Man sa att de drog till sig pedofiler. Att barn tvingades sälja sina kroppar eller göra inbrott för att finansiera spelberoendet. Och att bara hänga i en mörk hall, var inte det torftigt? Rentutav destruktivt?

Stormen av moralpanik som drabbade arkadspelen, stora apparater med tv-spel samlade i särskilda spelhallar, var stenhård. Men till skillnad från videovåldsdebatten innan, och hatet mot hårdrocken efter, ledde det svenska folkhemmets indignation här till att en jätteindustri blev utraderad med hjälp av lagstiftarnas skarpslipade pennor.

Kort sagt: vuxna fattade inte vad kidsen pysslade med. Och det skrämde dem.

– Journalisterna bedrev ren kampanjjournalistik mot spelen. Det hjälpte inte att det kom från USA och att det i 70-talets proggiga Sverige sågs som kapitalistiskt. Media målade upp bilden av cigarrökande gubbar som åkte limmo och skodde sig på utsatta barn, berättar Ludde Nordenskjöld, som i sin nya bok "Insert coin" tecknar arkadspelens uppgång och fall.

Gjorde entré -73

Det första arkadspelet kom till Sverige 1973 och hette "Pong": "Två pinnar och en boll, rätt tråkigt", beskriver Ludde Nordenskjöld det. Explosionen kom året efter, då spelföretaget Cherry fick kontakt med Atari och plockade hem bilspelet "Gran track 10". Omedelbar succé, och under hela 70-talet var "förströelsespel", alltså spel utan pengavinst, extremt populärt.

Därför överlever St Eriksgatans nöjesdinosaurier

Kabinetterna i trä byggdes i Sverige medan spelen kom från USA och Japan.

– Det är omöjligt att uppskatta antalet maskiner i landet. Det fanns över 100 firmor som pysslade med det, allt från jätten Cherry som hade ett 50-tal kontor, till ensamma småföretagare.

Kritik mot ungdomarnas nya favorithobby fanns från dag ett. Det här var helt enkelt inte bra på något sätt. Det hjälpte inte att vuxenvärlden inte förstod skillnaden på enarmade banditer och flipper- och arkadspel.