Hist, hvor debatten slår en bugt, ligger der en krænkelse så smuk. Sådan kunne temasangen til de seneste år lyde. Vi elsker nemlig krænkelser. Eller, vi elsker at påberåbe os dem: »Se mig, hør mig, jeg er blevet krænket« med henvisning til denne eller hin formastelige ytring. Det er som regel noget med en (minoritets)gruppe, som »sættes i kasse«, der får krænkelsesorgelet til at spille.

Det lyksalige her er, at alle tilhører en eller anden slags gruppe, som kan føle sig krænket på helhedens vegne. På den måde har alle mulighed for at deltage i krænkelsesfesten og få bekræftet deres eksistens som ofre for umenneskeligt hårde udtalelser i den offentlige debat. Det er ligesom Guantanamo, bare med ord. Og hvori består så denne (liv)givende krænkelse? Spørger man dem, der opfandt hele fornærmelsesdoktrinen, nemlig venstresnoede, postmoderne akademikere, så har det kære barn mange navne. Der er »stereotyperne«, der er den »ekskluderende« sprogbrug, der er det »heteronormative hegemoni« (altså, at heteroseksuelle mennesker sætter normen) og uendeligt mange flere i samme, liflige dur. Men den helt store synder henne i krænkelsesverdenen – en slags paraplybegreb for al forsmåelse derude – er »generaliseringerne«. De er farlige, forstår vi. Og onde.

Men passer det nu også? Generaliseringer er nemlig en uundværlig del af det at være et tænkende, sansende menneske. De er en forudsætning for at tale meningsfuldt om virkeligheden: Vi generaliserer, hver gang vi sætter en ting i en begrebslig kasse. Vi siger, at X tilhører kategorien Y. Det gør vi ikke for at være onde, men for at ordne de hundredevis af indtryk, vi får hver dag. Vi kategoriserer. Hele tiden. Lænestole, sindstilstande, matematiske størrelser, papegøjer, spegepølser og mennesker. For at erkende og forstå den virkelighed, vi befinder os i. Vi ville blive skøre foruden, og al meningsfuld kommunikation ville bryde sammen.

Samfundsvidenskaberne er én stor pulje af generaliseringer. Og det er eksempelvis en generalisering, når aviserne skriver, at danskerne er lykkelige. Selv den største tåbe kan godt gennemskue, at der her ikke menes hver eneste dansker. Ikke alle tyskere taler tysk. Ikke alle kvinder er kvindelige. Ikke alle akademikere læser bøger. Men vi forstår godt pointen! Anklagen om generaliseringer som et onde er simpelthen ubegavet. Og den duer slet ikke som et legitimt argument mod beskrivelser af virkeligheden, som vi er uenige i. Den hviler dels på en misforståelse af selve begrebet. Dels på et utilstedeligt krav om, at vi kun bør udtale os om enkelttilfælde (farvel til statistik, sociologi, psykologi og så videre).

Kan en generalisering så overhovedet ikke være skidt? Jo, naturligvis: Hvis den er forkert. Og kan det ikke være en fordel at nuancere sin generalisering? Jo, at erstatte en enkelt generalisering med et par nye, lidt smallere generaliseringer, kan være formålstjenligt. Men det er for kompliceret for krænkelsesfolket, der kræver offerblod for hver en sproglig kasse. Så vi må omskrive historien: Moses kom ned fra Sinaibjerget, helt forfjamsket, og sagde dette: »Øh, altså, jeg ved godt, jeg sagde, eller Gud sagde, at der var ti bud, men der er fakkertalt 11. Og det 11. bud er dette: »Du må ikke generalisere, for så er du en snæversynet naziproletar fra helvede.« Sådan skete det, i de dage, børnlille.