Tross den milde ydmykelsen kom det noe godt ut av treningsleiren. For Everton hadde en speider til stede, og mens familien var på ferie i Frankrike tikka det inn en e-post på farens mobil fra den gamle storklubben. Einar ble invitert over til England.

– Jeg var spent og nysgjerrig på hvordan det var der, men reiste over uten noen tanker om kontrakt. Jeg var jo bare 14 år, så jeg tenkte at det ikke var aktuelt med overgang. Men så gikk det bra, og de spurte om meg om å komme over igjen.

Ett år senere fikk den 15 år gamle Stord-gutten en enda større overraskelse. Han ble tilbudt kontrakt på klubbens akademi. Igjen var det far Holger som fikk nyheten først.

– Einar var på vei til garderoben, da det kom en mann springende og ville ha meg med på et møte. Han sa de var kjempefornøyde og ville tilby Einar kontrakt. Du hadde ledd deg i hjel om du hadde sett ansiktet til Einar da jeg overbrakte nyheten, forteller faren.

For sønnen jublet ikke. Han ble ikke glad. Han ble tankefull.

– «Dere har ikke sagt ja, vel?», var det første han sa. Vi har bilder fra hjemturen til Norge, og Einar ser ikke høy ut i hatten!

Et vanskelig valg for en 15-åring: Fotball-livet eller familie og venner.

Utelukkende fotball

En som måtte gjennom det samme valget som 17-åring var John Arne Riise. For noen år siden fortalte mora hans til TV 2 at hun presset sønnen til å flytte alene til Monaco.

– Han ville ikke reise alene til Monaco. Jeg sa at det argumentet ikke holdt. At om ett år ville vennene hans være spredt rundt om allikevel, fortalte Berit Riise.

15 år senere hadde sønnen vunnet Champions League, satt rekord i antall norske landskamper og spilt toppfotball i tre av de fremste ligaene i verden.

Faren til Einar Iversen var kanskje litt Gjert Ingebrigtsen da han lot sønnen farte rundt i Europa som 11-12-åring, men det vanskelige valget om å flytte fikk sønnen ta helt på egen hånd.

Etter to måneders tenketid slo Einar til på tilbudet. Overgangssummen til Stord ble på 700.000 kroner, pluss tillegg om han blir en suksess i Everton.

Stordabuens nye hjem: Foran flomlysene på Goodison Park. Foto: Webjørn S. Espeland, NRK P3

– Nils Arne Eggen og mange andre har vært bekymret for at unge spillere drar for tidlig fra Norge?

– Jeg tror det er en veldig individuell ting, og at man ikke kan si at noe vil fungere for alle. Men de siste to åra har jeg hatt en bedre utvikling enn jeg noen gang har hatt, og om jeg hadde returnert til Norge nå, ville jeg vært en bedre spiller enn om jeg ikke hadde reist ut.

Hva er forskjellen fra om du for eksempel hadde gått til Brann som 15-åring?

– Da hadde jeg gått på toppidrettsgymnaset på dagtid og Brann-trening på ettermiddagen.

Her i Everton er det en mye mer profesjonell hverdag, med trening om morgenen, frokost og lunsj på akademiet, ny trening – fem-seks dager i uka.

Dessuten har naturligvis Everton et større apparat, med fysiske trenere, fysioterapeuter og ikke minst flere trenere som har spilt i Premier League. De to første åra i klubben gikk Einar på en slags skole en dag i uka, der han lærte om ting som ernæring, trening og muskelgrupper. Men etter at han signerte proffkontrakt i sommer, handler dagene utelukkende om fotball.

Vertsfamilien

Bak en turkisblå dør i et klassisk britisk mursteinshus møter vertsmor Lisa og to skvaldrebikkjer oss. Mens lagkameratene tjener millioner i uken, har Einar Iversen bodd hos den samme vertsfamilien i nesten tre år.

Lisa begynte å huse unge Everton-talenter for seks år siden, da sønnen ble skadet i en alvorlig ulykke. Dermed får familien inntekter, samtidig som hun kan være hjemme med sønnen. I husets andre etasje har både Einar, vertsforeldrene og to andre lovende 16-åringer sine rom.

Med vertsmor Lisa foran et klassisk britisk mursteinhus. Foto: Webjørn S. Espeland, NRK P3

– Einar er blant de yngste vi har hatt her, og den eneste utlendingen – bortsett fra en waliser, forteller hun.

– Hvordan går kulturkollisjonen?

– Er det en? Jo, vi har prøvd brunost, og likte det ikke. Men Einar er snart mer scouse enn vi er. (Scouse [lapskaus] er tilnavnet på innbyggere fra Liverpool-området, som er byen Everton holder til i, red.anm.).

– Hva serverer du atletene?

– Sunn, men variert kost. Einar liker sterk mat.

– Hva med den typiske retten Yorkshirepudding?

–Ja! svarer Einar.

– Han likte det ikke i starten, men nå er han vant til det, svarer vertsmor.

– Men Einar liker vel best Domino’s pizza. Og havregrøt før kamp.

Vertsmor Lisa har hatt et tosifra antall unge fotballspillere boende hos seg, men var ekstra bekymret da det kom en femtenåring helt fra Norge.

– Han var så ung, og de andre kunne jo reise hjem til familien i helgene. Mange hos oss har slitt en del, men Einar har blitt solid oppdratt og er en virkelig uavhengig gutt.

Som femtenåring valgte han et liv som kan minne om å gå på kostskole på 1900-tallet. Disiplin på treningsfeltet og langt fra foreldre og gamle venner. Likevel har han ikke vært helt ensom, for de første to åra kom familien på månedlige besøk. Men nå har han ikke vært hjemme siden juni, og kameratene har sjelden hatt tid til å ta seg fri fra skolen.

– Hva tenker du om å gå glipp av videregående og russefeiring, som jo er en veldig sosial tid?

– Jeg savner jo kompiser, og faktisk skolehverdagen. Men samtidig har jeg jo blitt god venn med de på laget, selv om de har en litt annen type banter (sjargong, red.anm.) enn kompisene fra Stord. Det blir jo veldig mye fotball det går i, men jeg har jo valgt et fotball-liv, så det er vel naturlig, sier Einar.

Etter snart tre år hos vertsfamilien holder 18-åringen på å ta lappen, og nå drømmer han om å bo for seg selv, helst i en egen leilighet ved bryggene i Liverpool sentrum. Det er for øvrig samme sted som Everton tenker å bygge sin nye praktstadion.

Fram til i sommer hadde Iversen en norsk fotballkamerat i byen: Liverpool-talentet Edvard Sandvik Tagseth, også kjent som «Frostas Messi» og «The Norwegian Pocket Rocket» (grunnet kroppsstørrelsen og hurtigheten). Men i sommer valgte Tagseth å forlate Liverpool for Rosenborg.

– Edvard og jeg pleide å gå på Nando’s og spise kylling og så gå på kino. Eller spille Fifa, selvfølgelig. Det var veldig synd at han reiste. Men vi snakker fortsatt mye sammen gjennom Fifa og Fortnite!

En rolig kampkveld på «The Goodison Cafe». Foto: Webjørn S. Espeland, NRK P3

Småfrossen på tribunen

Det er mørkt og null grader i Liverpool denne vinterkvelden. Noen få tilskuere rusler inn under flomlysene på Goodison Park, Evertons stadion siden 1892 (da de flytta fra Anfield, som den nystiftede Liverpool FC fikk overta). En buss med bortesupportere ankommer fra småbyen Fleetwood, de har betalt ti pund for transport og inngangsbillett. For mens billetter til toppkamper i Premier League er et av de største knapphetsgodene i verden, er det glissent på cupkampen mellom Evertons U23-lag og A-laget til Fleetwood Town FC.

Men det slike hustrige kvelder som er grunnen til at Einar Iversen har forlatt alle kjente. For å spille fotballkamper.

Ikke fullt trøkk rundt Goodison Park før kampstart. Foto: Webjørn S. Espeland, NRK P3

Men i dag får han ikke spille fotball. Han må sitte på tribunen og småfryse. Den siste uka har han vært syk. Siden sesongstart har han bare fått spille én eneste kamp. Han er fersk opp fra U18-laget og var skadet i sesongoppkjøringen og et stykke ut i september.

Så hvor god er egentlig Norges ferskeste proffspiller i England?

– Han er så god at det er rart det ikke har vært gjort mer på ham i norsk presse, mener Helge Vermundsen Grunnevåg, som er leder for Evertons norske fanklubb.

Forrige sesong var Iversen kaptein på U18-laget, og han ble kåret til lagets beste spiller.

– Det er en utmerkelse som blant annet Wayne Rooney og Ross Barkley har fått tidligere. Han får vanvittig mye skryt fra de jeg snakker med i klubben, som den gamle stjernespissen Duncan Ferguson, sier Grunnevåg.

Og Ferguson er ingen hvemsomhelst. Klubblegenden tok i starten av desember over som vikarierende manager for sparkede Marco Silva, en portugiser som pleide å kalle Iversen for «The boy Iversen».