02.10.15 14:01 | Talous | Jussi Hahtela

Investoinnit ovat Suomen kohtalonkysymys. Suomi tuottaa investointihyödykkeitä, jotka eivät käy kaupaksi. Suomen paljon puhutulla heikolla kustannuskilpailukyvyllä on tässä roolinsa, mutta investointikysynnän hiipumiselle on myös muita syitä. Digitalisaation ja muun teknologian kehittymisellä sekä kulutustottumusten muutoksilla on iso merkitys investointikysyntään.

Tuotantoketjut lyhenevät ja mitä vähemmän välivaiheita tuotannossa tarvitaan, sitä vähemmän tarvitaan investointeja. Radikaalein esimerkki tuotantoketjun lyhenemisestä on digitaalinen sanomalehti.

Perinteisen sanomalehden investointiketju on pitkä. Metsäkone kaataa puut, tukkiauto vie kuorman paperitehtaalle, rekka paperirullan lehtipainoon. Kuorma-auto kuskaa valmiin lehden jakelukeskukseen ja lehdenjakaja kiikuttaa sen tilaajaan postilaatikkoon. Eikä ketju pääty vielä tähän. Lukuelämyksen jälkeen lehti menee keräysastiaan, josta kuorma-auto noutaa sen ja toimittaa jatkojalostukseen.

Se että lukija saa lehden aamukahvipöytäänsä, edellyttää lukemattoman määrän välivaiheita ja paljon raakaa voimaa eli koneita. Raha kiertää taloudessa kuin teini-corollan kampiakseli oikean jalan varpaiden kutitellessa kaasupoljinta.

Digitaalisessa maailmassa lehtijuttu on lukijan luettavissa välittömästi toimittajan enterin painalluksen jälkeen. Ero on tuotantoprosessin näkökulmasta järkyttävän suuri. Loppukäyttäjän vinkkelistä kyse on lähinnä tottumuksista. Laadukas journalismi on laadukasta alustasta riippumatta. Bittiytyminen ei pilaa hyvää juttua eikä kiiltävä paperi muuta roskaa laaduksi.

Sanomalehti on ääripään esimerkki, mutta tuotantoketjut lyhenevät yleisemminkin. Toinen hyvä esimerkki on verkkokauppa. Jos tavara tulee keskusvarastosta suoraan kuluttajalle, jää välistä pois monta investointia. Myös videoneuvottelutekniikan kehittyminen lyhentää ketjuja. Online-palaverit korvaavat työmatkoja, lentoja jää lentämättä ja taksimatkoja ajamatta. Teollisuudessa 3D-tulostus muuttaa totuttuja toimintatapoja. Moni alihankintavälivaihe jää pois, kun yritys tulostaa tarvitsemansa komponentin itse.

Investointiketjujen lyheneminen heijastuu väkisinkin myös tuotantokustannuksiin. Kilpailu siirtää säästöt kuluttajahintoihin ja tämä voi olla yksi keskeinen selitys, miksi esimerkiksi Yhdysvalloissa ja Ruotsissa ripeä talouskasvu ei ole heijastunut kuluttajahintoihin. Keskuspankkien rahapoliittinen ajatuksenjuoksu edustaa vielä totuttuja lainalaisuuksia. Jos (ja kun) digitalisaatio muuttaa hintojen käyttäytymistä pysyvästi, rahapolitiikan määräytymismekanismit menevät uusiksi. Matala inflaatio ei ehkä olekaan outo kummajainen vaan uusi normaali.

Eivät investoinnit tietenkään kokonaan katoa, myös uusi teknologia edellyttää niitä. Tuottavuuden kasvu perustuu jatkossakin investointeihin. Investointien luonne kuitenkin muuttuu, investoinnit pirstaloituvat laajemmalle ja yksittäiset investoinnit pienenevät.

Tämä näkyy hyvin esimerkiksi energiantuotannossa. Tulevaisuudessa energiaa tuotetaan massiivisten jättivoimaloiden sijaan enemmän ja enemmän uusiutuvista lähteistä paikallisesti pienemmissä yksiköissä. Useampi pieni energiainvestointi korvaa yhden ison. Mittakaavan pieneneminen avaa investointien tarjouskierrokset useammille toimijoille, jolloin kilpailu kiristyy ja kustannuspaine kasvaa entisestään.

Suomen riippuvuutta investoinneista olisi luontevinta pienentää palvelusektorin kasvulla. Suomalaisten pitäisi ostaa enemmän palveluita toisiltaan kuten käydä syömässä ulkona, käyttää pesuloita ja niin edelleen. Suomessa palvelusektorin roolin kasvu tyssää valitettavasti siihen tyrmäävään faktaan, ettei suomalaisella palkalla ole varaa ostaa suomalaista työtä. Korkea palkkataso näkyy suoraan latte-lasillisen hinnassa, mutta ankaran verotuksen takia palkan ostovoima on surkea. ”On lottovoitto syntyä Suomeen” menee oikeasti niin, että ”tarvitaan lottovoitto, jos on sattunut syntymään Suomeen”.