Seison ravintola Raatihuoneen kellarissa ruokapöydän ääressä ja yritän kaikin voimin pinnistää kysymykseni ulos. Sopertelen Suomen Pankin pääjohtajalle Erkki Liikaselle ja Elinkeinoelämän keskusliiton hallituksen puheenjohtajalle Ilpo Kokkilalle jotain leikkauksista ja yhteisöveron alentamisesta, kun MTV3:n vastaava päätoimittaja Merja Ylä-Anttila tarttuu käteeni.

”Oikeesti, päätoimittajana mä nyt sanon että tää ei ole kohteliasta, että voitteko poistua, kiitos”, Ylä-Anttila sanoo.

Lähden kävelemään ulos ravintolasta. Pysähdyn käytävälle kuvaajan kanssa. Ylä-Anttila tulee perässä ja peittää kameran kädellään. Hänen kintereillään paikalle saapuu ravintolan tarjoilija, joka pyytää meitä poistumaan.

Ulkona olen täysin voimaton. Paniikki iskee. Hetken aikaa ajattelen tehneeni jotain kammottavaa. Virheen. Hätääntyminen ei liity siihen, että Liikanen tai Kokkila olisivat pahoittaneet mielensä ravintolassa esitetystä kysymyksestä.

Hätääntymiseni johtuu siitä, että toinen toimittaja antaa ymmärtää minun toimineen väärin. Äidillinen näpäytys: olkaahan pojat kunnolla ja antakaa ihmisten olla rauhassa.

Saimme lukea viime viikolla, että Suomi on sananvapauden kärkimaa ties kuinka monetta vuotta peräkkäin. Suomessa toimittajien ei tarvitse pelätä henkensä puolesta eikä lehtiä kohtaan tehdä polttopulloiskuja.

Oma havaintoni on, että Suomessa suurin uhka journalistiselle vapaudelle ovat toimittajat itse. Toisin sanoen itsesensuuri.

Kun olen toimittajana tekemässä kriittistä juttua, takaraivossani väijyy jatkuvasti halu miellyttää. Saan itseni usein kiinni ajattelemasta, että ”annapa asian olla, älä nyt järjestä tästä mitään numeroa.”

Me ihmiset olemme laumaeläimiä. Haluamme kuulua yhteisöön ja olla toisillemme mieliksi.

Siksi keskeisimpiä tukipilareita journalistisessa työssä on se, että oma esimies kannustaa menemään epämukavuusalueelle. Esimiehen tehtävä paitsi vahtia, että toimittaja tekee työnsä sääntöjen puitteissa, myös suojella journalisteja ylhäältä päin tulevilta vaikuttamisyrityksiltä.

Vielä tärkeämpää on, että esimies tarjoaa henkisen selkänojan silloin, kun kriittisen jutun tekeminen johtaa turpakäräjiin.

Jos oma esimies ei tue, journalistista tulee epävarma ja haluton tarttumaan kriittisiin aiheisiin. Ettei esimies harmistu, ettei esimiehen otsa rypisty, kun luurin päässä meuhkaa yritysjohtajan pr-päällikkö, joka tulee aivan varmasti tuottamaan hänelle ylimääräistä työtä ja vaivaa.

Kun lisätään päälle vielä toimittajan hyvä kotikasvatus, asuntolaina ja perhe, joka pitäisi elättää, sekä pelko sulkemisesta yhteisön ulkopuolelle, suomalaisen itsesensuurin resepti on valmis.

Viimeisen vuoden aikana Ylen tuottaja Iikka Vehkalahti on ollut työryhmämme henkinen selkänoja. Vehkalahden ja muiden dox@net-hankkeen rahoittajien, Elokuvasäätiön ja Avekin, viesti oli selkeä: he kannustivat ja sparrasivat työryhmää terävyyteen ja vallan haastamiseen, sillä Yle julkaisualustana ei tarkoita ylenmääräistä kiltteyttä ja ympäripyöreyttä.

Palataan vielä hetkeksi Poriin ja viime kesään.

Olimme juuri tehneet SuomiAreenan kuvausten ensimmäisen haastattelun, jonka kohteena oli kauppakeskus BePOPissa puhunut OP Ryhmän pääjohtaja Reijo Karhinen. Kyselimme Karhiselta, miksi hän oli mukana pelottelemassa kansaa rakenteellisten päätösten ajamiseksi. Lisäksi pyysimme häntä yksilöimään leikkauskohteita.

Pari tuntia haastattelun jälkeen tuntemattomasta numerosta soitetaan. Luurin päässä on Ylen viestintäjohtaja Reija Hyvärinen, joka sanoo olevansa liikkeellä “Ylen brändinvartijana”. Hyvärinen moittii kuvausryhmää hyvän journalistisen tavan rikkomisesta ja välittää terveiset, että Karhinen on kokenut haastattelun aggressiivisena.

Lopuksi Hyvärinen toivoo meidän jatkossa toimivan niin, ”ettei tällaisia puheluita enää tarvitse tulla”.

Koin Ylen viestintäjohtajan yhteydenoton pyrkimyksenä vaikuttaa journalistiseen työskentelyymme ja tapaamme haastatella vallankäyttäjiä. Puhelu paljastaa, että Reijo Karhisen kaltainen kovan luokan talousvaikuttaja pystyy vaikuttamaan Yleen.

Kun dokkarisarja oli valmistumassa, kutsuimme dokumenteissa esiintyneet henkilöt katsomaan itseään koskevat osiot etukäteen, koska halusimme hyvän journalistisen tavan mukaan antaa heille mahdollisuuden kommentoida sanomisiaan ja tekemisiään.

Kukaan ei tullut.

Sen sijaan kävi ilmi, että osa haastateltavista oli ottanut yhteyttä suoraan Yleisradioon. Näin eliitti toimii. Jos on pelko, että heistä tehdään kriittinen juttu, he soittavat toimittajan esimiehelle tai jutun tilaajalle.

Joulukuussa pyysimme Ylen viestintäjohtajan Reija Hyvärisen katsomaan jakson, johon hänen puhelunsa oli tulossa. Hyvärinen ei päässyt paikalle, joten lähetimme hänelle linkin jaksoon.

Sen seurauksena Ylessä pidettiin sisäinen puhelinpalaveri, jonka jälkeen työryhmälle ilmoitettiin sähköpostilla, että Yle Asian esimies Ilkka Lehtinen ja etiikkapäällikkö Riitta Pihlajamäki halusivat poistaa Hyvärisen puhelun dokkarista. Vaikka työkopiot olivat kiertäneet eri esimiehillä ja julkaisulupa oli jo myönnetty, viestintäjohtajan hepuli sai Ylen perumaan julkaisupäätöksensä.

Pari päivää myöhemmin Yle perui julkaisupäätöksen perumisen, koska Hyvärinen tuli toisiin aatoksiin. Tarina päättyi siis tältä osin onnellisesti.

Sensuurikarusellin tuottaman huimauksen hälvettyä jäljelle jää kaksi kirkasta pointtia:

1. OP Ryhmässä osataan pelata kortit oikein. OP:n viestintäjohtaja istuu Yleisradion hallituksessa ja Reijo Karhisen suivaantumisesta alkunsa saanut tapahtumaketju oli vähällä estää dokumentin julkaisun. Noin hyvistä yhteiskuntasuhteista moni lobbari maksaisi mieluusti euron jos toisenkin.

2. Nyt kaikki voittivat. Työryhmä voitti, sillä meistä ei tullut sananvapauden haluttomia marttyyreja. Yle ja journalismi voittivat – kritiikki ja jopa provokatiivisuus kuuluvat dokumenttiin ja journalismiin, ja Yle voi olla tässä suunnannäyttäjä.

Kuka hävisi? Minun mielestäni ainakin OP Ryhmän pääjohtaja Reijo Karhinen. Dokumentissa hänen tapansa toimia näyttää nololta. Suomen suurimman finanssiryhmän johtajalta ei irtoa kunnollista vastausta, ja sen jälkeen hän laittaa muut siivoamaan jälkensä, iso mies.





-----------

Lisäys artikkeliin 16.2. klo 18.30

Yle vastaa: Dokumentin julkaisua ei ole missään vaiheessa kyseenalaistettu

Toimittaja Jari Hanskan kirjoittama blogi "Toimittajien työhön puututaan myös Suomessa" sisältää niin vääriä väitteitä Ylen journalistisesta päätöksenteosta, että ne on syytä julkisella foorumilla korjata.

Dokumentin julkaisua ei missään vaiheessa ole asetettu kyseenalaiseksi. Hanska ja Kuparinen nauhoittivat salaa puhelun Reija Hyvärisen kanssa ja aikoivat käyttää sitä lupaa kysymättä dokumentissa. Tämä on räikeässä ristiriidassa Journalistin ohjeiden ja Ylen omien eettisten ohjeiden kanssa. Dokumentin tekovaiheessa puhelun käyttämisestä tai edes nauhoittamisesta ei ollut tietoa.

Kun tekijät tajusivat virheensä, he kysyivät Hyväriseltä asianmukaisesti lupaa puhelun käyttöön. Se myönnettiin heti.

Lue Ylen koko vastaus

-----------









Alla lisäys artikkeliin 16.2.2015 klo 21.15.



Vastaus Ylen vastineeseen

Kiitos Yleisradiolle vastineesta. Valitettavasti vastineessa esiintyneisiin väittämiin jäi vielä selvennettävää.

1. ”Dokumentin julkaisua ei missään vaiheessa ole asetettu kyseenalaiseksi. Hanska ja Kuparinen nauhoittivat salaa puhelun Reija Hyvärisen kanssa ja aikoivat käyttää sitä lupaa kysymättä dokumentissa.”

Olimme jo näyttäneet dokumentin työkopiot Ylelle, ja ne oli hyväksytty. Sen jälkeen lähetimme kutsun haastateltavillemme tulla katsomaan itseään koskevat osio. Lähestyimme myös Hyväristä, ja olisimme pyytäneet häneltä lupaa puhelun käyttöön. Hyvärinen ilmoitti sihteerinsä välityksellä tulevansa katsomaan jakson. Edellisenä päivänä Hyvärinen perui tapaamisen, ja lähetimme jakson hänelle sähköisessä muodossa.

Seuraavana päivänä Ylessa pidettiin palaveri, johon meitä toimittajia ei kutsuttu. Sen sijaan dokumentissa esiintyvä Hyvärinen oli paikalla. Palaverin jälkeen meille ilmoitettiin, että viestintäjohtaja Hyvärisen puhelu pitää poistaa.

Perustelut tulivat seuraavassa sähköpostissa, jonka on allekirjoittanut Ylen tilaaja Erkki Astala:

____________________



Hei,

tässä aamuisen keskustelun tulos tiivistettynä:

Ylen Asiaohjelmien päällikkö Ilkka Lehtinen (vastaavan toimittajan ominaisuudessa) ja Ylen journalististen standardien päällikkö Riitta Pihlajamäki ovat todenneet, että viestintäpäällikkö Reija Hyvärisen tallennetun puhelun sisällyttämisessä Porttikielto Poriin -dokumenttisarjaan ei ole toimittu täysin Ylen ohjelmatoiminnan ja sisältöjen eettisten ohjeiden (OTS) mukaisesti.

OTS:ssä todetaan mm. seuraavasti:

"11. Lähestyessämme Ylen nimissä haastateltavaa on toimittava avoimesti.

Kerromme aina etukäteen haastateltavalle, onko kyseessä julkaistava haastattelu vai tausta-aineiston hankkiminen.

Julkaistavaa haastattelua tehdessämme kerromme, että haastattelua voidaan käyttää useissa Ylen julkaisuissa noudattaen OTS-ohjeiden periaatteita. Haastateltavan tulee saada tietää millaisessa asiayhteydessä haastattelua on tarkoituksemme käyttää ja haastattelun julkaisuajankohta, jos mahdollista."

Reija Hyvärinen ei ole soittaessaan em. puhelun tiennyt että puhelu tallennetaan eikä ole voinut tietää että kyseessä on haastatteluun rinnastettava tilanne. Tästä syystä puhelun käyttäminen olisi edellyttänyt Reija Hyvärisen lupaa jälkikäteen.

Juuri siitä syystä, että tässä ei ole toimittu Ylen OTS:n periaatteiden mukaisesti, Reija Hyvärinen haluaa kieltää puhelun käytön dokumentissa. Kyse ei siis ole puhelun sisällöstä vaan toimintatavasta. Jotta Yle voi tehdä tarvittaessa tiukkaakin journalismia, meidän täytyy noudattaa omia eettisiä periaatteitamme johdonmukaisesti.

Reija Hyvärisen puhelu on siis poistettava dokumentista. Pahoittelen että tieto tulee näin myöhään - kun Ilkka Lehtinen katsoi dokumenttien työkopiot, em. ongelma ei ollut hänen tiedossaan. Pahoittelen myös etten osaltani osannut selvittää asiaa aikaisemmin.

T

Eki

____________________

Päätös poistaa puhelu ei tullut meille Reija Hyväriseltä. Työryhmämme tulkitsi viestin Ylen toimitukselliseksi kannaksi poistaa Hyvärisen puhelu.

2. ”Kun tekijät tajusivat virheensä, he kysyivät Hyväriseltä asianmukaisesti lupaa puhelun käyttöön. Se myönnettiin heti. ”

Kun työryhmämme sai tiedon, että puhelu on poistettava jaksosta, otimme yhteyttä Journalistiliittoon. Liitosta saimme tukea näkemyksellemme siitä, että Ylen poistovaatimus oli käsittämätön. Kieltäydyimme sensuroimasta jaksoa, ja vaadimme uuden palaverin.

Uusi palaveri järjestyi.

Palaverissa olivat paikalla Erkki Astala, Riitta Pihlajamäki, Ilkka Lehtinen ja ensimmäistä kertaa meidän kanssa kasvotusten myös Reija Hyvärinen. Palaverin jälkeen Hyvärinen oli valmis antamaan luvan jakson esittämiselle.

Hyvärisen puhelua koskeneessa episodissa on mielestäni kolme keskeistä asiaa, jotka puoltavat puhelun julkaisua, vaikka lupaa siihen ei olisi myönnetty:

1. Yle oli jo kertaalleen hyväksynyt puhelun käytön.

2. Dokumenttimme käsitteli merkittävää vallankäyttäjää, OP-ryhmän pääjohtaja Reijo Karhista. Yleisön on oleellista saada tietää, että esittämällä vaikeita kysymyksiä pankin pääjohtajalle toimittaja voi saada peräänsä oman alansa sisältä vaikutusvaltaisen ihmisen, Ylen viestintäpäällikön. Ottamalla yhteyttä työryhmäämme Hyvärinen nosti itsensä yhteiskunnallisesti merkittävään asemaan.

3. Hyvärisen puhelu tuli tuntemattomasta numerosta, ja kuvasimme tilanteen varmuuden vuoksi. Julkisen Sanan Neuvosto on linjannut taannoin ratkaisussaan (JSN 4333/TV/10) puhelunauhoituksen käyttämisestä seuraavaa: "Toimittajan käymän puhelinkeskustelun nauhoitus ei vaadi vastapuolen erillistä lupaa tai suostumusta, vaan sitä voi käyttää muistiinpanovälineenä. Poikkeustapauksissa myös haastattelunauhoitus voidaan julkaista yhteiskunnallisesti merkittävissä asioissa."

Ymmärrän hyvin, että Hyvärinen on pahoittanut mielensä joutuessaan dokumenttiin. Hänen puhelunsa on kuitenkin merkittävä esimerkki siitä, miten henkilö, joka ei välttämättä ole yhteiskunnallisesti merkittävä, voi päätyä sellaiseksi osana muiden vallankäyttöä. Toki voidaan myös kysyä, onko julkisesti rahoitetun Yleisradion viestintäjohtaja jo lähtökohtaisesti merkittävä vallankäyttäjä.

Lopuksi haluan edelleen toistaa alkuperäisessä näkökulmassani esiin nostaman asian: kaikki voittivat. Toivon, että keskustelu journalismista jatkuu.









Porttikielto Poriin - osa 1. Kieltäminen

Video ei enää katsottavissa

Katso osat 2 -5 Porttikielto Poriin -sivulla

Hyvä toimittajakollega, jaa tarinasi meidän kanssamme. Oletko harjoittanut itsesensuuria tai sensuuria, onko sinun työhösi pyritty vaikuttamaan? Arvoisa päällikkötoimittaja, oletko hyllyttänyt juttuja ja mistä syistä? Millaista on olla ulkopuolisen paineen alla? Kommentoi tai lähetä sähköpostia osoitteeseen jari.hanska@gmail.com ja susanna.kuparinen@gmail.com.