Vi bryder os ikke om islams kvindeundertrykkelse, men når det gælder vores egen danske folkekirke, er det en anden sag. Menighedsrådene er nemlig undtaget fra ligebehandlingsloven – der skal sikre mænd og kvinder lige adgang – når de skal indstille præster til ansættelse. Men hvorfor skal den danske folkekirke være undtaget noget, som alle andre på det danske arbejdsmarked tager for givet: at mænd og kvinder har lige ret til at få jobbet?

Undtagelsen er lavet, så folkekirken kan rumme, at der stadig er konservative teologiske kræfter, der er imod de kvindelige præster – vel at mærke selv om kvindelige præster har været en del af folkekirken i 70 år. Den statslige danske folkekirke skal altså tage hensyn til kvindeundertrykkende religiøse holdninger, som vi hidser os op over og lovgiver imod, når det gælder andre trosretninger.

Men der er masser af kvindelige præster, kunne man indvende. Jovist, men som en rundspørge lavet af Jyllands-Posten har vist, så har hver fjerde kvindelige præst følt sig diskrimineret på jobbet af en mandlig kollega. Men her mener politikerne ikke, at lovgivning er løsningen.

»Jeg synes ikke, man skal betragte det som et problem, men som en udfordring,« siger De Radikales kirkeordfører Marianne Jelved til Ritzau. Hun vil i stedet lade det være op til menighedsrådene at tage ansvar for diskriminationen.

Det gør de fleste fornuftige menighedsråd sikkert også. Men når menighedsrådene fra officielt hold er undtaget loven om ligebehandling, så er det et signal om, at her må vi gerne kønsdiskriminere. Og når hver fjerde kvindelige præst har oplevet diskrimination, og 57 ud af de 640 præster har oplevet at blive nægtet håndtryk af en mandlig kollega, så handler det ikke bare om nogle få konservative præster, men om et mere udbredt problem.

Den rummelighed, som et politisk flertal ikke har over for muslimer, der nægter at give hånd, skal vi altså have over for kristne præster og kirkefunktionærer betalt af den danske stat. Det er dansk dobbeltmoral, når den er allerværst, og det hænger ganske enkelt ikke sammen. Derfor burde menighedsrådene i det mindste være underlagt ligebehandlingsloven, for det ville sende et signal til arbejdsgiverne i kirken om, at her er et problem, som skal tages alvorligt. Alt andet er statsligt godkendt kønsdiskrimination.