Kanske skulle man efter attackerna i Paris börja tala om antiislamism i stället för islamofobi. Termen islamofobi omöjliggör alla vettiga samtal, gör dem till något slipprigt och oanständigt. Men en antiislamistisk hållning drar gränsen mellan demokrater och antidemokrater och gör det nödvändigt att diskutera politik och värderingar, skev Lars Åberg, journalist och författare, i GP tidigt 2015. Åbergs artikel var ett, kanske två, år före sin tid. Men nu är den smärtsamt högaktuell.

Åberg pekar på Kairodeklarationen. 1990 skrev utrikesministrarna från 57 länder som kallar sig muslimska under ett gemensamt dokument, Kairodeklarationen, enligt vilket en gudomlig lag, sharia, övertrumfar all nationell lagstiftning. Genom FN har dessa stater sedan dess tryckt på för att få omvärlden att anta blasfemiparagrafer som ska omöjliggöra varje diskussion, kritik eller satir av religion, underförstått Islam då Kairodeklarationen skall tolkas i enlighet med Sharia. Andra, inte oväsentliga, detaljer som skiljer Kairodeklarationen från Europakonventionen om mänskliga rättigheter och FN:s motsvarande deklaration är synen på människa och samhälle. Familjen, inte den enskilde människan, är samhällets minsta byggsten och deklarationen stadgar att mannen är dess överhuvud. Enligt den sjätte artikeln, för att ta ett exempel, är mannen ansvarig för familjens uppehälle. Hela deklarationen hänvisar ständigt till Sharia, dock oklart vilken då det finns minst sex olika ortodoxa grundtolkningar, de fyra sunnimuslimska samt de två shiamuslimska, som spänner från hanbalismens salafism till den mer liberala maliki-uttolkning som tillämpas i Marocko.

Samtidigt kan vi ta del av ett reportage i SVT. Ungefär en tredjedel av alla som söker asyl i Sverige är kvinnor. På boendena ute i landet där människor väntar på besked om uppehållstillstånd är majoriteten män. Kvinnorna uppger, inte oväntat, att de känner sig utsatta. Av flera skäl. De kvinnor Ledarsidorna.se har varit i kontakt med uppger alltifrån “det universella”, att ensamma män har en tendens att över tid bli överintresserade av sexuellt umgänge. Andra, oroväckande många, uppger just de kulturella förhållningssätt som de förväntar sig av kvinnor. Dels att kvinnor på flykt är “fredlösa” då de lämnat sin man men även synpunkter på klädsel, uppförande och annat som har direkt koppling till Sharia.

Ett annat exempel är yttrandefriheten. Enligt de Muslimska Mänskliga Rättigheterna är Charlie Hebdos satirteckningar en kränkning som får – och ska – bestraffas. Även en person som Hanna Gadbans ifrågasättande av olika tillämpningar och traditioner inom Islam är straffbart då det strider mot olika former av shariapraktik. Sharia står över all lagstiftning, även de Muslimska Mänskliga Rättigheterna enligt det som står i densamma.

Och när alla vill vara Charlie Hebdo vill ingen svensk politiker vara Lars Vilks.

Men det saknas något i allt detta. Islams struktur leder inte till en rättssäker tillämpning om vi nu skulle acceptera allt det som står i de Muslimska Mänskliga Rättigheterna.

I den svenska kontexten kan vi se hur detta drivs. I “Manifest för muslimska socialdemokrater” står följande att läsa:

Vi anser att alla människor ska ha frihet att välja sitt eget liv och rätt till sin religiösa övertygelse och praktik, i enlig- het med våra demokratiskt beslutade lagar. Det är bara i respekten för varandras livsval som vi kan få en riktig känsla av frihet och rättfärdighet i samhället.

Manifestet utelämnar sådant som vi är vana vid i en sekulär statsbildning. Den grundläggande jämlikheten mellan könen och HBTQ-personers rättigheter. Manifestet är en logisk konsekvens av Muslimska Mänskliga Rättigheter. Omar Mustafa, förbundsrektor för studieförbundet Ibn Rushd, fick lämna socialdemokraternas partistyrelse bland annat för sin oklara hållning i relation till vad partiet såg som universella HBTQ-rättigheter.

Ett annat problem är att det finns inte ett Islam med en tillämpning. De som påstår att det bara finns ett Islam är inte sällan de mest radikala och ortodoxa. Som vill se sitt Islam som det enda.

Det finns tusentals eftersom Islam är den mest fragmenterade av de abrahamitiska religionerna. Vilka mänskliga rättigheter som gäller den enskilde avgränsas av den klan, eller den lokala imam, som gör sin specifika uttolkning. I Saudiarabien utdelas grymma kroppsstraff, i enlighet med Sharia och med stöd av Kairodeklarationen då Sharia är överordnat. I Marocko med sin mer sekulära och öppnare och europeiskt influerade tradition saknar den formen av kroppsbestraffningen lagstöd.

Nu när vi kliver ner i känslosåsen måste vi bestämma oss för vilka de universella mänskliga rättigheterna är och vad som skall känneteckna Sverige.

Vi måste bestämma oss för hur vi förhåller oss i framtiden om sådant vi tagit för självklart som yttrandefrihet, religionsfrihet och jämlikhet. Om jämställdhet mellan könen är ett utslag av rasism då den bryter mot Muslimska Mänskliga Rättigheter som ger mannen en särställning. Vi måste bestämma oss för på vilken värdegrund som till exempel statsbidrag till trossamfund och folkbildning skall betalas ut. Om det är rimligt att allmänna medel går till samfund, föreningar och bildningsförbund som håller till exempel de Muslimska Mänskliga Rättigheterna högre än FN:s och EU:s motsvarande. Detta kommer kräva att vi rannsakar oss själva, var vi själva står.

Vi går och badar nu. I känslosåsen.

Debatten kommer att hårdna nu. Tidigare kunde vi gömma oss bakom fakta och bevisade samband mellan systemstress och oväntat antal nyanlända. Nu kommer det bli väsentligt hårdare när vi går ner i våra känslor och värderingar.

Alla bidrag mottages därmed med största tacksamhet eftersom varje artikel måste förberedas mycket noggrannare än tidigare. Och det är, visar det sig, rätt ensamt nu. Nu sållas agnarna från vetet.

Det är nu det börjar.