"Німецькі війська, які ми побачили на Київському вокзалі, були дуже мало схожі на тих хвацьких манекенів, які в мирний час займалися маршуванням на вулицях Берліна. Вигляд вони мали обвітрений, стомлений і виснажений". Саме так описував у книзі київських спогадів вступ 1 березня 1918 року німецької армії до Києва юрист, а згодом відомий діяч еміграції, Олександр Гольдневейзер.

Навесні 1918-го, багато хто пов'язував з приходом німців надії на встановлення миру та порятунку від свавілля більшовиків. Рада народних міністрів УНР, яка перебувала у Житомирі, прийняла рішення просити військової допомоги у Німеччини. Тож, німецькій делегації у Брест-Литовську було передано заклик до німецького народу із проханням про допомогу. Домовленість про прихід німецької та австро-угорської армій було досягнуто на переговорах, які завершилися 9 лютого 1918 року підписанням так званого "хлібного миру" (Кінохроніка підписання Берестейського миру). Для обох сторін це була, як модно сьогодні говорити, "win-win ситуація", адже у договорі молода Українська Народна Республіка (УНР) визнавалась суб'єктом міжнародного права і отримувала військову допомогу для зміцнення державності.

Австрійський історик, керівник міського архіву Граца Вольфрам Дорнік

Для кайзерівської Німеччини та Австро-Угорщини договір насамперед відкривав можливість постачання з України продовольства та різної сировини. "Уявіть собі, що у цей час навіть у Відні вже третю зиму поспіль панував голод, значна частина Австрії відчувала дефіцит забезпечення продовольством і лише в Угорщині ситуація була дещо ліпшою", - пояснив DW австрійський історик, співавтор книги "Україна між самовизначенням та окупацією 1917-22" Вольфрам Дорнік (Wolfram Dornik).

Не кращою була і ситуація із продовольством у Німеччині. Тож у Берліні і Відні без вагань відрядили військовий контингент в Україну. За даними українських джерел, загальна кількість (включно із українськими частинами січовиків) становила 450 тисяч солдатів. В офіційній документації усі сторони намагалися за можливості уникнути терміну "окупація", хоча саме так, однозначно, цей період трактують сьогодні західні історики.

"Матка, яйко, курка, млеко"

Київський історик Михайло Ковальчук зазначає, що завданням прибулого контингенту мала бути гарантія виконання урядом УНР взятих на себе продовольчих зобов'язань. Уже до кінця квітня 1918 року вся територія України опинилась під їхнім контролем. Австро-угорці відповідали за Волинську, Подільську, Херсонську, Катеринославську губернії, Миколаїв, Маріуполь та Одесу. Німці ж розташувалися на решті території, в Криму та Києві.

Учасник тих буремних подій, генерал армії УНР Олександр Удовиченко в книзі "Україна у війні за державність", виданій у Вінніпезі в 1954 році, згадує, що німецькі війська та командування трималися попервах підкреслено галантно і коректно. Вони не втручались у внутрішнє життя населення і "запевняли його, що німецька армія прийшла в Україну як приятель, з метою звільнення її від більшовиків, допомогти українському народові налагодити своє мирне життя".

Німці із задоволенням частувались українськими смаколиками, і як згадує Олександр Гольденвейзер, влаштовували "доволі імпозантні" паради, зокрема, на Софійській площі, цілком у дусі прусських армійських традицій. Для киян найпомітнішими були часті приватні посилки, які солдати надсилали додому.

Населення Києва, в тому числі і єврейське, прибуття німців після трьох тижнів більшовицького свавілля, погромів, муравйовщини і хаосу сприйняло із наснагою. З приходом німців у Києві миттєво встановилися порядок і поменшало вуличного криміналу. "Німців захоплювали величезні простори України, степи і непогане, навіть на стан війни, харчове забезпечення. З іншого боку, їх вражала неорганізованість українського суспільства", - сказав у розмові з DW доцент кафедри історії України та етнокомунікацій Національного університету "Львівська політехніка" Іван Хома. "Український громадський діяч Євген Чикаленко у своїх спогадах писав, що було би добре, якби німці тут залишились на кілька років і навчили нас будівництву державної влади", - каже історик.

Головнокомандувач групи військ "Київ" Германн фон Айхгорн

Однак ситуація почала змінюватись наприкінці квітня 1918 року, коли німецьке командування висувало вже дедалі більше вимог до українського уряду: головнокомандувач німецькими військами генерал-фельдмаршал Германн фон Айхгорн (Hermann von Eichhorn), відверто говорячи про слабкість української влади, на свій розсуд видав наказ про засів полів, а також про створення військово-польових судів.

На тлі адміністративного хаосу в цей же період було укладено господарчий договір, де Україна зобов'язувалась поставити мільйони пудів збіжжя, яєць, живності та іншого продовольства. Українські хлібороби бунтували і обурювались. Реакція на саботаж була брутальною: за законами воєнного часу бунтівників карали публічними стратами і погрожували спаленням цілого села.

Відомо, зокрема, про випадок публічної страти трьох українських селян в Умані через повішання. Для посилення ефекту залякування ешафот тримали на міській площі ще кілька днів. Вивозити провіант, відбираючи його у селянства, ставало дедалі важче, а слабка українська влада опинилася між молотом і ковадлом.

Ставка на Скоропадського

На цей час між німецьким та австро-угорським командуванням та владою УНР уже назріли серйозні конфлікти. Вже 29 квітня за безпосередньої участі німців стався державний заколот, який вивів на верхівку влади гетьмана Павла Скоропадського. Центральну Раду розігнали, а замість неї було проголошено про створення Української Держави, приязної до Німеччини.

Історики й досі сперечаються про те, чи ці події були частиною далекосяжної стратегії, чи то Берлін та Відень діяли ситуативно. "Значна частина України мала б бути, або у складі Німеччини, або працювати на німецьку економіку. Так само й Австро-Угорщина розраховувала на Волинь і Поділля - її солідний трофей у разі перемоги над Російською імперією", - розмірковує Іван Хома.

Кайзер Німеччини Вільгельм ІІ (л) та гетьман Української Держави Павло Скоропадський у серпні 1918

Водночас німецькі та австрійські історики оцінюють цей епізод дещо стриманіше: хоча ще на початку Першої світової рейхсканцлер Німеччини Теобальд фон Бетманн Гольвеґ (Theobald von Bethmann Hollweg) проголосив однією з цілей війни "відсунення Росії подалі від німецьких кордонів та переривання її панування над неросійськими націями-васалами", чіткіших планів він не озвучив. Ясності щодо України не принесла і промова його наступника, рейхсканцлера Георга фон Гертлінга (Georg von Hertling), який у листопаді 1917 року пообіцяв визнати державність Польщі, Литви та Курляндії, але не згадав Україну. За відсутності чітких вказівок з Берліна, "східну політику" Німеччини визначали у військовому штабі в Києві. Відомо, зокрема, що фон Айхгорн вважав українську державність вигідною Берліну. "Це наш міст на Кавказ, в Азію і, зрештою, до Індії", - казав він.

"Гадаю, що німецька сторона не мала конче конкретних політичних планів [щодо України – Ред.]. Існували лише тактичні військові плани", - каже професор історії Ґідо Гаусманн (Guido Hausmann) з університету баварського Регенсбурга.

Професор Ґідо Гаусманн

Водночас він не виключає, що якраз у Відні, з огляду на багаторічне панування в Галичині та на Буковині, можливо, й виношували плани створення в Україні якогось протекторату. Зрештою, розбудовою схожої форми адміністрації займалися у ті ж роки французи в Марокко і британці в Єгипті та в Британській Палестині. "До 1918 року жодних далекоглядних планів союзники (Німеччина та Австро-Угорщина - Ред.) щодо України не мали і діяли дуже ситуативно", - погоджується австрійський історик Вольфрам Дорнік. "Лишень улітку 1918-го вище командування австро-угорськими військами справді радилося щодо створення в Україні де-факто протекторату, хоча й усвідомлювало, що для реалізації такого плану їм бракує економічних та військових можливостей". Однак і ці туманні політичні інтереси Відня, каже він, вельми швидко відступили перед економічними і обмежилися імпортом сировини та товарів.

Кінець українського епізоду

Попри селянські повстання, страйки залізничників, часті зіткнення австрійців із більшовицькими загонами та навіть убивство російським лівим есером генерала Германна фон Айхгорна в Києві, в цілому німецькій армії вдалося до кінця літа утримувати відносний спокій на українських теренах. "В Україні зараз так мирно й спокійно, що можна було б насолоджуватися життям, якби не невизначеність в інших театрах воєнних дій та в Берліні, яка і сюди кине тінь", - писав у листі дружині в жовтні 1918-го року начальник штабу групи армій "Київ" генерал Вільгельм Ґренер (Wilhelm Groener).

Австрійський генерал Едуард фон Бем-Ермолі інспектує війська в Одесі, червень 1918

І хоча раніше Ґренер виступав за тривалу окупацію України, військові інстинкти не обманули прусського генерала - із поразкою кайзерівської Німеччини в Першій світовій війні невдовзі завершився й український її епізод. Вже наприкінці жовтня 1918 року Ґренер, після прощань зі Скоропадським, взяв на себе керівництво відступом німецької армії, яка остаточно вийшла з України в листопаді, разом з австро-угорцями. Боротьба ж за владу у Києві отримала новий виток із приходом до влади Отамана Симона Петлюри, який очолив Директорію відродженої УНР. Скоропадський у грудні зрікся гетьманства та емігрував до Берліна. Він помер незадовго до кінця Другої світової війни і похований у баварському Оберстодрфі.

Із поразкою Німеччини у війні Україна втратила військову підтримку, а невдовзі і незалежність. Історик Іван Хома наголошує, що хоча ідеться про досить короткий часовий відрізок, сповнений нестабільності (влада в Києві в період з 1917 по 1920 рік змінювалась 14 разів), "сьогодні цей період державотворення дедалі сильніше стає міцним фундаментом для сучасної української держави". З цього періоду сьогоднішня Україна черпає досвід і вчиться на прорахунках, "щоб не перейти сьогодні межі, яку перейшли політики в період національної революції", каже Хома.

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) "...А ми тую червону калину піднімемо" Демонстрація у Києві в березні 1918 року на підтримку української державності та Берестейського миру. Фото, зроблене німецьким кореспондентом, із колекції Імперського воєнного музею Лондона (Великобританія).

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) Берестейський мир У ніч з 9 на 10 лютого 1918 року у Брест-Литовську відбулось підписання мирного договору між УНР та Центральними державами. Після звернення УНР війська союзників розпочали просування в Україну. На фото: (зліва направо) генерал Брінкманн з генштабу армії Німеччини, українські делегати - Микола Любинський, Микола Левицький, Олександр Севрюк, німецький генерал Макс Гоффманн і Сергій Остапенко.

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) Операцiя "Фаустшлаг" У лютому 1918 року Австро-угорські війська досягли Кам'янця-Подільського. Позаду видніється знаменита фортеця, відома з XIV століття як частина оборонної системи міста. З 22 березня 1919 по листопад 1920 Кам'янець-Подільський був столицею УНР.

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) Вступ до Києва 1 березня німецькі війська увійшли в Київ. На цьому фото, зробленому у березні 1918 року, військовий оркестр марширує попереду. Німецькі війська повсякчас влаштовували виступи духових оркестрів та із задоволенням марширували під музичний супровід, часто перед тодішньою міською думою (зараз це Майдан Незалежності).

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) Місце зустрічі - Софійська площа Софійська площа у Києві виконувала роль центрального місця зборів для усіх можливих політичних акцій, віче, молебнів та ефектних військових парадів. На цьому фото - німецькі військові перед Софійським собором весною 1918 року.

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) Концерт у Проскурові На цьому фото 1918 року Австро-угорський військовий оркестр грає у Проскурові (нині - Хмельницький). Місто відіграло важливу роль під час революційних подій. Тут тричі перебував уряд УНР та Директорія. 1919 року містом прокотилася хвиля насильства і кривавих погромів.

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) Пам'ятник Іскрі та Кочубею Пам'ятник боярам Іскрі та Кочубею не упізнають знавці сучасного Києва: царська влада встановила його на Арсенальній площі у 1914 році до 200-ї річниці Полтавської битви. Простояв він недовго: навесні 1918 його демонтували і поставили пам'ятник Мазепі, який невдовзі теж скинули. Постамент згодом викрористали для пам'ятника арсенальцям. Фото зробив у березні 1918 берлінський фотограф Вальтер Ґірке.

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) Панорама Севастополя На цьому фото видно південну бухту Севастополя з кораблями, а також Лазарєвські казарми. Німецькі частини увійшли в місто 1 травня 1918 року. Керував операцією генерал піхоти Роберт фон Кош.

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) Польова їдальня На цьому фото німецькі солдати відпочивають та частуються їжею з польової кухні у німецькому поселенні Александерфельд, яке заснували німці-лютерани з Пришибських колоній. Сьогодні це село Верховина (Мелітопольський район Запорізької області).

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) Весна у Катеринославі На цьому фото, зробленому навесні 1918 року, видно спокійне урбаністичне життя Катеринослава (Дніпропетровськ, нині - Дніпро). Але вже за рік Катеринослав опинився під контролем багатьох учасників конфлікту: "білих", "червоних", армії Директорії УНР та місцевих загонів самооборони. І це не єдиний випадок: Шепетівка на Хмельниччині за період революційної доби переходила з рук в руки до 20 разів.

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) Набережна Ялти На цьому фото, зробленому навесні 1918 року, Ялта живе звичним курортним життям. Однак ще на початку року тут розгорталися кровопролитні бої із застосуванням корабельної артилерії та гідроавіації.

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) Широко розкинувся Дніпро На цій світлині 1918 року з фондів Національного архіву Нідерландів німецькі війська переправляють сіно з лівого берега Дніпра на правий у Києві. Позаду видніється Ланцюговий міст, споруджений за проектом британського інженера Чарльза Віньйоля. Міст уперше підірвали у 1920 році польські війська, що відступали з Києва.

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) Боббі у Києві Німецькі офіцери нерідко брали із собою в Україну домашніх улюбленців. На цьому фото - французький бульдог Боббі, який належав одному з німецьких пілотів 27-ї повітряної ескадрильї.

Україна у 1918-му очима німецьких фотографів (частина перша) 1000 Карбованців Українські гроші не рідко брали із собою як сувенір. Їх продовжували друкувати і після зречення Скоропадського і приходу до влади у грудні 1918 року Директорії УНР. Зміни в малюнок і написи на банкноті не вносили, хоча на ній фігурувала ще стара назва - Українська Держава. Після евакуації Директорії з Києва друк цієї купюри відновився у Кам'янці-Подільському, а в 1920 році - у Варшаві. Автор: Дмитро Каневський

