Bara Metal möter Papas upphovsman.

I april blev Ghosts sångare, och kommande sommarpratare 2017, Tobias Forge stämd av sina tidigare bandkamrater Simon Söderberg, Mauro Rubino, Martin Hjertstedt och Henrik Palm (dock ej av Martin Persner, som lämnade Ghost redan sommaren 2016).

Förra veckan svarade Tobias Forge på deras stämningsansökan, och han bestrider den. I hans svar till tingsrätten dyker en intressant fotnot upp ganska tidigt: ”Namnet Papa Emeritus hittades på av Peter Hällje, som 2010 godkände att det användes i verksamheten GHOST”. Samtidigt, lite tidigare i svaret, står det att ”Tobias Forge skapade en image och ett sceneri med en påveliknande figur i huvudrollen”.

Hur hänger det ihop?

Peter Hällje heter egentligen Pelle Hällje. Bara Metal har lyckats intervjua honom, och hans historia är häpnadsväckande – Papa Emeritus var inte bara ett namn han kom på. Pelle Hällje kom på hela karaktären, och han har hållit tyst om det fram till nu.

Var du musiker i Linköping runt 2009, eller en kompis till bandet – med andra ord, vad gjorde du runt 2009-2010 när Ghost drog igång och du blev inblandad i bandets kommande historia?

– Man kan nog säga att upprinnelsen till Ghost finns på lite olika håll. Jag var inte inblandad i allt, men en del, och jag var mest inblandad innan de åren som du nämner. Jag är var aktiv bland musikerna i Linköping runt 2002-2003, sedan flyttade jag till Göteborg. Jag spelade aldrig ihop med någon av killarna i Ghost, men umgicks mycket med några av dem. Inte Tobias dock, jag tror han fortfarande bodde i Stockholm då, eller om han möjligen just fimpat Crashdïet då och flyttad till Linköping för att starta Subvision. Hur som helst hade Martin (Omega) och Simon (Alpha) ett band tillsammans med Claudio Marino – som gjorde det mesta av Ghosts grafiska design i början. De hette först Roswell och sedan blev de Tid, men det dröjde nog ett tag.

– När jag flyttade till Göteborg kom Martin Persner och några andra killar ned till Göteborg i olika omgångar, för jag hade mest inspelningsutrustning. Vi spelade in olika demos hemma hos mig runt 2004 – bland annat första versionen av Martins låt Sway. Där kom Martin, Per Glendor och jag på idén med Magna Carta Cartel. Det var ingen seriös idé men i brist på annat, tror jag, så drog Martin in Simon i det också och så spelade de tre in lite låtar med Martins lillebror Arvid på trummor. Samtidigt kom Tobbe med Subvision och ville ha deras hjälp, varpå jag tror att Subvision och MCC existerade samtidigt ett tag med ungefär samma uppsättning bandmedlemmar fast i lite olika roller.

– Sådär håller de på i några år och inget särskilt händer annat än att de spelar in låtar i olika omgångar. Sen vet jag att Tobbe mer eller mindre på egen hand, det vill säga utan de andras inblandning, spelade in en demo med lite mer hårdrock igen – MCC var ju flumrock. Jag minns det som att han kommer så långt att projektet får namnet Ghost och ett par låtar lades upp på Myspace under det namnet. Jag tyckte det lät bra. Då hör Martin Persner plötsligt av sig till mig och vill prata om en idé som han visste att jag filat på några år tidigare.

Okej. Vad då?

– Jo, runt 2005 skissade jag på en scenkaraktär till mig själv som skulle heta Papa Emeritus. Jag pluggade filosofi på universitetet då och började grubbla på titeln ”professor emeritus”, som ju är den titeln som en pensionerad professor får och som man ser då och då i media när journalister inte får tag på någon aktiv forskare att intervjua. ”Papa” är helt enkelt vad italienarna kallar påven. Grejen med Papa Emeritus bygger på att en påve ju aldrig blir pensionerad – det här var innan Benedikt XVI abdikerade – utan påve är man tills man dör liksom. Och då tänkte jag att en före detta påve, alltså en påve eller papa emeritus, måste ju i så fall ha varit och vänt någonstans. Och inte fan hade min pensionerade påve varit på övervåningen så att säga.

Övervåningen? Ursäkta om jag är dum.

– Ja, alltså om påven jobbar som påve tills han dör. Då är en pensionerad påve alltså en som har dött och kommit tillbaka. Och hela konceptet med Papa Emeritus är att han inte hamnade i himlen – övervåningen.

Okej. Jag fattar.

– Först hade jag en idé om en klassisk bluesrock-reverend á la Horton Heat eller Danko Jones. I den skissen skulle han ha vit prästskjorta med svart prästkrage, det vill säga inverterad. Men det är ju inte så påvligt, så det blev rätt givet att det istället landade i en rockpåve som återvänt från de döda nere i källaren. Det blev inte mycket mer med den idén annat än en väl utarbetad skiss, så jag är alltså den förste Papa Emeritus – inte Tobias Forge.

Tobias Forge skriver i sitt svaromål till tingsrätten att du gav ”verksamheten” Ghost lov att använda sig av namnet Papa Emeritus. Berätta hur det gick till!

– Martin Persner var en av de få personerna som jag vädrade idén med Papa Emeritus inför, för vi hade fortfarande bra kontakt och jag följde MCC med visst intresse eftersom jag kände en viss samhörighet med musiken de pysslade med. Tobbe var väl med och spelade med dem också lite då och då tror jag, men honom hade jag absolut ingen kontakt med. Tror inte vi sågs eller hördes av alls mellan 2003 och 2011-2012. Det betyder att det alltså var Martin som kände till Papa Emeritus, och tog upp idén med Tobbe.

– Jag tror de insåg båda två att Papa Emeritus var den pusselbit som behövdes för att göra Tobbes Ghost-idé intressant. Innan det så var det ju bara ett hemligt band med klatschiga låtar, vanliga metal-texter och några lokala fans på Myspace. Så Martin hörde av sig till mig och berättade att han tyckte att Papa Emeritus skulle passa himla bra ihop med Ghost, och frågade om det var okej att de körde på det. Vilket jag sade okej till, eftersom jag också fick uppfattningen att även Martin blivit inblandad i Ghost och det var på den premissen jag lämnade ifrån mig konceptet. På så vis kunde de också jobba vidare med hela paketet med ”vi har kommit tillbaka från helvetet med ett uppdrag: rockmusik, som alltså är en del av min ursprungsidé.

– Jag sade till Tobbe någon gång när de var i Göteborg långt senare, typ 2014 eller nåt sånt, att jag tyckte att han gett lite väl lite kredd med tanke på framgången, men han sade rakt ut att han tyckte att eftersom han hade sagt ”tack” vid ett tidigare tillfälle så var saken utredd.

– Tobbe vet alltså att han inte äger upphovsrätten till varumärket Papa Emeritus. Det är klart att det är Ghost – hela bandet – som har jobbat upp ett värde i namnet, men han har hela tiden vetat att det är jag som äger upphovsrätten. Jag har gett muntlig tillåtelse till ”verksamheten”, som han så fint kallar det, att använda namnet och konceptet men that’s it. Och eftersom uppgörelsen är gjord med Martin Persner och ingen annan så hade jag övervägt en annan attityd om jag vore Tobbe.

Men du, var det din idé att han skulle ersättas – och abdikera på scen?

– Nej, det där tyckte jag var skitlöjligt. Fast min idé med Papa Emeritus var ju redan förstörd då ändå, eftersom den katolska påven i Rom ändå hade avgått, det vill säga det som hela mitt koncept byggde på att de absolut inte kan göra. Kampanjen med att samla in namn för att välja Papa Emeritus till ny påve tycker jag också bara var stendum, eftersom de missade att göra en poäng av att karaktären ju redan varit påve en gång. Men, å andra sidan så fick de bra PR för båda grejerna. Synd bara att basera det på ett helt missuppfattat koncept.

Uppträdde du som Papa, eller var han ”bara” en skiss, en idé?

– Det hade varit kul att kunna skryta med, men tyvärr finns det inga pre-Ghost-framträdanden från Papas sida. Jag satt mest och gjorde industri-grejer då, och det var rätt tydligt att Papa behövde ett band bakom sig, vilket jag inte hade då. Jag hade precis fått ungar och lite sånt och hade inte tid med band.

Vet du om det fanns det andra förslag på namn som cirkulerade?

– Inte vad jag vet. Tobbes tanke var nog bara att ha ett band med hemliga medlemmar à la typ Daft Punk eller nåt annat helt anonymt. Det kyrkliga och att det skulle finnas en namngiven karaktär kom in med mitt koncept.

Vems idé var det att Papa Emeritus skulle leda Ghost?

– Martin Persners och ingen annans. Han var den enda i Linköping som kände till idén innan han spred den till Tobbe.

Varför har du hållit tyst om detta så länge? Och har du aldrig någonsin ens på ett rejält fylleslag råkat berätta att Papa Emeritus var din idé?

– Jo, visst har det väl slunkit ur mig, men inte i musikersammanhang och inte inför folk jag inte känner väl. Men vi bor i Majorna, så här tycker folk att Roffe Ruff är en mycket mer spännande hemlighet.

– Jag höll tyst om det för framförallt Martins skull, eftersom vi känner varandra bäst, och han ville ju såklart inte att Ghost skulle tappa i framgång så länge det fanns en chans för dem att reda ut problemen.

Så när fick du reda på att det var bråkigt inom bandet?

– Det har jag vetat om hela tiden, de har ju i stort sett aldrig blivit behandlade okej av Tobbe – samtidigt som han har haft dem som gisslan eftersom han hela tiden har sprungit ett steg före de andra och haft hand om alla affärskontakter. Fast sista året hängde jag inte med så bra, eftersom de nästan aldrig var hemma i Sverige.

Blev du förvånad att det gick så långt som till tingsrätten?

– Både ja och nej. Jag har full sympati med till exempel Simon och Mauro som blivit så jävla dragna vid näsan av Tobbe. Däremot kan jag inte riktigt begripa hur Tobbe kunde göra sådana dundermissar som han gjorde när han presenterade det ena oseriösa kontraktsförslaget efter det andra. Han är ändå en rätt skicklig strateg, och det här borde han ha kunnat förutse. Han hade ju kunnat få mycket mer och längre framgång med Ghost om han inte blivit besatt av tanken på att roffa åt sig allt själv, eftersom nu är ju magin borta.

Vad gör du idag?

– Jobbar med bistånd och opinionsbildning samt som aktiv på riksnivå i Feministiskt Initiativ. På musikscenen är jag ena halvan av en akustisk countrypunkduo som heter Firepig, där jag spelar trummor och gitarr/banjo samtidigt som min kompis spelar kontrabasbalalajka. Vi är inte seriösa alls och är väldigt noga med att inte boka för många spelningar på raken. Den inställningen har jag faktiskt Ghost att tacka för, för jag har sett vilket skitliv som de i mångt och mycket levt. Jag har tre barn, vilket är mest jämförbart med Tobbes två, och det skulle aldrig i mitt liv falla mig in att vara en så frånvarande farsa som han måste ha varit under dessa år. Jag är alltså inte ett dugg missunnsam eller avundsjuk på deras resa, även om jag samtidigt kan stå för att Tobbe har haft lite väl lätt att sko sig på andras arbete. och då menar jag i första hand Martin, Simon, Mauro och de andra. Och att jag i flera år inte kunnat resa någonstans i världen utan att se min idé på tidningsomslag och t-shirts och utan att få en enda slant för det, ja, det känns också lite underligt.

Share this: Facebook

Twitter

Gilla Gilla Laddar... Relaterade