Leder: Dette er en lederartikkel fra Dagbladet, og gir uttrykk for avisas syn. Dagbladets politiske redaktør svarer for lederartikkelen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

For nesten nøyaktig tre år siden ble det skrevet klimapolitisk historie i Norge. 5. juni, 2015 vedtok Stortinget enstemmig at Oljefondet skulle trekke seg ut kullkraft- og kullgruveselskaper. Verdens største pensjonsfond skulle ikke lenger investere pengene i verstingen blant fossile energikilder.

Det var et framtidsrettet og klokt vedtak. Fordi klodens klima er avhengig av vi kutter kraftig i klimagassutslippene, skal vi ikke lenger bruke fellesskapets kapital på å opprettholde kullindustrien.

For et pensjonsfond viss selve eksistens baserer seg på klok forvaltning for framtidige generasjoner, bør en slik investeringsstrategi være selvfølgelig. Det er vanskelig å tenke seg noe mer selvutslettende enn å tjene seg søkkrik på klodens, og følgelig egen, undergang. Ironisk nok, med tanke på hvor mesteparten av pengene kommer fra i utgangspunktet.

Forventningene i etterkant av Oljefondets nye instruks var store. Framtiden i våre hender håpet at 67 milliarder kroner skulle trekkes ut av over 100 selskaper som følge av politikernes modige beslutning.

Tre år etter kan vi konstatere at det ikke gikk like bra som vi håpet. Problemet ligger i det såkalte «kullkriteriene»: Den detaljerte instruksen for hvilke kraft- og gruveselskaper vi kan investere i.

Kort fortalt innebærer kriteriene at gruveselskaper og kraftprodusenter som får 30 prosent eller mer av inntektene fra kull, eller baserer 30 prosent eller mer av virksomheten på kull, skal kastes ut av fondet. Hvis selskapet ikke defineres som et kraftselskap, eller av andre grunner faller utenom kriteriene, er det fritt fram.

Smutthull i kriteriene fører til at Norge fortsatt investerer enorme summer i kull. Ifølge Greenpeace er det snakk om hele 77 milliarder kroner.

Denne helga kunne Dagbladet blant annet fortelle om Norges eierandel i Europas største CO²-forurenser: Det tyske selskapet RWE. Klimaverstingen, som ikke defineres som et kraft- eller gruveselskap av Oljefondets kriterier, graver opp 100 000 tonn brunkull om dagen.

Det er smått utrolig. Dersom Oljefondet ikke har handlingsrom til å gå ut av selskaper som RWE, må politikere og fagfolk sette seg ned for å finne ut hvordan det kan gjøres. Vi må tross alt huske på hva intensjonen var – og målet er: Oljefondet skal ikke investere i kull.

Denne avisa forventer at regjeringen nå tar snarlig initiativ til å rydde opp. Det framstår fullstendig bakvendt at et selskap som RWE, som kunne dekket Norges årlige kraftbehov med kull, ikke lar seg fjerne fra porteføljen.