Als carrers de València, malgrat tot, era un dia normal. El canvi de retolació en els senyals de tràfic de la ciutat no havien causat cap problema. No se'n registraven queixes més enllà de les campanyes de la dreta valenciana, que, fins i tot, havien arribat a les televisions d'àmbit estatal. L'Ajuntament de València encapçalat per Joan Ribó (Compromís), amb l'aval del reglament de normalització lingüística aprovat pel PP l'any 1996, havia decidit fer monolingües les indicacions del cap i casal. Una mesura per promocionar el català, però, que ràpidament seria frustrada pels tribunals valencians a petició de la Delegació del Govern espanyol, aleshores dirigida pel popular Juan Carlos Moragues.

Ribó, que durant tota la legislatura ha prestigiat la llengua pròpia fent un ús constant i quasi inèdit d'ençà del mandat del socialista Ricardo Pérez Casado, havia impulsat altres mesures en favor de la normalització lingüística del català a la capital del País Valencià. La instauració de clàusules lingüístiques a la contractació pública, l'aprovació del topònim de la ciutat només en llengua pròpia, les aliances en altres ciutats del domini lingüístic com ara Palma o convertir el català en idioma vehicular de la publicitat externa del consistori són algunes de les polítiques dutes a termes. Un canvi de rumb en les polítiques lingüístiques que també s'ha donat en la resta de grans ciutats del País Valencià: Alacant -durant els anys de mandat progressista-, Castelló o Elx (Baix Vinalopó), tot i que amb intensitats diferents.

Aprofitant la proximitat de la cita electoral municipal d'aquest diumenge, i mentre exigeixen que Europa considere el català com la 25 llengua oficial del vell continent, Plataforma per la Llengua ha presentat al territori valencià un conjunt de 19 compromisos per normalitzar la llengua pròpia a les grans ciutats valencianes. «Des dels municipis, hi ha molta feina a fer a favor de la llengua. En aquestes eleccions, ens juguem que siga un camí pla o un camí pedregós», va afirmar aquest dilluns Manuel Carceller, delegat de Plataforma per la Llengua al territori valencià.

D'aquesta manera, l'ONG del català reclama que els diferents municipis compten amb un pla propi específic de promoció lingüística i disposar «d'una oficina del valencià, adherida a la Xarxa Pública de Serveis Lingüístics Valencians, en els municipis de més de 10.000 habitants, i dotar-la del personal tècnic adequat, segons el volum d'habitants». Plataforma per la Llengua, no debades, fixa que caldria comptar amb un tècnic en les localitats de menys de 10.000 habitants, amb dos en les d'entre 10.000 i 20.000 habitants, amb tres en les d'entre 20.000 i 50.000 habitants i amb quatre en les que superen els 50.000 habitants.

«En el cas dels municipis de menys de 10.000 habitants s'han d'habilitar ajudes d'organismes supramunicipals a fi que puguen assumir els costos del personal tècnic», detallen. I afegeixen: «A més, cal tenir en compte, de manera especial, els municipis de predomini lingüístic castellanoparlant i els que, per qüestions sociològiques o demogràfiques, tinguen poc de coneixement del valencià per a disposar de més personal en aquests casos». Tota una acció de promoció de la llengua pròpia que es complementaria amb una oficina que estiguera «oberta a tota la ciutadania, dependent d'una regidoria transversal a tota l'acció de govern i difusora dels drets lingüístics».

Com a propostes generals, Plataforma per la Llengua inclou l'actualització del topònim del municipi «a la forma valenciana», especialment «en el cas dels municipis de predomini lingüístic valencià». També que els senyals, la retolació i les indicacions estiguen, almenys, en llengua pròpia i que hi haja una promoció de l'agermanament entre les diferents poblacions de tot l'àmbit lingüístic català. «Al seu torn, els ajuntaments, a través de les unitats d'assistència social, han de realitzar tasques d'acollida lingüística des de l'arribada i que expliquen la importància de l'escolarització en valencià per als infants i adolescents -en el moment d'assignació del centre- i de l'adquisició de competència lingüística activa entre els adults», reclamen com a política educativa d'arrelament.

Campanya de Plataforma per la Llengua

En l'àmbit docent, de fet, l'entitat a favor de la llengua pròpia només reivindica que els ajuntaments asseguren «el dret dels ciutadans a rebre els cursos i accions formatives de titularitat municipal en valencià». Al contrari que en cultura, on sí que exigeix mesures més contundents per promocionar i expandir les diferents disciplines artístiques en català. De fet, aposta perquè els consistoris de les grans urbs «garantisquen que la programació cultural -teatre, cinema, música, etc.- tinga un mínim d'un 50% en valencià en les localitats de predomini lingüístic valencià». En les comarques castellanoparlants, redueix el percentatge a la meitat.

Clàusules i consum lingüístic responsable

La delegació valenciana de l'associació lingüística nascuda a Catalunya, però, centra les seues mesures en els mitjans de comunicació i en l'administració. No debades, aspira que els ajuntaments de les grans ciutats valencianes «regulen els mitjans de comunicació locals a fi que la presència del valencià, tant en la producció pròpia com en la publicitat, siga, en els municipis de predomini lingüístic valencià, almenys del 50%, i en els municipis de predomini lingüístic castellà, del 25%». A més, volen que les corporacions locals «participen, amb els mitjans públics locals, en les agrupacions de mitjans de comunicació que prioritzen el valencià, com ara la Xarxa d'Emissores Municipals Valencianes».

Per a normalitzar amb més força el català en les zones urbanes, defensen que la política de comunicació dels consistoris ha d'incloure la contractació de «contractar subscripcions o adjudicar subvencions només a les publicacions digitals o en paper privades que garantisquen, almenys, un 25% de presència del valencià i incrementar eixes ajudes a mesura que el percentatge augmente». I reivindiquen «el valencià com a criteri de compra de material cultural (biblioteques, arxius, centres socials, de salut, etc.) per a poder igualar, progressivament, la presència del valencià amb la del castellà».

Ara bé, entre les mesures que ressalten per garantir els drets dels catalanoparlants inclouen com a prioritat «assegurar que tot el personal que depèn directament de l'administració local o de qualsevol servici externalitzat tinga capacitat real d'atendre el ciutadà en les dues llengües oficials». «En el cas dels funcionaris que no tenen eixa capacitat, s'han d'habilitar cursos de formació a fi que la puguen adquirir en el termini de quatre anys. En cas contrari, cal estipular penalitzacions proporcionades a l'incompliment de la normativa», detallen, així com defensen la posada en marxa de clàusules lingüístiques en la normativa interna de contractació pública i explicitar en aquests condicionaments que «el valencià ha d'estar present un 50% en les zones valencianoparlants i un 25% en les castellanoparlants de qualsevol servei externalitzat» dels ajuntaments.

«En qualsevol acció judicial en què participe un consistori de l'àrea de predomini lingüístic valencianoparlant, les actuacions escrites i orals dels lletrats s'han de fer en valencià -tant si són municipals com si són subcontractats- a l'empara de l'article 9 de la Carta europea de les llengües regionals o minoritàries», aposten en coordinació a practicar un consum lingüístic responsable, i que «l'administració prioritze l'adquisició de béns que estiguen disponibles en valencià». Com també en la concessió de subvencions a les empreses que empren el català en l'etiquetatge i la retolació amb l'objectiu d'incentivar-les econòmicament.

Unes mesures per promocionar la llengua pròpia que depenen dels resultats de la cita electoral municipal d'aquest diumenge. De si obtenen la victòria les forces sensibles amb la llengua pròpia -és a dir, les de tall progressista- o les qui branden contra qualsevol mesura aprovada en aquesta direcció. Plataforma per la Llengua, de moment, les ha situat damunt la taula del debat públic electoral.