Kui mujal maailmas õpivad pühapäevakoolis lapsed, siis Krasnojarskis täiskasvanud. Siberi eestlastega on ainult see häda, et nad võtavad kaua kartuleid.

Õpik leitud ja tunnid ette valmistatud, olin alguses väge ja missioonitunnet täis.

Kaks nädalat ootasin aga tühjas raamatukogus. Kolmandal nädalal uurisin seltsi esinaiselt, kus õpilased on. “Võtavad kartuleid,” pakkus ta. Neljandal nädalal polnud neid ikka kohal. “Kaua võtavad kuidagi,” arvasin. Aga eestlane pidavatki aeglane olema. Ka Siberis.

Ema vihikud targemad kui õpik

Palju leidub tudengeid, kelle vanaema-vanaisa oli eestlane. Austusest vanavanemate vastu tulevad nad peaaegu iga pühapäev kohale, et keelt õppida. Samuti aitavad nad seltsi esinaisel laulikuid kujundada või üritusi organiseerida. Tunnist võtavad osa lasteaiakasvatajad, kinnisvaramaakler, pensionärid, kellel alles ema käsitsi kirjutatud eesti luuletused, muusika- ja keeleõpetajad.

Pensionärid kipuvad tunnis enim vaidlema. Nende ema eelmisel sajandil kirjutatud varesejalad on tõele lähemal kui filoloogide tehtud õpikud. Väitlesime tunde: nemad nigelas eesti keeles ja mina samal tasemel vene keeles.

Naisõpilased olid usinad, aga liiga emotsionaalsed. Poole kursuse pealt mindi omavahel eri põhjustel tülli. Uurisin siis Nastjalt, miks ta tundi enam ei tule. Näitsik tõi põhjuseks, et tema emotsionaalseid vajadusi ei täideta ja ta soovib oma sisemist rahu hoida.

Kui karuohtu polnud, viisin õpilased kohalikku rahvusparki eestikeelseid puu- ja loomanimetusi õppima.

Kui uurisin õpilastelt, kuidas nad ennast määratlevad, vastasid nad, et on Siberi eestlased. Nad on eestlased, aga mitte päris. Nad räägivad vene keelt, kuna elavad Venemaal, aga ei ole venelased. Maarjamaa on kallis ja südames, aga kaugel. Venemaa on siin, avar ja lai, aga nad ei ole üksnes venelased. Nad on midagi vahepealset.

See on tingitud muidugi ajaloost ja riigist, kus nad elavad. Idanaabri juures ei saa ennastunustavalt sinimustvalgega lehvitada ega Venemaad tagaplaanile jätta: määravad ju selle riigi seadusandlus ja fondid nende tuleviku ja tegevuse võimalikkuse.

Aasta aega on Krasnojarski ooperi- ja balletiteatris pealavastajana töötanud Estonia kunagine peaprodutsent Neeme Kuningas. Teatrikoridoris tormavad kirglikud lauljad, taob trumme 80aastane dirigent ning jagab ja valitseb peakunstnik. Venemaa onupojapoliitika, värvikad tüpaažid ja aegunud asjaajamine nõuab Kuningalt karlssonilikku kannatlikkust: rahu, ainult rahu.

Paar kuud tagasi tõi ta lavale “Kaukaasia vangi”, mida polnud maailmas üle 100 aasta keegi lavastanud. Olin peaproovis ja vaatasin, kuidas iga detail pealavastajale ja -kunstnikule korda läks. Vahel kiputi keset lavavõitlust ja kurba aariat omavahel tülli minema. Vaesed valgustehnikud! Aga ei midagi isiklikku: kirg oma lapse ehk lavastuse vastu. Krasnojarski üldsus võttis lavateose vaimustusega vastu. Kuningas plaanib Siberisse kauemaks jääda, sest peab teatri järgmisele tasemele viimist suureks ja huvitavaks ülesandeks.

Rahvusvahelise tehase juht Artur Rahula tuli Siberisse oma juuri otsima, kuid sai siis huvitava pakkumise hakata võimsa kaatritehase juhiks. Alguses ei tahtnud venelased euroopalikust töötegemisest kuuldagi. Kui Rahula mõistis, et sealsetel töölistel on vaja peremeest, piitsa ja präänikut, läks asi paremaks.

Tema valvsa pilgu all tehakse ameeriklastele ja Euroopasse kõrgtasemel kaatreid. Alles hiljuti tehti üks Soome piirivalvele. Tehases on peameistri ametikohal Tõnu, kes sattus sinna juhuslikult. Kuulis raadiost Eesti õhtu reklaami, tuli kohale, kohtus Rahulaga. Kuna eestlane on hea töömees, otsustas Rahula Tõnu palgata. Nii Kuningas kui ka Rahula löövad kaasa Eesti seltsis.