Eläköityneellä Jarmo Heikkisellä on yhä liki kuukausittain asiaa Yleisradion toimitaloon, kun hän käy spiikkaamassa TV1:n ohjelmien mainospätkiä. "Ihmiset luulevat, että käyn useamminkin, kun ruutupuffeja tulee tv:stä kyllästymiseen saakka." Kuva: Jussi Nukari

Jarmo Heikkisen suuriin rakkauksiin kuuluvat runous, teatteri ja vanhat Suomi-filmit.

Kertojaäänenä ja lausujana tutuksi tullut Jarmo Heikkinen ymmärtää, miksi suomalainen jähmettyy suolapatsaaksi, kun hänen pitää esiintyä yleisessä tilassa kolmea ihmistä suuremmalle joukolle.

Monelle on jäänyt kouluvuosien pakkoesitelmistä arpisia muistoja.

– Koulussa opettaja tapasi komentaa, että nyt tänne luokan eteen. Se oli ikään kuin rangaistus.

Seinäjoen lyseon kasvatille esiintyminen luokkahuoneen edessä ei ollut ongelma.

– Vaikka olin ujo poika, tykkäsin suullisesta ilmaisusta. Esitelmän pitäminen ei ollut kauhistus. Viihdyin luokan edessä – joskus liikaakin, tuli jaariteltua kaikenlaista.

Rauhoittavan samettiääninen Heikkinen on laskujensa mukaan ”jaaritellut” ammatikseen 47 vuotta. Äänityöläisen arki aukeni 1970-luvun alussa, kun äidinkielenopettajaksi havitellut humanististen aineiden opiskelija päätyi Yleisradioon.

– Äidinkielen opinnoissa piti suorittaa puheopin tutkinto, ja pääsin näytteellä lukemaan radioon satuja lapsille. Sen jälkeen Hesarissa oli ilmoitus, että Yle haki toimittajia tv:n nuortenohjelmiin.

Heikkinen debytoi nuorten keskustelu- ja asiaohjelmassa Laajakulma, josta oli saanut aiemmin alkunsa muuan muassa Mirja Pyykön toimittajaura.

– Suomessa oli silloin alueesta riippuen yksi tai kaksi tv-kanavaa. Valmistauduin suoraan lähetykseen, kun kuulin, että ohjelmalla on noin 600 000 katsojaa. Kun punainen valo ohjelman alkamisen merkiksi syttyi, olin p--kan jäykkänä, Heikkinen nauraa.

Hän teki keikkaa myös MTV:lle.

– Luontoäänenä aloitin Maikkarilla. Kanavalla pyöri 1970-luvulla Ihmeellinen luonto, jota spiikkasin.

Suositun Avara luonto -ohjelman kertojaäänenä yli 35 vuotta työskennellyt Heikkinen joutuu joskus täsmentämään kyselijälle luontosuhdettaan.

– En ole luontotietäjä. Mökillä lastenlasten kanssa bongailemme sammakkoja ja sisiliskoja. Ilmastonmuutos huolestuttaa, ja olen aikaa sitten ennustanut, että vesi ja ilma ovat tulevaisuudessa kultaa kalliimpia.

Heikkisen suuriin rakkauksiin työuralla ovat kuuluneet runous ja teatteri. Niiden parissa hän työskentelee yhä.

Helsingissä Kansallisteatterin suurella näyttämöllä täysiä saleja vetänyt näytelmäSapiens etenee Heikkisen kertojaäänen vauhdittamana. Saman teatterin Lavaklubin maaliskuun lukutapahtumassa hän kertaa muiden lausujien ohella viime vuoden runosatoa.

– Esittelemme kuulijoille uusia runoja. Tykkään mikrofonihommista.

Heikkinen tuntee vetoa myös vanhempaa kotimaista elokuvaa kohtaan. Hän on ohjannut dokumentteja Suomi-filmin tähdistä, muun muassa Eeva-Kaarina Volasesta ja Helena Karasta.

– Se lähtee fanittamisestakin. Olen elokuvanostalgikko. Kun vanhoja kotimaisia näkee uudelleen, tulee jännä assosiaatiotulva.

Piirros- ja animaatiosarjoissa ääninäyttelijänä esiintynyt Heikkinen hyödyntää ammattitaitoaan kotioloissa. ”Paappa” lukee tarinoita lastenlapsilleen.

– Se on vanhanaikainen menetelmä, ihmiseltä ihmiselle. Vastapainoa digiajalle.

Heikkisen ääni on vuosikymmenten ajalta tunnistettava, mutta ei liian.

– Yhteissaunassa joku joskus tunnistaa, rauhassa saa olla. Ei minua voi verrata legendaarisiin Yle-ääniin Pentti Fagerholmiin ja Esko Riihelään. Juttu kertoo, että kun he juttelivat paikallisjunassa keskenään, taustalta kuului murahdus ”pankaa se radio kiinni”.