Om skribenten Fredrik Brandberg är före detta yrkesofficer och numera reservofficer. Han är just hemkommen från sin insats som Samverkansofficer på högkvarteret i Kabul och sin tredje mission i Afghanistan.

Detta är åsiktstext i form av en debattartikel. Åsikterna är skribentens egna och inte Nyheter24:s.

Ämnet krigare v.s. krigare debatteras här och var i Sverige just nu. Svenska skattepengar går till hemvändande ISIS-terrorister för återanpassning. Vem bär ansvaret för det? Vem har gjort vad och varför är vi där vi är i dag? Vem får betala priset?

Läs detta noggrant – och tro det eller ej – detta är bakgrunden: Svenska myndigheter tar hand om återvändande medborgare som har krigat i Syrien, för ISIS – jihadister således. Man hjälper dem med boende, vård och jobbprogram. Syftet är att återanpassa dem till samhället. En svensk soldat som kommer hem från en insats har ingen sådan hjälp att vänta, och vi bekämpar jihadister. Ja, alltså får en återvändande jihadist bättre förmåner vid hemkomst än våra egna fredsveteraner – och det betalas med svenska skattepengar.

För tillfället avslutar jag min fjärde mission, varav den tredje i Afghanistan, där jag huvudsakligen har arbetat som major inom högre stabstjänst. Det ger mig stora möjligheter till insikter om hur situationen utvecklas, både inom NATO och Försvarsmakten, men inte minst i Afghanistan och den världsfred som numera hänger på mycket lösa trådar i denna del av världen.

Jag ber er bestämt: Gulla inte med våra fiender. Då tillåter vi oss att bli kränkta. På riktigt. Förhoppningsvis är det någon som för vår talan i de politiska nivåerna. Hittills är det klent med svar och är det väldigt, väldigt tyst gällande förklaringar till varför det finns avdelade skattepengar för att tryggt återanpassa en som kan antas vara ISIS-krigare, medan en fredsarbetande soldat riskerar att gå till arbetslöshet för resten av livet.

Frågan dyker upp ibland: Hur blir vi fredsveteraner behandlade vid hemkomst? När det gäller jobb så är många av oss numera fast anställda i Försvarsmakten. Därav har dessa givetvis ett jobb att komma hem till i samband med hemrotation. De av oss som normalt inte arbetar inom Försvarsmakten följer ett särskilt avtal, och när tjänstgöringen är slut så förväntas de att återgå till den syssla de hade innan i sitt normala, civila liv.

Hemkomstprogrammet består av utbildning i stridsreaktioner, en utvärdering, både i grupp och enskilt med särskilt utbildad samtalsledare. Vi får missionsspecifika genomgångar, lämnar tillbaka all utrustning, inklusive uniformen, äter gemensam middag och förrättar en medaljceremoni där vi får den officiella medaljen med det ljusblå bandet, "För Internationella Insatser". Efter cirka ett halvår blir man inkallad för en återträff.

Försvarsmakten har ett lagstadgat evigt ansvarsförhållande för sina veteraner, men är endast skyldiga att ta kontakt under fem år. Det finns ingen bortre gräns för när man som soldat kan kontakta Försvarsmakten och säga att man mår dåligt på grund av upplevelser eller skador i missionsområdet, och begära till exempel psykologhjälp.

Däremot är det få som ber om den hjälpen, då bilden av en soldat är att den ska vara mentalt stark och en känd sjukdomsbild kan försvåra möjligheten att åka iväg på en ny mission. En fredsveteran får heller inte hjälp med boende eller arbete efter sin insats.

Det är mycket förlösande för mig att få berätta och att tala till punkt om mina erfarenheter och om Afghanistan. Att få svara på frågor och följdfrågor. Att få bli hörd när man sitter inne med både insikter och att få konstruktiva förslag är inte alla förunnat. Vem hjälper en ISIS-krigare? Vem vill betala en ISIS-krigare för något? Det blir för mycket verklighet, obehagliga sanningar som vanligen inte passar in i en skyddad vardag. De går direkt från kriget och rakt in i samhället igen.



Sverige har en politisk styrning som anger att den som står längst ifrån arbetsmarknaden ska få hjälp först. Det är en solidarisk samhällssyn som gått alldeles för långt, även om vi självklart ska ha skyddsnät. Men, den generösa ambitionen havererar fullständigt då terrorister från främmande länder sorteras före den som bidrar till fred och frihet.

Här måste vi tänka större, rentav globalt. Sverige får inte bli en skyddad zon för terrorister. Politiker har ansvar, och inte minst deras väljare. Låt politikerna ändra sig riktigt fort, eller låt dem gå hem.

Fredrik Brandberg,

Nyligen hemkommen från sin tredje mission i Afghanistan