Miksi tervaskannon pää ei ole koskaan kipeä? Entä millaisia "lääkkeitä" kaukopartiomiehille tarjottiin erikoistilanteita varten? Elämäntyön metsänhoitajana tehnyt Jouko Korhonen on ehtinyt paljon. Mutta mikä nuoruuden haave jäi toteutumatta?

Rintamamiestalon isäntä on vastassa heti, kun ovikello pirahtaa.

– Justiin olin kellarista mehua hakemassa. Juottehan te mehua? Tämä onkin viimeinen pullo, mainostaa Korhonen ja kiikuttaa pullon reippain askelin köökin puolelle.

Viihtyisän kodin olennaisimmaksi sisustuselementiksi paljastuukin oitis miellyttävä tarinointi, jota metsänhoitaja Korhoselta tuntuu irtoavan ilman enempiä uteluita.

– Viimeksi, kun mehustin, niin meni mehumaija rikki. Sehän ei minun vika tietenkään ollut, naureskelee oululainen Jouko Korhonen pilke silmässä, ja istuttaa vieraat olohuoneeseen.

Vaimo meinasi, että meillähän on yhteensä neljä kättä. Niin syntyi päätös oman kodin rakentamisesta.

Olohuonetta koristaa erikoisen komeat pystyhirret, ja juttu karkaa talon rakennusvuosiin. Tien tämän puolen tontit oli varattu sotainvalideille. Niihin joukkueenjohtajana kaukopartiossa toiminut Korhonenkin lukeutuu. Rakentaminen alkoi vuonna 1951.

– Sitä ennen oli asunnosta puutetta, ja kerran vaimo kyseli, että miten ne nuo kirvesmiehet taloja tekee? Vastasin, että kahdella kädellä kai ne niitä rakentavat. Vaimo meinasi, että meillähän on yhteensä neljä kättä. Niin syntyi päätös oman kodin rakentamisesta.

"Mihin sitä ihminen omasta kodistaan lähtisi", tuumaa Jouko Korhonen itserakentamansa talon edustalla. Talo valmistui vuonna 1953. jouko korhonen kotinsa edustalla Kuva: Yle, Anu-Maija Kärjä

Sotien jälkeen Korhonen luki itsensä Helsingissä metsänhoitajaksi ja päätyi töihin Toppila-yhtiöille. Kun oman kodin rakentaminen alkoi, kului kaikki liikenevä vapaa-aika siinä. Paitsi tulihan siinä hommassa parin kuukauden mittainen paussi.

– Silloinen työministeri pyysi meitä järjestämään työmaakäynnin ulkomaisille vieraille. Oli tammikuu ja samalla kun vieraita kuljetettiin kohteesta toiseen, me hiihdimme. Tavallisesti oli karvalakki päässä, mutta sillä reissulla se taisi jäädä reppuun.

Tavallisesti oli karvalakki päässä, mutta sillä reissulla se taisi jäädä reppuun.

Myöhemmin Korhosen päätä alkoi särkeä ja työpaikan juoksutyttö kipaisi apteekista aspirinit. Yksi ei auttanut, ei toinen, eikä kolmaskaan. Alkoi palellakin ja mies paneutui vällyihin saappaat jalassa. Elsa-vaimo tuli kotiin ja huomasi miehen pään olevan kuin kekäle. Joukolta itseltään kova kuume jäi huomaamatta, kun paleli niin kovasti. Yhtiön lääkäri pyydettiin käymään, ja pian potilasta kyyditettiin Kontinkankaalle sairaalaan.

– Sydänyöllä päivystävä lääkäri käski nousta istumaan sängynlaidalle noja-asentoon. Sellaisella putkella yritti selkäytimestä näytettä ottaa. Näytteellä voisi varmistaa yhtiön lääkärin epäilyt vaivan luonteesta. Muutaman yrityksen jälkeen arvelin ääneen, että ei taida oikein onnistua, ja lääkäri meinasi, että eipä tuo oikein, kun ei aikaisemmin ole päässyt kokeilemaan. Lopulta näyte saatiin ja minut komennettiin makaamaan mahalleen. Seuraavana päivänä lääkärikierrolla yhtiön lääkärin epäily sitten varmistui. Se oli aivokalvontulehdusta.

"Meille syntyi kaksi tyttöä ja kaksi poikaa. Heillä on yhteensä yhdeksän lasta. Ja seuraavaa polveakin on jo saman verran", esittelee Jouko Korhonen jälkikasvuaan olohuoneen seinän kuvista. jouko korhonen ja perhekuvia Kuva: Yle, Marko Väänänen

Kuukausi meni sairaalassa maaten, kaksi kotona. Mutta niin vain Korhonen selvisi ja päänsärkykin jäi sille tielleen.

– Vaimo kerran totesi, että sinulla se ei sitten ikinä ole pää kipeänä. Minä vastasin, että ei ole ei. Kerran on ollut, kolme kuukautta yhtä soittoa. Kyllä sen jälkeen tiesi, mitä pääkipu on. Se on suuri helpotus, kun ei tarvitse valittaa, veistelee Korhonen.

Muistan kuulleeni, kuinka pojat puhuivat, että kuka perkele sen nyt tuolta hakee.

Särkyä on Korhosen elämässä piisannut ennen aivokalvontulehdustakin. Maaliskuussa 1944 kaukopartiomies haavoittui sääreen. Luoti meni kintusta läpi ja teki aika pahaa jälkeä.

Kun haavoittunutta miestä vedettiin ahkiossa tukikohtaa kohti, pääsi ahkio jossain vaiheessa omille teilleen. Korhonen ja ahkio pyörivät mäkeä alas.

– Muistan kuulleeni, kuinka pojat puhuivat, että kuka perkele sen nyt tuolta hakee. Ja sitten kun saivat haetuksi, ihmettelivät, miten en ollut tippunut ahkion kyydistä. Että olinko saanut reunoista riittävän tiukan otteen, kun ei minua ollut siihen millään lailla sidottu. Olin jäätynyt ahkioon kiinni.

Pitkällä kahden päivän ja lähes sadan kilometrin matkalla mies sai kovaa kyytiä useampaankin otteeseen.

– Ahkio törmäsi vetäjän suksien kannoille ja mies rysähti päälle niin, että rusahti. Mutta perille selvittiin.

"Tuosta isosta männystä pitäisi alimmat oksat katkaista, mutta ei ne meinaa minulle enää sirppejä antaa, että pääsisin kiipeämään", naurahtaa Jouko Korhonen jouko korhonen ja pihapetäjät Kuva: Yle, Marko Väänänen

Sääri ei ollut helposti paranevaa sorttia. Se märki kovasti ja bakteereja yritettiin tappaa sulfatiatsolilla. Särkyyn oli tarjolla pieniä sinisiä pillereitä.

– Yhtenä päivänä hoitaja tuli vähän arkana ja taputteli ja silitteli peitettä. Arvasin heti, että jotakin on nyt asiaa. Hoitaja kierteli ja kaarteli, ja sai lopulta sanotuksi, että lääkäri on sinulta ne siniset pillerit nyt sitten kieltänyt. Minä totesin, että jaahas ja vetäisin laatikon auki, jossa kaikki pillerit olivat. Yhden olin ottanut, mutta kun ei siitä ollut tehoa kuin hetkeksi, niin laitoin loput syrjään. Kovasti helpottuneelta vaikutti hoitaja. Kaikille noista lääkkeistä luopuminen ei ihan kivuttomasti käynyt. Ne olivat heroiinia.

Korhosen käyttämättömät pillerit päätyivät henkilökunnan viikonlopun iloksi.

Hoitaja totesi maanantaina naama harmaana, että kyllä oli karmeet juhlat.

– Hoitaja totesi maanantaina naama harmaana, että kyllä oli karmeet juhlat, Korhonen nauraa.

Saksalaisilta saadut ”lääkkeet” erikoistilanteita varten tekivät tuloaan myös rintamalle. Edelliseltä partiolta Korhonen oli kuullut, että osa oli ottanut tarjotut aineet käyttöön omia aikojaan, ja saanut niistä hankalia harhoja. Joukkueenjohtajana hän sai viisaan vinkin olla antamatta jokaista miestä varten tarkoitettuja Pervitin-pillereitä henkilökohtaisiin varusteisiin, vaan jemmasi ne omaan reppuunsa. Kyse oli amfetamiinista.

– Sillä reissulla yksi miehistä alkoi jäädä jälkeen ja leiritulilla päätin sitten miehelle kolme nappulaa antaa. Sellaisesta määrästä olin kuullut tarvittavaa tehoa olevan. Kohta oli kaveri joukkoa johtamassa ja latua avaamassa. Viimeiset kolme pilleriä annoin, kun piti hiihtää järven yli, eikä taukoa voinut aukealla pitää. Tiedettiin, että siellä liikkui vihollisten lentokoneen moottorilla varustettu kelkka. Perille päästyä kaveri kaatui miehistökorsun lattialle ja makasi kaksi viikkoa sairaalassa. Että sellaista ainetta oli Pervitin.

"Justiin olin kellarista mehua hakemassa. Juottehan te mehua? Tämä onkin viimeinen pullo", mainostaa Jouko Korhonen ja kiikuttaa pullon reippain askelin köökin puolelle. mehupullo pöydällä Kuva: Yle, Marko Väänänen

Mehupullon kumikorkki on rispaantunut rikki. Korhonen maistelee, onko mehu siitä huolimatta kunnollista. Hyvää on. Ja vieraillakin hän vielä maistattaa sopivan sekoitussuhteen, ennen kuin kaataa laseihin. Pitää olla kuulemma riittävän makeaa.

Keittiön kaapit ovat pullollaan aarteita. Elsa-vaimon käsin maalaamia posliineja.

– Jaa se pitää ottaa tuo vihreä pullalautanen, kun on vihreä liinakin pöydässä, muistuttelee mies ääneen itseään. Edesmenneen vaimon oppeja selvästi noudattaen.

Mansikkaleivoksia varten tarvitaan vielä lusikat. Ne Korhonen valikoi niin, että kaikille sattuu samanlaiset. Palkintolusikka jalkapallosta. Muutkin urheiluharrastukset vilahtelevat puheessa tuon tuosta.

Jos sotaa ei olisi tullut, olisin voinut tulla maajoukkuevoimistelijaksi.

– Jos sotaa ei olisi tullut, olisin voinut tulla maajoukkuevoimistelijaksi. Ainakin hyvässä vaiheessa olin sinne menossa, kertoo Korhonen nuoruuden haaveistaan.

Muiksi lajeikseen hän mainitsee hiihdon, ammunnan ja suunnistuksen. Menneenä talvenakin mies on vielä ladulla käynyt. Vielä kahdeksankympin kynnyksellä taittui paikallinen tervahiihto 38:nnen kerran. Voimistelu kuuluu edelleen jokapäiväisiin rutiineihin. Eikä mies muutenkaan mitenkään paikallaan pysyvää sorttia ole.

– Viime viikonloppuna oltiin poikien kanssa metsää istuttamassa.

Siinä hommassa sodassa haavoittunut jalka tahtoo kipeytyä. Mutta säärtä varten tehty tuki toimii hyvänä apuna. Vaikka Korhonen on jalan kanssa pärjäillyt, on siitä ollut aina oma vaivansa. Jalka on vedolle ja kylmyydelle herkkä, mutta myös särky ja jomotus ovat tulleet vuosikymmenten saatossa tutuiksi.

"Yhden kerran olen ollut katkera, että jätti kitumaan", muistelee Jouko Korhonen haavoittumisen jälkimaininkeja ja näyttää haavoittunutta säärtään. Jouko Korhosen sääri Kuva: Yle, Marko Väänänen

– Saman jalan lonkkanivelen vaihto on tätä asiaa jopa helpottanut, vaikka muuten teho jalasta väheni operaation myötä selvästi, Korhonen kertoo ja esittelee pitkiä villasukkia. Samalla esitellyksi tulee myös säären alaosa, jossa sodan jäljet näkyvät selvästi.

– Yhden kerran olen ollut katkera, että jätti kitumaan, muistelee Korhonen haavoittumisen jälkimaininkeja.

– Mutta se mies kaatui, joka minua ampui.

Yhden kerran olen ollut katkera, että jätti kitumaan.

Pitkän ikänsä salaisuudeksi Korhonen mainitsee myönteisen elämänasenteen ja säännöllisen voimistelun. Seuraavaksi mittariin tulee 95 vuotta. Ja juhlijoita piisaa pelkästään jo perhepiirissä. Neljästä lapsesta kolme on elossa ja heillä on yhteensä yhdeksän lasta. Saman verran on jo seuraavakin polvea ehtinyt maailmaan syntyä.

Pihamaallaan metsänhoitaja arvuuttaa vielä lähtiäisiksi kukkaan puhjennutta puuta.

– Ei taida olla tuomi. Olisiko se korpipaatsama? Siinä on kymmenen lehtisuonta. Lasketaanpa vielä, yllyttää Korhonen räknäämään. Vieraille olisi mennyt ihan täydestä tuomesta, vaikka tuoksukin on kuulemma erilainen.

Kukassa ovat myös viinimarjat. Seuraavan talven mehuja varten näyttää oikein lupaavalta.

Mutta mikä sen rikki menneen mehumaijan tarina oli? No. Jouko oli laittanut mehut liedelle tulemaan ja hetkeksi mennyt olohuoneeseen katsomaan telkkarista Suomen poikain peliä. Niin oli ollut hyvä peli, että mehunkeitto oli sen verran päässyt unohtumaan, että maija oli tullut sitten häthätää tulikuumana siirrettyä naapurilevylle. Äkkinäinen lämpöero oli kattilanpohjan irrottanut. Että Suomen poikain syytä se.