Hva er norsk kultur?

Vigdis Bjørkøy

24. september 2013

For hva er norsk kultur? Marius-genseren, som for lengst er solgt til USA, skriver Vigdis Bjørkøy. Her Marit Bjørgen i Marius-genser. <B>TROND TANDBERG</B>

Jeg vet ikke hva jeg skal verne om, og hva som er så farlig?

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Jeg er forvirret. Og det bekymrer meg. Alt dette snakket om norsk kultur. Jeg vet ikke hva det betyr. Det er åpenbart farlig ikke å passe på den norske kulturen. Men dette er som å kjempe mot en ullen fiende. Jeg vet ikke hva jeg skal verne om, og hva som er så farlig? Men det gjør jo livet utrygt.

Snikislamisering. Er det virkelig så farlig? Selvsagt – så lenge det er sniking inne i bildet, er det farlig. Men å snike er det få som gjør i norsk offentlighet. Nei, her tramper man uti med store sko og store ord. Det blir ikke mye sniking av det.

Litt islamisering, da? Det hadde vært spennende. Bare en litt skrå vinkel å se norsk virkelighet på. Og litt mer farger.

For hva er norsk kultur? Marius-genseren – forlengst solgt til USA. Edvard Munch – forlengst opptatt av det gode verdensselskap. Fiskeboller i hvit saus? Endelig, noe helt fargeløst, smakløst og noe utlendingene kan kalle "very norwegian" – og blir bedre med karri på.

Det blir snakket om den norske kulturen som om den er hugget i stein. At den har stått stille i 1000 år. At vi fremdeles er vikinger som voldtar, dreper og plyndrer i vesterled, og gifter oss for å få en arving som kan voldta, drepe og plyndre enda mer.

Spør du min mors generasjon om hva de hadde ment var norsk kultur på 50-tallet, ville svaret vært noe helt annet enn i dag. Brun saus, har vi selvfølgelig felles. Men den travle, kjekke, alltid villige husmoren er en saga blott (og takk for det) og ektemannens til tider altfor tunge byrde ved å være forsørger av en stadig større familie, er også borte. Menn burde tenke mer på det. Og ta oppvasken med glede.

Men hva er da norsk kultur? Og hva er dette med sniking? For islamister er det samme som kristne, troende og utøvende i varierende grad. Jøder for den saks skyld, eller hinduer.

Jeg hadde tenkt å bruke dette året til å finne noe jeg kunne brenne for, noe som var større enn meg selv. I stedet har jeg lett etter den norske kulturen som er i ferd med å forsvinne. Og jeg finner ingen ting.

Og jeg vil leve mitt liv som norsk i en norsk kultur i endring. Ikke noe tull med sniking, bare kultur i full offentlighet. Og det er opp til meg å kalle den norsk eller ikke.

Jeg hater ingen, synes noen er dummere enn andre, andre synes jeg er dummere enn andre, noen liker reality, andre vil ha Mozart. Noen liker kjøpesenter, (ikke jeg), andre vil ha pittoreske små gater i gamlebyer og sier "åh, dette er så norsk, altså" – til de kommer til en tilsvarende gamleby i Sør-Europa og sier "åh, dette er så typisk, altså".

Noen stopper meg og lurer på om jeg vil se ut som en 20-åring, og jeg sier nei (jeg er jo bestemor, det skulle tatt seg ut) – og dessuten hvem har sagt at det er 20-åringene som har det best i landet. Bortsett fra på Paradise Hotel . Der har de dessuten dårlig sex for åpent kamera. Herlige norske kultur.

Jeg skammer meg over å bo i ghettoen Norge, som med stolthet kan utbryte at her hos oss – her er "annerledeslandet". Vi har kommet oss unna finanskrisen, jobbsøkerkøer, helseetater som bryter sammen, folk som ikke får pensjon lenger. Vi er verdensmestre på å være nyrike. I 1905 var vi ett av Europas fattigste land. Men det er fort glemt, når pengene pumpes opp.

La oss snikislamisere litt. Det gir i hvert fall litt underholdning. Sånn utenfor programmet.

Nei, jeg er ikke klokere.

Gi meg et svar. Hva er norsk kultur? Eller – la oss blande kirken inn også – hva er norsk kristen kultur?

Jeg blir gal av sånne spørsmål som det ikke finnes svar på.