Visserligen går det uppseendeväckande bra för C i opinionsmätningarna drygt ett år före riksdagsvalet, precis som det gjorde för Miljöpartiet före valet år 2014. Men framgången bygger på en illusion där Centerpartiet medvetet för väljarna bakom ljuset och väljarna medvetet låter sig föras bakom ljuset.

Annie Lööf ska ha beröm för sin principfasthet, en bristvara i dagens politiska landskap där otydlighet premieras eftersom det antas kunna locka alla sorters väljare. En kortsiktigt mycket framgångsrik strategi, fråga bara de Nya moderaterna vars sensationella, nuvarande fall bara kan jämföras med deras tidigare, lika sensationella, uppgång. När i princip vartenda parti, på bägge sidor om blockgränsen, intagit radikalt nya positioner efter valet i jämförelse med före, framstår Annie Lööf, liksom Jonas Sjöstedt (V) och Jimmie Åkesson (SD), som ett under av orubblighet. Sådant ingjuter respekt, oavsett hur rätt eller fel den enskilde politikern har i sak.

Annie Lööf har ett problem som Sjöstedt och Åkesson saknar: förväntningar. Eftersom det är svårt att seriöst förvänta sig något av ytterlighetspartier som V och SD har mycket få seriösa förväntningar på dem. Dessa partier uppfyller andra syften och har därmed också en annan funktion i den demokratiska uppsättningen. Centern däremot försöker framställa sig som ett seriöst, progressivt alternativ för väljare från vänster till höger - precis som Miljöpartiet en gång gjorde.

Men verkligheten kom till slut ikapp MP som valde att sitta kvar i en regering vars mål blev att lägga Sverige på EU:s miniminivå i migrationspolitiken. En politik som också genomförts, med MP:s goda minne. Den socialdemokrati som Centern sneglar på som möjlig samarbetspartner efter nästa val är alltså den som genomfört denna historiska förändring, i vissas ögon (däribland många besvikna m-väljare som nu utvandrar till C) inhuman försämring, av svensk invandringspolitik.

För Centerns del utkristalliseras därigenom två stora problem, eller utmaningar som det heter på politiska. För det första kommer det i längden inte att gå att ge sken av att regeringsfrågan inte är ett dilemma och att Alliansen kommer att få egen majoritet. Väljarna har rätt att få veta om en röst på Lööf är en röst på Löfven. Om Centerns siffror står sig i valet eller om Centern rentav går om Moderaterna, som i sin tur står fast vid att man (om inget block får egen majoritet) på något sätt ska ta stöd från SD för att överta makten (vilket C vägrar), återstår bara alternativet att Löfven sitter kvar som statsminister i ytterligare fyra år - i evig tacksamhetsskuld till Centern som därigenom splittrat Alliansen.

Centerns andra problem handlar om att man, precis som MP, låtsas som att det inte existerar en motsättning mellan stor migration och generös välfärd. Eller snarare att man inte öppet säger att man vill dekonstruera den generella välfärden för att kunna ha öppnare gränser, en ståndpunkt som man givetvis kan förfäkta. Problemet är således inte åsikten i sig utan att man förtiger premissen för det önskade resultatet. Detta eftersom man vet att man aldrig skulle kunna locka alla de röster som man nu vinner om man talade klarspråk.

Det är med andra ord ett högt spel som Centern kastat sig in i, ett spel som inte enbart riskerar att splittra Alliansen utan som i förlängningen kan leda till att partiet tvingas göra väljarna besvikna. Priset för besvikelsen kommer förr eller senare, fråga bara moderatledaren Anna Kinberg Batra.