»Nogle gange tænker jeg på alle de mennesker, som jeg kender hjemme i Iran, som slog sig selv ihjel, fordi de havde et dårligt liv. Jeg tænker, at da jeg var i Iran, havde jeg et dårligt liv, men jeg ville aldrig slå mig selv ihjel. Nu er jeg i Danmark, og nu tænker jeg på at slå mig selv ihjel. Måske med en pistol,« siger han.



Diako har tidligere været selvskadende og har truet med selvmord. Siden 2016 har han været tilset af flere psykologer og psykiatere, som vurderer, at » … han har brug for hjælp«. Det kan man læse i hans sundhedsjournal, som jeg har aktindsigt i. Flere gange har han fortalt, at han har set sin onkel blive dræbt for øjnene af sig, og i journalen står der, at han er meget påvirket af dette – ligesom flere læger har vurderet, at han lider at generaliseret angst og PTSD. Det sidste er han dog aldrig blevet fuldt udredt for.



Inde på værelset står der yoghurt, brød og en kande med kaffe, selv om skiltet i kantinen tydeligt siger, at beboerne ikke må tage service med på værelserne. Men mellem 7.30 og 8.30, hvor morgenmaden bliver serveret, er han sjældent sulten. Eller vågen. Der står også en stak hvide engangsbægre, men Diako insisterer som altid på, at jeg skal drikke af en porcelænskop. Så den har han nappet.



Han undskylder for forholdene. Maden, rodet, kulden, larmen – at han ikke har andet at tilbyde end tyvekoster. I princippet er jeg gæst i hans hjem, men han er ikke selv herre over hjemmet, og det tærer ligesom meget andet på hans stolthed og selvrespekt. Staten sikrer de basale behov, men værdighed kommer ikke i almisser.



Jeg har ingen mulighed for at be- eller afkræfte Diakos baggrundshistorie fra Iran – hverken når det kommer til historien om hans dræbte onkel eller årsagen til, at han flygtede.



Han fortæller selv – som det også står i hans asylsag fra Flygtningenævnet, som jeg har aktindsigt i – at han er flygtet, fordi han blev forelsket i en pige fra landsbyen, som han begyndte at se uden tilladelse fra familierne.



En del af problemet bestod efter sigende i, at pigens farbror mente, at Diako var frafaldet islam, og at han »drak spiritus og havde tatoveringer«, som det står i asylsagen. Ved at vende tilbage til Iran, mener Diako, at han ville udsætte sig selv og sin familie for fare, men Flygtningenævnet har givet ham afslag fordi, hans forklaring om forholdet til pigen og konflikten med pigens familie »forekommer divergerende, uunderbyggede og konstrueret til lejligheden«.



Størstedelen af uoverensstemmelserne handler om, at Diako har angivet forskellige datoer for afgørende hændelser. Selv forklarer han det med, at han har lavet fejl, når han har prøvet at oversætte den persiske kalender til den danske, som fungerer forskelligt.



For tiden kredser Diakos tanker konstant om tre scenarier for fremtiden: Skal han blive og håbe på, at hans sag genoptages? Skal han flygte til et andet land? Eller skal han gå under jorden i Danmark? Det sidste, han har lyst til, er at vende tilbage – også selv om han savner sin familie. Men han har heller ikke lyst til noget af det andet. Det eneste, han med sikkerhed ved, han vil, er at stifte sin egen familie.



»Det er ikke godt, at jeg dør uden at efterlade mig noget. Som om jeg ikke havde været her. Hør, man har brug for børn, man har brug for en familie, man har brug for et arbejde. Men hvordan kan jeg det?«



»Det er ikke godt, jeg sætter børn i verden her, og jeg finder heller ikke en kone sådan her. Jeg vil bare gerne have et normalt liv«, siger han.



Fastlåst er ikke kun en faglig terminologi for hans udsendelsesposition, det er også en følelse. Vi går ud og sætter os i den disede sol på en af bænkene ved centeret. Der gemmer sig ingen mennesker i disen i dag. Kun grå facader og duggede ruder. Han sætter iransk musik på fra YouTube. »Jeg elsker den her mand,« siger han. »Han synger: 'Alle har brug for frihed'.«



Da sangen er færdig, rejser han sig for at gå til møde hos politiet, hvor han skal til sit månedlige motivationsfremmende interview – hensigten er at få ham til at skrive under på sin egen hjemsendelse.

