Într-o ţară ocupată de trupe sovietice, în care comuniştii puseseră mâna pe putere, o ţară bulversată de măsuri radicale ce vizau „curăţarea“ sistemului administrativ şi epurarea armatei, prin înlăturarea cadrelor formate înaintea comunismului, o ţară cu o prezenţă intimidantă în societate a organelor de securitate, ce acţionau prin implementarea unei politici de largă supraveghere, fără control judiciar, se formaseră sute de grupuri clandestine de rezistenţă.



Printre acestea din urmă se numără şi un grup de elevi de liceu, puşti de 14-18 ani, care aveau să se intituleze Garda Naţională şi să bage în sperieţi Securitatea, care suspecta că în spatele adestei denumiri popoase se afla o posibilă forţă militară clandestină. Despre istoria acestui grup, dar şi despre viaţa pe care a dus-o după ieşirea din sistemul penitenciar povesteşte Gheorghe Nichifor într-un interviu acordat pentru „Weekend Adevărul“.

„Weekend Adevărul“: Cum şi când aţi luat decizia de a deveni militant într-o organizaţie clandestină anti-comunistă?

Gheorghe Nichifor: Se întâmpla în 1949, când aveam 17 ani. Ca să înţelegeţi contextul acelor vremuri, trebuie să ştiţi că tot ce era protipendadă, elită, tot ce era intelect, era, atomat, anihilat de regim. Era o regie care se petrecea... Ocupanţii noştri, ruşii, aveau şi nişte interese economice, pentru că acolo era jale. Şi atunci, tot ce se putea căra de la noi, trimeteau acolo, la ei. Tot ce era în curţile oamenilor era confiscat şi trimis cu primul tren în Rusia. Aici mai rămăseseră pisicile şi câinii. Mă uitam, din tren, atunci, la începutul vacanţei, în timp ce veneam la Colegiul Militar din Curtea de Argeş, spre Bucureşti, acasă, la gările din localităţile care înainte erau pline de lume, de viaţă, gospodăriile oamenilor, care înainte îşi etalau roadele pământului. Acum era totul pustiu. Şi mă întrebam, revoltat, de ce nimeni nu ripostează. Mă uitam, aşa, la cei marturi, la oamenii în toată firea din tren: nu spuneau nimic, toţi păreau resemnaţi, deşi lumea era flămândă. Mi-am zis, atunci, în gând, că trebuie făcute nişte manifeste, să se ridice odată lumea. M-am gândit la prietenii mei din Bucureşti, cu speranţa că, împreună, putem face ceva, dar îmi puneam totodată problema că nimeni n-o să dea crezare unor elevi. Era nevoie de o mişcare care să ducă cu gândul la o acţune matură. La scurt timp aveam să-i zicem Garda Naională. Ajuns acasă, l-am spus prietenilor, care au fost de accord cu ideile mele - să facem manifeste pe care să le difuzăm, astfel încât lumea să riposteze la jaful care se făcea în ţară. I-a plătit securistului biletul de tramvai

Eraţi, totuşi, nişte copii, nişte puşti de liceu. Cum aţi reuşit să vă organizaţi ca să puneţi în aplicare planul realizării şi distribuirii de manifeste, într-o perioadă în care Securitatea era mai mult decât vigilentă cu privire la astfel de mişcări?

Trebuia să găsim o soluţie ca să le tipărim. Nu puteam să le scriem de mână. M-am dus cu prietenii la magazinul Lafayette, cel care apoi s-a numit Victoria. Apăruse la vremea aceea „Micul tipograf“, o mulţime de litere de cauciuc şi o ştampilă, o bucată de lemn cu şanuri pe care puteai insera literele, ca să formezi propozţii. Făceam cam 800-900 de manifeste într-o zi. Toată vacanţa mare, trei luni, am făcut asta: am tipărit mii de manifeste. Fiecare avea atribuţiile lui. Eu eram cu tipărirea, alţii cu tăierea şi aranjarea lor, câte o sută de manifeste într-un fişic. Când plecam de-acolo, luam cu noi aceste fişicuri şi le împărţeam pe unde ajungeam. Bucureştiul era plin cu ele, dar au ajuns şi mai încolo de Bucureşti, de exemplu, pe drumul spre Braşov, Predeal, Sinaia şi mai departe, unde mergeau părinţii noştri. Pe tot drumul ăsta erau aruncate manifestele noastre. Au ajuns chiar şi la Târgu Jiu. Am aflat că le-a găsit şi pe-acolo Securitatea. A fost o chestie interesantă: Petrică, prietenul meu, locuia lângă statuia Kogălniceanu, în blocul acela mare cu 7 etaje. Mergând acasă pe jos, că bani de tramvai nu prea erau, punea aceste manifeste în gardul Cişmigiului. Dimineaţa, treceau pe la casele oamenilor acei zarzavagii - olteni care îţi aduceau tot ce-ţi trebuia. S-a întâmplat ca unii dinte ei să ia nişte fişicuri din astea şi să le ducă la Târgu Jiu.

Cât a funcţionat gruparea Garda Naţională şi cum a fost destructurată? A fost vorba de o deconspirare?

Pur şi simplu se afla. După trei luni, prin metodele lor, ale Securităţii, au reuşit să ne găsescă. Rând pe rând, toţi cei care imprimaserăm miile de manifeste am fost identificaţi şi arestaţi. Pe cei din Bucureşti i-a luat primii. Aresările se făceau noaptea. Pe mine m-au luat pe 27 octombrie 1949, la Curtea de Argeş, cam la 10 zile de la arestarea celorlalţi. M-au arestat lângă Mânăstire, aproape de gardul catedralei, la ora 3.00 după-amiaza. Au venit la mine directorul şcolii, secretarul şi doi civili, care erau, de fapt, de la Securitate. M–au întrebat cum mă cheamă, cum îi cheamă pe mama şi tata, de unde sunt, toate datele personale. Apoi am mers în dormitor, m-au dezbrăcat, m-au percheziţionat. M-au dus la Securitate, la Curtea de Argeş şi am stat acolo până seara. Curtea era plină de lume arestată din satele din jurul Curţii de Argeş, unde se duseseră lupte cu partizanii. De aici, cu duba, m-au dus la Piteşti. Eram singur în celulă. Am văzut un coleg, cu un an mai mare decât mine, care lucra acolo. „Ce cauti aici?“, m-a întrebat. „Nu ştiu, voi m-aţi adus“. După o jumătate de oră s-a întors şi mi-a spus: „Nu eşti pentru noi, esti pentru Bucureşti“.

V-au predat autorităţilor centrale...

Mai degrabă, m-au trimis către autorităţile centrale! Agentul de securitate care mă preluase era un tânăr din province care n-ajunsese niciodată în Bucureşti. Ne-am urcat împreună în tren, iar când am ajuns în Gara de Nord, el s-a uitat la mine şi a zis: „Unde mergem?“. Asta voiam să întreb şi eu. Mi-a spus: „Eşti chemat la Ministerul de Interne“. El nu ştia însă cum să ajungă la minister. Am plecat către minister cu tramvaiul, iar eu am plătit biletele. Era ironică situaţia… În fine, am ajuns: „Uite, aici e!“, i-am zis. Am intat pe culoar unde era plin cu arestaţi. Erau acolo câţiva soldaţi care s-au învârtit în jurul meu. Unuia i s-a făcut milă de mine şi a adus o gamelă plină cu arpacaş, ca să mănânc. Securistul m-a lăsat acolo, la Ministerul de Interne, şi a plecat.

Ce aţi simţit în acele momente? Realizaţi cât de gravă era situaţia?





În mintea mea era un singur lucru: să ajung mai repede la Securitatea Capitalei, ca să se clarifice lucrurile. Să ştie că eu sunt cel căutat şi să nu se îndrepte către familia mea. Pentru că eu am fost ultimul arestat, anchetatorul mi-a arătat declaraţiile celorlaţi. Am recunoscut despre ce este vorba, n-a fost nevoie să mă bată, aşa cum procedau dacă nu recunoşteai, dar am dat la declaraţii de m-am săturat timp de două săptămâni. Voiau să ştie tot ce am făcut. Erau nişte primitivi, nişte needucaţi. De asta spun că generaţia părinţilor mei este, într-un fel, vinovată de ce ce am suferit noi, ceilalţi, timp de 50 de ani. Gereraţia părinţilor mei este vinovată de neglijarea oamenilor din păturile defavorizate, care n-au primit educaţie şi care şi-au oferit serviciile sovieticilor, pentru că la conducerea ţării au ajuns tocmai aceşti oameni, needucaţi şi primitivi.

Cum aţi ajuns la această concluzie?

Uite un exemplu: în anchea de la Securitate era o aglomeraţie nemaipomenită. Într-o cameră se făceau patru anchete deodată. La un moment dat, am rămas singur cu un anchetator, locotenent, de la altă masă, care semăna perfect cu Fernandel, comicul francez. Chiar aşa îi şi spuneam. Apelativul pe care-l folosea cu noi era „Bă“. Aşa vorbea în familie, aşa vorbea şi cu noi: „Bă, ia vino încoace!“. M-am ridicat şi m-am dus la el. „Bă, eu sunt ciocănar de la Malaxa. Mai bine bat la voi decât la ciocan“. Asta era în creierul lui de primitiv. Câtă şcoală credeţi că avea?! Câte cărţi o fi citit?! Şi era locotenent, mai mare decât mine cu 15 ani. A deschis un sertar unde erau sule de cizmărie, de diferite mărimi. Mi-a zis cum îi face pe arestaţi să vorbească: „ Îi înţep în pulpă până ajung la os. Fac aşa ca să se infeteze şi să-i doară“… Nu vorbesc din imaginaţia, ci vă spun cuvânt cu cuvânt cum gândea individul!

Cât a durat procesul şi ce ştiau despre dumneavoastă cei de acasă?

Procesul a durat nouă luni. Atât am stat în Jilava, în prevenţie ‒ arest preventiv ‒ grupul meu şi un grup al medicilor. Procesul s-a derulat la Tribunalul Militar, care era pe o stradă care se chema Negru Vodă, în spatele magazinului Unirea. Într-o zi, în Tribunalul Militar ni s-a permis să trimitem o scrisoare acasă şi să spunem unde ne aflăm. De nouă luni, familiile noastre nu mai aflaseră nimic despre noi, nici măcar nu ştiau dacă mai trăim. Am scris acasă şi am avut dreptul la un vorbitor. Cineva din familie putea să vină la tine cu un pachet de cinci kilograme. Vorbitorul se petrecea într-o cameră 4/5 metri. În mijlocul camerei erau două plase de sârmă. Între aceste plase se plimba un soldat. De o parte erai tu, de cealaltă parte, cel care te vizita. A venit mama şi, deşi eram chiar în faţa ei, se uita peste mine, aşteptând să apar. Nu mă recunoştea, abia când i-am spus „Sărut mâna, mamă!“, şi-a dat seama că eu sunt. A ţipat când a văzut cât eram de slab. „Ce ţi-au făcut mamă?“, atât a mai apucat să spună şi a leşinat. S-a terminat vorbitorul.

Ce senzaţii v-au încercat în intervalul de până la pronunţarea sentinţei?

Îmi amintesc momentul când ne-au dus la Tribunal, ne-au luat cu un camion deschis. Cred că au făcut-o special, ca să sperie un pic populaţia. O maşină cu obloane joase. În cele patru colţuri ale camionului erau soldaţi cu mitraliere. Noi stăteam jos. Maşina mergea foarte încet prin faţa tribunalul. Se uita lumea la noi. Aproape că se oprise circulaţia, pentru că era oarecum o curiozitate să vezi nişte copii ‒ tineri şi elevi de 14 -18 ani ‒ păziţi de militari.

A fost un proces destul de lung pentru acele vremuri când condamnările curgeau pe bandă rulantă. Ce sentinţe vi se pregătiseră şi la ce vă aşteptaţi?

Pe noi ne-a judecat generalul Alexandru Petrescu, cel care îl judecase, cu trei ani înainte, pe mareşalul Antonescu. Interesant este că în dosarul pe care acum l-am luat de la CNSAS , nu apare completul care ne-a judecat, ci un altul, cu alte nume. Avocatul Radu Matei, directorul ziarului „Timpul“, cel care trebuia să mă apere pe mine, nu s-a prezentat la proces, deşi ai mei l-au plătit. Actele Securităţii îl arată însă ca prezent acolo. Nimeni n-a avut voie să asiste la proces în afara celor care ne-au anchetat. Era în jur de 22-23 mai, 1950. A durat destul de mult. Sentinţa s-a dat după câteva zile, aproape o săptămână... Din 19 inşi, zece am fost condamnaţi, cu executarea pedepsei, azi mai trăiesc doar doi, printre care şi subsemnatul, iar nouă, mai mici decât noi, copii de 14-15 ani, au fost condamnaţi la doi ani, cu suspendarea pedepsei.

Unde eraţi când aţi aflat sentinţa şi cum aţi primit vestea?

Ni s-a comunicat la închisoarea militară unde fusesem duşi, după care am fost transferaţi înapoi la Jilava. Iniţial, comisiile anterioare îmi dăduseră o condamnare de 25 de ani, iar celorlaţi, câte 20 de ani, dar am avut oarecum noroc pentru că unul dintre noi, Petrică Lepădătescu, era nepotul unui avocat apropiat al lui Teohari Georgescu, unul dintre comuniştii de frunte ai ţării. Petrică era din Craiova şi primise la comisiile precedente, o condamnare de 20 de ani de închisoare. Ruda lui s-a speriat când a văzut atâţia ani, aşa că a încercat şi a reuşit să pună deoparte dosarele noastre. Aştepta o comisie mai favorabilă. Era posibil, căci comisiile se tot schimbau. Nouă luni s-au tot perindat comisii…

Se poate spune, deci, că lunile petrecute în arest s-au scurs cumva în interesul dumneavoastră şi al prietenilor din organizaţie?

Da... De fapt, de asta am şi fost ţinuţi atât de mult şi tocmai din acest motiv spun că am avut noroc într-un fel. Petrică a luat un an, iar eu, trei. Ceilalţi din grupul nostrum de 10 inşi, printre care şi o fată, au primit şi ei pedepse de doi ani sau un an cu executare.

A urmat executarea pedepsei. Unde aţi fost dus din arest?

Am ajuns din nou la Jilava. Acum era condamnat. Când intrai în Jilava, erai supus percheziţiei. Te dezbrăcau în pielea goală. Cum n-aveam voie să avem la noi nimic, nici metal , nici hârtie, nici creion, te controlau peste tot: „Întoarce-te , apleacă-te!“. Îţi băgau degetul în popou: „Întoarce-te! Deschide gura“. Îţi băgau apoi degetul în gură şi treceau la celălalt, că eram întotdeauna mai mulţi Cu acelaşi deget, proceda, la toţi, la fel… M-am uitat la mâinile lor, nu erau spălate de la naştere. Repet, lucrurile acestea nu sunt imaginaţie, sunt realităţi. De patru ori am trecut prin astfel de percheziţii.