Vad anser Dagens Nyheters politiska redaktör Per Svensson om Sveriges inträde i euro-zonen? Vad anser han om svenskt deltagande i bankunionen? Vad tycker han om energiunionens konsekvenser?

Anser han att EU ska ha ett veto mot icke-europeiska köp av företag i EU? Och tycker han att brexit ska få några som helst konsekvenser för maktfördelningen mellan medlemsländer och unionen? Det är ju ändå en stor sak att en av EU:s finaste demokratier underkänner den demokratiska utvecklingen i EU och väljer att lämna för att värna sin självständighet.

Ingen vet. Inget vet heller vad DN:s politiska redaktör tycker om mer närliggande frågor som skattereformens utformning eller finansministerns hot om ägarskatter. DN:s politiska redaktör tar nämligen inte ställning i den typen av frågor, vilket successivt har fasat ut tidningen från viktiga sakdebatter.

DN:s politiska redaktör skriver i stället om 1930-talet. Gång på gång, i spalt efter spalt återupplever han 1930-talet. Det måste vara hemskt och man förstår att han är nervös. Ett annalkande världskrig, storskaligt folkmord och ett plötsligt tyskt blixtanfall på Polen kan bryta ut. Den svenska regeringsbildningen handlade enligt DN:s politiska redaktör till exempel inte om Sverige 2019 utan om Tyskland 1933. Och EU-valet i vår handlar inte om Europa 2019 utan om Europas 1930-tal.

Samma tankegång återkommer i en polemik mot Di:s måndagsledare om att Nigel Farage och andra nationella kritiker mot europeisk federalism trots allt har en demokratisk poäng. EU har lyckats med mycket men misslyckats med att skapa en legitim övernationell demokrati.

DN:s politiska redaktör leder därmed i bevis, 20/2, att eftersom Farage har kritiserat Soros, vilket även Viktor Orbán har gjort, finns det ett antisemitiskt samband med 1930-talets ledande svenska fascist Per Engdahl som 1951 arrangerade ett paneuropeiskt möte för likasinnade, varför dagens nationalistpartier leder till 1930-talet och tyska blixtanfall även om de nu börjat bejaka EU-samarbetet. Eller i korthet: att säga att det finns poänger i Farages EU-kritik är att omfamna svensk 30-talsfascism. Det är magi. Eller kanske paramnesi.

Di:s liberalism är en annan. Denna tidning anser att svenskt deltagande i eurozonen och bankunionen gynnar Sverige och EU, att brexit bör stämma till eftertanke, att EU-samarbetets framtid bäst byggs på hopp och inte skräck för kontinentens förflutna och att man inte ska naziststämpla unionens kritiker när man vet att de inte är nazister. Och vi gillar inte höga ägarskatter eller veto mot fria företag.