Не ходете на театър!

Това ми идва да изкрещя всеки път, когато избера постановка, за която смятам, че е била излишен разход на време и пари. За съжаление пошлите масови представления стават все по-често явление. Може би това е в резултат на „правилния“ избор на лица, които следва да налагат нов морал и критично мислене в хората, но вместо това са чуден пример за Бай Ганьо на днешното време. Предполагам всички вече се сетихте за настоящия министър на халтурата, неизбрания шеф на парламентарната комисия и бивш дискотечен бос, че дори и избрания от самите артисти шеф на Съюза на артистите в България, който е главно действащо лице в една от постановките, от които искам да ви спася. И за разлика от повечето хора, които оплюха филма „Дякон Левски“ без да са го гледали, тук аз ще ви споделя негативното си мнението само за постановки, на които съм бил.

„Херкулес и Авгиевите обори“ – Започвам с тази постановка на Ивайло Христов, поради факта че бях потресен, че това нещо изобщо е намерило място в програмата на Народния театър. Три абсолютно загубени и пропилени часа, пълни с пръдни, лайна, цинизми и какво ли още не. Някакъв пълен компот от кабаре, тъпи смешки и преразказ на политическата действителност в България по начин, който чалга зрителят няма да разбере, а ще си избере поредният Херкулес, който да му чисти оборите. Много хора си тръгнаха поне на постановката, на която аз бях свидетел.

– Започвам с тази постановка на Ивайло Христов, поради факта че бях потресен, че това нещо изобщо е намерило място в програмата на Народния театър. Три абсолютно загубени и пропилени часа, пълни с пръдни, лайна, цинизми и какво ли още не. Някакъв пълен компот от кабаре, тъпи смешки и преразказ на политическата действителност в България по начин, който чалга зрителят няма да разбере, а ще си избере поредният Херкулес, който да му чисти оборите. Много хора си тръгнаха поне на постановката, на която аз бях свидетел. „Човекоядката“ – Типичен пример за добър PR, насочен към чалга театралите, който може да бъде гледан в Малък градски театър. В този случай ме е яд на самия себе си, че не разпознах дребните сигнали за това, което предстои. Още частта как самият Тодор Живков се е смял на това представление е ясен знак за селският произход на заложения хумор. Преди началото чух брилянтни коментари на други зрители около мен, как наскоро са гледали „Спанак с картофи“ (впрочем също много прехвалена сред масовата публика постановка, която не успя да ме разсмее, въпреки че се играе в театъра с толкова ярки комици в миналото – Сатирата), а по време на представлението един „незнамкакдагоопределя“ на последния ред дори проведе телефонен разговор, въпреки забележките на служителите в театъра. Сами си правете изводите за нивото на публиката, посещаваща постановката. Моята надежда беше Илка Зафирова, която за съжаление имаше една второстепенна роля, докато главната бе в ръцете на така нареченият шеф на Съюза на артистите в България – Христо Мутафчиев, който за пореден път ме убеди, че мястото му нито е на сцената, нито зад нея, а най-вече не е за поста, който заема 4-ти мандат. Това беше първата постановка в живота ми, на която дори на станах да аплодирам актьорите в края на представлението, а просто изчаках възхитената публика да си тръгне, а аз да се изнижа разочарован. Като се замисля по подобен начин се чувствах и по време на друга постановка в Малък градски театър – „Златни мостове и секвоя“. Така че може да подминете и нея с лекота.

– Типичен пример за добър PR, насочен към чалга театралите, който може да бъде гледан в Малък градски театър. В този случай ме е яд на самия себе си, че не разпознах дребните сигнали за това, което предстои. Още частта как самият Тодор Живков се е смял на това представление е ясен знак за селският произход на заложения хумор. Преди началото чух брилянтни коментари на други зрители около мен, как наскоро са гледали „Спанак с картофи“ (впрочем също много прехвалена сред масовата публика постановка, която не успя да ме разсмее, въпреки че се играе в театъра с толкова ярки комици в миналото – Сатирата), а по време на представлението един „незнамкакдагоопределя“ на последния ред дори проведе телефонен разговор, въпреки забележките на служителите в театъра. Сами си правете изводите за нивото на публиката, посещаваща постановката. Моята надежда беше Илка Зафирова, която за съжаление имаше една второстепенна роля, докато главната бе в ръцете на така нареченият шеф на Съюза на артистите в България – Христо Мутафчиев, който за пореден път ме убеди, че мястото му нито е на сцената, нито зад нея, а най-вече не е за поста, който заема 4-ти мандат. Това беше първата постановка в живота ми, на която дори на станах да аплодирам актьорите в края на представлението, а просто изчаках възхитената публика да си тръгне, а аз да се изнижа разочарован. Като се замисля по подобен начин се чувствах и по време на друга постановка в Малък градски театър – „Златни мостове и секвоя“. Така че може да подминете и нея с лекота. „Едно малко радио“ – Все едно гледаш Улицата, но в Сатиричния театър. Никаква промяна от тогава досега, а са изминали 15-20 години. А си мислех, че в изкуството нещата вървят напред и се развиват. Нечленоразделни звуци, пръцкания, грухтене и какво ли още не на сцената – изключително смешно, ако си с мислене на 6-годишен пикльо, но не и за възрастен човек.

– Все едно гледаш Улицата, но в Сатиричния театър. Никаква промяна от тогава досега, а са изминали 15-20 години. А си мислех, че в изкуството нещата вървят напред и се развиват. Нечленоразделни звуци, пръцкания, грухтене и какво ли още не на сцената – изключително смешно, ако си с мислене на 6-годишен пикльо, но не и за възрастен човек. „Кривите огледала“ – Младежкият театър също се включва с „любима“ постановка и то отново на Ивайло Христов (явно си има режисьори, които не са ми по вкуса и трябва да избягвам). Този път надеждите ми бяха в Койна Русева, но уви – отново загубих няколко часа. Крайно вулгарно, без капка смисъл, при това с лошо озвучаване.

Това са само постановките, които ми направиха ужасно неприятно впечатление през последната година. За радост някои вече не се играят. Ще допълвам този списък всеки път, когато искам да стана още по средата на постановката и да си тръгна или просто да изкрещя в края, че тя е пълен боклук, защото само така театралните шефове ще разберат, че единственият начин да напълниш театралната зала не е само с пошлотии. Необходимо е да бъдат спирани подобни постановки след определен брой негативни мнения, та дори да бъдат компенсират недоволните за загубеното време. В крайна сметка нищо не пречи да се направят жанрови разграничения, както при книгите и филмите, и по този начин всеки да прецени дали би гледал следващата театрална булевардна (чалга) постановка. След всичко казано до тук аз няма да спра да ходя на театър, но ще бъда крайно критичен към всяка постановка, която няма място в храма на културата – театъра!