

Træd over ingens

Tærskel ind,

før du vel har set dig for,

skarpt du skue alle Vegne,

thi ingen véd,

om Uvenner sidder

fjælet i fremmed Mands Hal.



Hil den gjæstmilde !

en Gjæst er kommen,

sig, hvor han Sæde skal tage;

ondt er at staa

ved anden Mands Dør

og vente paa venlige Ord.



Til Varme trænger

vejfarende Mand,

kold han kommer til Huse,

til Mad og Klæder

maa han vel trænge,

vidt over Fjæld har han faret.



Vand du ham byde,

før til Bords han gaar,

Haanddug og høvisk Hilsen,

venlig Velkomst,

om værd han det er,

hør, hvad at sige han har.



Til Vid trænger,

hvo vidt farer,

lettere lever man hjemme;

hvo intet véd,

vorder til Latter,

naar han blandt kloge kommer.



Ingen Mand

af Mandevid prale,

hellere varsom han være;

sjælden times

den tavse Mén,

hvor han end kommer til Huse;

thi bedre Ven

ej i Verden man faar

end meget Mandevid.



Varsom Gjæst,

som til Glide kommer,

tier mer, end han taler;

han lytter med Øret

og lurer med Øjet,

saadan snild Mand ser sig for.



Vel det er,

om vinde man kan

Vild og Venskab blandt Mænd;

usikkert er dog,

hvad anden Mand

bærer for en i sit Bryst.



Sæl er den,

Bom selv har Vid,

vel han lider, mens han lever;

ofte hænder,

at onde Raad

avles i anden Mands Bryst.



Bedre Byrde

bærer ingen

end meget Mandevid;

mer end Guld

og Gods det gavner,

vel det værner fattig Mand.



Bedre Byrde

bærer ingen

end meget Mandevid;

værre Byrde

véd jeg ej

end for meget Mundgodt.



Ej er saa godt.

som Ordet gaar,

Mundgodt for Menneskens Børn;

jo mere man drikker,

des mindre man véd,

hvor ens Vid bliver af.



Glemsels Hejre

over Gildebordet

svæver og stjæler vort Vid;

den Fugls Fjedre

fast mig holdt,

den Gang jeg Gunlød gjæsted.



Drukken jeg blev,

mægtig drukken,

da jeg til Fjalar fór;

det bedste, jeg véd

om Øl at sige,

er, at Viddet kommer igjen.



Tavs og klog

Kongesøn være,

og kjæk, naar Strid staar paa.

Glad og frejdig

gjæv Mand bier

paa sin Dødedag.



Fejg Mand tror,

han flyr for Døden,

om han for Vaaben sig varer.

Ælde giver ham

aldrig Fred,

selv om han slipper for Saar.



Taaben glor,

naar til Gilde han kommer,

mumler i Skjægget og skuler;

grant dog ses,

saa snart han drikker,

alt, hvad der bor i bans Bryst.



Den kun véd,

som vandrer vide

og taler med mange Mænd,

hvad der bor

i hver Mands Bryst,

selv om til kloge kommer.



Sky ej Hornet,

men hold dog Maade,

tal med Forstand eller ti:

ej til Last

dig Iægger nogen,

at tidlig du søger til Sengs.



Graadig Mand,

som ej Maade holder,

æder sig Ulykke til;

tit vorder Maven

Tossen Spe,

naar han blandt kloge kommer.



Hjorden véd,

naar hjem den skal,

og gaar fra Græsset i Tide;

uvis Mand

mættes aldrig.

kjender ej Maal eller Maade.



Uvis Mand

og ildesindet

ler ad alt, hvad han hører;

ej han véd,

hvad vide han burde,

at han selv er fuld af Fejl.



Uvis Mand

om Natten vaager

angst for alt, hvad han hører;

mødig er han,

naar Morgenen gryr,

og alt er end som før.



Uvis Mand

paa hver Mand tror,

som smiler venlig til ham,

ej han mærker,

til Moro han er,

naar han blandt kloge kommer.



Uvis Mand

paa hver Mand tror,

som smiler venlig til ham;

snart dog han mærker,

naar han mødes paa Thinge,

at faa forsvare hans Sag.



Uvis Mand

tror alt at vide,

naar sikker han sidder i Krog.

lidet han skjønner,

hvad svare han skal,

naar med Mænd han mødes.



Uvis Mand,

som mødes med andre,

holde Tand for Tunge;

ingen véd,

at han vidløs er,

mæler han ej for meget;

hvo intet véd,

véd heller ej,

om han for meget mæler.



Vís han sig tror,

om blot han taler,

skifter med Spørgsmaal og Svar;

ej dog Daarskab

dølges blandt Mænd,

snild Mand snart den ser.



Hvo aldrig tier,

taler for meget

og taler tit som en Taabe,

rapmælt Mand

faar tit at mærke,

han taler sig Ulykke til.



Driv ej Gjæk

med fremmed Gjæst,

let er at spotte og le;

mangen Tosse

tykkes sig vís,

om han for Spørgsmaal slipper.



Vis tykkes sig den,

som løber sin Vej,

naar han en Gjæst har gjækket;

lidet véd den,

som lér i Laget,

om ej han sig Fjender faar.



Gjæve Mænd,

som er gode Venner,

kives ofte dog ved Kruset;

altid saadan

Trætte yppes,

at Gjæst vredes paa Gjæst.



Aarle om Morgenen

Maaltid man tage,

fastende gaa ej til Gilde,

ellers sidder man

sulten og maaber

og er træg til at tale.



Lang Omvej

til Uven der er,

bor han end tæt ved dit Bo

men til gode Venner

Gjenvej der er,

bo de end langt af Led.



Gaa man skal,

ej sidde som Gjæst

stadig paa samme Sted;

Ven bliver led,

om for Iænge han sidder

bænket ved Vennens Bord.



Bedst er eget Bo,

bor man end trangt,

Herre man er i sit Hus;

blot to Geder man har

og en straatækt Hytte,

det er dog ej saa tungt som at tigge.



Bedst er eget Bo,

bor man end trangt,

Herre man er i sit Hus.

Hjærtet bløder,

naar bede man skal

om Mad til hvert Maaltid,



Fra sine Vaaben

ingen vige

et Fjed, naar ude han færdes;

ingen véd,

naar ude han færdes,

hvornaar han stedes i Strid.



Ej fandt jeg saa gjæv

eller gjæstfri Mand,

at ej han blev glad ved Gave.

ej fandt jeg saa gjæv

eller gavmild Mand,

at ej han blev glad ved Gjengjæld.



Hvo, som har Gods

og Guld i sit Hus,

vide det vel at nytte;

tit spares til Uven,

hvad man undte sin Ven,

tit gaar det ej, som man tror.



Med Vaaben og Klæder

din Ven du glæde,

med de ypperste, du ejer;

Gaver og Gjengjæld

gjør Venskab gammelt,

om alt ellers vender sig vel.



Sin Vens Ven

skal Manden være

og lønne Gaver med Gaver;

paa Latter skal han

med Latter svare,

paa løs Tale med Løgn.



Sin Vens Ven

skal Manden være,

hans og hans Vens,

men ej maa

en Mand være

Ven med sin Uvens Ven.



Véd du en Ven,

som vel du tror,

og vil du, han Gavn skal dig gjøre,

skift Tanker med ham,

skift Gaver med ham,

og gjæst ham tit paa hans Gaard.



Har du en anden,

som ilde du tror,

og vil du, han Gavn skal dig gjøre,

fagert skal du tale,

men falsk tænke,

svare med Løgn paa løs Tale.



End ét om den,

som ilde du tror

og mener har Svig i Sinde :

le med ham

og listig vær,

lige for lige ham giv.



Ung var jeg fordum,

ene jeg gik,

da fór jeg vild paa Vejen;

rig jeg mig tyktes,

da en anden jeg traf,

Mand er Mands Gammen.



Gjæv og modig

Mand har det bedst,

sjælden Sorg han faar;

men den fejge

frygter for alt,

Gnieren gruer for Gaver.



Med mine Klæder

to Træmænd jeg klædte,

som jeg paa Marken saa';

Karle de tyktes,

da Klæder de fik,

nøgen Mand faar Spot og Spe.



Fyrren raadner

som paa Fjældet staar,

vejrslagen, blottet for Bark;

saa er og han,

som Venner ej har,

hvi skal han Iænge leve?



Som Fyr og Flamme

i Dage fem

er Venskab blandt utro Venner;

men kommer den sjette,

kølnes det brat,

og Venskabet vendes til Had .



Ej skal du give

store Gaver,

tit faar for lidet man Tak;

med en halv Lev

og en liden Slurk

vandt jeg mig nys en Ven.



Smaa Revler,

smaa Søer,

smaa ere Menneskenes Sind;

ej er alle

ens i Kløgt,

der er Vlsmænd og Daarer i Verden.



Vís til Maade

hver Mand være,

ej bør han være for vis;

de Mænd leve

Livet fagrest,

som vel véd, hvad de véd.



Vís til Maade

hver Mand være,

ej bør han være for vís;

vís Mands Sind

vorder sjælden glad,

naar han er alt for vís.



Vís til Maade

hver Mand være,

ej bør han være for vis.

Sin Skæbne skal ingen

skue forud,

saa er han friest for Sorg.



Branden brænder,

til brændt den er,

Lue tændes af Lue.

Mand vorder klog

af med Mænd at tale,

lidet den folkesky véd.



Aarle staa op,

hvo anden Mands

Liv eller Gods lyster;

sjælden faar liggende

Ulv Lam

eller sovende Mand Sejr.



Aarle staa op,

om faa Folk du har,

selv du til Arbejdet se;

meget sinkes,

naar længe du sover,

rask Mand er halvvejs rig.



Paa tørre Flanker

og Tækkenæver

holde du rigtig Rede,

hvor meget Brændsel

der brændes i Huset,

paa sligt du nøje se.



Toet og mæt

til Things du ride,

har du det knapt end med Klæder;

ingen sig skamme

ved Sko og Brog,

ej heller, om Hesten

har daarligt Huld.



Han gaber og glor,

den gamle Ørn,

naar over Søen han sejler;

saa gjør og den Mand,

som blandt mange kommer,

hvor faa kun for ham vil tale.



Snildt du spørge

og svare listig,

om klog du vil kaldes;

betro dig til én,

ikke til to,

alle véd, hvad tre véd.



Mand sin Magt

med Maade bruge,

om han klog vil kaldes;

blandt kjække Mænd

han mærker snart,

at der er Høg over Høg.



Vel bør Mand

blandt Mænd sig vogte,

varsomt Venner han tro;

for de Ord,

man til andre siger,

bittert man tit maa bøde.



Meget for tidlig

til mangt Sted jeg kom,

somme Steds kom jeg for sent:

Øllet var drukket

eller end ej brygget,

ukjær Mand kommer aldrig til Pas.



Hist og her

blev hjem jeg buden,

om ej Mad til Maaltid var nødig,

eller om to Skinker hang

under Vennens Tag,

naar jeg én havde ædt.



Ild er bedst

for Menneskens Børn

og lifligst Solens Lys,

om man ved Huld

og Helsen er

og uden Laster lever.



Helt usæl er ingen,

har end han ej Helsen,

somme har Glæde af Sønner,

somme af Frænder,

af Fæ somme,

somme af hvad godt de gjør.



Bedre at leve

end i Graven at ligge,

altid faar kvik Mand Ko;

Ild saa' jeg rase

hos rig Mand,

og uden for Døren stod Døden.



Halt Mand rider,

haandløs driver Kvæg

døv er dygtig i Kamp;

hellere blind

end lagt paa Baal,

død Mand til intet duer.



En Søn er bedre,

om end sent han fødes,

naar Faderens Liv er ledet.

Sjælden Bavtastene

staa ved Vejen,

om ej Frænde dem rejser for Frænde.



To er i én Hær,

Tungen er Hovedets Bane,

under hver en Kappe

en Haand jeg venter.



Til Nat sig glæder,

hvo der har Reisekost nok,

Ræer række ej langt,

hurtig Høstnat skifter,

i fem Dage vexler

Vejret tit,

endnu mér i en Maaned.



Ej véd den,

som intet véd,

at mangen er anden Mands Abe.

En er rig,

en anden fattig,

derfor er han ej at dadle.



Fæ dør,

Frænder dø,

du skal ogsaa dø,

men den Mands Ry

dør aldrig,

som Hæder og Ære vandt.



Fæ dør,

Frænder dø,

du skal ogsaa dø;

ét jeg véd,

som aldrig dør:

Dom over hver, som dør.



Fulde Folde

saa' jeg hos Fitjungs Sønner.

nu de træde Stavkarls Sti.

Rigdom er

som Øjets Blink,

den vankelmodigste Ven.



Om usnild Mand

ejende vorder

Gods eller Kvinders Gunst,

da voxer hans Hovmod,

men ej hans Vid,

som en Taabe han brasker og brammer.



Det røbes strax,

naar om Runer du spørger,

om Runer, som Guderne risted,

om Tegn, som den gamle

Taler tegned,

da baader ham bedst at tie.



Ved Kvæld skal Dag du rose,

Kvinde, naar brændt hun er,

Glavind, naar vel det er prøvet,

Mø, naar vel hun er gift

Is, naar du over er sluppen,

Øl, naar drukket det er.



I Vind skal Ved du hugge,

i Vindstille ro,

i Mørke med Mø tale —

mange ere Dagens Øjne;

af Skib skal fart du kræve,

af Skjold Værn,

af Mø Kys

og af Klinge Hug.



Ved Ilden skal Øl du drikke,

paa Is skride,

kjøb Hest mager

og Klinge rusten,

hjemme du Hest

og Hund kan fede.



Paa Møs Ord

skal Mand ej lide,

heller ej paa Hustrus Tale,

thi paa snurrende Hjul

blev Hjærtet dem skabt,

og i Brystet Falskhed kun bor.



Tro ej bristende Bue,

brændende Lue,

gabende Ulv,

galende Krage,

gryntende Galt,

rodløs Gran,

voxende Bølger

eller boblende Kjedel.



Tro ej flyvende Spyd,

faldende Bølge,

natgammel Is,

ringlagt Orm,

Bruds Sengetale

brustent Sværd,

Kongebarn

eller Bjørn, som leger.



Tro ej syg Kalv,

selvraadig Træl,

nyfældet Val,

Vølves Smiger,

klar Himmel,

leende Herre,

hinkende Hund

eller Horens Graad.



Ingen tro paa

tidlig saaet Ager,

tro ej for tidlig din Søn,

for Ager raader Vejret

og Vid for Sønnen,

tvivl paa dem begge to.



Sin Broders Morder,

om paa Vej man ham møder,

halvbrændt Hus,

hurtig Hest —

saa tryg være ingen,

at han tror paa sligt,

ej duer Hest,

om blot én Fod er brudt.



Saa er Kvinders Fred,

er de falske i Hu,

som paa Glatis at age

med uskoet Hest,

fyrrig to Aars,

utæmmet Fole,

som i Storm at sejle

paa rorløst Skib,

som naar halt paa Fjældet

skal fange Rén.



Lid paa mit Ord,

jeg livet kjender,

troløs er Mand imod Mø;

fagrest vi tale,

naar falskest vi tænke.

saadan daares Kvinders Sind.



Stort skal man love

og lokke fint,

gjælder det Kvinders Gunst,

med fagre Ord

hendes Fagerhed pris,

frir da blot, Ja du faar.



Ingen laste

anden Mand,

elsker end Mø han mægtig,

ofte daarer

Ynde Vismand,

men Daaren ænser den ej.



Ingen laste

anden Mand,

for hvad alle øve,

at vís vorder vidløs,

volder tit

Elskovs mægtige Attraa.



Kun Sjælen skjønner,

hvad sig skjuler i Sind,

den sidder Hjærtet næst;

ej værre Sot

for vís Mand jeg véd

end at leve sit Liv uden Lyst.



Det skjønned jeg grant,

da i Siv jeg sad

og efter min elskte længtes;

mer end mit Liv

var Møen mig værd,

skjønt aldrig den væne jeg vandt.



Billings solklare

Mø jeg saa'

sove i Sengen ene;

ude tyktes mig

al min Lyst,

fik jeg ej den fagre Mø.



”Kom ved Aften,

Odin, hid,

vll du Møen vinde;

ilde det gaar

om andre véd,

hvad vi tvende tales ved”.



Bort jeg gik

glad i Hu,

lød den lumskes Bud;

vist jeg vented,

hun vorde vilde

min med Sjæl og Sind.



Da atter jeg kom,

jeg uglad saa'

alle de kjække Kæmper vaagne;

brændende Blus

og Fakler de bar,

farligt var det dér at færdes.



Ved aarle Morgen

igjen jeg kom,

da Hirden i Hallen sov;

da fandt jeg en Hund

i den fagres Sted,

bunden paa Lejet den laa.



Mangen en Mø

sviger Mænd,

naar man nøje ser til,

det blev jeg var,

da jeg vilde med List

lokke den lyse Mø;

den snilde mig havde

til Haan og Spot,

og ej hendes Elskov jeg vandt.



Glad skal hjemme man være,

blandt Gjæster munter,

fro og frejdig i al sin Færd;

vil vís du kaldes,

skal vel du mindes

og tale om alt, hvad du véd:

en Ærketosse kaldes,

hvo intet siger,

derpaa man kjender den dumme.



Den gamle Jætte jeg gjæsted,

nu er fra Gildet jeg kommen,

lidet Tarv var det der at tie,

ved mange Ord

jeg meget vandt

hist i Suttungs Sale.



Gunlød mig gav

paa Gyldenstol

en Drik af den dyre Mjød,

med Lumskhed blot

jeg lønned den Mø

for Gammen, hun gav,

for al hendes Elskov.



Rates Mund

arbejde maatte

og gnave i Gruset mig Vej;

over og under mig

Jætternes Veje —

Hals og Hoved det gjaldt



Drikken jeg vandt,

og vel jeg den nød,

Vismand vel finder Vej,

op jeg slap

med Odrører

paa Jorden fra Jætternes Hjem.



End jeg tvivler

om, at atter jeg var

sluppen af Jætternes Sal,

om ej Gunlød,

den gode Mø

havde hvilt i min Arm.



Dagen derpaa

Thurserne drog

til den højes Hal

for om den høje at høre,

om Bølverk de spurgte,

om han til Gudernes Bo var kommen,

eller ham Jætten ihjel havde slaaet.



Ed paa Ring

havde Odin svoret,

hvo kan lide paa hans Løfter?

Suttung han sveg

for Skjaldemjøden,

og Gunlød han græde lod.



-----



Tid er at tale

paa Talerstolen

ved Urds Brønd;

jeg saa’, og jeg tav,

jeg saa', og jeg tænkte,

lytted efter, hvad Mænd mælte;

om Runer jeg hørte

og Raad, de lagde

i den højes Hal,

i den højes Hal

jeg hørte dem tale saalunde :



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad

nytte dig vil det,

i Fald du det nemmer:

staa ej op om Natten,

om ej spejde du skal

eller har andet

Ærind ude.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nyttigt det vorder dig,

om du det nemmer:

ej du sove

i Sejdkvindes Arm,

saa i sin Favn

hun fast dig holder.



Let hun volder,

at lidet du ænser

Thing eller Høvdings Tale,

ledes ved Mad

og Mænds Gammen

og gaar sorgfuld at sove.



Jeg raader dig Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

aldrig du daare

anden Mands Viv,

lokke hende

til lønlig Leflen.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om da det nemmer:

om paa Fjæld eller Fjord

dig fare lyster,

mag det saa,

at paa Mad det ej skorter.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

aldrig da lade

onde Mænd

høre, hvad ondt dig er hændt,

thi aldrig du faar

af onde Mænd

Tak, fordi du dem tror.



Ond Kvindes

Ord jeg saa'

bide gjæv Mand til Blods;

falsk Tunge

voldte hans Fald

med løgn og løs Tale.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

Véd du en Ven,

som vel du tror,

gjæst ham tit og gjærne,

thi højt Græs

og Ukrudt gror

paa Veje, hvor ingen vandrer.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

lok god Mand

til Gammenstale.

tag den Gammen,

Livet giver.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

vær ej hastig

til Venskab at bryde,

har du en Ven dig vundet;

Sorg æder dit Hjærte,

om ej til nogen

du tale tør alt, hvad du tænker.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

aldrig skal du

skifte Ord

med Taaber og Tosser.



Thi af Usling

aldrig faar du

Løn, for hvad godt du giver.

men god Mand

gjør sin Ven

hædret ved ham at hædre.



Det er Fostbroderskab,

naar frit du taler

til Vennen om alt, hvad du véd;

intet er værre

end utro Ven,

ej er den Ven, som altid smigrer.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

spild ej et Ord

paa ussel Mand;

tit bedre Mand bier,

medens slet Mand slaar.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

kan Sko du lave

og skæfte Spyd,

sørg saa først for dig selv;

passer Skoen ilde,

er Skaftet skjævt,

strax faar du onde Ord.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

hvad ondt du ser,

tro det sigtet paa dig,

og giv ej din Fjende Fred.



Jeg raader dig, Lodfafne.

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

aldrig du glæde dig

over det onde,

men glæd dig over, hvad godt du ser.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer.

ej i Slag

op du se

— Mænd vorde galne

tit som Galte —

Trolddom tager mangen Mands Mod.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

om da vil tale

om Elskov med Kvinder

og have Held dermed,

fagert du love

og løfterne holde,

ej man ledes ved god Gave.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd du mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

varsom du være,

men ej for varsom,

varsomst med Øl

og andens Mands Hustru

var dig for det tredje

for Tyves Rænker.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

aldrig til Haan

og Latter du have

Gjæst eller gangende Mand.



De, som inde sidde,

tit ej kjende

grandt den kommendes Kaar;

saa god er ingen,

at han ej har Fejl,

eller saa ussel, at til intet han duer.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

ad gammel Mands Ord

du aldrig le,

tit er det godt, hvad gammel Mand siger,

fra runkne Læber

lyder tit

Ord, som er værd at høre,

ryster end Gubben

runken og graa

og trisser blandt Trællene om.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

krænk ej din Gjæst,

kast ham ej paa Dør

godt imod trængende Mand du tage.



Stærke Hængsler

maa Døren have,

om den for alle skal aabnes;

giv dog Almisse,

at ej Ønske man skal

ondt over Liv og Lemmer.



Jeg raader dig, Lodfafne,

lyd mit Raad,

nytte dig vil det,

om du det nemmer:

tag Hjælp, naar du drikker,

af Jordens Kraft,

thi Jord hjælper mod Rus,

Ild mod Sot,

Eg mod Forstoppelse,

Ax mod Trolddom

og Hal mod Hustvist;

mod Vrede paakalde man Maanen,



Runer er gode mod onde Raad,

Urter mod Saarfeber,

og Vang skal drikke Væde.



Jeg véd, at jeg hang

i det høje Træ

Nætter samfulde ni,

saaret med Spyd,

til Sejrfader ofret,

ofret selv til mig selv,

i det høje Træ,

hvorom ingen ved,

af hvad Rod det er rundet.



Ej Brød man mig bød

eller Bæger mig rakte,

i Dybet jeg spejded,

Runer jeg spejded,

nemmed dem klagende

og faldt saa ned.



Ni kraftige Galdre

jeg nemned af Sønnen

til Bølthorn, Bestlas Fader,

og et Drag jeg drak

af den dyre Mjød

øst af Odrærer.



Saa tog jeg til at trives

og vís at vorde

vel tog jeg til at voxe.

Ord fra Ord

til Ord mig førte,

Daad fra Daad

til Daad mig førte.



Runer skal du finde,

Runer at raade,

store Stave,

stærke Stave,

som den mægtige Taler maled,

som de raadende Magter risted,

som den ypperste As har tegnet,

Odin blandt Aser,

blandt Alfer Daain,

Dvalin blandt Dværge,

Alsvinn blandt Jætter,

selv jeg nogle risted og raaded.



Forstaar du at tegne dem?

Forstaar du at tyde dem?

Forstaar du at male dem?

Forstaar du at magte dem ?

Forstaar du at bede?

Forstaar du at blote?

Forstaar du at sende dem ?

Forstaar du at stække dem?



Bedre ej at bede

end at blote for meget,

hver Gave for Gjengjæld er givet;

bedre intet at sende

end at sende for meget.

Saa, ristede Thund

for Tidens Ophav,

op stod han dér,

hvor han atter kom.



Sange, jeg kan,

som ej Kongen véd,

som ingen i Verden véd;

Hjælp hedder én,

og hjælpe den kan

for Sorg og Sot

og Smerter alle.



Den anden, jeg kan,

bør hver Mand kjende,

som lyster Læge at vorde.

Den tredje jeg synger,

om nødigt det gjøres

i Lænker min Fjende at Iægge;

Sværdene deres

døver jeg flux,

saa hverken List eller Vaaben hjælper.



Den fjerde jeg synger,

om fængslet man har

i Lænker Lemmerne mine;

da galdrer jeg saa.

at frit jeg gaar,

af Fødderne Lænkerne falde

og Haandjærn af Hænderne mine.



Den femte jeg synger,

om Fjendespyd

jeg ser imod Flokken flyve,

hvor stærkt det end flyver,

jeg standser det dog,

blot jeg med Blikket det naar.



Den sjette jeg synger,

om man sender mig Mén

i Runer paa vildt Træs Rødder;

den Mand, som vil

Mén mig bringe,

saarer det mer end mig selv.



Den syvende synger jeg,

om Sal jeg ser

brænde om bænkede Kæmper;

saa bredt den ej brænder,

at ej bjærge jeg mægter,

saa god en Galder jeg véd.



Den ottende Sang

var alle til Gavn,

om de den naaede at nemme;

Had, som voxer

mellem Høvdingers Sønner,

evner jeg strax at stække.



Den niende synger jeg,

om Nød det volder

at bjærge min Baad paa Hav;

flux jeg Vind

og Vove dysser

og stiller stormrørt Sø.



Den tiende synger jeg,

om jeg Troldkvinder ser

lumsk gjennem Luften fare;

flux jeg volder,

at vild de fare,

tabe Ham

og Hu og Sans.



Den ellevte kvæder jeg,

om jeg til Kamp

Venner paa Valen skal føre,

under Skjolde jeg galdrer,

saa glade de gaa

trygge i Kampen

og trygge fra Kamp,

uskadte gaa de fra alt.



Den tolvte jeg synger,

om i Træ jeg ser

hængt Mand gynge paa Gren;

saalunde jeg rister

Runerne mine,

at jeg ham tvinger

at tale med mig.



Den trettende kvæder jeg,

om jeg kaares

til Stormands Søn at vatne;

ej da han falder,

om i Fylking han kommer,

aldrig for Sværd han segner.



Den fjortende synger jeg,

om jeg for Folket

tale skal om Aser og Alfer.

Alle Guder

grandt jeg kjender,

alt, hvad kun den vise véd.



Min femtende Sang

Thjodrører sang,

Dværgen uden for Dellings Døre;

Kraft gol han til Aser,

Lykke til Alfer,

Tanker gol han til Hroptatyr.



Den sextende synger jeg,

naar Elskov jeg søger

og Møs Vilje vil vinde;

jeg vender den vænes

Vilje og Vid,

saa helt hun mig skjænker sin Hu.



Den syttende synger jeg,

for at først sent

den favre fra mig skal fare.

Længe jeg ved,

Lodfafne,

savned du Sangene mine.

Nem dem nu,

og nyd dem vel,

fatter du dem, fanger du Lykken.



Den attende Sang

synger jeg aldrig

for Mø eller Mands Viv —

bedst er alt,

som én kun véd,

saadan jeg slutter min Sang —

undtagen for hende,

jeg holder i Favn,

og for selve min Søster.



Nu har du hørt

den højes Sang,

her i den højes Hal,

til Gavn for Mænd

og til Mén for Jætter,

Hil ham, som kvad,

Hil ham, som hørte den.

Hvo, som den nemmed,

nyde den vel,

lykkelig den, som den Iærte!