Dostikrat, ko vidim slovenščino v računalniških programih, me zvije. Sicer nisem hud slavist, ampak premorem nekaj občutka za zadevo (tnx mami). In povem vam: za skoraj vsak slovenski program se da določiti, iz katere stroke je pisec (prevajalec) besedila — jezikoslovec ali računalničar.

Prvi nimajo pojma o tehničnih izrazih in zato večkrat njihovih besedil preprosto ne razumem. Ponekod se znajdem samo zato, ker na pamet vem, kaj se skriva pod gumbom. Deloma so tukaj odgovorni vrli kovalci novih izrazov, ki nimajo stika z realnim svetom, deloma pa pisci besedil, ki nimajo stika s kovalci izrazov. In zgoščenka sploh ni tako huda bedarija.

Kaj šele drugi. Ojoj. Že leta in leta uporabljajo napredne konstrukte slovenskega jezika, čeprav zanje jezik sam še slišal ni. Primera za enega od teh konstruktov:

Da bi zaprli okno, morate izbiro potrditi.

Da bi obiskali spletno stran, kliknite tukaj.

Pa kaj je to, no!? Besedna zveza “da bi” se uporablja, ko izražaš namen v pretekliku (šli smo v kino, da bi si ogledali film) ali pa v prihodnjiku (zakaj bi šel v kino? da bi si ogledal film). Če kaj vem, je to v bistvu pogojnik. Mimogrede naj se zataknem še ob eno grdobijo iz drugega primera. Uporabnik klikne “sem”, ne “tukaj”. On ne pride tja kliknit, ampak tja klikne. Pridi tukaj — stoj sem. A razumete.

Slovenščina je kompleksno in zmogljivo orodje, ki včasih stvari celo ne otežuje. Zgornje pohabljene primere se da lepo pravilno zapisati kot: “če želite zapreti okno, morate izbiro potrditi” in “če želite obiskati spletno stran, kliknite sem”.

In potem ugotovim, da vrli računalničarji s svojim “da bi” sicer hočejo vprašati uporabnika, če [nekaj] želi, hkrati pa se hočejo izogniti uporabi zveze “če želite”. Ampak zakaj?

[Vstavi poljubno teorijo zarote.]

Kakorkoli že, zdaj poimenujem ta konstrukt pogojni želelnik in se borim za njega uradno priznanje v našem jeziku!!