurdi-tuttavaani Isisin sodassa ja Isis on romuttanut koko Kurdistanin ja tappanut tuhansia kurdi-jesidejä, silti olen sitä mieltä että Euroopalla on velvollisuus huolehtia omien kansalaistensa sijoittamisesta. On ikävä jättää 70 000 jihadisti-vankileirin pito kokonaan kurdeille, jotka ovat joutuneet jo kärsimään paljon. Uskonnollisten perheiden lapset ovat heidän vanhempiensa ja ympäristönsä aivopesijöiden uhreja. Aikuiset on tuomittava heidän tekojensa mukaan.

Alan Salehzadeh