Københavns største udfordring de kommende år er at sikre, at den geografiske afstand mellem rig og fattig vokser så lidt som muligt.

Sådan lyder advarslen fra hovedstadens tidligere stadsarkitekt Jan Christiansen:

»Segregeringen er et spøgelse, som går gennem verdens storbyer i disse år, også i København. Du har kunnet spore det siden 1980’erne og 90’erne, hvor man lavede nogle næsten ’gatede’ områder i Nordhavn og Langelinie, det var ikke godt for byen. I dag ser du en ghettoisering nogle steder på Nørrebro. Det er så vigtigt, at vi får blandet kortene i boligbebyggelsen de kommende år og skaber by- og skoledistrikter, som er meget bredere sammensat end i dag.«

Omkring 1.000 mennesker flytter til Københavns Kommune hver eneste måned. Det lægger et enormt pres på byens udvikling.

Aktuelt arbejder Københavns Kommune på en ny Arkitekturpolitik 2016, der skal »sætte retning og rammer for de kommende års udvikling af byens fysiske miljø«. Men hvilken retning skal det være?

Information har spurgt Jan Christiansen, fordi han som stadsarkitekt i 2001-2010 om nogen har været med til at præge den rivende udvikling, København har gennemgået i dette årtusind. Og selv om han i store træk er glad for det aftryk, han har sat, er han trist over det voksende skel i byen mellem rig og fattig.

»København bliver en by for rige mennesker, det kan vi sgu nok ikke lave om på. Det er en global demografisk udvikling, at de højtuddannede og velhavende vil bo i storbyen,« siger han og peger mod udlandet.

»I nogle byer, f.eks. London, er det allerede så dyrt, at de højtuddannede søger til andre lande for at arbejde i virksomheders mindre filialer. Således er op mod 40 procent af de 1.000 mennesker, der flytter til København hver måned, højtuddannede udlændinge, som finder København attraktiv. De vil gerne bo godt – og de har penge til at betale for det. Det bliver svært at forhindre en byudvikling, der tilgodeser de ressourcestærke. Men vi skal tage de kampe, vi kan for at sikre, at også kassemedarbejderen i supermarkedet fortsat kan bo i København.«

Hvis vi skal bremse den globale demografi ske udvikling – at storbyen kun bliver for de ressourcestærke – må vi tage kampen nu. ’Vi har en helt unik sammenhængskraft i København, som vi for guds skyld ikke må miste,’ siger tidligere stadsarkitekt Jan Christiansen

Højhuse for de rige

For nylig skrev Information om de 44 højhuse, der er undervejs i København. Det er et af de mest markante nybrud i udviklingen af hovedstaden, siden Jan Christiansen var stadsarkitekt i 2001-2010.

»I mine ti år kæmpede jeg vildt for et-to højhuse i byen. I dag bygger man over 40. Det er en klar manifestation af, at byen er ved at ændre sig. Og derfor er det sindssygt vigtigt, at vi tager en debat nu om, hvilken by vi gerne vil have.«

Jan Christiansen er fortaler for højhuse og er enig i argumentet fra Københavns Kommune om, at højhuse er en nødvendighed for at ’byfortætte’ og kunne huse flere mennesker i byen.

Men flere af højhusene, som eksempelvis det hundrede meter høje Bohrs Tårn i Carlsbergbyen, bliver til store ejerlejligheder for de rigeste.

Det har intet med byfortætning at gøre, men er en udvikling, som er svær at forhindre, medgiver Christiansen. Det handler om økonomien:

»Bygherren vil forsøge at maksimere sin profit, for vi lever dog i et privatkapitalistisk samfund. Jeg er med til at bygge højhuset ude på Nuuks Plads midt på Nørrebro, det bliver formentlig også dyre ejerlejligheder. Og du kan aldrig forhindre, at de store siloer ude i Nordhavn, det bliver stinkende rige mennesker, der bor der.«

»Du får simpelthen ikke almene boliger så højt oppe med den udsigt. Men du kan sikre dig, at du får almene boliger nede i bunden af højhuset. Og lige under siloerne i Nordhavn bygger Domea 134 almene boliger. Det er et godt eksempel på den måde ’at blande kortene på’, som vi har tradition for i København. Og som vi skal insistere på at fortsætte med,« siger han.

Husprisernes himmelflugt i København Ifølge en undersøgelse foretaget af DR’s Undersøgende Databaseredaktion er prisen på et parcelhus i København steget så markant siden 1992, at en almindelig lønmodtagerfamilie ikke længere har råd til at bo i storbyen. Prisstigningen er højest på Frederiksberg, hvor et billigt hus er steget 394,2 procent i pris fra 1992 til 2015. I København er stigningen 252,7 procent. Til sammenligning er et hus på Lolland faldet knap 50 procent i pris siden 1992. DR’s undersøgelse kigger specifikt på den billigste tredjedel af parcelhuse i hver af landets kommuner og måler så den gennemsnitlige prisudvikling over tid. Tallene dækker alene over huspriser – lejligheder og andre boligtyper er ikke medregnet.

Han ser forliget om planloven, som blev indgået i starten af juni, som det vigtigste værktøj for at fastholde en mere ligevægtig udvikling.

»Det er afgørende, at staten har sikret i planloven, at kommunerne kan stille et krav om, at 25 procent af boliger i nye boligområder skal være almene. Dermed kan vi sikre, at København ikke bliver lige så segregeret som Paris eller London. Især London er jo en forfærdelig by, der er så opdelt, at man tror, det er løgn.«

Jan Christiansen arbejder i dag som konsulent »i alle skalaer«, herunder for byerne Bergen og Warszawa. Her rejser politikerne til København netop for at lade sig inspirere af den balance, Danmarks hovedstad – endnu – har bevaret:

»De er besatte af den her danske, hyggelige by, som er bygget på socialdemokratiske værdier og fyldt med cykler og levende byrum. Mange byer lader sig inspirere af København, fordi vi har nogle unikke kvaliteter. Dem skal vi med næb og kløer bevare i fremtiden. Vi er nødt til at ruske i politikerne, så de vågner op og indser, at vi har en helt unik sammenhængskraft i storbyen, som vi for guds skyld ikke må miste. Der er en grund til, så mange byer tager til København for at lære af os!«

Et buldrende årtusind

Tiden som stadsarkitekt i 2001-2010 betegner Jan Christiansen som en periode, hvor København oplevede en historisk og omfattende byudvikling, der stadig fortsætter. Metroen åbnede i 2002. Den ny Ørestad-bydel fik sin første ejendom i 2001. Og kulturbygningerne piblede frem alle vegne:

»Jeg kan huske en tirsdag eftermiddag i 2002 i februar, hvor vi havde møde om et nyt operahus, et nyt skuespilhus og en ny koncertsal i Ørestad. Pludselig rykkede byen. Der var penge og politisk vilje til at handle. Mit mål var at være stadsarkitekt med stort a, altså at København skulle være en by i arkitektonisk verdensklasse, og det, synes jeg, er lykkedes,« siger Christiansen.

Stadsarkitektens rolle er at agere faglig sparringspartner for politikerne i Københavns Kommune, der gennem by- og lokalplaner tegner de store linjer for byens udvikling.

Jan Christiansen husker 00’erne som en ideologisk brydningstid, hvor han skulle navigere mellem flere markante profiler, særligt overborgmester Jens Kramer Mikkelsen (S) og bygge- og teknikborgmester Søren Pind (V):

»Når de kom op at slås – og det gjorde de – lå jeg der i slipstrømmen og forsøgte at tale dem til rette. Min egen baggrund er på den politiske venstrefløj, og selv om jeg havde nogle politiske sammen- stød med Søren Pind, stod vi altid sammen om arkitekturen. Alle borgmestre, jeg har arbejdet for, har på tværs af partiskel haft stor respekt for fagligheden. Det er en stor styrke for København,« mener Jan Christiansen.

Der er dog også ting fra perioden, han stadig ærgrer sig over. Det gælder især det manglende byliv i Ørestad City, hvor shoppingcentret Fields kan bryste sig af Danmarks længste lukkede facade ud til Arne Jacobsens Allé.

»At man starter med at bygge Fields i Ørestad City, er fuldstændig godnat; man lægger alle butikker i ét hus i stedet for at sprede dem ud. Det har ødelagt hele Ørestad City. Jeg kæmpede meget for at få banket huller i Fields, og det er vist lykkedes. Der kommer to nye åbninger i facaden, som skal hjælpe lidt. Men det er håbløst,« siger den tidligere stadsarkitekt.

Jan Christiansen griner.

»Altså, der er jo ingen, der har glemt det her, hvad der skaber gode byrum. Alle danske arkitekter har haft Jan Gehl i skolen (dansk arkitekt og byplanlægger, der har specialiseret sig i at forbedre byrum, red.). Men for fanden, det kan være svært, for vi kan jo ikke tvinge private bygherrer til at ekspropriere stueetagen til alt muligt. Også selv om vi ved, at det er sådan, vi bedst laver en levende europæisk by, hvor folk sidder og drikker kaffe på gaden og nyder solen.«

»I det nye Nordhavn arbejder man derfor nu med et privat firma om at lave Århusgade til en slags bygade med butikker, så vi undgår at gentage fejlen med et butikscenter. Det samme er planen i Carlsberg Byen, hvor alle stueetager skal have udadvendte offentlige formål.«

Men hvad med Yderdanmark?

Debatten om hovedstaden kan af naturlige årsager synes enormt københavnercentrisk, men ifølge Jan Christiansen vedrører den alle danskere på godt og ondt. Den fortsatte folkestrøm fra land mod by står nemlig ikke til at modvirke, selv om nogle politikere ønsker det:

»Der er mange grunde til at flytte til København, men to markante tendenser er ungdommen og akademikernes søgen efter arbejde. Da jeg flyttede til København i 1968, var her kun gamle mennesker; pensionister og arbejdere. I dag er det en by fyldt med unge studerende. Og hvad angår arbejdet, så kommer jeg selv fra provinsen, og der er bare ikke mange jobs til akademikere derude. Det tror jeg ikke, du kan vende. Nu lyder jeg ikke så revolutionær, som da jeg var ung, men du kan ikke tvinge folk til at bo ude på landet. Det kan du bare ikke. Det er i byerne, livet og kulturen rykker.«

Han peger på, at tilflytningen mod storbyerne er et globalt fænomen. I år 2030 forventes det, at to tredjedele af verdens befolkning vil leve i storbyer højst 80 kilometer fra kysten, og 96 procent af verdens urbanisering frem mod 2030 vil finde sted i udviklingslande som Kenya, fremgår det i en 2013-rapport fra IMF og Verdensbanken.

»Du kan observere det i stort set alle lande. Alene i Frankrig flytter 70.000 mennesker til de fire store franske byer hver måned. Jeg fatter ikke, hvordan de klarer det. Så kan de 1.000 mennesker i København synes slemt nok – og boligmanglen er reel – men vi må bare bygge hurtigt uden at miste blikket for kvaliteten,« siger han.

Udviklingen åbner dog også en mulighed for helt at gentænke det, Jan Christiansen kalder ’Yderdanmark’.

»Hvis vi accepterer, at folk vil bo i de store byer som København, kan vi begynde at arbejde på en ny måde med Yderdanmark, særligt langs kysterne, som er særegent for Danmark. Vi kan se det som den store æstetiske og landskabelige udfordring i vor tid, at vi skal løse tætheden i byerne, mens vi omformer resten af Danmark på nye og kreative måder.«