Under Tamilsagen klappede fælden for Ninn-Hansen og hans statsminister, Poul Schlüter. Der blev nedsat en kommissionsdomstol, der blev fældet ministre og der kom en rigsretssag. Regeringsmagten skiftede også, men kun fordi Mimi Jakobsen fra CD i ellevte time fik nok. Hvilket parti af dem, der i dag holder hånden over Inger Støjbergs ulovlige ageren i sagen om barnebrude, vil på lignende vis blive ramt af moralske anfægtelser, spørger politisk kommentator Henrik Qvortrup.

I marts 1989 var jeg netop begyndt som journalistpraktikant på Berlingske Tidendes Christiansborg-redaktion, og allerede på min anden vagt tikkede noget, der senere skulle vise sig at være historisk, ind på telefaxen:

I en pressemeddelelse beskrev Folketingets ombudsmand Hans Gammeltoft-Hansen, hvordan Erik Ninn-Hansen effektivt havde forhindret tamilske flygtninge i at få deres familier til Danmark. Til trods for at tamilerne havde et soleklart retskrav på at få familiesammenføring.

Hvilket Ninn-Hansen imidlertid havde været fuldstændig ligeglad med; han havde i stedet valgt at tage loven i sin egen magtfulde hånd ved simpelthen at nedprioritere ansøgningerne i en sådan grad, at de reelt aldrig blev behandlet.

Ombudsmanden kaldte Justitsministeriets praksis for ”overordentlig kritisabel”. Samtidig opremsede han en række forsætninger, der skulle være opfyldt, for at fremgangsmåden var lovlig. Han konstaterede også, at ingen af disse forudsætninger var opfyldt.

Med andre ord: Af alle ministre havde justitsministeren handlet ulovligt. Det var alligevel noget.

Men opstandelsen udeblev. For i første omgang kunne det ikke rigtigt hidse nogen op. Jo, oppositionen var oppe at ringe, men den kunne ikke mønstre et flertal. Blandt de borgerlige partier – for da slet ikke at tale om lederskribenten på min egen arbejdsplads, Berlingeren – var holdningen den, at det hele blot var en omgang hysteri behændigt orkestreret af de røde.

Argumenterne for, at Inger Støjbergs ulovlige ageren i sagen om barnebrude ikke er problematisk, minder til forveksling om dem, der i 1989 blev ført i felten til fordel for Ninn-Hansen.

I disse dage oplever jeg et deja vu til dengang for 28 år siden.

I al fald minder argumenterne for, at Inger Støjbergs ulovlige ageren i sagen om barnebrude ikke er problematisk, til forveksling om dem, der i 1989 blev ført i felten til fordel for Ninn-Hansen.

Sæt selv Støjberg/Ninn-Hansen ind i det følgende:

• Ministeren har bare gjort det moralsk rigtige. For når man ikke kan komme igennem med en lov- eller konventionsændring, så er der jo altid bagdøren: Den administrative løsning.

• Hvorfor lade tamilerne komme til Danmark, når der snart er fred på Sri Lanka?

• Hvorfor lade ældre mænd bo med deres unge hustruer, når vi ikke bryder os om barnebruds-konceptet?

• Lad nu juristerne og menneskerettighedseksperterne snakke løs. Folketingets flertal ved bedre.

• Godt nok bifalder ministerens parti og alliancepartnere lov og orden. Som princip altså. For der er jo undtagelser.

• Ministeren er nemlig hævet over loven. Så længe han/hun har et flertal bag sig.

Det hører med til historien, at fælden til sidst klappede for Ninn-Hansen og for hans statsminister, Poul Schlüter.

Der blev nedsat en kommissionsdomstol. Der blev fældet ministre. Og der kom en rigsretssag.

Og regeringsmagten skiftede som et resultat af det alt sammen. Men det skete kun, fordi Mimi Jakobsen fra CD i ellevte time fik nok og krævede sagen undersøgt. Hendes moral kunne ikke bære andet.

Og lige dér hører parallellen til nutiden op. For i sagen om Støjberg kan jeg oprigtig talt ikke se, hvilket af de partier, der i dag holder hånden over integrationsministeren, som på lignende vis skulle blive ramt af moralske anfægtelser.

Kan I?

Topillustration: POV International med LunaPicEditor – originalbillede af Erik Ninn Hansens portræt fra Flickr.