Jeg vil gerne anmelde en voldtægt. Offeret er min bedste ven og arbejdskammerat: det danske sprog. Desuden vil jeg gerne anmelde et overgreb i form af manipulation af den danske befolkning. Forseelsen sker i fuld offentlighed hver dag i medierne. Jeg vil redegøre for problemet ud fra eksempler, jeg har fundet på to radiostationer, DR P1 og Radio24syv, i perioden fra marts til og med juli 2019.

Af venlighed vil jeg undlade at angive de specifikke personer bag de bragte eksempler. Der er flere kendte end ukendte blandt dem, og der er flest journalister og politikere. Problemet er imidlertid, at de nævnte kendisser gennem deres optræden i radio og tv efterhånden har smittet det meste af befolkningen med deres retorik.

I øvrigt gælder det for mig ikke så meget om, hvem der står bag forbrydelsen; min mission er derimod at gøre opmærksom på de manipulative tendenser, således at befolkningen måske kan blive i stand til at afsløre dem og i sidste ende væbne sig imod dem.

Seks synder

Det første punkt er anvendelsen af ordet »sige«. Læg mærke til, hvor ofte politikerne bruger vendingen »man kan sige, at (...)«. Det gør de, fordi de med den vending kan skyde et led ind mellem sig selv og det, de mener, hvorfor de kan undgå at stå til regnskab for deres mening senere, hvis det nævnte udsagn skulle vise sig at være forkert eller upopulært. De har jo kun sagt, at man kan sige noget, og ikke gjort det.

Men hvem vil have en politiker valgt ind, som ikke vil stå ved sine holdninger? Vi har brug for politikere, der handler og ikke bare »siger at«.

Et par eksempler: »Så kan man sige, at vi skal bruge flere penge på psykiatrien.« Nu er man endda begyndt at sige, at »man kan forsøge at sige, at (...)« – det blev endda sagt af en professor! Ikke noget højtravende mål for en lærd person, der nok skulle kunne klare et direkte udsagn i første person.

Det andet fænomen er en lige så farlig tendens: brudt syntaks (sætningsbygning), det vil sige benspænd for den naturlige formulering, der normalt vil bestå af en hovedsætning plus en forklarende bisætning, men som her bliver til en hovedsætning plus en ny spørgende hovedsætning, for eksempel:

»Der er usikkerhed om, hvad er det for et politisk program, hun står for?«.

Sætningen burde have heddet »Der er usikkerhed om, hvad hendes politiske program går ud på« eller lignende. Denne ændring er efter min overbevisning typisk spindoktorarbejde, et lusket trick, der skal modvirke tilhørerens naturlige reaktion: at lukke ørerne for politikernes snak.

Spindoktorerne har her fundet frem til en ’dåseåbner’, som skal nedbryde vores forsvar mod politikerens snak, idet han bryder den naturlige syntaks og stiller os et spørgsmål. Tilhøreren er oftest et høfligt menneske, der intuitivt tænker: ’Nu stiller politikeren mig et spørgsmål, jeg må hellere lytte efter, så jeg kan svare’.

Et tredje trick anvendes, når der virkelig skal tales ned til befolkningen. Så forekommer det uhyggeligt ofte, at man skifter synsvinkel midt i sit budskab. Der er her tale om det, som vi forfattere altid er blevet advaret imod, det i litteraturen dybt forbudte irrelevante synsvinkelskift, der markeres ved et skift i sætningens grundled som for eksempel her:

»Han vil fortælle, at jeg kan altså godt finde ud af det her.«

Skiftet fra »han« (tredje-person) til »jeg« (første-person) medfører, at man hopper ud af betragterrollen og ind i hovedpersonen. Med dette skift forsøger man at påvirke tilhøreren til at solidarisere sig med hovedpersonen – et meget manipulerende fif, hvor man i virkeligheden behandler tilhøreren som et barn eller en mindre begavet person, der ikke kan forstå almindelig fremførende tale.

Men det bringer budskabet nærmere modtageren og påvirker vedkommende på det ubevidste plan.

Det fjerde punkt, jeg vil fremhæve, er ofte sjusk, men kan også bruges til manipulation. Under alle omstændigheder ødelægger det præcisionen i vores sprog. Her tænker jeg på irrelevante spring i den grammatiske tid, som for eksempel:

»Jeg kom ind i retssalen, og så ser jeg en ung mand, der var klædt i …«.

Endnu et eksempel på dette fænomen: »Du skriver for ni måneder siden …«. Brugen af nutid skal naturligvis bevirke, at modtageren føler en særlig nærhed til budskabet.

Mit femte punkt er det dybt forvirrende, eklatant ulogiske spring i sætningers sammenhæng, et syntaksbrud som i uhyggelig grad blomstrer i dag, f.eks. »Jeg sku’ bare, altså hvor langt væk ku’ jeg komme?!« Denne type brud er ofte sjusk, men det kan også blive et manipulerende greb, idet det kræver, at tilhøreren selv tilføjer den manglende sammenhæng til sætningen.

Mit sjette punkt er udråbsord som for eksempel: »hey!«, »hov!«, »okay!« og »hallo!«. Disse ord bruges også som ’dåseåbnere’. Man bliver revet ud af sin egen tankegang, når den talende bruger den slags formuleringer. For eksempel: »Så kan man sige, at hallo! Vi vil også med i et forlig …« og dette pragteksempel:

» … sætte mig ned og sige hey, hvad er det egentlig, det gør ved dig?«

Undskyld! Men hvem sætter sig og siger »hey!« til sig selv?

Sprogligt fordærv

De nævnte trick og enkelte andre er med til at afspore vores naturlige dvælen i os selv og ødelægge sprogets naturlige præcision. Vi er vidne til en nedbrydning af et af verdens rigeste sprog.

Et sprog der både kan beskrive de ønskede begivenheder, klargøre vores holdninger til dem, deres indbyrdes rækkefølge og deres logiske sammenhæng, kombineret med fortællerens stillingtagen til de nævnte begivenheder.

Det værste ved alt dette sproglige fordærv er måske, at det oprindelige formål med trickene formentlig har været manipulation af befolkningen. Det næstværste er måske, at de kendte, der benytter sig af spindoktorsproget, fungerer som tilhørernes forbilleder, hvorfor man gang på gang kan konstatere, at folk uvilkårligt overtager deres sprog i de diskussioner, man oplever på arbejdspladser og ved møder.

Endnu værre er det muligvis, at fordærvet er på vej ind i det skriftlige sprog. Det vil næppe vare længe, før de computerprogrammer, der kan overføre tale til skrift, vil være hvermandseje. Til den tid kan vi vist godt vinke farvel til det plejede skriftsprog, vi i dag tilstræber at skrive vores bøger i.

Alt dette betyder en nedbrydning og fattiggørelse af sproget, som jeg som sprogarbejder føler som et alvorligt angreb på mine og andres værker.

Mit formål med denne kronik er altså både at bevare en høj standard i det skriftlige sprog og at gøre den danske befolkning bevidst om den pågående retoriske manipulation i det mundtlige sprog, således at de danske vælgere fremover selv kan afkode og afsløre de retoriske trick og forhåbentlig lære at forsvare sig imod dem.

Sprog er magt. Den, der sidder på sproget, sidder på magten. Vi skal overtage sproget for at tage magten tilbage.

Derfor: Til kamp, kære medborgere! Læg mærke til formuleringstrickene, afslør afsenderne, bekæmp manipulationens sprog hos dig selv og hos andre, og stem på en af de få politikere, der benytter sig af et ærligt sprog ved næste valg.