Jag har snart åkt månen tur och retur.

Gamla Bettan har klarat biffen utan större problem. Några slitdelar, några kamremmar och ett par avgassystem ligger utspridda i rymden bakom oss tillsammans med diverse överblivet rymdskrot och uttjänta satelliter.

Avståndet till månen varierar ganska mycket eftersom omloppsbanan inte är regelbunden; som kortast är det drygt 360 000 kilometer. Vi tog den korta vägen för att spara bensin och landade på månen för några år sedan.

Vi stannade en liten stund, mest för att beundra den fantastiska utsikten, ni vet när jordklotet stiger upp över månens horisont. En sagolik, blåskimrande vattenplanet, omsluten av en biosfär tunn som ett äppelskal, en skör hinna av jord, vatten och luft där livet slog rot för ungefär 3,8 miljarder år sedan.

Det är rätt förunderligt egentligen. Hur livet fick fäste, hur de första skogarna kom för sisådär 370 miljoner år sedan, och hur evolutionen sedan knallade på tills homo sapiens gjorde entré för ungefär 200 000 år sedan och så småningom blev högmodig nog att utropa sig själv till skapelsens krona.

Och vi beter oss verkligen så. Vi lever som forna tiders kungar och drottningar, i en lyx och ett överflöd som naturen och den fattiga delen av världens befolkning får betala priset för. Och vi är aldrig nöjda med det vi har; det finns ju alltid något bättre, snyggare, trendigare – och mer miljövänligt.

Greenwashing, att utmåla en miljöfarlig verksamhet som miljövänlig, har blivit vardagsmat i klimatfrågans kölvatten. Bilindustrin går i bräschen, hetare än någonsin, för man kan alltid köpa sig ett rent samvete i form av en laddhybrid eller en elbil.

Noll utsläpp, kan det bli bättre?

Själv är jag förundrad över att man kan tillverka bilar som är så enkla och hållbara som gamla Bettan. Bilar som kan köras hela vägen till månen och tillbaka, som är billiga i drift och alltid håller sig under gränsvärdet för utsläpp.

Under alla år jag kört med gamla Bettan – och det börjar bli rätt många nu – har miljoner sinom miljoner nya bilar kommit och gått. Varje år pumpas otaliga modeller ut på marknaden, alla med lite fler finesser, lite mer finelektronik, lite bättre prestanda, lite snyggare design. Det verkar inte finnas någon hejd på tillverkarnas fantasirikedom.

Körupplevelsen verkar vara särskilt viktig; i extremt påkostade reklamfilmer glider lyxigt glänsande bilar fram bland höghusen, på vackert slingrande landsvägar eller i snöiga fjällandskap. Coola, välartikulerade mansröster berättar om den underbara körupplevelsen, de förträffliga egenskaperna, den tysta motorn, den häftiga inredningen.

Det är reklam som anspelar på makt, styrka, framgång, status, pengar och lycka. Det är bilpornografi på hög nivå – och på köpet en lista på alla punkter som måste bockas av innan man blir en högsta klassens medborgare.

Gamla Bettan är förstås en upplevelse i sig. Köregenskaperna sitter mer hos föraren än i bilen, farthållaren sitter i foten och trafiksäkerheten mellan öronen, vilket en hel del nybilsförare tycks ha glömt bort när de susar förbi i 130 på vägar täckta av blankis.

Själv hyllar jag tillräckligheten. Min 23-åriga rostfläckade skönhet är tillräckligt driftsäker, snabb, bekväm och billig för mina behov. Om vi skulle råka ut för en krock sitter jag förvisso sämre till än många andra, men det får man ta med i beräkningen.

"Är det inte dags att byta ut den där miljöboven snart? Vad drar det där gamla skrället? Du ska väl inte kosta på fler reparationer på den där?"

De negativa kommentarerna om gamla Bettan har varit otaliga. Men nu har de faktiskt börjat tystna. Forskare har på allvar börjat intressera för den övergripande bilden av bilen – och föga överraskande visar det sig att nya bilar inte alls behöver vara mer miljövänliga än gamla.

Särskilt inte gamla långmilare som Bettan.

Enligt Mike Berners-Lee, ledande expert på koldioxidutsläpp och forskare vid Lancaster University, kan en ny elbil ha släppt ut mer koldioxid än en gammal bensinbil redan innan den börjat rulla. I en artikel i Teknikens Värld tar man upp en jämförelse mellan en tio år gammal Volvo, som i snitt släpper ut 317 gram koldioxid per kilometer, och en splitter ny elbil.

Det visar sig att greenwashing och noll utsläpp är ren och skär lögn. På fem år, eller 6000 mil, skulle Volvon släppa ut 19 ton koldioxid. Tillverkningen av en ny elbil, i exemplet en Volkswagen e-Golf, har släppt ut 23,4 ton koldioxid redan innan den börjat rulla.

Den globala fordonsindustrin är förklaringen; komplexa tillverkningsprocesser som involverar allt från gruvbranschen till dataindustrin, giftstinna nätverk av varor och tjänster som löper kors och tvärs över planeten och blir mer och mer omfattande ju mer avancerade bilarna blir; drivmedelsproduktionen inte att förglömma. Modellerna ändras ständigt, fjolårets reservdelar passar inte årets bil.

Med miljöbilen köper vi gröna drömmar. Effekten är den motsatta.

Vi behöver utan tvivel ny grön, långlivad teknologi, men hos bilindustrin – som hos många andra – är miljön inte det egentliga incitamentet. Den övergripande motivationen är att med alla upptänkliga medel maximera vinsten och försäljningen av nybilar – köp den nya, bättre, uppdaterade versionen!

Katja Tasala Gradin på KTH forskar på produkters totala klimatpåverkan. Hon är en av flera forskare som hävdar att det ur ett miljöperspektiv är bättre att köra en gammal bil än en ny. I en intervju på SVT säger hon:

"Om man bara jämför användningsperioden är det bättre med en bränslesnålare bil, men om man tittar på hela livscykelperspektivet, vilket man borde göra, är det bättre att använda den gamla bilen en längre tid".

Ändå subventioneras miljöbilar och supermiljöbilar med statliga skattemedel. Ändå pratas det gång på gång om att den gamla bilparken måste fasas ut. Ändå pratas det om kilometerskatt och andra avgifter som inte minst skulle innebära ett dråpslag för landsbygden.

Hur vore det att begränsa bilanvändningen i innerstäderna i stället? Eller införa dyra stadstullar för den som prompt måste köra i city? Kanske skulle man kunna införa en nyttoklausul som gynnar företag och privatpersoner som verkligen behöver bil i vardagen? Att införa regelverk med nivåskillnader mellan stad och land står högt på önskelistan, inte bara när det gäller fordonstrafiken.

Eller satsa på fler funktionella lokalsamhällen, en utveckling av inlandets och landsbygdens hemmanäringar, där vi kan göra oss långt mer oberoende av till exempel mat och energi och minska behovet av långa och många transporter.

Skulle då världen må bättre om alla körde omkring i gamla långlivade bilar? Ja, faktiskt pekar forskningen i den riktningen. I alla händelser är det bättre att köpa saker som är riktigt, riktigt hållbara – och behålla dem så länge det går, oavsett om det rör sig om ett par skor, ett köksbord eller en bil. Slit- och slängsamhället är en betydande del i den miljökatastrof som tornar upp sig vid horisonten.

Tills dess brummar Bettan trofast fram, slitvargen som blivit som en gammal vän. Jorden upptar snart hela synfältet, vi har nästan kört 55 000 mil nu och kan snart gå in för landning.

Hemma igen kan jag andas ut i vetskapen om att en gammal smutsig bil nog ändå är bättre än en ren ny lögn.

* * *

Fler krönikor av Katarina Östholm:

Skyll inte på landsbygden - Stockholm har sysslat med bypolitik sedan ordet uppfanns

"En så nedlåtande karikatyr av landsbygden speglar människoförakt av värsta sort"

Landsbygden är ett demokratiskt haveri

Den som lever i Stockholm kanske inte är bäst lämpad att ta beslut om glesbygd

Här är listan som kan rädda landsbygden

Dags att sluta med storstadsromantiken