Det var det værste, som var hændt på norsk jord siden Anden Verdenskrig, og alle tilgængelige mediearbejdere arbejdede på højtryk.

Alligevel sidder mange norske nyhedsfotografer tilbage med en følelse af ikke at have fået dokumenteret terrorangrebet på Utøya godt nok.

»Jeg tog færre fotografier på Sundvolden Hotel, end jeg plejer at gøre i første halvleg af en almindelig fodboldkamp,« siger Håkon Mosvold Larsen.

Han er fotograf på det norske NTB Scanpix og afbrød ferien i det øjeblik, han hørte om bomben i regeringskvarteret.

Læs også: Er karenstiden udløbet?

Da han sent den 22. juli 2011 kom frem til Sundvolden, hvor de overlevende ofre blev indkvarteret, var området omkring øen forlængst blevet lukket af for pressen. Der herskede en tilstand af chok og kaos, og visheden om, at mange mindreårige var blevet ramt, medvirkede til, at Mosvold Larsen var mere varsom med brugen af kameraet, end han plejer at være.

»Jeg ville ikke være en anmasende fotograf, som gjorde situationen værre for de tilstedeværende. I det øjeblik føltes det rigtigt at holde igen. Men i bakspejlet indser jeg, at jeg nok burde have taget flere billeder. Ikke nødvendigvis for at offentliggøre dem med det samme, men for historiens skyld. Vi fotografer har jo et ansvar for at vise verden, hvad der er sket, og for at kunne det, må man tage billederne, mens det faktisk sker,« siger han.

Chokket i billederne

Socialantropologen Anne Hege Simonsens skrev i vinters afhandlingen Tragediens bilder. Et processuelt perspektiv på nyhetsfotografier fra 22. juli. Her foretager hun en æstetisk analyse af et udvalg fotografier knyttet til terrorangrebene.

Simonsen fortæller, at langt de fleste billeder fra den 22. juli er taget i regeringskvarteret.

»Der er et hul omkring Utøya. Formentlig er det ganske grusomme billeder, der mangler, men det er billeder, som kunne have fortalt mere om, hvad der faktisk skete,« siger Simonsen.

»Der er ikke noget uetisk ved, at sådanne billeder findes. Det er en eventuelt forkert brug af dem, der kunne have været uetisk.«

De nyhedsfotografer, Simonsen har interviewet, er enige.

»Alle er klar over, at der er billeder, som mangler. Og det er interessant, at de vigtigste billeder, set i bakspejlet, blev taget af en svensker og af en tilskuer, som filmede DELTA-styrken i gummibåd,» siger Simonsen.

Læs også: Hul i historien

Hun mener, at hovedparten af de norske billeder fra den 22. juli er præget af at være snapshot-agtige, hastige og forvirrede. Flere billeder er taget med dårligt udstyr, fordi fotograferne måtte bruge, hvad de havde ved hånden. Samtidig understreger Simonsen, at hun ikke kritiserer dem, der var i felten.

»Folk gjorde det så godt, de kunne, og var selv i chok. Jeg talte med en fotograf, som om aftenen opdagede, at han hele dagen havde gået rundt med et søm i foden, uden at have lagt mærke til det.«

De eneste billeder, som viser Utøya-tragedien på nært hold, er den svenske fotograf Niclas Hammarströms fotoserie. De indbragte ham en andenplads i fotokonkurrencen World Press Photo, men ingen norske aviser har trykt serien.

Niclas Hammarström

Ærbødig afstand

Det er fejt, mener kritikerne. Den danske fotograf og fotoredaktør på Politiken, Thomas Borberg, er blandt dem, som har rettet en skarp kritik mod de norske avisredaktioner.

»Under 22. juli-angrebet forsøgte I at beskytte jer selv. Norske fotografer og redaktører levede ikke op til deres ansvar som nyhedsformidlere,» sagde han i juni til Aftenposten i forbindelse med en debat på fotofestivalen DOK: 15.

NTB-fotograf Håkon Mosvold Larsen mener, at hans fotografkolleger gjorde en god indsats.

»Vi var fire fra vores bureau på Sundvolden den 23. juli. De tre andre var ferievikarer, som blev kastet på hovedet ud i en vanskelig situation. Jeg synes, alle fotografer, som var på arbejde, gjorde det vældig godt. Men når afspærringerne var så massive rundt om Utøya, var der ingen fotografer, der kunne komme tæt nok på til at dokumentere grusomhederne.«

– Var det forkert af politiet ikke at lade jer komme ind?

»Nej, det var det sådan set ikke. Jeg forstår godt, hvorfor de, som arbejdede derude, og som ledte efter savnede i dagevis, ikke ville have en horde af ivrige fotografer på slæb. Og vi holdt ærbødig afstand. Det var så håbløst at skaffe sig overblik – at vide, hvad der var rigtigt og forkert.«

– Hvad tænkte du, da du så Hammarströms billeder?

»Det løb mig koldt ned ad ryggen. Fra ikke at have forstået noget, begyndte jeg at forstå så meget, som det er muligt for udenforstående at forstå. Der er ingen vidneberetninger, som har givet mig så stor forståelse, som jeg fik, da jeg så de billeder.«

Ønsker et fotoberedskab

Anne Hege Simonsen lægger da også vægt på, at den svenske fotoserie findes.

»Når man ser nogle af Hammarströms motiver, hvor døde unge mennesker ligger i vandkanten, indser man, at dette er ondskab, en systematisk brutalitet.

– Hvorfor er det vigtigt at se?

»For ikke at glemme. Og for at kunne parkere dem, som bagefter påstår, at den slags tragedier ikke har fundet sted. Traumer som dette sidder i kroppen på alle, der har oplevet det. Men sidenhen bliver det blot et minde, og det blegner. Den historiske hukommelse har brug for billeder,« siger Simonsen.

Hun efterlyser højere krav til nyhedsredaktionernes fotoredaktioner.

»Vi har kritiseret så mange andre systemer for deres beredskab den dag. Er det muligt at have et større beredskab for uventede og dramatiske hændelser i norsk, visuel journalistik? Det tror jeg, det er,« siger hun.

Samtidig peger Simonsen på, at nyhedsfotoets status er lav i mediehusene, hvor der bliver færre og færre job til fotografer.

»Så længe fotograferne befinder sig i journalistikkens udkant, og så længe man ikke tager billedets fortællende kraft og værdi i sig selv alvorligt nok, har man faktisk ikke en ordentlig forståelse af, hvad billeder kan, og så vil man heller aldrig prioritere et sådant beredskab,« siger hun.

Vil arbejde anderledes

NTB-fotograf Håkon Mosvold Larsen tror, erfaringerne fra den 22. juli har ændret hans arbejdsmetoder.

»Jeg vil helt sikkert tage flere billeder, hvis en lignende situation skulle opstå igen,« siger han.

»Samtidig vil det være vigtigt for mig at udvise stor respekt for dem, der er blevet ramt. At være nænsom, men uden at ødelægge historiefortællingen.«

Se Niclas Hammarströms fotoserie fra Utøya her