Kuvitellaanpa tilanne.

Olet lähtenyt ihan muina henkilöinä Prismaan ostamaan piimää. Maitohyllyllä huomaat, että joku tuntematon tuijottaa. Se tulee lähemmäs, heittää ehkä jotain “pientä puhetta”, tyyliin “jaa, sääkin juat piimää”.

Tilanne on kiusallinen.

“Joo aina välillä”, tokaiset, poistut nopeasti paikalta ja toivot, ettei tuntematon seuraa sinua kaupasta kotiin.

Parin päivän päästä alkaa tapahtua. Puhelin kilisee pitkin päivää, ja kavereiltasi satelee viestejä. “Hei sua etsitään Facebookissa!”

Uutisvirrasta huomaat, että toden totta, kaupassa näkemäsi ihminen on tehnyt sinusta etsintäkuulutuksen, ilmoittaa ihastuneensa palavasti ja haluaa nyt kokeilla “somen voimaa”, jotta löytäisi sinut. Alla on satoja tsemppaavia kommentteja.

Mitä jos etsijällä on pahat mielessä? Tai jos etsittävä on tehnyt kaikkensa paetakseen etsijää?

Seuraavina päivinä tahti kiihtyy. Paikallis-, maakunnallis-, valtakunnallis- ja iltapäivämediat löytävät päivityksen ja uutisoivat. Koko internet etsii tätä naista.

Ja kuvittele seuraavaksi, miltä sinusta silloin tuntuisi.

Olisiko se romanttisinta ikinä vai outoa, vaivaannuttavaa ja ahdistavaa?

Annaleena Kurosesta se oli ahdistavaa. Kurosesta Maltalla ruotsalaisen miehen kanssa otettu “puolihumalainen selfie” levisi Facebookissa kulovalkean tavoin. Somekansa tsemppasi miestä ja toivoi, että “ruotsalaisprinssi” löytää rakastettunsa.

Ihastuminen ei ollut molemminpuolista.

"Ruotsalaispoika, joka ei tiennyt nimeäni, ammattiani tai opiskelupaikkaani, oli onnistunut löytämään minut alle viidessä tunnissa siitä, kun hän oli ladannut kuvan sosiaaliseen mediaan", Kuronen kirjoitti marraskuussa 2015 Yksi-lehdessä julkaistussa kolumnissaan (siirryt toiseen palveluun).

Kurosen kannalta tarina ratkesi onnellisesti: poika poisti kuvan hänen pyynnöstään, eikä etsintäkuulutus levinnyt Facebookista muihin medioihin.

Moni ei ole yhtä onnekas. Maaliskuun alussa muun muassa Ilta-Sanomat, Iltalehti, Aamulehti ja Karjalainen kertoivat, kuinka joensuulais-tamperelainen mies etsii Ikeassa näkemäänsä “pysäyttävän kaunista naista”.

Toukokuussa 2017 Aamulehti julkaisi kokkolalaisen miehen seuranhakuilmoituksen, jossa hän etsi junassa tapaamaansa naista. Muutama sana oli vaihdettu, yhteystietoja ei.

Moni tietää, miten piinallista on vaikkapa baarissa yrittää päästä eroon sinnikkäästä pokaajasta.

Vuotta aiemmin MTV puolestaan auttoi naista etsimään työkaverinsa etsimää “Oton upeaa äitiä”. Vuonna 2012 haussa oli lempääläinen “Josku tai Jonsku”, josta etsijä oli etsintöjen tueksi piirtänyt kasvokuvankin, jonka useat mediat julkaisivat. Vuonna 2009 ravintolassa nähtiin nainen, jonka löytämiseksi salaperäinen ulkomaalainen mies osti Helsingin Sanomista 20 000 eurolla koko sivun ilmoituksen.

Söpöä vai häiriintynyttä?

Sosiaalinen media rakastaa tarinoita. Ihmiset haluavat uskoa romanttisiin arjen sattumuksiin, ja siksi etsintäkuulutukset leviävät nopeasti ja laajalle. Ennen jakamista olisi kuitenkin hyvä harkita edes hetki, koska ulkopuolinen ei voi koskaan todella tietää etsijän motiiveja.

Mitä jos etsittävä ei pidä etsijää viehättävänä vaan inhottavana? Mitä jos tuhansien anonyymien etsintäpartio ei tunnu imartelevalta vaan pelottavalta?

Tai mitä jos etsijällä on pahat mielessä? Tai jos etsittävä on tehnyt kaikkensa paetakseen etsijää?

Ihmiseen ei voi rakastua ensisilmäyksellä. Ihminen rakastuu silloin korkeintaan omiin kuvitelmiinsa tai pakkomielteisiinsä.

Väkivaltaisen ex-puolison ei tarvitse nykyään enää kytätä viikkokausia ympäri kaupunkia. Riittää, kun postaa entisen kumppanin tuntomerkit nettiin, niin lehdistö kyllä hoitaa etsinnät hänen puolestaan.

Ja tehdään tämä nyt vielä selväksi: Julkisen seuranhakuilmoituksen laatiminen ei tee kenestäkään psykopaattia. Se on kuitenkin ajattelematonta ja joskus haitallista käytöstä, eikä sellaista ole syytä tukea.

Julkinen etsintäkuulutus asettaa etsittävän vähintään kiusalliseen tilanteeseen – etenkin, jos on jo ainakin epäsuorasti torjunut etsijän, esimerkiksi antamalla väärän puhelinnumeron, jättämällä nimensä kertomatta tai livahtanut jollain muulla verukkeella pois tilanteesta.

Moni tietää, miten piinallista on vaikkapa baarissa yrittää päästä eroon sinnikkäästä pokaajasta, josta ei itse ole kiinnostunut. Voi vain kuvitella, miten ikävältä se tuntuu silloin, kun puoli internetiä epäsuorasti painostaa ottamaan yhteyttä ja tekemään etsijästä onnellisen.

Ja toisin kuin romanttiset komediat meille väittävät, ei ihmiseen voi rakastua ensisilmäyksellä. Ihminen rakastuu silloin korkeintaan omiin kuvitelmiinsa tai pakkomielteisiinsä.

Sosiaalisen median aikakausi tai ei, reaalimaailman parinhankintaan pätevät samat lainalaisuudet kuin ennenkin. Jos näkee kiinnostavan ihmisen, kannattaa mennä rohkeasti juttelemaan ja ottaa selvää, onko kiinnostus molemminpuolista. Joskus on, joskus ei.

Uutisvälineitä ei siinä tarvita parittajaksi.

Tuija Siltamäki

Kirjoittaja on Tampereen ylioppilaslehden Aviisin päätoimittaja, joka katsoo todella paljon poliisisarjoja.