Sedan min debattartikel publicerades på SvD Debatt 25/1 har jag fått hundratals mejl och telefonsamtal från kolleger vid i princip alla svenska universitet och högskolor, samt ett antal finska och norska. Alla har hårresande historier att berätta om allmänt bildningsförfall, om hot från prefekter och rektorer, om tvång att godkänna studenter, om uttryckliga order att förenkla tentamina ”så att alla klarar sig” (citat) och andra övergrepp. Det rör sig om uppgifter från professorer och docenter i samtliga ämneskategorier på allt från de mindre akademierna i städer som Borås och Karlstad till rikskända institutioner vid Chalmers, KTH och Karolinska Institutet. Ett återkommande element i berättelserna är att uppgiftslämnarna är överlyckliga över att jag tar bladet från munnen. Själva vågar de inte. De är rädda för repressalier från sina chefer om de avslöjar vad de råkat ut för.

Jag fick även mejl från egna studenter, sådana som jag underkänt. De förklarade att de förstod problemet – det vill säga att åtskilliga studenter räknar med att slinka igenom utan att behöva plugga – och ställde sig på min sida.