I Hrvati imaju svoj 11. rujna. Nije bio baš ubojit kao onaj američki, niti je obilježen terorističkim atacima, ali je jednako srušio mnoge nade te simboličke i stvarne monumente, kako u glavama, tako i u političkom životu.



Prošlogodišnjega 11. rujna, održani su, naime, parlamentarni izbori na kojima je iznova pobijedio HDZ, ali je potom spirala zbivanja postala tako dinamična da je naš politički reljef i raspored gotovo temeljito izmijenjen. No, prilično davno je ustvrdio talijanski romanopisac Giuseppe Tomasi di Lampedusa da se ponekad mora baš sve promijeniti samo da bi sve ostalo isto.



Premda se nakon jednogodišnje Karamarkove vladavine HDZ-om i raspada parlamentarne većine očekivalo da će povjerenje birača zadobiti Narodna koalicija predvođena SDP-om, 11. rujna 2016. to se nije dogodilo: figura koncilijantnog europejca Andreja Plenkovića na čelu stranke uspješno je fingirala demokratski zaokret i na kraju kapitalizirala veći broj saborskih mandata. Most je iznova podupro HDZ kao gotovo pa sudbinskoga partnera, Zoran Milanović se povukao s čela SDP-a, a Narodna koalicija se ubrzo raspala. Premda je startao kao partner vlasti, Most je ubrzo krenuo opozicijskim stazama, a na lokalnim izborima u proljeće ove godine posve je gurnut na marginu te je ubrzo zbrisan s liste hrvatskih trećeputaških nada. Glavni suradnik SDP-a – HNS – u međuvremenu se podijelio, te postao stožerni partner u vladajućoj HDZ-ovoj koaliciji.







Repovi prošlosti koje je posijao Tomislav Karamarko i dalje nam svakodnevno fijuču oko glave, pa se pitanje ploče s ustaškim pozdravom u Jasenovcu raspravlja već punu godinu dana. Zlatko Hasanbegović i Bruna Esih, negdašnji kapitalci na listama Karamarkova HDZ-a, u međuvremenu su se odmetnuli od stranke, postali spasitelji većine Milana Bandića u zagrebačkoj Skupštini, te nameću reviziju naziva ulica i revival povijesnih tema kao nacionalni prioritet.



HDZ, lopovi



Premda nam je sadašnjost podjednako bremenita političkim egzibicionizmima i egzistencijalnim teškoćama, opozicije i jasnih oporbenih poruka je s političke scene u godinu dana gotovo nestalo, izuzme li se šefa HSS-a Krešu Beljaka, gubitkom unosnih pozicija ostrašćene mostovce ili ekscentrične živozidaše sklone teorijama urota. Umjesto da nudi svjetonazorsku i političku alternativu, nominalni šef opozicije ekstremiste i huškače poput Velimira Bujanca legitimira kao medijski mainstream i stupove društva i pledira za zaštitu hrvatskog kiselog kupusa. Vladinu politiku ne podupire uvjerljiva većina od 73 posto građana, najpopularniji političar je “nitko”, no na izborima za tjedan dana bi iznova uvjerljivo (s 34 posto) pobijedio HDZ.



Odnosi sa Slovenijom zbog neprihvaćanja arbitražne odluke koja nam u najvećoj mjeri odgovara ulaze u fazu ljute ratne retorike, a – za razliku od zemalja prezrene višegradske skupine - ni s drugim susjedima ne beremo zajedničko cvijeće. Odseljavanja mladih u potrazi za životom dostojnim čovjeka se nastavljaju još većim intenzitetom, a cijene kuća i imanja u Slavoniji dosežu povijesno niske granice. Najviše gospodarske energije Vlada je dosad uvjerljivo potrošila na spašavanje Torodrićeva Agrokora, premda se ni približno još ne zna što će zemlji donijeti taj intervencionizam sumnjivih efekata i još sumnjivijih motiva.



Zato su prilično ojačani represivni mehanizmi javne kritike vladajućih u javnosti i na društvenim mrežama, pa za povike “HDZ lopovi!” policija promptno ureduje i još žurnije privodi. Zauzvrat je nekadašnji antikorupcijski naboj splasnuo do razmjera orvelijanske karikature: suđenja Ivi Sanaderu ulaze u sedmu godinu bez naznake skorog finala, pljačke putem fiktivnih putnih naloga usred Banskih dvora više nitko ne spominje, a performansi Zdravka Mamića s štakama i zaboravnim svjedocima iz redova “vatrenih” više spadaju u teatrologiju nego u suvislu društvenu pedagogiju.