Protekla je godina u svakome slučaju bila burna. Na međunarodnom političkom planu, došlo je do eskalacije pa do potpunog otopljavanja odnosa između SAD-a i Sjeverne Koreje: američki predsjednik Trump sjeo je za pregovarački stol sa sjevernokorejskim vođom samo nekoliko mjeseci nakon što su jedan drugom prijetili „nuklearnim gumbima“ u dobrom starom „kome je veći“ stilu. „Veći“ je u ovom slučaju značilo „tko može mirne duše ubiti više milijuna ljudi“, ali nonšalantne prijetnje masovnim pokoljima i razaranjem nisu ništa novo na ovom svijetu. Rata između Sjeverne Koreje i SAD-a ipak nije bilo, no postojeći sukobi nisu jenjavali. Svjetske i regionalne sile nastavile su preko svojih posredničkih paravojski uništavati Siriju, Jemen, Irak, Ukrajinu, Libiju, središnju Afriku i druga, od medija i svijeta zaboravljena mjesta. Tko može znati koja će zemlja postati idući poligon za rješavanje imperijalističkih razmirica?

Kad već pričamo o svjetskim silama, i u njima je prošla godina bila puna događaja. Kina, taj uvijek rastući ekonomski gigant, u ožujku je dobila novog-starog vođu: Xi Jinpinga. Uz ponovni izbor, kineski je parlament predsjedniku odlučio ukinuti i ograničenje trajanja mandata, čime je Xi postao najmoćniji čelnik te države još od Maove smrti. Xi će tako i narednih godina nadgledati jačanje kineske moći i utjecaja u svijetu, kao i sve jaču represiju na domaćem planu: od masovne kampanje šikaniranja manjinskih Ujgura, do hapšenja i nestanaka radničkih vođa i studenata marksista koji su posljednjih godina počeli udruživati snage u borbi protiv „domaćeg“ kapitala. Sjedinjene Američke Države također su održale izbore – na tzv. midterm izborima (održavanim na sredini predsjedničkog mandata) pobijedili su Demokrati, čime je Republikanska stranka kojoj pripada i predsjednik Trump izgubila većinu u Zastupničkom domu američkog Kongresa. Američka radnička klasa teško da je išta dobila ovim izborima, a vanjska politika SAD-a (nimalo iznenađujuće) ostaje nepromijenjeno agresivna. Demokrati su svoju izbornu kampanju temeljili na zastrašivanju glasača navodnim ruskim utjecajem na američku politiku, dok su Republikanski kandidati glasače plašili baukom hispanoameričkih imigranata. Odnos američkih vlasti prema imigrantima prošle je godine postao još brutalniji – djeca se odvajaju od roditelja, a granična policija uništava boce vode koje su aktivisti ostavili u pustinjama Arizone i Novog Meksika kako bi barem donekle olakšali život jadnicima koji su prevalili tisuće kilometara nadajući se boljem životu. Demokrati su se u kampanji žestoko protivili ovim postupcima, ali nakon pobjede na izborima pomogli su izglasati novi proračun za imigracijsku agenciju ICE, koja je zaslužna za zločine nad imigrantskim radnicima. Farsa demokracije na djelu!

Još bliže nama, u Europi, nastavili su se trendovi započeli prošlih godina. Nativistička desnica nastavila je jačati u medijskom prostoru i na lokalnoj razini – primjerice nakon izbora u Bavarskoj – a njezina je anti-imigrantska retorika postala manje-više normalna pojava na političkoj sceni Europske unije. Čak su i neke navodno socijalističke stranke, poput njemačke Die Linke, odlučile krenuti smjerom nativizma u jalovoj nadi prikupljanja novih glasova, što samo dokazuje potpuni politički bankrot europske socijaldemokracije. Jačanje anti-imigrantske retorike i politike ima svoju svrhu u službi kapitala: njome se uništavaju prava migrantskih radnika, što za posljedicu ima smanjenje cijene njihovog rada. Jedna je od najčešćih laži europske desnice (barem na zapadu) da se zalaže za ukidanje imigracije u Europu. Naprotiv. Desnica je (kao i ljevica, uostalom) sasvim svjesna da je europskoj ekonomiji potreban konstantan priljev imigrantskog rada, i nikada ga neće prekinuti. No, kao vjerni sluge kapitala, potiču i iskorištavaju anti-imigrantsku histeriju kako bi migrantske radnike gurnuli u što dublju ilegalu, uništili njihove kontakte s domaćim radnicima i natjerali ih da rade za sitniš – sve u interesu njihovih bogatih stranačkih pokrovitelja. Nije nimalo čudno, dakle, što su glavni sponzori talijanske Lege, nativističkog pobjednika na prošlogodišnjim izborima u Italiji, industrijalci koji su istovremeno i najveći korisnici imigrantskog rada. Nakon izborne pobjede Lege došlo je do vala nasilja nad imigrantima, ali veliki dijelovi talijanske radničke klase (domaće i imigrantske) ostali su nepokolebljivi u zajedničkoj borbi za radnička prava. Talijanski radnici, poput onih ujedinjenih u sindikatu SiCOBAS, primjer su radnicima čitave Europe.

Kraj godine donio je i masovni pokret „žutih prsluka“ u Francuskoj. Iako je započeo kao prosvjed protiv planiranog „ekološkog“ poreza na gorivo, ubrzo je prerastao u protest protiv čitave vlade predsjednika Macrona. Prosvjedi su postali borbeni i nasilni, a Macron se uplašio narodnog bijesa i popustio: porez na gorivo nije uveden, a povećana je minimalna plaća, uz još neke manje ustupke. Pokret žutih prsluka nije jasno klasno definiran te u njemu sudjeluju politički pokreti i stranke svih mogućih ideoloških stavova. Zbog te je nedefiniranosti ciljeva pokret s vremenom počeo opadati, no ipak nas može poučiti jednoj vrlo bitnoj stvari – mirni prosvjedi ne postižu ništa; vlast se treba uplašiti kako bi ju natjerali na ustupke. To je lekcija koju je u našoj regiji prijeko potrebno naučiti.

A sad, mi:

Hrvatska

Prošla se godina u Hrvatskoj može ugrubo podijeliti na dva dijela: prvi, do sredine ljeta, u kojemu su prevladavale „ideološke“ teme, te drugi do kraja godine kojega su obilježili radnički prosvjedi i štrajkovi. Konstantu tijekom čitave godine činile su česte afere vladajuće koalicije, masovan prelazak opozicijskih zastupnika na stranu Vlade (indirektno, putem Kluba zastupnika Milana Bandića) te općenita nemoć i propast Socijaldemokratske partije pod vodstvom Davora Bernardića.

Političke teme u prvoj polovici godine uglavnom su diktirale različite grupe s klerikalne desnice, i to putem dvaju referendumskih inicijativa. Prva od njih bila je vezana uz nedavnu ratifikaciju Istanbulske konvencije o borbi protiv nasilja nad ženama, koju je RH potpisala još 2013. godine. Ovu su inicijativu, pod nazivom Istina o Istanbulskoj, uglavnom predvodile ličnosti bačene na političku marginu nakon pada Tomislava Karamarka i njegove konzervativne struje s čela HDZ-a 2016. godine, poput Ladislava Ilčića i njegove strančice Hrast. No ipak, koliko god sami organizatori bili nebitni na hrvatskoj političkoj sceni, imali su snažnu logističku podršku u vidu katoličke Crkve i parapolitičkih crkvenih organizacija poput udruge Vigilare. Istina o Istanbulskoj svoju je „istinu“ propovijedala s oltara diljem zemlje, a Crkva je bila široke ruke i kad je trebalo osigurati mjesta za referendumske štandove prije nedjeljnih misa.

Koji su bili povodi i uzroci ove inicijative? Sami su organizatori uporno tvrdili da nemaju ništa protiv dodatnog zakonodavstva o borbi protiv nasilja nad ženama, te da problematičnom smatraju samo tzv. „rodnu ideologiju“ koja se navodno pokušavala progurati „ispod radara“. Koncept „rodne ideologije“ (eng. „gender ideology“) izmišljeni je pojam nastao u konzervativnim krugovima američke desnice, a posljednjih se godina počeo širiti i po Europi. U njegovoj je osnovi protivljenje razdvajanju koncepata roda i spola u znanosti i pravnoj terminologiji, bez ikakvog razumijevanja same tematike – ukratko, u znanosti riječ spol predstavlja biološke karakteristike po kojima se čovječanstvo može ugrubo podijeliti u dvije skupine (muškarce i žene), dok je rod definiran kao skup društvenih uloga koje se dodijeljuju ljudima na temelju njihovog spola i predstavlja promijenjivu kategoriju. Istanbulska je konvencija u svom tekstu koristila termin rodno uvjetovano nasilje, čime se htjelo ukazati na to da je nasilje nad ženama uvjetovano upravo (izmišljenim ili stvarnim) odmicanjem od tradicionalnih „ženskih“ društvenih uloga, a ne spolnim organima koje neka žena posjeduje.

Konzervativna Istina o Istanbulskoj počela je širiti paniku oko ove benigne distinkcije i plasiranjem laži i izvrnutih poluistina pokušala je zaustaviti ratifikaciju konvencije o borbi protiv nasilja nad ženama. Neke od suludih stvari koje su se mogle čuti na propovijedima i pročitati u medijima diljem Hrvatske uključuju tvrdnju da Istanbulska konvencija omogućava izbor rodova poput „incesty, animal, pedo…“, priče o tome kako će u nekim zapadnim državama uskoro postati ilegalno koristiti termine „otac i majka“ itd[1]. Naravno da ništa od navedenog nije istina, no ovakve su laži imale popriličnog utjecaja, osobito u područjima izvan većih urbanih centara, u kojima Crkva drži praktični ideološki monopol. No, pravi razlozi klerikalnog otpora ratifikaciji Istanbulske konvencije – koja će ionako završiti kao mrtvo slovo na papiru – leže u samom temelju crkvene doktrine: očuvanju patrijarhata i potlačivanju žena. Čak i ovako minimalni pomaci prema poboljšanju položaja žena u društvu dižu kosu na glavi svećenstva i njihovih političkih podrepaka.

Ova inicijativa ipak nije uspjela skupiti dovoljan broj potpisa za raspisivanje državnog referenduma, iz jednog vrlo jasnog razloga – bila je preočito klerikalna i konzervativna da bi uspjela nadići velike podjele u hrvatskom društvu i podjednako skupiti potpise liberalnog i tradicionalnog segmenta populacije. Iz tog je razloga druga inicijativa – Narod odlučuje – bila mnogo uspješnija i opasnija. Koristeći prokušanu (direktno-)demokratsku retoriku, ova je konzervativna inicijativa došla vrlo blizu uspjeha, a zaustavljena je tek makinacijama državnog vrha. Kao i Istina o Istanbulskoj, Narod odlučuje je bio plod konzervativno-klerikalnih pokreta i uživao podršku Crkve; političke razlike među organizatorima svodile su se samo na taktiku i sukob ega, dok su u praktičnom radu sudjelovali: primjerice, potpisi za obje referendumske inicijative su se često prikupljali na istim štandovima (na gradskim trgovima ili… ispred crkava).

Inicijativa Narod odlučuje imala je 6 ciljeva: jačanje sustava preferencijskog glasanja, izmjena izbornih jedinica, sniženje izbornog praga na 4%, smanjenje broja saborskih zastupnika, smanjenje ovlasti zastupnika nacionalnih manjina, te uvođenje elektroničkog i dopisnog glasovanja. Samo jedan od ovih ciljeva – onaj o smanjenju ovlasti manjinskih zastupnika – odaje konzervativnu i nacionalističku agendu iza inicijative, a i tad zamotanu u naizgled apolitičnu demokratsku retoriku; svrha ostalih ciljeva postaje jasnija tek malo detaljnijim pogledom na situaciju. Iza inicijative Narod odlučuje stajala je udruga U ime obitelji, nastala kao motor prošlog referenduma o zabrani istospolnih brakova (2013.), pod čvrstom rukom miljenice hrvatske Crkve i konzervativnih krugova, milijunašice Željke Markić. Izlet ove udruge u parlamentarno-političke vode neslavno je završio na izborima 2015. godine, kada U ime obitelji ne prelazi izborni prag ni u jednoj izbornoj jedinici.

Upravo u tom fijasku leži temelj prošlogodišnje referendumske inicijative. Jačanje utjecaja preferencijskog glasanja (biranja konkretnog kandidata, umjesto običnog zaokruživanja stranačke liste) za cilj ima olakšati izbor konzervativnijih kandidata na koalicijskim listama. Sniženje izbornog praga marginalnim strankama olakšava ulazak u Sabor, a istu svrhu ima i predložena izmjena granica izbornih jedinica, koje sada koriste samo nekolicini najvećih stranaka (napravljene su 1999. godine kako bi omogućile izbornu pobjedu HDZ-a – neuspješno), dok sprečavaju proboj manjih stranaka kojima se rasipaju glasovi. Svi su ovi ciljevi postavljeni kako bi se olakšao ulazak konzervativnih kandidata u Sabor, te da bi se olabavio stisak HDZ-a na marginalnu desnicu. Zahtjev za smanjenjem ovlasti manjinskih zastupnika postavljen je kako bi se naštetilo prvenstveno srpskoj zajednici i njenim predstavnicima koji su inherentno sumnjičavi prema konzervativno-nacionalističkim strankama, a često čine prevagu unutar saborske većine. Simptomatično je da inicijativa Narod odlučuje nije spominjala zastupnike „dijaspore“ – rezervirane za najreakcionarnije pripadnike hrvatske emigracije i zastupnike desne struje bosanskohercegovačkog HDZ-a – čiji je izbor također u najmanju ruku „nedemokratičan“.

Narod odlučuje hrvatsku je ljevicu doveo u neugodnu situaciju. Nakon desetljeća zazivanja direktne demokracije, prva prava inicijativa u tom smjeru došla je od strane klerikalne desnice. Odgovor ljevice uglavnom se svodio na prozivanje zahtjeva za smanjenjem prava predstavnika manjina i neugodnu šutnju po drugim pitanjima, uz poneko ezoterično bacanje mantri o „pravoj“ demokraciji koju zastupa ljevica i „lažnoj“ demokraciji kakvu zastupa desnica. Nažalost, čini se da ni ovo negativno iskustvo nije uspjelo u potpunosti otresti hrvatsku ljevicu od vjere u magične progresivne moći demokracije.

Kad pričamo o konzervativnim pokretima tijekom 2018. godine, moramo spomenuti i nastavak kampanje za ukidanje ženskog prava na pobačaj. Kao i u slučaju dvaju referendumskih inicijativa, i iza ovog pokreta stajala je manje-više ista ekipa pod manje-više jednakim crkvenim patronatom. Iako je Ustavni sud RH još početkom 2017. donio odluku po kojoj bi svaki pokušaj potpune zabrane pobačaja bio neustavan, ipak je ostavio dovoljno prostora za moguće ograničenje prava na pobačaj u novom zakonu koji bi trebao biti predstavljen 2019. godine. Konzervativni politički krugovi stoga su krenuli u ofenzivu, koja vjerojatno neće posustati ni ove godine. Vrhunac tog pokreta bio je prosvjedni marš pod nazivom Hod za život, održan sredinom svibnja (maja) u nekoliko većih hrvatskih gradova. Ovaj se marš organizira već nekoliko godina, a ove je godine samo u Zagrebu okupio oko 10.000 ljudi – uz neizbježnu logističku podršku Crkve. Osim uobičajene postave političkih marginalaca, u kolonama su se mogli vidjeti i gradonačenik Splita Andro Krstulović Opara, europarlamentarka Marijana Petir, bivši ministar znanosti Predrag Šustar i bivši ministar vanjskih poslova Davor Ivo Stier, jedan od bitnijih predstavnika „desnog krila“ HDZ-a. Hodu za život se suprotstavila samo nekolicina aktivista koje je policija uredno pohapsila. Jasno je da nam ove godine predstoji još jača borba oko očuvanja ženskih reproduktivnih prava. No ništa nije unaprijed izgubljeno ako se prijetnja shvati ozbiljno.

U prvom dijelu godine nije bilo većih radničkih pokreta. Jedini je veći štrajk bio onaj radnika Dalekovod Proizvodnje u Zagrebu i Velikoj Gorici. Gordan Kolak, predsjednik uprave Dalekovoda (inače povezan s HDZ-om), odbijao je produljiti stari kolektivni ugovor i umjesto njega je nudio novi – s 20% manjim plaćama. Radnici, kojima je plaća prema starom ugovoru bila 5000-5400 kuna (675-725€), nisu planirali dopustiti takvo rušenje standarda i stupili su u štrajk. Sam je štrajk bio solidno organiziran i u njemu je sudjelovala velika većina radnika Dalekovoda. Nakon nekoliko dana borbe provedenih bez medijske pozornosti i uz stalne prijetnje od strane uprave (uključujući dosta jaku prijetnju u „tranzicijskim“ zemljama – onu da je upravi svejedno hoće li firma ostati na životu), radnici su uspjeli očuvati većinu svojih prava. Međutim, već par tjedana po okončanju štrajka uprava se odlučila osvetiti radnicima, pa je tako nekima od njih bio zabranjen pristup pogonima, nekolicina drugih bila je prisiljena potpisati ugovore na određeno itd. No, ovaj se štrajk ipak može smatrati radničkim uspjehom.

Početkom ljeta došlo je i do jedne rijetke pojave u Hrvatskoj – štrajka kojeg se može nazvati reakcionarnim. Radi se o tzv. „bijelom štrajku“ (usporavanju rada) liječnika koncesionara sredinom lipnja (juna). Liječnici koncesionari u principu su privatnici unajmljeni od strane države za obavljanje poslova u domovima zdravlja, tj. u primarnoj zdravstvenoj zaštiti. Danas je među liječnicima obiteljske medicine u domovima zdravlja oko 65% koncesionara, dok je njih 35% direktno zaposleno od strane tih ustanova. Novi Zakon o zdravstvenom osiguranju trebao je omogućiti potpunu privatizaciju medicinskih usluga u primarnoj zdravstvenoj zaštiti, no od toga se u nekom trenutku odustalo, te je na kraju odlučeno kako minimalno 25% liječnika u svakom domu zdravlja mora biti izravno zaposleno. Hrvatska udruga koncesionara primarne zdravstvene zaštite na to je burno reagirala i pokrenula „bijeli štrajk“: nekoliko su se dana liječnici-koncesionari čvrsto držali službenih uputstava o trajanju pregleda pacijenata (20 minuta), što je u ionako pretrpanom i disfunkcionalnom zdravstvenom sustavu dovelo do još većih gužvi[2]. Ovaj pokret za sada nije uspio, no ipak predstavlja zanimljiv i opasan fenomen.

Drugi dio godine bio je puno aktivniji. Počelo je sa štrajkom radnica i radnika Hrvatskog ferijalnog i hostelskog saveza (HFHS) u njegovim zagrebačkim i zadarskim podružnicama. Štrajk je započeo zbog odluke uprave HFHS-a o outsourcingu većine osoblja u drugu firmu (Superčisto) zbog navodnih financijskih problema, iako je ušteda ostvarena tim postupkom trebala biti mizerna, dok bi same radnice doživjele ogroman pad standarda. Okidač štrajka bilo je uporno odbijanje bilo kakvih pregovora od strane uprave, kako vezano uz outsourcing, tako i uz kolektivne ugovore za radnike koji bi ostali zaposleni preko HFHS-a. Štrajk je započeo 30. lipnja unutar HFHS-a, a outsourcing je proveden 1. srpnja, nakon čega outsourcane radnice – sada službeno zaposlenice Superčisto – kreću u „štrajk solidarnosti“ s preostalim radnicima HFHS-a. Uprava Ferijalnog saveza i vlasnik Superčisto činili su sve kako bi prekinuli štrajk, od širenja laži među štrajkašima, pa sve do pravne akcije. Sudstvo je ovdje dokazalo da nije na strani radnika, tako što je Županijski sud u Zagrebu donio dvosmislenu odluku: štrajk je proglašen legalnim, no istovremeno je dopušteno isključivanje štrajkaša s njihovih radnih mjesta (lockout). Ova je odluka dovela do konačnog sloma štrajka krajem srpnja. O štrajku u HFHS-u pisali smo u našoj analizi napisanoj uz pomoć bivših radnika Ferijalnog saveza[3].

Idući je radnički pokret još bolje dokazao spregu kapitala i sudstva. Radnici državne aerokompanije Croatia Airlinesa preko svog su sindikata ORCA početkom 8. mjeseca ponovno krenuli u pregovore s upravom oko potpisivanja novog kolektivnog ugovora, koji je u tom trenutku kasnio već 20 mjeseci. Nakon propasti pregovora, predstavnici ORCA-e su se obratili direktno Vladi, odnosno premijeru Plenkoviću, koji im je obećao brzo rješenje problema. No vrlo brzo se vidjelo da premijer samo pokušava odugovlačiti, pa je sindikat najavio pokretanje štrajka za 8. kolovoza. Uprava CA podigla je tužbu pred Županijskim sudom u Zagrebu i sud je proglasio štrajk – nezakonitim. Razlog? Prema sudu, štrajk se nije smio pokrenuti jer bi se njime nanijela velika šteta kompaniji! Sud je u praksi zabranio štrajk zbog onoga što je cilj svakog štrajka – nanošenja ekonomske štete. Naravno, riječ je bila o političkoj odluci. Štrajk usred turističke sezone o kojoj ovisi hrvatska ekonomija bio bi ogroman udarac na CA i državu, te oni ne bi imali druge opcije nego da popuste radničkim zahtjevima. Ministar prometa Oleg Butković bio je iznimno zadovoljan sudskim rješenjem, a radnicima koji su razmišljali o nastavku borbe usprkos zabrani štrajka bilo je jasno dano do znanja da će u slučaju ikakvog neposluha dobiti otkaz. Vrhovni sud RH je krajem kolovoza potvrdio raniju odluku Županijskog suda i radnici CA bili su poraženi.

Najmasovniji pokret hrvatske radničke klase slijedio je krajem ljeta. Radnici pulskog brodogradilišta Uljanika i riječkog 3. maja stupili su u štrajk 22. 8. zbog neisplaćenih plaća za prošli mjesec, ali pravi uzroci štrajka bili su još dublji. Uprava Uljanik grupe – vlasnika Uljanika i 3. maja – već je godinama pod udarom radničkog bijesa zbog njene nesposobnosti i navodnog namjernog uništavanja brodogradilišta. Brodogradilište Uljanik nalazi se na vrlo atraktivnoj lokaciji blizu centra Pule i vrlo je vjerojatno da lokalne vlasti (IDS) u sprezi s upravom UG i određenim investitorima ciljaju na preuzimanje zemljišta i njegovu prenamjenu u turističke svrhe. Brodogradnju se po medijima već više od desetljeća predstavlja kao rak-ranu hrvatskog gospodarstva, te je stoga i ovaj radnički pokret bio pod žestokim udarom: radnike se nazivalo „uhljebima“ i „parazitima“, a Uljanik se predstavljalo kao rupu bez dna u koju se bacaju novci poreznih obveznika (iako postoje i dokazi da je Uljanik zapravo vraćao više novca u proračun putem poreza, nego što se u njega slijevalo državnih subvencija). Ova je medijska kampanja imala popriličnog uspjeha izvan Pule i Rijeke, kojima su brodogradilišta i dalje oslonac lokalne ekonomije.

U Puli je uz manje ili više aktivne sindikate osnovan i Stožer za obranu brodogradnje – Uljanik, čiji su članovi najaktivniji radnici brodogradilišta. Stožer je odigrao vrlo bitnu ulogu u organiziranju štrajkova i prosvjeda, no ipak je ostao unutar okvira mirnih prosvjeda i striktno legalne akcije, što se na kraju dokazalo nedovoljnim za dugoročnu radničku pobjedu. U riječkom 3. maju nije postojala takva „grassroots“ organizacija, te su tamo glavnu riječ držali sindikati sve do pojave tzv. „Kriznog stožera za 3. maj“ u čijem su se sastavu našli i Primorsko-goranski župan Zlatko Komadina i riječki gradonačelnik Vojko Obersnel (obojica SDP-ovci). Takav utjecaj službene politike na radnički pokret zasigurno nije doveo do pozitivnih posljedica. Ovdje je potrebno napomenuti i da je u vlasničkoj strukturi Uljanik grupe najveći pojedinačni dioničar (s nešto manje od 50% dionica) upravo hrvatska država putem nekoliko agencija, dok je otprilike isti broj dionica bio podijeljen radnicima u procesu privatizacije (što se uvelike koristilo u medijima), no prema svemu sudeći veliki broj radničkih dionica je do danas našao put u ruke većih privatnih dioničara, čime je radnički utjecaj na budućnost brodogradilišta postao još slabiji.

Radnici Uljanika i 3. maja nekoliko su dana organizirali velike skupove i prosvjedne marševe kroz Pulu i Rijeku, a 27. 8. odlučili su otići do Zagreba. Na prosvjedu pred zgradom Vlade sudjelovalo je nekoliko stotina radnika brodogradilišta, uz još par desetaka političkih aktivista i prolaznika iz Zagreba. Kao i svi prosvjedi na Markovom trgu, i ovaj se sveo na performativne govore i povremeno skandiranje u toru okruženom kordonima interventne policije. Usprkos svemu, Vlada je ubrzo odlučila kako će se srpanjske plaće isplatiti iz državnog proračuna, no nije učinila ništa po pitanju smjene uprave Uljanik grupe. Iako se Stožer zalagao za nastavak štrajka do smjene Uprave, sindikati i većina radnika odustali su od daljnje borbe nakon isplate zaostale plaće. Opomene Stožera pokazale su se ispravnima kad nije isplaćena plaća za rujan (septembar). Tada je pokrenut novi štrajk koji je potrajao preko dva tjedna, a obustavljen je kad je postignut dogovor o isplaćivanju minimalca umjesto pune zaostale plaće. U međuvremenu konačno je smijenjena i stara uprava Uljanika, ali pred brodogradilištima su i dalje krizna vremena. Od okončanja drugog velikog štrajka početkom studenog (novembra) do danas, povremeno su izbijali manji i kraći štrajkovi iz različitih razloga, no uz prisutnost sve manjeg broja radnika. Velik broj zaposlenika Uljanika i 3. maja dao je otkaz u tim brodogradilištima nakon početka krize, što će otežati bilo kakve buduće akcije. Dodatni problem predstavlja i velik broj kooperanata koji često ne sudjeluju u štrajkovima, a postoji i određeni sukob na relaciji Uljanik-3.maj, pri čemu neki radnici 3. maja smatraju kako je ekonomska neefikasnost pulskog brodogradilišta odgovorna za propast onog u Rijeci.

Posljednji veći pokret radničke klase u Hrvatskoj ipak je imao sretan završetak. Radnici firme Leistritz u slavonskom Belišću stupili su u štrajk početkom rujna, nakon neuspjelih pregovora o potpisivanju kolektivnog ugovora. Desetodnevni štrajk završio je uspjehom, kolektivni ugovor je potpisan, a povišene su i plaće. Štrajk je uglavnom organiziran od strane Novog sindikata, koji i inače ima auru jednog od militantnijih sindikata u Hrvatskoj, dok je s druge strane bio lokalni Sindikat metalaca Hrvatske čiji je predstavnik aktivno surađivao s upravom u namjeri podrivanja štrajka. U svakom slučaju – pozitivan rasplet događaja nakon godine obilježene porazima.

Sam kraj godine bio je obilježen jačanjem političkog utjecaja zagrebačkog gradonačelnika Bandića, uglavnom putem kupovine zastupnika u Gradskoj skupštini i Saboru, kao i aferom oko neuspjele nabave izraelskih borbenih aviona. No, za radničku je klasu godina završila s raspadom borbe radnika Uljanik grupe. U svakom slučaju 2018. godina dala nam je uvid u to kako će izgledati naredna, 2019. – za početak, možemo očekivati daljnje jačanje konzervativne desnice na čije se napade moramo pripremiti. Radničke borbe u Ferijalnom savezu i Croatia Airlinesu jasno su dokazale da sudstvo nikad nije na našoj strani te da će ponekad biti potrebno pronaći i van-zakonske (pa stoga i van-sindikalne) oblike borbe. U tom smislu i naš kolektiv nastavit će stvarati kontakte s radnicima i truditi se povezati njihove borbe. U svakom slučaju, ključ pobjede leži u radničkoj solidarnosti – jedinstvo radnika znači poraz interesa kapitala, ali rasipanost radničke klase osigurava njen neuspjeh.

2018. u Srbiji – od Vučića dva putića

Nakon prilično dinamične 2017. godine, i 2018. godina je u Srbiji protekla u znaku socijalnih gibanja. Nakon nekoliko značajnijih radničkih štrajkova u prvoj polovini godine (poput štrajka radnika kragujevačke fabrike Zastava oružje tokom aprila i maja, ili štrajka tekstilnih radnica smederevskog Kajzena u maju), u junu smo prisustvovali velikim socijalnim demonstracijama protiv rasta cena goriva širom Srbije, koja su po mnogo čemu podsećala na aktuelni protest „žutih prsluka” u Francuskoj. Drugu polovinu godine obeležio je porast intenziteta borbi meštana u krajevima „pogođenim” planovima za izgradnju mreže mini-hidroelektrana (MHE) na manjim rekama širom Srbije, što predstavlja ogromnu opasnost za lokalne ekosisteme, a gde su se posebno istakli meštani sela Rakita na Staroj planini. Trenutno se u Beogradu i nekoliko drugih gradova vode ulične demonstracije u organizaciji širokog opozicionog bloka „Savez za Srbiju” (SZS), koje su za inicijalni povod imale fizički napad na lidera Levice Srbije Borka Stefanovića, što smatraju za jedan od simptoma percipirane „diktature” Aleksandra Vučića i Srpske napredne stranke (SNS).

Naime, još od rane 2017-e se u kontinuitetu održava serija socijalnih borbi, izazvanih rastućim nezadovoljstvom protiv vlasti Aleksandra Vučića i njene politike štednje, seče socijalnih davanja i izdataka za javni sektor, otpuštanja, privatizacije i rasta cena, a sve u svrhu finansiranja apsurdnih javnih projekata, poput „Beograda na vodi” ili gorepomenutih mini-hidroelektrana, koji su bez ikakvog vidljivog kratkoročnog benefita za bilo koga izuzev za domaće i strane investitore, niti za bilo šta izuzev za „poslovnu atmosferu”. No, neki od protesta imaju i drugu, političku dimenziju, a to je nezadovoljstvo Vučićevim sistematskim gušenjem parlamentarne opozicije kroz monopolizaciju i meku cenzuru medija, navodnu izbornu krađu i manje ili više eksplicitne instance fizičke represije, koji se – iako u manjoj ili većoj meri nisu ništa strano bilo kom periodu parlamentarne politike u Srbiji još od uvođenja višestranačja – tumače kao znak da Vučićev režim predstavlja „diktaturu”. Ta borba „protiv diktature” bila je mobilizacioni poklič velikih građanskih protesta u aprilu 2017-e (poznatih upravo pod nazivom „Protest protiv diktature”), kao i tekućih protesta u Beogradu, nazvanih „Stop krvavim košuljama” ili „Jedan od pet miliona”, za koje bi se moglo reći da predstavljaju logičan nastavak protesta iz 2017-e i neizbežan rezultat njihovih kontradikcija.

Iako su oba protesta uspela da na ulice izvuku jako velik broj ljudi, od kojih su mnogi nesumnjivo bili motivisani sistemskim nezadovoljstvom i lošim životnim uslovima, jako teško bi se mogli kvalifikovati kao socijalni protesti. Protesti u aprilu 2017-e eruptirali su u spontanom i haotičnom talasu koji je eventualno zahvatio više gradova u Srbiji, uz pomoć socijalnih mreža i nezavisno od opozicionih partija, ali već od samog starta bili su osuđeni na ostanak u okvirima građanske politike. Inicijalni uzrok protesta bila je Vučićeva pobeda sa 55% glasova već u prvom krugu predsedničkih izbora, u kojima je navodno bilo nepravilnosti. Tako visok rezultat zapravo nije u kontradikciji sa činjenicom da Vučiću nedostaje masovna podrška – trenutna opozicija je i sama ekstremno kompromitovana, procenat izlaznosti na izborima kreće se u konstanti od oko 50%, gde vladajući blok oko SNS-a i koalicionih partnera ima polovinu glasova – dakle Vučić i SNS imaju glas samo četvrtine stanovništva. Od tog postotka, veliki deo čine posebne interesne grupe poput penzionera, koje se lako daju „potplatiti” pred izbore, kao i lumpenproletarijat kome se garantuju usluge u vidu novca ili zaposlenja u zamenu za glas na izborima, prisustvo na SNS-ovim mitinzima i pro-režimski aktivizam (opozicione pristalice ih, zbog niske „cene usluga”, često prezrivo nazivaju „sendvičarima”). Protesti su pored pristalica opozicije (mahom građanski, sitnoburžoaski sloj) izveli i apstinente, i bio je primetan jasan otpor prema pokušajima predstavnika opozicionih partija da ih kooptiraju, ali sam njihov povod, koliko god on možda ne bio i glavni uzrok, ih je silom nužnosti indirektno vezao za građanske, parlamentarne okvire. To je bilo najočiglednije u prvim danima protesta, kada je nešto najbliže jedinstvenom, koherentnom zahtevu bio poziv za preispitivanjem rezultata glasanja i ponavljanjem izbora, ili pak raspisivanjem drugog kruga. Potencijal za razvoj kursa celog protesta ležao je u vakuumu: ispraznom i ograničenom, a otpornom na spoljni uticaj koji bi doveo do kvalitativnog pomaka.

Ipak, kada su izbili protesti stvorena je široka ad hoc koalicija aktivističke levice radi intervencije u zajedničkom bloku, sa namerom „ubrizgavanja” socijalnog karaktera protestu. Taj levi blok se silom prilika našao u poziciji da ostvari hegemoniju unutar protestnog pokreta nakon što su ekstremno desne organizacije, koje su bile najvidljivije u prvim danima protesta i za koje je delovalo da će od njega najviše profitirati, manje-više same sebi pucale u nogu kada su izvesni pripadnici „desnog bloka” uz pomoć fizičke sile pokušali da uklone crvene zastave iz protestne kolone, što je izazvalo nepredviđeno oštru negativnu reakciju među masom u vidu optužbi za provokaciju i „razbijanje jedinstva”, i suštinski primoralo desne organizacije da se trajno povuku iz protesta. Pored levog bloka, jedina relevantna politička grupacija koja je preostala u pokretu bio je neformalni skup liberalno orijentisanih aktivista, koji su predstavljali nešto najpribližnije spontano generisanom, organskom vođstvu pokreta. Kroz prilično neprijatnu i kratkotrajnu saradnju ta dva tabora (glavni razlog eventualnog cepanja bilo je pitanje saradnje sa zvaničnom opozicijom) formulisano je i famoznih sedam zahteva protesta (slobodni izbori, sloboda medija, departizacija, decentralizacija, zaštita prava svih radnika, zaštita životnog standarda, javno finansirano i svima dostupno zdravstvo i obrazovanje). Iako je tih sedam zahteva bilo proizvod internog dogovora ne više od 50 aktivista, i iako oni ne izgledaju mnogo drugačije od navrat-nanos skrpljene liste predizbornih obećanja neke generičke partije levog centra, levica voli da ih koristi kao navodni dokaz da je svojom intervencijom uspela da protestima da socijalni karakter. No, već u momentu kada je došlo do formiranja zahteva, kritična masa u Beogradu je bila krenula da opada ispod hiljadu ljudi na ulici, a protesti izvan Beograda da jenjavaju – teza da je postojao masovni momentum oko socijalnih pitanja naprosto ne pije vodu. Naposletku, protest je utihnuo lagano i neslavno, bez iole značajnog otiska ni rezultata, a njegova naknadna mitologizacija kao najvažnije instance masovnog revolta u poslednjih nekoliko godina – još ako uzmemo u obzir da se iste godine desio najveći talas štrajkova u poslednjoj deceniji – je samo jedan od dokaza sitnoburžoaskog karaktera beogradske aktivističke levice.

Više od godinu i po dana kasnije, tekući protesti u Beogradu predstavljaju jedinu logičnu evoluciju protestnog impulsa iz aprila 2017-e: njegovu potpunu kooptaciju pod okrilje zvanične opozicije, koja se sada otvoreno postavlja kao faktor koji može pružiti političko vođstvo i direkciju masi nezadovoljnih i tako sprečiti rasipanje poput onog koje se dogodilo „Protestu protiv diktature”. Opozicija se zapravo za sad pokazala jako uspešna u toj nameri – protesti u Beogradu su do sada u nekoliko talasa uspeli da izvedu više desetina hiljada ljudi na ulicu, što zasenjuje aprilske proteste čak i u momentima kada su bili na vrhuncu. Ipak, aktivisti opozicionih partija izuzetno uspešno obezbeđuju da protesti ne izlete izvan unapred zadatih okvira – građanske šetnje u ime seta tehničkih zahteva vezanih za izbornu i medijsku regulativu koji bi trebalo da opoziciji obezbede „fer tretman”, bez naznake zahteva vezanih za poboljšanje socijalnih i ekonomskih uslova. Levi blok se ponovo javlja kao element protestne kolone, bez posebno jasne ideje o sopstvenoj ulozi i cilju. Inicijalni pristup, koji je podrazumevao mahom simboličnu ulogu nošenja uopšteno antikapitalističkih transparenata i deljenja propagandnih letaka u kojima se ukazuje na socijalna pitanja i pored vlasti problematizuju i partije opozicije, navodno je naišao na prilično dobru recepciju među ljudima na protestu s kojima su došli u kontakt, a besne reakcije samih organizatora. Međutim, čim je došlo do eksplicitnog javnog okršaja sa predstavnicima opozicije i pokušaja definisanja nezavisne levo orijentisane političke linije unutar protesne mase, usledila je masovna denuncijacija Levog bloka kao razjedinjavajućeg faktora, koji je uz to verovatno i na Vučićevom platnom spisku. Cela situacija je dokaz toga koliko je jedan građanski protest koji opozicione partije drže pod apsolutnom kontrolom, i pored eventualne heterogenosti strukture, zapravo apsolutno hermetičan u odnosu prema svakoj politici koja stoji izvan unapred određenog konsenzusa. U tom heterogenom, „opštenarodnom” karakteru protesta upravo leži i njegova najveća opasnost, budući da on predstavlja polugu preko koga se politika njegovih organizatora može predstaviti kao jedina legitimna alternativna režimskoj, a sve što ispada iz njenih okvira proglasiti razjedinjavajućim faktorom koji namerno ruši opšti konsenzus, implicitno već formiran na ulici. Takođe, dotični građanski protest uspešno u sebe utapa i radikalnije porive među stanovništvom, pa samim tim aktivno blokira i njihovo potencijalno ispoljenje kroz adekvatniji vid organizovanja.

Sam „Savez za Srbiju” predstavlja oportunistički savez političkih snaga s celog političkog spektra, od umerene levice do ekstremne desnice, čiji predstavnici sami priznaju da im se zajedničke ambicije ne kreću dalje od težnje ka formiranju privremene, tehničke vlade koja bi trebalo da stvori adekvatan prostor za sprovođenje „slobodnih, fer izbora” u slučaju da uspeju da obore Vučića. Dve brojno i infrastrukturno najmoćnije partije u koaliciji su socijal-liberalna Demokratska stranka, predvođena Zoranom Lutovcem, i klero-nacionalistički Srpski pokret Dveri, predvođen Boškom Obradovićem. Dok je Obradović u ovom trenutku verovatno najpopularnija opoziciona figura, Lutovac je slaba i neharizmatična ličnost koja ostaje zasenjena drugim liderima koalicije, od kojih su mnogi upravo bivši funkcioneri Demokratske stranke, koja se u poslednjih 5-6 godina više puta pocepala. Najistaknutiji među njima je biznismen i bivši gradonačelnik Beograda Dragan Đilas, čuven po optužbama za korupciju, u toku čijeg mandata je sprovedeno rušenje improvizovanih romskih naselja po celom širem centru grada. Neki od drugih istaknutijih lidera koalicije su predsednik građansko-konzervativne Narodne stranke Vuk Jeremić (bivši funkcioner Demokratske stranke i ministar spoljnih poslova u vladi Mirka Cvetkovića, kasnije predsednik Generalne skupštine UN), predsednik opštine Čajetina i ekstremno desne partije „Zdrava Srbija” Milan Stamatović (poznat po skorašnjem skandalu gde je pod njegovim patronatom otvoren omladinski kamp za paravojnu obuku maloletnika, po uzoru na slične kampove u Rusiji), kao i čovek čije premlaćivanje od strane maskiranih napadača je predstavljalo inicijalni povod protesta, predsednik Levice Srbije Borko Stefanović (još jedan bivši funkcioner DS i inicijator neuspešnog projekta formiranja široke leve partije po uzoru na Sirizu). Na samim demonstracijama se ova šarena koalicija trudi da istovremeno održi unutrašnju harmoniju i da, usled svesti o sopstvenoj nepopularnosti, stvori iluziju da protesti nisu strogo partijski obojeni tako što zabranjuje iznošenje partijskih obeležja, a za govornike umesto političara bira javne ličnosti poput umetnika, glumaca i novinara.

No, politički sadržaj ovih protesta je prilično jasan i uniforman. Pored već pomenute liberalno-demokratske dimenzije u vidu borbe za politički pluralizam protiv Vučićeve „diktature”, sve oštrije se kristališe i nacionalistička dimenzija protesta, kojom se Vučić teži napasti zdesna. Dosadašnju kulminaciju tih težnji videli smo u otvorenom pismu organizatora protesta, u kome napadaju Vučića zbog onoga što percipiraju kao previše fleksibilan i popustljiv stav po pitanju Kosova. Mnogi to tumače kao dokaz da su desničarske snage, primarno Dveri, uspešno ostvarile hegemoniju unutar SZS. Međutim, s obzirom na istorijat krajnje oportunističkog i neprincipijelnog odnosa srbijanskog liberalizma prema nacionalizmu još od 90-ih naovamo, to ne mora nužno da bude slučaj – i sama Demokratska stranka je u poslednjih godinu-dve dana, doduše stidljivije, redovno napadala Vučića po toj osnovi. Bilo kako bilo, kristalno je jasno da Savez za Srbiju ne nudi apsolutno ništa izuzev daljeg nastavka istog trulog ciklusa u kome se domaća politika vrti već skoro tri decenije, a da trenutni protesti – kao i zahtevi za zaštitu političkog pluralizma – predstavljaju samo pokušaj kompromitovanih političkih aktera da sebi povrate relevantnost. Radnička klasa, i komunisti kao njena politički najnaprednija sekcija, imaju svoju sopstvenu borbu – u kojoj učešće u reprodukciji parlamentarističkih iluzija i prirepaštvo buržoaskim partijama i političarima nisu na listi prioriteta.

Na planu radničkih borbi se, nažalost, takođe ne može govoriti o posebno lepim vestima. Dok je štrajkački talas 2017. godine, i pored toga što u većini firmi zahvaćenim štrajkom nije doneo neke značajne materijalne pobede za radništvo, ipak samim svojim intenzitetom predstavljao jedno od najbitnijih dešavanja u poslednjoj deceniji u domenu radničke borbe, 2018. godinu obeležili su jasni porazi i represija nad radništvom. Štrajk u „Zastava oružju”, koji je kao zahteve imao isključenje preduzeća iz procesa privatizacije, poboljšanje uslova rada i konačnu isplatu zaostalih dugovanja, urušio se nakon samo pet dana, usled pretnji uprave da štrajkačima neće biti isplaćene zarade za period proveden u štrajku. Neslavni slom štrajka propratile su dalje pretnje i ucene sindikalnim aktivistima, kao i opomena pred otkaz predsedniku Sindikalne organizacije Zastava oružje ukoliko u narednih šest meseci ponovo učini povredu radne obaveze. Još ekstremniji primer ove represije videli smo u Kajzenu, gde je usled učestalog primoravanja na prekovremeni rad koji nije bivao isplaćen došlo do divljeg štrajka u kome je učestvovalo čak oko 300 radnica i radnika, sa zahtevom naplate neisplaćenih zarada za prekovremene sate. No, sedmoro njih je „za primer ostalima” završilo bez posla, štrajk je ugušen, a bilo kakav pokušaj sindikalnog organizovanja u firmi eksplicitno zabranjen.

Iako ovakvo ponašanje poslodavaca načelno stoji u pravno sivoj ili eksplicitno ilegalnoj kategoriji, država ih toleriše usled sopstvene politike stvaranja „dobre poslovne atmosfere”, kojoj je cilj privlačenje investitora, prvenstveno stranih. Naravno, ta politika u praksi znači napad na zakonske regulative koje radništvu pružaju koliku-toliku sigurnost protiv ekstremnijih formi eksploatacije na radnom mestu, kao i gušenje svake forme radničkog organizovanja. Nakon što su izmene Zakona o radu iz 2014. godine otvorile prvu fazu ove „ofanzive”, novi nacrt izmena Zakona o štrajku, zvanično usvojen prošle godine, bi trebalo da dodatno ograniči pravo na štrajk. Pored dodatnog ograničenja delatnosti u kojima je štrajk dozvoljen, najvažnija novina ovog nacrta jeste uvođenje obavezne arbitraže Republičke agencije za mirno rešavanje radnih sporova, čime se u kolektivne sporove uvodi i treća strana, navodno neutralna i nepristrasna, a zapravo po definiciji naklonjena odbrani interesa kapitala. Reprezentativni sindikati su ipak „kritički podržali” ovaj nacrt, što ne treba previše da nas čudi s obzirom na njihovu ulogu u sistematskoj pacifikaciji radničke borbe. Još ostaje da se vidi hoće li se u toku 2019. godine stvoriti prilika za organizovanje masovnog radničkog otpora ovom zakonu i kakvu strukturu bi zauzela ta borba, s obzirom na mlak stav reprezentativnih sindikata.

No, možda najkrupniji događaj 2018. godine bile su junske demonstracije protiv rasta cene goriva, koje po sadržaju i formi kao da su anticipirale francuske „žute prsluke”. Kao i „žuti prsluci”, i ovaj pokret bio je suštinski trans-klasne prirode, što sa sobom povlači sopstveni set problema, ograničenja i kontradikcija. No, nesumnjivo je predstavljao jednu autentičnu instancu spontano generisane masovne borbe oko socijalno-ekonomskih zahteva, koja je i pored šok-udara koji je izazvala u toku nekoliko dana svog trajanja uspela da prođe relativno neprimećeno kako od strane medija, tako i od levice. Naime, usled nezadovoljstva drastičnim porastom cene goriva, na Facebook grupi posvećenoj deljenju informacija o aktivnim policijskim patrolama po Beogradu došlo je do dogovora o jednočasovnom blokiranju ključnih saobraćajnica u Beogradu 8. juna. Ideja je eksplodirala do prilično neočekivanih razmera: saobraćaj u Beogradu je tokom celog predvečerja bio faktički paralisan, slične akcije su se dogodile po više gradova i manjih mesta širom Srbije, a grupa je bukvalno preko noći porasla do cifre od 50,000 članova, i pretvorila se u grupu za koordinaciju daljih blokada. Demonstranti su odmah u startu pokazali težnju ka prevazilaženju inicijalnog zahteva za smanjenje cene goriva i stvaranju masovnog fronta oko širih ekonomskih zahteva: uspostavljena je saradnja s poljoprivrednim društvima, koja su svojim vozilima uspešno blokirala međugradske saobraćajnice, radnici Elektroprivrede Srbije (EPS) održali su koordinisani protest zahtevajući stalne radne ugovore, a bilo je i značajnog napretka u povezivanju sa radnicima Naftne industrije Srbije (NIS), gde se govorilo o mogućnosti štrajka i blokade NIS-ovih benzinskih pumpi. Prema opcijama saradnje sa opozicionim partijama gledalo se krajnje negativno. Međutim, dok su demonstracije izvan Beograda bivale organizovane glatko i bez problema, prevelika, slabo moderirana i nestrukturirana Facebook grupa pokazala se kao neadekvatan medij za koordinaciju ogromne protestne mase u Beogradu, usled pretrpavanja nerelevantnim informacijama i nemogućnosti ostvarenja akcionog jedinstva. I pored ogromnog elana, ambiciozni planovi za potpunu blokadu beogradskih ulica 11. juna propali su upravo zbog nemogućnosti koordinacije. Talas demoralisanosti koji je usledio nakon ovog fijaska ubrzo je progutao i demonstracije u mestima van Beograda. No, bez obzira na ovakav epilog, protest je u toku samo nekoliko dana uspeo da mobiliše i organizuje ogromnu borbenu masu, uznemiri redovne tokove kapitala i izazove brzu i drastičnu reakciju vlasti u vidu policijske represije. Iskustvo „žutih prsluka” nam pokazuje da brza dezintegracija ovakvih pokreta nije neizbežna. Ipak, upravo je njihova trans-klasna struktura ono što ih sprečava u formiranju nezavisne političke strategije koja nadilazi sam momenat aktivnog bunta. Na komunistima je da, ukoliko je to moguće, pospeše samostalno organizovanje proleterskih elemenata unutar ovakvih pokreta i njihovo povezivanje sa drugim proleterskim elementima oko zajedničke ekonomske i političke borbe, kao i izgradnju trajnih, samostalnih klasnih struktura.

Svakako je vredno pomenuti i borbu protiv izgradnje mini-hidroelektrana, koje se u partnerstvu sa privatnim sektorom trenutno grade širom Srbije, usled zahteva Evropske energetske zajednice da do 2020. godine najmanje 27% ukupne energetske proizvodnje u Srbiji bude iz obnovljivih izvora, kako bi se nastavili pregovori radi pridruživanja EU. Ipak, posledice ovog projekta su daleko od ekoloških: dotični derivacioni tip mini-hidroelektrana isušuje reke i uništava lokalne ekosisteme, a energetski dobitak im je relativno zanemarljiv – projekat zahteva izgradnju čak 850 mini-hidroelektrana širom Srbije, i to uglavnom u ekološki zaštićenim područjima. Konsenzus nezavisnih stručnjaka je da je projekat energetski neefikasan i kontraproduktivan po ekološko stanje, te da mu je suštinski jedina funkcija pranje novca. Otpor meštana projektom zahvaćenih područja, od kojih su mnogi direktno egzistencijalno ugroženi, revnosan je i još uvek traje. Posebno je impresivna borba stanovnika sela na Staroj planini, gde su u selu Rakita nakon godinu i po dana sukoba sa investitorima konačno uspeli da ih oteraju iz sela nakon spaljivanja gradilišnog magacina. Lokalna samouprava je nakon ovog poteza podlegla pritiscima i zabranila dalje radove na Rakitskoj reci. Međutim, najoštrije bitke možemo očekivati tek u toku 2019. godine, budući da je od planiranih 850 elektrana do sada dovršeno manje od njih 100.

Jasno možemo videti da masovne borbe u Srbiji, kao i bilo gde drugde, zauzimaju dva sasvim različita oblika – građanske borbe i socijalne borbe. Dok prvi oblik možemo definisati inherentnom vezanošću forme i metoda borbe, kao i prirode samog cilja, za organe i institucije građanske države, drugi oblik označava masovnu borbu ugrožene populacije za sopstvene direktne interese, neposredovane kroz političku sferu građanske države. Iako ne treba da padamo u iluziju da socijalna borba automatski označava i klasnu borbu – što bi zahtevalo svesnu i samostalnu aktivnost klase za sebe – socijalne borbe poput letošnjih demonstracija oko cena goriva, kampanje protiv izgradnje mini-hidroelektrana ili eventualne kampanje protiv zakona o štrajku predstavljaju teren na kome se proletarijat kroz iskustvo direktne borbe za svoje interese osvešćuje, ojačava i povezuje u sopstvene samostalne klasne organe, koji su u stanju da nezavisno od spontanih društvenih previranja organizuju sopstvenu političku strategiju. Građanske borbe, s druge strane, predstavljaju institucionalni ćorsokak koji, u krajnjoj instanci, niti brani niti je u stanju da se izbori za bilo čije interese, s izuzetkom interesa jedne frakcije buržoazije nasuprot druge. Komunistima bi trebalo da bude jasno kojim od ova dva puta bi trebalo da pođu, koliko god taj put delovao mučnije, napornije i u kraćoj perspektivi nezahvalnije.

[1] https://100posto.hr/news/mobilizirali-vojsku-zupnika-da-drze-predavanja-i-skupljaju-potpise-protiv-ratifikacije-konvencije-o-sprecavanju-nasilja-nad-zenama

[2] http://radnickaprava.org/tekstovi/clanci/ana-vracar-bijeli-strajk-za-privatizaciju-primarne-zdravstvene-zastite

[3] http://kontraklasa.org/2018/09/12/strajk-u-hrvatskom-ferijalnom-i-hostelskom-savezu-2018-analiza/