Allt fler kommuner har svårt att få de nyanlända i arbete. På ett år har antalet kommuner med en arbetslöshet bland utrikes födda på över 30 procent stigit från 111 till 123. Filipstad har passerat 60 procent visar DN i en sammanställning. Allt det som debattörer som bland annat Tino Sanandaji och ledarsidorna.se varnat för slår nu in enligt de prognoser som vi lagt sedan 2012. Systemeffekterna blir uppenbara, de går inte att dölja mer.

Ett av de större problemen är att en tredjedel som har lägre än grundskolekompetens. I den gruppen är det 3 procent som går vidare till studier efter etableringsuppdraget.

– Jag får ofta höra att utbildning inte är hela lösningen. Nej, men det är en åt helvete för liten lösning just i dag. Vi skulle behöva tiofaldiga den här siffran så åtminstone 30 procent går vidare till utbildning, säger Ylva Johansson.

Inom kort kommer ett förslag om utbildningsplikt, som är en del av den migrationsöverenskommelse som regeringen gjorde med de borgerliga partierna. Regeringen har även föreslagit ett studiestartstöd för att få fler att gå vidare till utbildning.

– Vi måste upp på en viss kompetens för att arbetsmarknadspolitiska åtgärder över huvud taget ska bita. Läsa, skriva, räkna, ja – men vad däröver? Var den nivån ligger är inte så lätt att veta men det kommer att behöva bli en nivå som definieras utifrån arbetsmarknadens funktion och inte bara utifrån skolsystemet menar arbetsmarknadsministern vidare.

Det är första gången som arbetsmarknadsministern mer publikt ger uttryck för något som varit känt länge av arbetsmarknaden och information har funnits i bland annat Världsbankens och FN:s system. Beroende på ursprungsland är graden av analfabetism hög och därmed utbildningsbehovet stort. Det är samtidigt första gången som arbetsmarknadsministern nu ger uttryck för smala åtgärder, att ge de nyanlända bara den kompetens som krävs för att kunna klara av ett jobb på den svenska arbetsmarknaden. Inte den bredare kompetens ett komplett gymnasiebetyg skulle ge.

Regeringen börjar nu, efter snart tre år, svänga in i verkligheten. Vi hör mindre och mindre om all högutbildad vårdpersonal och mer och mer om det som alla vet – att utbildningsnivån är för låg. Ett jobb som tidigare inte krävde någon längre utbildning var arbetet som svetsare. Idag är svetsare ett av många bristyrken, det saknas utbildad personal. Det är inte att vi tagit emot för många hjärnkirurger och rymdraketingenjörer relativt de med lägre utbildning som kan skolas om till svetsare som har förorsakat denna snedfördelning. Det är för att upp till trettio procent har så låg utbildning att de, som arbetsmarknadsministern äntligen pekar på, inte är mottagliga för arbetsmarknadspolitiska åtgärder som leder till den typen av jobb.

Inte heller har näringsminister Mikael Dambergs försök att skaka fram enkla jobb varit speciellt lyckosamt. Industrin är kallsinnig då det skulle innebära en avautomatisering. Sveriges industrier är några av världens mest automatiserade. Varje anställd förutsätts öka avkastningen, det finns inget utrymme för att anställa personal som inte ökar produktion och lönsamhet. Det gäller även jordbruks- och skogsproduktionen. Mot sig har han även LO som motsätter sig alla ingrepp i kollektivavtalen. Med en näringsminister som saknar all erfarenhet från kommersiell verksamhet ser den vägen ut att vara stängd.

Wir schaffen das. Vi löser det säger arbetsmarknadsministern. Ja, på något sätt kommer det att lösas. Men priset på lösningen kommer att bli högt. Vi kommer att tvingas in i en tidsmaskin vilket både Tino Sanandaji och Ledarsidorna.se pekade på redan 2015. Då statsministern lovade att inga murar skulle byggas och att alla som framförde varningar stämplades som rasister och dysterkvistar av bland annat Aftonbladets ledarredaktion. Det som känns stötande i sammanhanget är att den ursäkt som borde komma från bland annat statsministern, som tyst såg på när visselblåsare brunsmetades av en mobb och av etablerad media, uteblir.

Istället gör både regeringen och Alliansen dessa visselblåsares prognoser, fakta och bedömningar till sina. Utan att reflektera över sin egen roll som tyst stående bredvid, eller till och med aktiv medmobbare, under den tid det fortfarande fanns möjligheter att bromsa de mest negativa effekterna.

Vi närmar oss ett trasproletariat. Eller i bästa fall, ett samhälle med en stor del av arbetskraften som arbetar för den välmående över- och övre medelklassen till låga löner genom att förse dem med dagliga, enkla, tjänster. Ett samhälle som det såg ut 1920. Eller, i bästa fall, 1950. Och det är den ljusare bilden av vår framtid. Det finns en annan i väsentligt mörkare nyanser, men frågan är om tiden ännu är mogen att gestalta den. Tiden för att kliva in i tidsmaskinen blir allt kortare om det skall ske under kontrollerade former.

Det finns en uppenbar risk, som blir allt större, att inte heller en resa i tidsmaskinen är möjlig. Att verkligheten helt enkelt ytterligare kommer begränsa nuvarande och framtida regeringars alternativ.

Om det ens kommer finnas några alternativ kvar.