Det hann gå sex säsonger innan till och med jag började titta på "Game of Thrones". Man måste trots allt ge upp en del av sin värdighet innan man låter sig sugas in i en berättelse om dvärgar, drakar och demoner. För er som fortfarande håller på er värdighet, räcker det med att förstå detta om "Game of Thrones": det är en värld där folk inte är snälla mot varandra.

Det handlar inte om etikettsfrågor. Inte om att tränga sig före i kön, eller om dessa förbannade cyklister som pumpar på ringklockan, så snart de ser en gångtrafikant. Osnällheten i den här tv-serien är gammaltestamentlig. Det är mycket kroksablar och tarmar, stympningar och ett och annat spädbarnsmord.

Man lär sig en del. Till exempel hur det låter när ett avhugget huvud sätts på en påle.

Ledsen om du haft det dåliga omdömet att läsa den här texten just när du öppnat din lunchlåda, men här kommer det verkligt oroande: Ondskan och elakheten känns övertygande. Man tror på rollfigurerna. De är inte personer man skulle be om att sitta hundvakt en fredagskväll, men de är sanna och autentiska. De bottnar i sin jävlighet.

Och det utgör en bjärt kontrast mot Almedalen.

Det jag menar är inte att vi har så vansinnigt snälla partiledare, även om det är svårt att föreställa sig någon av dem – Jan Björklund undantagen – barbröstad, vildögd och blodbestänkt på hästryggen. Det jag menar är att det är så gräsligt svårt att verkligen ta de här partiledarna på allvar. Det är nästan omöjligt att intala sig att de menar vad de säger.

Känslor av det slaget har ofta en enkel förklaring. Nämligen att känslan är en korrekt tolkning av verkligheten: de menar faktiskt inte vad de säger. De pratar på, lagar efter läge, kollar reaktionerna, justerar budskapet, försöker igen från ett annat håll, byter åsikt, börjar om. Att bete sig på det sättet betyder inte nödvändigtvis att man saknar en kärna av värderingar och åsikter, men det betyder att man sveper in sin kärna i en retorisk dimma i jakt på makt. Till slut går man vilse i sin sockervadd.

Det är det här ogripbara fluffet som strömmar ned från scenen i Almedalen. Det saknas autenticitet, för att uttrycka det hela lite tjusigt. Det känns inte som om partiledarna håller sina tal. Det känns som om de står i publiken och lyssnar på sig själva, för att kunna kolla reaktioner, justera och byta åsikt till nästa gång. Varje "skarp formulering" har redan tuggats av ett par fokusgrupper. Det blodiga maktspelet i sagan "Game of Thrones" känns mycket verkligare.

Frågan är alltså vad som har hänt. Är politiker falskare än förut? Är de räddare än någonsin att stå för något? Har de förlorat modet att ta en risk?

Jag tror att man kan svara ja på samtliga frågor. Men jag är också lite orolig för att något har hänt med oss.

Skulle vi känna igen en ärlig, autentisk politiker om vi fick se en sådan? Eller har vi blivit så cyniska att det enda vi verkligen kan tro på är skitstövlar som sliter tarmarna ur varandra?