Da jeg første gang begyndte at vise tegn på stress og angst, var det i form af vredesudbrud. De varierede meget; det var alt fra at skælde ud på familie og venner over ingenting til at råbe af folk på Hovedbanegården, der ikke holdt til højre, når de stod på rulletrappen.

I begyndelsen forstod jeg ikke mine udbrud.

Jeg blev mere og mere vred på folk uden grund, og jeg mistede lysten til at indlede en samtale med folk. Konsekvensen af mine vredesudbrud blev, at jeg mistede venner og samtidig fik svært ved at lære nye mennesker at kende.

At være vred på omverdenen er en naturlig konsekvens af at være stresset, men det er umenneskeligt hårdt at komme helskindet gennem et studieliv uden gode venner.

De andre er bedre

For nylig sad jeg på universitetet og snakkede med en ven om vores studier. Jeg spurgte: »Hvad er du stresset over for tiden?« Stemningen blev trykket, men det var ikke, fordi det var unaturligt, at jeg havde spurgt hende om, hvad hun var stresset over, og ikke om hun overhovedet var stresset.

Hun studsede ikke over, at spørgsmålet tog for givet, at hun var stresset, men svarede: »Min økonomi.« Det er ikke sjovt ikke at vide, hvor pengene til det nye semesters bøger skal komme fra.

Det er forrykt, at vi er nået dertil, hvor vi ikke længere spørger hinanden, om vi er stressede, men bare antager det.

Økonomi er også en stor stressfaktor hos mig, men jeg oplever også en stor usikkerhed ved, om jeg nu også har valgt rigtigt.

Sidste år begyndte jeg på pædagogstudiet med en følelse af klarhed. Mit nye liv som udeboende på SU var økonomisk stramt. Men hvad værre var, at min pædagogiske erfaring lå på et meget smalt sted.

Mange af de andre fra mit studie havde brugt mange år ude på gulvet, jeg kom direkte fra gymnasiet. Jeg skyndte mig at finde et studiejob, som kunne give mig den erfaring, jeg manglede, men før jeg vidste af det, havde jeg fire studiejob.

Stressen over at føle mig bagud i forhold til mine studiekammerater gjorde, at det blev vanskeligt for mig at følge med, fordi jeg fik en frygt for ikke at være god nok til det arbejdsmarked, der ventede på mig.

Det var en følelse af, at de andre kunne levere noget bedre, for de havde erfaring, og det havde jeg ikke. Senere hen begyndte tvivlen at fylde mere hos mig, og i takt med det blev min angst og stress værre. Jeg var i tvivl, om studiet var det rigtige for mig.

Det pressede min identitetsfølelse, for hvem var jeg så? Men det pressede mig også, at hvis jeg valgte om og skiftede studie, så havde jeg ’spildt’ et år. Dermed ville jeg have ét år mindre at blive færdig i, det var en kæmpe stressfaktor, for hvad hvis jeg ikke kunne gennemføre på normeret tid?

Det stresser mig stadig. Særligt nu hvor jeg har taget konsekvensen af tvivlen og skiftet. ’Du er ikke god nok’-følelsen har jeg taget med mig på universitetet, »de andre er klogere end mig« ligger konstant i baghovedet.

I karakterernes skygge

Jeg har brug for psykologhjælp til mine problemer med stress og angst. Jeg tror, at gratis psykologhjælp er en nødvendighed med det samfund, vi har opbygget. Men jeg ville ønske, at vi brugte flere ressourcer på at sikre, at folk ikke fik brug for det.

Jeg ville ønske, at vi brugte dem på at overveje, hvordan vi bruger eksaminer, test og karakterer i vores uddannelsessystem.

Hvis politikerne prioriterede feedback, fordybelse og nærværende undervisning i stedet for besparelser, ville jeg få mere ud af min uddannelse og være mindre stresset.

Karaktersystemet hænger som en skygge over mit studieliv. Konstant skal man måles og vejes i stedet for at have fokus på læring. Jeg tror, at karaktermure, som det krav, Københavns Universitet har opstillet om, at man mindst skal have seks i snit for at komme ind, er med til negligere de studerendes læringsproces.

Vores uddannelsessteder forventer, at vi er der på fuld tid, men politikerne forventer, at vi er hurtigt færdige og samtidig har et arbejde ved siden af. Jeg har sjældent weekend, for jeg bliver nødt til at arbejde, medmindre jeg vil tage et lån. Og hvordan skulle det være mindre stressende at have en økonomisk bekymring i form af et SU-lån hængende over hovedet som fattig studerende?

Vi bliver tvangsfodret med ord om, hvordan vi skal være 'omstillingsparate' og 'stærke', som var vi gæs, der blev gjort klar til foie gras. Vi må ikke vise sårbarhed, og når vi er færdige med vores fuldtidsstudier, så skal vi også have et flot CV at vise frem med al den erhvervserfaring, vi har opnået ved siden af vores studier, som et bevis på at vi ikke har spildt tiden.

Vi har store mængder forberedelse, som kræver, at vi tager os god tid til dem, for at vi får det bedste ud af vores uddannelser. Presset vejer tungt på vores skuldre, og det bliver dyrt for samfundet, hvis vi ikke gør noget alvorligt ved det. For det pres, vi studerende udsættes for lige nu, med krav om umenneskeligt flotte Linkedin-profiler og høje karaktersnit, er usunde og sikrer ikke stabil beskæftigelse.

Sidste år havde jeg en eksamen med min studiegruppe. Jeg havde forberedt mig godt og kendte mit stof. Men jeg havde også arbejdet i døgndrift den uge med både studie og arbejde. Jeg var stresset, for jeg havde ikke tid til at tage reeksamen, og hvad hvis jeg svigtede min gruppe?

Da det var min tur, sprang kæden af. Jeg mistede stemmen og kunne ikke fremstamme et ord. Jeg kiggede rundt i gruppen i desperation, for jeg følte ikke, jeg kunne få vejret, og jeg begyndte at ryste. En anden fra gruppen tog ordet og talte videre. Jeg fik det så dårligt, at jeg måtte forlade eksamenslokalet.

Stress er almindeligt

En undersøgelse fra Dansk Magisterforening viser, at over 40 procent af de adspurgte studerende føler, at de ikke kan overkomme de ting, som de skal, og at 50 procent af de adspurgte ofte føler sig stressede eller nervøse.

Statistikken viser også, at jeg ikke er alene med mine vredesudbrud, for 29 procent af de adspurgte oplever ofte at blive vrede over ting, som de ikke har indflydelse på. Omend det er dejligt ikke at føle sig alene, bliver jeg ked af det, når jeg ser de tal. Jeg bliver bange for, at når magthaverne ser dem, ser de bare statistikker, de ser ikke de mennesker, som er bagved tallene.

Da jeg råbte ad fremmede mennesker på rulletrappen og brød sammen under min eksamen, var jeg bare en del af statistikken. Det her handler ikke om mig, men om alle de mennesker, som også er en del af de statistikker.

Når jeg går ind i studieboghandlen, får jeg ondt i maven. For jeg ved, at jeg ikke helt har råd til pensum. Jeg går også derind med en følelse af magtesløshed. For selv om jeg inden semesterstart altid leder efter bøgerne brugt, gør det mig også stresset. Ofte når man nemlig ikke at få samlet de brugte bøger, inden man skal bruge dem, hvilket betyder, at man kommer bagud. Hvad skal man så vælge – stress nu over økonomi eller stress senere over de læsemængder, man kommer bagud med?

Undersøgelser viser, at jeg ikke er alene med at opleve stress, vrede eller følelsen af ikke at kunne overskue de ting, jeg skal.

Derfor har jeg også brugt en del tid på at tænke over min vens svar på mit spørgsmål. Det skræmmer mig, at jeg bare antog, hun var stresset. Det skræmmer mig, at ingen af os studsede over det, men det viser blot, at det er blevet almindeligt som studerende at opleve stress.

Vi er alt for mange, der køber studiebøger med ondt i maven.