Îl sun pe dl. Nicolae Antonescu, profesorul de la Palatul Copiilor acuzat de discriminare. E dezamăgit că vreau să vorbim despre asta și nu despre activitatea de la Palat. Îmi spune că acuzațiile care se aduc sunt aberații și n-are ce să comenteze. Comentează, totuși. Spune că tot ce a făcut a fost să semnaleze furtul profesoarei de la Jilava și să-i ceară o investigație, firească, după părerea lui. Spune că elevii de la Matias au distrus gala de premiere a concursului de interpretare, la care au apărut în port tradițional rom și cu bannere de protest împotriva discriminării. După dl. Antonescu, el și ceilalți participanți au fost cei discriminați. „În mod abuziv, au distrus un eveniment. Totul a fost o invenție și au mers pe o premisă falsă cu totul. (...) Mi-e foarte silă de momentul ăla.”

„Păi, da, copiii de la Matias s-au dus de obraznici să-și strige durerea la gală”, spune Doinița Mihai, de la Asociație. „Care-i ăla, doamnă, care să se-ntoarcă de pomană? După ce-ai stat o zi întreagă cu emoții, să aștepți să-ți vină rândul să cânți, să pleci acasă, iar apoi - era ceasul 8:30 - de pe drum să te sune, să ne-ntoarcem.” Au fost amenințați atunci că vor fi dați pe mâna poliției, povestește aceasta.

Memoriul de protest față de situația de rasism de la Palatul Copiilor a fost depus pe 18 iulie. Cere ceva ce-ar trebui să se întâmple în România, dar nu e cazul. Cere, pe puncte, reluarea și actualizarea Ordinului 1529 împotriva discriminării, un plan național de combatere și prevenire a rasismului în școală, cu o metodologie de implementare și un sistem de monitorizare a implementării, plus o campanie națională anti-rasism. Fix când să-l depună Delia și colegii ei din societatea civilă romă, li s-a închis ușa în față. La propriu. Pe motiv de pauză de masă.

În ziua în care au depus, în cele din urmă, memoriul la minister, Delia și colegii săi activiști au stat de vorbă informal cu reprezentanții ministerului, despre rasismul din școlile românești. La masă cu ea, dar de partea cealaltă a baricadei, stătea profesorul Sarău – mentorul ei, colegul ei de catedră și omul alături de care a semnat cărți despre istoria și cultura romilor. Pe profesorul Sarău Delia l-a întrebat atunci dacă se dezice de ceva ce spusese cu ani în urmă: că, dac-ar putea, ar scoate cu seringa rasismul din capul profesorilor din pre-universitar. Nu s-a dezis. A confirmat că situația e extrem de gravă, mai ales în grădinițe și la clasele I-IV. „Învățătoarele și educatoarele fac din rasism o operă de artă. Habar n-au de interculturalitate. Nu fac la liceul pedagogic nimic despre diversitate, alteritate, nimic”, ar fi spus profesorul în timpul discuției din minister.

Soluția, la care-au ajuns împreună în discuția de la minister, pornește de la profesori. Dacă aceștia ar fi educați să aibă o atitudine mai puțin rasistă, elevii ar prelua-o ulterior. Delia se mai gândește și la o campanie anti-rasistă, în școli și în Palatele Copiilor din toată țara - spune că ar preda chiar ea, pe gratis, un curs de interculturalitate.

„Sunt lucruri care nu costă bani. Să vrem să facem. E chestiune de voință politică.”

Politica, însă, se lasă așteptată. Pe 9 septembrie, când m-am întâlnit a doua oară cu Delia Grigore, trecuseră mai bine de 30 de zile de la depunerea memoriilor la minister. Niciunul nu primise răspuns. Într-un fel sau altul, Delia se aștepta la asta. La întâlnirea informală din iulie, ministerul a spus că practic n-are ce să facă, până nu decide Consiliul Național de Combatere a Discriminării (CNCD) dacă a fost într-adevăr discriminare. Doinița Mihai, de la Asociația Matias, îmi spune că încă n-au depus plângere la CNCD împotriva prof. Antonescu. Au așteptat să treacă termenul legal de 90 de zile în care ar fi putut fi reclamat la Poliție presupusul furt de la Palatul Copiilor. La ora publicării materialului, plângerea la CNCD era în curs de depunere. Iar de la data depunerii, după cum Delia Grigore știe prea bine, mai e mult până departe. Până la un răspuns.

În 2015, organizația pe care o conduce Delia a depus o plângere la CNCD împotriva Radio Zu. După Ziua Limbii Romani din România, pe 16 iunie, recidiviștii Buzdugan și Morar au dat pe post o „poezie”. Poate fi în continuare ascultată online și e o mostră clară de black face audio. E citită în acel așa-zis accent rom, despre care Delia spune că n-are nicio legătură cu limba romani. Începe cu „Taves bahtalo, domnule Morar, și bine v-am ciordit.” Afirmă că în limba romani principalele cuvinte sunt „a fura” și „a ciordi”. A durat un an ca CNCD să decidă că emisiunea a fost jignitoare la adresa demnității romilor și să emită un avertisment pentru Radio Zu. Deliei i-a părut rău că nu s-a lăsat și cu amendă, „nu că amenda ar fi fost pentru trustul acela media mare lucru, mai mult de bani de semințe. E foarte mică. Însă, totuși simbolic au fost avertizați să nu mai facă așa.”

Simbolic. Când obosită, când furioasă, Delia își tot amintește că se poate și mai rău. În 2014, de Ziua Romilor, societatea civilă romă organizase la Palatul Suțu un eveniment cu participarea lui Constantin Bălăceanu Stolnici, care recunoscuse sclavia romilor în numele boierilor și își ceruse – simbolic – scuze. „Reportajul” difuzat de Național TV despre acțiunea respectivă se intitula „Țiganii se cred rrobi (sic)” și conținea imagini cu florărese dansând, de la un cu totul alt eveniment. Petiția depusă atunci la CNCD n-a primit niciodată răspuns.

Nici petiția depusă la Ministerul Muncii pe 16 mai anul acesta, de Ziua Rezistenței Romilor, n-a primit niciun răspuns. Mai multe organizații au cerut atunci pensii pentru supraviețuitorii romi ai Holocaustului. Deși legea 189/2000 le-ar acorda acest drept, peste jumătate dintre puținii supraviețuitori rămași în viață nu primesc pensie. Există cazuri, îmi explică Delia, în care, în aceeași familie, fratele primește pensie, dar sora, deportată odată cu el, nu. Mai sunt doar vreo 200 de supraviețuitori rămași în viață, iar la vârsta de peste 80 de ani pe care o au cei mai mulți dintre ei, se sting.

„Nu se răspunde la petiții, la memorii, la scrisori, la nimic, din partea instituțiilor publice. Ăsta e stadiul în care ne aflăm la ora actuală. E greu, ce să zic”, oftează activista.

De cele mai multe ori, după ce oftează, Delia se înfurie. Când vorbim de CNCD, își amintește de cazul lui Mihai Neacșu, directorul Centrului Național de Cultură a Romilor, dat afară de la Therme împreună cu familia. CNCD-ul a amendat atunci compania pentru discriminare, iar de curând Curtea de Apel București a decis că etnicii romi discriminați trebuie să primească daune morale în valoare de 30.000 de lei. Dar Delia Grigore știe că măsurile astea punctuale nu rezolvă nici pe departe problema de fond. Pe de-o parte, școala nu le-a explicat românilor că astfel de inițiative „civilizatoare”, de excludere a romilor din spații private, sunt rasiste. Dar nici mass media n-au ajutat. „[Românii] au rămas așa, după părerea lor, cum cred ei. Au văzut la televizor clanurile țigănești, care ne-au umplut țara și ne-au nenorocit...”

Reprezentarea romilor în mass media continuă să fie o problemă. Un caz recent, care-a stârnit reacții negative puternice, e cel al articolului publicat (și șters între timp) de Adevărul, cu titlul „Zece super-bancuri despre țigani. Reacția romului când, după război, găsește acasă cinci copii în loc de trei". Pe lista de instrumente anti-rasism care nu funcționează în România, Delia pune și Legea Audiovizualului. Lipsa unui cod deontologic puternic, pe care mass media comerciale chiar să-l respecte, împreună cu o înțelegere proastă a libertății de exprimare duc la instigare la ură. Pe Delia o deranjează în mod special generalizările. „Cine-s, dom’ne, «țiganii»? Sunt și eu, se referă și la mine? «Clanurile țigănești»? Nu există! Discuți despre «romul Gheorghiță din satul X». Nu «romii»! Și nici identificarea etnică n-ar trebui să existe, pentru că trezește ură. Nu auzi niciodată «românul cutare a omorât pe cineva».”

Posturile publice de radio și televiziune, zice Delia, „se abțin. Sunt destul de politically correct.” Dar, față de alte țări din regiune, nu fac nici ele prea multe pentru romi. În Serbia și Macedonia, de exemplu, unde nu există secție de romani la Universitate, romii au la dispoziție o televiziune și un post de radio integral în romani, plătite din bani publici. În România există doar câteva emisiuni despre romi la televiziunea publică, iar, până de curând, erau vorbite preponderent în limba română.

„Poate e mai bine să ai televiziune decât secție de romani. Televiziunea vorbește poporului”, spune Delia, și adaugă că în România „parcă s-a pus căruța în fața boilor”. Da, există, secția de limba romani la Universitate, dar se adresează, până la urmă, la un nivel înalt, unui segment restrâns de populație. „Și devine din ce în ce mai inutilă.” Simbolică. La facultate se predă limba romani literară, cu o scriere standard, adoptată în 1990 la Varșovia de Congresul Internațional al Romilor. Paradoxal sau nu, vorbitorii nativi de romani din România o contestă vehement.

Dacă te duci să stai de vorbă cu un rom, „pe teren”, spune Delia, o să auzi altă limbă decât ce predă ea. Vorbitorii nativi folosesc dialecte proprii și nu recunosc limba literară. Îi spun „limba lu’ Sarău” sau „a lui Curtiade” – lingvistul rom din Albania și de la Institutul de Studii Orientale din Paris, care-a propus scrierea standard în anii ‘90. La rândul ei, Delia spune că dialectele nu mai sunt limba romani, ci un hibrid plin de „românisme”. „Limba romani din păcate s-a pierdut. Nu e vina oamenilor – bine c-au păstrat-o și-atât.”

Cât Delia îmi predă o scurtă lecție de romani, în cameră intră artistul rom Viorel Curt – la fix ca profesoara să-și demonstreze ipoteza: limba literară trebuie adaptată la nevoile oamenilor. În România, pentru „timp” majoritatea romilor folosesc „timpo” sau „vreamia”, împrumuturi din limba română. Există, însă, în romani, vechiul cuvântul „vaht”. Viorel o ascultă mirat și dă din cap: nu-l știe, deși e rom spoitor și vorbitor nativ. El folosește „timpo”. QED, zice Delia. „Vaht” apare în manuale alături de celelalte variante, însă e un cuvânt străin pentru nativi. „«L-a inventat Sarău! Ia uitați-vă, mă! De unde să vorbesc eu așa?»”

„E dureros și pare straniu ca un vorbitor nativ să nu știe cuvinte în propria sa limbă”, zice Delia, dar e lesne de-nțeles de ce. Dincolo de marginalizarea sistemică, romii nu au un stat național care să impună o limbă standard, așa cum face Ungaria cu etnicii maghiari din România. Așa că tot ce ajunge la oameni ca standard centralizat, național și internațional, e suspect. Și e vina mișcării romilor, zice Delia – și se auto-include. „N-am reușit să facem nimic pentru a face puntea între partea științifică, care pare artificială și complet în afara realității, și limba vorbită de oameni. Așa cum e ea, cu multe românisme. Nu-mi place, vreau s-o îmbunătățim – doar că momentan e o ruptură totală, o prăpastie între științe și vorbitorii cărora ar trebui să le mulțumim că au păstrat limba, așa cum au păstrat-o ei.”

Oamenilor nu doar că nu li s-a mulțumit, dar nici nu li s-a explicat vreodată ce-i cu limba standard, literară. „De ce e importantă? De ce altfel decât limba lui de-acasă? De ce ne trebuie o scriere standard? De ce nu scriem cum auzim, ca-n română?” Critică mișcarea romă pentru lipsa de dialog și interes față de propria limbă. Își face intens auto-critica, pentru că, după munca de pionierat a profesorului Sarău, n-a ridicat standardele în predarea romani. Dar e convinsă că orice vorbitor, cu carte sau nu, ar putea să înțeleagă că limba romani e frumoasă. Că poate să vorbească o limbă proprie, fără atâtea cuvinte românești. Și vrea să construiască împreună cu oamenii o limbă pe care s-o înțeleagă, care să le placă și pe care s-o asimileze. „Să fie a noastră.”