Vi mennesker er dybt afhængige af Jordens økosystemer. Men overalt på kloden er økosystemer lige nu truet af menneskedrevne forandringer som forurening, afskovning, forsuring af havene og udpining af jord.

Fra de dybeste have til de højeste bjergtinder finder man mikroplastik og kemikalierester. Verdens storbyer er ikke bare hjemsted for milliarder af mennesker – men også for betydelig partikelforurening.

Oven i presset på lokale økosystemer kommer den tiltagende globale opvarmning, der med mere og mere katastrofale vejrfænomener truer menneskers tryghed overalt på kloden.

Det vil ifølge klimavidenskabens fremskrivninger få stadig mere vidtrækkende konsekvenser, i takt med at vi bevæger os længere ind i det 21. århundrede.

Derfor har vi brug for en ny klimarealisme nu.

Faktisk har sådanne fremskrivninger reelt foreligget i årtier, uden at der har været den fornødne politiske vilje til at ændre retning.

De menneskeskabte CO2-udledninger er således steget støt, siden FN’s klimapanel blev dannet i 1988, bortset fra et mindre dyk i 2008 efter den globale finanskrise.

De årlige udledninger stiger fortsat og lægger sig til den totale mængde CO2 i atmosfæren. Trods stor usikkerhed om tallene står det klart, at udledningerne inden for ganske få årtier skal gå helt i nul og mere til.

For at nå Paris-aftalens mål om at begrænse den globale temperaturstigning til maksimalt 2 grader er vi forpligtede til at optage og lagre mere CO2, end vi udleder.

Aftalens scenarier kræver udvikling og udbredelse af ny teknologi til CO2-lagring på så enorm en skala, at mange eksperter åbent spørger, om det er realistisk og sikkert at satse på.

Vores høje C02-udledning betyder også, at historien om Danmark som et ’grønt’ land skal tages med store forbehold

Den uhørt udfordrende opgave skal løses, samtidig med at vi takler fødevaresikkerhed for en stigende global befolkning, stigende migrationsstrømme og en hastigt voksende global middelklasse, der stræber mod de samme ikkebæredygtige forbrugsmønstre, som vi gennemsnitligt har i Danmark.

Jo længere vi tøver med at skære i udledningerne på globalt niveau, jo hårdere en opbremsning skal vi foretage. Vi er ved at løbe tør for tid. Hvordan er vi endt her?

Vi danskere er blandt de værste syndere.

Historisk set fordi industrialiseringen – og dermed udnyttelsen af fossile brændstoffer – begyndte i Nordeuropa.

Men selv hvis vi tager udgangspunkt i perioden siden 1980’erne, hvor drivhuseffekten var alment kendt, så ligger ansvaret for den fortsatte miljøkatastrofe hos os selv.

Den gennemsnitlige danskers CO2-fodaftryk er blandt de højeste i verden. Dét på trods af at vi i Danmark har relativt energieffektive kraftværker, boliger og produktionsvirksomheder.

Forklaringen er, at den gennemsnitlige dansker er storforbruger af miljøbelastende goder såsom elektronik, tøj, og oksekød. Dertil kommer, at vores transportsektor fortsat er baseret på fossile brændstoffer som diesel og benzin.

Den generelle regel om klimapåvirkning er, at jo mere velstående man er, jo mere CO2 udleder man.

De 10 procent af verdens befolkning, som har den højeste indkomst, er tilsammen ansvarlige for mere end en tredjedel af de totale CO2-udledninger.

I Danmark hører 75 procent af borgerne til blandt disse 10 procent, så gennemsnitligt tilhører vi en lille global elite. Men også blandt danskerne er der store forskelle.

Selv om den økonomiske ulighed i Danmark er relativt lav, så udleder den rigeste femtedel af den danske befolkning hele dobbelt så meget CO2 som den fattigste femtedel. De forbrugsmønstre, der knytter sig til høje indkomster, er altså meget problematiske fra en klimasynsvinkel.

Vores høje CO2-udledning betyder også, at historien om Danmark som et ’grønt’ land skal tages med store forbehold.

Historien bygger på en regnskabsteknisk finesse, hvorved de varer, vi importerer og forbruger, ikke indgår i det danske bidrag til FN’s globale CO2-regnskab, men i produktionslandets, eksempelvis Kina.

Vores høje forbrug og materielle velfærd udgør således en voldsom miljøbelastning, som ikke ses i FN-systemet for opgørelse af CO2. De samlede CO2-udledninger fra alle økonomiske aktiviteter, der bidrager til det danske bnp – og dermed det høje danske forbrug – er således ikke faldet siden niveauet fra 1990.

Mere aktuelt, så er Danmark i de seneste år dumpet langt ned ad internationale lister over klimaførende nationer.

Hvis alle klodens lande fulgte i vores fodspor, så ville det ikke være muligt at afværge katastrofale temperaturstigninger.

Pointen er ikke, at disse statistikker skal give den enkelte borger dårlig samvittighed. Sagen er, at de fleste borgere agerer ganske rationelt givet de politiske signaler i Danmark de seneste årtier og aktuelt.

Følger man den danske politiske debat om klima og miljø, kunne man forledes til at tro, at vi som samfund og individer næsten er på sporet med den nødvendige omstilling.

Samtalen kredser ofte om mindre justeringer; det kan være i danske borgeres transport- og madvaner.