Seppo Heikinheimosta on jäänyt yksipuolinen kuva julkisuuteen. Voiko se monipuolistua, kun poleemiselle kritisoinnille tuntuu taas olevan tilausta?

Seppo Heikinheimoa (1938–1997) muistellaan nyt esimerkiksi Yleisradiossa ja maailmantähtien muistokonsertissa. Kriitikko teki itsemurhan 20 vuotta sitten.­

Tasan 20 vuotta sitten 26. toukokuuta toimittaja, tietokirjailija ja musiikkitieteen tohtori Seppo Heikinheimo tarttui lankapuhelimeen Helsingin Sanomien kulttuuritoimituksessa Ludviginkadulla.

Hän saneli huolellisesti yhteystietonsa Hirvensalmen huvilalleen sekä keskuksellemme että lankapuhelimen puhelinvastaajaan.

Sitten Seppo kohottautui sermin takaa ja kertoi minulle ja muille musiikkitoimittajille lähtevänsä lomalle, mutta hoitavansa sovitut tehtävät Naantalin musiikkijuhlilla ja Pietarissa.

”Muuten olen koko kesän Hirvensalmella huvilallani. Mutta jos apua tarvitaan, niin olen aina ruodussa.”

Tunteja myöhemmin hän teki itsemurhan hotelli Pasilassa.

Seuraavana aamuna kuulin tästä uutispäälliköltä puhelimitse. Itkin.

Suomen puhutuin ja vihatuin musiikkikriitikko on poissa. Vai onko sittenkään?

Heikinheimo on taas otsikoissa. Yleisradio teki juuri tunnin ohjelman Heikinheimon muistosta. Vain pari kuukautta sitten Yle hehkutti myös hänen kuolemansa jälkeen julkaistuja Mätämunan muistelmia.

Mikkelin musiikkijuhlat muistaa perustajaansa 8. heinäkuuta hänen ystävänsä Valeri Gergijevin johtamalla konsertilla, jossa toinen Heikinheimon ystävä Aleksei Ljubimov soittaa solistina.

Konserttia edeltää Suomen Pankin pääjohtajan Erkki Liikasen vetämä seminaari, jossa Helsingin Sanomien emerituspäätoimittaja Janne Virkkunen, professoreina uransa tehneet Ilkka Oramo ja Matti Vainio sekä toimittaja, kirjailija Minna Lindgren muistelevat Seppoa.

Ja Klassinen Suomi -televisiosarjassa säveltäjä Jouni Kaipainen ehti ennen kuolemaansa vähän kaipaillakin Seppoa, vaikka oli tätä julkisesti vastustanut.

”Joskus tulee vastaan asioita, joista toivoisi, että joku menisi sanomaan oikein kunnolla”, Kaipainen sanoi.

Minäkin kaipaan vanhempaa kollegaani. En sitä naljailevaa julmuutta, jonka mukaan suomalainen viulunsoitto ”ei ole kaukana tiskipöydälle sulamaan nostetusta pakastekalasta” (HS 12.12.1993). Tai jonka mukaan Olli Mustosen soittama Beethovenin viidennen pianokonserton esitys Turun musiikkijuhlilla 1990 kuului ”kunniapaikalle esittävän säveltaiteen historian kauhukabinettiin”. Tai jonka mukaan Aulis Sallisen Kullervon juoni oli sekava ja musiikki pitkäpiimäistä.

Ensinnäkin kaipaan sitä, että hänestä muistetaan muutkin kuin julmuudet. Hän myös kehui usein esimerkiksi Sallista, Mustosta ja joitakin suomalaisviulisteja Heimo Haitosta Pekka Kuusistoon.

Toiseksi kaipaan sitä, että Heikinheimo ymmärrettäisiin pitkän linjan jatkajana eikä poikkeuksena.

Suorasukaisia ja ajoittain julmia olivat myös hänen kriitikkoedeltäjänsä Evert Katila, Heikki Klemetti, Erkki Länsiö ja Martti Vuorenjuuri, joka oli Sepon suoranainen esikuva härnätessään säveltäjä- ja professorikriitikoiden hyvä veli -kerhoa.

Opettajaansa ja edesmennyttä työkaveriaan Erik Tawaststjernaa hän muisti aina kehua nuoremmilleen, vaikka Erik oli hänen makuunsa liian kiltti (voit lukea esseeni Tawaststjernasta tästä linkistä).

Seppo kehitti humoristisen julmistelunsa nimenomaan Erikin vastapainoksi.

Ketju jatkuu: myöhemmin jotkut kriitikot ryhtyivät kirjoittamaan neutraalimmin vastapainoksi Sepolle. Todennäköisesti seuraavaksi koittaa taas poleemisemman kritiikin aika, hyvässä ja pahassa.

Kolmanneksi kaipaan hänen 1960-lukunsa huomioimista. Hän teki vielä aika vähän arvosteluja, mutta suorastaan valtavan määrän haastatteluja ja innostuneita katsauksia modernin taidemusiikin kehitykseen. Hän vaati lisää uutta musiikkia konsertteihin ja Yleisradioon. Hän piti nykysäveltäjien puolta.

Sellaista Seppoa harvat enää muistavat, koska myöhemmin hänen makunsa muuttui konservatiivisemmaksi, ja nykymusiikkibiennaaleissa aika suuretkin säveltäjät saivat häneltä kovia sanoja.

Yritin joskus muistuttaa häntä myös populaarimusiikin valioiden ansioista. ”Joopajoo”, Seppo vastasi ja vaihtoi puheenaihetta.

Neljänneksi kaipaan hänen rohkeuttaan silloin, kun hän käytti sitä hyvän edistämiseen.

Hän vihasi Neuvostoliiton yksipuoluediktatuuria yhtä paljon kuin rakasti venäläistä kulttuuria ja taiteilijoita, joista Mstislav Rostropovitš, Vladimir Ashkenazy ja Valeri Gergijev kuuluivat lähimpiin ystäviin.

Myös virolaiset olivat Sepon sydäntä lähellä. Sepon kenties ihailtavin artikkeli oli Viron kulttuuri puristuksissa, jossa hän kirjoitti 1980-luvun venäläistämisaallosta. Salaisena apurina Sepolla oli historiantutkija Rein Ruutsoo.

Keskustelua riitti, ja koko polemiikki julkaistiin emigranttivirolaisten toimesta pienenä kirjasena ruotsiksi, viroksi ja englanniksi. Hänestä tuli Virossa kuuluisuus.

Sellaista Seppoa on helppo kaivata, samoin hänen ahkeruuttaan. Yöt ja vapaa-ajat menivät usein käännöstöissä valtavan kielitaidon avulla. Hän käänsi merkittäviä musiikkikirjoja ja esimerkiksi Jörn Donnerin Uuden Maamme-kirjan sekä Ovidiuksen Rakastamisen taidon.

Hän jaksoi myös arvioida ajankohtaista musiikkikirjallisuutta laajemmin kuin kukaan muu Suomessa. ”Seppo totutti lukijat liian hyvään, koska hän luki teokset öisin ja kirjoitti arviot aamuisin”, kollega muistelee.

En kaipaa sen ajan jääviysongelmia. Niitä on pienessä maassa aina, mutta silloinen meno ei nykyisin sentään onnistuisi.

1960-luvulla kulttuuritoimituksella oli varsin vähän palstatilaa, eikä kaikilta kuukausipalkkalaisilta vaadittu täysipäiväistä omistautumista. Tawaststjerna hoiti HS-työnsä ohella Helsingin yliopistossa professorin tehtäviä. Olavi Kauko nosti toista kuukausipalkkaa Sibelius-Akatemian lehtorina ja Heikinheimo toimi esimerkiksi Nykymusiikkiseuran, Suomen musiikkinuorisoyhdistyksen ja Jyväskylän kesän hallinto- ja johtotehtävissä.

Seppo ryhtyi jopa Herbert von Karajan -kapellimestarikilpailun voittaneen Okko Kamun lehdistösihteeriksi ja ehkä vähän agentiksikin. Samalla hän arvioi Kamun konsertteja, Kamun mielestä ihmeen objektiivisesti.

Sitten yhteistyö oli pakko lopettaa, vaikka ystävyys jatkui.

”Seppohan saattoi lähettää keikkapyyntöön vastaukseksi vaikka Mannerheim-postikortin, jossa luki, että ei viitsi tulla”, Kamu muisteli myöhemmin.

Seppo teki väitöskirjan tuttavastaan Karlheinz Stockhausenista vuonna 1972. Tohtorin titteli merkitsi Sepon alitajunnassa ehkä vähän samaa kuin kaksoisnollatunnus James Bondille: nyt oli lupa ampua kovilla.

Nuori Seppo Heikinheimo vuonna 1971. Väitöskirja on jo tekeillä ja sen hyväksymisen jälkeen kriitikon linja kovenee.­

Linja tiukkeni ja musiikkiväki tyrmistyi. ”Hänellä on todella paha luonnevika”, Jorma Hynninen purki päiväkirjaansa syyskuussa 1975. ”Ja hänellä on hirvittävästi valtaa; Suomen suurimman lehden musiikkipalsta on hänen.”

Heikinheimo oli tuolloin kääntänyt englantilaisesta lehtikritiikistä Hynniselle epäsuotuisia kohtia Helsingin Sanomiin. Mutta kyllä Seppo usein siteerasi myös Hynnisen ja muiden huippujen saamia kansainvälisiä kehuja Musiikkikierros-palstallaan.

”Kriitikolla on todellista merkitystä vasta sitten, kun hän on muodostunut instituutioksi. Kaikki tietävät, että Seppo Heikinheimo on iso pee ja Erik Tawaststjerna on suuri nero ja tämän takia ihmisiä kiinnostaa lukea heidän arvostelunsa”, Seppo sanoi Teostory-lehdessä 1992. ”Kymmenen vuotta siihen meni”, hän lisäsi toisessa yhteydessä myöhemmin.

Tätä en osaa kaivata. Tekstin pitää toimia sellaisenaan, ei vain kriitikon taustan tuntien saati hänen persoonansa ja asemansa manifestina.

Kova linja toi mukanaan kovat protestit. Ensimmäinen iso protestiaalto tuli kesällä 1980, kun Heikinheimo tuskastui naispuolisista muusikoista kootun Prokofjev-kvartetin tulkintoihin, joita hän piti pikkusievinä. ”Tytöt asialla”, Seppo otsikoi. Sovinismia löytyi tekstistä joskus myöhemminkin.

Vuonna 1990 hän oli ehkä vahvemmilla toivoessaan, että Olli Mustonen soittaisi enemmän nuottien esitysmerkintöjen mukaisesti. Samasta asiasta kirjoittivat monet muutkin kriitikot. Mustonen aloitti kuuluisan Helsinki-boikotin, mutta ei koskaan henkilöinyt sitä vain Heikinheimoon julkisesti. Hän sanoi ongelman olevan laajempi.

Pian Mustosen Helsinki-boikotin julkistamisen jälkeen 43 maamme eturivin muusikkoa osallistui julkilausumaan Heikinheimoa vastaan ja julisti hänet kykenemättömäksi ”asiallisesti arvioimaan musiikkia ja sen esittämistä”.

Seppo talletti allekirjoittajien listan lompakkoonsa, sanojensa mukaan kohdellakseen heitä ”erityisen objektiivisesti”. Helsingin Sanomat tuki kriitikkoaan kärhämässä.

Vuonna 1992 tuli sitten kolmas protestiaalto Sepon kritisoitua Sallisen Kullervo-oopperaa. Hän selvisi siitäkin helposti, ja maine oli huipussaan.

Hän oli suomalaisten tv-sketsien ”SeppoSeponSeponSeppo”, jonka arviot olivat JukkaJukanJukanJukan (Jukka Kajavan) tavoin ”hyvähyvä-oikeinhyvä” tai ”huonohuono-oikeinhuono”.

Tämä oli jopa totta. Seppo vihasi keskinkertaisuutta ja kirjoitti useimmiten joko ylistäen tai täydellisesti rutaten.

Myös kontaktiverkko oli mainio maailmantähdistä nimekkäisiin tutkijoihin ja kriitikoihin. Jos joku ei Seppoa vielä ulkomailla tuntenut, hän antoi käteen pressitiedotteen itsestään. Nivaska sisälsi käännöksiä ja sitaatteja Sepon läpikäymistä kiistoista.

Kotimaassa vastaavan funktion täytti Panu Rädyn Image-lehteen tekemä haastattelu Ludviginkadun armoton. Seppo ihastui kansikuvapojan rooliinsa ja hankki lehtiä pahvilaatikoittain.

En kaipaa ihan tuollaista julkisuutta nykykriitikoille. Taide ja taiteilijat ovat kuitenkin tätä ammattikuntaa tärkeämpiä.

Vuonna 1991 saavuin Sepon, Jukan ja muiden legendojen työpaikalle ensimmäistä kertaa kesätoimittajana.

Sepon työpiste kuvasi hänen kulmikasta huumoriaan. Hän oli teettänyt jättisuurennoksen Aatos Erkon valokuvasta korkealle työpisteensä yläpuolelle ja lyönyt sen alle otsikon ”Aatos Erkko vaatii rohkeaa keskustelua”. Hän oli ruuvannut kattopalkkiin valaisimen ja suunnannut sen valokuvaan, joten Erkko hohti pimeässäkin.

Toinen jättisuurennos oli Uuden Suomen mainosjulisteesta, jossa Esa-Pekka Salonen heiluttaa puikkoa ja muistuttaa, miten tärkeää on olla useita sanomalehtiä. Jos olisi vain yksi sanomalehti, sinne voisi kirjoittaa vaikka kuinka omituisia tyyppejä – ”tai ainakin yksi”. Tämä oli suora viittaus Seppoon, mikä nauratti häntä kovasti.

Seinällä oli myös muita sitaatteja suurennoksina. Päätoimittaja Keijo Kylävaaralta oli tärkeä motto: ”Parasta toimittaja-ainesta ovat huonosti sopeutuvat ja rähinöintiin taipuvaiset yksilöt.” Mao Tse-Tung -sitaattikin oli tulostettu jättikirjaimin: ”Meillä on suuri joukko tovereita, jotka kuvittelevat olevansa suuria taiteilijoita. Kansan ja kriitikoiden tehtävänä on paljastaa nämä loiset ja petturit, jotta ne, joilla on edellytyksiä luoda todellista taidetta, voisivat menestyä.”

Pienemmällä tekstillä näkyi mietelause ”mitä sotkuisempi pöytä, sitä tehokkaampi mies”. Pöytä oli lauseen mukainen.

Ensimmäisenä kesänä emme vaihtaneet sanaakaan, toisena hän tarkisti minulta yhden detaljin, kolmantena olimme asiallisessa, joskin vähäisessä vuorovaikutuksessa ja neljäntenä keväänä minut nimitettiin Sepon sijaiseksi hänen kirjoittaessa seuraavaa kirjaansa.

Lehden kustantaja muistutti, että pitäisin oman linjani ja pysyisin erossa Sepon ”intrigeistä”. Se oli helppoa, sillä tuolloin en juuri kuunnellut yli 30-vuotiaiden mielipiteitä.

Seppo palasi, ja istuimme seuraavat vuodet vastakkain pienen sermin erottamana. Esimerkillisesti hän kertoi haluavansa olla yhtä hyvä kollega nuoremmille kuin Erik Tawaststjerna oli ollut hänelle. Hän korosti sitä, että hän ei halunnut puuttua nuoremman musiikkitoimittajapolven kirjoitteluun, mutta ilmoitti olevansa aina käytettävissä, jos apua tarvittaisiin.

Hän piti sanansa. Kun olimme eri mieltä, hän kuittasi sen ystävällisesti: ”Jokaisen sukupolven täytyy saada tehdä omat virheensä.”

Sitä Seppoa on helppo kaivata.

Seppo oli myös pilailija. Tupakanvastustaja saattoi nalkuttaa toimituskokouksessa röyhyttelystä ja ilmestyä seuraavaan kokoukseen kaasunaamari päässään.

Kun hänen ihailemansa Veikko Huovinen oli tehnyt Joe-sedän eli satiirin Josif Stalinista, Seppo kirjoitti Huoviselle venäjänkielisen kirjeen Stalinin veljenpojan nimissä ja lähetti sen Huoviselle siperialaisen ystävänsä kautta, jotta kirjeeseen saatiin uskottava postileima. Valtavaa vaivannäköä jekun onnistumiseksi!

Ruotsin kielen asemaa hän piti liian vahvana maassamme. Ikuisissa kielikiistoissa hän kirjoitti Hufvudstadsbladetiin mielipidepalstalle täydellisellä tanskalla, koska ruotsinkieliset olivat korostaneet kielitaidon merkitystä pohjoismaisessa yhteistyössä.

”Siinäpähän tavaavat”, hän hykerteli tyytyväisenä.

Osa huumorista epäonnistui. Kerran Seppo lähetti erään urheilutoimittajan auki jääneeltä koneelta tämän nimissä eroottiset sähköpostit teatteritoimittaja Kirsikka Moringille sekä päätoimittaja Reetta Meriläiselle.

Onneksi Seppo sentään muisti päästää kollegan pahasta käymällä Reetan huoneessa ja Kirsikan työpisteessä virnuilemassa pilastaan.

Kepposten ja kaiketi muidenkin asioiden vuoksi päätoimittajilla oli aika ajoin syytä ottaa Seppo puhutteluun. Hän suhtautui heihin joskus kuin rasavilli koulupoika rehtoriin.

”Kato vaan, Janne jaksaa huutaa yhtä lujaa kuin Mertanen”, hän virnuili vertaillessaan silloista päätoimittajaa Janne Virkkusta edesmenneeseen Teo Mertaseen.

Vuoden 1995 Sibelius-kapellimestarikilpailun ja -viulukilpailun arviointi oli vielä parasta Seppoa, nasevaa, selkeää, asiantuntevaa ja parhaita taiteilijoita arvostavaa. Yhteistyömme sujui erinomaisesti.

Vuonna 1995 julkaistiin myös Heikinheimon kolmas ja kirjallisesti paras säveltäjäelämäkerta Oskar Merikanto ja hänen aikansa. Vuonna 1978 hän oli tehnyt kirjan Martti Talvelasta ja 1985 säveltäjä Aarre Merikannosta.

Vuoden 1996 Paulo-sellokilpailussa havaitsin Sepon kiinnostuksen jo vähenneen. Joissakin loppuaikojen arvioissa hän ei oikein jaksanut viimeistellä sanottavaansa, kuten Jaani Länsiö arvioi gradussaan Heikinheimosta.

Toistaalta: kannattaa lukea Sepon viimeinen arvio Bruckner-konsertin pyhyysvaikutelmista. Se ei ole musiikkiin tai kirjoittamiseen väsyneen ihmisen tekstiä.

Ilmeisesti kyse oli myös siitä, että Sepon päähuomio oli jo kiinnittynyt muistelmien kirjoittamiseen.

Hän teki muistelmiaan täysin avoimesti työajalla kulttuuritoimituksessa. Työpisteestä kuului tuon tuosta syvän basson hohotusta, ja pian tuttu hahmo kohottautui sermin takaa kertomaan uuden hauskan anekdootin: ”te nuoret ette taida tietääkään, että…”

Alkupuoli onkin hyvin kirjoitettua Heikinheimoa. Kirjallisena saavutuksena ylivoimaisin on hellällä huumorilla ryyditetty luku Erik Tawaststjernasta.

Loppupuoli ei ole samaa tasoa, ja jotkut kollegat ja taiteilijat taisivat saada kovin pienistä ja päiväkohtaisista asioista heikinheimomaisen ”pikatuomion”.

Myös Viron presidentistä Lennart Merestä kirjoittaessaan Seppo teki ikävän virheen.

Seppo oli myös Suomalaisuuden liiton puheenjohtaja ja toivoi vanhan ystävänsä ottavan seurueen vastaan Tallinnan satamassa 24. toukokuuta 1997. Meri suostui ensin ja kieltäytyi sitten. Seppo katkaisi välit eikä enää vastannut presidentin puheluihin.

Seuraava vaihe muistelmista unohtui. Meri soitti myös kulttuuritoimituksen editointipöydän puhelimeen ja satuin vastaamaan kärhämästä mitään tietämättä.

”Sanokaa tohtori Heikinheimolle, että kyllä minä tulen Tallinnan satamaan häntä vastaan”, presidentti myöntyi.

Välitin viestin Sepolle, joka myhäili, mutta totesi jo oikeastaan sanoneensa irti ystävyyden Lennartiin. Hän ei lähtenyt Tallinnaan, vaikka olisi saanut haluamansa vastaanoton. Muistelmiin jäi väärä versio tapahtumasta.

Viimeisenä hetkenään Seppo soitti vielä puhelun toimituksen johdolle, mutta ei suostunut paljastamaan olinpaikkaansa. Meille kerrottiin, että tuossa puhelussa hän pyysi anteeksi ylilyöntejään ja toivoi työtoverien muistelevan häntä sellaisena kuin hän parhaimmillaan oli.

Minulle se oli helppoa, koska en juuri muuta nähnytkään. Ymmärrän, että monet kokevat toisin.

Tiukka linja kannusti ja pakotti sisukkaimpia lahjakkuuksia äärimmäisiin suorituksiin, joita kansainvälisellä uralla tarvittiin. Samalla faktoja jäi joskus tarkistamatta ja jotkut sanavalinnat epäonnistuivat. Editoijat saivat olla tarkkana.

Seppo piti hyvästä editoinnista ja hyväksyi rönsyjen oikomisen. Joskus häntä oli myös ylieditoitu, ja sitä vastaan hän taisteli yleensä aivan onnistuneesti. Hän kertoi toukokuussa 1997 olevansa nimenomaan tyytyväinen siihen, miten lehden johto oli häntä viime aikoina tukenut.

Aikaansaavalle miehelle olisi suonut leppoisat vanhuudenpäivät ja tasaisemmat oltavat kuin elämän ehkä maanistenkin työputkien ja muistelmien paljastamien syvien alhojen vaihtelussa.

Täysikuntoisena hän olisi varmasti ollut ahkera eläkeläinen, tehnyt tärkeitä musiikkikirjoja ja kääntänyt kaikenlaista kirjallisuutta kuten ennenkin.

Hän olisi tutustunut tarkemmin internetin mahdollisuuksiin ja synnyttänyt someraivon jos toisenkin pitämällä Suomen luetuinta musiikkiblogia.

Paljon lahjakkuutta hävisi maailmasta liian varhain.