În week-end, Teatrul Naţional Bucureşti îşi inaugurează sălile proaspăt renovate. Vom avea un TNB în care, măcar teoretic, jena nu va fi sentimentul dominant al vizitatorului întâmplător sau al pasionatului de artă dramatică.

Refacerea „principalei scene a ţării” (expresie pe care tot am auzit-o rostită sforăit în diverse contexte) e însoţită, firesc, şi de o ofensivă de PR din care aflăm între altele că TNB va fi „teatrul cu cele mai multe săli din lume”. Una din frazele alea care tind să devină tradiţie pentru oraş sub administraţia Oprescu: cel mai lung cârnat, cel mai mare tort cu frişcă, cea mai suspendată autostradă etc

Să fim bine înteleşi, nu e nimic rău în faptul că se deschid săli noi de teatru, iar altele se renovează. Din contră.

Ceea ce mi se pare prea puţin discutat este faptul că inaugurarea se face cu premiera unei piese puse în scenă de Dan Puric.

Alegerea piesei şi a regizorului sunt declaraţii de principiu. Dincolo de pitch-uri pentru presă, premiera asta e cel mai clar indiciu în legătură cu intenţiile TNB. E vorba de un basm-cult românesc, scris de Victor Eftimiu. Dacă îmi aduc bine aminte, „Înşir’te mărgărite” era una din piesele preferate ale celui care alcătuia repertoriul teatrului radiofonic acum 20 de ani. Nu ştiu dacă se mai difuzează.

Textul are o istorie interesantă, dar nu insist asupra ei. Aş insista totuşi asupra regizorului. Dan Puric e domnul acela devenit faimos pentru dezvoltarea de teorii păşunist-spirituale, etnocentrice şi homofobe. E paradoxul care ne arată de ce un mim n-ar trebui să vorbească.

Câteva exemple:

Biserica se opune si condamna pacatul homosexualitatii, nu individul care a cazut sub pacat. Ei sunt niste oameni care s-au nascut cu o boala, dar sunt oameni. Lucrul acesta trebuie creat cu intelegere, cu condescendenta, pentru ca, altfel, se ajunge la schizofrenie, la manifestari stradale. Noi nu suntem Europa Occidentala care-si propune, in schizoismul ei comportamental, sa inlocuiasca ideea de mama si de tata cu o autoritate parentala

Homosexualitatea e o boală, iar aici nu e Occident, da? De aici.

Incă unul:

Nu mai sînt români adevărați. Iar România nu se face bine cu Constituții sau cu instituții, ci cu oameni. Îmi trec prin cap acum niște exemple de oameni care ne lipsesc: Mircea Vulcănescu, George Manu, Ilarion Felea, Iuliu Maniu, Nicu Steinhardt, Ion Ioanide, Monseniorul Ghica, Radu Gyr, Nichifor Crainic, Petre Țuțea. Nici memoria nu poate să-i rețină pe toți… Apoi, pot să vorbesc despre Mareșalul Antonescu ca de un mare crucificat al neamului românesc.

Test: identificaţi legionarii şi criminalii de război din enumerarea de mai sus. De aici



Aş putea să caut şi alte exemple, dar cred că sunt suficiente citatele de mai sus. Restul le pot căuta „elitele culturale şi politice” care au să meargă la premiera de sâmbătă. Căci prezenţa lor acolo va legitima şi conţinutul citatelor de mai sus şi autorul. Şi aş putea să jur că niciunul din ei nu va fi deranjat.



Altfel, provincia ţâfnoasă în care trăim va fi mulţumită. Cârnatul dramatic îşi merită publicul. Şi invers.

(Sursă foto)