Det plingar till i mobilen. En flash. Ett fordon har kört in i folkmassa. Flera skadade, någon död. Djup suck. Mobilen ner i fickan. Min eftermiddag fortsätter, jag träffar kompis, vi äter middag. Ingen av oss tar upp ämnet. Kvällen går, jag sneglar på mobilen. Full av nya flashar. Framåt niotiden tar till slut någon upp ämnet. Alla har sett det. Ingen har velat prata om det. För vad ska man säga? Att det är hemskt? Ja, så klart. Men orden känns slitna, otillräckliga.

Är det så här det går till när vi till slut vänjer oss?

Jag går igenom reaktioner på internet. Knappt någon “ber för Barcelona” eller publicerar gul-röda hjärtan. Dygnets mest spridda artikel handlar om någon som har kört över en anka. På Expressen.se är det fullt av uppdateringar om terrorattacken, men flest reaktioner har Ernst Kirchsteiger fått. Han ska göra en ny säsong i tv4.

Är det så här det ser ut när undantagstillstånd blir normaltillstånd?

På Twitter skriver någon att västvärlden silar mygg och sväljer kameler. Att vi begråter Barcelona, men inte har brytt oss om det Syrien som bombats sönder av samma krafter. Jag vet inte. Jag begråter väl Syrien också, på en generell nivå. Kanske en bit under Barcelona, men ändå: solidaritetsbegråter. Räcker inte det? Vad ska jag göra? Det är en så vidrig hopplöshet kring terror. Klart jag begriper att folk lägger ut små pappershjärtan - vad mer kan man göra än att visa medmänsklighet till de som utsatts?

På Järntorget sitter min asylsökande kompis och demonstrerar. Han är rädd för att utvisas till den terror som mördade hans pappa och som mordhotat honom. Vi skulle ses igår. Och idag. Det ställdes in. Han ville fortsätta demonstrera.

Det som hände i Barcelona händer överallt, hela tiden. Numera också i Europa. Nyhetsvärdet falnar. Det blir en av flera fruktansvärda internationella nyheter. Vanan träder in. Risken blir en av övriga risker. Fler dör i badkar än av terrorism.

Jag får ett mejl. Gårdagens tionde största länk på Facebook var ett erbjudande om fjällstugebokning.

Kanske borde man se avsaknaden av stormande, svenska reaktioner som ett sundhetstecken. Inte som en intäkt för att vi inte bryr oss, utan för att vi läker snabbare, hittat ett sätt att skapa distans till terrorn. För vi vet nu hur man vårdar blödande sår i folksjälen: Genom att återta det terrorn försökte förstöra. I Stockholm kärleksmanifesterade vi på terrorplatsen, i Manchester återskapades en ännu större konsert än den som terrorn försökte spränga. Och i Barcelona tog det bara timmar innan La Ramblas återigen började befolkas.

Terrordåden börjar bli ett i mängden. Inte för att vi inte bryr oss, utan för att vi i de civiliserade nationerna behöver sätt att gå vidare.

Slutar kämpa? Inte alls. Vi bokar ju fjällstuga, tittar på Game of thrones och tar en kaffe i solen. Det civiliserade samhällets kamp handlar främst om att inte låta sig lamslås av terror.