Joskus vuosia sitten television vaalikeskustelussa minulta kysyttiin, mitä pitäisi tehdä sille, että pienissä ja syrjäisissä terveyskeskuksissa ei ole varaa pitää röntgeniä ja matkat ovat pitkät. Sanoin, että ainahan niissä voisi olla se laite, koska se ei paljon maksa vaan henkilökunta maksaa. Suurin osa kuvauksista on niin yksinkertaisia, että se osataan tehdä paikanpäällä. Kuva voidaan lähettää lankaa pitkin muualle analysoitavaksi.

Seuraavana aamuna sähköpostissani oli noin viisikymmentä vihaista viestiä röntgenhoitajilta. He halusivat kertoa että ehdotukseni on lainvastainen. Mainittu työ on lailla määrätty heidän yksinoikeudekseen. Yhdessäkään viestissä ei väitetty, että asiaan liittyisi mitään riskiä potilasturvallisuuden tai työturvallisuuden suhteen.

Terveydenhuollossa on paljon rajoituksia sille, mitä milläkin koulutustaustalla saa tehdä. Periaatteessa niitä perustellaan potilasturvallisuudella, mutta aika usein tarkoituksena on vain suojella kunkin joukon oikeutta tiettyyn työhön. Suosikkimääräykseni on Tehyn eräässä keskussairaalassa aikanaan läpi saama määräys, joka kielsi perushoitajia jakamasta potilaille lääkkeitä päivisin, mutta salli sen öisin. Joskus 1980-luvulla Ylestä tuli aina yksinkertaisiinkin haastatteluihin suuri kuvausryhmä, koska esimerkiksi äänitarkkailija ei saanut mitata valotusta. Rahahanojen tiukentuminen lopetti tämän järjettömyyden.

Ei terveydenhuollossakaan ole enää varaa haaskaaviin ammattikuntarajoihin. Tähän viitataan myös hallituksen rakennepoliittisessa ohjelmassa. Koulutettujen tulisi keskittyä töihin, joissa koulutusta todella tarvitaan, ja jättää helpommat tehtävät vähemmän koulutetuille. Jos minä saan viedä vanhan äitini kävelylle ilman mitään koulutusta, ei ammattiauttajaltakaan pitäisi siihen tehtävään kovin monen vuoden koulutusta vaatia. Jos silmälääkärini voi jatkaa diabeteslääkkeitteni reseptiä, pitäisi diabeteshoitajanikin voida.

Määräyksiämme säätelee liikaa pelko siitä, että joku tekee osaamattomuuttaan hoitovirheen ja aivan liian vähän pelko, että joku jää kokonaan hoitamatta, koska niitä, joilla on oikeus hoitaa, on liian vähän – ja liikaa kuvitelma, että muodollinen pätevyys estää virheet. Tehtäväkohtaiset pätevyysvaatimukset pitää perata ennakkoluulottomasti.

Toisaalta potilasturvallisuuden osalta tarvittaisiin joskus ankarampiakin määräyksiä. Liikennelentäjä ei saa lentää vanhan koulutuksen perusteella uusia konetyyppejä, vaan jokaista konetyyppiä kohden on suoritettava erillinen ajokortti. Lääkärin moraalinen velvollisuus on seurata lääketieteen kehitystä, mutta juridista velvoitetta siihen ei ole. Joillakin lääketieteen aloilla vaaditaan erikoislääkärin tutkinto, mutta se taas on portaana liian suuri.

Aikanaan peruspalveluministerinä yritin edistää tällaista ajokorttivaatimusta myös joihinkin uusiin hoitomuotoihin, joista silloin esillä oli erityisesti opiaattikorvaushoito. Päihdelääkärin tutkintokaan ei taannut sen osaamista ja toisaalta aloitettua hoitoa voisi jatkaa yleislääkärikin, kunhan hän olisi päivittänyt tietonsa asiasta.

Lääkärikunta on käynnistänyt kiitettävästi täydennyskoulutukseen liittyvää itsesäätelyä. Itsesäätely on paljon varanomaissäätelyä parempi vaihtoehto, koska pykäliksi kirjoitettu säätely tuo aina mukanaan omat jäykkyytensä ja liiallisuutensa ja on aina vähän jäljellä kehityksestä. Itsesäätely ei kuitenkaan toimi ilman mitään velvoittavuutta. Joko kollegat vahtivat tai viranomaiset vahtivat.

Julkisuus on myös hyvä toiminnan vahti. Yritin päästä taitoni.fi -­sivustolle, mutta en päässyt.

===

(Kirjoitus on julkaistu kolumnina Lääkärilehdessä)