Folketingspolitikeren Henrik Dahl fra Liberal Alliance foreslog for nylig, at man kunne overveje at udskille humaniora og samfundsvidenskab fra universiteternes egentligt videnskabelige afdelinger, fordi »flere danske universiteter er på total deroute«, og »antividenskaben og antioplysningen trives«.

Som illustration citerede Dahl eksempler fra SDU, der har tilsluttet sig FN’s verdensmål; RUC, der har afholdt et »politisk korrekt« seminar om social kontrol, hvor man ikke delte Inger Støjbergs syn på dette spørgsmål, selv om hun havde været med til at bevilge penge til forskning i det; og KU, hvor man har en samtale om, hvordan man undgår at til- og omtale sine studerende på måder, de finder ubehagelige.

De tre eksempler illustrerer ifølge Dahl, at den frie forskning har trange kår.

Idiotens tænkning

Som så ofte før har Henrik Dahl en pointe, selv om han er nået frem til den via en komplet idiotisk tankegang. Universiteterne er i en meget alvorlig deroute, og de mest alvorlige situationer findes på humaniora og samfundsvidenskab. De klassiske forskerdyder og muligheden for at tænke og forske frit er kommet alvorligt under pres.

Men universitetets problemer er ikke skabt af kønsteoretikere og verdensmål. De er tværtimod skabt af en afstumpet købmandslogik, der har gjort alle aktiviteter på universitetet – fra undervisning til publikationer – til varer i en pseudokapitalistisk økonomi, hvor alting skal fungere efter markedsprincipper.

Det paradigmatiske eksempel på universiteternes deroute er ikke sagen om kønspronominer på Københavns Universitet, men sagen om oksekødsrapporten fra Aarhus Universitet: I hvilket af disse tilfælde blev den frie forskning kompromitteret? I hvilket blev forskningsresultater tilpasset forskningseksterne interesser?

På samme måde: Når man hører mere og mere pseudovidenskabeligt bullshit på de danske universiteter, hvilket Dahl bestemt har ret i, at man gør, er det ikke, fordi de er blevet oversvømmet af marxister og poststrukturalister; det er, fordi de er blevet overtaget af managementkonsulenter og karrierebureaukrater, der ligeså godt kunne have arbejdet i en bank eller et rejseselskab, men nu har fundet ud af, hvordan man skriver artikler, der giver BFI-point, og forskningsansøgninger, der udløser ekstern finansiering.

Hvis Henrik Dahl virkelig var bekymret for universitetets fremtid skulle han møde op til HUM-rådets blokade på Københavns Universitet. De studerende her har nemlig fat i den lange ende: Det, der er ved at ske på universiteterne, er en form for ophørsudsalg, hvor alle fag kan omstruktureres, og al forskning kan styres med økonomiske incitamenter. I stedet passer hans angreb som en knytnæve til et blåt øje.

Udsultningen og instrumentaliseringen af de humanistiske fag har været i gang i så mange år, at det næsten bare mangler, at de nu bliver nedlagt som egentligt akademiske felter på grund af de forringelser, de har gennemgået.

Filosofisk Fakultet

Alligevel er der faktisk noget interessant ved Dahls tydeligvis uvenligt mente idé om en udskillelse af humanvidenskaberne. For en måde at se deres deroute på kunne også være at se den i et større, historisk perspektiv.

Københavns Universitet fik for eksempel først et Humanistisk Fakultet i 1970. Før det havde man, som på det klassiske europæiske universitet, et Filosofisk Fakultet, hvor man principielt var fri til at forske kritisk i de spørgsmål, som blandt andet fremkom via udviklingen i andre fag: Er der en anden retfærdighed end juraens? Hvad er kausalitet, hvis man ikke kan forudsige et elektrons adfærd ...? osv.

Humanioras deroute kan i det perspektiv ses som en form for regionalisering, hvor hver enkelt humanistisk forsker skulle finde sit eget lille felt at blive ekspert på (som for eksempel islamiske æresbegreber eller julemandens historie), formidle sin viden til offentligheden og i øvrigt producere artikler, der kan publiceres i godkendte tidsskrifter. Eksperten skal derimod ikke bekymre sig om, hvordan det hele hænger sammen, eller hvor verden er på vej hen.

Men hvad nu hvis humaniora og samfundsvidenskab faktisk blev gjort selvstændige igen? Frie af kravene om at efterligne formen i naturvidenskabernes tidsskrifter og forskningsprojekter og frie for at skulle uddanne kommunikationskonsulenter til eksportvirksomheder?

Måske kunne man lave en helt ny version af det filosofiske fakultet, hvor man ansatte frie forskere, der ikke skulle leve op til andre krav, end at de skulle søge sandheden. Lad os se, om Liberal Alliance vil være med til at finansiere dét – eller om de ikke i virkeligheden bare ønsker at reducere den sidste snert af kreativitet og selvstændig tænkning på universiteterne til reklamebureauer og politisk bestillingsarbejde.