Distribuie un comentariu semnat de Teodor Tiță în Gândul

Alt subiect interesant e abandonul fără condiții al lui Bernie Sanders în cursa pentru alegerea următorului președinte al Americii. Bătrânul progresist Sanders a reușit cumva să capteze imaginația tinerilor într-un efort pe cât de surprinzător pe atât de necesar. Sanders e fața decentă a populismului, dacă vreți, și avea la dispoziție mijloacele de a deraia definitiv campania doamnei Clinton. A ales loialitatea și răul mai mic, așa cum se întâmplă uneori în politică.

Ar mai fi fost câte ceva de scris despre coșul de gunoi al politicii românești (da, despre UNPR vorbesc) care locuiește acum în corpul nefericitului partid-zombie fondat de Traian Băsescu. Aici s-ar fi putut face niște calcule reci, s-ar fi putut vorbi despre un soi de pragmatism al mizeriei și, eventual, despre cum partidele românești aproape fac mișto de propriul electorat.

Ar mai fi fost și alte subiecte. Poate despre educație – procentele de la Bac sugerează că idiocrația vine și va trebui să ne împăcăm cu asta. Poate despre infrastructură informatică, această vacă care fată viței veșnic incompatibili. Sau, poate, despre revoltele din închisori unde mujicii suferă iar boierii ies pentru că întotdeauna se găsește câte un suflet de sclav care să le scrie cărțile. Era să spun „binecuvânteze”, ptiu, ferească Arhitectul.

Oricare dintre subiectele astea e bun. Dar ce rost are să te ocupi de detalii care țin oarecum de viața normală și presupun că îți păstrezi optimismul când afli că în județul Argeș (aproape de centrul geografic al României, niște domni țin copii în lanțuri. Îi ademenesc, îi răpesc, îi muncesc după cum îi taie capul, probabil cu buna știință a vecinilor despre care nu m-ar mira să aflu că le sunt uneori și clienți pentru produsul „muncă ieftină de sclav”

Din știrea Mediafax:

„Potrivit procurorilor, modalitățile de constrângere exercitate de către suspecți constau în amenințări repetate și regulate și lovituri aplicate victimelor în mod repetat cu palmele, pumnii, picioarele, biciul, persoanele vătămate fiind aduse în stare de aservire și lipsire de libertate în condițiile în care acestea erau supravegheate permanent de către membrii grupurilor”.

Bici. De opt ani de zile.

Opt ani.

Luați-vă un moment de pauză pentru ca informația aia să se așeze bine. Gândiți-vă la copilăria voastră sau priviți-vă propriii copii. Ce s-a întâmplat în opt ani?

Sălbăticia descrisă prin comunicatele DIICOT anulează orice urmă de toleranță sau explicație rațională. E intolerabil numai gândul. Nu am să glosez suplimentar în legătură cu soarta acelor amărâți aruncați în viață pentru a fi chinuiți de niște brute.

Dar mă tot întreb cum a fost posibil ca toate lucrurile astea să se întâmple atâta vreme. Ceva e grav în neregulă cu România dacă un lagăr din coșmarurile unui scriitor de utopii funcționează așa de multă vreme și nu observă nimeni.

Pe nesimțite, din dicționarele noastre au dispărut cuvinte. Empatie, milă, solidaritate, umanitate. Toate-s duse și în urma lor rămâne doar o beznă născătoare de monștri.