Nyliberalismen møder vi overalt i det danske samfund, men erklærede nyliberalister træffer man sjældent. Det er et forbløffende, at ideologien er lige så nærværende, som ideologerne er fraværende.

Mange har skrevet indlæg imod nyliberalismen, og flere har flere gange erklæret nyliberalismen død. Men vi har ikke læst mange, der forsvarede nyliberalismen og erklærede, at den til enhver tid vil overleve sine kritikere. Det synes ellers at være det, der er sket.

For få år siden hed det sig, at socialdemokratismen havde sin storhedstid fra 1945 til 1975, mens nyliberalismen havde tre årtier fra slutningen af 1970’erne til 2008. Socialdemokratismen gik ned med olie- og beskæftigelseskrisen i 70’erne, mens nyliberalismen skulle være gået ned med finanskrisen i 2008. Sådan gik det ikke.

Som politisk tænkning og kultur er nyliberalismen ualmindeligt dominerende, men den er ikke båret af stærke ideer eller tænkere. Vi hører ikke Lars Løkke Rasmussen holde hyldesttaler til nyliberalismen, og statsminister Helle Thorning-Schmidt skriver ikke nyliberalist om sig selv på sin hjemmeside.

De taler ikke om nyliberalismen, de styrer bare nyliberalistisk.

Fjendernes betegnelse

Vi har at gøre med en politisk ideologi, som både er uden fortalere og alternativer.

Det er ikke så mærkeligt, som det lyder.

Det er for første klart, at nyliberalisme bruges så bredt, at begrebet bliver uden betydning. Nyliberalismen bruges som betegnelse for den økonomiske politik, som Verdensbanken og IMF førte over hele verden i lande, der blev tvunget til privatisering, liberalisering og nedbrydning af socialstaten på en måde, som også ødelagde retsstaten. Indimellem anvendes nyliberalisme som betegnelse for ideer udviklet af økonomer som Friedrich von Hayek og Ludwig von Mises i midten af det 20. århundrede, men ordet bruges også til at beskrive den økonomiske politik, som Ronald Reagan og Margaret Thatcher stod for i 1980’erne.

Der er en masse andre betydninger af nyliberalisme, som alle overlapper uden at dække hinanden. En dansk statsminister vil selvfølgelig ikke påberåbe sig samme projekt som Ronald Reagan, og en dansk socialdemokrat vil ikke skrive sig ind i samme historie som Margaret Thatcher. De fører nyliberalistisk politik, men det er ikke den samme.

Det er for det andet klart, at nyliberalisme er noget, man siger om de andre. Det er en kritisk betegnelse. Hvis man hører en intellektuel eller en forsker bruge betegnelsen ’nyliberalistisk’, kan man roligt regne med, at vedkommende er venstreorienterede. Hvis Lars Løkke Rasmussen kaldte sit store projekt for ’nyliberalistisk’, ville det svare lidt til at kalde sig selv for et kapitalistsvin.

Det fører til den tredje grund til, at politikken er nyliberalistisk, men politikerne ikke kalder sig det. Det er nemlig kun kritikerne, der ser nyliberalismen som en ideologi. De, der praktiserer den i centraladministrationen, ECB, Det Økonomiske Råd, kommissionerne, regeringen og oppositionen, ser ikke sig selv som ideologer. De hævder, at de anbefaler det bedste for velfærdssamfundet, de taler for den ansvarlige politik og den mest holdbare økonomi. Marx vil naturligvis insistere på, at netop troen på, at man er hævet over ideologien, viser, hvor stærk ideologien er.

Det henfører på sin vis til en fjerde faktor: Nyliberalismen er ikke først udviklet som politisk ideologi og bagefter realiseret som politisk praksis. Den er ikke blevet til som intellektuelt manifest overrakt til politiske og økonomiske ledere, der så bare kunne implementere ideerne oppefra og ned.

Samling om selvet

Måske er nyliberalismens styrke netop, at den ikke står og falder med argumenter, som man kan diskutere med. Det er naturligvis en demokratisk svaghed, at selv ikke ligefrem marxistiske tænkere som Francis Fukuyama intellektuelt kan erklære nyliberalismen død, men alligevel må konstatere, at den fortsætter med at definere ansvarlighed og nødvendighed. Selv om vi intellektuelt har gjort op med det, fortsætter vi ud ad et spor, som har bragt finanskrise, ulighed, politisk afmagt og en total økonomisme, der hverken værdsætter kunst, natur, kvalitet eller erkendelse.

Den britiske sociolog Nikolas Rose har forklaret dette ved at vise, at nyliberalismen ikke er en intellektuel doktrin, men derimod en række praksisser, der administrerer tendenser i samtiden: Den sætter markedsstyring i stedet for bureaukratisk styring, og den erstatter gamle autoriteter med markedet som sandhedens sted. Markedet bliver både til en statskritik og til en autoritet. Men nyliberalismen er også stærk som styring af borgernes måde at styre sig selv på: Den appellerer til celebritykulturen, terapismen og selvudviklingskulten med tilbud til den enkelte om selvrealisering på markedets præmisser.

Nyliberalismen taler både til ungdomsoprøret (selvrealisering), djøf’erne (økonomistyring), terapismen (diagnoseregimet), underholdningsindustrien (celebritykulturen) og naturligvis til forbrugskulturens løfter om lykke. Den er en slags administrativ fællesnævner, som definerer alle disse forskellige kulturelle tendenser politisk. Derfor opleves den som allestedsnærværende. Men den administrative fællesnævner er også den laveste fællesnævner: Ungdomsoprøret ville mere end cv-selvrealisering, og den terapeutiske indsigt i selvet lover mere end stresshåndtering.

Principielt er kritikken af nyliberalismen sådan set også allestedsnærværende; den savner bare en politisk samling.