Regeringen har den seneste måned haft travlt med at argumentere for de nye stramninger, der rammer landets kontanthjælpsmodtagere.

Både hårdtslående statistik og henvisninger til moral og retfærdighed har været i brug. Særligt tre argumenter er gået igen. Lad mig se på dem et for et.

For det første har det lydt, at det er et faktum, at antallet af mennesker på kontanthjælp i de senere år er steget for meget.

Som beskæftigelsesministeren og socialministeren formulerer det i kronikken »Kontanthjælpsloft, Myter og fakta« (Jyllands-Posten, d. 19. september): »Fakta er, at det samlede antal personer i kontanthjælpssystemet er steget voldsomt i løbet af de seneste år. Fra 129.000 personer i 2. kvartal af 2011 til 158.500 i 2. kvartal 2016.«

Den nyeste kvartalsvise opgørelse viser godt nok et beskedent fald i antallet af fuldtidspersoner på kontanthjælp.

Men isoleret set er det alligevel rigtigt, hvad regeringen siger: Vi har oplevet en stigning i antallet af kontanthjælpsmodtagere over de seneste fem år. Der er bare noget, de undlader at fortælle.

For det er fuldt forventeligt, at antallet af kontanthjælpsmodtagere er steget fra 2011 og frem til i dag, fordi man med en lang række politiske reformer netop i de år har begrænset borgeres adgang til andre former for sociale ydelser og overførsler.

Et par eksempler: Med førtidspensionsreformen, som trådte i kraft 1. januar 2012, er det blevet vanskeligere at få tilkendt førtidspension, og vi har siden set et fald i antallet af årlige førtidspensioneringer på omtrent 10.000.

Efter dagpengereformen fik effekt fra 2012, er mange tusinde borgere røget ud af dagpengesystemet. Og på grund af efterlønsordningens udfasning har vi i årrækken set et fald i antallet af borgere på efterløn på i omegnen af 40.000.

Årsagen til det stigende antal kontanthjælpsmodtagere er næppe, at borgere er blevet arbejdsløse, men snarere, at nogle, der før ville have fået én type overførselsindkomst, på grund af politiske reformer nu får en anden.

Man kan få syn for svagheden i regeringens argument ved at skubbe lidt til præmissen. Forestil jer, at vi, stik imod tidens ånd, tilbød alle aktivitetsparate kontanthjælpsmodtagere en førtidspensionering.

Hvis to ud af tre takkede ja til tilbuddet, ville vi være vidner til et enormt fald i antallet af kontanthjælpsmodtagere. Med et insisterende nærsynet blik kunne vi fremlægge det som en faktuelt positiv udvikling.

Ministrene kunne skrive i kronikker, at »fakta er, at antallet af kontanthjælpsmodtagere nu er halveret«, og embedsmænd kunne producere faktaark med figurer og grafer, der dokumenterede den glædelige udvikling.

Det ville ganske vist være et udtryk for, at mennesker havde fundet sig et arbejde, lige så lidt som den verserende udvikling er et udtryk for det modsatte. Men det behøver man jo ikke sige til nogen.

Disciplinering

Det andet gennemgående hovedargument for ændringerne er, at det skal kunne betale sig at arbejde. Det store fokus på gevinster ved at tage et arbejde har været med til at forme et nysprog, hvor nedsættelser af udsatte borgeres ydelser kan beskrives som en slags gaver, de bør udvise taknemmelighed for.

Som beskæftigelsesministeren har formuleret det »skylder (vi, red.) de mennesker, der er ramt af længerevarende ledighed, også at få mulighed for med økonomiske incitamenter og anden støtte igen at blive en del af det arbejdende fællesskab« (Jyllands-Posten den 1. oktober 2015).

Man kan mene om den disciplinerende socialpolitik, hvad man vil. Men uanset ideologisk ståsted kommer man ikke uden om, at det kun kan være meningsfuldt at give mennesker incitament til at arbejde, hvis de rent faktisk er i stand til at reagere på det.

I selv den sorteste af alle ideologiske verdener giver det ingen mening at give den stærkt handicappede kørestolsbruger et incitament til at tage et job som stilladsarbejder.

Meningsløse grænser

Et væsentligt spørgsmål er derfor, hvor man trækker grænsen mellem dem, der skal sanktioneres og dem, der skal undtages fra sanktioner.

I praksis er disse grænsedragninger altid forbundet med administrativt bøvl for landets sagsbehandlere og modstand fra borgerne. De nye stramninger bidrager med nye grænsedragninger imellem borgere efter en logik, der kan være vanskelig at følge.

Det erkendes på den ene side, at nogle modtagere af kontanthjælp må undtages, fordi de end ikke teoretisk har nogen mulighed for at reagere på stramningerne.

Det gælder f.eks. i forbindelse med 225-timersreglen, der som udgangspunkt kræver 225 timers ordinært arbejde inden for 12 måneder som modydelse for kontanthjælpen.

Borgeren kan ifølge lovteksten undtages fra kravet, hvis »arbejdsevnen vurderes at være så begrænset, at vedkommende ikke kan opnå beskæftigelse på det ordinære arbejdsmarked«.

Men alle kontanthjælpsmodtagere er allerede opdelt i to grupper. De, der inden for de næste måneder er parate til at tage et job, og de, der ikke er.

Læs også: Kommuner anvender 225-timersreglen vidt forskelligt

Med den nye regel skal sagsbehandlerne så lave endnu en opdeling, hvor de vurderer, om der blandt de borgere, som vurderes ikke umiddelbart at kunne arbejde, alligevel findes nogen, der godt kan arbejde en lille smule, og som derfor skal rammes af den nye regel.

Vi får dermed en mærkværdig mellemkategori af borgere, der ikke kan arbejde, men som måske alligevel godt kan arbejde en lille smule, og som derfor må sanktioneres, hvis ikke de arbejder.

Forvirringen øges, når man også medtager kontanthjælpsloftet i ligningen. Det respekterer nemlig ikke opdelingen efter arbejdsdygtighed.

Dermed kommer nogle borgere til at stå i en besynderlig situation. På den ene side vurderes de at være så belastede, at de ikke har mulighed for at arbejde 225 timer på et år.

Men samtidig presses deres ydelser ned af kontanthjælpsloftet under parolen om at ’Det skal kunne betale sig at tage et arbejde.’ Man kan ikke bebrejde de borgere, der ikke kan følge logikken.

Nedskæringer rammer alle

Det tredje hovedargument, som har ført stramningerne frem, er, at de er nødvendige for at sikre ret og rimelighed. De skal bidrage til at skabe »den rette balance« imellem, hvad man kan få, når man er på kontanthjælp, og når man arbejder i et lavtlønnet job til en overenskomstfastsat løn.

Der er givetvis nogen, der får det bedre, nu hvor de ved, at en del af de mennesker, der ikke arbejder, har fået det værre. Og det tjener magthaverne til ære, at de her toner rent flag og erkender, at de bedriver socialpolitik for den arbejdende.

Alligevel er der noget urovækkende ved den politiske fortælling om lavtlønnede og kontanthjælpsmodtagere, der står over for hinanden som to væsensforskellige grupper på en slagmark med modsatrettede interesser.

For det første fordi grupperne jo ikke er statiske. Den, der blev fyret til formiddag, var en kollega i går. Og den kollega, der bliver ansat i næste måned, er måske lige nu på kontanthjælp.

De velfærdsstatslige sikkerhedsnet, som er udspændt under os, er færre og har større masker end tidligere. De, som påduttes at have interesse i mere utålelige vilkår for kontanthjælpsmodtagere, risikerer selv at skulle udholde disse utålelige vilkår engang i fremtiden.

For det andet sætter overførselsindkomster et bundniveau for overenskomstfastsatte mindstelønninger. Når overførselsindkomster sænkes, øges samtidig mulighederne for at sænke lønnen.

Det positive ved alt dette er måske, at fortællingen om ret og rimelighed gør socialpolitik til noget, der har direkte relevans for alle borgere – og ikke blot for dem, der er i direkte berøring med politikken.

Kritikeren må kile sig ind i denne fortællings spotlight som en gøgeunge. Og benytte opmærksomheden fra de mange omkringstående til at byde den herskende fortælling trods.

Mathias Herup Nielsen er postdoc ved Aalborg Universitet og redaktør på Netudgaven.dk