Det tycks aldrig sina, flödet av kvinnor som skriver om män. Hur män är. Vad de gör och tycker och själva deras innersta väsen ska vändas och vridas på och analyseras till sina minsta beståndsdelar. Frågar de tillräckligt? Mansplainar de? Tar de sitt ansvar? I dagarna har man (kvinnor) förstås flitigt diskuterat Dylan-männens kulturella särart, gärna lite lagom hånfullt. Kategorin är uppenbarligen inte bra nog på oralsex.

Det är helt enkelt omöjligt att föreställa sig en manlig skribent bre ut sig om kynnet eller sexualiteten hos säg, kvinnor som gillar Joni Mitchell. Även om man bortser från det monumentala ramaskri som skulle uppstå vid åsynen av en sådan blatant sexism, så är det svårt att föreställa sig att en man skulle, tja, bry sig. I alla fall inte tillräckligt för att orka masa sig till tangentbordet.