Alene i de seneste uger er 170.000 kurdere flygtet fra den belejrede by Kobani og over grænsen til Tyrkiet. Her er de ikke alene. Ingen kender det eksakte tal, men det vurderes, at der befinder sig over en million syriske flygtninge i landet. Og Tyrkiet er ikke engang værst ramt. I Libanon er et sted mellem hver fjerde og hver tredje indbygger i landet i dag en syrisk flygtning ifølge de fleste vurderinger. FN har registreret 1.125.000 flygtninge i landet, men det reelle tal er en del højere. Og vokser hver dag, når folk flygter over grænsen fra den stadigt værre humanitære situation i verdens værste brændpunkt.

Og mens udgangspunktet i de omgivende lande har været, at den syriske krise var et forbipasserende fænomen og flygtningene ligeså, er der i dag en stigende erkendelse af, at det ikke er tilfældet. Med fraværet af tegn på en politisk løsning, en ny krig mod terrorbevægelsen IS og en stadig mere kompleks og anarkistisk situation i Syrien er der så godt som ingen udsigt til, at flygtningene kan vende hjem inden for en umiddelbar fremtid.

»Vi er i øjeblikket ved at forberede vores appel om humanitær støtte fra det internationale samfund for 2015 og 2016, og det er en indsats, der kommer til at ændre fokus fra katastrofehjælp til langsigtet hjælp. Alle erkender, at den her indsats ikke bliver kortvarig, men at vi kommer til at arbejde med flygtninge i nabolandene langt frem i tiden,« siger Ariane Rummery, talsmand for FN’s flygtningeorganisation UNHCR i Mellemøsten. »Det er ikke den måde, man har tænkt indsatsen indtil nu, og det giver os en række udfordringer i nabolandene i en situation, som allerede er ret spændt. Det er vi meget bevidste om,« konstaterer hun.

Flygtningelejr ved Suruç i Tyrkiet. Sedat Suna

Solidarisk politik

Både Tyrkiet, Libanon og i vid udstrækning Jordan har ført en solidarisk politik, der bød de syriske flygtninge velkommen. Men det er ikke en politik uden omkostninger. I de tre lande, der i altovervejende grad huser de 3,2 millioner flygtninge, der indtil videre er enten registreret som flygtninge af FN eller i færd med at blive det (det reelle tal er ukendt, men menes at være en del større), er den massive tilflytning en byrde på allerede nedslidt og utilstrækkelig infrastruktur, og den massive befolkningstilvækst af overvejende fattige tilflyttere ændrer på drastisk vis forholdene for især modtagerlandenes fattige befolkningsgrupper. Det sker i form af stigende fødevarepriser, stigende huslejer og faldende lønninger og jobmuligheder, fordi desperate flygtninge søger ind på det sorte jobmarked, samtidig med at flygtningene ganske enkelt fylder plads op. Plads i skoler, plads på hospitaler, plads i det offentlige rum. Og fra at have taget imod flygtningene med åbne arme har skepsissen bredt sig i de omgivende lande, hvor kritik, misbrug og overfald på flygtninge lige så stille er begyndt at vokse frem i samfund, hvor erfaringerne med flygtninge historisk ikke altid har været så positive.

»Ingen havde forventet det antal flygtninge, da urolighederne begyndte at brede sig og de første flygtninge begyndte at dukke op i 2011, og derfor er der heller ikke rigtig nogen, der har tænkt på langsigtede løsninger. Både regeringer og organisationer gør deres, men antallet er umuligt at håndtere, og de er alt for pressede. Jeg ved ikke, hvor længe det kan holde,« konstaterer Kemal Kirişci, seniorforsker og centerleder ved tænketanken Brookings med speciale i tyrkisk udenrigspolitik og migrationsstudier.

Han har for nylig skrevet en rapport om de syriske flygtninge i Tyrkiet, hvor han beskriver den effekt, de har på deres modtagerlande, hvordan de spiller ind i allerede eksisterende lokale økonomiske, ideologiske og sekteriske spændinger, og hvilke langsigtede udfordringer der er i forhold til at skulle huse de mange flygtninge. Spørgsmål om arbejdstilladelser, mere permanente opholdstilladelser, rettigheder som lokal statsborger og muligheder for uddannelse, sundhedshjælp etc. i et system, hvor flygtningene allerede udgør en massiv gældpost – økonomisk og socialt.

»Den tyrkiske regering har en meget klar, solidarisk og generøs politik over for flygtningene, men det er også en politik, som i stigende grad er upopulær og er blevet et politisk stridspunkt, og som samtidig heller ikke er særlig holdbar på lang sigt. I stedet satser de på at kunne sende dem tilbage til en bufferzone i Syrien,« forklarer han.

»Mit klare indtryk er, at der ikke bliver brugt særlig mange kræfter på at tænke langsigtede løsninger på flygtningeproblemet, og hvordan man skal forholde sig til de fundamentale spørgsmål, der følger med. Bureaukraterne prøver at finde løsninger, men politikerne vil helst ikke beskæftige sig med problemet, nok også fordi det objektivt set er svært at finde løsninger på den massive udfordring, det er at skulle huse så mange flygtninge i måske 10 eller 15 år, eller hvem ved hvor længe. I den sammenhæng fungerer disse dages opskalering af krigen nærmest som en slags undskyldning for ikke at forholde sig til problemet. Min fornemmelse er, at man i sidste ende bare vil lade udviklingen fortsætte og undgå at forholde sig til det. Men det kan ende ret katastrofalt og i en større konflikt,« advarer han.

Giannis Papanikos

Naboernes forskellige strategier

De tre nabolande har tre meget forskellige tilgange til de mange flygtninge. I Tyrkiet, som har engageret sig klarest i konflikten på oprørernes side og imod regimet i Damaskus, har Erdogans regering brugt anselige summer på at tage imod flygtningene og bygge lejre, der ofte er meget veludrustede og up-to-date, samtidig med at myndighederne har ladet de syriske flygtninge strømme ind i byer og organisere sig på egen hånd.

I Jordan har myndighedernes sikkerhedsstyrker søgt at styre flygtningestrømmen, registrere og kontrollere dem og isolere flest muligt i store flygtningelejre som f.eks. den gigantiske Zaatari-flygtningelejr, uden at det dog har hindret størstedelen af de syriske flygtninge i at bosætte sig uden for lejrene og blandt almindelige jordanere.

I Libanon, som huser det største antal syriske flygtninge både i forhold til indbyggertal og i absolutte tal, har myndighederne derimod i store træk valgt at blande sig udenom. Staten har ikke registreret flygtningene og ikke opført officielle lejre. Og det er der en god grund til, mener Nadim Shehadi, libanesisk forsker ved det engelske Chatham House med speciale i libanesisk og syrisk politik og flygtninge i regionen.

»Langtidsperspektivet omkring flygtningene er ganske enkelt for alvorligt til, at nogen vil forholde sig til det. Det er svært at tænke på det som andet end en apokalypse, en ophævelse af Libanon som stat. Libanon er allerede en ekstrem svag stat med en nærmest ikkeeksisterende regering, og hvis en tredjedel af befolkningen er flygtninge, er det svært overhovedet at tale om en stat med grænser,« konstaterer han og vælger i den sammenhæng hovedsageligt at se politikernes manglende vilje til at forholde sig til det langsigtede flygtningespørgsmål som »måske en god ting«.

»Lige nu er der en markant, uudtalt enighed om ikke at berøre emnet politisk, fordi det er så eksplosivt og få står til at vinde på den udvikling,« forklarer han. »Hvis regeringen forsøgte at lægge planer og sætte det i system, ville det gøre det åbenlyst, hvor stort problemet er, og hvor umulig opgaven er. I stedet bliver problemerne håndteret på anden vis,« siger han og fremhæver Libanons tendens til historisk at svinge mellem perioder med et repressivt autokratisk styre og et mere anarkistisk liberalt.

»Problemet er, at hvis den libanesiske regering holdt et klarsynet og realistisk møde om, hvordan den skal håndtere problemet demografisk, økonomisk og politisk, ville konklusionen være, at Libanon måtte ophøre med at eksistere, som vi kender det, fordi der ud af det møde ville opstå et ekstremt autokratisk og xenofobisk parti som det eneste modsvar på flygtningeproblematikken. Derfor bliver det møde heldigvis ikke holdt,« konstaterer han.

Samtidig ser både han og andre dog også foruroligende tendenser. Mens de libanesiske politikere desperat prøver at holde den syriske borgerkrig ude af Libanon, trækker den uundgåeligt sine tråde ind i det lille naboland, der var under syrisk besættelse i 29 år, og som er delt op i en del, der støtter Assad-styret, og én, der bestemt ikke gør. Mellem de to grupper er der stort fjendskab. Den libanesiske politiker Gebran Bassil har allerede i det små tordnet mod flygtningene som en sikkerhedstrussel, syriske flygtninge er blevet overfaldet og tæsket og smidt ud af nogle byer, mens den Damaskus-allierede politiske bevægelse og milits Hizbollah i flere tilfælde har foretaget ’arrestationer’ af flygtninge. »Før eller siden begynder hadet at stige, og derfor vil det møde komme. Men hvad kan vi gøre? Vi kan ikke udvise flygtningene, vi kan ikke putte dem i koncentrationslejre, vi kan ikke udsætte dem for politiske restriktioner. Der er ikke særlig meget at stille op,« siger Nadim Shehadi.

Giannis Papanikos

Minder om palæstinensere

Både i Libanon og Jordan findes en forhistorie med sammenstød og spændinger omkring palæstinensiske flygtninge, som skaber en vis angst.

»På en del måder kan man vel sige, at de syriske flygtninges situation på en række punkter allerede minder om palæstinensernes, og at fremtiden peger på, at den vil komme til at ligne den mere og mere. Især uden for lejrene, hvor situationen er mere og mere desperat for flygtningene, og fremtiden er helt usikker,« konstaterer Kemal Kirişci.

Den amerikanske mellemøst- og migrationsforsker Rochelle Davis er lidt mere optimistisk.

»Man kan sige, at der i Jordan er et temmelig stærkt sikkerhedsapparat, der ikke vil tillade, at landet ender i anarki. I Libanon har man en svag stat, og den kan gå i stykker når som helst. Men Libanon har været på nippet til at gå i stykker i 15 år og har en tendens til at klare sig gennem urolige tider,« siger hun.

»Forskellen på palæstinensernes situation er også, at der ikke synes at være nogen stærk politisk organisation eller agenda blandt de syriske flygtninge. I sidste ende har de ingen andre steder at tage hen, og nabolandene har ingen steder at sende dem hen, derfor bliver de nødt til at finde en løsning,« konstaterer hun.

»Det mest imponerende er for så vidt, at der netop ikke er sket noget. Hvis USA’s befolkning over tre år voksede med 20 procent på grund af flygtninge fra et andet land, ville der udbryde revolution,« konstaterer hun.

Spørgsmålet er, hvad der kan gøres for at undgå, at det syriske exodus på sigt fører til destabilisering og konflikt i nabolandene. For Rochelle Davis er et nødvendigt tiltag i hvert fald at anskue flygtningestrømmen på en anden måde.

»Antallet af flygtninge har betydet, at man stort set kun har fokuseret på at gøre nok til at holde dem i live. Det er vigtigt ikke bare at anskue dem som kroppe og som et midlertidigt fænomen, men begynde at tænke i langsigtede løsninger og muligheder. For første gang ser man en generation i Irak og Syrien, som vil være dårligere uddannede end den foregående generation, og det er for mig et skræmmende perspektiv for regionens fremtid.«

Hos UNHCR er budskabet lignende.

»Enhver forøgelse af rettigheder og muligheder for flygtninge er godt og kan afhjælpe spændinger, men det kræver også, at vi hjælper modtagerlandene og gør dem i stand til at hjælpe,« siger Ariane Rummery og henviser til de 130.000 syriske flygtninge, FN-organisationen prøver at få lande uden for regionen til at tage imod, og behovet for donorstøtte til FN’s største humanitære indsats nogensinde, som stadig kun er godt 50 procent finansieret.

For Nadim Shehadi kræver situationen imidlertid noget andet: »For mig at se, er den eneste løsning at løse situationen i Syrien, uanset omkostningerne, og det vil nok kræve et regimeskifte. For det vil skabe borgerkrige i andre lande, hvis tingene fortsætter, som de gør nu.«

Bulent Kilic