Suomi käyttää kansalaisten hyvinvointiin enemmän rahaa kuin moni muu maa maailmassa. Sosiaaliturvamenojen määrä ei kuitenkaan ole mikään hyvinvoinnin mittari, toimittaja Samuli Niinivuo kirjoittaa.

Tasaisesti ylöspäin kipuava viiva.

Sellainen pitää piirtää, jos haluaa havainnollistaa yhdellä kuvalla Suomen sosiaaliturvamenojen kasvua viimeisen 10 vuoden ajalta.

Vuodesta 2006 vuoteen 2016 menot ovat kasvaneet lähes 20 miljardilla eurolla. Nykyisin ne ovat noin 70 miljardin euron tienoilla.

Kun tuota nousujohteista viivaa katsoo ja samalla silmäilee näitä suuria lukuja, tulee ehkä vaikutelma, että valtio satsaa kansalaisten hyvinvointiin.

Ja kyllähän se periaatteessa satsaa – ainakin enemmän kuin moni muu maa maailmassa. Pelkästään eurooppalaisessa vertailussa Suomi sijoittuu sosiaaliturvamenoissa lähelle kärkeä.

Tätä taustaa vasten jostakusta saattoi tuntua hämmentävältä se pahoinvointi, jota vähäosaiset osoittivat Helsingin Sanomien sunnuntaina julkaisemassa jutussa.

Valtiohan tukee heitä. Miksi he suhtautuvat niin vihamielisesti päättäjiin?

Kuvien ja lukujen avulla yleensä niin epäselvän kuvan todellisuudesta saa näppärästi kirkastettua. Tästä syystä niitä herkästi käytetään, kun tarkoituksena on selittää maailmaa.

Toisinaan kuvien ja lukujen esittely voi kuitenkin vääristää kuvaa. Näin käy etenkin silloin, jos niitä itsessään ei vaivaudu selittämään.

Sosiaaliturvamenojen määrästä voi päätellä kaksi asiaa

Tehdään siis tämä ensi alkuun selväksi: sosiaaliturvamenojen määrä on huono mittari kertomaan oikeastaan yhtään mitään yhteiskunnan hyvinvoinnista.

Suomen sosiaaliturvan menot paljastavat lähinnä sen, että täällä on paljon eläkeläisiä ja jonkin verran työttömiä. Ne kielivät ennen muuta ikärakenteesta ja harjoitetun talouspolitiikan ongelmista.

Eläkkeiden ja vanhuuteen liittyvien menojen osuus sosiaaliturvan kaikista menoista on ylivoimaisesti suurin. Vuonna 2016 niiden osuus oli noin 40 prosenttia.

Työttömyyteen liittyvien menojen osuus vuonna 2016 oli noin kahdeksan prosenttia. Tätä nykyä itse asiassa on niin, että työttömyysmenojen osuus sosiaaliturvan kokonaismenoista on jopa pienempi kuin 2000-luvun alkuvuosina.

Vanhuuteen ja työttömyyteen kohdistuvien menojen välissä ovat hoiva- ja terveysmenot. Niiden osuus sosiaaliturvan kokonaismenoista oli vuonna 2016 noin 22 prosenttia.

Tältä näyttää sosiaaliturvamenojen rakenne Suomessa pintapuolisesti tarkasteltuna. Vastausta vähäosaisten pahoinvointiin siitä ei löydy.

Absoluuttisen köyhyyden kitkeminen ei ole riittänyt enää pitkään aikaan

Yhdysvaltalainen sosiologi Robert K. Merton esitteli vuonna 1938 paineteorian. Teorian mukaan köyhyyden ja vaurastumista ihannoivan kulttuurin välille voi kehittyä jännite.

Esimerkiksi “amerikkalaisen unelman” eetos korostaa kovasti sitä, että kaikilla ihmisillä on yhtäläinen mahdollisuus menestykseen. Tosiasiallisesti ihmisen yhteiskunnallinen asema – varsinkin nyt Yhdysvalloissa – vaikuttaa siihen, kuinka hyvät mahdollisuudet taloudelliseen menestykseen hänellä lopulta on.

Vuoden 2008 finanssikriisiä seurannut asuntojen pakkomyynti Yhdysvalloissa romahdutti amerikkalaisen unelman monen kohdalla.­

Kun ihmiselle valkenee, että kaikista optimistisista lupauksista huolimatta hän tuskin koskaan nousee köyhyydestä, hänen ja yhteiskunnan välinen suhde alkaa muuttua jännitteiseksi.

Tämä jännite on aistittavissa kommenteista, jotka Helsingin Sanomien jutussa säväyttivät. Köyhyyttä potevat ihmiset kertovat itsemurha-ajatuksistaan, puhuvat vihasta ja epäluottamuksesta, jota he ympäröivää yhteiskuntaa kohtaan tuntevat.

Pitkään on uskottu – tahdottu uskoa – että riittää, kun absoluuttinen köyhyys kitketään. Riittää, kun ihmisellä on rahaa ruokaan ja vuokraan.

Se ei kuitenkaan riitä. Ei ole riittänyt yli sataan vuoteen yhdessäkään länsimaassa, jos totta puhutaan. On nimittäin aivan eri asia elää köyhänä köyhien keskellä kuin köyhänä rikkaiden keskellä.

Kyse on suhteellisesta köyhyydestä

Brittiläiset sosiaaliepidemiologian professorit Richard Wilkinson ja Kate Pickett julkaisivat vuonna 2009 kirjan The Spirit Level.

He pyrkivät osoittamaan siinä, miten tulojen eriarvoisuus toimii selityksenä lähestulkoon kaikille yhteiskunnassa vallitseville kipupisteille.

Teosta niin kiitettiin kuin kritisoitiin. Yhtäältä se antoi näyttöä epätasaisen tulonjaon haitallisista vaikutuksista, toisaalta professorien tulkinnat paikoitellen ontuivat.

Kaikesta huolimatta kirjan varsinaista lopputulemaa ei pidä ohittaa saati väheksyä.

Wilkinsonin ja Pickettin mukaan eriarvoisuus vahingoittaa kaikkia – jopa rikkaita, jotka katkeroituvat esimerkiksi siitä, etteivät ole yhtä rikkaita kuin toiset.

Kyse on suhteellisesta köyhyydestä, mikä Helsingin Sanomien jutusta ei välttämättä käy lukijalle ilmi.

Ihmiset vertaavat itseään toisiin ja siten ymmärtävät, mitä heillä ei ole ja mitä taas toisilla on. Ja tästä hetkestä lähtien eriarvoisuuden kokemus alkaa kalvaa heitä. Nyky-yhteiskunnassa tämä on lähes väistämätöntä.

Avain yhteiskunnan eri tasoilla ilmenevään pahoinvointiin löytyy suhteellisesta köyhyydestä. Vain puuttumalla siihen, tasoittamalla tulojen epätasaista jakautumista, pahoinvointia voidaan lievittää, Wilkinson ja Pickett summaavat.

Miksi suhteelliseen köyhyyteen kannattaisi puuttua?

Suhteellinen köyhyys on rasittanut länsimaisia yhteiskuntia teollisen vallankumouksen alkuajoista asti. Välillä se on hieman vaimentunut ja sitten taas voimistunut.

1930-luvun laman aikana Yhdysvalloissa ymmärrettiin, ettei taloudellinen eriarvoisuus välttämättä ole hyväksi yhteiskunnalle. Sotien jälkeen asia ymmärrettiin laajemmin länsimaissa.

Noin vuoteen 1980 saakka politiikalla lähtökohtaisesti pyrittiin vähentämään taloudellista epätasa-arvoa. Sen jälkeen järjestelmäkilpailu, toisien sanoen kommunismin pelko, lakkasi vaikuttamasta päättäjien mielessä ja tilalle tuli taloudellinen kilpailukyky.

Käänteen myötä tuloerot länsimaissa alkoivat jälleen kasvaa. Tätä tietä myös Suomessa on kuljettu hyvän aikaa.

Helsingin Sanomien jutussa esillä olevat purkaukset saattavat yllättää, koska suhteellisen köyhyyden vaikutuksista suurin osa on hyvin henkilökohtaisia ja tiettyyn rajaan asti ihmiset onnistuvat pitämään tunteensa visusti sisällään.

Purkauksiin on kuitenkin hyvä havahtua ja niiden vaikutukset kannattaa tiedostaa. Kärjistyessään ne voivat olla niin yhteiskunnan kuin kansantalouden kannalta erittäin vakavia.

Aktiivimalli sai suomalaiset osoittamaan mieltään helmikuussa 2018.­

Esimerkkejä löytyy historian varrelta useita. Mainittakoon näistä tuoreimpana elinajanodotteen lasku Yhdysvalloissa. Yliannostukset, alkoholimyrkytykset ja itsemurhat kirjataan siellä yhä useamman kuolinsyyksi. On huomattu, että vuodesta 1999 lähtien keski-ikäisten miesten kuolleisuus on kasvanut lähes saman verran kuin heidän tulonsa ovat laskeneet.

Ja jos Helsingin Sanomien jutussa ei ollut riittävästi luettavaa, kannattaa esimerkiksi syventyä John Steinbeckin kirjaan Vihan hedelmät.

Kirjailija onnistuu kuvaamaan siinä taloudellisen eriarvoisuuden vaikutuksia todennäköisesti paremmin kuin yksikään talous- tai yhteiskuntatieteilijä on tähän mennessä onnistunut.

Lähteet: Göran Therborn – Eriarvoisuus tappaa (2014), Branko Milanović – Tuloerot globalisaation aikakaudella (2017). Lisäksi juttuun on haastateltu THL:n tutkimusprofessori, dosentti Pasi Moisiota.