UGJESTMILDT: – Klimaet i Norge har aldri vært ideelt for oss pelsløse apekatter. Våre forfedre fra folkevandringstiden som endte opp her fikk, av ukjente grunner, ikke velge tomt først. Spørsmålet er om vi da trenger å henge rundt her lenger, skriver advokat Eirik Vinje. Foto: Terje Bringedal , VG

Debatt

Norgenovemberblues

Står Norge foran en utvandringskrise?

28. november 2015

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

Artikkelen er over fire år gammel

EIRIK VINJE, advokat, Garmann, Mitchell & co. advokatfirma

Nå i november stirrer jeg ofte ut av mitt kontorvindu i Oslo og spør meg selv: Hva gjør jeg egentlig her? Jeg befinner meg i en verden av klam kulde, regn (riktignok med sludd til avveksling) og noen få timers grålysning. Det er et utmerket sted for grantrær, elg og ulv, men ikke for et medlem av en primatart fra Afrika som meg (og deg).

Et land i mørke

Norge er et absurd oppholdssted fra sånn ca. oktober og frem til skisesongen begynner; hvis den da begynner. Undersøkelser viser at produktiviteten synker i arbeidslokaler som mangler dagslys. Jordaksens helning sørger for at et gjelder samtlige arbeidsplasser i Norge nå om dagen. Mange studenter har følt på kropp og sinn hvordan eksamen til jul er mye tyngre enn på våren. Forskning indikerer at immunforsvaret svekkes i mørketiden. Både hensynet til ytelse og nytelse tilsier at de som kan flykter sydover, bort fra mørket.

Klimaet i Norge har aldri vært ideelt for oss pelsløse apekatter. Våre forfedre fra folkevandringstiden som endte opp her fikk, av ukjente grunner, ikke velge tomt først. Men det ugjestmilde landet tvang med tiden frem en nordeuropeisk kultur for samarbeid, planlegging, nøysomhet og hardt arbeid. Kulturen ble et konkurransefortrinn som etter hvert gjorde oss rike. Spørsmålet er om vi da trenger å henge rundt her lenger.

Eirik Vinje. Foto: ,

Praktisk sett er det stadig mindre grunn for nordmenn til å være i Norge. Svært få arbeider direkte med landet og havet lenger. For mange av oss består jobben i tasting, tenking, lesing og prating. Teknologien sørger for at den slags aktiviteter ikke trenger å foregå på et bestemt sted. Norske bedrifter hyrer allerede tusenvis av IT-konsulenter i India. Også mange nordmenn jobber for kunder på helt andre deler av kloden. De fysiske møtene blir færre fordi det finnes mer effektive måter å kommunisere på. Jeg har hatt samme revisor ti år, men har aldri sett han. For min del kunne han gjerne revidert på Madagaskar. Noen ganger trenger man riktignok å se fjeset på folk, men da er det stadig raskere og billigere å forflytte seg.

For noen år siden lekte jeg med tanken om å flytte kontoret til Provence i vinterstid. Praktisk ville det fungert prima. Jeg kunne jobbet via nett og telefon, og hadde tatt en rask og rimelig flytur når jeg måtte møtt noen i Norge. Grunnen til at planen likevel ble droppet var signalene det ville gitt til klienter og kolleger. Nordmenn regner Middelhavskysten som et sted for å drikke rosévin, ikke for seriøs jobbing. Slike fordommer står nok for fall. En venn av meg driver godt som økonomisk rådgiver til kunder i Norge fra Solkysten i Spania. Det har gitt ham det beste av to verdener. Norsk inntektsnivå; spansk klima og kostnadsnivå. Mange vil etter hvert til å oppdage fordelene ved den kombinasjonen. Flere norske bedrifter har flyttet callsenteret sitt til behageligere land og bemannet med nordmenn.

I USA klynger de intellektuelle arbeidsplassene seg fast i de komfortable sonene langs kystene. Bare de som må bor på steder som ligner på Norge, sånn som Nord-Dakota. Det er vanskelig å se hva som skulle hindre samme tendens i Europa. Samferdsel og kommunikasjon blir stadig bedre. Språk blir en stadig mindre hindring ettersom engelsk vinner terreng som klodens fellesspråk. Kulturelle skiller slipes ned.

Norske pensjonister har allerede flere tiår emigrert sydover, særlig til Spania og andre middelhavsland. Spørsmålet er om vi kan stå foran en emigrasjonsbølge også av yrkesaktive nordmenn.

Lønnsnivået

Det som taler mot emigrasjon fra Norge, er at landet har verdens høyeste generelle lønnsnivå. Det skyldes imidlertid at lavtlønte i Norge lønnes ekstremt høyt. Høyutdannede grupper som f.eks. leger og ingeniører lønnes lavt internasjonal sammenheng. Justert for kjøpekraft tjener f.eks. sykehusleger i USA i snitt omtrent fire ganger mer enn sine norske kolleger. Også mange europeiske land betaler legene sine langt bedre enn Norge. For slike grupper kan det derfor lønne seg å flytte ut.

Dette kan skape en voksende revne i den bejublede norske modellen. Et system som innebærer at toppen og bunnen av samfunnet vinner, mens midten taper.

På toppen sitter kapitaleierne. I vår tid flyter kapitalen bortimot fritt over landegrensene, og pengene plasseres der profitten etter skatt er størst. Nasjonene kappes om å tilby lavest mulig kapitalbeskatning for å tiltrekke seg kapital. I Norge nyter kapitalistene en skattesats langt under vanlige arbeidsfolk, og det er bred politisk enighet om at de skal betale enda mindre. Dette tar staten igjen ved å suge høye skatter ut av midten, dvs. høytlønte arbeidstagere, som altså i internasjonal målestokk ikke er høytlønte. Derimot får bunnen, dvs. arbeidstagere med lav eller ingen utdannelse ofte betalt det dobbelte eller mer enn i arbeidere i sammenlignbare land, de skattlegges moderat, dessuten får lavlønte mange ganger mer velferd ut av hver skattekrone.

Hvis vi eksemplifiserer den norske modellen med et selskap som Aker Solutions, favoriseres hovedaksjonæren Kjell Inge Røkke på toppen og verftsarbeideren og kantinemannen på bunnen. De relative taperne er selskapets ingeniører og andre spesialister som i et globalt perspektiv har lav kjøpekraft, men skyhøy beskatning. Samtidig ligger mesteparten av verdien av Aker Solutions nettopp i ingeniørenes unike ekspertise.

Middelklassen i Norge har frem til nå stort sett funnet seg i å være underbetalt og overbeskattet. Dels av solidaritet til det norske systemet, og dels fordi velferdsstaten har levert. Dessuten har utvandring til nå fremstått som en lite aktuelt.

Innvandringsbølgen

Det kan endres seg dramatisk av en innvandringsbølge som ikke viser noen tegn til å svekkes. Av erfaring vet vi at stor andel av de migrantene som har kommet og vil komme, vil forsørges av staten. Totalutgiftene over tid vil bli enorme. Beskjeden fra politikerne at innvandringen skal finansieres ved at skattene skal opp, og velferden ned. Det er en ramsalt melding til et land der offentlig sektor allerede legger beslag på 60 prosent av landets totale inntekter.

Ifølge seniorforsker Erling Holmøy i SSB vil «Kostnaden bæres av gjennomsnittsnordmannen over skatteseddelen, eller i form av lavere kapasitet eller kvalitet på ulike velferdstilbud». Den økte skattebyrden vil først og fremst lastes på de høytlønte, siden det er der det er penger å hente på kort sikt.

Men spørsmålet er om skattesolidariteten overlever hvis middelklassen skal betale inn enda mer inn i en velferdsstat som i stadig større grad finansierer helt andre grupper. Forskning indikerer også at tillit og solidaritet på tvers av samfunnet svekkes når det blir mindre etnisk homogent, noe innvandringen nødvendigvis fører til.

Stadig flere utgifter

Staten kan ikke stole på at den mest attraktive arbeidskraften lydig finner seg i å betale mer i skatt for mindre velferd. Så stas er det ikke å bo i en polar steinrøys som det blir stadig lettere å forlate. Mer skatt og mindre velferd kan gjøre at de best betalte og smarteste lønnsmottagerne sier takk for følget. Slike folk er det mange andre land som ønsker seg som innvandrere.

Det kan tenkes at bedrifter Aker Solutions flytter sine norske ingeniører til hyggeligere land med lavere skatt og billigere velferd. Etterhvert kan vi få internasjonal konkurranse ikke bare om kapitalskatt, men også om lavest mulig skatt på attraktiv arbeidskraft. Den konkurransen kan ikke Norge vinne med velferdsstaten i behold. Dersom høyinntektsgruppene utvandrer blir det også vanskelig å opprettholde det (kunstig) høye lønnsnivået for ufaglærte. Enda verre blir det for det stigende antallet nordmenn og innvandrere som lever av sosiale ytelser. For dem vil et bortfall av velferdsstaten bli fatalt.

Det er vanskelig å se hvordan velferdsstaten skal overleve slik vi kjenner den med den politikken som føres i dag. Enda mer ubegripelig er det at dette eksistensielle spørsmålet for Norge nesten er fraværende i politisk debatt. På Stortinget bedrives i stedet en konkurranse i å dynge på staten stadig flere utgifter.

Den norske modellen er basert på at middelklassen er statens melkeku. Den modellen kollapser når kua oppdager at gresset blir stadig grønnere på den andre siden av et gjerde som blir stadig lavere. Norge kan da ende opp som et land for grantrær, elg, ulv og fattigfolk.

Publisert: 28.11.15 kl. 15:42

Les også

Mer om Flyktningkrisen i Europa