Case cu istorie zac abandonate la tot pasul în centrul Bucureștiului, bijuterii arhitecturale în care colcăie șobolanii și sunt depozitate maldăre de gunoaie și care se pierd în procese birocratice. Un astfel de loc se află pe bulevardul Carol, la numărul 53. Opt tineri – cinci arhitecți, un inginer horticultor, un specialist în relații publice și un inginer de instalații – au ocupat casa în urmă cu o lună și jumătate și au transformat-o într-un spațiu liber și nondiscriminator de cultură. De mai mult de două săptămâni, acolo este casa lor. Dorm la etaj, gătesc la vatra improvizată în curte și dezbat, seară de seară, împreună cu cei care au nevoie de Carol 53, cum să meargă mai departe.

de Roxana Bucată

Spațiul, care nu are nume, adună artiștii care protestează față de mediul cultural instituționalizat, față de standarde și care caută un loc liber de manifestare și expresie. Matei, unul dintre inițiatorii proiectului, a povestit, pentru TOTB, ce s-a întâmplat de acum trei ani, când le-a venit ideea, până acum și cum s-a transformat casa dintr-un focar de infecție într-un unul de cultură.

Cum ați găsit casa din Carol 53?

Am găsit casa printr-o întâmplare norocoasă. Noi căutam un asemenea spațiu, un loc unde să facem un centru cultural independent care să nu fie instituționalizat deloc, unde să dezbatem orașul, nevoia lui sau lipsa nevoii lui de cultură, direcțiile în care o ia fenomenul. De trei ani dezbatem problema asta într-un grup care se tot dilată și se contractă. Inițial, am făcut un fel de cercetare extinsă a imobilelor goale, abandonate, degradate din inelul interior al Bucureștiului și le urmăream pe toate. Ocheam casa asta de foarte multă vreme, treceam de zeci de ori pe săptămână pe bulevardul ăsta. Din întâmplare am găsit proprietarul casei și am intrat în discuții cu el. Am purtat negocieri lungi. Momentan suntem într-o stare de asediu. Am fost invitați inițial de proprietar, dar am acționat ca o mișcare de guerrillă. Cred că am depășit imaginația proprietarului, nu știu dacă și-a dat seama scara la care noi am reuși să agităm masa de oameni avizi de cultură. Noi ocupăm casa tot mai mult, ne ocupăm de ea, o facem mai utilă, mai deschisă, mai sigură. Casa nu poate exista singură, nu poate fi lăsată singură, ne-am asumat locuirea și paza ei. Stăm aici de două săptămâni jumătate, locuim cu rândul, dar ne folosim încă apartamentele pentru nevoile zilnice. Încet, încet ne mutăm aici.

Ce știți despre istoria casei?

Casa, monument de clasă B, a fost construită la începutul secolului al XX-lea, în prima decadă. Nu știm exact anul în care au început să o construiască și când au terminat-o. Am găsit prin pereți niște ziare vechi puse pe post de umplutură de prin 1913, deci construcția a început sigur după acest an. Casa aparține familiei proprietarului, a fost naționalizată prin anii ‘40, lucrurile s-au pierdut pe drum. Facem un mic efort pentru a recâștiga istoria casei. Prin birourile de arhitectură pe unde mai lucrăm am încercat să obținem documentele de la Arhiva Națională care cuprind planurile de construcție, pentru că noi avem intenția să restaurăm imobilul, în stilul nostru, încet, migălos. E un proces non-standard, deci nu are termene fixe, funcționează aparent haotic, dar nu e așa.

Structura e în condiții excepționale, casa a fost făcută mult mai trainic decât multe case din perioada ei, pereții sunt groși, cărămida e de foarte bună calitate, acoperișul e în stare bună. Problemele sunt legate de faptul că deschiderile dintre camere, grinzile libere, erau susținute de niște șine de metal care în anii de abandon au ajuns să fie cel mai valoros material din casă și s-au furat în neștire. Noi am pus, temporar, o structură de lemn. Zidăria, nefiind sprijinită, riscă să cadă, noi am asigurat punctele nevralgice. În rest, casa e foarte sigură, dar îi lipsesc balustradele, care au fost furate, de aceea nu permitem accesul la etaj. Mansarda are opt încăperi, am vrea să ne mutăm acolo la primăvară. La etaj sunt patru camere mari, unde putem face workshop-uri, dezbateri, expoziții, orice. La parter sunt alte trei mari camere.

O lună de zile am făcut curățenie aici, efectiv. Erau munți de gunoaie, colcăiau șobolanii. Oamenii care locuiau în subsol au igienizat o parte foarte mică, dar era imposibil să intri aici. Am eliminat 10-11 containere mari de gunoi în diverse stadii de descompunere.

Ce activități au loc în casă, momentan?

Avem o expoziție a unuia dintre oamenii care locuiesc aici, Lucian Sandu Milea, o expoziție de grafică legată de București și de lume, avem o reprezentare exagerată a trăsăturilor pământului, o imagine foarte colorată a Bucureștiului, care cuprinde de la instituții, la mafie, la cabluri atârnate, și încearcă să surprindă tot aerul Bucureștiului. De asemenea, Lucian activează într-un grup de 20 de artiști din toată țara care realizează benzi desenate, Sefeu, revistă pe care o expunem aici. Mai avem o expoziție a unui birou de arhitectură, studioBASAR, care se ocupă de limita artistică a arhitecturii. Au un studiu – aici este expusă doar o parte din el – care se numește “Evacuarea fantomei” și este un proiect de studiere a modului în care au fost evacuați oamenii din casele retrocedate, cum s-au mutat cu mobila și toate bunurile în fața imobilului pentru că n-au știut unde să meargă, nu erau antrenați în nomadism, toți ce au putut să facă a fost să-și amenajeze un spațiu de locuire în fața casei. Toți și-au dorit să fie temporar, dar a devenit permanent. Ei au studiat, architectural vorbind, acest fenomen și l-au expus aici. Am avut și o serie de proiecții trimise de la diverse birouri de arhitectură din lume cu care am mai colaborat, legate de partea de spațiu, ocuparea spațiului abandonat, nomadism etc. Mai avem o expoziție de pictură, în subsol avem expoziția primului concurs creativ de arhitectură – Galațiul, orașul posibil 2050. Apoi avem garajul pe care l-am lăsat street artiștilor. Intenționăm, de asemenea, să ne folosim de calcanele blocurilor din vecinătate, să ne dezvoltăm și în direcția de multi media, să facem proiecții pe ele sau chiar să facem galerii pe acestea, dacă obținem acordul.

Ce proiecte mai sunt pe pe lista deschisă?

Acum, lista de proiecte pentru spațiul ăsta este deschisă pentru că asta e principala trăsătură a locului, să fie liber, accesibil oricui. De ieri până astăzi s-a dublat lista. Avem de la proiecte de instalații, artă contemporană, tehnologie la medii audio-video, avem vreo 6-7 proiecte teatrale, mai avem partea de expoziție, de artă, research urban – dezbateri, prelegeri. Facem, de asemenea, o documentare a mișcării de squatting de la începutul erei comuniste. Lista e deschisă. E foarte încurajator, e energia care ne motivează, faptul că oamenii reacționează. Obiectivul nostru este să ținem locul cât mai mult necenzurat.

Garajul este rezervat street artiștilor

Este acesta un exemplu de squatting în România?

Ai putea să-i spui squatting dacă am fi în Olanda sau în Franța, unde termenii legali sunt mult mai bine puși la punct și lucrurile funcționează altfel. Noi funcționăm ca un colectiv de squatting, dar suntem în zona gri. România nu e pregătită, nici legal, nici mental, pentru acest tip de intervenție. Noi am făcut-o oricum, cu asumarea tuturor riscurilor. Ar putea deveni primul squat cultural, nu știu dacă Bucureștiul e pregătit să-l accepte ca atare sau va rămâne un centru cultural liber, coordonat de o gașcă de țăcăniți. Nu i-aș da o definiție încă. E în fașă și nu știe ce vrea să fie.

La subsol sunt, de asemenea, expoziții

Cum e să locuiți aici?

E foarte dificil, dar și foarte satisfăcător să locuim aici. Trebuie să recunosc că am tot experimentat pe pielea noastră trăitul în nomadism, aici am ajuns la punctul culminant. Suntem încă dependenți de casele noastre pentru igiena personală. Avem curent, e singura resursă, apă nu avem, cărăm mereu apă ca în Evul Mediu pentru că spălăm spațiul zilnic. Chiar facem și mâncare aici, ne-am făcut o vatră în curte. Am reușit să obținem o toaletă ecologică, acesta e compromisul cel mai bun pe care am putut să-l facem. Locuitul aici e foarte obositor și fizic și psihic. Noi avem joburi în continuare, deci locuim aici prin rotație. Dar e cineva în casă tot timpul. E imposibil să lăsăm spațiul neocupat.

Există multe astfel de clădiri abandonate în București?

Sunt extrem de multe clădiri abandonate. Noi facem reciclare urbană, de la materiale de construcții la resurse, la oameni etc. Circulăm pe principiul bunul simț și atât. Studiem centrul orașului, ne uităm cu atenție la casele care stau să cadă, încercăm să reciclăm cât mai mult din potențialul lor, unele sunt chiar pe moarte, cazuri în care e clară intenția proprietarului de a le lăsa să cadă pentru a profita de teren.

Bucureștiul e bătrân, e într-o stare de degradare, îi cade fața în mod continuu, spunea un architect, se decojește lent. Acesta e un proiect pilot. Am documentat tot procesul pe care l-am făcut extrem de temeinic, prin fotografii și jurnale, intenționăm în cel târziu doi ani să facem o publicație prin care să descriem acest proces, un fel de manualul utilizatorului pentru ocupantul spațiului abandonat și să încercăm să dezbatem această idee, să dezbatem atitudini pragmatice, să săltăm spiritul. Oamenii în criză dorm, dar potențialul lor este foarte mare, încercăm să-l trezim, acum mai mult ca oricând, pentru că nu ne permitem spațiu nou, iar când îl construim, îl facem la o calitate foarte proastă.

Lucrarea lui Lucian, o viziune exagerată a lumii

Camera unde au loc proiecții

La etajul, locul de dormit

În curte, vatra improvizată

Puteți citi și:

Artiști și homeleși: Care pe care squatează

Squatting-ul, prima lecție a școlii de activism