Det er for nylig blevet kritiseret, at Shell skrinlagde sin forskning og sit undervisningsmateriale om klimaforandringernes farer og droppede investeringer i vedvarende energi i 1990’erne.

Men det er ikke det største lig i oliebranchens last. I Exxon var der ansat klimaforskere, der råbte vagt i gevær om klimaforandringernes omfang til deres chefer allerede fra slutningen af 1970’erne og frem. Men det førte ikke til en indsats for at redde klimaet – tværtimod.

Topledere i Exxon fik i 1977 besked fra deres egen klimaekspert, James F. Black, om, at afbrænding af olie og andre fossile brændstoffer ville føre til uoverskuelige konsekvenser for planeten, i takt med at CO2-niveauet steg.

Exxons forskningsafdeling var en tung spiller med store investeringer i videnskab, og James F. Black blev bedt om at forske videre i spørgsmålet. Hans resultater pegede på en mulig global temperaturstigning på to-tre grader og op til 10 grader ved polerne.

Blacks arbejde var i overensstemmelse med international forskning, og selv om der var usikkerhed hvad angår tempoet af fossil-relaterede klimaforandringerne, var der konsensus om, at de var reelle.

Exxon investerede derfor mange penge i at få mere præcise forudsigelser, der kunne give firmaet indsigt i olieudvindingens fremtid. Man igangsatte omfattende empirisk indsamling af data om CO2-optag i verdenshavene og hyrede eksperter til at lave avancerede klimamodeller.

Den første grundige rapport blev præsenteret i 1982 og gjorde Exxons ledelse opmærksom på, at klimaforandringer ville blive helt centrale for klodens fremtid. En af beskederne til lederne var, at »når først effekterne kan måles direkte, så kan de måske ikke længere undgås«.

Spredte tvivl

Exxon-finansieret forskning dokumenterede altså koblingen mellem afbrænding af fossile brændstoffer og temperaturstigninger, og deres fremskrivninger fra dengang ligner til forveksling de seneste forudsigelser fra FN’s ekspertpanel IPCC.

Exxons rapport blev vel at mærke skrevet mere end 10 år, før beskeden trængte igennem internationalt.

Exxon valgte at hemmeligholde rapporten og finansierede i stedet tvivlsom forskning i håb om at skabe tvivl om menneskeskabte klimaforandringer op igennem 1990’erne. Stik imod deres egne forskeres anbefalinger 15 år før.

Shell foretog en lignende kovending i forskningsinvesteringer og offentlig kommunikation.

Det er derfor væsentligt at forstå, at omstillingsarbejdet ikke er en ny, hot dagsorden, men en historisk størrelse, der har været præget af politisk svigt over for den viden, vi har haft til rådighed gennem årtier.

Vi er nu nået til det punkt, hvor effekterne af klimaforandringer kan måles, hvilket – hvis vi tager Exxons forskere alvorligt – kan betyde, at vi ikke længere kan rulle udviklingen tilbage. I modsætning til fremtidsperspektivet i 1980’erne bliver vores fremtid derfor med sikkerhed præget af klimaforandringerne.

Nu handler det om omfanget af skader og omvæltninger, ikke om at undgå dem fuldstændigt.

Chokket var for stort

Store firmaer som Shell og Exxon har mange penge at investere i viden og medier, og deres investeringsmønstre fortæller os om deres skiftende indstillinger til verdenssamfundet og den magt, de selv har.

Det forsknings- og undervisningsmateriale, som nu er blevet gravet frem, kunne tyde på, at der var en genuin interesse for klodens fremtid i Shell og Exxon fra 1970’erne til 1980’erne.

Men chokket over omstillingens omfang – og de udgifter, der var forbundet med den – var så voldsomt, at firmaernes ledere vendte deres viden mod fællesskabet for at være sikker på, at olieressourcerne ville give profit i så mange år som muligt.

Proportionerne i den enorme magt, som disse firmaer har i vores tidsalder, står nu helt klart. Vi vidste godt, at oliebranchens firmaer i mange årtier var blandt de største i verden, men det er først nu, at vi har bevis for, at de havde magt til at styre den globale offentlighed væk fra livsvigtig viden om global opvarmning.

Oliebranchens magt kan næsten sammenlignes med det filter for videnskab og frie tanker, som den katolske kirke historisk set har stået for i den vestlige verden gennem århundreder. Begge samfundskræfter har ændret verdenshistorien fundamentalt i deres respektive tidsperioder.

Fornægtelsen breder sig

Det stiller svære spørgsmål til nutidens omgang med viden om klimaforandringer. Er vi ude af den historiske periode, hvor klimaviden bliver undertrykt og fordrejet? Tilsyneladende ikke.

Det chok, som Exxons og Shells ledere fik i 1980’erne, synes at have gentaget sig i amerikansk politik og europæisk politik, efterhånden som der opstod konsensus om menneskeskabt global opvarmning.

I USA har flere ledende republikanske politikere skiftet position fra at oplyse om menneskeskabte klimaforandringerne i 1990’erne til at indtage en klimaskeptisk position i 00’erne. Det har banet vejen for Trumps nuværende katastrofekurs på området, hvor klimaskeptikere indsættes på ledende miljøposter for at bremse omstillingsinitiativer.

Samtidig har vi i EU siden 2015 haft en klimakommissær, Miguel Aries Cañete, hvis families formue har været bundet i olieindustrien igennem flere årtier.

Udviklingen fra 1980’erne til i dag betyder, at vi er kronisk bagefter i omstillingsarbejdet, og at vi må indstille os på meget omfattende ændringer af vores dagligdag og vores økonomi. Der er klare grænser for, hvor meget vi kan mildne de samfundsmæssige effekter af klimaforandringer gennem kystsikring og byplanlægning.

I første omgang drejer det sig nemlig ikke om stigende vandstand alene, men om regionale risici for ekstremt vejr, tørke og andre vejrfænomener, der presser grundforudsætningerne for hverdagslivet i både rige og fattige lande.

Yderligere ustabilitet i vejret vil med al sandsynlighed medføre regional fødevareusikkerhed, politisk uro og betydeligt større migrationsstrømme til Europa og Danmark, end vi har set i kølvandet på de seneste års konflikter i Mellemøsten og Nordafrika.

Enhver yderligere forsinkelse i klimaarbejdet koster enorme summer, fordi vi nu har ophobet så meget CO2 i atmosfæren, at det kræver større og større nedskæringer i udledningerne, før det giver en mærkbar effekt.

Det er altså en voksende regning, som Exxon og Shell valgte at sende videre til verdens befolkninger i 1980’erne. Den er større, end noget firma kan betale. Det er på tide, at vi begynder at fjerne forhindringerne for, at klimaeksperter kan fortælle offentligheden, hvor omfattende en omstilling, vi står overfor.

Historien viser os, at mænd i jakkesæt i små bestyrelsesrum eller Det Hvide Hus ikke kan klare klimachokket. Det kræver hele befolkninger, der får klar besked og mulighed for at finde sammen om vidtgående samfundsforandringer, hvis klimaet skal stabiliseres.