Asger Baunsbak-Jensen læner sig tilbage i den ternede plaid på lænestolens ryg. Folder hænderne over brystet og lader blikket vandre op under loftet i arbejdsværelset.

Reolerne, der indrammer værelset, bærer vidnesbyrd om et langt liv i centrum af det politiske apparat. Ringbind spækket med gulnede avisudklip står side om side med tykke flerbindsværker af P. Munch og Niels Neergaard.

I 60 år har Asger Baunsbak-Jensen blandet sig i den demokratiske debat. Som landsformand for Radikale Venstre, direktør i Undervisningsministeriet, præst, debattør og forfatter. Senest med pamfletten Sidste udkald – Kampskrift for folkeskolen. I den beskriver han, hvad han ser som samtidens store demokratiske krise.

»Det er sidste udkald for demokratiet,« proklamerer han, idet han retter sig op og tamper pegefingeren i bordpladen.

I pamfletten retter Asger Baunsbak-Jensen en skarp kritik af den folkeskolereform, der blev indgået aftale om i sommer, samt hele forløbet op til, som han beskriver som »udemokratisk«.

»Den nye lov er blevet til uden folkelig debat,« skriver han i indledningen til pamfletten og fortsætter:

»Demokratiet er på nedtælling, mens teknokrater overlades magten. Jeg anser anonymiseringen for at være demokratiets største fare nu, jurister, økonomer og statsvidenskabsfolk uden for offentlighedens lyskegle sidder inde med magten. De udarbejder love på felter, hvor fagfolk tidligere havde lederstillinger.«

Nærdemokratiet er væk

Ifølge Asger Baunsbak-Jensen mangler Undervisningsministeriet flere embedsmænd med praktisk erfaring fra klasselokalet. Selv er han uddannet skolelærer og tidligere efterskoleforstander. Som undervisningsdirektør i Undervisningsministeriet gennem 1960’erne og 70’erne brugte han sin egen faglige erfaring til at indgå i debatter om folkeskolen.

Den debat er forsvundet med DJØF’ernes indtog i ministerierne, mener han. Og dermed opstår det demokratiske problem.»Hvis man skal inddrage folket, skal man jo også have nogen, der kan formidle det her. Og i dag er folket altså stort set fraværende,« mener han.

»Dermed kommer demokratiet til at fungere på nogle eksperters og teknokraters præmisser, hvor folket er koblet fra. Det er min frygt.«

Asger Baunsbak-Jensen går over til sit arbejdsbord og frembringer et bordeauxrødt ringbind med falmede avisudklip fra hans tid som embedsmand. Den er fyldt med kronikker, debatindlæg og reportager fra debatmøder. Han bladrer frem til et billede af en sal fyldt med alvorstunge miner.

»Se, hvor mange der var! 630! I Nørresundby alene.«

Den type af debatter gav mulighed for, at han som undervisningsdirektør kunne fremlægge nogle visioner for skolen, og lærere og forældre kunne komme med deres modsvar. Et lovforslag kunne snildt være tre-fire år undervejs, og bølgerne frem og tilbage var kun med til at kvalificere forslaget, mener Asger Baunsbak-Jensen.

»Hurtigheden tager livet af den demokratiske proces. Der skrives for hurtigt og tænkes for lidt,« siger Asger Baunsbak-Jensen og gnubber sig i tindingerne.

Helt vanvittigt

I Sidste udkald – Kampskrift for folkeskolen kritiserer den tidligere undervisningsdirektør også, at regeringen i det hele taget begyndte at drøfte en folkeskolereform og en ny læreruddannelse uden først at formulere en ny formålsparagraf for folkeskolen.

»Hvad er formålet med skolen?« spørger han retorisk i pamfletten. Undervisningsminister Christine Antorini (S) har bebudet, at diskussionen om formålsparagraffen vil komme senere. »Jamen, det er da helt vanvittigt! Man laver da først formål, og derefter laver man indhold. Man laver ikke indhold og så siger, nu må vi tilrette formålet efter det, vi har lavet. Det er fuldstændig forkert, hvis man ikke diskuterer, hvad formålet er,« ræsonnerer Asger Baunsbak-Jensen.

Han forestiller sig et nyt folkeskoleråd bestående af filosoffer, teologer, forfattere og forældre, som med forbillede i Etisk Råd skal komme med forslag til det politiske lag om folkeskolens fremtid. Rådet skal yde det modspil til embedsværket, som hverken Danmarks Lærerforening eller forældrene ifølge Asger Baunsbak-Jensen magter i dag.

For lidt berøring med vælgerne

På det lille bord ved siden af lænestolen ligger to bøger. Peter Kemps Verdensborgeren og under den Ove K. Pedersens Konkurrencestaten. Det er i spændingsfeltet mellem disse to begreber, Asger Baunsbak-Jensen ser kampen om folkeskolen og dernæst demokratiet udspille sig.

»Læg mærke til, at finansministeren taler om en ’konkurrencestat’. Men man skal være klar over, hvad en konkurrencestat er. Det er den, hvor den stærkeste altid vinder på verdensplan,« siger han.

Han mener, at konkurrencetænkningen har bevæget sig helt ind i folkeskolen som følge af manglen på fagfolk i Undervisningsministeriet. I stedet for at opdrage til medborgerskab og forståelse for andre dyrker man eliten og den individuelle præstation.

»Men man er nødt til at have et samfund, der har sans for, hvem der er svage, og hvordan vi får dem til at folde sig ud, så de får et rigt liv,« mener Asger Baunsbak-Jensen.

»Naturligvis skal vi konkurrere, når det gælder både forskning og afsætning. Men hvis vi ser på udviklingen i øjeblikket, så har man overladt det til konkurrencestaten i en sådan grad, at forskellen mellem bund og top i samfundet bliver større og større, hvor vi for 20 år siden havde en tilnærmelse. Og derfor er vi nødt til at se på, hvad vi gør for de svage, som ikke kan klare sig i den konkurrencestat. Vi kan ikke bare ofre dem. Det er mit hovedpunkt.«

MF’ere spejlede befolkningen

Den unge skolelærer Asger Baunsbak-Jensen blev første gang valgt ind i Folketinget som medlem af Radikale Venstre i 1958. Dengang, husker han, repræsenterede de folkevalgte et bredt udsnit af befolkningen. Der var socialdemokratiske arbejdere, radikale højskolefolk og gårdmænd fra Venstre. Det var politikere, som var i tæt berøring med vælgerne.

I dag oplever Asger Baunsbak-Jensen, at de folkevalgte på Christiansborg har mistet følingen med de mennesker, de repræsenterer. Især de svageste i samfundet bliver svigtet af politikerne, mener han.

Politikerne tænker som deres embedsmænd i effektivisering og økonomistyring fremfor, hvordan man sikrer, at ingen falder uden af systemet.

»Hvis du tager politikere i dag, jamen, så er Helle Thorning-Schmidt jo akademiker. Margrethe Vestager er akademiker. Der er kun nogle ganske få, der ikke er det. Der er en Villy Søvndahl, og der er en Marianne Jelved. Det er de ældre politikere. Vi er havnet i den situation, at efterkommere af disse svage folk, som sad i Folketinget dengang, er blevet sorteret fra, og der er ikke nogen, der tager dem ved hånden,« siger han.

Økonomen som skoleleder

Pludselig ringer telefonen. Det er Niels Helveg-Petersen, der vil spise frokost på en smørrebrødsrestaurant i København. Men først den 30. november.

»Før kan jeg ikke,« siger Asger Baunsbak-Jensen og smiler.

Selvom han er gået på pension, holder han sig stadig ajour med, hvad der rører sig i det politiske liv. Både over frokostplatter med sine gamle bekendtskaber fra den politiske sfære og ved at deltage i møder med aktive embedsmænd. Som for nylig, da han var inviteret til at tale for alle de ansatte hos Radikale Venstre på Christiansborg. Her gav han et par råd om, hvilke krav de skal tage med til kommunalvalget.

»I skal have en skoledirektør, der har stået i klasseværelset,« bedyrede den forhenværende landsformand blandt andet.

»For i løbet af ganske kort tid vil I komme til at se, at når skolelederne skal have større indflydelse efter folkeskoleloven, så får DJØF’erne en ny adgang til at sige, ’det er os, der skal være skoleledere, og så kan de andre være pædagogiske rådgivere.’«

Og dermed risikerer »de anonyme teknokraters« indtog i skoleledelsen at blive total, mener Asger Baunsbak-Jensen. Lige fra embedsværket på Christiansborg og i kommunen til den enkelte skoleleder. Kombineret med en manglende debat om lærerens rolle og folkeskolens fremtidige formål vil det føre til en skole, der bliver ledet med pengepung og målestok frem for pædagogiske idealer.

»Jeg mener, at vi i løbet af et til to år vil komme til at se, at mange kommuner siger: ’Vi har brug for, af hensyn til den økonomiske styring, at have en cand.oecon. som skoleleder.’ Det kommer vi til at se. Jeg varskoer det bare.«