Høgni Petersen har været plaget af depression og PTSD efter sin udsendelse til Afghanistan i 2010. Siden har den 31-årige veteran været tungt medicineret, blottet for energi og ude af stand til at arbejde.

De seneste to år er det dog gået bedre. Vendepunktet kom i 2015, da hans amerikanske kone, Erica, og hendes datter, Asia, flyttede til Danmark.

I november sidste år fik den glædelige udvikling dog en brat afslutning, da deres ansøgning om familiesammenføring blev afvist, fordi Høgni Petersen har modtaget en ydelse svarende til kontanthjælp inden for de seneste tre år og dermed ikke lever op til ’forsørgelsespligten’.

Høgni Petersen føler sig lige dele dårligt informeret og uretfærdigt behandlet. Han forstår, at det i disse år er et politisk projekt at begrænse indvandringen og presse de arbejdsløse, men det undrer ham, at politikerne tolererer, at syge, danske veteraner kommer i klemme i det projekt.

»Der er piske, samfundet svinger over bestemte grupper, som for eksempel arbejdsløse og indvandrere. Det vil jeg ikke forholde mig til generelt, men jeg tror ikke, at den pisk er tiltænkt mig. Jeg er blevet syg, fordi jeg har været i krig for Danmark. De love kan umuligt være skrevet med henblik på at forhindre danske veteraner i at leve et liv, der er til at holde ud,« siger han, da Information besøger ham ved Faxe Ladeplads på Sydsjælland, hvor han har købt et lille hus på en tilgroet grund.

Mavepuster

Høgni Petersen beskriver afslaget fra Udlændingestyrelsen som en »mavepuster«. Selv om han »udmærket er klar over, at kontanthjælpsmodtagere udsættes for social sanktionering«, havde han ikke fantasi til at forestille sig, at det skulle blive aktuelt for ham. Ressourceforløbsydelsen er ikke hans primære indtægt. Han får udbetalt 12.500 kroner om måneden i arbejdsskadeforsikring, fordi han blev såret i Afghanistan, mens ’ressourceforløbsydelsen’ er 6.400 kroner efter skat.

Beder man folk om at deltage i uhyrligheder, har man også et særligt ansvar for at tage sig af de mennesker, når de kommer hjem igen,’ siger Høgni Petersen, der var udsendt i Afghanistan som ’sweeper’ i fire måneder.

»Jeg anede ikke, at min ressourceforløbsydelse er sidestillet med kontanthjælp. Det ’stempel’ har jeg bevidst forsøgt at undgå. Jeg betragter mig selv som syg, ikke som arbejdsløs,« siger han og fortsætter: »Jeg har altid regnet Danmark for et godt land. Et land, hvor vi tager os af de syge og svage.«

Veteranen løfter blikket fra bordet og kigger sin amerikanske hustru, Erica, i øjnene. »Men hvis de virkelig tager min familie fra mig nu, har jeg ikke noget tilbage at leve for. Det kan ikke være rigtigt.«

Panik og angst

Hver nat vågner Høgni Petersen, gennemblødt af sved, fra mareridt, hvor han gennemlever episoder fra sin udsending til Afghanistan. Som sweeper oplevede han på nært hold venner og kolleger blive dræbt og lemlæstet. Heller ikke dagtimerne skåner ham for flashbacks. En forkert lyd, en bekendt lugt eller en forsamling på mere end en lille håndfuld mennesker, og Høgni Petersen overvældes af panik og angst. ’Personlighedsændring efter katastrofeoplevelse’, lyder en af diagnoserne i en psykiatrisk speciallægeerklæring i hans omfangsrige sagsmappe.

Da Erica og Asia, som han ikke tøver med at kalde sin familie, flyttede til Danmark i foråret 2015, fik han det gradvist bedre. Traumerne forsvandt ikke, men han tog mindre medicin, sov bedre og fik mere lyst til at leve.

»De er min familie. De giver min tilværelse mening. Havde det ikke været for dem, er jeg slet ikke sikker på, at jeg ville sidde her lige nu.«

Den dag Høgni knækkede

Som sweeper i Afghanistan var det Høgni Petersens job at gå foran køretøjer og konvojer og afsøge ruterne for vejsidebomber. Det er i sig selv en farlig funktion, og Høgni Petersen var i Afghanistan på et, for danske soldater, særligt farligt tidspunkt af krigen. Det danske udsendingshold VALDEMAR 9, som hans kompagni var en del af, havde i alt fem dræbte og 61 sårede. Flere end noget andet dansk hold i Afghanistan. Høgni Petersen oplevede adskillige kolleger blive dræbt og såret under missioner. På et tidspunkt gik en vejsidebombe af tre meter fra ham og sendte ham flyvende gennem luften. På mirakuløs vis slap han uden varige, fysiske men.

»Den dag, der endte med at knække mig fuldstændigt, kom en måneds tid senere,« fortæller veteranen. »Under en patrulje stødte et af vores køretøjer på en vejsidebombe. Vognen smadrede, og vi havde vores første dræbte. Senere samme dag trådte en af drengene på en ny vejsidebombe og sprængte begge ben af.«

I to uger efter episoden vandrede Høgni Petersen hvileløst rundt i lejren, ude af stand til at tale eller tænke klart, indtil han endelig bad en kammerat om at tale med kaptajnen for ham. Kort efter sad han så i en helikopter på vej til hovedbasen, inden han skulle helt hjem. Fire måneder nåede han at være i Afghanistan.

Meningsløshed

Efter hjemsendelsen var Høgni Petersen stærkt mærket af sine oplevelser i krigen. Han kæmpede med dødsønsker og ærgrede sig undertiden over, at han ikke blev sprængt i luften i Afghanistan, fremgår det af en psykiatrisk rapport, Information har fået indsigt i.

I løbet af få måneder tabte han sig 12 kilo. Han kom aldrig tilbage på fodboldbanen, spillede ikke længere computer og så næsten ikke sine venner. De ting, der inden krigsdeltagelsen fyldte Høgni Petersens liv, syntes ligegyldige for ham. Han skærmede sig for larm, menneskemængder og andre hverdagsoplevelser, der triggede de flashbacks, der hang som en mørk sky over hans tilværelse. Udover den, ifølge ham, betragtelige dosis beroligende og angstdæmpende medicin, lægen ordinerede, røg han hash hver dag for at lindre traumerne.

I den første periode efter sin repatriering var Høgni Petersen sygemeldt som ansat i Forsvaret. Derefter overgik han til sygedagpengesystemet. Da hans dagpengeperiode var ved at rinde ud, modtog han et opkald fra en sagsbehandler, der meddelte ham, at han snart blev overført til kontanthjælpssystemet.

»Det fik tingene til at bryde sammen for mig. Dengang som nu opfattede jeg ikke mig selv som kontanthjælpsmodtager,« forklarer han. I stedet frasagde han sig sin ydelse og søgte i stedet hjælp hos sin far, Peter Petersen, der stod klar med et job som vicevært i sit firma. Det viste sig dog hurtigt, at Høgni slet ikke var i stand til at arbejde.

»Efter et år kunne jeg ikke længere holde ud, at min far mere eller mindre lavede alt arbejdet, mens jeg bare trak løn,« fortæller han.

I stedet henvendte han sig igen til Københavns Kommune, hvor han på det tidspunkt boede. Kommunen tog initiativ til en udredning af Høgnis arbejdsevne. Et forløb, han tænker tilbage på med gru.

»På et tidspunkt foreslog de, at jeg startede i virksomhedspraktik på en kirkegård. Jeg endte med at slippe, men det viste, hvor dårligt de var inde i min sag.«

Høgni Petersen erindrer et møde på jobcentret, hvor en sagsbehandler forklarede ham, at de havde vurderet, at han var for syg til flexjob, men for ung til at blive tildelt førtidspension.

I stedet blev han placeret i et såkaldt ressourceforløb. Det opfattede Høgni Petersen som et udtryk for, at kommunen anerkendte, at han var for syg til at arbejde. Ressourceforløbsydelsen måtte derfor, tænkte han, være at sidestille med førtidspension, blot for yngre borgere. Men modsat førtidspension udbetales ressourceforløbsydelsen efter loven om aktiv socialhjælp, og det er på den baggrund, at Udlændingestyrelsen senere afviser parrets ansøgning om familiesammenføring.

Ro på Sydsjælland

I foråret 2015 lysnede det for Høgni Petersen, da Erica og Asia kom til Danmark, og de sammen flyttede til det lille landsted på Sydsjælland, han havde købt sammen med sin far.

Parret mødte hinanden på internettet i slutningen af 2012, hvor Erica tilføjede ham på Facebook efter at have bemærket en kommentar, han havde skrevet. »Jeg kan faktisk ikke huske, hvad opslaget handlede om,« siger han med et smil.

De begyndte at skrive intensivt sammen. Ericas far var selv veteran fra den amerikanske flåde, og Høgni Petersens problemer var ikke fremmede for hende. Syv måneder senere fløj han til Florida for at besøge hende. Det var, med hans egne ord, en fantastisk tur, og de forelskede sig. I alt nåede Høgni Petersen at flyve frem og tilbage mellem København og Florida fem gange, inden han friede i december 2013 – et år efter den første chat-besked på Facebook.

Livet med Erica og Asia i Faxe gør det hele nemmere for Høgni Petersen. Langt fra det menneskemylderet og larmen i København kan han nemmere leve i isolation, som han foretrækker. Han er mindre deprimeret, begynder at bade regelmæssigt, og hun hjælper med at handle ind og andre af hverdagens små gøremål, der ellers tærer hårdt på ham.

Da Erica ikke havde et cpr-nummer, måtte hun ikke arbejde, men brugte i stedet hele dagen sammen med Høgni på det lille landsted. Asia begyndte tilmed i den lokale skole, og det lykkedes den lille familie at få en hverdag, der var tålelig for Høgni Petersen, til at fungere.

Den 30. november 2016 fik de langt om længe svar fra Udlændingestyrelsen på den ansøgning om familiesammenføring, parret sendte i foråret 2015. Det var et afslag.

»Der er eksempler på, at veteraner har fået det bedre efter mange år. Jeg har heller aldrig givet op. Man må ikke miste håbet, men smider de min familie ud nu, så er jeg bange for, at lyset slukker helt,« siger Høgni Petersen og ryster på hovedet.

Samfundets særlige ansvar

I veteranernes egen forening, Danmarks Veteraner, er de ikke overraskede over at høre om hans situation. Særligt efter reformen af førtidspension og flexjobreglerne i 2012, hvor det blev markant sværere at få tildelt førtidspension, er mange syge veteraner blevet fanget i det ’almindelige’ kontanthjælpssystem.

»Veteraner har gjort en særlig indsats for Danmark. De er blevet bedt om at gøre et helt ekstraordinært arbejde, og derfor synes vi heller ikke, det er urimeligt, hvis der gælder nogle særlige regler for dem,« vurderer formanden for Danmarks Veteraner, Niels Hartvig Andersen, og fortsætter:

»Ingen har kunnet forestille sig omfanget af de PTSD-problemer, der er nu blandt danske veteraner. Men det fritager ikke politikerne fra forpligtelsen til at behandle dem rimeligt i stedet for blot at parkere dem i det almindelige kontanthjælpssystem.«

Høgni Petersen føler ligeledes, det er uretfærdigt, at han behandles som almindelig arbejdsløs.

»Det kan ikke være rigtigt,« siger han igen. Som veteran slås han mod nogle udfordringer, som overskrider det, de kan håndtere på jobcentret.

»Vi er ikke almindelige. Det har konsekvenser at sende folk i krig. Beder man folk om at deltage i uhyrligheder, har man også et særligt ansvar for at tage sig af de mennesker, når de kommer hjem igen,« siger han og hæver stemmen en smule: »Det hører ingen steder hjemme, at man splitter familier ad. Det er svært nok for os veteraner, uden at samfundet stiller sig i vejen for kærligheden.«

Alligevel er han ikke sur på samfundet. Der er gode tiltag, der hjælper veteraner meget, fortæller han. Man bliver tilbudt psykologhjælp, mentorordninger og mærker befolkningens opbakning.

»Det er det samfund, jeg tog i krig for,« siger han. »Det samfund, der har givet mig en tryg opvækst og en god skolegang. Det samfund, hvor vi tager os af de syge og svage. Det samfund mærker jeg stadig, og jeg er ikke vred på Danmark. Jeg ved godt, at der ikke er nogen enkelte mennesker, der bevidst har været ondskabsfulde. Der er ikke nogen, der ønsker, at en veteran som mig ikke må leve i fred og ro med min kone. Men der er nogle kolde og kyniske regler, der rammer nogle, de ikke var tiltænkt.«