– Današnja teritorija Sandžaka je stoljećima bila sastavni i neodvojivi, u nekim stvarima i bazični, dio bosanske države, bilo da je riječ o srednjem vijeku ili periodu kada je Bosna bila osmanska provincija (sandžak/ejalet/vilajet). Osim što je krajem 19. stoljeća modificiran historijski, tradicionalni naziv države Bosne u Bosnu i Hercegovinu, odluke Berlinskog kongresa su značile i početak političkog i teritorijalnog odvajanja Sandžaka od Bosne, a taj proces je dovršen Balkanskim ratovima. Mirom u Bukureštu 1913. godine otišlo se korak dalje u podjeli Sandžaka, kada je njegov južni dio ustupljen Crnoj Gori. To je dovelo do novog vala iseljavanja muslimana s tog područja. Posljedice navedenog procesa se osjećaju i danas u mnogim aspektima. Jedan od najupečatljivijih je onaj da savremene generacije u Bosni i Hercegovini malo znaju i malo su svjesne činjenice o historijskoj poziciji Sandžaka u odnosu na Bosnu, čak je viša svijest o tome prisutna u samom Sandžaku. Zbog toga postoji i dalje čudan narativ o bosansko-sandžakim vezama pa čak i među samim Bošnjacima (muslimanima) koji danas žive u dvije nezavisne države. Ipak, ima i drugačijih primjera, a to se najviše osjetilo tokom rata 1992-1995. godine kada su mnoge osobe sandžačkog porijekla pokazale visoku svijest o važnosti očuvanja države Bosne i Hercegovine.

– Berlinski kongres predstavlja diplomatski skup sa možda najdalekosežnijim posljedicama po modernu povijest čovječanstva, imajući u vidu da je predstavljao svojevrstan uvod u kraj nadnacionalnih, multietničkih i multikulturnih velikih državnih organizacija i zajednica, carstava, imperija kakve su svijetom vladale sve do kraja Prvog svjetskog rata. Sve što će kasnije nastati, bilo je bitno drugačije u odnosu na stari svijet. Kongres je bio uvod i u nove zaplete, poput Balkanskih ratova i Prvog svjetskog rata. To je vrijeme kada konačno „nacionalno“ postaje paradigma za sve buduće političke odnose u svijetu. Na kongresu su tadašnje velike sile (Njemačka, Austro-Ugarska, Rusija, Francuska, Velika Britanija, Italija i Osmanska država) iscrtale novu kartu svijeta, a Balkansko poluostrvo je postalo jedno od ključnih tačaka sporenja među velikima. Za neke narode na Balkanu, svakako, su odluke s kongresa izazvale veliko „slavlje“ (Srbija, Crna Gora, Rumunija su proširile teritoriju i dobile nezavisnost, Bugari su dobili kneževinu), dok su za druge, prvenstveno muslimane, iste te odluke značile početak (ili nastavak) golgote, stradanja, iseljavanja i neizvjesne budućnosti. Međutim, s treće strane bilo je i „sreće u nesreći“, gledajući s ove tačke danas. Naprimjer, da Bosnu i Hercegovinu nije okupirala Austro-Ugarska, koja je donijela kakav-takav pravni sistem, pitanje je kakvu bi sudbinu imali bosanski muslimani, imajući u vidu gorku sudbinu muslimana Srbije, Crne Gore, Makedonije, Bugarske, Grčke i drugih dijelova Balkana.