Olympiameloja Torsten Liljeberg voimailee kuntosalilla ja sauvakävelee – eikä nipota ruuasta.

Ruista on ranteessa, kun lokakuussa 100-vuotissyntymäpäiväänsä juhlinut Torsten ”Nappus” Liljeberg nostelee painoja. Touhu on vain osa hänen säännöllisestä kuntoilustaan.

– Eräs lääkäri sanoi kuvitelleensa, että vastaanotolle tulisi joku vanha äijä, Nappus Liljeberg naureskelee.

Kymmenen henkilökohtaista Suomen mestaruutta melonnassa voittanut Nappus Liljeberg hämmästyttää aiheesta lääkäreitäkin. Monet 40 vuotta häntä nuoremmat ovat huomattavasti kehnommassa kunnossa.

– Melonnan lopetin 90-vuotiaana. Merikajakit ovat tukevia, mutta käytin vain kiikkerämpää kilpakajakkia sekä kuntokajakkia, Liljeberg kertoo.

Hänen vaimonsa Haga Liljeberg, 86, meloo edelleen. Hänellä on seitsemän Suomen mestaruutta. Pariskunta tutustui aikoinaan maajoukkueessa.

– Nappus huomioi aina meidät nuoremmat. Hän tuli sanomaan minulle: tyttö, tuo kajakki on sinulle liian raskas, Haga Liljeberg naureskelee.

Torsten Liljeberg tapasi vaimonsa Hagan melontamaajoukkueessa. Haga Liljeberg meloo edelleen.­

Helsingin olympialaisissa 1952 Torsten Liljeberg ei päässyt mitalitaistoon Kurt Fagerströmin kanssa. Kolmesta kajakkikaksikosta vain yksi sai edustuspaikan.

– Harmittihan se. Olin harjoitellut kisaa varten, silloin haluaisi päästä näyttämään. Hyvä tunnelma olympialaisissa oli. Me suomalaiset melojat asuimme Santahaminassa, Liljeberg kertoo.

Kurt Wires ja Yrjö Hietanen meloivat kaksi kultamitalia. Kajakkiyksiköiden kultamitalin sai Thorvald Strömberg. Naisten 500 metrin kajakkiyksikön voiton vei Sylvi Saimo.

Suomalaiset melojat olivat sotien jälkeen maailman huippuja. Myötätuulta oli vielä koko 1950-luku.

– Mutta ruotsalaiset olivat kovimpia – erityisesti Gert Fredriksson, Liljeberg huokaa.

Fredriksson sai olympialaisista yhteensä kuusi kultamitalia sekä hopean ja pronssin.

Ei ole Liljeberginkään mitalisaalis huono: 10 henkilökohtaista Suomen mestaruutta ja 43 SM-mitalia viesti-, joukkue- ja ikämieskilpailuissa. Kööpenhaminan MM-kisassa hän oli viides. Hannoverin Regatassa hän tuli olympialaisten jälkeen Fagerströmin kanssa toiseksi.

– Meloin silloin lainamelalla, kun oma jäi Köpikseen, Liljeberg naurahtaa.

Torsten Liljeberg vuonna 1954.­

Kun Liljeberg lopetti 1950-luvun puolessavälissä aktiivisen kilpauransa, hän ryhtyi valmentajaksi. Meksikon olympialaisiin 1968 hän valmensi K4-joukkueen. Sijoitus oli viides.

Suuren vaikutuksen Liljebergiin teki myös Mikko Kolehmaisen olympiakulta Barcelonassa 1992.

– En tiedä melonnan tästä päivästä, kun tuloksista ei kirjoiteta, Liljeberg huomauttaa.

Nappus Liljebergin lapsuudenkoti oli Helsingin Lauttasaaressa, jossa hän asuu edelleen. Hänen sukuaan on ollut saarella vuodesta 1850 lähtien. Lapsena hän liikkui kotivesillään kalastavan isänsä seurana.

– Lauttasaaren ympärimelonta oli merkittävä kansainvälinen kilpailu. Voitin sen 1954, vaikka yleensä olin toinen, Liljeberg kertoo.

Häntä on kutsuttu aina Nappukseksi. Nimi tuli, kun täti tokaisi vauvan nähdessään: ”Nå, här har ni en nappus” (no siinä teillä on napero).

Liljebergin kuntoilu on nyt hiukan jäissä, sillä sää on estänyt menemisen melontaseuran (Drumsö Paddlarklubb) vajan kuntosalille. Onneksi kotonakin voi nostaa käsipainoja ja tehdä kyykkyjä.

– Jumppaan ja voimailen melontaseuran salilla kolme kertaa viikossa. Nuorena harjoiteltiin, nyt pidetään kuntoa yllä.

Kyykkyjen tekemistä Nappus pitää tarpeellisena, sillä ne vahvistavat jalkoja. Salin ylätaljasta saa voimaa yläkropalle. Hän käyttää 50–60 kilon punnuksia.

– Mutta puoleen vuoteen en ole vetänyt enää leukoja.

Nappus Liljeberg kertoo syövänsä päivittäin vain kolme pilleriä, mikä on todella vähän korkeassa iässä.

– Siinäkin on vitamiinit laskettu mukaan, hän huomauttaa.

Selviää, että hän syö päivittäin yhden lääkepillerin, mihin on syynä urheilijoille tyypillinen alhainen pulssi, mikä joskus vaikuttaa niin, että aivot eivät saa tarpeeksi verta.

Torsten Liljeberg on saanut kutsun linnanjuhliin.­

Nappus ja Haga Liljeberg ovat huomanneet, että paljon on nykyään harrastajamelojia, mutta kilpailuja ei juurikaan.

– Kyllä minäkin vielä valmentaisin, jos vaan tulisi nuoria kilpamelojia, Nappus ilmoittaa.

Helsinki on mestarimelojan mielestä hieno paikka melojille – jos ei pelkää kylmää ja tuulta.

– Kannattaa olla paljon ulkona. Ei tarvitse kilpailla urheilussa, kaikki kuntoilu on hyväksi, hän vinkkaa.

Onko ruokavaliolla ollut merkitystä pitkään ikään ja huippukuntoon?

– En valikoi, syön mitä eteen laitetaan, Nappus toteaa.

– Mutta paljon syödään vihanneksia ja hedelmiä, Haga-vaimo huomauttaa.

Torsten Liljeberg ei ikävöi melomista. Sauvakävely on hyvä korvike.­

Alkoholin suhteenkaan Nappus Liljebergillä ei ole nollalinjaa. Hän ottaa joskus yhden snapsin ja joskus viiniä ruoan kanssa.

Autolla Liljeberg ei enää aja, vaimo hoitaa autoilun. Sauvat ovat hänen mielestään hyvä kulkupeli.

– Sauvakävely tekee hyvää. Onneksi pystyn vielä tekemään kaiken. Melomista en ikävöi. Olin saanut siitä tarpeeksi, en olisi voinut enää kehittyä

Itsenäisyyspäivänä Liljebergit astelevat Linnan juhliin. Torsten ”Nappus” Liljeberg valmistautuu juhlaan laittamalla mitalit rintaan. Hänen uusin mitalinsa on Rion olympiamitali, jonka Kansainvälinen Kanoottiliitto antoi 100-vuotispäivänä kunnianosoituksena pitkästä urasta urheilijana.