Selv en veldig dårlig film kan fortelle en interessant historie | Einar Lie

Einar Lie

12. sep. 2015 22:03 Sist oppdatert 13. september 2015

Men man lurer jo på hva embetsverket har gjort for å hindre statsråden i å blamere seg selv og departementet, skriver Einar Lie. Her justisminister Anders Anundsen og politimester Hans Sverre Sjøvold i videoen «Trygghet i hverdagen». Justisdepartementet

Svekkelsen av byråkratiet har i høst ikke bare hatt filmatiske uttrykk.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Årets valgkamp er nå over. Det mest selsomme, og kanskje mest interessante, innslaget var informasjonsfilmen der ledende ansatte i politi— og fengselsetatene igjen og igjen svarer bekreftende på justisministerens spørsmål om ikke ting er blitt bedre under hans ledelse.

Intervjuobjektene i filmen er neppe fristet til annet enn å svare bekreftende på sin overordnedes spørsmål. Den har med god grunn reist spørsmål ved forholdet mellom politikk og det som skal være et faglig, noenlunde nøytralt embetsverk.

Dette er et gjennomgangstema i norsk politisk historie, som nå melder seg på en annen måte enn tidligere.

Fortidens konflikter

På 60- og 70-tallet var det tidvis en utfordring at embetsmenn som insisterte på at de opptrådte på vegne av fag og kunnskap, i praksis kom langt inn i politikken.

IMG_1217_doc6m6yazfjk4z5814cjtl.jpg Olav Olsen

La oss ta et par eksempler: Etter at den borgerlige regjeringen Borten ble dannet i 1965, forklarte ekspedisjonssjef Hermod Skånland i Finansdepartementet i et foredrag at det var umulig å ta skattepolitikken til det største regjeringspartiet, Høyre, alvorlig.Da VG på lederplass forsøkte å sette ekspedisjonssjefen på plass, forklarte han at dette ikke var en politisk, men faglig vurdering. Og at den var helt korrekt.

Noen år senere gikk en profilert ekspedisjonssjef i Kirke— og undervisningsdepartementet ut med en flengende kritikk av sin egen statsråds politikk. Også han møtte kritikk med kraftfullt å hevde at ingen kunne nekte ham å si sin mening om statsrådens politikk, hvis bare kritikken var korrekt.

Embetsmenns intervensjon i politisk debatt ble satt på spissen under EF-debatten i 1972, der embetsmenn i Utenriksdepartementet deltok intenst i regjeringens kampanje for medlemskap. Dette var ikke etter press fra statsråden; men de var selv sterke og overbeviste tilhengere.

Økonomene i Finansdepartementets embetsverk var derimot nesten uten unntak motstandere av medlemskap. Umiddelbart før folkeavstemningen rykket de gjennom en annonse i dagspressen ut mot regjeringen, og mente dens argumenter var faglig feilaktige.

EF-striden var problematisk og førte til en reaksjon. De politiserte embetsmennene har siden vært mindre synlig. Oppfatningen har gått i retning av at politikere ikke skal risikere å møte eksisterende eller kommende underordnede i en løpende debatt.

Den gamle spenningen mellom politikk og faglighet er fortsatt til stede, men den utspiller seg nå innenfor helt andre rammer.

Mer politikk og kommunikasjon

Dagens politikk er mindre nedenfradrevet enn tidligere. Dens honnørord er gått fra 70-tallets «plan», til «reform», «satsinger» og «pakker».

Parallelt med dette har det skjedd store endringer i departementenes ledelse. I 1991 gjennomførte regjeringen en budsjettreform, der departementene fikk større frihet blant annet til å opprette stillinger selv.

Med svakere styring fra Finansdepartementet begynte bestemte stillingstyper å øke sterkt. I 1991 var det 28 statssekretærer 11 politiske rådgivere i departementene, i dag er tallene henholdsvis 46 og 18. Veksten i kommunikasjonsstabene har også vært stor. 69 personer arbeidet i slike stillinger i 1991, mens en opptelling i 2012 viste omkring 140.

Filmen til Anundsen er den foreløpig siste i en serie ulykkelige handlinger fra dette departementet

Dette gjør noe med departementenes måte å tenke og arbeide på. Departementsledelsene var før mest var en samling fagfolk og administratorer underlag en statsråd, med en eller to medhjelpere.

Nå er det større samling politikere, iblandet toppfigurene i det faste embetsverket, der også «kommunikasjon» er kommet inn som en hybridvariant.

Det er i denne situasjonen ikke så rart at byråkratiets nøytralitet nå trues av politikere som vil bruke embetsmenn for å selge politikken til velgerne, og ikke som på 60- og 70-tallet, av embetsmenn som følte behov for å fortelle offentligheten om hva de synes om politikken.

Jakt på brukbare råd

Svekkelsen av byråkratiet har i høst ikke bare hatt filmatiske uttrykk. Finansminister Siv Jensen bestilte tidligere i år en rapport fra analyseselskapet Menon om virkningen av ulike former for skatt på kapital, særlig formuesskatt.

På dette området mangler Finansdepartementets embetsverk på ingen måte realkompetanse. I Menon arbeider mange flinke mennesker, men få informerte økonomer vil mene at de har tall eller innsikt som kan måle seg med den som alt finnes hos oppdragsgiveren.

Hvorfor leter da statsråden etter nye råd? Det er vanskelig å se dette som annet enn utslag av at den politiske ledelsen ikke liker analysene som lages internt.

Det ville i dag vært utenkelig at en ekspedisjonssjef gikk ut og mente at regjeringens skattepolitikk ikke kunne tas alvorlig, slik Skånland gjorde for 50 år siden.

Men innad brynes fag mot politikk. Og det er i dette departementet kronisk krevende å få embetsmenn til å gi politisk ønskelige tiltak en faglig begrunnelse overfor omverdenen, hvis de mener denne ikke er holdbar.

Derfor leter den politiske ledelsen etter nye vurderinger, som passer til konklusjonene den alt har kommet frem til.

Det kunne vært verre

Dette svekker embetsverkets rolle i politikkforberedelsen, men det beholder på sett og vis sin integritet. Da er det verre i Justisdepartementet.

Filmen til Anundsen er den foreløpig siste i en serie ulykkelige handlinger fra dette departementet, der returneringen av asylbarn, forsøk på å sende mulla Krekar til Kyrksæterøra og på å lage en lovtekst for tiggerforbud er blant de mest fremtredende.

Alle disse sakene inneholder både politikk og byråkratisk arbeid, men initiativ og innretting kommer nok mer fra politikken enn fagligheten.

Men man lurer jo på hva embetsverket har gjort for å hindre statsråden i å blamere seg selv og departementet, og særlig hvor sterke protestene har vært på det åpenbare normbrudd i å la statsråden intervjue underordnede fagfolk i en video i valgkampen.

Kanskje har forsvaret for fagligheten og nøytraliteten brutt helt sammen. Og kanskje er det umulig å nå frem til statsråden med enkle poenger.

Uansett hva svaret måtte være, kan man bekymre seg for evnen til å håndtere saker med større konsekvenser for et Justis- og beredskapsdepartements ansvarsområde enn produksjonen av en amatørmessig skrytefilm.

Einar Lie er professor i økonomisk historie, Universitetet i Oslo.

Si din mening og få med deg de viktigste og beste debattene - følg Aftenposten meninger påFacebookogTwitter