Toamna anului 1941 îl prinde pe Nicolae Ceaușescu în pușcăria Jilava. Ne aflăm undeva între 23 octombrie și 2 noiembrie. Jilava este o închisoare de tranzit.

Tinerii comuniști români sunt în afara legii de aproape două decenii, duc o activitate subterană și cad des în mâinile Siguranței, serviciul de securitate al României regale. Culegem întâmplările din memoriile lui Pavel Câmpeanu – Ceaușescu, anii numărătorii inverse (Polirom, 2002).

Pavel Câmpeanu (1920-2003) a fost un strălucit intelectual, doctor în științe sociale, reputat profesor, cu o carieră atât în România, cât și în Paris sau Budapesta. În prima tinerețe, Câmpeanu a fost comunist – în închisoare l-a cunoscut pe Ceaușescu.

Ilegaliștii trăiau într-un univers mic, cu toate acestea Ceaușescu și Câmpeanu nu se întâlniseră până în toamna aceea, la Jilava. Viitorul conducător al partidului și statului avea aproape 24 de ani (fiind născut în ianuarie 1918).

Era un veteran între ilegaliști, intrând pentru prima dată în vizorul Siguranței la 15 ani, când se pregătea pentru meseria de calfă de cizmar (singura pentru care s-a pregătit).

Și până la 24 de ani, Ceaușescu petrecuse deja șase ani în închisoare și încă unul în domiciliu forțat (asupra acestuia planează un semn de întrebare – există condamnarea, dar nu și dovadă că Nicolae Ceaușescu chiar ar fi stat un an în domiciliu forțat).

Prima dată, Ceaușescu a fost condamnat la 5 iunie 1936 de către Tribunalul Militar din Brașov.

El a fost acuzat că păstra broșuri clandestine cu conținut comunist, în scopul răspândirii acestora. Broșurile date în grija ilegalistului Ceaușescu au fost găsite în comuna Ulmi, din județul Dâmbovița.

Ce căutau broșurile la Ulmi nu s-a putut afla. Teoria lui Câmpeanu e că viitorul dictator nu prea dorea să le răspândească, în schimb dorea să conducă ședințe și țăranii dâmbovițeni l-ar fi ascultat mai degrabă decât lumpenproletarii de la București.

Cu siguranță, Ceaușescu nu se lăsa ușor condus.