Örgryte IS tog sig upp till Allsvenskan 2009 och åkte ur samma säsong. Sedan dess har man inte spelat i Allsvenskan och jag har länge funderat: vad krävs det för att laget ska kunna ta sig tillbaka?

Det här är en artikel jag har velat skriva väldigt länge och jag behöver nog berätta lite mer om mig själv först. För er som inte vet, så är jag Öisare. Född och uppvuxen i Örgryte i Göteborg och jag spelade till och med i ÖIS som liten grabb (spoiler: jag var för dålig). Jag lärde mig vad fotboll var av att se spelare som Magnus Källander, Dick Last, Valter Tomaz Jr, Afonso Alves och Paulinho Guará ute på (gamla) Gamla Ullevis gräsmatta och det var på den arenan jag blev förälskad i fotboll och ÖIS.

Hur mycket jag än vill så kommer jag aldrig kunna svara på vad ett lag bör göra för att kämpa sig loss och upp från Superettan i en enda text, det finns så klart massor av viktiga faktorer och många utav de faktorerna är inte sportsliga (därmed kommer jag inte att tala om saker som t.ex. konkursen 2011). Jag kommer dock att belysa spelmässiga förbättringsområden och försöka svara på hur jag hade tacklat de sportsliga faktorerna: både specifikt för ÖIS men också mer generellt för andra lag som har varit fast i Superettan ett tag, som t.ex. GAIS och Degerfors. Mina tankar i den här artikeln kommer alltså inte att vara helt och hållet baserade på Superettan 2017, men det kommer att vara ett stort fokus på de två senaste säsongerna i Superettan och hur Örgryte IS har fungerat (eller inte fungerat) som en enhet.

För enkelhetens skull så har jag delat upp artikeln i fyra delar utefter de främsta aspekterna som ÖIS bör tackla framöver.

Identitet Kärna Intensitet Spelmodell

Innan vi djupdyker i tankar för framtida planer så är det värt att ta en titt på vad ÖIS har gått igenom de senaste åren.

Bakgrund

Efter att Hans Prytz sparkats (oförtjänt enligt många) anställdes Marcus Lantz den 8:e juli 2013 som Örgrytes nya huvudtränare. Innan dess tränade han Örgrytes U21-lag fr.o.m. den 22:e november 2012, endast några månader efter att han lagt skorna på hyllan och avslutat sin långa spelarkarriär. Trots att reaktionerna var relativt positiva när han tog över A-laget så är det rätt förvånande att han fick jobbet som huvudtränare utan någon som helst A-lagstränarerfarenhet, men det är så klart lätt att vara efterklok.

Det var en väldigt blandad cocktail som Lantz levererade med laget. Han tog som sagt över mitt under en säsong där ÖIS hade startat dåligt och låg illa till; då slutade man på 15:e plats och blev degraderade till Division 1. Under sin första fulla säsong som huvudtränare såg det initialt väldigt bra ut. Laget spelade en attraktiv, flytande och offensiv fotboll som resulterade i att man länge ledde serien, men en svag avslutning med bara 1 vinst på 6 matcher resulterade i att man slutade tvåa och fick kvala. I det kvalet förlorade man mot Assyriska FF och fick spela Division 1-fotboll igen under 2015. Den säsongen slutade dock bättre: ÖIS blev tvåa än en gång och i kvalet mötte man Mjällby, där man efter förlängning i den andra kvalmatchen lyckades vinna och ta sig upp till Superettan igen.

Under 2016 spelade man alltså elitfotboll igen, men det fina spelet som laget hade visat prov på under de två föregående säsongerna var som bortspolade. Säsongen 2016 slutade man 9:a, på samma poäng som GAIS men med 11 mål sämre målskillnad, och det var under den här säsongen som Circus ÖIS levererade som mest.

Den 10:e juni förlängdes Marcus Lantz kontrakt som huvudtränare till 2019, till många (om inte alla) supportrars förvåning. Den 11:e juni förlorade man 0-3 hemma mot AFC Eskilstuna vilket innebar lagets 5:e raka förlust, vilket även sträcktes till 6 raka förluster efter 0-1 mot Dalkurd omgången därefter. Jag gick tillbaks i arkivet och läste artiklarna på SvenskaFans från de matcherna och i kommentarsfälten under artiklarna så är det inte många snälla ord. ”Sämre än sämst med token Lantz vid rodret!”, ” Lantz förlängde aj aj aj hur skall detta sluta?”

Men det blev som sagt kontraktsförlängning och Örgrytes undermåliga säsong fortsatte. Det slutade dock inte där. Sportchefen, tillika ur-Öisaren, Janne Carlsson sparkades i augusti efter endast 4 månader, detta efter många meningsskiljaktigheter mellan Carlsson och Lantz, klubbdirektören Pierre Edström och styrelsens sportansvarige Kalle Corneliusson. I en numera klassisk intervju med GP gick Carlsson ut och kritiserade detaljerat de tre herrarna som han hade tampats med och höll inte tillbaks. Det började bli tydligt för alla utomstående att klubben var rejält i gungning och mitt i allt stod Marcus Lantz. Dagen efter att intervjun med Carlsson publicerades kom det svar på tal från Lantz med följande kommentar som ledstjärna, en kommentar som för alltid kommer att leva vidare i de rödblåa historieböckerna:

”Att vi [Lantz och Carlsson] inte ’connectar’ är kanske inte så konstigt. Han kommer från Utsikten i Division 1; jag kommer från Bundesliga. Det är skilda världar.”

Inför årets säsong var det nog inte många som trodde att ÖIS skulle göra särskilt mycket bättre ifrån sig och om det inte hade varit för en heroisk vändning i den andra kvalmatchen mot Mjällby AIF så hade laget spelat Division 1-fotboll igen nästa säsong. Den 24:e augusti kom äntligen beskedet att Marcus Lantz fått sparken och han lämnade klubben med en medioker vinstprocent på 42% och ett poängsnitt på 1,50 (jämförelsevis så lämnade Hans Prytz klubben med en vinstprocent på 54% och ett poängsnitt på 1,87). Klubblegendaren Sören Börjesson tog över som interim huvudtränare med mittbacken Fredrik Björck som assisterande, men avtrycken från Lantz var för djupa. Den rejäla uppryckningen som krävdes kom inte riktigt och man avslutade säsongen med bara 2 vinster av 10 matcher post-Lantz. Den säsongsavslutningen innebar att man hamnade på kvalplats och man mötte alltså Mjällby AIF, som man än en gång besegrade på dramatiskt vis. Nu stundar Superettan 2018, men jobbet som måste göras är enormt. Drygt en vecka efter kvalvinsten kom nyheten om att Thomas Askebrand har blivit anställd som ÖIS nya huvudtränare.

Det finns mycket som kan sägas om Askebrand, både gott och ont, men det goda som sticker ut är att en av hans styrkor ligger i att bilda sammansvetsade och hårt jobbande trupper, vilket behövs något enormt i Örgryte just nu. Hans ”track record” av att jobba med ungdomar och akademispelare är väl sådär, men vi får hoppas på att det blir bättring på det i ÖIS. Vad som är säkert är att han har ett enormt jobb framför sig.

Mina tankar och idéer sträcker sig dock bortom Superettan, där en stabilitet och dominans måste installeras omgående. Som nämnt, så ser jag fyra stycken huvudsakliga förbättringsområden som det behöver fokuseras på och de följer här nedan.

1. Identitet

Allsvenskans historia talar tydligt om möjligheten för mindre lag att ta sig upp och stanna kvar i mer än en säsong. Trots alla hinder som står emot dessa små klubbar så har det vävts en röd tråd genom alla lagen, en aspekt som i många fall är väldigt svårdefinierad men som gång på gång är huvudpelaren som det lutas mot när det är som svårast: identitet. Vad står vi för? Vad för slags fotboll spelar vi? Vad vill vi att folk ska förknippa oss med? Det är oftast en av de första sakerna som viftas bort när strukturella problem diskuteras inom en klubb och dess lagledning, men det är otroligt underskattat och jag tror det är väldigt få klubbar i Sverige som inser vikten av att ha en stark grund att bygga på och en tydlig identitet för föreningen som sedan ska manifesteras i spelet ute på planen.

Lag som Östersund, Sirius och Dalkurd har under de senaste åren visat perfekta exempel på just det här. Hur klubbens anda har agerat som en enorm styrka och fördel, vilket senare har lett till stora framgångar. Går man tillbaka och läser de första intervjuerna med Graham Potter så nämner han just det, hur han vill instilla en djup identitet inom föreningen som man alltid kan luta sig tillbaks på. Samma typ av jobb har vi sett av Andreas Brännström (och Poya Asbaghi, numera i IFK Göteborg) i Dalkurd, där det sträcker sig långt bortom att ”bara” vara ett lag startat, drivet och uppbyggt av kurder. Det handlar om värderingar och principer; stolthet för allt som har med föreningen att göra. Brännström, som så vitt jag vet är långt ifrån att ha kurdiska rötter, är en person som har engagerat sig enormt i det kurdiska samhället i Borlänge och har tillsammans med sin stab byggt laget utefter samma principer som är djupt invävda i klubbens rötter. Dessutom så har det lagts en enorm vikt på ungdomsverksamheten och styrkan i att utnyttja samhället runt omkring föreningen som har agerat som ett slags stödnätverk.

Vi kan alltså konstatera att det är ett fenomen som man kan prata om hur mycket man vill, men om man saknar en kompetent tränare och lagledning som tänker långsiktigt så är det omöjligt att skapa en identitet för klubben och laget, och därmed blir det svårt att nå sina mål när det inte finns någon sådan grund att bygga på.

Så hur har det egentligen sett ut för ÖIS de senaste åren? Vad är det för identitet som Örgryte IS förknippas med? Som en av Sveriges mest anrika klubbar så tycker jag det är riktigt trist att laget har studsat fram och tillbaka mellan Superettan och Division 1 utan att ha visat några som helst tecken på möjlighet att ta klivet upp till Allsvenskan. Mycket av det kan så klart pekas på det finansiella, men när det träter på den finansiella sidan så är det ännu viktigare att se till så att man bygger en stadig grund för framtiden. En bristande identitet är kanske inte det största problemet kortsiktigt, men då får man tänka på att en kamp för en plats i Allsvenskan inte kommer att vara en kortsiktig kamp. Även om vi skulle sätta siktet på 5 år fram i tiden, vilket är rätt så optimistiskt, så måste en grund börjas byggas redan idag – och det finns ju egentligen ingen bättre tid för ÖIS än nu när man har gjort klart med en ny huvudtränare.

Dagens, och framtidens, fotbollsvärld pekar mot ett och samma håll när det kommer till huvudtränare. Det är yngre tränare med innovation, nytänk och karisma som gäller. Även där kan vi peka på de tre förutnämnda tränarna Potter, Brännström och Asbaghi, som tydligt har bevisat vad moderna tränare kan åstadkomma. Därmed hade Askebrand inte varit mitt förstaval, men det är med en försiktig optimism jag ser fram emot nästa säsong och jag hoppas innerligt att han motbevisar mig.

2. Kärna

De nästa tre punkterna – Kärna, Intensitet och Spelmodell – hänger ihop väldigt mycket. Lagets stomme bör träna rätt för att hålla en konsistent intensitet genom säsongen och implementera en positiv och effektiv spelmodell. Först ut: lagets kärna.

Alla fotbollstränare har sin version av ”Vad kom först, hönan eller ägget?” vilket är ”Baserar man truppen på spelmodellen, eller spelmodellen på truppen?”.

För en ny tränare så är det är nog lite både och skulle jag vilja säga, men eftersom det är ytterst sällan en tränare tar över ett lag helt utan spelare så brukar man oftast ha en grundidé, en filosofi, som är flexibel nog att man kan omarbeta den beroende på scenario. Sedan kan man ”renovera” truppen beroende på vad för spelmodell man väljer att implementera och det finns många faktorer som spelar in i hur en spelmodell bör formas och väljas, men mer om det senare.

Örgryte IS avslutade säsongen med följande A-lagstrupp:

M å lvakter

Stojan Lukic

Kristoffer Björk

F ö rsvarare

David Johansson

Johan Hammar

Hannes Sahlin

Jacob Ericsson

Tommie Veljovic

Fredrik Björck

Danny Ervik

Mittf ä ltare

Daniel Sliper

Andreas Östling

Albin Skoglund

Daniel Paulson

Emil Skogh

Rasmus Andernil Bozic

Sebastian Carlsen

Martin Mutumba

Jens Cajuste

Anfallare

Johan Elmander

Hakeem Araba

William Atashkadeh

Vi vet redan nu att nästa säsongs trupp inte kommer att se ut så här. Några spelare har lämnat, en hel del spelare har utgående kontrakt och det går många rykten om spelare som kan lämna laget. Det har främst handlat om bl.a. Johan Hammar (BK Häcken), Andreas Östling, Sebastian Carlsen, Johan Elmander, Hakeem Araba (kontraktet förlängdes inte) och William Atashkadeh, men det är antagligen ännu fler vars rödblåa framtid är oklar. Det nya truppbygget är nu viktigare än någonsin.

I mina (otroligt kritiska och cyniska) ögon så är det väldigt få av de ovannämnda spelarna i truppen som ÖIS bör behålla, men vi agerar i en verklighet där klubben inte har råd att byta ut hela truppen: man kommer antagligen att ha svårt att ersätta de spelarna som kommer att lämna redan som det är.

Därmed får vi vara pragmatiska och börja tänka som smått på spelmodellen redan nu. Hönan och ägget måste komma på samma gång och i Örgrytes fall handlar det om att behålla en stomme, en kärna, och utnyttja de kala resurserna till att bygga ut resten.

Låt oss börja med det positiva.

Definitionen av en kärna i ett fotbollslag är att man har 1 eller 2 spelare i varje lagdel som man anser vara essentiella. Ju fler desto bättre – så klart – men ÖIS har tyvärr inte lyxen att kunna förvänta sig fler än just 1 eller 2 i hela truppen. Men om vi tar oss en titt på truppen så är det med en ovanlig optimism jag känner att ÖIS har potential till att kunna bygga en riktigt stark trupp. Längst bak i målet har man 37-åriga Stojan Lukic, som trots sin ålder har varit en av ÖIS bästa spelare den här säsongen. ÖIS har förvisso släppt in 45 mål på 30 matcher den här säsongen, men Lukic kan belastas för väldigt få av de målen.

Örgrytes backlinje har vid många tillfällen varit rent ut sagt katastrofal den här säsongen och en av de största besvikelserna har varit Johan Hammar. Personligen tycker jag att han är rätt överskattad och han har inte imponerat som lagkapten. Det finns väldigt mycket mer att säga om Hammar, men jag stannar där och säger att han är inte någon större förlust. Jacob Ericsson hade dock varit en enorm förlust. Den här säsongen har han varit Örgrytes bästa spelare enligt mig och det jag gillar mest med honom är hans mångsidighet, vilket är en dröm när det kommer till att bygga en spelmodell och definiera en filosofi (en identitet!).

Två andra som då och då har visat vilka skickliga försvarare de kan vara är Hannes Sahlin och Danny Ervik. Vi snackar inte världsklass, och kanske inte ens allsvensk klass, men de har båda potential att sticka ut som två utav Superettans bästa försvarare – så länge de används rätt. Med två förluster i Johan Hammar och Fredrik Björck, som lägger skorna på hyllan, så är det helt plötsligt väldigt tunt med försvarare i truppen. David Johansson och Tommie Veljovic är långt ifrån Superettan-klass, så det gläder en att se att Askebrand har varit kvick på att värva tre försvarare i David Engström, Filip Almström Tähti och Karl-Johan Lindblad. Personligen har jag bara sett Engström spela en handfull matcher och jag har aldrig hört talas om Almström Tähti förut, men jag litar på att Askebrand ser tydliga roller i truppen för de två och Lindblad är en erkänt duktig fotbollsspelare som Askebrand tar med sig från Öster, så det är en jättebra värvning. Mina egna förslag på försvarsvärvningar kommer längre ner i texten.

Ett stort problem över de två senaste säsongerna har varit att Marcus Lantz inte har använt truppen på ett optimalt sätt. Man får självklart vara lite sympatisk över faktumet att ÖIS inte är en rik klubb som kan värva precis vem som helst, men det har handlat om att knö in fel spelartyper i laget utefter ett spelsystem som Lantz helt obegripligt bestämde sig för och envist höll sig till.

Över de två sista säsongerna valde Lantz att ställa upp med en fyrbackslinje som pressade högt och brett, vilket öppnade upp vertikala och horisontella ytor som lätt utnyttjades av motståndarna. Det krävs en enorm disciplin och fysik för att uppfylla kraven för en så intensivt pressande fyrbackslinje och utav alla försvarare i truppen så är det nog bara Jacob Ericsson som effektivt kan spela i en sådan backlinje, men det räcker egentligen med att bara en av backarna inte klarar av det försvarsspelet så fallerar hela idén. Lägg till ett inkonsekvent val av startspelare och en otroligt otydlig spelidé, så får du svaret på varför ÖIS avslutar säsongen med -16 i målskillnad.

Vi går vidare.

Mittfältet är enligt mig Örgrytes starkaste stomme, dock är det just nu oklart vilka mittfältare som kommer att vara kvar till nästa säsong. Andreas Östling och Sebastian Carlsen skiner starkast där för mig, trots en seg start för Carlsen och en dålig form mot slutet av säsongen för Östling. Potentialen finns där för ett fantastiskt långsiktigt partnerskap, men det slutar inte där. De två ynglingarna Jens Cajuste och Rasmus Andernil Bozic har båda imponerat när de har spelat och skulle det vara så att ÖIS tappar en (eller båda) av Östling och Carlsen, så finns det åtminstone en liten chans att man kan fylla hålen efter dem med Cajuste och/eller Andernil Bozic.

Det skall även nämnas att Jakob Lindström är en spelare jag, likt många andra Öisare, har tänkt mycket på och som är en av mina personliga favoriter när det kommer till ÖIS-spelare genom tiderna. Lindström har, likt Albin Skoglund och David Engström, blivit släppt från BK Häcken och kommer att få hitta en ny klubb inför nästa säsong. Jag har dock inte räknat med honom i mina framtidsplaner på grund av två anledningar: först och främst så tror jag att chansen är minimal att han går tillbaks till ÖIS efter en säsong. Efter att ha tillhört ett allsvenskt topplag så är det svårt att ”ge upp” och gå tillbaks till ett Superettan-lag som nästan åkte ner till Division 1 och det hade varit fullt förståeligt ifall han valde något annat allsvenskt lag: faktum är att det hade varit konstigt ifall han inte fick en förfrågan från något allsvenskt lag. Han är definitivt bra nog för att åtminstone sitta på bänken i Allsvenskan och det är inte orimligt alls ifall han fortfarande vill försöka bli en allsvensk startspelare. Andra orsaken är hans lön. Spelar ingen roll exakt hur mycket han får betalt i Häcken, det kommer ändå ligga på en nivå som är alldeles för hög för Örgrytes nuvarande ekonomiska situation.

Av anfallarna i laget så finns det en som har imponerat väldigt mycket på mig, Albin Skoglund, lånet från Häcken. Trots en del fina prestationer så verkar det inte som att han fick en ordentlig chans eller att han fick spela på rätt position ens. Än en gång är detta symptomatiskt för ÖIS under Lantz och det finns nog ett par spelare i truppen som hade varit väldigt värdefulla bara de hade utnyttjats rätt. En till är Emil Skogh. Jag hade stora förväntningar på honom den här säsongen, men det verkar inte ha klickat för honom alls. Han startade säsongen starkt, men efter en akut blindtarmsoperation i april och 1 månads vila så verkade det som att Lantz inte behövde honom mer och han tappade formen helt. Efter att han kom tillbaks så blev det 6 starter och 11 inhopp, men bara 1 mål.

Ta allt det här med en nypa salt, för jag har så klart inte sett någon utav spelarna träna och jag har inte sett vad för konsistent nivå de har hållit under träningarna. Jag har dock jobbat tillräckligt länge som tränare och scout för att veta vad det är man ska hålla utkik efter och Emil Skogh är en spelare som verkligen har fångat mitt öga. Hans inhopp mot Mjällby var ett bevis på hans råa talang: han besitter en positionell mångsidighet som man inte ser särskilt ofta; fart; teknik; och ett väldigt bra skott. Dessutom så lär han inte kosta särskilt mycket för klubben, så honom hade jag velat ge en extra chans.

Som ovan nämnt, så är det nu bekräftat att den engelske anfallaren Hakeem Araba lämnar klubben efter en väldigt dålig säsong i Örgryte med ett facit på 14 matcher och bara 1 mål (på straffspark, dessutom).

Och det är väl det egentligen. Det känns tyvärr som att Örgrytes trupp är full av dåliga investeringar och en del mediokra truppspelare, allt på grund av en undermålig uppbyggnadsprocess av truppen. Hönan eller ägget? I det här fallet kom den överstekta omeletten före båda två.

Örgrytes finansiella besvär innebär ett stort hinder när det kommer till renoveringen av truppen, men om man prioriterar rätt genom att inte förlänga med vissa dyra, ineffektiva spelare så kan man återinvestera kapital i spelare som faktiskt kan passa en och samma homogena spelmodell.

Graham Potter har gång på gång nämnt hur förvånansvärt det är att allsvenska lag inte värvar fler spelare från de lägre divisionerna i Sverige, och han har helt rätt: om man scoutar rätt så kan man hitta väldigt många duktiga spelare som man kan (och bör) utveckla och utlösa deras sanna potential. En scoutingavdelning är så klart en rejäl lyx för en klubb som ÖIS, men om man som nu har råd att bekosta en chefsscout så kan man åtminstone se till att det är en kompetent och professionell person. Scouter spelar en så fruktansvärt stor roll i trupprenoveringar och det är ett område som man verkligen inte får underskatta. Även här känner jag likadant som med tränarvalet: satsa på ungdom, satsa på framtid. Scoutingsituationen i ÖIS är helt katastrofal. Bara den här säsongen har vi sett bortkastade pengar i form av spelarvärvningar som inte har passat spelsystemet och som har varit väldigt ineffektiva (Hakeem Araba, Daniel Sliper, Tommie Veljovic och innan dess David Johansson). Mycket är och har varit ruttet i ÖIS – från styrelse till tränare – men det är förvånansvärt få som nämner den miserabla scoutingsituationen. Tänk vad mycket potentiell talang ÖIS har gått miste om pga den inkompetensen som klubben bekostar; tänk vad mycket potentiell talang ÖIS hade kunnat utnyttja om klubben hade valt att investera i bevisad scoutingkompetens.

Det finns flera spelare som hade förbättrat laget enormt och jag har här nedan skrivit ytliga och korta profiler om tre inhemska spelare och tre utländska spelare som hade varit nyttiga tillägg till truppen. Än en gång är det värt att notera att jag inte har gjort någon djupdykning finansiellt. Jag vet (i runda slängar) vad alla dessa spelare tjänar och vad de hade kostat klubben, men det är inget att lägga någon större vikt vid just nu då jag främst vill fokusera på vad för slags spelartyper ÖIS behöver och hur det generella spelet kan förbättras utav de sex nämnda spelarna.

August W ä ngberg, 23 å r, GAIS (h ö gerback/mittf ä ltare)

Utan att spika en spelmodell, så kan vi direkt säga att ÖIS hade behövt så många mångsidiga spelare som möjligt. Björn Anklev var en dröm och nu har finns Jacob Ericsson som kan spela på ett antal olika positioner.

August Wängberg är ännu en sådan spelare, en riktig ”jack of all trades” som har spelat nyckelroller i alla lag han har spelat för. När GAIS nya tränare Bosko Orovic tog över som huvudtränare så stod Wängberg högst på hans prioritetlista över spelare han ville ta in och det är väldigt tydligt att se varför. Den här säsongen har han främst spelat som högerback, men han har alla nödvändiga kvaliteter för att kunna göra ett grymt jobb som central eller högermittfältare. En av Wängbergs främsta styrkor är hans positionella medvetenhet och kombinerat med en väldigt säker passningsfot så tror jag att han hade gjort ett utmärkt jobb som en mer defensivt lagd mittfältare, men jag ser honom främst som högerback.

Det skall dessutom nämnas att Wängberg är Öisare: jag växte upp med August och hans storebror så jag känner de rätt väl och jag vet att han inte hade tackat nej till att dra på sig den rödblåa tröjan!

Allan Mohideen, 23 å r, Utsiktens BK (v ä nsterback/mittf ä ltare)

Kikens irakiske vänsterback Mohideen är ännu en mångsidig spelare som likt Wängberg kan och har spelat på många positioner och gjort ett utmärkt jobb. Mohideen har trots sin unga ålder en rutin och kyla som få i Örgrytes nuvarande trupp har och främst av allt så är han en riktig atlet: snabb, stark och väldigt teknisk.

Rollen jag ser honom spela i ÖIS är som offensiv vänstermittfältare. Mohideen är väldigt tvåfotad, står ofta för fantastiska långpassningar och med hans teknik och snabbhet kombinerat så är han en väldigt nyttig spelare i omställningsfaser.

Anton Liljenb ä ck, 22 å r, Varberg BoIS (mittback)

Den 22-åriga Liljenbäck kom till Varberg från BK Häckens U19-lag och imponerade stort den här säsongen i Superettan. En väldigt dominant och resolut mittback som har varit enastående i Jörgen Wålemarks trebackslinje. Liljenbäck sitter på ett utgående kontrakt och den 1:a januari 2018 är han fri att ansluta till ett nytt lag. Om ÖIS hade kunnat ta sig i kragen och sätta hans underskrift på ett kontrakt så hade jag blivit överlycklig – här snackar vi om en spelare med grym potential och en rejäl satsning för framtiden.

Dipo Akinyemi, 20 å r, Stevenage FC (anfallare)

Det här är en ung anfallare jag scoutade för Londonlaget Dulwich Hamlet för drygt 2 år sedan och jag har beundrat honom ända sen dess. Akinyemi är en otroligt imponerande spelare då han har ett fantastiskt målsinne och har alla ingredienter man behöver för en anfallare. Explosivitet, effektiva rörelsemönster och en otrolig styrka. Han är en sådan spelare som förvånar en: 1,85 m lång och byggd som en stridsvagn, men trots det är han fruktansvärt kvick och teknisk. Det kanske inte är så att han spelar på särskilt hög nivå ligamässigt, men att som 19-åring gå in i ett lag och göra 6 mål på 63 minuter utan bekymmer tyder ändå på att det är något väldigt speciellt med Dipo Akinyemi.

Dulwich Hamlet har sämre ekonomi än ÖIS och hade inte råd att köpa loss spelaren men de lyckades förhandla fram ett lån och året därpå ännu ett lån med köpoption, som de nu kan välja att aktivera. Dock vet jag att spelaren själv och hans agent är väldigt intresserade av att se sig om utomlands och hade ett förslag kommit från Sverige, så hade det varit svårt att tacka nej.

Louis John, 23 å r, Sutton United (mittback)

John är en av de bästa försvararna jag har sett i Englands lägre ligasystem. Vad jag har förstått så är det rätt stor konkurrens om hans signatur men senast jag pratade med hans agent så bekräftade han att John själv vill flytta utomlands för att utvecklas, vilket är något som yngre engelska spelare väldigt gärna gör nuförtiden. Väldigt lik Eric Dier till sitt spel och är på samma sätt defensivt mångsidig: jag har sett honom spela som mittback i en trebackslinje och en fyrbackslinje, som defensiv mittfältare och som högerback. Han har varit fantastisk varenda gång.

Otroligt positionssäker, resolut och med chansen att låta väldigt klyschig: Louis John är en sann ledare ute på planen. ÖIS behöver bygga sitt lag för framtiden med unga lovande namn och det skadar verkligen inte om spelarna man tar inte är aggressiva vinnarskallar som aldrig ger upp.

Joe Thomson, 20 å r, Celtic FC (offensiv mittf ä ltare)

Trots att mittfältet just nu är Örgrytes starkaste lagdel så kan det ändras väldigt snabbt. Andreas Östling har ena foten ute ur dörren och det ryktas om att vi kommer att se Sebastian Carlsen i ett allsvenskt lag till nästa säsong. Trots de två unga talangerna Cajuste och Andernil Bozic står redo så innebär det att ÖIS kommer att sakna en mittfältare som främst används som en kreativ outlet. Som jag nämnde innan så är det väldigt underskattat att ta in spelare på lån, gärna med ett par goa klausuler som hade gynnat klubben, och det positiva med att låna spelare är att man kan kolla lite högre upp i ligasystemen. Det finns alltid några unga talanger i de europeiska storlagen som behöver speltid och i det här fallet tänker jag på talangen Joe Thomson. Han har beskrivits som ”Scottish football’s next big thing” och har nyligen skrivit på ett nytt, fint kontrakt för Celtic, men trots det så är det svårt för honom att få någon speltid i A-laget. De senaste åren har han lånats ut ett par gånger till andra, mindre skotska lag och han har alltid briljerat. Det hade krävts en sjuhelvetes jäkla förhandlingsförmåga att locka över skotten till Sveriges framsida, men hade man löst det så hade man haft en riktig diamant på mittfältet.

Jag ser alla dessa spelare som nyförvärv som hade spelat en nyckelroll i uppbyggnaden av laget i jakten på en allsvensk återkomst, men det skall absolut inte förbises att Örgryte IS har ett gäng fantastiska ungdomsspelare i akademin som absolut borde utnyttjas i A-laget. Spelare som t.ex. Mohamed Said, Christoffer Randsalu och Tim Stolt Hermansson är spelare som har mycket att tillföra och A-lagserfarenhet hade i det här stadiet gjort deras karriär mycket gott.

3. Intensitet

Få saker har irriterat mig så mycket som Örgrytes brist på intensitet de två senaste säsongerna – eller snarare Örgrytes brist på konsistent intensitet. Andra hälften av varenda halvlek den här säsongen har varit så otroligt energifattiga och det har många gånger sett ut som att laget inte har orkat spela 90 minuter fotboll vecka efter vecka. Vad kan det bero på?

Ju mer jag tänkte på det, desto mer kändes det som att något inte var rätt i träningsupplägget. Det är så klart svårt att bevisa, jag är ju inte där på varje träning för att se vad de sysslar med, men jag insåg att det fanns två saker jag kunde göra för att komma närmre till att kunna bevisa min hypotes om att något är fel.

Först och främst gick jag igenom alla matcher den här säsongen för att se när under matcherna ÖIS har gjort och släppt in mål. Rent instinktivt kändes det som sagt att ÖIS tappade energi mot slutet av varje halvlek, men var det verkligen så?

Här ovan ser ni en graf som visar antalet gjorda/insläppta mål och när under matcherna de kom. De blåa och röda pelarna representerar gjorda respektive insläppta mål under säsongens 31 matcher (inkluderar cupmatchen mot Tvååker, men inte kvalmatcherna mot Mjällby).

Direkt så märks det alltså att min hypotes inte är så långt från sanningen: fler mål har släppts in mot slutet av varje halvlek, när laget tappar sin energi.

Här har jag delat upp samma graf utefter halvlek och lagt till trendlinjer för att förtydliga. Trenderna är tydliga: ÖIS tenderade att göra mål i första halvan av varje halvlek och visade en tendens att släppa in mål i andra halvan av varje halvlek, alltså när laget var tröttare och inte orkade stå emot motståndarna.

Redan med den här informationen kan vi konstatera att något är fel. Det kanske inte är ett jätteovanligt problem, men det är fortfarande något som man bör ta itu med.

Taktisk periodisering – och särskilt dess principer gällande träningsperiodisering – är en otroligt viktig aspekt inom all elitidrott för att maximera och optimera prestationsnivåer hos idrottsutövare. Mina misstankar låg främst i att Örgrytes träningsupplägg inte var optimerat och designat på bästa möjliga sätt, så jag tog en titt på ÖIS veckoscheman som det officiella Twitterkontot lägger upp varje vecka.

Resultatet var precis som jag trodde. Jag gick igenom alla träningsveckor den här säsongen och ungefär hälften av förra säsongens – jag fann noll symmetri och inget konsekvent träningsmönster alls. Ena veckan tränar man 4 dagar i veckan med en vilodag innan match; andra veckan tränar man 3 dagar i veckan med ingen vilodag innan match. Det fanns inget mönster som följdes av Marcus Lantz i träningsupplägget och det är aningen oroväckande. Det skall dock nämnas att jag så klart inte vet vad fokuset har varit under varje träningspass, men det spelar egentligen inte någon roll. Ju mer man läser på och ju bättre man förstår sig på taktisk periodisering, desto tydligare blir det att det här är ett problem som antagligen har spelat en väldigt stor roll i Örgrytes undermåliga prestationer över de två senaste säsongerna.

För er som inte känner till begreppet taktisk periodisering så rekommenderar jag starkt att läsa lite om det. Över de senaste 10-20 åren har det märkts av ett kraftigt skifte inom träningskoncept och metoder inom elitfotbollen och det största skiftet från mer traditionella träningsmetoder har man sett i Spanien och Portugal. En av de mest moderna och progressiva tillvägagångssätten är vad som kallas taktisk periodisering, eller Periodização Tática som det heter på upphovsspråket portugisiska. Den här metoden utvecklades av Vitór Frade, föreläsare på Sports University of Porto, och det är en metod som numera har implementerats av tränare så som José Mourinho, Carlos Carvalhal och André Villas Boas, bland många andra. Det är en otroligt mångdimensionell träningsmetod, men jag ska försöka förklara enkelt. Den främsta metodiska och pedagogiska principen bakom taktisk periodisering är att fotboll och dess logiska struktura måste inläras: dina spelare måste förstå dina metoder bättre än dig själv.

Den så kallade ”logiska strukturen” inom fotboll definieras kring fyra spelmoment, eller så kallade spelfaser. Därmed är det ett krav att åtminstone en utav dessa spelfaser/spelmoment måste vara närvarande inom varje övning under ett träningspass enligt Specificitetsprincipen. Specificitetsprincipen innebär i princip att varje övning måste vara specifikt till en fotbollsmatch. När vi var små, så blev vi matade bollar av vår fotbollstränare och övning var att skjuta mot mål, utan målvakt och försvarare. En sådan situation kommer aldrig att uppstå under en match, så därmed har den övningen noll specificitet och är helt onödig.

Den huvudsakliga principen som jag refererar till när det gäller Örgrytes träningsupplägg kallas för ”Principle of Horizontal Alternation in Specificity”. José Mourinho sa följande om den här principen:

”Our daily concerns are directed to make our game model operational. However, the structure of the training session and what to do each day is related not only to tactical objectives, but also with the physical fitness component to be privileged.”

Den här principen handlar alltså om nödvändigheten av ett reguljärt och bestämt veckomönster som respekterar och tar hänsyn till truppens fysiska återhämningskrav. Principen belyser hur viktigt och relevant det är med taktisk periodisering för den fysiologiska dimensionen av träningsupplägg och motstrider traditionella uppfattningar (missuppfattningar) om hur återhämtningsperioder bör involveras i träningsupplägg.

Över en fotbollssäsong måste periodiseringen ske veckovis och återhämtningsdagarna måste periodiseras symmetriskt, annars är risken väldigt stor laget går igenom stora perioder av konditionsdippar, vilket är vad jag nu har märkt hos ÖIS. Om det här beror på undermålig periodisering kan jag inte bevisa, men allt jag vet om träningsupplägg, periodisering och fysiologisk (och psykologisk) återhämtning pekar på just det.

4. Spelmodell

Därmed återstår bara en punkt på min lista och antagligen den viktigaste: hur bör Örgrytes spelmodell se ut framöver?

Örgrytes spelmodell de senaste två åren har utan tvekan varit fel och ineffektiv; lagets regressiva form har legat främst i faktumet att Marcus Lantz misslyckades med att tidigt definiera spelmodellen. Spelsystemet passade inte spelarna; de nya spelarna som värvades passade inte spelsystemet; laget saknade ofta en klar och tydlig spelidé under matcher; och försvars- och anfallsspelet optimerades inte utefter truppens styrkor. För att spika en tydlig spelmodell krävs att vi tar itu med dessa punkter, men först behövs det att spelartruppen spikas. Från spelartruppen jag skrev här ovan hade jag personligen gjort flertalet ändringar: spelare hade fått gå och spelare hade lagts till. Jag har inte inkluderat Engström, Almström Tahti och Lindberg, de tre nyförvärven, helt enkelt pga att det här är mitt bygge och jag hade valt andra spelare.

M å lvakter

Stojan Lukic

Kristoffer Björk

F ö rsvarare

David Johansson – Är inte Superettankvalitet och förtjänar inte en plats i truppen

Johan Hammar – Lämnat klubben för BK Häcken

Hannes Sahlin

Jacob Ericsson

Tommie Veljovic – Är inte Superettankvalitet och förtjänar inte en plats i truppen

Fredrik Bj ö rck – Avslutar spelarkarriären

Danny Ervik

+ Christoffer Randsalu – Örgryte IS U19

+ Anton Liljenbäck – Varberg BoIS

+ August Wängberg – GAIS

Mittf ä ltare

Daniel Sliper

Andreas Östling

Albin Skoglund – Bör räknas som anfallare

Daniel Paulson

Emil Skogh

Rasmus Andernil Bozic

Sebastian Carlsen

Martin Mutumba – Tillför inte tillräckligt för en plats i truppen

Jens Cajuste

+ Tim Stolt Hermansson – Örgryte IS U19

+ Allan Mohideen – Utsiktens BK

Anfallare

Johan Elmander

Hakeem Araba – Alldeles för statisk och endimensionell, har inte förtjänat en plats i truppen. Bekräftat att han lämnar laget

William Atashkadeh – Sitter på en stor lön som inte speglar vad han åstadkommer

+ Albin Skoglund – Släppt från BK Häcken och bör värvas och utnyttjas som renodlad anfallare

+ Mohamed Said – Örgryte IS U19

+ Dipo Akinyemi – Stevenage FC

Just nu är det svårt att säga vad som kommer hända med Carlsen och Östling, som i mitt lag hade varit nyckelspelare. Om en av de två tappas så hade jag värvat ännu en av mina förutnämnda förslag (Joe Thompson), men för att det här bygget inte ska bli alldeles för orealistiskt (trots att det redan är lite fantasifullt) så tänker jag anta att både Östling och Carlsen stannar kvar.

Med den truppen finns det flera spelsystem som direkt dyker upp i mina tankar; jag tänker bara fokusera på två stycken just nu och beskriva tre huvudprinciper för varje spelsystem.

SPELSYSTEM 1: 3-4-3

Bänk: Björk, Randsalu, Andernil Bozic, Cajuste, Skogh, Said, Elmander

Offensiv formation

Defensiv formation

PRINCIP 1: Utnyttja de tre centrala kanalerna

Ni som har läst tidigare Halvrum-artiklar, främst min artikel om spelsystemet 3-6-1, vet att en fotbollsplan kan delas upp i fem vertikala delar, s.k. kanaler. Kanal 1 och 5, alltså de två kanalerna längst ut på planen, är ytterkanalerna och Kanal 3 är den centrala mittenkanalen. Genom att formera laget i en klassisk 3-4-3 uppställning som kan ses här ovan så vill jag främst lyfta fram några nyckelkvaliteter som den här laguppställningen hade tillbringat. Det skall först och främst nämnas att valet att spela mer centralt eller mer brett beror till 99% på ens motståndare: dåliga mittbackar – spela centralt. Dåliga ytterbackar – spela brett. Ni fattar. Men man skall inte förglömma det egna lagets styrkor. Det kan mycket väl vara så att man möter en försvarslinje utan direkta svagheter: då får man satsa på ens egna styrkor. I laguppställningen jag har valt för det här spelsystemet så finns det många spetsegenskaper hos spelarna som alla pekar på att de centrala kanalerna bör ockuperas i offensiv spelfas. Trots att de tre centrala kanalerna skall utnyttjas innebär det inte att noll fokus bör läggas på de yttre kanalerna; tvärtom så är de yttre kanalerna perfekta för att skapa missförståelse i motståndarbacklinjen. Ytteranfallarnas roller i offensiv spelfas blir först att skapa så mycket bredd som möjligt. Det här innebär att motståndarnas backlinje dras ut och horisontell yta skapas. Med en ensam anfallare på topp i form av Dipo Akinyemi betyder det att laget har en otroligt rörlig anfallare med irrationella rörelsemönster, eller i andra ord: en mardröm för mittbackarna.

Det här är något som Pep Guardiola implementerade med Barcelona 2008/09. Hans anfallstrio bestod utav Henry, Eto’o och Messi. 99% av alla uppbyggnadsanfall (alltså kontringar exkluderat) bestod av samma spelmönster. Xavi hämtade boll djupt; Iniesta fick bollen och förde den framåt; Eto’o föll ner väldigt djupt och drog med sig åtminstone en mittback. Samtidigt så stod Henry och Messi på sidolinjerna, bokstavligt talat. Den bredden, i kombination med Eto’os extrema rörelsemönster, innebar att en vanlig fyrbackslinje slets isär och förvandlades (om än väldigt kortvarigt) till en tvåbackslinje. Med Henrys och Messis blixtrande snabbhet lyckades man penetrera den splittrade backlinjen och vältajmade passningar från centralt mittfält skapade gång på gång farliga målchanser.

Samma princip ser jag i det här spelsystemet hos ÖIS. En sak måste nämnas här: ingenting i en fotbollsstrategi får lämnas till slumpen; ingenting får vara oplanerat. Inom den här anfallsprincipen faller det att nöta in rörelsemönster med de tre anfallarna Skogh, Akinyemi och Paulson, med vad som är väldigt viktigt att komma ihåg här är att involvera ytterbackarna Ericsson och Wängberg. För att skapa ytterligare förvirring, så kan de två offensiva ytterbackarna utnyttjas till att ockupera Kanal 2 och 4, de s.k. Halbraum-kanalerna.

Här har Östling hämtat bollen från djupt och drivit upp till mittplan. Som planerat, så skapar ytteranfallarna bredd och planen är att anfalla på vänsterkanten, vilket innebär att Wängberg faller in centralt från högerkanten medan Paulson stannar långt ut och brett. Därmed ligger Wängberg i Halbraum-kanalen till höger och är redo att driva upp mot straffområdet, ett rörelsemönster som ockuperar de fyra motståndarspelarna på deras vänsterkant.

Östling driver upp med bollen och anfallet sätts igång av en trigger – den triggern är Akinyemis rörelse när han väljer att falla djupt ner rakt mot Östling. Vad ni ser på bilden, med pilarna, är rörelserna som triggas i hela laget av att bollen spelas till Akinyemi. Allt måste gå väldigt fort: Akinyemi faller djupt; Östling spelar en 1-2 med honom och får tillbaks bollen; vid det här laget har Ericsson och Wängberg utnyttjat 2 av 3 centrala kanaler för att avancera offensivt medan ytteranfallarna båda attackerar inåt. När Östling får tillbaks bollen från Akinyemi spelar han en passning i steget på Ericsson som sedan kan spela en AAA (Advanced Area Action) passning till fyra olika spelare: Skogh är i det här fallet spelaren som är planerad att få bollen och han kan sedan slå en boll in framför mål som kan attackeras av Akinyemi, Paulson eller Wängberg och avslutas.

PRINCIP 2: Använd ett snabbt horisontellt passningsspel för att öppna upp motståndarnas linjer och penetrera

De gånger man stöter på ett lag som väljer att sitta djupt och invänta anfall (den s.k. Janne Carlsson-metoden) så finns det flera tillvägagångssätt men den mest effektiva är en princip som Marcelo Bielsa har använt flera gånger, främst med Chile.

Den här principen innebär att man skapar en kraftig overload på en sida av planen. Hur passiva motståndarna än är så kommer de aldrig att förbli passiva när de befinner sig i en underload i defensiv tredjedel, särskilt när det är koncentrerat på en kant.

Här är Emil Skogh bollhållare, långt ute på vänsterkanten. Motståndarna kommer att sitta tätt och djupt, men genom spelarrörelser så kan en overload snabbt skapas av ÖIS enligt pilarna på bilden. Koncentrarat på en liten yta så kommer vi helt plötsligt att ha en 5v4 eller 5v3 beroende på hur snabba/aggressiva motståndarna väljer att vara. Hela deras lag kommer att skifta mot ÖIS vänsterkant och eftersom Örgrytes båda centrala mittfältare viker åt vänsterkanten också så kommer yta att skapas på andra kanten.

Bollen är snabbare än alla spelare på planen, så med en perfekt passning eller två-tre kvicka passningar horisontellt så skall bollen hamna hos Paulson som kan attackera offensivt mot en backlinje i obalans. I Bielsas version skiftar bollen kant genom en direkt crossboll till en ytteranfallare som tar emot bollen i fart, tar två-tre touchar och sedan avslutar på mål. Nöter man in det tillräckligt mycket så kan vilket lag i världen implementera det med mål som slutresultat.

PRINCIP 3: Implementera en aggressiv gegenpress/kontringspress

Kontringspress, eller gegenpress som det heter på tyska, kan beskrivas som pressen ett lag implementerar i omställningen mellan anfall till försvar, alltså precis när man har tappat bollen. Som nämnt förut, så är fotboll uppbyggt utav fyra spelfaser i en cykel. Offensiv fas > defensiv omställning > defensiv fas > offensiv omställning > tillbaks till offensiv fas. Alltså: laget anfaller > laget tappar bollen > laget försvarar > laget tar tillbaks bollen > laget anfaller igen. Huvudidén med gegenpress är att vända på cykeln och direkt gå bakåt mitt i en omställning, d.v.s. laget anfaller > laget tappar bollen > laget tar tillbaka bollen direkt med gegenpress > laget anfaller. Det innebär alltså att om lagets kontringspress är perfekt utfört så behöver laget inte slösa energi på att ställa om i en defensiv struktur.

Guardiola nämnde en gång att hans Barcelona var ”det sämsta defensiva laget i världen” och pga det så ville han undvika att försvara så mycket som möjligt. Spelfascykeln är väldigt flexibel och kan lätt manipuleras, men för både presspel och kontringspresspel så krävs det väldigt mycket förberedelse för att bäst kunna implementera det till en spelmodell. Spelarna måste stå rätt i sina positioner för att bäst kunna sätta press på bollen och framförallt så krävs det en hel del koncentration för att snabbt kunna skifta mentalitet från offensiv till defensiv. Pep Guardiola har en känd ”15-passningsregel” där huvudmålet är att se till så att spelarna i laget har tid att hamna rätt i sina positioner inom lagets struktur innan ett anfall sätts igång. Anledningen till varför spelarna måste ta dessa positioner är inte bara för att förbereda sig för att anfalla men även för att försvara. Man ser ofta lag som anfaller och rör sig vertikalt alldeles för snabbt sett till hur många spelare de har i anfallspositioner kontra motståndarnas försvar. Det innebär att laget saknar förmågan att kunna kontrollera omställningarna genom presspel och det betyder att ett lag som är dåligt positionerat för presspel när bollen tappas kommer att reagera på hur motståndarna anfaller istället för att styra hur motståndarnas spelval för att de blir pressade.

Kontringspress kan implementeras på två sätt: antingen zonpress eller man-mot-man-press. Om man väljer att vara ett lag som kontringspressar överhuvudtaget så måste man klara av båda versioner, för det beror helt på ens motståndare vilken metod som funkar bäst.

SPELSYSTEM 2: 4-2-3-1

Bänk: Björk, Ervik, Randsalu, Andernil Bozic, Cajuste, Said, Elmander

Offensiv formation

Defensiv formation

PRINCIP 1: Absorbera press och kontra

Det här är en försvarsprincip som jag har saknat väldigt mycket hos ÖIS, särskilt den här säsongen. Konsten att kunna absorbera press från motståndarna är otroligt viktig, återigen genom Janne Carlsson-principen av att sitta djupt och låta motståndarna komma mot en istället för att huvudlöst slänga sig framåt och pressa när man inte bör pressa. Som jag nämnde längre bak i artikeln så har ett av de största problemen varit att Marcus Lantz insisterade i att spela en fyrbackslinje som pressade högt, brett och aggressivt utan några som helst regler, triggers eller disciplin. Det lämnade otroliga ytor i den defensiva tredjedelen som gång på gång utnyttjades av motståndarna.

Här har vi också valt att ställa upp med en fyrbackslinje, men det är en disciplinerad backlinje. I defensiv spelfas sitter alla fyra försvarare tätt, samtidigt som mittlinjen faller ner (mer om det här under Princip 2), men det viktiga är att vara tålmodiga. Genom taktisk periodisering och träningsimplementering ska en fyrbackslinje med en osymmetrisk femmannalinje framför sig kunna absorbera press väldigt väl. Janne Carlsson-metoden innebär alltså att man sitter och väntar på att motståndarna gör sitt. Man har förtroende för sitt lag och sina medspelare; skulle en forcering komma så kommer man att hantera det enkelt.

Så fort bollen är vunnen är alltså planen att kvickt kontra. Att starta en spelare som Allan Mohideen är i det här fallet otroligt nyttigt. Inte nog med att han är defensivt skarp, han är även otroligt snabb och teknisk, vilket är den perfekta spelartypen för en effektiv kontring. Frontmännen Skoglund och Akinyemi är även de väldigt snabba, vilket bidrar än mer till en effektiv kontring.

PRINCIP 2: Implementera en disciplinerad horisontell och vertikal kompakthet

Som nämnt, så hänger Princip 1 och 2 ihop på det sättet att horisontell och vertikal kompakthet i de två sista linjerna bidrar till att laget kan absorbera press väldigt väl. Skulle det vara så att motståndarna inte är särskilt duktiga, så är det så klart ännu mer effektivt för det kommer bidra till att de antingen spelar bort bollen snabbt, eller så kan misstag pressas fram och kontring kan startas högt upp i banan.

Defensiv horisontell kompakthet kommer i det här fallet av att Ericsson och Wängberg trycker inåt och ockuperar Halbraum-kanalerna, medan Mohideen och Paulson har ansvar för de två yttre kanalerna. De behöver inte nödvändigtvis ligga lika långt nere som backlinjen, men bara genom att ha spelare i varje kanal bidrar till ett defensivt övertag och ytorna mellan alla defensiva spelare minskar.

Vertikal kompakthet har ju problemet att det tillåter motståndarna att komma närmre det egna straffområdet, men som sagt så behöver det inte nödvändigtvis vara något negativt. Än en gång, om laget är tillräckligt intränat på de defensiva principerna och om kommunikationen mellan de två linjerna är av hög kvalitet, så kommer det inte vara några problem att hålla motståndarna i schack. Både vertikal och horisontell kompakthet bidrar till svårigheter för motståndarna att penetera ens defensiva linjer, vilket innebär att de kommer söka sig till kanterna, men även där kommer de stöta på problem i och med att alla kanalera är ockuperade av ÖIS-spelare.

PRINCIP 3: Utnyttja de två yttre kanalerna med bredd och överlapp

Att utnyttja de två yttre kanalerna med bredd och överlapp är klassiskt. Även här är Mohideen en nyckelspelare, i och med hans teknik och snabbhet. I partnerskap med Jacob Ericsson och centralt understöd från Albin Skoglund så kan de tre spelarna utnyttja det breda anfallsspelet till att få in bollen i straffområdet för Dipo Akinyemi att avsluta, något som är en av hans styrkor: låga inlägg från kanterna.

Den här principen är som sagt klassisk och har implementerats i årtionden, men ändå så såg jag inte ÖIS effektivt utföra det här en enda gång under Lantz.

Östling är (än en gång) bollförare; Mohideen, som är vår vänsterytter, faller ner djupt mot Östling. Bollen spelas och det är triggern för två andra rörelser: Skoglund faller ner mot Mohideen och Jacob Ericsson sticker snabbt upp på sin kant. När bollen spelas från Östling till Mohideen så spelas den direkt vidare med en touch till Skoglund som med högst två touchar spelar den i djupet för Ericsson. Mohideens rörelse ner mot Östling för att ta emot bollen har i sin tur satt igång två rörelser från Akinyemi och Paulson, som båda två har väldigt sakta börjat driva bort från sina försvarare. När bollen spelas i djupled till en stormande Ericsson så sticker Akinyemi mot första stolpen och Paulson centralt/andra stolpen. Ett hårt, lågt inlägg mot någon utav de två bör sedan resultera i mål.

Slutsats

Hur ska man då summera en artikel full med förhoppningar, spekulationer och progressiva idéer? Ja, som jag sa i början så kommer jag aldrig kunna svara på hur ÖIS egentligen ska ta sig tillbaks till Allsvenskan och det finns ju ingen färdig modell att följa. Men jag är helt övertygad om att de här fyra huvudpunkterna jag har detaljerat i den här artikeln är viktiga aspekter att fokusera på för att få laget att växa. Först måste instabiliteten elimineras: ett lag som Örgryte skall inte kvala för att få vara kvar i Superettan och ett lag som Örgryte skall absolut inte spela i Division 1. Nu är det dags att en övertygande stabilitet växer fram och ÖIS måste höja nivån kvickt för att anses vara ett topplag i Superettan.

Säga vad man vill om Askebrand, men jag ser fram emot att se hur han väljer att forma den här truppen. Tre snabba (och antagligen ändamålsenliga) värvningar har satt ribban högt och det är med en försiktig optimism Örgrytesupportrar nu ser fram emot nästa säsong. Jag tror Askebrand kommer att välja att spela med en trebackslinje och det är något som hade passat spelarmaterialet väldigt väl.

För att nå någon form av stabilitet är det viktigt att studera omgivningen och Superettans historik. De två senaste säsongerna har det krävts 52 och 54 poäng för att hamna på kvalplats till Allsvenskan; samma två säsonger har ÖIS hamnat på 36 respektive 39 poäng. De senaste fem säsongerna har inget lag hamnat på minst kvalplats upp utan att ha vunnit minst hälften av deras 30 matcher. ÖIS vann 9 matcher den här säsongen och 11 den föregående. Topptrion de senaste säsongerna har alla hamnat på minst +15 i målskillnad medan ÖIS har hamnat på -16 och -2.

Därmed kan vi anta att ÖIS måste vinna minst 15 matcher och ta minst 52 poäng under en säsong för att hamna på en hög placering i Superettan. 15 vinster genererar 45 poäng; resterande poäng kommer från 7 förluster vilket innebär att ÖIS har råd att förlora högst 8 matcher. Låt oss då ta en titt på nästa säsongs Superettan-motståndare och deras tabellplacering 2017.

AFC Eskilstuna (16:e plats i Allsvenskan)

Degerfors IF (8:e plats)

Falkenbergs FF (4:e plats)

GAIS (9:e plats)

Gefle IF (12:e plats)

Halmstads BK (15:e plats i Allsvenskan)

Helsingborgs IF (7:e plats)

IFK Värnamo (6:e plats)

IK Brage (1:a plats i Division 1 Norra)

IK Frej (14:e plats)

Jönköpings Södra (14:e plats i Allsvenskan)

Landskrona BoIS (1:a plats i Division 1 Södra)

Norrby IF (10:e plats)

Varbergs BoIS (11:e plats)

Östers IF (5:e plats)

Från dessa 15 motståndare bör Örgryte alltså ta minst 15 segrar, 7 kryss och högst 8 förluster. Från egen erfarenhet så vet jag att de flesta elitlagen går in i säsongen med en mall som de följer, där de själva har ”tippat” utkomsten för alla framtida matcher under den kommande säsongen. Skulle laget avvika från mallen så ändras de tippade utkomsterna och man optimerar konstant den här mallen för att nå sitt slutgiltiga mål. Enligt mig bör utkomstsmallen för ÖIS se ut så här inför Superettan 2018:

AFC Eskilstuna – Vinst hemma, vinst borta

Degerfors IF – Vinst hemma, kryss borta

Falkenbergs FF – Kryss hemma, förlust borta

GAIS – Vinst hemma, kryss borta

Gefle IF – Vinst hemma, vinst borta

Halmstads BK – Kryss hemma, förlust borta

Helsingborgs IF – Kryss hemma, förlust borta

IFK Värnamo – Vinst hemma, förlust borta

IK Brage – Vinst hemma, kryss borta

IK Frej – Vinst hemma, kryss borta

Jönköpings Södra – Vinst hemma, förlust borta

Landskrona BoIS – Vinst hemma, vinst borta

Norrby IF – Vinst hemma, kryss borta

Varbergs BoIS – Vinst hemma, vinst borta

Östers IF – Vinst hemma, förlust borta

Det här schemat resulterar i 16 vinster, 7 kryss och 7 förluster. Inga hemmaförluster är tippade och vad jag vet så finns det inget lag som går in i en säsong och antar att de kommer förlora på hemmaplan, så självklart skall ÖIS inte heller göra det.

Jag tror inte vi direkt kommer att få se det här nästa säsong och kanske inte säsongen efter det heller, men Örgryte bör åtminstone komma i närheten utav de resultaten. Om man strävar efter 15 vinster på en säsong år efter år och lyckas komma i närheten år efter år, då har man åtminstone byggt någon form av stabilitet som bör resultera i att man inte är i närheten av att ramla ner till Division 1. Det är det en stabilitet att bygga vidare på, en högre plattform där man är inom räckhåll för slutmålet: att ta sig tillbaka till Allsvenskan.