Der har spredt sig en frygt i samfundets top for, at globaliseringsangst og voksende populisme er en trussel mod den gældende verdensorden.

Bankdirektører, erhvervsledere og internationale finansorganisationer advarer mod flere nedskæringer, kortsigtet jagt på profit og skattelettelser, mens de bekymret taler om den voksende ulighed. Men sideløbende med debatten om eliter, der er ude af trit med befolkningen, forgyldes erhvervsledernes egne bankkonti via svimlende bonusordninger og lønstigninger, som øger afstanden ned til de lønmodtagere, de hævder at lytte til.

En opgørelse, Information har foretaget, viser, at vil tage en gennemsnitlig dansk topchef fem dage at tjene, hvad en gennemsnitsdansker tjener på et år. Tilsvarende bruger en økonom – med en gennemsnitlig årsløn på 1.051.716 kr. – 102 dage på at tjene en gennemsnitlig årsløn. En fabriksarbejder bruger 430 dage – eller omkring 15 måneder – på at tjene en gennemsnitlig årsløn.

I Storbritannien er løngabet mellem den almindelige lønmodtager og direktørerne nu så stort, at den konservative premierminister, Theresa May, for nylig har indledt et opgør med de eksorbitante lønninger. Og i Danmark har Christian Hyldahl, der som nytiltrådt direktør i pensionsselskabet ATP er en af Danmarks største investorer og varetager tusindvis af lønmodtageres interesser, fulgt trop med en tilkendegivelse af, at topledernes løn ikke skal højere op. De skal honoreres, men »ikke i en udstrækning, der er unødvendig og på bekostning af aktionærerne«, har han udtalt til finans.dk. En udmelding, der ifølge avisen får opbakning fra fire andre af de største pensionsselskaber herhjemme.

»Det er et område, hvor jeg vurderer, at man med ret simple midler kunne styrke den eksisterende politiske regulering på måder, som ville gøre en kæmpe forskel,« siger Sine Nørholm Just, der forsker i offentlig meningsdannelse og markedsretorik på CBS.

»Man kunne for eksempel forestille sig et fast loft på, hvor meget en bestyrelse må tjene og et konkret loft på, hvor stor en bonus må være osv. Det, at de eksisterende regler både kan fortolkes og gradbøjes, siger noget om, hvor stor magt erhvervslivets top har.«

Premierminister Theresa May vil blandt andet forpligte virksomheder til at offentliggøre tal for, hvor stort gabet er mellem topledelsen og den gennemsnitlige ansattes lønninger samt give almindelige lønmodtagere og pensionskunder indflydelse på debatten om cheflønningerne i de virksomheder, hvor deres livsopsparing er investeret.

’Jeg kan sagtens forstå’

Debatten om lønfesten i erhvervslivets top blussede op igen i den forløbne uge, hvor Børsen kunne fortælle, at bestyrelseshonorarerne i danske virksomheder er steget med 60 pct. i snit for formændene i de største danske selskaber. I gennemsnit får de 40 pct. mere end deres kolleger i de andre nordiske lande.

»Jeg kan sagtens forstå, hvis en privat aktionær synes, at mit formandshonorar er for højt,« sagde formanden for Danske Banks bestyrelse, Ole Andersen, der netop er steget i honorar til 2.357.500 kr., i den forbindelse til Børsen. Ifølge avisen handlede stigningerne om, at investorer i højere grad kræver, at bestyrelsesformænd indsnævrer antallet af bestyrelsesposter for at kunne fokusere mere. Det giver så til gengæld mere i lønningsposen.

Ugen forinden kunne Fagbladet 3F på baggrund af en gennemgang af PostNords årsregnskaber fra 2011 til 2015 afdække, at krisen hos posten ikke havde forplantet sig til den øverste ledelses bankkonti. Fra 2012 til 2013 steg koncernes tidligere finansdirektør Henrik Rättzen månedsløn med 28.000 svenske kroner, hvilket betød, at der hver fjerde uge rullede 508.000 kroner ind på hans lønkonto, skriver Fagbladet 3F: »Da Henrik Rättzen forlod PostNord i 2014, var det med en klækkelig fratrædelsesgodtgørelse. Ifølge PostNord Danmarks årsrapport fra 2015 fik Henrik Rätzen 6,8 millioner svenske kroner for fire og en halv måneds arbejde«.

’Kunne nøjes med mindre’

Professor i økonomi og ledelse ved Aalborg Universitet Anders Drejer kalder den store lønstigning for »dybt uforståelig«.

Og det skete desuden i en periode, hvor PostNords datterselskab i Danmark havde skilt sig af med over 2.000 medarbejdere og leveret millionunderskud. Efter samme opskrift fik den øverste ledelse i Novozymes i 2016 udbetalt fuld aktiebonus på i alt 57 millioner kroner trods historisk mange fyringer og nedjusteringer.

Endelig har førnævnte ATP-direktør Christian Hyldahl udtalt til FinansWatch om en af de største højdespringere, direktør i Nets, Bo Nilsson, der efter Nets børsnotering fik en bonus på omkring en halv mia. kr.: »Man kunne godt have nøjedes med mindre.«

I 2016 tabte Nets, der står bag Dankortet, 584 mio. kroner.

Selv på avisernes lyserøde sider har finansredaktørerne hevet sig i håret.

»Vi har set de første eksempler på trecifrede bonusser til danske topchefer, alt imens man i det store udland for længst har passeret milliarden i opadgående retning. Set herfra er de ekstremt lukrative lønpakker udtryk for en råddenskab med potentiale til at blive et økonomisk masseødelæggelsesvåben i erhvervslivet,« skrev finans.dks chefredaktør, Steen Rosenbak, i januar.

Også i borgerlige kredse er der bekymring for, at grådigheden er ved at underminere kapitalismens fundament:

»Truslen består netop i, at det folkelige pres fører til indgreb og reguleringer mod erhvervslivet og til antiglobalisering og aflyste frihandelsforhandlinger, hvilket vil hæmme verdensøkonomien og dermed skabe økonomisk tilbagegang for alle. Derfor er der brug for, at kapitalismen begynder at erkende sit samfundsansvar,« som den tidligere konservative udenrigsminister Per Stig Møller har formuleret det i Berlingske.

Og faktisk undrer det erhvervspolitisk kommentator og kommunikationsrådgiver Anders Heide Mortensen, at de danske pensionsselskaber ikke sætter en fod ned over for bonusser til topledere, der er så gigantiske, »at de i otte slægtled ikke behøver at røre en finger«, som han udtrykker det:

»At en direktør kan opnå en bonus på mere end 1.000 almindelige årslønninger for at have en heldig hånd med en børsnotering, kunne være noget, man blev enige om i pensionsselskaberne at sige nej til. Fordi det simpelthen ikke giver mening. Også selv om man dermed siger nej til noget, der kunne blive lukrative investeringer. På samme måde som man for 20 år siden begyndte at sige nej til at investere i virksomheder, der brugte børnearbejde. Man kunne ikke stå på mål for det.«

Cepos: Ikke et generelt problem

Direktør i den borgerlige tænketank Cepos Martin Ågerup mener til gengæld, at de nævnte sager om lønfest er enkeltsager og ikke udtryk for et generelt problem med for høj aflønning af danske erhvervsledere. Derfor mener han heller ikke, at det er hensigtsmæssigt at lovgive eller regulere.

»Jeg har også kritiseret Nets incitamentsprogram (også kaldet bonusordninger, red.). Men jeg mener, at man skal passe på med at drage generelle konklusioner ud fra enkeltsager. Det, at nogle direktører bliver udstyret med nogle uhensigtsmæssige incitamentsprogrammer, er ikke ensbetydende med, at der er et generelt problem, eller at man slet ikke skal have nogen,« siger Martin Ågerup.

Ifølge Ågerup er det vigtigt for virksomhedsejerne, at de administrerende direktører, de ansætter, varetager deres interesser i så høj grad som muligt. Det kan blandt andet sikres gennem bonus og incitamentsprogrammer:

»Deres interesser er nemlig ikke altid sammenfaldende. Men man kan minimere skellet bl.a. ved at aflønne direktører efter, hvordan det går virksomheden.«

At topchefer kan få udbetalt bonusser samtidig med, at der fyres folk i deres virksomhed, behøver ifølge Martin Ågerup heller ikke at være problematisk.

»En organisation som PostNord kan ikke undgå at skulle reducere omkostningerne, når postmarkedet bortfalder. Det kræver dygtige folk at lede en sådan omstilling, og dem kan man kun tiltrække med en konkurrencedygtig løn. Forargelsen skyldes måske, at mange tror, at hvis direktøren får en masse penge, så går det fra de øvrige medarbejdere. Men sådan fungerer det ikke. Enten er chefen sin løn værd, og så tjener alle på det. Eller også har bestyrelsen begået en fejl og ansat den forkerte. I givet fald er det ejerne, der mister penge og ikke de øvrige medarbejdere, hvis løn afgøres af udbud og efterspørgsel,« siger Martin Ågerup.

Medicinalfirmaets Lundbecks administrerende direktør, Kåre Schultz, er en af de chefer, der ligger i toppen lønmæssigt. Han får ifølge en opgørelse finans.dk har lavet over topchefers vederlag i de 16 C20-selskaber, der har offentliggjort direktionsbonusser i 2016, 37,8 mio. kr. om året. Af det beløb udgør 22,8 mio. kr. en aktiebaseret løn, der er en påført værdi af et aktieprogram, der endnu ikke er realiseret, oplyser firmaet.

I en skriftlig kommentar om de høje lønninger skriver Lundbecks bestyrelsesformand, Lars Rasmussen:

»Lundbeck ønsker at aflønne på markedsniveau for stillinger på alle niveauer, herunder for den administrerende direktør, da dette ses som en forudsætning for at kunne tiltrække og fastholde de bedst egnede medarbejdere. Det er også baggrunden for Kåre Schultz’ aflønning. Det er bestyrelsens klare opfattelse, at Kåre Schultz’ aflønning er rimelig.«