Ivan Ergić bivši je profesionalni nogometaš i nogometni reprezentativac Srbije. Rođen je 1981. godine u Šibeniku, a do rata je živio s roditeljima u šibenskom zaleđu, u selu Gaćelezi. Nogometnu karijeru započeo je u Australiji, gdje su se njegovi roditelji skrasili nakon što su pred ratom izbjegli iz svog sela. U svojoj karijeri igrao je za Juventus, Basel i Bursaspor. Ivan Ergić netipičan je nogometaš, za kojeg ne važi niti jedna od predrasuda što prate njegove kolege. Prije nego u društvu s manekenkama i kontroverznim menadžerima, njega ćete vidjeti u društvu s knjigom. Ergić piše pjesme i eseje, angažiran je na »popravljanju svijeta«, a jedan od prioriteta kojesi je zadao jest prezentiranje prave slike odnosa u profesionalnom nogometu i oko njega. Osim o ovoj temi, za naš list Ergić govori o nacionalizmu, religiji, predatorskom kapitalizmu koji ubija ljudsko dostojanstvo…

Jeste li ikad požalili što ste postali nogometaš? – Ako ste misleći čovjek, onda su preispitivanja te vrste uvijek prisutna. Postati nogometaš je bio moj dječački san, tako da sam to bio dužan tom »malom Ivanu« koji je još uvijek tu negdje u meni i kojem zaigra srce svaki put kad čuje topot lopte iz susjedstva. Međutim, u profesionalnom smislu, kada se osvrnete i pogledate sve te medalje, trofeje i titule, za koje vam sugeriraju da je to, kako bi mladi u žargonu rekli »vrh« i ostvarenje nekakvog sna, ako ste brutalno iskreni prema sebi, vidite koliko je sve to isprazno. Govore vam da ste ušli u povijest zbog ove ili one titule, stalno se koriste neke hiperbole i glorifikacije, a ustvari su to najobičnije koještarije, zato što u ljudskom smislu nisi stvorio nikakvu dodatnu vrijednost, nisi oplemenio ni sebe ni druge. Za mene je porazna činjenica da sat vremena socijalne radnice, liječnika ili učitelja u konkretnom ljudskom smislu više vrijedi nego moja čitava karijera. To je toliko jednostavno i očigledno, ali društvo i njegovi vrijednosni orijentiri zasnovani su na podvali i laži. Nogomet jednostavno nema tu ljudsku dimenziju da bih mogao reći da sam se bavio nečim smislenim i vrijednim. Uopće nisam ozlojeđen, niti želim iz nekog romantičarskog razloga obezvrijediti sve što sam postigao. U pitanju je tek prosta i rezignirajuća istina.

– Nažalost, to nije bila selidba već klasično »izbjegavanje«, jer je naše selo od samog početka bilo u centru ratnih događanja, a poslije na samoj crti razgraničenja. To je nešto što te obilježi za cijeli život, a iz prva utječe na samu egzistenciju i preživljavanje, jer pobjegao si s dvije plastične vrećice, a u njima su bili samo albumi s fotografijama. Ta porušena i zapaljena kuća za mene znači porušeno djetinjstvo. Jedan dio mene je zauvijek amputiran i to se ne može ničim nadoknaditi.

Moj pradjed je dao život za oslobođenje Dalmacije, da bi doživio da mu kao antifašistu sruše spomenik, a mi kao njegovi potomci da budemo zauvijek odsječeni od svojih korijena jer teško da ćemo se ikad više vratiti. To ne kažem s gorčinom, nego sa tugom, jer znam da postoje na tisuće takvih priča na ovom našem prostoru.

Narodi prostora

Kako danas doživljavate prostor Jugoslavije?



– To je prostor koji ću u kulturnom i duhovnom smislu uvijek doživljavati kao svoj. Ne pristajem na to da odjedanput Krleža, klape, sevdalinka ili Radenska nisu više moji, jer bi me to drastično osiromašilo. Druga je stvar što je to danas teritorij zaražen nacionalizmom i netrpeljivošću, i to ostaje nešto što me rastužuje. Na kraju se opet potvrdilo ono dvornikovićevo, da smo mi narodi prostora, a ne narodi vremena koji su svjesni povijesti i svog mjesta unutar nje, iako je ta povijest uvijek nemilosrdna prema malim narodima. Ja jesam Srbin, ali u kulturalnom smislu uvijek ću biti Jugosloven, kao što danas netko drugi pored pripadnosti svojoj naciji takođe može biti europejac ili nešto treće. Ti identiteti su proturječni samo za one zaslijepljene mržnjom jer što više identiteta čovjek posjeduje, to je bogatiji duhom.

Može li se za vaše djetinjstvo, provedeno u režimu profesionalnih treninga, reći da je bilo sretno?

– O tome se u djetinjstvu ne razmišlja, zato što je ljubav prema lopti tolika da sve ostalo postaje podnošljivo. Međutim, kad gledam s ove distance, čini mi se da je to bilo više nego nezdravo, bez obzira što je mojim roditeljima bio cilj ono klasično – »da me sklone s ulice«. Od najmlađih selekcija počinje najžešći profesionalizam i izložen si klasičnom drilu. Treneri ne stvaraju igrače i ne razvijaju njihovu kreativnost, već im je prije svega stalo da i u tim kategorijama pobjeđuju, radi nekakvog prestiža. Tu se igrači već uče što je poraz, a što znači pobjeda.