Hvis blot de muslimske ghettoer var parallelle fænomener – lidt som ufo'er – kunne vi sove roligt om natten.

Man behøver ikke være konsulent til godt 2 mil om året for at se, at Danmark bliver stedse mere mangfoldigt.



På en tilfældig tirsdag kan du gå til korsang, ældregymnastik, fotolære, mindfulness, fodbold, få dit ægteskab til »50.000 km eftersyn« og utallige andre fritidsaktiviteter i folkekirken, på folkeuniversitetet og alle mulige andre steder, du kan se tv on demand, spille computerspil med freaks på den anden side af kloden – eller blive skudt på åben gade.

Men der er meget mere endnu. Jeg overvejer at rende til et snarligt foredrag om Martin A. Hansens tilknytning til en bestemt del af København, mens min Facebookven Iben Foss erklærer, at hun foretrækker internetporno med stor-dillede gangbangs og milfs med plasticpatter.



Du kan som sagt også blive skudt – ja, eller bare voldtaget et af de steder, hvor politiet ikke patruljerer om natten. Du kan leve for andres penge eller for dine egne penge, valget er dit og lønnen nogenlunde den samme efter skat. Du kan leve i spotlyset eller under radaren, i mainstream eller i undergrunden. Du bestemmer. Du kan gå ud, du kan blive hjemme, det er alt sammen lige fjong, og du kan love dig selv og andre aldrig at læse flere forpulede blogs af mig. Mulighederne er legio, som det hedder med et fint ord.



Vi – eller det vil sige de fleste – ønskede os det så meget – og nu er det her: mangfoldighedssamfundet.



David Trads og Anne-Lise Marstrand Jørgensen må være kisteglade. Deres drømmescenarie udspiller sig dag og nat – ligesom i Sverige, foregangslandet, fremtidsfabrikken, indvandrerlandet. Mange med dem må prise sig lykkelige for, at samfundets fuger knager og brager, at det halve Afrika er på vej over Middelhavet, og at flertallet af landets politibetjente snart skal på afspadsering.



De har råbt og skreget på mangfoldighed herfra og til Brorsons Kirke, mest af alt i de røde byer og kvarterer. Nu er den der søreme.



Islamiseringen, der lyder så abstrakt, men er såre konkret, er over os i ly af globaliseringen, og vi lærer at indhylle os i festlige gevandter fra top til tå og tale lige så fromt som landets førende islamforskere. De unge piger synes, det er rigtig nize, og Danmarks Radio, denne institutionaliserede medløbermaskine, kan næsten ikke få hænderne ned og viser hver eneste dag en ny side af islamisk mode, mad og kultur. Jeg tænker Images of Africa fra 1990'erne, jeg tænker Mad & Vin en lørdag eftermiddag, blot mere eksotisk, og se, der kommer Ole Bornedal flankeret af Stine Bosse og de mest udknaldede typer fra Enhedslisten, Radikale Venstre, Læger uden Grænser og Mellemfolkeligt Samvirke; alting er i konstant bevægelse, luften formelig emmer af forandring, hvis ikke revolution, og fornemmelsen af, at nu, nej, nu kommer den grænseoverskridende og eksperimenterende mangfoldighed. Er den ikke dejlig?



Jeg forstår så på en af Nørrebros mange imamer – Molay Jaw, kaldes han åbenbart – at det er »Vestens skyld«, at muslimske drenge og unge mænd tilslutter sig byernes bander. Imamen forklarer ifølge Kristeligt Dagblad:



»Det er meget simpelt. Når du i et samfund udsætter en bestemt gruppe for negativ behandling og kritiserer dem og udstyrer dem med det samme syn på materiel lykke, så vil du få en opdeling. Bandekrigen og særligt muslimers involvering i den skyldes, at vi i Danmark har marginaliseret og kritiseret muslimer og lært dem en vestlig livsstil, som er den direkte vej til unge menneskers lyst til at involvere sig i bander.«



Sådan noget siger ikke engang Zenia Stampe. Eller også gør hun. Jeg har mistet kontakten til oraklet. Uanset hvad er der ingen, der har lært disse ungersvende at skyde, berøve eller true andre. Det er noget, de lærer i banderne – fra en meget tidlig alder. Nogle af rødderne viser allerede i folkeskolen eller på fodboldbanerne, hvordan de kan te sig, når det ikke lige gælder de faglige egenskaber.



Samtidig ved vi, at forbindelsen mellem islamister og indvandrerbander bliver stedse tættere, og at de desuden føder fremmedkrigere, der vil rejse langt for at dræbe i Allahs navn. De befrugter hinanden. Banderne er således del af et større kompleks af kriminalitet, social status og territorial modmagt, der skal bekæmpes, før det vokser ud af kontrol.



Her har Henrik Dahl en god pointe. Det parallelsamfund, vi i årtier har talt om, er egentlig ikke et parallelsamfund. Det løber netop ikke parallelt med det øvrige samfund; det stikker af og risikerer at undergrave samfundets kit og statens voldsmonopol.



Hvis bare de muslimske ghettoer var parallelle fænomener, kunne man sige. Hvis blot de var ufo'er, kunne vi sove roligt om natten. Så ville de kollektive skader ikke være så omfattende. Ghettoens normer og sociale praksis øver desværre omfattende indvirkning på resten af samfundet – økonomisk, socialt og kriminologisk – og vil ramme flere og flere tilfældige danskere.



Mangfoldigt skulle det være, mangfoldigt er det blevet. Sæt kaffen over, tænd lysene, server kagen, for her alt det, I drømte om. Diversity. Forever. Knuz.