Ještě nedávno bylo Polsko vnímáno jako rychle rostoucí nová velmoc rozšířené Evropské unie, jako jasně proevropsky vyprofilovaná země se silnými osobnostmi a jasným tahem na bránu, jako politický lídr střední Evropy. Jenže na podzim roku 2015 pod taktovkou Jarosława Kaczyńského vyhrála volby strana Právo a spravedlnost a dosavadní trend postavila na hlavu.

Zajímavou charakteristiku strany viděnou ze sekulárních pozic přinesl ve chvíli jejího vítězství Honza Werner, který poukazuje na iracionalitu antievropsky smýšlejících politiků v Česku, kteří vítězství Kaczyńského strany oslavovali.

PiS je proti potratům, proti možnosti eutanazie, proti registrovanému partnerství či sňatkům homosexuálů, proti legalizaci měkkých drog, proti zobrazování sexuálně laděných materiálů a násilí v médiích i proti odluce státu od církve. Naopak je pro výuku náboženství na školách. I když by šlo v řadě případů zacházet do detailů, asi to úplně není třeba. Dodejme snad jen ještě to, že PiS navrhoval změnu polské Ústavy, do které chtěla (podobně, jako se to povedlo Orbánovi v Maďarsku) propašovat zmínky o Bohu. V preambuli mělo konkrétně být obsaženo následující: „Ve jménu Boha všemohoucího! My, polský národ, skládajíce díky Boží prozřetelnost za dar nezávislosti…“. Je tedy třeba si položit otázku: Vážně si někdo troufne mluvit o sobě jakožto o sekulárním liberálovi a zároveň veřejně podporovat PiS?

Jaroslav Kaczyński je dlouhodobě konzervativním politikem s často radikálními názory zvláště ve specificky polských otázkách kolem národní tradice, minulého režimu či náboženství, ovšem jeho profilace se razantně projevila poté, co při pádu letadla s polskou státní delegací v Katyni přišel o svého bratra-dvojčete Lecha, tehdy polského prezidenta v roce 2010. Smyslem jeho života se stala odveta za každou cenu, která se po vyhraných volbách začala naplňovat v postupném absolutním ovládnutí státu.

Pomsta vůči konkrétním osobám se čerstvě nejvýrazněji projevila v souboji polské vlády o zablokování opětovného potvrzení Donalda Tuska pro roli šéfa Evropské roli, kde bylo právě Polsko jako jediné proti, dokonce hovořilo o „diktátu z Bruselu“. Jak uvádí Česká televize:

Premiérka Beata Szydlová tvrdí, že Tusk několikrát porušil svůj „evropský mandát“, když se zapojil do „vyhrocených“ sporů na národní úrovni. Jako šéf Evropské rady prý nedokázal zabránit brexitu a nehájil zájmy Polska v Unii v debatě o uprchlické krizi.

Polsko podobně vyhroceně a ultimativně postupuje i v případě zítřejšího podpisu evropské deklarace ze summitu v Římě.

Ovšem výše zmíněné důvody jsou spíš zakratím podstaty věci. Ty pravé leží v osobní rovině, protože Kaczyński Tuska viní z podílu na smrti svého bratra, přesto sám Kaczyński před třemi lety jeho kandidaturu podpořil. Ale především ho stále vnímá jako silného politického konkurenta pro příští parlamentní volby (Tusk byl předsedou vlády před nástupem vlády současné) protože jeho obnovený mandát vyprší před nimi.

Jak píší Britské listy v textu O polské zahraniční politice:

O čem byl celý ten cirkus kolem znovuzvolení Donalda Tuska? Krátce řečeno, je to o obětování polské zahraniční politiky a postavení Polska v Evropské unii na oltář osobní nenávisti, kterou si pěstuje Jarosław Kaczyński. Vůbec není důležité, že strana Právo a spravedlnost se naprosto zesměšnila, a co je horší, že zesměšnila i Polsko. Někteří polští voliči doufají, že až dokončí Donald Tusk svou práci v Bruselu, vrátí se do Polska na bílém koni a zachrání nás všechny před stranou Právo a spravedlnost. Jarosław Kaczyński si je dobře vědom, že pokud se to stane, bude mít problém. Donald Tusk je jeho politická Nemesis – Kaczyński prohrál osmkrát ve volbách proti Občanské platformě, v jejímž čele stál Tusk, a Kaczyńskému se podařilo dostat se k moci teprve, když Tusk opustil polskou politiku, a jen proto že lhal voličům a prosazoval v politice své loutky.

Vláda kromě toho na Tuska útočí naprosto nevybíravými způsoby, dokonce ho žene před soud s možným trestem až deset let, jak uvádí Euro.

Polský ministr obrany Antoni Macierewicz podal na prokuratuře trestní oznámení kvůli podezření, že bývalý polský premiér Donald Tusk, který nyní předsedá summitům Evropské unie, se v souvislosti s katastrofou polského vládního letounu v dubnu 2010 u ruského Smolenska dopustil „diplomatické zrady“. „Premiér Tusk uzavřel s (ruským prezidentem) Vladimirem Putinem nelegální dohodu v neprospěch Polska, a za to by měl nést trestní odpovědnost,“ uvedl sám Macierewicz v tisku.

Proměna Polska je však mnohem hlubší, je systémová a je razantní, takže země stále méně připomíná demokracii.

Český rozhlas přibližuje komentář slavného novináře Adama Michnika z deníku Gazeta Wyborcza shrnující to podstatné.

Předseda polské strany Právo a spravedlnost nechce Evropskou unii, která dbá o respektování ústavy, lidských práv, občanských svobod a lidské důstojnosti ve všech členských zemích. Chce „svrchovanou demokracii“ po vzoru ruského prezidenta Vladimira Putina, tedy svrchované právo porušovat ústavu, přeměnit demokracii v autokracii a diskriminovat politické odpůrce.

A realita jeho slova potvrzuje. Prezident Andrzej Duda právě podepsal novelu shromažďovacího zákona, která zásadně komplikuje pořádání demonstrací. Jde o reakci na mohutné protesty, které se opakovaně proti vládě pořádají a poslední silná vlna proběhla na konci loňského roku, kdy došlo k blokaci parlamentu, problematickému schvalování zákonů, a dokonce zazněly i myšlenky na obžalování opozičních poslanců.

Vláda dostala pod kontrolu veřejnoprávní média, kde došlo ke kompletní personální výměně a proměně obsahu na hlásnou troubu vládní politiky. A teď chce dostat pod kontrolu i regionální média pod záminkou boje proti zahraničnímu monopolu současného vlastníka. Jak uvádějí Novinky.cz:

Od podzimu roku 2015, kdy vyhrálo PiS volby, jen z TVP vyhodilo nebo přinutilo odejít na 200 předních novinářů a řídících pracovníků. Ti, kteří zůstali, „buď musí plnit programovou linii PiS, nebo mlčet“, upozornil Bartosz Weglarczyk z portálu Onet. pl.

Regionální média jsou pro Právo a spravedlnost klíčová v tom, že právě podpora z regionů, více zemědělských a chudších, jí zásadně pomohla k volebnímu vítězství. „Pro PiS by to byl ideální nástroj propagandy,“ míní Gazeta Wyborcza v citaci ČTK.

„Repolonizace regionálních médií je podle poslankyně vládní PiS Barbary Bubulové „strategickým rozhodnutím“, protože je nutné „rozbít monopol zahraničních mediálních skupin“. Ty v Polsku vlastní dvacet deníků o celkovém nákladu převyšujícím milión výtisků. Podle sociologa Mikolaje Cześnika je to, co nyní chystá PiS, „ podobná operace, jako byla dříve převzetí veřejnoprávních médií“.

Ovládnutí komunální úrovně se může připravit i legislativními změnami, jak upozorňuje Josef Mlejnek jr. na Neviditelném psovi a v Lidových novinách).

Letos v lednu například předseda vládnoucí strany Právo a spravedlnost (PiS) a faktický vládce Polska Jarosław Kaczyński avizoval záměr pozměnit volební zákon pro komunální volby, plánované na rok 2018. U našich severních sousedů se starostové i primátoři volí přímo, Kaczyński však „nahlas zauvažoval“ o tom, že by mohli zůstat v úřadu maximálně dvě volební období po sobě. Pro podobné opatření se samozřejmě dají nalézt věcné argumenty, ostatně, pro většinu prezidentů v demokratických zemích něco takového platí. Nicméně v aktuálním polském kontextu může podobná snaha skrývat jeden velmi konkrétní politický záměr: zbavit úřadu mnoho populárních starostů a primátorů, kteří nepatří k PiS a jsou vůči této straně negativně naladěni.

Vláda se ovšem neštítí sáhnout ani na nejzákladnější principy fungování státu, takže jedním z jejích nejzásadnějších kroků se stalo více než kontroverzní pokud o paralýzu Ústavního soudu. Jeho průběh výborně mapuje heslo na Wikipedii a doplnit lze o poslední událost v této věci, podpis prezidenta Dudy, kterým zákon vstoupil v platnost, jak píše Aktuálně.cz.

Novela počítá s tím, že místo pětičlenného soudního senátu by většinu sporů muselo napříště rozhodovat nejméně 13 členů ústavního soudu, a to nikoli prostou většinou jako dosud, ale dvoutřetinovou. Jinak pře zůstane nerozhodnuta. To podle kritiků povede k faktické paralýze této instituce, do jejíchž řad vládní strana PiS, ovládající většinu v parlamentu, nedávno zvolila pět „svých“ soudců.

Absurdní průběh zvláště z právního pohledu dokumentuje popis na facebokovém profilu ústavního právníka Jana Kudrny.

Další výraznou kauzou se silným mezinárodním ohlasem se stal tzv. Černý protest, proti radikálnímu zpřísnění zákona o potratech, který měl tyto zákroky postavit zcela mimo zákon.

Černé protesty se konaly po celém Polsku i v zahraničí o víkendu 1. a 2. října 2016 jako reakce na návrh zákona podaného 23. září Polským parlamentem, který měl zpřísnit už tak velmi restriktivní zákon o umělém přerušení těhotenství. Dosavadní právní úprava z roku 1993 umožňuje umělé přerušení těhotenství (potrat) pouze ve třech případech, a to pokud je vážně ohroženo zdraví či život ženy, závažně poškozen plod nebo pokud je těhotenství výsledkem trestného činu, znásilnění či incestu. Nová právní úprava by však měla umožnit přerušení těhotenství pouze v případě ohrožení života matky při porodu, ostatní důvody striktně vylučuje. Zároveň návrh zákona také zpřísňuje trestnost potratů, a to jak u matky, tak i u osoby, která u zákroku asistovala, přičemž takovou osobou může být i lékař. Zákonem by tak nebyla ohrožena pouze svoboda žen žijících v Polsku, ale i jejich zdraví.

Solidárně se k akci připojili i demonstranti v jiných zemích, včetně Česka, jak zdokumentoval A2larm.cz.

Tento protest je vyjádřením podpory ženám, které se v budoucnosti možná budou muset vydávat do rukou amatérů a podstupovat zdraví ohrožující zákroky jen proto, že se státní moc rozhodla převzít kontrolu nad jejich těly a budoucností. A to i v takových případech, kdy se staly oběťmi znásilnění nebo incestu. Proto dnes vyzýváme k solidaritě s polskými ženami.

Výborný přehled včetně historických souvislostí na téma Polská válka o potraty přinesla Lucie Sulovská na Forum24.

Zajímavou informací pro českého čtenáře je, že proti zostřujícímu návrhu hlasoval například předseda Práva a spravedlnosti Jarosław Kaczyński. I z toho je zřejmé, že samotné Právo a spravedlnost je v této otázce rozděleno na zastánce kompromisu a úplného zákazu.

Zákon nakonec po zmíněných protestech nebyl přijat.

Vláda svou nacionálně konzervativní linii dokáže prosazovat i v takových oblastech, jako je muzejnictví. Právě otevřené Muzem druhé světové války v Gdaňsku se stalo novým cílem ideologické bitvy o výklad minulosti, vlastenectví, od nichž Právo a spravedlnost odvozuje velkou část své legitimizace.

Vedení muzea za uplynulých osm let připravilo expozici představující události let 1939–45 v celosvětovém kontextu. Globální pohled na válečné souvislosti se však od první chvíle politikům PiS hrubě nelíbil. Tvrdí, že jde o „antipolský“, „kosmopolitní“ projekt, což znevažuje charakter a rozsah národního polského utrpení za války. Dokonce prý jde o projev snahy „polský národ rozložit“. „Ještě když byl Jaroslaw Kaczyňski v opozici, vzkázal nám, že když se dostane jeho strana k moci, muzeum v Gdaňsku se změní v něco, co bude prezentovat polský pohled na dějiny, a to se vlastně nyní děje,“ postěžoval si v listu Gazeta Wyborcza ředitel muzea Pawel Machcewicz.

Příklad toho, jak se Poláci nedovedou podívat sami sobě do očí v případě problematických činů, ukazuje i tragédie v Jedbawném.

V polovině června sdělila na polské státní televizi ministryně školství Anna Zalewska, že historická událost, kdy Poláci v Jedwabném ve stodole upálili na 300 Židů, je věcí „názoru“. Podle později provedeného průzkumu její pohled na věc sdílí i mnoho Poláků: 33 % s ministryní souhlasí, 29 % neví a 38 % si myslí, že zločin spáchali Poláci. Největší procento těch, kdo v komplicitu Poláků nevěří, vykazuje právě mladá generace.

Největším problém pro Polsko je oslabení opozičních stran, jak přehledně shrnuje Veronika Pehe na A2larm.cz v textu Konec liberální opozice.

Co tedy v Polsku ještě zbývá? Minimálně desetitisíce lidí, kterým na stavu polské demokracie a porušování jejich základních práv ze strany vlády stále záleží. Těm ale chybí lídři, jimž by mohli důvěřovat a kteří by mohli nabídnout reálnou alternativu. Skutečnost, že se mluvčí na protivládních demonstracích často nevzmůžou na nic víc než laciné žerty na účet Kaczyńského nízkého vzrůstu, poukazuje na jejich absolutní politickou vyprázdněnost. Liberální opozice nemá už co nabídnout ani z hlediska personálního, ani programového. Navíc volání po nastolení starých pořádků má stále menší mobilizační potenciál.

Přesto některé volební průzkumy naznačují, že by vládě mohl docházet dech, ovšem premiérka Beáta Szydlo tyto průzkumy označuje za pochybné.

Support for PiS fell 5 percentage points to 29 percent in an IBRiS poll published on Monday, while Tusk’s Civic Platform was up 10 points to 27 percent. On Tuesday, Rzeczpospolita daily published research by the same pollster showing 62 percent of Poles had a negative view of Szydlo, while 56.5 percent were critical of PiS-backed President Andrzej Duda.

Kompletní přehled aktuálních preferencí podle různých výzkumných agentur k dispozici na stránkách Electrograph.com.

Polský příběh, stejně jako ten maďarský, je pro české voliče v mnoha směrech inspirativní a poučný, protože dokazuje, jak snadno může dojít ke znásilnění demokratického prostředí, pokud k tomu jedna strana dostane dostatečný mandát (aniž by tyto změny avizovala dopředu, naopak tím, co jí umožnilo vyhrát byly primárně razantně levicové sociální plány na snížení odchodu věku do důchodu, levné sociální byty a přídavky na děti). Jak výborně dokazuje reportáž Varovanie z Poľska, kde chcú zakazovať aj Harryho Pottera a moci sa chopili paranoici Martina M. Šimečky v Denníku N, vyhrocená atmosféra je v Polsku nejhorší za velice dlouhou dobu.

Moji priatelia mi však svorne tvrdia, že takú atmosféru nenávisti ešte nikdy nezažili, celkom vážne hovoria o tom, že režim Jaroslawa Kaczyńského bude krutejší, než bol komunistický, ktorý napríklad tu v Gdansku v roku 1970 poľoval na ľudí ako na zajace a postrieľal ich desiatky. „Komunisti sa časom unavili a vedeli, že zabíjanie ľudí im napokon uškodí, ale dnešná moc je mladá a plná energie,“ hovorí Jacek, novinár s autoritou, akú má v tejto branži v Poľsku málokto. Znaky liberálnej demokracie síce zanikajú šokujúcou rýchlosťou, ale kto sa nezaujíma o politiku, nemusí tento proces vnímať. Napriek tomu je každý Poliak chtiac-nechtiac vťahovaný do víru jazyka, ktorý sťahuje spoločnosť k bahnistému dnu. V liberálnej demokracii je zdvorilý jazyk tmelom, ktorý udržuje spoločenský mier. V Poľsku sa však mení na kódovaný jazyk násilia, ktoré v ňom každý poľahky dešifruje – a presne to je cieľom novej moci. Príkladov sú tisíce, tu je jeden: šéfka spravodajstva štátnej televízie Marzena Paczuska napísala na Twitteri po smrti legendárneho filmového režiséra (v decembri 2016): „Andrzej Wajda, R.I.P. Boj pokračuje.“ Overujem si u priateľov, že túto vetu dekódujem správne. Má sa čítať takto: „Jedného nepriateľa už máme z krku, ďalší sú na rade.“

My se naštěstí můžeme z osudu Polska i Maďarska poučit a navíc největší kandidát na vítězství ve volbách se se svými plány na redukci demokratických procesů netají.