Reede õhtul viskab president Kersti Kaljulaidil üle. „Peamine oht on paanikat ja hirmu külvav välisajakirjandus,“ nähvab Kaljulaid. Ta annab parajasti Ida-Virumaal Sirgala lähedal metsas improviseeritud pressikonverentsi. Käimas on traditsiooniline, peamiselt kaitseliitlasi hõlmav militaarvõistlus Utria dessant. Väljas on kottpime ja president ei näe – kaameratuled ju veel näos – küsijatest õieti midagi. Ta vastab tegelikult hästi, kohati pareminigi kui Ilves, kuid lõpuks, kui juba ei tea mitmendat korda päritakse ohtude järele, annab ta ajakirjanikele vastu.

Juba paar kuud on mütanud Eestis ­enne­näge­ma­tu hulk välisajakirjanikke. Neid ei huvita Skype, Eesti bränd ega e-riik. Nad käivad metsa vahel kaitseliitlasi otsimas, uudistavad kaitseväe harjutusi, pinnivad Tapal Ameerika sõdureid, küsitlevad Eesti poliitikuid. Nad otsivad sõda.

Tegu pole nurgataguste väljaannetega. Siin on CNN, CBS, Huffington Post, itaallased, prantslased, sakslased, austerlased, peamiselt televisioon, aga ka mõned kirjutava pressi esindajad. Kaitseliidu pressiesindaja Merle Norit tunnistab, et kõigiga ei jõua enam tegeleda, viimasel ajal on välispressi pöördumisi nii palju. Sama võivad rääkida teisedki riigiasutused, kellel kokkupuude julgeoleku, kaitse- ja välisvaldkonnaga. Samal ajal Tallinnas Eesti märki esitlev EAS annaks palju, et sama esinduslikku seltskonda kohale saada.

Keegi ei tule Eestisse fakte ega tõendeid otsima. Lood on kõigil juba peas valmis (loomulikult Eestist, Venemaast ja sõjast). Loogiline, sest keegi ei sõida maailma teise otsa ehku peale.

Välisajakirjanikke aga ei huvita Eesti märk. Täpsemalt öeldes on Eesti märk nende jaoks juba ammu valmis: sõda, Venemaa, sõda, Venemaa, oht, rünnak, piir, Narva, sõda, Venemaa, Putin, Trump, NATO jätab Eesti maha, sõda, Venemaa, sõda, Venemaa, sõda…

Käisin mõned päevad ringi koos välisajakirjanikega, et kuulda, mida nad mõtlevad, mida teavad, mida tahavad. Väljakooruv pilt on lihtne ja selge.

Keegi ei tule Eestisse fakte ega tõendeid otsima. Lood on kõigil juba peas valmis (loomulikult Eestist, Venemaast ja sõjast). Loogiline, sest keegi ei sõida maailma teise otsa ehku peale. Londoni, New Yorgi ja Pariisi toimetuse koosolekutel on teemad heaks kiidetud, raamatupidajad on eelarve üle vaadanud ja alles siis hakkab sõit Eesti poole pihta. Üks itaallasest teleajakirjanik tunnistab, et oli juba mitu kuud mõelnud teha midagi Balti riikidest, julgeolekust, Putinist ja Trumpist ning lõpuks suutnud toimetuse (mida krõbedam story, seda parem) ära veenda.

See, mida Eestist otsitakse, on sound bites – lühikesed, löövad, teravad ja konfliktsed fraasid. Näen ise kõrvalt, kuidas ühe suure telekanali reporter ja toimetaja Narva hotelli suitsunurgas oma päevatööd hindavad. Sellelt sain ühe sound bite’i, sellelt sain, noh, enam-vähem kaks ja see, sellelt ei saanud midagi.

President Kaljulaidi jutust meeldib ajakirjanikele lause „Lääne vastus Gruusia sõjale oli erakordselt nõrk“. See on hea sound bite. Kas ka presidendi ülejäänud juttu kasutatakse, ei tea. Kuigi kohal olnud eestlastele meeldis Kaljulaidi lühike hurjutus ajakirjanikele (pani need paniköörid paika), siis läänlastele tundus see parimal juhul weird või halvemal juhul jäi neile mulje järjekordsest vaba ajakirjandust vihkavast eks-sovetist.