Något av det märkligaste, otäckaste och absolut mest skruvade jag har sett hända i svensk massmedial offentlighet har just hänt.

Vi tar det i enkel punktform.

1. En skribent som kallar sig Julia Caesar ägnar mycket tid och kraft att under pseudonym kritisera svensk invandringspolitik. Hon är mycket känslosam, ofta nationalistiskt storslagen, och har ibland gått väldigt långt i sina texter – hon har listat olika invandrargruppers genomsnittliga intelligenskvot, hon har påstått att kvinnliga invandringsförespråkare tänker med sina kön, och har namngivit en misshaglig persons barn, till exempel.

2. Julia Caesar får en stor publik, och är därmed ett viktigt exempel på den parallella offentlighet som har växt fram runt de främlingsfientliga – det finns ju många exempel på allt från tidningsliknande verksamheter till hetsande Twitterkonton. Detta är intressant, och självklart för etablerade medier att skildra.

3. En av landets mest erfarna reportrar, DN:s Niklas Orrenius, som är en vän och tidigare Sydsvenskan-kollega till mig, får veta vem Julia Caesar är. Han åker därför hem till henne för att knacka på och fråga om han kan få en intervju. Han gör två försök med ett år emellan tillfällena. Han gör detta på ett sansat och måttfullt vis. Det vet jag, eftersom jag känner honom som jag känner mig själv, och vet hur han är som både journalist och människa.

4. Julia Caesar tror att hon är på väg att bli uthängd. Den känslan förstärks alldeles säkert av att frilansjournalisten Annika Hamrud också arbetar med ett reportage på det här temat, och även hon knackar på för att fråga om en intervju. DN har inte bestämt sig för om de ska skriva om vem Julia Caesar är – de vill intervjua henne för att förstå bevekelsegrunderna för hennes anonyma ansträngningar.

5. Julia Caesar går till motattack genom att skriva en lång bloggtext, där hon med våldsamma överdrifter beskriver journalisternas kontaktförsök. Och, avgörande: Hon publicerar Niklas Orrenius telefonnummer.

6. Niklas Orrenius utsätts för en hatmobb som kräver byte av telefonnummer och en lång rad andra åtgärder. Direkta mordhot ingår.

Så långt en sammanfattning av händelserna.

Men vad händer sedan?

• Vi ser en inte obetydlig del av svensk offentlighet omfamna Julia Caesars version av händelseförloppet utan minsta kritisk tanke.

• Vi ser en ledarskribent vid namn Marika Formgren uppmana till bojkott av DN, med detaljerad instruktion, för att en journalist gör ett helt vanligt journalistiskt jobb som i någon mening inte passar hennes politiska uppfattning. Detta är möjligen det mest hårresande i hela historien. Hon passar samtidigt på att erbjuda länkar till en rad nationalistiska och rasistiska sajter av varierande kaliber.

• Vi ser politiker som kallar DN:s journalist för ”människojägare”.

• Rent pressetiskt kan vi dessutom konstatera att Julia Caesars hejdlöst skruvade framställning av situationen har fungerat. Det är nu svårt för DN:s Niklas Orrenius att skriva något alls om Julia Caesar, eftersom allt han skriver kan misstänkliggöras som någon sorts hämnd, hur iskallt sakligt det än är. Man kan – drastiskt – jämföra det med det där tillfället när Ulf Lundell blev rasande på musikkritikern Karolina Ramqvist, och skrev ett brev till henne som offentliggjordes. Det blev därmed omöjligt för Ramqvist att verka som kritiker i relation till Ulf Lundells arbete.

Detta visar – om någon möjligen skulle ha missat det uppenbara – vilken makt denna Julia Caesar har.

Jag är chockad över hatet. Jag är häpen över antiintellektualismen. Jag är besviken över bristen på publicistisk resning till försvar för en kollega som har bedrivit helt normalt journalistiskt arbete.

Den hatande extremhögern skyr just nu inga medel. Dess partiledare spelar Ultima Thule på sitt piano i offentligheten, eftersom han vet att han inte behöver sminka över något längre. Och hans följe är faktaresistent. Det nöjer sig inte förrän motståndet har tystnat, och motståndet definieras ju inte som ”personer med en annan politisk uppfattning”, om någon till äventyrs trodde det.

Det definieras som alla som försöker väga in komplicerande faktorer, alla som försöker ge en allsidig bild.

Alla som inte är med är emot.

Och just i dag har de lyckats – om än tillfälligt – tysta Sveriges kanske mest hyllade reporter, en av de oomtvistligen skickligaste.