For et par år siden talte man en del om, at min generation har glemt at gøre oprør. At vi har for travlt med at adlyde. Det kan godt være, at vi ikke får gjort noget, men vi får i hvert fald talt en masse om os selv. Hvem pokker min generation så end er.

Vi, der er opfostret af velmenende curlingforældre og en brutal konkurrencestat, vi med vores sarte sind og spidse albuer. Er det ikke nogenlunde sådan, sangen lyder? Jeg glemmer de enkelte vers, men omkvædet sidder efterhånden på rygraden. Jeg har selv sunget med fra tid til anden. Det er altid nemmere at sige ’vi’ end at sige ’jeg’.

Men de hænger mig langt ud af halsen, alle disse debatindlæg i førsteperson flertal. Man kan spille banko med dem: vores generation, konkurrencestat, flygtig opmærksomhed, eksistentiel angst, sociale medier, egoisme, Tinder, gamle Ole, BANKO!

Vi er grænsesøgende og nypuritanske, vi er overuddannede og underambitiøse. Vi, vi, vi, men hvem fanden er dette altomfavnende ’vi’, som vi bliver ved med at skrive om. Hvem er min generation, og hvem bestemmer, hvordan et oprør skal se ud?

Vi var fire veninder i gymnasiet, der nu er vokset i hver vores retning: mand og barn, langtidsforhold i fødebyen, karriere og kontanthjælp og forældrekøb på Nørrebro. Hvilken generation er vi? Og hvad med de knallertdrenge fra teknisk skole, som vi drak bajere med i sommerhuskvarteret? Hvilken generation er de? Eller tæller de ikke, fordi de så sjældent skriver debatindlæg i de store dagblade?

Min mor lod sig ikke provokere af hullede bukser og sikkerhedsnåle i ørene, så jeg blev mager og ambitiøs i stedet. Da jeg fortalte hende, at jeg var på nippet til at droppe ud af universitetet, drog hun et lettelsens suk. Er oprøret slut nu, eller er det først for alvor gået i gang? Er jeg bukket under for social arv, eller har jeg sejret ad helvede til? Hvilken millennialkliché inkarnerer jeg nu, og hvordan kan det tolkes som et udtryk for ungdommens og/eller den vestlige imperialismes dekadente forfald?

Det private er politisk, min bare! Ligesom så mange andre skriver jeg først og fremmest for at skabe mening i mit liv. Jeg har et brændende behov for, at mine ligegyldige oplevelser skal være en del af en større fortælling eller have en form for betydning, der transcenderer min egen hverdagstrummerum. At skrive om sig selv er bare onani med tastatur. Så jeg forfalder også til det djævelske ’vi’.

For der må da være en mening med galskaben. Mit knuste hjerte, min uregelmæssige menstruation, mit dårlige knæ, tandbørsten i min hals, når jeg ikke længere kan være i min krop. Følelsen af aldrig at være modig nok, stærk nok, dygtig nok. Min eksistentielle krise og mine nederlag som førstegenerationsakademiker. Ham, der vippede mig baglæns ind i et telt, da jeg var 16 år og halvt bedøvet af billig vodka. Jeg vil så gerne have, at det betyder noget; at det er mere end bare noget, der skete en nat.

Og det føles lige dele sårbart og selvoptaget at skrive i første person ental. Den større samfundsfortælling giver tryghed: Jeg taler ikke om mig, men om min generation. Jeg forsøger at sige noget vigtigt om, hvem er vi er, og hvad der er galt med os.

Men oplevelser behøver ikke være almengyldige for at være gyldige. Det siger ikke nødvendigvis noget om hele din generation, at du knækkede halsen på uddannelsessystemet, at du er afhængig af din mobiltelefon, at din udkårne hellere vil have en ældre mand, eller at drengene fra din gymnasieklasse ikke vil slikke fisse.

Derfor kan det godt være vigtigt. Og du kan sagtens skrive om det alligevel. Skriv, for fanden, hvis du har noget på hjerte. Onani er sundt. Men prøv at have modet til at skrive ’jeg’, når du mener ’jeg’. Stå ved dine oplevelser, og lad andre tage det fra dem, de kan bruge. Det er okay, at det bare handler om dig selv.

Tal for dig selv. Pil i din egen navle, så piller jeg i min.