Få ting kan forene politikere fra højre til venstre i disse år som begejstringen for at placere ansvaret for alverdens dårligdomme hos akademikerne. Denne stand af regnedrenge, smagsdommere og papirskubbere har efter sigende ødelagt vores offentlige sektor, taget magten fra politikerne, forhånet håndens arbejde og trådt almindelige mennesker under fode.

Udråbelsen af djøfere og humanister til folkefjende nummer ét har bred appel, og derfor er det også mere trist end overraskende, at økonomi- og indenrigsminister Simon Emil Ammitzbøll-Bille (LA) nu kaster sig over de nyuddannede af slagsen.

Ministeren udtalte fredag til Berlingske, at ledigheden blandt nyuddannede dimittender skyldes, at der er en kultur for, »at når man er færdig med sin uddannelse, kan man gå og hygge sig lidt på dagpenge, indtil man har lyst til at få et job«.

Den udtalelse er en hån imod alle, der har været i dagpengesystemet og mærket på egen krop og sind, at det absolut ikke er et hyggeligt sted at være. Men svineren svider selvfølgelig særligt alle de unge, der kæmper for at finde fodfæste på arbejdsmarkedet.

Dimittentledighed falder

Det er ikke engang halvandet år siden, at Venstre, DF og Socialdemokratiet skar dagpengene for nyuddannede ned med 2.000 kr. om måneden, som en effekt af deres dagpengeaftale fra efteråret 2015.

2.000 kr. er noget, der kan mærkes for den unge, der står med kandidatbeviset i den ene hånd og større regninger til bolig, transport, forsikring og a-kasse i den anden. Men det er faktisk ikke de unge, det er værst for. Som Mette Frederiksen (S) sagde, da hun skulle forsvare forringelsen: »De unge skal nok klare sig.« Nyuddannede vil nemlig gøre alt for at komme i arbejde, og det lykkes for de allerfleste af dem.

Læs også Akademikernes dagpenge er en byrde for det arbejdende Danmark

Selv om der fra 1996 til 2015 er sket en fordobling i antallet af kandidater fra universiteterne, er dimittendledigheden faldet, så 80 pct. af de nyuddannede er i job et år efter dimission. Den generelle akademikerledighed er lavere end den gennemsnitlige ledighed for hele arbejdsmarkedet.

Kan man så bare trække på skulderen af ministerens udfald mod de unge jobjægere? Nej.

For problemet ved at fortsætte med at forringe vilkårene for de unge er, at de i forvejen er villige til at gøre alt. De takker lykkeligt ja til korttidskontrakter, lav løn og løntilskud. Mange af disse stillinger forsvares med, at det gør det nemmere at indsluse de unge på arbejdsmarkedet, men de betyder bare også, at det er langt billigere at ansætte en nyuddannet, der finder sig i hvad som helst.

Hvorfor vælge de ældre?

Det er ganske vist aldeles tvivlsomt, om Simon Emil Ammitzbøll-Bille vil sidde længe nok på taburetten til at kunne gennemføre endnu et angreb på de unges dagpenge. Alligevel er der grund til bekymring over hans ord.

Det har nemlig gennem de seneste år vist sig utrolig nemt at danne flertal for forringelser, der går ud over ungdommen – tænk bare på de massive uddannelsesnedskæringer.

Og så vil en endnu lavere dagpengesats for nyuddannede medføre et mere usikkert arbejdsmarked for alle, fordi det bliver så nemt for virksomhederne at finde et desperat ungt menneske, der er villigt til at underbyde ældre kolleger.

Hvorfor betale for en årgang 1965, der er steget til løntrin 8 og kræver betaling for overarbejde, når du kan få en årgang 1990, der hverken sætter spørgsmålstegn ved startløn eller arbejdsgiverbegrebet ’interessetimer’?

Efterhånden har man som nyuddannet kandidat også et ret begrænset økonomisk incitament til at melde sig ind i en a-kasse. Set over et livsforløb er akademikerne nemlig den gruppe, der er mindst ledige, og hvor faldet i indkomst fra løn til dagpenge er allerstørst. Så hvis ikke dagpengesystemet er attraktivt, når man har mest brug for det som nyuddannet, hvorfor så ikke vælge en privat forsikringsløsning i stedet for at betale for andre befolkningsgruppers overledighed?

Hvis unge akademikere vælger det solidariske dagpengesystem fra, ryger regningen tilbage i hovedet på de ældre og kortuddannede, hvis interesser politikerne angiveligt forsøger at beskytte.

Så det kan godt være, at Simon Emil Ammitzbøll-Bille er fristet til at give de unge endnu et drag over nakken, men i praksis rammer afstraffelsen kollektivt.