Radio Suomessa kuultava Urheiluhullut-ohjelma käsittelee suomalaisen huippu-urheilun suurta murrosta ja joukkuelajien tulevaisuuden uhkakuvia. Suora lähetys maanantaina klo 18.08 alkaen.

Suomalainen huippu-urheilu elää monella mittarilla historiallista kautta. Leijonat ja Nuoret Leijonat ovat jääkiekossa hallitsevia maailmanmestareita, Naisleijonat oli tuomaritulkinnan päässä MM-kullasta, salibandymiehet puolustavat MM-kultaa Helsingissä ensi vuonna ja Susijengi sekä lentopallomiehet ovat olleet päättyvällä vuosikymmenellä jo vakiotavaraa EM-kisojen jatkopeleissä.

Kun kirsikkana kakun päällä myös Suomen miesten jalkapallomaajoukkue selvisi ensi kertaa historiassaan arvokisoihin, on aiheellista kysyä, meneekö huippu-urheilevalla Suomella paremmin kuin koskaan. Joukkueurheilussa vastaus on kyllä, mutta yksilöurheilun saralla sinivalkoinen menestyskäyrä on syöksykierteessä, pahassa sellaisessa.

Vuonna 1990 muusikko Ismo Alanko lauloi kappaleessaan Kun Suomi putos puusta yhteiskunnan murroksesta, jonka pääteemoja olivat 1960-luvulta voimalla alkanut kaupungistuminen ja kansainvälistyminen. Laulussa Alanko kuvasi äkilliseksi muutosta, jossa muun muassa maidosta tuli englantilaisittain milkkiä ja öistä bläkkiä.

Jos hittikappaleen sanoituksia sovellettaisiin Suomen yksilöurheilun murrokseen 1990-luvulta nykypäivään, niin ikään nopeatahtisessa muutoksessa ainakin kultamitalit ovat vaihtuneet pronsseihin, tai pikemminkin pistesijoihin.

Suomalaiset urheilijat saavuttivat 1990-luvulla viisissä olympialaisissa kaikkiaan 34 mitalia, joista 25 kappaletta eli 73,5 prosenttia oli henkilökohtaisia mitaleita. Loput yhdeksän olympiamitalia tulivat erilaisista joukkuekisoista tai -lajeista. Vuosina 2000–2009 viiden renkaan kisoista tulleiden mitalien kokonaismäärä putosi 26:een, joista henkilökohtaisten mitalien osuus oli edelleen 65,4 prosenttia (17–9).

Sen sijaan 2010-luvulla joukkuemitalit olivat jo niskan päällä, 8–6, kunnes vuoroon tulivat vuoden 2018 Pyeongchangin talvikisat. Niissä Krista Pärmäkoski saavutti kolme henkilökohtaista mitalia ja Iivo Niskanen 50 kilometrin olympiakullan – ainoan henkilökohtaisen olympiavoiton koko vuosikymmenellä. Olympiamitalien kokonaispotti jäi kuitenkin 20:een, joista enää 11 tuli yksilölajeista. Kesäurheilijat toivat kaksista kisoista yhteensä vain neljä mitalia.

Muutosta voi hahmottaa muun muassa Urheilutoimittajain Liiton jokavuotisen Vuoden urheilija -äänestyksen avulla. Vaikka urheilulajien välinen vertailu on keinotekoista, ehdokaslistoilta vuosittain seulotut kymmenen urheilijaa tai joukkuetta antavat meriiteillään ainakin osviittaa kansakunnan huippu-urheilun tilasta.

Jos Mira Potkosen vuoden 2016 nyrkkeilyn olympiapronssi – Rio de Janeiron kesäkisojen ainoa suomalaismitali – riitti Vuoden urheilija -äänestyksessä kolmanteen sijaan, henkilökohtainen olympiamitali ei riittänyt 1990-luvulla välttämättä edes kymmenen parhaan listalle. Ei edes gaalakutsuun.

Yle Urheilu haastatteli kolmea suomalaista olympiamitalistia, jotka olisivat nykypäivänä varteenotettavia Vuoden urheilija -palkinnon voittajia mutta jotka jäivät huippuvuosinaan pelkiksi maininnoiksi gaalapuheiden sivulauseissa.

Olympiamitalilla ei edes kutsua

Tammikuussa 1999 suomalainen urheilukerma kokoontui risteilylaiva Viking Cinderellalle juhlistamaan edellisvuoden kotimaisia urheilusaavutuksia, joiden lista oli sanalla sanoen komea. Oli hiihdon ja mäkihypyn olympiavoittajaa, F1-maailmanmestaria, rallin maailmanmestaria, NHL:n maalikuningasta ja niin edelleen.

Kun Suomen mitalisaalis vuoden 1998 Naganon talviolympiakisoista oli muhkeat 12 mitalia, tv-lähetyksessä esitettävien huippuhetkien osalta karsintaa oli tehtävä kovalla kädellä.

– Mitaleita ja menestystä tuli sieltä sun täältä, joten oma saavutukseni ei ollut kummoinen juttu, ampumahiihtäjä Ville Räikkönen muistelee Yle Urheilulle 21 vuoden takaisia hetkiä.

Mika Häkkinen kukisti Michael Schumacherin tiukassa F1-mestaruustaistossa kaudella 1998. Saavutuksen lisäksi Urheilutoimittajain Liitto palkitsi Häkkisen Vuoden urheilija -tittelillä. Ullstein Bild / All Over Press

Vaikka Räikkösellä oli Naganon kisoista kotiintuomisina sensaatiomainen olympiapronssi 10 kilometrin sprintistä, kutsua ei herunut Vuoden urheilija -palkitsemistilaisuuteen. Ajan kuvasta jotain kertoo, ettei Räikkösen suorituksesta näytetty tv-lähetyksessä ainuttakaan videopätkää.

– Hiihtolajeista pitää mainita myös Janne Lahtelan ja Sami Mustosen freestylemitalit ja ampumahiihtäjä Ville Räikkösen olympiapronssi, tv-lähetystä Laura Ruoholan kanssa juontanut Tapio Suominen niputti häthätää suorassa lähetyksessä Naganon pitkäksi venähtäneen muistelo-osion.

Räikkönen ei jäänyt jämärooliin ensi kertaa urallaan. Hän muistelee, että Naganossa uran tähtihetkestä oli raportoimassa vain ”yksi suomalaistoimittaja ja jotain kuvausporukkaa”.

Olympiapronssi oli Räikköselle erityinen myös siinä mielessä, että se jäi hänen aikuisuransa ainoaksi palkintosijaksi kansainvälisissä kisoissa. Maailmancupin henkilökohtaisissa kisoissa hän oli parhaimmillaan neljäs ja MM-tasolla viides.

Täysin puskista olympiamenestys ei silti tullut, sillä vuonna 1997 Brenzo-Osrbliessa käydyissä MM-kekkereissä hän oli pistesijoilla eli kahdeksan parhaan joukossa kaikilla henkilökohtaisilla matkoilla: kahdesti seitsemäs ja kerran kahdeksas.

Vertailun vuoksi: Suomella on ennen vuoden 2020 Tokion kesäolympialaisia vaivaiset neljä urheilijaa, joilla on plakkarissa pistesija olympialajien MM-kisasta vuodelta 2019. Harvat ja valitut ovat jo edellä mainittu nyrkkeilijä Potkonen (pronssia), keihäänheittäjä Lassi Etelätalo (4:s), kahden passin rullalautailija Lizzie Armanto (5:s) ja purjehtija Tuula Tenkanen (8:s).

Kun Suomen saldo kuluvana vuonna perinteisissä hiihtolajeissakin jäi MM-mitaleissa vain Iivo Niskasen pronssiin, ei tarvitse olla kummoinen ennustaja, mikäli tammikuussa Urheilugaalassa voittaja ja muutama muukin top 10:een murtautuva urheilijaa ansaitsee leipänsä joukkuelajeista.

Yksilöurheilu on Suomessa lähellä kriisiä. Ellei ole jo sitä.

– Suomessa arvot ovat muuttuneet aktiivipäivistäni, eikä urheilumenestyksen tavoittelua pidetä enää niin suuressa arvossa. Samanaikaisesti kilpailu huipulla on koventunut ja lasten suhde liikuntaan muuttunut, Räikkönen kiteyttää haasteellisen yhtälön.

Aamulla ulos pelaamaan auringon noustessa, illalla kotiin pimeän tullen. Sama kesällä ja talvella. Siinä Räikkösen lapsuudenajan kivijalka, jonka päälle urheilu-ura rakentui. Tällä vuosituhannella digitalisaatio on kuitenkin muovannut lasten pelikentän uusiksi, mistä kantaa huolta myös 47-vuotias Räikkönen, 1- ja 3-vuotiaiden lasten isä.

– Kun seuraa omia nappuloita, joista kolmevuotias pelailee jo nyt sujuvasti kännyköillä ja tableteilla, onhan nykylasten maailma muuttunut hurjasti omista lapsuudenajoistani, Tuusulan varuskunta-alueella kasvanut Räikkönen pohtii ja korostaa vanhempien merkitystä liikuntakasvatuksessa.

– Nykyään kun tarvitsee omaa aikaa, on pirun helppoa lykätä mukulalle kännykkä kouraan, Räikkönen myöntää.

Suomi ei ole huippu-urheilumaa

Kännyköiden ja pelikonsolien rooli lasten arjessa on ollut viime vuosina kuuma puheenaihe, kun yhteiskunnassa on käyty keskustelua nuorten liikunnasta – tarkemmin sanottuna liikkumattomuudesta. Etenkin nuorten keskuudessa suosiotaan voimakkaasti kasvattanut kilpapelaaminen eli e-urheilu jakaa mielipiteitä voimakkaasti etsittäessä syitä, miksi suomalaiset perinnelajit eivät houkuttele nuoria enää entiseen malliin.

Räikkönen kuin niin ikään Naganossa mitalikantaan iskenyt kumparelaskija Janne Lahtela eivät kuitenkaan näe e-urheilua uhkana omalle lajilleen.

– On ihan upeaa, ettei urheilu ole enää pelkkää hiihtoa, juoksua ja punttista. Meidän sukupolvemme aikaan ei vain ollut muuta. Jos itselläkin olisi ollut nykyisen kaltaisia mahdollisuuksia, en voi olla varma, olisinko valinnut lajikseni kumparelaskua, Kemijärveltä kotoisin oleva Lahtela sanoo.

– Minulle liikunta oli kuitenkin henkireikä.

Lahtela muistetaan etenkin vuoden 2002 Salt Lake Cityn talviolympiakisoista, joissa hän voitti kultaa. Sillä irtosi lopulta neljäs sija Vuoden urheilija -äänestyksessä. Neljä vuotta aiemmin Naganossa kaulaan ripustettu olympiahopea kuitattiinkin jo aiemmin mainitussa lauseessa Räikkösen kanssa.

Kalle Palander juhli Suomen alppihiihtohistorian ensimmäistä ja toistaiseksi ainutta maailmanmestaruutta Vailissa 1999. Vuosi oli suomalaisessa huippu-urheilussa kuitenkin hurja, ja pujottelukulta riitti Vuoden urheilija -äänestyksessä vasta 5. sijaan. Sittemmin harvassa ovat olleet vuodet, jolloin saavutusta ei olisi rankattu vuoden kovimmaksi suomalaiseksi urheiluteoksi. Ullstein Bild / All Over Press

Ennen Salt Laken olympiavoittoaan Lahtela ehti debytoida kuitenkin top 10:ssä, kun vuoden 1999 valinnoissa Urheilutoimittajain Liiton jäsenet arvostivat hänet maailmanmestarina kahdeksanneksi listauksessa, jollaista suomalainen urheiluelämä tuskin todistaa enää koskaan.

1) Mika Myllylä, kolme henkilökohtaista maailmanmestaruutta ja MM-hopea, 2) Mika Häkkinen, F1-maailmanmestari, 3) Tommi Mäkinen, rallin maailmanmestari, 4) Aki Parviainen, keihäänheiton maailmanmestari, 5) Kalle Palander, pujottelun maailmanmestari, 6) Teemu Selänne, NHL:n maalikuningas, 7) Tuuli Matinsalo, aerobicin maailmanmestari ja Euroopan mestari, 8) Janne Lahtela, kumparelaskun maailmanmestari, 9) Kirsi Boström, suunnistuksen maailmanmestari, 10) Jani Sievinen, uinnin lyhyen radan maailmanmestari. Mainittakoon, että muuan Janne Ahonen ei mahtunut listalle mäkiviikon voittajana...

– Olihan se ihan hullu vuosi, Lahtela sanoo ja naurahtaa.

Henkilökohtaisen olympiamitalin saavuttaneet urheilijat, jotka eivät mahtuneet Vuoden urheilija -äänestyksessä top 10:een vuosina 1980–2018 1980

Pronssia: Helena Takalo, maastohiihto

Pronssia: Jari Puikkonen, mäkihyppy

Pronssia: Päivi Meriluoto, jousiammunta 1984

Hopeaa: Jouko Karjalainen, yhdistetty

Hopeaa: Tapio Sipilä, paini

Pronssia: Jukka Ylipulli, yhdistetty

Pronssia: Jari Puikkonen, mäklhyppy

Pronssia: Jukka Rauhala, paini

Pronssia: Joni Nyman, nyrkkeily

Pronssia: Jouni Grönman, painonnosto

Pronssia: Pekka Niemi, painonnosto

Pronssia: Rauno Bies, ammunta 1992

Pronssia: Harri Eloranta, ampumahiihto

Pronssia: Jyri Kjäll, nyrkkeily 1998

Hopeaa: Janne Lahtela, kumparelasku

Pronssia: Ville Räikkönen, ampumahiihto

Pronssia: Sami Mustonen, kumparelasku 2002

Pronssia: Matti Hautamäki, mäkihyppy 2006

Hopeaa: Mikko Ronkainen, kumparelasku

Pronssia: Markku Koski, lumilautailu

Oliko menestysvuodessa kyse sitten sattumasta vai järjestelmällisen työn tuloksesta suomalaisessa huippu-urheilussa? Lahtela ei epäröi vastauksessaan.

– En ole koskaan mieltänyt Suomea huippu-urheilumaaksi. Me olemme kuntoilumaa, tuulipukukansaa, hän sanoo.

– Yksilöurheilijan polku on äärimmäisen raskas, yksityisyrittäjyyttä tosi rajuilla ehdoilla. On ihan ymmärrettävää, ettei kovin moni halua lähteä siihen.

Toisin kuin leijonanosalla kanssakilpailijoista, Lahtelan riski kannatti paitsi urheilullisesti myös taloudellisesti. Olympiakultaa Lahtela voitti oman firmansa suksilla, mutta jättipotti oli lähellä jäädä tulematta.

– Jalka meni paskaksi edellisen kauden viimeisessä kisassa, ja ensiajatus oli, että olympialaiset voi unohtaa. Kuntoutus kesti kymmenen kuukautta, ja pääsin kunnolla suksille yhdeksän päivää ennen olympialaisia. Ehdin laskea pari kisaa, mutta olin oikeasti ihan romuna.

Tällä hetkellä Lahtela, 45, luotsaa japanilaisia kumparehuippuja, mutta vuonna 2006 päättyneen uransa jälkeen hän ehti valmentaa myös Suomessa. Lahtela arvioi, että alati ammattimaisempaan suuntaan kehittyvässä huippu-urheilussa Suomi häviää resursseissa auttamatta kilpailijamaille. Eikä vain kumparelaskussa.

– Minua on ärsyttänyt monesti Suomessa esiintyvä ajatusmalli, että kaikille pitäisi jakaa tasapuolisesti. Huippu-urheilussa ei ole mitään demokratiaa, ei mitään. Jos tähdätään maailman huipulle, pitää tehdä kovia päätöksiä eikä ampua pieniä tukimääriä joka suuntaan, Lahtela linjaa.

Tarvitseeko Suomi olympiavoittajia?

Mistä Suomelle sitten olympiavoittaja 2020-luvulla? Katseet kääntyvät luonnollisesti saavutukseen jo niin Sotshissa 2014 kuin Pyeongchangissa 2018 yltäneeseen Iivo Niskaseen, jonka kohdalla on kuitenkin huomioitava merkittäviä menestykseen liittyviä seikkoja.

Niskanen on osallistunut urallaan viisiin aikuisten arvokisoihin, joista vain yhdessä, Falunissa 2015, hän on jäänyt ilman mitalia. Lopuista neljästä yrittämästä kolmessa Niskanen on palannut kotiin kultamitalin kanssa, ja ilman Seefeldin MM-kisojen väliaikalähdön väärää suksivalintaa, saldo olisi häkellyttävä 4/4.

On täysin mahdollista, että Niskanen palaa voittajaksi jo Oberstdorfin MM-hiihdoissa 2021 ja vuotta myöhemmin odottavasta Pekingistä tulee hänelle kolmas peräkkäinen olympiamatka, jossa hän sivakoi kultaa. Huippu-urheilua pieteetillä seuraavat tiedostavat myös, että Niskanen on jo nyt esiintynyt murhaavalla voittoprosentilla, jonka petraamista todennäköisyydet eivät ainakaan tue.

Tästä Niskasen ei kuulu välittää pätkääkään, mutta Olympiakomitean ja Hiihtoliiton johtotahoilla on syytä ottaa huomioon, että mestaruuksia ei kerta toisensa perään voi laskea yhden kortin varaan.

Kumparelaskija Janne Lahtela (kesk.) voitti urallaan kultaa ja hopeaa sekä olympia- että MM-tasolla. Maailmancupin kokonaiskilpailun voittoa hän juhli kolmesti, joista viimeinen tuli kaudella 2003–04. EPA / GEORGE FREY

Mutta tarvitseeko Suomi uusia iivoniskasia?

– Tarvitsee ehdottomasti. Ihmisen perusluonne perustuu kilpailuun, tietojen ja taitojen sekä fyysisen suorituskyvyn mittaamiseen. Ja kyllä urheilu arvostetaan edelleen erittäin korkealle kansan syvissä riveissä, entinen ampumahiihtäjä Harri Eloranta arvioi.

Jos lajikollega Ville Räikkönen teki sensaation Naganon olympiapronssillaan 1998, Eloranta yllätti kaikki jo kuusi vuotta aiemmin Albertvillessä: kuten Räikkösellä, matka oli niin ikään sprintti ja tuloksena pronssi, jonka julkisuusarvo saavutushetkellä ei hiponut pilviä.

– Kilpailun jälkeen kansainvälisessä lehdistötilaisuudessa ei muistaakseni ollut ainuttakaan suomalaista, Eloranta muistelee.

Albertvillen kisoissa parrasvaloissa paistattelivat itseoikeutetusti kaksi henkilökohtaista mitalia saavuttaneet hiihtäjä Marjut Rolig, kultaa ja hopeaa, sekä mäkihyppääjä Toni Nieminen, kultaa ja pronssia. Heidän takanaan Eloranta oli kuitenkin ainoa, joka saavutti henkilökohtaisen mitalin.

Se ei silti riittänyt Vuoden urheilija -valinnassa edes kymmenen parhaan joukkoon. Asiaan osaltaan vaikutti myös se, että juuri kyseisenä vuonna 1992 kesä- ja talviolympialaiset järjestettiin viimeistä kertaa samaisena vuonna.

– Kun palasin Albertvillestä, mihinkään isoihin palkintogaaloihin ei tullut kutsuja. Muistan silti, kuinka helsinkiläisellä huoltoasemalla tankatessa selkääntaputtajia riitti, Eloranta kertaa 27 vuoden takaisia muistojaan.

Eloranta työskenteli läpi urheilu-uransa rajavartijana, mikä takasi riittävän toimeentulon ja mahdollisuuden ammattimaiseen harjoitteluun. Koska leiri- ja kilpailuvuorokausia kertyi vuodessa 150–200, Elorannan tapauksessa kyse oli muokatusta virasta.

– Olin aina palveluksessa huhtikuun puolivälistä heinäkuun loppuun, ja hyvityksenä pojille päästin aina perheelliset viettämään joulua.

– 30 vuotta sitten rajalla ja Puolustusvoimien puolella pystyi harjoittelemaan ammattimaisesti, mutta tänä päivänä henkilöstömääriä on karsittu jo paljon, että kaikki kädet ja jalat on oltava mukana jokapäiväisessä tekemisessä. Enää ei ole enää niin sanottuja kelluvia virkoja, joita taannoin pystyttiin pitämään huippu-urheilijoille esimerkiksi huoltopuolen yksiköissä, Eloranta sanoo.

Kaksi vuotta sitten eläkkeelle jääneen Elorannan mielestä Suomessa olisi syytä harkita, että tulevaisuuden sukupolville palautettaisiin samanlainen tai ainakin -tyylinen malli, josta hän pystyi hyötymään aktiiviurallaan. Kyse on arvovalinnoista.

– Se olisi kuitenkin niin pieni satsaus, ettei se olisi mielestäni keneltäkään pois. Uskon, että urheilijat halutaan tulevaisuudessakin pitää esimerkkinä kansakunnan fyysisestä suorituskyvystä.

Iivo Niskanen on voittanut urallaan kolme arvokisakultaa, joista jokainen on tuonut valinnan Vuoden urheilijaksi. Vuonna 2014 hän jakoi tittelin Sami Jauhojärven kanssa. Lehtikuva

Liike on parasta lääkettä

Siitä paljon parjatusta kansan suorituskyvystä Eloranta, 55, kantaa edelleen huolta. Etenkin nuorten.

– Elämme hyvin erikoisia aikoja. Yhden tuntemani liikuntakasvatusupseerin mukaan nykyisin on pirun vaikea aloittaa peruskoulutuskautta, koska saapumiserissä tulee henkilöitä, jotka eivät saa vedettyä yhtään leukaa. Samalla tulee kuitenkin myös sellaisia supertapauksia, jotka vetävät tuosta vain 30 leukaa.

– Palloilu- ja joukkuelajit ovat huikeassa flow’ssa, joten ei ole ihme, että tällä hetkellä lahjakkaimmat päätyvät niihin yksilöurheilun sijaan. Jääkiekko porskuttaa vielä ihan omassa sarjassaan. Joukkueurheilu on myös armollisempaa siinä mielessä, että vaikka yksittäisellä pelaajalla olisi huono päivä, joukkue voi silti voittaa.

Vaikka Eloranta allekirjoittaa Räikkösen ja Lahtelan sanat yksilöurheilun raskaasta ja raadollisesta puolesta, hän peräänkuuluttaa matkalla liiviin tarttuvia elämäntaitoja.

– Se on henkisesti kova koulu, jossa huonot päivät ja epäonnistumiset on pakko oppia hyväksymään. Aivan kuten elämässä. Pettymykset on osattava kääntää voitoksi ja asettaa asiat oikeisiin mittasuhteisiin.

Esimerkki löytyy myös Elorannan omalta uralta.

– Yksissä MM-kisoissa Kiinan valmentaja tuli juttelemaan meidän valmennukselle ja sanoi, että Kiinan talviurheilussa on yksi ongelma. Ongelma oli hänen mukaansa se, että lumialueilla asuu vain sata miljoonaa ihmistä.

Jotta Suomella olisi 2020-luvulla edes teoriassa mahdollisuus pärjätä yksilölajeissa isompiaan vastaan, aikanaan sivuutetut sankarit korostavat yhtä asiaa kuin yhdestä suusta: liike on parasta lääkettä.

Vuoden urheilija -voittajat 2010-luvulla 2010: Minna Kauppi, suunnistuksen 2x maailmanmestari 2011: Kaisa Mäkäräinen, ampumahiihdon MM-kultaa ja -hopeaa 2012: Tuuli Petäjä-Sirén, purjehduksen RS:X-luokan olympiahopeaa 2013: Tero Pitkämäki, keihäänheiton MM-hopeaa 2014: Iivo Niskanen ja Sami Jauhojärvi, maastohiihdon parisprintin olympiakultaa 2015: Tero Pitkämäki, keihäänheiton MM-pronssia 2016: Leo-Pekka Tähti, 100 m pyörätuolikelauksen T54-luokan paralympiakultaa 2017: Iivo Niskanen, maastohiihdon 15 km (p) MM-kultaa 2018: Iivo Niskanen, maastohiihdon 50 km (p) olympiakultaa

Lue myös:

Urheiluhullut: Joukkuelajit vastaavat Suomen huippu-urheilun menestyksestä – mutta kuinka kauan?

Kommentti: Suomalaisen yleisurheiluväen on syytä kohdata kylmä totuus

Tokion olympialaisiin on aikaa yhdeksän kuukautta ja Suomi on saavuttanut kisoihin 12 paikkaa – alle 50 urheilijaa pienempää joukkuetta ei ole lähetetty 88 vuoteen

Kommentti: Suomalaisen hiihdon taso on oikeasti tämä – naapurimaiden superlupaukset menevät ohi oikealta ja vasemmalta, kun Suomessa ilakoidaan sijasta 23