Det är eftermiddag på universitetsbiblioteket i Cambridge, en nittonhundratalsbrutal tegelkoloss krönt av ett 48 meter högt torn som studenterna gärna liknar vid ”Sagan om ringens” Mordor. Korridorerna är mattlagda, det enda som hörs i läsesalarna är fläktens susande och bokmalens långsamma tuggande, och de som vill samtala förflyttar sig lydigt till tesalongen (dit man för övrigt får ta med sig sina böcker). Här finns inga problem med stök och bråk. Kanske att någon gammal professor snubblar till över sina högar av Kant och Schopenhauer ibland. Den så kallade “tysthetsnormen” både bejakas och försvaras.

Men detta är alltså University of Cambridge, ett anrikt elituniversitet dit bara ett begränsat antal människor har tillträde. De flesta studenter, skolungdomar, kvällskursdeltagare och komvuxelever är hänvisade till kommunala bibliotek. Det är dessa som varit föremål för en debatt sedan Paulina Neudings krönika om oroligheter och våld på Hässelby bibliotek publicerades i SvD för ett par veckor sedan. Svensk biblioteksförenings ordförande Niclas Lindberg svarade genom att ifrågasätta “tysthetsnormen” på biblioteken och “försvara allas rätt att vistas” där – även om de slåss, röker och skriker. Detta sker under den sociala rättvisan, jämlikheten och toleransens flagg, vilket förefaller minst sagt absurt. Det är ju just de som saknar en tyst, harmonisk och studievänlig hemmiljö som blir lidande. De som kommer till biblioteket för lugn och ro att läsa, tänka, bilda sig.