KRONIK – I min del af Aalborg kan man vælge mellem to folkeskoler, der ligger tre kilometer fra hinanden. Den ene er næsten 100 procent dansk. Den anden har skoleklasser med langt over 50 procent børn af anden etnisk herkomst.

Og da mine tvillingepiger for fire år siden skulle begynde i 0. klasse, hørte vores distrikt til skolen med flest elever af anden etnisk herkomst end dansk, primært muslimer. I mine børns klasse udgjorde de omkring 70 procent.

Dengang var valget klart. Der var nemlig ingen faglig eller på anden vis legal begrundelse for at vælge en anden skole. Skolen klarede sig fint i alle test. Et fravalg ville derfor være hyklerisk. Et signal om, at man kan tillade sig at føle sig bedre udelukkende pga. sin hudfarve.

Jeg valgte at tro det bedste. Og det er som bekendt mere effektivt at følge en gammel dame over vejen end at sidde derhjemme bag ligusteren og elske menneskeheden. Pigerne kom af sted.

»Du bliver klogere,« pointerede erklærede nationalister og flæskestegsentusiaster i min omgangskreds over for mig med slet skjult fryd ved tanken om, at en hellig tosse ville blive flået ned fra sin høje hest.

Og ja – I fik ret. I fik mundgodt. Her ligger jeg på jorden med brækket vilje og blødende selvforståelse. Jeg blev vel klogere på en eller anden bizar måde, men jeg blev ikke bedre. Det gjorde verden heller ikke.

Tavshedens tyranni

Jeg har trukket frit skolevalgskortet og flyttet mine piger de få kilometer væk til en anden skole, hvor stort set alle børnene har mellemmadder med leverpostej med til frokost. Jeg har givet op over for at deltage aktivt i integration og en fælles fremtid i åben dialog: Det må de andre rode med.

Hvad gik galt i forhold til min noble intention, mit håb om fællesskab på tværs af kulturer?

Ikke det åbenlyse. Det faglige niveau var fint højt, og der var ikke værre kultursammenstød, end det kunne fikses med en lille tegning af en gris sat i frikadellerne på den årlige fællesbuffet. Og det er jo godt, eller?

Egentlig ikke.

Harmonien byggede på en usagt konvention om lukkethed. Om at muslimerne levede i deres lukkede verden, og vi danskere i vores. Jeg underkastede mig tavshedens tyranni for ikke at sige noget, der potentielt kunne opfattes som racistisk eller ikke-rummeligt. Og det kan rigtig meget, hvis man leder efter det.

I begyndelsen gik jeg med på det. Sagde lidt højere uhm-lyde til somaliske specialiteter på fællesbuffeten til sommerfesten, end de reelt berettigede til, mens jeg nærmest skammede mig over mit eget provinsielle frikadellefad. Men i længden er det uværdigt for alle. Silkehandsken måtte af, den gjorde håndfladen ubehagelig klam. Og uden handsken kan man meget bedre give et ligeværdigt, ærligt håndtryk.

Men selv beskedne forsøg på at tale om problemerne blev der slået ned på. Ikke af muslimerne – så langt nåede jeg ikke. For skoleledelsen og andre danske forældre smed fluks et lag teflon ud mellem dem og mig.

Korrekthedens krabask

Et konkret tilfælde var under et forældremøde, hvor der spredte sig en sitrende irritation i lokalet, fordi en arabisktalende mand øjensynligt valgte at afbryde skolelederen, mens han havde ordet. Da jeg bagefter forsigtigt spurgte hvorfor, fik jeg at vide, at han var tolk. Fint nok, sagde jeg. Men næste gang kunne I måske bare lige sige: »Jeg er tolk for én af mødrene, det er altså derfor, jeg forstyrrer skolelederens tale.« Så slipper vi for at sidde og blive forargede over, at en arabisk mand tilsyneladende ikke har respekt for skolelederen, ikke?

Der lå egentlig kun en praktisk anvisning i det fra min side, ikke en bebrejdelse eller en fordømmelse af, at moren ikke kunne dansk.

Alligevel sprang én af de danske mødre hen til mig med ild i øjnene og begyndte at give mig med den politisk korrekte krabask: Vi skal faktisk alle sammen være her, pointerede hun gentagne gange og med tiltagende skinger stemme.

Ja, netop.

Og det har jeg sådan set anerkendt hele vejen igennem. Men det bliver bare nemmere at få et fællesskab, hvis vi kan være åbne og turde snakke om emner, selv om de har konfliktpotentiale. Der er sådan set ikke et tåleligt alternativ i min verden. En politisk korrekt membran dæmper måske lyden nu, men spørgsmålene er der stadig, og uden dialog vokser frustrationerne og mistilliden.

Følte mig som en uartig pige

I en perfekt verden kunne jeg såmænd bare gå hen til den pågældende muslimske mor og med blid mimik og åbent hjerte høre hende, hvorfor hun ikke kan dansk til husbehov efter at have boet her i 15 år – når hun nu har børn, der skal leve og klare sig i Danmark.

Eller spørge den somaliske far, hvorfor hans datter ikke må komme på overnatning eller til fødselsdag hjemme hos mine piger, når de nu har fået sådan et varmt venskab i skolen? Og helt lavpraktisk om jeg må sige ja, hvis hun spørger mig, om hun må tage tørklædet af og få badedragt på, når de leger vandkamp?

Måske ville jeg endda få et helt fair svar, måske ikke. Måske ville jeg lære noget nyt, måske ville det gøre nas, eller vi ville forbande hinanden ind i hver sit helvede – uanset hvad ville det usagte ikke bare stå der og glo mellem os.

Desværre var det ikke muligt – den somaliske far sagde nej tak til kaffeslabberas. Jeg og mine børn trykkede næsen mod ruden ind til en parallelverden, hvor vi ikke forstod sproget og ikke måtte komme ind.

Og der var ikke meget hjælp at hente ved skoleledelsen.

På et tidspunkt blev klassens forældre indkaldt til et vigtigt forældremøde pr. mail, pr. sms, ansigt til ansigt og efterfølgende med personligt telefonopkald til dem, der ikke havde reageret.

Under halvdelen mødte op. Nogle gik i pausen, en enkelt sov. De muslimske forældre sad ved ét bord, de danske ved et andet. Fædrene hilste ikke, medmindre man virkelig stak sit lyserøde fjæs helt ind i deres intimsfære.

Og sådan var det hver gang. Også i forhold til fødselsdage i klassen eller andre fællesarrangementer.

Bagefter ringede jeg til skolelederen for at snakke om, hvordan klassens forældre i højere grad kunne se det her med at skabe en god klasse som en fællesopgave.

Så tog jeg en dyb indånding og påpegede, at det manglende engagement hovedsageligt fandtes hos de muslimske forældre.

Der blev der helt stille.

Så fik jeg en lang monolog om, at jeg faktisk ikke vidste, om de forældre havde PTSD, og den slags ikke var nemt for alle.

Det vidste jeg godt. Også, at det kan være svært for mig at sætte mig i deres sted, sagde jeg. Men jeg havde stadigvæk svært ved at tro, at både mor og far til alle klassens børn led af PTSD i en grad, at de ikke kunne møde op til et to-timers forældremøde hvert halve år?

Svaret blev leveret på en måde, så jeg følte mig som sådan en uartig pige, der i kådhed havde givet min lillebror buksevand. Det var tydeligvis mig og min spørgelyst, der var hovedproblemet.

Og så gav jeg op.

Noget, der på én gang føles meget rigtigt og meget forkert, men modstanden var for overvældende. Jeg blev nødt til at vælge en skolegang for mine børn, hvor forældrene kan samarbejde og snakke om forskelligheder. Jeg lod mig kyse af dem, der ikke vil udfordres verbalt. Jeg holdt op med at spørge for ikke at fremstå som racist, holdt kæft og tog hverken den nødvendige diskussion med muslimerne eller med de politisk korrekte danskere, der finder det vigtigere ikke at såre eller fornærme end at tage hul på en nødvendig diskussion.

Det blev for svært at være god. Det blev for svært at tro på en fælles fremtid.

Det giver mig følelsen af, at jeg er med til at fore den offentlige debat med Rockwool, som til sidst vil klø så meget på så mange, at det hele eksploderer.

Det er følelsen af at have givet op på noget større end bare en skoleklasse.