Tänään uutisoitiin, että Jorma Ollilan luotsaama Suomen maabrändivaltuuskunta on saamassa raporttinsa valmiiksi. Helsingin Sanomat luonnehtii sisältöä laihaksi. Suomi-brändin kehittämiseen ei ilmeisesti valtuuskunnan mielestä liity mitään innostavia tai ajatuksia herättäviä mahdollisuuksia.

Innostusta herättää ehkä korkeintaan ryhmän viesti, että Suomella on maailmassa oma paikkansa, joka kannattaa rohkeasti ottaa hyödyntämällä omia keskeisiä vahvuuksia. Tämä idea ei tosin ole brändivaltuuskunnan jäsenten oma hengentuote.

Suomen Kuvalehti uutisoi (SK 29/2010), että maailmankuulu maakuvakonsultti Simon Anholt on käynyt neuvomassa Suomen valtuuskuntaa kymmenisen päivän ajan – ja veloittanut palveluksistaan 150 000 euroa.

”Jokaisen maan pitäisi pystyä vastaamaan siihen, miksi maani on olemassa, mikä on meidän erityislahjamme, meidän tarkoituksemme”, jutustelee Anholt. Ja brändivaltuuskunnan jäsen, viestintäkonsultti Kirsi Piha toistaa: ”Olemme yrittäneet määritellä, mitä me olemme, mitkä ovat vahvuutemme. Ja mitkä voisivat olla vahvuutemme kahdenkymmenen vuoden kuluttua, jos keskitymme näihin asioihin.”

Olisi luullut, että näin kalliita neuvoja vastaanottanut työryhmä pistäisi viisaat päänsä yhteen ja työstäisi loppuraporttinsa itse. Näin ei kuitenkaan ole, vaan kirjoitustyöstä on vastannut ajatushautomo Demos Helsinki. Brändivaltuuskunnan jäsen, professori Laura Kolbe paheksuu tätä ”ulkoistamista”.

Näen itsekin ongelmallisena sen, että valtakunnan viisaimmat kootaan työryhmään, joka sitten ulkoistaakin ajattelutyön muille, ja tulokset jäävät laihoiksi vaikka rahaa paloi. Vastaavasti taisi käydä filosofi Pekka Himasen johtamalle tulevaisuustyöryhmälle, jonka visiot Suomen kulttuurin tulevaisuudesta jäivät monien mielestä latteiksi. Helsingin Sanomat kuvaili tuotosta ”paskanpuhumiseksi” ja Yleisradio ”lukioikäisen kouluaineeksi”.

Ehkä ongelmana on se, että monet tällaisiin työryhmiin kuuluvat olettavat toimeksiantajien haluavan kuulla perinteisiä latteuksia, eivät suuria visioita. Tai sitten eturivin ajattelijat ovat muutenkin niin työllistettyjä, etteivät he ehdi juuri paneutua tällaisiin ylimääräisiin luottamustehtäviin. Ehkä olisikin tuttujen nimien sijaan järkevämpää nostaa tällaisiin ryhmiin uusia nimiä, joilla on vähemmän muita kiireitä ja ehkä tuoreempia ajatuksia.

Anholt kehui sentään Suomen brändivaltuuskuntaa siitä, että toisin kuin monissa muissa maissa, Suomessa porukkaan kuului pelkkien virkamiesten sijaan paljon elinkeinoelämän edustajia – siis niitä, jotka tulevaa brändiä käytännössä usein toteuttavat. Toivottavasti konsulttipalkkiostakin edes osa meni elinkeinoelämän piikkiin.

YouTube-brändäystä

Odotan mielenkiinnolla, mainitseeko brändivaltuuskunta raportissaan mitään ruohonjuuritason brändäyksestä. Maakuva kun syntyy nykyään paitsi virallisen Suomen toimien kautta, myös Internetin yhteisösivustoilla, joilla Suomi tuntuu olevan kokoaan suuremmin edustettuna.

Onko brändivaltuuskunta havainnut, että monet suurista suomalaisista musiikki-ilmiöistä maailmalla eivät ole suinkaan levy-yhtiöiden brändinmuokkauksen tulosta, vaan kansan keskuudessa leviäviä YouTube-hittejä. Niihin kuuluvat opetusneuvos Åke Blomqvistin diskotanssitunti 1980-luvulta, Armin ja Dannyn I want to love you tender ja Gregoriuksen YMCA-parodia NMKY.

Uusin Suomi-brändiä kehittävä viraalihitti on tietenkin ex-uutistenlukija Kimmo Wilskan kaljanjuontitempaus, jonka katselluin versio on viikon 12. katsotuin ja 7. eniten suosikkeihin lisätty ”Uutiset ja politiikka” -aiheinen YouTube-video. Se on lisäksi 20. katsotuimman Uutiset ja politiikka -videon joukossa peräti kahdessatoista maassa.

Videon kommenteissa ulkomaalaiset ovat ihmetelleet esimerkiksi uutistenlukijan hyvää kielitaitoa ja sitä, että suomalainen tv-kanava ylipäänsä lähettää uutisia englanniksi. Wilskan tempauksella voikin olla arvaamattomia vaikutuksia mielikuviin Suomen kansainvälisyydestä.