I morgon rivs den omtalade kåkstaden i Högdalen utanför Stockholm. Beslutet har åtföljts av en intressant tystnad. Visst förekommer det kritik i sociala medier, men de högljudda protesterna har uteblivit.

Tystnaden speglar den vånda som omgärdar denna fråga. Att tillåta framväxten av kåkstäder är en utveckling som de flesta ryggar inför. Samtidigt är det uppenbart för var och en att tiggare inte har några pengar att ordna ett lagligt boende för. Och skulle Sverige som enda EU-land förse den fria rörligheten med långtgående sociala rättigheter skulle den "sociala turism" som vissa har varnat för bli verklighet.

Följaktligen våndas vi i tysthet. Språket har klätts i en kliniskt ren dräkt. Det rör sig om "avhysningar" som Kronofogden har fattat beslut om. Det låter ju inte så farligt eller hur?

Kontrasten är stor mot hur det har låtit när Frankrike har genomfört motsvarande rivningar av illegala läger; bara i fjol rörde det sig om 165 rivna kåkstäder. Då har det i stället talats om "tvångsvräkningar" och mötts av en skur av fördömanden.

Våra rivningar är nödvändiga, de franska omänskliga. Våra motiv är ädla, de franska lumpna.

Trots att många europeiska länder och städer brottas med samma sociala problematik visar vi inget som helst intresse för hur andra hanterar frågan.

De snabba fördömandena är mer regel än undantag när vi svenskar betraktar omvärlden. När schweizarna nyligen röstade för att begränsa den fria rörligheten anklagades landet genast för att "ta strid för sin etniskt rena dockhusidyll" (Dagens Arena 11/2).

Det var tveklöst ett djupt olyckligt folkomröstningsbeslut med stora spridningsrisker. Den fria rörligheten är EU-projektets och EES-avtalets själva blodomlopp. Men stereotypen om ett etniskt rent gökursland stämmer dåligt överens med verkligheten.

Över en miljon EU-medborgare bor och arbetar i Schweiz och landet tar emot dubbelt så många asylsökande som EU-snittet. Och som Eric Erfors påpekade i en krönika i veckan finns det ju gott om svenska politiker som vill kasta grus i den fria rörligheten för att skydda blågula jobb.

Schweizarna är alltså fullblodsrasister medan vi svenskar bara värnar schyssta villkor.

Ett annat aktuellt exempel är den skärpta abortlagen i Norge. De bakåtsträvande norrmännen går nu i armkrok med den spanska regeringen i en backlash mot kvinnors rättigheter runtom i Europa, har man förstått av debatten under de senaste veckorna.

"Över hela Europa växer abortmotståndet. I Norge är sexuella övergrepp inte längre orsak till sen abort", skrev exempelvis Aftonbladet på ledarplats nyligen (24/1).

Vad gäller då saken? Jo, Norge har valt att lagfästa den praxis som råder både där och i Sverige att inte tillåta aborter efter 22 graviditetsveckor om inte moderns liv är i fara eller fostret är livsodugligt. Utvecklingen har drivits fram av barnmorskor som slagit larm om fall där sent aborterade foster levde efter födseln.

Norrmännen förnekar alltså våldtagna kvinnor rätten till fri abort medan vi svenskar bara värnar de livsdugliga fostren. Så behändigt.

Den här nedlåtande synen på omvärlden går igen på många områden. Sverige är en rationell och moralisk stormakt medan andra länder är förtappade i olika grad. Vi har inget att lära; vi har redan nått det högsta upplysningsstadiet.

Måhända kan vi tänka oss att titta närmare på det tyska lärlingssystemet och den finska skolan. Men där någonstans tar nyfikenheten slut.

Det stämmer förvisso att Sverige är ett sällsynt framgångsrikt land. Vi är ett föregångsland både i ekonomiskt och socialt hänseende. Sveriges moraliska pretentioner är också något att vara stolt över snarare än häckla.

Men självrättfärdighet är sällan en bra grund för att utvecklas, vare sig på det personliga planet eller det nationella. Länge var åtminstone den svenska högern genuint nyfiken på omvärlden. Men det har försvunnit med de Nya Moderaterna.

Sverige har blivit "Föregångslandet" och Europa en mörk fondtapet för att ge kontur åt de egna framgångarna.

Risken är att Sverige stagnerar av denna mätta självgodhet och provinsialism. Nyfikenhet är motorn i all utveckling. Hur löser andra problem? Hur ser omvärlden på oss? Vad är extremt här? Vilka blinda fläckar har vi?

Det finns tusen saker att titta närmare på för den som vill lära: hur ser den tyska erfarenheten av lågavlönade "mini-jobs" ut?

Hur fungerar hyresmarknaden i andra länder? Kan vi kopiera Vancouvers recept för att minimera bilismen i storstäderna?

Hur hanterar våra nordiska grannländer vinstintresset inom välfärden och utvecklingen av så kallade tilläggstjänster?

Men vi har fullt upp med att förfasa oss över en ding ding omvärld.