Perspektivmeldingen burde ha vært sendt til barnehagene til avstemning |Ola Storeng

31. mars 2017 21:28 Sist oppdatert 1. april 2017

Statsminister Erna Solberg (H) og finansminister Siv Jensen (Frp) presenterer Perspektivmeldingen 2017. Larsen, Håkon Mosvold / NTB scanpix

Skattenivået må opp selv om Siv Jensen ikke tør si det ennå. Men selv det er ikke nok. Vi trenger flere barn her i landet.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Jeg har barnebarn.

Derfor leser jeg Regjeringens perspektivmelding, om utviklingen frem mot 2060 og 2100, med ekstra interesse. Det er først og fremst mine barnebarns fremtid det handler om.

Det er fristende å tenke: Perspektivmeldingen burde ha vært sendt til barnehagene til avstemning.

Men kan det virkelig være sant? Kan det være nødvendig at skattene mine barnebarn skal betale, må være en fjerdedel høyere enn det jeg må ut med for omtrent de samme offentlige velferdstjenestene?

Regnestykkene ville ha vært enda verre hvis de hadde vært mer realistiske. Hvis standarden på eldreomsorgen skal fortsette å bedre seg, slik den alltid har gjort, må mine barnebarn betale omtrent førti prosent høyere skatt enn meg.

Kan det være så dyrt hvis hullet i fremtidens budsjetter skal dekkes med økt skatt?

Svaret er ja.

Utgiftene stiger raskere enn inntektene. Gapet vil øke med 5–10 milliarder kroner i året.

En revolusjon med voldsom kraft

Levealderen øker. Men det er ikke hovedsaken.

Svaret på gåten er at vi nå begynner å se virkningen av en demografisk revolusjon. Den har få eller ingen sidestykker i verdenshistorien utenom krig og samfunnskollaps: Unge mennesker vil ikke lenger reprodusere seg selv.

Den begynte for noen tiår siden, og vi begynner allerede å resignere. Regjeringen har med hjelp fra Statistisk sentralbyrå regnet på forskjellige alternativer for norske kvinners fruktbarhet. De har det til felles at i alle alternativer vil norske kvinner føde under to barn i hele dette århundret.

Det er verre lenger sør i Europa, men det er til liten trøst.

Hvis dette ikke raskt snur, vil det norske samfunnet bli snudd nesten opp ned. Vi blir, for å omskrive komikeren Stutum, et folk av «grått hår og spaserstokker».

Regjeringen kommer ikke forbi at offentlig sektor vil fortsette å øke. Det blir et sug etter arbeidskraft i eldreomsorgen.

I 2060 vil det være fire pensjonister pr. ti personer i yrkesaktiv alder. Det er nesten dobbelt så mange som i dag. Femtiåringer vil da bli regnet som ungdommer.

Jo lenger frem vi ser, desto mer dramatisk blir bildet. For uttrykket «eldrebølge» er misvisende. Det er ingen bølge, men et tidevann som stiger og stiger. Derfor må skatteøkningene fortsette også etter 2060.

Fra en grøftekant til en annen

Selvfølgelig vil det ikke gå slik. Det er en umulighet både politisk og økonomisk. Skattenivået ville det slutt bli så høyt at norsk økonomi ville bli kvalt.

Derfor får vi være glad for at Regjeringen ikke tar til ordet for en slik løsning.

Men Regjeringen ender i den andre grøftekanten. Den hevder at velferdsstaten slik vi kjenner den, kan reddes uten å øke skatter eller egenandeler overhodet.

Det er komplett urealistisk.

Regjeringen har riktignok rett når den sier at det vil hjelpe hvis vi – les mine barn og barnebarn – jobber lenger. Og flere kvinner og innvandrere må lokkes ut i arbeidslivet på fulltid.

Vi får også håpe at Siv Jensen har rett i at eldreomsorgen kan organiseres bedre, med bedre tekniske hjelpemidler. Kanskje kan roboter etter hvert også hjelpe til.

Men det vil ikke være nok, ikke på langt nær.

Noe må gi etter

Regjeringen gjør forsker Erling Holmøy i Statistisk sentralbyrå sannspådd. Han sa i et intervju med Klassekampen fredag:

«Jeg tror det vil bli et problem å få politisk oppslutning om de tiltakene som trengs for å betale regningen for en skattefinansiert velferd fremover».

Noe må gi etter.

Det er for så vidt en begynnelse at Siv Jensen på pressekonferansen ikke lovte en eneste ny skattelettelse i fremtiden. Slik sett kan fredagen bli stående som et politisk veiskille.

Etter hvert kommer vi ikke utenom høyere skatter og egenandeler. Men det er grenser for alt. Norge må også starte diskusjonen om hvordan vi kan få et anstendig velferdssystem hvor ikke alt er finansiert med skatter.

En slik diskusjon kan gjøre vel så vondt for Arbeiderpartiet som Høyre og Fremskrittspartiet

Aller viktigst i et langt perspektiv er hvordan vi skal få mine barnebarn til å ønske seg flere barn enn sine foreldre. For det er dit vi må til slutt.

Først da vil tidevannet slutte å stige.