Mohamed Omar

I debatten om islamofobi finns det en typ av islamofobi som i stort sett aldrig nämns: muslimernas islamofobi. Detta trots att denna typ av islamofobi ligger bakom både diskriminering och förföljelse och av muslimer bara på grund av deras islamiska tro. Fredagen den 16 oktober attackerades ett shiitiskt bönehus i Saudiarabien av en sunnitisk extremist. Han sköt ihjäl fem människor.

Shiiterna dödades på grund av sin shiitiska, islamiska tro. Ingenting annat. En islamofobisk attack alltså. Vill man vara precis kan man kalla just denna typ av islamofobi ”shiafobi”. För västerlänningar kan det tyckas märkligt att shiiter dödas för att deras tro avviker på vissa punkter. Men för de sunnitiska extremisterna är det inga små punkter. De tar detta ytterst allvarligt.

I både Syrien och Irak pågår väpnade uppror som dödat tiotusentals och drivit miljoner på flykten. En stor del av denna konflikt handlar om religion, ja, om sunnitiska extremister som inte kan tåla att ”kättare” åtnjuter samma medborgerliga rättigheter som dem själva. Och det är en konflikt som är mycket äldre än ”arabiska våren”.

I boken De arabiska revolutionerna (1975) tecknar arabisten Ingvar Rydberg en bakgrund till dagens situation. Han skriver om missnöjet bland sunnitiska extremister över att religiösa minoriteter, ”otrogna” och ”kättare”, i ett Syrien styrt av det sekulära Baathpartiet kunde leva som jämlikar med sunnimuslimer och till och med ta sig upp till toppositioner inom staten:

”Det kan också ha berott på partiets sekularism, som gjorde Baath tilltalande även för icke-ortodoxa muslimer. I varje fall var det just tack vare Baath – framför allt partiets avdelning inom armén – som representanter för dessa minoriteter skulle svinga sig upp till toppositioner i den syriska staten tjugo år senare, något som verkligen var svårt att förutse i 40-talets Syrien.”

Religiösa minoriteter lockades till Baathpartiets sekulära, nationalistiska ideologi eftersom de tjänade på ett Syrien som byggde på en gemensam, arabisk och syrisk identitet istället för en splittrande religiös identitet. Rydberg menar att sunniextremisternas motstånd mot Baathpartiet bland annat ”härrörde från förhållandet att partiet kommit att domineras av de heterodoxa minoriteterna, i första hand alawiter, i andra hand druser, i tredje hand ismailiter och kristna.”

I boken Gud med oss. Religion och politik i Mellanöstern (1984) skriver Mellanösternkännaren Ingmar Karlsson om tidigare sunniextremistiska uppror som drabbade Syrien under mitten på 1970-talet fram till början av 1980-talet. Det nuvarande upproret är i mångt och mycket en fortsättning av tidigare uppror.

”För de sunnitiska fundamentalisterna, som stod bakom dessa attentat, var regimen Assad ett trefaldigt kättarstyre dels på grund av Baathpartiets sekulära ideologi, dels därför att Assad var alawit, dels därför att regimen lierat sig med det gudlösa Sovjetunionen.”

Upprorsmännen begränsar inte sina attacker till mål med anknytning till regering och armé utan slår vilt och hänsynslöst mot ”kätterska” moskéer, bönehus och civila. Man skulle kunna kalla upproret i Syrien och Irak för ”islamofobiska uppror” eller om man vill vara mer precis, ”shiafobiska uppror”.

I väst sprids hatet mot shiamuslimer, alawiter och andra ”kätterska” minoritetsgrupper via nätet och arabiska satelittevekanaler, men också från moskéer. Den brittiske Mellanösternkännaren Andrew Hammond menar att det vi ser nu är en ”våg av anti-shiitiska fördomar”. Attackerna mot shiamuslimer ökar islamvärlden, men också i väst. Några exempel: i mars 2012 attackerades en shiitisk moské i Belgien av en sunnitisk extremist. I maj 2013 anordnade sunnitiska extremister en shiafobisk demonstration i London som urartade till en mindre pogrom mot shiamuslimer. Tidigare i oktober blev en shiitisk imam skjuten utanför ett bönehus i Sydney i Australien.

För någon vecka sedan talade jag med en grupp som varit på studiebesök i moskén på Medborgarplatsen i Stockholm. De berättade att guiden inte ens ville kalla shiiter muslimer. Jag känner igen denna inställning från min egen tid i sunnitiska moskéer. Något ekumeniskt arbete existerade inte och imamer kunde öppet sprida hat mot shiamuslimer utan några som helst konsekvenser. Denna shiafobi torde bidra till att unga sunniextremister reser till Irak och Syrien för att kriga mot ”kättarna”.

I Sverige vill företrädare för islamiska organisationer, som Rashid Musa på Sveriges Unga Muslimer och Omar Mustafa på Islamiska förbundet, hellre tala om västerländska, icke-muslimers attityder till islam än den betydligt allvarligare shiafobin som frodas inom sunniextremistiska miljön. En shiafobi som bidragit till diskriminering, förföljelse och massakrer. Det är tyst från Rashid Musa och Omar Mustafa när shiamuslimer i väst attackeras för sin tro. Hur kan man då ta deras engagemang mot islamofobi på allvar? Jag gör det inte.