Scriu următoarele rânduri sub influența unui interviu recent cu un fost procuror militar și a unor articole ale istoricului Marius Oprea despre afacerea Roșia Montană, despre care înțeleg că pregătește o carte-documentar. Însă deși ambele personaje furnizează fapte și date incredibile, nu ader la tonul lor conspiraționisto-patetic.

Nu mai rețin unde citisem dar zicea un mare șef spion d-ăsta american că nimeni nu poate controla neprevăzutul ci cel mult poate ghida niște evoluții. Și că numai naivii supraestimează fantasmagoric ce poate face cu adevărat un serviciu de informații. Și tind să-i dau dreptate când mai dau de știri cu gafe ale spionilor d-aici sau d-acolo (și e plin netul de snoavele lor).

Eu, de la început tastez apăsat: nu cred în conspirații. Fiindcă de obicei lucrurile au explicații mult mai simple decât ne place să fantasmăm. Pentru cine se blochează în ideea conspirației, înainte de orice aranjamente masonico-secrete, să încerce mai întâi să organizeze măcar o petrecere supriză. Apoi să vină să spună povești despre cum niște sute, mii de oameni complotează în sincron perfect împotriva a altor mii, milioane de oameni. Conspirația înseamnă complexitate, elită, inteligență, diligență or, în România, nu cred în conspirații tocmai fiindcă flatează clasicul șmen rudimentar. Iar despre coincidențe, am avut parte fiecare de momentele sale de „viața bate filmul”. Există evoluții, ca-n orice narațiune.

Acum câteva scene.

Scena I – Iritarea vădită a domnului Maior în fața Parlamentului. Acum o lună.

În box, jucătorii încearcă prin toate metodele să-și provoace adversarii, înainte și în timpul meciurilor iar un campion nu are voie să-și arate slăbiciunile cedând unor astfel de tactici de intimidare, indiferent de situație.

Până acum o lună, un astfel de roboțel psihologic era și domnul Gerge Maior, actualul șef SRI, de obicei impecabil și stăpân pe sine în aparițiile publice. Carcasa șefului SRI a cedat neașteptat la sfârșitul lui septembrie 2013 când domnul Maior a fost audiat de comisia parlamentară de control asupra SRI în cazul exploatării miniere de la Roșia Montană. Nu îi stau în fire domnului Maior nervii arătați la Parlament și impolitețea de a nu da mâna cu parlamentarul lăsat cu palma-ntinsă la salut. Mai mult, pe lângă ieșirea sa necontrolată de la Parlament, în aceeași ședință, șeful SRI a gafat nepermis prin faimoasa teză cu „eco-anarhiștii”. Iar finul Ponta a preluat inepția, cum ar veni, moții sunt noii teroriști ascunși printre noi.

Atunci a sunat primul clopoțel de avertizare. Precum la boxerii care cedează nervos sau ca la fotbaliștii instabili în fața unui penalty decisiv: presimți că nu e ceva în regulă. Actualul șef SRI nu fusese niciodată nepoliticos sau deplasat în epitete.

Ca un adept al parlamentarismului (care detestă actualii parlamentari) ar fi benefice cât mai multe astfel de chemări pe la Parlament, pentru cât mai mulți astfel de puternici ai zilei, nu de alta, dar e terapie anti-aroganță oferită gratis de sistemul democratic – așa strâmb construit cum este el în România.

Scena II – Ambasada României în Canada. Acum zece ani.

Tatăl domnului George, domnul Liviu Maior a fost printre miniștrii longevivi (deci testați) ai lui Ion Iliescu în perioada 1992-1996 și apoi senator PSD între 1996-2000, fiind răsplătit cu postul de ambasador al Canadei pe final de carieră, din 2002 până în 2005 când ministrul de externe Mihai-Răzvan Ungureanu i-a semnat „pensionarea” alături de alți 29 de ambasador și consuli. Că N-ul din NATO nu vine de la naivitate.

Surse avizate mentioneaza ca dincolo de motivul varstei inaintate, decizia ministeriala a fost legata de activitatea diplomatilor in perioada comunismului, multi dintre ei fiind susceptibili de colaborare cu diverse servicii secrete. (Sursa)

Scena III – Cumetriile domnului Maior.

Înainte de a fi nașul cuplului Victor Ponta-Daciana Sârbu (și să mă scuze mireasa că n-am pus-o prima, cum e cutuma), înțeleg că George Maior a mai fost un naș inedit. Respectiv nașul fiului fostului șef SRI, Ioan Talpeș. Trăiască Ion Iliescu pentru bijuteria de etichetă a „capitalismului de cumetrie„, că dac-ar fi fost tânăr ce activist energic am fi avut în piața publică… „Jos capitalismul. De cumetrie” e un draft rămas în cotloanele blogului încă de la declanșarea protestelor Roșia Montană. Mea culpa, n-am avut timp, sper/cred că au tratat alții subiectul între timp.

Pentru fiecare literă a alfabetului avem capitaliști de cumetrie redutabili și agil cățărați pe instituțiile statului. Dincolo de faimoșii „V” gen Voicu, Vântu, Voiculescu, la litera T găsim cuplul Tender-Timiș.

În iunie 2002, domnii Frank Timiș și Ovidiu Tender figurează printre cei patru sponsori ai reuniunii șefilor de servicii secrete ai țărilor membre NATO adunați la Snagov. Lista sponsorilor a fost comunicată de Willem Matser, directorul pentru studii avansate din cadrul Biroului Consilierului Special pentru Europa Centrală și de Est al Secretarului General NATO, spunînd că respectă iniţiativa şi curajul de aducere a acestor sponsori a domnului Talpeş. Alt T pentru alfabetul cumetriilor românești.

„Nu mai stiam ce sa cred. În Romania a avut loc o conferinta a comunitatii de informatii, în timp ce faceam ancheta – astia de la Roşia Montană au sponsorizat conferinta comunitatii de informatii. Aveam aproape certitudinea ca cineva umbla cu un rucsac de bani si da in toate direcțiile”, declara un procuror militar care investiga cazul Roșia Montană. Dar mai multe, în scena următoare.

Scena IV – NATO vs Parchet vs SRI.

Aici mă despart de tonul conspiraționist al unor relatări. Care zic că FMI ne obligă să… sau NATO ne-a cerut cutare… Acesta e tipicul discurs paravan care datează încă din anii ’80 când „plăteam datoria externă” în timp ce sufeream de foame și frig dar construiam cea mai mare casă din lume garnisită în jur cu sute de blocuri „de securiști” confort maxim. Cum ar veni, austeritate doar pentru căței. La fel se ascundea și regimul Băsescu-Boc după FMI când se puteau tăia sinecuri de partid. Idem guvernarea Ponta.

În 30 septembrie 2013, când cu nervii și eco-anarhiștii, șeful SRI spunea că s-au trimis peste 500 de informări privind proiectul Roșia Montană „dar nicio sesizare la Parchet”. La zece zile după, intră în scenă un fost procuror militar Gheorghe Oancea cu dezvăluiri incredibile:

„Am văzut un fragment din expunerea domnului Maior la Comisia pentru SRI şi am văzut că Serviciul a dat vreo 500 de rapoarte, informări şi că n-a sesizat niciodată Parchetul… Nu, domnilor. Este dosar care se poate verifica. Dosarul a venit numai în urma unei sesizări SRI.[…]

Am avut o întâlnire la sediul Agenţiei Naţionale pentru Resurse Minerale şi, în biroul doamnei preşedinte de la acea vreme, Maria Stratulat, cu acel prilej mi-a spus că a primit o notă de la primul ministru de la acea vreme pe care era o rezoluţie, rezoluţie care spunea ceva de genul că închiderea afacerii Roşia Montană constituie un impediment pentru intrarea României în NATO, chestiune care a fost transmisă la Londra de către premierul canadian […]” (Sursa)

Așadar, împotriva a ceea ce spune șeful SRI, există un dosar Roșia Montană, blocat la PNA, strămoșul DNA, dosar pornit chiar din sesizarea SRI. Mai mult, prin 2003, El Însuși Adrian Năstase a dispus blocarea dosarului finalizat ulterior cu neînceperea urmăririi penale. Pentru că premierul Canadei. Pentru că NATO. Chipurile.

Scena V – Tatăl și fiul. Și canadienii.

În 2003, Maior tatăl era ambasadorul României în Canada. În 2003, Maior fiul conducea negocierile privind aderarea României la NATO în calitatea sa de Secretar de Stat și Șef al Departamentului pentru Integrare Euroatlantică și Politică de Apărare din Ministerul Apărării Naționale.

În 2005, Maior tatăl devenise indezirabil ca ambasador în Canada, după cum ați citit mai sus în Scena II. Alte vremuri, alte standarde, mai ales ca proaspăt stat membru NATO – iar nord-atlanticii nu-s niște naivi să nu știe ce și cum.

Uite d-asta n-o cred p-aia cu „NATO ne-a tolănit-o”. Ci merg pe ipoteza clasicului șmen. Șpaga. Adică încă un sport naţional în pericol, după cum bine zic cei de la Times New Roman: după oină, americanii ne-au furat şpaga şi i-au spus “lobby”. D-ăla marca europarlamentarului Severin. Atât de simplă mi se pare explicația. Închid scurta paranteză de opinie și vă ofer alte versiuni:

În iunie 2005, Gabriel Resources solicită ambasadei Canadei la București să aranjeze întâlniri cu oameni politici printre care se află și domnul George Maior, senator PSD de Alba, județul electoral al Roșiei Montane. Nici nu intru în finanțarea campaniilor electorale din zonă. Întâlnirea a fost confirmată într-un comunicat de presă al SRI la solicitarea Ziua.

Să mai amintesc că în 2002 Banca Mondială respingea proiectul minier și recomanda tuturor băncilor să nu împrumute proiectul RMGC? Așadar nu obligații FMI, nu obligații NATO ci un tată ambasador în Canada și un senator de Alba, viitor șef SRI. E atât de simplu, de ce atâtea conspirații?

O lebădă neagră în loc de epilog

Pe când se întâlnea cu RMGC, fostul senator de Alba era probabil mai puțin arogant și mai deschis la discuții libere, în calitatea sa de parlamentar, șef al Comisiei pentru apărare, ordine publică și siguranţă naţională din Senatul României.

Poți înțege nervozitatea și impolitețea atipice domnului Maior. Să-ți faci ardelenii tăi moți eco-anarhiști, să vii vizibil iritat la comisia parlamentară și să lași lumea cu mâna-ntinsă nesalutându-i sunt semne că nu iese fum fără foc. Aici hai să bag și eu o mini-conspirație, pe final: Roșia Montană poate fi Lebăda Neagră a domnului Maior. Pentru nașu’ mare, direct de la finu’, care și-a învins complexele oedipiene și-și ucide pe rând toți tătucii, fie ei Năstase sau Dragnea.

Eu sper (naiv) ca Roșia Montană să fie o Lebădă Neagră pentru toată clasa politică și societatea românească. De tipul punctului 8. Noul tip de colaboraționism.

Dacă tu, politician, funcționar, specialist, ziarist, blogger te afli pe listele lor înseamnă că ai semnat contractul de colaborare. Fie că-i cu firma de PR fie că-i cu altă firmuliță din grup, ești de-al lor nenică, mai stai o tură deoparte, ia o pauză să meditezi asupra slăbiciunilor tale. Sau, dacă tot ai acum șansa, ieși în față și mărturisește, e o bună fereastră de oportunitate să te speli de păcate. Nu rata momentul ca să nu fii luat apoi la mișto la niște ani după, timp în care te mai șantajează și alții aiurea. Prezentul tumultos îți oferă o bună și unică ocazie de amnistie publică. Deja unii compilează liste cu „cianuriști”.

Cianuriștii vor deveni în curând noii securiști, mai ales dacă proiectul pornește. Până la urmă se va sfârși tot penal, ceva între înaltă trădare și subminarea economiei naționale. Sau vreo infracțiune de fals sau neglijență profesională. Dar o rușine tot veți păți, o bătaie în obraz tot veți primi, dacă nu de la vecini, atunci de la nepoți.

În rest, cine poate aranja scenele de mai sus cu mai mult talent narativ e poftit s-o facă.