Debatten om den kommende gymnasiereform har først og fremmest handlet om adgangsbetingelser. Det er en skam, for regeringens forslag om et optagelseskrav på karakteren 4 er yderst perifert i forhold til de forandringer, som i øvrigt annonceres.

Venstre er nemlig i gang med et grundlæggende opgør med gymnasiet som dannelsesinstitution.

»Den traditionelle dannelse er udfordret,« hedder det i forslaget, men der står intet om, hvad ’traditionel dannelse’ betyder. Der er bare noget traditionelt noget, som hævdes at være udfordret af forandringer på ’arbejdsmarkedet’, som står i helligt singularis, og af det helt uspecificerede ’verden’.

Læs også: Leder: Tænk på et tal

I stedet for denne udefinerbare tradition vil man lave en »opdatering« af »kravene til almendannelsen«. På baggrund af disse få linjer bliver konklusionen: »Regeringen ønsker at modernisere gymnasiets tilgang til almendannelse og studieforberedelse.«

Hvad skal mon træde i stedet for den uspecificerede tradition, der ellers har direkte rod i humanisme og oplysningstid – dvs. i europæisk kunst, videnskab og kritik – men som åbenbart ikke har nogen relevans i verden og på arbejdsmarkedet? Det skal fire såkaldte kompetencer (forholdet mellem dannelse og kompetence berøres ikke). Og disse kompetencer viser med al tydelighed, hvad der sker, når man bygger såkaldt ’moderne dannelse’ på et ureflekteret opgør med dannelse som sådan.

Ren terror

Den første kompetence er ’innovation’. Mon det er noget med forestillingsevne, tænkning og kunst? Nej, for det er jo ’traditionel’ dannelse, og den har man jo gjort op med. I stedet skal eleverne lære at »anvende deres fag til at undersøge og løse konkrete problemer«. Husk: Vi taler om almendannelse. Kan man forestille sig et lavere niveau? Jeg kan ikke.

Den anden kompetence er de ’digitale kompetencer’: Her skal eleverne lave »digitale produktioner og indgå i digitale fællesskaber«. En simpel og anvendelsesorienteret tilgang suppleret med de tekniske begreber som ’medier’ og ’produktion’.

Den tredje kompetence er de ’globale kompetencer’. Her skal man »arbejde målrettet med sprog- og kulturforståelse i undervisningen«. Og hvorfor? Fordi man så bliver bedre til »at anvende sprog« og at »bidrage til løsninger af globale problemstillinger«. Igen har vi ren anvendelse og ingen sans for litteratur, kunst, historie m.m.

Endelig er den fjerde kompetence ’karrierelæring’. At sætte det i forbindelse med almendannelse overhovedet vidner om mangel på ministeriel kompetence. Det er ren terror.

Disse fire kompetencer resulterer i regeringens udspil på mystisk vis i noget, der kaldes ’demokratisk medborgerskab’, hvor eleven bliver »studerende, arbejdstager, iværksætter og medborger«. Hvordan kompetencemålene bidrager til demokrati, står der ikke noget om, og som det vil fremgå nedenfor, betyder ’studerende’ ikke andet end at være selvevaluerende. Vi får en selvevaluerende iværksætter og arbejdstager som pædagogisk ideal.

Denne fuldstændige ændring af gymnasiets idé, tradition og horisont er ikke ledsaget af en eneste reference, og det hele ordnes på 20 linjer. Ministeren kalder det for »styrket almendannelse«. Man bruger ordet ’dannelse’ til at gøre op med dannelse. Det kalder jeg for en undertrykkende ideologi.

Almendannelse for djøf’ere

Denne dannelsesrevolution strømmer ud i alle reformens hjørner og helt ind i studentens hjerne. Her er de fire vigtigste konsekvenser:

For det første opstilles der »konkrete mål for dannelse«. De fire kompetencemål skal ind i alle gymnasiets centrale dokumenter. F.eks. hedder det, at målene skal »forankres i uddannelsen som helhed og i de enkelte fag«. Er det ikke almendannelse for djøf’ere?

For det andet får vi en stærk nednormering af humaniora. De humanistiske fag – det vil sige Oldtidskundskab, Historie og Religion – samles i et nyt fag, hvor de underlægges ovenstående kompetencemålsherredømme.

Desuden mister sprogfagene deres kulturforankring og gøres til kommunikationsfag. F.eks. hedder det, at »sprogfagene skal have mere vægt på elevernes kommunikative kompetencer frem for eksempelvis litteraturanalyse. Derfor justeres læseplanerne«.

Nednormeringen af humaniora følges op af en profilering af det tekniske og naturvidenskabelige område, hvor der oprettes tre nye fag, men også disse fag skal underordnes de nye kompetencemål, der altså hviler på et opgør med et dannelsesbegreb, der tomt postuleres som ’traditionelt’. Der bliver derfor ikke tale om nogen naturvidenskabelig dannelse i ’traditionel’ forstand.

Der er absolut ingen lod i den anden vægtskål.

For det tredje er der ingen reference til gymnasiets formål og dets tradition og betydning. Det er, som om regeringen sidder på en historisk og kulturel ø. Denne ligegyldighed over for den pædagogiske tradition er helt parallel til processen omkring skolereformen. Også her glemte man alt om skoletradition for i stedet at annoncere en ’læringsrevolution’ med ledsagende mundkurve, detailstyring og læringskoncepter over det hele. Disse konsekvenser vil uden tvivl gentage sig for gymnasiets vedkommende.

For det fjerde knyttes dannelsesopgøret direkte til styringen af både uddannelse og undervisning. Med den ’traditionelle dannelse’ i grøften og med nye ’konkrete kompetencemål’ i baghånden kan man rulle pædagogisk detailstyring ud over landet. Man starter med – i direkte forlængelse af folkeskolereformens struktur – at lave »tre klare nationale mål«. Disse mål ombrydes så til »konkrete og målbare resultatmål«, så man kan »følge udviklingen på nationalt plan og på den enkelte skole«. Det betyder, at »det statslige tilsyn med skolerne målrettes og styrkes«. Det hele suppleres med læringskonsulenter, datavarehus, årlige statusredegørelser og meget andet, der alt sammen alene har de tre resultatmål for øje.

Pædagogisk ravage

Styringspresset gentages på det pædagogiske niveau. Her får vi at vide, at »forskningen viser, at elevernes faglige udbytte og motivation bliver markant større, når læringsmål og personlige fremskridt er tydelige«.

Hermed annonceres den såkaldte ’læringsmålstyring’, det vil sige den form for statsdirigeret udslettelse af pædagogisk dømmekraft, der rider folkeskolen som en mare i denne tid.

Læringsmålstyring omtales som en »effektfuld og systematisk evalueringspraksis på alle gymnasier«. Den nye læringsstyring skal desuden kobles op på »målrettede it-løsninger« og »dynamiske planlægningsværktøjer«. Ja, elevernes faglige progression kaldes ligefrem for »dataunderstøttet læring«. På den måde vil man »synliggøre elevens fremskridt« og »fremme elevernes refleksioner over egen udvikling«.

Resultatet bliver organisatorisk og pædagogisk ravage, men Rektorforeningen er begejstret for målstyringsfilosofien.

I folkeskoleregi kaldes denne evalueringsideologi for Synlig Læring. En metode, der spadserer rundt i kommunerne med en hel læringsindustriel fabrik i halen. Læringsidealet i Synlig Læring er ’selvevaluering’, og formålet er at score på kvantificerede og atomiserede læringsindikatorer i et radikalt opgør med pædagogisk frihed og kulturelt udsyn. Undervisning er reduceret til teknik, og indholdet er splintret i læringsindikatorer.

Kritikken af regeringens udspil til en gymnasiereform kommer primært fra højrefløjen. Venstrefløjen er åbenbart imod humanisme og oplysning? Det siger noget om et centrum-venstre i intellektuelt forfald. Måske har det noget at gøre med centrum-venstres begejstring for konkurrencestatsideologien, der jo sætter økonomisk konkurrence over pædagogik og videnskab.

Sådan kan man ændre alt på 20 linjer uden nogen referencer og tilmed hævde, at man »styrker faglighed og dannelse«.