Tilbage i november udkom Danmarks Statistiks ’Indvandrere i Danmark 2017’, og tallene er mildest talt nedslående.

Ifølge en analyse fra Dansk Arbejdsgiverforening, der er baseret på tal fra Danmarks Statistik, var der sidste år hele 41,5 procent ikkevestlige indvandrere på offentlig forsørgelse. Det tilsvarende tal for etniske danskere var 17,5 procent. Og også når det kommer til kriminalitet, stikker indvandrere og efterkommere ud på den dårlige måde – selv når man korrigerer for socioøkonomiske faktorer.

Niels Jespersen Født 1980, cand.mag. i historie fra Københavns Universitet. Afghanistan-veteran og klummeskribent. Niels Jespersen skriver fast i Politikens debatsektion.

Men det mest ærgerlige er ikke tallene. Nej, det er den kendsgerning, at der for ikkevestlige indvandrere og efterkommere stort set ikke er sket nogen fremskridt på tre generationer. En ung efterkommer står statistisk til at klare sig nogenlunde lige så ringe som sine bedsteforældre. Er det en kvinde, ender hun sandsynligvis uden for arbejdsmarkedet. Mændene er oftere i beskæftigelse, men er så til gengæld mere kriminelle.

Selvfølgelig kan man ikke forvente, at nytilkomne syriske flygtninge hopper direkte ud på arbejdsmarkedet, men flertallet af de flygtninge, indvandrere og efterkommere, der er i Danmark, har været her i årtier.

Eksempelvis er beskæftigelsesfrekvensen for libanesere (palæstinensere) helt nede på 34 procent, mens den er på 80 procent for gammeldanskere. Og selv om vi i morgen lukkede grænserne totalt, ville andelen af ikkevestlige indvandrere og efterkommere blive ved med at vokse. De får flere børn og har en lav gennemsnitsalder.

Hvorfor vil så mange humanistisk indstillede danskere helst tie stille, når emnet er den fejlslagne integration?

Tal som disse opfattes som vand på den politiske højrefløjs mølle, og de sociale medier var da også fulde af udmeldinger fra blå politikere og meningsdannere, da rapporten udkom. Nogle nærmest triumferende, som om det var vigtigere at få ret end at løse problemerne.

Til gengæld var tavsheden tung blandt de humanistiske og venstreorienterede debattører og beslutningstagere. Her valgte man at forbigå rapporten for i stedet at fokusere på de positive eksempler. Såsom at den amerikansk bosatte fodboldspiller Nadia Nadim blev kåret til ’årets dansker’ af Berlingske.

Men hvorfor er det egentlig sådan? Hvorfor vil så mange humanistisk indstillede danskere helst tie stille, når emnet er den fejlslagne integration?

Jeg tror, det handler om, at man ønsker at beskytte danskere af anden etnisk herkomst mod den hårde retorik, man finder i kommentarsporet, men også nogle gange hører fra regeringens støtteparti Dansk Folkeparti. Flertallet af indvandrere og efterkommere er jo trods alt både lovlydige og hårdtarbejdende. De skal ikke stigmatiseres, og som nogen skrev på min facebookside, da jeg rejste spørgsmålet, så »vil vi ikke sparke nedad«.

Men ved at ignorere den deprimerende virkelighed sparker venstrefløjen bare bolden i sit eget mål, for udviklingen er en større bombe under velfærdsstatens projekt end alle de skattereformer, Liberal Alliance kunne drømme om at få i julegave.

Ved at ignorere den deprimerende virkelighed sparker venstrefløjen bare bolden i sit eget mål

For det første: Omkostningerne ved den fejlslagne integration betyder, at der ikke er penge til udbygning af velfærdsstaten. En beregning fra Finansministeriet viser, at indvandrere og efterkommere i 2014 belastede de offentlige finanser med 33 milliarder kroner, mens de bidrog med knap 5 milliarder.

Udgifterne er i øvrigt lavt sat, for de medregner ikke det store antal flygtninge, der ankom i 2015. Og der er vel at mærke tale om løbende udgifter.

Selv hvis man droppede kampfly og andre af venstrefløjens yndlingsaversioner, ville der stadig ikke være penge nok.

For det andet – og vigtigste: Den dårlige integration underminerer opbakningen til velfærdsstaten. Flertallet af danskere er groft sagt villige til at betale høj skat, fordi de føler, at pengene kommer dem selv til gavn. Det er en del af samfundskontrakten, at vi modtager SU, når vi er unge, betaler skat som voksne og kan gå på pension som gamle.

Når for mange falder uden for det system, forvitrer den folkelige støtte. Det er f.eks. det, der er sket i USA, hvor alle etniske grupper våger nidkært over, hvem der får mest gavn af sociale programmer, selv om flertallet ville få gavn af en velfærdsstat.

For det tredje rammer omkostningerne ved den fejlslagne integration socialt skævt. Det er de dårligst stillede danskere, der må bo i belastede boligområder. Det er deres børn, der skal gå i folkeskoler, hvor andelen af tosprogede skyder i vejret, mens karaktergennemsnittet falder.