"Finder I noget?" Er ofte det spørgsmål, som rammer arkæologen på udgravningen fra den forbipasserende, og det bliver tit fulgt af en lidt mere kritisk bemærkning om "hvad skal vi bruge det gamle lort til, hvis der ikke er noget guld gemt der i jorden?"

Det er et godt spørgsmål, for det rammer lige midt ned i diskussionen om kulturhistoriens relevans. Det er skatten som tæller, ikke viden i manges bevidsthed. Hvorfor er det så vigtigt at kende til vores fælles historie? Er det ikke meget vigtigere at udvikle robotter, blive gode til naturvidenskab og være på forkant med fremtiden?

Tendensen indenfor skiftende regeringer i de senere år er et stadig større fokus på målbare resultater. Der skal være output for det input staten ligger i uddannelser, kulturen og alle andre aspekter i samfundet.

Her vinder naturvidenskaben, fordi målbarheden ligger som en naturlig konsekvens af naturvidenskabens grundprincipper. Det er værre med alt det, der har med tanke, ånd og kulturen at gøre. Det giver bogholdermentaliteten grå hår i hovedet, for hvordan måler man større kulturel bevidsthed, et rigere åndsliv og glæden ved at være kreativ?

Det kan man ikke, og derfor taber kulturen i disse år terræn i politikernes bevidsthed. Eller kan man? Hænger det enøjede fokus på målbare resultater mon sammen med, at vi langsomt rasler ned af den internationale lykkestige?

Som en konsekvens af de årlige to-procentsnedskæringer indenfor museumsverdenen skal museerne tænke i forretninger. Fokus skifter fra stolt faglighed til indtjeningsmuligheder, og midt mellem det står medarbejderne på museerne og ser på hinanden med opgivende skuldertræk.

For det er enerverende og opslidende konstant at blive beskyldt for ikke at bidrage med noget vigtigt, at det, museerne repræsenterer, er forældet og uden videre kan blive beskåret, så vores fælles pengekasse kan bruges til noget rigtig fornuftigt. Den humanistiske videnskab bliver forklejnet og set ned på.

Heldigvis er folkestemningen for længst på kulturhistoriens side. En professionel og vedkomne videnskabsformidling gennem TV, serier, film, bøger og store historiske events er ved at åbne danskernes øjne for kulturhistoriens dybder og rigdom.

Fordi historien er som et spejl, du kan se dig selv i og forestille dig, hvordan livet kunne være under helt andre forudsætninger. Det giver et perspektiv, som river dig ud af dine komfortzone og lige ind i en anden verden. Det har vi brug for.

Vi har brug for at vide, at livet kunne have taget mange andre retninger. Gyse over aspektet ved en klimakatastrofe som et gigantisk vulkanudbrud, forfærdes over, hvor dødelig epidemier kan være og reflektere over, hvorfor man i fortiden ofrede mennesker. Man slog mennesker ihjel ganske simpelt fordi man helt alvorligt troede, at det gavnede fællesskabets bedste - kunne vi komme frem til samme frygtelige og simple logik igen?

Kulturhistorien kan minde os om, at vores samfund er en variation over tusindvis af forskellige sociale urformer og intet er givet. Heller ikke et velfærdssamfund eller regeringens manglende ambitioner på kulturpolitikken.

Fordi det går godt for historieformidlingen og videnskabens store eviggyldige spørgsmål vækker interesse i den brede befolkning, så er det ikke en undskyldning for at skære i kulturstøtten. Det er direkte at skyde sig selv i foden, for det momentum vi oplever kan dø, når vi gang på gang konfronteres med kuglerammen og målebåndet.

Vi skal have en ordentlig kulturpolitik, hvor ministeren ikke kan løbe fra sit ansvar ved at pålægge museerne en bundet opgave at skulle tjene flere penge selv. Det er en fralæggelse af statens ansvar. Politikken er sådan set smart nok, fordi dermed kan ministeren henvise til, at museerne selv skal løfte opgaven at skabe en forretning samtidig med at videnskabsformidlingen skal blive ved med at indfange, fastholde og imponere danskerne. Det er en ufin strategi.

Presset fra den stadig mere udfordrede økonomi fjerner fokus fra at få rykket museerne, så de kan måle sig med danskernes forventninger. Videnskaben skal ud i det offentlige rum. Museerne skal oplyse og blive ved med at afdække, hvem vi er som mennesker.

Sammen med folk skal vi udfordre spørgsmålet om, hvem vi er og hvor vi kommer fra, for det giver et perspektiv til det samfund, vi vil være i fremtiden. Det er her, skatten ligger begravet. Det gælder om at lære os selv rigtigt at kende - gerne før robotterne overtager det hele.