Mens en 17 sekunders video fra Alternativets vintergruppemøde, hvor politikere og ansatte lavede håndkantslag i luften og ellers hoppede rundt og baskede med armene som høns i en såkaldt evolutionsleg, stjal opmærksomheden, tog partiet i al ubemærkethed endnu et skridt i sin egen politiske evolution.

Selv om drøftelserne på vintergruppemødet »peakede« lige der, som Alternativet i første omgang humoristisk skrev på Facebook, blev der nemlig også tid til andet.

Læs også Oversigt: De 10 vigtigste uenigheder i rød blok

Alternativet har, med partiformand Uffe Elbæks ord, i frustration over de faktiske forhold i Folketinget, og ikke mindst Socialdemokratiet, besluttet at ville spille en »friere parlamentarisk rolle« frem mod det kommende folketingsvalg. »Alternativet 2.0« vil ikke længere sættes i bås med det store, og største, oppositionsparti.

»Vi kan ikke forestille os, at vi peger på en regeringsforhandler fra den borgerlige blok, for deres politik står så langt fra vores opfattelse af, hvilke svar verdens problemer kalder på,« siger Uffe Elbæk.

»Omvendt må vi erkende, at de udspil, som er kommet fra Socialdemokratiet, også er dybt problematiske. Derfor er der brug for en tredje position, som hverken er rød eller blå, men grøn. Det politiske ambitionsniveau – og iderigdommen – bliver også for fattigt, hvis man gør virkeligheden så enkel, at der kun er to valgmuligheder. Det passer ikke, så det vil vi tydeliggøre frem mod valget.«

Men Alternativet er ikke det eneste af oppositionspartierne, som er ved at opdatere sit »oppositionsprogram« – eller allerede har gjort det. En løbende opdatering som skaber tvivl om, hvad alternativet – med lille »a« – egentlig er anno 2017 til den nye VLAK-regering. Kan og vil Socialdemokratiet, der helst har svaret på spørgsmålet med tavshed, samle en rød blok om et troværdigt regeringsalternativ?

Oppositionens flyverskjul

Nok har oppositionspartierne sovet med støvlerne på, siden statsminister Lars Løkke Rasmussen (V) for snart et år siden første gang truede med et folketingsvalg i forbindelse med striden om landbrugspakken eller den såkaldte Gyllegate.

Men på trods af at Socialdemokratiets formand, Mette Frederiksen, ved den lejlighed erklærede sig klar til at »lede Danmark på en bedre måde end det, vi ser netop nu«, er det ikke siden blevet klarere, hvilken måde det er. Tværtimod.

Enhedslisten er i gang med at revurdere sin »parlamentariske strategi« for at undgå en eventuel gentagelse af årene med Thorning-regeringerne, hvis partiet skal lægge stemmer til en Frederiksen-regering.

SF har gjort det til et »ultimativt« krav for at kunne pege på Mette Frederiksen som statsminister, at hun fjerner kontanthjælpsloftet.

Det Radikale Venstre foretrækker en regering, hvis parlamentariske grundlag går hen over »midten« (læs: indeholder et eller flere af de fire borgerlige partier). Og Socialdemokratiet selv?

Mette Frederiksen havde svært ved at bestemme sig, da hun på Det Radikale Venstres traditionelle nytårsstævne blev bedt om vælge mellem den tidligere mangeårige regeringspartner, i form af den nuværende gruppeformand Morten Østergaard, og Dansk Folkepartis formand, Kristian Thulesen Dahl (her så hun og Kristian Thulesen Dahl – med den socialdemokratiske formands ord – hinanden »dybt i øjnene« og lovede ikke at vil hæve pensionsalderen).

»Oppositionens styrke har været den interne blå uenighed – og det, at man bare kunne lægge sig i flyverskjul,« siger Venstres politiske ordfører, Jakob Ellemann-Jensen, i dag.

»Men den styrke er oppositionen nu frafristet med dannelsen af VLAK-regeringen. I stedet afsløres oppositionens svaghed, for i den udstrækning nogle af partierne måtte mene noget om noget, er de ikke enige om det. Selvfølgelig kan – og skal – man være uenig. Det er vi også på vores side af hegnet, fordi vi er forskellige partier. Men hvis den røde blok skal være et troværdigt alternativ, kræves det, at man kan enes om de store linjer. Og særlig når det gælder udlændingepolitikken, har jeg svært ved at se dem blive enige om noget, ligesom jeg også tror, at Det Radikale Venstre faktisk er mere indstillet på vores økonomiske politik end den mere socialistiske.«

Alternativ, men ikke politisk

Mette Frederiksen understregede på Socialdemokratiets kongres i efteråret, at selv om oppositionspartierne kan være uenige om den konkrete politik, er de sjældent uenige om »retningen« for et bedre samfund.

Og så fortsatte partiformanden for øvrigt med at understrege, at partiet aldrig har været et blokparti, at Danmark ikke skal styres af hverken rød eller blå blok, og at hun derfor vil »samarbejde« (med hvem nævnte partiformanden ikke).

Efterfølgende har Socialdemokratiet været tilbageholdende med at forklare, hvad denne retning skal være efter det kommende folketingsvalg, hvis partiet atter får nøglerne til Statsministeriet. Den foretrukne regeringskonstellation er uvis. Og ligeså hvad – og om noget – af Løkke-regeringernes politik Socialdemokratiet vil rulle tilbage. Det må afhænge af, hvordan økonomien ser ud, når man når så langt.

»Der er en gruppe af partier, som vil pege på Mette Frederiksen som statsminister,« siger Enhedslistens politiske ordfører, Pernille Skipper.

»Men der er ikke en rød blok med et fælles funderet politisk projekt. Og det betyder også, at svaret på spørgsmålet om, hvorvidt der er et alternativ – i ordets bogstaveligste forstand – nok er ja. Men er der også et politisk alternativ i den forstand, at vi ville få en anden politik, hvis regeringsmagten skifter? Det kommer an på, om Socialdemokratiet er villig til at føre en sådan – og det kommer særligt an på, hvordan stemmerne falder ud i blokken efter folketingsvalget.«

Besat af at vinde magten

Med Socialdemokratiets (fortsatte) ryk i udlændingepolitikken, efter Mette Frederiksen blev formand, håber partiet dog at have overstået det værste i forhold til de andre oppositionspartier, ligesom der er et håb om, at den værste flygtninge- og migrationskrise er overstået.

Alligevel er der i Socialdemokratiet en frustration over, hvad der beskrives som de andre oppositionspartiers manglende realitetssans i udlændingespørgsmålet. Hvis ikke Socialdemokratiet havde flyttet sig i udlændingepolitikken, og af samme årsag også i meningsmålingerne, var det kun teoretisk at diskutere, hvad oppositionspartierne egentlig vil bruge magten til.

Eller som den tidligere britiske premierminister Tony Blairs rådgiver, Philip Gould, skrev i bogen The Unfinished Revolution: How the Modernisers Saved the Labour Party, bør et parti altid være besat af at vinde magten: »Et princip uden midlerne til at realisere dette eksisterer kun som en abstraktion, forførende men meningsløs.«

Hverken Det Radikale Venstre, Enhedslisten, Alternativet eller SF vil skrive under på den analyse. Men der er en mere eller mindre åben erkendelse i de fire oppositionspartier, og ikke mindst hos de to sidstnævnte, af, at Socialdemokratiet hverken kan – eller vil – lade sin udlændingepolitik komme til forhandling efter det kommende folketingsvalg.

’Det positive tilvalg’

Det betyder ikke, at udlændingepolitikken ikke også fremover fortsat vil stå højt på den politiske dagsorden – og at regeringen ubønhørligt vil arbejde på udvide kløften mellem Socialdemokratiet og de andre oppositionspartier.

Men den resterende tid af regeringsperioden skal bruges på, som det udtrykkes i partiet, nu at gøre Mette Frederiksen til »det positive tilvalg«. Socialdemokratiet præsenterede i efteråret sit bud på en økonomisk 2025-plan, »Stol på Danmark«, med et boligskattestop samt en vækst- og opkvalificeringsreform. Det handler ikke længere om af få flere ud på arbejdsmarkedet. Ifølge et internt socialdemokratisk strategipapir skal resten af valgperioden i stedet bruges på den »progressive dagsorden«, hvor de to kendetegn skal være »ansvarlighed« og »retfærdighed«. Hvor den tidligere Thorning-regering havde førstnævnte, og i overflod, manglede nemlig det sidste.

Hvilket samtidig er en dagsorden, Socialdemokratiet håber vil ligge tættere op af ikke mindst Alternativet, SF og Enhedslistens ønsker. De tre oppositionspartier har en helt anderledes vælgerstyrke i dag i forhold det fjerde, Det Radikale Venstre, og den styrke skal udnyttes, mener SF’s formand, Pia Olsen Dyhr. Om nødvendigt sammen med Dansk Folkeparti

»Der vil være områder, hvor de radikale vil have en blå økonomisk politik, og der vil jeg kæmpe for at afskaffe uligheden og forhindre, at pensionsalderen stiger,« siger Pia Olsen Dyhr.

»Der vil Det Radikale Venstre lægge sig på en anden linje lige som tidligere. Men der vil vi insistere på, at vi sætter foden ned og eventuelt bruger et andet flertal, hvis vi skal sikre, at pensionsalderen ikke skal stige. Så må vi se, om Dansk Folkeparti også vil levere på det, som de siger.«

Sidder ikke lårene af hinanden

I dagligdagen sidder de fem oppositionsledere ikke ligefrem lårene af hinanden. Modsat Lars Løkke Rasmussen, som før det seneste folketingsvalg hver tirsdag formiddag i folketingssæsonen samlede lederne af Dansk Folkeparti, Konservative og Liberal Alliance på sit kontor på Christiansborg for at drøfte den politiske strategi, og et par gange om året var vært for en middag, har Mette Frederiksen ikke haft behov for en sådan kalendersat møderække.

Socialdemokraternes formand mødes ganske vist løbende med partilederne på tomandshånd eller flere af dem i kraft af, at deres partier indgår i de samme politiske forlig, men de fem har kun været samlet tre gange i perioden. Senest før jul i forbindelse med Europol-aftalen, hvor de snakkede om, at nu var det da også snart på tide at mødes igen!

Mens hverken Pernille Skipper, Pia Olsen Dyhr eller Morten Østergaard efterlyser flere fællesmøder, fordi det i sidste ende handler om politikken og ikke personer – ja, sidstnævnte advarer endda om, at de blot »simulerer« en falsk blokopdeling – er Uffe Elbæk uenig:

»For mig handler politik også rigtig meget om tillid. Hvis man har tillid til hinanden, så plejer man også at kunne nå hinanden i diverse aftaler. Og hvis man ikke kan blive enige, så er der alligevel en respekt for, at man mener noget forskelligt. Så jeg tror, at det betyder rigtig meget, at man får opbygget en personlig relation og en tillid til hinanden. Det betyder sgu meget for mig, at man har tillid til hinanden og ikke har den der fornemmelse, at når man går ud af døren, risikerer man blive stukket i ryggen.«

På samme måde afhænger betydningen af et klart alternativ til VLAK-regeringen også af, hvem man spørger.

Morten Østergaard mener ikke, at der er behov for nogen samlet opposition og dermed et sådan klart alternativ. Tværtimod. Den radikale gruppeformand kalder det »befriende«, hvis Danmark igen fik en regering med et parlamentarisk flertal hen over midten. Det har ikke været tilfældet siden den første Nyrup-regering, hvor ikke bare Det Radikale Venstre, men også CD og Kristeligt Folkeparti deltog.

»Jeg taler ikke nødvendigvis om en flertalsregering, men at mit ønskescenarie er en regering, som har et parlamentarisk grundlag, der bryder med den blokpolitik, vi har haft siden Fogh-regeringen,« siger Morten Østergaard.

»Det er så langt, som jeg vil gå. Men det er klart, at når vi peger på Mette Frederiksen som statsminister, så er det selvfølgelig, fordi vi dér tror at kunne få mest mulig radikal politik gennemført. Så en SR-regering og gerne med flere partier og et parlamentarisk grundlag, som kan bryde op på tingene.«

Frederiksen eller kaos

Det har ikke været muligt at få en kommentar fra Mette Frederiksen, men Socialdemokratiets politiske ordfører, Nicolai Wammen, mener, at dansk politik er meget enkelt: Enten skal Mette Frederiksen eller Lars Løkke Rasmussen være statsminister.

»Når man lægger al politisk fnidder til side, så skal partierne jo efter folketingsvalget beslutte, hvem de vil pege på, og jeg er tryg ved, at når det kommer dertil, vil 90 mandater eller flere, nemlig Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre, Alternativet, SF og Enhedslisten bakke Mette Frederiksen op som statsminister. Og en socialdemokratisk ledet regering vil så stå for et bredt samarbejde. Derfor vil der være nogle gange, hvor vi laver forlig til højre, andre gange hvor det vil være til venstre – og, forhåbentlig, nogle gange hvor det er brede forlig med partier til begge sider for Socialdemokratiet.«

»Det er udgangspunktet, og så må det komme an på de konkrete politiske forhandlinger, hvem der kan være med i hvad. Men det er ikke nogen hemmelighed, at når det gælder udlændingepolitikken, så er der et stort flertal i Folketinget, der står bag den kurs, som føres i dag, hvor både VLAK-regeringen og Dansk Folkeparti står bag den. Hvorimod det på klima-, miljø- og dele af uddannelsespolitikken vil være partierne til venstre i folketingssalen, som Socialdemokratiet vil kunne lave politik med.«

– Er der i dag et klart politisk, og ikke kun personligt, alternativ til VLAK-regeringen?

»Vi ser jo, at VLAK-regeringen ønsker at sætte pensionsalderen op og SU’en ned for at betale for topskattelettelser, hvilket Socialdemokratiet er imod, ligesom hovedparten af de partier, der vil pege på en socialdemokratisk statsminister. Der er et klart valg, men vi siger samtidig, at det er bedre, hvis man kan lave forlig ind over midten, så 90 mandater ikke tryner 89. Det er aldrig nemt at regere Danmark, men jeg forventer bestemt ikke, at vi vil komme til at se et tilsvarende kaos blandt de partier, der vil støtte en socialdemokratisk statsminister, som det har været tilfældet blandt Lars Løkke Rasmussens støttepartier i hovedparten af hans regeringstid.«