Under statsminister Mette Frederiksens (S) første nytårstale blev jeg som mange andre overrasket over hendes store fokus på børn i udsatte positioner, anbringelser og bortadoptioner. Selv om talen primært vedrørte børn, forældre og familier i udsatte positioner, peger pilen også indirekte mod børn og forældre på handicapområdet.

Tilbage i foråret 2019 besøgte jeg i forbindelse med min forskning i børnehandicapområdet en familie med tre børn, hvoraf den yngste er multihandicappet og har brug for hjælp 24 timer i døgnet. Moren passer barnet alle ugens dage og får bevilget tabt arbejdsfortjeneste 37 timer om ugen. Man kan derfor lidt karikeret hævde, at hun arbejder gratis 131 timer om ugen.

Forældrene sover ikke længere sammen, idet barnet ofte vågner om natten grundet større eller mindre epileptiske anfald. Det er en hård tilværelse som familie, men mange lærer at leve med det.

Presset kan imidlertid godt blive for stort, for eksempel fordi moren aldrig rigtig får sovet. Derfor havde familien ansøgt om aflastning, således at moren også havde mulighed for at hvile sig og være mor for familiens to andre børn.

Men kommunen afslog. Til sidst blev moren for udmattet og endte på hospitalet, der sendte en indberetning til kommunen, som herefter bevilgede et par timers aflastning om dagen. Kommunen åbnede dog samtidig for en anbringelsessag på familiens to andre børn, da de nu havde fået det indtryk, at forældrene havde vanskeligt ved at tage sig af dem.

Forældre får skyld for manglende støtte

Denne type af reaktionsmønstre fra systemet side forekommer muligvis særlig ofte i sager med familier, hvor barnets handicap indbefatter ADHD og/eller autisme. Jeg har gentagne gange oplevet, at funktionsnedsættelserne er blevet udlagt af kommunen som et resultat af forældrenes dårlige opdragelse og manglende forældreevne.

Det er et eksempel på, hvordan manglende specialiseret viden producerer en sammenblanding og forveksling af forhold, der i udgangspunktet ikke har noget med hinanden at gøre – og det er netop her, statsministerens tale bliver farlig.

Handicapområdet er allerede underfinansieret. Børn og unge får i flere tilfælde ikke bevilget basal hjælp og støtte, flere går ikke i skole, for eksempel fordi de har angst og skolevægring, eller fordi der bare ikke er et tilbud.

Hvis deres kompensationsbehov stiger, hvilket det naturligt gør med alderen, stilles der spørgsmålstegn ved forældrenes forældreevne, og flere oplever at blive truet direkte eller indirekte med anbringelse, hvis de insisterer på at få mere hjælp og støtte.

De mange eksempler tydeliggør, at en ikke ubetydelig andel af de anbringelsessager, der er, er et resultat af handicapområdets underfinansiering og afspecialisering. En del af disse anbringelser sker, fordi politikerne i mange år ikke har leveret de økonomiske rammer, der sikrer sammenhæng mellem antallet af mennesker med behov for hjælp og støtte og kommunernes økonomi.

Økonomien følger ikke med

Det samme gælder den nye regering, der oftest har travlest med at udråbe sig selv som frelser frem for at reflektere kritisk over de økonomiske aftaler, som de reelt indgår i. Det gælder også støttepartierne.

Da regeringen indgik aftalen om kommunernes økonomi for 2020, blev ordene »markant løft af velfærden« gentaget igen og igen – selv om der intet belæg er for at hævde, at aftalen vil resultere i et løft af velfærden på handicapområdet.

Nu er det ordene »vi skal altid stå på børnenes side«, der kører i det politiske gentagelsesmaskineri. Det er egentlig klogt nok, for regeringen vil formentlig blive husket for det.

Men det er også en sætning, der skaber et os og dem. Enten er du med os og hjælper børnene. Eller også er du imod os og erklærer dig enig i, at omsorgssvigt af børn er acceptabelt.

Det er skadeligt for den offentlige debat, der ikke længere kan rumme de nuancer og den kompleksitet, som området og sagerne ofte indeholder. Vores tilgang bliver i stedet ensporet og defineret af de skyklapper, vi har givet os selv på. Her har alle kun to muligheder: Enten er du med os, eller også er du imod os.

Selv hvis man ser bort fra Socialdemokratiets nye politiske kommunikation, er situationen strukturelt set stadig absurd. Med den ene hånd vil man i barmhjertighedens navn tvangsfjerne flere børn og unge, mens man med den anden nægter at levere de rammer, der muliggør bevillingen af basal hjælp og støtte, bedre og mere tidlig forebyggelse, specialiseret viden og retssikkerhed på handicapområdet.