Дивно вимагати від влади, щоб вона відрізнялася від нас самих. Майкл Щур - про політику, фейкові новини та службу в армії 8 грудня 2016, 19:03 Вы также можете прочесть этот материал на русском языке

Як політики реагують на критику в свою адресу, що спільного між Юлією Тимошенко і Олегом Ляшко та навіщо Мустафа Найем тер хрін під час ефіру, розповідає телеведучий Майкл Щур

Вигаданий персонаж Майкл Щур – українець із Канади, ведучий авторської програми на українському філіалі Телебачення Торонто. Виріс у родині українських емігрантів у Торонто, де виховувався в недільний школі, там вивчив і українську мову. В університеті вивчав соціологію і фізику. Згодом одружився.

«А потім я захотів поїхати в Україну. І діаспора відрядила мене, аби я робив репортажі про те, що сі відбуває тут — на їх батьківщині», - розповідає Щур про старт своєї журналістської кар’єри в Україні.

Минулого літа Щура забрали в армію, де він прослужив рік. Звідти вів армійські щоденники та знімав відеосюжети «Солдат Щур». Після повернення поновив випуски своєї передачі під новою назвою #@)₴?$0 з Майклом Щуром, де продовжує говорити про найважливіші події України, знімає сатиричні сюжети, присвячені українським політикам, та запрошує у студію найрізноманітніших гостей.

НВ зустрілося зі Щуром у Києві. Він розповів про те, як змінився після служби в армії, зізнався, як насправді реагують на висміювання у його програмі політики, та пояснив, навіщо тер хрін під час ефіру із нардепом Мустафою Найємом.

- Сьогодні я читала коментарі у facebook про один із недавніх випусків програми – той, де обговорювали скандал навколо замміністра МВС Анастасії Дєєвої. У тому ж випуску, одразу за Дєєвою, був сюжет про Національну поліцію і провал реформи МВС. Проте вийшло, що «сіськи-піськи» всі помітили, а серйозну розмову про реформи – ні. Як так вийшло? Чи говорить це про те, що люди краще сприймають інформацію, коли це жарти або скандал?

- Я не знаю, ми самі ще для себе це відкриваємо. Багато де ми йдемо наосліп. І наслідком цього можуть бути якісь наші помилки чи невдалі ходи. Тому тут я не можу говорити як сторонній спостерігач. Ми віримо, що наш формат допомагає подавати інформацію під іншим кутом, по-іншому дивитися на проблеми, які нас оточують. І нам всім подобається – команді, яка працює над передачею.

У випадку із реформою поліції та “сіськами” – насправді, це так. Хтось чіплявся до надто юного віку Дєєвої, але в якийсь момент здалося, що більшість вчепилася саме у її фотографії. Якщо б не було фотографій, мені здається, не було би такої бурхливої реакції. Ми ж [у передачі] дали розмову про ці “сіськи”, “піськи” і виявилося, що мало хто звернув увагу на серйозну розмову, яка також була у програмі. Так само, як у нашій програмі, сталося і у інформаційній сфері: всіх обурили “сіськи”, “піськи”, і вже ніхто не говорить про проблему загалом. Про те, що з посади пішла Хатія Деканоїдзе, наприклад.

- Як можна переключити людей на те, що справді варте уваги?

- Ні у кого нема цього тумблера. А ті, хто намагаються його вигадати – займаються пропагандою. Ми заходимо з іншого боку: даємо зрозуміти, що дуже часто увагою людей і ними самими намагаються маніпулювати.

- Нещодавно читала про те, що у Америці провели опитування серед молоді. Виявилося, що тепер мало хто перевіряє інформацію у соцмережах і вдається до пошуків першоджерел. Більшість просто бездумно розповсюджують неперевірені дані. Яким буде майбутнє, якщо ми маємо такі тенденції?

- Напевно, проблема не тільки в тому, що ніхто не перевіряє інформацію. А у тому, що хтось її створює та поширює.

- Після Майдану, коли стару владу скинули, прокотилася така хвиля з вимогами оновити та омолодити кадри у владних структурах. Викинути людей старої системи та запросити молодих і прогресивних. Тепер, коли ці молоді приходять, всі кричать: «Зрада! Вони ж нічого не вміють!». Як у випадку із Дєєвою, або із в.о. голови люстраційного комітету, якій 23 роки.

- Я не знаю, що в цьому випадку зробити. Мені згадується лише одна карикатура: намальовані чоловік, жінка і віслюк. Вони ведуть віслюка, і люди, які їх бачать, кажуть: «Недоумки, навіть не знаєте, як на віслюку їздити». У нас ситуація, коли неможливо прийняти рішення, яке всіх задовольнить. Завжди буде хтось, кому це неприємно.

Що ж стосується професійних якостей у молодих людей – про це важко судити на основі одних лише інтерв'ю або постів у соцмережах. Треба дивитися, що людина зробила, що може, як виглядає її робота, наскільки вона вміє організовувати себе і своїх підлеглих. І це з інтерв'ю якогось одного чи з постів в фейсбуці важко зрозуміти. Так, є ж люди молоді, але дуже організовані, які в молодому віці досягли таких висот, що старшим за них на 10-20 років уже треба йти дуже далеко, аби наздогнати, й усі на них заздрісно дивляться. Я точно знаю, що такі є, і я їм заздрю. Тому, як вони вміють ставити ціль, йти до неї, як вони можуть організовувати всіх і себе. Я так не можу. Я досить неорганізована людина.

- Попри загальне оновлення системи, у регіонах досі лишилися дрібні чиновники із закостенілим пострадянським мисленням, які іноді вдаються до дуже дивних вчинків – у вас у передачі іноді таке теж висміюється. Чому так виходить? Це знову пов’язане із віком?

- Ви знаєте, ми живемо серед таких людей… Було би дивно вимагати від влади, щоб вона раптом відрізнялася від нас самих. Подивіться на себе, на мене, на наших сусідів, на людей, які нас оточують. Ми такі є, тому влада – така сама.

Я щодня роблю помилки. Зійшло раптом на мене якесь затемнення, і я, не задумуючись, викинув тролейбусний квиток не в урну, а просто на асфальт. І потім мені стає незручно його піднімати, тож я намагаюся швидше звідти втекти. А наступного разу думаю – а навіщо кидав? Але проблема в тому, що, навіть якщо я кожен раз викидаю квитки у смітник, а один раз викину повз нього, і якщо хтось у фейсбук запостить, як засмічую місто, то ніхто не буде рахувати, який у мене відсоток влучань в урну. Помітять саме той випадок, і ніхто не згадає, що попередні рази я робив правильно.

Так само, мені здається, у інших людей. Є моменти, коли ти помиляєшся. Всі ми люди. У владі зараз – так само. Ми помиляємося більше, ніж нам хотілося б. Але у тих, хто при владі, ціна помилки набагато більша, вищий рівень відповідальності, треба краще думати. Але вони такі самі, як ми, а ми – такі ж, як вони. Тому не знаю, чи варто бавити себе лицемірством про те, що вони дурні, а ми нормальні.

Багато залежить від твого власного світосприйняття. Наприклад, я їздив на машині та постійно скаржився, що ніхто не пропускає на дорозі, важко перелаштуватися з ряду в ряд. А тоді хтось мене пропустив. Я подумав: «Ну є ж нормальні водії». А тоді сам почав пропускати – став робити це регулярно, і з подивом виявив, що таких, як я, повно. У чому ж справа? Думаю, раніше я помічав лише тих, хто мені робив боляче і неприємно. А коли робили приємно, казав: «Круто», але одразу забував про це. Але тепер, коли я сам взяв собі за правило “пропускати” водіїв – навпаки, помічаю лише приємні випадки. І коли чую, що в нас на дорогах одні “дебіли”, не вірю цьому. У цьому випадку все залежить від точки зору: якщо я перебуваю в зоні «всі г**дони, один я Д'Артаньян», то буду запам'ятовувати тільки таку послідовність. Якщо ж живу у зоні «якщо вам треба допомогти, я готовий», бачу інших таких як і я.

- Часто люди вважають, що влада обов’язково щось їм винна: зарплати чи пенсії, роботу, закони…

- Мені здається, що у нас набагато більше влади, ніж у влади. Все залежить від нас. Я думаю, з цих речей і складається комфорт нашого життя і ставлення до того, що довкола нас відбувається, тому що це якісь щоденні речі. І як тільки ми тут між собою домовимося, як нам поводитися, як тільки все організуємо, як тільки у нас буде все добре, тоді можна щось просити від інших.

Якщо я перебуваю в зоні «всі г**дони, один я Д'Артаньян», то буду запам'ятовувати тільки таку послідовність

Як тільки ми навчимося на нашому рівні робити все добре, то автоматично серед нас, серед тих, хто на цьому рівні організувався, знайдуться люди, більш ініціативні. А допоки цього нема, є просто маса людей, постійно незадоволених тим, що є. Але робити щось із цим здатні лише одиниці.

Але якщо подивитись на те, що я сказав, ще з іншого боку, то це - просто слова і нічого більше, бо, наприклад, я не займаюся цим, хоча дуже хотів би.

- До річниці Євромайдану на НВ вийшов матеріал про вимоги майданівців та їх статус станом на зараз – що виконано, а що ні. Однією з вимог була свобода слова, зменшення тиску на ЗМІ. Що змінилося з тих пір?

- Мені важко говорити, бо я вже кілька років не працюю на жодному зі ЗМІ, не отримую там зарплату, я незалежний в цьому сенсі. Мені від того, яка там політика, ні жарко, ні холодно. Ми як зробили свою програму два роки тому, так і зараз її робимо і не відчуваю нічого – чи є якийсь тиск, а чи нема. У мене навіть так питання не стоїть. Для мене це уже пройдений етап, я навіть не замислююся. Єдине, що працює – внутрішні цінності.

- Чи реагують на ваші жарти герої сюжетів?

- Так, сміються, їм весело. Коли якісь моменти їм особливо сподобалися, то дають знати. Не напряму, а через когось, через якихось спільних знайомих. Це не часто, але буває.

- А хто?

- Не буду називати імен, але були реакції з різних політичних таборів. З протилежних – часто. Негативних відгуків ще не було жодного разу, навіть коли ми записували якісь інтерв'ю, які виглядали, як критичні.

Насправді ж на наші інтерв'ю погоджуються тільки люди, у яких достатній рівень самоіронії та самокритики – вони дуже сміливі. Можна робити тест для глядачів: якщо політик, чи будь-яка людина з'явилася в нас у програмі, будьте впевнені, що самоіронія, самокритика і сміливість у неї є, це 100%. А самоіронія і самокритика це, напевне, одна з ознак інтелекту, як на мене. Це дуже круто, що в нас такі люди є, хотілося, щоб їх було більше. Бо деякі досі дивляться з насторогою – наприклад, не розуміють, чому це вони разом із Мустафою Найємом на інтерв'ю у телеефірі труть хрін?

- А нащо, до речі?

- Для того, щоб чимось займатися на інтерв'ю.

- Тобто це не несе ніякого прихованого змісту?

- Ну, ми плакали. Тепер всі можуть говорити про те, що Мустафа і Майкл зі сльозами на очах обговорювали політичну ситуацію в Україні, ставлення суспільства до нових політиків, що Мустафа зі сльозами на очах розповідав, як його критикують.

- Це буде постійна рубрика?

- Інколи ми будемо таке робити. Коли буде потреба.

- У передачі іноді згадуються одіозні особистості, такі як Ляшко, наприклад.

- Так, з'являвся. У нас в команді є «мораторій на Ляшка» - ми так умовно називаємо це. Як десь згадали Ляшка, потім беремо на кілька програм паузу. Тому що про нього що не говори, йому все плюс, такий у нього образ. І в нас є така паперова відзнака імені каналу 1+1. Як тільки хтось із нас під час підготовки передачі жартує на тему сексуальної орієнтації Ляшка, ця паперова відзнака переходить до нього.

- І часто ви її передаєте?

- Так, часто.

- Ляшко і Тимошенко, мабуть, два чи не найбільших популіста серед політиків. На кого розраховані їхні меседжі?

- Пам'ятаєте, коли був мітинг вкладників. Тимошенко говорила, що цього дня влада звезла в центр Києва десятки тисяч військових, у всіх дворах сотні військових машин, а президент з країни втік. Розумієте рівень метання необдуманих фраз в людини? Мені здається, вона просто говорить речі, націлені на людей, які навіть не те, що не думають над інформацією, вони – як величезний сміттєвий бак. Що в нього не кинь, усе збережеться.

У нас є така паперова відзнака імені каналу 1+1. Як тільки хтось із нас під час підготовки передачі жартує на тему сексуальної орієнтації Ляшка, ця паперова відзнака переходить до нього

Я боюся, це навіть розраховано не на якусь аудиторію, а просто аби воно прозвучало в ефірі. Щоби це можна було потім десь показати, якось використати.

- Як змінилося ваше світосприйняття після армії?

- Найбільше, що мене вразило, це те, що в армії я зустрів людей, для яких поняття присяги і офіцерської честі щось важать. Я не знав, що такі люди існують. У мене було багато стереотипів про армію, і це був один них: немає таких людей, це перестало бути цінністю. Але там я їх зустрів. У мене величезні очі були, коли я дивився на нашого майора. Це було дуже сильне відкриття. По-друге, я побачив, що не все так погано, як я думав. Раніше мав тільки негативні стереотипи про армію. А коли я там рік пробув, то зрозумів, що крім тих негативних стереотипів є дуже багато хороших речей – не менше чи більше, ніж негативу, але є. У армії є люди, які вміють думати, думати на 3-5 років уперед, мислити над глобальними ідеями.

Це круто. Чи змінився я? Так, я став обережніше ставитися до стереотипів про будь-що. Тому що, наприклад, якщо мене би хтось до того спитав, як тобі армія, я би сказав, що це повна “фігня”, “фуфло” і штука, яку треба палити на вогні. Але зараз я був би набагато обережнішим. Так само буду обережнішим із іншими своїми думками. Наприклад, якщо мене спитають, що я думаю про державну медицину, я не скажу, що це все “фуфло” і треба то нищити, палити, хоча в мене повно претензій. Швидше скажу, що там є дуже багато проблем, але я певен, що державна медицина зараз існує тільки тому, що є 5-10% людей, які працюють за всіх інших. Так само це стосується вчителів і будь-кого іншого. Гадаю, все, що у нас ще лишилося і працює попри поганий функціонал, тримається на цих 5-10% людей, які працюють на всі сто.

- Чи зустрічалися якісь цікаві люди?

- У групі, де я служив, були хлопці, які пройшли АТО. Це Каліна, Бенчик, це позивні, Ветер і Саня. Каліна з Бенчіком були в Донецькому аеропорту, воювали там, на метеостанції були. Ветер взагалі пройшов полон в Іловайську. І коли російські військові наших солдатів розстрілювали один за одним, на ньому розстріл зупинився. Коли його брали в полон, він вже був поранений – вони потрапили під артилерійський обстріл і з тої машини він єдиний, хто вижив. І коли їх забирали в полон, то прострелили ноги, аби не міг втекти. Коли їх зібрали там, то сказали: «Роздягайтеся». Хтось повільно роздягався, його за це застрелили. Потім інший попросив подзвонити хоча би мамі чи комусь, щоб сказати, що він живий, його теж застрелили. І так дійшла черга до Ветра, і на цьому моменті хтось подзвонив тому російському офіцеру, який розстрілював, і це, виявилося, хтось з наших, хто як раз шукав їх. І на цьому розстріл закінчився.

- Хто ці люди?

- Це все контрактники, вони були закріплені за військовою частиною, яку потім вивели з зони АТО під час ротації. І зараз як контрактники вони просто служать. І мені з ними пощастило служити разом.

- Багато хто скаржиться на умови: погані полігони, неможливо нічого робити. Чи це так?

- Коли мені було важко на полігоні, там, дорога якась була, нелегко чи довго було йти, ще щось, я зразу думав про те, як там хлопцям на “передку”. І мені зразу ставало набагато легше. Як мені, “тиловому щуру”, жалітися на щось, на якісь умови, казати, що мені холодно, чи жарко, чи мені мокро, або надто сухо. В будь-який момент, якщо раптом я впав і подряпав лапку, то зловили машину, повезли у госпіталь. А ті, хто на передку в тих ситуаціях, їм нема як звідти виїхати, якщо поранений, доводиться лежати, чекати на допомогу, і нічого ти не можеш зробити.

Мені там було дуже цікаво. Мені пощастило отримати знання, які там давали. Багато хто з хлопців залишився на контракт, зараз вони працюють інструкторами. Далі передають свої знання.

Якщо на умови на полігоні скаржиться людина, яка пройшла війну, а тоді приходить на полігон, а в неї тут у тилу продовжуються ті самі проблеми, мабуть, зникає мотивація. Я таких людей розумію, просто мені не було на що скаржитися. Мені було би соромно скаржитися, коли там люди ризикують життям, сплять у лайні, на холоді, інколи без їжі, ризикуючи своїм життям, а мені тут – день померзнув, а в ввечері зігрівся.

До нас на полігон приїжджали і британці, і литовці, і вони дивилися нашу ділянку, говорили, що в них такого нема, а тут краще це все організовано.

У нас багато хто говорить загальними формулюваннями, ніби усі полігони погані, вся армія погана, і складається враження, ніби людина в курсі, про що говорить. Інколи ми схильні перебільшувати.