Llicenciat en història però en cap cas historiador. Professional de les TI des que un dia algú va decidir que valia la pena pagar-me un sou per la feina. He col·laborat esporàdicament en alguna publicació desconeguda i de curta durada mentre feia de negre en obres diverses.

Els darrers anys hem escoltat moltes vegades per part de gent diversa la frase que situa Espanya com “la nación más antigua de Europa”. Això es basa en falsedats de l’estil que Espanya ja era una unitat política i cultural en època visigoda -en el millor dels casos- o, fins i tot, en època romana o ibera -si qui parla ha perdut completament el contacte amb la realitat. El cert és que la nació espanyola difícilment es pot trobar abans de 1714, si som molt generosos, tot i que la majoria d’experts no li posaran “data de naixement” fins a les Corts de Cadis de 1812. I, tot i això, encara avui costa trobar una identitat nacional espanyola cohesionada.

Sempre he estat de l’opinió que una de les coses que defineix una nació o una comunitat nacional és la pervivència a través del temps -encara que pateixin modificacions- de certs usos, costums o, fins i tot, símbols que permetin resseguir la història d’aquesta comunitat. A Europa, l’exemple paradigmàtic seria probablement Anglaterra (i Escòcia). Tothom qui ha anat algun cop a Londres i ha visitat, per exemple, la Torres de Londres haurà vist els famosos Beefeaters, els guàrdies de la Torre. Tot i que actualment el càrrec és cerimonial o, fins i tot, de guies dins la Torre el seu origen es remunta a 1425 com a vigilants de l’edifici, custodis dels presoners i guàrdia personal del monarca.

Però potser l’element que més clara deixa la continuïtat nacional anglesa -i, de retruc, l’escocesa- és una cosa a priori tan simple com una cadira de fusta amb una gran pedra a sota. De fet, els monarques seien directament damunt la pedra fins al segle XVII, quan se li va posar una plataforma de fusta al damunt. Una pedra que, a més, també té la seva pròpia i curiosa història. La cadira, coneguda com a Cadira de la Coronació -Coronation Chair- o King Edward’s Chair és la cadira on s’han coronat tots els monarques anglesos -i posteriorment britànics- excepte la Reina Maria II des de 1296 i sempre a l’abadia de Westminster. Fins i tot, Oliver Cromwell es va fer proclamar Lord Protector en aquesta cadira, això si, al Palau de Westmisnter, en la primera de les dues vegades en més de 700 anys que la cadira ha abandonat l’abadia (la segona fou durant la IIª Guerra Mundial).

El més curiós d’aquesta cadira, però, és que es va construir per albergar un trofeu de guerra d’una nació tan o més antiga i que també ha arribat als nostres dies amb algunes tradicions intactes, Escòcia. La Pedra de Scone -o Lia Fail (pedra del destí)- era la pedra on eren coronats els reis d’escòcia des de que el 513, Fergus, el primer rei escocès, la va portar d’Irlanda. La pedra va estar a l’abadia de Scone des de 840 fins el 1296, quan el rei anglès Eduard I se la va endur com a trofeu de guerra, per reclamar el títol de Lord Suprem d’Escòcia i per humiliar als escocesos ja que es tractava d’un dels seus símbols nacionals. El 1328, durant les converses de pau, Eduard III d’Anglaterra es va comprometre a retornar-la i, tot i estar inclosa als termes del Tractat de Northampton, finalment no va sortir de Westmister.

Tan important és el sentit de continuïtat entre les dues nacions que marca aquest episodi que, uns dies abans de Nadal de 1950, quatre estudiants de la Universitat de Glasgow van decidir entrar a Westminster, robar la pedra i retornar-la a Escòcia. I ho van aconseguir. L’important dispositiu policial que es va muntar -i que va incloure el tancament de la frontera entre Anglaterra i Escòcia per primer cop en 100 anys- va obligar a amagar unes setmanes la pedra, que durant el procés d’extracció s’havia partit en dos trossos, a Kent i a Leeds (una part a cada lloc). Gràcies a un avís anònim, la pedra fou recuperada l’abril de 1951 a l’altar de l’abadia d’Arbroath. Es dóna la circumstància que va ser allí on el 1320 es va formular la Declaració d’Arbroath, la primera declaració formal d’independència d’Escòcia en contraposició al domini feudal dels reis d’Anglaterra. Finalment, el 1996, la pedra fou oficialment retornada a Escòcia, concretament al castell d’Edimburg, amb la condició que serà cedida en les futures coronacions dels monarques britànics. Tot i això, serà interessant veure si això es produeix en el cas d’una hipotètica independència escocesa.