Povestea Elenei Mitache, pe scurt, e așa: a luptat cu cancerul și… trăiește! A învins boala nenorocită. Dar s-a lovit de multe probleme pe vremea când făcea tratament. Discuția de zilele acestea despre lipsa medicamentelor oncologice, ca aia de anul trecut, ca aia de acum doi sau trei ani, îi răscolește amintiri dureroase. Este, poate, vocea mai multor pacienți care nu au posibilitatea să se exprime public.

FURIE, ASTA SIMT!

– Ce sentiment te încearcă atunci când auzi azi la știri că nu mai sunt medicamente pentru bolnavii de cancer?

– De FURIE, în primul rând! Și apoi de neputință când mă gândesc la bolnavii de cancer. Oameni care până mai ieri și-au trăit viața ca și cum nimic rău nu putea să li se întâmple, își puneau speranțe în realizarea unor planuri de viitor și vine diagnosticul pus de medicul specialist. Și începi lupta… Cu boala, dar mai ales cu sistemul care, așa cum se întâmplă și azi, nu-ți oferă șansa la viață din moment ce medicamentele pentru bolnavii de cancer nu există sau nu ajung la timp acolo unde este nevoie de ele… Și mă apucă furia pentru că nu pot să înțeleg de ce se întâmplă acest lucru sau, poate, cineva nu vrea ca medicamentele să ajungă la bolnavi!

UN SFÂRȘIT ÎN CHINURI GROAZNICE

– Îi mai crezi pe guvernanți? E o problemă recurentă, apare la fiecare mandat de ministru. De ce naiba o fi atât de greu?

– Nu mai cred pe nimeni! De fiecare dată când s-a întâmplat acest lucru, am zis că nu e ministrul competent, apoi s-a schimbat și iar se întâmplă la fel! Eu cred că nu este greu. Rotițele sistemului nu sunt unse, astfel încât să meargă așa cum trebuie. Nu vreau să intru prea mult în acest subiect, dar rămân la părerea mea că nu se vrea! Eu sunt convinsă că se poate, doar că interesele guvernanților nu sunt aceleași cu ale unui bolnav de cancer. Tragedia e că ei, guvernanții, promit că vor face, că vor drege, iar bolnavul de cancer se chinuie nu numai cu boala pe care uneori nu o mai poate învinge, dar și cu un sfârșit în chinuri groaznice, tocmai pentru faptul că nu există medicamentele care să le aline suferința, așa cum este în alte țări. Să mai cred în ei?

– Bolnavii de cancer nu au timp să aștepte… Tu știi cel mai bine asta…

– Da, nenorocita asta de boală nu poate să aștepte. Se prinde de cel pe care l-a ales și-l distruge încet, dar sigur, cu atât mai mult cu cât bolnavului de cancer, niște guvernanți iresponsabili, îi răpesc și cea mai mică speranță atunci când nu-i pot asigura medicația necesară.

S-A DUS ȘI ULTIMA ȘANSĂ…

– Mai ții minte aparatul Primus de la IOB?

– Da, Ionela, îmi amintesc și de amărâtul acela de Primus! Vechi și care abia mai funcționa… Dacă în 2009, în ceea ce privește medicația cu citostatice care mi s-a administrat a fost în regulă, nu același lucru îl pot spune despre acest aparat Primus. Bolnavii de cancer depindeau foarte mult și de el! Procedurile erau zilnice pe perioada dată de medicul specialist. Cu toate acestea, din când în când, nu puteai să ”beneficiezi” de ele, pentru simplul fapt că pe o coală de hârtie lipită pe ușă scria mare: ”Primus DEFECT”! Am văzut bolnavi de cancer care au făcut crize de nervi la ușă… Îmi amintesc de o femeie care nu locuia în București, făcea naveta dintr-un oraș de provincie și care, atunci când a văzut că a venit degeaba, aproape că a leșinat! Nici eu nu am trecut ușor peste un asemenea moment. După doar trei zile de la prima ședință să vezi că aparatul s-a defectat ce-ți poți închipui? Că s-a dus și ultima șansă..

ERA AȘA DE TÂNĂR…

– După atâția ani… poți uita așa ceva?

– Nu am uitat! Nici nu ai cum să uiți… Poate doar să te împaci cu ideea că celulele tale canceroase și-au făcut de cap într-o perioadă a vieții tale și să mergi mai departe, într-un caz fericit, așa cum a fost al meu. De altfel, nu poți să uiți când vezi în jurul tău atâția bolnavi de cancer. Unii, persoane foarte apropiate, din familie… Nu mai spun că și tatăl meu a murit din cauza acestei boli nenorocite, înainte cu un an de a fi și eu diagnosticată cu cancer. În urmă cu trei ani, după chinuri de neimaginat prin care a trecut s-a sfârșit, fără să-l mai poată ajuta cineva, soțul surorii mele. Era așa de tânăr și aștepta să-și vadă fata medic… Din păcate, n-a mai apucat! Deci, poți să uiți?

CELULELE RELE AȘTEAPTĂ SĂ LE DAU HRANĂ CA SĂ REÎNVIE

– Te mai temi astăzi că boala ar putea recidiva?

– Nu știu ce să zic… Uneori, cad și eu în câte o depresie și imediat mă gândesc la celulele alea rele care doar așteaptă să le dau ”hrană” ca să reînvie… Îmi schimb imediat dispoziția și aș vrea să nu mă mai las învinsă. Mă știi că sunt o fire pozitivă, și atunci când m-am îmbolnăvit eram… Nu, teama nu-ți mai dispare din suflet și te gândești uneori dacă și când mai poate recidiva…

MAMA NU MAI E, A PLECAT…

– Femeile cu care ai fost la spital trăiesc? Ții legătura cu cele rămase în viață?

– Unele trăiesc și chiar ne mai auzim din când în când la telefon, ne încurajăm, ne urăm sănătate. Din păcate, pentru alte femei nu a fost așa. Am cunoscut-o, atunci în 2009, pe Angela. Era o femeie cu un suflet deosebit, veselă, pozitivă și încrezătoare că va învinge cancerul. După ce ne-am terminat tratamentul chimio și radio și am fost operate ne-am mai auzit o vreme la telefon. Spre deosebire de mine, rezultatul ei după operație nu a fost în regulă și a trebuit să se întoarcă la alte proceduri prin spital. După un timp, mi-a răspuns fiica ei care mi-a spus printre lacrimi: ”Mama nu mai e, a plecat…” Ce-aș fi putut să mai zic? La fel s-a întâmplat și cu Maria, și cu o altă tânără de vreo 30 de ani, avea cancer la cap, a lăsat în urmă o fetiță de doar 3 ani… Și cu Gabi, o fată cu un suflet excepțional, era ca și copilul meu! Și câți alți bolnavi de cancer pe care i-am văzut pe holurile Institutului Oncologic București… Poate, pentru mulți dintre ei, timpul nu a fost suficient astfel încât medicamentele astea atât de necesare să ajungă și la ei…

CUM AR FI, DOMNULE MINISTRU?!

– Ai un mesaj pentru Ministrul Sănătății? Oricum l-ar chema…

– Să-și ia un răgaz și să-și imagineze cum ar fi să aibă o rudă apropiată diagnosticată cu cancer care să nu aibă posibilitatea unui tratament adecvat. Cum ar fi, domnule ministru? Nu vreau să știu ce ați simți… Și, să-mi mai răspundă la o întrebare: dacă nu puteți sau nu vreți să faceți ceva în ceea ce privește asigurarea acestor medicamente, asta înseamnă că, în mod tacit, ați dat mâna cu cancerul și îi exterminați pe români în masă?

Actual Ministrul Sănătăţii a promis (ȘI EL) că va rezolva criza medicamentelor ocologice. Grăbiți-vă, domnule Florian Bodog, bolnavii de cancer nu au timp să aștepte! Desi dreptul la sănătate e garantat prin Constituție, în spitalele din România funcționează doar Legea Supraviețuirii!

Iată povestea femeii care s-a vindecat de cancer (reportaj realizat in 2009 pentru Antena 3):