Øystein Schjetne fra Stiftelsen Golden Colombia har i Dagbladet 10. juli flere poeng det er lett å si seg enig i. Han har eksempelvis rett i at ruspolitikk bør bli en viktig sak i høstens stortingsvalg, og at kriminaliseringen av rusavhengige må opphøre. Han har imidlertid fortsatt en vei å gå.

Ina Roll Spinnangr Vis mer

Schjetne gir inntrykk av at de som tar til orde for avkriminalisering, først og fremst har et ønske om selv å kunne ruse seg straffritt. Mon tro om Schjetne tenker likt om alle aktivister som er berørt av saken de kjemper for? Faktum er at de fleste som engasjerer seg offentlig i en sak, gjør det på vegne av de mange saken berører – enten de selv er berørt eller ikke. Kampen for å avvikle moralistiske lovverk er dessuten langdryg, og seieren kommer sent; da aktivist og Fritt Ord-prisvinner Kim Friele endelig fikk inngå partnerskap med sin Wenche Lowzow i 1993, hadde hun kjempet i 30 år for seksuelle minoriteters rettigheter.

Aktivisme vekker i tillegg mistanke, og er neppe veien å gå om man vil minimere risiko for forfølgelse. Slik de som tok til orde for avkriminalisering av homofili på 60-tallet ble registrert av politiet, blir dagens rusreformaktivister holdt under oppsyn etter instruks fra Politidirektoratet. Ressurssterke brukere som ønsker å ruse seg i fred, er mer tjent med å holde en lav profil, da det i hovedsak er ressurssvake som fanges opp av politiet.

Å anklage meningsmotstandere for å handle utelukkende av egeninteresse, er uansett et dårlig utgangspunkt for en konstruktiv debatt; man kan peke på flere aktører i rusdebatten som har en egeninteresse av å beholde dagens forbud, men det interessante er til syvende og sist ikke hva som motiverer de ulike interessegruppene, men hvilken politikk som vil føre til mindre skade og kostnad for samfunnet.

Schjetne later til å tro at bruken av illegale rusmidler vil øke dersom bruk og besittelse av brukerdoser blir avkriminalisert. Denne antakelsen er kanskje intuitiv, men finner ikke støtte i forskning. Tall fra en rekke land som har nedkriminalisert eller avkriminalisert besittelse av brukerdoser, viser at straff ikke tilsier mindre bruk. En fersk studie fra Australia viser tvert imot at ungdommer som fikk strafferettslige reaksjoner for besittelse av cannabis, oftere fortsatte å ruse seg og begå kriminalitet enn de som ble henvist til ikke-strafferettslig oppfølging.

Dagfinn Hessen Paust Vis mer

Dette er ikke overraskende, da vi ved å gi sårbare personer en kriminell identitet, forsterker deres følelse av utenforskap. At vi eventuelt ved en slags silingsprosess skal kunne skille på hvem som er sårbare for denne effekten og ikke, og bare straffe dem som tåler det, er en ren ønskedrøm som aldri vil fungere i praksis. Skal en avkriminalisering fungere etter sin hensikt, og ikke videreføre de utilsiktede konsekvensene av dagens forbud, må den gjelde alle brukere.

Schjetne peker for øvrig på at rusavhengige fremdeles vil ende opp i fengsel, ettersom mange finansierer sin avhengighet ved å selge rusmidler. Dette er riktig, og vi vil derfor be norske politikere se til LEAD-programmet i USA, hvor man har sluttet å straffe småsalg brukere imellom. Å utbedre og utvide medikamenttilbudet i dagens LAR for bedre å møte brukernes behov, slik at rusavhengige ikke trenger å gjøre seg til kriminelle, vil også hjelpe.

Schjetne har et viktig poeng i at brukere av illegale rusmidler i dag gir penger til en kriminell verdikjede hver gang de handler. Dette er grunnen til at mange av oss som tar til orde for avkriminalisering, sier at avkriminalisering er et skritt i riktig retning, men ikke nok. Kartellene tjener milliarder på det illegale rusmarkedet, og vi vet at en del av pengene finansierer terrorvirksomhet, borgerkriger og diktatur. Å slutte å straffe rusmiddelbrukere, vil sannsynligvis ikke hjelpe på denne situasjonen, men vil heller ikke gjøre den verre. Dersom vi ønsker å frata organiserte kriminelle de enorme inntektene, finnes det kun én realistisk løsning: Å opprette et konkurrerende, legalt tilbud som kan møte etterspørselen og redusere de kriminelles markedsandel til et minimum.

Ved statlig regulering kan myndighetene håndheve aldersgrenser og reklameforbud, føre kontroll med stoffenes renhet og stille krav til pakningsvedlegg, bestemme åpningstider og innføre begrensninger på hvor mye hver enkelt kan kjøpe, samt innføre skatt og avgifter til finansiering av skadeforebyggende tiltak. Ulike rusmidler vil måtte reguleres ulikt; noen vil kunne gjøres tilgjengelige via substitusjonsbehandling for avhengige, som i dagens LAR, mens andre vil kunne omsettes friere, slik alkohol selges i dag. Andre igjen vil kunne reguleres med uttaksbegrensninger som likner dem vi har for visse legemidler, eller begrensninger på hvor de kan brukes, slik uteserveringer og nederlandske “coffee shops” opererer med. Enkelte rusmidler kan kanskje ikke omsettes lovlig, men i stedet utkonkurreres ved å tillate mindre skadelige alternativ.

Bare fantasien setter grenser når det skal tenkes nytt, men det finnes allerede mange modeller å velge i. Det som er sikkert, er at gamle løsninger har spilt fallitt, og at vi må se fremover for å bøte på skadene av dagens politikk. Som Colombias president Juan Manuel Santos påpekte i sin tale da han mottok Nobels fredspris, må vi revurdere nullvisjonen i dagens narkotikapolitikk for at krigens ødeleggelser skal ta slutt. Etter Schjetnes argumentasjon å dømme, er han på god vei til å komme til samme konklusjon.