Juutuin Twitter-väittelyyn siitä, onko nousukauden ylikuumentaminen veronalennuksilla hyvää talouspolitiikkaa:

Osmo Soininvaara‏ @OsmoSoininvaara 21. elok.

LisääJos vasemmiston on nousukaudella vaikeuksia säilyttää maltti menojen lisäyksessä, on oikeiston yhtä vaikea hillitä itseään verojen alentamisen kanssa. Suomen talous on tuhottu kaksi kertaa (1989 ja 2007) nousukauteen sijoitetuilla veronalennuksilla.

32 vastausta 60 uudelleentwiittausta 454 tykkäystä

Vastaa

Tässä vähän perusteellisempi analyysi samasta asiasta. Vuoden 1990 tunarointi on oma surullinen lukunsa, jossa myötäsyklistä talouspolitiikkaa täydennettiin katastrofaalisella vahvan markan politiikalla, joten ei siitä enempää. Keskityn 2000-luvun puolivälin tunarointiin.

Olen ottanut tähän työvoimakustannukset työtuntia kohden indeksoituna pitäen perusvuotena vuotta 2004. Myönnän, että olen valinnut perusvuoden tarkoituksellisesti tukemaan hypoteesiani. Kuvan tarkoituksena on osoittaa, että Suomen kilpailukyky vaurioitui pahasti nousukauden palkkainflaation vuoksi. Itse asiassa kokonaistuotannon sukellus jatkui jokseenkin yhtä kauan kuin tuo kilpailukyvyn menetys, mutta tätä en väitä suoraan kausaaliseksi.

Myönnän, että kuva vetää vähän kotiinpäin, koska Saksan keskipalkkoja painoivat alas Hartz -reformit, mutta kyllä Saksa paransi niillä myös kilpailukykyään.

Joku parempi ekonometrikko arvioikoon, kuinka paljon tuosta vuosien 2000-luvun puolivälin ylikuumenemisen tuottamasta palkkainflaatiosta johtui myötäsyklisestä talouspolitiikasta. Väärään suuntaan se joka tapauksessa vaikutti.

Suomen veronalennukset eivät tietenkään aiheuttaneet kv. finanssikriisiä, mutta heikensivät olennaisesti Suomen toipumista siitä. Sen ei pitäisi olla kenellekään yllätys, että nousukautta seuraa laskukausi.

Suomalainen käytäntö, jossa palkat nousevat työvoimapulan aikana mutta eivät laske laskusuhdanteessa, on vähän huono yhteisvaluutan aikana. Ennen asia hoidettiin devalvoimalla, nyt pitäisi tehdä sisäinen devalvaatio.

Joustamattomuus on kirjoitettu työehtosopimuksiin. Jos yritys nostaa palkkojaan yli työehtosopimuksen vaatimusten paikatakseen työvoimapulaa – kuten Lidl tekee nyt Helsingissä – se ei saa tilanteen tasaannuttua palata TES:n mukaisiin palkkoihin. Yleiskorotukset on tehtävä myös noihin TES:n ylittäviin palkkoihin. AY-liikkeen kapea-alaisen edusvalvonnan kannalta katsottuna tämä on ymmärrettävää, mutta se voi johtaa pitkiin laskukausiin, kuten johti kymmenen vuotta sitten. Kun näin on, pitäisi kaikkea ylikuumenemista välttää keinolla millä hyvänsä. Nyt esimerkiksi pitäisi mieluummin nostaa kuin laskea veroja.

Jos meillä olisi kykyä tarvittaessa sisäisiin devalvaatioihin, voisimme yrittää ponnekkaammin puskea nousukauden aikana työttömyyttä mahdollisimman alas ja palauttaa töihin niitä, jotka ovat pudonneet jo peruuttamattoman oloisesti pois työmarkkinoilta.

Sisäinen devalvaatio on sekin aika hankala, koska monen velkaisen kotitalouden tilanne voi pahentua kohtuuttomasti.

Olikohan se Euroon liittyminen sittenkään järkevää?