Vera Lengsfeld oli 1980-luvulla yksi DDR:n pienen kansalaisoikeusliikkeen kärkinimistä. Hän vastusti johtavan SED-puolueen sanelupolitiikkaa ja halusi kiinnittää huomiota myös maan kasvaviin ympäristöongelmiin.

Hän oli SED:n jäsen vuoteen 1983 asti, jolloin hän rauhanliikkeen nimissä tuomitsi julkisesti Neuvostoliiton ydinaseiden sijoittamisen Itä-Saksaan. Hänet potkittiin puolueesta ja asetettiin työkieltoon.

Yliopistokoulutuksen saaneena ja muun muassa maan tiedeakatemiassa työskennelleenä hän joutui hankkimaan elantonsa mehiläishoitajana ja tilapäisenä kääntäjänä. Samalla hän kuitenkin jatkoi oppositiotoimintaa esimerkiksi kirkon piirissä.

– Se oli riskipeliä. Pyrin kyllä olemaan mahdollisimman varovainen ja huomaamaton, koska minulla oli kolme lasta, enkä voinut joutua vankilaan, Lengsfeld kertoo.

– Lopulta Stasi nappasi meidät tarkkaan suunnitellussa operaatiossa. Järjestimme mielenosoituksen, jonka piti olla luvallinen, mutta meidät pidätettiin kaikki, 150 ihmistä kerralla. Meistä haluttiin eroon, Lengsfeld toteaa.

Vera Lengsfeld on toiminut yhdistyneessä Saksassa sekä vihreiden että myöhemmin CDU-puolueen kansanedustajana Saksan liittopäivillä.­

Pidätys nostatti uusia mielenosoituksia ja uutisoitiin lännessäkin, mutta sitä Vera Lengsfeld ei vielä tiennyt. Hänet suljettiin Stasin tutkintavankilaan Itä-Berliinin Lichtenbergin kaupunginosassa. Pelätty vankila on säilynyt liki alkuperäisessä asussaan, ja sitä pidetään yhtenä kommunistisen tyrannian vaikuttavimmista muistomerkeistä Itä-Euroopassa. Vera Lengsfeld opastaa vankilassa säännöllisesti koulu- ja turistiryhmiä.

– Vankilan ympärillä oli satojen metrien turvavyöhyke, jotta sen muureja ei olisi nähty eikä sen olemassaolosta olisi tiedetty DDR:ssä. Vangit katosivat tänne ilman, että omaisilla oli mitään aavistusta heidän olinpaikastaan. Vankikaan ei välttämättä tiennyt missä oli. Tiedän ihmisiä, jotka lukivat vasta Stasin arkistopapereista olleensa juuri täällä, Lengsfeld kertoo.

Vankilaa kuvataan myös parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon vuonna 2007 saaneessa saksalaiselokuvassa Muiden elämä (Das Leben der Anderen, 2006). Elokuvakaan ei pysty taltioimaan kaikkea ahdistavuutta, joka vankilan selli- ja kuulusteluosastoilla yhä hyökyy vastaan.

Tutkintavankila koostui selliosastosta ja kuulusteluosastosta.­

– Täällä ei hakattu vankeja vaan Stasi oli kehittänyt julmemman tavan murtaa ihminen. Kaikki perustui eristykseen ja aistien turruttamiseen. Eräs ystäväni, joka vietti täällä peräti vuoden, kuvaili jälkeenpäin, että maailma tuntui poispääsyn jälkeen hirvittävän meluisalta ja häiritsevän värikkäältä, Lengsfeld selittää.

– Ajatelkaa, tällaista tapahtui keskellä Eurooppaa vielä 1980-luvulla!

Vera Lengsfeld kertoo vielä tarkemmin Stasin tutkintavankilan menetelmistä.

”Tutkintavankilan sadistisin piirre oli täydellinen eristys, johon vanki alistettiin. Hän ei tiennyt missä oli, hän ei tavannut ketään muuta kuin kuulustelijat, hän ei tiennyt mitään ulkomaailmasta eikä omaisistaan.

Vankila oli täysin hiljainen, jokainen vanki kyhjötti omassa karussa sellissään, jossa ei saanut lukea, kirjoittaa eikä voimistella, eikä vanki päässyt välttämättä ulkoilemaan päiväkausiin. Kommunikointi ja ruuan tuonti tapahtui sellin oven pienen luukun kautta. Berlin-Hohenschönhausenin vankilan kellarissa käytössä oli jopa pyöreitä pilkkopimeitä pehmustettuja sellejä, joissa menetti kaiken ajan ja suunnan tajun.

Vanki pyrittiin pidättämään mahdollisimman yllättäen esimerkiksi työpaikalla tai kadulla, jolloin hän oli sokissa tilanteesta jo vankilaan tullessaan. Vankikuljetuksiin käytetty umpinainen koppiauto ajoi vankilan autotalliin, joka oli aivan selliosaston vieressä. Ensimmäisessä huoneessa vangilta otettiin kaikki omat vaatteet ja esineet. Sitten hän sai vääränkokoisen vankila-asun, jotta hänen olonsa olisi epämukava.

Kun vankia haettiin kuulusteluihin, hänet komennettiin seisomaan kasvot seinää vasten ennen kuin ovi avattiin. Näin pyrittiin siihen, että vanki ei näkisi edes vartijasta kuin vilauksen.

Vankia ohjattiin käytävällä takaapäin käsivarresta ja päästä kiinni pitäen, jotta hän ei voisi katsoa väärään suuntaan. Yksikään vanki ei saanut nähdä toista vankia, jota kuljetettiin mahdollisesti samaan aikaan käytävällä.

Kuulustelija puhutteli vankia tämän vankinumerolla. Vangin oli määrä tuntea itsensä täysin hylätyksi, ihmisyytensä menettäneeksi. 90 prosenttia vangeista tunnusti jo ensimmäisessä kuulustelussa. Kuulustelut saattoivat jatkua säännöllisesti jopa kuukausia. Useimmiten vankia kuulusteltiin öisin. Hän saattoi olla koko aikana kontaktissa ainoastaan oman henkilökohtaisen kuulustelijansa kanssa.

Kuulusteluasennossa vangin piti istua pitkiäkin aikoja kovalla tuolilla kämmenet reisien alla kämmenpuoli alaspäin. Asento aiheutti tunteja jatkuessaan kovaa kipua koko kehoon.

Kuulustelija saattoi pyrkiä herättämään luottamusta vangissa, puhutella tätä toisinaan omalla nimellä ja vakuuttaa, että halusi vain selvittää, onko vanki syyllinen. Vanki ei tiennyt, että kukaan ei päässyt pois tutkintavankeudesta, ennen kuin häntä vastaan oli perusteet oikeudenkäyntiin.

Vangille esiteltiin valmiiksi kirjoitettu tunnustus ja annettiin ymmärtää, että kuulustelut ja tutkintavankeus loppuisivat, kun tämä allekirjoittaisi. Hänelle saatettiin tarjota hyvää kahvia, selliin tuotu kahvi puolestaan oli pahaa.

Kuulustelija saattoi kertoa jutelleensa juuri hetkeä aiemmin vangin äidin kanssa. Vanki saisi kuulla äidin kuulumisia, jos hän ensin vastaisi kaikkiin kysymyksiin. Moni tunnusti lopulta mitä vain saadakseen jonkin viestin perheestään.”

Lengsfeld vietti vankilassa vain kuukauden, jonka aikana hänet yritettiin saada ilmiantamaan kaikki toverinsa. Häntä kuulusteltiin ja painostettiin toistuvasti. Hänellä oli kuitenkin alistamista ja nöyryytystä vastaan ase, josta Stasi ei tiennyt.

– Minä tiesin tästä paikasta ja Stasin metodeista. Olin lukenut täällä olleen entisen vangin kirjan, jonka hän oli julkaissut vuonna 1978 päästyään länteen. Kirja oli salakuljetettu DDR:ään. Olin siis paremmin valmistautunut kuin moni muu ja yritin sopeutua tilanteeseen, Lengsfeld selittää.

Jo toisena päivänä hän päätti haastaa kuulustelijansa.

Nykyisin Stasin tutkintavankila on museona ja kommunistisen tyrannian muistomerkkinä.­

– Sanoin, että ettekö tiedä, että täydellinen eristys on kidutusta ja kiellettyä kansainvälisen lain mukaan. Se kuulustelu päättyi tuloksettomana, Lengsfeld hymähtää.

– Stasi halusi tietää oppositiotovereistani. Kertoilin kaikenlaisia satuja ja sanoin, että haluamme vain parantaa sosialismia. Kuulustelija kysyi, miksi sitä pitäisi parantaa.

Stasi kokeili Lengsfeldiin toista klassista metodia. Hänet laitettiinkin eri selliin toisen naisen kanssa. Menetelmä oli lähellä jopa toimia, sillä kun Lengsfeld tajusi, että nainen oli Stasin agentti, hän ahdistui suunnattomasti joutuessaan olemaan tämän lähellä.

Stasilla oli erilaisia keinoja murtaa tutkintavangit.­

– Kokosin itseni ja seuraavassa kuulustelussa sanoin, että palkitkaa tuo työntekijänne hyvin, koska hän joutuu olemaan minun kanssani samassa sellissä. Kuulustelija oli hyvin koulutettu, hänen ilmeensä ei värähtänytkään, Lengsfeld muistaa.

Stasin vankilasta ei yleensä koskaan päästy ulos tunnustamatta, mutta Lengsfeldin pelastukseksi koituivat lopulta mielenosoitukset, joita hänen ja muiden aktivistien pidätykset olivat aiheuttaneet. Itä-Euroopan sosialistivalta vapisi jo, ja DDR ilmoitti osittaisesta poliittisten vankien vapautuksesta.

Lengsfeld perheineen karkotettiin maasta helmikuussa 1988 ja hän muutti Britanniaan.

Hän ei suostunut allekirjoittamaan paperia, jolla hän olisi luopunut DDR:n kansalaisuudesta, joten hän sai vuoden maahantulokiellon. Seuraavan kerran hän palasi Berliiniin – täysin sattumalta – 9. marraskuuta 1989. Samana päivänä muuri murtui. Näin hän sai henkilökohtaisesti todistaa historiallista kansanjuhlaa Bornholmer Strassella, joka oli ensimmäinen portit länteen avannut rajanylityspaikka.

Vera Lengsfeldin haastattelu on julkaistu Ilta-Sanomissa alun perin vuonna 2014.