Detta inlägg är författat av Nicklas Håkansson och Elin Naurin

****

Politiska ledare har i alla tider svurit att uppfylla löften till folket. I utgrävningar av Pompeji har arkeologerna hittat valslogans på husväggarna. Någon av dem lär lova billigare bröd, någon annan gratis bastu. Vallöftenas tidlösa karaktär fångas i statsvetenskapliga teorier. Förenklat sägs att eftersom politiker eftersträvar makt (”seek office”) medan väljare eftersträvar politik (”seek policy”), så behövs vallöften som informationsbitar i kommunikationer mellan väljare och valda. Vad statsvetenskapen inte har talat så mycket om är dock att incitamenten till att ge vallöften har förändrats under senare år. I vår artikel Promising ever more: An empirical account of Swedish parties’ pledge making during 20 years i tidskriften Party Politics pekar vi på tre trender i dagens demokratiska samhällen som visar på att partiernas löftesgivande faktiskt ökar. Vi använder oss av Sverige som exempel och identifierar alla svenska riksdagspartiers vallöften givna i valmanifest mellan 1991 och 2010. Slutsatsen är att löftesgivandet har tredubblats sedan 1991.

Den första trenden vi pekar på är det som forskarna brukar kalla väljarnas ”ökade rörlighet”. Dagens väljare är mindre trogna sitt parti jämfört med tidigare. De byter parti oftare, de bestämmer sig närmare inpå valet, splittrar sin röst mellan olika typer av val, identifierar sig i lägre grad med ett parti och är mer sällan medlemmar i ett parti. Valrörelserna, där löftena alltså ges, har därför fått ökad betydelse. Partierna behöver dessutom vända sig till fler och mer individualistiska väljare. Det räcker inte med att attrahera stora grupper så som ”arbetare”, ”bönder” eller ”låginkomsttagare” och det räcker inte att förlita sig på att väljare röstar av vana på ett och samma parti. Väljarna måste antas vara intresserade av olika saker, och fler sakfrågeområden behöver täckas.

Den andra samhällstrenden är professionaliseringen och marknadsinriktningen av politiken. Partier organiseras allt mer som professionella organisationer med ett budskap som ska ”nå” väljarna. Typiska delar av denna utveckling är att partier arbetar med PR-firmor och att man lånar idéer från kommersiell marknadsföring.

Den tredje samhällstrenden är den så kallade medialiseringen av politiken. Det är allmänt vedertaget inom statsvetenskap och inom medie- och kommunikationsvetenskap att samhällets aktörer i allt större utsträckning anpassar sitt beteende efter hur de tror att massmedier skall bete sig. När det gäller de politiska partierna så handlar det om att de till exempel anpassar sina budskap efter vad de tror får uppmärksamhet i medier.

En vanlig konsekvens av såväl medialisering som professionalisering som ofta rapporteras i forskningen är att det politiska sakinnehållet över huvud taget kommer i skymundan i medierna och personifiering, spelorientering och liknande blir följden. Det har vi ingen anledning att betvivla. Vi tror dock att även vallöftena passar väl in i en annan sida av medielogiken: mediernas krav på enkla och konkreta budskap, kombinerat med den granskande journalistikens intresse för ansvarsutkrävande. Vallöften passar bättre in på sådana krav än mer allmänt hålla ideologiska diskussioner. När ett budskap skall ”ut” är det en fördel att det är tydligt formulerat och enkelt att följa upp. Dessutom har vallöftena fått en roll i de mediehändelser som valrörelserna byggs upp kring: Vallöften ”släpps” i samband med kampanjstarter, sommartal och andra inslag som ges stort medialt utrymme. Lägg därtill att valmanifesten allt oftare ger uttryck för ett ”fördragstänkande” gentemot medborgarna som får ta ställning till ett ”Kontrakt för Sverige” med ett stort antal punkter i form av löften, ja då har vi ett recept på en ökad emfas på vallöften i partiernas kampanjer.

I figuren nedan illustreras hur många vallöften som den svenska väljaren har haft att förhålla sig till om hon/han vill sätta sig in i samtliga vallöften inför riksdagsval. Inför valen 1991 och 1994 hade den svenska väljaren 371 och 326 löften att välja mellan. I 2010 års val var samma siffra 1195.

I tabellen nedan visar vi hur utvecklingen av löftesgivande såg ut mellan 1991 och 2010 när siffrorna ges per valmanifest (antalet partier har ju ökat under perioden).

(Definitionen av begreppet vallöften hittar du här i tidigare inlägg på Politologerna).

I 1991- och 1994års val gav partierna i genomsnitt 46 löften i sina valmanifest. Mellan 1998 och 2010 var det genomsnittliga antalet löften per manifest 72 (1998), 104 (2002), 120 (2006) och 149 (2010). Genomsnittet har alltså tredubblats mellan 1994 och 2010. Trenden syns i samtliga partier. Socialdemokraterna, till exempel, ökade sitt givande av löften från 21 stycken i 1991-års valmanifest till 165 i 2010-års rödgröna manifest.

I artikeln diskuterar vi huruvida löftena ges på viktiga områden och om de utlovar faktisk förändring. Vår slutsats är att så är fallet. Det ökade löftesgivandet har lett till ökat antal konkreta och viktiga sakfrågeförslag. Ökningen verkar inte heller ha inneburit att allt fler lättuppfyllda löften ges (om att till exempel bevara status quo eller att utreda saker). Tvärtom innebär en klar majoritet av löftena att partierna åtar sig att förändra något.

Och så var det frågan om 2014 – hur såg det då ut i den nyss avklarade valrörelsen? Det mesta av analysarbetet återstår, men ett rekord vågar vi redan nu rapportera. Bortåt 1800 löften landar årets löftesskörd på. Då har vi fått med Fi som inte ingick i vårt material för tidigare år. Men ökningen är ändå rejäl. Ser vi till genomsnittet per parti har vi (med ett preliminärt genomsnitt) ökat från 149 till 200 bara från 2010.