Jag lärde känna Åsa Linderborg för mer än tio år sedan, i jämnhöjd med att fina Anders Paulrud gick bort och Håkan Jaensson gick i pension, när jag var en ung skribent på väg in på Aftonbladet Kultur. Det blev hyllbitar, notiser på 1 000 tecken och ibland blev det mer.

När Åsa så småningom tog över var jag hennes protegé. En gång blev jag lovad jobbet som redaktionssekreterare på halvtid, det var runt 2008. Jag glömmer aldrig sms:en, ”Du får jobbet”, följt av ”Jag är lurad, du får inte jobbet”. Men jag fick skriva och Åsa redigerade hårt och vinklade gärna om mina ganska radikala bitar till ännu hårdare angrepp på socialdemokratin. Jag fick skriva extremt mycket, jag var nog inget vidare jämfört med i dag, men jag fick helsidesuppslag.

Senare när jag blev äldre och mer erfaren insåg jag att det var ovanligt att hårdredigeras så på en kultursida, och särskilt förstod jag att Åsa Linderborg inte tyckte det gjorde något att mina alster var lite åsiktsmässigt kantiga: jag skulle ”läras upp”. Sent insåg jag att det var en slags ideologisk uppfostringsanstalt jag var satt på, ett omskolningsläger, där mina texter spökskrevs av – ja – kommunismens spöke.

SE OCKSÅ: Unikt samtal mellan Håkan Juholt och Daniel Suhonen

Egentligen kan man sammanfatta med att ju mer etablerad jag blev som skribent, redaktör och författare – och ju mer erfaren jag blev som skribent – desto kantigare och elakare blev hela tiden tonen från Åsa Linderborg. I början hände det några gånger att jag var sen med texter, inte klarade det jag lovat, skrev för långt. Men när det upphört sedan flera år återkom ändå kritiken: att jag skrev dåligt, att jag inte höll deadline och så vidare, trots att så längre inte var fallet.

Ofta bestod konflikterna av att Åsa inte hade koll på vad som producerades på hennes sidor, att redaktionen hölls i strupgrepp, att varje löfte om en text kunde brytas för att ”Åsa ändrat sig”. Det förakt hon ofta förmedlade om sina nära medarbetare fick mig gång på gång att häpna.

Flera gånger under de sista fyra åren jag medarbetade på hennes kultursida hade vi krismöten och perioder då jag inte kunde skriva. Och jag insåg att det handlade om två saker. För det första att jag höll fast vid min röda reformism (jag var inte trotte, leninist eller åsiktspolisvänster utan socialdemokrat), och det dög inte.

Det andra handlar om Åsa Linderborgs syn på sig själv, att hon ensam är den viktigaste kulturskribenten på sin sida. Åsa Linderborg är en av vårt lands viktigaste intellektuella röster, men frågan är om hon är en särskilt bra kulturredaktör. Vilka skribenter har vuxit på hennes sida och tillåtits bli hennes jämlikar – och stannat kvar?

LÄS OCKSÅ: Har Åsa Linderborg glömt Sovjets svek?

Det är där jag tror hennes i grunden leninistiska och elitistiska människosyn kommer in. Hon, ingen annan, leder klasskampen. Jag fick ett råd av Åsa efter att min Juholtbok kom, det var efter ett möte på Aspuddens bokhandel: ”Sluta skriv Daniel, doktorera i stället, ägna dig åt akademien.”.

Var detta ett bra råd från en vän eller ett försök att få en medarbetare att försvinna från scenen?

Men värre är det som kommer i dagen av ordvalet i detta ”Monter-gate” kring min och Håkan Juholts medverkan i Aftonbladets monterprogram på Bokmässan. Ordet är svek. Och det avslöjar egentligen allt. Jag har svikit henne när jag inte kom. Problemet är att med Åsa Linderborg blir allt intimiserat, känslobaserat, en fråga om lojalitet och därmed svek. Väldigt lite i hennes ledarskap hanteras professionellt och yrkesmässigt. Under henne har i stället utvecklats ett slags marxismens hederskultur.

LÄS OCKSÅ: Åsa Linderborgs ton hör hemma i Kreml

I vintras på Aftonbladets kulturfest och innan jag bytte till Expressen Kultur nämnde jag idén om ett samtal mellan Håkan Juholt och mig. Tänkte att det kunde vara en intressant grej. Det tyckte Åsa också. När jag sedan slutade skriva i Aftonbladet, men Åsa kom på en kräftskiva jag ordnade, nämnde jag detta igen. I hennes värld blir detta ett ränkspel bakom Expressens rygg.

Hon har lärt en teknik att likt Maciej Zaremba hamra in en tes tills den blir sann. Jag har varit rak hela tiden och Aftonbladet skulle få hålla mötet i sin monter. Men som så ofta när man har med Åsa att göra blir det skit till slut. Först klang och jubel. Sedan förakt. På söndagen skulle mötet hållas, det var Aftonbladets möte och deras ansvar att se till att Håkan Juholt kom in på mässan. Då skriver Åsa: han får betala sig in, och det hälsar du honom.

När jag visade Håkan Juholt det föraktfulla svaret från Åsa Linderborg beslöt Juholt, som är berömd för att aldrig ställa in några möten, att göra ett undantag. Med den inställningen Linderborg visat kunde det inte bli ett bra samtal. Så jag ordnade ett par andra möten i andra montrar, det var inte svårt. Sedan meddelade jag Åsa att vi inte kunde komma, varpå hon visade var skon klämde: Hon är så jävla trött på sossar.

Det kan man vara, men som värd för ett samtal måste man lära sig att vara neutralt vänlig mot sina gäster. Bjuder man med armbågen och kräver deras underdåniga tacksamhet kan det hända att de vänder i dörren och går till några som inte kräver knäfall.

Kanske borde jag vara arg. Eller ledsen eller rädd nu när denna gigantiska kulturredaktör attackerar mig, hon som så sent som i augusti kallade mig för sin ”lillebror”. Men sorgen över vem Åsa Linderborg är, hennes bristande reella solidaritet och krav på underkastelse har för länge sedan tömt mina känslodepåer. Ensam tronar hon högst upp på sitt ideologiska skyttevärn. Överskuggad av ingen. Så vass penna. Så få segrar. Det som borde ha varit ett drivhus för radikala idéer förvandlades till ett fängelse.

Följ Expressen Kultur på Facebook. Där kan du kommentera våra artiklar.