Tasan 100 vuotta sitten joukko Suomen historian tunnetuimpia poliitikkoja juhli yhdessä railakkaasti Pietarin yössä. Vajaa vuosi myöhemmin he ajautuivat sisällissodan eri puolille.

Valtataistelu alkoi heti keisarikunnan kaaduttua. Vain kolme päivää Venäjän viimeisen tsaarin, Nikolai II:n eron jälkeen, 18. maaliskuuta 1917, joukko suomalaisia poliitikkoja matkusti Pietariin. Matkaseurue oli kuin Suomen poliittisen historian Kuka on kukin –kirja.

Porvareita edustivat muun muassa K.J.Ståhlberg, J.K. Paasikivi ja tämän oppi-isä, J.R. Danielson-Kalmari. Maalaisliitosta mukaan lähtivät Santeri Alkio ja Kyösti Kallio. Sosialisteista matkassa olivat Edvard Gylling, Otto Wille Kuusinen, Kullervo Manner ja Oskari Tokoi.

Suomalaiset olivat kuulleet Venäjän väliaikaiselta hallitukselta, että se oli valmis palauttamaan Suomen autonomian perustuslailliset oikeudet. Toinen sortokausi päättyisi ja väliaikainen hallitus oli valmis antamaan asiasta manifestin.

Sarja Suomen itsenäistymisen vuosista Ylen juttusarja kuvaa tapahtumia ja ihmiskohtaloita tasan sadan vuoden takaa.

Sarjaa julkaistaan Ylen verkkosivuilla ja TV1:n A-studiossa.

Ääneen pääsevät niin historian merkkihenkilöt kuin tavalliset ihmiset.

Sarjan neljäs osa kuvaa vallankumoushuumaa ja jännitteitä keisarin kaatumisen jälkeen.

Lue ja katso sarjan aikaisemmat osat.

Tämä oli hyvä uutinen, mutta silti suomalaiset aloittivat välittömästi keskinäisen riitelyn. Minkälainen julistuksen sisältö pitäisi olla?

Porvarit halusivat vain laillisten olojen palauttamista, mutta sosialidemokraatit vaativat manifestiin mainintoja monista sosiaalisista uudistuksista. Porvareiden mielestä nämä olivat puhtaasti Suomen sisäisiä asioita, eikä niitä siksi pitänyt sisällyttää Venäjän hallituksen manifestiin.

Niinpä suomalaiset antoivat Helsingissä 18.maaliskuuta 1917 Venäjän väliaikaisen hallituksen edustajalle kaksi erilaista manifestiesitystä – porvarien ja sosialistien. Venäläiset hermostuivat: uusi hallitus oli kyllä valmis korjaamaan suomalaisten kokemat vääryydet, mutta näiden piti itse tietää, mitä he halusivat.

Vielä samana iltana Pietariin lähti neuvottelemaan edellä mainittu valtuuskunta.

Seurueessa oli muun muassa kolme tulevaa Suomen presidenttiä. Ruotsalaisen kansanpuolueen edustajiin kuulunut Leo Ehrnrooth oli pari päivää aikaisemmin käynyt Väinö Tannerin ja muiden suomalaisvaikuttajien kanssa tiedustelumatkalla Pietarissa.

Hotelli Seurahuone Helsingissä. Helsingin kaupunginmuseo

”Olin sen tähden varoittanut edustajatovereitani matkustamasta ilman evästä nälkää näkevään valtakunnan pääkaupunkiin. Käännyin asiassa seurahuoneen puoleen, joka selitti voivansa hankkia ruokavarat; muistan vielä, että ne olivat hyvin runsaat, sillä ne maksoivat kokonaista 800 markkaa, mikä siihen aikaan oli paljon rahaa”, Ehrnrooth muisteli eduskunnan valtuuskunnan retkeä 1936 kirjoittamassaan artikkelissa.

Tukevilla eläväillä varustautuneet suomalaiset keskittyivät Pietariin saavuttuakin riitelemään keskenään. Suomen asioita hoitava D.D. Protopopov tuskaili, ettei voisi esitellä väliaikaiselle hallituksella kahta eri manifestiluonnosta. Hallitus yritti olla häviämättä maailmansotaa ja kamppaili saadakseen natisevan imperiumin palautettua edes jonkinlaiseen järjestykseen. Sillä ei ollut aikaa pienen rajamaan poliitikkojen riitojen ratkomiseen.

Lopulta julistustekstistä saatiin pitkälti porvarien esitykseen pohjaava sopu. Venäläiset eivät yrittäneet käyttää hyväkseen riiteleviä suomalaisia, vaan muokkasivat esitystä pikemminkin Suomelle edullisempaan suuntaan.

Paasikivi, Ståhlberg, Kallio – ja Otto Wille Kuusinen iloisella rekiretkellä

Suomalaispoliitikot kokoontuivat 20. maaliskuuta Pietarin suomalaisten järjestämälle juhlaillalliselle odottamaan Venäjän väliaikaisen hallituksen ratkaisua Suomen kysymykseen. Tietoa manifestin allekirjoittamisesta ei kuitenkaan kuulunut, ja tunnelma oli hyvin hermostunut.

”Vihdoin, klo 10 aikoihin näimme Protopopovin kookkaan hahmon salin perällä. Hän astui esiin ja kantoi molemmin ojennetuin käsin historiallista asiakirjaa korkealla päänsä yläpuolella. Hänen tulonsa aiheutti myrskyisän ihastuksen. Moni silmä kyyneltyi. Manifesti luettiin kaikilla kolmella kielellä läsnä olevien kuunnellessa seisaaltaan”, Leo Ehrnrooth muisteli historiallista tapahtumaa.

Julistuksessa Suomen laillinen asema palautettiin, eduskunta luvattiin kutsua koolle ja poliittiset vangit armahdettiin. Suomalaisvaltuuskunta juhli railakkaasti manifestia Pietarin illassa.

Pietarin seuruetta: ylärivissä Otto Wille Kuusinen ja K.J.Ståhlberg, alarivissä Kyösti Kallio ja J.K.Paasikivi. Museovirasto

”Tunnelma kohosi kohoamistaan, ja kun aika läheni, jolloin ylimääräisen junan piti viedä tehtävänsä täyttänyt valtuuskunta takaisin Helsinkiin, käännyttiin minun puoleeni, minä kun toimin valtuuskunnan ns. liikenneministerinä, pyynnöllä, että junan lähtö lykättäisiin, mihin pyyntöön suuremmitta vaikeuksitta myönnyttiin”, Ehrnrooth kuvasi.

Vasta puoli kahden aikaan yöllä hilpeä valtuuskunta lähti kohti juna-asemaa kahdessa suuressa venäläisessä ajoreessä matkustaen.

”Niissä istuen, jalat riippuen laitojen ulkopuolella lähtivät Suomen kansan edustajat ottamatta huomioon ikää, yhteiskunta- ja puolue-asemaa kotimatkalle purevassa maaliskuun pakkasessa pitkin valtakunnan metropoolin pääkatuja Suomen asemalle”, Ehrnrooth kuvasi.

Sortokausi oli päättynyt, mutta valtataistelu oli vasta alussa. Alle vuoden päästä Pietarin juhliva rekiväki oli päätynyt sisällissodan eri puolille. Kolmesta tuli Suomen tasavallan presidenttejä ja yhdestä Neuvostoliiton politbyroon jäsen.

Teekkarit nostamassa leijonavaakunalippua Helsingin teknisen korkeakoulun katolle maaliskuussa 1917. Helsigin kaupunginmuseo

Maaliskuun manifestia juhlitaan läpi maan

Maaliskuun manifesti luettiin Suomen kirkoissa ja monin paikoin kansa kuunteli sitä seisten.

Manifestia ja uutta vapautta juhlittiin päiväkausia eri puolilla Suomea. Siniristilippua ei vielä ollut, mutta esimerkiksi Senaatintalon (nykyisen valtioneuvoston linnan) katolle vedettiin punakeltainen leijonavaakunalippu.

Leijonalippu Helsingin yliopiston päärakennuksen katolla maaliskuussa 1917. Helsingin kaupunginmuseo.

Leijonalippu oli muuallakin suosittu valinta, mutta paremman puutteessa juhlan kunniaksi kelpuutettiin lähes mikä tahansa lippu, aina pursiseuran viireistä alkaen.

Erilaisia vapausjuhlatilaisuuksia järjestettiin läpi Suomen koko maaliskuun lopun ajan.

”Valmistimme koko väestö suurta vallankumousjuhlaa, joka oli Kajaanin torilla vallankumousmanifestin takia. Siihen otti osaa kaikki koulut ja yhdistykset sekä koko kaupunki. Työväenyhdistys lippuineen, kaikilla koululaisilla oli pienoislippu”, kansankoulunopettaja Jaakko Valkonen muisteli tapahtumia kotipaikkakunnallaan. Valkosen muistelua säilytetään Työväen arkistossa.

Vallankumoussankareiden hautajaisiin valmistautumista Helsingissä. Museovirasto

Vallankumoussankareiden hautajaiset

Monilla paikkakunnilla juhlallisuudet huipentuivat vallankumouksessa kaatuneiden sankareiden hautajaisiin. Kaatuneet olivat useimmiten venäläisiä sotilaita ja matruuseja.

Kun murhatut upseerit oli haudattu kaikessa hiljaisuudessa lähes salaa, niin Helsingissä kuolleiden matruusien hautajaisista tuli ennennäkemätön kansanjuhla.

Sotilaita ja työväkeä saattamassa vallankumouksen uhreja hautaan Helsingissä. Museovirasto

”Vallankumouksen uhrien hautajaistilaisuus Helsingissä perjantaina muodostui suurimmiksi hautajaisiksi mitä maassamme on koskaan nähty. Liikkeellä olleen väestön paljous – sotaväkeä, työväkeä ja muuta yleisöä – on laskettava nousseen ehkä noin sataantuhanteen”, sanomalehti Uusi Suometar kirjoitti.

”Kaikki työt olivat päivän johdosta seisauksissa, liikkeet sulettuja ja raitiotieliikenne keskeytetty. Suomalaisten virastojen katoilla liehui punainen leijonalippu puolitangossa. Väkeä oli aamusta alkaen runsaasti liikkeellä tänä ensimmäisenä kauniina keväisenä päivänä”, lehti jatkoi.

Kaksi venäläistä matruusia haudattiin valtavassa tapahtumassa Helsingin Kaivopuiston korkeimmalle kohdalle.

Vallankumous uhrien hautajaiset Helsingin Kaivopuistossa, 30.3.1917. Museovirasto

Vallankumoussankarin maine voi kuitenkin olla katoavaista. Vain runsas vuosi myöhemmin, Suomen sisällissodan jälkeen, alettiin kaikessa hiljaisuudessa valmistella matruusien siirtämistä muualle. Heidät on ilmeisesti haudattu jollekin ortodoksiselle hautausmaalle, eikä Kaivopuiston hautamonumentista ole jäljellä mitään.

Sosialisti Oskari Tokoi nousee Suomen johtoon

Venäläistämistoimien seurauksena Suomen hallitus eli niin sanottu senaatin talousosasto oli ollut pitkään venäläisten miehittämä. Vallankumouksen jälkeen se oli kiireesti korvattava uudella.

Kun aikaisemmin hallitukset olivat olleet keisarin nimittämiä, nyt ensi kertaa Suomen historiassa haluttiin muodostaa hallitus, jolla olisi myös eduskunnan tuki. Sosialidemokraattien Väinö Tanner muisteli vuonna 1930 ylöskirjatussa keskustelussa tapahtumia näin:

”Kun syntyi vallankumous ja senaatti meni pois, ryssän senaatti, niin tuli täällä pakko järjestää jotakin hallitusta sen tilalle. Silloin porvarillisella taholla kovasti painostettiin sosialisteja, että näiden pitää nyt järjestää ja ottaa osaa siihen. Meillä puoluetoimistossa kävi Paasikivi ja yksi ja toinen selittämässä, että se nyt on teidän asia hoitaa tämä juttu.”

Sosialidemokraatteja koolla Helsingin työväenyhdistyksen talossa. Ylen arkisto

Kesällä käydyissä vaaleissa sosialidemokraatit olivat saaneet eduskuntaan yksinkertaisen enemmistön eli 103 paikkaa. Vielä kesällä tuolla enemmistöllä ei ollut mitään käytännön merkitystä, mutta nyt eduskunta oli tarkoitus pikaisesti kutsua koolle.

Sekä porvarillisten puolueiden yhteistyövaltuuskunnassa että sosialidemokraattien johdossa asiaa pohdittiin kuumeisesti. Sosialidemokraateille tilanne oli periaatteellisesti hyvin vaikea, sillä puolueessa osallistuminen porvarillisen maan hallitukseen oli vallitsevan ideologian vastaista.

”Puolueen uskonkappaleisiin kuului käsitys, ettei sosialidemokraatti muulloin kuin erikoisen hätätilan vallitessa voinut olla mukana porvarillisen valtion hallituksessa”, Tanner muisteli myöhemmin.

Porvarileirissä taas pidettiin maan vakauden kannalta tärkeänä, että sosialidemokraatit lähtisivät mukaan hallitukseen.

Oskari Tokoi oli mm. kyläkauppias, kaivosmies ja maailman ensimmäinen sosialistinen pääministeri. Museovirasto

Lopulta maahan saatiin hallitus, jonka johtoon nousi sosialidemokraattien Oskari Tokoi. Hän oli tuolloin Suomen Ammattijärjestön (eli SAK:n edeltäjän) puheenjohtaja.

Hallitukseen tuli yhteensä kuusi sosialidemokraattia, muun muassa kolme Väinöä (Tanner, Voionmaa ja Wuolijoki). Kaikki olivat toki arvostettuja puolueen jäseniä, mutta ykköskaartia he eivät olleet. Sosialidemokraattien tuolloiset tärkeimmät johtohahmot Edvard Valpas, Otto Wille Kuusinen, Kullervo Manner ja Edvard Gylling jäivät hallituksen ulkopuolelle.

”Kun kaikki jyrkästi kieltäytyivät, haluttomina hyppäämään näin epävarmaan yritykseen, oli turvauduttava toisen luokan ehdokkaihin”, Tanner kirjoitti muistellessaan tapahtumia.

Väinö Tanner. Yle arkisto / Museovirasto

”Muistan elävästi, miten Wäinö Wuolijoki ja minä ajelimme vossikalla Tokoin pyynnöstä taivuttelemassa epäileviä ehdokkaita. Kävimme parin kolmen miehen luona ja saimme pakit ja ajateltiin, että tämmöistäkö se nyt on se hallituspula. Se olikin ensimmäinen kerta Suomessa”, Tanner kuvaa.

Toinen puoli hallituksesta muodostui kuudesta porvaripuolueiden edustajasta, mukana mm. vanhasuomalaisten Antti Tulenheimo, maalaisliiton Kyösti Kallio ja ruotsalaisen puolueen Leo Ehrnrooth.

Venäjän väliaikainen hallitus nimitti Tokoin senaatin 26. maaliskuuta 1917. Yhdysvalloissa kaivosmiehenäkin työskennelleestä Oskari Tokoista tuli silloin käytännössä maailman ensimmäinen sosialistinen pääministeri, vaikka sellaista titteliä ei Suomessa käytettykään.

Tokoin senaatin talousosaston istunto 1917. Kyösti Kallio, Matti Paasivuori, Rudolf Holsti, Julius Ailio, Leo Ehrnrooth, Emil Setälä, Oskari Tokoi, Allan Serlachius, Väinö Voionmaa, Antti Tulenheimo, Väinö Tanner ja Väinö Vuolijoki. Eric Sundström / Historian kuvakokoelma / Museovirasto

Senaatin alku ei kuitenkaan ollut lupaava. Sosialidemokraattien Työmies-lehden teräväkielinen päätoimittaja Edvard Valpas haukkui koko hallituksen, porvareista Valppaan puoluetovereihin. Lopuksi päätoimittaja tiivisti:

”Kokoontuvan eduskunnan sosialidemokraattinen ryhmä ei luonnollisesti ole sidottu kannattamaan uuden senaatin kumpaakaan osastoa, vaan on ryhmällä oleva täysi vapaus menetellä kulloinkin esiintyvien asiain laadun ja vallitsevien olosuhteiden mukaan.”

SDP:n puolueopisto 1913. Eturivissä vasemmassa reunassa Otto Wille Kuusinen ja hänen vieressään Oskari Tokoi. Työväen arkisto

Sosialidemokraatit suhtautuivat Tokoin senaattiin kuin olisivat yhtä aikaa sekä oppositiossa että hallituksessa. Tilanteessa, jossa maan vakautta uhkasivat järjestyshäiriöt, ruokapula, valtataistelu ja maailmansota, se oli heikko lähtökohta.

Kaksi entistä vankia saapuu samana päivänä junalla Helsinkiin

Maaliskuussa 1917 vallankumoustapahtumat etenivät nopeasti, usein sananmukaisesti junalla matkustaen.

Maaliskuun 29. päivänä Helsinkiin saapui kahdella eri junalla kaksi miestä, jotka molemmat saivat juhlavan vastaanoton.

Puoli kymmeneltä aamulla juna toi Siperiasta palaavan entisen eduskunnan puhemiehen, assessori P.E.Svinhufvudin. Juna oli myöhässä, koska Svinhufvudin paluuta oli juhlittu matkan varrella lähes joka asemalla.

P.E.Svinhufvudin ja A.Kerenskin kuvat poliisin arkistossa. Ylen arkisto / Kansallismuseo

Siperiaan karkotettuna ollut Svinhufvud oli lähtenyt vallankumouksen jälkeen rivakasti Suomeen kuultuaan kenraalikuvernööri Albert Seynin pidätyksestä.

”Niin pian kuin tieto tuli, menin heti poliisikamarille ja sanoin ’Hyvät herrat, se joka minut tänne lähetti, on vangittu. Nyt minä lähden takaisin kotiin!´”, Svinhufvud muisteli myöhemmin.

Kotimatkallaan Svinhufvud pysähtyi Pietarissa, jossa hän sai kuulla tarkemmin vallankumouksen tapahtumista. Hän kävi kiittämässä Venäjän väliaikaisen hallituksen uutta oikeusministeriä Aleksandr Kerenskiä Suomen oikeuksien palauttamisesta ja omasta vapautumisestaan.

Svinhufvudia oli Helsingissä vastassa valtava väkijoukko. Ylioppilaskunnan laulajat lauloi ja kansa huusi eläköötä. Ylioppilaskunnan puheenjohtaja Yrjö Kajava esitti tervehdyspuheen:

”Kuin taikavoimalla ovat olot nyt muuttuneet. Laittomuuden edustajat ovat poistetut ja valtiollinen kevät näyttää koittavan meidänkin kauan sorretulle kansallemme. Teidän palaamisenne on meille parhaana uuden kevään merkkinä. Arvoisat kansalaiset ja ylioppilaat! Eläköön asessori Svinhufvud!", Kajava huudatti kansaa.

P.E.Svinhufvud vastaanotti tervehdyksiä hotelli Kämpissä Siperiasta paluunsa jälkeen. Museovirasto

Svinhufvud vietiin juhlasaatossa hotelli Kämppiin, jossa sankari jakoi lehdille haastatteluja ja vastaanotti tervehdyksiä.

Poskisuudelma venäläiseen tapaan

Samana aamuna juna toi Helsinkiin toisenkin vieraan. Klo 11.45. Suomen pääkaupunkiin saapui Venäjän väliaikaisen hallituksen oikeusministeri Aleksandr Kerenskin. Myös Kerenski sai juhlavan vastaanoton, häntä pidettiin Suomen ystävänä.

Aleksandr Kerenski oli Venäjän väliaikaisen hallituksen kuuluisin jäsen. Yle arkisto / Bain News Service / Library of Congress

Jo Svinhufvudin paluun varalta paikalla ollut Ylioppilaskunnan laulajat kajautti Venäjän oikeusministerille muun muassa porilaisten marssin ja suuri yleisöjoukko tervehti arvovierasta lipuin ja huudoin.

Kerenski ei ollut kuka tahansa poliitikko. Hän nousi myöhemmin samana vuonna koko Venäjän johtoon ja hänestä tuli eräs maan historian tunnetuimmista hahmoista.

Maaliskuun vierailullaan Kerenski laski seppeleen Runebergin patsaalle. Vierailu huipentui Helsingin työväentalolla järjestettyyn suureen juhlaan, jossa Kerenski piti tulisen puheen, johon vasta valittu senaatin johtaja Oskari Tokoi vastasi. Vielä 50 vuotta myöhemmin monet paikalla olleet suomalaiset muistivat vahvasti tapahtuman, tosin aivan muista syistä kuin Kerenskin puheen takia.

Piirros Kerenskin Suomen vierailusta, julkaistu Uusi Suometar lehdessä 30.3.1917. Kansalliskirjaston digitoidut aineistot / Yle Uutisgrafiikka

”Näin kuinka Kerenski suuren innostuksen vallassa liikuttuneena suuteli venäläiseen tapaan Tokoita poskelle”, paikalla ollut Viljo Tuomainen muisteli.

”Tämähän meni slaavilaiseen tapaan kaikkine suutelukohtauksineen, jotka jo silloin eräällä tavalla herättivät närkästystä suomalaisen väestön keskuudessa”, kuvasi puolestaan Karl Koskelin samaa tapahtumaa.

Kerenski kävi Suomessa parin viikon päästä uudestaan. Hänen vierailunsa jäivät kuitenkin tuloksiltaan laihoiksi. Työväentalolla Otto Wille Kuusinen mainitsi Kereskille suomalaisten olevan toki iloisia autonomiasta, mutta se oli jo vanha ja kaipasi laajentamista.

Venäjän väliaikainen hallitus oli kiinnostunut ennen kaikkea Suomen vakauttamisesta ja puolustuksesta. Hallitus uskoi Suomen oikeudellisen aseman tulleen jo ratkaistuksi maaliskuun manifestilla. Venäläisiä ärsytti, että suomalaiset eivät näyttäneetkään tyytyvän tähän.

Pian asia sanottiinkin aivan suoraan.

Komeapartainen kenraalikuvernööri Mihail Stahovitš ja Oskari Tokoi palaamassa valtiopäivien avajaisjumalanpalveluksesta. 11.4.1917 Helsingin Senaatintorilla. https://www.kuvakokoelmat.fi/pictures/view/HK10000_2547

Eduskunta kokoontuu vuosien tauon jälkeen

Edellisenä kesänä valittu eduskunta aloitti vihdoin toimintansa huhtikuun alussa. Erimielisyydet tulivat pintaan jo puhemiehenvaalissa, kun porvaripuolueiden kansanedustajat eivät halunneet tukea sosialidemokraattien ehdokasta. Sosialisteilla oli kuitenkin eduskunnassa enemmistö, ja puhemieheksi valittiin SDP:n Kullervo Manner.

Eduskunnan puhemiehet ja jäsenet palaavat valtiopäivien avajaisjumalanpalveluksesta 11.4.1917. Edessä vasemmalta: Lauri Ingman, Kullervo Manner ja Väinö Jokinen. Museovirasto. https://www.kuvakokoelmat.fi/pictures/view/HK19581121_11

Valtiopäivät avasi uusi kenraalikuvernööri Mihail Stahovitš. Vastavalittu puhemies Kullervo Manner sanoi vastauspuheenvuorossaan:

”Suomen kansa tarvitsee, vapaana vapaan Venäjän rinnalla, oman paikkansa kansojen tulevassa pysyvässä veljesliitossa.”

Vallankumoushuuma oli kääntymässä niin kuin vallankumouksissa usein käy. Jos valta Suomessa ei kuulunut enää keisarille, niin kenelle se sitten kuuluu: Venäjän väliaikaiselle hallitukselle, vaiko suomalaisille sosialisteille tai porvareille?

Sarjan seuraavassa jaksossa kamppaillaan muun muassa kahdeksan tunnin työpäivän puolesta, välillä aseella uhaten.

Lue ja katso sarjan edelliset osat

_Jutussa on käytetty lähteenä lukuisia historiateoksia, mm. Tuomo Polvisen, Pertti Haapalan, Tuomas Hopun, Turo Mannisen, Vilho Rasilan, Martti Häikiön, Samu Nyströmin ja Pertti Luntisen tutkimuksia. Väinö Tannerin lainaukset ovat osittain Tannerin teoksesta “Kuinka se oikein tapahtui” ja osin Työväen arkistossa säilytettävästä keskustelupöytäkirjasta. Jutussa on käytetty myös mm. Työväen arkiston muistitietoaineistoa ja aikakauden sanomalehtiä. _