Alexandru Călinescu: În introducerea la volumul Victimele spuneţi că este practic imposibil să fie descrise toate suferinţele atroce pe care le-a provocat comunismul. Ş totuşi, cum să facem ca să vorbim despre ele? Munca istoricului reuşeşte să dea o imagine a dimensiunilor tragediei?

Thierry Wolton: Indicibilul nu poate fi povestit chiar şi (sau poate mai ales) de către victime. Istoricul are avantajul distanţei în timp, dar asta nu e de ajuns. Scriind acest al doilea volum mi-au dat în mai multe rânduri lacrimile şi trebuie să mărturisesc că simţeam privirile, simţeam greutatea tuturor celor care au suferit, a tuturor morţilor. O teribilă responsabilitate! Nu cred că istoria poate fi obiectivă, cel mai adesea asta serveşte drept scuză pentru o perspectivă ideologică. Am încercat, în ce mă priveşte, să iau partea victimelor, de altfel cele trei volume ale acestei Istorii mondiale… le sunt dedicate. Nu trebuie să uităm niciodată că dincolo de cifrele astronomice ale victimelor comunismului, fiecare dintre aceste victime a suferit şi a murit singură. Am ţinut seama de această dimensiune şi am încercat să descriu ce au trăit toate victimele, dar şi fiecare dintre ele. Ştiu bine că scriitura, cuvintele sunt incapabile să redea toate astea în profunzime. Există deci o frustrare a autorului chiar dacă m-am investit total, intelectual şi sufleteşte. Am avut şansa, aflându-mă în Occident, să nu trăiesc viaţa din regimurile comuniste, aşadar sunt cumva incapabil să redau toate dimensiunile dramei. M-am străduit însă să fac tot posibilul.