Patrik Engellau

”Varje dag anläggs bränder i svenska skolor”, säger Skolinspektionen. ”I Sverige har antalet skolbränder successivt ökat under den senaste tioårsperioden”. Det blir väl sammantaget några tusen skolbränder under det senaste halvdussinet år. ”Sverige är ett av de värst drabbade länderna i världen vad gäller anlagda skolbränder”, förklarar Forskning & Framsteg. ”I Grekland antänds fem skolor per år”.

Jag kan inte komma på att någon höjt rösten över detta. ”Det finns en förvånande tolerans för just skolbränder”, hävdar en expert som intervjuats av Forskning & Framsteg. Andra intervjuade experter nästan ursäktar företeelsen: ”Det brinner i skolor i utsatta områden, där många lever i utanförskap, är arbetslösa och trångbodda. Även den stora omsättningen på människor och den snabba inflyttningen i dessa områden leder till liten social kontroll, vilket är en riskfaktor… Att anlägga bränder och ibland också försöka sätta eld på skolor blev i detta läge en konfliktpraktik”.

Därför trodde jag förut att den goda smaken föreskrev att vi bör acceptera att frustrerade ungdomar sätter eld på skolor. Det är kanske klåfingrigt och dumt av dem, men definitivt begripligt.

Men alla skolbränder som startas av frustrerade ungdomar går, har det nu visat sig, inte att ursäkta. Plötsligt har det kommit nytt ljud i skällan. De nya bränderna beror nämligen inte på frustration för utanförskap, utan på frustration över invandringen. I år har ett femtontal skolor bränts för att myndigheterna planerat att göra om dem till asylförläggningar. Då handlar det inte längre, om man ska döma av opinionsbildares uppfattningar, inte längre om ”konfliktpraktik” utan om mordbrand, ett synnerligen allvarligt brott.

Min avsikt är inte att raljera över detta. Mordbrand är verkligen ett synnerligen allvarligt brott. Kolumnisten Per Gudmundson skriver så här: ”Det är nu viktigt att alla krafter samverkar för att ta avstånd, och visar att attackerna inte accepteras. Man kan aldrig urskulda våldsamheterna med frustration, brist på fritidsgårdar eller att de skulle vara en politisk nödvändighet”.

Det är helt rätt. Jag kunde inte sagt det bättre själv. Men jag tycker vi borde ha samma inställning till de reguljära skolbränderna som kan göra lika mycket skada, är lika brottsliga och dessutom tio gånger fler.

Sedan har jag en annan synpunkt på frågan. En majoritet av medborgarna anser att invandringen bör begränsas. Så ansåg, enligt Demoskop, 58 procent i februari och 51 procent nu i september. Det är en väldig massa människor.

En av de attityder som konstituerar det goda samhället är en vilja till kompromisser. Ett parti som har över 50 procent av rösterna kan visserligen köra över minoriteten och trycka sina egna önskemål ner i halsen på motståndarna – och så går det till i demokratiskt omogna länder, ofta med åtföljande bråk, våld och kravaller – men i det goda samhället respekterar politiken sina motståndares uppfattningar och ömma punkter och undviker att driva en politik som kränker motståndarnas kärnvärden. Tänk bara på hur socialdemokraterna la löntagarfonderna på hyllan efter det att motståndarna ordnat en fredlig demonstration med musikkårer från Humlegården till Riksdagen. I det goda samhället kör majoriteten inte över minoriteten i frågor där minoriteten känner särskilt starkt.

I den här frågan är det inte en majoritet som kör över en minoritet, utan märkvärdigt nog motsatsen. Här handlar det om att den minoritet som vill behålla dagens invandringspolitik kör över den majoritet som vill ha en ändring. Det är ännu värre (och möjliggörs genom ett bekant apspel i Riksdagen som ger minoriteten verktygen att göra det).

Och det är inte nog med överkörningen; minoriteten har dessutom fräckheten att missakta majoriteten, att tillskriva den de lumpnaste motiv och att hålla den för rasist och främlingshatare. Hur räknar minoriteten med att själv bli behandlad när majoriteten tagit över taktpinnen?

Detta är inte värdigt demokratin i ett gott samhälle.