Da jeg, sammen med min familie i ’92 kom til Danmark som krigsflygtning fra Bosnien, blev vi indlogeret på et kæmpeskib med 1.000 andre bosniere, som flygtede af samme årsager, uanset vores religiøse tro. Det kunne godt være, at vores trosfæller bekrigede hinanden 2.000 kilometer væk, men her måtte vi lære at leve sammen, på trods af alle de rædsler, vi havde oplevet få uger forinden. Og det er kun fair, synes jeg. Man kan ikke forvente andet af et menneske, der flygter fra krig, end at parkere krigen udenfor Danmarks grænser.

Men den regel gælder ikke alle, åbenbart. Især krigen mellem Israel og Palæstina bliver bragt op og er skyld i alt fra mobning og verbal chikane, til fysisk opgør og hærværk. Og jeg kan, som flygtning, ikke forstå, at folk gider flygte og bosatte sig flere tusind kilometer væk, for samtidig at slæbe sin krig med og involvere resten af samfundet i den.

Mit hjerte bløder for børn, der mister liv i krig. Jeg har selv oplevet den slags rædsler som barn og jeg har flere søvnløse nætter bag mig, efter at have set billeder af døde palæstinensiske børn. Men de mennesker, der forfølges i Danmark, har intet at gøre med de børns død.

Hvordan kan det lade sig gøre, at man i vores samfund kan opleve skoler, der fraråder jødiske forældre at vælge disse til deres børn? Hvordan kan børn i de helt små klasser identificere jøder som en fjende? Hvordan kan det ske, at man smadrer jødiske forretninger og begår hærværk mod jødiske skoler? At Hizb-ut Tahrir kan samle 1.000 sjæle i Nørrebro Hallen, uden behov for politibeskyttelse, men at man ikke kan holde en simpel Bat Mitzvah, uden vagter og selv i den situation mister uskyldige mennesker liv.

Sidste år arrangerede Fri Iran og Dansk Zionistforbund en demonstration på Christiansborg Slotsplads. En demonstration, som gik ud på at sende en fælles besked om, at blodbadet måtte stoppe. Jeg blev inviteret til at holde tale, men blev forhindret i det. Demonstranterne blev overfaldet af en gruppe unge indvandrere, der kastede sten og kom med tilråb. Det var så rystende.

Da Rasmus Jarlov, sidste år, tog initiativ til en fredsmarch ned ad Nørrebrogade, blev han udstillet som populist og muslimhader. Der bliver begået karaktermord på fremtrædende jøder, der flere gange har udtrykt støtte til en tostats-løsning, som af Dansk Palæstinensisk Venskabsforening bliver udstillet som dem, der går ind for besættelser og drab på uskyldige civile.

Jeg hader krig, jeg går meget op i ubetinget ytringsfrihed og for min skyld kan man sige og skrive, hvad man vil om jøder og jødedommen. Men når man som borger ikke kan leve i fred, fordi man tilhører en bestemt tro, er det ikke længere ytringsfrihed, vi taler om, men chikane og overgreb på ens person og religionsfrihed.

Jeg har kun én ting at sige til de reptilhjerner, der kan finde på at genere folk på grund af deres tro – har man en mening om den konflikt, eller om jødedommen, skriv et indlæg, få dig et liv og lad de danske jøder være.