Ensin Brexit, sitten Trump – mitä vielä? Yksi näitäkin ”mahdottomampi” jytky on yhä kokematta. Se kytee Italiassa, ja se voi jysähtää jo parin viikon kuluttua, kirjoittaa Taloussanomien erikoistoimittaja Jan Hurri.

Britannian eropäätös Euroopan unionista tuntui äärimmäisen epätodennäköiseltä tai likimain mahdottomalta vaihtoehdolta vielä päivää ennen kuin britit äänestivät Brexit-eron puolesta viime juhannuksen aattona.

Politiikan ulkopuolelta Yhdysvaltain presidenttiehdokkaaksi tunkenut kiistelty liikemies Donald Trump vaikutti puolestaan mahdottomalta henkilöltä johtamaan maapallon suurinta kansantaloutta ja mahtavimpia sotavoimia vielä päivää ennen kuin hän voitti vaalit.

Kai se on jo uskottava, että politiikassa ”mahdoton” ei oikeasti olekaan mahdotonta ja että mahdottomiksi uskotut tapahtumat voivat missä vaaleissa tahansa muuttua tosiasioiksi.

Eivätkä Brexit tai varsinkaan Trump ole läheskään suurimpia ”mahdottomia” poliittisia järistyksiä.

Niitäkin suurempi yllätys kytee täyttä päätä Italiassa ja seuraava Ranskassa. Italian mahdolliseen jymyjytkyyn on aikaa parisen viikkoa.

EU:n osittainenkin hajoaminen on suurempi poliittinen järistys kuin Trumpin vaalivoitto, mutta EU:n talous- ja rahaliiton eli euroalueen hajoaminen olisi Brexitiäkin suurempi mullistus.

Euroalueen hajoamisen riski oli suurimmillaan eurokriisin kuumana kesänä vuonna 2012 ja melkein yhtä suuri vuoden 2014 kesällä. Nyt euroalueen liitoksissa nitisee taas. Ei vielä yhtä rajusti kuin kriisin kärjistymisten aikaan, mutta selvästi kovemmin kuin pitkästä aikaa.

Yhden tai useamman euromaan eroaminen näyttää taas vähemmän mahdottomalta kuin vaikkapa viime keväänä ennen brittien Brexit-äänestystä. Tämä ei suinkaan tarkoita, että euroalueen hajoaminen olisi varmaa tai edes todennäköistä, mutta ei sitä voi mahdottomanakaan pitää.

Arvaamaton yhden kysymyksen äänestys

Italia järjestää joulukuun neljäntenä päivänä kansanäänestyksen, joka noudattaa samaa ennalta arvaamatonta yhden kysymyksen kyllä-vai-ei -kaavaa kuin Britannian kansanäänestys maan EU-jäsenyyden jatkosta tai katkosta.

Italian kansanäänestys koskee muodollisesti maan perustuslain muutosta ja sitä koskevaa hallituksen esitystä. Pääministeri Matteo Renzin hallitus haluaisi kirjoittaa maan lainsäädäntöprosessia sääteleviä lakeja nykyistä virtaviivaisemmiksi, jotta sen olisi helpompi saattaa talousuudistuksiaan voimaan.

Käytännössä käynee kuitenkin niin kuin yhden kysymyksen kansanäänestyksissä usein käy: suurin osa kansasta ei äänestä lainkaan ja äänensä antava väki äänestää hallituksen puolesta tai sitä vastaan kansanäänestyksen varsinaisesta kysymyksestä juurikaan piittaamatta tai sitä välttämättä edes käsittämättä.

Ensi kuun kansanäänestyksen jännitystä ja todellisen jymyjytkyn mahdollisuutta lisää Italiassa ainakin kaksi seikkaa:

1) Renzi on ilmoittanut eroavansa pääministerin pestistä, jos kansa äänestää hallituksen esityksen kumoon. Jos hallitus kärsii tappion ja Renzi eroaa, voi tästä seurata hallituskriisi ja ennenaikaiset parlamenttivaalit.

2) Jos protestipuolue Viiden tähden liike nousee vaalivoittajaksi ja muodostaa Italian seuraavan hallituksen, se on luvannut järjestää kansanäänestyksen eurosta. Jos siinäkin mahdottomaksi luultu toteutuu, tarkoittaisi se Italian eroa eurosta ja euron osittaista hajoamista.

Toki Italian jymyjytkyn edessä on ainakin toistaiseksi monta kertaa ”jos”, mutta jos kansa sittenkin muuttaa ”mahdottoman” todeksi, on se voimakkaampi poliittinen järistys kuin Brexit tai varsinkaan Trump.

Italiasta voi alkaa ”eurokriisi 2.0”

Analyysiyhtiö GaveKal Researchin tiistaina asiakkailleen jakelema Eurooppa-raportti pui EU:n ja euroalueen poliittisia riskejä, niiden viimeaikaista kehitystä. Raportin johtopäätös on yksiselitteinen: riskejä on paljon ja ne ovat voimistuneet.

Yhtiön analyytikot eivät ainakaan vielä ennusta euron hajoamista, mutta he neuvovat asiakkaitaan varautumaan sellaiseenkin vaihtoehtoon, että Italian kansanäänestyksestä ja sen seurauksista alkaa ”eurokriisi 2.0”.

Lähikuukausina käydään useissa muissakin euromaissa poliittisesti riskipitoisia – tai ainakin yllätysten todennäköisyyttä lisääviä – vaaleja ja kansanäänestyksiä, mutta GaveKalin mukaan dramaattisen yllätyksen riski on silti suurin juuri Italiassa.

­

Euro- ja EU-kriittiset kansanliikkeet ja valtapuolueita haastavat protestipuolueet ovat lisänneet kannatustaan useissa euromaissa, mutta Italian Viiden tähden liike on poikkeuksellisen suosittu ja juuri Italiassa euron kannatus on laskenut jopa heikommaksi kuin Kreikassa.

GaveKal hahmottelee Italian kansanäänestykselle kolme vaihtoehtoista tulosta, joista vain yksi on vallitsevalle valtajärjestykselle ja euroalueen ”peruuttamattomuudelle” suotuisa.

Jos Italian kansa äänestää niin kuin hallitus haluaa, voi hallitus jatkaa työtään ja talousuudistuksiaan. Toki tämä vallitsevaa järjestystä vahvistava vaihtoehto jättää tyytymättömyyden kipinän kytemään, mutta leimahdus lykkäytyy ainakin seuraaviin parlamenttivaaleihin asti.

Jos kansa äänestää hallituksen esityksen kumoon mutta pääministeri Renzi ei eroakaan eikä hallituskaan suostu ajautumaan kriisiin, jää tyytymättömyys taatusti kytemään sitäkin suurempana. Kiukkuinen kansa saisi tilaisuuden kostoon viimeistään vuoden 2018 parlamenttivaaleissa, jolloin Viiden tähden liike saisi voiton mahdollisuuden.

Jos hallituksen esitys kaatuu joulukuussa ja jos Renzi eroaa niin kuin on luvannut, voi Viiden tähden liike ja sitä johtava entinen tv-koomikko Beppe Grillo saada jo ensi vuonna tilaisuuden nousta parlamentissa enemmistöön ja muodostaa maan seuraava hallitus. Ja järjestää lupaamansa kansanäänestys eurosta.

Pakolais- ja eurokritiikki voimistuu

Italian kansanäänestyksen kanssa samaan aikaan ensi kuun neljäntenä käydään Itävallassa presidentinvaalien toinen kierros – tai paremminkin vaalien jo käydyn toisen kierroksen uusintakierros.

Vastakkain ovat äärioikeistolaisena pidetyn Itävallan Vapauspuolueen Norbert Hofer ja vihreiden Alexander Van der Bellen. He kamppailevat suhteellisen tasaväkisinä, mutta viimeaikaisten kannatuskyselyiden perusteella Vapauspuolueen Hofer kirii vaaleihin hienoisessa etumatkassa.

Itävalta tuskin sinänsä kääntää koko EU:n tai euroalueen politiikkaa suuntaan tai toiseen, mutta sen vaalit toimivat pakolais- ja eurokriittisyyden herkkänä mittarina. Samat teemat leimaavat ensi vuonna lähestyviä Saksan ja Hollannin parlamenttivaaleja.

Hollanti käy parlamenttivaaleihin maaliskuussa ja Saksa viimeistään lokakuussa. Kummassakin kannatustaan ovat viime aikoina kasvattaneet hallituspuolueita ankarasti arvostelevat pakolais- ja eurokriittiset haastajat.

GaveKal arvelee näillä olevan kohtalaiset mahdollisuudet suosion kasvattamiseen ja jopa vaalivoittoihin, mutta se ei silti odota yhtä suurta poliittista murrosta kuin Italiassa.

Itävallan, Hollannin ja Saksan protestipuolueet tuskin saavat niin suuria vaalivoittoja, että ne voisivat yksin muodostaa enemmistöhallituksia. Joko ne joutuvat erilaisiin protestihenkeä pehmentäviin hallituskoalitioihin tai sitten ne jäävät mahdollisista vaalivoitoistaan huolimatta oppositioon. Ne voivat toki muuttaa politiikan sävyjä ja painotuksia, mutta tuskin aiheuttavat järistyksiä.

Näistä erityisesti Saksan parlamenttivaalit vaikuttavat väistämättä koko EU:n ja euroalueen politiikkaan, sillä suurimman jäsenmaan parlamentin kokoonpanolla, hallituksella sekä hallitusta johtavalla liittokanslerilla on huomattava vaikutusvalta koko EU:n ja euroalueen politiikkaan.

Vaikka Saksan nouseva pakolais- ja eurokriittinen protestipuolue Vaihtoehto Saksalle jäänee liian pieneksi noustakseen hallitukseen, joutunee nykyinen liittokansleri Angela Merkel mitä todennäköisimmin väistymään paikaltaan ja myöntämään vaalitappion.

Sitä ennen käydään toiset miltei yhtä tärkeät ja mahdollisesti vielä dramaattisemmat vaalit Ranskassa.

Le Pen tarvitsee protestiäänten tsunamin

Ranska käy ensi huhtikuun lopun ja juhannuksen välisenä aikana limittäin kaksiin suuriin vaaleihin, kun maahan valitaan uusi presidentti ja uusi parlamentti.

Vaalikuumetta ja -jännitystä kohottaa erityisesti äärioikeistolaiseksi luonnehdittu Kansallinen rintama -protestipuolue ja sen presidentiksi pyrkivä johtaja Marine Le Pen.

Kansallinen rintama ja Le Pen ovat useista politiikan aiheista tyystin eri mieltä kuin maan nykyinen hallitus, vakiintuneet valtapuolueet tai varsinkin maan historiallisen epäsuosittu presidentti Francois Hollande.

Mutta erimielisyys ei takaa vaalimenestystä edes Brexitin ja Trumpin rohkaiseman protestihengen aikana. Ilmeisesti vaalihaaveista jo luopunut Hollande jättänee paikkansa suosiolla, mutta siihen pyrkii moni muukin kuin Le Pen.

Vaikka Le Pen on viime päivien esiintymisissään pyrkinyt nostattamaan ”trumpmaista” hurmahenkeä ja vaikka hän onnistuisi muuttamaan osan Brexit- ja Trump-yllätysten esimerkistä kannatusluvuikseen, on hänellä silti liki mahdottoman pitkä tie presidentiksi.

Le Pen ja hänen puolueensa vastustavat euroa ja arvostelevat EU:ta ja heidän mukaansa ”Ranska kuuluu ranskalaisille” eikä maahanmuuttajille. Toistaiseksi tästä näyttää kertyneen Le Penille enemmän rasistisen leiman rasitetta kuin suosiota, ja toistaiseksi ylivoimainen enemmistö ranskalaisista haluaa pitää euronsa.

Ainakaan GaveKal ei usko Le Penin voiton mahdollisuuksiin – ei ainakaan ilman todellista protestiäänten tsunamia. Brexit tai Trump eivät sitä synnytä, mutta ne muistuttavat, että ”mahdoton” voi yllättäen muuttua todeksi.

Niin kuin Italiassa voi käydä jo ensi kuussa.