Nájemní smlouvu jen na rok si ve Vídni žádný majitel domu dát nedovolí. Příběhy krajanů ukazují, jak to u Dunaje funguje a v čem čeští politici selhali.

Torpédo, kde jsi?" volá Zuzana Brejchová na jednoho ze svých dvou kocourů. Její černobílý spolubydlící se před návštěvou schoval v některém z mnoha zákoutí členitého starosvětského bytu. Paní Brejchová, filmová střihačka a dokumentaristka na penzi, obývá dva pokoje zavalené knihami a kuchyň ve třetím patře sto dvacet let starého domu blízko centra Vídně naproti městské hale. Tady se Češi − jednou ještě ve společném týmu se Slováky − stali už třikrát mistry světa v hokeji. V bytové politice ale tak úplně šampiony nejsou.

reklama

Dáma, která ráda nosí červenou šálu, v téměř sedmdesátimetrovém bytě bydlí sama už od roku 1982. Nastěhovala se sem čtrnáct let poté, co jako teenagerka do Rakouska utekla s rodiči těsně po sovětské invazi, která rozdrtila pražské jaro. Byt vedle hokejového stadionu v domě soukromého majitele byl v dezolátním stavu, paní Brejchová ho rekonstruovala s pomocí několika zručných českých emigrantů a výhodné půjčky od radnice. Tehdy platila nájemné v přepočtu zhruba 4600 korun, dnes musí měsíčně vydat dvojnásobek − jde o částku zahrnující i poplatky za vodu, úklid domu a odvoz odpadků.

„Když se vám nezdá výše nájemného, můžete majitele zažalovat. Často úspěšně,“ říká Zuzana Brejchová. Foto: Tomáš Škoda

V českém hlavním městě jde dnes už o cenu v soukromých, ale také ve většině obecních bytů nevídanou. Za plyn a elektřinu platí paní Brejchová ve svém nezatepleném dvoupokojáku zálohu necelé dva tisíce korun měsíčně, tedy obnos, který je běžný také v mnoha obdobných českých bytech.

Nejsme chamtiví

"Mé starší sestře, která zůstala v Praze, zvýšili nájemné tak, že bylo už vyšší než její penze, a tak se musela vystěhovat," vypráví paní Brejchová, dnes občanka alpské země, kde průměrný důchod činí necelých 35 tisíc korun. V Česku je to o více než dvacet tisíc méně. V Rakousku se navíc penze stejně jako mzda vyplácí podle zákona čtrnáctkrát ročně.

Nízký strop Vídeň je evropský unikát, protože zhruba 80 procent tamních bytů se pronajímá a jen pětinu obývají jejich vlastníci. V Praze je poměr téměř opačný, v nájmech tam bydlí necelá třetina lidí. Většina Vídeňanů – více než 60 procent – má regulované nájemné. Platí to pro městské byty a také byty vystavěné družstvy a obecně prospěšnými společnostmi. Jen za poslední čtvrtstoletí vybudovaly neziskové firmy převážně s podporou města 127 tisíc bytů. Zastropované nájemné je často i ve starších domech postavených do roku 1945. Činže na volném trhu tak – kromě skutečně exkluzivních adres – nebývají kvůli této konkurenci vyšší než v Praze a často i v Brně, spíše naopak. Od Čechů žijících ve Vídni jsme tedy několikrát slyšeli: Praha je dobrá pro investory, Vídeň pro běžné lidi.

V českých městech zvedají majitelé nájmy takřka libovolně, v metropoli na Dunaji si to u nájemníků, kteří v bytě už bydlí, mohou dovolit zpravidla jen o inflaci, tedy většinou pouze o několik eur ročně. A v domech postavených do roku 1945 by nájemné za metr čtvereční nemělo u lidí, kteří v bytech žijí delší dobu, překročit v přepočtu 137 korun.

Když má někdo pocit, že ho majitel bere na hůl, může se obrátit na Mietervereinigung, sdružení nájemníků. To při odůvodněné stížnosti zaplatí právníka i soudní výlohy.

"Sousedé v našem domě pravidelně nechávají přezkoumat provozní poplatky a jedna sousedka, které se nelíbí výše nájemného, teď majitelku zažalovala. A ta v minulosti už tři podobné soudy prohrála," říká filmařka, jež se podle svých slov nemusí kvůli své otevřenosti obávat pomsty například v podobě neprodloužení nájmu: pražská rodačka má podobně jako většina nájemníků, kteří se do svých bytů ve Vídni nastěhovali nejpozději do začátku tisíciletí, smlouvu na dobu neurčitou.

Když se do nájemního bytu nastěhuje někdo nový, má majitel volnější ruku a může nasadit vyšší činži. Kvůli konkurenci levných nájmů především v městských a družstevních bytech, které ve Vídni tvoří téměř polovinu bytového fondu, se ale pronajímatel nemůže při určování ceny příliš utrhnout ze řetězu.

"Nabídli jsme nedávno náš osmačtyřicetimetrový byt k pronájmu za 650 eur, ale sehnali jsme někoho teprve poté, co jsme o 50 slevili," vypráví Češka Magdalena Dellas-Bárta, povoláním tlumočnice, která s manželem, německým lékařem, vlastní ve Vídni tři byty.

Zmíněný 1+1 ve 14. vídeňském okrese nyní pronajímá v přepočtu za 15 tisíc českých korun i s poplatky. I když nemuseli, dali nájemníkům ve všech třech svých bytech smlouvu na dobu neurčitou. Mimo jiné proto, že při smlouvě na omezenou dobu by podle městských regulí měli nájemné o čtvrtinu snížit.

Magdalena Dellas-Bárta ve Vídni pronajímá tři své byty: na dobu neurčitou. „S tím, že si někde hrají na Divoký západ, nic nenaděláme.“ Foto: Tomáš Škoda

"Tady to tak je a my si nestěžujeme, nejsme chamtiví. S tím, že si někde hrají na Divoký západ, nic nenaděláme," podotýká k tristní bytové situaci v Česku a některých dalších zemích paní Dellas-Bárta, jež bydlí kousek za rakouskou metropolí v Klosterneuburgu, zvaném Vídeňany Beverly Hills. S třemi dětmi ale nežije v honosné vile, nýbrž v řadovém družstevním domku.

Zákon umožňuje paní Dellas-Bárta ukončit časově neohraničenou smlouvu s nájemníkem pouze v případě, že by byt potřebovala pro sebe nebo své nejbližší příbuzné. Zda v podobných případech nejde jen o záminku třeba kvůli pronajímání bytu přes Airbnb, kontroluje bedlivý svaz nájemníků a také agilní městští úředníci.

Někteří majitelé zkoušejí fintu s "pronájmem" nábytku, kdy se zařízený byt snaží pronajmout za mnohem vyšší cenu, než povolují pravidla. Podobné manévry se dějí také při určování "příplatku za polohu", kdy byty v centru Vídně mohou mít vyšší nájmy než ty na periferii. "Rakouský nájemní zákon v kombinaci s vyhláškami města Vídně je tak trochu věda a v ní se vyzná jen několik odborníků," usmívá se v obří neogotické radnici dunajského velkoměsta Kurt Puchinger z tamního odboru bydlení a bytové výstavby.

Rakušané upřednostňují dlouhodobě udržitelný model, což se projevuje v jejich sociálním uvažování.

Přesto to ve Vídni ve srovnání s velkými českými městy vypadá jako v ráji nájemníků, který většina majitelů bere coby danou věc, i když některým se omezení samozřejmě příliš nelíbí. "Regulace nájemného ve starých domech vede k tomu, že se vám nevyplatí je renovovat. Výhodnější by bylo je zbořit a postavit nové," myslí si majitel vídeňského domu vybudovaného před 160 lety pan Petr původem z Ostravy, který v Rakousku žije už přes 40 let a nepřeje si zveřejnit příjmení. Kdyby ale chtěl, mohl by vídeňskou radnici požádat o příspěvek na rekonstrukci. Město má letos k dispozici na sanaci obytných domů v přepočtu pro našince neuvěřitelných 4,5 miliardy korun a ještě o dvě miliardy víc vydá na bytovou výstavbu.

V Praze byt vydělá víc

Před více než sto lety stály ve čtvrti Wienerberg na jihu města cihelny, v nichž pracovali především čeští dělníci zvaní Ziegelböhmen. Dnes je tu moderní obytné sídliště s kancelářemi ve výškových domech.

Z komplexu Twin Tower vychází čerstvý třicátník v obleku Martin Legerský, nemovitostní právník původem z Nového Jičína. Zve nás do svého bytu v domě, jenž stojí jen sto metrů od sídla rakouské firmy zabývající se pronájmem nebytových prostor, kde pracuje.

Zuzana Brejchová svůj byt rekonstruovala s pomocí několika zručných českých emigrantů a půjčky od radnice. Autor / zdroj: Tomáš Škoda zobrazit fotogalerii Po celé Vídni narazíte na takzvané hofy, bytové komplexy s dvorem uprostřed, jež město stále renovuje a nájemníci v nich za výhodných podmínek žijí i dnes. Na snímku Karl-Marx-Hof. Autor / zdroj: Tomáš Škoda „Nikdo z mých českých známých neměl ve Vídni s hledáním bytu problém," tvrdí Gabriela Skorkovská. Autor / zdroj: Tomáš Škoda Na severozápadním okraji Vídně se staví „chytrá“ čtvrť Aspern Seestadt, kde bude 10 tisíc bytů, tři tisíce jsou už obydlené. Autor / zdroj: Tomáš Škoda Zastávka ve čtvrti Aspern. Podmínkou jejího vybudování bylo využití nejnovějších a ekologických technologií, návaznost na městskou dopravu a nejrůznější služby. Autor / zdroj: Tomáš Škoda Aby manželé Chytří získali osmdesátimetrový mezonetový byt vystavěný s podporou městských peněz, museli složit vstupní částku v přepočtu necelý milion korun. Na ni si vzali výhodný úvěr a za několik týdnů se stěhovali. Autor / zdroj: Tomáš Škoda Pohled z terasy bytového komplexu na severu Vídně, kde bydlí manželé Chytří. Autor / zdroj: Tomáš Škoda Tlumočnice Magdalena Dellas-Bárta vlastní s manželem, německým lékařem, ve Vídni tři byty. Se třemi dětmi ale žije v řadovém družstevním domku za metropolí. Autor / zdroj: Tomáš Škoda Blok městských bytů postavený na konci 20. let 20. století z prostředků daně na bytovou výstavbu. Ta se ve Vídni platí dodnes a představuje jedno procento ze mzdy. Půl procenta platí zaměstnanec a půl zaměstnavatel. Autor / zdroj: Tomáš Škoda Před více než sto lety stály ve čtvrti Wienerberg cihelny, dnes je tu moderní obytné sídliště s kancelářemi. Tady v komplexu Twin Tower žije i pracuje Martin Legerský, nemovitostní právník původem z Nového Jičína. Autor / zdroj: Tomáš Škoda Ve čtvrti Aspern se má postavit deset tisíc bytů, tři tisíce už jsou obydlené. Autor / zdroj: Tomáš Škoda Olga Worring pochází z Olomouce a do loňska pracovala ve Vídni jako pečovatelka. Autor / zdroj: Tomáš Škoda Rodák z Havířova René Seliga do Rakouska emigroval v roce 1984, dnes žije v Janecek-Hofu. Na městský byt zde má nárok kdokoliv s pasem Evropské unie nebo i zájemce se statusem uprchlíka. Autor / zdroj: Tomáš Škoda Zatímco ve čtvrti Aspern se stále buduje, tři školy a řada hřišť už tu stojí. Autor / zdroj: Tomáš Škoda Manželé Zemanovi právě koupili téměř stometrový čtyřpokojový byt na zrovna dostavovaném sídlišti Biotope City. Cena nového bytu i s daněmi je 10 milionů 700 tisíc korun. Autor / zdroj: Tomáš Škoda Radnice ve Vídni nechce připustit vznik ghett. I ve čtvrti Aspern proto najdete vedle městských sociálních bytů také byty s vyšším (ale regulovaným) nájemným pro střední třídu a objevují se tam i byty k prodeji do osobního vlastnictví. Autor / zdroj: Tomáš Škoda

Cihlový činžák byl stejně jako celá čtvrť vybudován před 20 lety. Pan Legerský, jenž přišel do Vídně za prací před třemi lety, bydlí druhý rok v dvoupokojovém bytě a za 55 metrů čtverečních platí nájemné 15 tisíc korun i s poplatky.

"V Praze, kde jsem předtím pracoval, jsem si na hypotéku pořídil téměř o deset metrů menší byt na Smíchově a ten nyní pronajímám za 19 700 korun," prohodí. Zákony v Praze a Česku podle něj víc vyhovují investorům, Vídeň je příjemnější pro "běžné lidi", což jsou v rakouské metropoli vesměs nájemci.

V činžovních bytech žije 80 procent obyvatel města a podle Legerského tu nájemníci tak mají "mnohem jednodušší přístup na trh".

Rozhovory s vídeňskými Čechy ukazují, že na rozdíl od Prahy lze ve Vídni najít volný a dostupný byt docela snadno.

"Kolem mého bytu v Praze si další koupila spousta Rusů a nechávají je prázdné, mnozí mí kamarádi zase kupovali proto, aby je pronajímali přes Airbnb," pokračuje Legerský a dodává, že v Praze se roční zhodnocení prostředků při nákupu bytu dostane až k pěti procentům, zatímco v rakouské metropoli je o procento a půl nižší. "Vídeň je dost regulovaná a to pro investory není úplně příjemné," říká právník. Přesto o zdejším přístupu mluví s obdivem. "V Česku ještě přetrvává to pomýlené myšlení z komunismu, že v kapitalismu jde o to, v co nejkratším čase vydělat co nejvíc. Rakušané jsou konzervativnější, upřednostňují dlouhodobě udržitelný model, což se projevuje v jejich sociálním uvažování," domnívá se.

Na dvoře Karla Marxe

Majitelka dvou kocourů a nájemnice bytu u hokejové haly Zuzana Brejchová vzpomíná na vyprávění svého otce, který žil před druhou světovou válkou coby mladík šest let v hlavním městě Rakouska a ještě stihl zažít "rudou Vídeň". Ve městě vládla od roku 1918 do roku 1934 sociální demokracie a ta prosadila zákon, který zkrotil růst činží a odstranil pro nájemníky nevýhodné krátkodobé smlouvy. Regulace u bytů postavených do roku 1945 platí víceméně dodnes. "Socani" rozjeli masivní výstavbu městských bytů, jichž se mezi lety 1923 a 1951 postavilo sto tisíc. Po celé Vídni dnes narazíte na takzvané hofy, bytové komplexy s dvorem uprostřed, jež město stále renovuje a nájemníci v nich za výhodných podmínek žijí i dnes.

Včetně největšího z nich, Karl-Marx-Hofu, jenž má být se svými 1100 metry nejdelší obytnou budovou na světě.

Karl-Marx-Hof coby ikona "rudé Vídně". Komplex s 1382 byty postavený sociálnědemokratickou radnicí v letech 1927 až 1930 je nejdelší obytnou budovou na světě. Foto: Tomáš Škoda

Boom komunální výstavby nastal v 60. a 70 letech. Z jednoho milionů vídeňských bytů je dnes v držení obce téměř čtvrtina, dalších více než 200 tisíc bytů bylo vystavěno neziskovými společnostmi s podporou městských peněz, jde vesměs o bytová družstva. Ta nejvíc stavěla v uplynulých 25 letech, tempem téměř osm tisíc bytů ročně. V družstevních a městských bytech, v nichž žije více než 60 procent obyvatel města, je povoleno maximální nájemné v přepočtu 187 korun na metr čtvereční. Nájmy jsou ale často nižší a smlouvy na dobu neurčitou. V zemi, kde je průměrný měsíční plat zhruba 60 tisíc korun, tedy výdaje na bydlení obyvatele zdaleka nebolí tolik jako v Česku.

Asi třicet procent bytů je v soukromých domech, v nichž je nájemné také často regulované, protože jde o starou zástavbu. Jen pětina bytů se nabízí na volném trhu. Přesto rozhovory s vídeňskými Čechy ukazují, že na rozdíl od Prahy lze ve Vídni najít volný a dostupný byt docela snadno.

Rakušané městské byty nechtějí

V komplexu Janecek-Hof vystavěném v letech 1925 a 1926 a pojmenovaném po odborářském předákovi Johannu Janeckovi je spousta chodeb propojujících jednotlivá křídla.

V jednom z nich žije už 22 let v jednopokojovém bytě na 33 metrech čtverečních René Seliga, padesátiletý recepční vídeňského hotelu Post.

René Seliga si mohl vybrat, v jakém vídeňském obvodě městský byt chce. Foto: Tomáš Škoda

"V roce 1998 jsem musel odejít z podnájmu, a tak jsem šel na Wiener Wohnen, jestli by neměli nějaké bydlení," líčí pan Seliga ve své kuchyni s obrázkem Prahy nad stolem návštěvu magistrátního úřadu, který je největším správcem obecních bytů v Evropě.

Během tří měsíců dostal "dekret" na městský byt, mohl si i vybrat, v kterém obvodu.

Rodák z Havířova, jenž do Rakouska emigroval v roce 1984, si zvolil dvacátý okres poblíž Dunaje, kam se chodil slunit na tamní pláž, a tak mu nabídli bydlení v nedalekém Janecek-Hofu, v němž zůstal dodnes. Nyní platí nájemné včetně poplatků v přepočtu 6,5 tisíce korun, to se mu zvyšovalo ročně zhruba o 60 korun.

Před podepsáním smlouvy musel pouze souhlasit s tím, že do bytu nechá na vlastní náklady instalovat ústřední topení. Stálo ho to asi 60 tisíc korun, které ovšem mohl postupně splácet. Vedle kuchyně si také vybudoval sprchový kout, který tam chyběl. Někteří nájemníci totiž dříve chodili do společných sprch ve vedlejším bloku.

"Ještě i dnes jsou ve Vídni byty, kde jsou záchod a vodovod na chodbě. Jde ale o stoleté a starší domy soukromých majitelů. Bydlí v nich většinou staří lidé, kteří se odmítají přestěhovat jinam, přestože jim město nabízí lepší bydlení," říká Olga Worring pocházející z Olomouce, jež do loňska pracovala ve Vídni jako pečovatelka.

V Janecek-Hofu ale podle pana Seligy už takové archaické byty nejsou.

Obec je postupně modernizuje, i když společné prostory tu vypadají dost zanedbaně: omítka v chodbách je oprýskaná, na trávě ve dvoře jsou poházené zbytky jídel. "Tohle mi vadí, ale jinak jsem tu spokojen. Rakušané ovšem nemají o takové bydlení zájem, převažují přistěhovalci," vypráví pan Seliga v průchodu svého domu, kde nás míjí několik Afričanů.

Na městský byt ve Vídni totiž nemá nárok jen rakouský občan, ale kdokoliv s pasem Evropské unie nebo i zájemce se statusem uprchlíka.

Zmíněná pečovatelka Olga Worring, dnes na penzi, bydlí už přes dvacet let v městském bytě na panelovém sídlišti vybudovaném v 70. letech na opačném, jižním konci města.

Za téměř sedmdesátimetrový byt platí 8200 korun. Když se sem na konci 90. let přistěhovala za manželem, rakouským optikem, byla prý ve vchodě pětipatrového domu spolu se sousedským párem původem z Jugoslávie jedinou "Nerakušankou". Dnes je poměr opačný a z osmi domácností jsou jen dvě rodiny s rakouskými kořeny.

Paní Worring nás pak ve svém dusteru veze na několik minut vzdálené sídliště pojmenované po předčasně zesnulé sociálnědemokratické političce. Je to Barbara-Prammer-Hof. Zdejších 120 bytů bylo dostavěno loni v listopadu coby první komunální projekt po mnohaleté pauze, kdy Vídeň dávala přednost podpoře družstevní výstavby. Podle radnice byl v uplynulých letech obecních bytů dostatek, protože čekací doba na ně nepřesahovala jeden rok. Počet obyvatel ve Vídni ale nyní opět výrazně roste.

Domy na sídlišti Barbary Prammerové jsou nápaditější než kvádry stavěné v 60. a 70. letech, mají spoustu balkonů, lodžií a atrií s hřišti a zahrádkami. Ve čtyřiceti- až stometrových bytech se platí regulované nájemné 187 korun za metr čtvereční, není třeba skládat žádné peníze předem, smlouva se poskytuje na neomezenou dobu. Nesmíte mít ale příliš vysoký příjem, v případě dvoučlenné domácnosti to nemá být víc než 117 tisíc korun čistého za měsíc. Pokud si ale časem vyděláte víc, byt opustit nemusíte. Radnice chce zabránit vzniku ghett.

Na obecním sídlišti ze 70. let, kde žije Olga Worring, převažují přistěhovalci. Foto: Tomáš Škoda

"Nikde jinde nemá sociální výstavba tak velkou, pokračující a živou tradici jako u nás. To ale není náhoda, nýbrž výsledek politiky, která se snaží co největšímu počtu Vídeňanek a Vídeňanů umožnit kvalitní a dostupné bydlení," prohlásil vídeňský primátor a sociální demokrat Michael Ludwig po otevření nového sídliště. Jeho partaj v koalici se Zelenými prosadila do konce letošního roku k těm více než 200 tisícům už postavených městských bytů výstavbu téměř čtyř tisíc nových.

Město nové byty buduje zčásti na pozemcích kolem vídeňských nádraží, které už státní dráhy nepotřebují. V Praze se zatím na "brownfieldech", včetně třeba Masarykova nádraží, plánují developerské projekty, kde se s dostupným bydlením opět nepočítá.

Vím, co za daně dostanu

Šestatřicetiletý ekonom Martin Chytrý by coby občan Evropské unie mohl mít ve Vídni nárok na městský byt, rozhodl se ale raději pro družstevní.

Do rakouského hlavního města přišel v roce 2013 a po dvou letech nájemního bydlení v garsonce se dozvěděl o projektu Citygate dostavovanému u stanice metra na severu Vídně. Se svou slovenskou ženou se mu tam podařilo získat jeden ze zbývajících tří volných bytů.

„K rodičům v Olomouci a v Seredi to máme blíž než z Prahy.“ Česko-slovenský pár Martin a Michaela Chytrých s dcerou ve svém zánovním družstevním bytě. Foto: Tomáš Škoda

"Za dne jsou tamhle vidět Malé Karpaty, pod nimiž leží Bratislava," ukazuje pan Chytrý do únorové tmy ze svého balkonu ve třetím patře šestipatrového komplexu. Aby manželé Chytří získali osmdesátimetrový mezonetový byt vystavěný jako desetitisíce dalších v posledních dvou dekádách s podporou městských peněz − či přímo městskou firmou jako v tomto případě −, museli složit vstupní částku v přepočtu necelý milion korun. Na ni si vzali výhodný úvěr a za několik týdnů se stěhovali. Pokud se byt rozhodnou kdykoli opustit, odečte se jen jedno procento ročně za opotřebení a suma se jim vrátí. Na druhou stranu mohou po deseti letech apartmá odkoupit do osobního vlastnictví za tržní cenu, od níž se odpočítá vložený vstupní milion. Chytří platí měsíční nájemné včetně poplatků 16 tisíc korun.

V komplexu, který je propojený se sousedním čtyřiatřicetipatrovým bytovým mrakodrapem, je pro družstevníky k dispozici řada společných prostor: fitcentrum, pracovny, kam se můžete zavřít s notebookem, terasy na grilování, kolárny.

"Ve Vídni nám to vyhovuje. K rodičům v Olomouci a Seredi to máme blíž než z Prahy, kde jsme žili předtím. Máme tady zdarma skvělé jesle pro naši dvouletou dceru. Daně jsou tu sice masakr, ale i s vyšším příjmem dostanete slevy a přídavky na děti," říká Martin Chytrý, který pracuje v mezinárodní obchodní firmě. "Na rakouské politice se mi líbí, že vidím, co za ty velké daně dostanu zpátky," podotýká Michaela Chytrá, která se ve Vídni živí jako ajťačka.

Jen jsem vyplnila dotazník

Severozápadně od bytu Chytrých se na kraji Vídně staví "chytrá" čtvrť Aspern Seestadt, kde je podmínkou využívání nejnovějších a ekologických technologií, návaznost na městskou dopravu a nejrůznější služby.

Na břehu umělého jezera tu nezisková společnost financovaná státem a městem buduje více než deset tisíc bytů, už zde vznikl domov důchodců, tři školy a studentské koleje. Zhruba tři tisíce bytů je už obydlených.

V jednom z nich, s výhledem do zahrady, bydlí sama se dvěma dětmi i česká lékárnice Hana Drlíčková. Ve Vídni žije čtyři roky a po roce získala podle svých slov bez problémů byt v Aspernu.

"Musela jsem jen asi hodinu vyplňovat dotazník a doložit příjmy. Není to sociální byt, takže jsem nesměla vydělávat málo, ale ani moc," říká žena původem z Brna, která za tři pokoje a 68 metrů platí 13 tisíc korun měsíčně i s poplatky. Podmínkou bylo ještě složení zálohy 125 tisíc korun, která se jí při opuštění bytu po odečtení menší amortizace vrátí.

"Nikdo z mých českých známých neměl ve Vídni s hledáním bytu problém. A v tom, do kterého se přistěhovali, jsou pořád," tvrdí ve světlém stotřimetrovém bytě ve starém domě na lukrativní adrese v centru města poblíž paláce Belveder Gabriela Skorkovská. Se synem a partnerem tu žije pět let. Žena, která přišla z Prahy, platí nájemné s poplatky 27 tisíc korun, od jejich nastěhování se cena nezměnila ani o euro, původně čtyřletou smlouvu majitelka bez potíží prodloužila. V bytě už byla kuchyňská linka, pračka, lednice i myčka. Když potřebovali nový kotel a záchod, do dvou týdnů to majitelka na své náklady zařídila. "Ve Vídni se žije dobře také díky tomu, že Rakušané si občanská i nájemnická práva hlídají a málokdo se je snaží obejít," říká paní Skorkovská, která si byt opravdu užívá, protože pracuje z domova. Má svou marketingovou firmu, její muž je analytikem v bance a syn chodí na české gymnázium, vzdálené od bytu deset minut chůze.

„Rakušané si svá práva hlídají.“ Gabriela Skorkovská ve stotřimetrovém bytě v historickém centru. Foto: Tomáš Škoda

Tohle není romantismus

Někteří Češi dávají i ve Vídni přednost před nájemním či družstevním bydlením koupi bytu do osobního vlastnictví.

Pro ni se rozhodl i padesátiletý ekonom původem z Brna Roman Zeman, který pracuje ve vídeňské pojišťovně. S ním a jeho ženou Karlou stojíme na terase téměř stometrového čtyřpokojového bytu ve třetím patře domu na právě dostavovaném sídlišti Biotope City ve čtvrti Wienerberg. Výhled máme do parku a na podhůří Alp, zprava v něm trochu překáží stavba dalšího paneláku. Byt je zcela prázdný, Zemanovi mají klíče teprve druhý den.

Stěhují se sem z nájmu, kde strávili předchozích šest let.

Někteří Češi říkají, že ve Vídni všechno funguje, až je to vlastně nuda. Jenže mně se právě tohle na tom městě líbí.

Cena nového bytu i s daněmi je 10 milionů 700 tisíc korun. "To vychází podobně jako Praze, kde jdou u novostaveb ceny také přes sto tisíc za metr," říká pan Zeman, otec dvou dospívajících a jednoho dospělého syna. Zemanovi, kteří si na byt vzali hypotéku, se tak zařadili mezi pouhou pětinu obyvatel Vídně, kteří žijí ve vlastních bytech či se je snaží splácet.

Nájemce družstevního bytu v Citygate na druhém konci města Martin Chytrý vzpomíná, že když před dvěma lety pracoval v centrále banky na lukrativní adrese na třídě Graben v centru města, nacházely se v některých patrech mezi kancelářemi bankéřů velké byty vídeňských penzistů. Ti tam bydleli už dlouhá desetiletí bez hrozby výpovědi a za minimální nájemné.

"Třeba za sto eur. Regulace ve staré zástavbě vede i k těmhle perverzním efektům," domnívá se ekonom Chytrý.

Aspern Seestadt na kraji Vídně. Většina bytů se tu staví s finanční podporou radnice či státu. Maximální povolené nájemné je 187 korun za metr čtvereční. Foto: Tomáš Škoda

Kurt Puchinger z vídeňského magistrátu si ale nemyslí, že by vídeňské poměry pro majitele domů či lidi hledající byty na volném trhu byly nefér. "Ve Vídni jsme byli vždy názoru, že bydlení je lidské právo. To není žádný romantismus, nýbrž realismus. Důsledky praxe bez jakýchkoliv regulí nyní můžete vidět po celé Evropě. Třeba bydlení v Mnichově je dnes pro průměrného člověka nedostupné," poznamenává.

"Někteří naši čeští kamarádi říkají, že ve Vídni všechno funguje, až je to vlastně nuda. Jenže mně se právě tohle na tom městě líbí," usmívá se Gabriela Skorkovská bydlící v rozlehlém bytě nedaleko Belvederu a Schwarzenberského paláce.