Som invandrarkvinna född och uppvuxen i Irak tycks jag ha svårt att bli erkänd som liberal muslim här och nu, i Sverige 2015. Anledning är att den islam jag propagerar för inte tycks vara representativ; jag är för liberal, jag är för feministisk och jag bär inte slöja. I många år fick jag stå ut med motstånd från olika håll. Bokstavtrogna islamister liksom högerpopulister avfärdar min version, då de anser att islam ska tolkas och efterlevas som våra förfäder gjort. Kulturrelativister, å andra sidan, försvarar extrema versioner av islam i den typiskt relativistiska andan.

Men jag har fått nog. Jag vill inte låta den oheliga alliansen mellan extrema krafter, kulturrelativister och högerpopulisterna normalisera kvinnoförtryck, islamism och radikalism. Detta är min kamp – detta är min jihad, som jag har dokumenterat i min nyutkomna bok ”Min Jihad” (Fri Tanke förlag).

Den handlar om svårigheten att etablera en motvikt till de radikala islamisternas verksamhet i Sverige i dag. Varför ser vi inga muslimer i den svenska offentligheten som manar till en pacifistisk form av islam, liberal islam? Hur kommer det sig att islamister uppfattas som självklara representanter för alla svenska muslimer när islam diskuteras i medierna och politiken? Jag ser avsaknaden av liberala muslimska röster i offentligheten som en konsekvens av hur politiker, akademiker och journalister valt att förhålla sig till islam.

Den dominerande synen på islam i Sveriges medier och samhällsdebatt är förenklad. Här saknas en grundläggande insikt om de många olika, och i vissa fall direkt motstridiga, perspektiv som finns representerade bland muslimer över hela världen. Denna ensidiga bild av islam har gett extrema krafter möjlighet att växa sig starka i religionsfrihetens namn. Dessa har desarmerat varje invändning mot sin verksamhet genom att stämpla kritiken som islamofobisk.

Strategin har underblåsts av en naiv vänster som gärna ser sig som ljusets riddare, med uppgift att hålla demokratins ställningar fria från ”fascister”, vilket är den term man envist vill klistra på Sverigedemokraterna. Och när denna förklaringsmodell köpts av journalisterna, har det ofta inte dröjt länge innan man lyckats utsträcka termen ”fascism” även till den radikala islamismens kritiker i största allmänhet, oavsett om dessa är socialdemokrater eller folkpartister.

Från politiskt håll har man inte bara blundat för jihadismens utbredning, utan också understött de mest extrema elementen i den islamistiska miljön med frikostiga mångmiljonbidrag varje år. Och medier har i normalfallet valt att se bidragstagarna som legitima företrädare.

Det saknas, så att säga, motbilder som visar att islam kan förenas med ett modernt, sekulariserat samhälle. Att islam som religion kan vara töjbar på samma sätt som kristendomen. Att en god muslim, kort sagt, inte måste vända liberala västerländska värderingar ryggen. Motbilder som visar att det västerländska samhället inte alls präglas av en inneboende fientlighet mot islam som sådan.

Därför vill jag uppmana svenska beslutsfattare och opinionsbildare att vidga sökfältet, att gå nedåt i de muslimska verksamheterna och organisationerna för att få kontakt med andra krafter än dem som alltid beredvilligt ställer sig längst fram i ledet och erbjuder sina tjänster.

Jag hoppas att motståndet mot mig och mitt budskap om en liberal islam så småningom ska lätta. Det ska gå. För min del har trakasserierna och smutskastningen inneburit att jag reagerat på det icke-förväntade sättet, nämligen med ett ännu starkare engagemang.

Hanna Gadban, författare, samhällsdebattör och aktuell med boken ”Min Jihad” (Fri Tanke förlag)