Jeg tilhører en generation af unge, der hele tiden møder overflader, som egentlig ser ret gode og rigtige ud. Og det kan gøre én ganske fortvivlet, når man ikke selv føler sig hverken god eller rigtig. Mange af os ved ganske enkelt ikke, hvor normalt det er at være nede og skrabe bunden.

Vi har øjnene stift rettet mod den hvide glasur og ser sjældent det, der er under den. Vi ser alle sammen på de andre, der umiddelbart ser ud til at have det meget federe end os, mens vi skammer os over den æske med kleenex, der står på sengebordet. Vi gør smertefulde krumspring for at se glade ud, når vi endelig kommer ud af sengen og går ud i verden. Vi har en spejlblank overflade.

I kulkælderen

Selv begyndte jeg for alvor at besøge kulkælderen i begyndelsen af 2.g. Jeg følte mig på et tidspunkt så langt nede, at mine forældre sendte mig til lægen, og efter en kort samtale henviste han mig til en psykiater, som kunne give mig nogle piller. Siden dengang har det været ind og ud af kulkælderen for mig. Senest for nylig da min kæreste og jeg gik fra hinanden, og jeg synes det var lidt lettere at drikke rødvin end at lave lektier. Jeg kunne ikke se den store mening i overhovedet at stå op. Det hele kulminerede, da jeg en dag måtte eskorteres hjem fra universitetet af mine studiekammerater, fordrukken og utrøstelig.

Men på overfladen ligner jeg en solstrålehistorie. En pæn ung mand med gode karakterer, et spændende studie og et godt studiejob, uden økonomiske problemer og med masser af venner. En god dreng, der kommer fra en tryg opvækst i en kernefamilie. Alt er godt. På overfladen.

Tager man overfladen fra mig, er der dog ikke helt så meget balance og velvære tilbage. Det har jeg efter diverse offentlige nedsmeltninger været nødt til at erkende over for venner og bekendte. Det gik ikke længere at have det elendigt for mig selv, når alle kunne se det, så jeg måtte jo i dialog med en masse mennesker. Og så fandt jeg ud af noget, der overraskede mig: Alle går sgu og har det skidt af og til.

Selv om det ikke er alle, der har ligget og rodet hjælpeløst rundt af bar hjertesorg, har alle det nogle gange svært. Lige fra veninden, der føler sig så ensom, at hun ser alting udefra og bedst kan sove oven på en lille en; til vennen, der ikke kan se nogen mening eller retning og helst vil sætte alting på pause. Der er forbløffende meget tungsindighed alle vegne, så snart man vender et par sten og stikker spaden i jorden.

#LigegyldigOgEnsom

Jeg ved ikke, om min generation har det værre end de tidligere. Når det kommer til stykket, har det nok altid været svært at være ung. I det hele taget har det nok altid været svært at være menneske. Men der er en væsentlig forskel på min og tidligere generationer: Det har nemlig aldrig været nemmere at foregive at man er lykkelig, selv om man er det præcis modsatte.

På Instagram kan man scrolle sig gennem én lang lektion i, hvor lækker mad folk spiser, hvor fede byture ens venner har, og hvor »overdrevet nice« det er at være på ferie i London eller Sydamerika. Der er ikke nogen, der lægger billeder op med #LigegyldigOgEnsom. Ikke i ramme alvor i hvert fald. Og selv om det faktisk er muligt, så er der aldrig nogen, der vælger at være i »et kompliceret forhold« på Facebook. Allerhøjst som en joke.

Happy-luja

Det hjælper heller ikke på situationen, at hele trenden omkring positiv psykologi fastholder os i at leve vores liv på overfladen. Af den kan vi lære, at så længe vi blot fortæller os selv, at vi har det godt, så får vi det også godt. Du kan altså selv styre det, og hvis du ikke kan finde ud af at være lykkelig, så er du selv ude om det. Du kan jo bare vælge at se det hele fra den lyse side. Hvis man ikke bliver lykkelig af den positive psykologis selvhjælp, så må man være ubehjælpelig og uduelig.

Tænder jeg min radio, er der en god sandsynlighed for at høre Pharrell Williams synge Clap along if you feel like happiness is the truth i det måske største hit i dette forår, »Happy«. Hvis jeg er heldig, kan jeg høre i radioavisen, at danskerne igen er blevet kåret til et af de lykkeligste folkefærd i verden. Happy-luja!

Går jeg på nettet, kan jeg finde mange gode anvisninger på vejen til lykken, så som: »Del din gode oplevelse med andre. Fortæl dem, hvor meget du værdsætter øjeblikket. Forskning viser, at det øger din nydelse.« Eller hvad med: »Hjælp dig selv til at huske den positive oplevelse ved at tage mentale fotografier eller en fysisk souvenir som f.eks. et fotografi eller en sten fra dit favoritsted på stranden. Fortæl senere andre om den.« Begge råd fremsat i B.T. af Ebbe Lavendt, cand.psych.aut og master i anvendt positiv psykologi.

Og man kan da sagtens klappe med Pharrell og hylde glædens sandhed med en sten fra stranden i hånden, mens man deler et billede på Facebook af en god oplevelse. Det lader i hvert fald til, at alle de andre også klapper i takt til lykke-mantraet … Alt imens man selv fortsætter sin vej nedad uden at forstå, hvorfor kuren dog ikke virker.

Erkend tristheden

Længere nede i kulkælderen har man for længst passeret alle de andre, tilsyneladende meget mere talentfulde unge, der har udrettet meget mere, end man selv har været i nærheden af. Dybest nede i kælderen kigger man op på alle de andres lykke. Jeg kommer ofte til at tænke på et pessimistisk citat fra en af mine yndlingsantihelte, Homer Simpson: »Ligegyldigt, hvor god du er til noget, er der altid ca. en million andre, der er bedre end dig.«

Vi spejler os konstant i hinanden, og det er der nok ikke nogen vej uden om. Jeg kigger på mig selv i forhold til dig for at finde ud af, om jeg er bare nogenlunde med på tilværelsens vogn. Men når man spejler sig i andres perfekte ydre, er man aldrig helt med. Det ydre er jo netop bare det ydre, og det kan det indre ikke konkurrere med, dertil er det alt for broget, komplekst og uperfekt.

Jeg tror ganske enkelt, at vi har brug for at erkende tristheden. Landsholdsdebutanterne, ungdomspolitikerne, de fremadstormende talenter i populærkulturen, din Facebookven, der fik 78 likes på sin selfie fra New York – de tuder alle og er lige så ynkelige, som du er en gang imellem. Alle kan have det ad helvede til. Det er bare efterhånden svært at få øje på.

Du må godt

I dag er jeg glad for, at mine forældre nægtede at medicinere mig, da min læge i sin tid henviste mig til en psykiater. Når det kommer til stykket, havde jeg slet ikke brug for det.

Jeg vidste ganske enkelt ikke, hvor normalt det er at være i kulkælderen. Det var såmænd bare livet, der gjorde ondt.

Jeg havde ikke lært at grave mig ind under al den tilsyneladende succes. At bryde overfladen. Men det hjælper at opdage, at man ikke er alene om at drikke et glas vin mere, end man burde. At man ikke er den eneste, der ikke aner, hvor man skal gå hen med sin hovedpine og sin forvirring.

Du må gerne hade dig selv en smule. Du må gerne have svært ved at komme ud af sengen om morgenen. Og det er ikke ynkeligt at græde natten lang, selv om det føles sådan. Lad din papæske med kleenex stå og lad være med at forveksle facader og overflader med lykke.

Selv om det kan se håbløst ud i en kælder sort som kul, allerdybest nede, så er du aldrig alene dernede. Gid de blanke overflader blev brudt noget mere.