Pääkirjoitus: Kunniavelka sotaveteraaneja kohtaan ei saa jäädä korulauseeksi

Veteraanien kotipalveluiden keskeyttäminen kertoo ennemmin kunniantunnon kuin rahan puutteesta.

Veteraanien kotipalveluihin varatut määrärahat ovat loppuneet kesken useissa kunnissa.­

Kunniavelka on kielikuva ”kunniantuntoon perustuvasta velvoituksesta”. Yksi esimerkki sanan luontevasta käytöstä on ”kunniavelka sotavammaisille”.

Sanan tulkkaus ja esimerkki löytyvät helposti Kielitoimiston sanakirjasta, jota ylläpitää Kotimaisten kielten keskus.

Kunniavelan käsite esiintyy tavan mukaan poliitikkojen juhlapuheissa etenkin itsenäisyyspäivän aikoihin. Juhlapuheiden tarkoitus lienee osoittaa kunnioitusta sotavammaisille ja muille sotiemme veteraaneille.

Vaikka kunniavelasta puhuminen ja kunnioittavat korulauseet voivat lämmittää veteraaninkin mieltä, ne tuskin helpottavat arkielämän vuosi vuodelta vaikeampia haasteita.

Korulauseet eivät kustanna esimerkiksi veteraanin kotona asumista helpottavia tukipalveluita, kuten turvapuhelinta, hälytyskäyntejä, tuettua kuntoutusta tai vaikkapa pesulapalveluita.

Tämä on syksyn mittaan käynyt karulla tavalla ilmi eri puolilla maata, kun veteraanien kotipalveluihin varatut määrärahat ovat useissa kunnissa loppuneet kesken.

Ilta-Sanomat on tällä viikolla kertonut veteraanirahojen loppumisesta ja lisämäärärahojen viipymisestä (IS 19.11. ja IS 20.11.).

Kirjoitukset kertovat enemmän veteraanien unohtamisesta kuin kunniavelan maksamisesta. Otsikot ”Karu kirje veteraanille”, ”Märkä rätti veteraanin kasvoille” ja ”Veteraanirahat loppu” tiivistävät keljun kuvan arjesta juhlapuheiden takana.

” Kyse on ennemmin kunniantunnon kuin rahan puutteesta.

Veteraanipalvelut ovat kuntien kontolla, mutta niihin korvamerkityt määrärahat tulevat kunnille valtion budjetista. Jos määrärahat loppuvat kesken vuoden, on lisärahoitusta haettava ja saatava valtion lisämenoarviosta.

Viime vuonna veteraanipalveluiden lisämäärärahaa hakeneet kunnat saivat sitä lokakuun lopulla. Tänä syksynä lisärahoitus jostakin syystä viipyy, ja siksi tarkoitukseen varattu rahoitus on paikoin loppunut tai uhkaa loppua.

Osa kunnista on jatkanut veteraaniensa maksuttomia kotipalveluita ottamalla kustannuksia kunnan omaan piikkiin siksi aikaa, kun valtio viivyttelee lisärahoituspäätöksiään.

Mutta osa kunnista on toiminut tylymmin päättämällä kylmästi keskeyttää veteraaniensa maksuttomat palvelut.

Kotikuntoutusta ja hälytyskäyntejä tarvitsevalle ”veteraanipalveluiden asiakkaalle” tarjottava mahdollisuus ”jatkaa palveluiden piirissä omakustanteisesti” on kuin irvikuva kunniavelan maksamisesta.

Veteraanirahojen loppuminen kesken vuoden on noloa ja lisärahoituksen viipyminen vielä nolompaa.

Kumpikaan ei silti ole läheskään yhtä noloa kuin veteraanipalveluiden keskeyttäminen byrokraattisten rahaverukkeiden varjolla. Siinä on kyse ennemmin kunniantunnon kuin rahan puutteesta.