Under valåret 2014 rådde hysteri kring de fallande elevprestationerna i Sverige. I kölvattnet av de dystra Pisaresultaten som presenterades i december 2013 debatterades frågan flitigare än någonsin och skolan seglade upp som den viktigaste frågan på dagordningen.

Tyvärr har debatten dock dominerats av pseudofrågor, som vinster och resultatstyrning. Som jag tidigare har beskrivit finns det i princip ingen empiri som tyder på att detta ligger bakom fallet. Invandringen har haft en viktig effekt, men förklarar inte hela försämringen.

En av de viktigaste faktorerna är sannolikt i stället den nya skolkulturen och dess medföljande pedagogiska metoder. Sedan 90-talet har elevinflytandet och andelen självständigt arbete ökat markant i den svenska skolan. Idén är att undervisningen måste bli roligare och mer demokratisk.

Grundidéerna har flera hundra år på nacken men började implementeras i Sverige efter andra världskriget, i kölvattnet av Nazitysklands effektiva indoktrinering av ungdomar i skolan. Med Hitlers spöke som drivkraft påbörjades vandringen från Caligulas auktoritet i klassrummet till dagens eget arbete och elevinflytande.

Problemet är bara att dessa ”progressiva” metoder är dåliga på att förmedla kunskaper. Forskning finner att traditionell pedagogik genererar avsevärt bättre resultat, samtidigt som progressiva idéer har lett till snabba resultatfall likt det Sverige har bevittnat. Hjärnforskning finner också att hårt jobb, repetition och memorering – som knappast är förknippat med glädje – är oumbärliga nycklar till inlärning.

Att skolan måste bli ”roligare” för att höja kunskaperna är därför totalt nonsens. Snarare finner studier att metoder som gör eleverna mindre glada ofta genererar högre resultat, till exempel centrala prov.

Men progressivismen fortsätter trots detta att nå nya höjder för varje dag som går. Nu ska en kommunal skola utan klassrum snart invigas, med ledord bestående av ”kommunikation, kollaboration, kreativitet och kritiskt tänkande”. Som hämtat från en handbok i hur man kör kunskaperna i botten, alltså. Man har tydligen ingenting lärt från Ross Tensta gymnasiets misslyckanden.

Vi är inte ensamma om denna utveckling. Exempelvis har även beslutsfattare i Finland, vars skola karaktäriserats av traditionell pedagogik och lärarauktoritet, rätt länge försökt driva på i en mer progressiv riktning. Detta har sannolikt också bidragit till landets resultatfall under senare år. Nu har man dessutom infört en ny läroplan som ämnar skapa mer glädje i inlärningen med hjälp av, ja, ännu mer progressivism.

Det är som att skolvärlden befinner sig i en masspsykos: man ignorerar all empiri som finner att metoderna inte fungerar och fortsätter att driva på i samma riktning, som bara leder oss längre och längre ner i avgrunden.

Att Skolkommissionens delbetänkande som presenterades igår i princip helt ignorerar progressivismens betydelse är därför inte speciellt förvånande, utan visar bara hur djupt rotat problemet är.

För att ta skolan ur psykosens grepp måste politiker helt enkelt börja inse att det inte finns några genvägar till högre kunskaper. Hårt jobb och inlärning, inte glädje eller välbefinnande, måste ligga i fokus. I varje fall om de är seriösa med att vilja återställa Sveriges fallna status som kunskapsnation.

För att ta skolan ur psykosens grepp måste politiker helt enkelt börja inse att det inte finns några genvägar till högre kunskaper.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.