Strax utanför Varamin, några mil söder om den iranska huvudstaden Teheran, träffar vi Fathima och hennes sex barn. Deras lägenhet är inte liten, men standarden är mycket låg. Det enda som finns är plats. Luften står helt stilla och svetten lägger sig som en hinna över huden efter bara några sekunder. Barnen är så smutsiga att håret ligger klistrat på deras huvuden.

– Vi fick samla in pengar från vänner och grannar för att ha råd till operationen när min dotter hade njursten, säger Fathima.

I dag lever mer än tre miljoner afghaner i Iran. Ungefär hälften av dem är papperslösa, som Fathima och hennes familj.

Fathima har sex barn. Hennes man tjänar 2 700 kronor i månaden. ”Vi fick samla in pengar från grannar när min dotter hade njursten.” Foto: ARASH KHAMOOSHI / POLARIS / IBL

Alla afghanska barn har rätt att gå tolv år i skola, och registrerade flyktingar har tillgång till samma subventionerade sjukvård som iranierna själva. För papperslösa är kostnaden för sjukvård högre, men det finns välgörenhetsorganisationer som hjälper de mest utsatta att få vård. Vissa faller mellan stolarna, och många afghaner i Iran lever i stor fattigdom.

– Det är bara min man som har jobb, säger Fathima.

Enligt henne tjänar han motsvarande 2 700 kronor i månaden.

Vi frågar Fathima om hon är orolig för att hennes äldsta son ska tvångsrekryteras till kriget i Syrien.

– Nej, ingen är tvungen att åka till Syrien, säger hon.

Uppgiften om tvångsrekryteringar förekommer ofta i debatten om ensamkommande som levt i Iran innan de kom till Sverige. Både registrerade flyktingar och papperslösa som vi pratar med i Iran säger att det inte sker några tvångsrekryteringar.

Det är belagt att afghaner som vistas i Iran illegalt kan ställas inför valet att antingen rekryteras till kriget i Syrien, eller att deporteras till Afghanistan.

Många afghaner i Iran lever i stor fattigdom. Foto: ARASH KHAMOOSHI / POLARIS / IBL

Kvinnor och barn mest utsatta

Afghanska män i Iran arbetar vanligtvis som byggarbetare eller inom jordbruket. Kvinnorna kan bli sömmerskor, men ofta har de inte möjlighet att arbeta alls. Afghanerna är tillåtna att ha andra jobb också, men företagen är skyldiga att i första hand anställa iranier. I praktiken innebär det att afghaner bara får de arbeten som ingen annan vill ha, och de allra sämsta jobben går till de papperslösa.

De afghaner som har bäst förutsättningar att klara sig i Iran är arbetsföra män. Kvinnor får sällan jobb, och i de fattigaste områdena tvingas små barn att tigga efter skolan för att familjen ska klara sig.

Alla som Expressen pratar med i Iran säger samma sak:

Iran är ett säkert land, även för flyktingar. Det stora problemet är fattigdom, och de som är i störst behov av hjälp är kvinnor och barn.

Kvinnor får sällan jobb, och i de fattigaste områdena tvingas små barn att tigga efter skolan för att familjen ska klara sig.

”Sverige erbjuder mer”

Den största koncentrationen av afghanska flyktingar i Iran finns i de södra delarna av Teheran. Staden blir fattigare ju längre söderut man kommer – i de norra delarna lever människor i lyx, i söder har många knappt råd att köpa mat.

I Rey City i södra Teheran träffar vi Maryam Hosseini. Hon är 27 år och afghansk medborgare, född och uppvuxen i Iran. Hennes lillebror och mamma bor i Sverige, och hon är ensam kvar sedan fyra år tillbaka.

– Min mamma och bror blev tvungna att lämna Iran på grund av att de inte hade

en bra ekonomisk situation och att det inte fanns någon möjlighet för jobb och utbildning, säger Maryam Hosseini.

– Sverige erbjuder fler möjligheter till flyktingar jämfört med andra länder i Europa, säger Maryam Hosseini.

För sju år sedan tog sig lillebrodern till Sverige och fick uppehållstillstånd som ensamkommande. Mamman flyttade efter sonen några år senare.

Lillebror och mamma har flyttat till Sverige. Maryam Hosseini är ensam kvar i Iran. ”Min chans är att söka stipendium för att kunna flytta till Europa.” Foto: ARASH KHAMOOSHI / POLARIS / IBL

Äldsta sonen åker först

Det är vanligt att familjer skickar en av sönerna till Europa, så att resten av familjen senare kan flytta efter genom anhöriginvandring.

Reglerna har dock blivit striktare i Sverige. Även Maryam har sökt uppehållstillstånd, men fått avslag eftersom hon är över 18 år, säger hon.

Tack vare pengar från lillebrodern i Sverige läser hon i dag en masterutbildning i juridik på ett privatägt universitet, men om hon vill arbeta inom det området måste hon göra det utanför Iran. Som afghansk flykting kan hon inte få ett så kvalificerat jobb.

– Min chans är att söka stipendium för att kunna flytta till Europa och fortsätta studera, säger hon.

För att klara av sina levnadskostnader medan hon pluggar jobbar hon extra som sömmerska. I Sverige arbetar hennes bror i en fabrik i Norrtälje, och tjänar lika mycket på en månad som Maryam skulle tjäna på ett år – om hon jobbade heltid.

I Rey City finns en av Teherans marknader, och just hit kommer många afghaner varje dag. Precis utanför marknaden träffar vi en grupp papperslösa afghanska flyktingbarn. De kom till Iran för tre år sedan, berättar de. Två av flickorna har på sig skoluniform, och alla barnen säger att de går i skolan. Just nu står de på gatan och säljer små näsdukar. Det här är verkligheten för många afghanska flyktingbarn i Iran. Efter en heldag i skolan ställer de sig i den gassande solen och skramlar ihop några få slantar, som de sedan kan ta med sig hem till sina familjer.

Alla afghanska barn i Iran har rätt att gå tolv år i skolan i Iran – även de papperslösa. Men många lever i stor fattigdom, och vissa tigger på gatorna efter skoldagens slut. Foto: ARASH KHAMOOSHI / POLARIS / IBL

Ny lag om papperslösas skolgång

För tre år sedan bestämde Irans religiöse ledare Ayatolla Khamenei att alla papperslösa afghanska barn ska ha rätt att gå i skolan. Bakom beslutet låg flera år av påtryckningar och lobbyverksamhet från iranska organisationer och eldsjälar. Den drivande kraften bakom beslutet var Fatemeh Ashrafi, grundare till välgörenhetsorganisationen Hami.

Vi träffar henne i ett av Hamis hjälpcenter i nordvästra Teheran. Det är ramadan, den vårmånad då världens muslimska befolkning fastar för att sätta sig in i de fattigas situation. Hamis personal har dukat upp mat och frukt åt skolans elever. Samtliga är afghaner, de flesta papperslösa.

– Vissa av barnen här har missat att registrera sig före skolstarten, och har inte fått börja i skolan av den anledningen, säger Fatemeh Ashrafi.

Trots att alla papperslösa har rätt att gå i skolan, så finns det alltså fortfarande de som av olika anledningar hamnar utanför systemet. De har då möjlighet att gå i skolan hos Hami, och följa samma läroplan som i den statliga skolan, så att de är förberedda på att kunna hoppa in i en vanlig klass i framtiden.

– Sedan finns det barn vars familjer inte låter dem gå i skolan, och som vill att de jobbar i stället. Det här är fortfarande ett problem, säger Fatemeh Ashrafi.

Fatemeh Ashrafi hjälper papperslösa afghanska barn. ”Majoriteten av de afghaner som lämnat Iran för Europa har levt här i många år – de flesta med tillstånd.” Foto: ARASH KHAMOOSHI / POLARIS / IBL

"De flesta levde här med tillstånd"

Innan hon startade Hami arbetade Fatemeh Ashrafi med flyktingar i andra länder – bland annat i Bosnien under 90-talet. Vi berättar för henne om situationen i Sverige, men hon känner redan till den. Vi frågar om läget i Afghanistan, och hur situationen där skiljer sig från den för afghanska flyktingar i Iran.

– Jag har bott i Afghanistan, jag känner till Afghanistan mycket väl. Säkerhetsläget blir allt sämre, och det finns inget framtidshopp för ekonomin. Samtidigt trycker Pakistan tillbaka flyktingar, så Iran är just nu den säkra platsen för afghanska flyktingar i regionen. Här får de åtminstone viss social trygghet.

– Majoriteten av de afghaner som lämnat Iran för Europa har levt här i många år – de flesta med tillstånd. Under tiden i Iran har de kunnat tillgodogöra sig utbildning och färdigheter. Och de har också tillräckligt självförtroende för att våga flytta, säger Fatemeh Ashrafi.

Är det personerna som har kommit till Europa, menar du?

– Mestadels. Om du först tittar på kapabla människor, och sedan på fattiga människor som inte har någon kapacitet. Vilka av dem tror du tänker på att flytta?

Trots att alla papperslösa har rätt att gå i skolan, så finns det alltså fortfarande de som av olika anledningar hamnar utanför systemet. De har då möjlighet att gå i skolan hos Hami. Foto: ARASH KHAMOOSHI / POLARIS / IBL

”Blir allt färre”

När det börjar närma sig solnedgång anländer skolans elever. Det blir snabbt stoj och stim i korridorerna. Det är 65 elever som kommer – just det här centret ligger i en mer välbärgad del av Teheran. Hami har flera mycket större center, bland annat i de södra delarna av huvudstaden och i staden Mashhad, nära den afghanska gränsen. Totalt ger organisationen fler än 2 000 afghanska barn utbildning i dag. Antalet har blivit lägre sedan papperslösa barn fick tillstånd att gå i skolan 2015, säger Fatemeh:

– För några år sedan hade vi över 3 500 elever, som tur är blir det allt färre.

Strax efter att barnen har satt sig ner för att äta händer något. Både Fatemeh Ashrafi och skolans fröknar försvinner ut på den lilla skolgården. Det har kommit några afghanska barn som inte hör till centret, men som fått höra att det ska finnas mat här ikväll. De är smutsiga och har trasiga kläder och skor. En ung pojke har en brännskada i halva ansiktet. Den kommer från en gasexplosion i hemmet när han var tre år gammal, berättar han. Han är elva nu.

Men maten på skolan är redan slut, och det finns ingenting till nykomlingarna. Fatemeh Ashrafi kramar om pojkarna, och en av fröknarna kliver åt sidan och gråter. Precis då bankar det på porten till skolgården, och någon sträcker in två påsar med ett tjugotal portioner mat. Den gråtande fröken tittar upp mot himlen.

– Det var Allah, säger hon.

För några år sedan hade vi över 3 500 elever, som tur är blir det allt färre.

”Många väljer att hitta ett nytt land”

Några timmar söder om Teheran ligger den heliga staden Qom. Här går kvinnorna klädda i heltäckande slöjor, medan det i Teheran är vanligast med en enkel huvudscarf.

Här bor afghanska Raziyeh Khavari, 32, tillsammans med sin familj. Hon är född och uppvuxen i Iran, och när hon var 19 år fick hon ett FN-stipendium för universitetsstudier inom jordbruk. Just jordbruk är ett av de få ämnen som afghanska flyktingar får läsa på de statliga universiteten. På privata universitet får de läsa vad som helst, men då är avgifterna betydligt högre.

– Jag tror att alla är överens om att Iran är ett säkert land. Det är därför våra familjer har levt här under så lång tid. Men, tyvärr, på grund av vissa begränsningar i Iran, framför allt vad gäller jobb för utbildade afghaner, så väljer många att hitta ett nytt land, säger Raziyeh Khavari.

Raziyeh Khavari har flera universitetsutbildningar, men får bara jobb som sömmerska. ”Jag tror alla är överens om att Iran är ett säkert land, men det finns andra begränsningar.” Foto: ARASH KHAMOOSHI / POLARIS / IBL

Vi frågar henne om de många asylsökande som kommit till Sverige från Iran, som sagt att de inte känner till sin ålder.

– I Iran vet de flesta exakt hur gamla de är, men i Afghanistan är det inte så. Jag har bott där också, och många vet inte hur gamla de är. En av anledningarna är att det inte finns något modernt system för att utfärda födelsebevis.

Raziyeh säger att de afghaner som kommit till Sverige från Iran i de flesta fall vet hur gamla de är:

– Jag kan inte veta säkert för alla, men för 90 procent så tror jag att de vet. Jag känner till systemet i Iran.

Efter studierna i Iran flyttade Raziyeh till sitt hemland Afghanistan, där hon arbetade med kvinnors rättigheter. På grund av det försämrade säkerhetsläget återvände hon till Iran för två år sedan. Under åren hon var borta gick hennes flyktingtillstånd i Iran ut, och hon lever nu som papperslös.

Sedan hon kom tillbaka har hon flera gånger ansökt hos myndigheterna om ett nytt flyktingkort, men har fortfarande inte fått något svar, säger hon.

Raziyeh förlorade nyligen sitt jobb på ett teknikföretag i Qom, efter att någon av hennes iranska arbetskamrater anmälde henne som papperslös till myndigheterna. I dag är hon arbetslös.

På grund av det försämrade säkerhetsläget återvände Raziyeh Khavari till Iran för två år sedan. Foto: ARASH KHAMOOSHI / POLARIS/IBL

2000 flyktingar om dagen

Varje dag tar sig omkring 2 000 afghaner den illegala vägen in i Iran. Med en så snabbt växande flyktingbefolkning har sjukvården blivit ett problem.

Det finns tre kategorier afghanska flyktingar i Iran: registrerade flyktingar, afghaner med giltigt visum, och papperslösa. De första två grupperna har rätt att vistas i landet, och för en avgift på 1 200 kronor om året får de ta del av landets sjukförsäkringssystem, som subventionerar sjukvårdskostnader med 90 procent.

Papperslösa måste betala allting själva, men de som inte har råd kan få hjälp av sjukhusdonationer och välgörenhet. Dessa resurser räcker dock inte till alla.

Mahdiyeh Hospital ligger i de södra delarna av Teheran, i ett område där det bor många afghaner. Varje år behandlas mer än 500 000 patienter här, av dem är tolv procent afghaner. En stor del är papperslösa, berättar sjukhusdirektören Dr. Tabatabaei.

– Sjukhuset tar aldrig betalt före behandlingarna, alltid efteråt. Och papperslösa som inte kan betala får hjälp genom donationer. Alla får vård här, säger Dr. Tabatabaei.

Papperslösa måste betala allting själva, men de som inte har råd kan få hjälp av sjukhusdonationer och välgörenhet.

Ensam kvar i Iran

Masoumeh Sharifi är 27 år gammal. Hon har precis fött sin son Arvin på Mahdiyeh Hospital. Han är bra två dagar gammal när vi träffar honom. Masoumeh är registrerad afghansk flykting, och hennes man har flyttat till Norge där han fått jobb i en mataffär.

Vi frågar vad Masoumeh ser för framtid för sin son.

– Han ska flytta till Norge, säger hon.

Själv har Masoumeh gått tolv år i iransk skola och tog sin examen i naturvetenskap. Hon har inte fått uppehållstillstånd i Norge ännu. Masoumeh tror att det kommer ta minst fem år innan hon kan åka efter sin man, men för sonen Arvin tar processen inte lika lång tid. Planen är att maken ska hämta honom om bara ett par år. Masoumeh blir då ensam kvar i Iran.

Masoumeh Sharifis man har flyttat till Norge. Hon tror att hennes nyfödda son Arvin också kommer kunna göra det om två år. Då blir Masoumeh ensam kvar i väntan på uppehållstillstånd. Foto: ARASH KHAMOOSHI / POLARIS/IBL

Medan vi är på sjukhuset meddelar personalen att en papperslös afghansk kvinna har kommit in för att föda. När hon rullas in på avdelningen pratar vi med hennes styvmor, Fatemeh Kabiti. Vi frågar om de behövt betala något för styvdotterns förlossning.

– Nej, ingenting ännu, säger hon.

Styvmodern och hennes familj har varit i Iran som papperslösa i åtta månader, och själv arbetar hon som hushållerska hos en iransk familj.

Barnets pappa har nyligen deporterats till Afghanistan. När iranska myndigheter påträffar papperslösa flyktingar kan de välja att skicka ut dem ur landet. Det är dock bara män som riskerar att deporteras – inte kvinnor och barn.

Fler än 10 400 barn

För de flyktingar och papperslösa som inte har råd att betala för sjukvård, och som inte får hjälp av sjukhusen, finns välgörenhetsorganisationer som kan hjälpa till.

”Omid” betyder hopp på persiska, och är en iransk dotterorganisation till franska ”La Chaine de l’Espoir” – ”Hoppets kedja”. Hit kommer barn med hjärtfel, hjärtsjukdomar och ortopediska sjukdomar, som exempelvis benskörhet eller klumpfot.

Omid startades av Maryam Marashi för tio år sedan. Hon träffar oss på organisationens klinik i norra Teheran, och berättar om deras arbete. Sedan starten 2007 har Omid inte nekat ett enda barn vård, säger hon.

– Vi har behandlat mer än 10 400 barn sedan vi började, och en fjärdedel av dem har varit afghanska flyktingar.

Hon säger att afghanska papperslösa inte alltid tas emot på iranska sjukhus – en uppgift som går rakt emot den vi fått av sjukhusdirektören för Mahdiyeh hospital.

– Hur ska staten kunna sjukförsäkra en så stor flyktingbefolkning? Det är inte möjligt för Iran att hjälpa alla, säger Maryam Marashi.

Hon understryker dock att hennes uttalande handlar om vanliga sjukvårdsbehov – inte akutvård. I de fallen är hon inte säker på hur situationen ser ut.

Maryam Marashi driver organisationen Omid, som hjälper sjuka barn med hjärtproblem och orto-pediska sjukdomar. ”En fjärdedel av våra patienter är afghanska flyktingar.” Foto: ARASH KHAMOOSHI / POLARIS / IBL

100 000 kronor för hjärtoperation

En av patienterna på Omids klinik är Marziye Hosseinis tvååriga son Mohammad, som har Downs syndrom. De kom hit för att Mohammad hade ett medfött hjärtfel som behövde opereras.

Marziye och hennes son är papperslösa. Hon säger att hon hade behövt betala motsvarande 100 000 kronor för sonens hjärtoperation – pengar som hon förmodligen inte skulle kunna jobba ihop på en livstid. Sjukhuset tipsade då om Omid, som betalade för operationen.

Vi frågar Marziye om Mohammad skulle varit vid liv i dag om det inte varit för hjälpen från Omid.

– Nej, säger hon, och gråter.

Marziye Hosseini är papperslös. Hennes son Mohammad har Downs syndrom. Han föddes med ett hjärtfel, och operationen betalades av en välgörenhetsorganisation. Foto: ARASH KHAMOOSHI / POLARIS / IBL

För att ta del av sjukförsäkringssystemet måste man vara registrerad flykting, och för att bli det måste man ha ett så kallat ”amayesh”-kort. Det är det officiella flyktingdokumentet i Iran.

Alla papperslösa kan ansöka om amayesh-kort, men det kostar omkring 1 500 kronor per år, och ansökningsprocessen kan ta tid. Därutöver kostar det alltså 1 200 kronor om året att ta del av sjukförsäkringssystemet. Beloppen måste betalas för varje familjemedlem som ska ha tillgång till sjukvård. För en afghansk familj med många barn kan det röra sig om ouppnåeliga summor.

Eftersom det ofta bara är pappan som arbetar kan en familjs hela inkomst vara 3 000 kronor i månaden. I familjer utan män är det inte säkert att det finns någon inkomst alls.

Vi är tillbaka där vi började, i lägenheten i Varamin, hos Fathima och hennes sex barn. Vi frågar den tolvåriga dottern Atefeh vad hon vill bli när hon blir stor, men hon är blyg och vågar inte svara.

Hennes storebror är 14 år och började skolan när han var sju. Atefeh har inte haft möjlighet att börja ännu, eftersom hon varit hemma och tagit hand om sina småsyskon. Tanken är att hon ska få börja i höst.

Efter en stund verkar hon slappna av, så vi ställer samma fråga igen.

– Jag vill bli lärare, säger Atefeh.

Det kommer hon sannolikt inte att bli om hon stannar i Iran.

Fotnot: Efter att artikeln publicerades har vi lagt till ett förtydligande om rekryteringar av afghanska papperslösa till kriget i Syrien.

Atefeh är tolv år gammal. Hon har inte kunnat börja skolan ännu, eftersom hon varit hemma och tagit hand om sina fyra småsyskon. Hon drömmer om att bli lärare. Foto: ARASH KHAMOOSHI / POLARIS / IBL

LÄS MER: De 9 000 afghanerna – vilka är de egentligen?

LÄS MER: De fick regeringen att svänga om afghanerna