Når pressen svikter sitt kall

31. okt. 2015 21:34 Sist oppdatert 2. november 2015

Hver natt risikerer flyktninger livet i små gummibåter over Egeer-havet fra Tyrkia til de greske øyene Chios og Samos. Emre Tazegul

Vår plikt. Det er medienes fordømte plikt å problematisere, dyrke tvilen, utfordre også de gode krefter.

Det går som regel galt når journalister glemmer at alt og alle må møtes med skepsis.

Det er klart at vi under «den arabiske våren» underkommuniserte de mange hindre demokratiforkjemperne måtte passere, og at vi undervurderte islamistenes evne til å stjele opprøret og gjøre våren om til vinter.

Vi burde vite at gamle tyrannier som regel erstattes av nye, slik tsarens tyranni ble etterfulgt av Lenins og Stalins terrorvelde

Vi burde vite at gamle tyrannier som regel erstattes av nye, slik tsarens tyranni ble etterfulgt av Lenins og Stalins terrorvelde, og sjahens iranske diktatur av noe enda verre, selv om de snakkende klasser også den gang trodde det beste om de verste, på kommissærenes forsikringer om frihet og likhet og brorskap og satte sin lit til ayatollahenes evne til å moderere seg, slik vi også trodde om Saddam Husseins og Muammar Gadafis etterfølgere.

Vår naivitet

Professor Terje Tvedt har minnet oss på med hvilken naivitet norske politikere og store deler av norsk presse møtte opprøret i Libya: - Vi sa at vi kriget for menneskerettigheter, uten å forstå at de sterkeste opprørsgruppene ikke reiste seg til kamp for demokrati og universelle menneskerettigheter, rett og slett fordi de ikke var demokrater, men islamister.

Terje Tvedt mener vi bør granske det som skjedde da politikerne besluttet å sende bombefly til Libya i 2011. Les kronikken her:

Les også Den politiske eliten ante ikke hva de gjorde da de gikk inn for å sende F-16-fly til Libya

Dessuten gadd vi aldri å sette oss inn hvordan Gadafi hadde maktet å holde Libya sammen. I dag er landet et stort og blodig kaos, en stat uten styring.

Det mest oppsiktsvekkende med bombingen i Libya, var likevel det at vi ingenting hadde lært av den amerikansk-britiske invasjonen i Irak, som har skapt en katastrofe så stor at den er vanskelig å fatte.

Går ikke etter planen

Kriger går sjelden etter planen. I begynnelsen av 60-årene sendte president John F. Kennedy 5000 militære rådgivere til Sør-Vietnam. Da viseutenriksminister George Ball protesterte, med den begrunnelse at USA ville trenge 50.000 mann for å få dem ut igjen, lo man rått i Washington. I virkeligheten måtte det 500.000 mann til for å få dem ut igjen.

De kommer nok til å lese. Ikke om «den arabiske våren», men om det som kom etterpå: den bitende kalde vinteren

I begynnelsen av dette tiåret, da bombingen av Libya startet, snakket vi om «de store og viktige endringene som våre barn og barnebarn kommer til å lese om i historiebøkene».

Ja, de kommer nok til å lese. Ikke om «den arabiske våren», men om det som kom etterpå: den bitende kalde vinteren, IS-tiden, om man vil.

Stemningsbølger

Terje Tvedt advarte i sin Libya-kritikk mot «stemningsbølger som parkerer samfunnets og politikernes mulighet til å handle klokt og rasjonelt».

En slik advarsel er betimelig også når det gjelder den flyktningkatastrofen som nå berører oss alle. Og pressen kan ikke late som om den ikke plikter å advare også når «godheten» synes å ha seiret. Journalisten og forfatteren Frank Rossavik har kalt det en kald hånd på en varm panne.

Merkel og Solberg

Angela Merkel og Stefan Löfven besto muligens «den moralske testen» når det gjaldt flyktningene, men kanskje er Erna Solberg, med sin omsorgsfulle realisme, en klokere statsleder. En stat er ikke en hjelpeorganisasjon.

Les om hvordan Erna Solberg jobbet før hun la frem tilleggsbudsjettet for flyktningkrisen fredag 30. oktober:

Les også "Jeg tenker på flyktningkrisen hvert sekund"

Flyktninger på vei nordover i Europa, her ved en flyktningleir i Makedonia. BORIS GRDANOSKI / NTB scanpix

Merkel ønsket alle velkommen, uten å tenke på det selvfølgelige, at jo flere som får komme, desto flere er det som kommer. Hun tok imot flyktningene med åpne armer, men det tok ikke lang tid før hun lukket med dem igjen. Nå frir hun til Tyrkia, et land med et stadig dårligere menneskerettighetsrykte, og håper tyrkerne kan hjelpe Tyskland med å dempe flyktningstrømmen. Löfven snakker nå mindre om flyktningkatastrofen og mer om krisen i Sverige, hvor mottaksapparatet bryter sammen oghøyreekstremismen våkner til liv.

Les også 170.000 migranter til EU på en måned

Her hjemme ble Fremskrittspartiet lenge hånet for å si at hjelpen først og fremst må settes inn i nærområdene. Slik er det ikke lenger. Tyrkia får milliarder i EU-støtte for å bedre forholdene i leirene der, FN roper om hjelp i grenseområdene til Syria, og en syrisk demokratiforkjemper sier til Aftenposten at hvis man enkelt og greit kan søke asyl fra Syria — og få det - så vil landet sakte, men sikkert tømmes for mennesker.

Vi må prioritere

Selvsagt kan og bør Europa ta imot hundretusener av syriske flyktninger, men ikke mange, mange millioner. Erik Solheim, som nå leder OECDs utviklingskomité, gjør det som også pressen burde ha gjort på et mye tidligere tidspunkt: Ikke bare applaudert vårt hjertelag, men også manet til realisme. Vi klarer ikke å si ja til folk med beskyttelsesbehov hvis vi ikke også sier nei til folk som ikke har det. Hvis de som trenger det mest, skal få bli, må de som trenger det minst, nektes innreise.

På sikt vil innvandringen selvfølgelig påvirke både ytringsklimaet, det generelle lønnsnivået og velferdsytelsene.

Det var lenge liten oppmerksomhet i mediene om en av de sikreste konsekvensene av masseinnvandring: Større ulikheter i samfunnet, en ny, etnisk basert underklasse av innvandrere som primært er her for å forgylle de bedrestiltes hverdag. På sikt vil innvandringen selvfølgelig påvirke både ytringsklimaet, det generelle lønnsnivået og velferdsytelsene. Og som alltid - det er ikke de bredeste skuldrene som må bære den tyngste børen.

Prislappen

NRK har i samarbeid med Statistisk sentralbyrå regnet ut at det antallet flyktninger vi ventelig kommer til å gi oppholdstillatelse, vil koste ca. 750 milliarder kroner i løpet av de nærmeste årene. Det er selvsagt betydelig usikkerhet knyttet til dette tallet, og NRK må tåle kritisk oppmerksomhet fra andre medier. Men det kan ikke herske tvil om at det dreier seg om kostnader som vil kreve betydelige skatteøkninger og/eller merkbare nedskjæringer i det offentlige forbruket.

Vi prissetter alle, også gamle og syke og alvorlig hjelpetrengende.

Noen mener det er utidig å sette prislapp på mennesker. Kanskje. Men det gjør vi hele tiden. Vi prissetter alle, også gamle og syke og alvorlig hjelpetrengende.

I virkeligheten er det mange som i dag sliter med slike spørsmål, også mennesker som ellers ønsker flyktningene velkommen. Men de tør ikke dele sine bekymringer med andre, eller gi uttrykk for dem offentlig, av frykt for å bli stemplet som hjerteløse, fordomsfulle og rasistiske.

Spørsmål man ikke får stille, kan heller ikke besvares. De blir i stedet liggende og gnage. Pressen har selvfølgelig en plikt til å bringe disse spørsmålene frem og sørge for at de også blir besvart. Hvis ikke, oppstår det en farlig kløft mellom de styrende og de styrte, mellom makten og de maktesløse.

I et land hvor man ikke kan stille ubehagelige spørsmål, har man heller ikke et barometer hvor det er mulig å avlese det atmosfæriske trykk.