Sanasta ultrajuoksija tulee äkkiseltään mieleen laihaakin laihempi keski-ikäinen, ehkä jopa viisi-kuusikymppinen urheilija. Hän on rasvaton, vakavan oloinen ja kypsän iän saavuttanut ihminen.

25-vuotias Noora Honkala ei kuitenkaan täytä ainuttakaan stereotypian mukaista piirrettä. Hän on nuori, nauravainen ja hehkuu elinvoimaa kilpaa kesäauringon kanssa. Ruumiinrakenne on jäntevä ja lihaksikas, ei tippaakaan riutunut.

Honkala juoksi heinäkuussa pidetyissä vuorokauden juoksun MM-kilpailuissa uuden naisten Suomen ennätyksen: 234,9 kilometriä. Tuloksellaan yhdeksänneksi sijoittunut juoksija on tyytyväinen saavutukseensa, mutta tavoitteet on asetettu tulevaisuuteen – kohti maailman kovimpaa kärkeä.

Kaikesta näkee ja kuulee, että Honkala tosiaan rakastaa sitä, mitä tekee. Rakkaus lajiin ja elämään ylipäätään ei kuitenkaan tarkoita mukavuusalueella pysymistä. Honkala on valmis haastamaan itsensä äärimmäisyyksiin ja uskaltaa sanoa ääneen myös sen, mistä moni suomalainen urheilija epäonnistumisen pelossa vaikenee: hän haluaa olla jonain päivänä lajissaan maailman paras.

Tie huipputason ultrajuoksijaksi on kirjaimellisesti pitkä ja kivinen, mutta nuori Honkala on jo ehtinyt osoittaa, että yhdessä hänen tukiverkoston kanssa valittu polku on oikea ja sitä pitkin kulkemalla on mahdollista saavuttaa tulevaisuudessa jotain todella suurta.

Sami Vaskola

Sisulla Spartaan

Kaikki ultrajuoksut ovat kovia, mutta maailmasta löytyy kourallinen lajin klassikoita, joista selviäminen vaatii aivan erityistä sitkeyttä. Yksi legendaarisimmista ja raskaimmista kilpailuista on Ateenasta Spartaan juostava 246 kilometrin mittainen Spartathlon. Sen reitti kulkee haastavassa vuoristossa asettaen osallistujien fyysisen sekä henkisen jaksamisen äärimmäiselle koetukselle. Levolle ei taipaleella jää juuri aikaa, sillä matka on taitettava 36 tunnin aikana tai muuten suoritus hylätään.

Suurin osa Spartathlonin osallistujista ovat juuri niitä stereotyyppisiä neli-viisi- jopa kuusikymppisiä ultrajuoksijamiehiä. Noora Honkala osoitti kuitenkin jo 22-vuotiaana naisena pystyvänsä siihen mihin moni muu ei yllä koskaan. Hän juoksi Spartathlonin maaliin vuonna 2014 kaikkien aikojen nuorimpana naisena. Matkaan kului aikaa yli 35 tuntia ilman unta ja ainuttakaan pidempää taukoa.

- Tukiverkostolla on ultrakisoissa tosi iso merkitys. Jos jaksaminen on koetuksella, eikä pää enää toimi, on hyvä, että joku antaa matkan aikana selkeät ohjeet, miten toimia, kertoo Honkala perhettään sekä valmentajaansa Seppo Leinosta vuolaasti kehuen.

Kuinka moni normikansalainen pysyisi edes hereillä puoltatoista vuorokautta putkeen? Saatika, että juoksisi samalla lähes 250 kilometriä, joista 160 kilometriä halki haastavan vuoriston! Niinpä. Noora Honkalan saavutukset ovat jo nyt suorastaan ilmiömäisiä.

Spartathlon alkaa perjantaiaamuna seitsemältä Ateenan Akropolis-kukkulalta. Juoksijoiden oma huolto saa tulla avuksi ensimmäisen kerran normaalin maratonin eli runsaan 42 kilometrin kohdalla.

- Siihen kun pääsee, saa voimaa ja uskoa. 80 kilometrin kohdalla on Korintin-kanava, missä on iso huolto. Tuohon pisteeseen on reilun yhdeksän tunnin aikaraja, ja on tärkeää, ettei joudu kiirehtimään, kertoo Honkala Spartathlonin ensimmäisistä etapeista.

Kyllä minua usein pimeässä pelottaa ja toivon, että näkisin edes jossain kaukana jonkun toisen kilpailijan otsalampun valonkajon.

Honkalan ensimmäisellä Spartathlonilla kiire oli yllättää ja keskeytys oli lähellä 196 kilometrin kohdalla.

- Luulin myöhästyneeni aikarajasta ja joutuvani lopettamaan. Kun kuulin, että olinkin ajoissa väliaikapisteellä, sain niin paljon voimaa, että jaksoin hyvin loppuun saakka, muistelee Honkala vuoden 2014 kilpailua.

Seuraavan kerran Spartathlon järjestetään syyskuussa. Honkala kertoo, että fyysisesti pahinta kuumissa maissa juostavissa ultrakilpailuissa on selvitä päivän paahteesta. Auringon laskiessa hiipivät esiin kuitenkin toisenlaiset haasteet.

- Pimeässä kuulee kaikenlaisia ääniä, ja mielikuvistus pääsee väsyneenä muutenkin valloilleen. Kyllä minua usein pimeässä pelottaa ja toivon, että näkisin edes jossain kaukana jonkun toisen kilpailijan otsalampun valonkajon. Se auttaa kummasti, erityisesti villisikoja pelkäävä Honkala kertoo.

Väsymys ja totaalinen uupumus purkautuu usein itkuun, joka saa Honkalan lohduttoman olotilan kääntymään lopulta aina takaisin positiiviseksi.

- Kyllä minulle tulee jokaisessa pitkässä kisassa lohduton väsymyksen hetki, mutta itku auttaa aina. Myös puolimatkan ylitys luo uskoa ja silloin mietin isäni sanontaa, että puolivälistä alkaa kotimatka. Se on hyvä neuvo vaikka kaikille kuntojuoksijoillekin, muistuttaa Honkala hymyillen.

Myös puolimatkan ylitys luo uskoa ja silloin mietin isäni sanontaa, että puolivälistä alkaa kotimatka.

Sami Vaskola

Malttia määrissä

Kun jo maratoonarit harjoittelevat määrällisesti paljon, voisi kovan luokan ultrajuoksijan kuvitella harjoittelevan suorastaan järjettömiä määriä. Näin ei kuitenkaan Honkalan kohdalla ole.

- Moni ultraaja tavoittelee kahden sadan kilometrin viikkoja, mutta itse juoksen ajankohdasta riippuen vain 60-150 kilometriä viikossa, kertoo Honkala omista tottumuksistaan.

Määrä kuulostaa äkkiseltään vähäiseltä ottaen huomioon, että Honkalan mittapuussa lyhyetkin kilpailut tarkoittavat vuorokauden yhtäjaksoista juoksua, minkä aikana hän saattaa juosta kerralla normaalin kuukauden kilometrimäärän.

Honkala taustatiimeineen tietää kuitenkin, mitä tekee. Harjoituskilometrien näennäinen vähyys on ollut avainasemassa, kun kokonaiskuormitus on pysynyt tasolla, jolla on pystytty välttämään loukkaantumisia. Etenkin nuoria naiskestävyysjuoksijoita vaivaavat vaikeat rasitusvammat.

- Tottakai kilpailuissa tulee kaikenlaisia kramppeja, rakkoja, turvotuksia ja kiputiloja, mutta se kuuluu lajin luonteeseen. Kilpailuissa laitetaan kroppa äärirajoille ja jopa sen yli. Harjoituskaudella panostetaan kuitenkin määrän sijasta laatuun, toteaa Honkala hymyillen.

Toinen Honkalan harjoittelun kulmakivistä on monipuolisuus.

- Olen harrastanut lapsesta asti monipuolisesti ties mitä urheilua ja pelasin jalkapalloa aina naisten sarjaan saakka, kertoo vasta 19-vuotiaana tosissaan juoksijaksi ryhtynyt Honkala.

Nuori nainen kertoo myös nykyisten juoksuharjoitusten olevan varsin monipuolisia.

- Vältän juoksemasta päivästä toiseen samaa tasaista lenkkiä. Vaihtelen harjoitusmaastoja ja treenin intensiteettiä. Teen välillä myös mm. mäkijuoksuja, rataintervalleja ja käyn polkujuoksemassa metsässä, jatkaa Honkala avaten harjoitusfilosofiaansa.

- Teen myös paljon lihaskuntoa sekä -huoltoa. Hieronnan, ravinnon ja levon merkitystä ei myöskään sovi unohtaa, hän muistuttaa.

Sami Vaskola

Laji ilman liittoa

Terveyshuolien sijaan Honkalan täysipäiväiväisen ja nykyistä ammattimaisemman harjoittelun esteenä on monen muun pienen lajin edustajan tavoin taloudelliset haasteet. Tuoreesta Suomen ennätyksestä ja vakuuttavasta arvokisamenestykseksästä huolimatta Honkalan ainoat rahalliset tukijat ovat kaupallisia sponsoreita.

Monessa maassa ultrajuoksu kuuluuu yleisurheiluliiton alle, mutta Suomessa laji on vailla liittoa. Näin ollen edes maailmalla menestyneiden ultrajuoksijoiden on turha haaveilla niin kutsutuilta virallisilta tahoilta tulevien tukieurojen perään.

- Olen itsekin soittanut yleisurheiluliittoon useampaan otteeseen ja pyytänyt heitä ottamaan ultrajuoksun lajivalikoimaansa, mutta ainakaan toistaiseksi mitään ei ole tapahtunut, Honkala harmittelee.

Onneksi nuorelle, menestyneelle ja kaikella tapaa sangen edustavalle urheilijalle on löytynyt muita tukijoita, sekä vakituinen työ rakennusalalta.

- Pidän työstäni todella paljon ja olen onnekas että työnantajani tukee minua urheilijana. Tottakai kuitenkin toivon, että voisin jossain vaiheesa keskittyä vain juoksuun, Honkala pohtii.

Toteutuu Honkalan unelma täysipäiväisestä juoksijanelämästä taikka ei, on hän jo nyt todistanut olevansa äärimmäisen kova huippu-urheilija. Kuin kukkiva pihlaja kelohonkien kansoittamalla tunturilla.

Alexandra Kral-Leszczynski