Vi er i den ene halvdel af et rækkehus i Virum. Det er juleaften 1974. 11-årige Anders Lund Madsen sidder med sin rektangulære gave foran sig. Han fjerner papiret og ... en cigarkasse? Der stikker nogle stive ledninger ud af enden på den.

»Hvad er det?« spørger teenageren sin far.

»Det er et computerspil. Det er PONG,« svarer Thomas Lund Madsen.

Faren er civilingeniør og opfinder. Han har skaffet printpladen til PONG – der på det tidspunkt var et tilløbsstykke i landets første arkadehaller – og bygget det ind i cigarkassen. Med loddekolbe og snilde har han klemt et af verdens første computerspil ned i en primitiv æske. Han slutter kablerne til TVet. For første gang viser TVet andet end Danmarks Radio.

Storsmilende spiller Anders og storebror Peter Lund Madsen det klassiske tennisspil. De følgende dage kommer mange af gadens børn forbi og prøver. For brødrene er det som at stirre ind i fremtiden. De er lykkelige for spillet. Og de er stolte af deres kløgtige far.

I dag – fire årtier senere – får mindet om julegaven dem stadig til at smile. Journalist Anders Lund Madsen og hjerneforsker Peter Lund Madsen er på besøg på Danmarks Tekniske Universitet (DTU) i Lyngby. Nærmere bestemt på DTU’s Historiske samling, lokale 103. Her beundrer de en menneskelignende tingest, der står mellem dem.

Den har arme og ben, der kan bøjes og bevæges. En flad torso, et hoved uden ansigt. Den er bygget efter et standardmenneske på 180 centimeter og er derfor et stykke højere end brødrene, der står ved siden af den. De kan ikke helt blive enige, om det er en robot eller en dukke. Anders mener, det er en robot, fordi den ligner en.

Peter mener nærmere, at det er en dukke, fordi den ikke kan bevæge sig. De er til gengæld enige om, at de holder af den livløse kreation, for det er en af deres fars opfindelser. Den er fra 1968, og han kaldte den »Den Termiske Mannequin«.

Man kunne for eksempel putte dukke-robotten ned i en sovepose i et kølerum, og så ville den sige til, når den begyndte at fryse om fødderne, forklarer brødrene. Det var sådan, man udviklede soveposer, der kunne klare ned til minus 15 grader. Eller man kunne placere den ved en åben dør, og så ville den signalere, når det trak.

Nogen vil måske indvende, at man da bare kunne bruge ægte mennesker til den slags, men så ville man jo få alle mulige forskellige resultater, fordi mennesker føler forskelligt. Den Termiske Mannequin føler derimod altid det samme, siger de.

Nu er det jo en juleartikel, de deltager i, så til ære for fotografen får farmands opfindelse en julehøne-hat på hovedet, mens brødrene debatterer, hvem der skal bære den store, grønne og gyselige juletræs-nissehue.

»Det skal du, Peter. For det er altid mig, der er idioten,« siger Anders Lund Madsen.

»Du er familiens spasmager, og jeg er den kedelige. Sådan er det bare, Brumle,« siger Peter Lund Madsen.

Lillebror makker ret, og de stiller sig an. Ingen af dem kan lade være med at pille lidt ved dukkerobottens lemmer.

»PAS NU PÅ, DU IKKE VÆLTER DEN,« småråber Peter Lund Madsen, da Anders er lidt for ivrig med dens højre hånd, og den vakler på sit podium.

»Jaja, det skal jeg nok. Men for fanden, hvor er hun da bare flot!«

Viden og underholdning forenet

Sådan ser Den Termiske Mannequin ud, som brødrenes far, Thomas Lund Madsen, skabte, da de stadig var børn. Dens formål var at måle, om der var varmt nok i soveposer i kolde rum. Fold sammen Læs mere Læs mere

»Den Termiske Mannequin« er også navnet på brødrenes nye show, der for nyligt fik premiere på Bremen. Her vil de selv og en række gæstetalere forsøge at gøre folk klogere på en underholdende måde.

Det første show har undertitlen »Min kat stjæler undertøj« og her kommer blandt andet mentalist Jan Hellesøe og formanden for Foreningen Mod Sommertid, Jørgen Bak, på besøg. På lørdag er der endnu et show, der kredser om planters følelser, ligesom en dame vil vise, hvordan hun beroliger sin papegøje med sine bryster.

»Det er et show, der hylder viden. Vi vil give endnu en demonstration af, hvor spændende, underholdende og interessant viden kan være. Anders og jeg har mødt en hel masse mennesker gennem vores jobs. Dem tager vi de bedste af. Og så er Anders god til – blandt mange andre ting – at skabe en god stemning,« siger Peter Lund Madsen, mens vi sidder i et lille lokale, vi har lånt på DTU til dette interview.

»Min store udfordring er, at jeg er god til at forklare ting, men jeg ved ikke ret meget om noget som helst. Derfor skal vi have kloge mennesker ind. Sådan nogen som min bror,« siger Anders Lund Madsen.

Historien bag Den Termiske Mannequin spiller på mange måder hovedrollen i showet.

»Vi kan grundlæggende godt lide ingeniører. Folk, der sidder og regner ud og laver nogle opfindelser, som gør hverdagen lettere for os andre. Og så er det jo bare en flot dukke,« siger Peter.

»Robot,« indskyder Anders igen.

»Ubevægelig robot,« understreger Peter.

»Jojo, men …« siger Anders, holder pause og skifter emne:

»Opfindere og ingeniører er voldsomt undervurderet. Hvis du spørger mig, er deres arbejde nærmest det fineste, du kan lave her i livet. Men vi har det med at hylde de store kulturpersonligheder i stedet. Har man skrevet en fantastisk roman eller malet et spændende billede, så er det ikke svært at få en artikel på forsiden af en kultursektion. Men hvis du har revolutioneret kloakeringssystemet, så gider ingen høre på dig,« siger Anders.

Fra landet til byen

Peter Lund Madsen. Fold sammen Læs mere Læs mere

For deres far var det at være klog ikke en smutvej til popularitet, men i stedet en omvej ud af fattigdommen. Han voksede op i den lille by Skærup uden for Vejle. Hans far tjente – efter et mislykket landbrugs-forsøg – som arbejder på andres gårde. Det var der hverken ret mange penge eller prestige i. Familien sultede måske ikke direkte dengang i 1930erne, men maden blev i perioder rationeret hårdt og kontant.

Heldigvis adskilte Thomas Lund Madsen sig nævneværdigt fra sin far, der ikke just var den entreprenante type, fortæller brødrene. Thomas egnede sig ikke til at muge ud i stalde, men brugte i stedet sine barndomsår på at bygge modelflyvere. Da han blev lidt ældre, skabte han små selvkørende motorer, der rent faktisk virkede.

Som teenager stod det klart, at han var den første nogensinde i familien, der skulle i gymnasiet. Faktisk gik flere medlemmer af familien i forbøn for at det måtte lykkes.

Efter studentereksamen forlod han sin jyske hjemstavn og flyttede til København. Han fik sin uddannelse på Teknisk Læreanstalt på Frederiksberg, og han mødte sin kommende kone, der ligesom han havde forladt familien med drømme om noget andet. Noget mere. Hun stammede fra Falster, men blev sygeplejerske i hovedstaden.

»Det er jo hele vores forældres generations historie. Rejsen fra landet og ind til byen. Anders og jeg er derimod blevet opfostret med, at vi skulle have en uddannelse. Det hørte vi virkelig meget på. Særligt Anders,« fortæller Peter Lund Madsen.

»Fuck, hvor var de bange for, at jeg skulle blive en »villadreng«. Altså, en privilegeret dreng, der bare lå og dovnede hjemme på sofaen. Men det var jo fordi, jeg ikke lige vidste, hvad jeg ville, da jeg var blevet student. Det drev dem til vanvid,« siger Anders.

»Mor sagde faktisk tit til mig: »Ååååh, jeg er så bange for, jeg har fået en villadreng«,« husker Peter.

»De vidste godt, at jeg ikke skulle være læge ligesom Peter. Men noget skulle jeg blive til. Så jeg søgte med spredehagl: Jura, arkitekt, psykolog, Skuespillerskolen og Journalisthøjskolen. Sågar jordemoderskolen. Da jeg i tredje forsøg kom ind på Journaliststudiet, slappede de lidt af,« fortæller Anders.

»Men når man tænker på, hvor de kom fra, så er historien om min mors og fars liv en lykkelig historie. De to tog et enormt spring i tilværelsen,« siger Peter.

»Der var det nemmere for os. Der var ikke rigtigt noget spring, der er værd at tale om,« siger Anders.

»Et lille skridt måske,« siger Peter.

En snak om julen og minder

Juletidsinterview med Brødrene Lund Madsen om deres juleminder, hvor de bl.a. fortæller om deres opfindsomme far. Fold sammen Læs mere Læs mere

Med til den lykkelige fortælling om middelklasselivet i Virum hører også masser af juleaftener. Begge brødres øjne lyser op, da snakken falder på minderne.

Peter: »Hjemme hos os, der fik vi altid andesteg.«

Anders: »Altid andesteg!«

Peter: »Mor havde dagvagt på sygehuset, så far måtte tænde for anden og hælde væske ved. Senere kom morfar ind fra Falster. Mor var nervøs over for ham. Fordi han var så skrap. Han kunne godt finde på at skælde ud.«

Anders: »Morfar var proprietær. Stille, bestemt. Af den gamle skole.«

Peter: »Anders og jeg pyntede træ i løbet af dagen. Og så så vi selvfølgelig Disney Juleshow klokken 16.30.«

Anders: »Ja tak. Den der med Chip og Chap, der skulle slås mod Anders And var vores yndlings.«

Peter: »Så skulle vi spise anden, og så opstod der altid dårlig stemning, når morfar tog lidt for mange af andebryststykkerne.«

Anders: »Dengang var der kun én and. Der er seks stykker på et bryst, hvis man virkelig skærer dem pænt, og det gjorde mor jo. Men morfar kunne godt finde på at tage de tre af stykkerne. Og man kunne ikke sige noget mod det og sad bare dér med sit tørre lårben. Derefter risalamande.«

Peter: »Som vi ikke kunne lide.«

Anders: »Men det er også fordi, vores mor ikke var særlig god til at lave det.«

Peter: »Du har altid drevet en madhetz mod mor, Brumle!«

Anders: »Ja! Og den er fuldt velfunderet.«

Peter: »Den er ikke rimelig.«

Anders: »Hun havde et meget adspredt forhold til sidste salgsdag. Bruger man gamle varer, kan smagen ikke rigtig reddes.«

Peter: »Det er jo ikke sandt.«

Anders: »Jamen, det er jo sandt. Jeg nåede konfirmationsalderen, før jeg fandt ud af, at de der reje- og skinkesalater ikke skulle smage surt. Mayonnaisen var jo blevet glasklar indeni. Og så fik vi mad i mange år fra Dansk Fryseøkonomi. Det var altid godt i starten af måneden, men så gik det hurtigt ned ad bakke.«

Peter: »Vi snakker jul nu!«

Anders: »Godt! Juletræet dansede vi som sådan ikke om. Det fik du stoppet, da du kom i puberteten. Men generelt skændtes vi ikke. Der er ingen traumatiske minder.«

Peter: »Vi blev serviceret hele dagen.«

Anders: »Vi havde ingen pligter, nej. Men havde vi indflydelse? Heller ikke ... Vi var statister i et skuespil.«

Peter: »Nej, nej, det var vi ikke. Der var bare de her ritualer, der lå fast.«

Anders Lund Madsens mobiltelefon rumler på bordet, og han samler den op og tjekker displayet.

Peter: »BRUMLE! Det der gør du bare ikke!«

Anders: »Nej, nej, men jeg skulle bare se, hvem det var, jeg fik beskeder af.«

Anders lægger mobilen fra sig.

Peter: »Øh, hvad er det, det hedder, nej, øh, julen! Den var indrettet efter os. Alt var indrettet for at gøre det til en god oplevelse for os.«

Anders: »Mmmhmm. Undtagen når vi kom i kælderen. Hvis ikke vi havde været artige, skulle vi sove julenat i kælderen. Dét syntes jeg var lidt hårdt.«

Peter: »Nej, det passer ikke.«

Anders: »Der var så stille i kælderen.«

Peter: »Det eneste, jeg vil sige, jeg savnede ...«

Anders: »... hvad savnede du?«

Peter: »Der har aldrig været en julemand på besøg hjemme hos os.«

Anders: »Nej. Det er sandt.«

Peter: »Jeg tror dybest set ikke, far havde lyst til at klæde sig ud i sådan et kostume. Jesus var også bemærkelsesværdig fraværende til vores juleaften.«

Anders: »Vi voksede op i et ikke-troende hjem. Men ikke på en missionerende måde. Vi blev da konfirmeret. Ikke på grund af gaverne, men fordi vi selv ville. Men vi gik sgu ikke i kirke juleaften.«

Peter: »Det var ikke en religionshadende familie. Det var et meget adspredt forhold, kan man sige.«

Anders: »De var det, man kalder kulturkristne.«

Peter: »Mor og far var gode nok. Eller er! Mor er her jo endnu.«

Julen er stadigvæk et samlingspunkt

Brødrene Lund Madsen deler deres juleminder - og fortæller, at de skal holde jul sammen igen i år. Fold sammen Læs mere Læs mere

I år holder brødrene juleaften sammen.

Anders: »Jeg har jo en kæmpe familie. Fem børn. Men også mange dyr. Du har derimod videreført den »fine« familie, Peter. To drengebørn. Og det er det.«

Peter: »Ja, men jeg har jo også kun haft én kone.«

Anders: »Ja. Men vi holder jul sammen i år. Fire af mine børn skal med. Og vores mor kommer også med. Det er jo næsten et forsøg på at lave den samme aften som hos vores forældre.«

Peter: »Men den store forskel er, at der i dag både er and og flæskesteg. Og det er jo fantastisk, idet jeg er vild med flæskesteg. Det bliver en meget harmonisk jul.«

Anders: »Ja, der bliver ingen slåskampe.«

Peter: »Nej, men der er heller ingen spændinger overhovedet. Der er ikke ting, man skal passe på med at komme til at sige ved bordet.«

Anders: »Men jeg tror, vi skal takke den generelle velfærdsstigning i landet. Der er sgu bryster nok nu. Altså andebryster. Det sidder dybt i os, at vi oplevede de sidste dønninger fra efterkrigstiden, når morfar ragede hele bryststykket til sig. Dér lærte vi at elske de bryster lidt for meget. Det betyder faktisk, at min bror og jeg – selv om der er 80.000 bryster på bordet i dag – alligevel sidder og holder øje med hinanden. »Hvorfor skal han have to stykker?« Jeg kan allerede nu skumme lidt op bare ved at sidde her og snakke om det.«

»Klogskab er sejt«

Anders Lund Madsen. Fold sammen Læs mere Læs mere

Vi forlader julesnakken og bliver ved velfærdsstigningen. Peter Lund Madsen mener, at vi er blevet rigere med årene i Danmark, fordi der er tilstrækkeligt mange dygtige danskere.

»Sådan vil jeg sige det. Tilstrækkeligt mange. Denne gruppe mennesker er til gengæld enormt dygtig. Hvis ikke det var for deres kreativitet, så havde vi ikke nok penge og velstand til juleænder. Vi bor jo i et land uden forudsætninger for noget som helst. Derfor må vi sætte vores lid til de store hjerner,« siger Peter Lund Madsen.

Han laver en cirkelbevægelse over sit hoved med pegefingeren.

»Fremtiden er for eksempel de folk, der sidder herude på DTU. De er næste generations opfindere,« siger han og afbrydes af lillebror.

»JA! Og gud ske lov ved de ikke, hvor fede de faktisk er! Så ville det stikke helt af. Så ville det hele falde sammen. Systemet kører nemlig på, at de, der faktisk er rigtigt smarte og kan finde ud af fremtiden, ikke indser, hvor seje de er,« siger Anders Lund Madsen, trækker tiltrængt vejret, og fortsætter:

»Jeg foreslår, at vi én gang om året skal have en strømfri dag. Kun hospitaler og de med nødgeneratorer må køre videre. Så kan alle lige mærke, hvordan det føles, når der er mørkt, og intet virker. Så vil vi måske i højere grad begynde at beundre de ingeniører nede på kraftværket, som sørger for, at det hele kører,« siger Anders Lund Madsen.

Storebror supplerer:

»Alt det, vi sidder og hygger os med til hverdag, er baseret på opfindelser. Lyset blev opfundet, og verden blev ændret. Internettet blev opfundet, og verden blev ændret,« siger Peter.

»Derfor er det helt tåbeligt, at man hylder ham, der laver den nye fede app til telefonen, men ikke ham, der skabte teknikken, der gjorde det muligt,« siger Anders.

»I USA er det at være forsker en fin ting. Man anses for at være en helt. I Danmark er en forsker okay, men man vil da hellere ses ved siden af en forfatter til en reception,« siger Peter.

Hjerneforskeren tror dog, at vi når et punkt, hvor de klogeste atter bliver stjernerne i samfundet.

»På et eller andet tidspunkt vil der indtræffe en naturkatastrofe. hvor det er dem, der bestemmer, om vi lever eller dør. Så bliver de verdensstjerner. Hvis en meteor har kurs mod Jorden, så må vi sætte vores lid til ingeniøren og matematikeren. Men det smukke ved dem er, at berømmelsen ikke betyder så meget. De vil bare gerne finde »den bedste tekniske løsning«. Jeg tror på, at viden og klogskab er på vej op i disse år, og når vi får brug for de bedste, så har vi dem. Så finder de den bedste tekniske løsning,« siger Peter Lund Madsen, inden lillebror konkluderer:

»Og så forsvinder de ud i mørket igen.«