Uutisvideot: Jokelan koulusurmaajaa paennut Alviina: "Se on nyt mennyttä ja olen antanut anteeksi"

"Olin yhdeksännellä luokalla. Aloittelimme koulupäivää historian ja yhteiskuntaopin tunnilla. Tunti keskeytyi, kun tieto ampumisesta tuli. Oikeastaan käsitimme tilanteen vasta, kun luokan ulkopuolelta alkoi kuulua epätavallisia ampumisen ääniä ja ampuja huusi käytävällä.

Sitten luokkaan juoksi lukiolaisia pakoon ampujaa ja rehtori kuulutti kouluradiossa, että täytyy pysyä aloillaan luokissa piilossa. Vähitellen valkeni, millaisesta tilanteesta oli kysymys.

Mauri Lahti / AOP

Ajattelimme, että mitä jos ampuja pääsee luokkaamme. Olimme melko varmoja, että kuolemme. Siinä hetkessä kelasin elämääni taaksepäin.

Odotimme luokassa pari tuntia, minkä jälkeen poliisin Karhu-ryhmä tuli hakemaan meitä pois luokasta. Poliisit ohjeistivat juoksemaan niin lujaa kuin pystyimme evakuointipisteeseen läheiselle ala-asteelle. Tajusin, että selvisimme hengissä. Olimme turvassa.

*Sitten alkoi paljastua, miten moni oli kuollut. *Koulu on pieni, ja monet tunsivat jonkun menehtyneistä. Moni menetti ystäviä, myös minä. Tuli suru ja järkytys. Yritimme jotenkin selvitä.

Kun joku läheinen on ollut mukana arjessasi ja yhtäkkiä ei olekaan enää siinä, se on asia, josta ei ikinä pääse yli. Muistot jäävät elämään. Samoin ajatus, mitä niistä ihmisistä olisi voinut tulla. He olisivat voineet elää pitkään onnellista elämää, mutta se vietiin pois liian aikaisin.

Mauri Ratilainen / AOP

*Alkuun ei ollut helppoa. *Koulusurmien jälkeinen aika oli raskasta kaikille - oppilaille, vanhemmille ja koulun opettajille. Yritimme selvitä ja saada arjesta kiinni.

Minulle syntyi kiinnostus yhteiskunnallisesta vaikuttamisesta. Aloitin lukion jälkeen maailmanpolitiikan ja konfliktintutkimuksen opinnot Helsingin yliopistossa.

Surmien jälkeen Suomessa keskusteltiin paljon siitä, kenen syytä tapahtunut oli ja olisiko kaiken voinut estää. Minäkin mietin pitkään koulusurman syitä. Koin vihaa ja turhautumista surmaajaa kohtaan. Perehdyin siihen, millainen hänen elämänsä oli ollut.

Annoin tekijälle anteeksi. Ehkä kaikki olisi ollut estettävissä, jos surmaaja olisi saanut ajoissa apua mielenterveysongelmiinsa. Kuka tietää.

Se on nyt mennyttä ja tässä hetkessä voimme tehdä parhaamme, ettei sellaista enää tapahtuisi.

KRP / Lehtikuva

*Uskon, että voimme oppia koulusurmista. *Meillä kaikilla tulisi olla tilaa näyttää omia tunteitamme muuten kuin väkivallan kautta.

Nyt kymmenen vuoden jälkeen tuntuu, että olen selvinnyt koulusurmista hyvin, vaikka arvet eivät täysin haalistu. Olen kehittänyt positiivisen elämänasenteen, koska tiedän, että jokainen päivä voi olla se viimeinen.

Olen kiitollinen, että minulla on ollut ihania ystäviä ja opettajia, joiden kanssa olemme yhdessä selvinneet.

*Eihän kukaan yksin selviä. *Se on yhteinen taival ulos, kohti jotakin valoisampaa."_

Mauri Lahti / AOP

_7.11.2007 Jokelan koululla lukion oppilas surmasi ampumalla kahdeksan ihmistä ja lopuksi itsensä. Se oli ensimmäinen varsinainen koulusurmatapaus Suomessa. _