Nyligen skrev BBC en lång artikel om den hopplösa bostadssituationen i Stockholm. Den svenska huvudstaden kan snart få en plats i Guinness rekordbok för sin bostadskö, påtalade BBC, och nämnde att det tar 20 år att få ett hyreskontrakt i någon av stadens populära delar.

Det är inte bara Spotifys ägare som larmar om en ohållbar situation. Bostadseländet hotar Stockholms ställning som en av världens ledande start up-scener för företag som Klarna och iZettle. Hur ska vi kunna locka hit världens talanger när det inte ens går att skaka fram en hyresrätt?

Även den inhemska talangjakten går allt trögare. Fler och fler väljer att flytta ut från huvudstaden och inom 3-4 år kommer nettoinflyttningen från övriga landet att ha upphört helt. Med tanke på att Stockholmsregionen är Sveriges tillväxtmotor med en tredjedel av landets BNP borde det bekymra oss alla, oavsett postnummer.

Men bostadskrisen har också en mörkare baksida. Svarthandeln med hyreskontrakt blomstrar som aldrig förr. Hyreskontrakt säljs för hundratusentals kronor även i mindre städer och till och med andra- och tredjehandskontrakt har blivit en lukrativ business. För att inte tala om alla lägenhetsbluffar.

I Stockholm har den organiserade brottsligheten lagt vantarna på denna växande marknad som enligt polisen omsätter miljarder. Och det är inte bara pengar som rullar, utan även huvuden. Flera mord kan direkt knytas till svarthandeln.

Så genomrutten har bostadsmarknaden blivit i hyresregleringens spår. I detta läge har det tillkommit hundratusentals nyanlända som också behöver någonstans att bo. Enligt Boverket skulle vi behöva bygga motsvarande ett nytt Stockholm och ett nytt Göteborg till år 2025 för att möta behoven.

Medan människor med små inkomster kämpar desperat för att få in en fot på bostadsmarknaden har det regnat pengar över dem som äger sitt boende. Enligt en uträkning som Swedbank gjort har bostadsrättsinnehavare tjänat tusentals kronor i månaden på att bo det senaste årtiondet genom värdestegringen.

Detta boprisrally har dessutom hejats på av våra politiker. År 2008 avskaffade alliansregeringen den statliga fastighetsskatten, vilket har drivit upp villapriserna i attraktiva lägen.

Inget annat land i Europa har heller så generösa ränteavdrag för bolån som Sverige. Det är en omfördelningspolitik från upp-och-nedvända världen. Den rikaste tiondelen av hushållen får 20 gånger mer i subventioner än den ekonomiskt svagaste.

Sverige har närmast blivit ett skatteparadis för ägande alltmedan S-MP-regeringen ägnar sig åt att höja världens högsta marginalskatter för läkare och annan nyckelpersonal.

Det är inte bara en orättvis bostadspolitik, utan en oansvarig sådan. Det går knappt en vecka utan att något expertorgan varnar för hushållens växande skuldsättning i Sverige. I tisdags sällade sig förre finansministern Anders Borg till de bekymrades skara. Det är bara en tidsfråga innan boprisraset kommer och riskerar att dra med sig den övriga ekonomin, varnade Borg.

Detta är alltså samme Anders Borg som hade åtta år på sig i regeringsställning att göra något åt Sveriges sjuka bostadspolitik, men som i stället förvärrade situationen genom att avskaffa fastighetsskatten och införa uppskovsränta.

Det säger något om förutsättningarna att lösa denna kris. Det har gått troll i bostadspolitiken. Här gäller inte längre logiska argument och normala riskkalkyler. I stället har vi fått nejsägarkoalitioner som lamslår beslutsfattandet. Alla "insiders" på bostadsmarknaden ska till varje pris skyddas. På sin höjd kan man komma överens om att försvåra för "outsiders", exempelvis genom amorteringskravet.

Det är en farlig situation. Politiker från höger till vänster måste nu ta sig samman och inse vad som står på spel. Vi har äntligen en ny bostadsminister på plats – Peter Eriksson (MP) – och en deadline som närmar sig för de bostadspolitiska samtalen.

Nu är läge att lyfta sig över taktikspelet och partiegoismen. Det enda som kan ta Sverige ur denna djupa kris är en blocköverskridande uppgörelse där båda sidor sväljer ett antal beska piller. Här är huvuddragen:

■ Trappa av ränteavdragen. De är dyra (30 miljarder kronor i dagsläget), orättvisa och eldar på skuldsättningen.

■ Höj fastighetsskatten. Inför flera nivåer i stället för dagens takbelopp på 7 262 kronor.

■ Slopa eller sänk reavinstskatten för att sätta fart på flyttkedjorna.

■ Slopa hyresregleringen och inför stegvis marknadshyror.

■ Kräv att kommunerna har ett visst antal färdiga detaljplaner för byggande.

■ Uppmuntra privat uthyrning! Höj fribeloppet och kampanja för att fler villaägare ska bygga ut och hyra ut. Ge ägarlägenheten - som är vanlig utomlands - lite offentlig kärlek.

■ Inför kraftiga förenklingar eller inför någon form av undantagstillstånd när det gäller sådant som tillfälliga bygglov, överklaganden, bullerregler, krav på handikappanpassning, parkeringsnorm med mera.

■ Banta riksintressena som i dag täcker 55 procent av Sveriges yta.

■ Luckra upp strandskyddet. Sverige har hela 400 000 kilometer stränder.

■ Överge den generella bostadspolitiken och satsa på olika former av social housing.

Den sista punkten är egentligen den klurigaste, och samtidigt den viktigaste. För frågan som ingen i dag har något svar på är hur det ska gå att få fram bostäder åt hundratusentals människor med mycket små inkomster.

S-MP-regeringen låtsas som att några miljarder till byggande för alla i bostadskön ska göra någon skillnad. Det är inte ens ett allvarligt menat försök att lösa problemet. Kraftigt höjda bostadsbidrag skulle göra skillnad, men det blir både dyrt och riskerar att låsa in människor i bidragsberoende.

Det är bättre att människor får ett enkelt boende som de har råd med än ingenting alls. Därför bör vi välkomna modulhus, Bert Karlssons husbilar och privat uthyrning liksom särskilda hus med låga hyror i mer blandad bebyggelse.

Om Peter Eriksson mot förmodan kan leverera en sådan historisk bostadsuppgörelse bör han föräras en byst utanför riksdagen.

Läs också: Vänstern vill sätta stopp för fler bostäder

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.