Hon är inte den första, och lär knappast vara den sista. Margot Wallström tar nu plats i det rätt breda och partioberoende galleri av skandaliserade svenska politiker som har blivit påkomna med fingrarna i syltburken. En rättslig granskning bör göras, precis som Institutet mot mutor krävt; det måste utredas huruvida utrikesministern gjort sig skyldig till korruption genom att acceptera den lägenhet som Kommunal ställde till hennes förfogande.

Men en politisk skandal handlar inte bara – och kanske inte ens mest – om var på skalan lagligt– olagligt man befinner sig, utan framförallt om ens agerande anses vara lämpligt eller olämpligt. Den som har fått förtroendet att företräda folket, att förvalta deras pengar eller som i utrikesministerns fall – Sveriges diplomatiska förtroendekapital – behöver bevisa sig förtjänt av det förtroendet. Påståendet att vi skulle vilja ha politiker som är som folk är mest är nys; vi vill ha sådana politiker vi kan se upp till för att de har karaktär och omdöme. Sådana vars värderingar vi respekterar, och vars handlingar överensstämmer med dessa uttryckta värderingar.