»Det er Folketingets opfattelse, at danskere ikke bør være i mindretal i boligområder i Danmark.« Sådan lød en formulering forleden i en vedtagelsestekst fra DF og regeringspartierne. Og selvom de fleste nok kan gætte, hvad der menes, så er teksten let at misforstå – ikke mindst for de mange, der gerne vil misforstå.

Sætningen ville isoleret set være i orden, men fordi den kom umiddelbart efter en anden sætning om, at det er bekymrende, at der i visse boligområder er et flertal af indbyggere med ikke-vestlig baggrund, så blev sætningen læst på den måde, at man ikke kan være dansk, hvis man har en ikke-vestlig baggrund.

Det er synd for de mange danskere med udenlandske rødder, at de endnu engang har fået at vide, at de ikke er danskere – og det er synd for debatten, at den endnu engang bliver gjort sort og hvid.

For virkeligheden er i farver og nuancer. Under den forrige regering blev der eksempelvis givet dansk statsborgerskab til udlændinge, der ikke kunne to ord dansk. Derfor er det for unuanceret at sige, at alle med dansk pas er danskere – for taler man ikke danskernes sprog, så er man ikke dansk – og passet betyder i de tilfælde, at man er dansk på papiret. Omvendt er det lige så firkantet og forkert at sige, at man ikke kan være dansker, bare fordi man ikke er født i Danmark af danske forældre.

Jeg er træt

Jeg er virkelig træt af yderfløjene i integrationsdebatten.

Træt af dem, der ser en fjende af Danmark, hver gang de ser en muslimsk pige med tørklæde. Og lige så træt af dem, der ikke kan forstå, at det er lidt svært at undervise en pige i burka.

Træt af dem, der mener, at alle muslimske kvinder er undertrykte. Og lige så træt af dem, der ikke ser noget problem i mænd, der ikke vil give hånd til kvinder.

Træt af dem, der ikke vil give dansk statsborgerskab til folk med en »forkert« religion eller hudfarve. Træt af dem, der stemmer ja til statsborgerskab til enhver udlænding, der opholder sig inden for landets grænser.

Træt af dem, der ser en voldtægtsforbryder, når de ser en mørkhudet mand. Træt af dem, der benægter, at Muhammed, Ali og Omar optræder lidt for tit i politirapporter og straffesager.

Træt af dem, der siger Danmark for danskere. Træt af dem, der bruger dansker som skældsord.

Træt af ondsindede racister. Træt af ondsindede islamister.

Træt af dem, der mener, at alle muslimer er ondsindede islamister. Og træt af dem, der mener, at alle på højrefløjen er ondsindede racister.

Et land med en homogen befolkning

Vedtagelsesteksten er ærgerlig, for den cementerer følelsen af »dem og os« og bekræfter alle med ikke-vestlig baggrund i, at de aldrig kan blive danskere, lige meget hvor meget umage de gør sig. Det var ikke hensigten, og det ville klæde venstrefløjen, hvis man ville lade være med at misbruge den uheldige formulering til at bekræfte sine egne fordomme – men så god er verden næppe.

Samtidig bliver debatten om den skæve fordeling af indvandrere med ikke-vestlig baggrund ødelagt. Debatten om, hvorvidt det er et problem, at andelen af indbyggere i Brøndby Strand med ikke-vestlig baggrund er over 50 pct. Det var jo det, som vedtagelsesteksten egentlig burde have handlet om.

Da forespørgselsdebatten fandt sted, var jeg selv i Canada med Europaudvalget. Canada er et indvandrerland – med en vedtaget politik om, at man er et multikulturelt land. Vi havde møde med en minister, der er født i Kina og som taler engelsk med kraftig kinesisk accent. For eksempel sagde han konsekvent Tolonto – i stedet for Toronto – navnet på Canadas største by. En by med et befolkningsflertal, der er født uden for Canada. Det er de stolte af - Canadas kulturelle baggrund er multikulturel, og der er masser af plads.

Danmark er imidlertid ikke Canada. Vi er et gammelt land med en homogen befolkning. Vi er næsten alle sammen medlemmer af den samme kirke, selvom antallet falder, og vi har det bedst med udlændinge, der assimileres og bliver lige som os.

Derfor er det da et problem, at over halvdelen af indbyggerne i Brøndby Strand har en ikke-vestlig baggrund. Fordi Brøndby Strand ligger i Danmark og ikke i Canada. Og fordi gammeldanskerne og nydanskerne holder sig alt for meget for sig selv.

Fokus på succeserne

Omvendt skal vi også anerkende, at man kan være dansk på mange måder. Man kan godt være dansker, selvom man ikke spiser vores nationalret: stegt flæsk med persillesovs. Og man kan også være dansker, selvom det lyder sjovt, når man siger rødgrød med fløde. Men hvis man hverken taler eller forstår dansk, så er man ikke dansker.

Man kan også godt være stolt af sine rødder og samtidig være dansk. Vi har dobbelt statsborgerskab, netop fordi vi anerkender, at man kan være dansker, selvom man ikke kun føler sig som dansker. Man kan også være dansker, selvom man ikke har lært hundredevis af årstal udenad for at kunne svare på, hvilket år den første film om Olsen-banden havde premiere. Omvendt er det svært at være dansker, hvis man intet ved om dansk kultur og historie – herunder Olsen-banden. Det kan i hvert fald være svært at afkode en åbningsdebat i Folketinget og referencerne til Yvonne og Dynamit-Harry.

Vi skal også turde tale om problemerne. Der er for mange udlændinge, der er kriminelle. Og der er for få udlændinge, der er i arbejde. Vi kan slet ikke undvære udenlandsk arbejdskraft, men hjemløse romaer kan vi godt undvære. Og det er også et problem, at mange ikke anerkender fundamentale danske værdier så som demokrati og ligestilling.

Men vi skal også huske at tale om løsningerne og de mange succeshistorier. Grimhøjmoskéen, Omar El-Hussein og Lille A og Store A er bagsiden af medaljen. Forsiden af medaljen er pigerne bag DR’s satireprogram »Det Slører Stadig« og drengene bag filmen »Underverden«. Det er forfatteren til »Sort Land« og folketingspolitikere med fremmedklingende navne fra flere forskellige partier. Det er overlæger og undervisere. Iværksættere og købmænd. Det er måske ikke vinderne fra OL, men det er vinderne fra X-Factor.

Vi skal ikke sætte kvoter for, hvor mange danske statsborgere, vi vil have – som Dansk Folkeparti har foreslået. Vi skal i stedet glæde os over alle dem, der lever op til de skrappe krav – som kan dansk, som har sat sig ind i dansk kultur og historie, som forsørger sig selv, ikke skylder penge til det offentlige og ikke har begået alvorlig kriminalitet.

Det er alle dem, der med Grundtvigs ord – føler sig som danskere – har for modersmålet øre - har for fædrelandet ild. Uanset om de bor i Brøndby Strand eller på Strandvejen.