Siden sidste søndag er Anders Samuelsen, Søren Pape og deres udvalgte ministre blevet hevet rundt på mediernes forsider, fordi de indtræder i regering, selv om de – ud over folkeskolereformen og brotaksterne – hver især er imod eksempelvis den eksisterende EU-linje, det seneste forsvarsforlig og de netop besluttede partistøtteregler.

Ja, rent faktisk indtræder Liberal Alliance i hele 57 forlig, de hidtil har valgt at stå udenfor.

Men giver det mening at tale om, at partierne har mistet deres sjæl, fordi Pape nu eksempelvis bliver en del af de nedskæringer på forsvaret, som han var så inderligt imod, at han sidste år brød årtiers tradition ved at lade Konservative stå uden for forligskredsen?

Eller fordi den nye undervisningsminister Merete Riisager for kort tid siden ikke kunne finde på bare en enkelt, god ting at sige om den seneste skolereform?

I hvert fald giver det ikke mening, hvis man i samme åndedrag hylder det danske konsensusdemokrati, hvor langt de fleste aftaler indgås bredt, ind over midten af det politiske spektrum.

Nu har der end ikke været et valg forud for denne regeringsudvidelse, men det er i forvejen meget få valg i Danmark, der flytter så mange stemmer, at det nye, regerende flertal ikke på langt de fleste områder er bundet af, at mindst et af partierne i regeringen eller i regeringens parlamentariske grundlag er del af en forligskreds eller sympatiserer med den eksisterende linje.

For at tage to eksempler fra den forrige regering, så forfulgte det længe Socialdemokraterne, at de i 2011 var nødt til at æde den dagpengeaftale, som Radikale inden valget havde indgået med de borgerlige partier, og som på daværende tidspunkt fortsat havde et flertal bag sig.

Eller – hvad værre var – at SF måtte finde sig i formuleringer i 2011-regeringsgrundlaget om, at man ville videreføre V-K-regeringens økonomiske politik i bredeste forstand og eksempelvis måtte droppe idéen om en millionærskat.

Faktisk er det noget nær kutyme, at regeringer i Danmark vælger at basere sig på de vedtagne reformer og samme, langsigtede fremskrivninger som de forudgående regeringers (varianter over 2011-formuleringen om at videreføre den økonomiske politik kan eksempelvis findes i både Nyrups og Foghs regeringsgrundlag).

Men det betyder jo ikke, at man ikke kan føre en anderledes politik. Det har man mulighed for, hver eneste gang man skal træffe en ny beslutning eller sætte et nyt reformarbejde i gang, ligesom man har den ultimativt bedste position til at påvirke en debat og bearbejde holdninger inden for sit ministerområde.

Så lad os i stedet prøve at vende argumentationen om med nogle af de aktuelle kompromiser:

Skulle Konservative vente med at gå i regering, til et nyt forsvarsflertal uden om den eksisterende forligskreds (S-R-V-LA-DF) materialiserede sig? Så ville vi formentlig være ude i et fremtidsscenario med flyvende tanks og stjernekrig.

Det samme spørgsmål kan man stille i forhold til LA og topskattelettelserne, som der åbenlyst ikke findes et flertal for i Folketinget. Eller til LA og folkeskolereformen, der blev indført med støtte fra alle partier bortset fra netop LA og Enhedslisten (og til dels Konservative).