vuoden 2018 alusta voimaan tullut työttömyysturvalain muutos eli aktiivimalli on saanut kritiikkiä erityisesti siitä, ettei se kohtele työttömiä tasavertaisesti.

Yksinkertaistettuna malli leikkaa työttömyystukea noin viisi prosenttia, jos työtön ei osoita aktiivisuutta työssä, yrittäjyydessä tai työvoimapalveluissa.

Kansalaisaloite lain kumoamiseksi on kerännyt jo yli 120 000 allekirjoitusta.

Aktiivimallilla pyritään lisäämään työllisyyttä 5 000–12 000:lla henkilötyövuodella.

Mallia julkisuudessa puolustaneen ulkomaankauppa- ja kehitysministerin Kai Mykkäsen (kok.) mukaan kyseessä ei ole säästöhanke, eikä ”hallitus ole niin masokistinen, että haluaa käydä huvikseen hankalaa keskustelua aiheesta”. Tavoite on kannustaa työhön.

”Suomessa on sitä paitsi monilla alueilla työvoimapulaa”, Mykkänen sanoo.

Sosiaali- ja terveysministeri Pirkko Mattila (sin) ja työministeri Jari Lindström (sin) eivät halunneet kommentoida aktiivimallia Suomen Kuvalehdelle.

Työttömien keskusjärjestön mukaan työttömiä työnhakijoita on moninkertainen määrä verrattuna arvioituihin henkilötyövuosien lisäykseen.

Myös sosiaalipolitiikan professori Heikki Ervasti moittii ajattelumallia, että työttömät saisivat noin vain töitä. Hänen mukaansa työttömyyden keskeisin syy ei ole työvoiman tarjonnassa vaan kysynnässä.

”Aktiivimallissa ajattelu perustuu yksinomaan työvoiman tarjontaan, mikä on todellisuudelle melko vieras ajattelutapa. Työvoimapolitiikka, joka ei mieti työvoiman kysyntäpuolta, ei vie maaliin.”

Suomessa saattaa olla myös alueita, joilla töiden löytäminen ja työllisyyspalveluihin pääsy ei yksinkertaisesti onnistu, vaikka työtön innokkaasti yrittäisi.

Mykkäsellä on ratkaisu: muuta muualle.

Työn perässä on kuljettu taajaan vuosien saatossa.

Maaseudun liikaväestöä ei saatu sotien jälkeen sijoitettua teollisuus- ja palvelualojen töihin kaupunkeihin ja taajamiin. Suuri maaltamuutto käynnistyi 1960-luvun lopulta alkaen. Kymmenet tuhannet suomalaiset lähtivät myös muihin maihin, kuten Ruotsiin, pärjätäkseen paremmin.

Vaihtuvat ja tilapäiset työsuhteet olivat tavallisia 1950–1960-luvuilla, vaikka keskustelu pätkätöistä yleistyi vasta 1990-luvulla.

Varsinkin Itä- ja Pohjois-Suomesta on muutettu työn perässä. Viime vuosina muuttovirta on suuntautunut varsinkin Lounais-Suomeen Turun telakan tai Uudenkaupungin autotehtaan tuntumaan.

Mutta kaikille töiden perässä muuttaminen ei ole yhtä vaivatonta.

Perhe, asunto ja sosiaaliset verkostot voivat sitoa ihmiset tiukasti kotipaikkakunnalleen. Lisäksi muuttopäätökseen vaikuttavat työn laatu, palkkaus ja kesto sekä asumismahdollisuudet.

Jyväskylän yliopiston taloustieteen professorin Petri Böckermanin mukaan aktiivimalli kiihdyttää muuttoliikettä kaupunki- ja taajama-alueille Suomessa.

Vaikkei Böckerman näe muuttoa kohti vilkkaampia keskuksia huonona asiana, pitäisi huomio suunnata samalla asuntomarkkinoiden pullonkaulojen purkamiseen. Ratkaisuja ovat vuokramarkkinoiden kehittäminen sekä kaavoitus.

Suomessa yleisin asumismuoto on omistusasunto, mikä voi jarruttaa muuttohalukkuutta. Jos asuu alueella, jossa asuntojen hinnat ovat matalia, muuttamisesta voi seurata iso taloudellinen menetys.

Työttömien työnhakijoiden voimakkain tulomuutto suuntautuu Uudellemaalle. Alue lohkaisee tulomuutosta yli neljännesosan, kertoo aluetutkija Timo Aro.

Seuraavaksi suosituimpia alueita olivat vuosina 2014–2015 Pirkanmaa, Pohjanmaa ja Varsinais-Suomi. Muuttovoittoa selittää osaltaan se, että kyseessä on neljä Suomen suurinta maakuntaa.

Työttömien nettomuutossa parhaiten pärjäsi Tampere.

Itä- ja Pohjois-Suomessa työttömyys on aina ollut korkeampaa kuin Etelä- ja Länsi-Suomessa.

Muuttoliike on polarisoitunut vahvasti iän perusteella. Muuttaneista työttömistä neljä viidesosaa oli alle 30-vuotiaita.

Sen sijaan yli 55-vuotiaiden muuttohalukkuus jäi seitsemään prosenttiin.

Myös koulutustasolla on väliä: mitä korkeampi koulutus, sitä todennäköisemmin henkilö muuttaa töiden perässä toiselle alueelle. Korkeasti koulutetuille on alueesta riippumatta enemmän kysyntää, sillä henkilön soveltuvuus eri ammatteihin on laajempaa.

Työmarkkinoiden muutokset kurittavat herkemmin yksipuoliseen ammattiin kouluttautuneita.

Muuttoliikenteessä pätee myös säännönmukaisuus: jos juuret kotipaikkakuntaan on kerran jo katkaissut, henkilö muuttaa töiden perässä todennäköisemmin myös tulevaisuudessa.

”Kehitys tapahtuu yleensä vaiheittain. Pieneltä maaseutualueelta muutetaan ensin kuntakeskukseen, josta muutto jatkuu maakuntakeskukseen. Sieltä jatketaan usein pääkaupunkiseudulle tai muihin isoihin kaupunkeihin”, Petri Böckerman sanoo.

Maan sisäisen muuttoliikenteen ajatellaan usein tasaavan alueellisia työttömyyseroja, jotka ovat Suomessa suuria. Böckermanin mielestä tämä ei pidä paikkaansa. Muuttoliike ei ole tasannut tilannetta, vaan alue-erot ovat pitkään pysyneet samoina.

Itä- ja Pohjois-Suomessa työttömyys on aina ollut korkeampaa kuin Etelä- ja Länsi-Suomessa. Syy selittyy etelän paremmalla työmarkkinatilanteella.

Jos muuttohalukkuutta tarkastelee ikäryhmittäin ja yhtälöön lisää vielä työmarkkina-alueen heikkenemisen, on uhkana, että Itä- ja Pohjois-Suomen vanheneville alueille syntyy sitkeän ja pitkittyneen työttömyyden alue.

Tulo- ja hyvinvointierot kasvavat aktiivimallin myötä, kritisoi Itä-Suomen yliopiston erikoistutkija Arja Kurvinen.

”Päätöksentekijät ovat vieraantuneet eri alueiden, työttömien ja TE-toimistojen arkitodellisuudesta.”

Kai Mykkänen kieltää tuloerojen kasvun.

”Tarvitaan keinoja, jotka tuovat työttömyyttä alaspäin. Silloinhan eriarvoisuus vähenee, kun nykyisin työttömät ihmiset pääsevät töihin.”

Heikki Ervasti on eri mieltä. Hän sanoo aktiivimallin heikentävän entisestään huonosti toimeentulevien työttömien tilannetta, mikä saattaa kasvattaa tuloeroja.

”Työttömien huono toimeentulo on nykyisinkin keskeisin ja suurin ongelma. Jos ei ole töitä, ei saa palkkaa. Näin yksinkertaista se on. Varsinkin vähimmäistasoisen työttömyysturvan piirissä olevilla on nykyisinkin huomattavia toimeentulo-ongelmia.”

Ervastin mukaan työttömyys kytketään nykyään syrjäytymiskeskusteluun. Termiä käyttävät paljon, mutta sitä ei yleensä määritellä tarkemmin.

”Alun perin syrjäytyneellä tarkoitettiin 1990-luvulla henkilöä, jonka taloudelliset resurssit eivät riittäneet yhteiskunnassa mukana pysymiseen”, Ervasti sanoo.

Hänen mielestään on väärin väittää, että ihmiset syrjäytyvät toimintakyvyttömiksi, jos he ovat jonkin aikaa poissa työmarkkinoilta.

”Sen sijaan on todettu, että toimeentulon aleneminen vähentää itsetuntoa ja luottamusta yhteiskuntaan. Tuskin sellainen henkilö on paras ja halutuin työntekijä.”

Nykyinen työttömyysturva on perua vuonna 1971 alkaneesta tukipolitiikasta, joka oikeutti työttömyyden aikaiseen rahalliseen korvaukseen.

Se lopetti toisen maailmansodan jälkeisen työttömien pakkotyöllistäminen. Sitä ennen siirtotyömailla tehtiin metsänperkuutöitä ja risukonraivausta. Työtä oli tarjolla myös niin sanotulla lapiolinjalla: kymmenet tuhannet ihmiset tarttuivat lapioon tie- ja rautatietöissä.

Taloudellinen turva edellytti työntekoa. Maksettua tukea saivat vain harvat teollisuusammattiliittojen jäsenet ja osa rakennusmiehistä.

Rahallista työttömyysavustusta kritisoitiin alusta saakka. Sitä pidettiin laiskuuden palkitsemisena ja tyhjäntoimittajien tukemisena. Monet työläiset, mukaan lukien lapion varressa ahertaneet, pitivät hulluna maksaa joutenolosta. Reilumpaa oli olla töissä – ja valtion velvollisuus oli järjestää niitä!

Näin ei enää ole, mutta pitäisikö?

Kansalaiset panivat aktiivimallin läpimenon jälkeen toimeksi. Kansanedustajille osoitetuissa sähköposteissa haettiin avustajan, parturi-kampaajan ja basistin hommia.

Mykkäsen mukaan valtio ei voi palkata kaikkia työttömiä antamalla töitä. Myöskään risusavottaa ei ole tiedossa.

”Sellaiset sosialistiset järjestelmät ovat tulleet tiensä päähän. Työttömyystuki on suomalaisten keskeinen vakuutus, jonka tarkoituksena on auttaa työtöntä pääsemään jaloilleen.”

”Mihin pitkäaikaistyöttömät ovat siirtyneet: työelämään vaiko sosiaaliluukun jonoon?”

Aktivointi alkoi Suomessa 1990-luvulla, jolloin työttömyys oli EU:ssa patoutunut pitkäaikaistyöttömyydeksi.

Työttömyys- ja sosiaaliturvaetuuksiin on tehty uudistuksia. Niiden tavoite on lisätä yksilön aktiivisuutta ja alentaa työn vastaanottamisen kynnystä.

Tähän pyrkii myös uusi aktiivimalli. Sen toimenpiteillä yritetään pureutua nimenomaan pitkäaikaistyöttömien ryhmään.

”Olisi julmaa, jos luovuttaisimme pitkäaikaistyöttömien osalta. Töiden löytäminen ei ole aina helppoa, mutta uskon, että edes pieniä keikkoja ja uudelleenkouluttautumismahdollisuuksia on”, Mykkänen sanoo.

Hänen mukaansa Suomessa on kymmeniä tuhansia ihmisiä, jotka ovat ajautuneet passiivisuuden ja luovuttamisen kierteeseen.

Heikki Ervasti on eri mieltä.

”Työttömistä ehdoton enemmistö on sellaisia, jotka ovat halukkaita tekemään töitä ja jotka olisi helppo työllistää. Työttömyyslukujen korkeutta ei voida selittää passiivisuudella tai työhaluttomuudella, vaan työvoiman kysynnän vähenemisellä.”

Työnvälitysrekisterin mukaan pitkäaikaistyöttömien kokonaismäärä on pienentynyt. Elinkeinoelämän tutkimuslaitoksen (ETLA) tutkimusjohtajan Rita Asplundin mukaan se ei kuitenkaan ole koko totuus.

”Pitkäaikaistyöttömyyden osalta huolestuttaa on se, että ollaan tyytyväisiä, kun työnvälitysrekisteri osoittaa määrän pienentyneen. Mihin pitkäaikaistyöttömät ovat siirtyneet: työelämään vaiko sosiaaliluukun jonoon?”

Suuret talouden rakennemuutokset tuottavat aina oman pitkäaikaistyöttömien ryhmän. Ongelmaksi se paisui viimeistään 1990-luvun laman seurauksena.

Vuoden 2008 finanssikriisiä edeltänyt kasvukausi toki loi työvoiman kysyntää, mutta se kohdistui työttömien sijaan lähinnä muihin työvoiman ryhmiin.

”Moni tutkimus näyttää viittaavan siihen, ettei talouden kasvu lisää työllisyyttä samassa määrin, mihin on totuttu. Puhutaan ilmiöstä ’jobless growth’ [työpaikkoja lisäämätön kasvu]”, Asplund kertoo.

Pitkäaikaistyöttömyys liittyy vahvasti paitsi työmarkkinoiden suhdannetilanteeseen, niin myös siihen, miten rakennemuutos vaikuttaa työtehtäviin. Monet tehtävät erityisesti toimisto- ja teollisuuspuolella häviävät. Viitteitä antaa myös viimeisin ammattibarometri: yleissihteerejä on aivan liikaa.

Uusissa työtehtävissä osaamisvaatimukset ovat erilaiset. Työpaikkansa menettäneillä ei ole mahdollisuutta siirtyä suoraan uusiin työpaikkoihin, ja usein uudet paikat täytetään jo muualla työllistyneillä tai vastavalmistuneilla.

Erityisesti pitkäaikaistyöttömien kilpa-asema on tässä suhteessa heikko.

Pitkäaikaistyöttömyyttä on myös hankalaa vertailla alueellisesti. Työttömyyden kesto voi olla jopa lyhempää Itä- ja Pohjois-Suomessa, sillä siellä aktivointiin satsataan enemmän. Pitkät työttömyysjaksot katkeavat. Toistuva työttömyys eli työmarkkinoille pääsemisen ongelma taas on samaisilla alueilla korkeampi.

Pitkäaikaistyöttömyyttä ruokkii myös sosiaalisten verkostojen riittämättömyys. Työ- ja elinkeinoministeriön (TEM) työllisyyskatsauksen mukaan marraskuussa 2017 avoinna oli reilut 35 000 työpaikkaa. Tilasto ei kerro koko totuutta.

Suurin osa työpaikoista kulkee sosiaalisten verkostojen kautta. Sen vuoksi ihmissuhteilla on tärkeä osa uuden työn löytämisessä, sanoo Petri Böckerman.

”Jos työttömyys on pitkittynyt, todennäköisesti myös sosiaaliset suhteet työn löytämisen kannalta ovat näivettyneet. Seuraa itseään ruokkiva ilmiö.”

Böckermanin mukaan aktiivimallissa ei ole huomioitu myöskään terveyden merkitystä. Pitkäaikaistyöttömillä on usein heikko terveydentila, mikä puolestaan vaikuttaa työmarkkinavalmiuksiin.

Tällaisiin ihmisiin on usein vaikea vaikuttaa kannustimilla.

Pitkäaikaistyöttömyyden sitkeyttä kuvaa se, että ilmiö on jäänyt ongelmaksi, vaikka muut taloudellista kehitystä ja työllisyyttä kuvaavat tilastot hehkuttavat työllisyyden parantumista. Ilmiö on paitsi yhteiskunnallinen ongelma, myös haaste työvoimapolitiikalle ja työttömyyden tutkimukselle, sanoo Asplund.

1990-luvulta lähtien työttömyyden syinä on Euroopassa pidetty yhä useammin hyvinvointivaltion jäykkyyttä sekä työmarkkinoiden joustamattomuutta.

Työvoiman tarjontaa ja työmarkkinoiden joustavuutta korostava teoria on johtanut siihen, että työvoimapolitiikan painopisteeksi ovat tulleet politiikkaohjelmat ja tukimuodot, joissa painotetaan yksilöiden työllistettävyyttä ja työllisyyden edellytysten parantamista.

Tavoite on hyvä.

Ongelma on se, että muiden merkittävien tekijöiden arviointi jää toissijaiseksi, Asplund sanoo. Näitä ovat työvoiman kysyntä ja työvoimarakenteiden muutosten arviointi.

Tilastokeskuksen työvoimatutkimuksen mukaan työttömiä oli vuoden 2017 marraskuussa 190 000. Määrä on laskenut 23 000:lla vuoden takaiseen lukuun. Suomessa työikäisinä pidetään 15–74-vuotiaita.

Tutkimuksen mukaan työllisyysaste oli marraskuussa 7,1 prosenttia.

TEMin työnvälitystilaston mukaan työttömien työnhakijoiden osuus työllisistä oli viime marraskuussa 10,3 prosenttia. Tilaston mukaan työttömiä työnhakijoita oli 270 000.

Merkittävin syy lukujen eroon on tilastojen erilainen työttömyyden määrittely.

Tilastokeskuksen luvut perustuvat otospohjaiseen työvoimatutkimukseen. Vähänkin tutkimusviikolla työtä tehnyt lasketaan työlliseksi. Aktiivimallin onkin arveltu vääristävän työttömyyden tilastoja.

TEMin työnvälitystilasto on puolestaan laadittu työ- ja elinkeinotoimistojen asiakasrekisterin pohjalta. Työttömäksi määritellään TE-toimistoon työnhakijaksi rekisteröitynyt henkilö, joka ei ole työsuhteessa tai jonka säännöllinen viikoittainen työaika on alle neljä tuntia.

Työnvälitystilaston mukaan työttömyys oli suurinta marraskuussa 2017 Pohjois-Karjalassa, Kaakkois-Suomessa, Lapissa ja Kainuussa. Pienintä se oli Ahvenanmaalla, Pohjanmaalla, Etelä-Pohjanmaalla sekä Uudellamaalla ja Varsinais-Suomessa.

Böckerman muistuttaa, ettei työttömyysaste kuvaa työttömien absoluuttista lukumäärää. Lukumäärä viittaa työttömien henkilöiden määrään, kun taas työttömyysaste kertoo työttömien osuuden työvoimasta.

”Esimerkiksi muutama vuosi sitten absoluuttinen työttömien lukumäärä oli korkeampi Itä-Helsingissä kuin Kainuussa.”

Myös alueellinen ikäryhmävertailu on tilastojen pohjalta ongelmallista. Vaikka nuorisotyöttömyys näyttää Lapin ja Kainuun seuduilla vähäiseltä, voi taustalla piillä nuorison vähäinen määrä alueilla.

Lisäksi kaikkia työttömiä ei välttämättä ole tilastoitu minkään aineiston pohjalta.

”Työttömäksi lasketaan henkilö, joka etsii aktiivisesti työpaikkaa. Jos etsinnästä luopuu, vaikkei työpaikkaa ole, ei enää määritellä työttömäksi.”

Kirjoituksessa on käytetty lähteenä Rita Asplundin ja Pertti Koistisen kirjaa Onko työmarkkinoilla tilaa kaikille (2014) sekä Anu-Hanna Anttilan ja Anu Suorannan toimittamaa Pärjäämisen ajat – horjuvat työt (2007).