Taloustieteen haasteista, ongelmista ja merkityksestä talouspoliittisessa päätöksenteossa on kirjoitettu ja keskusteltu viime aikoina paljon.

On kirjoitettu hyvin, perustuen asialliseen, perusteltuun ja eri näkökulmat huomioon ottavaan rakentavaan kritiikkiin. Ja sitten on kirjoituksia, joissa kirjoittaja lähinnä näyttää paljastavansa oman tietämättömyytensä taloustieteestä, tai kenties oman yksipuolisen ja tarkoituksellisesti (?) harhaisen ennakkokäsityksensä.

Esimerkiksi Tony Yates (Bristolin yliopisto) ja Karl Whelan (University College Dublin) ovat hiljattain arvostelleet (T. Yates täällä ja K. Whelan täällä) BBC:n radio-ohjelmassa (Radio 4 / Aditya Chakrabortty) esitettyjä, varsin kapeita näkemyksiä taloustieteen ja taloustieteellisen opetuksen puutteista. Pari kotimaista esimerkkiä melkolailla yksipuolisista kirjoituksista on nostettu esiin tässä ja tässä.

Tänään Helsingin Sanomissa (ja verkossa hieman eri nimellä) julkaistu kirjoitus ”Kriisiprofeetan paluu” kuuluu monilta osin harmillisen yksipuolisten kirjoitusten luokkaan. Kirjoituksessa korostetaan Hyman Minskyn tutkimuksia rahoitus- ja luottomarkkinoiden epävakauteen liittyen. Siinä on montakin kohtaa, joista olisi voinut esittää tasapainoisemman näkökannan ja joilla ei sinällään välttämättä ole mitään tekemistä H. Minskyn itsensä esittämien näkemysten kanssa.

Nostan tässä esiin mielestäni varsin kapeasti käsitellyistä asioista kolme:

Ensinnäkin, HS-kirjoituksessa viitataan Adair Turnerin ja Steve Keenin lausuntoihin ja annetaan ymmärtää, että taloustieteessä ei olisi tutkittu ”velkaan, luotonantoon tai rahaan” liittyviä kysymyksiä. Vaikka on totta, että monissa makrotaloudellisissa malleissa ei ennen finanssikriisiä ollut juuri ollenkaan tai ainakaan kovin monipuolisesti mukana rahoitustekijöitä, tämä väite on - näin yleisesti esitettynä - virheellinen ja yksipuolinen, eikä vastaa todellisuutta.

Kuten mm. K. Whelan ja muutkin ovat korostaneet, tutkimusta näistä teemoista on tehty paljon ja monipuolisesti: Monet taloustieteilijät ovat luoneet jotakuinkin koko uransa tutkimalla velkaan, luotonantoon ja/tai rahaan liittyviä kysymyksiä. Ja mitähän esimerkiksi on käsitelty niissä sadoissa tai ellei peräti tuhansissa tutkimusartikkeleissa, joita on vuosien varrella julkaistu mm. Journal of Monetary Economics, Review of Financial Studies, Journal of Financial Intermediation, Journal of Money, Credit and Banking, Journal of Banking and Finance tai Journal of Financial Stability –aikakauskirjoissa, ellei juuri näitä teemoja?

Toiseksi, HS-kirjoituksessa nostetaan esiin näkemys, että taloustiede tai taloustieteilijät eivät opi mitään aiemmista kriiseistä. Väite on omituinen, eikä mielestäni pidä paikkaansa.

Yhdysvaltain keskuspankin entisen pääjohtajan Ben Bernanken 1930-luvun suurta lamaa koskevat tutkimukset ovat yksi hyvä esimerkki tutkimustraditiosta, jossa on yritetty ymmärtää menneitä kriisejä ja josta saatuja opetuksia hyödynnettiin, kun finanssikriisiä pyrittiin saamaan hallintaan.

On ehkä totta, että taloushistoriallista tuntemusta voisi olla taloustieteilijöillä nykyistä enemmän, mutta on karkeaa liioittelua ja jopa harhaanjohtavaa sanoa, että taloustieteilijät eivät opi mitään aiemmista kriiseistä.

Taloustieteelliset aikakauskirjat alkavat olla tulvillaan finanssikriisin vuoksi ja myötä tuotettua tutkimusta, jota on tehty siis juuri siksi, että opimme ja oppisimme menneestä kriisistä ja historiasta. Tämä ei tietystikään tarkoita, että seuraava kriisi kyettäisiin estämään tai ennustamaan. Kriiseissä ja niihin johtaneissa mekanismeissa on yhtäläisyyksiä, mutta samalla ne ovat monella tapaa ainutkertaisia.

Kolmanneksi, HS-kirjoituksen alussa viitataan siihen, että finanssikriisiä ei osattu ennustaa. Luen kirjoituksen niin, että tämän tulkitaan olevan merkki siitä, että ”valtavirta” taloustiede on hakoteillä.

Tulkinta on erikoinen siksi, että suurin osa taloustieteellisestä tutkimuksesta tai edes politiikkasuuntautuneiden makrotaloustieteilijöiden työstä, ei liity talousennusteiden laatimiseen, kriisien ennustamiseen tai ennustemenetelmien kehittämiseen. Merkittävä osa tutkimuksesta ja taloutta- ja talouspolitiikkaa koskevasta ekonomistityöstä keskittyy mm. erilaisten vaikutusmekanismien ymmärtämiseen, politiikkatoimien vaikutusten arviointiin, ja ”mitä jos” –tyyppiseen analyysiin.

Kuten mm. K. Whelan korostaa, monilla saattaa myös olla hieman ylioptimistinen kuva siitä, miten ennustettavia makrotaloudelliset ilmiöt ylipäätään tai lähtökohtaisesti ovat: Ne kun riippuvat miljoonien ja taas miljoonien kotitalouksien, yrityksien ja muiden taloudenpitäjien (itsenäisesti) tekemistä kulutus- ja investointi yms. päätöksistä ja heidän tulevaisuutta koskevista uskomuksista. Taloudellisen toiminnan yksi ominaisuus on myös se, että käännöskohtia ei välttämättä voidakaan täysin ennustaa (kuten mm. täällä lyhyesti kuvasin); ks. myös tämä Antti Suvannon kirjoitus ja tämä Asiattoman lehdistökatsauksen Katsastaja H:n blogikirjoitus.

*********************

Kirjoittaja toimii taloustieteen professorina Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulussa.

Avainsanat: taloustiede

Aihealueet: Kummalliset, Makro, Mikro