Da jeg hang rundt på universitetet for femten års tid siden gikk psykoanalytikeren og kulturkritikeren Slavoj Žižek for å være en skikkelig interessant fyr blant studentene. Han hadde nesten like høy stjerne som det vi for enkelthets skyld kan kalle de franske postmodernistene, ikke minst fordi han hadde den fordelen ved seg at han var i live og kunne kommentere den politiske utviklingen løpende. Morgenbladet var blant avisene som trykket kronikkene hans.

Det er ikke mer enn fem år siden det dannet seg kø av folk utenfor Litteraturhuset i Oslo av folk som ville oppleve ham, men de siste årene ser verdens mest berømte slovener ut til å ha falt i unåde hos venstreliberale avisredaksjoner og på universitetscampuser. Årsaken er dessverre ikke at han er avslørt som en bablende sjarlatan som har en merkelig vane med stadig å plagiere seg selv og sjelden kommer helt til poenget. Den er heller ikke at folk har forstått at å bruke begreper fra lacaniansk psykoanalyse for å belyse hvordan det menneskelige begjæret fungerer i tråd med det Marx kalte varefetisjisme, egentlig ikke utgjør dype og revolusjonerende innsikter. Poengene utgjør nemlig ingen trussel mot den etablerte orden, men burde være nokså ukontroversielle og mulige å forklare mye enklere og minst like godt ved hjelp av mainstream psykologi (Les for eksempel Paul Blooms How pleasure works).

Isteden har det nok mer å gjøre med at han har tatt avstand fra identitetspolitikk og begått flere andre politisk ukorrekte overtramp. Dagene da han fikk spalteplass i The Guardian eller New York Times er for lengst over, som han selv klagde over i en kommentar (på en langt mindre trafikkert nettside) for en tid tilbake.