Rosenbad inget för feigirs

Feigir. Det var ordet den konservative bildningsgiganten Stig Strömholm använde om borgerligheten i en omdebatterad artikel i Timbros tidning Smedjan för sådär ett kvartssekel sedan. Feigir är det fornnordiska ordet för feg. Bara apropå att kortspelet om Rosenbad ju har börjat på allvar.

Detta är en ledare som uttrycker Smålandspostens politiska linje: för kristna värderingar, konservativ ideologi i förening med liberal idétradition samt för näringsfrihetens och äganderättens bevarande. Tidningens politiska etikett är moderat.

Foto: Henrik Montgomery/TT

Det mesta som behöver sägas om den så kallade Alliansens våndor inför att överta makten med Sverigedemokraterna som parlamentariska orostiftare är redan sagt. De inom vänstern och den vänsterliberala borgerligheten som reser ragg enbart vid tanken är sådana som redan har bestämt sig, och många andra borgerliga har å sin sida också bestämt sig - för att politik skall bedömas efter resultat och inte efter vem man samtalar med. Man noterar också att den här ”vem” företräder över en miljon väljare.

Ändå lyser ett väsentligt perspektiv med sin frånvaro. Det är en felaktigt uppfattad fråga som hänger som ett Damoklessvärd i luften ovanför borgerlighetens fyra partier. Frågan är inte vad som blir priset för att ta stöd från Sverigedemokraterna, frågan är vad priset är för att avstå från att göra det.

Borgerliga debattörer tenderar att ensidigt stöta och blöta hur pass ont kan det komma att göra. Vänstern har ju satsat all retorisk kraft på att göra det så smärtsamt som möjligt. Mot detta vill man väga hur pass starkt den faktiskt genomförda borgerliga politiken kommer väcka bifall i det offentliga medvetandet? Starkt nog för att våga pröva?

Men en valsituation uppställd på det sättet förbiser förstås att vänstern kommer att blåsa i trettiotalshornet alldeles oavsett vilka välgörande reformer en sådan regering kommer att rulla ut över landet.

Vad som borde ligga närmare till hands att förhålla sig till är förstås den del av opinionen som inte är politiskt inmålad i ett hörn utan borgerligt eller åtminstone öppet sinnad, och är vuxen nog att inse vari politikens realiteter består.

Hur reagerar denna grupp om de borgerliga partierna vägrar att ta makten för att vänstern har förklarat att de inte får? Det är i ett sådant skeende den riktiga politiska kostnaden döljer sig. Och den kostnaden är större än alternativet. För vad innebär väl ett sådant beslut annat än att man sätter upp handlingsramar även för framtiden?

Läxan efter Decemberöverenskommelsen borde ännu svida i skinnet. Hur mycket i förtroendekapital förlorade man efter det? Det handlar om en enorm skuld som breda väljargrupper fortfarande vägrar efterskänka. Och då skall man sätta decemberöverenskommelsen i perspektiv av att vara ett mindre dramatiskt beslut än vad en walk over efter valet 2018 skulle bara. Decemberöverenskommelsen våndor varade i år. Hur länge skulle svekdebatten vara efter ett frivilligt förlorat tillfälle nu under de kommande veckorna.

Vad som gör situationen än mer frustrerande är att det inte ens finns en förväntan på att samtal med Sverigedemokraterna nödvändigtvis måste ge resultat. Ett sådant villkor vore ju att helt överlämna spiran åt dessa och det påstår ingen att man skall göra. Men att man tvingar dem att visa korten, prövar deras ståndpunkter och politiska vilja, det är ett måste för trovärdigheten. Om sedan Sverigedemokraternas hållning visar sig vara av det slaget att det inte är lönt att fortsätta, om det är resultatlöst och vi tvingas till extraval, då har det ändå varit frågan om ett agerande som i respektfulla ordalag kan skrivas in i hävderna. Men det är en annan sak än att direkt sätta sig i opposition med näsan i vädret.

Centern och Liberalerna kan lösgöra sig från detta med en skruvad form av heder i behåll. För de har ändå mot all rim och reson förklarat att de inte tänker närma sig Sverigedemokraterna oavsett valresultat. Utfästelserna har saknat logik och verklighetsförankring men har ändå gjorts, och folk har med vett och vilja röstat på dem.

Så för sakens skull, och för att ett sådant scenario hur som helst är starkare utkristalliserat nu än förut, så låt oss i ett nästa tankeled skilja ut högern ur borgerligheten, alltså Moderaterna och Kristdemokraterna. Det är Ulf Kristersson väl unt att för historieskrivningens skull vill dra med sig alla fyra partier i parlamentariska avhyvlingsrundor tills bara hans eget parti och Kristdemokraterna återstår i spel. Men skall han sedan löpa linan ut går det inte att komma ifrån Sverigedemokraterna. Så är det bara.

I fredags kom för övrigt en opinionsundersökning som visade att sjuttiosex procent av moderata sympatisörer vill se samarbete med Sverigedemokraterna där det finns samsyn, åttionio procent av kristdemokraterna – och faktiskt femtiotre procent av liberalerna. Björklund är i minoritet. Att många på partikanslierna ändå skruvar sig inför det här är symptomatiskt. Man är räddare för vänsterns dom än de egna sympatisörernas.

Den socialdemokratiske debattören och statsvetaren Stig-Björn Ljunggren konstaterar i Aftonbladet (26/9) kallt och korrekt att manegen är krattad för en ny politisk epok. Moderaterna skulle kunna bita huvudet av skammen och placera Socialdemokraterna i opposition för lång tid framåt. Men:

”Många socialdemokrater ryser av obehag inför detta scenario. Men konstaterar samtidigt med ett leende att borgerligheten som tur är saknar tillräckligt med mod för att ta chansen.

Borgerligheten är helt enkelt en samling med krukor.”