Det handlar om de mest utsatta av de utsatta: kvinnorna som inte lyckas komma in på arbetsmarknaden, kvinnorna som hålls isolerade i hemmet och kvinnorna som möter hat när de försöker göra något åt situationen.

Det samma gäller Aamina, som menar att hon diskrimineras ”på grund av hijaben”.

Sexbarnsmamman Aisha har varit arbetslös i 16 av sina 18 år i Sverige. Nu har hon börjat ge upp.

Rinkeby torg, onsdag förmiddag. På fiket där vi handlar kaffe och mackor – 35 kronor, kontant – är det nästan fullsatt.

Som kvinnor är vi på fel ställe, förstår vi när vi slagit oss ner vid ett av borden. Runtomkring oss: män, män, män.

Blickarna är inte ovänliga, men förvånade.

– De diskuterar politik, hemlandet och sådant där. Och det är inte bara män från Rinkeby som samlas där. Kvinnor håller inte ihop på samma sätt, säger Ubah Musse som vi en stund senare träffar på Romeo Café i gallerian på andra sidan torget.

Ubah Musse flyttade till Rinkeby som 15-åring. I dag bor hon i Kista, men beskriver sin relation till Rinkeby som "delägare". Foto: Anna-Karin Nilsson

Ubah Musse kom till Sverige från Somalia som ensamt flyktingbarn 1990, åtta år gammal. Som 15-åring flyttade hon till Rinkeby.

Pirogerna förbjöds för att de var alltför "kristna"

I dag, 36 år fyllda, beskriver hon sin relation till Rinkeby som en ”delägare”. Trots att hon numera bor i Kista ett par kilometer bort. Hon jobbar fortfarande i Rinkeby, som resurs i en skola, och vid sidan av bygger hon upp ett nätverk för kvinnor i området.

Inte heller på Romeo Café syns många kvinnliga gäster, men de finns.

– Storfavoriterna! säger Ubah och pekar på ett fat piroger ovanpå glasdisken.

De kallas Sambusas och är ett klassiskt somaliskt tilltugg. För några år sen rapporterade BBC att somaliska extremistgruppen Al-Shabaab förbjudit pirogerna eftersom de ansågs vara allt för ”kristna” och ”kränkande”.

Vi har stämt träff med en av Ubah Musses bekanta, en kvinna som bott i Sverige i tolv år och varit arbetslös lika länge. Något hon är långt ifrån ensam om i Rinkeby.

På Romeo Café säljs klassiska somaliska sambusas – som för några år sedan förbjöds av extremistgruppen Al-Shabaab. Foto: Erik Rönnqvist

Sexbarnsmamman Aisha: "Man ger upp" • Aisha, 44, kom från Somalia till Sverige för 18 år sedan och har till större delen befunnit sig i Sverige sedan dess. Hon har nu varit arbetslös i 16 år nu.

– Till slut blir det att man ger upp, säger hon.

Under åren i Sverige har hon vid två tillfällen fått jobb som sträckt sig över ett år vardera, men sedan har det tagit stopp.

– Det är väl då de slutar få rabatt för att de anställt mig? Men då kan jag i alla fall få a-kassa. Annars har det mest varit socialbidrag jag levt på.

– Jag skulle verkligen vilja jobba, jag får självförtroende då. Men det börjar bli svårt med motivationen nu.

Bara 46 procent av kvinnorna mellan 20 och 65 år i Rinkeby förvärvsarbetar, visar Expressens kartläggning som är gjord i samarbete med Charlotta Mellander vid Internationella handelshögskolan i Jönköping. Medianinkomsten för kvinnorna här är 32 300 kronor om året, alltså 500 kronor mindre än en snittmånadslön (32 800 kronor) i resten av landet. Nästan var femte kvinna här har kortare utbildning än nio år, inte ens motsvarande svenskt högstadium.

DISKUTERA: Hur tycker du att integrationen fungerar?

Inte ens hälften av kvinnorna jobbar

Men mönstret är inte unikt för Rinkeby.

Av de över 100 000 kvinnorna som bor i de särskilt utsatta områdena arbetar inte ens hälften, visar Expressens kartläggning. Arbete, för många det första steget för att lämna hemmet och existera i ett sammanhang utanför den egna familjen.

Kvinnan som vi stämt träff med dyker aldrig upp. Ubah Musse gör några försök att ringa henne, men konstaterar sedan:

– Du vet, det är inte många som vill berätta.

"Kvinnor som isolerat sig skäms inför andra kvinnor"

Hon säger att de isolerade kvinnorna är de som är svårast att nå. Att de ofta är offer. Därför försöker hon hitta mötesplatser där hon kan prata med dem utan att mannen ser och hör.

– Kvinnor som isolerat sig skäms också inför andra kvinnor. De vill inte att andra ska veta hur det är i hemmet, i relationen. Hur dåligt eller bra det går.

– Jag har till och med sett kvinnor som är inlåsta. Alltså inlåsta på riktigt. Jag har sett det med egna ögon när jag gick till fel dörr en gång och kvinnan ”öppnade” genom att vicka på brevinkastet. Det är hemskt, fruktansvärt.

"Jag har till och med sett kvinnor som är inlåsta. Alltså inlåsta på riktigt. Jag har sett det med egna ögon när jag gick till fel dörr en gång och kvinnan ”öppnade” genom att vicka på brevinkastet", berättar Ubah Musse. Foto: Anna-Karin Nilsson

Under arbetet med det här reportaget har Expressen varit i kontakt med över ett 20-tal kvinnor i Rinkeby som på ett eller annat sätt vittnar om hur de nästan helt lever utanför samhället.

I en klädbutik på Rinkeby torg träffar vi Almaz. Hon kan tänka sig att prata med oss, på villkor att vi inte spelar in samtalet eller tar bilder.

Almaz är i 40-årsåldern och kom till Sverige för fem år sedan. Hittills har hon haft enstaka praktikplatser som inte lett till något mer långvarigt.

Almaz sover bort dagarna

Hennes dagar består nu av att hämta och lämna barn i skolan – och att sova. Många gånger sover hon ända till klockan ett på dagen. När hon är uppe på nätterna gör hon inget särskilt, men säger att det är mycket som rör sig i huvudet och att hon därför kan ha svårt att gå och lägga sig.

– Men sen vet jag inte vad jag skulle göra på dagarna heller. Jag har 3 000 kronor i socialbidrag varje månad och då har jag inte råd att göra så mycket mer än att vara hemma. Och sova. Det är inget liv.

Vi träffar Almaz, som sover bort dagarna, i en klädbutik på Rinkeby torg. Kvinnorna på bilden är inte Almaz. Foto: Anna-Karin Nilsson

En del av Almaz familj bor kvar i Eritrea. Här i Sverige hade hon hoppats på att kunna skaffa sig ett liv och dessutom kunna skicka pengar till resten av familjen.

– Det känns som att man vill att jag ska kunna perfekt svenska, även om jag söker jobb som städare. Samtidigt är det först genom ett jobb jag kan lära mig den där perfekta svenskan. Bara nu när jag pratar svenska med er känner jag att jag får öva och bli bättre.

"Kvinna, invandrare, fel land – alla fel"

Ett annat dilemma är att hon är just från Eritrea, säger hon.

– Många får jobb hos sina släktingar eller landsmän här och då bygger det på att det är folk med pengar. Arabisktalande personer startar ofta verksamheter, men folk från länder som Somalia och Eritrea är ofta väldigt fattiga. Då blir det inte så många som startar verksamheter.

En trippel diskriminering?

– Ja, exakt. Kvinna, invandrare, från fel land. Alla fel.

Trebarnsmamman Zaid, 42: "Jag mår inte bra" • Zaid har bott i Sverige i nio år sedan hon kom hit från Eritrea. Hon har utbildning som städare, men när hon kom till Sverige hade hon en skada som gör att hon inte kan städa. Ändå ombads hon att utbilda sig till städare igen när hon kom hit, vilket hon gjort. Förutom några enstaka praktikplatser har hon inte haft en enda anställning under dessa år.

– Jag mår inte bra. Jag tänker hela tiden på att jag har barn. Vad ska de lära sig av mig som mamma? Jag ska ju vara en förebild. I stället går jag till kommunen och får ekonomisk hjälp.

– Det spelar ingen roll vilket jobb jag får, det enda jag inte kan göra är att städa.

Stora skillnader mellan könen

Olof Åslund, generaldirektör vid institutet för arbetsmarknads- och utbildningspolitisk utvärdering (IFAU) och adjungerad professor i nationalekonomi vid Uppsala universitet, har invandring och arbetsmarknad som forskningsintressen.

Olof Åslund

Han är inte förvånad över statistiken Expressen tagit fram och menar att det är tydligt att invandrade kvinnors och mäns väg in på arbetsmarknaden skiljer sig stort.

– Det gäller inte bara på dessa områden. Om man tittar på män och kvinnor som kommer hit av humanitära skäl kan det skilja 10 till 15, ibland 20 procentenheter i hur många som haft ett riktigt första jobb.

Att könsskillnaderna är så stora är alltså tydligt och så har det varit ända tillbaka till 90-talet. Men tittar man tillbaka på 60- och 70-talen däremot, när det var arbetskraftsinvandringen som dominerade i Sverige, hade utlandsfödda kvinnor en starkare ställning på arbetsmarknaden här jämfört med infödda kvinnor, säger Olof Åslund. Han pekar på att den stora förändringen med kvinnors arbetskraftsdeltagande inte hade skett i Sverige då. På den tiden var infödda ofta hemmafruar.

– Det tycker jag är viktigt att komma ihåg. Att det inte finns någon naturlag som säger att invandrade kvinnor får en lägre sysselsättningsgrad här per automatik.

46 procent av kvinnorna i Rinkeby jobbar, jämfört med 76 procent av kvinnorna i hela riket. Foto: Anna-Karin Nilsson

"Chefens bakgrund styr vem som anställs"

I Olof Åslunds forskning känner han igen den problematik som Almaz beskriver med att det lätt kan bli en extra diskrimineringsgrund om man kommer från ”fel” land.

– Ja. Chefens bakgrund styr vem som anställs. Är jag infödd anställer jag infödda, relativt sett. Är jag invandrad anställer jag invandrare och är jag från Iran tenderar jag ofta att anställa iranier. Det här är ett mönster man ser i forskningen.

Historiskt sett. Har det blivit enklare eller svårare att med utomnordisk bakgrund komma in på den svenska arbetsmarknaden i dag?

– När vi gör den långsiktiga prognosen ser det ut som att det kanske går lite bättre nu än för 15-20 år sedan, men det är jätteknepigt med konjunkturvariationer. Samtidigt är det väldigt långsiktiga mönster man tittar på i dessa avseenden, och då är det slående stabilt över tid. Alltså att det här är en process som bara puttrar på, att det alltid har gått långsamt för många att komma in på arbetsmarknaden.

Kvinnorna lagar cateringmat tillsammans

Bara ett par hundra meter från Romeo Café har ett dussintal kvinnor samlats i en föreningslokal med tillhörande restaurangkök. Här lagar de mat tillsammans i en cateringverksamhet genom kvinnokooperativet Yalla Rinkeby, som startats just för att få ut fler kvinnor i jobb. De skrattar och skojar, och hjälper varandra att översätta när det behövs.

– Vill du köpa min chilisås? Det är mitt eget recept, säger Nimo Mohamed och pekar på en hylla där chilisåser, fröknäcke och biscotti trängs med varandra.

Handlar man något får man det i en fin papperspåse med Yalla Rinkebys klistermärke på.

Najat Ali, Sounia Sarik och Nawal Aljizani lagar cateringmat tillsammans i kvinnokooperativet Yalla Rinkeby. Foto: Anna-Karin Nilsson

"Kvinnorna är hemma hela tiden här"

Kvinnorna i lokalen har alla varit långtidsarbetslösa och genom att engagera sig i entreprenörskap är hoppet att fler i längden ska komma in i jobb. Planen är att de ska starta ett kafé med kvinnor som målgrupp här i Rinkeby. Som det är i dag, när det nästan bara sitter män på samtliga kaféer här, blir kvinnorna lätt isolerade. Särskilt de utan jobb, säger de.

– Kvinnorna är hemma hela tiden här, de gör inte så mycket, säger Anab Sofia.

Nimo Mohamed, den som tar mest plats i gruppen, fyller i:

– Fler kvinnor är starka och skulle komma ut och jobba. De har kanske utbildning, men problem i familjen. Det kan handla om mammor som väntar hela natten när deras barn är ute i kriminalitet. Hon kan aldrig komma in i samhället då. Där är det som är problemet. Svenskar säger att vi kan komma in, men mammorna har så mycket mer problem än vad många tror. Då går det inte.

"Flera är okej med att män och kvinnor jobbar tillsammans, men andra inte. Vi blir förebilder", säger Nimo Mohammed. Foto: Anna-Karin Nilsson

Aamina: "De vill inte ha mig" • Aamina, 43, har sökt jobb varje dag de senaste fem åren. Men nu har hon gett upp.

– Till och med om jag har en utbildning eller kan språket slängs mitt cv bort när jag lämnar det hos olika arbetsplatser. De vill inte ha mig eftersom jag bär hijab, säger hon.

Nu har hon slutat söka jobb.

– Jag har gett upp. Uppenbarligen inte finns något intresse för mig från arbetsgivaren.

"Flera kvinnor vill inte sitta bredvid männen"

Hon säger också att männen kan spela in.

– Några kvinnor går ut och jobbar. Men då är det lite skäms för deras kultur. Flera är okej med att män och kvinnor jobbar tillsammans, men andra inte. Vi blir förebilder.

Förhoppningen är att kaféet ska kunna öppna redan i sommar. Där ska kvinnorna då kunna sitta och fika, umgås och bygga nätverk. Männen blir inte portade om de dyker upp, men kvinnorna betonar att det är just de som är målgruppen denna gång.

– Flera kvinnor vill inte sitta bredvid männen och äta mat eller dricka någonting. Det är tradition. Det är bra om vi också har någonstans att sitta, säger Nimo Mohamed.

Ute på torget i Rinkeby syns hela tiden kvinnor, men snarare som kuliss än som en aktiv del. Bland de som pratar är majoriteten nästan alltid män. Foto: Anna-Karin Nilsson

Inte en enda tjej på fritidsgården i Rinkeby

Under den tid vi tillbringar i Rinkeby hittar vi i princip bara två miljöer som är vigda åt kvinnorna: den separata avdelningen för kvinnor på gymmet Fitness24Seven och den öppna förskolan ovanför biblioteket i Folkets hus, där förvisso män också är välkomna. Ute på torget syns hela tiden kvinnor, men snarare som kuliss än som en aktiv del av det offentliga rummet. Bland de som står still och pratar är majoriteten nästan alltid män. Samma sak är det när vi besöker områdets båda fritidsgårdar en lördagskväll. Vi ser åtminstone 50 killar, men inte en enda tjej.

– Jag tror att det var två tjejer här i dansrummet tidigare, säger en i personalen.

– Men tjejerna brukar vara här på måndagar. Då är det tjejkväll.

Kvinnorna vågade inte gå till kaféet

Precis som kvinnorna från kooperativet Yalla Rinkeby drog Zeliha Dagli, grundare till organisationen Förortsfeministerna och tidigare engagerad i Vänsterpartiet, för ett par år sedan i gång ett kafé i Husby just för att ändra förutsättningarna för kvinnor att få plats i den offentliga miljön. Kaféet öppnades, men det gick inte som planerat: kvinnorna vågade inte gå dit.

För Zeliha Dagli, som sen dess flyttat in till centrala Stockholm, har hennes engagemang för kvinnor haft ett högt pris i form av subtila hot och glåpord. Det har hänt att män velat motarbeta henne genom att försöka ta sig in på seminarier hon ordnat.

När hon skriver debattartiklar har det hänt att de kopierats och satts upp på busskurer för att ingen ska missa att hon är ”en förrädare”, säger hon.

När Zeliha Dagli skulle delta i politikerveckan i Järva fick hon höra att flera män pratat om att hon skulle ”få ett dödsstraff”. Här på bild tillsammans med Sisselia Nordling Blanco. Foto: Anna-Karin Nilsson

Zeliha Dagli fick höra att hon skulle "få dödstraff"

Inför hennes medverkan i politikerveckan i Järva för snart ett år sedan fick hon på omvägar höra att flera män pratat om att hon skulle ”få ett dödsstraff”. Men Zeliha Dagli vägrade låta sig tystas. I stället lät hon vännerna omringa henne för att hon skulle känna sig trygg när hon var där. Och ungefär så har det fortsatt.

– Jag markerades som en svartmålare, säger hon. Men kampen om kvinnors vilja att komma fram ska inte begränsas, för jag ser också mycket positivt och någon måste vara först och bryta detta. För kvinnor vill organisera sig, det märker jag.

Under i princip alla de 25 år hon bodde på Järvafältet har Zeliha Dagli engagerat sig i kvinnors rättigheter: genom att höras, synas och försöka påverka. I början gick det utmärkt. Sedan förändrades något – både vad gäller männen och kvinnorna, säger hon.

– För tio år sedan var vi kvinnor bråkiga och hävdade våra rättigheter. Vi ville kämpa mot arbetslöshet, gå ut och fika, dansa och sjunga. Även om vi var lika segregerade och fattiga då så vi ville vi i alla fall vara med. Kämpa. Det vill inte kvinnorna i dag. Allt har gått bakåt.

Hon tar upp det misslyckade kvinnokaféet i Husby som ett exempel.

– Kvinnor ville inte ens visa sig för kvinnor där. De döljer sig för hela omgivningen. Mannen skulle inte få se och höra att de var där. Men om en fika är ett sådant stort problem, hur ska de hitta ett jobb? Jag vet, det är tradition. De vill inte synas. Men det skrämmer mig.

"Även om vi var lika segregerade och fattiga då så vi ville vi i alla fall vara med. Kämpa. Det vill inte kvinnorna i dag", säger Zeliha Dagli. Foto: Daniel Ingmo

Blev hotad för att hon hjälpte andra kvinnor

Zeliha Dagli är inte ensam om att ha mött motstånd. Våren 2017 delade polisen i Sundsvall ut medaljer till personer som gjort särskilda insatser för samhället. En av pristagarna var en kvinna från Somalia som jobbar som volontär i ett av Västernorrlands utanförskapsområden, Nacksta. Medan alla andra pristagare var med vid namn anonymiserades den här kvinnan – både vid ceremonin och i polisens motivering, som löd:

”Somalisk kvinna - Kvinnan är flerbarnsmor och volontär i Nacksta. Hon fungerar även som en sammanhållande länk mellan andra somaliska kvinnor och det stöd som ska garantera att kvinnorna kan leva ett fritt och aktivt liv”.

Anledningen till att kvinnan inte kunde framträda öppet var att hon hade blivit hotad för sitt arbete med att hjälpa kvinnor från andra kulturer, rapporterade SVT Västernorrland. Man hade talat om för kvinnan vad man ska göra med henne om hon inte rättar sig efter vad ”de högre personerna” tycker.

21 procent av kvinnorna i Rinkeby saknar utbildning som är längre än nio år. Foto: Anna-Karin Nilsson

"Det handlar om organiserade krafter"

Det där med ”de högre personerna” känner Zeliha Dagli igen allt för väl, fast hon bor över 40 mil från Sundsvall och den hotade somaliska kvinnan.

– Det handlar om organiserade krafter. Ofta kring religiösa organisationer som finns i många av dessa områden. Personerna är inte så många, men de är starka. De kanske utgör en procent av de som bor på platsen men de tar gisslan över hela området. Kvinnorna ska inte ha en plats i samhället.

"I dessa fall är det extra komplext"

Fatemeh Seydalzadeh har under lång tid arbetat med utsatta kvinnor. Hon jobbar som projektledare på Blå Vägen, vars syfte är öka människors aktiva deltagande i samhälls- och arbetsliv genom integrationsfrämjande verksamheter.

– De mest drabbade är alltid kvinnor, i alla samhällen. Men i dessa fall är det extra komplext, säger hon om varför så få kvinnor från de 23 särskilt utsatta områdena kommer ut i jobb.

Hon pekar på att många kommer från regioner där kvinnor traditionellt sett inte ens har en arbetsposition, utan främst är hemmafruar.

"De mest drabbade är alltid kvinnor, i alla samhällen. Men i dessa fall är det extra komplext", säger Fatemeh Seydalzadeh. Foto: Privat.

En annan utmaning är utbildningsnivån, säger hon.

– Som alla kvinnor världen över är vi ju överlevare. Vi har lärt oss att göra det vi måste, oavsett svårigheter. Kolla bara på de svenska kvinnornas kamp de senaste 100 åren. Men många andra kulturer har långt kvar. Det ser vi ju nu, säger Fatemeh Seydalzadeh.

"Väldigt viktigt att de lockas ut"

Hon tror att de här kvinnornas situation förr eller senare kommer att påverkas av den svenska synen på jämställdhet. Men att samhället måste vara ett stöd eftersom kvinnorna på flera sätt har ett svårt utgångsläge – i hemmet, i kulturen, i traditionen.

– Bara kvinnorna får lite draghjälp kommer de att klara sig ganska bra på egna ben. Många är företagsamma eftersom man i många länder inte har den svenska formen av skyddsnät, så bara där har de ju på ett sätt ett försprång. Men det är väldigt viktigt att de lockas ut.

Precis som Ubah Musse pekar Fatemeh Seydalzadeh på en grupp som är en särskild utmaning i integrationsarbetet: de kvinnor som inte får delta i något, vars största uppgift i livet är att föda och ta hand om barn. Att det är de som måste lockas ut.

– Många av dem har ingen annan utväg. Därför blir det absurt när man ser hur vi gör i den svenska skolan: att vi på ena sidan av stan har genusperspektiv medan vi på den andra skiljer barnen åt efter kön. Får vi inte bort det kommer vi aldrig se en bättring.

– Det är enormt viktigt, speciellt ett valår, att våra politiker har mod att göra det som är rätt snarare än att komma åt några röster.

Som en symbol har Ubah Musse sparat en sten som ungdomar kastat mot polisen i Rinkeby. Foto: Anna-Karin Nilsson

"Allt börjar med mammorna"

I sin lägenhet i Kista serverar Ubah Musse kaffe från en rosa kaffebryggare.

Från en pall med prydnadssaker råkar vi välta ner en sten när vi ska ta bilder. En sten, visar det sig, som hon sparade som symbol efter att ungdomar kastat den mot polisen i Rinkeby.

– Du vet, allt börjar med mammorna. Det är de som avgör för hur det ska gå för ungdomarna. Jag har jobbat väldigt mycket med ungdomar men jag har insett att når man fram till alla dessa kvinnor, och de är många, det är då vi kan göra stor skillnad.

– De kan förändra allt.

Fotnot: Aisha, Aamina, Zaid och Almaz heter i verkligheten något annat.

LAG & ORDNING: Rånade, bestulna och lurade – polisen hinner inte utreda

VÅRD: Hanna, 25: Hur kunde så många missa pappas cancer?

SKOLA: Elevernas verklighet – brinnande gardiner och kiss i papperskorgen