Flere pædagoger. Bedre pædagoger. Mere tid til kærlig omsorg. Skærpet opsyn. Dette folketingsvalg handler om mere end bare udlændinge. Heldigvis for det.

De sidste par måneder har det drejet sig om bedre normeringer for landets yngste i vores institutioner i kølvandet på DR-dokumentaren, 'Hvem passer vores børn?'.

En bølge af småbørnsforældre har mobiliseret sig på tværs af landet og kræver politisk ansvar, og på søndag ser endnu en landsdækkende demonstration dagens lys, under opråbet, #hvorerderenvoksen.

Imens har endnu en vinkel på institutionslivet meldt sig på banen. Elendige såkaldte pædagoger, der vanrøgter børn, som den noget spegede TV2-dokumentar 'Daginstitutioner bag facaden' skildrer. Var man konspiratorisk, ville man anklage TV2-dokumentaren for at fordreje fokus fra, at normeringerne i institutionerne er elendige.

At det i sig selv overhovedet kræver dokumentarer fra hhv. DR og TV2 til at bekræfte, at vores institutioner lider under besparelser, bør være det egentlige problem.

For troede nogen virkelig på, at vilkårene var rosenrøde for landets småbørn og pædagoger?

Med en måske rød regering, som gerne vil gøre sig til børnenes statsminister, er der (muligvis) håb forude for småbørnsforældre, der dagligt må leve med mavepinen over at aflevere guldklumperne til kolde institutionsgulve, hvor pædagogerne knap nok har tid til at skifte en ble.

For blå blok mener jo ikke, at det er normeringerne, der er problemet. Klart.

Og før jeg fortsætter, så lad mig melde ud: Jeg støtter kampen for, at vores børn skal have de bedste vilkår i institutionerne, for de udgør fremtiden, ligesom jeg støtter, at landets pædagoger har tid til at dyrke fagligheden.

Men hvad hvis bedre normeringer i institutioner ikke kun er svaret, men måske det, der dulmer smerten af, hvor skoen virkelig trykker?

For hvis småbørnsforældre først begynder at revurdere børnefamilielivet anno 2019, vælter det hamsterhjulet, der danner grundlag for velfærdsstaten, som vi kender den. Opretholdelsen af den forudsætter, at vi alle arbejder og bidrager til, at velfærdshjulene holdes i gang. Helst på fuldtid.

Jeg har dog aldrig forstået, hvorfor valget om at blive forælder ikke også anerkendes som et fravalg af at dyrke karrieren på speed. Eller bare generelt, at tilvalget om forældreskab er et valg om at have andet i livet end arbejdet som den ultimative identitetsmarkør.

Det er som om, at i Danmark bilder vi hinanden ind, at det at blæse og have mel i munden er muligt - særligt for dem, der har mindst tid mellem hænderne, fordi de står med en unge på armen.

Men det er altså okay, når man bliver mor/far, at skrue ned for det arbejdende menneske ude på arbejdsmarkedet en tid til fordel for at give et barn den bedste start på livet. Og det skal støttes politisk. Men det er for børnefamilier ikke muligt at have mere tid meget eget barn hjemme, før det skal sendes i institution, fordi arbejdsmarkedet kalder.

Medmindre man har skudt papegøjen og har en partner, der tjener det dobbelte af en medianindkomst, hvorfor det ikke er nødvendigt for begge parter at være fuldtidsarbejdende. Eller man vælger at flytte ud på landet og skrue ned for alle leveomkostninger, fordi en husstandsindtægt ikke egner sig til et børnefamilieliv i de større danske byer.

Men er det så ikke på tide at vende blikket indad og spørge: har vi skabt en livsform i Danmark, hvor det praktisk talt er umuligt ikke at starte ungens indkøring i institution, før det overhovedet kan gå?

Misforstå mig ikke. Jeg prøver ikke at dreje fokus væk fra, at vi skal have ordentlige normeringer. Selvfølgelig skal vi det! Men tænk sig, at et normeringskrav på i vuggestuen på tre børn pr pædagog og i børnehaven på seks børn pr. pædagog er noget at prale af. Tænk sig, at det vitterligt er drømmescenariet – beklager mit sortsyn, SF.

I Danmark er det bare et kæmpe tabu at påpege det problematiske i to fuldtidsarbejdende småbørnsforældre, fordi det får ligestillingsillusionen til at briste.

For såfremt man påpeger, at ved ankomsten af et barn bør en af forældrene prioritere mere tid på hjemmefronten end på arbejdsmarkedet, lyder det enslydende med, at det er moderen, der skal gå hjemme.

Det kan nu også være faderen. Jeg er faktisk ikke optaget af, at det er kvinden, der skal gå hjemme. Og hånden på hjertet, jeg satser på at møde en mand i fremtiden, der vil elske det, så jeg slipper for det.

Men uanset, så ved jeg i al fald, at mine børn i fremtiden ikke skal tilbringe min. 30 timer i vuggestue, fordi dygtige, dedikerede pædagoger ganske enkelt ikke kan opveje min, eller mine børns fars, tilstedeværelse. Da slet ikke, når der er tale om to pædagoger og en sabbatår- pædagogmedhjælper på stuen.

Det handler ikke om kønnenes kamp, men om børnene. Og jeg håber sådan, at den senere tids vækkelse hos børnefamilierne også får dem til at reflektere over, hvad det gode familieliv er.

Status quo er i al fald ikke noget efterstræbelsesværdigt for os ikke-forældre, når vi kigger på børnefamilielivet i Danmark.

Det bør ikke være et tabu – eller forbeholdt højrefløjens Martha Stewart typer - at påpege, at der er noget usundt ved den systematiske institutionalisering af børnene. Jeg vil tilmed vove den påstand, at langt flere forældre ville ønske mere fleksibilitet i børnenes første par leveår.

Man kunne derfor ønske, som venstreorienteret, at al den fokus, som rød blok sætter på at øge normeringerne, også omhandlede at give småbørnsfamilier luft i hverdagen. Ja, gid rød blok ville skæve noget mere til Sverige, som nok er en udskældt nation på mange punkter, men, hvad angår opbakning til et harmonisk børnefamilieliv, kan lære os noget herhjemme.

I Sverige er der mulighed for at dyrke forældreskabet, fordi det anerkendes som en livsændrende omstændighed.

Og mig bekendt er Sverige ikke et land, hvor kvinderne lider nogen undertrykkelse. Det har heller ikke væltet deres velfærdsstat.

Tænk, hvis den seneste tids debat om normeringer også handlede om, at man skal have lov at være forælder.

Jeg ved, at jeg påkalder mig nogen menneskers vrede, men kære, småbørnsforældre:

I skal også kræve af politikerne, at jeres valg om at blive forældre honoreres med en anerkendelse på arbejdsmarkedet, der tillader jer at være forældre i jeres børns første par afgørende leveår. For bedre normeringer er kun en del af svaret.