Jääkiekkovalmentaja ja -asiantuntija Ismo Lehkonen on huolissaan suomalaisten lasten ja nuorten heikosta pohjakunnosta, puutteellisista olosuhteista sekä vanhempien ymmärtämättömyydestä.

Turkulaiset jääkiekkojuniorit tekivät tämän vuoden lokakuussa matkan, joka jäi takuuvarmasti pelaajien mieleen. Myös juniorien vanhemmat muistavat tuon reissun vielä pitkään.

Kokenut jääkiekkovalmentaja Ismo Lehkonen johdatti vuonna 2007 syntyneistä pojista koostuvan joukkueen turnausmatkalle Pietariin.

– Vein sinne Turun alueelta eliittiryhmän. Hyviä, kirkassilmäisiä ja innokkaita poikia, Lehkonen kertoo.

Lehkonen tiesi tarkkaan, mikä heitä Venäjällä odottaa. Juniorien vanhemmilla ei ollut aavistustakaan, minkälaisia vastustajia heidän poikansa Pietarissa kohtaavat.

– Sanoin vanhemmille, että pitäkää nyt piposta kiinni, Lehkonen kertoo ja naurahtaa.

Turkulaisia vastaan luisteli KHL:n huippujoukkueiden junioreita. Lähtökohdat peleihin eivät olleet tasapuoliset.

– Ne pojat asuvat bazassa ja heillä on siellä kolmas vuosi menossa määrätynlaisessa putkessa, Lehkonen taustoittaa.

Baza on venäläinen jääkiekkoleirikeskus, jossa tulevat huippu-urheilijat pääsevät täysipainoisesti keskittymään jääkiekkoon. 12-vuotiaat harjoittelevat kolmena arkipäivänä kahdesti jäällä ja lisäksi tehdään kaksi kuivaharjoitusta. Yhtenä päivänä on pitkä jäätreeni ja kuivaharjoitus. Viikonloppuisin pelataan neljästä kuuteen ottelua. Vapaapäiviä on viikon aikana yksi.

– Puitteet ovat tulleet KHL:stä. Se on ollut poliittinen päätös, että Venäjällä pitää tukea junioreita, Lehkonen sanoo.

Lehkonen keskusteli matkan aikana paljon paikallisten kollegoiden kanssa. He kertoivat, kuinka valtava neljän viime vuoden aikana tapahtunut muutos on ollut. Venäjän KHL-liigan harjoittelu- ja peliolosuhteet sekä huippuvalmennus on tuotu nyt juniorikiekkoilijoiden käyttöön.

– Kaikki oli junnuilla samaa luokkaa kuin Suomessa parhailla SM-liigajoukkueilla. Ne pojat harjoittelevat siellä viikossa sen, minkä suomalaiset kuukaudessa, Lehkonen sanoo päätään pyöritellen.

– Ja Pohjois-Amerikassa homma toimii ihan samalla tavalla. Samaan aikaan meillä on Suomessa esimerkiksi Helsingissä kauhea jääpula, Lehkonen vertailee huolestuneena.

Venäjällä ja Pohjois-Amerikassa nuorten kiekko-oppeja ammennetaan aikuisten huippuliigoista. Arkistokuvassa nuori vieras tutustumassa NHL-harjoituksiin. Getty Images

"Se ero oli valtava"

Pietariin saapuneet turkulaisvieraat saivat kaukalossa näytteen, minkälaisia tuloksia sitoutunut, määrätietoinen, ammattimainen ja pitkäjänteinen työ saa aikaan.

– Se ero oli valtava. Taitomäärä, syöttömäärä, luistelumäärä, viisikkopelaaminen, ihan kaikki. Siellä on pelitavat kunnossa, ylivoimat ja alivoimat kunnossa, ja ne pojat ovat huippu-urheilijoita, Lehkonen kertoo.

Lehkosen johtama ryhmä pelasi Pietarissa yhteensä seitsemän ottelua. Neljässä ensimmäisessä pelissä turkulaisilla ei ollut mitään mahdollisuuksia. Kolme seuraavaa olivat sentään niin sanottuja maalin pelejä, eli murskalukemilta vältyttiin.

– Vanhemmat kysyivät minulta niiden Venäjällä pelattujen pelien jälkeen, että onko tässä mitään järkeä. He miettivät, että nuo venäläispojathan palavat loppuun, eikä tuo voi enää olla kivaa. Mietin siinä hetkessä itseäni tuon ikäisenä, siis 10–12-vuotiaana, että olisinko mieluummin mukana tässä baza-leikissä vai jossain muussa. Liputtaisin itseni äkkiä siihen baza-leikkiin!

Baza-leikkiin riittää Venäjällä halukkaita. Itänaapurin merkittävä kilpailuetu tulee olosuhteiden lisäksi myös valtavasta pelaajamassasta, josta huomisen huiput seulotaan.

– Pietarin SKA:n joukkueeseen tulee joka vuosi tuhat hakemusta. Ja sieltä valitaan ne, jotka pääsevät eliittijoukkueeseen, Lehkonen kertoo.

Lehkonen kuunteli aikansa turkulaisvanhempien huolenaiheita ja esitti sitten tukun vastakysymyksiä. Hän tiedusteli, mitä kaikkea suomalaispelaajat voisivat tehdä päivittäisellä tasolla kuroakseen vastustajien etumatkaa kiinni.

– Kauanko teidän lapsenne käyttää kännykkää päivässä? Ahaa, kaksi tuntia. Entäs tietokonetta? No tunnin ainakin, ehkä puolitoista, selvä. Entäs pleikkaria? Puolitoista tai kaksi tuntia… No niin, minun matematiikkani mukaan se on yhteensä sellaiset viisi ja puoli tuntia. Päivässä!

Lehkosen mielestä juuri kukaan ei kysy lapsilta, mitä he haluaisivat oman intohimonsa eteen tehdä.

– Lapset yrittävät täyttää vapaa-aikansa jollain, kun heillä on tekemisen puute. Ja vanhemmat pelkäävät, että heidän kakaransa palavat loppuun. Mutta lapset haluavat tehdä ja touhuta. Tekemisen pitää olla monipuolista ja hauskaa.

Venäjän suurseuroissa on pidetty huolta, että kiekkojunioreiden ulottuvilla on koko ajan muutakin kuin jäähalli. On tekonurmea jalkapalloiluun, koripallo-, lentopallo- ja beach volley-kenttiä. Viimeisen päälle tehdyt kuntosalit. Olosuhteisiin on satsattu valtava määrä rahaa.

– Kaikki on tuotu nuorten eteen: olkaa hyvä pojat, urheilkaa!

Aivan täydellistä ei meno Venäjällä Lehkosenkaan mielestä kuitenkaan ole.

– Sitä en tiedä, onko tuossa venäläisessä järjestelmässä pojilla hauskaa... Katselin niitä valmentajia, ja siellä oli vähän liikaa vanhan liiton meininkiä, Lehkonen sanoo.

Ismo Lehkonen toivoo, että vanhemmat panostaisivat enemmän lastensa urheiluharrastukseen. Tomi Hänninen

"Vanhemmat ovat Suomessa isoimpia jarruja"

Kilpailijoiden huippuolosuhteet eivät ole ainoa asia, joka kokenutta valmentajaa Suomen näkökulmasta huolestuttaa. Lasten ja nuorten heikko pohjakunto on yksi suurimmista ongelmista, jos urheilussa mielitään eliittitasolle.

– Yläasteen yhdeksännellä luokalla ollaan siinä pisteessä, että seuraavan neljän vuoden aikana pitäisi harjoitella 2 500 tuntia. Ja joukkuelajeissa pelata vielä 350 peliä niiden vuosien aikana. Noissa harjoituksissa pitää koko ajan olla laatuvalmentaja mukana, jotta eliittitason saavuttaminen on mahdollista, Lehkonen sanoo.

Penkkiurheilijakin ymmärtää, että tuollaisiin harjoitusmääriin pystyy vain, jos lähtötaso, siis peruskuntopohja, on riittävä. Sitä se ei Lehkosen mukaan suurimmalla osalla nuorista ole.

– Siitä olen eniten huolissani tässä maassa. Lukion ensimmäiselle luokalle tultaessa näkee, kuinka pohjat ovat todella vajavaiset. Yleispohjien luonti on ollut suurimmalla osalla täysin retuperällä.

– Ja sitten me ihmettelemme, että nuoret urheilijat menevät koko ajan enemmän ja enemmän rikki! Heidän pitäisi jo 18-vuotiaana pystyä pelaamaan sata peliä kaudessa ja harjoitella päivittäisellä tasolla kolmesta viiteen tuntiin, Lehkonen jatkaa.

Lehkonen haluaa kääntää tässä kohtaa huomion lasten vanhempiin. Sieltä ei hänen mielestään löydy riittävää ymmärrystä, mitä huipulle pyrkivä nuori tarvitsee.

– Vanhemmat ovat meillä Suomessa isoimpia jarruja, 99 perhettä sadasta. Jos joku lapsi löytää intohimon vaikka kestävyysjuoksusta, niin vanhemmat pelkäävät, että lapsi palaa loppuun. Kukaan ei kysy lapselta, Lehkonen sanoo kiihtyneenä.

Vanhemmilta vaaditaan myös kovaa sitoutumista lapsen tavoitteelliseen urheiluun. Huipulle ei voi yltää, jos vanhemmat eivät luo jälkikasvulleen olosuhteita riittävän laadukkaiksi.

– Jos haluat, että lapsesi on vaikka eliittitason jääkiekkoilija – tai siis jos lapsi haluaa olla sitä – niin sitten pitää luoda kunnolliset puitteet. Vanhemmilta vaaditaan ihan älyttömästi luovuutta löytää lapselle parhaat mahdolliset avut. Fysiikkapuolella, lääkäripuolella, henkisellä puolella ja taidossa. Sehän on ihan sama vaikka musiikissa. Jos haluat maailman huippumuusikoksi, niin silloin menet sinne, missä parhaat opettajat ovat, Lehkonen vertaa.

Lehkonen peräänkuuluttaa vanhemmilta selviä valintoja. Se tarkoittaa vuosikausien työtä lapsen urheilemisen auttamiseksi.

– Vanhemmat voivat miettiä, valitsevatko perjantai- tai lauantaipullon, tai baarissa käymisen, vai sitoutuvatko tekemään lapsen kanssa omatoimisesti määrättyjä juttuja. Ei se ole viikon tai vuoden juttu, se on monen olympiadin juttu.

Ismo Lehkonen ja Ilta-Sanomien erikoistoimittaja Pekka Holopainen keskustelivat Suomen huippu-urheilun isosta murroksesta ja joukkuelajien uhkakuvista Urheiluhullut-ohjelmassa. Kuuntele Urheiluhullut Yle Areenasta. Ohjelma kuullaan Radio Suomessa joka maanantai kello 18.08.

Lue myös:

Kun Suomi putos puusta – mitä ihmettä sinivalkoisille urheilusankareille on tapahtunut? Nyt puhuvat 1990-luvulla varjoihin jääneet henkilöt, joiden kädestä Suomi söisi nykyisin

Kuuntele podcast: Yksilöurheilu hiipuu, joukkuelajit vastaavat Suomen menestyksestä – mutta kuinka kauan?