У корупційному пеклі 3 липня 2018, 11:03 Вы также можете прочесть этот материал на русском языке

Як Україні може стати в пригоді досвід Гватемали і чому в Києві вже час збудувати надійну в'язницю

У вересні 2007-го я зійшов із трапа літака у гватемальському аеропорті Ла-Аурора й опинився в корупційному пеклі, хоча думав, що здивувати мене складно.

До цього я 10 років працював у спеціальних прокуратурах Іспанії щодо боротьби з корупцією та організованою злочинністю, розслідував злочини чилійського диктатора Аугусто Піночета, займався справою колишнього прем'єр-міністра Італії Сільвіо Берлусконі. Однак перший місяць роботи на посаді глави Міжнародної комісії з боротьби з безкарністю у Гватемалі я провів у страху. Ситуація була гіршою, ніж я собі уявляв. Країна пережила громадянську війну. Людей охопила апатія. Рівень насильства зашкалював. Зі 100 вбивств 98 залишалися безкарними.

Спочатку в комісії не було ні приміщення, ні персоналу. Пам'ятаю першу розмову з чиновниками: вони запитали, що потрібно зробити. "Нам знадобиться добре захищена в'язниця для корупціонерів", — відповів я. Вони тоді розсміялися. І тільки потім зрозуміли, наскільки я мав рацію. Якби колишнього президента країни посадили до звичайної в'язниці, він би там не вижив. Тому ми попросили військових розмістити високопосадовців на військових об'єктах. Через три роки, коли я їхав із Гватемали, таку в'язницю на 300 осіб уже збудували.

Міжнародній команді з 200 офіцерів довелося працювати в Гватемалі з коліс. Ми навіть не мали надійних місцевих партнерів, тому що ніхто з гватемальських поліцейських не пройшов відбір на детекторі брехні. Насамперед ми вирушили до поліцейської академії й там відібрали співробітників серед кадетів — 140 осіб, які ще навіть не були поліцейськими. Потім із великими труднощами відібрали 15 прокурорів з антикорупційних справ і 6 суддів, які почали працювати в Антикорупційному суді.

Ця хвороба є у всіх країнах, навіть у найблагополучніших

Насамперед потрібно було усунути з посад корумпованих топ-чиновників. Ми попросили президента країни звільнити генпрокурора. Він це зробив. Потім було звільнено 1.800 шефів поліції в усій країні (10% всього керівництва поліції), а також 5 з 13 суддів Верховного суду. Далі потрібно було показати суспільству ефективність нашої роботи — переконати людей в тому, що вони захищені, і жоден корупціонер, яку високу посаду він би не обіймав, не зможе уникнути покарання. Потрібні були успішні кейси. Нам вдалося відправити за ґрати екс-президента країни, трьох колишніх міністрів внутрішніх справ Гватемали, міністра оборони, міністра фінансів, великих підприємців — усього близько 150 осіб. Ми бралися тільки за ті справи, які могли довести до обвинувального вироку.

Десять років по тому рівень насильства у Гватемалі знизився на 50%. В абсолютних цифрах це означає, що ми врятували понад 10 тис. людських життів.

Майже три роки в Гватемалі я прожив у робочому кабінеті. Ми дотримувалися правил виживання на кшталт тих, що існують в американській поліції. По-перше, подбай про безпеку своєї сім'ї. По-друге, не бери хабарів. І по-третє, не роби тим, кого вважаєш злочинцями, нічого такого, чого вони не заслуговують.

Один з уроків, який я засвоїв на своєму досвіді боротьби з корупцією на кількох континентах: ця хвороба є в усіх країнах, навіть найблагополучніших. І підходи до її лікування однакові — прозорість влади, нетерпимість до корупції з боку суспільства, розуміння чиновниками невідворотності покарання. Так, ці підходи треба адаптувати до умов кожної країни. Можливості для роботи антикорупційних прокурорів у Європі не такі, як у Латинській Америці. Тут ми терплячі рибалки, які закинули вудки і чекають, поки хтось клюне. У Гватемалі ситуація була іншою: ми не володіли ні часом, ні великим бюджетом. Проте проблеми в Європі ті самі: багато громадян не розуміють, що гроші, які крадуть корупціонери, належать їм.

Чи може Україна розраховувати на допомогу світу в боротьбі з корупцією? Звичайно. Але не варто чекати супергероя, який приїде до вас із-за кордону і відправить до в'язниць усіх ваших корупціонерів. Ситуація, яка була в Гватемалі, — це екстремальний випадок, виключення.

Зараз Україна на півдорозі до успіху. Були створені антикорупційні інститути, нещодавно прийняли закон про Антикорупційний суд. Те, як швидко ви зможете пройти другу половину шляху, залежить від готовності влади трансформуватися і від зусиль суспільства підштовхувати її в потрібному напрямку. Не можна забувати, що боротьба з корупцією — це і питання освіти. Наприклад, парк корупції в Києві. Такі проекти зрозумілі і дітям, які потім можуть сказати батькам: "Будь ласка, не давайте хабара лікарю або вчителю".

Й останнє. Знаю, що в Україні є популярне висловлювання, приписуване колишньому прем'єр-міністру Сінгапуру Лі Куан Ю: "Почніть з того, що посадіть трьох своїх друзів". Можу стверджувати: якщо троє ваших найкращих друзів корупціонери, то у вас серйозні проблеми з оточенням, і навряд чи вам варто займатися боротьбою з корупцією.

Колонка опублікована в журналі Новое Время за 27 червня 2018 року. Републікація повної версії тексту заборонена

Приєднуйтесь до нашого телеграм-каналу Мнения Нового Времени