På det hela taget gav vänsterpartiledaren ett sympatiskt och resonerande intryck. I morgon kväll är det dags igen för SVT:s psykoterapeut Poul Perris att samtala med en partiledare. Då ska vi få en bild av Fredrik Reinfeldt och Moderaterna, är tanken.

Intuitivt kan denna programidé framstå som genialisk: terapisession med partiledarna för att komma djupare och bortom den snuttifierade politiska debatten. I den individualistiska och personfixerade tidsanda vi lever i är väl detta ett ypperligt sätt att dra i gång valrörelsen på?!

Nja, jag är inte så säker på att så är fallet.

Flera har redan i kritiska ordalag recenserat själva programinnehållet. Min skepsis tar utgångspunkt i det som är programidéns nav: att vi genom partiledarna ska få en djupare förståelse av ett parti och dess ideologi.

Denna premiss missar nämligen en väsentlig aspekt i svensk politik. I vår politiska kultur är partierna så mycket mer än sina partiledare. Partiets idéer, ideologi och sakpolitik är ett resultat av partiets medlemmar, inte primärt deras ledare.

Den som är partiets ledare behöver nödvändigtvis inte alls ha speciellt uttalad ideologisk profil, tvärt om.

Under flera år har jag studerat partiledarrekrytering i svenska partier. Frågan om vem som blir partiledare, och hur denna process går till, har varit mitt fokus. Svaret på frågan är komplext, det finns ingen enkel handbok för den som aspirerar att nå partitoppen.

Dock, en sak som lyser med sin frånvaro i dessa partiinterna processer är ideologi och sakpolitik.

Det är ytterst sällan som ett partiledarskifte kretsar kring de aktuella kandidaternas ideologiska profil och visioner. Sammanfattningsvis kan svaret på frågan om vem som blir partiledare beskrivas som en mix av interna maktkamper, personlighet, erfarenhet, och till viss del slumpen. En förklaring till idélösheten vid partiledarval är att idéer och sakfrågor tenderar att skapa konflikter. Och är det något partier vill undvika så är det interna slitningar.

Bättre att då finna en kandidat som inte oroar och upprör. Som helt enkelt inte är för ideologisk.

Dessutom, en partiledares uppgift är att samla och ena partiet. I själva uppdraget ligger således också att inte vara för tydlig med sina värderingar. Alla partier präglas nämligen av ideologiska skiljelinjer, och dessa vill man inte väcka till liv.

Att via partiledarna komma åt ett partis ideologi blir således dömt att misslyckas. Det är inte via dessa enskilda personer som vi lär känna partierna och deras visioner bättre. Tyvärr, kanske kan tyckas. Men så fungerar svensk partipolitik. Den är kollektivistisk och samförståndsinriktad, inte bara på systemnivå utan också partiinternt.

Vill vi veta mer om partiernas ideologier och visioner, komma bakom klyschor, blir det med andra ord irrelevant att få reda på hur Fredrik, Annie, Jonas, Stefan med flera var som barn.

Nej, prata med partiet istället, och det är inte dess ledare. Inte i Sverige. Hur individualistisk och personfixerad tidsandan än må vara.