For fedme er (med ganske få undtagelser) aldrig en selvvalgt situation. Tværtimod viser al vores erfaring, at hvis man er svært overvægtig, er det ens største ønske blive normalvægtig – hvilket underbygges af antallet af slankekure, bootcamps og forløb folk tidligere har kastet sig over (for ikke at nævne bogreolen, der bugner at slankebøger).

Fedme er i stedet det forudsigelige resultat af den rette kombination af arv og miljø – en kombination, der bliver tiltagende typisk, i takt med, at samfundet bliver tiltagende fedmefremmende. Når vi ignorerer dette og i stedet placerer skylden hos den, der kæmper med ufrivillig overvægt, tilføjer vi skyld, skam og dårlig samvittighed til puljen af konsekvenser ved en tilstand, der i forvejen reducerer livskvalitet og levealder for over 650 millioner mennesker, verden rundt [kilde].

Men ikke nok med det: når vi dømmer overvægtige på baggrund af antagelsen om, at de selv er skyld i deres situation, forstærker vi fedmeepidemien.

Forskning viser nemlig, gang på gang, at stigmatisering af overvægtige bidrager til yderligere overspisning og inaktivitet og derigennem til yderligere overvægt [kilde, kilde, kilde]. Stigmatisering dækker over fat shaming, fingerpegen, offentlig udskamning, diskrimination og meget andet, men består også af den helt generelle idé om, at man selv er skyld i sin overvægt.

I en oversigtsartikel fra 2010 skæres konsekvenserne ud i pap [kilde]:

“… weight stigma is not a beneficial public health tool for reducing obesity. Rather, stigmatization of obese individuals threatens health, generates health disparities, and interferes with effective obesity intervention efforts. These findings highlight weight stigma as both a social justice issue and a priority for public health.“

Fedmestigmatisering – der altså kun kan eksistere, så længe vi bare lægger skylden og ansvaret hos den enkelte – truer folkesundheden, skaber sundhedsmæssig ulighed og spænder ben for effektive indsatser mod fedmeepidemien. Men heller ikke dét er nogen nyhed.

“Healthism”

Allerede tilbage i 1980 opfandt og definerede den amerikanske politiske økonom, Robert Crawford, begrebet “healthism” [kilde]. Begrebet dækkede over, hvordan USA’s politiske ideologi i 1970’erne placerede ansvaret for befolkningens sundhed hos den enkelte – på trods af, at folkesygdomme og stigninger i kropsvægt var en direkte og målbar konsekvens af ændringer i samfundet – ikke individet.

“Healthism” dikterede, at ansvaret for en sund befolkning ikke længere lå på regeringens skuldre, men i stedet hos individet, der derved også fik skylden for egen sygdom. Ansvaret blev med andre ord lagt over på ofrene [kilde] og denne tendens har fortsat lige siden.

Problemet, som Crawford beskrev det dengang – og som stadig eksisterer i dag – er, det simpelthen ikke virker at placere både skyld og ansvar for sygdom og usundhed hos den enkelte, netop fordi den enkelte er et produkt af sine omgivelser. Et produkt af samfundet og vores kultur. Som han konkluderer: Så længe healthism dikterer vores forhold til sundhed, vil alle strategier til sundhedsfremme og forebyggelse fejle. Det gælder også på fedmeområdet.

“Luk munden og let røven!”

Overbetoningen af det personlige ansvar for overvægt bygger ikke kun på manglende forståelse for, hvordan miljøet påvirker vores adfærd. Den bygger også på en antagelse om, at man "bare” kan vælge at spise mindre eller spise anderledes. Desværre er det ikke så simpelt.

For miljøet er nemlig ikke den eneste del af ligningen. Var det det, ville vi alle være overvægtige, men det er tydeligvis ikke tilfældet. I dag ved vi, at overvægt og fedme er arveligt [kilde], og at denne arvelighed blandt andet kommer til udtryk som ændringer i hjernen, der påvirker opmærksomhed på mad, appetit, sult og mæthed – og dermed kalorieindtag [kilde, kilde].

“Handler det så ikke bare om at yde selvkontrol?”, spørger du måske. Men hvorfra skulle denne ekstra selvkontrol komme? Der er ingen tvivl om, at det madmiljø vi lever i – i den vestlige verden i dag – er udpræget forskelligt fra det, som vores forfædre skulle overleve i. Og den menneskelige hjerne har primært udviklet sig i (og dermed i respons på) en periode, hvor mad var langt mindre tilgængeligt end i dag [kilde]. Det ser ud til, at vores genetiske ophav stadig driver os mod at spise, så snart mad er tilgængeligt [kilde] og i den korte tid dette madmiljø har eksisteret, har vi ikke kunnet nå at udvikle og selektere for nogen form for modstandsdygtighed imod det. Hvis det da nogensinde sker.

Vi kan ikke blive ved med at skulle skrue op for “viljestyrken” eller selvkontrollen, som respons på et fristende miljø. Derudover er der intet, der tyder på, at det er manglende selvkontrol, der forklarer, hvorfor nogle bliver overvægtige i et fedmefremmende miljø, mens andre ikke gør. Det handler i stedet om noget helt andet.

I en systematisk oversigtsartikel fra 2015, der undersøgte 19 forskellige studier, pegede 15 af dem på, at overvægtige og svært overvægtige havde en forstærket reaktivitet på fødevarestimuli (food cues) i forhold til normalvægtige [kilde].

En metaanalyse fra 2018 af 22 forskellige hjernescanningsstudier – der sammenlignede slanke med overvægtige forsøgspersoner – fandt blandt andet [kilde]:

At hjernerne hos overvægtige generelt var hyperresponsive overfor “food cues”. At der ikke var god evidens for, at hjernerne hos overvægtige giver for stor eller for lille “belønning” for at spise (to konkurrerende, og tilsyneladende forkerte, hypoteser). At der ikke var evidens for manglende “systematisk mangel på inhibitorisk kontrol” –altså manglende viljestyrke eller selvkontrol.

Reagerer man på tilstedeværelsen af mad med at spise, handler det altså ikke om nedsat “styrke” til at vælge fra. Det handler om, at den tilstedeværelse simpelthen optager mere af ens opmærksomhed, uden man har valgt det. Det kræver, med andre ord, markant mere kontrol at vælge det fra for nogen end for andre (se eksemplet herunder).