LEDARE (4/2019) I en riksdagsdebatt för några månader sedan uttryckte sig Ulf Kristersson glasklart. Han uttryckte sin förvåning över att bli omsprungen av Jonas Sjöstedt på högerkanten. Det är en väldigt träffande beskrivning av Vänsterpartiets politiska utveckling. Inom loppet av några månader har partiet släppt fram en regering som kunnat bildas på grundval av omfattande attacker på folket och nu har man alltså också släppt sitt motstånd mot EU – låt vara att det ändå aldrig var mer än ett retoriskt motstånd.

Beslutet att tona ner kritiken mot EU måste vi förstå i ett bredare sammanhang: för att kunna vara en effektiv kraft för Europas samlade kapital behöver unionen vara så strömlinjeformad och enhetlig som möjligt, speciellt i en allt mer osäker värld, som dag för dag blir allt osäkrare.

Mellan USA och Kina utvecklar sig ett handelskrig. I Syrien och Ukraina krockar de europeiska och amerikanska företagen med de ryska om kontrollen över landet. I Venezuela krockar de amerikanska företagen med både de kinesiska och ryska om kontrollen över den venezuelanska oljan och den strategiska utpost som Venezuela utgör.

Allt det här händer av en väldigt enkel anledning: de stora företagen måste bli större för att inte bli mindre. Om alla världens företag måste bli det, är det också förståeligt att de förr eller senare krockar med varandra.

Det här förhållandet tvingar i sin tur företagen och de stater som säkrar deras konkurrenskraft att agera tillsammans med andra för att säkra sin plats i världen. Det är den funktionen som EU fyller: det är ett redskap för det samlade europeiska kapitalet att kämpa mot de övriga aktörerna på världsscenen.

Tanken var aldrig att EU skulle vara ett socialt projekt. Trots fina ord och deklarationer, som Pelaren för sociala rättigheter, där det slås fast att ”[a]nställningsförhållanden som leder till otrygga arbetsvillkor ska förhindras”, är 43 miljoner människor i EU fast i otrygga deltidsanställningar. Trots att Pelaren för sociala rättigheter slår fast att ”[b]arn har rätt att bli skyddade från fattigdom” riskerar runt 25 miljoner barn i EU fattigdom.

Tanken var alltid att EU skulle främja de europeiska kapitalens expansion. Efter att Östeuropa togs med i EU har framför allt de tyska och franska, men även svenska, företagen expanderat kraftfullt där. I Tjeckien är exempelvis medierna till 87 procent utlandsägda. I Slovakien kontrolleras 33 procent av landets export av Skoda – som i sin tur ägs av Volkswagen. I Estland, där de svenska företagen expanderat kraftigt, kontrollerar tre svenska storbanker 77 procent av bankmarknaden, medan Ericsson ensamt kontrollerar elva procent av landets export.

Så här går det naturligtvis att fortsätta ett bra tag till, men den viktigaste poängen är gjord: EU är inte till för folket, utan för storföretagen. I vems intresse Vänsterpartiet handlar är också tydligt.

När Vänsterpartiet tillkännagav att man skulle tona ner sin kritik av EU och inte längre skulle verka för ett utträde – i strid med partiprogrammet – menade man också att det inte var möjligt att kräva en folkomröstning om EU-medlemskapet eftersom Brexit-omröstningen kantats av rasism och nationalism.

Att kampanjen inför Brexit faktiskt kantades av såna uttryck stämmer naturligtvis, men det ena leder inte per automatik till det andra. Att en sån kampanj bedrevs i Storbritannien är främst ett uttryck för att den revolutionära vänstern inte lyckats fånga upp det folkliga missnöjet och kanalisera det mot kapitalismen och imperialismen. Det konkreta resultatet är att Brexit stärkte illusionerna kring det kapitalistiska systemet och den brittiska kapitalismens möjligheter utanför EU, vilket också innebär att socialismen i slutändan blir ännu mer avlägsen.

För att undvika en sån situation måste vi undvika två fallgropar – den rasistiska och den illusoriska – och vi måste ha ett klart mål.

EU skapar fattigdom. De västeuropeiska företagens expansion österut har berövat miljoner människor sin försörjning. De tar sig i desperation till andra länder för att kunna försörja sig och sina familjer. De separeras från sina partners och sina barn för att möta rasism och enorm exploatering. De är inte våra fiender – de är våra bröder och systrar. Här finns det inget utrymme för kompromisser: inga angrepp kan riktas mot dem, udden måste alltid riktas mot det system som tvingar dem att lämna sina länder. Den rasistiska fallgropen måste till varje pris undvikas.

EU går inte att reformera. Den makt som de enskilda länderna har i EU är minimal – i vilket fall i ett land som Sverige. De 21 mandat i Europaparlamentet som Sverige förfogar över räcker inte långt. Att Europaparlamentet dessutom inte har makt att själva lägga fram lagförslag gör inte saken bättre. Om det alls ska gå att ändra den grundlag som föreskriver en fri marknadsekonomi, så ska alla länder enas därom. Utsikterna att lyckas med det är minimala. Det finns inget utrymme att reformera eller förändra EU till något annat än vad det är: kapitalets union. Illusioner som de här har inget utrymme i ett revolutionärt motstånd mot EU.

Då återstår det svåraste av allt: målet.

Ett utträde ur EU kan aldrig vara målet i sig. Det mål vi siktar mot är socialismen. Vi siktar mot att ersätta det system som har skapat EU.

Just eftersom EU bara är ett uttryck för de gemensamma intressena hos ett givet antal länders kapital, räcker det inte att bara bekämpa EU. Nöjer vi oss med det, är vi ute på tunn is. Om vi nöjer oss så, kommer kapitalet att omgruppera sig och hitta andra vägar för att tillvarata sina intressen och vi kommer att stå handfallna inför den situationen.

Nej, kampen mot EU är en kamp som vi för samtidigt som vi kämpar mot kapitalismen och för socialismen. Det är ingenting vi kan lyfta ut och bekämpa isolerat.

Det är därför hög tid att överge Vänsterpartiets och alla andras illusioner och börja kämpa för något annat. Ta därför chansen att visa ditt missnöje med inte bara EU, utan med hela kapitalismen: lägg din röst på Sveriges Kommunistiska Parti!