Emoții

Sunt motive invididuale pentru care mulți dintre noi avem emoții la public speaking, dar sunt și motive generale, pe care le împărtășim cu toții într-un grad sau altul. Evolutiv vorbind, actul de a te ridica în fața unui grup de oameni și a veni cu idei și cu propuneri a fost, pentru majoritatea evoluției noastre, de sute de mii de ani, un act periculos care putea duce la confruntare violentă sau la excludere socială. De asta, de-a lungul evoluției, creierul nostru a învățat să trateze aceste situații ca tensionate, periculoase, și fiind puși în fața lor, ni se activează răspunsul de fight - flight - freeze. Asta este, pe scurt, explicația stresului profund și a fricii paralizante pe care mulți o simt când trebuie să urce pe scenă. Faptul că, în zilele noastre, chiar dacă ratezi complet, să zicem că ai cea mai proastă prezentare la Codecamp, are consecințe negative neglijabile, și faptul că rațional vorbind știm asta, tot nu schimbă reacția profundă a creierului, învățată de-a lungul a sute și mii de generații, și care e codat adânc.

Când se declanșează emoțiile? În cazul meu, emoțiile specifice de public speaking apăreau chiar și în grupuri mici de oameni, de 5-6 colegi, chiar și în contexte familiare, cum ar fi o sală de ședințe de la birou. Atât timp cât discuția era discuție, mai zicea unul ceva, mi ziceam și eu ceva, lucrurile erau în general ok. Când se formaliza însă rolul meu de a prezenta, când apărea un moment în care eu trebuia să mă ridic și să zic ceva care era mai mult de o replică sau o părere, când trebuia să prezint ceva cap coadă, în timp ce ceilalți ascultau, se schimba toată dinamica și deodată apăreau emoțiile, care erau intense și paralizante. Diferența între emoțiile simțite în asemenea situații și cele din situațiile de conferință, unde aveam scenă, microfon și mult mai mulți oameni în fața mea erau relativ mici, adică nu creșteau proporțional cu mărimea audienței. 100 de oameni la o conferință nu aduceau de 10 ori mai multe emoții decât 10 oameni la o ședință, dimpotrivă, era cam același lucru.

Cum arătau emoțille? Cu zile sau săptămâni înainte (dacă știam din timp), începea o anxietate surdă, punctată de momente de intensă conștientizare, când deodată mă străfulgera gândul “urmează să faci aia, vei fi acolo, va fi greu”, mi se ridica instant adrenalina și pentru câteva minute doar la asta mă gândeam. În general însă, până în ziua dinainte, era oarecum ușor să țin emoțiile departe. Cu o zi înainte, în febra ultimelor repetiții, oricât de bine pregătit aș fi fost, aveam senzația că nu știu destul, că nu e destul de bun ce am, sau că voi uita ce am de zis, că nu voi reuși să livrez bine. Îmi era greu să adorm și de multe ori aveam insomnii. Dimineața trebuia să mă scol mult mai devreme decât de obicei, pentru că dacă aveam prezentarea la 10 de exemplu, nu aș fi putut pur și simplu să mă trezesc, să fac un duș, să beau cafeaua și să mă duc, ca într-o zi normală. Aveam nevoie de 2-3 ore pentru a sta, pentru a derula în cap filmul, pentru a mă pregăti mental. Aproape întotdeauna, în diminețile prezentărilor nu aveam nicio poftă de mâncare și o senzație de rău la stomac pe fond nervos. Când mă apropiam efectiv de prezentare, mai aveam 30 de minute și eram pe undeva, în sală de exemplu în timp ce speakerul dinaintea mea vorbea, începea transpirația rece, o senzație confuză de sete dar parcă în același timp nu aveam chef de apă, și aveam nevoie de toate forțele doar ca să stau drept să-mi aștept rândul, fără să se vadă prin ce trec. Dacă venea cineva atunci să mă întrebe orice, fie și cât e ceasul, era un super efort să am cea mai mică discuție fără să mă dezintegrez, toată forța mea mentală era dedicată la a mă ține la un loc. Când îmi venea rândul, urcatul pe scenă era super intens, cele câteva secunde se dilatau, și imediat ce începeam să vorbesc mi se usca gura, uneori atât de mult încât nu mai puteam scoate următorul cuvânt, mă opream și mă duceam să beau o gură de apă, încercând să ascund de ce făceam asta, să dau impresia că pur și simplu mi-e sete. Aveam întotdeauna grijă să am apă la îndemână. Nu aveam, evident, calmul sau puterea necesară de a mă urmări pe mine însumi, de a mă adapta, de a mă “juca” cu stilul, era un exercițiu de pură supraviețuire. Primele 5-10 minute erau cele mai grele, după care emoțiile se mai diminuau, dar tot nu ajungeam într-un loc bun, ci eram extenuat, stors, dorind să închei cât mai repede.

Cum am scăpat de emoții? Pornind de la starea descrisă mai sus, după aproximativ doi ani de lucru și de îmbunătățire , am ajuns la un nivel în care senzația de calm, relaxare și confort pe care o simt pe o scenă în fața a sute de oameni este practic identifică cu relaxarea pe care o am la mine acasă în canapea când mă uit seara la un film bun. Nu m-am măsurat niciodată, dar aș paria că pulsul nu-mi crește cu mai mult de maxim 10% față de cel de pe canapea. Primul pas în a trece peste această frică a fost de o înțelege și de a o accepta. Dacă la început mă frustram, că de ce simt eu lucrurile astea, că de ce mi-e atât de greu, la un moment dat am învățat să accept: ok, asta este, de aici pornim, cu asta lucrăm, ce e de făcut?

Concret, eu știu patru mecanisme pentru a trece de emoții, care merg mână în mână, se întrepătrund și se potențează unul pe altul:

Practica Pregătirea Vizualiarea Căutarea emoțiilor utile

Le iau pe rând.

Practica înseamnă expunerea intenționată, căutarea ocaziilor de a prezenta în public, cât mai multe, cât mai dese. Ne este frică, suntem stresați, acceptăm, prin disciplină și dârzenie trecem peste frică și mergem înainte. La început nu ne vom descurca minunat, frica ne va grăbi, ne va ține în tensiune, nu vom fi buni, dar fiecare asemenea expunere ne va desensitiviza cu încă puțin și, după o perioadă, frica și stresul se vor diminua, până la eventuala lor dispariție. Mi-e mi-a luat aproximativ doi ani și 30-40 de expuneri pentru a trece de la frică paralizantă la zero frică. La început mi-am ales contexte mai mici, mai safe, între colegi, unde dacă eșuam nu murea nimeni, și tot am crescut miza cu evenimente, clienți, conferințe, până ce am ajuns să fiu complet calm și în control. În primele 10-20 de expuneri nu am observat o mare îmbunătățire din punctul de vedere al emoțiilor, dar am persistat, și îmbunătățirea a venit, și când a venit a venit repede. După prima ocazie în care am fost calm, relaxat și în control mi-am dat seama că am reușit și că urma doar o chestiune de îmbunătățire continuă, dar hopul cel greu, în ceea ce ține de emoții, fusese trecut.

Pregătirea a ceea ce ai de zis nu numai că este o practică bună în general, dar ajută și în ceea ce privește încrederea în sine și stresul. Bine pregătiți suntem parcă ceva mai puțin stresați. Maximul meu a fost de 50 la 1, adică pentru o oră de prezentare m-am pregătit 50 de ore, pe parcursul a câteva luni. Evident, nu toate prezentările mele au fost așa, dar și azi, când emoția nu mai e o problemă, și chiar pe subiecte care-mi sunt familiare, rar scad sub 2 la 1, adică 2 ore de pregătire pentru o oră de prezentare, și frecvent am 5 la 1 sau, pentru ocaziile mai importante, 10 la 1.

Vizualizarea este o tehnică mentală de a derula în mintea ta filmul discursului tău înainte de a se întâmpla, cu cât mai multe detalii, cât mai concret, cât mai visceral. După cine urmezi, la ce semnal începi, cum începi, ce zici, ce faci dacă reacția lor este X, dar dacă Y, ce faci dacă uiți ceva, cum te vei mișca. Ajută, dacă ai cum, să te documentezi asupra audienței, să vizitezi înainte scena dacă e cazul, de exemplu seara dinaintea unei conferințe, să îți imaginezi cât mai precis ce vei face. Vizualizare negativă era când mă gândeam, cu intenție, la cele mai grele momente care mă așteptau și la cele mai pesimiste scenarii. Îmi derulam în minte momentul urcării pe scenă, momentul când poate nu voi putea vorbi, cu gura uscată de emoție, și-mi ziceam, și-mi repetam, “asta te așteaptă, ești pregătit, ce vei face?“. VIzualizând cele mai negre scenarii, trăindu-le, pregătindu-mă mental pentru ele, m-a ajutat foarte mult. Nu știu dacă-mi era mai puțin frică făcând asta, nici nu căutam neapărat să-mi fie mai puțin frică, ci să fiu mai pregătit să trec peste emoții și să știu ce am de făcut.

Căutatul emoțiilor pozitive. Frica, stresul, gâtul uscat, blocajul, nu sunt de dorit. Ce e de dorit însă e anticipația plăcută a faptului că vei împărtăși niște idei care-ți sunt dragi, că vei comunica ceva util celor care te ascultă, că poate vei face un bine, că vei învăța și tu ceva din asta, că ai ocazia poate să încerci o nouă tehnică de prezentare, să faci ceva diferit. Aceste emoții sunt de dorit.

Încă un lucru despre emoții, chiar și cele mai puțin productive. E bine dacă reușești să scapi de ele complet, însă, în majoritatea cazurilor, nu e necesar. Un grad de nervozitate rezonabil, chiar dacă se vede, în multe situații nu va avea un impact major asupra succesului tău. Dacă te duci și ceri buget pentru ceva și board-ul care aprobă vede la tine un anume stres, o anume anticipație, atât timp cât nu e exagerată și nu pune la îndoială capacitatea ta de a gândi la rece, atunci nu e neapărat o problemă, poate chiar ajută. Depinde de situație, de poziția ta, de ce ceri, de cine ești.

Pe scurt, indiferent de unde te afli pe scara emoțiilor, persistă, expune-te, învață din ce ți se întâmplă, și va fi mai bine.



Se poate învăța?

Răspunsul scurt este da, se poate învăța, și eu am văzut oameni care au parcurs drumul de la nicio înclinație pentru asta la prestanțe foarte bune. Sunt unii dintre noi care încep cu avantaje, cu mai puține emoții sau deloc, și cu o aparentă dezinvoltură nativă. Cât o fi efectiv înnăscut din asta, cât o fi rezultatul unui mediu familial sau educațional care i-a învățat fără să-și dea seama, nu știu precis. Ce e clar e că uneori oamenii care au cel mai mult talent “de acasă” depun cel mai puțin efort pentru a se îmbunătăți, pentru că fiind deja la un nivel ok, li se pare că e destul să rămână acolo. Oamenii care au cel mai puțin talent “de acasă”, care sunt cel mai departe, de multe ori nu se înhamă la drumul lung și greu pe care ar trebui să-l parcurgă. Ambele categorii ajung în acest fel să stagneze. Astea sunt însă aspecte care țin mai degrabă de motivație, în ceea ce privește strict “învățabilitatea” cumulului de abilități și competențe necesare pentru a scăpa de emoțiile negative și de a deveni foarte bun la public speaking, părerea mea este că mai oricine poate să le învețe, însă unora le va fi mai greu decât altora, ca la orice altceva de altfel.



Tipuri de situații

Eu împart toate situațiile de public speaking și prezentări în 4 categorii:

Curiozitate Vânzare Informare Procedurale

Situațiile de curiozitate sunt acelea în care scopul principal este de a-i face pe oameni să caute să afle mai multe, să se intereseze, să experimenteze ceva nou. E mai mult decât informare, e mai puțin decât vânzare. Sunt printre cele mai comune situații, de exemplu la conferințe. În aceste situații în general nu țintești la 100% conversie, nu te aștepți ca toți cei cărora le vorbești să facă ceva, și nu te aștepți neapărat ca cei care vor face să o facă atunci pe loc, dar ai o țintă, o aștepare. Atitudinea și tonul în situațiile de curiozitate sunt undeva la mijloc între dezintersat și fierbinte. Explici avantajele, recomanzi, încurajezi, fără a insista prea mult însă, fără a crea senzația că ceri prea mult, că ești disperat, fără a-i face să se simtă forțați sau presați, și fără să-ți pierzi obiectivitatea. Te-ai bucura să încerce cât mai mulți, dar hei, dacă nu vor, nicio problemă. Sigur, și anume forme de vânzare mascată pot arăta așa, dar mă refer aici la intențiile tale reale, nu la disimulare.

Situațiile de vânzare sunt situațiile în care vrei să convingi auditoriul că o anume acțiune concretă din partea lor este necesară. Putem vorbi despre vânzare în sensul comercial, produse/servicii pentru bani, sau vânzare în sensul mai larg, când dorești să obții o aprobare, sau dorești ca cei cărora le vorbești să intreprindă o acțiune concretă ca urmare directă a discursului tău. Nivelul de directitudine variază de la situație la situație, dar per total situațiile de vânzare sunt cele mai directe: zici ce vrei, de la cine vrei, explici ce oferi, ceri acțiune. E opțiunea lor dacă vor sau nu, dar intenția ta e să le fie clar ce le ceri, care-i deal-ul, și ce au de făcut dacă vor să accepte. Dacă la situațiile de curiozitate poți să lași lucrurile puțin mai open ended, “vedeți și voi, poate vă place”, la vânzare în general nu vrei să-i lași pe oameni întrebându-se oare ce vrei de la ei. Mulți greșesc pentru că se tem de a spune clar ce vor, și o scaldă la sfârșit, lăsând lucrurile ambigue. Sunt extrem de dese prezentările, de altfel competente până în acel punct, dar care te lasă cu întrebarea “bun, și tu ce vrei de la mine?”. Dacă mă lași să-mi imaginez eu ce vrei de la mine, să muncesc eu adică ca să aflu cu ce te pot ajuta și de ce, atunci probabil nu meriți ajutorul meu.

Situațiile de informare sunt un fel de situații de curiozitate mai light, cu cea mai mică miză posibilă. Explici programul unei zile. Prezinți un nou proces. Oricare ar fi specificul, ceea ce au în comun situațiile de informare e gradul tău foarte redus de implicare. Nu ții la un anume rezultat, nu ești pasionat de o anume direcție, pur și simplu informezi. Multe situații de informare sunt și procedurale.

Situațiile procedurale sunt atunci când faci ceea ce trebuie, după un șablon prestabilit. Cineva de la health & safety prezintă noilor angajați regulile. Managerul unei divizii de business prezintă raportul lunar unui board, care arată în fiecare lună la fel. Liderul unei echipe prezintă echipei la început de săptămână prioritățile. Nimeni nu te împiedică să-ți pese, dar în realitate multe situații procedurale sunt lipsite de miză, în afară de miza existenței lor. Procedurile de health & safety v-au fost prezentate, ați semnat că ați înțeles, suntem cu toții acoperiți, mergem mai departe.

Situațiile de curiozitate și de vânzare sunt cele mai interesante, sunt cele unde se pune pasiune și care au miză. În mod ideal, chiar și atunci când ai de efectuat o informare, sau o prezentare procedurală, ar fi bine să încerci să identifici miza reală, dincolo de faptul că trebuie, că așa cere procedura, să găsești părțile interesante, și să încerci să trezești cel puțin curiozitate. Asta face diferența între omul care transmite ceva, care e pasionat de ceva, și cel care pur și simplu recită ce-i cere procedura. Din partea audienței, șansa lor de a reține ceva crește dacă și interesul tău ca prezentator legat de cele pezentate este vizibil.



Conținutul

Ce zici depinde de:

Situație : curiozitate, vânzare, informare sau procedurală.

Audiență : cine sunt ei, ce știu deja, la ce se așteaptă, care le sunt obiecțiile.

Așteptări culturale și eticheta de business specifică.

Contrângerile de timp și de format: poți folosi audio, poți folosi video, dacă ai un template de urmat, etc.



Odată ce înțelegi în ce situație te afli și știi destule despre audiență, îți pui întrebarea: “Ce ai vrea tu ca ei să țină minte?” sau, în cazul situațiilor de vânzare, “Ce ai vrea tu ca ei să facă?” după prezentarea ta. Este un fel de a începe cu sfârșitul, și e cel mai bun mod de a gândi o prezentare. Care-i rezultatul final dorit, unde vrem să ajungem, și hai să vedem cum ajungem acolo. Este mult mai bine să începi așa decât "pe conținut”. Pe conținut începi când pur și simplu prezinți ceva așa cum e. Ai folosit tehnologia X, vrei să arăți și altora ce ai învățat, așa că te apuci, școlărește, să faci o prezentare în care o iei așa în ordine cronologică, pas cu pas, de unde ai început, prin ce ai trecut, ce componente are tehnologia aia, etc. E ca și acum ai lua BMW-ului de la stânga al dreapta și ai enumera ce piese are, dar în niciun moment nu-mi zici de ce ar trebui să-mi pese de asta sau de ce aș vrea eu un BMW. Este utilitate și în modul ăsta de a prezenta neutru componentele, până la un punct, pentru că e un mod foarte ne-agresiv și neintrusiv, e safe, dar dacă faci doar asta, probabil nu e cel mai bine. Recomandarea mea e să începi cu un obiectiv: “eu aș vrea, ca din cei 50 de oameni pe care-i aștept în sală, măcar 10 să țină minte avantajele cheie ale tehnologiei X și măcar 5 să fie destul de interesați încât să dea un google să afle mai multe când se duc acasă”, și atunci acesta este scopul tău și-ți structurezi conținutul ca să ajungi aici, nu pur și simplu zici câte ceva din fiecare capitol. Asta te va ajuti să eviți un pericol constant, și anume să pui prea multă informație, prea mult detaliu. Aproape niciodată scopul unei prezentări de 30 sau 60 de minute nu este să dai destulă informație încât lumea să poate aplica direct, să se descurce exclusiv pe baza a ce au auzit de la tine, este practic imposibil. Scopul tău este să transmiți pe cât de bine poți cam despre ce e vorba, care sunt avantajele cheie, componentele importante, dar nu în așa detaliu încât să le vadă acolo pe loc funcționând de la un cap la altul, ci să-și facă o idee despre ce e vorba, și, mai important, să li se trezească curiozitatea de a afla mai multe. Pe de altă parte, nici nu trebuie ca ce zici tu să fie atât de vag și general încât lumea să nu-și poată imagina măcar în mare cum ar funcționa, pentru că atunci nu se pot atașa, că nu au de ce. E o chestiune de echilibru.

Odată ce îți știi obiectivul, privește discursul tau ca pe o poveste, în sensul de narațiune. Spre deosebire de o simplă enumerare de fapte și informații, o poveste are un arc care trece prin diverse etape, e mai captivantă și mai memorabilă. Recomand oricui să studieze monomyth-ul lui Joseh Campbell, care a studit mituri și povești clasice și a identificat în toate aceeași structură. De la Isus până la Luke Skywalker, de la Frodo până la Ahab, toți au urmat acest ciclu: