”Vi gik i Børsmose Skole, og i middagspausen skulle vi altid hjem og fodre dyrene. Man ville jo hellere lege, men sådan var det. Når min far så skulle over i kirken og ringe solen ned, så skiftedes vi børn til at hente køerne hjem. Det var ikke sjovt at gå der i mørket, men så afløste vi hverandre,” fortæller han.

På heden lurede da også visse farer for et barn.

”Engang kan jeg huske, jeg ikke kunne få foden ned i min træsko. Der lå en hugorm i den, men jeg opdagede det ikke, og blev ved med at presse og presse. Men den kunne ikke bide, for de skal have hovedet tilbage for at hugge.”

”Min storebror Frode kunne godt tage en hugorm og svinge den rundt og rundt ved halen. ’Man skal bare ikke tage de røde,’ sagde han. ’De er alt for hurtige.’ Engang blev han selv bidt af en hugorm, det var før, man havde serum mod det. Han fik sådan mavekrampe.”

Børn der leger i Oksbøl-området i begyndelsen af 1950’erne.

I området ved Oksbøl boede der efter krigen knap 36.000 tyske flygtninge i det, der hed Oksbøllejren. Her ventede de på at kunne vende hjem til et Tyskland, der mange steder var blevet sønderbombet i krigens sidste år. Robert Jensen husker, at nogle af flygtningene arbejdede med at samle lyng, som blev brugt til at fremstille koste af.

”De samlede i bundter, som de havde på ryggen. Pludselig var der en dame, som begyndte at skrige så frygteligt – der var en hugorm, som var kravlet ind under hendes kjole. Der var en opsynsmand, som var over hende med det samme. Han skældte hende sådan ud.”

”Jeg kan huske, min bror og jeg så på hinanden og sagde: ’Han skulle da selv prøve at få sådan en under trøjen!’.”