Doi gladiatori se fugăresc desculți în arenă. Soarele s-a mai domolit, iar cetățenii se adună pe scaunele de sub tribuna oficială. Între luptătorul gras cu spatele înroșit de soare, cu scut greu și fața ascunsă sub un coif metalic, respectiv tipul pletos și rapid care-l zgândără cu un trident, mulțimea pare să-l prefere pe ce-al doilea. Armele par adevărate, dar ritmul luptei e lent. Când slăbănogul cade și se rostogolește pe gazon, zdrahonul calcă apăsat în urma lui, gata să-l strivească. Lupta se ascute după ce-i apucă și-i rupe bățul tridentului. Cad scuturile, se încleștează pumnii, gladiatorii caută pumnale prin iarbă. Începe să fie pe viață și pe moarte, oarecum.

E seara dedicată antichității la prima ediție a Festivalului Internațional de Jocuri și Reconstituiri Istorice Dapyx, desfășurat între 28 aprilie și 1 mai la Medgidia. Vor fi și daci, romani sau goți, va fi și muzică. Până atunci, comentatorul luptei, un tip cu o voce de Adrian Păunescu, rezumă întâmplările din arenă: „Spadele se frâng, se iau în brațe, se împing, se strâng, vorba poetului”. Mai liniștește un pic publicul: cică nu era o regulă ca luptele să se lase cu un cadavru, fiindcă pregătirea unui gladiator nu era tocmai ieftină.

Până la urmă, cel slab e aproape răpus, întins pe spate, cu un vârf de pumnal spre piept. Ridică un deget a îndurare. „Ce spunem?”, îi întreabă comentatorul pe spectatori. Grasul își ridică victima în genunchi și-o încredințează mulțimii, tot sub tăiș. Să judece ei. Cetățenii nu par hotărâți, așa că vocea din boxe îi mai îndeamnă odată: „Hai, Medgidia! Să stabilim soarta acestui gladiator! E de cruțat sau nu?” Cu milă și sfială, cei mai mulți medgidieni ridică degetul mare. Un singur spectator li se pune împotrivă și cere ca învinsului să i se rupă capul. Gladiatorul bătut se ridică și în șchiopătatul său se simte o oarecare rușine. A supraviețuit acestei după-amieze în Medgidia.