Mikä lie luonnonoikku?

Sekin kävi ivalolaisen kalastajan Jaakko Kyrön mielessä syyskesällä 1973, kun hän näki kummajaisen ensi kertaa.

Inarijärven mökkiläinen Esko Petäkoski oli palannut kylille ja esitteli, mitä oli reeskaverkostaan löytänyt.

Pieni kala muistutti reeskaa, tuhansia vuosia Inarin ulapoilla parveillutta kääpiösiikaa, mutta sen kylki hohti hopeisempana. Ja päinvastoin kuin reeskalla, alaleuka olikin yläleukaa pitempi.

Kyrö oli pyytänyt Inarilla ikänsä, istunut kalastajaisänsä veneessä jo ennen sotia.

Silti hän ei ollut koskaan tavannut saati maistanut kalaa, jota piteli nyt kädessään.

Hän ei voinut mitenkään arvata, että 15 vuotta myöhemmin kummajaisia kuhisisi Inarijärvessä kymmeniä miljoonia.

Niin paljon, että oudosta tulokkaasta tulisi hänellekin vuosiksi tärkein tulonlähde.

Ja pohjoiselle suurjärvelle luonnonmullistus, jonka veroista se ei ollut kokenut sitten jääkauden ja sotavuosina alkaneen säännöstelyn.

Muikku, Coregonus albula, oli uinut Inarijärveen.

Tunkeilijana, jota vielä kiitettäisiin.

Suomen vanhimmat muikut

Viuviuviu.

Nuottakone pätkyttää Isolahdessa, Inarijärven eteläreunalla.

Teräksenkovaa jäätä on lähes 60 senttiä, vettä sen alla kolmattakymmentä metriä. Juuri sopivasti 18 metriä korkealle ja 330 metriä pitkälle talvinuotalle, jota rautareessä seisova kelu nyhtää lahden poikki.

Isolahti on koppelolaisen talvinuottaajan Juha Kyrön, 58, varmin apaja.

– Tässä on vedetty kohta 30 vuotta, melkein jokainen pyhänseutu kun jäätä vain on. Ja aina riittää muikkua, Kyrö sanoo.

Kuinka paljon tänään, se tiedetään parin tunnin kuluttua.

Kun kone kiskoo pyydystä kohti avantoa, Kyröllä ja hänen apunaan nuottaavalla veljenpojalla Olavi Kyröllä on aikaa aamukahvilleen.

Honkapölkyt roihuavat tynnyrinpuolikkaassa. Tulille kokoontuvat myös nuottaajan setä, 79-vuotiaana kotitarpeikseen kalastava Jaakko Kyrö ja muikkunäytettä keräävä tutkija Erno Salonen.

Tällä nuotiolla jos missä sopii pohtia muikun sielunelämää. Se ei ole ollut Inarilla ihan helppoa.

Muikku on Suomen syynätyimpiä kaloja. Tutkimuksia on tehty hyllymetreittäin. Mutta täällä ne ovat toisinaan kuin veteen piirretty viiva.

Tavallisessa järvessä muikku näkee harvoin neljättä kesäänsä. Viimeistään kolmevuotiaana se on kalastettu pois tai päätynyt pedon kitaan.

Mutta ei Inarilla, jossa muikkuja kuolee vanhuuteen.

– Näytteistä löytyy ikäluokkia yksikesäisistä 7-vuotiaaksi. Joskus on 13-vuotiaitakin muikkuja, Erno Salonen sanoo.

Inarissa muikku elää äärirajoillaan – pohjoisempana kuin Ruotsissa, Norjassa tai Venäjällä. Täällä jos missä se on säänhaltijan armoilla. Yksikin kesäkuinen lumipyry tai pohjoismyrsky tuhoaa helposti eläinplanktonin, jota muikunpoikanen tarvitsee.

Siksi luontoäiti ei tarkoittanut muikkua Inarille. Se tuli sinne vahingossa.

Mutta mistä ja miten? Ja milloin?

Sinettäjärven perua

Inarin muikun alkuperä oli kauan arvoitus, kunnes norjalaiset ja suomalaiset kalatutkijat julkaisivat 2013 geneettisen selvityksensä. Sen mukaan Inarin muikku on samaa kantaa kuin Rovaniemen Sinettäjärven.

Sinetän muikkua tuotiin 1960-luvun puolivälissä Ivalon lentokentän liepeille Alajärveen. Sieltä on Ala- ja Ivalojokia pitkin 30 kilometriä Inarijärveen.

– Muikkuja karkasi Alajärvestä. Suurin osa taisi jäädä välille, mutta selvisi niitä Inariinkin asti, Erno Salonen sanoo.

Juha Kyrö tuntee toisenkin tarinan Inarin muikun juurista.

Sen pääosassa on edesmennyt kalatalousneuvoja Kiril Sergejeff, joka olisi kumonnut kaksi tonkallista muikunpoikasia Ivalon sillanpielestä jokeen.

– Itse olin kuulemassa, kun Kiril siitä kertoi, Kyrö muistaa.

Miten tahansa, silloin kukaan ei tohtinut tunnustautua julkisesti Inarin muikun isäksi.

Tunkeilijaa katsottiin vinoon, melkein pelonsekaisena. Syrjäyttäisikö muikku siian? Alkaisivatko ne risteytyä? Yli 100 000 hehtaarin järvi oli elättänyt sen rannoilla asuvia siitä lähtien kun viimeisin jääkausi oli mennyt menojaan. Pilaisiko vieras laji nyt kaiken?

Jaakko Kyrö muistaa Inarin kalanviljelyn johtajankin tuumanneen, että ”jos muikusta tulee ongelmia, syylliset vedetään lähimpään rantapetäjään”.

– Leikillään tietysti, mutta oli siinä pelkoakin mukana. Kukaan ei tiennyt, miten muikun kanssa käy.

Ei tiennyt vielä vuosiin.

Sinettäläinen piilotteli Inarijärvessä, lisääntyi sen minkä pystyi ja odotti kärsivällisesti, että säänhaltija kääntäisi sille suopeamman puolensa. Antaisi alkukesän, joka olisi kuin lajitovereilla etelämpänä, lämmin ja tuuleton.

Sellainen koitti 1986.

Luontoäiti vapautti Inarin jäävaipastaan etuajassa, antoi auringon paistaa lämpimästi kesä- ja heinäkuun, piti myrskyt ja takatalvet kaukana Jäämerellä.

Järvi räjähti täyteen muikkua.

Selällä valoja kuin kaupungissa

Reeska oli uinut Inarin ulapoilla 9000 vuotta tulokasta kauemmin. Silti se sai taipua sukulaiselleen, joka söi terhakammin samaa eläinplanktonia ja lisääntyi voimallisemmin kuin mikään muu rasvaevällinen.

Pian Inarijärveä ei tunnistanut enää samaksi, jollaisena se oli elänyt suomalaisten mielissä Sakari Topeliuksen Maammekirjasta (1875) lähtien.

Se ei ollutkaan hylätty, halpa, arvoton, kuten Topeliuksen runossa ja myöhemmin laulussa, vaan täynnä tohinaa ja laivoja, niiden perässä trooleja, rannoilla rysiä ja verkkoja, talvisin nuottia.

Tehokkain niistä oli trooli, yhdellä tai kahdella aluksella vedettävä laahusnuotta.

Inarin suurin selkä Kasari näytti kaupungilta, kun trooliveneiden valot väistelivät toisiaan syyskesän yössä.

Muikkujahti oli huipussaan 1989. Silloin hopeakylkeä tavoitteli Inarilla 16 trooliparia, seitsemän talvinuottakuntaa, satakunta isorysää ja sadat elleivät tuhannet verkottajat. Sen vuoden ponnistus toi yli 300 000 kiloa muikkua.

Inarijärvestä tuli pitäjän suurin työmaa.

Vielä 1980-luvulle tultaessa Inarilla oli ollut alle kymmenen ammattikalastajaa. Yhtäkkiä heitä oli 95, joista puolet kalasti päätoimisesti.

– Järvessä oli silloin julmetusti kalaa, muikun lisäksi siikaa ja punalihaista, joka lihoi tietysti muikulla, kalantutkija Erno Salonen sanoo.

Yön troolanneet veneet palasivat aamuksi satamiin ja purkivat saaliinsa jäälaatikoissa suoraan sodankyläläisen Einari Hokkasen autoihin.

Saalistilastot kertovat, että vuosina 1987–1991 pelkästään ammattikalastajat nostivat Inarista yli 600 000 kiloa muikkua.

Hokkasen Sompion Kala ja Marja osti melkein kaiken ja rahtasi etelään, jossa kalalle oli hillitön kysyntä eteläisempien muikkujärvien painuttua lamaan.

Hokkanen on muistellut "kolmen kuormurin ja neljän Hiacen ajaneen ympäri järveä, että saatiin kaikki heti kyytiin".

Saalis vietiin Sodankylään ja nostettiin rekkaan. Seuraavana aamuna Inarin muikku pötkötti kauppojen tiskeissä Helsingissä.

Tutkijoille selvisi, että järvessä ui ainakin neljä vahvaa muikkuikäluokkaa: 1983, 1984, 1986 ja 1989. Siksi kanta kestäisi kovankin pyynnin. Viranomaiset ja rahoittajat eivät painaneet hekään jarrua.

Epäilijöitäkin oli.

– Sukulaismies puhui, miten kesät troolataan ja talvet makoillaan palmujen alla. Yksi kaveri tokaisi siihen, ettette vain joutuisi vielä kuusen alle, Juha Kyrö muistelee.

Se oli lähempänä kuin kukaan uskoi.

Troolimiehet saivat syyn niskoilleen

Muikku katosi Inarilta yhtä nopeasti kuin oli sen vallannutkin.

90-luvun alussa kesä tuli oikutellen kolmena vuotena perättäin. Muikunpoikanen kuoli lähtökuoppiinsa.

Ensimmäisenä katovuonna 1992 muikkusaalista tuli kymmenesosa siitä mitä neljä vuotta aiemmin.

Troolit ja veneet joutivat kuiville. Lainankorot huitelivat huipussaan, kalastajia kaatui. Sompion Kala ja Marjakin karahti konkurssiin.

Juha Kyrö muistaa hyvin muikkubuumin viimeisen troolipäivänsä.

Hän etsi Matti Ropposen kanssa kahdella aluksella muikkuparvia Pohjois-Inarilta, Kessivuonon suulta, ”aivan epätoivon vimmalla”. Kaikuluotain näytti tyhjää.

Sitten Kyrön matkapuhelin pirisi.

– Metsähallituksesta soitettiin ja kysyttiin, tulisinko huomenna hommiin. Sanoin, että aivan varmasti.

Hän käänsi kokan kohti kotia ja aloitti seuraavana aamuna metsurina. Sitä on jatkunut 22 vuotta. Kalastus on sivutyö.

Muikun paljous oli nostanut Inarin punalihaisten saaliit ennätyksiin, jopa 70 000 kiloon (1987). Nyt muikkukato vei mukanaan taimenen ja raudun, jotka riutuivat pian nälissään.

Rannoilla tunteet kuohuivat kuin Inari syysmyrskyssä.

Syyllisiä etsittiin niin kalatutkijoista, ammattikalastajista kuin heille lupia myöntäneistä viranomaisista.

– Troolimies oli pahan alku. Sitä vaille, ettei selkäämme saatu, puolenkymmentä kesää vetänyt Jaakko Kyrö sanoo.

– Joka paikassa puhuttiin, että trooleilla ne järven nyt tyhjensivät.

Juha Kyrö seuraa nuotan nousua avannosta ja puistelee päätään.

– Mitenpä näillä vehkeillä joka kivenkoloon pääsee. Ei muikkua saa pyytämällä loppumaan. Enimmäkseen siinä oli muuta.

Mitä muuta? Kalantutkijoiden mukaan lähinnä epäsuotuisat kesät, jotka tappoivat muikunpoikaset.

Osansa ottivat petokalat. Niitä istutettiin Inariin muikkubuumin aikana voimallisesti. Vähempikin olisi riittänyt, mutta se huomattiin vasta myöhemmin.

– Romahdus oli enemmän monen sattuman summaa kuin varsinaista ylikalastusta, Erno Salonen sanoo.

Silti Inarin muikkubuumi jätti pysyvästi suomalaiseen kalastuskeskusteluun uuden kirosanan: trooli. Keskustelupalstoilla virkistyskalastajat vihaavat koko vehjettä.

Inarilla pelkoja on turha lietsoa. Järvellä kalastaa kesäisin yksi troolipari, jos sekään.

Muikku on elpynyt komeasti, mutta eivät markkinat. Etelässä järvet tunkevat muikkua niin paljon, ettei sitä kannata viedä Inarista asti.

Tunkeilijasta tulikin siunaus

Mitä Inarijärvi olisi nyt, jos muikku ei olisi koskaan livahtanut sinne?

Juha Kyrö katselee Jokisuunselkää. Valkeudessa näkyy pari pilkkijää.

– Varmasti vielä autiompi. Kalastajia olisi vähemmän, ammattilaisiakin. En minäkään tässä pyytäisi.

Inarissa on 35 rekisteröityä ammattikalastajaa, joista alle puolet luokitellaan päätoimisiksi.

Tavalliset inarilaiset nostavat vuodesta toiseen puolet kokonaissaaliista. Kunnan kotitalouksista joka kolmas pyytää järvellä, kuten inarilaiset omaansa kutsuvat.

Muikun kotiuduttua järveen punalihaisten saalis on ollut 17 vuotena suurempi kuin ennen sotia, jolloin Inari oli vielä luonnontilainen.

– Ilman muikkua olisi paljon huonommin. Kyllä se oli siunaus, että tännekin levisi, Jaakko Kyrö tuumii.

Norjalaiset ja venäläiset säännöstelevät Inaria Paatsjoen voimalaitosten kautta. Korvaukseksi on säädetty istutusvelvoite, joka on miehekäs.

Vuonna 2013 Inariin pulahti kasvatettuja taimenen- ja raudunpoikasia yli 345000, ja siiat päälle.

– Jos muikkua ei olisi, petokaloja olisi aivan turha istuttaa näin paljon, Erno Salonen sanoo.

– Eivät taimenet ja raudut eläisi pelkällä reeskalla. Muikku tekee velvoitteesta tuottavan.

Siinä sivussa on elpynyt luonnontuotantokin: jopa puolet saalistaimenista on villinä syntyneitä. Senkin vuoksi Inari on Suomen järvien helmiä.

Ja muikku – sen hävittää täältä vasta seuraava jääkausi.

Nuotan pussissa hopeoi, kun Juha ja Olavi Kyrö nostavat sen Isolahden syvyyksistä jäänreunaan.

– Vajaat 70 kiloa. Ei huippusaalis, mutta ei huonokaan.

Nuotassa kuhisee paljon pientä, viime keväänä syntynyttä.

Joskus Inarin selät ovat olleet jäässä vielä juhannusviikolla. 2013 pintaveden lämpö kipusi 16 asteeseen jo toukokuun lopussa.

– Nellimin hydrologisella asemalla on mitattu Inarijärven lämpöä vuodesta 1951. Koskaan ei ole saatu sellaisia lukemia kuin kesällä 2013, Erno Salonen sanoo.

– Lämpökäyrä on noussut tasaisesti koko 2000-luvun.

Muikku on taas väleissä Inarin luontoäidin kanssa. Juha Kyrön kasvoille leviää muikea hymy.

– Kun pientä on paljon, joskus tulee vielä isoakin. Ja lujasti. Muikku ei meitä enää jätä.