Lars Calmfors efterlyser i DI skattehöjningar på 30 miljarder fördelat över ett par år. Konjunkturinstitutet, KI, håller sig på motsvarande kravnivå. Men finansminister Magdalena Andersson har inte velat tala om höjda skatter. Och det har sina skäl.

En finansminister som filosoferar om skattehöjningar inbjuder till en finansiell slapphet i offentlig sektor: "Hoppsan, vi överskred visst budgeten med hela 4 miljarder kronor, men det är ju bara att höja skatterna!"

Statens nota för sjukskrivningar steg för övrigt med 4 miljarder förra året.

Skulle Magdalena Andersson prata skattehöjningar öppnar hon dörren för kritik från alliansen på temat "en finansminister som totalt har tappat greppet om statsfinanserna." Vad Jimmie Åkesson kommer att säga är sedan länge känt.

Ekonomistyrningsverket har nu räknat klart och finner att statsbudgeten gick back med 33 miljarder 2015. Hade Magdalena Andersson inte ägnat sig åt att konfiskera miljarder från statliga bolag som SJ och Akademiska hus hade underskottet blivit ännu högre. Den räden går inte att göra om i år.

Om finansministern varit friidrottare hade antidopningsorganisationen Wada ingripit för länge sedan. Ekonomin går på högvarv. Andersson springer ändå på med stora underskott.

Riksbanken levererar meldonium i form av en styrränta på minus 0,5 procent. Ett av flera preparat som har drivit fram mängder av svenska boprisrekord. Fast där ingen vet hur loppet ska gå vid vattengraven.

KI konstaterar i sin "Hållbarhetsrapport 2016" att dagens skattenivå inte kan finansiera ett "bibehållet offentligt åtagande". Slutsatsen är att skatterna borde höjas och/eller de offentliga utgifterna minska.

KI bedömer att de ökade utgifterna till följd av asylinvandringen "i stor utsträckning är temporära." Jag önskar att KI får rätt. Men Sveriges sorgliga integrationshistoria och stelbenta arbetsmarknad talar emot myndighetens antagande.

Sydsvenskan redovisade nyligen med hjälp av SCB några alarmerande siffror:

Efter tio år i Malmö hade bara 36 procent av flyktingar jobb. Efter fem år hade bara 18 procent ett arbete att gå till. Och tittar man på kvinnliga flyktingar så hade enbart 9 procent av dem jobb - efter fem år i Sveriges tredje största stad.

Ja, vad säger ni? Har det på senaste tiden inte varit tyst från Löfven om hans viktigaste vallöfte - om Europas lägsta arbetslöshet år 2020?

Löfven vill, vad jag har förstått av retoriken, till varje pris slåss för att behålla "den svenska modellen". Jodå. Vi har sett hur den fungerar ytterst effektivt med att stänga ute stora grupper från arbetsmarknaden. Och inte bara i Malmö.

Det är allvar nu. Regeringen och arbetsmarknadens parter måste våga vända på varje sten. Och det kan innebära att ett jobb till lägre lön under en period är bättre än inget alls. Sverige tillhör redan världstoppen i höga skatter på arbete. Den skattehöjarvägen borde vara stängd.

När ekonomer ger råd om skattehöjningar sätter de sig i en hyfsat bekväm soffa. Betydligt obekvämare är det att tala om nödvändiga besparingar. Som den växande sjukskrivningsnotan. Som miljardboomen i LSS. Som alla miljarder i företagsstödets svarta hål.

Följ Expressen ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.