Man lär sig mycket på en vecka. Den första vågens hotbilder stängde gränser, skolor, arbetsplatser och städer i land efter land. Alla regeringar har agerat ungefär likartat, med viss fördröjning som till exempel Sverige, men alla följer samma strategi att med hjälp av minskade kontaktytor i befolkningen hindra coronavirusets spridning.

MALMÖ. Regeringen måste dra tillbaka åtgärder och rekommendationer som skadar ekonomi och samhälle för hårt. Tömda städer är inget smittskydd, de är en social och ekonomisk katastrofzon.

Statsminister Stefan Löfven under en pressträff om coronaviruset. Flankerad av, från vänster, Matilda Ernkrans, minister för högre utbildning och forskning (S), Anna Ekström, utbildningsminister (S) och generaldirektören för Folkhälsomyndigheten Johan Carlson.

Den andra vågens hotbilder handlade om ekonomin. Börserna reagerade först med kraftiga fall. Sedan kom beskeden från företag efter företag om permitteringar, varsel, stängda fabriker och katastrof i alla konsumentnära branscher som flyg, restaurang, hotell, frisör och butik.

Man kan förstå politikernas rädsla för att göra fel i kampen mot pandemin. Prognoserna över de eventuella antalen svårt sjuka och döda förskräcker. Hotet är konkret och mänskligt och ingen regering i världen vill stå handfallen inför sina medborgares nöd. Väljarna kommer inte att visa någon nåd.

Men man måste också förstå och väga in den ekonomiska hotbilden. Den är potentiellt mörkare, med en epidemi av konkurser även i stora företag, massarbetslöshet, sviktande pensionssystem, utplånade sparkapital och snabbt vikande skatteintäkter och försvagade offentliga verksamheter.

De politiska konsekvenserna av en massiv ekonomisk depression är farliga, inte minst för liv och hälsa. Svåra ekonomiska kriser orsakar för tidig död.

Avvägningen mellan smittskydd och ekonomiska skador är svår men akut. Därför måste man nu börja diskutera den nuvarande nedstängningsstrategins effektivitet, rimlighet och skadeverkningar.

Coronaepidemin är en läroprocess för alla. Vi vet fortfarande för lite. Men vi vet en del och kan dra inledande slutsatser. Statistiken från Italien, bäst förmedlad av SVT:s Italienkorrespondent Jennifer Wegerup, är tydlig. På lördagen publicerades statistik för 3.200 personer som avlidit, smittade av corona. Medelåldern var 78,5 år. 98,9 procent av dem hade andra, oftast flera, allvarliga sjukdomar. 17 personer under 50 har dött. Samtliga hade andra allvarliga sjukdomar. Ingen under 30 har dött. För en stor majoritet av de smittade som testats är sjukdomen mild. Mörkertalet är rimligen mycket stort och därmed antalet immuna.

För att ställa 3.200 dödsfall i relation till något är det bra att veta att 50.000 personer i månaden dör i Italien, (7.500 i Sverige) oftast i en kombination av ålderdom och sjukdomar i cirkulationsorganen och ibland av den vanliga influensan. Ingen vårdapparat och inget samhälle räddar alla liv till vilket pris som helst.

Italiens demografi och samhälle skiljer sig något från övriga Europa. Landet har en äldre befolkning och ett föredömligt tätt umgänge mellan generationerna. Men inför döden är människan sig ganska lik så låt oss anta att den yttersta hotbilden för alla, risken för dödsfall, liknar den italienska. Är det då en rimlig avvägning att sätta den friska och yngre befolkningen i karantän för att skydda den sjuka och äldre? Är det inte bättre att göra tvärtom och likt Sydkorea isolera tydliga riskgrupper, masstesta och hemförlova smittade, förtydliga och avkräva ett individuellt ansvar hos äldre och låta resten av befolkningen fungera och arbeta som vanligt och hindra smittan så gott det går med handtvätt, sjukskrivning vid förkylning och successiv immunitet?

Att hålla i gång ekonomi och samhälle är också ett skydd, i förlängningen också ett smittskydd eftersom vården inte kommer att fungera om ekonomin faller ihop.

En bidragande orsak till att alla länder dragit åt samma håll är troligen att Kina snabbt satte ett exempel och att alla andra inte hann göra något annat än att följa efter. Vi använder en kinesisk smittskyddsmodell som regimen i Peking tog till efter att ha försökt dölja smittan i flera månader. Plötsligt ville de styrande visa handlingskraft och demokratierna, utom Sydkorea, tog efter.

I västvärlden har resultatet blivit en snabb katastrof för ekonomin. Att fortsätta nuvarande linje är vanvett. Regeringen i Sverige måste successivt dra tillbaka åtgärder och rekommendationer som visar sig verkningslösa och som orsakar för stora ekonomiska skador samt ta ledarskap i EU-kretsen och driva på de andra länderna. Vi har en exportberoende ekonomi, men underskatta inte hemmamarknadens betydelse och sårbarhet. Städernas ekonomi drivs i hög grad av att människor möts för att äta, umgås, konferera, klippa sig, se konst och teater. Social distansering är ett dödligt hot mot staden som vi känner den.

Att sätta sitt hopp till staten är fåfängt. Den kan i längden inte överbrygga en hel ekonomi som går i stå. Det blir för dyrt och urholkar snabbt viktiga incitament för arbete och företagande när särintressen och ideologier finner varandra. Det första som rök var 25 års politiskt arbete med att pressa ner sjukskrivningstalen.

Smittspridningen ska bromsas med omdöme, äldre och sjuka få hjälp med smittskydd och vården få resurser, men lika viktigt är att öppna upp det inställda samhället och ekonomin. Efter påsk måste det här ta slut.