Alikersantti Yrjö Lahtinen on Tuntemattoman tärkein henkilö. Hän on vannoutunut kommunisti ja ihailee Neuvostoliittoa. Tai njaaa. Ihailee ja ihailee. Ei niin varauksetta kuin kirjasta pinnallisesti voisi lukea. Neuvostoihailussa on kyse myös vittuilusta porvarillista Suomea kohtaan. Ja täysin ansaitusta vittuilusta. Suomella on takana Euroopan verisimpiä sisällissotia ja maamme on jakautuneempi kuin Hitlerin jakaus.

Tuntemattomassa sotilaassa Lahtinen tekee juuri julkisesti selväksi, että Neuvostoliitto on työläisten Shangri La. Teoissaan se sen sijaan ei näy ainoatakaan kertaa. Lahtinen on loistava sotilas ja isänmaallinen mies.



Tarton rauhan rajojen ylittyessä Lahtinen toki protestoi. ”Tästä lähtien ollaan rosvoretkellä”. Silti hän hyvänä sotilaana tottelee esimiesten käskyä ja ylittää rajan. On myös sotilaita, jotka eivät suostuneet ylittämään. Ja Lahtinenhan on oli rosvoretki-ivailussaan oikeassa. Tai siis vasemmassa.



Neuvostoliitto oli tietysti tehnyt jo Talvisodassa kerrankin tarpeeksi ison kuntauudistuksen, eli ryöstänyt meiltä alueita. Mutta mitä helvettiä me enää Itä-Karjalalla olisimme tehneet? Sen miehittämistä perusteltiin nykymaailman valossa täysin epätieteellisellä ajatuksella jalommasta suomalaisesta ”rodusta”. Vaikka rakkaat sotakumppanimme natsit eivät pitäneet meitä yhtä jalona ”rotuna” kuin omaansa. Yhtä kaikki, kaikki tuo oli tietysti epätieteellistä sontaa.



Ja kun tietää nykyisen kalliin ja Suomea köyhdyttävän aluepolitiikan, Itä-Karjala olisi Lapin ja Kainuun kaltainen riippakivi, jonne fyrkkaa pitäisi raahata pumppuautoilla melkein kuin Mikko Kärnän Lappiin. Suur-Suomessa kepu olisi nykyistäkin suurempi puolue ja Suomi siksi vielä enemmän kusessa. Jos mahdollista. Suomi olisi parempi Tanskan kokoisena. Ja iloisempi. Aluepolitiikka tulee nyt jo helvetin kalliiksi. Voi vain kauhulla kuvitella kuinka kalliiksi se tulisi, jos Lebensraumia olisi idässä vielä lisää. Nykyisen katastrofaalisen 18 maakunnan asemesta meillä olisi varmaan 30 kepulaista Molokin kitaa.



Olen aina ihmetellyt miten nopeasti Suomi yhdistyi taistelemaan Stalinia vastaan. Julmasta ja epäreilusta ja tarkemmin Täällä Pohjantähden Alla -sarjassa hienosti kuvatusta sisällisodasta oli vain 20 vuotta. Ja sitä ihmetteli vielä enemmän Isä-Aurinkoinen, joka uskoi Yrjö Lahtisen kaltaisten miesten kääntyvän automaattisesti Neuvostoliiton puolelle. Eivätpä kääntyneet. Ja siksi Suomi pelastui. Tärkeä rooli oli tietysti myös tannerilaisilla oikeistososiaalidemokraateilla. Toki loppujen lopuksi kaikilla sotilailla, ikään, seksuaalisuuteen, uskontoon tai uskonnottomuuteen katsomatta.

Mutta on itsestäänselvää, että Suomen oikeistolaiset taistelivat Suomen puolella. Olihan porvarillinen Suomi heidän isänmaansa ihan eri tavalla kuin Yrjö Lahtisen isänmaa. Sitä enemmän arvostan Lahtista. Iva, pilkka ja neuvostoliittomyönteisyys ovat Lahtiselle jonkin sortin defenssejä, vaikka freudilaista kieltä epätieteellisenä pidänkin. Ja sekin on äitini vika. Ja sikarin.



Miten Lahtinen sitten pysyy Suomen puolella loppuun saakka alituisesta lässytyksestään huolimatta? Faktisesti hän varmasti tietää esimerkiksi Stalininin vainoista, sillä hän on selkeästi lukenut kirjoja eniten koko porukasta. Ja siis muitakin kirjoja kuin Neuvostopropagandaa, johon hän lopulta suhtautuu myös yhtä ironisesti kuin Suomen valtion propagandaan. Ainakin rivien välissä. Nykyään informaatio on lähes ilmaista, meillä on loistava kirjastojärjestelmä ja ilmainen koulutus. Ja jumankauta Google. Sitä se ei ollut tuohon aikaan. Duunarin oli oikeasti jopa hankala saada tietoa. Yksi kirja saattoi maksaa monen päivän palkan verran ja yleensä kodeista löytyi vain vihkiraamattu.



Kuuluisassa kohdassa Lahtinen esimerkiksi puolustaa evoluutiota ja saa vastaukseksi pilkkaa. Hietanen naureskelee ja pilkkaa Lahtista siitä, että ihminen muka olisi alun perin ollut kala. Nyt tuo Laura Huhtasaarelta kuulostava kommentti naurattaa suurinta osaa suomalaisista. Mutta tuohon aikaan evoluutioteoria ei ollut mitenkään yleisesti hyväksytty edes lukeneiden keskuudessa. Ja se tuntui oudolta myös kommunisteista. Siksi Lahtinen on selkeästi lukenut ihminen. Ja Huhtasaari ei. Laura Huhtasaarta ja Yrjö Lahtista yhdistää vain Neuvostoliiton ihailu.



Toki Hietanen on siksi mielenkiintoisempi hahmo, että draaman sääntöjen mukaan hän muuttuu

kirjan aikana, aikuistuu ja muuttuu vakavammaksi. Toisaalta hän saa myös elää pidempään kuin Lahtinen. Ja Hietasen kuoleman kauheus on hyvä kuvaus siitä, miksi moni kirjallisuusasiantuntija pitää Tuntematonta sotilasta pasifistisena. Ja tämä on yleinen tulkinta niillä, jotka haluavat pilkata suuren yleisön rakkautta Tuntematonta sotilasta kohtaan. Suuri yleisö kun kuulemma ymmärtää väärin kirjan sotaa ihannoivaksi.



Ei Tuntematon sotilas ole kumpaakaan. Tietenkään se ei ole sotamyönteinen. Kun tarina kerrotaan yksittäisten henkiköiden kautta, tavikset joutuvat aina isojen ideologioiden pelinappuloiksi. Ihan yhtä syytön kuin Lahtinen on suurvaltapolitiikkaan, sitä ovat myös neuvostoliittolaiset sotilaat.



Mutta minusta Tuntematon ei myöskään ole pasifistinen kirja. Todellisuus on toisenlaista. Absoluuttinen pasifismi ajattelee sodan vastakohtana rauhan. Todellisuudessa suomalaisen, toki tuolloin vielä heikon ja ristiriitaisen demokratian vastakohta oli kommunistinen diktatuuri.

Jos Tuntemattomat sotilaamme siis olisivat oikeasti olleet pasifisteja, Neuvostoliitto olisi miehittänyt Suomen ja olisimme kokeneet julman diktatuurin baltialaisten veljiemme tavoin. Pasifismi ja sotahulluus ovat molemmat eliitin viisastelijoiden ideologioita.



Miksi sitten Yrjö Lahtinen on tärkein hahmo? Siksi, että Suomen sodanjohdon suurin onnistuminen oli kuitenkin se, että se sai kommunistit ja sosiaalidemokraatit puolelleen. En oikein tiedä miten se tehtiin, mutta vanhan kunnon lahtarin, Mannerheimin ansiota se ei ollut. Tannerin vuoden 1926 hallitus ja Cajanderin 1937 hallitus olivat tietysti merkittäviä, koska sisällissodan häviäjät, sosiaalidemokraatit, otettiin niihin mukaan, vaikka kommunistisen puolueen toiminta kiellettyä olinkin.



Lahtisessa kiehtoo se, kuinka isänmaalliseksi kommunisti pystyy vääntäytymään. Maailmasta oli tietoa silloin vielä vähän ja esimerkiksi Euroopan ja Yhdysvaltainkin älymystö ihaili avoimesti 1930-luvulla Neuvostoliittoa. Tosin Yhdysvaltain vasemmistoälymystö ihaili myös Mussolinin Italiaa täysin avoimesti. Diktatuurit ovat aina kiehtoneet älymystöä. Onneksi Lahtinen ei ollut älymystöä, vaan ehkä sitten se kuuluisa ”tolkun ihminen”. Hän näki – kaiken sen pilkan ja Neuvostoliiton kehumisen takaa – kuitenkin, että Suomi oli puolustamisen arvoinen. Oli tärkeää, että kommunistit saivat säilyttää kommunistisen identiteettinsä. Vaikka puolue oli kielletty, ei Lahtistakaan rintamalla sensuroitu. Ihmiseen voi vaikuttaa vain niin, että tämän ei tarvitse luopua omasta uskomusjärjestelmästään. Ihmisen pitää antaa toimia omasta ideologiastaan käsin. Suomeksi sanottuna siis oli tärkeää, että myös kommunisti pystyi olemaan isänmaallinen suomalainen. Suurin hienous sodassamme on se, että juuri aiemmin nöyryytetyt kommunistit ja demarit olivat isänmaan puolella. Siksi Lahtinen on Tuntemattoman kiehtovin hahmo.



Tuntematon sotilas on vaarallinen kirja. Se ei ole lainkaan vaarallinen tavalliselle lukijalle. Se on vaarallinen eliitille, joka haluaa käyttää sitä hyväkseen. Välillä sitä käytetään sodan lietsontaan, välillä pasifismin puolustamiseen. Ja liian usein vielä johtamisoppaana. Erityisen vaarallinen se on siksi, että se antaa väärän kuvan puolustuskyvystämme. Se saa meidät luulemaan, että koska nämä rohkeat miehet ja naiset pärjäsivät rintamalla, me pärjäisimme nykyään täysin samalla tavalla. Sodankäynti on muuttunut täysin. Siksi esimerkiksi Nato-jäsenyyttä ei kannata vastustaa siltä pohjalta, että pärjäsivät ne silloin siellä korsuissakin. Aseet olivat toiset. Ja – kyllä – myös miehet olivat toiset. Esimerkiksi Lahtinen tuli kovista oloista ja asui vaatimattomasti. Uskon että hän pärjäsi rintamalla paljon paremmin kuin kukaan meistä cross fit -miehistä. Sori vaan nykymiehet- ja naiset. Tuntemattoman sotilaan suurin synti on, että se on liian hyvä. Se tekee meistä nostalgisia, kun pitäisi olla kauhuissaan. Kaikki tuntevat jonkun, jonka pappa sekosi sodassa. Minun pappani sekosi sodassa. Ja se saastutti ainakin pari sukupolvea. Nyt on turha siis naureskella joillekin räteil ja lumpuil.

Toki ihmiset sekoavat ja raivostuvat nykyäänkin, kun viisi vuotta sitten itse rastat päässä kulkenut punavuorelainen tajuaa, että jonkun maalaisen lapsi on harrastanut kulttuurista omimista ja käyttänyt leikissään intiaanipäähinettä.

Mutta helppoahan tämä nykyelämä on sotaan verrattuna. Sen tunnustanee jo sosialistinenkin tiedemies.



Siksi vastustan sitä, että kukaan lähtee omimaan itselleen Lahtisen tai muiden sotilaiden tekoja omien poliittisten päämääriensä edistämiseksi. Tämän takia inhoan kaikkia leijonakorukeräyksiä, sotaveteraanien ylistämisiä ja uraansa elvyttävien nykyjulkkisten poseerausta veteraanien valokehässä. Ei siksi, etten arvosta veteraaneja, vaan siksi, että arvostan. Lahtisen ja muiden kunnia ei ole minun ansiotani. Minä en ole voittanut yhtään sotaa.

Sota on liian monimutkainen, kompleksinen, sekava asia, että me voisimme sillä ratsastaa.