Egy évtizeddel ezelőtt megjelenő könyvében egy román politológus, a kilencvenes évek Romániáját vizsgálva a köztársaság hiányáról beszélt. A Republica absentă (A hiányzó köztársaság) című könyv gyönyörűen vezette végig az olvasót a kor politikáján, és bizonyította be, hogy az országban hiányzik az a politikai és társadalmi projekt, amely medret és irányt adna a közügyek irányításának. Románia képtelen volt köztársasággá, azaz a közjavak megtermelését és igazságos elosztását szolgáló entitássá válni, helyette a szelektív jogalkalmazás, valamint a kenőpénz (mint a közjavak elosztásának szervezőelve) jellemezték ezt a világot. Az állampolgárok közössége helyett az emberek, a népesség lakta ezt a vidéket.

A könyv megjelenése óta eltelt tíz év alatt a helyzet drasztikusan romlott. Ha hihetünk annak a diagnózisnak, amit a román újbaloldal egyik vezéralakja, Vasile Ernu állít fel, akkor mára nemcsak a köztársaság hiányáról, hanem az állam haláláról beszélhetünk. Ernu tézise szerint, amelyet több blogbejegyzésében és nemrég megjelent esszégyűjteményében, a Sînt om de stângában (Baloldali ember vagyok) is kifejt, Románia megszűnt államként létezni, ehelyett különböző magánérdekek tartják lélegeztetőgépen a már agyhalott államot, hogy vegetatív szerveit felhasználhassák transzplantáció céljából.

A sors iróniája, hogy a hiányzó köztársaságtól a halott államig tartó átmenetet épp az az ember példázza legjobban, akinek a Republica absentă c. kötetet köszönhetjük: Daniel Barbu politológusprofesszor, a Nemzeti Liberális Párt tagja és kulturális miniszter. Barbu egy személyben testesíti meg azt az agresszív, cinikus és gyáva politikustípust, akinek a román állam megszűntét “köszönhetjük”. A miniszter úr verespataki bányanyitással kapcsolatos tevékenysége már egy jó ideje ismeretes. A tárcavezető mellszélességgel támogatja a beruházást és tevékeny részt vállalt abban a folyamatban, amely során a román állam egy része előbb-utóbb egy nemzetközi magáncég szuverenitása alá kerül. Barbu 2004-es könyvében még kritizálta azt a módot, ahogyan a kilencvenes években az Iliescu-adminisztráció gyakorlatilag átengedte a Zsil-völgye fölötti szuverenitást az ottani bányászoknak, és egy évtizedig a román államnak szinte semmilyen befolyása nem volt a terület fölött, most mégis serényen ügyködik Verespatak ilyen irányú “privatizálásán”.

Ami nálam mégis kiverte a biztosítékot, az december 9-i nyilatkozata volt, miszerint Románia túl sokat (!!!) költ a HIV-fertőzés és az AIDS megfékezésere és kezelésére. Az erre fordított összeg túlzott, így a miniszter, elvégre mi nem vagyunk Dél-Afrika (!!!). So wrong on so many levels! Túllépve azon, hogy egy ez egyben lenézte és orientalizálta Dél-Afrikát, súlyosan megsértette a HIV/AIDS áldozatainak méltóságát, és ami talán a bürokratikus állam tisztségviselője számára a legnagyobb hiba: hazudott.

Sok dolgot mondhatunk el egy államról, a modernitás hajnalán például úgy tartották, hogy az állam célja önmagának fenntartása és növelése. Ez lenne a raison d’etat. A bürokratikus állam azt is észrevette, hogy a terület és a materiális gazdagság mellett a népesség jelenti a fennmaradás és gyarapodás zálogát, és ekképp az egészséges populáció a raison d’etat szerves részévé vált. Az egészséges populáció fenntartásához egyre fejlettebb és szofisztikáltabb anatomo-politikai és biopolitikai eszközöket (Michel Foucault) használ a kortárs állam.

Mindeközben Romániában egy miniszter pénzt vonna el attól az amúgy is alulfinanszírozott ágazattól, amely a modern kor egyik legveszélyesebb fertőző betegségét próbálja kordában tartani – azaz az állam szempontjából, az egészséges populáció célját szolgálja. Az egyén szempontjából, és számomra ez az igazán fontos, növeli a túlélés és egy decens élet leélésének az esélyeit. A HIV fejlett államokban ma már egészen jól kordában tartható, feltételezem, Romániában ennél azért szomorúbb a helyzet. Ám Barbu szerint még így is túl sokat költünk.

A pénzt ő átcsoportosítaná a kulturális tárcához, ahonnan majd az életbe lépő decentralizáció nyomán a helyi bárókhoz kerülhetne, ahonnan persze a pénznek nyoma vész. Ezzel is az állam halálán dolgozna a miniszter úr, az új decentralizáció ugyanis egy újabb szöget vert az uniform jogalkalmazás koporsójába. Romániában eddig is problémák voltak ezzel, az állam egyre képtelenebb saját normáit gyakorlatba ültetni saját területén. Emellett lépésről lépésre adja fel az egészséges populáció célkitűzését is. Anyagi gazdagságát, altalajkincseit épp magánérdekeknek játssza át, miközben a tiltakozó polgárokat a karhatalom (ld. Pungești) és a jogalkotás (ld. bányászati törvény) eszközeivel tolja be a magánérdek alá. Szóval a román állam mint olyan, bizony agyhalál állapotába került, vegetatív szerveit pedig előbb-utóbb széthordják. És eme “nagyszerű halál” fölött olyan nemes ceremóniamesterek vigyáznak, mint Daniel Barbu, akinek fáradozásait, remélem, feljegyzi az utókor.