För ett tag sedan anklagade vänsterdebattören Martin Klepke Centerpartiet för att vilja införa apartheid mot "etniskt orena flyktingar" på arbetsmarknaden. Man hade kunnat tro att det lågvattenmärket skulle bli en vändpunkt i debatten. Men icke. Tvärtom har de vulgära argumenten dragit fram som en hagelstorm på sistone.

Någon tror sig veta att kraven på sänkta löner drivs av den borgerliga klassens fantomsmärtor efter en tjänarklass. En annan anar nordkoreanska tendenser. En tredje påpekar triumfatoriskt att samhällets toppar minsann inte vill sänka sina egna löner, vilket bevisar att allt är nys.

I veckan var det Lars Calmfors, professor i nationalekonomi, som kölhalades i spalterna efter att ha föreslagit ingångsjobb med lägre lön. Han har tidigare varit något av en kelgris i vänsterkretsar, men nu är hans kunnande inte vatten värt längre. I likhet med andra tunga ekonomer har han nämligen kommit fram till fel slutsats.

"Låt Calmfors irra på Clas Ohlson!" röt Göran Greider och uppmanade statsministern att skälla ut låglönelobbyisterna (ETC 15/2). Johan Croneman i DN Kultur var ännu mer rasande. SVT borde ha avkrävt Calmfors svar om hans egen lön och hur man ska kunna leva på 15 000 kronor i månaden, gläfste Croneman (DN 15/2).

Gör tankeexperminentet att det i stället hade varit klimatforskaren Johan Rockström som hade suttit i morgon-tv och talat om behovet av sänkta koldioxidutsläpp. "Jaha, och kör du själv bil?" "Jo, förvisso, men nu är jag här i egenskap av professor i miljövetenskap..." Meh, varför ska människor med så marginaler pressas av högre bensinskatt medan du sitter och brummar obekymrat i DIN bil?!"

Är det den sortens journalistik vi eftersträvar? Ska forskare med obekväma rön jagas ut ur offentligheten med personangrepp och populistiska grepp? Vi är kanske inte så långt från att uppnå det idealet i så fall.En annan akademisk tungviktare som har stått i skottgluggen i veckan är Peter Esaiasson, statsvetarprofessor vid Göteborgs universitet. Han hade mage att i en debattartikel påtala ett ganska uppenbart förhållande för alla som har följt SOM-institutets mätningar genom åren - nämligen att den generösa svenska flyktingpolitiken i hög grad har varit ett "elitprojekt" utan folklig förankring.En del av kritiken mot hans artikel är saklig och handlar bland annat om den roll som politiska eliter bör spela i en demokrati, som avantgarde och väktare mot populism. Men annat har bestått i grova övertramp av sällan skådat slag.

Esaiasson har liknats vid kirurgen Macchiarini, vars forskningsfusk har kostat sex människor livet. Han har anklagats för att kopiera tankefigurer som hör hemma i utrymmet mellan Avpixlat och seriemördaren Peter Mangs. Vänstersajten Dagens Arena slår fast att Esaiasson har anslutit sig till "den rasistiska klagokören". Efter den brunstämpeln inskärper ledarskribenten för säkerhets skull att talet om en åsiktskorridor är en myt.

Man får vara tacksam över att experterna bakom ESO-rapporten om sjukskrivningsboomen i veckan inte är lika publika. Annars hade det väl rests krav på att dessa nationalekonomer skulle ha redogjort för sin egen sjukdomshistoria först: "Så cancersjuka ska tvingas till stupstocken, men inte ni, minsann?"

Samhällsdebatten lider av en tilltagande antiintellektualism. Stora delar av vänstern har gjort såväl forskningen som verkligheten till sina fiender i avgörande frågor. När resultaten inte passar den egna ideologiska övertygelsen skruvas tonläget upp i falsett och argument ersätts med personangrepp och stickspår.

Det går givetvis att vara kritisk mot såväl sänkta ingångslöner som skärpningar av sjukförsäkringen. En möjlig vänsterståndpunkt hade kunnat vara att kräva en mer restriktiv invandringspolitik för att slå vakt om blågula löner. Det har historiskt varit LO:s linje.

Det går också att ifrågasätta hur effektiva sänkta ingångslöner egentligen skulle vara när många nyanlända inte ens har gått ur grundskolan. Och man kan tycka att utanförskap i alla händelser är att föredra framför sänkta ingångslöner i LO-yrken.

Med sjukförsäkringen är det samma sak. Det går naturligtvis att motsätta sig tidsgränser även om forskning pekar på att de är effektiva. Man kan ha inställningen att människor själva är bäst lämpade att bestämma hur länge de behöver vara borta från jobbet, kosta vad det kosta vill.

Problemet uppstår när vänsterns debattörer fnyser åt forskning, låtsas som att inga målkonflikter existerar och som att pengar växer på träd.

Då handlar debatten om ingångslönerna inte längre om valet mellan utanförskap och LO-kollektivets intressen, utan om helt irrelevanta saker som vilken lön Lars Calmfors har. Som om argumentet för lägre löner bottnade i någon slags illvilja. Som om den nedbrytande sysslolöshet som hundratusentals nyanlända fastnar i är ett påhittat problem.

På det sättet förvandlas det ena sakområdet efter det andra till en fråga om gott eller ont. Om alla kan få jobb med västvärlden högsta ingångslöner - varför då kräva sänkta löner? Om alla kan få en hyresrätt med låg hyra - varför då kräva att hyresregleringen avvecklas? Om vi har råd att låta alla som är sjukskrivna själva avgöra när de är redo att återvända till jobbet - varför då sätta press?

Det enda rimliga svaret på de frågorna blir att forskare och debattörer som föreslår sådana förändringar har ett ont uppsåt. De har en slug, egennyttig agenda vars uppgift det blir för vänstern att dra fram i ljuset.

På sätt och vis är det skickligt agerat av vänsterns debattörer. Den egna svarslösheten och bristen på solidaritet med dem som står utanför döljs bakom en kanonad av pseudoargument. Men för samtalsklimatet är det allt annat än bra.Om ledande akademiker binds vid skampålen när de lägger fram obekväma slutsatser finns en uppenbar risk att de drar sig undan. Vem vill bli nästa professor att hängas ut som högerspöke eller rasist?

Då tystnar debatten och Sverige kan på nytt hamna i en akut kris utan att någon i efterhand riktigt förstod vad som hände.