Russcenen i Oslo har beveget seg rundt om i byen gjennom de siste tiårene. Jaget fra sted til sted. Som en uønsket flokk med måker som skrikes til og oppløses, før de straks slår seg ned et annet sted. Hva ellers skal de gjøre? I Bergen skjer det samme, der debatten om Nygårdsparken får folk til å krype ut av sitt dannede bergenserskinn og omtale behandling av medmennesker som en renovasjonsoppgave. En frekkhet som savner sidestykke.

Bare smak på begrepet: «russcenen». Det forteller oss noe helt elementært, nemlig at det er en scene. Og det som spiller seg ut der er helt forferdelig. Disse menneskene som bokstavelig talt sleper seg rundt i en helt forferdelig helsetilstand, jages av politiet etter følgende premiss som hele narkotikapolitikken hviler på: Narkotikabrukere må straffes med bøter og fengsel, ellers vil folk trekkes mot dette forlokkende syn av elendighet.

Forfølgelsen er kroneksempelet på en meningsløs narkotikapolitikk. Som ikke forholder seg til anerkjent forskning, og er overmoden for - unnskyld ordspillet - rehabilitering.

En ting bør alle kunne være enige om: rus er farlig, i større eller mindre grad. Men måten vi håndterer rus som et samfunnsproblem henger mer sammen med historie, kultur og tradisjoner enn kunnskap om verden i dag. Kartet er fra forrige århundre, og stemmer ikke med terrenget. En så enkel faktaopplysning som at alkohol regnes som et farligere rusmiddel enn cannabis, LSD og MDMA krasjer totalt med alle forutsetninger som norsk ruspolitikk er bygget på.

Hva skal vi så gjøre? Ideelt sett burde lettere rusmidler underlegges et reguleringsregime tilsvarende det som eksisterer for alkohol. Men akkurat hvordan det skulle ha fungert, og om alkohol i samme slengen burde ha blitt strengere regulert er en helt egen diskusjon som vi kan la ligge nå. Et skritt av gangen, som det heter. Og det første skrittet vi bør ta er avkriminalisering.

Straffelovskommisjonen på begynnelsen av 2000-tallet foreslo avkriminalisering av kjøp, bruk og besittelse til eget bruk. Det må ikke forveksles med legalisering, kriminalisering innebærer forsatt forbud mot distribusjon og salg. Kommisjonens forslag er ikke blitt fulgt opp av politikerne. Dermed kan alle landets rusbrukere - og særlig de cirka 7000 - 9000 heroinistene, straffeforfølges for avhengigheten sin. Det er en eksepsjonelt dårlig utnyttelse av samfunnets ressurser å kriminalisere syke mennesker og tvinge dem inn i en kriminell løpebane og livsstil - som utløser store kostnader til politi- og rettsvesen som må håndheve galskapen, altså politikken. Ikke overbevist? I dag sitter om lag en tredjedel av fangene i norske fengsler inne for narkotikarelaterte forbrytelser.

Hvert år dør rundt 250 personer av overdose i Norge, som er Europas høyeste tall. Når det gjelder overdosedødsfall per innbygger ligger vi på firedobbelt nivå i forhold til EU-gjennomsnittet.

Det gjøres mye godt arbeid i rusomsorgen. LAR-programmet (legemiddelassistert rehabilitering) har denne uka vært gjenstand for debatt, det er ønske om mer ressurser til å hjelpe dem som vil helt ut av medikamentell behandling. Det er bra, om vi også aksepterer at noen faktisk aldri vil kunne klare å bli rusfrie. Venstre utfordret denne uka regjeringspartiene om heroinassistert behandling, men møter en stengt dør hos helseminister Bent Høie. Han erter i stedet Venstre med at de vil møte samme holdning hos Arbeiderpartiet. Høie ønsker ikke å «eksperimentere» med narkotikapolitikken. Så lite eksperimentell er han, at han nekter folk å bruke sprøyterommene til å røyke heroin. Der skal det bare injiseres.

Å være rusavhengig i Norge i dag må være en Kafka-aktig opplevelse. I det ene øyeblikket hives du i fengsel, i det neste får du kanskje helsehjelp og medikamentell hjelp, og i det tredje blir du buret inne igjen for å havne tilbake på kjøret som staten med andre (rus)midler har hjulpet deg med. Er det noen som kan være i tvil om at dette livet kunne blitt lettere å leve, og dermed lettere å håndtere/komme ut av dersom kjøp, bruk og besittelse ikke ble straffeforfulgt? Avrusning og hjelperbeid hadde blitt enormt mye mer effektivt.

I en grundig, etisk gjennomgang konkluderer filosof Lars Fredrik H. Svendsen at vi har den verst tenkelige narkotikapolitikken, og at det er liten grunn til å tro at vi vil se noen endringer med det første. Det er dessverre lett å være enig. Professor i sosiologi Willy Pedersen hadde en forsiktig håpefull kronikk i Aftenposten denne uka, om at Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti kan bli enige om både alkohol- og narkotikapolitikken, og dermed få debatten ut av sitt fastlåste spor. Han serverte dem til og med et slagord for den nye retningen: «Solidaritet med de svake».

Kan vi få det?