Când am auzit că la Ceadâr-Lunga se joacă un spectacol de teatru în limba română am dat toate pe una și mi-am zis că merg să-l văd.

Nu-mi puteam imagina una ca asta. La teatrul din Ceadâr-Lunga să se joace un spectacol în limba română. Mi se părea ceva de domeniul fantasticului. Nu-mi venea să cred. Cu atât mai mult după recentul scandal.

Am luat autobuzul și, iată-mă, după trei ore în Ceadâr-Lunga. De la autogară până în centrul orașului am luat-o la picior. Ajuns acolo, m-am apropiat de o femeie între două vârste și am întrebat-o unde se află teatrul „D. Tanasoglu” și doamna s-a întors din drum și m-a condus până în fața Casei de Cultură. Apoi Nastasia Gavrilovna a plecat și eu am urcat singur scările și singur am deschis ușa.

Casa de Cultură se afla în reparații. Zeci de muncitori îmbrăcați în salopete roiau prin clădire. Portarul m-a condus la director. Când a aflat de unde vin și pentru ce am venit, acesta m-a întâmpinat cu brațele deschise, de parcă ne-am fi cunoscut de vreo cincizeci de ani. M-a îmbrățișat și m-a pupat pe obraz.

-Vreți o cafea? m-a întrebat el.

- Vreau, i-am spus eu și secretara mi-a făcut o cafea. O cafea foarte gustoasă.

- Da un păhărel de coniac?

- Cum să vă spun?!

- Nadia, toarnă-ne și câteun pahar de coniac.

Am ciocnit și am băut, apoi am mai băut un pahar și pe urmă încă unul, iar în răstimpul acesta Vasilii Vasilevici mi-a povestit că, deoarece Casa de Cultură se află în reparații, actorii își joacă spectacolele prin satele din împrejurimi.

-Iar uneori le mai jucăm și la Teatrul din Cahul, unde e un director foarte de treabă.

-Și azi actorii unde s-au dus să-și joace spectacolul?

- La Vulcănești. La Liceul românesc din Vulcănești.

-Joacă acel spectacol în limba română?

- Da, povestea aia, am uitat cum îi spune.

- Nici eu nu-mi aduc aminte. Dar nu știți la cât începe spectacolul?

- Cred că la ora unu.

-Adică peste o oră.

- Știți, eu pentru asta am venit la Ceadâr-Lunga, ca să văd acest spectacol. Și tot pentru asta aș face un drum și până la Vulcănești. Vasilii Vasilevici, eu am plecat. Poate, e vreo cursă care merge încolo.

- Este una, dar merge foarte greu.

-Of, ce rău îmi pare.

-Știi ce. Te duc eu. Te duc cu mașina mea. Singura problemă e că am luat ceva la bord și dacă ne prinde poliția am sfeclit-o. Dar o să risc. Plecăm. Haidem, mi-a spus el și am ieșit din cabinetul său, apoi și din clădire, după care am urcat în mașina sa.

Pe drum însă i s-a stricat ceva la motor și la Vulcănești am ajuns doar după ce se terminase spectacolul. Am mai prins doar aplauzele. Se aplauda furtunos. O ploaie de aplauze. Ne-am alăturat și noi copiilor și am aplaudat.

După, actorii m-au luat cu ei la un restaurant din Vulcănești, unde am stat până noaptea târziu, iar la un moment dat, actorii mi-au spus replici din spectacol. Niciunul dintre ei nu știa româna, dar replicile sunau atât de natural și atât de frumos.

Trecuse de miezul-nopții când am ieșit din restaurant. Nu mai aveam cu ce să ajung la Chișinău și Vasile Vasilevici m-a luat să dorm la el. Iar dimineața m-a dus cu mașina la autogară.

-Noi o să mai montăm și alte spectacole în română, mi-a spus el, așa că te aștept să revii. Apoi mi-a dat o pungă plină cu sticle de vin și m-a îmbrățișat.

-La revedere, mi-a mai spus Vasile Vasilevici și m-a bătut pe umăr.

Autobuzul s-a urnit din loc și a părăsit Ceadâr-Lunga, unde, unul dintre spectacolele lor, actorii de acolo îl joacă în limba română.