Jeg har en stund kjent på en ekkel bismak i munnen. Da jeg leste om demonstrasjonen mot SIAN i Oslo tok det overhånd. Jeg var riktignok ikke der, jeg var derimot på en tilsvarende demonstrasjon i Bergen sentrum.

Det hele startet da jeg møtte opp for å demonstrere mot SIANs markering i Bergen 3. august i år. Det var ikke første motdemonstrasjonen mot dem jeg hadde vært på. Jeg møtte som vanlig opp for å vise at jeg tar avstand fra deres holdninger, og for å vise samhold, kjærlighet og sympati for dem SIANs hat går ut over.

Derfor fikk jeg bakoversveis av synet og lyden som møtte meg da jeg kom fram til Festplassen.

Der stod SIAN, som forventet, og skrek hat, frykt og redsel så høyt de kunne. Dette var jeg helt forberedt på. Det var jo derfor jeg var der. Det jeg ikke var klar for var alle trommene, vuvuzelaene, ropene, skrikene, brølene og langfingre pekt mot SIANS representanter.

Hvis vi oppfører oss som fienden, vil det bare styrke troen deres.

I starten syns jeg det var litt moro. «Heihei la oss ta disse muslimhaterne» tenkte jeg. Folk veivet plakater med humor til motmæle, og med budskap om kjærlighet.

Det tok derimot ikke lang tid før jeg kjente at jeg begynte å bli utilpass. Følelsen bare vokste i meg jo lengre jeg ble stående og se på motdemonstrantene. «Mine folk», som jeg liker å tenke på dem som.

Blant motdemonstrantene så jeg stadig flere som hadde like mye hat i øynene som dem de demonstrerte mot. Disse øynene ble etter hvert mer og mer svarte for meg; smil ble til glis, latter til hån og jeg så at folk frydet seg over å kunne «knuse fienden».

Det ble ropt skjellsord og personangrep fra begge sider, og jeg mener helt ærlig at begge sider oppførte seg helt likt og fremmet helt like ting.

Nemlig hat, splittelse og fiendtlighet.

Folk frydet seg over å kunne «knuse fienden».

Jeg tror mange folk gikk fra den demonstrasjonen og følte dypt inni seg at de hadde hjulpet verden. Gjort den til et bedre sted. SIANs representanter gikk nok ikke derfra og tenkte «Hmm... Kanskje jeg tok feil, kanskje det jeg sier bare er tull og tøys».

De gikk sannsynligvis hjem enda mer motivert til å kjempe denne kampen, for de ser bare masse folk som tar feil, de også. SIAN og deres likesinnede tror de kjemper en krig. En krig hvor de skal forsvare de nordiske verdier. Hvis vi oppfører oss som fienden, vil det bare styrke troen deres på krigen.

Jeg gikk derfra med en følelse av fortvilelse. En ekkel følelse av å ha bidratt til mer hat, og enda litt verre – til en viss grad å ha likt det.

Det ble ropt skjellsord og personangrep fra begge sider.

Misforstå meg rett når du leser dette. Jeg syns så absolutt man skal ta til motmæle mot SIAN og deres meningsfeller. Frykt og hat har ingenting i vår verden å gjøre. Denne «oss » mot «dem»-mentaliteten er ødeleggende for hele vårt samfunn.

Vi burde samarbeide om å finne løsninger, ikke prøve å vinne over motparten. Det er ikke om å gjøre å ha rett. Det er vel om å gjøre å skape en verden vi alle kan ha det godt i på tross av kjønn, nasjonalitet, hudfarge, tro, utdanning, rikdom eller hva enn du velger å definere en person etter.

Vi burde samarbeide om å finne løsninger.

Istedenfor å stå og skrike mot hverandre kan vi vise alternativer. Motdemonstrasjonen kunne ha vært en folkefest i samarbeid med de folkegruppene SIAN kjemper mot. Det bare som et eksempel, det er uendelig mange bedre alternativer til hvordan man kan demonstrere, enn å stå og brøle til hverandre.

For til syvende og sist tror jeg folka fra SIAN er fryktelig redde. På samme måte som det ikke nytter å kjefte på et skremt barn, nytter det heller ikke å kjefte på en skremt voksen.

Det er mange bedre alternativer enn å stå og brøle til hverandre.

Jeg syns absolutt ikke vi skal godta å hate slik de gjør, men vi er nødt til å prøve å forstå hvor alt dette hatet kommer fra, slik at vi kan finne en løsning på det. Ikke bare overdøve, undertrykke eller hysje det ned.

Raga Rockers sa det så fint: «Er det ikke deilig å ha noen å hate?”.

Vi må passe på at det ikke blir så deilig at det er det eneste vi gjør.