I foråret 2015 skrev jeg en kronik til Information om at blive ufrivillig far. Det var her, jeg for første gang blev overrasket over kønsdebattens massive dobbeltmoral. Og over hvor harske og kreative, hadbeskeder kan være.

Noget tid efter blev jeg kontaktet af DR, der ønskede at lave et dokumentarprogram om ufrivilligt faderskab. Efter første program i dokumentarserien Ufrivillig far var blevet vist, begyndte hadbeskederne at tikke ind igen.

En feministisk mand hængte mig ud på sin facebookside ved at lave såkaldte memes, hvor han tillagde mig udsagn, jeg aldrig havde sagt. Så kunne hans følgere hidse sig op over endnu en privilegeret, hvid mand. Med fanatisk ivrighed skulle offerkvinden forsvares mod patriarkatet, og i processen kom de forargede ironisk nok til at fremstå som netop overgriberne.

Men den hadefulde mand var faktisk undtagelsen i en nu lang debat om ufrivilligt faderskab. Det meste af hadet rettet mod mig er kommet fra kvinder. Rasende, menstruationsrødt had. Og hvis du allerede nu også mentalt er oppe i det røde felt over menstruationsadjektivet, så spørg dig selv: ’Hvorfor er jeg ikke det, når kvinder skriver, at ufrivillige fædre, der står offentligt frem, bør kastrere sig selv?’

Hadet udmønter sig i tre kategorier: Nedsættende kommentarer på mænds kønsdele. Dernæst indlæg om, at mænd klynker og ynker og ikke vil leve op til deres ansvar. Til sidst, at mænd til evig tid har undertrykt kvinden, hvorfor det er et civilisatorisk tilbageskridt at give manden ligestilling med kvinden i dag – enten gennem lige samvær eller fravalg af juridisk forældreskab. Altså, ved at ændre på en lov, der er 300 år gammel.

Skulle man være i tvivl om, hvorvidt grundlæggende, individuelle rettigheder er på spil her, kan man blot konstatere, at den værdimæssigt ydre venstre- og højrefløj tilsyneladende har været rørende enige: I debatten er både Politikens og Kristeligt Dagblads debatspalter flydt over med indlæg om, at mændene klynker, og at kvinderne er de egentlige ofre.

Ignorerede mig i to måneder

Min sag er interessant, da jeg ikke mener, at min situation og mine handlinger fortjener et sådant had. Jeg kan ikke se, hvordan jeg kunne have handlet anderledes over for moren.

Efter at vi var sammen én gang i Danmark, og hun var fløjet hjem til Østrig dagen efter, tog jeg ansvaret på mig. Jeg betalte uopfordret børnebidrag og forsøgte at opbygge et venskabeligt forhold.

Et halvt år senere sagsøgte hun mig med en hel stat i ryggen for mere i børnebidrag, selv om hun vidste, at jeg betalte det rigtige ud fra Østrigs egne regler. Hun ignorerede mig i to måneder, indtil anklagebrevet kom. På tysk.

Her fandt jeg ud af, at hun ikke havde taget den fortrydelsespille, jeg havde købt hende. Og i dag nægter hun mig også en DNA-prøve, selv om hun med selvfølgelighed havde lovet mig en før retssagen. Jeg har siden da ikke fået lov til at se min datter.

Enhver, der på baggrund af den historie mener, at jeg skal have afskåret testiklerne, eller at min mor burde have aborteret mig, er selvfølgelig komplet idiot. Men ikke desto mindre mener mange kvinder åbenbart, at de har lov til at give udtryk for netop dette og i mange tilfælde har lov til at skrive det til mig privat.

Det er mig en gåde, hvorfor denne dobbeltmoral, som har vist sig i ufrivillig-far-debatten, bare er fjong. Mange kvinder – lige fra feministiske debattører i skattefinansierede ligestillingsorganisationer til fraskilte Sussi med de 40 profilbilleder af sit ansigt i forskellig belysning – har længe aggressivt forsvaret den opmærksomhedsgivende magt, der ligger i, at kvinden kan kalde sig det klassiske offer og forvente lyttere eller læsere i snart enhver situation.

Om det er ved, at mænd spreder benene for meget i metroen (såkaldt manspreading), til at der skal være kvoter for direktører, men ikke nødvendigvis for skraldemænd eller kønsforskere (i det sidste tilfælde er 87 procent på Roskilde Universitet kvinder).

Og det er selvfølgelig kun fint, for ellers bliver det svært at få folk til at fatte, at kvinder eksempelvis bliver raget på hele tiden i byen. Jeg forstår blot ikke, hvorfor jeg ikke samtidig må tale om, at det er hårdt at blive sagsøgt ud af det blå af en hel stat, selv om jeg gerne vil betale børnepenge, samtidig med at jeg ikke får min datter at se. Hvorfor skal de to ting være i bizar konkurrence med hinanden?

Når jeg prøver at tale om den dårlige retsstilling på området, bliver jeg fortalt af kvindelige debattører, at jeg er ynkelig, mens kvinder i kommentarsporene sviner den evige mand til og derved får afløb for deres personlige frustrationer.

Meningsløs polarisering

En af mange kulminationer på, at offerrollen er synonymt med kvinderollen, er, at der rent faktisk er blevet brugt journalistisk energi på at skrive om 12-talspiger, der er stressede præstationsofre, selv om mange 12-talspiger sikkert er uenige heri.

Samtidig mener mange kvinder, at det er helt naturligt at være dem, der offentligt giver sig lov til at dømme, om en modmands eller medkvindes sociale optræden er god eller dårlig.

Dette sikkert fordi mange – kvinder som mænd – roder med mangel på noget at bygge en egentlig identitet på her i andedammen. Så når der endelig er en kønnet sag, kan man kaste sig over den med retskaffen vrede ud fra det, der i hvert fald er en fast del af ens identitet, nemlig ens køn.

Selv mener jeg, at denne opdeling i team-kvinde mod team-mand er meningsløst polariserende. Jeg foreslår i stedet et fokus på individets retsstilling eller sociale problem, som konsekvens af dets køn, men uafhængigt af, at vedkommende skal sammenlignes med alle mulige generaliserende forestillinger om, hvordan samme køn eller dets modsætning i øvrigt er. Det ville være et enormt skridt frem i kønsdebatten.

For mænds vedkommende er det lige nu sådan, at kvinderne og deres manfans – ofte i en slet skjult jagt efter kvindelig anerkendelse – står og skriger op og ned af nogle mænd, der for længst har lukket ører og mund. Efter 45 år har disse mænd nemlig fået tinnitus, og de ved, at blot et lille kvæk fra dem ville blive opfattet som klynk eller såkaldt mansplaining – i øvrigt et sexistisk begreb i sig selv.

Konsekvensen er selvfølgelig, at vi ikke får skabt en ligevægtig debat, og at vi i værste fald ikke kun bibeholder, men ligefrem genindfører, en skæv lovgivning.

Jeg har ikke en løsning på dobbeltmoralen i kønsdebatten nu og her, men hvad med om vi begynder i det simple? Hvis du er i tvivl, om du er ved at skrive et sexistisk indlæg, kan du altid lave omvendt-testen og bytte ordet for det ene køn ud med det andet.

Jeg har lavet testen på en besked fra mit eget liv: »Hvor er jeg træt af klynkende kvinder, tag ansvar og hold fissen i bukserne! Der er ikke noget ligestilling at komme efter, for biologien er ikke ligestillet! Du er en kælling med for stor ægløsning og har bare at betale til ham ved kasse et.«