Vuonna 2000 taloustieteen Nobel-muistopalkinnon saanut Chicagon yliopiston professori James Heckman on kaikille taloustiedettä 1980-luvulta lähtien opiskelleille tuttu auktoriteetti. Hän on enemmän kuin kukaan muu kehittänyt mikroekonometrisia (yksilöaineistoihin perustuvia) tutkimusmenetelmiä ja teoreettisia työkaluja, joilla voidaan arvioida julkisen vallan politiikkaohjelmien vaikutusta taloudellisiin lopputuloksiin.

Pohjoismaissa erityisesti työvoimapolitiikan toimet ovat olleet keskeinen tutkimuskohde, jonka ympärillä Heckman ja hänen oppilaansa ovat olleet rikastuttamassa pohjoismaista taloustieteellistä tutkimusta. Kun Ruotsiin vuonna 1997 perustettiin työmarkkinapolitiikan arvioinnin tutkimuslaitos, se onnistui yhteistyössä Uppsalan yliopiston kanssa aloittamaan hedelmällisen yhteistyön Heckmanin ja hänen lahjakkaimpien oppilaidensa kanssa. Näitä kiinnostivat tietysti Ruotsin loistavat rekistereihin perustuvat yksilöaineistot. Niinpä lähes me kaikki Ruotsissa viime vuosikymmeninä toimineet taloustieteen tutkijat olemme päässeet osallisiksi Heckmanin viisauksista.

Tämän tutkimussuuntauksen työkalut on laadittu vastaamaan päättäjän kannalta äärimmäisen relevanttiin kysymykseen: millaiset julkisen vallan toimenpiteet todella vaikuttavat taloudellisiin lopputuloksiin ja millaiset eivät?

Tämä on paljon kiinnostavampi ja vaikeampi kysymys kuin mitä ensi näkemältä voisi ajatella. Jos osa työttömistä on osallistunut työvoimapoliittiseen koulutukseen ja osa ei, useimmat meistä ajattelevat, että koulutuksen tehoa voisi koettaa arvioida vertaamalla koulutukseen osallistuneiden työllisyystilannetta niihin, jotka eivät ole saaneet koulutusta. Mutta tässä mennään tietysti oikopäätä hakoteille.

Jos koulutukseen osallistuneita ei ole valittu satunnaisesti, koulutukseen valikoituneiden ja sitä vaille jääneiden ominaisuudet eroavat eikä itse koulutuksen tehosta voi näin yksinkertaisen vertailun nojalla sanoa yhtään mitään.

Heckmanin (ja toki monen muunkin) ajatuksiin perustuva moderni ekonometria on kyennyt kehittämään tehokkaita tilastollisia arviointimenetelmiä, joilla tätä valikoitumisen ongelmaa voidaan kiertää ja sillä tavalla päästä käsiksi politiikkatoimien kausaalisiin vaikutuksiin. Sama tutkimuskirjallisuus on luonut myös perusteluja ja osaamista sille, että julkisen vallan politiikkatoimia luodessa lähdetään monessa maassa aluksi liikkeelle satunnaistetuilla koeasetelmilla.

Viime vuosina Heckmanin mielenkiinto on suuntautunut varhaisvuosien merkityksen analyysiin. Hänen ja muiden tutkimustulokset osoittavat ainakin yhdysvaltalaisella aineistoilla ällistyttävän vahvasti sen, miten valtava on varhaisvuosien merkitys ihmisten taloudelliselle menestykselle ja muullekin elämän laadulle. Ei olekaan kovin suuri kärjistys sanoa, että ihmisen viiden ensimmäisen ikävuoden tapahtumat määräävät hyvin pitkälle sitä, miten hän onnistuu elämässään.

Heckman selittää tätä vahvaa kausaalisuutta alkuvuosien tapahtumien kumulatiivisella vaikutuksella. Juuri ensimmäisten ikävuosien aikana syntyy sellaisia tiedollisia, sosiaalisia ja tunteellisia kykyjä, jotka vaikuttavat siihen, miten myöhempien vuosien koulutusinvestoinnit vaikuttavat lapsen ja nuoren kehitykseen.

Varhaislapsuudessa opitaan oppimaan, ajattelemaan ja tuntemaan, ja jos tämä vaihe onnistuu hyvin, myös myöhemmät peruskoulun ja lukion opinnot onnistuvat hyvin. Yhdysvaltalaisessa keskustelussa Heckmanin päähuoli koskee tietysti nimenomaan heikosti pärjääviä lapsia ja nuoria. Hän esittääkin tuoreissa tutkimusartikkeleissaan, että Yhdysvalloissa investoidaan aivan liian vähän voimavaroja varhaiskasvatukseen.

Samanlainen kriittinen pohdinta olisi varmaan tarpeen myös Suomessa, jossa taivastellaan nuorten syrjäytymistä ja jossa ideologiset näkemykset kotihoidon ja äidin merkityksestä edelleen turhankin paljon hallitsevat asenteita. Nyt tehdään budjettitasapainon saavuttamiseksi sinänsä tarpeellisia säästötoimia, jotka kohdistuvat myös varhaiskasvatukseen, samalla kun kotihoidon tuki pidetään ennallaan.

Näiden säästötoimien vaikutuksia kannattaa lähivuosina seurata valppaasti ja kriittisesti. Tiedämme ulkomaisista tutkimuksista, että varakkaiden ja koulutettujen perheiden lasten koulumenestyksen kannalta ei ole kovin suurta väliä sillä, onko varhaislapsuus vietetty kotona (yleensä äidin kanssa) vai päiväkodeissa. Mutta vähävaraisissa perheissä varttuvat lapset näyttävät sitä vastoin nimenomaan hyötyvän päiväkodeista ja niissä tarjottavasta varhaiskasvatuksesta.

Olen huomannut kotihoidon puolustajien kernaasti vetoavan siihen, että ongelmaperheiden lasten ongelmat kyllä hoidetaan sitten ihan erikseen sosiaalitoimen ja lastensuojelun avulla. En olisi näin optimistinen. Viranomaiset eivät voi etukäteen tietää, keillä lapsilla on kehno perhetausta, ja viidennen ikävuoden jälkeen ei enää voida vaikuttaa niin paljon kuin haluaisimme, ainakin mikäli Heckmanin tuloksia on uskominen.

Totta kai useimmat vanhemmat huolehtivat hyvin lapsistaan, mutta kaikki eivät sitä tee. Siksi laadukas varhaiskasvatus on nähtävä nimenomaan vakuutuksena, joka suojaa niitä lapsia, jotka ovat valinneet itselleen huonot vanhemmat, niin kuin tutkijapiireissä joskus hirtehisesti sanotaan. Entistä laajempi turvapaikan saaneiden pakolaisten joukko todennäköisesti vain korostaa varhaiskasvatuksen merkitystä. Toivoa sopii, että kaikilla puolueilla on lähivuosina rohkeutta arvioida nyt kertyvän tiedon valossa uudelleen lastenhoidon ja varhaiskasvatuksen voimavarojen kohdentamista.

Kirjoittaja on kokoomuksen kansanedustaja.