Hvorfor er vi begyndt at hylde folk, der er utro?

”Jeg synes, det er fucking fantastisk.”

Så yndefuldt lød det, da min ærede blogger-kollega Anna Thygesen offentligt hyldede Venstres tidligere næstformand, Kristian Jensen, fordi han er begyndt at danne par med den hippe sangerinde Pernille Rosendahl og derfor er gået fra sin kone.

Hvad er det egentligt, der er fantastisk? At en ægtemand er sin kone utro, forlader hende og på den måde smadrer den familie, de sammen har bygget op over flere årtier?

At det skulle være ”fucking fantastisk”, kan man kun mene, hvis man opfatter forholdet mellem kønnene som en jungle, hvor den stærkeste, smukkeste og mest hæmningsløse altid er vinderen – og den, der er trofast og hensynsfuld, taberen.

Noget tyder på at denne utroskabs-kult er ved at blive udbredt i landet. Det er ved at blive den nye moral – læs amoral. Hjerteløshed ophævet til ny norm.

Kristian Jensen gjorde sig selv til eksponent for kulten, da han (helt unødvendigt) begyndte at begrunde sine skilsmisseønsker offentligt. Han fik det til at lyde som om det nærmest var hans pligt at forlade hustruen:

”Jeg har fået stærke følelser for Pernille, og det kan jeg selvfølgelig ikke komme videre med, mens jeg er gift. Kærlighed er en følelse, der er svær at styre, og så er man nødt til at tage konsekvensen.”

Nødt til! Er man virkelig nødt til at give efter for forelskelse og stærke følelser?

Hvis man har den opfattelse, hvordan kan man så overhovedet afgive et ægteskabsløfte?

Her bliver man ikke spurgt, om man vil elske og ære den anden, lige indtil man udvikler stærke følelser for en tredje. Man bliver spurgt, om man vil elske og ære den anden ”indtil døden skiller jer ad”

Når jeg som præst har vielser, er der én ting jeg igen og igen bemærker. Der, hvor folk er mest tilstede, er ikke når bruden går op af kirkegulvet, eller når en særlig dygtig sangerinde synger en smuk arie – eller hvis præsten skulle være særlig heldig med sin tale. Nej, dét øjeblik, hvor man kan høre en knappenål falde til jorden, er, når brudeparret afgiver deres troskabsløfter. Svarer ja på spørgsmålet:

”Vil du elske og ære hende og leve med hende i medgang og modgang i hvad lykke Gud den almægtige vil tilskikke jer som en ægtemand bør leve med sin ægtehustru”

Når de ord lyder, SÅ lyttes der. Dét er højtid.

I grunden ikke så underligt, for det er løftet – det store, alvorlige løfte – der konstituerer ægteskabet og har gjort det i 800 år. Og jeg synes, det er så fint, at man i dansk tradition altid har givet hinanden hånden efterfølgende. Et håndtryk er mere forpligtende end et smækkys.

Der lyttes nede i kirken, fordi enhver over 30 nok sidder og funderer over, hvordan man selv har forvaltet det løfte, man engang afgav. Og det er nok ikke altid så muntert at tænke over.

Én ting er imidlertid, at tingene går galt, og folk ender med at blive skilt. Det er sørgeligt, men hører jo med, når det nu er en falden og uperfekt verden vi lever i.

Noget andet er, når man ophøjer utroskaben til noget beundringsværdigt, noget ”fucking fantastisk”. Så siger vi goddag til kynismen, hjerteløsheden – jungleloven.

De frigjorte vil selvfølgelig altid påstå, at man er en sur og snerpet, halvkatolsk moralist, når man kan mene noget sådant.

Men det handler jo ikke om, hvad folk synes; det handler jo altid om den anden. Det er anden, man er tro overfor. Det er den anden, man har lovet troskab, man træder på, når man er utro. Ens næste.

Det er ikke ”fucking fantastisk”, det er bare troløst og sølle. .