Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

I valgkampen var «reformfiendtlig» høyresidens favorittskjellsord. Merkelappens fremste eier var Senterpartiets Trygve Slagsvoll Vedum, men den ble gladelig påsydd både Jonas Gahr Støre og Audun Lysbakken. Til og med Kristelig Folkeparti fikk den til låns da de tok til orde for et pust i bakken fra regjeringens reformglede.

Selv smykket regjeringen seg med egen endringsvilje. Kommune- og regionreform, strukturreform i høyere utdanning, politireform og skattereform er alle eksempler på krevende reformer de blåblå har dratt i land. Der det finnes vilje i Høyre og Frp, har det vært håp og muligheter for dem som ønsker endring.

Solberg-regjeringens evne til å gjennomføre hele eller deler av varslede reformer, har tent et håp hos alle som har ønsket seg rusreform de siste årene. I partiprogrammet for inneværende periode slår Høyre fast at de vil føre en «kunnskapsbasert ruspolitikk, med begrensning av skadevirkninger og skadereduksjon som avgjørende mål».

I norsk kontekst er det nærmest revolusjonært. Venstre og MDG har riktignok frontet en liberal og human ruspolitikk i årevis, men begge de store styringspartiene, Arbeiderpartiet og Høyre, har holdt fast på forbud og straff som førende prinsipp i narkotikapolitikken.

Når Høyre nå tar teten sammen med Venstre og MDG om at rusavhengige skal møtes med helsehjelp framfor rettsvesen, hersker det store forventninger til at denne perioden skal medføre en omlegging av ruspolitikken. Fordi også Rødt og SV er for å avkriminalisere bruk av narkotiske stoffer, har reform flertall på Stortinget.

Det er godt nytt. I årevis har forbudslinja vært den gjeldende linja i norsk ruspolitikk. Fordi konsekvensen av å bli rusavhengig er så stor, har myndighetene møtt både tilbudet og etterspørselen med hard hånd. Resultatet er nedslående. Hundrevis av mennesker dør i overdoser, tjuefem prosent av fengselsbefolkningen er der på narkotikarelaterte dommer, ressursbruken i politi- og rettsvesen er på mellom tre og fem milliarder kroner årlig, og folk ruser seg mer.

Taperen er storsamfunnet som betaler for det, rusavhengige som blir straffet for avhengighet framfor å bli hjulpet ut av den, samt vanlige folk som vil nyte rusmidler som er sunnere enn alkohol, men like trygge i den forstand at myndighetene og produsenten går god for innholdet. Forbudspolitikken er både skadelig og illiberal.

Avkriminalisering innebærer at bruk av ulovlige rusmidler fortsatt er ulovlig, men at det ikke lenger behandles som kriminalitet. Fengsel og bøter utgår dermed som straffesanksjoner.

Avkriminalisering er derfor, slik Torstein Ulserød i Tankesmien Civita påpeker i et nytt notat, et skritt i riktig retning. Men det er ikke godt nok. Selv om rusavhengige ikke lenger skal møtes med straff, vil fortsatt betydelige ressurser gå med på håndheving av forbudet. En rekke av de negative effektene av dagens regime vil derfor bestå, også etter denne perioden.

For øyeblikket finnes det ikke flertall for å se på regulert salg og produksjon av det som i dag er ulovlige rusmidler. Rusreform i denne perioden vil ikke føre til cannabis på pol.

Men partiene bør likevel se på mulighetene. Både Venstre og MDG har programfestet at de ønsker å utrede mulige reguleringsmodeller for salg og produksjon av noen rusmidler. Rusfeltet skriker også etter en mindre polariserende debatt, og en mer unison forståelse av fordeler og ulemper ved dagens politikk – samt av den framtidige.

Både økonomiske og menneskelige kostnader bør derfor utredes. Et utvalg med et bredt mandat bør ta sikte på å foreslå en reform til Stortinget som tar utgangspunkt i Høyres gode programformulering, men som også foreslår hvordan vi kan legge til rette for mest mulig rus, i tryggest mulig form, til minst mulig skade.

Men det er mange skjær i sjøen. Selv om både Arbeiderpartiet, Senterpartiet og KrF har vedtatt formuleringer som går i retning av en mer human ruspolitikk, er det langt fra sikkert de vil støtte reformforslaget regjeringen legger fram. Det kan gi vann på mølla til konservative krefter i de reformvennlige partiene. Kampen mellom de liberale og konservative, på tvers av partilinjer, kan derfor bli hard og avgjørende.

Foreløpig er det lov å være forsiktig optimist, mener Civitas Ulserød. Men tvilen henger over oss: Hvem sprekker på oppløpet?