Mitä tapahtuu, kun vanhus ei enää pärjää kotona? Helena kertoo oman tarinansa siitä, miten vaikeaa voi olla saada apua iäkkäälle läheiselle.

Helsinkiläinen Helena huolestui yhdeksääkymmentä lähestyvästä äidistään kolmisen vuotta sitten. Yksin hissittömässä kerrostalossa asuva äiti ei enää tuntunut selviytyvän arjesta: ei hahmottanut oliko syönyt vai ei, kattilat paloivat pohjaan, tulipalo oli lähellä.

Helenan äidillä on osteoporoosista johtuvia selkärangan murtumia. Kivut olivat kovat ja liikkuminen hankalaa. Aikaisemmin aktiivisen ja voimistelua harrastaneen vanhuksen olo oli usein tuskainen ja ahdistunut. Hänen oli vaikea hyväksyä sitä, etteivät mieli ja keho toimineet enää entiseen malliin.

Kotihoito kävi äidin luona kerran viikossa. Hän sai kylvetysapua ja hänelle tuotiin lääkkeet, jotka hän jakoi dosettiin itse, miten sattui. Yksin ollessaan äiti oli ahdistunut ja soitteli hädissään omaisilleen.

Helena yritti saada kotihoidon ymmärtämään, että äiti tarvitsisi apua useammin. Hän koki, että kotihoidossa hänet leimattiin hankalaksi omaiseksi, joka vain yrittää laitostaa reipasta vanhusta.

– Ei minua uskottu, kun sanoin, ettei äiti pärjää kotona. Mutta kun sun äitis on niin virkeä, sieltä vaan sanottiin. Ehkä hän silloin kerran viikossa olikin, Helena kertoo.

Hän sopi kotihoidon kanssa, että tästä eteenpäin lääkkeiden jakaminen dosettiin olisi hoitajien vastuulla. Kotihoito myös kävisi vastaisuudessa äidin luona kahdesti viikossa.

Muuna aikana kaupassakäynnit, siivoamiset ja pyykinpesut olivat tyttären vastuulla. Äidin pärjääminen oli Helenan mielessä 24 tuntia vuorokaudessa.

Meillä on yhä enemmän yhä vanhempia ihmisiä, jotka tarvitsevat arjessaan paljon tukea ja hoivaa.

Vanhusten hoito, ja siihen liittyvät ongelmat, ovat ikuisuusaihe, johon ei tunnu löytyvän ratkaisuja. Eduskunnan oikeusasiamies arvioi neljä vuotta sitten, että puutteet vanhusten oloissa ja kohtelussa on keskeinen ihmisoikeusongelma Suomessa. Asia oli esillä myös eduskunnan oikeusasiamiehen uusimmassa kertomuksessa (siirryt toiseen palveluun).

Suomalaiset elävät huomattavasti pidempään kuin pari vuosikymmentä sitten. Väestöennusteen mukaan yli 85-vuotiaiden määrä yli kaksinkertaistuu ja yli 90-vuotiaiden määrä liki kolminkertaistuu parinkymmenen vuoden aikana.

Tämä tarkoittaa, että meillä on yhä enemmän yhä vanhempia ihmisiä, jotka tarvitsevat arjessaan paljon tukea ja hoivaa. Mutta saavatko he sitä?

Vanhukset halutaan hoitaa kotona

Vanhuspalveluista on säästetty viime vuosina roimasti. Päättäjät eivät tosin puhu säästöistä vaan “kustannusten kasvun hillitsemisestä” ja “palvelurakenteen muuttamisesta.” Rakenteiden muuttamiseen on ollut syytäkin: terveyskeskusten vuodeosastoja ei pidetä vanhuksille sopivana paikkana ja sellaista hoitoa on haluttu karsia.

Kataisen hallituksen aikana syntyi vanhuspalvelulaki - jonka tavoitteena on tukea ikääntyneen väestön hyvinvointia ja terveyttä - mutta myöhemmin myös päätös hidastaa kustannusten kasvua 300 miljoonaa euroa. Käytännössä kukkaroa on kiristetty karsimalla vanhusten ympärivuorokautista laitoshoitoa ja painottamalla kotihoitoa.

Purettua laitoshoitoa puolestaan on korvattu kodinomaisemmalla, tehostetulla palveluasumisella. Ympärivuorokautinen hoito on kuitenkin kokonaisuutena vähentynyt. Tehostettuun palveluasumiseen myös siirrytään nykyisin entistä vanhempina. Yleinen tavoite kaikkialla on, että kotona ollaan mahdollisimman pitkään.

Kotihoito on paikoin erittäin tiukilla vanhusten kasvavan määrän kanssa. Ongelmia on tällä hetkellä erityisesti eteläsuomalaisissa isoissa kaupungeissa, joissa ei ole varauduttu riittävästi siihen, että hoidettavia on entistä enemmän. Pohjoisissa maakunnissa tilanne on parempi.

Hankala tilanne näkyy uutisotsikoissa ja THL:n selvityksissä. Samalla kun kotihoidossa olevien vanhusten määrä on kasvanut, heitä hoitavan henkilöstön määrä on vähentynyt (siirryt toiseen palveluun). Kotona asuu myös entistä huonokuntoisempia vanhuksia (siirryt toiseen palveluun). Ympärivuorokautista kotihoitoa on kyllä lisätty, mutta alueelliset erot ovat suuria. Paikoin ympärivuorokautiseen hoitopaikkaan pääsyä pitää odottaa aivan liian pitkään.

Myös nykyinen hallitus päätti viime keväänä vielä nipistää vanhusten hoidosta 33,5 miljoonaa euroa. Alunperin tavoite oli säästää kaksi kertaa enemmänkin, mutta poliittisen keskustelun jälkeen päädyttiin tähän tavoitteeseen.

Säästöt toteutetaan iäkkäiden uudella laatusuosituksella, joka koskee tehostettua palveluasumista. Vastaisuudessa henkilöstöön voidaan laskea mukaan entistä laajemmin esimerkiksi hoiva-avustajia ja virikeohjaajia. Henkilöstön määrässä voidaan myös joustaa tarpeen mukaan aiempaa enemmän. Selvityksissä on nimittäin huomattu, että yksityisellä puolella henkilöstöä on ollut enemmän kuin julkisella puolella, ja eroa halutaan tasoittaa.

Iäkkäiden laatusuosituksessa oli kuluvaan vuoteen saakka valtakunnalliset tavoitteet sille, miten isolle määrälle 75 vuotta täyttäneistä erilaisia ikäihmisten palveluja - kuten tehostettua palveluasumista ja säännöllistä kotihoitoa - pitää olla tarjolla. Nyt valtakunnallisista tavoitteista on luovuttu.

Ministeriöstä selitetään, ettei tämä liity säästöihin. Valtakunnallista tavoitetta ei pidetty enää mielekkäänä, kun mennään kohti sotea ja maakunnallisia tapoja ratkaista myös vanhusten hoito. 75 vuoden ikäraja tuntui ministeriön mukaan myös väärältä, kun hoidon tarve on siirtynyt yhä vanhempiin ikäryhmiin.

Ihmisen raihnaisuus elämän loppupuolella ei katoa

Helenan äidin muisti alkoi heiketä entisestään, ja sen huomasivat myös kotipalvelun hoitajat. Äiti pantiin jonoon muistitutkimukseen, mutta tässä vaiheessa palveluita ei kuitenkaan lisätty.

Helenalle äiti väitti vielä pärjäävänsä ja hoitavansa itse asiansa. Ulkopuolisten apu oli kuitenkin välttämätöntä: esimerkiksi ulospääseminen – seurakunnan tilaisuuteen tai ystävän luokse – oli mahdotonta ilman saattajaa ja kaupungin kuljetustukea, joka mahdollisti yhdeksän taksikyytiä kuukaudessa.

Minut valtasi ihan avuton raivo siitä, miksi helvetissä minua ei uskota, mitä minun täytyy tehdä. Helena

Yksin oleminen oli äidille vaikeinta. Hän kertoi tyttärelleen halustaan kuolla, sanoi jopa suunnittelevansa itsemurhaa. Helena alkoi olla jo epätoivoinen, koska koki edelleen, että hänen näkemyksensä äidin avuntarpeesta oli aivan erilainen kuin kotihoidon määrästä päättävillä ihmisillä.

– Makasin mökillä ruohikolla selälläni, huusin ja kiroilin ääneen. Minut valtasi ihan avuton raivo siitä, miksi helvetissä minua ei uskota, mitä minun täytyy tehdä, Helena sanoo.

Hän sai tuttavaltaan vinkin, että äidin voisi toimittaa kaupungin kuntoutus- ja arviointijaksolle. Muutaman kuukauden jonotuksen jälkeen arviointi lopulta tehtiin.

Tulos oli tyrmäävä: arvioinnin mukaan äiti tarvitsi kotihoidon apua kolme kertaa päivässä, kun hänen luonaan käytiin nyt kahdesti viikossa.

Ihmisen raihnaisuusvaihe elämän loppupuolella ei ole kadonnut mihinkään. Marja Jylhä, gerontologian professori

Gerontologian tutkimuskeskuksen johtaja, professori Marja Jylhä on tutkinut yli 90-vuotiaita suomalaisia, pitkäikäisyyttä, iäkkäiden ihmisten toimintakykyä ja heidän saamiaan sosiaali- ja terveyspalveluja.

Jylhä korostaa, että suomalaisten eliniän piteneminen on sinänsä hieno asia. Seitsemän- ja kahdeksankymppiset ovat tutkitusti parempikuntoisia kuin ennen. Meillä on yhä enemmän elämästä nauttivia ikäihmisiä, vireät eläkeläiset ovat yhteiskunnassa tärkeä voimavara vaikkapa vapaaehtoistyössä. Perheissä on useita sukupolvia, lapsilla isovanhempia ja isoisovanhempia.

Mutta asiassa on myös toinen puoli. Aiempaa vanhemmiksi elävät myös apua tarvitsevat huonokuntoiset. Yli 85-vuotiaiden kunto ei keskimäärin ole 15–20 vuoden aikana juurikaan muuttunut. Osa tutkijoista on seurannut jo jonkin aikaa huolissaan, miten juuri vanhoista vanhimpien suomalaisten saama hoito Suomessa heikentyy.

Ihmisen raihnaisuusvaihe elämän loppupuolella ei ole kadonnut mihinkään. Tätä eivät päättäjät ole professori Marja Jylhän mielestä aidosti ymmärtäneet.

– Jos Suomessa alkaisi olla yhtäkkiä hyvin paljon enemmän esimerkiksi lapsia, niin kyllä meillä varmaankin rakennettaisiin kouluja ja päiväkoteja. Nyt ollaan tavallaan samanlaisessa tilanteessa.

Vanhuksen omalla tahdolla on merkitystä, kun se on sama kuin päättäjien

Jylhä on kerännyt työpöydälleen lehtiartikkeleita, jotka tukevat uhkakuvaa: otsikkoja ilman hoitoa jääneistä vanhuksista; omaisten tarinoita siitä, ettei riittävästi tukea ole ollut saatavilla.

Samalla kun painopiste ympärivuorokautisista hoitopaikoista on siirtynyt kotihoitoon, on päättäjien puheissa korostuneet myös mielikuvat kotona asumisen mielekkyydestä ja vanhusten omasta tahdosta.

Tämä ärsyttää Jylhää, hänen mielestään poliitikkojen retoriikassa on koira haudattuna. Sitä käytetään välineenä, jolla puhutaan pois se, ettei hoitoa olla saatavilla riittävästi.

"Laitoshoidon ja kotihoidon välille tarvitaan uudenlaisia hoitomuotoja" Peruspalveluministeri myöntää, etteivät palvelut ole yhdenvertaisia ja omaisten huoli läheisten pärjäämisestä kotona on ymmärrettävää. Lue peruspalveluministeri Annika Saarikon vastaukset neljään kysymykseen vanhustenhoidosta tulevaisuudessa.

– On itsestään selvää, että ihmisen paras paikka on olla kotona niin kauan kuin se on mahdollista. Viimeaikaisissa keskusteluissa on kuitenkin unohdettu tämä: niin kauan kuin mahdollista. Tosiasiallisesti on tultu tilanteeseen, että ihmisen täytyy olla kotona.

Myös omaisten ääntä pitäisi kuulla tarkalla korvalla, varsinkin kun heidän vastuuseensa vedotaan yhä enemmän. Vanhuksen mielipide on toki tärkein, mutta tätäkin käytetään Jylhän mielestä joskus tarkoitushakuisesti.

– Vanhan ihmisen omaan tahtoon vedotaan joskus täysin irvokkaalla tavalla. Sillä on paljon painoa silloin, kun ihminen sanoo, että haluaisi jäädä omaan kotiinsa asumaan. Sillä on erittäin vähän painoa silloin, kun ihminen itse kokee tarvitsevansa muunlaista hoitoa, vaikka omaiset ja kotihoidon henkilökunta olisivat samaa mieltä.

Harva pystyy maksamaan hoitopaikkansa kokonaan itse, useita tuhansia euroja kuukaudessa.

Johanna Aulen / Yle Uutisgrafiikka

Kotihoidossa ollut vanhus ei syönyt eikä juonut

Kotihoito alkoi käydä Helenan äidin luona kuntoutus- ja arviointijakson jälkeen kahdesti päivässä. Kolmas käynti oli niin sanottu virtuaalikäynti, jolla kotihoito tarkasti kuvapuhelun välityksellä, että kaikki on kunnossa. Äiti pääsi myös kahdesti viikossa palvelukeskuksen päivätoimintaan, jossa muun muassa ulkoiltiin.

Muutos äidin voinnissa oli merkittävä. Hätääntyneet soitot omaisille vähenivät, ja Helena saattoi keskittyä muuhunkin kuin äidistään huolehtimiseen. Silti tyttärellä oli edelleen huoli siitä, riittäkö apu. Hän poisti varmuuden vuoksi sulakkeet äidin liedestä ja järjesti tälle intervallijaksoja, lyhytaikaista hoitoa palvelukeskuksessa, kun oli itse poissa paikkakunnalta.

– Äiti oli yhtä hymyä, kun tiesi pääsevänsä sinne. Pakkaaminen alkoi jo viikkoa aikaisemmin. Ja jatkuva soittelu minulle ja pojilleni loppui aina siihen paikkaan, kun hän oli siellä, Helena kertoo.

Kotihoidon, päivätoiminnan ja intervallijaksojen yhdistelmällä jatkettiin toista vuotta. Sitten äidin kotitaloon tuli putkiremontti, jonka ajaksi tämä pääsi palvelukotiin.

Palvelukodissa äiti sairastui vakavaan yleisinfektioon ja hänet vietiin sairaalahoitoon. Kahden viikon jälkeen hän palasi takaisin palvelukotiin, mutta sairastuminen heikensi häntä pysyvästi.

Muisti heikkeni, äiti esimerkiksi alkoi kaatuilla, kun ei muistanut, että tarvitsee liikkumiseen rollaattoria. Hoitohenkilökunta oli Helenan kanssa samaa mieltä: äiti tarvitsee apua kaikissa arkisissa asioissa eikä voi enää asua yksin kotona.

Päätös ympärivuorokautisesta hoitopaikasta kuitenkin vaati, että hoidon tarvetta arvioidaan kotioloissa. Niinpä äiti lähetettiin palvelukodista vielä takaisin kotiin.

Johanna Aulen / Yle Uutisgrafiikka

Pari viikkoa sujui kotihoidon avulla kohtuullisesti, sitten tilanne nopeasti huononi. Äidin puheet olivat sekavia eikä hän osannut toimia tavallisissa tilanteissa. Hän itki epätoivoisena, ettei jaksa enää. Hän ei hahmottanut arkeaan. Hän ei juonut eikä syönyt, jääkaappiin kertyi kotihoidon tuomaa ruokaa.

Hän ei osannut avata televisiota, sekoitti kaukosäätimen ja puhelimen. Omaisille tuli pitkin päivää soittoja, mutta äiti ei osannut enää laittaa puhelinta korvalle saatikka puhua siihen. Kotihoidon työntekijä kertoi Helenalle, että äiti istuu sängyllä ja vain puristaa puhelinta kädessään.

Puolitoista kuukautta meni näin, ja lopulta Helena laittoi viestiä lääkärille ja kotisairaanhoidolle äidin tilanteesta, mutta ei saanut vastausta.

Eräänä päivänä äiti oli niin huonossa kunnossa, ettei jaksanut lähteä omin jaloin rollaattorilla päivätoimintaan. Hänet vietiin sinne pyörätuolilla. Kotiin palatessa jalat eivät vieläkään kantaneet ja hän lyyhistyi lattialle.

Vanhus vietiin sairaalaan, jossa todettiin aliravitsemus ja kuivuminen, joka oli johtanut vaikeaan rytmihäiriöön. Munuaiset olivat jo lakanneet toimimasta. Tilanne oli hengenvaarallinen.

Sairaalassa äitiä hoidettiin neljä kuukautta viime maaliskuusta kesään. Sieltä hänet aiottiin vielä siirtää joko kuntoutus- ja arviointijaksolle tai kotiin. Silloin omaisilla tuli mitta täyteen. Helenan aikuiset pojat olivat yhteydessä lääkäriin ja Helena kirjoitti äitiä hoitaneelle hoitohenkilökunnalle kirjeen, jossa selvitti perusteellisesti aiempien vuosien hoitohistorian.

Lisäksi Helena oli yhteydessä Helsingin kaupungin SAS-toimistoon eli tahoon, joka selvittää ja arvioi vanhusten hoidon tarvetta sekä tekee tarvittaessa sijoituksia ympärivuorokautiseen hoitoon. Helena halusi selvittää, voiko arvion laitospaikasta tehdä sairaalassa. Hän vetosi, ettei äitiä siirrettäisi enää mihinkään muualle kuin palvelutaloon, jossa tämä saisi ympärivuorokautista hoivaa.

– Minä sanoin, että tämän ihmiskokeen on nyt jumalauta loputtava!

Ympärivuorokautisia hoitopaikkoja tarvitaan edelleen

Hallituksella on käynnissä kärkihanke, jolla aiotaan uudistaa ikäihmisten kotihoitoa ja kaikenikäisten omaishoitoa. Uudenlaista toimintaa testataan parhaillaan alueellisissa kokeiluissa.

Tavoitteena on, että ikäihmisille ja heidän omaisilleen saataisiin nykyistä yhdenvertaisemmat palvelut, alueellisia eroja kun on, ja samalla pitäisi hillitä edelleen kustannusten kasvua. Tavoitteena on myös se, että palvelut saisi yhdeltä luukulta, kun nykyisin järjestelmä on sekava ja pirstaleinen.

Vanhuustutkija ja professori Marja Jylhän mielestä on hyvä, että kotihoidolle etsitään uudenlaisia muotoja ja omaishoitajien asemaa pyritään parantamaan. Hän ei kuitenkaan usko, että hankkeilla ja kokeiluilla pystytään ratkaisemaan sitä ongelmaa, että tulevaisuudessa ympärivuorokautista hoitoa tarvitsevia on enemmän ja hoitopaikkoja vähemmän.

Gerontologian professori Marja Jylhä sanoo, ettei vanhimpien suomalaisten hoiva ratkea pelkästään kotihoitoa kehittämällä. Jouni Immonen / Yle

Hänen mielestään päättäjien pitäisi nyt tunnustaa tosiasiat.

– Ja kyllä se tarkoittaa resurssointia, ei siitä pääse yli eikä ympäri.

Arviolta puolet yli 90-vuotiaiksi elävistä kärsii dementiasta. Muistisairas pärjää kyllä aluksi yksin kotonakin, mutta pelkästään kotihoitoa parantamalla ei koko yhtälöä Jylhän mielestä ratkaista.

– Kun ihminen on sellaisessa tilanteessa, ettei hän muista, onko kotona koskaan käynyt ketään, ei muista ottaa vettä eikä sitä miten hana toimii - ei hänen tule olla yksin. Varmasti siinä on vielä mielikuvitusta käytettävissä, esimerkiksi millaisia yhteisöllisiä asumismuotoja voi olla. Mutta yksin nämä ihmiset eivät voi olla.

Kauhukuva, ettei Suomen kunnissa ja maakunnissa ymmärrettäisi väestön ikääntymisen tuomia tarpeita eikä vastattaisi niihin, on täysin väärä. Matti Mäkelä, ylilääkäri

Ylilääkäri Matti Mäkelä THL:stä on samoilla linjoilla: tulevaisuudessa rahaa tarvitaan nykyistä enemmän myös ympärivuorokautiseen hoitoon. Hänen mielestään ei ehkä kuitenkaan niin paljon kuin väestöennuste antaisi olettaa. Hän on toiveikas, että maakunnissa ja kunnissa pystytään kehittämään uusia tapoja tarjota palveluja ja hoitaa vanhuksia.

– Sellainen kauhukuva, ettei Suomen kunnissa ja maakunnissa ymmärrettäisi väestön ikääntymisen tuomia tarpeita eikä vastattaisi niihin, on täysin väärä kuva. Sanoisin jopa, että vanhusten tarpeisiin pystytään tulevaisuudessa vastaamaan jopa hienovireisemmin kuin ennen, Mäkelä sanoo.

Vanhoista vanhimpien hoivan järjestämisessä ei ole kyse vain vanhuksen omasta tilanteesta, vaan se vaikuttaa koko perheeseen ja sitä myöten laajasti yhteiskuntaan.

Huoli iäkkäistä vanhemmista ja isovanhemmista ja heidän hoidostaan on jatkuva työpaikkojen kahvipöytäkeskustelujen aihe.

– Jos tämä asia olisi jotenkin paremmassa kunnossa, sillä olisi varmasti huomattava vaikutus myös nuorempien ihmisten elämänlaatuun ja myös työkykyyn, Jylhä sanoo.

Miten tästä sekamelskasta selviävät sellaiset, joilla ei ole samanlaisia mahdollisuuksia tai jotka eivät osaa soittaa oikeisiin paikkoihin. Helena

Tänä syksynä Helenan äiti pääsi pysyvästi palvelutaloon kunnan maksusitoumuksella. Hän maksaa hoitopaikasta 85 prosenttia eläkkeestään. Itse maksettavaksi jäävät vielä muun muassa lääkkeet ja päivittäiseen hygieniaan tarvittavat tuotteet, kuten shampoot ja saippuat.

Helenan mukaan hänen äitinsä ei välttämättä enää ymmärrä, että on hoitopaikassa nyt pysyvästi. Joskus terävänä hetkenä hän on sanonut, että uudessa paikassa on mukavaa, mutta välillä kurjaakin. Helena itse on tyytyväinen siihen, että äiti on vihdoin ympärivuorokautisessa hoidossa, vaikka henkilökunnan jatkuva vaihtuminen hieman sapettaakin.

Jälkeenpäin katsottuna hän pitää taistelua äidin riittävästä hoidosta ja avusta kohtuuttoman vaativana. Ja päällimmäisenä on ajatus: miksei omaista kuunnella. Hän ei kuitenkaan halua syyttää ketään ihmisiä, päinvastoin, matkan varrella Helena kertoo tavanneensa lukuisia työhönsä rakkaudella suhtautuvia hoitajia, ja esimerkiksi laitoksista hänellä on pääasiallisesti todella hyvä kuva.

Iso ongelma on sekavassa järjestelmässä. Kun niukkuutta jaetaan, linja on tiukka, säännöt niin tarkat, että ihminen unohtuu. Toimintatavat ovat sekavia: omaisen on oltava todella terävänä ja osattava ottaa selvää – luovia ja vaatia.

– Minä olen itse sosiaali- ja terveysalan ammattilainen. Minulla on ystäviä näissä organisaatioissa, jotka esimerkiksi hoitavat vanhusten asioita, sain siis hyviä neuvoja “tiskin alta”.

Helena pohtii, miten sekamelskasta selviävät sellaiset, joilla ei ole samanlaisia mahdollisuuksia tai jotka eivät osaa soittaa oikeisiin paikkoihin.

Jutussa Helenan nimi on muutettu äidin henkilöllisyyden suojelemiseksi. Tarina on Helenan näkemys asioiden kulusta, äiti ei enää pysty puhumaan omasta puolestaan. Juttua varten tietoja on saatu myös THL:n erikoistutkija Hanna Alastalolta sekä sosiaali- ja terveysministeriön neuvottelevalta virkamieheltä Satu Karppaselta.