For snart to måneder siden døde min onkel. Han var 85 år og havde længe lidt af en demenssygdom, så tragedien var overkommelig. Tre år tidligere var hans hustru, min faster, også gået bort. Og da ingen af deres børn lever længere (en langt større tragedie til en anden tekst), stod der tre navne på testamentet: min brors, Dyrenes Beskyttelse og så mit.

Min onkel har arbejdet i autobranchen det meste af sit liv, og min faster arbejdede i telefoni. De havde ikke lange uddannelser, og de efterlod sig ikke millioner. Alligevel er arven større, end at den er omfattet af bundfradraget på 289.000 kr. Jeg – og min bror – rammes derfor af den maksimale arveafgift på lidt over 36 procent. Og det synes jeg faktisk er ganske rimeligt. Det er jo for så vidt penge, der er dumpet ned i skødet på mig – helt uden at jeg har arbejdet for dem.

Hver gang jeg tjener penge, så betaler jeg skat. Så selvfølgelig skal jeg også betale skat af penge, jeg arver. For mig at se, er der ingen forskel på, om jeg får pengene, fordi jeg har arbejdet for dem – eller fordi nogen, der står mig nært, går bort. Om noget virker det mere rimeligt at beskatte penge, jeg ikke har lagt en times reelt arbejde for.