Magyar menekültek a salzburgi vasútállomáson várják a vonatot ami Svédországba viszi őket

Az I. világháború után, több millió európai civil lett menekült. Sokan elhagyták a szülőföldjüket ellenséges megszállás, kitoloncolás, vagy csak egyszerűen a jobb jövő reményében. A II. világháború viszontagságai következtében több 10 millió ember hagyta el Európát a tengerentúli országokba távozva. A menekülő emberek megsegítésére nemzetközi rendszer alakult ki, hogy hatékonyan koordinálja és ellátja a kétségbeesett, éhes, fáradt, dokumentumokkal vagy anélküli tömegeket. Nem a vallási, etnikai, nemzetiségi, faji hovatartozás határozta meg a segítségnyújtás feltételét. Nem kérdezték meg hogy büntetett előéletű-e, netán háborús bűnös-e, azt sem hogy van e pénze és mennyi. Nem volt kérdéses hogy hol és hogyan lépte át a határt, ha átlépte nem toloncolták vissza. Nem volt feltétel a bőre színe, milyen nyelvet beszél, tud e írni és olvasni, és azt sem hogy milyen diplomával rendelkezik és főleg nem azt, hogy ki finanszírozta a menekülésüket. Egyaránt menekült gazdag és szegény ki hogy tudott és látott.

Az ENSZ égisze alatt, 1947-ben megalakult a Nemzetközi Menekültügyi Szervezet (UNCHR), amely több mint egymillió személy letelepítését koordinálta, 1947. július 1. és 1951. december 31. között.

1957. október 28-án összesen 10.500 felnőtt magyar menekült élt az osztrák kormány által fenntartott táborokban, 8.500 felnőtt menekült pedig már magánszálláson telepedett le.

Magyarországról a II. világháború óta emberek százezrei menekültek el. Döntően két nagyobb hullámban történt a menekülés: 1945-ben és 1947-ben. Ebben az időszakban, az Amerikai Egyesült Államokba kb. 21-26.000, Kanadába közel 15.000, Ausztráliába 15.000 körüli volt a politikai menekült és kivándorló magyarok száma. További 16 országba 17.000, Ausztriába kb. 60.000 mentek, így összesen megközelítőleg 150.000 hagyták el Magyarországot.

Magyar menekültek az osztrák határon Klingenbach előtt 1956.

1956 ősze és 1957 tavasza között hozzávetőleg 200.000 léptét át a határt természetesen nyugat irányába. A kivándorlás fő iránya Ausztrián vagy Jugoszlávián keresztül a Nyugat-Európa országai voltak és a tengeren túliak: USA, Kanada, Ausztrália, Latin-Amerika. Az 1956-os forradalom után különböző rétegek indultak útnak. Voltak, akik részt vettek a harcokban és a megtorlás elől emigráltak, de természetesen a „menekülők” többségének nem volt kötelező menni, ám mégis úgy gondolták, hogy a „megnyílt” vagyis zöldhatáron, úti okmányok nélkül, most lehetőségük van átszökni és új hazában, új életet kezdeni. Tehát ők döntően egzisztenciális okok miatt menekültek.

Magyar menekültek az Osztrák zöld határövezetben 1956 November

Közülük mindössze 11.000 tértek vissza akkor, amikor a Kádár-kormány amnesztiát hirdetett. A kimutatások szerint az Egyesült Államokban több mint 35.000, Kanadában csaknem 28.000, Nagy-Britanniában kg. 20.000 és a Német Szövetségi Köztársaságban majdnem 15.000 telepedtek le. Érdekesség, hogy lélekszámához képest Svájc „túlvállalta” magát, a kis ország 12.000 emigránst fogadott be, ezzel szemben Franciaországban 12.000 és a „hatalmas” Ausztráliában alig több mint 90.000 (kilencven ezren) választottak maguknak új hazát. Ausztria 19.000 menekültnek lett új otthona, de emigráltak magyarok ezrei Svédországba vagy éppenséggel Latin-Amerikába is. A szóban forgó adatokat az ENSZ hozta nyilvánossá 1989-ben Az ENSZ-összeállításból kiderül az is, hogy naponta több ezer menekült lépte át a zöldhatárt Ausztriával valamint Jugoszláviával. Már 1956 novemberétől megkezdődött e két országban összezsúfolódott emigráns tömegek továbbszállítása, mivel a menekültek nagy többsége nem akart a szomszédos országokban megállni, 1957 végéig új hazájába érkezett. Az Ausztriában nyilvántartásba vett menekülők túlnyomó része, csaknem 160.000. Elképesztően, tragikusan magas szám. Az 1956-os magyar exodus volt a legjelentősebb menekültáradat Európában a II. világháború vége és az 1990-es évek eleje (a délszláv háborúk kitörése) között a kontinensen.

1956- november 21-én a magyar menekülteket az amerikaiak átmenetileg a Kilmer táborban szállásolták el. Vestesy Vilmos egy fotót mutat, a testvérét és az édesanyját keresi, akik elkeveredtek a nagy tömegben.

A befogadási szabályokat a magyar menekültek kedvéért felrúgták vagy megkerülték. Ennek motorja az akkori osztrák belügyminiszter, Oskar Helmer volt, aki 1957. november 4-én sürgető táviratot küldött az ENSZ Menekültügyi Főbiztosságának (UNCHR) és az Európai Migrációs Kormányközi Bizottságnak azonnali pénzügyi segítséget és azt követelve, hogy az Ausztriába menekülteket minél hamarabb engedjék tovább. A címzettek azonnal eleget is tettek a sürgetésnek. Az UNCHR akkor úgy értelmezte a menekülttörvényt (UNCHR, Refugees, 144/3. sz., 2006, 9. oldal), hogy mivel „a magyarokat első pillantásra fel lehet ismerni”, nincs szükség egyenkénti szűrésre, hanem tömegesen be lehet fogadni őket. „Ez az értelmezés az óta menekültek tízmillióit segítette”. A segítségben oroszlánrésze volt a Vöröskeresztnek is amelynek brit tagozata például egyetlen napon, 1957. december 14-én, 7.500 magyar menekültet vitt az Egyesült Királyságba. „Számos állam példás gyakorlatiasságról tett tanúbizonyságot – széttépve saját bevándorlási törvényeit, vagy utat találva megkerülésükre csak azért, hogy minél több menekültet fogadhasson be.

A határon egy patak partján önkéntes munkások várják a megmentendő újonnan érkezőket.

A múlt században – mindkét világháborúban – európaiak voltak azok, akik módot, eszközt és határokat nem ismerve menekültek az üldözés elől, vagy csak annak köszönhetően, hogy „üldözöttként” tüntették fel magukat a valós gazdasági menekült helyett. Minden menedékjog iránti kérelem mögött egy emberi tragédia, egy mikro történelem, az erőszak, a félelem és a veszteség áll.

A magyarországi válság kezdetétől a fénykép készítésének időpontjáig körülbelül 125 ezer magyar kapott menedéket Ausztriában. Legtöbben csomag nélkül, fizikailag kimerült állapotban érkeztek. Azonnali gondoskodásra, ruhára és élelemre volt szükségük, míg végül továbbtelepülhettek más országokba. Ez a kép három asszonyt és egy gyermeket ábrázol, amint az ausztriai Eisenstadt-ban levő táborba megérkeznek. Kezükben tartják minden holmijukat.

Miben különböznek a naponta illegálisan átkelő Szíriai, Afganisztáni, Líbiai stb. menekültek a II. világháborús, ill. az 1956 utáni menekültektől? Az etnikai hovatartozásuk, vallásuk, bőrük színe teszi őket értéktelenné, bűnözővé és alacsonyabb rendűvé? A magyar szabadságharc leverése után menekülő több mint 200 000 embert egészen más helyzet várta a határ átlépésekor, mint a jelenlegi menekült tömeget. Őket nem alázták meg, pedig közöttük is volt bőven kiégett, kiéhezett, piszkos, fáradt, írástudatlan, diplomás és valószínűleg bűnöző is. A helyi lakosságtól kezdve a vallási és nemzetközi szervezetekig mindenki segített az elhelyezésben és ellátásban annak ellenére, hogy sokan nem beszéltek idegen nyelvet, és nehézségbe ütköztek a formalitások intézésekor.

Nincs szándékomban párhuzamot vonni az 1956-os magyar menekültek esete és jelenleg Szerbiában és Magyarországon növekvő hullámokban beáramlók között. Nincs szándékomban párhuzamot vonni a délszláv válság menekültjei és jelenlegi menekülthullám között, de akaratom ellenére igen sok hasonlatosságot és ellentétet látok. Az 56-os, valamint a délszláv menekültáradatban is nagyon sokan nem tudták igazolni identitásukat. Nagy többségében nem volt szándéka abban az országban maradni ahol átlépte a határt. Arra nem volt és jelenleg se nincs bizonyíték, hogy a menekültek megsémisítik saját úti okmányaikat, arra sem hogy egytől egyik bűnözők és terroristák – anno háborús bűnösöknek nevezték őket. Ezeknek az embereknek nincs szándékukban elvenni a munkát a szerb vagy a magyar dolgozóktól, csak valamelyik nyugati országban szeretnének megállapodni.

Miután megtanultak németül, a magyar menekültek könnyen találtak munkát Ausztriában. A gazdaság fellendült és szükség volt jól képzett munkaerőre.

A délszláv háború elől Magyarországra ÁTTELEPÜLŐ (nem menekült) magyarságot az a támadás érte, hogy elveszik a „valódi” magyaroktól a munkát. A bevándorlási feltételek a vajdasági magyarok iránt (mert hát csak ők szándékoztak Magyarországon maradni) olyan rigorózusak voltak, főleg a jövedelmi és lakhatásai körülményeket illetően, hogy a tősgyökeres magyar lakosság nagyobb százaléka képtelen volt olyan magas szintű életet biztosítani magának és családjának. Ennek köszönhetően a Vajdasági magyarság többsége, aki menekült státusz és segély nélkül menekült, az Nyugat Európában vagy a tengerentúlon talált új hazára. A Magyar közvélemény a Boszniai és Horvátországi menekültekre sem nézett jobb szemmel, mint most a Szíriai vagy Afgán menekültekre.

A menekültek utvonalai

A történelem ismétlődik. Most nem Európából ki, hanem Európába beáramlik a több 100.000 menekült melyek között sok a nő és gyermek. Több 10.000-en halnak meg szárazföldi, ill. vízi lélekvesztő tákolmányokon. A menekültek ellátása mindig költségekkel járt, de a nemzetközi szervezetek a menekültáradat sújtotta országoknak mindig segítséget nyújtottak – és ez most is így van. Annak ellenére, hogy 1956-ban a II. világháború sújtotta Nyugat Európa még nagyon sok nehézéggel küzdött, segítő kezet nyújtott a több mint 200.000 magyar menekülteknek. A jelenleg kialakult helyzet sokkal összetettebb és nem a menekültek ellátása a legnagyobb kihívás, hanem az emberkereskedelem es csempészet elleni küzdelem. A Nemzetközi Menekültügyi Szervezet (UNCHR) 2015 évi költségvetése a Magyarországra érkező menekültek ellátására 14,886,811 USA$.

Az emberek hajlamosak a jót hamar elfelejteni, mások felett ítélkezni és a sérelmeiket egy életen át felhánytorgatni. Kiábrándító az elhatalmasodó humanitárius válság, a média és a politikusok által szított xenophobia, valamint az emberi élet semmibevétele.

A feltett kérdésre nincs egyértelmű válasz, mint ahogy arra sem hogy mi a megoldás.

Forrás: ENSZ-adattár 1989, Nemzetközi Menekültügyi Szervezet (UNCHR) el.könyvtár.

Pár saját fotó az USA – Mexicói kerítésről:

--- reklama ---

--- reklama ---