Da danskerne i 1992 skulle stemme om Maastricht-traktaten, gik jeg i 2.g og var arrangør af en paneldebat på gymnasiet. I pausen kunne man købe ja-kage med blå-gul glasur eller nej-kage i de danske farver. Jeg kom i tanker om det, da jeg i går så røde og blå valgsnitter hos SuperBrugsen.

Der er intet som et valg, og helst mellem to fast definerede og fuldstændig uforenelige størrelser. Ja eller nej, rød eller blå. Let at oversætte til god eller ond, klog eller dum. Og nu – dagen derpå – vinder eller taber.

I denne valgkamp har jeg spurgt alle, hvem de stemmer på. Min frisør (LA), en bordherre (S) og en taxachauffør (DF). Alle havde gode grunde, baseret på en skyndsom blanding af personlige oplevelser, partilederrunder og præference for den ene eller anden statsministerkandidat. Der var også mange, der ikke ville svare. »Nej, så bliver du sur på mig,« sagde en kær kollega. Come on.

Det har slået mig, hvor sårbart det er blevet at diskutere politik. Ikke i grupper inden for samme segment, hvor alle ved, at spørgsmålet reelt betyder ’Ø eller Å?’, men når man står alene foran et andet menneske og skal bekende kulør. Folk, der bramfrit fortæller om deres seksuelle præferencer, kniber læberne sammen, når talen falder på politik. De kan ikke lide det.

En forsker i politisk identifikation, Rune Slothuus fra Aarhus Universitet, har undersøgt, hvordan vælgerne oplever tilhørsforhold til det parti, de stemmer på. I et forsøg præsenterede han en gruppe partipolitisk engagerede vælgere fra Socialdemokraterne og Venstre for det samme lovforslag, men byttede om på afsenderen. Vælgerne bedømte forslaget langt meget mere positivt, når det var ’deres’ parti, der fremsatte det.

Sådan er gruppetænkningens psykologi. Nyttigt for den, der vil opbygge en loyal bevægelse, men kedeligt for den politiske samtale, for så betyder argumenterne pludselig meget lidt.

Gruppetilhørsforhold er ikke kun partipolitiske, men også udtryk for, at særligt medieudviklingen har gjort det let at opdyrke separatistiske fællesskaber, hvor man mest bekræfter hinanden i de rigtige meninger. Aviserne taler til deres særlige kernesegment, men gruppedynamikken trives især på sociale medier. ’Alle os, der elsker Vejle’; ’alle os, der går på jagt’; ’alle os, der kræver længere straffe’.

Flere har i valgkampens sidste ophedede døgn tilkendegivet på sociale medier, at de unfriender dem, de er uenige med. Andre nøjes med at udskamme divergerende holdninger som amoralske, hadske eller udtryk for en empatiforstyrrelse. Så er man også dejligt fri for at argumentere.

Hvor vi for et par årtier siden måtte mødes med ligesindede, når fritiden tillod det, kan vi i dag have gruppen med som online-støtte døgnet rundt. Det vænner os til et verdensbillede, hvor enhver holdning skal klappes af med sekten. Så kan vi sidde ved middagsbordet hos familien i Jylland og holde gode miner, mens vi indvendig himler over onkel Thorkilds snæversynede holdninger.

I stedet for at tage diskussionen, tager vi smartphonen med ud på toilettet for at klage vores nød i et lukket forum og modtage 80 likes og en række opmuntrende kommentarer. Måske har onkel Thorkild også sin backinggroup i baglommen.

Selvfølgelig er der sociale sammenhænge, der egner sig dårligt til en rask værdidebat. Men grundlæggende er uenighed et gode, for uenighed er kritik, og gennem kritik forædles vores argumenter. Man kan næsten ikke undgå at revidere, nuancere eller præcisere egne synspunkter, når man møder andres.

Forskning har vist, at vi bliver mere usikre på vores politiske holdninger, når vi oplever uenighed. Usikkerhed er ikke rart, men usikkerheden er et stadie på vejen mod et mere kvalificeret synspunkt.

En dansk undersøgelse op til kommunalvalget i 2009 viste, at vælgere, der diskuterede politik med mennesker, de var uenige med, var længere tid om at beslutte sig for, hvor krydset skulle sættes. Stasi vidste det også. At selve ventileringen af andre holdninger end de officielle, udgjorde en potentiel trussel mod DDR-regimet. Derfor den nidkære censur.

I dagens Danmark er der ingen totalitær myndighed til at forhindre os i at lufte hele registret af holdninger. Men angsten for at blive frosset ude af gruppen, unfriended, er effektiv gift for et debatklima. Det er derfor, den politiske samtale også skal føres uden for Facebooks kuraterede fora. Der, hvor man ikke kan blokere den anden, men er tvunget til fortsat at kunne se sin kollega i øjnene, selv om han købte de helt forkerte valgsnitter i går.