Under måndagsmorgonen användes en granat i syfte att döda familjemedlemmar till den morddömde Ahmed Warsame. Åttaårige Yuusuf Warsame förlorade sitt liv i attacken.

Eftersom det är väl känt att Ahmed Warsame sitter bakom lås och bom var granatattacken mot hans familj en uppenbar hämndaktion. Yuusuf Warsame som miste livet var således inget oavsiktligt offer.

Yuusuf är inte första barnet som förlorar sitt liv i gängkrigen. Förra sommaren dog fyraåriga Luna tillsammans med sin pappa och ytterligare två män i vad polisen misstänker var en bilbomb.

Gängkrigen i Göteborg påminner alltmer om de i Mexiko och Colombia där hänsynslösa och välfinansierade narkotikasyndikat öppet strider mot varandra. Det är inte bara en fråga om territoriella monopol på narkotikaförsäljning. Blodshämnder tillhör numera gängens vardag i Göteborg. I ett sådant krig finns inga civila.

Att gängkriget lagt in en högre växel i Göteborg är inte en nyhet för någon. Vad som är nytt är att det numera uppfattas som normalt.

Det kommer efter dådet givetvis greppas efter halmstrån som aldrig förr. Krav på hårdare straff för vapeninnehav lär återkomma. Det var förra KSO-ordföranden Anneli Hulthéns standardsvar när Göteborg blev gängkrigens huvudstad i Sverige. Det ska kraftsamlas och arbetas förebyggande säger andra. Men skulle personer som mördar människor på öppen gata, med vittnen, bry sig om huruvida straffet för vapenbrott höjs?

Tillgången på vapen är ett problem. Så långt tycks alla eniga. Merparten av alla vapen i Sverige är insmugglade från Balkan. För att minska den införseln skulle dessa vapen behöva köpas upp på plats, möjligen av Europol, och förstöras i stor skala. Svenska tullen skulle säkerligen också behöva ett tillskott av resurser för att förhindra smugglingen.

Men det finns andra kraftfulla reformer som staten kan svara med. I New York började polisen bevaka så kallade "hot spots" – brottsintensiva områden – för att få ned brottsligheten. Polisens strategi i New York förvandlade staden från en av landets farligaste till en av de tryggare på bara två decennier. Men därutöver tog de lokala makthavarna ett ordentligt politiskt ansvar för utvecklingen. Något liknande kommer behövas i Göteborg.

I en omfattande amerikansk studie av vilka brottsbekämpningsmetoder som fungerar konstateras att polisarbete måste fokusera på de problem som boende upplever vara störst. På så vis får man de lokalboendes förtroende och kan därigenom koncentrera sig på att slå sönder de kriminella gängen.

Detta kräver emellertid en intensiv polisiär närvaro och snabba utredningar i samverkan med sociala myndigheter. Det är knappast något polisen mäktar med i dag. Visserligen kan man utreda allvarliga begångna dåd, men att arbeta långsiktigt och preventivt tycks vara bortom dagens kapacitet. Det märker de boende i Biskopsgården.

Vanligt folk där lever delvis under belägring. "Vi går aldrig ut efter klockan 18-19 på kvällarna. Vi går aldrig och besöker någon eller handlar eller så när det blivit mörkt" säger Bashar, en boende i Biskopsgården till Aftonbladet (22/8).

Toppen på isberget är döda barn i ett brutalt gängkrig. Men under ytan är stadsdelar som Biskopsgården inte längre fungerande delar av det svenska samhället. Det är parallella samhällen där feodalherrar sätter sina egna lagar och regler.

Detta sker alltså samtidigt som Sverige har en historiskt svag rikspolischef, i form av Dan Eliasson. Det råder strömavhopp av poliser och polisfacket har länge larmat om en ohållbar situation. Lägg därtill en gigantisk omorganisation som varken efterfrågats eller uppskattas av poliskåren.

Polisen Nils Löfgren sammanfattade situationens eländighet i ett öppet brev riktat till Eliasson: "Det är katastrof. Rättssamhället har fullständigt havererat. Den som har störst våldskapital är den som styr lokalsamhället" (Expressen 22/8). Löfgren har rätt. Det är någon som styr i Biskopsgården och det är inte Polisen.