Her i tiåret for finanskrisen er en overvejelse: Afskaf bankerne.

Forslaget lyder måske vidtgående. Og i sin reneste form ville det også være ødelæggende. Uden betalingsformidling, matching af sparere og investorer samt mulighed for opbevaring af værdier i banker, ville levestandarden være dramatisk lavere. Intet er så fjernt fra virkeligheden som forestillingen om bankerne som steril virksomhed, der bare laver penge, ikke varer.

Men moderne banker – både før og efter finanskrisen – er også problematiske størrelser. Kernen i problemet hedder moral hazard. Det vil sige, at andre end beslutningstagerne risikerer at bære omkostningerne, hvis det går galt. Det opmuntrer til mere risikotagning, end der er god samfundsøkonomi i. Den moralske hasard kom til udtryk ved, at insolvente banker i nogle lande – men heldigvis ikke Danmark – blev reddet af skatteyderpenge under finanskrisen. Problemet er ikke blot omfordelingen af regningen, men at det skaber risiko for nye kriser og dårlige lån.

Efter finanskrisen er moral hazard-problemerne på nogle punkter blevet nedbragt, men på andre er de vokset.

Samtidig er reguleringen eksploderet i omfang. I Danmark er den samlede lovgivning (målt i ord) vokset med over en tredjedel siden 2008, og heraf tegner alene Erhvervsministeriet sig for halvparten. Lovgivningen på ministeriets ressort er fordoblet, hvilket i meget høj grad skyldes finansiel regulering. Begrundelsen er selvfølgelig, at når banker indebærer en potentiel risiko, så er det berettiget at holde nøje øje med dem. Der er dog også kommet symbolpolitisk regulering, som blot tjener til at vise politisk handlekraft.

Spørgsmålet er derfor, om vi ikke simpelthen skal afskaffe bankerne – forstået sådan, at forretningsmodellerne bør ændres til konstruktioner med mindre moralsk hasard indbygget, og så reguleringsomfanget kan nedbringes markant. Otto Brøns-Petersen, analysechef i tænketanken Cepos.

Et system, som bygger på så megen regulering, er dyrt og ineffektivt. Dertil kan tung og uigennemskuelig regulering sagtens forværre moral hazard-problemet. Den giver politikerne et større medansvar, hvis det alligevel går galt. Desuden føler politikerne sig berettiget til at presse for at få øget udlån til udvalgte vælgergrupper.

Uden moral hazard-problemet er reguleringen derimod unødvendig.

Spørgsmålet er derfor, om vi ikke simpelthen skal afskaffe bankerne – forstået sådan, at forretningsmodellerne bør ændres til konstruktioner med mindre moralsk hasard indbygget, og så reguleringsomfanget kan nedbringes markant.

Dybest set handler det om to ting: At bankerne har kapital nok fra investorer, som er indstillet på at løbe risici og kan bære tab. Og at skille funktioner ud – eventuelt i specialbanker – som ikke kræver megen kapital. Hensigtsmæssige incitamenter er langt at foretrække frem for kontrol.