”Vissa blir fysiskt utslitna, vissa ådrar sig utmattningsdepression – och många får svårt att finna sig tillrätta på en arbetsmarknad där man ständigt, oavsett skavanker, förväntas prestera på topp. Det är knappast en fråga om inställning”, skriver Toivo Jokkala.

Det är ett talande tecken i tiden att personer i beslutsfattande ställning intalat sig att sjukskrivningsproblemet ens i mikroskopisk utsträckning skulle gå att informera bort – när det så uppenbart handlar om en strukturell problematik.

”Sjukskrivning är inte svart eller vitt.”

Det slår nu statliga myndigheten Försäkringskassan fast på reklampelare runt om i landet. 25 miljoner kronor har budgeterats för kampanjen Laget Sverige som, enligt Försäkringskassans hemsida, syftar till att förmedla hur vi ”med samlade krafter kan vända trenden med de ökade sjuktalen”.

Myndigheten har rätt – sjukskrivning är verkligen inte svartvitt. I den konkreta meningen att man sedan några år tillbaka inte kan påräkna sjukskrivning med sjukpenning bara för att man råkar vara sjuk, utan riskerar att bli lämnad famlande i den indragna ersättningens gråzon – med läkarintyg men utan Försäkringskassans godkännande – är det många i Sverige som fått erfara brutaliteten i reklambudskapet.

I en djupare mening, att ohälsa kan ha olika grad och karaktär och att man inte nödvändigtvis borde behöva vara utestängd från arbetsmarknaden bara för att man på någon punkt inte uppfyller hälsonormen, är budskapet faktiskt också helt sant. Problemet är att det är vår arbetsmarknad som i produktivitetshänseende blivit alltmer svartvit, och att det ges allt mindre utrymme att på någon punkt vara skör.

Problemet är att det är vår arbetsmarknad som i produktivitetshänseende blivit alltmer svartvit, och att det ges allt mindre utrymme att på någon punkt vara skör.

Hur många upplever i dag inte att deras arbetsplats är underbemannad? Hur många har inte känt av en ökande stress på jobbet? Arbetsplatserna slimmas ständigt, färre ska göra mer, och föga svängrum finns för den som inte fixar tempot eller pressen. Vissa blir fysiskt utslitna, vissa ådrar sig utmattningsdepression – och många får svårt att finna sig tillrätta på en arbetsmarknad där man ständigt, oavsett skavanker, förväntas prestera på topp.

Det är knappast en fråga om inställning.

Och det är ett talande tecken i tiden att personer i beslutsfattande ställning intalat sig att problemet ens i mikroskopisk utsträckning skulle gå att informera bort – när det så uppenbart handlar om en strukturell problematik.

De borgerliga allianspartierna var, under sin regeringstid, i alla fall på något plan medvetna om detta – de gick all in på tvångsspåret. Arbetslinjen regerade och sjuka, inte sällan svårt sjuka, människor utförsäkrades i en unik omfattning.

Nej, vi behöver inte hjälpas åt, i annat avseende än att vi med varandras hjälp behöver sätta politisk och ekonomisk press på arbetsköparna att sluta göra slarvsylta av sina anställda.

Under S/MP-styret hoppas man – utan att för den sakens skull ha gjort upp med alliansregeringens trygghetsurholkningar – att det hela löser sig om vi får rätt information. Och att vi därefter, i bästa ”globalt handslag”-anda, tar i – tillsammans. ”För att det ska lyckas behöver Försäkringskassan, andra myndigheter, arbetsgivare, hälso- och sjukvården och enskilda individer hjälpas åt”, skriver Försäkringskassan optimistiskt på sin Laget Sverige-hemsida.

Nej, vi behöver inte hjälpas åt, i annat avseende än att vi med varandras hjälp behöver sätta politisk och ekonomisk press på arbetsköparna att sluta göra slarvsylta av sina anställda. Regeringen saknar trots allt inte förslag som pekar i rätt riktning – det höjda budgetanslaget till Arbetsmiljöverket och planerna på fler arbetsmiljöinspektörer är helt rimliga åtgärder.

Men det behövs ännu mycket, mycket mer för att det ska kosta arbetsköparna mer än vad det smakar att pressa sönder sin personal. Det är på att utforma en politik mot det som de 25 miljonerna borde läggas – inte på ännu en uppfostrande reklamkampanj.