En af antagelserne bag konceptet om ytringsfrihed, var at det ville udgøre et problem at blive afsløret som løgner.

Dengang "en borger" var en rig hvid købmand og næringslivet i stort omfang var baseret på tillid, var det formodentlig en nogenlunde sund antagelse.

Det er det tydeligvis ikke mere.

Præsidentkandidat Trump er det extreme tilfælde, stort set intet af det han slynger ud har nogen kontakt med verificerbare fakta.

I den engelske "brexit" valgkampagne bliver der løjet til den helt store guldmedalje, mest uhæmmet på "leave" siden, men bestemt også på "stay" siden, nu hvor panikken er begyndt at brede sig blandt 1%'erne.

Herhjemme har den nuværende regering været usanddruelig om partistøtte, Skat, Iraq, Syrien, NATO, arbejdsløse, førtidspension, a-kasser, DONG, landbrugspakken, jagerflyene, flygtningene, efterretningstjenesterne, teleovervågning, nummerpladekamera og nu senest den kollektive trafik generelt.

Bedre står det ikke til i erhvervslivet.

Bilproducenterne fusker og lyver om forurening, olie- og kul-selskaber har forplumret indsatsen imod CO2 reduktioner og de deraf følgende skadelige klimaforandringer. Tobaksindustrien gjorde det præcist samme med deres sundhedsskadelige produkter.

Kreditforeninger hæver gebyrsatsen med påstande om udefrakommende krav, når det i virkeligheden kun handler om chefernes bonus og sparekasser bliver stadig omdannet til aktieselskaber med henvisning til "EU-krav" som ingen dog lige kan skaffe en henvisning til.

Og jeg er slet ikke nået til hvad producenterne kan få sig selv til at påstå på deres produkters indpakning og i de reklamer de producerer, det er et kapitel helt for sig selv, ikke mindst i tele- og kosmetik-branchen.

Pressen er næsten de værste.

De nyder udstrakt lovmæssig beskyttelse, modtager i mange tilfælde direkte statsstøtte - men mange medier kvitterer for tilliden med en direkte uhumsk omgang med fakta og sandheden.

Jeg er en meget stor tilhænger af den personlige ytringsfrihed, jeg vil forsvare den til min dødsdag.

Men jeg er langt om længe nået dertil, at jeg ikke længere kan støtte ubetinget ytringsfrihed til andre end individer.

Det er på høje tid at der indføres et sandhedskrav, der gælder alle andre end enkeltpersoner, dvs. virksomheder, foreninger, tænketanke, medier, politiske partier, ministerier, tolvmandsforeninger, kommuner, regioner, sygehuse, styrelser, domstole, grundejerforeninger, bridgeklubber osv. osv.

Når en person udtaler sig offentligt på et kollektivs vegne, skal det simpelthen være et lovkrav at de kan dokumentere alle deres påstande og at dokumentationen er offentligt tilgængelig senest 24 timer senere.

Bemærk at jeg ikke kræver at hele sandheden skal fremlægges: Det skal naturligvis være muligt og lovligt at holde på en hemmelighed, men det skal ikke være lovligt at sprede andet end sandhed.

Jeg har i lang tid ledt efter argumenter imod et sådant sandhedskrav, men ingen fundet over mindstemålet.

Det er utvivlsomt rigtigt at en god "kioskbasker" om kongehuset sælger flere blade end den mere troværdige og ofte langt mere kedelige sandhed. Men der er ingen samfundsværdi i at der bliver solgt en masse blade indeholdende omhyggeligt kalibreret opspind.

Ligeledes er der heller ingen tvivl om at man kan sælge mere olie, tobak eller miljøgift ved at omgås sandheden letsindigt, men heller ikke det har nogen værdi for fællesskabet, tværtimod.

Man skal nærmest være medlem af den kinesiske centralkommite for at finde det acceptabelt at ministerier og styrelser på ministerens ordre bruger Mørkelygten for at få virkeligheden til at ligne partiprogrammet.

Mit primære "for" argument er at med den komplexitetsgrad vores samfund og civilization er oppe på, har vi ikke mental båndbredde nok til at gennemskue et helt fedtlag af professionelle løgnere og spindoktorer hvis eneste job er at vildlede os.

Vi nærmer os at der er 3 gange flere journalistuddannede der har job som spindoktorer og PR-etellerandet end der er ansat som skæg/snot sorterere ved nyhedsmedierne.

I den politiske sfære er der et særligt stort behov for et sandhedspåbud, således at vi ikke igen ser vælgerne blive stukket blår i øjene, blår der ovenikøbet er produceret af offentlige ansatte for vælgernes egne skattekroner.

Enhver politiker har naturligvis sin personlige yttringsfrihed og kan bruge den lige så tosset han/hun har lyst og lyve op og ned af døre om alt hvad han/hun har lyst til.

Men i samme øjeblik politikeren udtaler sig på sine vælgeres, sine sponsores, sit partis, sin folketingsgruppes eller sit ministeriums vegne, skal svesken på disken: Det skal være sandheden og dokumentationen skal være klar og lettilgængelig.

Uanset hvem der er der tages i at lyve eller misinformere offentligt, bør straffen være den samme.

Første overtrædelse kunne passende straffes med krav om en offentlig undskyldning, mindst lige så prominent som den oprindelige kommunikation.

Anden overtrædelse straffes med 3 måneders suspension (uden løn!) fra den position fra hvilken usandheden fremførtes.

Tredje overtrædelse fører til 10 års forbud mod at udtale sig offentligt om andet end sin egen personlige mening, hvilket i de samme ti år uden undtagelse diskvalificerer personen fra alle offentlige og borgerlige embeder, samt jobs der har ansvaret for korrektheden af indberetninger til offentlige myndigheder.

phk