Det er første gang i mit liv, at jeg har skrevet et åbent brev. Og det bliver ikke mindre underligt af, at du givet læser det umiddelbart før, at vi to senere i dag skal stå overfor hinanden nede i Folketingssalen til den månedlige spørgetime.

Du ved og jeg ved, at tiden under spørgetimen er mere end begrænset. Tre korte spørgsmål og tre tilsvarende korte svar og ikke et sekund mere. Hvis det står til Folketingets formand. Så hvad gør man så, når man som jeg har rigtig meget på hjertet? Man skriver et åbent brev til sin statsminister. For det er det, du er. Min og alle andre danskeres statsminister. Uanset om vi bor i Nordjylland eller på Nørrebro. Og uanset om vi har stemt på dig eller ej.

I din nytårstale sagde du: »(…) den måde, vi håndterer krisen på, er afgørende for Danmarks fremtid«. Du har fuldstændig ret. Og netop derfor er jeg dybt bekymret. For efter sidste uges debat om den seneste række af asylstramninger, bl.a. valget om at tage (nogle) smykker fra flygtninge samt valget om at afkræve fædre, mødre, børn at vente 3 år på genforening, endte Danmark igen på forsiden af markante internationale medier, som fx International New York Times. Og det var absolut ikke pæne ting, den internationale presse skrev om den førte danske asylpolitik. En kritik, FN og Europarådet efterfølgende bakkede op om.