En hyllest til Tine | Runar Døving

Runar Døving

11. nov. 2015 13:00 Sist oppdatert 11. november 2015

Uten Tine får vi melk tilpasset den spanske gane, kokt og sukret, og holdbar til kartongen råtner. Feil lukt og feil farge, skriver Runar Døving.

Hovedsstadsjournalistene står mobbende i ring. Men uten Tine får vi melk tilpasset den spanske gane, kokt og sukret, og holdbar til kartongen råtner.

Jeg blir oppringt av TV2 som spør om jeg kan kritisere Tines markedsføring som en del av melkeordningen i barneskolen.

Ja, det kan jeg godt, og sier først at det er klart det er markedsføring og produkttilvenning, noe de har gjort i alle år.

Men da jeg egentlig ikke var så kritisk, og sier at det er klart at en stor bedrift må og bør drive denne typen markedsføring for et meget sunt produkt, og at det er elementært at man vil ha noe igjen for arbeidet og leveransen, vil hun ikke ha meg i studio.

Oslopressen fremstiller Tine som gigantisk monopol som misbruker makt.

Tine er blitt representant for late bønder med sugerør i statskassa.

Tine får skylda for problemene i norsk landbrukspolitikk.

Journalistene mobber Tine

Hovedsstadsjournalistene står mobbende i ring og konkurrerer om den mest negative artikkelen.

Runar Døving.

Når merkeverdien bombarderes med negativt omdømme, blir merket og varen svekket. Det synes så til de grader på salget. Forbruket har vært i fritt fall, og norsk forbruk av melk er for lenge siden lavere enn Spania.

Hva er det pressen vil? Og hvor langt vil de gå?

Det er på tide å se på konsekvensene. Hva skjer hvis Tine rakner?

Mobbingen av Tine mangler som oftest innsikt: Norge er et veldig lite land, med et relativt svakt naturgrunnlag for landbruk.

Tine er et samvirke av bønder, som på en imponerende måte har klart å organisere melkedistribusjon i et langstrakt land.

Tine er en institusjon som Norge bør være meget stolte av.

All erfaring viser at Tine er en mester i renslighet, sporbarhet, stabile ubrutte kjølelinjer og innholdsanalyser, alt forsvarlig sertifisert. De er også kunnskapsprodusenter med svært høy kompetanse på avl.

Utviklingen av norsk rødt fe er en suksesshistorie. Innovasjonsavdelingene til Tine – både på produksjon og forbrukersiden – er på utrolige tusen produktlinjer.

Tine har sten på sten bygget opp en fantastisk infrastruktur. Dette er en institusjon som Norge bør være meget stolte av.

Slik har det gått for Tine så langt i år:

Les også Melkesalget faller, men Tine leverte rekordresultat

Finden og Q kopierte Tine

Vi har drukket melk og spist ost siden vi var barn og aldri fått et dårlig produkt.

Smaken av melk er jevn og god, den er kald, og frisk melk ligger i disken hver dag. Det i seg selv er en bragd.

Men vi er blitt så urbane og bortskjemte at vi ikke ser verdien, arbeidet, og historien bak.

De fleste av oss har også så liten innsikt i internasjonal næringsmiddelindustri at vi ikke ser hvor heldige vi er.

I debatten om å svekke monopolmakten til Tine fikk vi høre at bedre konkurranse gir lavere pris, bedre kvalitet, og flere produkter. Men hva skjedde?

Da Finden og Q kom på markedet, reduserte Tine naturlig nok antallet lanserte innovasjoner og satset på å konsolidere sine viktigste merkevarer.

Dette ble forsterket av at Finden og Q satset alt på å kopiere de viktigste merkevarene som Tine hadde bygd opp.

Finden og Q satset alt på å kopiere de viktigste merkevarene som Tine hadde bygd opp

Disse nykommerne ble tildelt den beste hylleplassen av matvarekjedene, fordi detaljistene da kunne presse Tine på pris.

De største monopolhaterne var Hagen og Reitan, av økonomiske grunner, fordi de eier hylleplassen som forbrukerne plukker fra.

Overskuddet av opphevelsen av monopolet gikk til detaljisten.

Aftenpostens Marita Valvik skriver:

Les også Butikkjedenes egne merkevarer kaprer stadig nye kunder

Eierne av Finden og Q er større

Hva oppnådde forbrukerne i dette maktspillet? Jo, de fikk like dyre produkter, samme kvalitet, men færre produktlinjer.

Prinsipielt er vi som forbruks— og markedsforskere også mot de negative konsekvenser av monopolmakt.

Ikke desto mindre mener vi at man må ha evne til å analysere markedsmakt og maktmisbruk uavhengig av ideologi som eksempelvis negative holdninger til norsk landbrukspolitikk.

Noen monopoler er til det bedre og noen til det verre. Vinmonopolet er et utmerket pol.

Forbrukerne kan være ganske sikre på at kvaliteten vil synke når First Price Vin og Rimaprix-sørvis tar over i butikken.

Norsk presse framstiller Tine som en mektig gigant og konkurrentene som små og modige. Men er Q så liten?

De leverer melk fra noen få store meierier på Østlandet og i Rogaland. Produksjonen av melk er basert på storskalatankegang.

Eierne av Finden og Q er mye større enn eierne av Tine.

Likevel klarer pressen å få det til å se ut som om det er Q som er David i kampen mot giganten Tine.

Eierne av Finden og Q er mye større enn eierne av Tine. Tine er 10000 små bønder som eier sine egne småskala produksjonsmidler.

Tine er også liten i forhold til de globale aktører, som Arla i Norden og Anchor fra New Zeeland.

Det burde være unødvendig å si at Norge er et knøttlite land, som bare er stort i norske hoder og medier.

Kronikken til filosof Espen Gamlund engasjerte mange i høst:

Les også Det er moralsk galt å spise kjøtt

Heller et lite monopol enn Arla

Å sammenligne Tine med Sovjet er ikke historieløst, fordi samvirke og kooperativer er ideer fra samme tid.

Allikevel er dette dypt urettferdig for den forbrukerretting, sørvis og kvalitet som bedriften Tine yter.

For at et lite langstrakt land kan ha mulighet for å drive fedrift og meieri må man samarbeide. Sterke merkevarer er ikke bare vern mot import.

Hvis Tine blir borte får vi riktignok friere konkurranse, men vi blir utsatt for en helt annen type makt.

Vi risikerer å bli tilbudt melk som er produsert i nederlandske fleretasjes fjøs, uten at vi aner noe om behandling av verken dyr eller produkt.

Det er klart man kan diskutere hvor bra en ku har det i Norge, men å tro at det er mindre fokus på produksjonsvolum og bedre fokus på helse andre steder er naivt.

Uten Tine får vi melk tilpasset den spanske gane, kokt og sukret, og holdbar til kartongen råtner.

Vi vet hvordan meieridiskene ser ut i Europa. Uten Tine får vi melk tilpasset den spanske gane, kokt og sukret, og holdbar til kartongen råtner. Feil lukt og feil farge. Private labels, som får First Price til å framstå som «premium produkter».

Tine er kanskje ikke helt transparente, men de multinasjonale selskaper som indirekte fremmes er i en helt annen divisjon.

Heller et lite monopol, enn Arla.

Rakner Tine, rakner deler av det norske matspekteret som vi ser på som en selvfølge.

Odelsjente (17) med spørsmål til landbruksminister Listhaug:

Les også Skal jeg tørre å bli bonde?

Pressen har ikke gjort jobben sin

I Mathallen i Oslo står Tine med sine nisjeprodukter. Tine vil være med på å produsere smått, de investerer i for eksempel Haukeli.

De lar sine produsenter gjøre innovasjoner og bistår dem med å få det ut i markedet.

At den norske befolkningen foretrekker gulost (=Norvegia) er ikke Tines feil.

I Mathallen fikk ikke Tine lov til å ha sin logo i farger. Skal vi og Tine skamme seg for sin glitrende logo med sitt glitrende innhold?

Er ønsket om kostnadsdekning til bonden urimelig?

Når vann er dyrere enn melk er det klart at pressen ikke har gjort jobben sin.

Prisen på en liter melk ligger på 15 kr i butikk. Melken må hentes, prosesseres, og fraktes ut – samtidig som ferskheten sikres. Dette krever selvsagt ressurser.

Til sammenlikning tappes norsk vann på flasker og kjøres ukjølt ut i markedet til høyrere utsalgspris.

I dette perspektivet er melk både billig og sunt – spesielt for barn og eldre.

Mens næringslivspressen står servilt og ser på misbruk av markedsmakt.

Når vann er dyrere enn melk, er det klart at pressen ikke har gjort jobben sin.

Bildet i mediene er galt

Det norske landbruket er snart nedbygget, og det gror igjen.

Å tro at bønder ikke arbeider, men lever av subsidier, er direkte kunnskapsløst.

At nok en bonde velger å slakte kua og leve som lærer, er klare tegn på at bildet er galt.

Det er riktig at tine misbrukte makt på 1970-tallet. I dag er det andre aktører som i langt større grad misbruker markedsmakt.

Å henge ut dem som produserer et av naturens fineste produkter og får dem ut til en billig penge, mens man jatter med både Rimi— og Orkla-Hagen er ikke norske journalister verdige.

Lenge leve Tine, og takk for maten!

Runar Døving har ikke og aldri hatt noen binding til Tine.

Lese flere debattinnlegg om matproduksjon? Her er tre gode:

Kronikken til filosof Espen Gamlund engasjerte mange i høst:

To veterinærer i Tine skriver:

Les også Den norske geita har gjennomgått en forvandling på 15 år

Odelsjente (17) med spørsmål til Listhaug:

Få med deg de viktigste og beste debattene — følg Aftenposten meninger påFacebookogTwitter