Ja, okay, hvis du læser det her, er du sikkert allerede sur på mig på grund af overskriften. For hvad fanden i helvede er egentlig meningen, skulle det være okay at lave sjov med voldtægt? At grine ad kvinder, der har været igennem det mest smertefulde, man kan forestille sig? Og så er jeg endda en mand, der ikke skal frygte for liv og kropslig integritet, hver gang jeg går hjem fra en fest.

Det var i hvert fald sådan, min kone reagerede.

Vi gik i regnen under hver vores paraply på vej til et julearrangement i vores søns vuggestue klokken ni om morgenen, og så sagde jeg bare, at voldtægt selvfølgelig ikke var sjovt, men at voldtægtsjokes jo godt kunne være sjove. Og så blev hun rasende.

Og fordi jeg åbenbart har et skjult dødsønske, skrev jeg det samme på Twitter, så de næste to døgn gik med at modtage brækemojis og rasende beskeder fra både mænd og kvinder.

»Hvordan er det sjovt at retraumatisere andre?« som en skrev.

Baggrunden er selvfølgelig voldtægtssagen i Enhedslisten, hvor en mand er blevet dømt til et års fængsel ved Byretten for at voldtage en kvinde i borgmester Ninna Hedeager Olsens seng. Bertel Haarder (V) kom galt af sted ved at inkludere episoden i et vers i sin årlige julesang. Og en satiretegning af et »gruppemøde i Enhedslisten«, der afbilder et gruppeknald i en dobbeltseng, blev droppet af redaktøren af årets udgave af Svikmøllen.

»Voldtægt må ikke være noget, vi griner ad,« skrev Alternativets Sikandar Siddique til Bertel Haarder. »Voldtægt er ikke sjovt!«, formulerede Mai Mercado (K) det.

Mange slags latter

Sagen har pustet nyt liv i en gammel diskussion: Kan man grine ad noget, der involverer voldtægt? Og kan man i det hele taget grine ad episoder, der har været traumatiske for andre mennesker? Mord, incest, racisme, antisemitisme, Holocaust …

Den feministiske amerikanske komiker Sarah Silverman har et show, hvor hun taler om voldtægtsjokes. De er slet ikke så farlige for komikere, siger hun, »for hvem skulle egentlig klage over voldtægtsjokes? Måske voldtægtsofre, men de er normalt ikke de store klagere«.

Kan man tillade sig at grine ad sådan en punchline? En voldtægtsjoke, der endda handler om ofrene? Ja, mener jeg, for hvad er det, joken handler om? Den implicitte præmis er, at det er et problem, at så få ofre anmelder deres voldtægtsmænd. Det er en antivoldtægts-voldtægtsjoke.

Det er ikke sjovt at håne traumatiserede ofre – selvfølgelig ikke – og jokes om voldtægt, racisme eller Holocaust gør også ofte det modsatte: De fremhæver handlingernes absurditet eller menneskets forunderlige natur. Og dét kan være sjovt.

Ideen om, at jokes, der omhandler voldtægt, pr. definition skulle være usmagelige og umoralske, er vanvid. Satiretegninger, festsange og standup er en fiktionsform ligesom film eller bøger. Hvis man mener, at voldtægtsjokes altid er forkerte, kommer man hurtigt til at argumentere for, at al fiktion skal renses for henvisninger til voldtægt, fordi det kan ’retraumatisere’ ofrene. Det mener de færreste trods alt.

Jokes er små fortællinger om livet, og humor er en måde at relatere til verden på. Men det er, som om den blotte tilstedeværelse af latter kan få mange mennesker til at stejle: Griner man, gør man ofrene ’til grin’, lyder det. Man ’gør grin’ med voldtægt. Som om latter i sig selv var mobbende og nedladende.

Det er en misforståelse. Der findes mange former for latter: Nervøs, overrasket, chokeret, pinagtig. Man kan grine, hvis man pludselig ser nye sammenhænge, eller hvis man identificerer sig med en person eller en situation. At grine er ikke bare at mobbe, det kan tværtimod være en solidaritetserklæring.

Om en joke er smagfuld eller ej handler ikke om temaet, men om indholdet. Om kontekst, afsender og timing. Er den interessant og intelligent med en overraskende pointe? Og er den overhovedet morsom? Det sidste er Bølle Bob-reglen, er jeg blevet fortalt: ’Hvis man er grov, skal man også være sjov’.

I den forstand er problemet med Haarders julevers ikke, at det handlede om voldtægt og heller ikke, at det berører den specifikke sag. Problemet er, at det ikke er specielt morsomt, og at verset ikke begår nogen interessant parodi på kulturen i Enhedslisten.

Det kan lyde hårdt, når man formulerer det så direkte, men jeg mener det faktisk: Voldtægt er ikke sjovt, det er klart. Men voldtægtsjokes kan sagtens være sjove.