Anders Fogh Rasmussens udnævnelse til NATO's kommende generalsekretær har affødt en mediestrøm af resumerende evalueringer af hans politiske meritter. Vurderingernes positive eller negative udfald afspejler oplagt nok mediets politiske ståsted. Den politiske affinitet til trods synes der dog at herske en vis konsensus om i hvert fald ét punkt: Anders Fogh er en dygtig kommunikator!

Fra Information over Kristeligt Dagblad til Villy Søvndals blog anerkendes, hvis ikke ligefrem hyldes, den afgåede statsministers kommunikative evner. Men en retorisk analyse af hans udmeldinger i flere centrale sager vil imidlertid resultere i den modsatte konklusion: Anders Fogh er ikke en dygtig kommunikator.

Det skyldes, at han bryder med en retorisk grundregel - nemlig at man skal holde sig til sandheden.

Den grundregel har Anders Fogh i flere tilfælde ikke evnet at overholde i sine syv et halvt år som statsminister.

Lad os se nærmere på to af de sager, hvor han har forbrudt sig mod retorikkens grundregel om at tale sandt - den seneste sag og den alvorligste.

Eksempler på løgne

Anders Foghs gentagne benægtelser af, at han var kandidat til posten som NATO's generalsekretær er veldokumenterede. Lad os derfor bare tage et enkelt prægnant eksempel på denne løgn:

Ved et pressemøde den 17. februar udtaler han: "Jeg er ikke kandidat til nogen international post, og det er min hensigt at forblive som statsminister i Danmark så længe vælgerne ønsker det".

Han afviser ganske vist selv, at han har løjet med det argument, at man først er kandidat, når man officielt har annonceret sit kandidatur. At henvise til en uudtalt distinktion mellem 'at kandidere' og 'at være kandidat' tilbageviser dog ikke, at han løj. Han vidste selvsagt udmærket, at pressen spurgte til det første, og han vildledte derfor bevidst ved at nægte det sidste.

Køber man imidlertid hans semantiske spilfægterier omkring kandidatur-termen, står forsikringen om, at han havde til hensigt at fortsætte som statsminister, så længe danskerne ønskede det under alle omstændigheder tilbage som en løgn. Officiel kandidat eller ej - han havde i månedsvis arbejdet målrettet på at få jobbet som NATO's generalsekretær.

Irak og Jorden er flad

Irak-krigen byder på nogle af de mest markante og virkningsfulde eksempler på Anders Foghs villighed til at ty til løgnen som virkemiddel. Det var som bekendt i denne sag, at han ved gentagne lejligheder argumenterede for at intervenere i Irak ud fra det påståede faktum, at Saddam Hussein rådede over masseødelæggelsesvåben.

Overtalelsesstrategien fik sit mest markante udtryk i det slagkraftige, utvetydige udsagn"Det er ikke noget, vi tror. Det er noget vi ved" - et udsagn, der var med til at sikre et snævert flertal for at sende tropper til Irak.

Den semantisk nøjeregnende vil måske her indvende, at hvis Anders Fogh faktisk var overbevist om, at der var masseødelæggelsesvåben, ja så var der ikke tale om en løgn i egentlig forstand. Løgnen er i modsætning til det blot falske udsagn jo netop karakteriseret ved, at man er bevidst om, at man taler usandt.

Man løj f.eks. ikke dengang man hævdede, at Jorden var flad, men ytrede blot et falsk udsagn, fordi man ikke vidste bedre. Og hvis Anders Fogh faktisk var overbevist om tilstedeværelsen af masseødelæggelsesvåben i Irak, så kan han ikke klandres for at lyve, men alene for at være en dårlig statsmand, der lod sig overbevise på et meget tvivlsomt grundlag.

Selv den mest velvilligt indstillede semantiker vil imidlertid få svært ved at afvise, at Anders Foghs senere påstande om, at masseødelæggelsesvåben ikke var en del af beslutningsgrundlaget for at gå ind i Irak, kvalificerer som løgn.

Ordet 'masseødelæggelsesvåben' optræder således hele 10 gange i beslutningsgrundlaget (B 118) for at deltage i Irak-krigen.

Og den åbenhjertige Jens Rohde har da også siden medgivet, at statsministeren bidrog til at skabe en virkelighed, hvor Irak besad masseødelæggelsesvåben. Først ledte Anders Fogh altså Danmark ind i Irak på usandt grundlag, og siden løj han om, hvordan han havde fået Danmark ind i Irak. Først usandheden og så metaløgnen - løgnen om den tidligere fremsatte usandhed.

De to eksempler er tilstrækkeligt til, at retorikken må afvise den udbredte vurdering af, at Anders Fogh er en dygtig kommunikator.

Forklaringen finder vi hos retorikkens grundlægger, Aristoteles. Han definerede retorik som kunsten at overbevise - nærmere bestemt kunsten at "mønstre de mulige overbevisende momenter i ethvert givet stof". Overbevisningens kunst består altså i at finde de af sagens 'mulige' - det vil sige faktuelt sande - momenter, der understøtter ens synspunkt.

Virkning og årsag

Når man gør Anders Fogh til en dygtig kommunikator, så er det set fra et retorisk synspunkt udtryk for, at man forveksler virkning med årsag - eller stor effekt med stor kunst. Man tror fejlagtigt, at fordi flere af hans løgnagtige udsagn faktisk havde en vis overbevisningskraft i situationen, så var der tale om dygtig kommunikation.

Set fra et retorisk perspektiv er effektiv kommunikation imidlertid ikke lig med dygtig kommunikation. Det er ingen kunst at vinde folk for sin sag ved at vildlede dem.

Det vil netop i mange tilfælde være langt sværere at overbevise ved hjælp af sandheden end ved hjælp af opdigtede momenter. Løgnen er således et brud på den retoriske kunst, som kun den dårlige retoriker behøver at ty til.

Den dygtige retoriker formår - i modsætning til løgneren - at få det bedste ud af selv de svageste momenter. Det betyder ikke, at den dygtige retoriker kan vinde alle sager.

Her trækker Aristoteles en parallel til lægekunsten. Ligesom alle patienter ikke står til at helbrede, vil alle sager ikke kunne vindes. I den sag, hvor man står svagt - som i Irak-krigen - kan man måske ikke gøre sig håb om at overbevise, men man kan gøre, hvad man kan, for at mønstre de mulige overbevisende momenter. Man kan altså være en dygtig retoriker uden at overbevise en eneste, ligesom man kan være en dårlig retoriker og overbevise de fleste.

Ikke dermed sagt, at retorikken fordrer, at man siger hele sandheden. Man behøver kun fremføre den del af sandheden, der understøtter ens standpunkt. Retorikken opfordrer til, at man tilpasser sig til sit publikum, ligesom man er fri til at fortie de fakta, der stiller modparten stærkt.

En overbevisningskunst

Retorikken er netop ikke en oplysningskunst, men en overbevisningskunst. I den forstand minder den dygtige retoriker om den dygtige forsvarsadvokat.

Anders Fogh har muligvis været en dygtig strateg, der har demonstreret handlekraft og evne til at få sin vilje igennem i en lang række sager i sin tid som statsminister. I Anders Foghs løgne ser vi silhouetten af en stærk fyrste efter Machiavellis opskrift: "En klog fyrste må derfor ikke stå ved sit ord, hvis det ville skade ham selv, eller hvis de grunde, der bevægede ham til at afgive sit løfte, er bortfaldet".

Men at Anders Fogh har været magtfuld er ikke ensbetydende med, at han har været en dygtig retoriker. Hans udøvelse af magt er i flere sager sket ikke ved hjælp af, men netop på bekostning af retorikken.

Inden for rammerne af overbevisningens kunst kunne Anders Fogh have argumenteret for at gå ind i Irak med henvisning til Saddams krænkelser af demokrati og menneskerettigheder og landets destabiliserende betydning for hele regionen.

Det turde være åbenlyst, at det ville have været langt vanskeligere for ham at få opbakning til at sende danske tropper til Irak ved hjælp af disse faktuelt sande argumenter.

Men han ville til gengæld have været en så meget desto dygtigere kommunikator, fordi han derved ville have holdt sig til de mulige momenter. Den svære kunst at overbevise udøver man ikke ved at lyve, men ved at finde de overbevisende argumenter i sandheden.

Christina Pontoppidan er cand.mag. i retorik, BA i filosofi, ekstern lektor i retorik ved Københavns Universitet