Drenge er tabere. Deres natur gør det svært for dem at klare sig i det danske matriarkat af et uddannelsessystem. Jeg ved det, for det fremgår med al tydelighed af de danske medier.

Men spørgsmålet er, om ikke det er medierne, der har stereotyper på hjernen – måske fordi de elsker at give plads til bekymrede midaldrende mænd med høje lønninger og ditto titler.

Et eksempel på den slags artikelskriveri finder man i Ugebrevet A4. Her slås det fast, at drenge mister lysten til at lære i folkeskolen (11. august 2016).

Ugebrevet har klippet en lille del ud af ’Den nationale trivselsmåling i folkeskolen, 2016’ fra Ministeriet for Børn, Undervisning og Ligestilling. Ud fra den lille snas har man så udarbejdet en artikel om, at 18 procent af drengene og 12 procent af pigerne ikke får lyst til at lære mere af undervisningen i skolen.

Her kunne journalisten have valgt at tage afsæt i andre dele af rapporten om trivselsmålingen og have skrevet en artikel om, at der blandt alle elever er øget trivsel i forhold til 2015, og at drenge på flere parametre angiveligt trives bedre end piger.

Man kunne have fokuseret mere på, at i de kommuner, hvor drenge angiver størst interesse for undervisningen, tænker man ikke så meget på køn – men på at inddrage alle elever.

Journalisten kunne også have valgt at tale med dem, rapporten drejer sig om: folkeskoleelever fra 4. til 9.-klasse. Det kunne måske give et indblik i variationer bag svarene.

I stedet har journalisten valgt at kontakte voksne mennesker, der kan give universelle betragtninger på, hvorfor hele seks procent flere drenge end piger siger, at undervisningen ikke giver dem lyst til at lære mere.

Af artiklen fremgår det, at der skal bevægelse, aktion og konkurrence til, hvis lærere skal tænke drengeorienteret. Vi erfarer, at skolen mangler drengeagtige fag som metalsløjd og maskinlære. Vi får fortalt, at der er forskel på, hvornår drenge og piger modnes.

Endelig bruger den allestedsnærværende professor Niels Egelund lejligheden til at harcelere mod gruppeorienterede processer, ligesom han bedyrer, at drenge og mænd er mere indstillet på et samfund, som det så ud for 200 år siden.

Men bortset fra, at piger formentlig modnes hurtigere fysisk, end drenge gør, må ovenstående anskuelser siges at være udtryk for stereotype opfattelser af køn og kønsspecifikke egenskaber.

12-talsdrenge

Denne tendens til kønnet stereotypificering går igen i debatten om 12-talspigerne. Debatten begyndte egentlig ganske interessant som en problematisering af, at unge mennesker lærer at afkode mål, og på den måde scorer høje karakterer på bekostning af kreativitet og reflekteret viden.

Men pludselig fortonede udgangspunktet sig, og det blev til en debat om dydige, stressede stræberpiger og taberdrenge. Der kunne ganske givet være kommet en større kapitalismekritisk fortælling ud af debatten om de målfikserede unge, men det kom der ikke, eftersom kønsstereotyperne skygger.

At brodere videre på ideen om taberdrenge i ly af 12-talspigerne er spøjst al den stund, at kvindelige 12-taller ikke er overrepræsenteret i statistikken.

På de samlede gymnasiale uddannelser fik kvinder ganske vist et karaktergennemsnit på knap 0,9 mere end mænd i 2015. Men altså, en gennemsnitsdifferentiering på under én karakter, burde da ikke give anledning til folkefront for drengeelevers ve og vel – og udskamning af pigeelever.

Ser man alene på 12-tallene, er virkeligheden anno 2015, at når man korrigerer for den bonus, elever med ekstra fag på A-niveau tildeles, fik 100 mænd og 90 kvinder gennemsnitskarakterer mellem 12,0 og 12,6.

Det ser ud, som om det, der begyndte som en berettiget kritik af det instrumentelle uddannelsessystem, blev snigløbet og gjort til en ubelagt og forkert problematik om, at mænd klarer sig ringere end kvinder på uddannelsesinstitutionerne.

It til alle

Som led i tendensen til at konstruere taberdrengen bliver der kontinuerligt udviklet nye didaktiske og særligt it-didaktiske virkemidler, der skal motivere drenge til at indgå i undervisningen. Ikke et ondt ord om it i undervisningen – men når alt kommer til alt, er det alle elever, som disse metoder motiverer.

Når jeg besøger grundskoler, er min første tanke altid, at skolelærere må være blandt de faggrupper, der arbejder mest for deres penge.

Derudover bliver jeg til stadighed fascineret over, at lærerne kontinuerligt udvikler nye undervisningsmetoder, der motiverer alle eleverne – helt uden at der er blevet proppet evidente og differentierende undervisningssystemer ned over hovedet på dem.

Men desværre er det ikke den virkelighed, der bliver skrevet mest om; og derfor kan der kvit og frit skabes historier om, at drengene er ved at sakke agterud i uddannelsessystemet.

Ro på, mand

Lad os få slået det fast en gang for alle: Taberdrengen er en konstruktion.

For det første findes der intet, som biologisk giver belæg for, at drenge og mænd skulle være mere urolige eller have sværere ved at lære end piger og kvinder.

For det andet ved vi fra neurovidenskaben, at der (ud over en volumendiskrepans) ikke er forskel i den kønnede hjernemodning; at forskelle er større inden for end mellem køn.

For det tredje er der aldrig nogen, der har været i nærheden af at bevise en kønnet essens med dertilhørende egenskaber.

Og for det fjerde findes der ganske enkelt ikke dokumentation for, at det står voldsomt skidt til med drenge og mænd i det danske uddannelsessystem, mens piger og kvinder tordner derudad.

Men for tiden er der et helt utroligt stereotypt syn på køn, som vi velsagtens skal tilbage til 1950’erne for at finde magen til.

Og medierne har tilsyneladende let ved at finde midaldrende mænd i velbetalte job, der harmdirrende kan fortælle, hvordan samfundet sørger for, at deres eget køn sakker agterud, at kvinder overhaler på universiteterne og andre uddannelser, og at drenge kan tabe på den lange bane, fordi man laver adgangskrav på ungdomsuddannelserne.

Sådan ser virkeligheden bare ikke ud. Der er ikke belæg for at sige, at drenge generelt er så udfordrede, at de ikke kan klare adgangskravene til ungdomsuddannelserne – det problem opstår hos alle. Og der har heller ikke været noget feministisk hævntogt på uddannelsesinstitutionerne.

På visse uddannelsesområder er der ganske rigtigt indskrevet flere kvinder end mænd; men for lige at berolige midaldrende mænd i velbetalte job: Der er altså stadig mandefag og kvindefag – og pengene følger stadig mandefagene.

Mænd tjener generelt set 17 procent mere end kvinder. Heller ikke den kulturelle kapital tilfalder kvinderne. Det er stadig svært at finde film og bøger med en egenrådig kvindelig hovedrolle. Musikken bliver stadig overvejende skabt af mænd.

Det er uacceptabelt, at der stadig skabes strukturel undertrykkelse ved at forfordele blandt køn. Vi er simpelthen nødt til at holde op med at opdrage køn, og i stedet begynde at opdrage mennesker.

Det er afgørende for, at kommende generationer kan opnå ligestilling i grundskolen, uddannelserne, kulturlivet og på arbejdsmarkedet.

Taber- og vinderprædikater har det med at blive selvopfyldende. Og det går da vitterlig ikke, at kvinder overhaler mænd på universiteterne og på andre uddannelser.