Danmark er det land i verden, der har relativt størst vækst i uligheden. Det fremgår af en OECD-rapport, som fastslår, at uligheden mellem de ti procent rigeste og de ti procent fattigste i Danmark er steget med 20 procent.

Det er den samme tendens, tidligere OECD-rapporter og tal fra Eurostat har vist, og udviklingen kommer da heller ikke bag på professor i forvaltning ved Roskilde Universitet Bent Greve. Han peger på, at det kan få alvorlige konsekvenser for velfærdsstaten, hvis uligheden fortsat får lov til at vokse:

»Uligheden påvirker den sammenhængskraft, som vores velfærdsmodel hviler på, fordi den skaber en risiko for, at folk ikke længere bakker op om velfærdsstaten på samme måde som tidligere. De mister incitament til at tro på den,« siger han.

Solidariteten går fløjten

Bent Greve påpeger, at den voksende ulighed vil manifestere sig i mange dele af samfundet.

»Det kan være endnu mere opdelte boligområder og sundheds- og uddannelsessystemer, der også bliver mere delt op i forhold til de mennesker, der benytter dem. En økonomisk ulighed kommer også typisk til udtryk i sundheden, i antallet af leveår og folks tilknytning til arbejdsmarkedet,« siger han.

Jann Sjursen, formand for Rådet for Socialt Udsatte, peger også på, at den voksende ulighed har negativ effekt på befolkningens tillid til velfærdsstaten.

»Uligheden betyder, at sammenhængskraften og solidariteten i samfundet langsomt begynder at krakelere. Når afstanden mellem rig og fattig bliver større, giver det flere problemer, som eksempelvis kommer til udtryk i form af stigende kriminalitet. Det får folk til at ændre deres syn på deres medmennesker og samfundet generelt,« siger han og fremhæver den offentlige debat om fattigdom som et eksempel:

»Det er ikke, fordi solidariteten i samfundet er forsvundet, men fattigdomsdebatten er udtryk for, at der er sket et holdningsskift i befolkningen. Det er i dag en mere udbredt opfattelse, at folk nok selv er skyld i det, hvis de er fattige eller ryger ud af arbejdsmarkedet. Både blandt befolkningen og politikerne på Christiansborg er det blevet acceptabelt at sige, at de fattige bare skal tage sig sammen,« siger Jann Sjursen og tilføjer, at den tendens formentlig vil blive endnu mere tydelig, hvis uligheden vokser yderligere.

»Hvis forskellen mellem samfundets grupper bliver ved med at vokse, får folk sværere ved at udvise solidaritet med og omgås hinanden. På den måde bliver der skabt en større skepsis,« siger han.

Skuden skal vendes

Bent Greve mener, at den seneste tids debat om fattigdom er udtryk for, at velfærdsstaten ikke nyder samme opbakning som tidligere.

»Der har været flere diskussioner, der har handlet om dem og os — det vil sige mellem dem, der er uden for arbejdsmarkedet, og dem, der er inde — og det er tydeligt, at der slet ikke er den samme opbakning til velfærdsstaten som tidligere,« siger han.

Bent Greve understreger, at velfærdsstaten endnu er langt fra at falde fra hinanden, men at der tydeligvis er kommet sprækker i den.

»Advarselslamperne lyser, og det er udtryk for, at uligheden helst ikke skal blive ved at vokse,« siger han.

Finn Kenneth Hansen, som er cand.polit. og ansat hos CASA (Center for Alternativ Samfundsanalyse), peger på, at det må være op til regeringen at forsøge at få vendt udviklingen. Men indtil videre har han ikke set tegn på, at regeringen arbejder på det, og han frygter, at forskellen mellem rig og fattig også fremover vil vokse markant.

»Regeringen har indtil videre sagt, at den vil give skattelettelser til de hårdtarbejdende, og spørgsmålet er, om det er nok til at få vendt skuden. Det er det højest sandsynligt ikke, for hvis man vil ændre på det, så handler det om, at man enten skal sørge for, at dem i bunden får mere — ved at sikre dem en højere indkomst — eller at dem i toppen får mindre — ved eksempelvis at indføre en millionærskat,« siger han og tilføjer:

»Hvis der kun sker ændringer for dem i midten, så ændrer det ikke på, at skellet mellem rig og fattig fortsat vil vokse«.