Prin acte de drept (oricum s-ar chema ele), deținătorul puterii dictează comportamentul tuturor celorlalte persoane. Din spirit practic, acceptăm asta încă din Antichitate.

Dar ce facem atunci când deținătorul puterii legiferează în interes propriu și fie face în așa fel încât să se ferească de aplicarea legilor care l-ar defavoriza, fie își arogă din ce în ce mai multe puteri? Pe scurt, ce facem când Liviu Dragnea răstoarnă toată legislația penală din România pentru a se salva pe el însuși de la închisoare sau când Tudorel Toader modifică modul de numire al procurorilor șefi, astfel încât să depindă toți de voința lui?

Dragnea și Toader nu sunt nici pe departe primii. Probabil orice om ajuns vreodată la putere a fost tentat să își folosească puterea de a reglementa în propriul interes. Unii au și căzut pradă ispitei. Dar tocmai împotriva unor astfel de oameni au fost construite două instrumente extraordinare.

Primul instrument este Constituția. Deținătorul puterii este legat de Constituție. De acolo îi vine puterea și acolo i se termină puterea. Mai mult, pentru a ne asigura de respectarea Constituției, am instituit curți constituționale, care să sancționeze echidistant orice încălcare a ei de către cei care au puterea.

Atunci când ne-am lovit în România de OUG 13 sau de proiectele de modificare a legilor justiției ori a codurilor penale am alergat cu toții la Curtea Constituțională, sperând că va spune fără nicio reținere că astfel de acte sunt manifestări clare ale puterii în interes personal. Dar nu a fost așa. Pentru început, Curtea a încercat să arate că nu este competentă să analizeze astfel de fenomene, dar în final, și-a asumat întru totul apărarea puterii. Cum ar fi putut, altfel, să oblige președintele să demită procurorul-șef al DNA în lipsa oricărei dispoziții legale în acest sens și împotriva avizului dat de Consiliul Superior al Magistraturii?

Situația României nu este prima în care Constituția nu a fost suficientă pentru a opri abuzurile puterii. Toate statele totalitare au avut costituții, dar asta nu a oprit deturnarea puterii în interes personal. Așa că în istorie a apărut un instrument chiar mai puternic: dreptul și instanțele supranaționale. Iar cele mai puternice astfel de instanțe, care și-au afirmat încă de la început o poziție superioară instanțelor naționale (fie ele și curți constituționale), au fost Curtea de Justiție a Uniunii Europene, însărcinată cu apărarea tratatelor europene, și Curtea Europeană a Drepturilor Omului, însărcinată în cadrul Consiliului Europei cu apărarea Convenția pentru apărarea Drepturilor Omului și a Libertăților Fundamentale.

Și acum ajungem la punctul important: începând de astăzi, ambele instanțe sunt în situația de a apăra statul de drept din România:

Forumul Judecătorilor, probabil cea mai activă asociație a judecătorilor din România, a solicitat unei instanțe române să întrebe Curtea de Justiție a Uniunii Europene dacă rapoartele MCV, întocmite de Comisia Europeană, sunt simple recomandări sau sunt obligatorii în România. O judecătoare curajoasă din Craiova a acceptat să trimită această întrebare la Luxemburg. De ce rezultatul este esențial? Pentru că judecătorii Curții Constituționale din România au acceptat cu ceva timp în urmă (în mod diferit de multe alte instanțe din Europa) că deciziile Curții de la Luxemburg sunt obligatorii în România și au putere chiar mai mare decât deciziile ei. Mai mult, CCR s-a angajat să oblige autoritățile din România să aplice dreptul Uniunii și deciziile instanței europene. Consecința: dacă judecătorii europeni vor constata că rapoartele MCV nu sunt doar recomandări, ci sunt obligatorii pentru guvernul român, degeaba mai controlează PSD-ul Curtea Constituțională. Aplicarea deciziilor din trecut ale Curții Constituționale presupune, automat, respectarea rapoartelor MCV drept legi cu putere superioară legilor interne, prin care Dragnea vrea să scape de pedepse sau Toader vrea să își lărgească puterea. Curtea Europeană a Drepturilor Omului, instituție a Consiliului Europei, una dintre cele mai largi organizații internaționale din lume, a acceptat să se pronunțe asupra încălcării dreptului la un proces echitabil de către Curtea Constituțională în cazul în care aceasta a obligat președintele României să demită procurorul-șef al D.N.A., fără să asculte și opinia procurorului-șef. Cel mai des, CEDO refuză să analizeze cazuri care stau la latitudinea autorităților din statele semnatare ale Convenției Europene. De data asta, însă, CEDO a considerat că trebuie să intervină. Și nu doar împotriva unor autorități administrative, ci chiar împotriva Curții Constituționale din România. Un conflict mai rar întâlnit și care nu face decât să arate cât de departe a ajuns instanța constituțională din România în susținerea puterii.

Până acum autoritățile din România au fost atenționate de diferite instituții europene, de la Comisia Europeană până la Comisia de la Veneția. Dar toate au fost avertismente, fără putere de drept.

Începând de astăzi, avem două instanțe europene, una din cadrul Uniunii Europene, iar alta din cadrul Consiliului Europei, care se vor pronunța cu privire la situația României. Începând de astăzi, statul de drept din România este apărat de dreptul și instanțele de la nivel supranațional. Chiar dacă presa a semnalat în mică măsură lucrul acesta, astăzi se naște cea mai mare șansă de a opri prin drept ofensiva PSD-ALDE împotriva statului de drept. Poate că nu este atât de spectaculos precum protestele din 2017 și 2018, dar acum se naște cel mai important moment în care statul de drept poate fi salvat.