După ce am postat materialul despre structura nelegitimă de putere, i-am dat un telefon încântătoarei mele soții. După un schimb de drăgălășenii – absolut obligatorii în circumstanțele date – m-a întrebat ce am vrut să spun în finalul materialului pe care tocmai îl citise. Dat fiind faptul că numărul de minute la care am dreptul este limitat, i-am spus că îi voi explica în următorul material. Ei îi voi explica ce am vrut să spun în acel final, iar vouă vă voi explica, pe larg, care-i faza cu minutele.

Despre elite

Pentru Gratzi

Într-o lucrare a marelui critic literar Eugen Simion, „Jurnal Parizian”, am citit o chestie care m-a marcat, pe la începutul tinereții mele. Era perioada în care încercam să înțeleg de ce nu sunt băgat în seamă de contemporanii mei, în ciuda inteligenței scăpărătoare, perfect etalate în barurile și „bombele” pe care le frecventam. Acolo erau locurile noastre de întâlnire, o adunătură de pierde-vară, fără un leu în buzunar, cerșind în dreapta și în stânga bani de o cafea, ocupam câte două sau trei mese (de le venea barmanilor să ne strângă de gât) și stăteam câte două-trei ore, făcând paradă de capacitatea noastră de a înțelege lumea în care trăim, de ideile noastre întru îndreptarea societății și de gagicile pe care le cuceriserăm (obiecte ale fantasmelor noastre erotice și care, în cele mai multe cazuri, nici nu auziseră de noi) cu o zi înainte. Îmi amintesc cu drag de toate inepțiile pe care le debitam pe atunci, cu un aer plin de importanță și cu un zâmbet subțire, a la Alain Delon.

Cel mai dur adversar al meu, la vremea aceea, era Gelu Teodorescu, actualul director al Bibliotecii Universității din Iași. Un tânăr superb, cu o statură atletică, cu un succes monstruos la femei. Îl uram cu toată ființa mea. Și nu eram singurul. Mă împrietenisem cu un tip de o inteligență cu adevărat strălucitoare, Vasile Șerban, zis „Piti”. Vă dați seama că, dincolo de alte afinități, cel mai tare ne apropiase, fără să ne mărturisim asta vreodată, sfânta și sănătoasa invidie pe care o simțeam la adresa celui care nu se mulțumise să fie doar un bărbat superb, ci mai era și inteligent și cu bursă de merit la facultatea de filozofie din Iași, facultate unde, până atunci, strălucise, ca un copil teribil al filozofiei românești, prietenul meu Piti.

În toate confruntările pe care le aveam, Piti era întotdeauna de partea mea, venind cu citate, enunțuri, concluzii ale unor mari gânditori ai zonei în care avea loc confruntarea. Teodorescu, care mai era și înfumurat pe deasupra, avea obiceiul să spună că eu fac afirmații tâmpite pe care Piti le fundamentează științific. În timpul unei dispute de acest gen, eu încercam să definesc inutilitatea culturii în producția de bunuri materiale, iar Piti, ca de obicei, îmi susținea poziția. Printre alte argumente, Teodorescu face trimitere și la „Jurnalul” lui Eugen Simion. Mi-a fost rușine să recunosc că nu îl citisem, așa că am încheiat discuția cu un seniorial „hai sictir cu Simion al tău”. M-am ridicat și am plecat glonț acasă, să citesc autorul pe care tocmai îl anihilasem ca argument cu acel seniorial „hai sictir”.

Acea carte a făcut parte dintr-o serie mai amplă de lecturi care mi-au determinat întreg universul interior. Ca să mă alint puțin în fața ta, iubito, mi-au determinat „devenirea întru ființă”. Nu chiar ca la Noica, dar pe aproape. „Turcii, un popor fără cultură, mătură azi străzile Europei”, spunea la un moment dat Eugen Simion în „Jurnal Parizian”. Atunci am înțeles cu adevărat importanța culturii, importanța elitelor în viața unui popor. De aceea, mulți ani mai târziu, am înființat instituția pe care am denumit-o „Premiul de Excelență în Cultură” și tot de aceea președintele acestei instituții a fost nimeni altul decât domnul Eugen Simion.

În acest context trebuie citit finalul despre care m-ai întrebat. Este o parabolă care vrea să mobilizeze elita românească la implicarea serioasă în treburile nației. În ultimii ani, la conducerea unor instituții precum SRI, SIE, MAI au fost puși politicieni. Aceștia sunt simpli „politruci”, pentru ei libertatea personală a devenit o noțiune supraevaluată, își permit să o ignore sau să o calce în picioare. De aceea avem nevoie de intelectuali, de elite care să pună lucrurile într-o axiologie clară.

Cînd am spus „Scriitor”, m-am referit la Augustin Buzura, un membru al elitei. Politrucul este George Maior, șeful SRI-ului și, „întâmplător”, ginerele lui Buzura. Am recurs la acest procedeu nu pentru a mă da deștept, ci pentru că promisesem că nu voi da nume decât după campania electorală.

Te pup, pa, pa și te mai sun.

Despre Pușcării,

Curs practic pentru începători

Voi începe acest subcapitolaș printr-o sugestie făcută tuturor politicienior României:

– Domnilor, investiți în pușcării, investiți în viitorul vostru!

După cum bine știți, o campanie electorală pentru Parlament va costa între 200 și 400 mii de euro. Banii aceștia îi luați de la diverși oameni de afaceri și îi restituiți prin contracte cu statul, contracte la niște prețuri uriașe, prețuri care cuprind plata datoriei (că doar nu veniți cu bani de acasă), profitul afaceristului și încă ceva în plus pentru voi. Așa că, mai devreme sau mai târziu, veți scrie alături de mine la celebra revistă a penitenciarului, „Mlădițele Jilavei”, sau alături de Copos, Voiculescu și alții la nu mai puțin celebra revistă a penitenciarului Rahova, „Înmugurim printre zăbrele”.

Sloganul „Nu vă fie frică, /Că Băsescu pică” este o amăgire, iar Ponta nu va da niciun decret de grațiere, nu-i șade nici în caracter, nici în interes. Vă voi explica după alegeri de ce spun asta.

Aceste lucruri fiind clarificate, hai să vă spun ce vă așteaptă aici și de ce v-am adresat îndemnul de mai sus.

Din telenovela de mare succes „Cu Gigi la Poarta Albă”, v-ați familiarizat cât de cât cu intrarea în instituție, cu dubele de transport deținuți și cu „Academia de fotbal Hagi”. Din această lectură vă veți familiariza cu penitenciarul Jilava. Voi încerca să fiu ghidul dvs. printre celule, deținuți și gardieni. Vă voi desluși practicile deținuților și ale gardienilor, tabuurile, trucurile și condițiile reale de detenție. Sper că, după ce veți ciți toate aceste lucruri, îmi veți înțelege demersul și veți face ceea ce trebuie pentru a ne simți cu toții aici ca o mare și fericită familie.

Lăsând ironiile pentru când ne vom întâlni, voi face la început o descriere a stabilimentului, apoi procedurile de încarcerare, apoi repartizarea pe celule. Voi continua cu un dicționar minimal al termenilor folosiți de către locatari, pentru o mai bună orientare în peisaj. Structura etnică, însoțită de mici incursiuni antropologice, va constitui un punct de reală atracție pentru voi și vă veți convinge că am devenit un adevărat Levi Strauss al pușcăriilor. Cât despre mâncare, voi încerca să mă ridic la nivelul unui Bogdan Teodorescu, pentru a vă convinge că merită să introduceți stabilimentul pe harta turismului gastronomic, evident, cu niște mici investiții în produse.

Tot cu niște mici investiții în tifon, apa de la Jilava ar putea fi îmbuteliată și vândută chiar și pe piața franceză, făcând Evian-ul să își ceară singur ieșirea de pe piață. De tifon este nevoie pentru a separa larvele de libelulă care curg la robinet odată cu apa.

Dar voi detaila despre toate acestea în următoarea postare. Vă las acum să vă ocupați de candidații voștri. Nu vreau ca perspectiva pe care v-am deschis-o să împieteze asupra performanțelor electorale. Doar trebuie să faceți rost de bani, nu? Altfel cum să ajungeți aici?