I går presenterade Anette Novak sin utredning om ett nytt system för presstöd (eller mediestöd som det ska heta i framtiden). Ska man tro förhandssnacket är Novaks utredning det enda som står mellan oss och avgrunden. Utan en ny mediepolitik där staten med rejäla bidrag garanterar tidningarnas fortlevnad förväntas mörka krafter ta över.

Novak verkade på presskonferensen åtminstone delvis dela de skrämmande framtidsutsikterna. Däremot tycktes hon inte lika intresserad av att lägga så stora resurser på att hindra att de blir verklighet. Ramen för medie/presstödet utökas nämligen bara med 165 miljoner, vilket motsvarar drygt en procent av statens totala utgifter för kultur och medier.

Men även om Novak hade fördubblat presstödet hade det inte räckt till att mer än nätt och jämnt täcka upp för bara det senaste årets bortfall i annonsintäkter. Staten varken kan eller vill rädda medieföretagen. Mediestödet kommer alltså även i framtiden att spela en ytterst liten roll framtidens journalistik.

LÄS MER: Vänstervridningen i public service måste upphöra

Därför är det synd att den egentliga ganska obetydliga åtgärden har en del tveksamma bieffekter. Tidigare var stödet bara villkorat av vissa tydliga och mätbara faktorer, som exempelvis upplaga. Men från och med nu föreslås också krav på att mottagarna ”präglas av principen om alla människors lika värde”.

Det låter förstås rimligt och bra, men tyvärr är erfarenheten av den typen av regelverk ganska negativa. Det är problematiskt för yttrandefriheten när staten ska vara något annat än neutral när det gäller det demokratiska samtalet medborgare emellan. Det går så klart att argumentera för att det offentliga inte bara har rätt utan också plikt att företräda demokratiska värderingar. I praktiken har det dock visat sig ganska svårt att enas om exakt hur och när detta ska ske.

Bortsett från det uppenbara problemet med ett sluttande plan finns en annan svaghet inbyggd i det nya systemet: det är som gjort för att missbrukas och manipuleras. En hel rad tvivelaktiga publikationer kommer hänga på låset för att pröva de nya paragraferna. Och då hamnar de som bestämmer i en rävsax. Antingen beviljar de stödet och sätter en statlig godkänd-stämpel på organ som kanske inte alls förtjänar det. Eller så nekar man och kommer då (med viss rätt) dömas ut som motståndare till det fria ordet och dessutom ge mörkerkrafter anledning att stärka sitt martyrskap.

I båda fallen kommer kritiken bli hård och mejlkorgarna gå varma. Ska dessutom besluten motiveras närmare tvingas man till ganska delikata politiska avgöranden. Det är nämligen inte helt lätt att veta vad som menas med principen om alla människors lika värde. Försök till diskussion och definition brukar sluta i rätt platta slutsatser som är svåra att använda i praktiken. Fråga exempelvis Jan Helin, SVT-chefen som på ett personalmöte med Aktuelltredaktionen lyckades förvirra sina medarbetare så pass att det krävdes en direktsänd debatt för att nödtorftigt reda ut saken.

Novak föreslår också att mediebranschen själva ska bestämma över stödpengarna. Bortsett från att ideologiska kategoriseringar kanske inte tillhör branschfolkets nyckelkompetens riskerar då också beslutens legitimitet att undermineras av blotta misstanken att branschen själva kommer att försöka hålla nya aktörer utanför stödsystemet.

Alla publicister som vill utmana demokratin står däremot inför en winwin-situation. Antingen får de friska pengar att sprida dumheter för, eller så stängs de ute och blir föremål medlidande, debatter på Publicistklubben eller Aktuelltinslag.

Kanske övervägde fördelarna med det tidigare systemet, även om det skedde till priset av att en demokratisk stat ibland tvingades betala ut lite pengar till sina fiender.

Andreas Ericson

Chef Timbro Medieinstitut