Unkarilaiskirjailija Dénes Kiss kertoo (SK 50/1997), mitä hänelle tapahtui kirjailija Matti Rossin ilmiannettua hänet 1975 neuvostovastaisesta propagandasta.

Teksti Risto Lindstedt

(SK 50/1997)

Suomalaisessa yhteiskunnassa riehui kuumimmillaan 1970-luvun puolivälissä kaikkia asioita ja toimintaa sävyttävä poliittinen taistelu, jossa kansalaiset jaettiin taantumuksellisiin ja edistyksellisiin.

Demokraattisten ja edistyksellisten joukkojen usko nojasi Neuvostoliittoon ja sen avulla ja voimin tehtävään maailmanparannukseen. Se oli myös kulttuuriväen piirissä suurten tunteiden ja visioiden aikaa. Keskelle tätä myräkkää saapui huhtikuussa 1975 unkarilainen kirjailija Dénes Kiss.

Kirjailijaliiton tiloihin oli perjantaina 11.4. kutsuttu joukko suomalaiskirjailijoita tapaamaan Kissiä. Iltapäivän varsinainen aihe, ”työväenkirjallisuus”, ei kuitenkaan keskustelijoita sytyttänyt. Kiihkeys roihahti aivan toisista syistä.

Väinö Linnaa ei voi sivuuttaa, kun ulkomaalaisten kanssa keskustellaan suomalaisesta kirjallisuudesta. Linnasta taas ei ole pitkä matka sotiin.

Kiss kysyi, onko Suomen talvisodasta kirjoitettu merkittävää romaania. Veijo Meri esitti näkemyksensä siitä, miksi näin ei ole, ja selvitti vieraalle myös talvisodan syttymisen syitä.

Rintamalinjat repesivät välittömästi. Matti Rossin käsityksen mukaan talvisota oli käsitettävä kansainvälisen fasismin hyökkäykseksi sosialismia vastaan.

Kiss kysyi, ehkä keventääkseen rajuksi muuttunutta keskustelua, ”Melyik fasizmus?” Anna-Maija Raittila käänsi: ”Kumman fasismin, itäisen vai läntisen?”

Rossi kirjoitti vielä samana päivänä klassisen ilmiantokirjeen Unkarin kirjailijaliitolle. Kun huhut Rossin kirjeestä ja Kissin kohtalosta levisivät Suomeen, säikähti myös Veijo Meri. Hän kirjoitti myös kirjeen yrittäen kumota kaikki ne syytökset, jotka hän kuvitteli Rossin esittäneen.

Meren kirje meni vahingossa väärään osoitteeseen. Sen sai Unkarin toiseksi suurimman päivälehden Népszavan päätoimittaja. Kiss oli saman lehden kulttuuritoimittaja. Meren kirjettä ei käsitetty oikein, ja Unkarista alkoi kantautua yhä huolestuttavampia huhuja.

Nyt Kiss on, 22 vuoden jälkeen, kirjoittanut tarinansa kirjailija Robert Alftanin pyynnöstä. Alftan ja Tapani Itäranta ovat tehneet 17.12 TV2:ssa nähtävän dokumentin Tamminiemen herra ja Kekkosen aika kannesta kanteen. Dokumentti kertoo laajasti Kekkosen suhteesta kirjallisuuteen.

Alftan oli paitsi omassa työssään myös useissa muissa ohjelmissa ja kirjoituksissa törmännyt viittauksiin Kissin kohtalosta ja halusi selvittää asioiden todellisen laidan.

Matti Rossin kirje:

Unkarin kirjailijaliitto Budapest

Kirjoitan teille ammattikirjailijana ja kääntäjänä sekä Suomen Kirjailijaliiton jäsenenä. Kirjeeni on henkilökohtainen ja kannan kaiken vastuun siinä ilmaistuista näkemyksistä ja mielipiteistä. Siitä toimitetaan kuitenkin kopio Unkarin Helsingin suurlähettilään tiedoksi.

Tänään perjantaina huhtikuun 11. päivänä Suomen Kirjailijaliitolla oli tapaaminen kahden unkarilaisen kirjailijan kanssa, Dènes Kissin ja erään toisen, jonka nimeä en muista. Unkarilaiset vieraamme esittivät meille kysymyksiä ja me vastasimme parhaan kykymme mukaan. Keskustelun kuluessa tuli muiden aiheiden joukossa puhe myös sodasta, Suomen ja Neuvostoliiton välisestä sodasta. Esitin näkemykseni niin sanotusta talvisodasta, kytkin sen sitä seuranneisiin tapahtumiin ja painotin, että kahta sotaamme on pidettävä yhtenä ja samana sotana ja että tragedian pohjimmaiset syyt kasvavat fasismin noususta Euroopassa. Silloin hra Kiss kysyi tarkoitinko fasismilla myös ”itäistä fasismia”. Koska termi oli minulle tuntematon, pyysin hra Kissiä tarkentamaan kysymystään. Hra Kiss selitti meille, että ”itäinen fasismi” tarkoittaa fasistista ja imperialistista Neuvostoliittoa. Minun oli pakko ilmoittaa, että minulle kuten suurelle osalle maamiehiäni sana fasismi tarkoittaa vallan muuta. Keskustelemme päättyi siihen, kukaties kaikkien onneksi.

Kunnioitettakoon mielipiteen vapautta. Mutta se joka kutsuu Neuvostoliittoa fasistiseksi ja imperialistiseksi ei esitä mielipidettä. Väite on valhe missä tahansa ja tässä maassa se on provokaatio. Jos joku maamme monista taantumuksellista kirjailijoista olisi vaivautunut saapumaan hra Kissin tiedotustilaisuuteen, saisimme lukea sen huomenna kaikkien oikeistolehtien etusivuilta. Mutta vain demokraattiset ja edistykselliset kirjailijat olivat kiinnostuneita tästä tapaamisesta. Jos lehdistö olisi ollut paikalla, provokaatiosta olisi saattanut tulla loistava menestys. Onneksi tapaamiseen ei saapunut lehtimiehiä.

Taantumusvoimat riehuvat tässä maassa kuten kaikkialla kapitalistisessa maailmassa. Kommunistinen Puolue, Suomen Kansan Demokraattinen Liitto, kaikki edistykselliset ja demokraattiset ihmiset, työläiset, talonpojat, opiskelijat ja sivistyneistön jäsenet pyrkivät rakentamaan Suomeen kansanrintamaa taantumusta ja fasismia vastaan. Vuodesta 1918 vuoteen 1944 oli niin sanotulla valkoisella Suomella vihamieliset suhteet Neuvostoliittoon; sen politiikka perustui vihalle, valheilla ja avoimille provokaatioille. Vuonna 1941 Suomesta tuli Hitlerin liittolainen. Vuoden 1944 aselepo toi Suomeen demokratian. Siitä lähtien ovat suhteemme Neuvostoliittoon perustuneet ystävyyteen ja keskinäiseen yhteisymmärrykseen mikä on koitunut molemmille maille eduksi. Tietenkään Suomen vanha valkoinen kaarti ei pidä tästä. Se tekee kaikkensa myrkyttääkseen maittemme välisiä suhteita. Mikä tahansa provokaatio kelpaa, porvarillisissa lehdissä julkaistaan mitä uskomattomimpia valheita. Neuvostoliiton halventaminen on jokapäiväistä huvia. Tätä taustaa vasten hra Kissin käytöstä on pidettävä vastuuttomana ja typeränä. Hänen olisi syytä tuntea tämä maa, sen historia ja kansa paremmin, jos hän aikoo kirjoittaa siitä.

Minusta oli erityisen vastenmielistä verrata hra Kissin ”mielipiteitä” hänen haastattelujensa pääteemaan, joka oli ”Suomen työväenluokka ja kirjallisuus”. Hra Kiss voisi hetkeksi pysähtyä ajattelemaan mitä Suomen ja Unkarin työväenluokka lukisi tänään, ellei 20 miljoonaa neuvostokansalaista olisi antanut henkeään oman maansa ja meidän puolestamme. Ehkä Chilen esimerkki antaisi hra Kissille hieman ajattelemisen aihetta.

Mikäli hra Kiss aikoo matkustaa jälleen täällä päin, hän voi luottaa siihen, että minä en saavu niihin tilaisuuksiin tai tapaamisiin, joissa hän selvittelee itäisen fasismin erikoispiirteitä. Hra Kiss kaivannee aivan toisenlaista yleisöä. Toivon vain, että hra Kissillä on sen verran rehellisyyttä, että hän ei kerro unkarilaisille lukijoilleen ainoastaan meidän näkemyksistämme vaan myös omistaan.

Vilpittömästi teidän

MATTI ROSSI

”Dénes, mitä sinä olet tehnyt Suomessa?”

Teksti Dénes Kiss

”Suomen kaunis, sininen taivas on unohtumaton! Olin muistaakseni 9.–16. huhtikuuta 1975, sunnuntaista sunnuntaihin. – toista kertaa elämässäni – Helsingissä nk. Unkarin-viikolla Népszava-nimisen ammattiyhdistyslehden kirjallisuusliitteen toimittajana.

Asemani on ollut monessa suhteessa tavallisuudesta poikkeava. Nimittäin vuonna 1956, Unkarin kansannousun aikaan, joka oli alkanut 23, lokakuuta, minulta jo seuraavana päivänä ilmestyi runo Péosi Egyetem (Péosin yliopisto) -nimisen lehden etusivulla. Tämän takia, kansannousun ja vapaustaistelun päätyttyä tappioon, minut pidätettiin maaliskuun alussa 1957 korkeakouluopiskelijana, olin kahdessa vankilassa kuukausikaupalla ja jouduin sitten Kistarosaan keskitysleirille. Minut suljettiin maan kaikista yliopistoista ja korkeakouluista. Tämä sulkeminen on ollut voimassa tähän päivään (5.4.1997) saakka.

Tämän johdosta työskentelin vuosia tehtaissa sekatyömiehenä. Onneksi runoni joutuivat György Bölönin käsiin, ja niinpä suhteellisen pian, jo vuonna 1958, saattoi runoni ilmestyä Élet ée Irodalom -nimisessä viikkolehdessä. Valitettavasti György Bölöni ei elänyt kauan, joten minuun edelleen suhtauduttiin vankilassa istuneena, poliittisesti epäluotettavana vastavallankumouksellisena. Tästäkin johtui, että vasta kymmenen kirjan julkaisemisen ja useiden vuosien ehdollepanon jälkeen sain työllä ja vaivalla 3. luokan Attila Jozsef -palkinnon, joka merkitsi minulle myös turvaa. Sitä paitsi se myönnettiin muutamaa päivää ennen Suomen-matkaani, 4. huhtikuuta, jota tuolloin vielä kutsuttiin »vapautuksen juhlapäiväksi». Enkä saanut sitä edes runotuotannostani vaan kuulemma nuortenkirjoistani. Tässä kirjallisuudenlajissa oli vähemmän sensuroitavissa olevia ajatuksia.

Tästäkin syystä saattoi avautua tilaisuus siihen, että ensimmäistä ja viimeistä kertaa elämässäni lehti – virallisesti – lähetti minut jonnekin. Eli olin tuommoinen »vankilasta juuri vapautunut»!

Poliittisen menneisyyteni tähden olin paljon arkaluonteisemmassa asemassa kuin työtoverini, kirjailijat ja lehtimiehet, yleensä. Tällaisten vaiheiden jälkeen tapasin Suomen Kirjailijaliiton toimistossa, en enää muista tarkalleen montako, suunnilleen kahdeksan-kymmenen, kirjailijaa. Paikalla oli Anna-Maija Raittila minun kutsustani; enhän osannut niin paljon suomea, että olisin pystynyt tulkkaamaan. Tunsin Anna-Maijan entuudestaan. Olimme tavanneet Budapestissä, olin kirjoittanut hänestä ja kääntänyt hänen runojaan. Samoin olin tavannut Unkarissa Pekka Parkkisen, joka muistaakseni niin ikään oli mukana keskustelussa. Ehdottomasti läsnä olivat lisäksi Veijo Meri ja Matti Rossi. Muiden suomalaiskirjailijoiden kasvoista minulla on hämärä muistikuva, nimistä valitettavasti ei. Kuten mainitsin, meitä keskustelijoita lienee ollut kymmenen–kaksitoista, ja kirjailijoiden välille kehkeytyi kiista, joka liittyi talvisotaan ja tällä tavoin puhe kääntyi fasismiin.

Silloin minä, kuten Suomen Kuvalehden vuoden 1975 heinäkuun 11. päivän numeron 28. sivulta voi unkariksikin lukea, kysyin: »Kumpi fasismi?» Toisin sanoen kummasta fasismista väittelijät puhuivat? Vilkaspuheisten, toisensa keskeyttävien kirjailijoiden sanaharkasta en paljon ymmärtänyt, mutta Anna-Maija auttoi ja tulkkasi siitä olennaisen. Koska useimmat mainitsivat saksalaisen fasismin, minä huomautin, että ei ole yksin saksalaista fasismia vaan myös neuvostofasismia. Tai jos mieluummin halutaan sanoa, ei vain »oikeistolaista» tai läntistä vaan myös »vasemmistolaista», itäistä fasismia. Anna-Maija oli eittämättä perillä Suomen asemasta, sillä hän kysyi, voiko hän kääntää, mitä sanoin. Päättäväisesti pyysin häntä tekemään sen.

En enää muista, juttelimmeko alkuperäisestä puheenaiheestamme, kirjailijoiden asemasta Suomessa, vai emme, mutta sen muistan, että jokainen suomalainen kirjailija – Matti Rossikin, jonka olin muuten jo aiemmin tavannut Lahdessa – halasi minua hyvästeltäessä. Lähes kaksituntinen keskustelu päätettiin siis näennäisesti hyvällä mielin, veljellisessä ilmapiirissä.

Seuraavana sunnuntaina lensin takaisin Budapestiin.

Joskus huhtikuun puolenvälin jälkeisenä maanantaina menin Népszavan toimitukseen. Kulttuuriosaston päällikkö, kirjailija János Ger~o, oli jo paikalla.

Kesken rupattelun soi puhelin. János Ger~o otti kuulokkeen käteensä, ja näin, miten hänen kasvonsa muuttuivat punaisiksi, sitten muutaman ruman sanan säestämänä hän sanoi, että haluaa ottaa koko asian hoitaakseen ja että Dénes Kiss ei ole tehnyt sellaista! Se jälkeen hän paiskasi luurin kiinni, katsoi yhä kiukusta punaisena minuun ja kysyi hiljaa: »Dénes, mitä sinä olet tehnyt Suomessa?» Myöhemmin selvisi, että soittaja oli Gábor Garai, Unkarin Kirjailijaliiton pääsihteeri, jonka kanssa minulla oli ollut henkilökohtaisiakin yhteenottoja aiempina vuosina.

János Ger~o kertoi, että joku – vasta myöhemmin sain tietää, että Matti Rossi – oli antanut minut ilmi siitä, että olin esittänyt neuvostovastaisia väitteitä Suomessa, sikäläisessä kirjailijaliitossa. No niin, tätä en olisi odottanut. Käsitin heti, mitä se voi merkitä minulle. Sanoin, että kyse on aivan varmasti jostakin väärinkäsityksestä.

Tämän jälkeen tapahtumat alkoivat kuitenkin vyöryä nopeammin. Jo seuraavana päivänä päätoimittaja kutsui minut luokseen ja ilmoitti, että he laativat pöytäkirjan. Minua pyydettiin istumaan, kutsuttiin konekirjoittaja ja minulle ruvettiin esittämään kysymyksiä.

Luullakseni tuolloin sai kuulla, että Matti Rossi oli kirjoittanut kirjeen Unkarin ja Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystöihin. (Jälkeenpäin sanottiin myös, että hän oli kirjoittanut Népszavalle ja Unkarin Kirjailijaliitollekin.) Jo silloin päätoimittaja heilutteli jotakin kirjettä muttei antanut sitä käsiini. Nyt myöhemmin arvelen, että se on ehkä saapunut lähetystön kuriiripostina.

Pöytäkirjan laadinnan alkuhetkistä lähtien, parin kolmen rivin kirjoittamisen jälkeen, tajusin, että minusta voi tulla uudestaan sekatyömies, mikäli eivät sitten pane taas vankilaan. (Jälleen, aivan kuin vuonna 1957; nyt rikoksen uusineena vastavallankumouksellisena!)

Protestoin heti ja sanoin, että en tiedä, kuka mitäkin on kirjoittanut, mutta minulla on todistajakin. Myös Pál Bélley, Magyar Nemet -nimisen päivälehden työntekijä, oli kanssani siinä keskustelussa Helsingissä. Nimittäin silloin olivat jo monet, hyvää tarkoittavat henkilöt, edeltä käsin soittaneet minulle. He olivat kertoneet, että juttuani hoiti jo varaministeri Dezso Tóth, ja hän tahtoi, että minulta otettaisiin Attila József -palkinto viipymättä pois, minut erotettaisiin kirjailijaliitosta ja potkittaisiin Népszavasta.

Päätoimittaja yllättyi, että minulla oli todistaja. »Kuulustelu» keskeytettiin ja Pál Bélley kutsuttiin paikalle. Hän saapuikin neljännestunnissa. Minun piti istua päätoimittajan sihteerin huoneessa, mutta en saanut puhua Pál Bélleylle, niin määrättiin etukäteen. Saapuessaan hän siis vain tervehti minua, ja sitten hänet kutsuttiinkin jo päätoimittajan huoneeseen. Ei ollut muuta neuvoa kuin pysyä toiveikkaana.

Unkarilaiselle kirjailijalle neuvostofasismista puhuminen vuonna 1975 saattoi olla suorastaan hänen olemassaoloaan koskeva kysymys. Kenties puolen tunnin kuluttua Pál Bélley tuli ulos päätoimittajan huoneesta. Hymyillen hän iski minulle silmää, hyvästeli ja lähti. Kohta tuli myös päätoimittaja János Siklós ja sanoi, ettei pöytäkirjan laadintaa jatkettaisi, mutta minun täytyisi panna paperille, mitä Helsingissä olikaan tarkalleen tapahtunut. No, minä panin sen paperille. Muistiinpanoni toimitettiin ministeriöön, ja kuten sain tietää, myös puolueen keskuskomitealle. Ainakin kaksi kertaa minut kutsuttiin kuultavaksi, ja niin kuin vankilassa on tapana, minut pantiin yhä uudestaan kirjoittamaan, mitä oli tapahtunut.

Jossakin välissä juttelin puhelimessa Pál Bélleyn kanssa, joka rauhoitteli, että hänkin oli kertonut tapahtumista suurin piirtein samalla tavalla. Hänkin oli puhunut suomalaiskirjailijoiden kiistasta – joka olikin totta! – ja jonka kanssa minulla ei ollut tekemistä. Tämä oli ratkaisevaa, voisi sanoa vapauttava todistus, mutta asia ei silti päättynyt tähän. Minä aavistin, että näin tulee tapahtumaan, sillä tunsin Unkarin olot, tunsin politiikan ja kirjallisten piirien kierot tyypit.

Kirjoitin pikaisesti kirjeen Anna-Maija Raittilalle minua vastaan käytävästä kampanjasta. Hän ryhtyi nopeasti toimiin, mutta nopeasti saapui myös Veijo Meren kirje. Eli juttu ei ollut loppuun käsitelty.

En ole nähnyt Veijo Merenkään kirjettä, mutta eräiden luottamuksellisten lähteiden mukaan (Unkarin Kirjailijaliitto, ministeriö) hänen kirjeensä jälkeen jouduin todella vaaraan, sillä se oli kuulemma lähetetty väärään osoitteeseen. Totuus on, että minua ei näistä asioista informoitu, sain kuulla vain uhkauksia.

Sen enempää Matti Rossin kuin Veijo Merenkään kirjettä ei annettu käsiini, sen sijaan jotakin paperia vilauteltiin useamminkin nenäni edessä. (Se on tuttu stalinistinen menettelytapa!) Henkisesti jouduin vaikeaan asemaan, ja näin jatkui aina syksyyn asti.

Tuona vuonna Suomessa oli vaalit, ja lehdistö käsitteli usein tätä asiaa. Ystäväni Endre Gombár, erinomainen kääntäjä, kirjailija ja yliopiston professori, keräsi tähän liittyvät sanomalehtiartikkelit ja antoi ne minulle. Radio Vapaa Eurooppa käsitteli useita kertoja näitä tapahtumia, samoin skandinaavinen lehdistö. Psyykkinen kuntoni huononi huononemistaan, kuukausien ajan oli epävarmaa, mitä minulle tapahtuu.

Juttu oli muuttunut sen verran merkittäväksi, että esimerkiksi Ilta-Sanomien toimittaja Juha-Pekka Tikka peräsi asiaa juuri Endre Gombárilta (23.1.1992). Suomen Kuvalehti mainitsee juttuni vuoden 1975 tunnetuimpien tapahtumien joukossa (19.12.1975, s. 20). Helsingin Sanomien Kuukausiliite haastatteli minua Matti Rossin tapauksesta (11.1.1991). Mutta vielä tuona kesänä, elokuussa 1975, tulkit soittivat minulle jostakin hotellista, että Unkarissa oli suomalaisturisteja, jotka olivat uteliaita tietämään, enkö tosiaankaan ollut vankilassa. Oli suomalainen liikemiestuttava, V. Vihavainen, joka lensi kolmeksi päiväksi Budapestiin viikonloppuna ainoastaan puhuakseen minun kanssani. Endre Gombárin kokoamista sanomalehtikirjoituksista näin, että suomalaiset pitivät minun puoltani.

Tietämäni mukaan lopulta syksyllä jotkut suomalaiskirjailijat olivat käyneet tapaamassa presidentti Kekkosta, joka lähetti Budapestiin valtiosihteerin, ja siten asiani vihdoin valtiollisella tasolla järjestyi. Oli jo vuoden 1975 talvi, kun päätoimittaja kävi huoneessani ja luovutti minulle kirjallisen muistutuksen. Kuitenkin siihen saakka, miltei seitsemän kuukauden ajan, olin ollut tukalassa asemassa.

Kirjani eivät voineet ilmestyä, olin julkaisukiellossa, ja joskaan en sitä juuri näyttänyt, pelkäsin lakkaamatta hirvittävästi, mihin suuntaan kohtaloni ratkeaa. Vankilassa olleena, muutenkin epäilyksenalaisena »vastavallankumouksellisena», olen saanut joka tapauksessa vuosikaudet kantaa uutta poltinmerkkiä tietyissä piireissä.

Ennen kaikkea Anna-Maijan, presidentti Kekkosen luona käyneiden kirjailijoiden ja yhtä lailla presidentin sekä monien, minulle myötätuntoa osoittaneiden suomalaisten ansiosta en sentään joutunut uudelleen vankilaan. Silti kun ystäväni Tuomo Lahdelma hienovaraisesti tiedusteli, eikö minusta vaikuta siltä, että suomalaiset ovat minulle kirjailijana jotakin, vaikkapa jonkin kirjani kääntämisen, velkaa, vastasin; ehkä eivät velkaa, mutta mukavalta se kumminkin tuntuisi! Olenhan jättänyt kustantajalle nyt jo 44. kirjani, ja uusi runoteokseni sekä kielikysymyksiä käsittelevä kirjani ovat valmisteilla. Myös lapsille kirjoittamani runoteos on valmis. Mutta kirjankustannus ja levitys ovat nykyään menneet Unkarissa surkealle tolalle.

Tämän verran olen huonon muistini takia pystynyt suppeasti kertomaan tästä kauan sitten tapahtuneesta asiasta. Olisin kovin iloinen, jos minäkin viimein saisin lukea, mitä ilmiantajina toiminut Matti Rossi ja Veijo Meri ovat aikoinaan kirjoittaneet. Ehkä se on vähän minunkin asiani.

Unkarin kielestä kääntänyt Ilmari Jokinen.

Aiheesta lisää

Zyskowicz kimpaantui Matti Rossin valtionpalkinnosta