VENNEGRUPPE: Snarere enn en «vennegruppe for Kina», kan det virke som om Stortinget trenger et tverrpolitisk samarbeid til forsvar av norske interesser, skriver Torbjørn Færøvik. Bildet: En kvinne i Hong Kong holder et stearinlys i en markering for fredsprisvinner Liu Xiaobo, som i 2009 ble dømt til elleve års fengsel for politisk aktivisme. Etter å ha blitt diagnostisert med uhelbredelig leverkreft, er han nå løslatt fra fengsel. Foto: Anthony Wallace/AFP

Kinas ukloke norske venner

Hvis våre folkevalgte har et uforløst behov for å hjelpe kinesere, kan de slå ring om Kinas millioner av undertrykte. De stemmeløse og fengslede. De torturerte.

VG Debatt

2. juli 2017

Artikkelen er over tre år gammel

TORBJØRN FÆRØVIK, forfatter og Kina-kjenner.

Den mye omtalte politikerforakten er som de fleste vet en labil størrelse. Den stiger og synker som en evig bølge. Hos meg har den vært sterkt stigende i den senere tid, med juni måned som det foreløpige klimaks. For da så «Vennegruppen for Kina på Stortinget» dagens lys.

TORBJØRN FÆRØVIK, forfatter og Kina-kjenner. Foto: PRIVAT

Nyskapningen ble presentert på Fremskrittspartiets nettside 23. juni. Ja, for det måtte en ekte Frp-er til for å hjelpe barnet til verden. Jørund Rytman, stortingsrepresentant fra Buskerud, må ha ment at Kina trenger mer drahjelp i Norge. Flere andre sluttet seg til, som partikollega Oskar Grimstad, Høyres Kent Gudmundsen og Kristelig Folkepartis Geir Toskedal. Før Stortinget tok ferie, inviterte de Kinas ambassadør i Norge på besøk. Og alle smilte om kapp da fotografen ba om et bilde.

Ved en skjebnens tilfeldighet fikk vi nyheten om Liu Xiaobos sykdom dagen etter. Ifølge kinesiske myndigheter lider fredsprisvinneren av uhelbredelig leverkreft. Partiavisen Global Times benyttet anledningen til å avfyre en ny bredside mot Liu og konstaterte hånlig at han snart ville lide «en tragisk død».

Se også: Dette er fredsprisvinner Liu Xiaobo

Ribbet for kritisk sans

Rytman & Co. kan naturligvis ikke lastes for hva Global Times måtte skrive. Derimot kan de lastes for sitt sjokkerende svake politiske gangsyn. Kina, verdens største diktatur, trenger ikke drahjelp i Norge. Hvis våre folkevalgte har et uforløst behov for å hjelpe kinesere, kan de slå ring om Kinas millioner av undertrykte. De stemmeløse og fengslede. De torturerte. Menneskerettighetsadvokatene som blir sporløst borte. Horden av underbetalte migrantarbeidere. De forlatte barna. Og mange flere.

Politikere plikter å arbeide for samarbeid mellom nasjoner. Vi bør også samarbeide med Kina, for det er riktig som det ofte sies, at en rekke globale utfordringer bare kan løses gjennom dialog. Samtidig er det viktig at politikere og andre har en kritisk distanse til et land som Kina. I motsatt fall kan resultatet bli katastrofalt, ikke minst for et lite og sårbart land som Norge.

Siden forholdet mellom Norge og Kina ble «normalisert» i desember i fjor, har viktige norske aktører reist i flokk og følge til det nye Klondyke i øst. Ikke bare politikere og direktører, men også påfallende mange universitets- og høgskolerektorer. Alle er kommet høystemte hjem, for de har gått på røde løpere og sett den nye verden på nært hold.

Ribbet for kritisk sans har de blottlagt sin naivitet i aviser over hele landet.

Vi blir påvirket av Kina, ikke omvendt

Selv har jeg fulgt Kina tett over en periode på 45 år. Landet er ikke nytt for meg. Store forandringer har skjedd, men kineserne styres fremdeles av et politisk parti som under Det store spranget (1958–61) og Kulturrevolusjonen (1966–1976) sendte millioner av mennesker i døden. I 1989 sto det bak massakren på et stort antall ungdommer i Beijing. Dette partiet dreper fremdeles, om enn i det stille og på en mer sofistikert måte.

Stein Ringen, norsk professor ved Oxford, har skrevet en fersk bok om Kina med tittelen «Det perfekte diktatur». Hans poeng er at diktaturet er blitt så avansert at mange ikke lenger forstår hva de står overfor. Ringen avslutter boken med å peke ut mulige veivalg for regimet i årene som kommer. Han anser det som «høyst sannsynlig» at Kina vil ende opp som en fascistisk stat.

Få flere kronikker og kommentarer: Følg VG Meninger på Facebook!

Vårt forhold til Kina må basere seg på kritiske studier og kunnskap. Har Kinas nye venner på Stortinget tatt seg bryet med å lese Ringens bok? Eller andre bøker om landet? De kan ikke unnskylde seg med mangelen på litteratur.

Rytman og andre vil kanskje hevde at vi gjennom utstrakt samarbeid med Kina har en mulighet til å påvirke landet. Dessverre tyder all erfaring på det motsatte. Det er vi som blir påvirket av Kina, og ikke omvendt. Vi ser det allerede. Samarbeid skaper bindinger. Bindinger avler selvsensur. Derfor går stadig flere norske politikere på tå hev overfor Kina. Får de spørsmål om dette eller hint, blir de vage og rådville. Høyres Jan Tore Sanner, han som foreslo at Liu Xiaobo skulle få fredsprisen, er taus. Det er en taushet som sier mer enn tusen ord.

VG mener: Norge må aldri gi fra seg muligheten til å kritisere autoritære regimer av hensyn til økonomiske interesser.

Selvsensuren har dype røtter

Selvsensuren har også slått dype røtter i akademiske kretser. Hvorfor ofte hører vi sinologene ved Orientalsk institutt på Blindern si noe fornuftig om Kina? Svært sjelden. De fleste av dem har en «baby» i landet, et prosjekt som binder dem på hender og føtter. Blir de for frittalende, får de ikke visum til det forjettede land. Vi er allerede mange som ikke får det – og jeg er en dem. Trist, ja vel, men er ikke ytringsfriheten viktigere enn alt annet?

Det gjentas til det kjedsommelige at Kina representerer et stort og viktig marked for Norge. En frihandelsavtale med landet vil gi oss enda større muligheter. Men der det er muligheter, er det også farer, for Kina har vært – og er – den sterke parten i forholdet. Derfor er det i vår interesse å begrense den økonomiske eksponeringen overfor Kina. De kinesiske lederne viser til stadighet at de er villige til å ty til trusler og utpressing for å oppnå bestemte mål. Norge fikk en stygg leksjon fra 2010 til 2016. Andre land får stygge leksjoner hele tiden.

Det beste Norge kan gjøre, er å gjenoppdage de mulighetene som Europa byr på. Det er her vi hører hjemme, økonomisk som politisk. Gjør vi det, vil vi bidra til å styrke vårt eget kontinent, europeiske institusjoner og våre felles europeiske verdier. I en tid hvor demokratiske land utfordres av autoritære og totalitære regimer, er dette spesielt viktig. Så får det ikke hjelpe om lakseoppdretterne går glipp av markedsandeler i Kina. Heldigvis finnes det et stort antall andre land som kan være interessert i norske varer og tjenester. Til sammen teller de 6,1 milliarder mennesker.

Jeg gruer meg til fortsettelsen, for tilfellet Rytman & Co. representerer en urovekkende tendens som er så altfor merkbar. Sterke næringsinteresser driver dem fram. De manglende konsekvensanalysene av et tett samarbeid med Kina gjør meg like urolig. Børge Brendes utenriksdepartement, som burde gå i spissen for en slik analyse, har til dags dato ikke prestert noe som helst.

Snarere enn en «vennegruppe for Kina», kan det virke som om Stortinget trenger et tverrpolitisk samarbeid til forsvar av norske interesser.

Publisert: 02.07.17 kl. 15:19

Les også