Uutisanalyysi: Kun tes-kausi päättyy, liitot voivat jatkaa keskusjärjestösopimuksia – tai heittää ne romukoppaan.

Lopullinen käänne työmarkkinoilla on tapahtunut. Elinkeinoelämän keskusliitto (EK) ilmoitti 15. helmikuuta, ettei se solmi sopimuksia, jotka velvoittavat sen jäsenliittoja keskitettyihin palkkaratkaisuihin.

Uusi linjaus koskettaa 25:tä työnantajaliittoa, joihin kuuluu yhteensä 16 000 suomalaista yritystä. Ne ovat kooltaan pääosin pieniä ja keskisuuria yrityksiä, joissa työskentelee hieman vajaat miljoona työntekijää.

EK:n päätös myllää työmarkkinoita ja se aloittaa uuden luvun sopimisen kulttuurissa.

EK:n tavoite muuttaa sopimista on määrätietoinen. Se haluaa, että jatkossa lomista ja palkoista sekä lukuisista muista työehdoista sovittaisiin työnantajaliittojen ja ammattiliitojen kesken. Tämä on kuitenkin vain väliaikainen tavoite.

EK:n pitkäaikainen pyrkimys työmarkkinoilla olisi sopia työehdoista paikallisesti. Tämä on EK:n tulkinnassa myös kaikkein paras vaihtoehto kaikille työntekijöille ja sitä kautta koko suomalaiselle yhteiskunnalle.

Työntekijöitä edustavat keskusjärjestöt SAK, Akava ja STTK ovat olleet ihmeissään EK:n linjauksista. Samalla kun EK muutti koko järjestönsä toimintaperiaatteita, se irtisanoutui myös keskusjärjestösopimuksista, joita on vuosien varrella solmittu parikymmentä.

Sopimukset pitävät sisällään muun muassa luottamusmiehiä, irtisanomissuojaa, lomautuksia ja lomarahoja koskevia pykäliä.

Työntekijöitä edustavat keskusjärjestöt ovat vaatineet, että EK:n irtisanomat sopimukset korvattaisiin sanasta sanaan uusissa työehtosopimuksissa.

EK:n toimitusjohtaja Jyri Häkämies kirjoittikin 18. helmikuuta blogin, jossa hän ilmoitti, että EK:n jäsenliitot jatkavat EK:n irtisanomia sopimuksia tes-kauden loppuun.

Jatkosta ei siis ole mitään takeita. Liitot voivat jatkaa sopimuksia, tai sitten ne voidaan heittää romukoppaan. Tilanne pelottaa ja ärsyttää työntekijäpuolta.

Mitä jos työntekijöille tärkeitä sopimuksia ei automaattisesti jatketa? Eriarvoistuvatko ammattialat? Heikkenevätkö edut merkittävästi? Ovatko seuraavat tes-neuvottelut riitaisat ja lakkoherkät?

Kysymyksiä on enemmän kuin vastuksia.

Työehtoneuvottelut vievät aikaa. Töitäkin pitäisi tehdä.

Epävarmuus ja huono tiedottaminen luovat työmarkkinariidalle hyvän kasvualusta.

Heti alkajaisiksi esimerkiksi Metalliliitto tiedotti, ettei se käynnistä neuvotteluja uusista työehtosopimuksista ennen kuin sopimuksiin on saatu sisällytettyä irtisanottujen sopimusten kirjaukset.

Matka kohti paikallisesta sopimista näyttää törmäävän heti liittokohtaiseen riitelyyn, sillä kaikki liitot eivät ole yhtä vahvoja kuin Metalliliitto.

Suomalainen työmarkkinakenttä on hyvin heterogeeninen ja eri alat ovat eriarvoisessa asemassa. Perinteisesti vientisektorin miesvaltaisilla aloilla on ollut eniten valtaa päättää, mihin sopimuksiin ne nimensä raapustavat.

Tulevaisuuden työmarkkinariitojen luonteesta ei tunnu olevan kenelläkään tietoa. Sopiminen tulee kuitenkin olemaan vaikeaa niin liittotasolla kuin paikallisella tasolla, koska myös yritykset ovat eriarvoisissa asemissa.

Monille yrityksille ei ole muodostunut neuvottelukulttuuria, työmarkkinajuridiikka voi tuottaa ongelmia ja ennen kaikkea työehtoneuvottelut vievät aikaa. Töitäkin pitäisi tehdä.

Jatkossa liittojen täytyykin huolehtia siitä, että yrityksillä on vaadittava osaaminen jos ja kun työmarkkinat menevät kohti paikallista sopimista, jota EK niin kovasti toivoo.

EK:n linjausten seurauksena Suomessa ei nähdä enää kaikkia työntekijöitä koskettavia sopimuksia, joita entisessä maailmassa kutsuttiin tulopoliittisiksi kokonaisratkaisuiksi eli tupoiksi.

Viimeisimmät ”tupot” ovat olleet nimiltään raamisopimus, kilpailukykysopimus ja esimerkiksi työllisyys- ja kasvusopimus.

Suomeen ei synny myöskään Ruotsi mallia tai Suomen mallia, jossa vientiliitot määrittelisivät palkankorotusten tason. Jatkossa jokainen liitto touhuaa ja neuvottelee omat palkankorotukset tai niiden alennukset.

Viime vuosina sopimukset ovat perustuneet maltillisiin palkankorotuksiin, ja kikyn myötä myös työaikaa pidennettiin. Yritysten kilpailukyky onkin osittain parantunut, kun yritykset Saksassa ja Ruotsissa ovat antaneet työntekijöilleen suurempia palkankorotuksia kuin suomalaiset yritykset.

Yhteiset sopimukset ovat korjanneet vuosina 2007–2008 myönnettyjä suuria liittokohtaisia palkankorotuksia, joiden on väitetty romuttaneen osittain suomalaista kilpailukykyä.

Suurien palkankorotusten lisäksi Suomea ovat ravistelleet Yhdysvalloista liikkeelle lähtenyt finanssikriisi, euromaiden velkakriisi ja teollisuusrakenteemme totaalinen muutos.

Nokian vetäytyminen Suomesta on näkynyt vientiluvuissa, eikä metsä- ja kemianteollisuudesta ole ollut tilanteen paikkaajaksi. Vaikeaa taloustilannetta ovat hankaloittaneet myös Venäjän arvaamattomuus, vuosia kestäneet talouspakotteet ja niistä seuranneet vastapakotteet.

Suomen pienen avotalouden haasteita eivät helpota Yhdysvaltojen ulkomaisille yrityksille kaavailemat tuontitullit ja isot kysymykset vapaakauppasopimusten jatkosta.