Mikko Nykänen etsi monen nuoren tavoin kesätöitä. Sattuma puuttui peliin, ja Mikko päätyi kahden päivän koulutuksen jälkeen töihin Pelson vankilaan takaisin kotikonnuille.

Isän ja pienen pojan kalareissulla pojan huomio kiinnittyy joukkoon harmaapaitaisia lenkkeilijöitä.

– Ne ovat vankeja, isä toteaa.

Mystinen vankila Pelson Lohilammen läheisyydessä herättää pojan mielenkiinnon, mutta jää silti lopulta vain yhdeksi lapsuuden muistoksi. Tuosta hetkestä on nyt viitisentoista vuotta.

Toukokuussa 2014 tuo muisto konkretisoitui Mikko Nykäselle todeksi.

– Lainaapa hei poika puhelinta! Pystytkö tuomaan huumeita?

Pelson vangit testaavat uutta lapsenkasvoista kesävartijaa, tuota Lohilammen poikaa.

19-vuotias keltanokka piti kuitenkin kasvonsa peruslukemilla.

Pää edellä kylmään veteen

Mikko oli kolme vuotta sitten yksi monista nuorista, jotka etsivät kuumeisesti kesätöitä. Nuori mies oli tottunut työntekoon, olihan hän jo 15-vuotiaana muuttanut opiskelujen perässä pois kotoa Vaalasta äidin kaurapuurojen luota.

– Mietin alussa, että enhän minä voisi koskaan olla vankilassa töissä, Mikko sanoo. Yle

Palvelinasentajaksi valmistunut nuorukainen oli leikannut kesäisin nurmikoita ja työskennellyt puhelinmyyntifirmassa. Rahaa elämiseen oli saatava, eikä uusia kesätöitä tahtonut löytyä mistään.

– Meidän bändin kitaristi vinkkasi kesävartijan työstä Pelson vankilassa. Näistä työpaikoista ei puhuta julkisesti. Ne eivät ole julkisessa haussa.

Heittäytyminen ei ollut vieras juttu Mikolle. Ulospäinsuuntautunut poika halusi tehdä työtä nimenomaan kasvotusten.

Mikko sai vihdoin töitä. Mielessä pyöri paljon kysymyksiä. Otetaankohan minua siellä tosissaan?

Vahvoista ennakkoluuloista huolimatta Nykänen ajatteli, että miksi ei.

”Enhän minä voisi koskaan olla vankilassa töissä”

Mutta nehän ovat kaikki pahoja ihmisiä, tuhoon tuomittuja, Nykänen ajatteli. Jenkkisarjojen vaikutusta ei voida sivuuttaa. Epävarmuus oli vahvasti läsnä.

– Mietin alussa, että enhän minä voisi koskaan olla vankilassa töissä.

Ei siellä kuitenkaan mitään oransseja haalareita ollut. Nuoren ja naiivin miehen ennakkoluulot maalailivat epätodellista kuvaa.

Täysin uusi tilanne sai vielä uuden vivahteen, kun Mikko suostui kuvattavaksi Panu Suurosen Kesävartija-dokumenttiin. Kamerat olivat läsnä jatkuvasti.

Jos olisin heti alkanut meuhkaamaan ja esittämään, niin ei minua olisi kukaan tosissaan ottanut. Mikko Nykänen

– Se tietysti leimasi minua ensimmäisestä päivästä lähtien. Ei pelkästään vankien, vaan myös henkilökunnan toimesta. He miettivät varmaan, että mikä se tämä kaveri on.

Mikko ymmärsi pian, että vankien joukossa pärjää parhaiten olemalla oma itsensä. Terve järki ohjasi tuoreen kesävartijan toimintaa.

– Jos olisin heti alkanut meuhkaamaan ja esittämään, niin ei minua olisi kukaan tosissaan ottanut. Ihmisiä hekin ovat. Monet vangit odottavat kesävartijoita. Se on heille hauskaa viihdettä.

Mikko ei ollut omien sanojensa mukaan kyyninen tai tuomitseva. Hän kertoo, kuinka hän kykeni näkemään vangit pintaa syvemmältä. Silti tietämättömyys korosti työn alussa ennakkoluuloja.

”Ei mitään ydinfysiikkaa, vaan ihmiskohtaamista”

Uusi ihmisläheinen vartijan rooli sopi Mikolle.

– Se oli oikeastaan enemmän ohjaajan lähityötä. Ennen oli hyvä, kun edes sai puhua vangille. Nyt pohdimme yhdessä tulevaisuutta mahdollisuuksia yhteiskunnassa, vaikka hän olisi jo menettänyt toivon, Mikko kertoo.

Mikko huomasi, että monella vangilla asiat olivat menneet pieleen pienestä pitäen. Surulliset ihmiskohtalot herättivät kesävartijassa harmitusta.

– Välillä teki mieli sanoa, että nyt kasvat aikuiseksi, Mikko kertoo kiihkeällä äänensävyllä.

Vangit kertoivat Mikolle tarinoita lapsuudesta tähän hetkeen. Luottamus piti ansaita.

– Ei se ollut mitään ydinfysiikkaa, vaan ihmiskohtaamista.

Nyt pohdimme yhdessä tulevaisuutta mahdollisuuksia yhteiskunnassa. Mikko Nykänen

– Seuraavana päivänä heistä näki, että he olivat helpottuneempia, kun saivat purkaa taakkaansa.

Eräs vanki oli selvästi allapäin. Hän istui yksin ruokalassa vailla juttukaveria. Työryhmässä selvisi myöhemmin, että hänkin on musiikkimiehiä.

Musiikki yhdisti vangin ja kesävartijan vankilan soittohuoneessa, kun he soittivat vangin omaa laulua. Mies kertoi tarinansa tuon kappaleen avulla.

Kuuntelija ei ollut sosiaalityöntekijä, ei ohjaaja, vaan 19-vuotias kesävartija. Ihminen kohdattiin ihmisenä.

– Tuomari tuomitsee, ja vankilassa alkaa kuntouttava työ. Siellä ei enää tuomita.

Monet vangit odottavat kesävartijoita. Se on heille hauskaa viihdettä

Henkistä kasvua

Kesävartija-dokumentti ei Nykäsen mukaan kerro vankilamaailmasta saati vartijan työstä. Se on epävarman ja ennakkoluuloisen nuoren miehen kasvutarina uudessa työympäristössä.

Kolmen kuukauden kesätyö sytytti miehessä kipinän. Lähihoitajan suuntautumisvaihtoehdoksi muodostui mielenterveys- ja päihdetyö. Tämän jälkeen Mikko on työskennellyt uusien Pelson töiden lisäksi Oulun vankilassa sekä mielenterveyshoitajana psykiatrisissa sairaaloissa.

Ennen Pelsoa tehdyt kesätyöt olivat olleet Mikko Nykäselle, 22 sitä kuuluisaa pakkopullaa, mutta omillaan asuvana rahalle oli tarvetta.

– Eivät ne työt olleet nuorison suosiossa, mutta oli vain pakko asennoitua oikein.

Nykänen löysi kutsumuksensa sattumalta. Piti vain olla aktiivinen. Se kannatti.