Veli-Matti Lehikoinen suorittaa rangaistustaan vaimonsa taposta avovankilassa ja opiskelee samalla puutarhuriksi. Hän katuu tekoaan joka ikinen päivä.

Veli-Matti Lehikoinen suorittaa rangaistustaan vaimonsa taposta avovankilassa ja opiskelee samalla puutarhuriksi. Hän katuu tekoaan joka ikinen päivä. Tiina Jutila / Yle

Veli-Matti Lehikoinen vei vankilomallaan kukkia vaimonsa haudalle. Vaimon, jonka hän on itse surmannut. Rikoksen jälkeen hän pyysi päästä mielentilatutkimukseen, mutta aika suljetulla osastolla oli pahempi kuin vankila.

Keväällä 2014 pikkubussi kuljetti Veli-Matti Lehikoisen Sörkasta eli Helsingin vankilasta Tuusulaan Kellokosken psykiatriseen sairaalaan.

Kauniista kartanosta ja vehreästä puutarhasta tunnetussa sairaalassa Lehikoista odotti suljettu osasto. Kahden seuraavan kuukauden aikana hän olisi jatkuvan tarkkailun alaisena. Hänelle tehtäisiin mielentilatutkimus, jossa selvitettäisiin, missä tilassa hän oli surmannut vaimonsa puoli vuotta aiemmin.

Kellokosken sairaalan suljetun osaston asukkaat pääsevät kerran päivässä ulkoilemaan aidatulle sisäpihalle. Tiina Jutila / Yle

Lokakuisena iltana vuonna 2013 hän oli ollut kotonaan sekaisin alkoholista ja lääkkeistä ja suuttunut jostain vähäisestä asiasta. Yhtäkkiä Lehikoinen tappoi vaimonsa. Jälkeenpäin hän ei muistanut teosta kuin välähdyksiä.

Lehikoinen oli viisikymppinen, työssäkäyvä, perheellinen mies, joka sanoo kärsineensä pitkäaikaisesta burnoutista.

Lehikoinen tuli mielentilatutkimukseen tunnustettuaan rikoksen ja oikeuden määräyksestä, kuten siihen aina tullaan. Käräjäoikeus halusi arvion siitä, oliko hän rikoksen hetkellä syyntakeinen vai syyntakeeton: siis täydessä ymmärryksessä vai ei.

Mielentilatutkimuksia tehdään reilut sata vuodessa. Siihen määrätään rikoksentekijöitä yhä harvemmin, vaikka tarvetta voisi olla. 1990-luvun alussa mielentilatutkimuksia tehtiin tuplasti enemmän.

Lehikoinen oli itse pyytänyt päästä tutkimukseen.

– Halusin selvittää, mikä minuun oli mennyt, ja olinko rikoksen tehdessäni mieleltäni sairas, Lehikoinen kertoo ravintolan terassilla Keravan asema-aukion laidalla elokuussa 2016.

On lauantai-iltapäivä ja Lehikoinen juo kolajuomaa. Tunnin päästä taksi hakee hänet takaisin vankilaan, josta hän on ollut päivän lomalla ja käymässä äitinsä luona.

Useimmat tulevat vapaaehtoisesti

Kun on tehnyt pahimman mahdollisen teon, jota ei voi edes keneltäkään pyytää anteeksi, ei elämässä ole paljon, mitä odottaa.

Lokakuisen surmaillan jälkeen Veli-Matti Lehikoinen oli istunut tutkintavankeudessa loppusyksyn ja talven ajan. Hän oli menettänyt yhteyden suureen osaan lähipiiristä. Hän arveli, että monen mielestä hänellä ei olisi edes oikeutta elää.

Hän oli kuitenkin päättänyt ottaa mielentilatutkimuksen tilaisuutena purkaa asioita.

– Jokin selviytymisvietti minulla oli jäljellä, hän sanoo.

Maaliskuisena aamuna Sörkan vankilassa hän jätti matkatavaransa vartijoille, jotka sanoivat tuovansa ne bussiin. Kellokoskelle saavuttuaan, bussin lähdettyä hän huomasi, että matkatavaroita ei ollut. Ne tulivat Sörkasta viikon päästä.

Mielentilatutkimuksessa todettiin, että Veli-Matti Lehikoinen oli täydessä ymmärryksessä tehdessään henkirikoksen. Tiina Jutila / Yle

Suomessa tehdään vuosittain reilut sata mielentilatutkimusta. Useimmin ne tehdään valtion sairaaloissa eli Kuopiossa Niuvanniemen sairaalassa ja Vanhan Vaasan sairaalassa. Kellokoskella tutkittavia on ollut kymmenkunta vuodessa.

Ihmistä voi rangaista rikoksesta vain, jos hän on kyennyt ymmärtämään tekonsa ja säätelemään käyttäytymistään. Mielisairaudesta kärsivä määrätään yleensä pakkohoitoon psykiatriseen sairaalaan.

Pelkkä diagnoosi ei tee ihmistä syyntakeettomaksi, vaan sairaudella täytyy olla syy-yhteys rikokseen. Itse aiheutettu päihtymys ei vaikuta arvioon.

Syyntakeisen ja syyntakeettoman välissä on kolmas kategoria, alentuneesti syyntakeinen, joita oli viime vuonna vain 12 prosenttia tutkituista. Yksi oli koulukaverinsa Seinäjoella murhannut teinityttö. Alentuneesti syyntakeinen saa yleensä lievemmän tuomion, mutta häntä ei määrätä hoitoon.

Kellokosken sairaala-alueella, puiston keskellä, seisoo vaaleanpunainen kartanon päärakennus. Menneinä aikoina kartanorakennuksessa hoidettiin potilaita, joista kuuluisin oli kuninkaalliseksi itsensä kuvitellut Kellokosken Prinsessa.

Vaaleanpunainen kartanorakennus on Kellokosken sairaalan symboli. Tiina Jutila / Yle

Nykyisin päärakennus on hallintokäytössä. Kartanossa työskentelevä osastonylilääkäri, oikeuspsykiatrian professori Nina Lindberg on ollut tekemässä kymmeniä mielentilatutkimuksia. Hän kertoo, että vaikka oikeus päättää tutkimuksen tarpeen, harva tulee Kellokoskelle vastoin tahtoaan.

– Pääosalle on syntynyt oma motivaatio selvittää asia, tai asianajaja on sitä ehdottanut, Lindberg kertoo.

Harhoja ja hälytyksiä

Veli-Matti Lehikoinen toivoi Kellokoskelle mennessään, että rikoksen syyksi selviäisi tilapäinen mielenhäiriö. Se selittäisi edes jotain.

Kellokoskella hänet majoitettiin osastolle, jonka ulko-ovi oli aina lukossa mutta huoneiden ovet yötä päivää auki. Nettiä ja älypuhelinta sai käyttää vapaasti, toisin kuin vankilassa.

– Kun mahdoton oli jo tapahtunut, minulla ei ollut suuria odotuksia. Mutta koin, että sairaala oli pahempi kuin vankila, Lehikoinen sanoo.

Käytännössä kaikki suljetulla osastolla asuvat käyttivät jotain lääkitystä. Paitsi yksi: Lehikoinen.

Osaston kaikilla varsinaisilla potilailla oli jokin vakava psyykkinen sairaus. Monet kärsivät harhoista ja huusivat kauhusta. Vähintään kerran päivässä hälytyssireeni alkoi soida, kun joku sai kohtauksen: alkoi esimerkiksi kirkua hysteerisesti tai heitellä tavaroita.

Pari kertaa Lehikoinen havahtui hereille aamuyöllä. Hänen huoneessaan seisoi isokokoinen mies, joka tuijotti häntä lähietäisyydeltä.

Käytännössä kaikki suljetulla osastolla asuvat käyttivät jotain lääkitystä. Paitsi yksi: Lehikoinen. Mielentilatutkimuksessa oleva ei ole potilas, eikä hän yleensä saa psyykenlääkkeitä, jotta mahdolliset oireet eivät peity.

Psykiatrin, psykologin ja sosiaalityöntekijän haastatteluissa Lehikoinen kävi mielellään. Mielentilatutkimuksessa pengotaan elämä läpikotaisin, lapsuudesta rikoshetkeen, työhistoriasta mielenterveys- ja päihdehistoriaan sekä ihmissuhteiden ongelmiin.

Salapoliisintyö ihmismieleen

Suomalainen mielentilatutkimus on poikkeuksellisen laaja. Se maksaa noin 25 000 euroa, joten siihen ei määrätä pikkurikoksista. Viime vuonna 85:tä prosenttia tutkimukseen määrätyistä syytettiin joko henkirikoksesta, muusta väkivaltarikoksesta tai seksuaalirikoksesta.

Hiljattain siihen määrättiin myös Ylivieskan kirkon poltosta syytetty nuori mies.

– Usein kysytään, miksi tutkimus on niin pitkä. Mutta suomalaista mallia arvostetaan juuri siksi. Kun tutkittavaa seurataan ympäri vuorokauden, pystytään jatkuvasti havainnoimaan, miten hän käyttäytyy, sanoo Nina Lindberg.

Harva tulee mielentilatutkimukseen vastoin tahtoaan, kertoo Kellokosken sairaalan osastonylilääkäri, oikeuspsykiatrian professori Nina Lindberg. Tiina Jutila / Yle

Psykiatri, psykologi ja sosiaalityöntekijä haastattelevat tutkittavaa useita kertoja. Psykologi testaa kognitiivisia kykyjä, persoonallisuuden kehitystä ja moraalikäsityksiä.

Tarvittaessa myös neuropsykologi tutkii rikoksesta syytetyn. Joskus harvoin väkivallanteon aiheuttanut mielen häiriö johtuu fysiologisesta syystä, kuten aivokasvaimesta. Tutkittavalle saatetaan tehdä pään kuvantaminen, aivosähkökäyrä- ja kromosomitutkimukset.

Osaston henkilökunta havainnoi, miten tutkittava käyttäytyy muissa tilanteissa kuin haastatteluissa.

Joskus rikos on tapahtunut vuosia aikaisemmin, jolloin syyntakeisuuden arviointi rikoshetkellä on erityisen vaikeaa. Arvio rakennetaan pala palalta lukuisista tiedonmuruista.

Tutkimustiimillä on oikeus hankkia henkilöstä tietoja esimerkiksi sairaaloista, mielenterveystoimistolta, Kelasta ja oppilaitoksista. Jos tutkittava antaa luvan – yleensä antaa – saatetaan omaisille, entisille työnantajille tai ystäville lähettää kyselylomakkeet.

Tuttavuuksia ja shakinpeluuta

Raskas. Pitkästyttävä. Outo. Pelottava. Tällaisilla sanoilla syyntakeisiksi todetut kuvasivat mielentilatutkimusta kyselyssä, jonka Vaasan ammattikorkeakoulusta valmistunut Terhi Laitala teki sosiaalityön opinnäytettään varten.

Tutkitut suhtautuivat tutkimusjaksoon enimmäkseen myönteisesti, vaikka se olikin henkisesti raskas. Useimmille loppulausunnon kuvailut olivat kielteinen yllätys, mutta itse syyntakeisuuden he hyväksyivät.

Jos kokemus on tutkittaville on outo, myös psykiatrisen sairaalan potilaat saattavat pelätä tutkittavia, joista moni on tehnyt lööppeihin päätyneitä väkivaltarikoksia. Tällaisen havainnon Terhi Laitala teki mielentilatutkimusten parissa työskennellessään.

Kellokosken osastonylilääkäri Nina Lindberg ei ole törmännyt tällaiseen pelkoon osastolla.

– Sanon tutkittaville, että he voivat vapaasti päättää, mitä kertovat muille. He voivat sanoa avoimesti, miksi ovat täällä, tai halutessaan jättää kertomatta.

Ongelmana ei ole, että terveitä ihmisiä joutuisi hoitoon. Sen sijaan sairaita voi joutua vankilaan.

Veli-Matti Lehikoinen alkoi tutustua osaston muihin asukkaisiin muutaman viikon sairaalassaolon jälkeen. Heidän kanssaan syntyi syvällisiä keskusteluja, vaikka keskustelukumppani saattoi välillä ajautua muihin maailmoihin.

Yhden nuoren miehen kanssa hän ryhtyi pelaamaan shakkia. Samalla he keskustelivat politiikasta ja Englannin kuningasperheestä. Iäkkäämmän naisen kanssa hän alkoi täyttää sanaristikoita.

Pakolaisena Suomeen tullut, skitsofreniaa sairastanut mies kävi häntä myöhemmin Sörkan vankilassa tapaamassa. Juttu jatkui luurien kautta ja pleksilasien läpi siitä, mihin se oli suljetulla osastolla jäänyt.

Sairaita joutuu vankilaan

Hiljattain oikeudessa käsiteltiin erästä toista, julkisuudessa kuohuttanutta rikosta: Hyrylässä kadulla tapahtunutta veritekoa. Tuossa tapauksessa murhasta syytetty mies oli todettu syyntakeettomaksi. Syntyi yllättävä tilanne, kun sekä syytetyn että uhrin omainen kritisoivat mielentilatutkimuksen tulosta. Mies määrättiin pakkohoitoon.

Yleisesti mielentilatutkimuksia pidetään luotettavina, ja tuomioistuimet ovat pitkälti samoilla linjoilla lääkäreiden kanssa, vaikka arvio ei sido tuomaria.

Ongelmana ei ole, että terveitä ihmisiä joutuisi hoitoon. Sen sijaan sairaita voi joutua vankilaan ja jäädä vaille hoitoa. Mielentilatutkimuksia tehdään yhä vähemmän: enää noin puolet siitä mitä 1990-luvun alussa.

Veli-Matti Lehikoinen Tiina Jutila / Yle

– Selkeästi hoitoon kuuluvat löydetään ilmeisesti melko hyvin, koska syyntakeettomia päätyy hoitoon joka vuosi suunnilleen saman verran, noin kolmekymmentä. Kun tutkimusten määrä on selvästi pudonnut, väistämättä kuitenkin joitakin tapauksia voi jäädä huomaamatta, sanoo väitöskirjatutkija Mika Rautanen Vanhan Vaasan sairaalasta ja THL:stä.

Oikeus voi arvioida syyntakeisuutta myös omin päin tai pelkän lääkärin lausunnon pohjalta. Näin tuomio voi lieventyä alentuneen syyntakeisuuden vuoksi, vaikka varsinaista mielentilatutkimusta ei olisi tehty.

Moni oikeuspsykiatri pitää välikategoriaa, alentunutta syyntakeisuutta, ongelmallisena.

– Ääripäät, aivan syyntakeeton ja täysin syyntakeinen, on helpompi tunnistaa, mutta alentuneen syyntakeisuuden määrittely on todella vaikeaa, Rautanen toteaa.

Näissä tapauksissa saatetaan miettiä sentyyppisiä kysymyksiä, kuin onko menneisyyden mielisairaus vaikuttanut yhä teon hetkellä, tai onko kehittyvä muistisairaus voinut jo heikentää ymmärrystä.

Rautanen on aloittamassa tutkimusta siitä, millä tavoin tämän päivän oikeuspsykiatrit perustelevat syyntakeisuuden alentumista.

Teeskentelijä paljastuu

Monilla saattaa olla käsitys, että mielentilatutkimuksissa kannattaisi “esittää hullua”. Aiemmilla vuosikymmenillä ja vielä 2000-luvun alussa alentuneesti syyntakeiseksi luokiteltiin useammin kuin nykyään.

Veli-Matti Lehikoinen kuuli ennen sairaalaan tuloaan vankilassa tarinoita siitä, miten ihmiset olivat yrittäneet huijata tai esittää mielentilatutkimuksessa.

– Minusta on typerää edes ajatella, että ammattilaisia voisi huijata. Päätin, että kerron kaiken rehellisesti ja katsotaan, miten käy, hän sanoo.

Vankien jutuissa voi olla suuria puheita. Kellokosken sairaalan psykologi Assi Liukkonen kertoo törmäävänsä vain harvoin teeskentelyyn ja silloinkin se on läpinäkyvää.

Syyntakeettomuus ei tarkoita, että pääsisi kotiin, vaan hoitoon, sanoo Kellokosken sairaalan psykologi Assi Liukkonen. Tiina Jutila / Yle

– Mieleeni tulee yksi tapaus, jossa tutkittava ei ehkä ymmärtänyt, mitä tarkoittaa, jos todetaan syyntakeettomaksi. Se ei tarkoita, että pääsee lähtemään kotiin, Liukkonen sanoo.

Psykiatrinen pakkohoito ei ole rangaistus vaan hoitoa, mutta vapauden menetyksen näkökulmasta se ei usein ole vankilaa auvoisampi vaihtoehto. Keskimäärin hoito kestää yhdeksän vuotta. Joillakin onkin halu esittää terveempää kuin on, jotta ei joudu hoitoon.

Liukkonen toteaa, että kahden kuukauden seuranta-aika vaikeuttaa teeskentelyä, samoin se, että eri haastattelijat kysyvät samoja asioita ja vertaavat kertomuksia.

Vankilasta vapautuu jokainen

Kahden kuukauden tutkimuksen aikana Veli-Matti Lehikoisen elämänhistoriasta ja testituloksista ei selvinnyt mitään, minkä vuoksi hän ei olisi ollut tekohetkellä täydessä ymmärryksessä.

– Jälkeenpäin ajattelen, että ok näin, hän sanoo.

Lehikoinen haluaa puhua omalla nimellään, koska aikoo vielä elää tässä yhteiskunnassa ja uskoo, että on parempi paljastaa kortit kuin antaa ihmisten löytää hänen menneisyytensä sattumalta.

Kesällä 2014 hänet tuomittiin 10 vuoden ja 6 kuukauden vankeuteen, josta hän istuu puolet.

Aluksi Lehikoinen kärsi tuomiota Sörkassa, mutta pääsi hiljattain Keravan avovankilaan, josta käsin hän opiskelee oppisopimuksella puutarhuriksi.

Lehikoinen on aloittanut lomapäivän viemällä kaksi kukkaa vaimon haudalle. Tämä saattaa kylmätä niitä omaisia, jotka eivät ole edelleenkään kyenneet tai halunneet olla yhteydessä. Lehikoinen ymmärtää, miksi yhteydenottoja ei ole tullut. Hän on varautunut siihen, ettei niitä ehkä koskaan tule.

Veli-Matti Lehikoinen yrittää päästä kiinni tavalliseen elämään teatteriharrastuksen avulla. Tiina Jutila / Yle

Rikoksen jälkeen elämä ei ole enää täysin normaalia. Lehikoinen tietää, että hän ei ole enää ikinä muiden silmissä sama ihminen kuin ennen, ja rikostaan hän katuu lopun ikänsä.

Jonkinlaisen uuden alun Lehikoiselle toi kuitenkin teatteriharrastus. Hän on ollut mukana kahdessa vankien teatterituotannossa näyttelijänä ja käsikirjoittajana ja haluaa olla mukana edistämässä vankien kuntoutumista.

He kaikki, niin syyntakeiset kuin täyttä ymmärrystä vailla olleet, vapautuvat joskus. Koko yhteiskunnan etu on, että he kykenisivät elämään ihmisiksi.

– Haluan omalla esimerkilläni näyttää, että vankeustuomiosta pystyy selviytymään suht järjissään ja niin, ettei aiheuta enää lisää ongelmia ihmisille, Lehikoinen sanoo.