Historien startet i 2005. Stein Enqvist møtte veggen og gikk inn i en depresjon. Advokatpraksisen hans stoppet opp, og familien fikk problemer med å håndtere gjelden. Enqvist måtte hindre at huset gikk på tvangssalg. Gjennom en bekjent kom han i kontakt med Pål Diskerud, som var villig til å låne ham et stort millionbeløp i et par år.

Lånet ble kamuflert ved at Diskerud kjøpte eiendommen for syv millioner kroner, mens Enqvist fikk en rett til å kjøpe eiendommen tilbake for 9,4 millioner kroner to år senere. På den måten ble både lånet og rentene på nesten 100 prosent pro anno skjult. I mellomtiden skulle Enqvist og familien få bo der som før.

Slik gikk det ikke.

– Da jeg skulle kjøpe huset tilbake, gjorde Pål Diskerud seg utilgjengelig. Jeg hadde meldt fra i god tid om at jeg ville bruke tilbakekjøpsretten min. Jeg hadde lånetilsagn hos banken. Men jeg fikk rett og slett ikke tak i ham. Plutselig fikk jeg et brev om at jeg måtte flytte, forteller Enqvist.

På en av de kaldeste dagene i januar 2008 banket namsmannen på døren. Det var sent på kvelden. Enqvist og familien ble kastet på dør.

– Pål Diskerud lever av misligholdte lån. Hele familien vår gikk nesten til grunne på grunn av dette, sier han.

Familien Enqvist har kjempet siden 2007 for å få tilbake huset, uten å lykkes. Først gikk Enqvist til bladet Kapital for å få saken ut i lyset. Så har tvisten gått for retten i flere runder. Der har Enqvist tapt, gang på gang. Pål Diskeruds kontrakter og avtaler har vært vanntette.

Diskeruds advokat, Arne Os, så imidlertid at Enqvist inngikk en ugunstig avtale. «I dag er Enqvist langt nede og enhver avtale som redder verdiene fra tvangsavvikling fremstår for ham som gunstig i øyeblikket. Dersom han kommer ovenpå, vil han fort lese avtalen i et annet lys, og jeg vil at du skal være klar over at avtalemodellen har elementer i seg som kan kritiseres,» skrev Os i et brev til Diskerud fremlagt for retten. Det hjalp lite.

Enqvists halmstrå var å vise at Diskeruds utlån var ulovlig, at han var en profesjonell utlåner som drev uten konsesjon. Dette fikk ikke Enqvist retten med på. Han kunne bare dokumentere en liten del av Diskeruds virksomhet. «Retten finner det heller ikke bevist at Diskerud driver profesjonell utlånsvirksomhet av noe omfang,» står det i tingrettsdommen fra 2009.

STORE KONSEKVENSER

Pål Diskerud er ennå ikke blitt fanget opp av myndighetenes radar, til tross for at han har drevet utlånsvirksomhet i to tiår. For å drive profesjonelt med pengeutlån i Norge, må man ha konsesjon fra Finanstilsynet. Det har hverken Diskerud eller selskapene hans, ifølge tilsynet.

Økonomiprofessor Halvor Mehlum ved Universitetet i Oslo er kritisk til at gråmarkedsutlånere kan operere fritt.

– Denne typen lån bør forbys. Slik utlånsvirksomhet er av stor skade for samfunnet. Det er jo ofte forbundet med mafiavirksomhet. Gjeldsforholdet til utlåneren blir nesten som et slaveforhold. Banker og seriøse finansinstitusjoner ønsker å få igjen pengene sine, men i avtalene med lånehaiene ligger det i kortene at utlåner ønsker at avtalene skal misligholdes, sier han.

Han kjenner ikke til Diskerud spesielt, og uttaler seg om fenomenet.

Det finnes et ord for låneforhold med urimelig høye renter: åger. I straffelovens ågerparagraf heter det at det «er ulovlig å utnytte noens nød, lettsinn, uforstand eller avhengighetsforhold til å oppnå et vederlag». DN har saumfart dommer og saker som har gått for retten i Norge de siste ti årene. Ingen er hittil dømt for brudd på ågerparagrafen. Nylig er likevel to utlånshaier blitt tiltalt for ulovlige gråmarkedslån. Begge har bakgrunn fra alvorlig kriminalitet. Sakene blir ført av politiets gruppe

for organisert kriminalitet og skal opp for retten i løpet av noen måneder.

Professor Mehlum finner frem klassikeren «The Wealth of Nations» av Adam Smith.

– Til og med for Adam Smith, det liberale finansmarkedets store helt, finnes det en grense. Han mente at ågervirksomhet var en uting i et velfungerende kapitalistisk samfunn, sier Mehlum.

Han er enig med Smith. Et uregulert gråmarked for lån kan ha alvorlige konsekvenser.

– Folk i nød er villige til å gjøre hva som helst, sier Mehlum.

– De må beskyttes mot seg selv.

PÅ RØMMEN

Mannen på uterestauranten husker dagen som den skulle vært igår, selv om nesten syv år er g ått. Dagen han satte seg på flyet til Spania og rømte fra alt. Fra familie og venner. Fra sitt eget liv. For å slippe unna lånehaienes klamme hånd.

– Det var da de truet meg med å ta barna mine, jeg bestemte meg. Den eneste utveien jeg så, var å ta mitt eget liv. Jeg planla å kjøre bilen rett i en stolpe i Oslofjordtunnelen, forteller han.

Han hadde plukket ut stolpen. I dag er han glad han valgte å dra i stedet.

DN møter ham et sted i Norge. Han skylder fortsatt lånehaiene 20 millioner kroner. Rentene er 500.000 kroner i måneden. Tilsammen har gjelden vokst til mer enn 60 millioner kroner.

– Jeg har ikke sett barna mine siden den dagen, sier han og smiler trist.

– Jeg har bare snakket med dem på telefon. Jeg brøt kontakten for å skåne dem. Jeg tenker på dem hver dag.

Mannen i rød Lacoste-genser og svarte sportsbriller leter etter ordene.

– Datteren min har bursdag om to dager. Jeg prøver å få sendt en gave til henne.

Mannens uføre startet med at han lånte penger av Pål Diskerud for å redde et firma han var medeier i. Det er nesten ti år siden nå. Først ett lån, så flere. For å kvitte seg med lånene til Diskerud, måtte han låne penger av andre lånehaier. Lånekarusellen som utviklet seg, gikk fortere og fortere. Til slutt var det ikke flere han kunne

låne av. Han forteller at gjelden til Pål Diskerud er betalt. Det er andre pengeinnkrevere han rømmer fra.

– Jeg mistet kontrollen. Lånekarusellen har ødelagt livet mitt. Men det er min egen feil, sier han.

– Jeg er ikke redd for å bli skutt. Det jeg er redd for, er at de skal skade familien min.

TORPEDOEN

Han sitter på D/S Louise på Aker Brygge og spiser atlanterhavsreker. Han er en av de tøffeste utlånerne i byen.

– Jeg pleier vel å ta mellom 10 og 15 prosent rente i måneden. Det kommer litt an på om jeg kjenner personen fra før eller ikke.

Piquet-skjorten sitter stramt over brystmuskulaturen. De store Gucci-solbrillene holder den skarpe høstsolen ute.

– Hvem er det egentlig som låner penger i gråmarkedet?

– Noen skal betale annen gjeld. Mange av dem som kommer, trenger penger raskt, helst på dagen. Det er mange som kommer som du ikke hadde ventet. Både velstående og profilerte forretningsfolk som trenger én eller to mill i cash. Jeg spør ikke hvorfor. Det er ikke min sak.

Han forteller hvordan lånene skjules ved måten avtalene settes opp på og ved å plassere andre mennesker mellom. De høye rentene skjules også.

– På papiret ser det ut som om renten er lav. Resten er i cash eller skjult i sideavtaler.

– Hva skjer hvis de ikke betaler?

– Da blir det dårlig stemning. Da legger jeg saken frem på en måte som ikke gir rom for diskusjon. Det er sjelden jeg ikke får tilbake pengene, alle klarer å skaffe penger hvis de må, sier han.

– Utnytter du ikke folk i nød?

– Nei, jeg hjelper dem, sier han og smiler.

Mannen vil ikke si hvor mye han tjener i året på utlånsvirksomheten, men antyder at det er flere millioner kroner. Han har til enhver tid flere lån utestående og forteller at under ti stykker i Norge driver med utlån av et visst omfang.

– Profesjonelt er det nok bare cirka fem stykker, sier han.

Han forteller at de fleste som driver med utlån, også er pengeinnkrevere eller torpedoer.

– Jeg er ganske stor, men ryktene sier at Pål Diskerud er den største. Diskerud opererer på et mer profesjonelt plan.

MANNEN I FRAKK

I mai 2008 møtte en broket gjeng til generalforsamling i dataselskapet Norske Informasjonsterminaler as – bedre kjent som NIT. Her var torpedoer, tidligere straffedømte og representanter for en og annen McKinsey-partner. Bakerst i hjørnet sto en mann i frakk og skyggelue med ryggen til. Han var ukjent for de fleste, men i all stillhet hadde Diskerud finansiert NIT med lån gjennom mange år gjennom sitt heleide selskap Jonatan as.

– Jeg tipper vi lånte penger av Diskerud ni ganger, sier NIT-gründer Terje Lien.

Diskerud opererte nærmest som en bank for NIT i perioden 2003 til 2007. Dette kommer frem i låneavtaler DN har tilgang på.

Sakte, men sikkert tok Diskerud kontroll over

NIT. Han hadde pant i gründernes aksjer. Diskerud fikk til og med satt sin egen mann inn i selskapet. Denne personen hadde full kontroll over NITs bankkonti og sørget for at penger som kom inn, gikk til å betale Diskeruds krav. Dette fremgår av avtaler DN har kopi av.

NIT ble en katastrofe for aksjonærene. Men ikke for Diskerud.

– Diskerud var vel den eneste som tjente penger på NIT, sier Lien i dag.

Da NIT ble slått konkurs noen år senere, hadde Diskerud solgt seg ut og forduftet. Dokumenter fra konkursboet som DN har gjennomgått, viser at Diskerud fikk utbetalt mange millioner kroner fra NIT.

Diskerud har også lånt ut penger til andre selskaper. I 2005 lånte Jonatan as ut et par millioner kroner da seismikkselskapet Scan Geophysical kjøpte utstyr på konkurssalg i Storbritannia. Også disse lånene fikk Diskerud tilbakebetalt, sammen med en stor post aksjer i selskapet. Til slutt var Diskerud selskapets nest største aksjonær. Da Scan Geophysical gikk konkurs i 2009, var Diskerud borte.

Jonatan as er Pål Diskeruds viktigste selskap. På papiret er imidlertid Jonatan teknisk konkurs, bare holdt i live av 60 millioner kroner i lån fra «Pål Diskerud med familie», ifølge selskapets årsrapport.

Ifølge brevark er Jonatan as også «Member of the Desert Troon Group» – et amerikansk eiendomskonsern som tilhører Tore Christian Diskerud (76), Pål Diskeruds far.

Også i utlånsmarkedet har Pål Diskerud operert på farens vegne.

PAPPAS GUTT

– Det var jo litt rart.

Jørn Standal sitter ved møtebordet i annen etasje på hundehotellet han driver i Hakadal. Utenfor bjeffer bikkjer som svømmer i Standal-kennelens motstrømsbasseng eller tripper rundt på hundenes eget massasjegulv. Standal har funnet frem alle papirene fra den noen år gamle saken, en sak som havnet i retten og som han egentlig har prøvd å glemme.

I 2002 måtte Standal skaffe penger raskt for å redde et dataselskap han den gangen var medeier i. Han trengte 4,7 millioner kroner. Det kunne Pål Diskerud hjelpe ham med.

Alle papirene var imidlertid utstedt i pappa Tore Diskeruds navn.

– Jeg hadde aldri møtt Tore Diskerud, sier Standal.

– Som betaling for lånet skulle Diskerud ha 600.000 kroner, noe som utgjør over 30 prosent årlig rente, og i tillegg 100.000 aksjer i selskapet. Aksjene var på dette tidspunktet verd 600.000 kroner. Tilsammen måtte jeg altså betale 1,2 millioner kroner for at han skulle hjelpe meg, sier Standal.

På meget kort tid fikk Pål Diskerud satt opp et møte med Eidsberg Sparebank, hvor familien Diskerud hadde gode relasjoner. Lånet ble organisert på en finurlig måte. I stedet for å låne ut pengene selv, satte Tore Diskerud et kontantbeløp på konto i Eidsberg Sparebank som sikkerhet. Så lånte banken ut penger til Standal, med sikkerhet i Diskeruds kontanter. Pål Diskerud signerte på vegne av faren.

– På trappen utenfor banken, etter å ha signert lånepapirene, overleverte jeg Pål Diskerud 300.000 kroner i kontanter. Det er ingen tvil om at Pål Diskerud er en profesjonell utlåner, nei, sier Standal tørt.

Tore Christian Diskerud er lite lysten på å kommentere hvorfor hans navn står på lånepapirene.

– Jeg vet hva dere driver med, sier Tore Diskerud hissig til DN på telefon fra USA.

– Dere kommer aldri til å finne noe. Slutt med det tullet!

USA-IMPERIET

Phoenix, Arizona. Fra luften ser eiendomsselskapet Desert Troons hovedkvarter ut som en stjerne inni en sirkel, men fra bakkeplan ser de to etasjene relativt beskjedne ut. I annen etasje sitter Tore Christian Diskerud og fører bøkene over et gedigent amerikansk eiendomsimperium.

Tore Diskerud var en stor spiller i jappetidens eiendomsmarked på slutten av 80-tallet. Han var partner og styreformann i Andenæs-gruppen, som gjennom finanskonsernet Star Holding, før det gikk dundrende konkurs i 1993, også var en aktør i det grå lånemarkedet.