En dag midt i firserne stod min far ude i haven sammen med en kollega. De kiggede mod øst, mens de diskuterede den dag, de sovjetiske missiler ville komme.

Begge var kyndige udi matematik og fysik, og snakken gik på missilernes flyvehøjde og hastighed. Kunne man stå i haven og se dem? Kunne man høre dem? Hvordan så de ud?

Jeg lyttede med, og det, der bagefter slog mig mest, var, at de voksne snakkede om atomkrigen som noget uafvendeligt. Den ville komme en dag, spørgsmålet var bare hvornår, og ingen kunne rigtig gøre noget ved det.

Enhver konflikt eller sikkerhedspolitisk beslutning havde dengang det perspektiv, at det kunne ende helt galt. Eksperter forsøgte at overbevise os om, at ingen var interesserede i at starte en krig og udrydde alt liv på jorden, men jævnligt blev vi mindet om, hvor skrøbelig situationen var. En forkert beslutning, en enkelt fejl, og det ville være slut.

Det levede vi så med, og vi skubbede det væk, og måske var det først bagefter, at vi for alvor blev klar over, hvor klemt alle havde været mellem to supermagter, der bare skulle trykke på en knap.

Indtil for nylig troede jeg, at vi endegyldigt havde sagt farvel til denne følelse. At vi aldrig mere ville lade det komme så vidt, at frygten blev klangbund for vores liv. Desværre ser det ud til, at jeg tog fejl.

Ny verdensorden

Dem, der kan huske Gorbatjov og senere Murens fald, kan også huske følelsen af, at der kom ny ilt på kloden. Det, der før var uafvendeligt, blev afvendeligt. Pludselig opstod der mulighed for, at vi kunne arbejde os væk fra truslen, og jeg synes også, man kan sige, at vi gik i gang. Nogen gjorde i hvert fald.

Der blev talt om en ny verdensorden, som godt nok var fyldt med konflikter og problemer, men der var en periode, hvor det virkede som om, ulykkerne havde fået andre og mindre proportioner. Der spredte sig en optimistisk følelse af, at det nok skulle gå.

Men knap havde vi sagt farvel til de gamle fjender, før vi begyndte at skabe nye. Allerede i firserne og i starten af halvfemserne blev opmærksomheden rettet mod udlændinge og flygtninge. Nu var det dem, der ville tage friheden og demokratiet fra os.

Igen blev der kaldt til samling om frihedens fane, og folk sluttede op. Vi i Vesten skulle stå sammen mod resten. Ellers var det slut, og vi ville miste alt det, vi elskede og så indædt havde kæmpet for.

Jeg har ikke tal på, hvor mange gange nogen har sagt, at islamismen har overtaget kommunismens rolle. Og hvor har vi dog brugt lang tid på at diskutere, hvordan nogle fanatikere og senere bare nogle muslimer ville tage demokratiet og vores værdier fra os. Endeløse debatter i korte loops om tvungne frikadeller og kønsopdelt svømning, muligheden for Sharia på Nørrebro og det rimelige i, at kvinder går med tørklæde.

Vi fokuserede på de fremmede, og vi troede, at det var der, truslen lå.

Den stærke mand

I dag står det klart, at det bare var et trylletrick. Mens vi havde opmærksomheden rettet mod politiker- og medieskabt udlændingeflimmer, skete der noget langt vigtigere et andet sted, som ingen rigtig lagde mærke til.

Det var alligevel ikke halalslagtning og fem kvinder i burka, der var den store trussel, men derimod den demagogi og populisme, som har fået tag i politikere og befolkning. Villigheden til at løsne forbindelsen til demokratiet vokser. Og dermed åbnes døren for den stærke mand, der åbenlyst udsteder falske checks på en bedre verden.

Du taler om Trump, vil I sige til mig, og Trump er amerikaner og ikke dansker. Og det er sandt. Men snart er det superpopulisten Trump, der har fingeren på den knap, der sender missiler henover min fars have. Det er ham, der er ved at kvæle den spirende optimisme på klimaets vegne. Og det er ham, der skruppelløst fisker stemmer, mens han lader hånt om frihed og lighed.

Og kig jer omkring i Europa og i Danmark. Hvor er de politikere, der tager lederskabet på sig og sætter kurs mod mere demokrati, mere åbenhed og mere frihed? De findes, heldigvis, men hvor længe endnu? I hvert fald er det sjældent dem, der vinder de store sejre og den folkelige opbakning.

Skrøbeligt og vakkelvornt

Jeg har nemt ved at forestille mig koret af danske politikere, der vil sige, at det jo netop var for at undgå demagogi og populisme, at de endeløst har strammet udlændingeskruen. I så fald må vi vel give dem et point for ambitionen, men straks trække det fra igen for udførelsen. For det har ikke hjulpet. Faktisk slet ikke.

I dag kan alle se – hvis de vil – at vores samfund er truet. Men trusselsbærerne er ikke muslimerne eller de brune eller de fremmede. Den kommer fra os selv, og det ironiske er, at dem, der har været mest bekymret for danskheden og de fremmedes ankomst, nu selv viser sig at være en del af truslen.

Jeg tænker, at det er en erkendelse, som ligger lige for. Det kræver ingen intellektuel skarphed at se, hvordan situationen er.

Alle os, der lever i dag, fik en stafet og en fordring fra dem, der kom før. Den bestod i at tage vare på et demokrati, der ser stærkt og imposant ud på overfladen, men som i virkeligheden er skrøbeligt og vakkelvornt.

Meningen var, at vi skulle udbygge og forbedre folkestyret, at vi skulle sørge for, at det spredte sig til alle hjørner og rodfæstede sig. Men vi forstod ikke opgaven, eller også tog vi den bare ikke højtideligt nok. I hvert fald bildte vi os ind, at vi sad på demokratiets top, at værket var fuldendt, og at der ikke var mere at gøre.

Vi ville eksportere demokratiet til andre og lære verden om frihed og folkestyre. Det var en god ambition, problemet var blot, at mens vi havde så travlt med at vurdere de andres demokratiske sindelag, glemte vi vores eget. Resultatet er, at demokratiet siver ud mellem fingrene på os, og i min omgangskreds diskuterer vi, om sivningen først stopper, når der ikke er mere tilbage.

Der er ingen andre

Dermed er vi igen tilbage i min barndoms have, hvor de voksne diskuterede missilernes komme. Omstændighederne er anderledes, men følelsen er den samme: Det er ikke et spørgsmål om, hvorvidt katastrofen indtræffer, men om hvornår det sker.

Det er et mistrøstigt udsagn, men for mit vedkommende er det sandt. Vi er ved at spille os handlemulighederne af hænde, mens baggrundsangsten spirer frem.

Det er selvsagt en farlig situation, som kun truer med at blive værre. For med følelsen af uafvendelighed følger en apatisk bevidsthed om, at ingenting nytter. Vi kan kun se passivt til, mens det demokrati, vi kender, hastigt forvitrer.

Men det er jo lige præcis den konsekvens, vi ikke må drage. Det er muligt, at vi har krydset floden, men broen står der endnu. Dengang i firserne troede vi også på uafvendeligheden, og vi blev overraskede, da det viste sig, at vi tog fejl. Truslen forsvandt, og vi fik en ny chance. Sådan kan det gå igen.

Måske ligger der et håb i, at de reelle trusler nu er så åbenlyse, at dem, der tidligere har flirtet med populismen, vil se, at tingene er gået for vidt. Måske vil dem, der i årevis har placeret skyld og ansvar hos udlændinge og flygtninge, forstå, at der er andre og langt mere påtrængende problemer, der skal tages hånd om. Måske kan vi stadig nå at gøre noget.

Jeg tror det. Men det kræver, at dem, der for alvor kerer sig om frihed og folkestyre, stemmer i med al den styrke, de kan mobilisere. Presset for at holde populismen fra døren skal komme fra os. Der er ingen andre. Spørgsmålet er, om vi er mange nok, om vi har kræfter nok.

Peter Lauritsen er professor ved Aarhus Universitet