Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Jeg er en tidligere saksbehandler fra inkassobransjen med personlig inkassobevilling fra Finanstilsynet. For to år siden sluttet jeg i inkassobransjen av samvittighetsgrunner.

Joni Jestilå Vis mer

Tilsynsrapportene fra Finanstilsynet viser vesentlige, alvorlige feil begått av inkassoselskapene. Det går igjen i inndrivelse av foreldede renter, påføring av tunge salærer for tidlig og inndrivelse mot mindreårige for å nevne noe.

Tilsynsrapporten fra Finanstilsynet, oppsummeringen av tilsynsåret 2016, samt det faktum at Finanstilsynet selv ba om en lovrevisjon i 2017, understreker mine erfaringer med bransjen. Inkassoloven kom i 1989 og er aldri blitt revidert siden, selv om regjeringen riktignok har satt i gang en gjennomgang av enkelte momenter ved inkassoloven. Dette arbeidet er planlagt ferdig i 2020.

Et inkassobyrå skal være en nøytral tredjepart som hjelper kreditor med inndrivelse av forfalte pengekrav. Slik er det ikke lenger. Inkasso er blitt en gjeldsindustri hvor inkassobyråene sitter på alle sider av bordet og har involvert seg med egen økonomisk interesse i sine kunders krav.

Det er for eksempel vanlig at inkassator ordner alt fra fakturering til oppkjøp av «råtten» gjeld i andre enden. Det er svært vanlig med kundeavtaler hvor inkassobyrået beholder blant annet en liten del av hovedstol, alle forsinkelsesrentene og alle salær i saken. Det skrives om at forbrukslån er den store synderen, men dette er ikke tilfellet. I 2017 var det 8 628 741 inkassosaker i Norge. Tall jeg har hentet inn fra Kredinors styreleder Bård Bratsberg viser at 67 prosent av alle inkassosaker er under 2500 kroner. Dette er 5 781 256 saker.

Går vi videre inn på tallene, så viser det seg at 86 prosent av alle inkassosaker er under 10 000 kroner, det vil si 7 420 717 saker. Inkassobransjen ønsker kunder som genererer mange fakturaer, saker med forbrukslån er ikke god butikk for noen. Dessverre har «Luksusfellen» fått skape ett bilde av uansvarlige nordmenn og at de fleste inkassosaker skyldes forbrukslån.

Tallenes tale er klar, dette er ikke tilfelle. Sammenlikner man første halvår 2017 med første halvår 2018 har antall inkassosaker vokst med 700 000 saker. Det er 20 prosent vekst i antall betalingsoppfordringer.

Statistikken bør skremme enhver rikspolitiker. Vi hadde flere inkassosaker første halvår 2018 enn i hele 2010. Våre naboland har hatt stabile inkassotall de siste fem årene mens Norge opplever en enorm vekst i antall saker. Antall ansatte i inkassobransjen er rett i overkant av 2000 mennesker.

Dette tallet har vært stabilt i årevis, mens antall saker skyter i været. Jeg er bekymret for kvaliteten i arbeidet, og det synes i Finanstilsynets rapporter. I Norge var det ca 8,6 millioner saker i 2017, vil dere gjette hvor mange saker Sverige hadde? Fasiten er 7,85 millioner inkassosaker. Ha i tankene at Sverige er dobbelt så stor land som Norge i forhold til innbyggertall. Hva med Finland? Jo, fasiten er ca tre millioner inkassosaker i 2017.

Kostnadene til inkasso er vesentlig lavere i våre naboland kontra Norge. Inkassobransjen i Norge er helt ute av kontroll, og det holder ikke med å se på enkeltmomenter i inkassoloven og kanskje komme med tiltak i 2020. Vi behøver hastetiltak nå. Norge behøver ikke en ny inkassolov, men en kreditthåndteringslov som tar for seg alle momenter i dagens inkassobransje. Undertegnede har vært i Stortinget en rekke ganger i høst hvor blant annet Senterpartiet har reagert med dette spørsmålet til justisminister Tor Mikkel Wara: https://www.stortinget.no/no/Saker-og-publikasjoner/Sporsmal/Skriftlige-sporsmal-og-svar/Skriftlig-sporsmal/?qid=73472

Wara svarer dårlig for seg og ser ikke de vesentlige problemstillingene som finnes i bransjen. Han refererer også til forbrukslån, som ikke er en del av problemet i forhold til tallmateriale fra Kredinor.

Den norske inkassobransjen driver systematisk misbruk av namsmyndighetene og belaster namsmennene med bagatellkrav. Da tenker jeg på krav under 2500 kroner som sendes til Namsmannen. Når ett krav sendes til Namsmannen, så blir man i prinsippet saksøkt. Da kommer tvistelovens §1 inn i bildet, hvor det heter at kostnadene skal stå i stil til hovedkravets størrelse. Inkassolovens §17 legger også til at skyldner plikter bare å erstatte de nødvendige kostnadene i en sak.

Vi har den siste tiden hatt saker i media hvor krav så små som 21 kroner er sendt til Namsmannen. Kostnadene fordeler seg slik: 875 kroner i tungt salær til inkassobyrået + 1130 kroner i skrivesalær for utleggsbegjæring + 1921 kroner som namsmannen tar for å avholde en utleggsforretning.

Inkassobyrået tjener altså 2005 kroner med å masseutsende småkrav til namsmannen. Dette er brudd med forholdslighetsprinsippet i tvisteloven og strider også mot inkassolovens §17 og §8 som omhandler god inkassoskikk. Det er ikke god innfordringskikk å masseutsende småbeløp til namsmannen. Disse bør løses på en helt annen måte. Det er problematisk i forhold til jussen og etikken at inkassobyråene saksøker skyldnere for småpenger.

Inkassoprossessen er i stor grad helautomatisert, og 90 prosent av alle sakene blir betalt uten at ett menneske ser på sakene. Bransjen har nytt godt av den teknologiske utviklingen siden loven kom og har opplevd en vesentlig kostnadsreduksjon og ikke minst effektivisering av arbeidet sitt. I forarbeidene til inkassoloven åpnes det opp for en årlig revidering av inkassosalærene, slik at Justisdepartementet i prinsippet skulle ha satt seg ned hvert år siden loven kom og justert salærsatsene i forhold til de faktiske kostnadene.

Dette er aldri blitt gjort, og salærene er i dag akkurat de samme som i 1989. Politikerne har rett og slett sovet i timen, og jeg ber dem om å våkne nå. Forarbeidene til inkassoloven advarer også nettopp mot de tilstandene vi ser i dag.