Olento oli kuin ihmisen ja koiran sekasikiö, harmaa ja karvainen. Sarvia sillä ei ollut, mutta yksi suuri silmä tapitti keskellä otsaa ja kiilui pimeässä. Mitään pahaa se ei kuitenkaan tehnyt – ellei joku antanut syytä sellaiseen.

Näin kuvasi noormarkkulainen kertoja saunatonttua tai saunan haltijaa perinteenkerääjälle 1890-luvun lopussa, aikana, jolloin tonttu ei merkinnyt suomalaisille mitään erityisesti jouluun liittyvää.

Joulupukin apurina liikkuva tonttu on suomalaisessa kansanperinteessä tuttu vasta noin sadan vuoden ajalta. Sitä ennen tontut olivat pikemminkin pieniä kodinjumalia, jotka suojelivat ja satuttivat ihmisiä sen mukaan, miten niitä kohdeltiin. Saunatonttu on ikivanha uskomus, kenties yhtä vanha kuin saunakin.

– Tonttu tarkoittaa rakennuksen haltijaa, hallinnoijaa, ja se tulee ruotsin tomte- tai tomtegubbe-sanasta, selittää arkistotutkija Juha Nirkko Suomalaisen Kirjallisuuden Seurasta.

"Jokaisessa saunassa sellainen uskottiin olevan. Ei muuten sauna säilykään. Se palaa, tai muuten vahingoittuu jos ei haltia sitä suojele." -Nousiainen, 1936

"Se oli haltii"

Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistoissa on kasoittain entisajan suomalaisten kertomuksia saunatontuista ja -haltijoista. Niissä ei ole tietoakaan punanuttuisista lapsitontuista, vaan tontut ovat milloin parrakkaita miehiä, milloin näkymättömiä hahmoja, milloin kuin karvaisia piruja. Tarinoita on julkaistu muun muassa teoksessa Sauna – Pieni perinnekirja (SKS 2010).

"Saunanparven reunalla istu karvajalkanen olento, jalat oli kun lehmän kaviot, se oli kun juavuksis! Ja kun tätini oli Alikartanos saunassa, tuli sinne savipiipusta yks semmonen ja koitti vetää häntä ylös siitä." -Tyrväntö, 1947

Kerran, eräänä hämyisenä suviehtoona talonväki huomasi kuinka vanhasta saunarakennuksesta lähti valkoisiin puettu tyttönen. Vehmaa, 1937

Nainen oli saunatonttu vähintään yhtä usein kuin mies. Säämingissä 1930-luvulla kerrottiin Otto Mutikaisen palanneen joskus yöllä tuulaalta ja menneen saunaan. Sieltä mies oli löytänyt valkopukuisen naisen kampaamassa pitkiä hiuksiaan. Kun Otto oli yrittänyt puhutella naista, oli tämä hävinnyt.

– Se oli haltii, oli tarinaa perinteenkerääjälle kertonut vanha rouva Emilia Vallonen päättänyt.

Monesti uskottiin, että ensimmäisen tulen sytyttäjästä tuli uuden saunan haltija. Toni PItkänen / Yle

"Kun miehet menivät erääseen saunaan kylpemään, ilmestyi valkoisessa puvussa oleva nainen kiukaan takaa ja lupasi kaataa saunan ylösalaisin elleivät miehet poistuisi saunasta." -Jaakkima, 1935–1936

Evijärveltä kerätyssä tarinassa saunan naispuolinen haltija oli lihava, punainen ja "niin vehemas että posketkin vaan riippuu". Toisessa tapauksessa saunanhaltia oli "sellanen ämmä", joka ei päästänyt lapsia saunomaan.

– Lapset palasivat tupaan, vanhemmat sanoivat: antakaa vähän aikaa olla. Kun jonkun ajan kuluttua mentiin saunalle, ämmä oli poissa, kivennapalainen Maria Vesterinen kertoili perinteenkerääjälle vuonna 1952.

Kun haltija pelasti koko talon onnettomuudelta

Nykyäänkin saunoja saattaa leikin vuoksi puhella saunatontusta lapsilleen. Kukaan ei kuitenkaan taida pitää saunan haltijaa yhtä todellisena kuin ne entisajan ihmiset, jotka näkivät, kuulivat ja jopa tunsivatkin tontun.

"Koskaan se ei alottanut puhuttelemaan ihmistä, mutta aina se vastasi, kun siltä kysyttiin. Oli se hyvänluontonenkin, aina sillä oli suu naurussa, kun sitä meni puhuttelemaan." -Rantsila, 1954

Arkistotutkija Juha Nirkko kuvaa saunaa entisajan suomalaisille paikaksi, joka oli yhtä aikaa apteekki, sairaala ja synnytyslaitos. Se oli usein ensimmäinen asuinsija ennen varsinaisen tuvan valmistumista. Se oli paikka, jossa puhdistauduttiin, seurusteltiin ja harrastettiin seksiäkin.

– Sauna on meille tärkeä, rakas ja suorastaan pyhä paikka, Nirkko tiivistää.

Ja ellei haltija olisi herättänyt talon väkeä, olisi koko talo mennyt tuhaksi. Mynämäki, 1938

Ja koska sauna oli rakennuksena pyhä, oli sen haltijakin voimakas. Se nakkeli palaneiden puiden päät pesään ja ajoi kutsumattomat vieraat matkoihinsa. Se esti tulipaloille altista savusaunaa tuhoutumasta ja varjeli asukkaita joskus myös taudeilta ja muilta onnettomuuksilta.

"Talon väki heräsi siihen, kun oven päälle lyötiin niin lujasti, että seinät tärisivät. Ja kun mentiin katsomaan, oli talon sauna tulen vallassa, mutta ei ketään ihmistä näkynyt. Ja ellei haltija olisi herättänyt talon väkeä, olisi koko talo mennyt tuhaksi." -Mynämäki, 1938

Tonttu, joka vihastui salarakkaisiin

Joskus saunanhaltija suojeli myös synnyttäviä äitejä ja piti heistä huolen. Mikkelissä kerrottiin miehestä, joka oli vienyt "leipäsutensa" (vihkimätön kumppani, salarakas) saunaan sillä välin, kun oma vaimo nukkui raskaana pirtissä. Saunanhaltija suuttui ja tartutti miehen kalun kiinni naiseen niin, että vain tietäjä saattoi erottaa häpeällisen pariskunnan toisistaan.

Päätettiin, et [tonttu] ol tappannu isännä sin. Laitila, 1936

Suojelun vastineeksi saunatonttua piti kohdella hyvin. Monissa taloissa oli tapana toivottaa saunaan mennessä hyvää iltaa ja pois lähtiessä hyvää yötä. Joskus haltijalta piti pyytää lupa saunomiseen. Toisinaan oli tapana ripustaa vasta vitsanpäästä seinänrakoon riippumaan. Yhdessä tarinassa neuvottiin piirtämään vasemmalla kantapäällä kolmikanta lattiaan uuninsuulle.

Kiroilu, piereskely ja tarpeiden tekeminen olivat saunassa kiellettyä. Toinen mikkeliläinen kansantarina kuvasi miestä, joka saunamatkallaan aina "laski vetensä" saunaan. Miehen emäntä, jolle levoton saunanhaltija oli näyttäytynyt moneen kertaan, yritti varoittaa puolisoaan. Tämä ei kuitenkaan muuttanut tapaansa. Eräänä yönä sauna sitten paloi niin hiljaa, ettei kukaan huomannut. Aamulla talonväkeä odotti pihalla vain tuhkakasa.

Tämän se teki siitä kun suututettiin. Muurla, 1915

"Tonttu oli tappanut isännän"

Aivan erityinen synti oli saunoa liian myöhään. Eräässä tarinassa isäntä menee saunaan pyhäpäivän aaton jo hiljennyttyä. Vastaan tulee mies, joka kysyy, eikö ole jo hiljentymisen aika. Isäntä vastaa, että vielä ehtii saunoa. Saunaan tultuaan isäntä kuitenkin kuolee siihen paikkaan.

– Päätettiin, et [tonttu] ol tappannu isännä sin, Ulrik Valtanen -niminen laitilalaismies kertoo vuonna 1936 muistiin merkityssä tarinassa.

"Jos meni saunaan myöhemmin ja aikoi peseytyä, heti ilmestyi vesiastiaan toisetkin kädet. Kun yritti lyödä löylyä, viskautui kuuma vesi lyöjän silmille. Jos yritti mennä sinne nukkumaan, varsinkin lauantai-iltoina, se veti aina päänaluset pois saunan lattialle ja heitti saunan luukkuja nukkujan päälle." -Kaukola, 1935–1936

"Eräässäkin talossa oli isäntä ollut matkalla ja meni palattuaan saunaan. Koska häntä ei kuulunut takaisin, meni emäntä viimein katsomaan ja löysi isännän makaamassa pitkänään saunan lavolla suuri määrä pieniä kylvöttäjiä ja löylynheittäjiä ympärillään. Emännän huomattuaan nämä pikkumiehet hävisivät ja isäntä virkosi." -Kuhmalahti, 1935–1936

Saunatonttu vahti erityisen tarkasti sitä, että saunassa ei käyty liian myöhään. Toni Pitkänen / Yle

Miksi myöhään saunominen oli niin pahasta? Arkistotutkija Juha Nirkko sanoo, että aikataulusta huolehtimalla pidettiin talon muutakin elämää ryhdissä. Kunnon seurakuntalainen lopetti työt hyvissä ajoin aattoiltana ja hiljentyi rauhassa pyhän viettoon.

– Sen takia alkoholinkäyttö ja syöminenkin tehtiin saunan jälkeen.

Saunanhaltija oli olento, jota ei tosiaan kannattanut suututtaa. Kansanperinteestä löytyy moniakin tarinoita, joissa vihastunut tonttu surmaa ihmisen. Gabriel Lindholm kertoi Muurlassa vuonna 1915, miten naispuolinen tonttu (tai "naistontti") nylki kerran saunassa ihmisen ja pani nahan saunan orteen.

– Tämän se teki siitä kun suututettiin, Lindholm tiivisti.

"Määkin pelkäsin"

Nykyihmisestä voi tuntua käsittämättömältä, että tonttuihin ja haltijoihin olisi uskottu todella. Tuskin niihin aina ennenkään uskottiin. 63-vuotias hongonjokelainen Kiia Kotovirta kertoi vuonna 1939, miten hän ei uskonut saunanhaltijaan, mutta monet muut kyllä.

Pimeä riihi ja tyhjä, varsinkin hylätty sauna olivat monelle lapselle ja taikauskoiselle aikuiselle pelottavia paikkoja. Levottoman saunatontun asuttamaan saunaan ei haluttu yksin mennä. Kortinpelaajat valitsivat saunan usein pelipaikakseen sen pyhyyden vuoksi.

"Määkin pelkäsin, että riihessä oli piruja. Saunoisa yhtälaisesti määr oli olla." -Kiikka, 1948

Emännän huomattuaan nämä pikkumiehet hävisivät ja isäntä virkosi. Kuhmalahti, 1935–1936

Loimaalla muuan isäntä oli kyllä kuullut, että kylän saunassa kylpiessä saisi vieraita henkimaailman olennoista. Hän ei kuitenkaan uskonut tarinoihin, vaan piti niitä valeina. Mutta kun hän kömpi eräänä iltana humalapäissään lavolle nukkumaan, siitä ei tullut lauteen heilunnalta mitään. Sen jälkeen kuului ääni kuin tukkikasa olisi vyörynyt saunan parvella. Tämä riitti isännälle, joka lähti saunasta eikä sen jälkeen epäillyt tarinoita saunatontusta.

Isäntä, joka huusi haltijan perään

"Kerran, eräänä hämyisenä suviehtoona talonväki huomasi kuinka vanhasta saunarakennuksesta lähti valkoisiin puettu tyttönen uuteen saunaan. Silloin tiedettiin, että se oli saunahaltia joka muutti vanhasta uuteen." -Vehmaa, 1937

Monet uskoivat, että saunan haltija tuli siitä, joka ensimmäisenä teki tulen uuden saunan pesään.

Kun sauna purettiin ja rakennettiin uusi, saattoi saunatonttu muuttaa mukana. Näin tapahtui ainakin, jos vanhan saunan hirsiä tai nurkkakiviä käytettiin uuteenkin rakennukseen. Tai sitten piti kantaa kolme ämpäriä multaa vanhan saunan lauteiden alta uuden saunan lauteiden alle. Viljakkalassa neuvottiin, että purettavan saunan ovi oli ensin avattava, että "Sauna-Para pääsee pois".

Saunatonttu on vanha keksintö – ehkä yhtä vanha kuin sauna itse. Toni Pitkänen / Yle

Paimiossa kerrottiin 1930-luvulla Mäntylän saunan tontusta, joka ei antanut kenenkään saunoa yksin tai nukkua saunassa. Sauna hajotettiin ja uusi tehtiin samoista hirsistä ja samoista tiilistä. Tonttu muutti sinnekin, eikä saunaan saatu rauhaa vieläkään.

Entisessä Karjalan kunnassa puolestaan merkittiin muistiin kansantaru, jossa talon isäntä näki saunan haltian lähtevän pois, kun sauna oli palanut. Isäntä huusi perään ja lupasi rakentaa uuden saunan, mutta haltia ei enää tullut takaisin.

"Se ei ole painolasti"

Jossakin vaiheessa suomalaiset lakkasivat pitämästä saunatonttua todellisena. Muutos ei kuitenkaan tapahtunut kerralla, muistuttaa arkistotutkija Juha Nirkko Suomalaisen Kirjallisuuden Seurasta. Samaan aikaan on ollut epäilijöitä ja niitä, joille haltijat ovat totista totta.

Tontun perinne näkyy vieläkin siinä, miten saunasta tullessa kiitetään löylyistä tai tervehditään lauteille noustessa. Tutkijakin tunnustaa ajattelevansa joskus tonttua, kun näkee kuvajaisen saunan lasiovessa tai kuuntelee sähkökiukaan vastusten ritinää.

– Se ei ole painolasti, vaan mukava kansanperinteen tausta, josta voidaan ammentaa.