Barnevernets tvangsinngrep: Høyesterett har i årevis ført oss bak lyset | Fridtjof Piene Gundersen

Fridtjof Piene Gundersen Advokat, Barneadvokatene

6. feb. 2020 07:00 Sist oppdatert 6. februar 2020

Høyesterett har sviktet sin forpliktelse overfor Europa til å følge Den europeiske menneskerettskonvensjon, mener Fridtjof Piene Gundersen. På bildet: Norges Høyesterett i Oslo. Gorm Kallestad / NTB scanpix

Det er umulig å forestille seg at Høyesterett ikke har visst at deres praksis har krenket menneskerettighetene.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Mange foreldre har opplevd sitt livs mareritt. Barnevernet henter barna og plasserer dem i beredskapshjem eller fosterhjem. De fleste får se barna sine igjen noen timer to til seks ganger i året.

Høyesterett har i en rekke avgjørelser slått fast at omsorgsovertagelser normalt skjer med sikte på oppvekst hos fosterforeldrene, og at det er nok at barna har kjennskap til sine røtter (foreldrene).

Ingen sjanse til forbedring

Praksisen innebærer at kontakten mellom barn og foreldre brytes, med den følge at tilbakeføring av barna til foreldrene nesten aldri skjer. Formelen er altså: Akuttvedtak = omsorgsovertagelse = plassering for oppvekst (gjerne med adopsjon).

Myndighetenes tidlige vurdering av foreldrenes omsorgsevne blir altså avgjørende. Foreldrene får i realiteten ingen sjanse til å forbedre seg, for kontakten med barna avskjæres fra dag én.

Forsvarligheten av dette blir av Høyesterett begrunnet med hensynet til barnets beste og norske eksperters suverene kunnskapsgrunnlag og evne til å se inn i fremtiden.

35 saker mot Norge

Den som hevder at det kanskje er en del av barnets beste å utvikle forholdet til sine foreldre, selv om barna for en tid ikke bor sammen med foreldrene, og at gjenforening av familien må være målet, har ikke hatt en sjanse i norske rettssaler.

For Høyesterett har sagt at det norske regimet er i tråd med Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) Art 8 om rett til familieliv.

Det viser seg at Høyesterett har ført oss bak lyset i mange år.

Den Europeiske menneskerettighetsdomstol (EMD) har for tiden 35 saker mot Norge. Alle sakene gjelder Høyesteretts aksept av barnevernets tvangsinngrep i norske familier. Menneskerettsnasjonen Norge er nå på tredje plass i Europa over mulige menneskerettsbrudd.

Norge ble høsten 2019 dømt i fire av sakene. Den mest kjente er Trude Strand Lobbens sak. Hun ble på sviktende grunnlag fratatt sønnen sin da han var tre uker gammel. Hun fikk nesten ikke samvær, så da det viste seg at hun var en god mor (giftet seg og fikk et nytt barn), var tilbakeføring uaktuelt – for sønnen kjente henne nesten ikke.

EMD fikk nok da norske domstoler på toppen av dette godkjente at fosterforeldrene tvangsadopterte sønnen. Etter dette har vi fått Ken og Vibekes sak mot Norge, Ibrahim mot Norge og A.S. mot Norge.

Vibeke Morrissey og Ken Olsen klaget saken sin inn for Menneskerettsdomstolen. Dommen slo fast at Norge krenket foreldrenes rett til samvær med datteren. Dan P. Neegaard

Motsatte syn

I alle disse sakene har EMD slått fast at omsorgsovertagelser i utgangspunktet er midlertidige, og at myndighetene har en positiv forpliktelse til straks å legge til rette for tilbakeføring.

Formålet med samvær skal derfor være å utvikle kontakten mellom barn og foreldre og slik legge til rette for tilbakeføring. Gjenforeningsformålet innebærer ifølge EMD at det må fastsettes hyppig samvær, minst to i uken.

EMDs syn er altså det motsatte av Høyesteretts. For Høyesterett sier jo at formålet med samværsfastsettelsen ikke er gjenforening, men kjennskap til opphav, og at én til to timers samvær fire til seks ganger i året er tilstrekkelig.

Les også De gikk glipp av datterens tre første år

Plikter å følge EMK

Fire samvær i året og null mulighet for gjenforening eller 104 samvær i året og god mulighet for gjenforening – hva er riktig? Det riktige er naturligvis EMDs standpunkt, for EMK er norsk lov, og den plikter Høyesterett å følge.

Denne uken skal Høyesterett behandle fire barnevernssaker, hvor forholdet til EMDs praksis vil stå sentralt. Høyesterett vil da late som om retten skal ta stilling til noe helt nytt.

Fortellingen som Høyesterett vil ha deg til å tro på, er denne: EMDs storkammeravgjørelse i Strand Lobben og de andre sakene kom overraskende på oss, og nå må vi endre kurs, for vi visste ikke at vår praksis krenket menneskerettighetene. Det er umulig å forestille seg at Høyesterett ikke har visst dette.

Den europeiske menneskerettighetsdomstolen i Strasbourg. Vincent Kessler / Reuters / NTB scanpix

Norsk elitekonsensus

EMD har i en rekke dommer, fra Olsson mot Sverige i 1988, via Johansen mot Norge (1996), E.P. mot Italia (1999), Gnahoré mot Frankrike (2000), K&T mot Finland (2001), Kutzner mot Tyskland (2002) til Jansen mot Norge (2018), slått fast nøyaktig det samme som i Strand Lobben-saken, nemlig at omsorgsovertagelser er midlertidige, og at formålet med samværsfastsettelsen er å utvikle forholdet mellom foreldre og barn med sikte på tilbakeføring.

EMD har altså tidlig gjort det klart at plasseringer for oppvekst med to til seks samvær i året ikke er i tråd med EMK Art 8.

Høyesterett har naturligvis vært klar over dette. I møtet med en EMD-praksis som Høyesterett ikke har likt, og som den norske elitekonsensusen har motsatt seg, har Høyesterett valgt å opptre illojalt og bevisst krenke menneskerettighetene. Illojaliteten har tre nivåer:

1. Høyesterett har sviktet sin forpliktelse overfor Europa til å følge EMK.

2. Høyesterett har bevisst krenket norsk lov (EMK er norsk lov) og dermed rettighetene til de tusenvis av foreldre og barn som ulovlig er blitt fratatt muligheten til gjenforening.

3. Høyesterett har tilslørt rettsbruddene og uriktig foregitt at den brutale norske samværspraksisen er i tråd med EMK.

Les også Direktøren for barnevernet: – Vi er engstelige for at barnevernet kan gå fra en grøft til en annen

Forsøk på kamuflering

Denne uken vil Høyesterett på nytt søke å kamuflere det hele.

Høyesterett er ikke alene i dette. Et relativt samlet juridisk og psykologisk fagmiljø har støttet Høyesteretts linje. Denne eliten er eksponent for en autoritær nordeuropeisk konsensus som setter likhetstegn mellom «barnets beste» og egne vurderinger.

I likhet med Høyesterett har de lenge vært klar over at EMD mener det normalt er til barnets beste å bevare tilknytningen til sine foreldre.

Eller som EMD sier det i Jansen mot Norge: «The best interests of the child dictate that the child’s ties with his or her family must be maintained, except in cases where the family has proved particularly unfit».

I norske barnevernssaker er det ingen overdrivelse å si at norske myndigheter «has proved particularly unfit».

Oppdatert 14.45 torsdag 6. februar:

Justitiarius Toril M. Øie svarer slik på kritikken:

«Høyesterett kan ikke kommentere dette, som har klare sider til de spørsmål vi nå har til behandling.»

Følg Aftenposten meninger på Facebook og Twitter