A tak jsme nepozorovaně propluli až do dnešní doby, kdy není válka ani teplá ani studená, je zde však hrozba terorismu, což se mimo jiné taky občas vydává za válku (viz Bush mladší). Tedy, je to – jak jsme denně přesvědčováni – neviditelný nepřítel, který se nalézá možná všude mezi námi, takže pokračující boj proti němu je na místě. S ním i špionáž – a protože nepřítel je neviditelný (na rozdíl od „válečného“ nepřítele), tak musí být špionáž preventivní , tedy nejlépe odposlouchávat všechno a všechny, kdyby to šlo.

Vzhledem k tomu, že USA alespoň po formální stránce předvádějí právní stát, je toto vyžádání vždy na žádost vrchního prokurátora (tzv. attorney general), příkazem, který je tajný, doručenýdané internetové firmě, ta pak jej splní předáním dat FBI, ta jej předá své „dceři“ NSA.

Shrňme si: je to případ rozsáhlé, masové špionáže a mimochodem vrcholnou ironií je, že člověk, který na toto upozornil (a vynesl ven důkazy, protože jen verbálnímu tvrzení by noviny asi jen tak neuvěřily), je sám obviněn ze špionáže a hrozí mu tresty včetně toho absolutního. Čímž lze pěkně uzavřít diskusi o legálnosti-nelegálnosti špionáže a o tom, co je to vlastně špionáž: je to něco, co my když děláme vám, je naprosto v pořádku, bereme za to plat a medaile, ale když to stejné děláte vy nám, dostanete za to provaz. A pokud tím strašným přečinem má být zveřejnění toho, že se tato špionážní činnost dělá – před kým, proboha? Že by ruské nebo čínské tajné služby nevěděly, co v tomto směru americká vláda dělá (a profi teroristi jakbysmet)? K smíchu: dělají to ostatně sami také. Před kým se to tedy mělo tak strašně tajit? Správná odpověď, Pepíčku: před vlastními občany.

Špionáži nezabráníte; jde ji aspoň dělat „férově a otevřeně“?

Nabízí se otázka, proč USA tak rozsáhlé sledování dělají. Je k dispozicí dostatek teorií, dle kterých vláda USA zveličuje nepřátelské (tj. teroristické) hrozby vůči svým občanům, neboť jí to pak umožňuje snáze vládnout – vystrašení občané jsou pak vděční i za nepopulární opatření, protože přece nebýt naší vlády, tak za každým rohem někde v díře v Marylandu číhá vousatý mudžáhid s kalašnikovem. Kousek pravdy na tom bude, ale netřeba dramatizovat – každá vláda se snaží ospravedlnit svou existenci, tohle je součást „politického marketingu“, a občas, byť zřídka, se to dostane do zdivočelé podoby – typicky před druhým obdobím George Bushe mladšího, který se prezentoval jako válečný prezident (war president) a přes v jiných ohledech velmi špatnou vládu s tím znovu získal druhý mandát.

Špionáži zabránit nelze a myslím, že ani ten největší pacifista nesouhlasí s tím, že se kompletně zruší veškeré tajné služby a jejich činnost. O tom, že ve světě působí spousta zla, asi pochyby nejsou a zdůrazněme, že hlavní hrozbou pochopitelně není pár fanatických islamistů, ale bezskrupulózní, prachaté a dobře zorganizované zločinecké skupiny, jejichž „program“ je veskrze neideologický a příkladně globální – jde jim pouze o vaše peníze. A je samozřejmě úkolem státu proti nim bojovat, a to i s využitím prevence na vlastním i cizím území. Tohle asi bez špionáže nepůjde. A jelikož ve špionáži jde především o informace, kde se jich dnes povaluje nejvíc a nejsnáze získatelných? Na Internetu.

Skutečně: zřejmě se málokdo z nás domníval, že se nic takového neděje. To, co ale vyvolává oprávněné zděšení a z očekávané činnosti dělá aféru a problém první kategorie, je její masovost, „rutinnost“, necílenost, kvantita. Tedy nikoli že FBI hackne cíleně pár poštovních schránek, ale že si nechá dodat oceán informací, který pak algoritmicky prosévá, aby tam našla něco podezřelého. Informací, které na Internetu po sobě nechávají Britové, Němci, Dáni, Češi…

Co s tím? Bylo by to krásné, ale je zřejmě bláhové očekávat, že mezinárodní tlak povede k zrušení programu PRISM či podobných (nedivil bych se, kdyby i další státy hrající si na velmoci dělaly něco obdobného). Zase tak to lidi nepohoršuje a vystrašenost prostých občanů z teroristů (co na tom, že jejich škody jsou 1000× menší než ty, které způsobí například opilí řidiči) je nezměrná. Co však lze minimálně požadovat a je dosti pravděpodobné, že to nastane – požadavky a tlaky i v USA samotných jsou dosti silné – se dá formulovat trochu bizarně jako „špiónovat, ale otevřeně“. Neznamená to pochopitelně poslat podezřelým osobám dopředu varovný e-mail, že budou sledovány, ale mít jasná pravidla, ta zveřejnit a dodržovat. Existují-li tedy soudní příkazy pro Microsoft či Google, aby byla předána data, mají být veřejné: co přesně, v jakém množství, dle jakých kritérií, za jaké období, z jakého zdroje a tak dále. Jedná se jen o metadata („obálky“) nebo i vlastní data (obsah)? A řada dalších informací, jejichž zveřejnění nijak nepomáhá zločincům (ti to stejně vědí – nebo se dovedou chránit), ale jejichž zveřejnění pomáhá občanům státu vyhodnotit, zda takovou činnost budou podporovat nebo zda si prostřednictvím dalších voleb vyžádají změnu. No, a když se to nepodaří, tak my z ostatních zemí, „potenciální nepřátelé Ameriky“, se pak můžeme zařídit dle svého – buď se s tím smířit, nebo pak hledat takové cesty a způsoby komunikace, které se vyhnou spolupracujícím serverům či budou zabezpečené proti prolomení. Jinými slovy, i my nevinní a neškodní tak budeme dělat, co dělají kriminálníci už léta.