Articolul ”Russian Money Suspected Behind Fracking Protests”, semnat de Andrew Higgins, și apărut în ediția online a cotidianul The New York Times din 30 noiembrie 2014, a stârnit ceva vâlvă în România, fiind preluat de o mare parte a presei mainstream de la noi. Am amânat o reacție la această mizerie pentru că eram curios să aflu dacă e vorba de o grave erori de documentare (să nu-și închipuie cineva că reporterii și corespondenții The New York Times or fi cu toții niște laureați Pulitzer) sau o poziție asumată a ziarului. Pentru a mă dumiri, le-am scris celor de la The New York Times și am așteptat răspunsul. Ce le-am semnalat?

În primul rând, lipsa de credibilitate a surselor alese, cu atât mai mult cu cât fiecare dintre acestea recunoaște că NU are nicio probă în susținerea afirmațiilor pe care le fac (cu italic sunt fragmente din ce le-am semnalat celor de la NYT) – n.a.).

Credibilitatea surselor

Pentru a susține ipoteza conform căreia Rusia și Gazprom ar susține opoziția civică din România împotriva fracturării hidraulice a gazelor de șist sunt citate declarațiile mai multor persoane, îndeosebi politicieni, care recunosc că nu pot proba afirmațiile făcute. Este cel puțin ciudată o afirmație în acest sens făcută de către George Maior, directorul SRI. Dacă șeful celui mai mare serviciu secret din România nu este în stare să probeze afirmațiile făcute, cât de credibilă poate fi declarația sa? În fapt, George Maior este cunoscut încă din perioada în care era senator de Alba ca susținător al industriilor extractive, presa românească relatând despre participarea sa la acțiunile de lobby ale companiei Gabriel Resources, care intenționează să deschidă în România, la Roșia Montană, cea mai mare exploatare de aur din Europa. La fel ca și în cazul exploatării gazelor de șist, proiectul de la Roșia Montană a întâmpinat o uriașă opoziție civică, zeci de mii de persoane – inclusiv cele care se opun și fracking-ului – solicitând toamna trecută, în stradă, stoparea acestuia. Tot fără vreo probă, George Maior a etichetat zecile de mii de protestatari ca fiind ”anarhiști” sau ”eco-teroriști”.

Într-o situație asemănătoare se află și Iulian Iancu, președintele Comisiei de Industrii a Camerei Deputaților, cunoscut ca susținător al proiectului de la Roșia Montană și al exploatării prin fracturare hidraulică a gazelor de șist. Anul trecut, Iulian Iancu a fost nominalizat ca șef al Comisiei Speciale a Parlamentului pentru Roșia Montană, dar coaliția politică majoritară parlamentară a fost obligată să-l retragă în urma opoziției civice manifestate tocmai din cauza lipsei lui de credibilitate.

Atât George Maior, cât și Iulian Iancu au fost, în ultimii ani, promotorii unor mesaje similare, conform cărora opoziția civică din România ar fi susținută oneros de statul maghiar, de Rusia sau de către George Soros, fără a proba însă niciodată asemenea afirmații, deși, prin funcțiile publice pe care le dețin ar fi putut avea acces la astfel de dovezi și, dacă ar fi fost reale, ar fi avut obligația să le facă publice.

Citarea doamnei Ana-Maria Cernea este cel puțin hilară. În România, Ana-Maria Cernea este o ilustră necunoscută, ”grupul politic conservator” al cărei lider susține The New York Times că ar fi, este doar un grup de blogeri de orientare neo-liberală, cu o vizibilitate publică nesemnificativă și fără nicio relevanță în politică. Sunt curios ce altă calitate (alta decât cea inexistentă menționată în articol) o recomandă pe Ana-Maria Cernea ca sursă avizată mai mult decât orice altă persoană care bârfește la un colț de bloc cu prietenele.

Dacă problema de credibilitate a surselor poate fi considerată o chestiune subiectivă, negarea (ignorarea) faptelor în articolul celor de la The New York Times este fără echivoc.

Negarea faptelor

Cea mai gravă eroare de documentare a articolului în discuție este negarea faptelor. Astfel, se afirmă că opoziția civică s-ar manifesta doar față de proiectele Chevron (aflate în Estul României), nu și față de cele ale Gazprom, prin subsidiara sârbă NIȘ, care are interese în zona de Vest. Această afirmație, asumată de către The New York Times, contrazice atât logica, cât și faptele. Din punct de vedere logic, interzicerea fracking-ului în România, solicitată de o parte importantă a societății civile, s-ar aplica tuturor companiilor, așadar, și Gazprom-ului. Pe lângă aceasta, în Vestul României, pe teritoriul mai multor județe (Bihor, Timiș și Arad) unde subsidiarele și subcontractorii Gazprom desfășoară activități de prospecțiuni există o opoziție extrem de puternică față de fracturarea hidraulică. În ultimii doi ani, au avut loc zeci de acțiuni de protest la Oradea – Băile Felix (județul Bihor), în Arad sau în localități din județul Timiș. Pe 6 aprilie 2014, în orașul Arad au protestat peste 2.000 de persoane venite din comunele și localitățile din județ. Pe 14 septembrie 2014, la Dudești Vechi (județul Timiș), au participat la proteste aproape toți membrii localității (!), un alt protest fiind organizat două săptămâni mai târziu în localitatea învecinată Cenad. Este important de menționat că primele proteste din zona Oradea – Băile Felix (județul Bihor), unde are interese Gazprom, au avut loc în februarie 2013, cu mai bine de jumătate de an înaintea protestelor de la Pungești, unde are interese Chevron, la care se face referire în articolul din The New York Times.

În aceste condiții, afirmațiile din articolul publicat de The New York Times (”None of this has stopped Gazprom from looking for shale gas and oil itself. Its Serbian subsidiary, Nis, is now exploring prospects in western Romania near the border with Serbia. Unlike the Chevron project at the other end of the country, however, the Gazprom effort has stirred no mass protests.”), sfidează pur și simplu realitatea.

În susținerea celor afirmate, le-am oferit celor de la The New York Times link-uri către relatări din mai multe surse (TVR 1, Mediafax, România Curată, fotografii și înregistrări video pe Youtube).

Răspunsul celor de la The New York Times:

Greetings,

Thanks for writing. After discussing your email with an editor on the International desk and the reporter himself, we stand by the facts as reported from both eastern and western Romania.

Best,

Louis Lucero II, Assistant to the Senior Editor for Standards, The New York Times

Așadar, The New York Times ”susține faptele așa cum au fost ele relatate pentru Estul și Vestul României”. Mult mai importantă decât prezentarea faptelor în sine (protestele cu mii de participanți împotriva fracking-ului în zonele cu interese Gazprom) sunt ”faptele așa cum au fost relatate”. Fără a le găsi cea mai mică scuză celor de la The New York Times, mult mai lipsită de responsabilitate e preluarea masivă a articolului, fără niciun comentariu critic, de către presa autohtonă. Presă care știa (sau ar fi avut obligația să știe) și cât de credibile sunt personajele citate de jurnalistul american, și, mai ales, cât de numeroase și de puternice au fost protestele din Vestul României împotriva fracking-ului. Simpla multiplicare a unor minciuni apărute în The New York Times (fără a semnala lacunele grave de documentare) nu reprezintă un demers jurnalistic.

În urmă cu ceva ani (prin 2007 dacă îmi amintesc corect), pe Youtube era extrem de vizionat un mini-documentar care analiza ce se va întâmpla cu The New York Times în confruntarea cu apariția și dezvoltarea surselor alternative de informare din online. Scenariul analiștilor consultați era că The New York Times va pierde bătălia pe internet și-și va încheia istoria ca un ziar tipărit de nișă. Argumentul principal era legat de faptul că presa tradițională nu va face față conținutului gratuit generat de utilizatorii internetului. În realitate, falimentul presei mainstrean (iar The New York Times este un etalon) va veni nu de la faptul că există (va exista) prea mult conținut gratuit, ci de la faptul că online-ul oferă posibilități mult mai mari de verificare a informațiilor din surse alternative și de multiplicare a acestora din urmă în situații de criză. O mizerie precum cea recentă, în care The New York Times alege să susțină faptele ”așa cum a fost relatate” în contradicție cu faptele care pot fi verificate din multe alte surse online, poate fi mult mai ușor sancționată astăzi comparativ cu zece ani în urmă.

În România avem deja două exemple majore despre modul în care minciunile susținute și difuzate masiv de presa mainstream sunt contracarate eficient în online, datorită rețelelor sociale. S-a întâmplat toamna trecută, în timpul protestelor cu Roșia Montană, și s-a întâmplat în urmă cu o lună, în timpul campaniei prezidențiale. Concluzia e destul de clară: sau presa mainstream va învăța să fie onestă sau nu va mai fi.

***

P.S.: Ca și coincidențe, mizeria din The New York Times s-a nimerit să vină la pachet cu ”lista lui Dughin” (altă aberație multiplicată instant și necritic în primă fază de presa mainstream autohtonă), taman înaintea vizitei președintelui ales Klaus Iohannis în SUA. Nu sunt adeptul teoriilor conspiraționiste, dar nici nu mai sunt într-atât de inocent atunci când e vorba de mecanisme de lobby. Nu cred în coincidențe. Mă bazez pe ele.