Der er al mulig grund til at gå op i substansen i den aktuelle Støjberg-sag, og hvad lovbruddet har betydet for de unge mennesker, som den ulovlige tvangsadskillelse omhandler. Det er der mange journalister og politikere, der dygtigt undersøger, udfordrer og holder styr på. Tak for det.

Men vi bliver samtidig nødt til at huske på, at sagen er større end sagen i sig selv. Sagt på en anden måde: Det politiske Danmarks reaktion på sagen kan få stor betydning for, hvordan vores demokrati kommer til at udvikle sig.

Det helt grundlæggende spørgsmål, vi nu må stille os, er nemlig: Hvad bliver konsekvensen for demokratiet af i dag og i morgen, hvis et flertal i Folketinget vælger at se stort på lovbrud fra en minister?

Flertallets reaktion har begrænset sig til spin, der forsøger at flytte fokus fra lovbrud til barnebrud

Det er der meget, der tyder på vil ske, men jeg håber det ikke. Indtil videre har flertallets reaktion nemlig begrænset sig til træk på skuldrene over lovbrud. Flertallets reaktion har begrænset sig til spin, der forsøger at flytte fokus fra lovbrud til barnebrud. Flertallets reaktion var været magtfuldkommenhed for fuld udblæsning: »I kan råbe og skrige, som I vil, for vi har flertallet og vi ryster ikke på hånden«, synes rationalet at være.

Hvis det fortsætter sådan, så er det, at det bliver farligt for demokratiet. Så er det, at den politiske reaktion kan volde større og mere blivende skader på demokratiet, end lovbruddet i første omgang gjorde.

For der skal ikke meget til, før der bliver dannet præcedens i politik. Hvis Støjberg kan slippe fra det her, hvorfor skulle et andet flertal så fyre en minister, hvis han eller hun bryder loven i fremtiden? Hvis regeringspartierne og dets støtteparti kan se stort på retsstaten og de helt grundlæggende forvaltningsprincipper og slippe afsted med det, hvorfor skulle det så ikke bare kunne gentage sig efter et valg, hvor et andet flertal regerer?

Det er det, der virkelig er på spil. Det håber jeg, at vi alle husker på.

Det perspektiv har heldigvis bundfældet sig hos flere og flere borgerlige iagttagere og kommentatorer, måske med Jarl Cordua som det fremmeste eksempel, som virkeligt fortjener ros for at stå utvetydigt vagt om retsstaten.

Men hvis den alvor også er gået op for folketingsmedlemmerne og ledelserne i Venstre, i Konservative, i Liberal Alliance eller for den sags skyld i Dansk Folkeparti, så skjuler de det umanerlig godt – med Mette Abildgaard fra Konservative som en kærkommen undtagelse. Jeg håber, flere snart gør hende selskab. Det vil da være helt naturligt for alle politikere – uanset partifarve – at kræve svar og insistere på at blive klogere, når lovbrud har fundet sted.

Hvis Støjberg kan slippe fra det her, hvorfor skulle et andet flertal så fyre en minister, hvis han eller hun bryder loven i fremtiden?

I stedet fejer flertallet uden at blinke bekymringer om lovbrud til side for at bakke op om en af regeringens mest populære ministre – fordi hun er populær eller hvad? Borte er i hvert fald nysgerrigheden i forhold til hvad, der faktisk er op og ned i sagen og lige så pist borte er tilsyneladende ansvarsfølelsen over for den retsstat, som det er ens opgave at forsvare som folkevalgt.

Man siger, at vi har de politikere, vi fortjener. Dermed siger man vel også, at vi har det flertal, vi fortjener. Men jeg synes nu alligevel, at der i lyset af denne sag, men i øvrigt også andre tidligere sager, er brug for at give mindretallet større magt til at kontrollere flertallet. Så det ikke bare bliver flertalsdiktatur.

Derfor var vi fra Alternativets side (sammen med Enhedslisten) også foreslået, at et mindretal på 40 procent af Folketingets medlemmer skal kunne nedsætte en undersøgelseskommission, ligesom et mindretal også skal kunne sikre parlamentariske høringer, hvor embedsmænd også deltager.

Det skal selvfølgelig ikke betyde, at der bliver nedsat kommissioner om dit og dat, men det skal sikre, at flertallet ikke bare kører retsstaten over.

Som det er i dag, kan de danske ministre i forhold til mange af deres internationale kolleger slippe notorisk let fra ikke at være deres ansvar voksent

For som det er i dag, kan de danske ministre i forhold til mange af deres internationale kolleger slippe notorisk let fra ikke at være deres ansvar voksent. Der bliver givet 'næser' til ministre for både det ene og det andet, som i udlandet utvivlsomt ville betyde en ministers afgang, men som herhjemme er uden egentlige konsekvenser. Måske burde vi helt droppe traditionen med at give 'næser', når det mest af alt er en skinmanøvre, som ikke betyder noget? Den slags skal vi hele tiden overveje for at holde demokratiet i form.

Det er også derfor vi i vores 'Demokratipakke II' har foreslået ændringer i den lov, der bliver kaldt offentlighedsloven, men som rettelig burde kendes som mørklægningsloven. Der skal være et vist frirum i forvaltningen, men selvfølgelig skal det ikke være umuligt for medier og den øvrige offentlighed at få indsigt i, om loven er blevet brudt bevidst. Det er der meget, der tyder på, vi kunne få klarlagt i denne sag, hvis ikke det var for offentlighedsloven.