Între 12 şi 27 iunie, Institutul de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc (IICCMER) şi Fundaţia Konrad Adenauer propun bucureştenilor un exerciţiu de memorie asupra evenimentelor din 13-15 iunie 1990. Pasajul Universităţii va deveni pentru două săptămâni un loc al memoriei contestate, printr-o expoziţie intitulată Constatare la faţa locului, care îşi propune să adune mărturii, imagini şi semne de întrebare asupra României mineriadelor. V-am prezentat ieri o parte din poveştile cutremurătoare pe care le veţi descoperi acolo. Revin azi cu mărturii ale victimelor, cu relatări la persoana I:



Victoria Moţoc, 20 ani, studentă

“(…) La patru şi jumătate spre cinci dimineaţa stăteam cu Mihai şi mai fumam o ţigară uitându-ne pe geam spre Piaţă. Brusc, jandarmii dispuşi în dispozitiv în jurul Universităţii şi Arhitecturii s-au retras şi au apărut camioane pline de mineri. Priveam pe geam la ei fără cea mai mică spaimă. Din gura de metrou a ieşit un tânăr care cred că se ducea la lucru. Era cinci dimineaţa. Au sărit pe el. Bâtele se ridicau şi coboarau. Minerii erau ca într-o grămadă de rugby. Când s-au retras, tânărul, desfigurat şi fără suflare, avea o cămaşă în întregime roşie de sânge. Mi-a venit să vomit. Unul dintre mineri a luat corpul fără vlagă al acelui bărbat şi l-a îndesat cu capul într-un coş de gunoi.

Mihai m-a luat de mână şi mi-a spus: ”Să ne ascundem”. Am alergat năucă pe scările Facultăţii de Geologie. Am ajuns într-un amfiteatru. Eram eu, Mihai, o fată şi încă un băiat. Băieţii au spart partea laterală a amfiteatrului şi am intrat practic sub podea. Am pus lemnele la loc şi am aşteptat. Ce? Nu ştiu. Nu-mi mai aduc aminte decât că era întuneric, stăteam cu nasul în praf şi tremuram. Toate simţurile erau anesteziate. Trăiam doar pentru că auzeam. Auzeam strigătele minerilor, înjurăturile, ţipetele de durere ale celor bătuţi, o portavoce care cerea o salvare pentru Marian Munteanu.

De trei ori au venit să verifice amfiteatru, de trei ori le-am simţit paşii călcând pe deasupra mea. A treia oară au venit la sigur. Ne-au spus să ieşim. Doi malaci m-au luat de o mână şi de alta. Întâi a fost pumnul peste ochi (în buna tradiţie masculină românească), apoi palma peste gură când am încercat să spun ceva. Apoi zborul pe scări în şuturi de la etajul doi la etajul unu. La etajul unu, un tip îndesat tuns regulamentar m-a apucat de păr şi a strigat:”E drogată, e drogată!” Drept este că mi se cam roteau ochii în cap. Au urmat bulanele pe spate. Am aflat cu această ocazie că doar primul doare, apoi îţi amorţeşte spatele şi este mai suportabil. Ajunşi la parter, un domn cu ochelari, probabil profesor la Geologie, cu un curaj nebun, s-a aruncat în faţa grupului de mineri care ne târa şi a pretins că suntem studenţii lui. Un bulan de cauciuc l-a lovit instantaneu peste faţă, spărgându-i ochelarii. Sângele îi şiroia pe obraji printre cioburi.

Şi ne-au aruncat în Piaţă, în spaţiul acela al morţii, unde zeci de mineri, adevăraţi gladiatori ai întunericului, învârteau bâte şi lanţuri. M-au aruncat mulţimii ca pe vrăjitoarele din Evul Mediu. Spre a fi linşată. S-au adunat asupra mea, mi-au smuls hainele, mi-au tăiat pantalonii cu o secure. Şi asta până când doi elevi poliţişti m-au ridicat şi m-au pus să alerg până dincolo de coloanele de jandarmi care se uitau impasibili la spectacolul mineresco-patriotic. Nu scăpasem încă. Mă aştepta muncitorimea şi pensionărimea fesenistă. M-au tras de păr, mi-au turnat lapte în cap, mi-au spart şi o sticlă în cap, iar un bătrânel nefericit striga piţigăiat:”Lăsaţi-mă şi pe mine să dau, lăsaţi-mă şi pe mine!”. Ne-au pus apoi la zid în aşteptarea unei maşini.

Respiram pentru prima oară în acea dimineaţă. Mi-am lins încetişor sângele de la buză. Aveam acut senzaţia că mă aflu într-un film al lui Sergiu Nicolaescu. Aşteptând maşina am auzit un glas în spate. Am văzut cu coada ochiului că era un bătrânel îmbrăcat într-un trenci kaki. „De ce i-aţi arestat pe copiii ăştia?” a întrebat el. „Sunt legionari”, a decretat scurt trupetele care ne păzea. „Legionari zici, a zis bătrânelul. Ehei, dacă erau legionarii… ’’ , a mai zis el îndepărtându-se. Am zâmbit pentru prima oară.

Apoi a sosit duba. Ne-au încărcat de-a valma, studenţi, oameni de pe stradă, ţigani. Ne-au dus, am aflat mai târziu, la o unitate de poliţie, la Măgurele. Ne-au aşezat într-un hangar, bărbaţii de-o parte, femeile de alta. Nu ne-au dat apă, n-am mers la toaletă. Ne ameninţau cu venirea minerilor. Au mai fost bătăi, dar eu n-am avut parte. A fost o noapte de coşmar, dar în urma cărora am tras multe învăţăminte. Am aflat că neamul ţigănesc (pardon, al rromilor) nu va pieri în vecie. Deşi percheziţionate de nenumăraţi poliţişti, „doamnele rrome”, pentru a fi corectă politic, au mai găsit, doar ele ştiu unde, nişte pachete de Carpaţi pe care le-au împărţit cu cei aflaţi alături de ele în suferinţă. Nu vreau să aflu pe unde le-au pitit şi nici nu-mi pasă. Vreau doar să le mulţumesc pe această cale pentru generozitate. Bătut mult mai crunt decât mine, un domn simpatic s-a aşezat în faţa mea când începusem să plâng, disperată, a început să-mi zâmbească şi n-a plecat până când nu mi-a smuls un zâmbet. Acolo, la Măgurele, am aflat că speranţa moare ultima.

Pe 15 dimineaţa au sosit nişte domni despre care ni s-a spus că sunt procurori. Ne-au luat declaraţii, am fost fotografiaţi faţă-profil şi ni s-au luat amprentele. Apoi, din nou, aşteptare. Pe 15 la prânz, brusc şi fără prea multe explicaţii, am fost luată, curăţată, spălată, pansată. Mi s-a spus că am fost arestată dintr-o eroare, am fost dusă cu o maşină neagră şi lăsată pe o alee din Grozăveşti. (…)”

D. B. M., grevistă a foamei în Piaţa Universităţii

M-am refugiat lângă garderoba hotelului. Câţiva poliţişti s-au luat după mine. M-au obligat să-mi pun mâinile la ceafă, după care m-au lovit cu bastoanele în ficat. Deasupra mea, doar îi auzeam că de văzut nu mai vedeam, se adunaseră vreo 4-5 poliţişti care mă loveau cu piciorele în ficat, în stomac, în cap, unde nimereau, strigând mereu: “Tu ce-ai căutat, fă, aici? Vrei democraţie? Uite democraţie!”

S.E., femeie, 42 ani

…Au intrat în sală 4-5 bărbaţi îmbrăcaţi în salopete care aveau în mâini ciomege şi furtune de cauciuc, cu care au început să ne lovească. După ce am fost loviţi în mod repetat şi la întâmplare, timp de 10-15 minute, bărbaţii respectivi care miroseau puternic a băuturi spirtoase, a ţuică de prună şi a transpiraţie, au ieşit din încăpere.

…Îmi amintesc foarte bine faptul că, atunci când a intrat şi a văzut că suntem plini de sânge, ofiţerul, în mod instinctiv, a pus îngrozit mâna la ochi.

…Când a început să se lumineze afară, după ora 4, am auzit o voce amplificată cu mijloace tehnice, şi pe care recunoscut-o ca fiind a lui Ion Iliescu. Acesta le mulţumea minerilor pentru faptul că au dat dovadă de solidaritate şi că au acţionat împotriva huliganilor, apoi le-a cerut să meargă în Piaţa Universităţii să planteze flori.

(…) Autovehiculele erau însoţite şi de bărbaţi îmbrăcaţi în ţinută civilă şi, fără nicio excepţie, toţi cei aduşi, în momentul în care coborau din mijloacele de transport erau obligaţi să treacă prin culoarul format de militari în termen ce îi loveau fie cu bastoanele, fie cu picioarele încălţate în bocanci milităreşti.

Mulţi dintre cei reţinuţi, pentru a evita să fie bătuţi cu ocazia deplasărilor la toaletă, au ajuns să se scape pe ei, motiv pentru care în acea sală era un miros greu de dejecţii şi transpiraţie, aerul fiind extrem de greu respirabil.