I veckan damp ett nytt bidrag in till Dr. Status, en Facebookgrupp som jag och några vänner startat, där vi diskuterar och visar upp roliga Facebookstatusar.

Det kom från en som heter Peter, som berättade att han ”för ett antal år sedan startade en fanpage för en ganska känd kock. Har skrivit tydligt att det endast är en fanpage och att kocken ifråga inte har något med sidan att göra, men ändå dimper det in ett antal mer eller mindre roliga meddelanden.”

Ett av exemplen han visade var detta:

Det finns något väldigt fint i detta. När man skriver en text som är avsedd för en enda specifik läsare, och bara den, avslöjar man mycket om sig själv. Man gör sig naken och sårbar, visar sitt ärende, avslöjar vilken sorts människa man är när bara en ser.

Det är därför stora författare och konstnärer efter sin död ofta får sin brevkorrespondens utgiven, och det är därför debattformen av det öppna brevet ofta får en mer intim och slående effekt på läsaren.

I dag finns det fler sätt att kommunicera än någonsin tidigare, men i princip inget av dem är så hemligt som vi tror. Mejl, Facebookmeddelanden, Twitter-DM, allt som behövs för att exponera det för världen är bara en skrupelfri nörd med rätt mjukvara. Ibland inte ens det.

Av ren nyfikenhet skickade jag häromveckan ett mejl till adressen fornamn.efternamn@gmail.com. Gör en googling på den så förstår du varför. På hundratals, tusentals sidor skrivs adressen ut för att meddela att den som vill kontakta någon ska ersätta ”fornamn” med deras förnamn och ”efternamn” med deras efternamn. Men några måste ha missförstått det, tänkte jag.

Jag hade rätt.

Linnea har, som hon säger, varit en del av internetscenen i 20 år, och började med nätföregångaren BBS när hon var ung tonåring. Mejladressen fornamn.efternamn@gmail.com skaffade hon när Gmail fortfarande bara gick att få via inbjudningar, 2004 eller 2005. Sedan dess har hon använt den när hon vill kommunicera utan att ge ut sitt hela namn.

– På sistone har folk använt den ganska mycket för att skriva under petitioner. Nu senast fick jag ett mejl där det stod ”Tack för ditt deltagande i Dispatch Internationals namninsamling mot muslimska böneutrop”. Jag svarade nej tack, där vill jag inte vara med, berättar hon.

Men folk mejlar också dit i tron att någon särskild ska få det.

– Jag har fått ritningar på bygglov, en kallelse till ett ortopedcentrum som skulle till en Charles, och flera mejl som ”tackar för igår” och föreslår att ses igen, säger hon och skrattar.

Linnea är också en av grundarna för en sajt som listar konserter och spelningar, Gigguide.se. Sajten gör det, i likhet med Peter och hans fansida för kändiskocken, tydligt att de inte har något med själva artisterna att göra utan bara radar upp när de har konserter. Ändå får de ibland mejl som skulle till någon musiker. Som ett mejl till en ”Joacim”, där avsändaren gratulerar honom för att det gått bra i Körslaget och undrar om musiken finns på CD. Sist skriver avsändaren i ett PS:

”Min son som lever och spelar i USA är också ’hårdrockare’. Jag brukar åka över till honom en gång per år och då får jag lyssna till olika hårdrocksband utöver hans band! Det är mycket givande nu på gamledar för mig!”

En annan mejlare, en kvinna på 40+ i Sundsvall, skrev till E-Type för att be om inte hon kunde få bli hans bakgrundsdansare. En bit in i brevet klämmer hon emellertid fram att det inte handlar om henne, utan hennes två bästa vänner. ”Jag lovar att de gör dig inte besviken! (…) Även om du inte vill se mig, så dessa två. De are one of a kind från Sundsvalls sett!”

Det hela är rörande, lite på samma sätt som Peters inlägg i Dr. Status. Inte bara på grund av bilden av hur en vänsterhänt sambo råkar klanta sig så det blir ”sås överallt”, utan också i tonen.

I meddelanden som folk skickar till sina kändisförebilder anstränger de sig för att berätta så mycket om sig själva på så litet utrymme som möjligt.

I tonårsstjejers tweets till Justin Bieber, i barns brev till statsminister Reinfeldt och i Facebookmeddelanden till kändiskockar lyser det igenom: Bilden av kommunikationen som ömsesidig. Att de förut så upphöjda och magiska superkändisarna nu är några som otåligt sitter vid laptopen och väntar på just dig. ”Åh fan, de vänsterhänta hade jag inte tänkt på. Ja, det ska jag titta över. Tack!”

Det visar på ett folk som ser tusen möjligheter att öppna sig, att blotta en del av sin själ, att nå till en annan person. Ibland läcker de meddelandena, och då tycker jag vi ska ta vara på det. Visst, vi kan skratta lite åt det, så länge vi inte glömmer att det förmodligen inte är annat än en spegel.

Titta över de där.

Jack Werner är krönikör på Internetworld och sociala medier-redaktör på Metro. På Twitter är han @kwasbeb.