Startupin perustajan on nykyään helppo päästä valmennukseen. Liian helppo.

Kasvuyrityshuuman siivittämänä joka puolelle Suomea on noussut kiihdyttämöitä, viihdyttämöitä, hautomoja ja munimoja.

Näissä hyvää tarkoittavissa kansan maksamissa tiloissa yrittäjänalut hiihtävät villasukissa, osallistuvat työpajoihin, pitävät viikoittaisia pitchaus-tilaisuuksia ja harrastavat muita etäisesti yrittämistä muistuttavia toimintoja.

Lähes kaikille startup-yrittäjille tyrkytetään valmennusta. Monien rahoitusohjelmien ehdoissa jopa seisoo, että tulee osallistua couchauksiin. Periaatteessa ihan hyvä juttu.

Paitsi.

Liian usein valmentajat ovat liian vanhoja (kuten vaikkapa allekirjoittanut). Lähes aina ollaan kaikkitietäviä. Kun ideastaan tai bisneksestään innostunut yrittäjä tapaa startup-valmentajan, Nokiassa tai sen alihankkijassa meritoitunut pikkutakkimies – kyllä, lähes aina mies ja lähes aina pikkutakissa – tappaa innostuksen muutamalla kommentillaan. Silmiinpistävän kärsimätön tuutori alkaa jo ensimmäisten minuuttien aikana selittää, miten bisnestä tehdään. Laittaa yrittäjän ”tiukoille”.

”Sun pitää miettiä, kuka sun asiakas on” – No kidding!

”Kerro mulle, missä te olette kahden vuoden kuluttua?” – Ei hajuukaan!

Valmennustilanteissa tuutorit innostuvat liian usein omista ideoistaan, jotka harvemmin ovat ainutlaatuisia, tuputtavat totuuksiksi naamioituja yksinkertaistuksia ja mikä pahinta: unohtavat kuunnella.

Valmennuksen jälkeen yrittäjällä on kaksi vaihtoehtoa: haudata unelmansa tai ravistaa ankeutus harteiltaan kuin hilseen.

Toki on hyviäkin valmentajia. Niitä pyyteettömiä ihmisiä, jotka ovat oikeasti menestyneet ja tajuavat, että vain yrittäjä itse voi löytää voittoisan reittinsä. Jotka osaavat töniä herkin sormin oikeaan suuntaan ja kysyä oikeita kysymyksiä. Näitä coucheja on harvassa. Eivätkä he viihdy viisastelijoiden seurassa.