În contextul Războiului Rece care împărțea lumea în „noi” și „ei”, orice mișcare a americancei putea fi interpretată drept spionaj. Cum altfel să înțeleagă securiștii că se stabilise pentru cercetare folclorică tocmai într-un sat din apropierea fabricii de armament din Cugir? De ce și-ar fi deschis cartea despre Transilvania cu un banc etnic despre români dacă nu era filo-maghiară? Hazardul, curiozitatea sau gafa nu aveau sens pentru ofițerii setați să detecteze intenții ascunse. Nu ajuta nici faptul că metodele antropologilor seamănă adesea cu ale securiștilor înșiși: se preocupă de „starea de spirit” a oamenilor, își cultivă relațiile sociale și folosesc pseudonime în notițele de teren.

Astfel motivați, securiștii știau mereu pe cine vizita, ce discuta, chiar și cu cine se culca, deși cercetătoarea își lua unele măsuri de precauție: telefona din stradă sau cobora din taxi cu câteva intersecții înainte de destinație. Cum astfel de tactici erau arareori eficiente, urmărirea îi iradia cercul social. Prietenia cu străina îi punea apropiații pe radarul Securității fie ca urmăriți, fie ca potențiali informatori. Astfel, Verdery se întreabă dacă nu cumva a fost prea naivă și neglijentă în cercetare, dacă ar fi putut să fie mai prudentă, dacă ar fi putut să nu servească, fără voia ei, drept instrument al Securității. „Sosirea mea fusese o mană cerească pentru Securitate: îi ajutasem să intre (la sate – n.m.), precum puricii în blana unui câine vagabond.”

Cartea Katherinei Verdery nu se limitează să descrie complexitățile cercetării sub supraveghere. Partea a doua investighează logica socială a delațiunii și supravegherii pe baza interviurilor cu informatorii și ofițerii ei de caz. Prin intermediul acestor interviuri, antropoloaga descoperă că cheia înțelegerii Securității stă în contextul social și cultural în care se desfășurau informarea și recrutarea, mai degrabă decât în lașitatea informatorilor și răutatea securiștilor.

Era Katherine Verdery îndreptățită să se simtă trădată de prietenii care au scris note despre ea la Securitate? Ca să pătrundă logica relațiilor sociale în socialismul românesc, cercetătoarea a trebuit să renunțe la tendința americană de a gândi în termeni de indivizi autonomi și de a vedea prieteniile drept ceva care se leagă cu ușurință. „Este bineînțeles absurd să-mi imaginez că voi fi mai importantă decât propriile lor familii, prietenii și relațiile de o viață care au longevitate mult mai mare pentru ei decât relațiile cu noi pe care ei le protejează prin rapoartele lor despre mine,” scrie profesoara.

Succesul Securității venea din măiestria cu care naviga tocmai aceste relații sociale. Securiștii apar ca un soi de etnografi perfizi: dezvoltau relații complexe cu informatorii, cu rudele și cu prietenii celor pe care îi urmăreau, le făceau favoruri informatorilor voluntari. Scopul era să penetreze rețelele sociale și să le reașeze, contribuind la fabricarea de identități. Astfel, Securitatea se înșuruba adânc în societate. „În loc să ne imaginăm o Securitate invizibilă, cu ochii mereu la pândă pe o populație înspăimântată, ar trebui să ne imaginăm o rețea densă și variată de relații,” constată Katherine Verdery. „Securitatea nu era cumva ‘deasupra’ societății în aparatul stat, ci în interiorul ei, cu tentacule care se furișau în relațiile sociale ale oamenilor, în general, în moduri distructive.”

Puține cărți discută cu atâta franchețe dilemele morale ale unei cariere academice așa cum o face Viața mea ca spioană. Mult mai puține arată empatie față de informatori și curiozitate etnografică pentru securiști. Înțelegând-o pe „Vera” în contextul social al fabricării ei, Katherine Verdery evidențiază că omul e suma relațiilor sale sociale mai degrabă decât posesorul unei identități individuale. „Bogăția în oameni”, moneda forte a descurcării sub socialismul românesc, era tranzacționată nu doar de oamenii de rând, ci și de antropologi și de securiști, chiar dacă scopurile erau diferite. Securitatea apare în carte drept o uzină eficientă de identități multiple și fragmentate pe care le crea colonizând socialitatea de zi cu zi a românilor.

Katherine Verdery, „Viața mea ca spioană. Investigații dintr-un dosar de Securitate”, Traducere Anca Irina Ionescu, Editura Vremea, 2018

Aici puteți citi un interviu cu Katherine Verdery pentru Scena9.