Suomalaiset pojat jäävät koulussa jälkeen tytöistä ja voivat tilastojen mukaan muutenkin huonommin. Mitä tälle tasa-arvo-ongelmalle aiotaan tehdä?

Mistä on pienet pojat tehty?

Ei ainakaan mistään etanoista tai koiran hännistä, parahtaa Jonna Mikkonen.

– Näin lorun joskus jossain vanhassa kirjassa, ja siinä oli kuvassa poika, jolla oli kädessään koiran häntä lihoineen ja luineen. Muistan miettineeni, että mitä ihmettä? Että pojat repivät hännänkin irti koirilta? Mikkonen puuskahtaa.

Nelikymppinen nainen suhtautuu aiheeseen tunteella – onhan hän neljän pojan äiti. Pojista kolme on kouluikäisiä, nuorin aloittamassa esikoulun. Lisäksi Mikkonen pyörittää työkseen lähes sadantuhannen ihmisen Facebook-yhteisöä Poikien äidit, jossa vaihdetaan kokemuksia poikalapsiperheiden arjesta.

Mikkonen perusti yhteisön taistellakseen poikia koskevia stereotypioita vastaan. Hän haluaa silti korostaa heti haastattelun alkajaisiksi, että nykyään on ”vaarallinen aihe” puhua yleistäen siitä, millaisia pojat ovat.

– Ihmiset nousevat barrikadeille, jos uskaltaa sanoa, että pojat ovat tietynlaisia, Mikkonen sanoo.

Poikien ja tyttöjen välisissä eroissa ei ole mitään väärää, Mikkonen painottaa. Sen sijaan on hyvin huolestuttavaa, että viime vuosina sukupuolten väliset erot ovat alkaneet näkyä Suomessa voimakkaasti myös koulumenestyksessä.

– Ehkä nyt ajetaan paljon vahvemmin tyttöjen asiaa, ja pojat jäävät vähän jalkoihin. Se on poikien äidin näkökulmasta surullista ja huolestuttavaakin.

Poikien äidit -yhteisön perustanut Jonna Mikkonen on neljän pojan äiti. JONNA MIKKOSEN KOTIALBUMI

Ongelmien juuret

Severi Tonttila näkee joka päivä työssään, kuinka tyttöjen ja poikien roolit ja tulokset eriytyvät toisistaan jo koulun ensimmäisillä luokilla. Hän opettaa 22 oppilaan luokkaa eteläsuomalaisessa alakoulussa.

Tonttila arvioi oman kokemuksensa perusteella, että tytöt ovat poikia tasaisemmin hyviä kaikissa aineissa. Varsinkin taito- ja taideaineet ovat hänen mukaansa usein erityisen vaikeita pojille.

Koko Suomea koskevissa tilastoissa suurin pommi on kuitenkin se, että lukutaidossa tyttöjen ja poikien välinen osaamisero on täällä suurin kaikista OECD-maista. Joka kahdeksas peruskoulun päättävä suomalaispoika ei osaa lukea tarpeeksi hyvin.

Joka kahdeksas peruskoulun päättävä suomalaispoika ei osaa lukea tarpeeksi hyvin.

Seurauskin on selvä: pojat ovat aliedustettuina peruskoulusta lukioon jatkavien joukossa, mutta yliedustettuina kokonaan ilman toisen asteen tutkintoa jäävissä. Erot kertautuvat myöhemmässä koulutuksessa, sillä naiset ovat enemmistö korkeakouluissa opiskelevista ja korkea-asteen tutkinnon suorittaneista.

Luokanopettaja Severi Tonttila kuuluu miehenä alallaan vähemmistöön. Joonas Lehtonen

Lukemisen osaamisessa ilmenevät erot selittyvät etenkin poikien yliedustuksella aivan heikoimpien lukijoiden joukossa. Tytöistä 6, mutta pojista jopa 16 prosenttia yltää vain alimmille taitotasoille lukutaidossa kansainvälisessä Pisa-arvioinnissa.

– Lukeminen on koko opiskelun kulmakivi. Kielelliset taidot korreloivat suoraan kaiken muun opiskelun kanssa: jos taidot ovat heikot, on vaikeaa ilmaista itseään, Tonttila alleviivaa.

Havainto on tilastojen perusteella täysin oikea: tytöt ovat viime vuosina menneet Pisa-tutkimuksessa poikien ohi myös matematiikassa ja luonnontieteissä. Niissäkin tyttöjen ja poikien väliset osaamiserot ovat suurimmillaan kaikkein kehnoimpien oppilaiden keskuudessa.

Kuvio on tuttu aikuistenkin maailmasta: karkeasti sanottuna Suomen suuri tasa-arvo-ongelma on se, että miehet kasautuvat sekä aivan yhteiskunnan huipulle että aivan sen pohjalle.

Muun muassa asunnottomista, vangeista, itsemurhaan päätyvistä ja työtapaturmista kärsivistä suomalaisista valtaosa on miehiä. Miehet elävät keskimäärin naisia lyhyemmän elämän ja joutuvat vielä viettämään siitä vähintään puoli vuotta valtion palveluksessa.

Usein miesten ongelmien juuret ovat jo lapsuusiässä. Pojat ovat tilastojen mukaan tyttöjä tapaturma-alttiimpia ja kokevat koulussa enemmän kiusaamista. Pojat tekevät enemmän rikoksia kuin tytöt. Pojista useampi käyttää yläasteiässä tupakkatuotteita ja alkoholia, ja pojilla myös ylipaino on tyttöjä yleisempää.

Syrjäytyneistä pojista kasvaa usein syrjäytyneitä miehiä.

Syrjiikö koulu?

Lista kurjista luvuista on niin pitkä, että hälyttävä viesti on kuultu myös valtionjohdossa. Ministeri Li Andersson (vas) sanoo suoraan olevansa huolissaan pojista.

Opetusministerinä Andersson puhuu varsinkin sukupuolten välisistä oppimiseroista, jotka hän näkee yhtenä osoituksena laajemmasta koulutuksen eriarvoistumisesta. Sen kimppuun hän on käynyt tarmolla heti kautensa alussa.

– Oppimiserojen kasvu on prioriteettilistani ykkönen. Siihen kiteytyvät ne haasteet, jotka suomalaisella peruskoululla on tällä hetkellä ratkaistavana, ja joiden pitäisi olla meidän koulutuspolitiikkamme kärkikysymyksiä, Andersson sanoo.

Vaikka Antti Rinteen (sd) hallituksen ohjelmassa puhutaankin vain yleisemmällä tasolla ”sukupuolten välisistä osaamiseroista” – ei siis spesifisti pojista – aikoo hallitus puuttua ripeästi tilanteeseen. Hallitusohjelmassa keinona mainitaan ”erityishuomion kiinnittäminen” asiaan.

Andersson kertoo, että käytännössä tämä voisi tarkoittaa esimerkiksi hanketta, jollainen on parhaillaan käynnissä Opetushallituksessa. Sen tavoitteena on luoda arviointikriteerit perusopetuksen arvosanoille 5, 7, 8 ja 9.

– Tavoitteena on saada yhdenmukaisemmat ja selkeämmät kriteerit sille, minkä tyyppinen osaaminen riittää mihinkin arvosanaan. Arvioinnin tulisi olla tasaisempaa eri puolilla Suomea ja eri kouluissa, ministeri sanoo.

Oppimiserojen kasvu on suomalaisen peruskoulun ydinhaasteita, sanoo opetusministeri Li Andersson. Jenni Gästgivar

Ainakin arvioinnin tasapäistämiselle on tilausta. On olemassa nimittäin aivan aiheellinen huoli siitä, että poikia jopa syrjitään Suomen peruskoulussa.

Jonna Mikkoselle ovat jääneet mieleen erään hänen ystävänsä pojan sanat.

– Jos pojat tekee jotain kiellettyä tunnilla, niin opettaja aina huutaa, että ”pojat hiljaa”. Mutta jos tytöt tekee jotain kiellettyä tunnilla, niiltä pyydetään nätisti, Mikkonen muistelee lapsen kertoneen.

Kyse ei ole pelkästä tuntemuksesta, vaan aiheesta on myös tutkimusnäyttöä.

Helsingin yliopiston tutkija Sari Mullola osoitti joitakin vuosia sitten väitöstutkimuksessaan, että opettajat arvioivat tyttöjä ja poikia eri tavoin. Poikien arvosanat nousivat tutkimuksessa, kun matematiikan ja äidinkielen kokeet arvioitiinkin nimettömästi. Samalla osoitettiin, että miesopettajat kiinnittävät arvioinnissaan naisopettajia vähemmän huomiota tyttöjen ja poikien välisiin luonne-eroihin.

Poikien arvosanat nousivat tutkimuksessa, kun matematiikan ja äidinkielen kokeet arvioitiinkin nimettömästi.

Vuonna 2016 vain 23 prosenttia kaikista Suomen perusopetuksen opettajista ja rehtoreista oli miehiä. Voisiko miesopettajien vähyys olla siis yksi syy poikien haasteisiin?

– Näinhän sen ei tietenkään pitäisi olla. Tasa-arvoinen ja oikeudenmukainen arviointi kuuluu kaikille, Severi Tonttila painottaa.

Hän ei siis usko Opetushallituksen ehdotukseen miesopettajien määrän lisäämisestä poikien tilanteen pelastamiseksi.

– Ainakin oppimisen kannalta on yhdentekevää, onko opettaja mies vai nainen. Opettajakin on aina yksilö, joka opettaa omalla yksilöllisellä ja persoonallisella tavallaan.

Tonttila tyrmää myös pohdinnat siitä, että pojat saisi kuriin vain miehekäs miesopettaja. Auktoriteetti syntyy hänen mielestään opettajan päättäväisyydestä, kokemuksesta ja tietotaidosta – ei sukupuolesta.

Yksilöllisyyttä

Opettajan auktoriteetista puhutaan nyt paljon myös siksi, että vapaamuotoisempi itse- ja vertaisopiskelu on saanut jalansijaa perusopetuksen uusissa opetussuunnitelmissa.

Joidenkin mielestä tämäkin trendi on haitaksi pojille.

Mikkonen kuvailee yhtä pojistaan ”miellyttäjäpersoonaksi”, joka menestyy hyvin koulussa. ”Tyypillisemmille” pojille – enemmänkin omaan touhuunsa keskittyville sellaisille – nykyinen opetussuunnitelma on Mikkosenkin mielestä haastava.

Toinen hänen pojistaan selaili kerran kännykkäänsä koko oppitunnin ajan, kun oppilaat käskettiin tekemään itsenäistä ryhmätyötä.

– Siinä vaaditaan oppilaalta hirveästi itseohjautuvuutta. Sitä ei tietenkään ole kaikilla tytöilläkään, mutta kuten Pisa-tutkimuksista ja muista nähdään, varsinkaan suurelta osalta pojista sitä ei tunnu löytyvän, Mikkonen miettii.

– Osa lapsista tarvitsee selkeät raamit, että nyt avataan tämä sivu ja tehdään sieltä nämä tehtävät. Hullunkurisesti ne saattavat olla juuri niitä poikia, jotka kaipaavat myös liikettä ja tekemisen kautta oppimista.

Yhdeksi syyksi Mikkonen epäilee biologiaa: pojat kehittyvät hieman tyttöjä myöhemmin. Tutkimuksissa on todettu esimerkiksi se, että pojat kehittyvät tunne- ja sosiaalisilta taidoiltaan tyttöjä hitaammin ja pojilla on tyttöjä enemmän tarkkaavaisuushäiriöitä. Sosiaalipolitiikan professori Heikki Hiilamo jopa ehdotti kesäkuussa, että pojat voisivat aloittaa koulun vuotta tyttöjä myöhemmin.

Tonttila on kuitenkin uusista opetussuunnitelmista toista mieltä. Hän pitää ryhmätyötaitojen painottamista erinomaisena kehityssuuntana ja kokee, että itse asiassa juuri pojat hyötyvät ryhmissä tekemisestä.

– Samaa asiaa voidaan koulussa käsitellä esimerkiksi lukemalla, draaman keinoin tai kädet saveen laittamalla. Monipuoliset opetusmetodit auttavat varsinkin niitä heikkoja poikia, jotka rakentavat minäkuvaansa muiden asioiden kuin koulunkäynnin varaan, hän painottaa.

– Mikään ei ole vahvempi voima kuin se, että oppilaalle itselleen herää mielenkiinto. Kukaan ei voi herättää sitä toisen puolesta. Koulussa opeteltavat ilmiöt pitää tuoda oppilaiden omaan kokemusmaailmaan, jotteivät ne jää vain kirjoista luettaviksi asioiksi.

Siitä Tonttila ja Mikkonen ovat yhtä mieltä, että oppilaat – sekä pojat että tytöt – on kohdattava koulussa yksilöinä. Vaikkapa luettavaksi tulee tarjota aidosti lasta kiinnostavia kirjoja: äidin vanhat Viisikot eivät voisi poikia vähempää kiinnostaa, Mikkonen naurahtaa.

Vaikka tyttöjen roolimalleja on lähdetty hanakasti laajentamaan esimerkiksi naissankareista kertovin lastenkirjoin, on miehen muotti edelleen varsin ahdas.

Tonttila huomauttaa lisäksi, että erityisesti sukupuolen mukaan oletetut kiinnostuksen kohteet voivat olla oppimisen kannalta todella haitallisia. Tästäkin on tullut nyt leimallisesti poikien ongelma: vaikka tyttöjen roolimalleja on lähdetty hanakasti laajentamaan esimerkiksi naissankareista kertovin lastenkirjoin, on miehen muotti edelleen varsin ahdas.

Naiset vs. miehet?

Itse asiassa juuri sukupuolta koskevat ennakko-oletukset voivat olla yksi merkittävä syy poikien ongelmiin, uskoo turkulainen Janne Salakka.

Janne Salakka johtaa miesten asemaa edistävää Miehet ry -järjestöä. SALAKAN ALBUMI

Hän tietää kokemuksesta, miltä tuntuu olla epätyypillinen poika: nyt 28-vuotiasta miestä kiusattiin aikanaan koulussa, mikä sai hänet tuntemaan olonsa ulkopuoliseksi ja kyseenalaistamaan jatkuvasti itseään. Kuvataidetta ja elokuvia ei hyväksytty samalla tavalla pojan harrastukseksi kuin rymistelyä ja kepposia.

Salakka toimii puheenjohtajana viime marraskuussa perustetussa Miehet ry:ssä, joka pyrkii edistämään miesten asemaa yhteiskunnassa poikia unohtamatta. Ongelmien korjaamiseksi järjestö luopuisi ainakin kaikenlaisten stigmojen ja sukupuoliroolien pakottamisesta pojille. Sanonnan ”pojat ovat poikia” voisi unohtaa.

– On myös haitallista ajatella, että ”pojat eivät vaan opi”. Poikiakin tulisi kannustaa lukemaan ja olemaan rohkeita ilmaisuaineissa samalla tavalla kuin tyttöjä, Salakka painottaa.

On haitallista ajatella, että ”pojat eivät vaan opi”.

Pojat tarvitsevat tässä roolimalleja.

– Esimerkiksi [jääkiekkomaalivahti] Kevin Lankisen lukuharrastus on ihan mahtava juttu. On mielettömän tärkeää, että esimerkkiä näyttävät tällaiset tyypit, joita nuoret katsovat ylöspäin, Salakka sanoo.

Hänen johtamansa Miehet ry on oman kuvauksensa mukaan ”feministinen miesjärjestö”. Mutta eikö koko termi ole paradoksi, koska feminismi viittaa sanana nimenomaan naisiin?

– Tietysti tiedostamme, että sana viittaa historiallisesti naiseuteen tai naiseen. Koko aate on kuitenkin muotoutunut ja muuttunut niin paljon, ettei se ole enää sukupuolisidonnaista. Minulle feminismi on tapa lähestyä asioita ja katsoa maailmaa, Salakka sanoo.

Monet poikien tilanteesta huolestuneet kavahtavat kuullessaan puhuttavan feministiliikkeestä, jota on joskus syytetty miesten ja poikien unohtamisesta naisiin ja tyttöihin keskityttäessä. Naisten ja miesten välillä näyttäisi olevan vieläpä eroja käsityksessä tasa-arvon tilasta: vuoden 2017 tasa-arvobarometrin mukaan miehistä vain niukka enemmistö, 51 prosenttia, on sitä mieltä, että miesten asema on Suomessa selvästi tai hiukan naisten asemaa parempi.

Naisista saman ajatuksen allekirjoittaa jopa 78 prosenttia.

Tänä keväänä miesasiajärjestö Miesten tasa-arvo ry jakoi historiansa ensimmäisen Tasa-arvon jarru -palkintonsa tasa-arvovaltuutettu Jukka Maarianvaaralle, koska tämä on palkitsemisperusteiden mukaan ”säännönmukaisesti ja lähtökohtaisesti puolustanut vain naisten oikeuksia ja vastaavasti vähätellyt poikien ja miesten ongelmia”. Tasa-arvopalkinnollaan se palkitsi puolestaan nuorisotyöntekijä Hanna-Kaisa Lähteen, joka puhui viime syksynä muun muassa Iltalehdessä poikien syrjäytymisvaarasta.

Mikkonenkin on kirjoittanut blogiinsa tekstin otsikolla ”Tasa-arvo lähti käsistä”. Sillä hän selittää tarkoittavansa, että tasa-arvokeskustelussa keskitytään hänen mielestään epäolennaisuuksiin.

Feministimies Salakka ja opetusministeri Andersson ovat eri mieltä. He perustelevat, ettei tasa-arvo missään nimessä ole nollasummapeliä: tyttöjen ja naisten oikeuksien edistäminen ei ole milloinkaan pojilta ja miehiltä pois.

– Kouluissa tehtävä työ sukupuolinormien murtamiseksi hyödyttää kaikkia. Jos on kiinnostunut kirjoista, pitäisi voida lukea sen kummemmin miettimättä, oletetaanko minun olevan niistä kiinnostunut, Andersson toteaa.

Kriittinen vaihe

Joistakin mielipide-eroista huolimatta kaikki tämän jutun haastateltavat vaikuttavat olevan samaa mieltä siitä, että tosiasiat pitäisi nyt tunnustaa: tilastollisesti toistuvaan ongelmaan on puututtava, oli kyse sitten poikien lukutaidosta tai naisten kohtaamasta parisuhdeväkivallasta.

Poikien ja tyttöjen tai miesten ja naisten ongelmia ei siis pidä tai edes voi laittaa minkäänlaiseen tärkeysjärjestykseen.

– Kaikki vanhemmathan haluavat lastensa kasvavan tasa-arvoiseen maailmaan, Mikkonen sanoo.

Salakka kiteyttää kannakseen, että tukea pitäisi kouluissa suunnata paremmin sitä tarvitseville – oli tämä sitten poika, tyttö tai jotain muuta.

– Kaikki oppivat eri tavalla, ja esimerkiksi koulutuksen perusresursseihin panostaminen auttaa jokaista. Kun koulutuksen perusasiat ovat kunnossa, voidaan huomioida, kenellä on hankaluuksia oppimisen kanssa ja antaa oikeanlaista tukea, hän toteaa.

Opetusministeri Andersson korostaa, että lapsuus ja varhaisnuoruus ovat yksilön tulevaisuuden kannalta ”hirvittävän kriittisiä” vaiheita.

– Lapsuus ei tietenkään määritä kenenkään loppuelämää, mutta tutkimusten mukaan esimerkiksi lapsiköyhyys on kaikkein haitallisin köyhyyden muoto, koska se yleensä enteilee vastaavan tyyppisiä kokemuksia aikuisiällä. Samaten vaikkapa koulukiusaaminen voi seurata ihmistä aikuisikään asti, ministeri mainitsee.

Siinä on kasvattajalle painetta kerrakseen. Mikkonen tietää kokemuksesta, että poikien äitiä saatetaan sääliä ja voivotella. Hän sanoo kuitenkin itse vain toivovansa, että hänen poikansa kasvavat ”hyviksi miehiksi”: muita kohtaan kunnioittaviksi ja auttavaisiksi.

Eli mistä on ne pienet pojat oikeasti tehty?

– Sateenkaarista, aarteista, saippuakuplista ja auringosta, Mikkonen ehdottaa.

Tai sitten jostakin ihan muusta, eikä siinäkään ole mitään väärää.