Måske godter mange sig nu forventningsfuldt i tiltro til, at titlen på dette indlæg indikerer en jordbunden og nuanceret kritik af det at gå for langt i en fanatisk kamp for eksempelvis klimaet.

Endelig, endelig, en artikel med benene på jorden og fornuft i hovedet, for vi ved jo alle, at vi bliver nødt til at balancere miljøidealer med det moderne samfunds realiteter og tilskære vores klima- og miljømål, så væksten kan fortsætte uhindret. Alle ved jo, at enhver jubelidiotisk idealisme vil komme til kort, når den møder virkeligheden. Og at dette clash er spild af tid og energi og forhindrer dermed konstruktiv politisk aktivitet og gode, moderate tiltag, der ikke forstyrrer vores dagligdag.

En grundlæggende misforståelse bærer ovenstående antagelser. En misforståelse, som selv miljøforkæmpere ligger under for. Den udspringer af anvendelsen af selve begrebet ’idealisme’. Dette koncept har nemlig en indbygget værdidom i sig: Idealisme er urealistisk drømmeri. At idealer om, hvad det gode er, og drømme om at realisere dette gode som oftest eller altid viser sig at være rene luftkasteller.

Godt nok argumenterer miljøforkæmpere for, at deres idealer kan blive virkelige, men de anser dem stadig for at være idealer – ideer om det gode, som svæver i de højere luftlag, og som næppe af sig selv får gang på jorden, hvorfor man skal kæmpe meget for bare at integrere en flig af drømmetæppet i dagliglivet.

Virkelighedens idealist

Over for idealisterne står de, der (mis)forstår sig selv som realister. Mennesker som fokuserer på vækst, forbrug, personlig frihed til at tjene og bruge penge, som man vil. Mennesker, der tror, at den moderne samfundstype, vi har opbygget i Vesten, er det højeste gode – og opskriften på ultimativ lykke.

Sådanne mennesker (hvilket vil sige de allerfleste) tror, at de står for realisme, økonomisk bæredygtighed, forsvarlig brug af ressourcer (hvis altså man for eksempel lige etablerer nogle vindmøller hist og her), fremsynet fornuft og så videre. De mener, at den frie verdens løsning gælder for alle – forudsat at de stakkels lande, som endnu ikke har en tilsvarende levestandard, vækst og velfærd, tager sig sammen til at arbejde for den. De tror, de står for det, alle vil og har bedst af at ville. De tror, de står for ’sådan som tingene nu engang er’.

Dette verdenssyn betyder, at betegnelsen idealisme derfor anvendes på de helt forkerte mennesker. For hvis idealisme forstås som en tro på højtflyvende og vanskeligt realiserbare ideer og drømme – samt mere eller mindre fejlslagne forsøg på at lade disse idealer inspirere til handling – er det kun passende at give disse realister, som beskrevet ovenfor, denne etikette.

Dem, der vitterlig tror på, at vækst kan fortsætte i al evighed, at vi har ret til at tage mere, end vi har brug for, at vi må få, mens andre må mangle (indtil disse andre tager sig sammen vel at mærke, for der er jo i denne utopiske tankegang rigeligt med ressourcer til alle).

Hvis vi et øjeblik tænker os om, er det ikke svært at se, hvor det, vi hidtil fejlagtigt har kaldt realisme, vil føre os hen.

Hvis den nuværende vækstidealisme blindt marcherer videre, mister vi dels det, vi troede, vi drømte om – penge, luksus osv. – samt det, vi i virkeligheden har kært og behov for, nemlig tryghed, tilstrækkelig mad, sundhed, vores nærmestes velbefindende, tag over hovedet og så videre.

Vi er sadister

De ubalancer, der skabes i klimaet på grund af blandt andet CO2, kan blive årsag til mange typer af utilregnelige lidelser, deriblandt den ofte oversete fare, at Golfstrømmen svækkes med det til følge, at Nordeuropa lægges under is – i så fald må vi håbe, at syrerne tager godt imod os! Ikke blot klimaforandringen med dens gruopvækkende konsekvenser for alle dele af verden og verdens fødevareforsyning, men også forgiftning af vand, jord og luft, affaldsophobning, produktion af radioaktivt materiale, hensynsløs agerbrug, fældning af regnskovene og alle de andre destruktive aktiviteter, vi foretager os, er direkte akkumulation af fremtidig ubærlig lidelse. At tro, dette kan blive ved – endda vokse – er ren og skær IDEALISME.

Grunden til, at uforstyrrede økosystemer består, og at de, når de forandrer sig, forandrer sig bæredygtigt af sig selv, er, at ingen dyr eller planter tager mere, end de har brug for. For fornuftige livsvæsner er det ganske meningsløst at tage mere, end de behøver – for hvor skulle de gøre af det, og hvad skulle de bruge det til?

Det at tro, at vi har ret til at tage mere, end vi har brug for, er en grundlæggende fejl i ’realisternes’ såkaldte ’tænkning’. Når vi tager mere, end vi behøver for at leve, tager vi det fra andre, fordi der ikke er uanede mængder at tage af – faktisk tværtimod. Ovenikøbet er nydelsen ved at tage fra andre mennesker og andre livsformer et forstadium til sadisme. Et hårdt ord, synes læseren nok, men selve definitionen af sadisme er at nyde andres lidelse.

Illusionerne må briste

Tilsyneladende mener de fleste, at andres lidelse og død er ligegyldig. Men selv set ud fra det allermest egoistiske synspunkt, vi kan forestille os: at det kun er ens egen og ens nærmestes luksus, der skal sikres, så er den måde, vi lever på, heller ikke fornuftig. Det eneste, vi sikrer ved at fastholde vores eget overforbrug, er et fremtidigt sammenbrud, der logisk set også involverer et sammenbrud af vores egne luksusdrømme. For ved at tage mere, end vi har brug for, skader vi os selv og vores børn.

Kort sagt: Det er hverken jordbundet eller realistisk at argumentere for mindre end en miljø- og samfundspolitisk revolution. Det er tværtimod idealistisk at tro, at vi kan blive ved med at tage mere, end vi har brug for og i processen nådesløst forgifte alt omkring os og forårsage andres lidelse samt vores egen fremtidige lidelse.

Alle illusioner må briste. Og denne illusion, om at helt-hen-i-vejret-idealisme kan blive ved med at få lov til at misbenævne sig selv som realisme og jordforbundet fornuft, kommer til at knække i mødet med den fremtidige virkelighed, vi på grund af ideologisk vildledning er ved at skabe.

Vi må opgive denne eskapistiske og tyranniske indbildning øjeblikkeligt og møde ’virkeligheden’. Frie for idealistisk idioti og troen på, at vi kan fortsætte som hidtil, kan vi sammen tage politisk og daglig handling for at beskytte livet – livet i form af os selv, hinanden, dyr, planter og Jorden.

For at blive realistiske nok kan denne handling ikke tage de former, vi hidtil har troet, vi kunne nøjes med at indarbejde i vores nuværende idealistiske dagligdag: Slukke for standbyknappen, købe vandbesparende vaskemaskiner, holde ferie hjemme, have en kødfri dag om ugen ... Nej, vi er nødt til at opgive forestillingen om, at vi har frihed til at tage noget som helst, vi ikke har absolut brug for. Først da kan vi blive rodfæstet i realiteten.