Gårdagens postning, om tecken i skyn, föranleder en uppföljning kring hur förutsättningarna inför höstens svenska inrikespolitik ser ut. Det finns goda skäl att för en gångs skull citera Kent Ekeroth, SD, som enligt en andrahandskälla skall ha sagt följande:

”Nu går vi Sverigedemokrater på semester fram till den 29 augusti. Fram till dess kommer Alliansen och regeringen göra jobbet åt oss”.

Han fick, om det nu är han som står för citatet, rätt. Sommaren 2015 har regeringen och Alliansen gjort sitt bästa för att upplevas som konstigare och konstigare och därmed föst ett par tre procent ytterligare in i Sverigedemokraternas famn. Listan är tämligen lång och toppas i dagarna av eftermälet av att Åsa Romson bara visar sig vara vice statsminister som ceremoniell funktion och inte exekutiv samt att moderaterna väljer att KU-anmäla denna cirkus. Att vi har en opposition som endast förmår förnedra Romson ytterligare men inte vill eller är förmögen att regera säger rätt mycket. Att sparka på en kvinna som redan är ifrågasatt sedan tidigare och nu förnedrad av sina egna och media ger sig de modiga nymoderaterna som sist i raden, likt den fegaste skolgårdsmobbaren, på sig henne. Han som vill hänga med de tuffa grabbarna men aldrig vågar gå först, ta ansvar eller initiativ till något. Föga sympatiskt men det ger en rättvisande bild av kulturen i den politiska bubblan. Feghet och spel går före mod och kompetens.

Vad är då förutsättningarna för ett extraval?

Både möjligt och omöjligt. Decemberöverenskommelsen är socialdemokraternas enda hopp att under hösten vända en lång nedåtgående trend. Händer ingenting under hösten, en brutal gamechanger, kommer Sverigedemokraterna gå om Moderaterna under oktober-november och socialdemokraterna lagom till nyåret. Ett tidigt extraval, under hösten, skulle eventuellt kunna rädda såväl M som S att bli de två största partierna men sannolikt inte förändra den parlamentariska röran. Ett tidigt extraval är heller ingenting framför allt vare sig FP eller KD vill veta av.

FP, för att ta ett exempel, försökte att mobilisera sina medlemmar under december i fjol inför det förestående men inställda valet men fick bara in drygt en halv miljon kronor. Huruvida Socialdemokraterna, med det ökade stödet för SD inom LO, kan påräkna finansiellt stöd från LO ter sig allt osäkrare. Enligt SCB PSU sympatiserar numera 20 procent av arbetarkollektivet med SD samtidigt som endast 43 procent sympatiserar med S. Inom vissa fackförbund, Byggnads och Transport, är siffrorna ännu allvarligare för S. Att LO skulle fortsätta finansiera S valrörelser som tidigare är ett vågspel för dagens LO-ledning som kan komma att behöva hantera en egen missnöjesrörelse om det fortsätter utan tydlig motprestation. Finansiellt vill med andra ord inget parti, inte heller LO, ha ett extraval. Och det är tveksamt med de långtidstrender som ligger om ens SD vill ha ett extraval. De står eventuellt vid att få runt 18 procent vid ett extraval men kanske upp mot 22-25 procent vid ordinarie val 2018 om inte trenderna bryts.

Kommer då beslutet om ett extraval kunna skjutas till hösten 2016? Sannolikt inte, då skulle regeringstiden för en regering till nästa ordinarie val, 2018, bli för kort. Sverige har fasta mandatperioder och är därmed låsta i obligatoriska valdagar till skillnad från till exempel Danmark som rullar mandatperioderna framför sig.

Skall extraval hållas skall det hållas senast mars 2016, annars blir det för nära nästa ordinarie val. Och om så sker, och ingenting dramatiskt kan förändra Moderaterna eller Socialdemokraterna under resans gång så blir det en historisk valrörelse där allt som regeringen misslyckats med kommer försöka skyllas på partnern Miljöpartiet. Och vice versa. Ni kan ju fundera på hur bra den valrörelsen kommer bli för Stefan Löfven, Gustav Fridolin och Åsa Romson till sina respektive väljare:

”Skyll inte på mig, skyll på min korkade polare”.

Om det blir en valvinnare återstår att se men Magdalena Andersson, finansminister, har försökt sig på den en gång, om än något mer hovsamt formulerat, när regeringen beslöt höja bensinskatten i strid mot vallöftet. Resultatet blev en hel hoper av förvåning gapande journalister och arga väljare. Alliansens valarbetare kommer inte ha det mycket lättare när väljarna frågar VARFÖR de släppte fram den cirkus vi väljare och skattebetalare tvingas vara en del av.

Extraval eller inte? Alla partier står sannolikt som en åsna mellan två hötappar. Genomföra ett och veta om att SD går framåt på bekostnad av dem själva samt att ingenting i grunden kommer förändras eller chansa och riskera att gå mot sin egen undergång 2018. Ju längre tiden går, desto mindre behöver SD anstränga sig om trenderna inte bryts. Frågan är numera om Jimmie Åkesson ens vill ha ett nyval själv. Som det ser ut så kan han och Mattias Karlsson bekvämt luta sig tillbaka i vagnen som dras av de övriga sju partiledarna och bara åka med mot 2018.