Hämmennystä aiheuttanut kielikuva on Sipilän mukaan hänen omansa, ei lainattu.

Bolshevistinen rauhallisuus?

Aika luonnollinen kysymys pääministeri Juha Sipilälle olisi, miksi menshevistinen rauhallisuus ei kelpaa, olihan Venäjän menshevikkien jälki ihmiskunnan historiassa vähemmän verinen ja väkivaltainen kuin bolshevikkien.

Mitä ylipäätään tiedetään siitä bolshevistisesta rauhallisuudesta, jonka Sipilä antoi Keskustan Sotkamon puoluekokouksessa soten vastustajien käsittelyohjeeksi.

Aika vähän.

Se tiedetään, että hämmennystä aiheuttanut kielikuva on Sipilän mukaan hänen omansa, ei lainattu.

Tosin politiikan konkarit ovat muistelleet kielikuvaa käytetyn jo 1970-luvulla, jolloin sillä tarkoitettiin vastalauseista piittaamatonta tehtyjen päätösten läpiviemistä.

Se tiedetään, että Sipilä on kertonut käyttäneensä kielikuvaa jo 30 vuoden ajan.

Siitä voi päätellä, että Sipilä harjoitti kielikuvan synnyn aikoihin soten kokoamisen sijasta radiotaajuuskomponenttien valmistusta kempeleläisessä Solitra Oy:ssä, jolloin kyseessä saattaisi olla insinööriaivoinen eli teekkarihenkinen musta verstashuumori. Tämä on kuitenkin pelkkää spekulointia.

Sekin tiedetään, että Sipilälle bolshevistinen rauhallisuus tarkoittaa ”äärimmäistä rauhallisuutta”.

Suhteellisen yleisen käsityksen mukaan bolshevismi tarkoittaa äärimmäistä väkivaltaisuutta ja massamurhaamista, nälänhätiä, kulkutauteja ja lopulta koko yhteiskunnallisen ja valtiollisen rakennelman romahtamista omaan taloudelliseen ja inhimilliseen mahdottomuuteensa.

Eli kaikkea sitä, mitä soten ei pitäisi aiheuttaa, mikäli se syntyy.

Kysymyksiä jäi ilmaan.

Miten Sipilän suosima bolshevistinen rauhallisuus eroaa menshevistisesta rauhallisuudesta, joka jäi tappiolle, kun Venäjän sosialidemokraattinen puolue jakaantui?

Menshevikit suhtautui kielteisesti väkivallan käyttöön poliittisena aseena toisin kuin bolshevikit, jotka suosivat häikäilemättömiä vallankaappauksia. Menshevistinen rauhallisuus oli rauhanomaisempaa, demokraattisempaa ja parlamentaarisempaa kuin bolshevistinen rauhallisuus.

Bolshevistinen rauhallisuus kuului Venäjän historian voittajiin, kun taas menshevistinen rauhallisuus hävisi kartalta. Muita voittajia ei ollutkaan, koska bolshevistiseen rauhallisuuteen liittyi elimellisesti vastustajien likvidointi kaikessa rauhassa, kenenkään estämättä.

Sana bolshevikki tarkoittaa enemmistön edustajaa (bolshinstvo), menshevikki vähemmistöläistä (menshinstvo), olkoonkin, että välillä – tai enimmäkseen – menshevikit olivat puolueessa enemmistönä, ja bolshevikit taas – melkein aina – vähemmistönä.

Isojako tapahtui jo Lontoossa vuonna 1903 pidetyssä puoluekokouksessa ja konkretisoitui vallankumousvuonna 1917.

Tunnettuja bolshevistisen rauhallisuuden edustajia olivat pitkämielinen vallankumousjohtaja V.I. Lenin (1870–1924) ja Neuvostoliiton pitkäaikainen myhäilevä johtaja J.V. Stalin (1878–1953).

Bolshevistisen rauhallisuuden kantaisiin kuuluva Vladimir Lenin.­

Bolshevistisen rauhallisuuden kenties synkin esimerkki, Josif Stalin.­

Tunnetuin ja vaikutusvaltaisin suomalainen bolshevistisen rauhallisuuden harjoittaja ennen Juha Sipilää (synt. 1961) oli Otto Wille Kuusinen (1881–1964), joka rauhallisella olemuksellaan johti niin sanottua Terijoen hallitusta Suomen talvisodan aikana. Hallitus ei ollut suosittu äänestäjien keskuudessa.

Stalinin kuolemasta kertova Armando Ianuccin ohjaama elokuva The Death of Stalin pyörii parhaillaan elokuvateattereissa. Muut vanhat bolshevikit suhtautuvat elokuvan alussa hyvin rauhallisesti, jopa passiivisesti, omassa huoneessaan kuolemaa tekevän Stalinin mahdolliseen sote-avuntarpeeseen.

Otto Wille Kuusinen oli suomalaisen bolshevistisen rauhallisuuden kuva.­

Koska Sipilä esitteli bolshevistisen rauhallisuuden aatteensa juuri Sotkamossa, kannattaa mainita Sotkamon oman pojan Veikko Huovisen (1927–2009) aihepiiriä humoristisesti kartoittanut perusteos Joe-setä, aikalaisten kertomuksia Josef Stalinista (1988).

Bolshevistinen rauhallisuus on termi, jonka keksijäksi olisi Sipilän sijasta voinut odottaa pikemminkin Huovista. Toisaalta sosiaalisessa mediassa on Sipilän ulostulon jälkeen näkynyt kirjoituksia, joissa lanseerausta on pidetty konkreettisena esimerkkinä siitä, miksi historianopetusta ei pidä ajaa alas Suomen koululaitoksessa.

Tämä kuva sotkamolaiskirjailija Veikko Huovisesta on otettu vuonna 1987 eli osapuilleen samoihin aikoihin, kun Juha Sipilä kertoo keksineensä alkaa käyttää termiä bolshevistinen rauhallisuus.­

Entä miten bolshevistinen rauhallisuus eroaa paljon yleisemmästä ja perinteisemmästä kielikuvasta, stoalaisesta rauhallisuudesta, jota käyttävät klassisen koulutuksen saaneet henkilöt ja moni muukin?

Stoalaiseen rauhallisuuteen yhdistetään mielenrauhan (ataraksia) tavoittelu ja tunteiden hillintä (apatheia). Stoalaisuus oli hellenistisen filosofian koulukunta, joka vaikutti useiden vuosisatojen ajan antiikin Kreikan ja Rooman yläluokan moraaliseen ajatteluun.

Stoalaisen rauhallisuuden vastakohta ei ole vähemmistöstoalaisuus, vaan nautinnonhaluisempaa ja aistillisempaa rauhallisuutta kannattanut epikurolaisuus. Epikurolaisuuteen kuului yhteiskunnasta eristäytyminen ja politiikasta pidättäytyminen, joten epikurolaisuus on hyvin kaukana sote-väännön maailmasta.

Jotta mikään ei olisi liian yksinkertaista, Sipilä onnistui hämmentämään rauhallisuuden soppaa entisestään, kun häneltä kysyttiin Sotkamossa, tarkoittiko bolshevistinen rauhallisuus ”taktiikkaa, jossa annetaan vastustajan hukkua rauhassa omaan vereensä”.

Sipilä vastasi, ettei tarkoita, ”mutta jotain meidän pitäisi oppia tuosta aasialaisesta ajattelusta”, ja jatkoi:

– Intialaisten ja kiinalaisten kanssa olen keskustellut ja heillä on vähän eri aikaperspektiivi kuin meillä täällä lännessä. Tärkein viesti on, että pitäisi saada uudistus maaliin.

Tässä vaiheessa oltiin kuin huomaamatta valuttu bolshevistisesta rauhallisuudesta aasialaiseen rauhallisuuteen.