Under ett års tid har jag rapporterat från ett av vår tids värsta krig. Jag har flera gånger blivit beskjuten av IS och trott att jag ska dö. Men inget av det har känts lika svårt som det jag gör nu.

Under en längre tid har jag varit tyst men nu har jag valt att bryta tystnaden och gå ut med det jag har sett – att jag har blivit vittne till krigsbrott.

Det började i juli 2016 när irakiska armén avancerade från öster om Tigris mot staden al-Qayyarah. En ung man i jeans och t-shirt tillfångatogs i en by. Folket som bodde där sa att mannen var IS-terrorist. Han bakbands, misshandlades och avrättades utomrättsligt genom skjutning.

Trupperna var mer otränade än de som stred i östra Mosul.

Efter det korsade irakiska armén Tigris och tog al-Qayyarah, staden där oljekällorna brann och allt blev svart. Fåglarna och fåren färgades svarta. Husen och människorna också. Soldaterna upprättade en bas och åkte norröver och stred och kom tillbaka till staden som bokstavligen brann och glödde som i helvetet. Fåren sprang vilsna runt i sotet, pojkar lekte krig på gatorna, oljeröken letade sig ner i varje millimeter av lungorna.

En dag kom soldaterna tillbaka från fronten med en man som de satte på marken på en undangömd plats. De hade bundit hans händer bakom ryggen och knutit en bindel för hans ögon.

Soldaterna örfilade honom och slog honom med tillhyggen.

Mannen som var fånge sa:

– Allah akbar.

Gud är störst. Han trodde att soldaterna skulle hugga huvudet av honom. Att han skulle dödas. En soldat besvarade hans bön:

– Vadå Allah akbar. Allah akbar på dig. Sänk ditt huvud. Kom igen och prata.

Många tillfångatagna har bakbundits och förts bort. Ingen vet varför.

En annan soldat hetsade:

– Prata på, prata på varför är du tyst.

Tre soldater slog mannen. Mannen vidhöll:

– Jag är inte Daesh. Och fortsatte:

– Jag är – jag jobbar som snickare …

En soldat avbröt och sa att han bara hittade på att han var civil och jobbade som detta.

– Han kommer inte att erkänna. Vet ni varför han inte erkänner? För att de är fega. Accepterar du att bli kallad för fegis? Mannen fick mer stryk. Efter ett tag berättade han att två av hans bröder var IS, men inte stridande utan att den ena var däckmontör och att den andra hade administrativa uppgifter inom den Islamiska Staten. En soldat bad mannen att sänka huvudet igen och en annan sa:

– Han vet inte att ett slag är på väg mot hans huvud. Sedan slog soldaten.

Jag vet inte vad som hände med den tillfångatagna mannen.

Han fördes bort. Efter det har jag sett många bakbundna män med huvor eller ögonbindlar föras bort.

Magda Gad beskriver striderna som ett okontrollerat kaos och en slakt.

I oktober när den USA-understödda irakiska armén för första gången gick in i östra Mosul var ett stort antal av dem elittränade soldater från antiterroriststyrkorna. Deras framgångar varvades med motgångar. Min sorg var att se soldaterna dö och att se civila dö.

Flera gånger deltog jag själv i sjukvården eftersom inte tillräckligt med varken sjukvårdare eller sjukvårdsutrustning fanns på plats. Det var svårt för mig att förstå hur en av vår tids största militära operationer i stadsmiljö kunde utföras på så oplanerat sätt, speciellt ur humanitärt perspektiv. Folket hade via flygblad från irakiska regeringen ombetts att stanna hemma istället för att fly. Man sa att offensiven skulle bli kirurgisk – men den blev allt annat än kirurgisk.

Hemmen blev fällor där civila hamnade emellan i striderna. De sköts och sprängdes utan att ens veta vem som dödade dem. Även när de försökte fly dödades de. När det hände visade soldaterna mig offren och de kollapsade husen. Tillsammans delade vi det mörker som pågick runt omkring oss. Det var först när offensiven började i västra Mosul som jag upplevde att jag plötsligt befann mig i ett okontrollerat vansinne.

Våren hade kommit till Irak och det blev allt varmare men inom mig blev det allt kallare.

En dag såg Magda Gad hur raketer transporterades in mot Mosul.

I västra Mosul fick irakiska polisen en större roll eftersom det hade blivit brist på soldater. Flera av dem hade tidigare stridit med al-Hashd al-Shaabi, en paraplyorganisation för frivilliga civila och tidigare miliser, som integrerades i den irakiska försvarsmakten för att fylla bortfallet efter dem som dött eller säkrade redan intagna områden. En dag såg jag hur raketer transporterades in mot Mosul. Det var första gången i kriget som jag kände ren skräck. Vad skulle poliserna göra med dessa raketer? Skulle de använda dem i staden? Jag ville inte tro det. Men en morgon när jag kom in i västra Mosul söder om den tätbebyggda gamla staden, där det finns hundratusentals civila varav ungefär hälften är barn, sköt irakiska polisen av dessa raketer. De är mycket svårstyrda och landar när bränslet tar slut. Jag visste inte längre vad de stred emot.

Irakiska polisen sköt primitiva raketer mot tätbefolkade kvarter med kvinnor och barn.

Det låg blod och döda barn på gatorna, lik hade skändats och på sjukhusen grät civila och sa att striderna som skulle befria dem var det värsta de varit med om.

Botten fick jag möta när Falah Aziz, en irakisk polis från femte divisionen, öppet visade mig hur han och hans kolleger torterade tillfångatagna. Han sa att hans egen specialitet var att skära halsen av dem och han delade också med sig av filmer när han gjorde just det.

När jag såg ner i den botten förstod jag också kriget. Att det är i sådana här miljöer som IS har skapats, och antagligen kommer att skapas igen.

"Botten fick jag möta när Falah Aziz, en irakisk polis från femte divisionen, öppet visade mig hur han och hans kolleger torterade tillfångatagna", skriver Magda Gad.

Våldet, tortyren och avrättningarna började inte med IS, allt det har pågått under årtionden i Irak.

Nu har det blivit juni 2017 och en enhet som ingår i al-Hashd al-Shaabi har delat ut flygblad där det står att det är dags för alla familjemedlemmar och släktingar till IS att betala tillbaka. Om de inte lämnar området kommer deras kroppar att bli mål för deras kulor. Det som började som ett krig mot IS har allt mer kommit att likna en etnisk rensning av de sunniaraber som har levt under IS. Att vittna om detta är svårare än vad det någonsin har varit att befinna sig i striderna. Men det var därför jag åkte till kriget. För att berätta vad som händer i det. Det har jag nu gjort. Så att ingen. Ingen.

Kan säga att den inget visste.