Drømmen om det sanne jeg | Anki Gerhardsen

Anki Gerhardsen Spaltist, Bodø

21. mai 2018 19:00 Sist oppdatert 22. mai 2018

Vi har fått en banal, servil og lite opplysende journalistikk som tror den må logre entusiastisk når 13-åringer krever å få skjære av seg brystene, skriver Anki Gerhardsen i denne kronikken om transidentitet. Nadia Norskott

Det verste som har skjedd samtalen om transidentitet, er at den har havnet i samme boks som homosaken.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Det må være rart å være lege og forsker ved Nasjonal behandlingstjeneste for transseksualisme på Rikshospitalet.

Samle data. Lese statistikkene. Samtale med pasientene og internasjonale forskere. Høre. Snakke. Skrive. Kunne mer om fortvilet kjønnsidentitet enn de aller fleste i dette landet. Og samtidig vite at kunnskapen din er noe i nærheten av uønsket i det offentlige ordskiftet.

Fakta Anki Gerhardsen

Teaterkritiker og frilansjournalist, bosatt i Bodø. Har som lektor undervist i journalistikk ved Nord universitet. Er prosjektleder i Barents Press som arbeider med kunnskapssatsing for norske og russiske journalister. Er spaltist i Medierevisjonen, Aftenpostens faste spalte for mediekritikk. Vis mer

Et varskurop

For to måneder siden skrev overlege Anne Wæhre og klinikksjef Kim Alexander Tønseth fra nettopp denne tjenesten et varskurop i Aftenposten. Der la de frem en urovekkende virkelighetsbeskrivelse.

Den handler om kjønnskorrigerende behandling av barn – helt utenfor offentlig kontroll, og dessuten svært oppsiktsvekkende informasjon om nye pasientgrupper.

Reaksjonene lot ikke vente på seg. Det gjør de aldri når det en sjelden gang skrives noe annet enn heiarop og gladfortellinger om kjønnsskifte i norsk presse. Men denne gangen var det altså fagfolkene selv som satte i gang debatten.

Jeg har aldri sett det før, og jeg ble sittende og lure på om de skrev kronikk fordi journalistene ikke er interessert i å spørre.

Les også Les også: Lurer du på om du er transkjønnet? Ikke les aviser!

Forskningen passer ikke inn

Å følge mediefortellingen om kollisjonen kropp og kjønnsidentitet er som å følge en kampanje. Det siste halve året har særlig NRK gått i bresjen for en svært ensidig beretning om problemer, utfordringer og løsninger.

Der får alle som ønsker det, mistenkeliggjøre fagfolket ved Rikshospitalet – uten kritiske spørsmål i retur. Der er et årsstudium i sexologi nok til ekspertstatus, mens forskerne konsekvent blir tildelt rollen som kjepper i hjulene i individets frigjøringskamp. Alt presentert i svært mange, svært følelsesladede og svært like reportasjer der enkeltmenneskers historie får erstatte sammensatte og komplekse beretninger om det som faktisk er et sammensatt og uhyre komplekst felt.

Men NRK er ikke alene. Denne formen for journalistikk har preget pressens reportasjer om transfeltet i flere år, og med et par ferske, hederlige unntak fra henholdsvis Klassekampen og Morgenbladet (begge artiklene krever innlogging, red. anm.), som begge har forsøkt å vise nyanser og ulike perspektiver, må det gå an å bruke betegnelsen monoman. Og der passer ikke forskningen inn. Der blir denne kunnskapen uinteressant, minimalisert eller satt opp som antagonisten i fortellingen om frihet.

Det interessante spørsmålet er: Hvordan kom vi dit? Overfor hvilke andre helseproblemer som kan involvere alvorlig medikamentell og kirurgisk inngripen, vier journalistene forskningen så lite oppmerksomhet og interesse? Ja, finnes det i det hele tatt noen andre samfunnsutfordringer der vi uten blygsel dytter forskningen og fagfolket aller nederst på rangstigen over viktige kilder?

Servil og lite opplysende journalistikk

Svaret ligger her: Det verste som har skjedd den offentlige samtalen om uklar kjønnsidentitet, er at den er blitt plassert i samme boks som homodebatten. Der skulle den aldri ha vært.

Homofiles rettighetskamp har svært lite til felles med psykisk og fysisk identitetsforstyrrelse og spørsmål om hva slags behandling som er adekvat eller ikke.

For homofili skal ikke behandles. Det skal få folde seg ut og bare være. Hormoner til små barn og irreversibel kirurgi på tenåringer er noe helt, helt annet.

Men nettopp fordi transfeltet har havnet i LHB-gruppen, har det vært nesten umulig å problematisere fenomenet uten å få merkelappen fobisk, fordomsfull, fiendtlig eller reaksjonær.

Det har skapt en banal, servil og lite opplysende journalistikk som tror den må logre entusiastisk når 13-åringer krever å få skjære av seg brystene, og det har skapt et debattklima dominert av ensidige heiarop og aktivister.

Sannhetsvitner og eksperkilder

Der har foreningen FRI fått fungere som sannhetsvitne for hele feltet, mens en helsestasjon med de allerede nevnte sexologene er blitt hentet inn som ekspertkilde om og om igjen.

Bare den som leter i forskningen på egen hånd, har fått med seg at et sted mellom 70 og 80 prosent av barn som ønsker å skifte kjønn, finner seg til rette i sin egen kropp hvis de bare kommer seg inn i puberteten uten inngrep. Og at det ikke finnes belegg for å påstå en direkte sammenheng mellom økt selvmordsrisiko og det å være uforløst transperson.

Kanskje det er derfor transpersoners egen pasientorganisasjon, Harry Benjamin ressurssenter, støtter Rikshospitalets forskningsbaserte og moderate linje. Det gjør også engstelige foreldre til transbarn. Men hvorfor fikk vi ikke høre om dem før de skrev et leserinnlegg selv?

Ingunn Økland, journalist og kommentator i Aftenposten, er kanskje den aller første av pressens egne aktører som peker på en alternativ måte å nærme seg transproblematikken på. Hun argumenterer for at vi må skape et samfunn der det er rom for å være den man føler seg som – med den kroppen man faktisk har fått utdelt fra naturens side. Men enda viktigere for den videre samtalen er det at Økland etterspør en humanistisk refleksjon om identitet i bevegelse.

Ingenting er, alt kan bli

Identitet og identitetsbyggende arbeid er den aksen menneskelivet dreier rundt i vår postmoderne og selviscenesettende kultur. Ingenting er, alt kan bli, og desto viktigere er det å ta grep om skapelsesprosessen selv.

Tegning: Arne Nøst

Når forskere verden over melder at den pasientgruppen som vokser aller mest er ungdommer som aldri tidligere har vist tegn på uklar kjønnsidentitet, er det helt presserende at vi som samfunn også leter etter forklaringer langt borte fra beltestedet. Særlig fordi veksten er eksplosiv og fordi svært mange av disse ungdommene har alvorlige tilleggsdiagnoser av psykiatrisk karakter.

Å komme seg gjennom puberteten

En finsk studie viser at tre fjerdedeler av denne gruppen har tidligere eller pågående kontakt med psykiatrien av andre årsaker enn kjønnsproblematikk. Andre studier viser at opp mot en fjerdedel har diagnoser innenfor autismespekteret.

Kanskje er disse ungdommene som nå strømmer inn til behandlingstjenesten, bare ekstra vare for vår tids krav om å skape seg selv. Kanskje fordi det er enda tøffere for dem å holde ut med den de er og den de ble.

Flere av dem har vært utsatt for overgrep og omsorgssvikt. Eller kanskje er de signalbærere, de som melder om inngangen til en helt ny tid. En tid der komplett frigjøring fra fysiske identitetsmarkører bare så vidt har begynt.

På Twitter: @Anki_Ger

Kilder:

Den finske studien/studier om psykisk lidelse og erfaringsbakgrunn:

Kaltiala-Heino R, Sumia M, Tyolajarvi M et al. «Two years of gender identity service for minors: overrepresentation of natal girls with severe problems in adolescent development. Child and adolescent psychiatry and mental health. 2015;9:9.»

Forekomst av autisme:

Van der Mesen AIR, de Vries ALC, Steensma TD et al: «Autistic Symptoms in Children and Adolescents with Gender Dysphoria. J Autism Dev Disord. 2017.»

Forekomst av psykiske lidelser, inkludert overgrep og omsorgssvikt:

Kaltiala-Heino R, Bergman H, Tyolajarvi M et al. «Gender dysphoria in adolescence: current perspectives. Adolescent health, medicine and therapeutics. 2018;9:31-41.»

Drummond KD, Bradley SJ, Peterson-Badali M et al. «Behavior Problems and Psychiatric Diagnoses in Girls with Gender Identity Disorder: A Follow-Up Study. J Sex Marital Ther. 2018;44(2):172-87.»

70-80 prosent finner seg til rette:

Standards of Care for the Health of Transsexual, Transgender, and Gender-Nonconforming People, Version 7.

Følg og delta i debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter