Overalt flød redningsveste, soveposer, bleer og ødelagt legetøj. Det tilhørte de flere hundrede mennesker, der trampede rundt på det. Flygtninge, primært fra krigene i Syrien, Irak og Afghanistan. Alle desperate for at finde ud af, hvor de skulle hen, og hvad der skulle ske med dem.

Det var os, der skulle fortælle dem det, men vi vidste det ikke. Vi var ankommet til havnen i Molivos på den græske ø Lesbos tidligt i morges, det var her, vi mødte moderen og hendes børn, der kom fra Syrien og fortalte mig, de skulle til Tyskland.

Hun troede, de kunne tage et fly. Hendes ældste datter lod i en leg vandet fra vandflasken plaske ned på sine beskidte fødder. Hun troede, den ville blive fyldt op igen. Hendes søn tog mig i hånden. Han troede, jeg skulle med. Og hendes yngste datter fik skældud af en tysk turist, fordi hun legede på fortorvet foran den restaurant, hvor han sad.

Jeg nåede kun at kigge vredt på ham, men så måtte jeg gøre mit job og fortælle dem, hvilken vej de skulle gå for at nå den overfyldte flygtningelejr 60 kilometer væk og prøve at få mig selv til at tro på, jeg endelig gjorde noget, der gav mening.

Arbejdet nedlagt

Til morgenmødet fortæller Melinda os, at der allerede er kommet 30 både ind i dag. Hun har i mange år drevet en restaurant ved havnen i Molivos, men har nu lukket ned for restaurationen i dagtimerne og lavet stedet om til noget, der minder om et modtagecenter. Her har hun, siden krigen for alvor brød ud i Syrien, omdannet arealet bag restauranten til en lejr med telte, rindende vand og kurve med solcreme, bleer og førstehjælpskasser.

I takt med at der kommer flere og flere flygtningene, er det lykkedes hende at koordinere et hold frivillige på ca. 30 mennesker, der står for alt hjælp til flygtningene, fra de ankommer i de sorte gummibåde, til de sendes videre til officiel registrering i Athen.

Men sådan er det ikke mere. Melinda sidder for bordenden og må holde en pause for at få styr på tårerne, inden hun fortæller os, at vi ikke må hjælpe et eneste af de op mod 1.500 mennesker, der er kommet ind med de 30 både i dag. Ikke med mad. Ikke med tøj. Ikke med et lift i en bil. Ingenting. Kun en enkelt banan og en tår vand må vi give til dem, der er blevet reddet op af vandet efter en ulykke på havet.

Beslutningen om at holde op med at hjælpe flygtningene er blevet truffet, fordi lokalbefolkningen har vendt sig mod os, og beskylder Melinda for at være årsagen til, at så mange flygtninge havner her. Ifølge dem vælger flygtningene at komme netop til denne havn, fordi Melinda behandler dem så godt. Det har resulteret i, at butikkerne ikke vil sælge os varer, og marken, hvorpå vi havde telte til flygtningene, må vi ikke længere leje.

Udlejeren har trukket sig. Derfor har vi nedlagt arbejdet for at bevise over for lokalbefolkningen at flygtningene vil komme, uanset om vi tager os af dem, eller indtil situationen bliver så slem, at de enten tigger os om at begynde arbejdet igen, eller EU kommer til undsætning.

»For det gør de da, hvis folk begynder at dø af tørst på Europas landeveje. Gør de ikke?« Den tyske pige, der arbejder med os i Melindas hold, får aldrig svar på sit spørgsmål.

Busser til de ’heldige’

Opgaven med at få flygtningene ud af lejren og op til landevejen går gennem byen. I to rækker. Som slagtekvæg bliver de gennet gennem gaderne, hvor de europæiske turister sidder på cafeerne på begge sider af brostensgaden. Optagede af at stirre koncentreret ned i koppen med den dampende morgenkaffe, imens de samtidig sørger for at forevige hvert et grædende flygtningebarn med iPhonens kamera. Hvor meget flygtningene opfatter, er jeg ikke sikker på. De, som ikke har øje på deres børn, går med bøjet hoved, som om de ihærdigt forsøgte at synke i jorden.

Oppe på landevejen begynder det egentlige kaos. Kun fem busser venter på os, de er til de ’heldige’ få, der har nået at blive registreret, inden vi nedlagde arbejdet. Den konstant voksende gruppe af kvinder, mænd og børn, der ikke har fået deres navn skrevet ind i excel-arket på kystvagtens computer, må derfor henvises til at gå de 60 km i solen, til øens eneste Røde Kors-drevne flygtningelejr. En lejr med plads og mandskab til at rumme maks 300 mennesker ad gangen, hvilket er en tiendedel af det antal, der i disse dage kommer til øen. Men de skal afsted. Alle sammen.

Vi måtte hverken give dem kasketter, kort over øen eller en sandwich til turen. Moderen, der har regnet med at flyve til Tyskland med sine tre børn, er en af dem. Det, der gav mest mening i dag, var da jeg brød reglerne og smurte hendes forbrændte børns ansigter ind i solcreme og ønskede dem held og lykke derudad.