Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

«Jeg vil ikke lage et prinsipp av min dårligste oppførsel, og stå for den.» Det var en av forklaringene Klassekampens Mímir Kristjánsson ga da Journalisten spurte ham og en hel rekke andre journalister om hvorfor de ikke skrev mer om narkotikapolitkk.

Det er en utrolig påstand. En skulle tro at nyhetssjefen i «venstresidas dagsavis» forsto at narkotikapolitikken handler om de enorme skadevirkningene, som i stor grad faller på de aller svakeste, og ikke ham selv.

250 er et tall som begynner å feste seg i sinnene våre. Det er omtrent antallet som årlig dør av narkotikautløste dødsfall. En stor del av disse dør av overdoser, som ville vært unngått med en mer human narkotikapolitikk.

Siden Sveits innførte heroin på resept i 1994, har ingen dødd av overdose mens de var i programmet. Likevel vil ikke helseminister Bent Høie innføre en liknende ordning i Norge. Han vil heller ikke tillate heroinister å røyke heroinen i sprøyterommene, selv om han er fullstendig klar over at det er farligere å injisere enn å røyke.

Burde ikke det være noe å bry seg om, Kristjánsson? Og ikke bare bry seg. Bør vi ikke skrike ut i fortvilelse over at vi fører en politikk som med viten og vilje dreper hundrevis av våre mest sårbare hvert år?

Vi må anta at Kristjánsson er klar over dette. Når han sier til Journalisten at «[d]ette [aldri brenner] for meg», vitner det om at livene til disse menneskene ikke betyr nok for ham. Han er ikke alene. Måten vi behandler rusmisbrukere på vitner om en alvorlig dehumanisering.

En skulle tro bekymrede foreldre hadde egeninteresse av å reagere sterkere på politikernes hodeløse politikk. Men de er trolig feilinformert om politikkens konsekvenser. For faktum er at forbudet mot heroin øker sannsynligheten for at dine barn blir rekruttert til å prøve heroin hvis de kommer i vansker.

Erfaringene fra Sveits viser at antallet som solgte heroin gikk fra 43 til 6 prosent blant dem som fikk heroin på resept. De trenger ikke lenger å rekruttere nye kjøpere.

Skjult er også kostnaden vi påfører de som er helt på kanten av samfunnet. Det er ofte fattige innvandrere som møter de strengeste straffene. De står ved Akerselva og selger ulovlige rusmidler eller er løpegutter for de virkelige kriminelle.

Det er forbudspolitikken som skaper dette markedet. Etterspørselen etter rusmidler er der, uavhengig av straffetrusselen. Da vil noen tilby varen. De mest ressurssvake er de som står i førstelinja.

Straffen er hard, men fengselsstraffen fungerer ikke avskrekkende. Selgerne på gata har ikke store alternativene og penga er viktigere enn risikoen for å bli tatt.

Det får konsekvenser for flere enn selgerne. Er du mørkhudet og vandrer gatelangs i Oslo har du en mye større sannsynlighet for å bli stoppet av politiet og ransaket enn hvis du er hvit. Hva gjør det med tilliten til politiet og samfunnet? Hva gjør det med integreringen?

Det er likevel i andre land enn vårt eget vi ser de verste konsekvensene av dagens forbudspolitikk. Det er ikke bare IS og Taliban som mottar inntekter for å produsere og smugle narkotika. Smuglerrutene gjennom Vest-Afrika tilfører 11 milliarder kroner årlig. Dette er penger som bidrar til korrupsjon og svekker de styrendes mulighet og vilje til å stå til ansvar for befolkninga.

Det er derfor ikke rart at Kofi Annan jobber iherdig med å få bukt med forbudspolitikken, i rollen som medlem av FNs Global Commission on Drug Policy. Han er selv fra Ghana og har sett konsekvensene på nært hold.

Den tidligere generalsekretæren i FN tar nå til orde for at vi bør regulere rusmidler framfor å forby dem. Det gjør også flere stater i Latin-Amerika. Allerede har Uruguay trosset FN-forbudet og legalisert marihuana.

Også Colombia, Guatemala og Mexico protesterer. De ser sine land bli ødelagt av organisert kriminalitet. Mafiaen finansieres og opprettholdes av pengene de får fra produksjon og distribusjon av rusmidler.

Landene har fått framskyndet FN-møtet om narkotika til våren 2016. Møtet skulle egentlig avholdes 2019, men de hadde ikke tid til å vente. Konsekvensene er for alvorlige. Årlig dør det 15 000 mennesker som følge av krigen mot narkotika i Mexico alene.

Bare om land som Norge, som importerer store mengder ulovlige rusmidler, tar kontroll over produksjonen og distribusjonen av disse rusmidlene, vil vi få bukt med disse forferdelige konsekvensene av dagens forbudspolitikk, både i andre land og her hjemme.

Narkotikapolitikk er ikke et lite perifert område som bare handler om den hvite middelklassens foretrukne rusbruk. Narkotikapolitikk handler om de aller svakeste i vårt samfunn og om utviklingsland som får sine samfunn ødelagt av en forfeilet og moralistisk politikk. Det er på tide å skrike ut. Nå får det være nok!