Personer som selger sex i sin leide leilighet risikerer å bli hjemløse dersom de politianmelder ran og overgrep. Konsekvensen blir en opplevelse av rettsløshet blant en allerede utsatt gruppe i det norske samfunnet.

«Isabella er voldtatt og ranet i leiligheten sin. Hun selger sex med en annonse på Internett. Isabella gjør det ikke fordi noen tvinger henne, men hun opplever at det er det beste blant få alternativer til inntekt. Fødelandet er Bulgaria, men det er mest penger å tjene på kundene i Norge. Det var svært vanskelig å komme seg inn på leiemarkedet, men hun hadde flaks og fikk en ordentlig, individuell husleiekontrakt. Noe av inntekten sender hun hjem til familien, men hun bruker også penger på husleie, klær og mat i Norge.»

Poenget med denne historien er at Isabella er avhengig av leiligheten for å opprettholde sitt livsgrunnlag. Med politiets praksis i dag er livsgrunnlaget hennes truet dersom hun blir voldtatt eller ranet. Isabella gjør ikke noe ulovlig når hun selger sex fra leiligheten, men det gjør utleier dersom vedkommende vet hva som foregår der. Loven som da trer i kraft er den såkalte «hallikparagrafen» (Strl. §202). Antakeligvis er formålet med loven å gjøre det vanskelig å utnytte personer som selger sex, men politiets praksis medfører at de den er ment å beskytte blir rammet.

På Nadheim- Senter for kvinner og menn med prostitusjonserfaring, erfarer vi at politiets praksis er å kontakte utleiere der de oppdager at det foregår sexsalg i leiligheter for å gi beskjed om at en kan bli etterforsket for brudd på Strl. §202. Mange blir i disse tilfellene stresset, og kansellerer leieforholdet umiddelbart. Ofte mister da den tidligere leieboeren betalt husleie og depositum. Den økonomiske belastningen kan være spesielt stor om man i tillegg er ranet. Politiets framgangsmåte framkaller frykt hos utleier- ingen ønsker å bli anklaget for hallikvirksomhet.

Isabella må belage seg på å miste leiligheten om hun politianmelder det hun har blitt utsatt for, og hun er dermed stilt i en ganske håpløs situasjon. En kan spørre seg om hun har et reelt valg om å politianmelde.

Den utilsiktede konsekvensen av politiets praksis er at ranere og overgrepsmenn kan fortsette å operere fritt. Har offeret et ansvar i denne situasjonen? Bør Isabella hindre framtidige voldsepisoder og stoppe gjerningsmennene ved å sette sin egen leilighet på spill? Eller bør hun opprettholde sitt livsgrunnlag ved å la være å anmelde forholdet og fortsette som før?

Dette er dilemmaet voldsutsatte som selger sex må forholde seg til, og det er dette dilemmaet Nadheim møter i arbeidet med personer som selger sex når de forteller om voldshendelser.

Mange føler skam og skyld når de blir utsatt for overgrep- personer i prostitusjon er intet unntak. De står i en undertrykt situasjon der de opplever å være i en rettsløs tilstand. Nadheim kan ikke anbefale å kontakte politiet, men vi kan informere om konsekvensene ved å gjøre det. De har også rettigheter på boligmarkedet, men uten særlige ressurser til å diskutere sin situasjon med utleier er det lite en kan få gjort.

Bekjempelse av hallikvirksomhet bør ikke gå på bekostning av sikkerheten til hundrevis av mennesker som selger sex.