Hon har ingen bostad, hon har ingenting utanför vården, förutom en jämnårig syster som förväntas ta hand om henne.

Anna har ADHD och Borderline.

Kanske är det inte en slump att Barnombudsmannen enligt SVT riktar kritik mot hur just flickor med ADHD missgynnas i jämförelse med pojkar.

Det är känt sedan länge att det är på det sättet. Diagnoskriterierna för neuropsykiatriska diagnoser är utformade i stort sett efter pojkar och män, och påfallande ofta faller flickor och kvinnor mellan stolarna när de utreds, eftersom de inte lever upp till kriterierna. BO kritiserar det faktum att flickorna får hjälp senare, något som kan hinna ställa till med stor skada.

Ett barn med ADHD eller annat neuropsykiatriskt funktionshinder som får rätt insatser och får dem tidigt har goda förutsättningar att må bra senare i livet. Ett barn som inte får en diagnos, och därmed inte heller adekvat hjälp, riskerar att förvärra symptomen och inte sällan övergår dessa i djupa depressioner och självmordstankar.

För snart tio år sedan antog Sveriges regering en nollvision mot självmord. Räknar man från 80-talet så har antalet självmord i Sverige minskat. Men de senaste tio åren är antalet personer som varje går begår självmord någorlunda konstant, med mindre variationer åt båda håll från år till år. Självmorden bland just unga kvinnor ökar.

Det är knappast en slump.

En nollvision måste kombineras med någon form av handling, åtgärder som syftar till att uppnå visionen. I det här fallet noll självmord i Sverige.

Läs också: Depression är en dödlig sjukdom

Ibland lyckas man. Även om människor fortfarande dör i trafiken så kombinerades nollvisionen i trafiken med tydliga åtgärder för att minska antalet dödsfall, åtgärder som gett resultat.

Nollvisionen mot självmord tycks ha ramlat mellan stolarna.

Men det är klart. Vad är väl unga kvinnor som mår dåligt mot hårda infrastruktursatsningar? Vad är väl långsiktigt arbete för förändring mot snabba ändringar av lagar som inte behöver kosta många kronor? Vad är väl att försöka förstå och sätta sig in i en annan människas smärta mot att sätta upp några vägskyltar?

Framför allt kostar det pengar. Det krävs inte sällan flera parallella åtgärder under lång tid. Inte heller hjälper det om själva vården fungerar om skolan inte klarar uppdraget att ge en elev med särskilda behov extra stöd. Att stävja psykisk ohälsa bland unga handlar om många olika faktorer som måste vägas samman, och om olika instanser som måste samarbeta.

Att det går dåligt är lätt att se när det visar sig att flickor fortfarande missgynnas och i högre utsträckning får fel diagnoser och därmed också fel medicinering/andra åtgärder, som på sikt ledar till ännu större problem.

Folkhälsominister Gabriel Wikström (S) har just uttalat en nollvision när det gäller cigarettrökning. Det kanske är lovvärt, men framförallt är det såklart också enklare och framför allt billigare att stifta lagar och förbjuda vuxna människor att långsamt röka ihjäl sig, än vad det är att hjälpa och stötta unga kvinnor så att de får en rättvis start i livet och hjälp att slippa må dåligt.

Läs också: Ångest är ingenting att hymla med

En nollvision mot psykisk ohälsa bland unga vore mer lovvärd, och då inte bara på papperet, utan även i konkret handling. Hit hör kanske som Barnombudsmannen föreslår en obligatorisk utbildning om NPF-diagnoser och andra funktionshinder för alla lärare. Men också tillräckliga resurser till psykiatrin så att en ung kvinna med ADHD, utan bostad, ska slippa skrivas ut till ingenting.

Nu är det visserligen så att staten inte kan hindra människor från att må dåligt. Inte heller är det regeringens fel att barn föds med olika funktionshinder. Men de åtgärder som kan sättas in, de bör sättas in, i tid. Och det ska inte ha någon som helst betydelse om den drabbade råkar vara en flicka eller ung kvinna.

Läs också: Missbruk är ett symptom, behandla orsaken