Când iese cu mâncarea la câini, vede mai întâi vârfurile picioarelor lui Răzvan atârnate în mica magazie de lemne din fața casei. Primul gând e că băiatul exersează ca să facă mușchi și se apropie să-l vadă. Când urcă privirea spre fața lui, scoate un răcnet de disperare. Copilul e spânzurat cu un șiret, legat de un cui proaspăt bătut într-o grindă.

Un gospodar trebăluiește prin casă, pregătește mâncarea pentru câini. E sfârșitul lui martie 2006 și băiatul lui de zece ani, Răzvan, meșterește cu un ciocan prin curte. Lui Răzvan îi place să se joace cu uneltele și bate cuie în garduri, pomi, magazii, așa că tatăl nu se gândește de două ori la bocăniturile care vin de afară.

Răzvan a fost printre primii copii care s-au sinucis de dorul unui părinte plecat la muncă în străinătate. Mama lui a făcut parte din valul de români care au plecat la muncă în Italia de la începutul anilor 2000.

„Era cald când l-am găsit acolo”, îmi spune tatăl lui Răzvan, un bărbat de 47 de ani, muncitor în construcții, în timp ce ne invită în casa din Ciortești, județul Iași, să stăm de vorbă despre tragedia din viața lui.

În urma emigranților rămân aproximativ o sută de mii de copii, dintre care aproape 20 de mii au ambii părinți plecați la muncă în străinătate, conform datelor furnizate de Autoritatea Națională pentru Protecția Copilului și Adopție în iunie 2017. Oamenii care pleacă nu-și pot lua copiii cu ei din cauza programelor de muncă încărcate, care uneori depășesc 12 ore pe zi. Copiii rămân în grija bunicilor sau a rudelor din familia extinsă, în timp ce părinții își trimit salariile în țară.

Am mers prin mai multe localități din estul țării, de unde pleacă cei mai mulți români, ca să vedem cum se schimbă viețile copiilor lăsați în urmă de părinții care muncesc în străinătate, în căutarea unui trai mai bun.

Un raport ONU arată că populația României a scăzut cu 3,4 milioane între 2007 și 2015. Astfel, România a ajuns pe locul doi în topul țărilor care au înregistrat cea mai mare creștere a numărului migranților în perioada respectivă, după Siria.

Răzvan a plâns când a condus-o pe mama la autocarul spre Italia și îi aștepta cu nerăbdare întoarcerea. Tatăl lui spune că n-ar fi dat niciun semn că ar plănui să-și ia viața. Nu se purta neobișnuit, nu dădea semne că ar suferi. Învăța în continuare bine, chiar dacă avea probleme cu vederea și uneori primea note proaste la scris.

„Eu i-am zis: nu te duci, nu te duci, dar sor-sa s-o rugat de mine. Până la urmă am zis hai, du-te o lună de zile, că n-oi muri, am eu grijă de băiet, că doar ce, nu-i mititel, îi dau de mâncare, știu să fac mâncare…”, îmi spune tatăl copilului.

Femeia era plecată de aproape o lună și urma să se întoarcă în scurt timp, cu un calculator cadou pentru Răzvan. Îi ținea locul surorii ei la îngrijirea unei bătrâne, cât timp sora își reînnoia actele în România. Răzvan a rămas cu tatăl lui în casa din Ciortești în care trăiau împreună.

În general, românii plecați lucrează în domeniul agriculturii, construcțiilor și îngrijirii de bătrâni sau invalizi. Pentru femeile care emigrează în Italia, una dintre cele mai căutate ocupații este cea de badantă, adică de îngrijitoare pentru bătrâni. Cu acest lucru se ocupa și mama lui Răzvan.

Cei mai mulți români pleacă din estul țării. Pe primul loc la rata emigrării se află județul Bacău, urmat de Neamț, Suceava, Iași și Galați.

Motivele plecării sunt aproape întotdeauna economice. În Italia, țara în care au plecat cei mai mulți români, un salariu minim pe economie ajunge la 900 de euro, în timp ce în România este de doar 321 euro, al doilea cel mai mic din Uniunea Europeană, după Bulgaria. Alte țări în care românii emigrează masiv sunt Spania, Marea Britanie și Germania.

„Eu mă gândeam la mama, la tata, dar nicidecum la Răzvan. Mi s-au tăiat picioarele, sora mea a fost pregătită cu pastile să-mi dea.”

În autocar, l-a auzit pe șofer vorbind despre știrea că un copil s-a spânzurat de dorul mamei, dar nu i-a trecut prin minte că ar putea să fie vorba despre fiul ei. Nici când a ajuns în Iași, la sora ei, și a găsit-o în doliu, nu și-a dat seama ce s-a întâmplat.

Mama lui Răzvan s-a întors, într-adevăr, după câteva zile, însă fără să știe adevăratul motiv pentru care familia i-a cerut să vină.

„Probabil s-a gândit că îl găsesc eu... L-am găsit, dar târziu”, îmi spune cu amărăciune în glas. Ține în mâinile mari și aspre, murdare de glet, singurele două poze pe care le are cu Răzvan. Una din ele e făcută cu doar câteva săptămâni înainte de moartea băiatului. E o poză de grup în fața școlii, cu învățătoarea și colegii, toți cu mărțișoare în piept.

Tatăl lui bănuiește că ideea i-ar fi venit dintr-un articol pe care l-a citit într-un ziar lăsat prin casă, despre un băiat din Botoșani care s-a spânzurat. Crede că Răzvan n-a vrut să se omoare, ci doar să-și sperie părinții, ca să grăbească întoarcerea mamei.

Cu câteva zile înainte să se sinucidă, însă, Răzvan le-ar fi spus colegilor de la școala din sat că o va aduce acasă pe mama.

„Trebuie să fii atent când pleci”, îmi spune tatăl lui Răzvan din fața casei, după ce îmi arată magazia de lemne în care l-a găsit pe băiat.

Se descurcau cu greu din salariul ei de vânzătoare la magazinul din sat și din munca lui în construcții. Dar la doi ani după moartea lui Răzvan și nașterea celui de-al doilea copil, familia s-a destrămat și femeia și mezinul s-au mutat definitiv în Italia.

„Nu voiam să mai stăm aici că nu e de stat. Casa era neterminată, mai aveam împrumuturi”.

„Eu nu pot s-o acuz pe ea. Cine să fie de vină? Străinătatea e de vină. Nu e din cauza ei, e din nevoia de a pleca”, crede tatăl lui Răzvan. Plănuia să-și ia nevasta și copilul și să plece din țară.

Din 2006 până în prezent am descoperit cel puțin 10 cazuri de copii care s-au sinucis

La fel ca tatăl lui Răzvan crede și Nelu Ivănușcă, asistent social la Salvați Copiii Iași. ONG-urile de profil desfășoară programe de consiliere psihologică pentru copiii rămași în țară, conștiente de riscurile la care aceștia sunt supuși.

Salvați Copiii a organizat întâlniri cu părinții în toate cele 98 de comune din județul Iași. Unii dintre ei pleacă noaptea, pe ascuns, ca să-și protejeze copiii de o despărțire dureroasă, fără să-și dea seama că fac mai mult rău și că sentimentul abandonului devine și mai acut pentru copii.

„Românii n-au fost pregătiți pentru procesul ăsta. Ei s-au bucurat: plecăm în afară, lucrăm și ne rezolvăm niște probleme - să ne construim o cameră, să punem gresie, faianță. Problemele alea le rezolvi, dar apar alte probleme psihologice, cu copiii.”

Ne-am întâlnit la sediul din Iași al ONG-ului, acolo unde copiilor și părinților li se oferă ședințe gratuite de consiliere psihologică.

„Le spunem părinților să țină legătura cu ei pe Skype, să le dea repere de timp când se întorc, cât stau, care e scopul. Le spunem că înțelegem că nimeni nu pleacă de fericire. Avem și noi colege cu soți plecați în străinătate, se întâmplă la toată lumea, deci haideți să vedem ce putem face mai bine pentru copii, că de-asta se duc acolo. Practic, toți se duc acolo pentru copii”, îmi explică Corina Mighiu, psiholog la Salvați Copiii.

„Trebuie să fii atent și la copilul care e tăcut, care nu spune nimic, stă cu capul în pământ și cu părul peste față. E un semn că ceva nu funcționează bine.”

În cadrul întâlnirilor, specialiștii stau de vorbă atât cu părinții care urmează să plece, cât și cu cei care rămân acasă cu copiii. Părinții învață cum să le vorbească despre plecare, că e important să se și vadă pe Skype, nu doar să vorbească la telefon, ce să facă și la cine să apeleze dacă observă schimbări în comportamentul copiilor, ca să evite situațiile tragice cum a fost cea a lui Răzvan. Și profesorii și asistenții sociali din comune participă la discuții.

„Trebuie să le deschidem ochii ca să înțeleagă semnele și să pună informația într-un context, să vadă ce s-a întâmplat în spatele comportamentului, de ce s-a schimbat. Ies în evidență copii care au comportamente agresive, care se bat. Dar de ce? Pentru că ne deranjează. Dar trebuie să fii atent și la copilul care e tăcut, care nu spune nimic, stă cu capul în pământ și cu părul peste față. Cei care sunt agresivi au mai mult șanse să fie văzuți, dar cei care stau uitați într-un colț au nevoie de multă atenție. E un semn că ceva nu funcționează bine”, subliniază Ivănușcă.