Den svenske gadekunster Dan Park har vakt en del opmærksomhed med sine temmelig voldsomme collager, der forhåner og nedgør forskellige religiøse og etniske grupper. Særligt ét af billederne er blevet omdiskuteret, fordi det ved første indtryk simpelthen er et racistisk overgreb på tre sorte svenske mænd, hvis hoveder er anbragt i løkker under overskriften Hang-On Afrofobians. Konteksten bag billedet komplicerer imidlertid sagen: For godt et år siden blev den ene af mændene, Yusupha Sallah, overfaldet og mishandlet for øjnene af sin dengang kun etårige søn. Overfaldet, der tilsyneladende var racistisk motiveret, forfærdede naturligvis mange, og der blev demonstreret mod den stigende racisme i det svenske samfund, indtil det kom frem, at det var tre unge med kurdisk baggrund, der havde stået bag overfaldet. Så dæmpedes forargelsen noget. Dan Parks satiriske pointe var nu den, at det tilsyneladende er ok at være racist, hvis man selv tilhører et etnisk mindretal, eller med andre ord: at racismen kun synes at ’gælde’, hvis det er hvide, der står bag den, mens andre kan undskyldes med dårlig integration og alt muligt andet. Forfatteren Jens Martin Eriksen har her i avisen på lignende vis argumenteret for, at sagen om Parks collage viser, at den europæiske (især svenske) antiracisme simpelthen er hyklerisk og beror på et ønske hos antiracisterne om at se sig selv som bedre end deres medborgere: »De fremmaner et spøgelse for at få lov til at blive dem, de gerne vil være. Men hvis de vitterligt var antiracister, måtte de gå imod al racisme, og så måtte de også gå imod indvandreres racisme over for etniske skandinaver.«

Spøgelse eller zombie?

Måske er der dog en overset sandhed i netop denne dobbelthed omkring den hvide mands racisme. Som gadekunstner af den slags, der investerer sig selv i kunstværket, må Dan Park nødvendigvis læses med ind i det værk, han skaber. Det er ikke bare det, at der pisses på en mur, eller at nogen klæder sig af, mens der læses op af Koranen, der udgør den slags kunstværker: Det er altid også væsentligt, hvem der gør det, og hvorfor det gøres. Kunstværket som udsagn kan med andre ord ikke stå alene – kunstnerens udsigelsesposition er et afgørende element i selve værket. Og hvem er Dan Park i dette værk? Forud for Hang On Afrofobians går en længere disput mellem Park og en anden af de tre afbildede i collagen, Momodou Jallow fra afrosvenskernes landsforbund. Jallow politianmeldte for et par år siden tre svenske studenter, der havde udklædt sig som ’negerslaver’ til en fest, komplet med sort farve i hovedet, reb om halsen og en ’slavedriver’ til at kommandere rundt med dem. Det fik Park til at producere plakater med billeder af Jallow i lænker og titlen: Vor negerslave er løbet bort. Som han udtalte til en avis, var plakaterne en reaktion på den klagekultur, som Park mente, havde bredt sig i Sverige, og som Jallow inkarnerede: »Hvad som helst kan jo være racisme i dag. Det er en del af hele deres plan, at de overreagerer på selv små sager.« I første omgang var det således overfølsomheden over for racisme i det hele taget, der provokerede Dan Park. Dertil kom så senere ovenikøbet uretfærdigheden i, at kurdere godt måtte være racister, mens han selv ikke måtte.

Siger Parks værker således ikke i virkeligheden simpelthen: »Det er fandme ikke til at være hvid racist længere!« Er det ikke denne bekymring, der i virkeligheden hjemsøger hans hvileløse forsøg på at ’afsløre’ den hykleriske antiracisme?

Måske er Dan Park ikke så meget et spøgelse, som antiracisterne fremmaner, som han er en zombie, en udød gammel hvid racist, der ikke kan holde ud, at Pippi Langstrømpes far ikke længere må være ’negerkonge’, at Far til Fire og Tintin mere og mere fremstår som eksotiske og tilbagestående kolonialistiske etnografika, og at man ikke længere kan kalde en spade for en spade osv. (dvs. kalde en afrikaner for en neger og en iraner for en perker). Er det ikke den samme sørgmodighed, vi også kender fra de melankolske forkæmpere for fri hate speech herhjemme? Det er Dan Park, der er den forfulgte minoritet: Der er snart ikke nogen steder, man længere kan sige, hvad man virkelig føler, hvis man er en hvid mand med ondt i sjælen.

Tidsmaskiner

Den amerikanske komiker Louis CK forestillede sig engang, at han selv kunne vælge, hvilken farve, han ville være, og han ville ikke være i tvivl: »Helt sikkert hvid!« Ikke fordi hvide er bedre, men fordi det at være hvid tydeligt er bedre. »Jeg kunne gå ind i en tidsmaskine og tage til en hvilken som helst tid – og det ville være fucking awesome, når jeg kom frem. Det er eksklusivt et hvidt privilegium. Sorte kan ikke fucke med tidsmaskiner. En sort ville være sådan: ’Nej tak! Hvad som helst før 1980 har jeg ikke lyst til at komme tilbage til.’« Til gengæld, tilføjede CK, skal hvide være varsomme med at tage tidsmaskinen frem i tiden, for vi kommer til at betale for det her lort, som han sagde.

Måske er det den samme fornemmelse, Dan Park har fået? Hvides privilegier er på vej til at tynde ud. Ikke engang racismen kan vi længere have for os selv. Måske er den store bekymring om politisk korrekthed i forhold til etnicitet og kultur også et udtryk for den snigende fornemmelse af, at verden er ved at forandre sig – at de gode gamle, hyggelige stereotyper bliver sværere og sværere at opretholde, og at verden i stedet er ved at blive kompleks og fyldt med paradokser og overraskende relationer. Dan Park har tydeligvis flere sjælevenner i Danmark end i Sverige – endda helt op i toppen af det politiske hierarki. Spørgsmålet er bare, om disse venner er progressive forkæmpere for ytringsfriheden – eller melankolske overlevere af hvidt overherredømme.

Den optimistiske læsning af Dan Park som et kunstværk er, at han er sindbilledet på en hundredårig figur, der er på vej til at uddø, men bare endnu ikke selv har opdaget det. Den pessimistiske er naturligvis, at zombierne vil nå at æde vores hjerner, inden de helt kan få fred.