Jeg er hammer nervøs, hver gang jeg skal ind og vidne, så jeg prøver at distrahere mig selv ved at sætte mig og drikke noget kaffe og spille noget Fifa. Jeg har svært ved at falde i søvn dagen før, og når jeg vågner, så siger jeg til mig selv: okay, det er det her, der skal ske i dag. Og så gennemgår jeg overfaldet inde i mit hoved igen.

Jeg har det ikke ret godt med at skulle ind og sidde og se dem i øjnene. Jeg synes ikke, det er særlig sjovt, men jeg er også ved at være nået til det punkt, hvor jeg er har vænnet mig til tanken.

Der er ingen, der tager hensyn til, at der rent faktisk sidder en forurettet, som skal mande sig op til at gå ind og vidne, og som skal ind og kigge nogle mennesker i øjnene, som har ydmyget ham. For det er ydmygende at få tæv.

Svært at komme videre

Denne her sag har påvirket mig på den måde, at jeg er mere påpasselig, når jeg er i byen. Jeg er ikke lige så udadvendt.

Jeg har svært ved at gå hjem i mørke, og jeg har svært ved at være alene ude i mørke, fordi jeg ikke ved, hvad folk kan finde på. Når jeg ser en gruppe unge, højlydte mennesker, så får jeg et sug i maven. Mine sanser bliver meget skærpede, og jeg holder meget øje med, hvad de gør.

Læs også : Søren Pape: Langvarige retssager skal stoppes nu

Et par uger efter overfaldet var jeg og mine kammerater i byen igen og pludselig kom en af voldsmændene ind ad døren. Vi gik i panik og tog en taxa hjem.

I min allerbedste fantasi ville jeg ønske, at vi kunne give hinanden hånden og komme videre, så jeg kunne få det ud af verden og mærke, at de har lært deres lektie. Det ville være det absolut bedste udfald.