Ovenpå resultatet af Tyrkiets folkeafstemning 16. april har danske politikere over hele linjen markeret deres foragt og afstandtagen.

Jeppe Kofod, formand for Socialdemokratiet i Europa-Parlamentet, har kaldt det tyrkiske valg for en »skandale«, Lars Aslan Rasmussen, MF (S) anvender en »skrid tilbage til Tyrkiet«-retorik på TV2, og Venstres uddannelses- og forskningsordfører, Jakob Engel-Schmidt, tweetede i timerne efter afstemningen, at »Vi er nødt til at forstå, hvorfor 59 pct. af herboende tyrkiske statsborgere har stemt for mindre frihed og demokrati«.

Igen ser vi populisme-blindhed hos vestlige politikere, der på Disney-agtig facon, trækker skarpe linjer op mellem »de gode«, altså »os«, som vil frihed og demokrati, og så »de onde«, altså »de andre«, der går ind for undertrykkelse og diktatur. Det er oplagt og måske også relevant at undre sig over, hvorfor de 59 pct. danskboende tyrkere, der stemte »ja« til forfatningsændringen forleden, bliver i Danmark i stedet for at flytte tilbage til Tyrket, men Danmark kommer ingen vegne ved at blive ved med at pege fingre. Venstres Jakob Engel Schmidt efterlyser en forklaring på, hvorfor nogen kan være imod »frihed og demokrati«....så lad mig forklare:

Alle mennesker vil have et »bedre liv«. Frihed og demokrati hænger bare ikke nødvendigvis uadskilleligt sammen. Og det er ikke alle, der synes, at »mere frihed« resulterer i et »bedre liv«. Sådan er virkelighedens kompleksitet.

Demokratiet i Danmark er langt fra optimalt. Der har de sidste 10-15 år været så mange skandalesager og eksempler på misbrug af folkestyret, at det ikke er underligt, at politikerleden hos danskerne er voksende. Vi har et Folketing bestående af cand.scient. pol’er, som ikke afspejler befolkningssammensætningen, og som tiltrods for afsløringer om omfattende inkompetence fremstår arrogante og undvigende, idet de spammer os med spin. De er blevet de »urørlige«.

Og imens politikervældet rundt omkring i verden har høstet globaliseringsfrugterne, har mange »almindelige mennesker« tabt. Så det er ikke underligt, at USA valgte Trump, og at tyrkerne søndag manifesterede valget af Erdogan.

Der er tydeligvis behov for en omfattende reform af demokratiet i Danmark, hvor 51 pct. hele tiden trumfer de 49 pct., og hvor afgørende beslutninger bliver hastet igennem uden forudgående folkelig debat. Mange mennesker føler, at »hvis det er demokrati, så fungerer det ikke, lad os prøve noget andet!« Og det prøver de så. Både amerikanerne og tyrkerne.

Navlepillede politikere

»Den oplyste (og/eller handlekraftige) enevælde« tiltrækker befolkninger, der er blevet trætte af selvservicerende politikerklubber, der bliver ved med at ignorere vælgerne og deres behov.

Vælgerne er trætte af langsommelige kompromis-processer, der ikke forbedrer deres dagligdag. Alting bliver ifølge empirien dårligere: SU’en, ældreplejen, sygehusene, uddannelsesinstitutionerne osv., og forklaringen er hver gang, at det er indvandrernes skyld. Men selvom der ikke er råd til kontanthjælpsmodtagere, flygtninge og psykisk syge, så er der til hver en tid råd til lønstigninger hos folketingsmedlemmer, 52 millioner kr. ekstra i partistøtte, ministerpensioner, bailout til bankerne og store skatterabatter til Mærsk.

Herhjemme bruger vores navlepillende politikere tid på at diskutere, hvorvidt det skal være lovpligtig for voksne mennesker at bære cykelhjelm, alt imens de nægter at stå til ansvar for skatteskandalen, som stort set alle partier har været involveret i, og som har kostet samfundet op mod 27 mia. kr.

Vi har en formynderstat af folkevalgte populister, som regulerer alle andre end dem selv, kaster mudder på hinanden, alt imens de undlader at tage fat om de store, afgørende problemer. Og alt imens politikerne new public manager sundhedssektoren i sænk, og micro manager vores hverdag med obskure nøddeafgifter, bliver folket mere og mere ligeglade med politik. At danskerne ikke for længst har ramt gaderne i talstærke protester viser, at vores demokrati er usundt og inaktivt.

Demokratiet har alt for længe været et ubestridt ideal med det resultat, at vores styreform i lang tid ikke er blevet moderniseret af reformer. Befolkningen besvarer politikernes tomme floskler om »frihed« med et »fri mig for«, og propagandaen om »det onde« vs. demokratiet preller efterhånden af på os. Som det er nu, er apatien så omfattende, at alt for mange mennesker er blevet bedøvende ligeglade med, hvem der bestemmer hvad, så længe der er cirkus og grød. Og så længe ingen imødekommer befolkningens frustration, så længe politikerne trækker alle andre befolkningsgrupper igennem reformer og nedskæringer, men ikke pålægger sig selv nedskæringer og ikke foreslår reformer, der gør Danmark mere demokratisk, vil totalitarismens afstumpede handlekraft virke tiltalende.

Pseudo-demokrati

Ingen mennesker ønsker mindre frihed. Ingen mennesker ønsker at blive undertrykt. Så tyrkernes valg viser, at flertallet ikke længere er overbeviste om, at demokratiet kan give dem frihed.

I Danmark bliver vores frihed dagligt begrænset af nye regler og mere bureaukrati, og i USA er »frihed« for længst blevet en tom floskel for de mange og kun en realitet for de få med mange penge.

Så jeg forstår både amerikanernes og tyrkernes protestvalg. Diktaturer virker bare ikke. Magten korrumperer, og historien viser, at totalitarisme resulterer i overgreb på befolkningen. Hitler var også folkevalgt, må vi huske. Men bare fordi demokratiet er det mindste af to onder, betyder det ikke, at vores nuværende pseudodemokrati er optimalt.

Demokratiet trænger til reformer, og det er på tide, at de danske politikere stopper med at pege fingre af Trump, Erdogan (og hinanden) og i stedet arbejder på at vise verden et bedre alternativ.