I sidste uge holdt Alternativet konference om borgerløn på Christiansborg. Jeg ankom til arrangementet som forsigtig tilhænger af konceptet. Da jeg forlod Christiansborg, fandt jeg ideen latterlig.

Det skyldes først og fremmest, at det var netop Alternativet, der havde fremstillet ideen. Alternativet er nemlig et klasseparti, der ser ethvert samfundsmæssigt problem gennem et prisme af storbyakademikernes interesser.

Konferencen blev indledt med en udmelding om, at dagen ikke skulle gå med at diskutere de kedelige og praktiske udfordringer ved at indføre borgerløn. Ingen irriterende indvendinger om, hvordan samfundet skal finansiere en månedlig basisindkomst uden modkrav til alle borgere. Ingen nævenyttige spørgsmål om folkelig opbakning eller realpolitik.

»I dag skal vi tale fra fremtiden,« forklarede ordstyreren.

Det betyder, oversat fra alternativistisk, at alle, der talte, skulle forestille sig, at borgerløn allerede var indført i borgerløn i Danmark. Og så måtte man heller ikke klappe. I stedet skulle vi »udtrykke anerkendelse« ved at række armene i vejret og ryste vores hænder. Vores »jazzhænder«.

Da ordstyreren første gang fik held til at provokere de fire gråhårede mænd og kvinder i striktrøjer på rækken foran mig til at hæve deres arme, ryste jazzhænderne og tabe al den værdighed, de havde akkumuleret gennem et langt liv, var det sket. Jeg var imod borgerløn.

Når nogle mennesker, som jeg, oplever en instinktiv modvilje over for enhver idé, Alternativet fremfører, er det ikke alene på grund af partiets omgangsformer. Det skyldes også, at partiet er åbenlyst champagnesocialistisk. Alternativet taler konsekvent om samfundet fra de privilegeredes perspektiv.

Det blev tydeligt, da den første taler gik på. Lødige intellektuelle som Robert Reich og Guy Standing støtter ideen om borgerløn. De vurderer, at den teknologiske udvikling og globaliseringen af økonomien truer med at presse almindelige lønmodtagere ud af trygge fastansættelser og over på et arbejdsmarked præget af korttidsansættelser og usikkerhed. For Reich og Standing er borgerløn et værn for de svageste. Det ny arbejdsmarkeds sikkerhedsnet.

For Alternativet lader borgerløn til at være et frihedsprojekt for storbyeliten.

Klasseparti

Dagens første taler var en nyuddannet sociolog, som nødig ville tage et job, han »ikke sympatiserede med«. Han ville gerne leve uden at mærke »konkurrencestatens klamme ånd«. Og den mærkede han faktisk hele tiden, også selv om taleren med egne ord var et »kreativt og politisk anlagt menneske«, der »faktisk er ret god til at stå imod samfundets normative pres«.

Den nyuddannede sociolog fremstod som en karikatur på en selvretfærdig storbyakademiker, der simpelthen ikke kan forstå, hvorfor samfundet og alle de andre mennesker, der ikke som ham har alle muligheder i samfundet, kan være så provinsielle og dumme. En figur alle elsker at hade.

Undtagen Alternativet, der virker som et snævert klasseparti for netop denne karikatur. Det er tilfældet, når Niko Grünfeld hellere vil være kulturborgmester end beskæftigelses- og socialborgmester. Københavns førtidspensionister bliver måske behandlet urimeligt, men den alternative klasse er ikke på førtidspension. De bekymrer sig mere om de fire dage midt i august, hvor der slet ikke afholdes nogen udendørs festival i København. Nul.

Ret skal være ret. Senere på konferencen fik to langtidsledige ordet. Men først efter at digteren Henrik Nordbrandt havde fortalt, hvordan han hellere ville have haft borgerløn end kunststøtte. Det havde nemlig sparet ham for det ubehagelige ved »på én gang at blive hyldet som stor kunstner og foragtet som samfundsnasser«.

Ingen mennesker ved deres fulde fem vil støtte ideen om borgerløn efter at have fået den fremstillet sådan. Medmindre de altså opfatter sig selv som ’kreative og politisk anlagte’. Og det er det værste ved Alternativet.

De er i stand til at præsentere fornuftige ideer eller pege på reelle problemer på en måde, så alle andre end de mennesker, partiet repræsenterer, pr. refleks mener det modsatte af dem.

RETTELSE: I denne klumme stod der oprindeligt, at sociologen under sit oplæg på konferencen om borgerløn omtalte sig selv som et kreativt og musikalsk menneske. Det er en fejl. Han omtalte sig selv som et kreativt og politisk anlagt menneske. Derudover stod der tidligere, at han med borgerløn ville bruge sin tid på at anlægge en have efter permakulturelle principper sammen med sin kæreste. Dette er også en fejl – det er i stedet sociologens kæreste, der vil anlægge en permakulturel have. Tidligere stod der også, at sociologen havde brugt ordene »konkurrencestatens klamme ånde«, men Information er blevet gjort opmærksom på, at sociologen ikke brugte ordet ’ånde’, men derimod ordet ’ånd’. Fejlene er rettet og Information beklager.