Leder: Dette er en lederartikkel fra Dagbladet, og gir uttrykk for avisas syn. Dagbladets politiske redaktør svarer for lederartikkelen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

I går la næringsminister Torbjørn Røe Isaksen fram «Statens eierskapsberetning 2017»: Den årlige gjennomgangen av statens direkte eierskap i 75 selskaper. Blant dem finner vi velkjente navn som Equinor (tidligere Statoil), Telenor, Yara, Hydro, DNB, Kongsberg Gruppen, Statkraft, Posten, og Avinor.

I år som før skapte meldingen rabalder, og det er særlig de ville topplederlønningene som får folk til å heve øyebrynet. Av meldingen kan vi lese at seks toppledere i statlig eide selskaper tjente over 10 millioner kroner i 2017. Tjuetre tjente mer enn tre millioner.

Mest pepper får Equinor-styret, som står ansvarlig for toppsjef Eldar Sætres lønnsvekst på 32 prosent. Som samlet godtgjørelse fikk Sætre med seg om lag femten millioner kroner i fjor, hvorav 8,6 millioner er fastlønn. Resten fikk han utbetalt som prestasjonsbasert bonus.

Økningen forsvares med at den skyldes de beskjedne bonusutbetalingene i 2016. Den gang var inntjeningen dårlige enn ellers, fordi oljeprisen var lav. Når Equinor går dårlig, får Sætre mindre penger.

Resonnementet er greit nok. Men i hvilken verden er dette formildende omstendigheter? Hva i alle dager skal vi med et styre som deler ut prestasjonsbasert bonus som baseres på oljeprisen?

Vi tviler ikke på at Eldar Sætre er en kompetent og god leder for Equinor, men dersom det viser seg at mannens lederevner er så gode at de styrer den internasjonale prisen på et fat nordsjøolje, mener vi virkelig han er klar for større oppgaver.

Sætres rause lønningspose gjør at han tjener nesten tretti ganger mer enn snittlønna for en vanlig norsk industriarbeider. Røe Isaksen forsvarer de høye topplederlønningene med behovet for å tiltrekke seg de mest kompetente lederne. Det er en idé som sprer seg. I fjor kom det fram at 149 ledere i staten tjener mer enn statsministeren, som har en lønn på over 1,6 millioner kroner.

Kompetanse-argumentet er likevel svakt. Det er lite i forskningen som tyder på at det kreves lønninger toppnivå for å tiltrekke seg gode ledere eller motivere dem til å gjøre en skikkelig jobb. Tvert om: Skyhøye lederlønninger kan gi gale insentiver og dårligere arbeidsinnsats fra de ansatte.

Formelt sett har imidlertid statsråden sitt på det rene. Staten går ikke inn for å fastslå hver enkelt toppleders lønn. Forvaltningen av selskapene er det styret og daglig leder som står for.

Det er likevel en feig linje å legge seg på. Regjeringen bør bruke sin betydelige innflytelse på å dempe veksten.

Enten som en mer aktiv eier, eller gjennom skattesystemet. Langt høyere skatt på topplønninger, vil trolig både dempe veksten, samt sikre at landets mangemillionærer bidrar litt mer til fellesskapet enn de gjør i dag.