Nyligen gick vänsterdebattören Göran Greider till attack mot borgerligheten i en uppmärksammad krönika. "Vi har fått ett politiskt klimat där minsta lilla förlorade privilegium av borgerligheten upplevs som ett majestätsbrott", skrev Greider och exemplifierade med Rut- och Rot-debatten (ETC 24/9).

Jag brukar sällan hålla med Greider, men här tror jag att han är något på spåren. Tiden i opposition har inte varit karaktärsdanande för borgerligheten. I stället för att borra djupare i de samhällsutmaningar som Sverige står inför har man alltför ofta retirerat in i bekväma trotspositioner:

• Rör inte mina avdrag!

Det blev ett ramaskri när S-MP-regeringen beslutade att snåla in lite på bygg- och städavdragen. Visserligen berörs bara två procent av alla Rut-köpande hushåll av det sänkta avdraget och Rot-avdraget blir kvar på 30 procent. Men detta var ändå nog för att borgerligheten skulle gå i taket och varna för svartarbete och förlorade jobb.

Men - ärligt talat - är 17 miljarder kronor om året en rimlig kostnad för att medelklassen ska renovera redan befintliga bostäder? Självfallet inte.

Visst har Rot-avdraget trängt tillbaka svartjobbandet, men det har uppenbarligen också drivit upp efterfrågan på skattesubventioner för att kakla om badrum till en ohållbar nivå.

• Det är kul att köra bil!

I vintras fick man lätt intrycket att Sveriges framtid stod och föll med byggandet av Förbifart Stockholm. Denna svindyra motorvägstunnel har ifrågasatts av många experter, men för borgerligheten blev den en perfekt symbolfråga.

Nu har man fått ett nytt tillfälle att flirta med bilismen genom att rasa mot regeringens höjning av bensinskatten. Friheten försvaras tydligen bäst bakom ratten numera.

• Sänk skatten!

Jobbskatteavdragen var en genial idé, men nu är pengarna slut och skatter måste höjas framöver om vi ska klara välfärden. Denna insikt har oerhört svårt att sjunka in hos borgerligheten.

I stället låtsas man som att det går att fortsätta sänka skattetrycket och hitta på ständigt nya avdrag samtidigt som försvaret ska rustas upp, överskottsmålet helgas och välfärden förbli intakt. Detta är högerns variant av allt åt alla. Man låtsas som att det finns en alldeles särskild formel där man kan kombinera anglosaxiska skatter med svensk välfärd.

• Välfärden hotas av DDR!

Visst, det är olustigt att Vänsterpartiet håller i taktpinnen i frågan om vinst i välfärden. Men ingen kan på fullt allvar tro att det är Jonas Sjöstedts katekes som kommer att styra utgången av denna fråga.

För bara ett och ett halvt år sedan gick såväl Jan Björklund som Anders Borg i bräschen för motståndet mot riskkapitalbolag inom skolan. Då var det självklart att det finns problem förknippade med att släppa marknadskrafterna fria inom sårbara välfärdsverksamheter.

Nu låter borgerligheten allt oftare som en lobbyorganisation knuten till Almega och Svenskt Näringsliv. Till och med en utredning är tillräckligt förgripligt för att dra fram DDR-argumentet.

• DÖ måste dö!

Här håller partiledningarna fortfarande stånd, men missnöjet jäser bland de moderata gräsrötterna och på borgerliga ledarsidor. Det finns gott om relevanta invändningar att resa mot Decemberöverenskommelsen, men den fråga som ingen ännu har lyckats besvara är hur alternativet ser ut.

Det är inget man kan lösa lite längre fram, utan en i högsta grad akut fråga. Utan DÖ kastas Sverige in i en ny regeringskris. Därför måste man veta redan nu vilket alternativ det är man i så fall förordar: en blocköverskridande lösning eller ett organiserat samarbete med SD. Det går liksom inte att vara halvt gravid.

Ändå förs debatten som om denna fråga inte behöver besvaras. Det räcker att vara emot. Det räcker att vara rejält förbannad. Vänsterpolitiken är ju en fara för landet så regeringen måste bort.

Enligt Expressens Demoskopmätning i fredags är alliansen nu större än de rödgröna partierna för första gången på 38 månader. Det är antagligen bara början på ett trendbrott. Erfarenheten visar att det kostar att regera och lönar sig att vara i opposition.

Då kan det vara lockande att luta sig tillbaka och njuta av framgången. I stället för att göra den egna hemläxan väntar man glatt in regeringens tabbar, brutna löften och svikna mål.

Det vore ett farligt misstag av alliansen. Visst finns det spår av nytänkande hos de borgerliga partierna här och var, men väldigt mycket följer alltjämt den givna mallen: ge mig ett problem och jag ska lösa det med ett nytt skatteavdrag.

Borgerligheten kan bättre än så här. Några måste våga tänka bortom särintressenas revir och medelklassens privilegier. Upp med ränteavdraget på bordet. Föreslå en ny skattereform. Bejaka höjd bensinskatt och sänkt Rot-avdrag. Våga ta i svåra frågor som sjukförsäkringen, ingångslönerna, skolsegregationen och hyresregleringen.

Feghet må vara en vinnande strategi i det korta loppet. Men en borgerlighet som opponerar under dekalen "Nej till allt" på bilrutan är inte stark i längden.