Några veckor före jul utlyste varuhuskedjan Åhléns en auktion i reklamsyfte, där vinsten var en, som det sades, unik väggbonad. Den bonaden berättade att: ”En riktig svensk jul har tysk gran, holländskt saffransbröd och turkisk tomte”.

Bilden på väggbonaden lades ut på Åhléns egen officiella Facebook-sida med följande: ”Buda för en god sak. Unik bonad som slår hål på myten om den ’svenska’ julen.”

Såväl påståendena i bonaden som introduktionen av dem med utsagan att den svenska julen skulle vara en myt, väckte berättigad och förmodligen också avsedd uppmärksamhet, men uppenbarligen även så negativa reaktioner, att två timmar senare hade den andra raden ändrats till: ”Unik bonad som hyllar den svenska julen med dess mångfald.”

Nu hade påståendet vänts till sin motsats. Från att den svenska julen var en myt, så sades den existera på riktigt och dessutom vara präglad av mångfald.

Men tydligen ansågs inte heller denna utsaga vara nöjaktig. Kort därefter ändrades den andra raden än en gång: ”Unik bonad som hyllar All Möjlig Jul och dess mångfald.”

Det finns några aspekter av den här historien som förtjänar att noteras.

De ständiga omgörningarna av texten om julens innehåll är en sådan aspekt. Revideringarna visar på en vilja att vara till lags visavi det som man förnimmer som tidsandan om mångfald och uppfattningen att något ”svenskt” egentligen inte existerar (självklart kan den som fångar tidsandan också tjäna pengar på den). Men den hållningen levereras med räddhågsenhet, eftersom man därefter omedelbart retirerar och försöker släta över en uppenbar tafflighet eller ett övertramp.

En annan aspekt är det uppenbart falska påståendet om tomten som turk.

Jultomten, som förmodligen är den som avses, är modellerad efter det kristna helgonet Sankta Klaus eller ärkebiskop Nikolaus av Myra (Nikolaus undergöraren). Han föddes år 280 Patara och dog år 343 i Myra, i Lykien. Nikolaus var förmodligen lykier, men grekiskan hade ersatt lykiskan sedan tvåhundra år då han föddes, och ska Nikolaus ha en etnisk beteckning torde grek vara korrekt.

Turk var han absolut inte, även om Myra i dag ligger i Turkiet. De första turkarna kom till området 800 år senare, som erövrare kan man tillägga, vilket kan vara av intresse i sammanhanget eftersom Åhléns bonad har ett budskap om mångkultur och etnicitet. (Och före dess hade Myra hunnit att erövras av araberna också.)

Tomten, som den svenska landsbygdstraditionens vätte och husande, är å sin sida så svensk som någonting kan vara, och samtidigt en yttring i mycket lokal dräkt av ett allmänmänskligt fenomen.

Bofasta folk har alltid haft föreställningar om övernaturliga väsen som är förbundna med en boplats – en gård, ett hus, en tomt – och som, när detta väsen hålls på gott humör, beskyddar både egendom och liv, såväl människors som djurs.

En av det svenska språkets allra vackraste dikter, såväl som litteratur som i sitt existentiellt spörjande innehåll, Viktor Rydbergs Tomten, behandlar i några strofer just den lycka som en nöjd gårdstomte för med sig:

Går till stängslet för lamm och får,

ser, hur de sova där inne;

går till hönsen, där tuppen står

stolt på sin högsta pinne;

Karo i hundbots halm mår gott,

vaknar och viftar svansen smått,

Karo sin tomte känner,

de äro gode vänner.

Tomten smyger sig sist att se

husbondfolket det kära,

länge och väl han märkt, att de

hålla hans flit i ära;

barnens kammar han sen på tå

nalkas att se de söta små,

ingen må det förtycka:

det är hans största lycka.

Den tredje och viktigaste aspekten på Åhléns bonad är viljan att provocera, genom påståendet att den svenska julen, dess traditioner och några av dess i den allmänna uppfattningen väsentligaste element – gran, lussebulle, tomte – egentligen inte alls är svenska till ursprunget.

Provokationen är framgångsrik (den har ju fått människor att reagera och även mig att författa denna text). Men dess framgång bygger på en uppenbar osanning, och inte på något avslöjande om julens egentliga väsen – och här syftar jag inte på den ”enkla” osanningen att tomten skulle vara turk.

Anta till exempel att jag säger att S:t Patrick’s Day, som den 17 mars i år också firades i Stockholm, inte bygger på svenska traditioner, utan på irländska. Det skulle inte provocera, eftersom utsagan är sann.

Samma sak om jag sade att Hallowen, som började firas i Sverige redan på 1950-talet och som fick Svenska Köpmannaförbundet att 1997 fatta beslutet om att försöka införa firandet som en tradition för att stimulera handeln, egentligen inte är en svensk sedvänja. Också sant.

Nej, provokationen om julen fungerar därför att den medvetet utmanar ett vedertaget faktum, genom att utmåla det som en offentlig lögn. Det är som om jag skulle hävda att August Strindberg var en turkisk författare eller att Ingmar Bergman var en grekisk regissör.

Julfirandet i Sverige har förkristna rötter och har firats som en kristen högtid i snart tusen år. Så som alla traditioner har den överlevt tidsåldrar och kulturella förändringar, genom att införliva det omgärdande samhällets utveckling och nya inslag och manifestationer som kommit från andra länder eller kulturkretsar.

Det är inget i sig anmärkningsvärt. Traditioner utmärks inte av att vara oföränderliga – då skulle de inte stå emot tidens tand. De utmärks istället av beständighet genom förnyelse, alltså genom att i klassisk mening vara konservativa.

I Elsa Beskows Petter och Lottas jul, från 1947, om julfirandet i en svensk stad på 1840-talet, är det Julbocken (en utklädd Farbror Blå) som kommer med gåvorna: ”För på den tiden var det inte jultomten, som kom med julklapparna, det var en stor julbock, som kom in och stötte med käppen i golvet och frågade: ’Finns det några snälla barn här?’” När den amerikaniserade varianten av det grekiska helgonet, över holländske Sinterklaas och med drag av brittiske Father Christmas, dyker upp som Santa Claus, koopteras han i den svenska traditionen som just Jultomten.

Viljan att ständigt återkomma till att det ”egentligen” inte finns en svensk tradition, utan att allt i själva verket är hämtat från utlandet, är sig en karakteristisk svensk kulturell egenskap. I sig en sympatisk ansats om att erkänna kulturell påverkan.

Den dyker upp hos August Strindbergs Röda rummet i Olle Montanus tal (”Kan någon säga mig något svenskt i Sverige annat än våra tallar, granar och järngruvor, vilka snart icke behövas mer i marknaden.”). Den återkommer i Power Point-presentationer på svenska regeringsjippon, år 2015, om att det inte finns någon ”inhemsk svensk kultur”. Den återklingar som ett sämre eko av Tegnér i den tidigare statsministern Fredrik Reinfeldts uttalande från 2006: ”Ursvenskt är bara barbariet. Resten av utvecklingen har kommit utifrån.”

Det som man glömmer är att August Strindberg också skrev Svenska folket i helg och söcken, i krig och fred, hemma och ute eller ett tusen år av Svenska bildningens och sedernas historia (1881-1882), i två band och närmare 1 000 sidor.

Och att Tegnérs versrader från 1836:

All bildning står på ofri grund till slutet,

blott Barbariet var en gång fosterländskt;

… direkt därpå följdes av konstaterandet om hur det gustavianska, inspirerat av franska trender och som föreföll så utländskt, genom inlemmande blev svenskt:

”… men vett blev plantat, järnhårt språk blev brutet,

och sången stämd och livet mänskligt njutet,

och vad Gustaviskt var blev därför även svenskt.

Sålunda, oaktat inslagen från olika kulturkretsar och oavsett om vi firat den eller genomlidit den, är den svenska julen just därför svensk.