ביום ה-20.2.2018, התרחש אירוע דרמטי שכבש את כותרות כל ערוצי התקשורת, ונראה היה שחשף אירוע מושחת ביחס לנתניהו, רעידת אדמה בדרגה הגבוהה ביותר של שחיתות.

באותו יום התקיים בוועדת הפנים של הכנסת דיון בעקבות הריאיון השערורייתי שהעניק המפכ”ל רוני אלשיך לתוכנית “עובדה”. תוך כדי הדיון יצא המפכ”ל לשוחח בטלפון, ואז יצאה הודעת דוברות המשטרה: ניר חפץ העביר הצעה לשופטת בדימוס הילה גרסטל להתמנות ליועמ”ש לממשלה – בתמורה לסגירת תיק המעונות נגד אשת ראש הממשלה.

בעיצומה של הדרמה, יצאה מטעם רה”מ התגובה הבאה:

ניר חפץ מעולם לא הציע את ההצעה ההזויה הזאת בפני ראש הממשלה ורעייתו, הוא מעולם לא נתבקש על ידם להציע הצעה כזאת, ואיננו מאמינים שחפץ אפילו העלה דבר כזה על דעתו. תכף יאשימו את הזוג נתניהו גם ברצח ארלוזורוב.

והנה, מה שהחל כפרשת שחיתות חמורה במיוחד, שהחשוד המרכזי בה הוא רה”מ נתניהו, גווע בלא כלום בתוך חודשים ספורים, כאשר המשטרה הודיעה על המלצתה לסגור את התיק בהיעדר “תשתית ראייתית”.

בכיר במשטרה: "פרשת גרסטל – הסיפור המרכזי והחמור ביותר" @doronhe https://t.co/L0z2UJtbQ2 — חדשות 13 (@newsisrael13) February 20, 2018

איך יכול להיות שהפרשיה גוועה כך? הרי בכל הנוגע למעורבות גרסטל וחיות, אין מקום לספק. זאת עובדה, שגרסטל סיפרה על ההצעה לאסתר חיות, חברתה הקרובה שבזמן האירוע הייתה שופטת בבית-המשפט העליון, וכיום מכהנת כנשיאה שלו. חיות עצמה העידה במשטרה על נכונות הדברים ומסרה בהודעה מטעמה כי “בשל מיעוט הפרטים והסיפור המעורפל שאותו בחרה גרסטל לספר לה, לא היה בידי הנשיאה חיות בסיס כלשהו לנקיטת כל צעד מצידה”.

כלומר, גרסטל וחיות נחשפו מבחינתן לחשד לשחיתות חמורה ביותר, אך אף אחת מהן לא דיווחה על כך לאיש. זה כמובן עניין חמור ביותר. אלא שנדמה שכשגורמי האכיפה הבינו שנתניהו לא קשור לפרשה, העובדה ששתי דמויות משפטיות בכירות העלימו מרשויות החוק פרשת שחיתות חמורה – הפכה לכלום ושום דבר.

אימפריאליזם משפטי

חלק משמעותי מן האקטיביזם המשפטי המשתולל בישראל כולל תופעה מסוכנת שניתן לכנותה: הפליליזציה של הפוליטיקה. אותה קבוצת פקידות משפטית ולא נבחרת, פיתחה בוז לחיים הפוליטיים ולפוליטיקאים והחלה למצוא היבטים פליליים בחיים הפוליטיים כשלעצמם.

אלא שכידוע, הכוח משחית. והפקידות המשפטית נהנית מכוח עצום: לא רק שסמכותה גדולה ורבה, היא גם פטורה הן מאחריות והן מביקורת ואכיפה – שכן היא המבקרת והאוכפת. אם שחיתות במובנה הפשוט היא שימוש בכוח השררה בשירות חברי האוליגרכיה עצמם, הרי שמערכת המשפט הולכת ומסתאבת, הולכת ונשחתת.

בזמן שהמערכת המשפטית כופה על כל השאר נורמות מחמירות שבמחמירות, ובעשותה כך מרחיבה את תחומי השליטה האימפריאלית שלה, היא מקלה עם עצמה, וכמעט איש אינו מעז לפצות פה ולצפצף.

“שומרי הסף”, כפי שהם מכנים את עצמם, הולכים ונשחתים.

שחיתות סדרתית

הסיפור שבו נפתח המאמר איננו יחידי. אותן משפטניות, גרסטל וחיות, כיכבו לפני כחודשיים בחשיפה מרעישה של קלמן ליבסקינד. מסתבר כי לאחר שסיימה את דרכה במערכת המשפט הפכה גרסטל למגשרת. ולמי העבירה חיות את כל שלושת תיקי הגישור במשפטים בהם ישבה בשנה הראשונה של גרסטל כמגשרת? לחברתה הטובה גרסטל, אלא מה? ומה הרווח הכספי הכלול? עבור כל שעת גישור, מספר קלמן, זוכה גרסטל ל-2,300 ש”ח.

לא רק זאת, חיות טענה בתגובה כי “זהותו של המגשר נקבעת לעתים ביוזמת הצדדים עצמם, ומכל מקום היא נקבעת תמיד בהסכמת הצדדים ועל דעתם”. אלא שנבירה של ליבסקינד בפרוטוקולים העלתה כי בכל שלושת המקרים היוזמה הייתה של בית-המשפט.

כשזוכרים שאת השופטת פוזננסקי חיות השעתה בלי למצמץ, כדאי להזכיר את הפילוסוף היווני שכשהבחין שעומדים לתלות בשוק עני שגנב לחם, לחש על אזנו: “צר לי עליך גנב קטן, אם היית גנב גדול היית אתה תולה אחרים”.

ליבסקינד הוסיף וחשף גם את עלילות השופטת ענת ברון. באחת התברר, כי “שופטת העליון ענת ברון דנה בעניינם של תורמים למוסד שמנהל בעלה”, ובשנייה התברר כי “השופטת ענת ברון דחתה תביעות נגד מפעל הפיס, שתרם כסף למוסד בראשו עומד בעלה”. בנוסף, כשהוגשה נגדה קובלנה, דחה אותה “נציב התלונות על השופטים, השופט אליעזר ריבלין”, שלמרבה העניין “משמש כממלא מקום יו”ר המועצה המייעצת של מפעל הפיס”.

מעבר להשחתה הנורמטיבית, העניינים הללו מעלים חשד לשחיתות כספית. והנה, למרות שכל הדברים הללו נודעו, איש מהשופטים לא ייחקר ולא ייתן את הדין. אסתר חיות, הילה גרסטל, ענת ברון והשופט ריבלין ימשיכו בתפקידיהם כנישאים מעם ומחוק, וימשיכו להטיף לכולם על שחיתות וטוהר מידות של הפוליטיקאים.

רק דמיינו מה היה קורה אם במקום חיות או ברון היו חשיפות דומות על פוליטיקאי, או קל וחומר על נתניהו. כמה חקירות היו נפתחות, כמה הדלפות, כמה כותרות על שחיתות ו”טוהר מידות” ו “אנה אנו באים?”

חשוב להזכיר שלא רק השמות המוזכרים לעיל נהגו לכאורה בצורה מושחתת, אלא גם מי שאמור לחקור אותם. בישראל אמור להתקיים עיקרון של שוויון בפני החוק, שעליו אמורים להיות אמונים היועמ”ש ופרקליט המדינה. אלא שאותם פקידים המשווקים עצמם לציבור כלוחמים בשחיתות הציבורית, כ”שומרי סף”, הרודפים את הפוליטיקאים מבוקר ועד ערב בשם טוהר המידות, המלחמה בשחיתות והשוויון בפני החוק, שותקים כשמדובר במקרים מהסוג שהובא לעיל. ההתנהלות הזאת של אי-אכיפת החוק בצורה שוויונית, היא השחתה חמורה בפני עצמה.

סיקור אוהד כמשל

להלן עוד דוגמא מאלפת להפללת החיים הפוליטיים, יחד עם הפרה בוטה של עקרון השוויון בפני החוק.

רה”מ נתניהו נחקר, לפחות בתיקים 2000 ו-4000, על כך שקיבל, לכאורה, סיקור תקשורתי אוהד תמורת מתן טובת הנאה. נשים בצד את האכיפה הבררנית במקרה זה, שגם היא בגדר השחתה. חקירת המרכיב הזה כפלילי, כסוג של שוחד, היא שערורייה, מסיבה פשוטה וברורה: משמעותו היא שכל נבחר ציבור פושע, וכל נבחר ציבור עלול למצוא את עצמו בחדר החקירות, על עצם העובדה שקיבל סיקור חיובי.

זאת דוגמא קלאסית לתהליך הפליליזציה של הפוליטיקה.

משום מה, באפריל 2018 מצאה שופטת העליון ו”שומרת הסף” ברון, לנכון להביע את דעתה בעניין המצוי בחקירה:

“בגדרי עבירות השוחד יכול שיבואו מקרים שונים ומגוונים – תרומה לעמותה הקרובה ללבו של עובד הציבור, קידום בעבודה, סיקור תקשורתי אוהד, מתן שירותי ייעוץ ללא תשלום, שוחד מיני, תרומה לצורך פעילות פוליטית ועוד”.

כן, זאת אותה ברון שאת החשד לשחיתות שלה חשף ליבסקינד. ושימו לב ל “תרומה הקרובה לליבו של עובד ציבור” – תודו שחוסר מודעות עצמית כזה לא נראה מזמן במקומותינו. לשם העצמת התדהמה, הנה עוד קטע מדבריה של ברון שהובא באותו דיווח:

“לשוחד פנים רבות. הוא כבר איננו מתגלם רק במעטפות מזומנים המועברות מתחת לשולחנות של פקידי ציבור שסרחו. על כן, הדין הפלילי הישראלי הנוגע לעבירות השוחד מצוי כל העת בתהליך דינמי של התפתחות, כאשר המגמה הכללית היא הרחבת תחולת העבירות והחמרה בענישה”.

הבנתם? מי שחשודה בשחיתות אך פטורה מחקירה, חושפת שהיא וחבריה מרחיבים את תחולת העבירות והרחבת הענישה. כי בעצם מה אכפת להם, הם הרי ישפטו את כולם, ובעיקר פוליטיקאים, כשהם שמו עצמם מחוץ ל”תחולת” הנורמות הדרקוניות החדשות. הרי איש לא יחקור את פעולות דוברות בית המשפט, או שיחות של שופטים או של מפכ”ל המשטרה עם עיתונאים, בשל חשד לשוחד.

זהו לא פחות מגן עדן של מושחתים.

הזחיחות של פרקליט המדינה

אין דבר שמדגיש את הריקבון של מערכות יותר מאשר העדר בושה, וזה בדיוק מה שעשה פרקליט המדינה, שי ניצן. לפני כשנה וחצי, באפריל 2017, התגאה ניצן בכך שכאשר היה מתמחה אצל אהרן ברק, הוא רצה לטוס לחופשה בהודו. הבעיה הייתה שפיצול ההתמחות לא היה מקובל ולשכת עורכי הדין לא הייתה מאשרת אותו. מה הפתרון? “ברק כתב מכתב ללשכה, שהוא חושב שאני אצא נשכר מביקור בהודו, ומהכרת שיטת המשפט ההודית – ואישרו לי את ההפסקה”.

אז שי ניצן רצה חופשה, “ממש רציתי” כדבריו, וקיבל לכך תמיכה מאהרון ברק בכיסוי של תועלת לימודית. הייתכן שאהרון ברק ניצל את מעמדו וכתב מכתב שהוא יודע שאינו נכון ללשכת עוה”ד, וכך, על סמך הונאה משותפת לכאורה, זכה שי ניצן לטייל בהודו באמצע ההתמחות?

מה שביחס לפוליטיקאי היה מוצא פרקליט המדינה חשד להונאה, ביחס לעצמו ולברק הוא מספר כנוסטלגיה על מעשה שובבות של שני סחבקים.

ניצן לא מפרט כמה זמן הקדיש בביקורו, אם בכלל, ללימוד מערכת המשפט ההודית, אך מהראיון בוודאי עולה שיצר הנדודים הוא שהניע אותו, ולא שקדנות אינטלקטואלית.

וכך, כבר בראשית דרכו טעם פרקליט המדינה את טעמו המתוק מדבש של שכרון הכוח של האוליגרכיה אליה הוא עמד להצטרף – אליטה משפטית שעבורה החוק והכללים הם המלצה לשיקול דעתם. בעצם, אולי ניצן באמת למד משהו חשוב בהודו, על קאסטות והחשיבות שבהשתייכות למעמד הנכון.