Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Det var ventet. Datatilsynet har i årevis vært en torn i øyet på kontrollerende myndigheter med sitt iherdige forsvar av personvernet. Noen håpet presset ville lette med Georg Apenes' avgang. Apenes var en fryktet vaktbikkje som ikke nøyde seg med å bjeffe. Den som prøvde å liste seg forbi ham, fikk merke hans bitt.

Men etterfølgeren Bjørn Erik Thon har ikke vært enklere å båndlegge. Hans ilddåp ble striden om Datalagringsdirektivet, og selv om Knut Storberget til slutt vant kampen, måtte justisministeren ta telling i debatten.

Nå vurderer fornyingsminister Rigmor Aasrud å splitte opp Datatilsynet for å lage et tydeligere skille mellom tilsyn og ombud. Hun støtter seg på en rapport fra Direktoratet for forvaltning og IKT (Difi) som er bekymret for rolleblanding, ifølge Aftenposten. Rapporten advarer Datatilsynet mot å ende opp som interesseorgan for personvern, eller som politisk aktør.

Direktoratet hevder at det er et generelt problem at ombudsrollen ikke er klart nok definert i norsk forvaltning. Det høres ut som en prinsipiell kritikk, men det er ikke tilfeldig at den rammer Datatilsynet som arbeider på et politisk betent område. Det siste tiåret har personvernet vært under stadig sterkere press, både kommersielt og politisk. Datatilsynet har vært en av få viktige korrektiver i debatten, hvor langt mektigere organer har hatt politikernes øre og godvilje.

Å stå opp for en av rettsstatens grunnprinsipper, kan ikke kalles en særinteresse. Det er tilsynets mandat.

Konklusjonen i rapporten er som bestilt, hvis politikerne ønsker en begrunnelse for å bli kvitt en brysom kritiker. Det var den samme framgangsmåten og begrunnelsen som i sin tid ble brukt for å kneble likestillingsapparatets pådriverrolle. At man lener seg på en rapport, gjør det mer uangripelig, men ikke mindre gjennomskuelig.

Påstanden om at Datatilsynet driver synsing er nettopp det. Det er tvert om lang erfaring og solid fagkunnskap som gir Datatilsynet troverdighet og tyngde. Tilsynet bygger dessuten på europeisk rettspraksis og lovgivning, som Norge er forpliktet av. Problemet er vel snarere at Datatilsynet ikke kan avfeies som en synser.

Debatten om personvern er selvfølgelig politisk. Til våren skal regjeringen legge fram en stortingsmelding om personvern, og etter 22. juli er det kommet signaler om at trusselbildet krever videre fullmakter til politiet. Desto viktigere er det at vi holder oss med en vaktbikkje som ser personvern som en verdi i seg selv, ikke bare som en ideell fordring som må vike for tidens realpolitikk.

Rigmor Aasrud mener det ikke er grunn til å stille rapporten i tvil og sier seg enig i at Datatilsynet grenser til å være en politisk aktør. Det høres ut som hun har konkludert, selv om hun benekter det. Kanskje mener hun å gi Bjørn Thon en siste sjanse til å legge bånd på seg i den viktige debatten som allerede er i gang.

Det er all grunn til å håpe han ikke lar seg binde. En regjering som ikke tåler motstand, har bevist at den sårt trenger det.