Vi her i Dagens Blest blir tidvis anklaget for å ha være krenkende eller til og med grusomme. De kvinner, barn og soyamenn som kommer med disse anklagene tenderer til å si ting som:

«Nei, Tom Venster, du kan ikke stoppe kvinner fra å ha tre barn med tre forskjellige menn. Kvinner har rett til sin egen kropp. Det er helt grusomt å ville regulere menneskers reproduksjon.»

Siden dette argumentet kommer opp såpass ofte, er det på tide at det avlives for godt.

Alle disse argumentene antar at menneskene vi snakker har en slags «frihet» til å gjøre hva du vil, og at inngrep i deres liv bryter med deres frihet, noe som er imot deres rettigheter. Hva jeg skal vise er at dette er totalt galt, og at tvert imot er deres oppførsel avhengig av tvungen subsidiering fra alle andre.

Ta kvinner først. Kvinner koster 113 000 kroner mer i året enn menn for staten Norge (staten Norge=dine skattepenger). Dette tas inn via skatt, primært fra menn, og gies ut i trygder, primært til kvinner. Det er få av dem som får flere overføringer enn alenemødre – denne artikkelen ramser opp en del av dem, latterlig nok som del av et forsøk på å motbevise det. Hva hadde skjedd med kvinners oppførsel dersom de var «frie», dvs at de kunne gjøre hva de ville men lide konsekvensene av sine egne handlinger? Hva hadde skjedd om vi sluttet å subsidiere dem?

Svaret er at et par alenemødre med løsunger hadde gått skikkelig på tygga og fungert som eksempel for alle andre. Deretter hadde løssluppen atferd droppet betydelig. For å opprettholde samme konsum som de har, hadde flere kvinner fått seg en mann og levd på samme måte, men med en mann som kontrollerte en større andel av familiens inntekter. Med andre ord, en større grad av frihet i landet hadde tvunget kvinner inn i mer tradisjonelle roller. Det er ingen grunn til å tro at kvinner hadde fått det noe verre av dette, da de aller fleste av dem foretrekker menn som tjener mer enn dem selv.

Det er nesten en klisjè tå påpeke hvor mye innvandrere koster staten. Man slenger rundt tall som fem millioner i et livsløp, ni millioner per somalier og så videre. Hva som i alle fall er sant er at de nyankomne er omgitt av statlige subsidier, støtteordninger, tiltak og kursing fra det øyeblikket de setter fot på norsk jord. En venn av meg er kollega med en somalier, en av dem som jobber. Han jobbet i en ufaglært stilling, og hadde fem-seks barn i tillegg. «Er det ikke mye slit med så mange barn?» Spurte min venn. Han fikk til svar at nei, de fikk kommunal bolig, kona var hjemmeværende og til slutt, så kom NAV innom et par ganger i uka for å hjelpe dem rydde. Han sa dette uten hint av skam.

Det er selvfølgelig umulig for en mann å ha familie+bolig i Oslo+hjemmeværende kone med en ufaglært stilling. Grunnen til at det går rundt er rundhåndede mengder statlige subsidier. Uten disse subsidiene hadde en god del av våre nye landsmenn sultet eller fryst i hjel, og i hvert fall ikke hatt reproduksjonsrater høyere enn de innfødte.

Så hva kan vi gjøre? Jeg synes i hvert fall at man kan vri subsidiene slik at asosial reproduksjon incentiveres mindre, og sosial reproduksjon incentiveres mer.

Du kan kalle dette kaldt og grusomt om du vil. Men tilstanden i dag er at jeg tvinges til å subsidiere reproduksjonen til lav-iq familier (om de i det hele tatt er familier) og på dette viset incentivere dem. Hvorfor skulle det være ondt å snu det på hodet og incentivere det motsatte?

Tilstandene som råder i riket i dag er ikke på grunn av noens «frihet» og er heller ikke noe «naturlig». Det er et resultat av tvungen subsidiering av asosial oppførsel. Dersom vi forandrer subsidiene i en eugenisk retning ville vi være nærmere tingenes frie tilstand stilstand enn det vi er nå, og derfor anser jeg det ikke som et inngrep i noen frihet å stramme litt inn på hva som er lov av oppførsel.