Ce lucru mai bun într-o duminică friguroasă, zi națională pe deasupra, decât să țopăi pe muzică de fanfară? Cu gândul ăsta am plecat către Capcana, clubul care a găzduit pe 1 decembrie unul dintre evenimentele energice ale in : v z b l.

Da, ai ghicit, numele lui e o stilizare a lui „invizibil”. Festivalul ăsta care și-a propus să fie un pod între cei marginalizați și cei majoritari e una dintre inițiativele lăudabile ale orașului. Mai ales din cauza măsurilor recente și notorii ale primarului de a interzice manelele în spațiul public pe un val de elitism, rasism și alte grohăieli ale oamenilor cu pretenții sulfurice din oraș.

Duminică, Fanfara Transilvania a avut o atitudine relaxată și primitoare, chiar și în fața unui public de maximum treizeci de oameni. Tineri urbani au țopăit pe ritmuri de Cugir sau Bregović, iar variante cu alămuri și percuție ale lui Take Frive sau Billie Jean au făcut deliciul sălii. Ba chiar, la un moment, dat s-a încins și-o horă.

Fanfara Transilvania, pe forță la Capcana de 1 decembrie.

Doi dintre concertanți erau tineri. Am aflat de la unul dintre organizatori că provin dintr-o comunitate defavorizată de romi a Cugirului. Iar Cristi, unul dintre cei de la bariton (instrument de suflat din alamă), este cel ce a inițiat un proiect non-profit prin care copiii aceștia să primească o șansă de muncă într-un domeniu atât de plăcut.

Am stat cu Cristi la o poveste după concert, la o discuție de juma’ de oră cât „zece minute, până se răcește pizza”. L-am rugat să-mi zică cum a reușit, prin munca sa de asistent social, să formeze la un centru de tineri viitori instrumentiști. Cum un copil marginalizat se poate disciplina și poate ajunge să străbată țara. Și cum, din nou, poate că toată discuția despre „nu se poate, așa sunt ei” este doar un mit al cărui ceas a sunat de mult.

in.TM: Când ați mai fost în Timișoara? Veniți des?

Cristi: Anul trecut am revenit în Timișoara, după vreo unșpe-doișpe ani. Ne-au invitat două festivaluri: Revolution în iunie și cel al Fanfarelor, din septembrie. Ultimilor le-am plăcut foarte mult, așa că ne-au chemat și anul ăsta. După care am ajuns în vizorul celor de la in : v z b l.

Spune-mi un pic despre munca ta ca asistent social.

Am început-o acum cinci ani, fiind o nouă profesie pentru mine. În Cugir, în cadrul Serviciului Public de Asistență Socială, am identificat un spațiu într-o comunitate cu cetățeni de etnie romă. Nu majoritari, dar sunt destul de mulți. Așa că am zis „ce putem face pentru cei de-aici?”. Și eu sunt de etnie, așa că am zis „mă, ceea ce am făcut eu pentru mine aș putea să fac și cu copiii din comunitatea asta”. Am discutat cu colegii din Fanfara Transilvania (FT) și le-am propus să începem munca cu aceștia.

Primul impediment era că nu erau instrumentele. Am avut vreo două-trei instrumente, după care tot mai mulți tineri îmi ziceau „nenea Cristi, vreau și eu!”. Printr-un proiect cu finanțare europeană am reușit să mai cumpărăm instrumente, iar în momentul respectiv mulți din FT aveau instrumente noi, așa că le-au donat pe cele vechi. Așa am putut aduce mult mai mulți tineri, pe care să-i inițiem. Am primit pe oricine.

Cum îi schimbau lecțiile de muzică pe aceștia?

Mulți dintre ei aveau, din păcate, probleme comportamentale. Așa că în primul rând am oferit, pe lângă educație, și disciplină. Muzica, pe cât te face de rebel, te și disciplinează.

Cum a evoluat grupul și cine l-a susținut, pe lângă fondurile UE?

Am început cu cinci copii și am ajuns la douăzeci și cinci. Iar autoritățile locale ne-au acordat această șansă, cu spațiul (care avea apă, lumină, căldură), cât și prin faptul că ne cuprindeau în toate activitățile la nivel local, ceea ce era foarte bine. Iar dacă la început eram singur pe drum, încet-încet au început să vină și colegii.

Cumva, copiii de la fiecare instrument și-au găsit maestrul, educatorul.

Da, da. La un moment dat, doream ca cineva din comunitate să aibă statut de coordonator și să fie încadrat la o instituție publică. La un moment dat, întâmplarea face că cineva ne-a observat activitatea. Apoi, acel cineva sus-pus a decis să aleagă acel coordonator. Acesta, care actualmente e atât din comunitate, cât și din FT, este cel căruia i-am predat ștafeta.

Ce a fost cel mai greu în munca cu copiii?

Cea mai mare provocare a venit de la faptul că acești ei au nevoie de o atenție specială. Ei au puține modele în afara comunității și iar șanse chiar mai mici să plece din ea.

Desigur, nu ascundem nici partea de rasism. Există. Dar eu încerc să fiu în contact cu ambele tabere, ca un mediator. Că-n ambele există probleme: majoritarii nu vor să-și vadă un anumit tip de comportament, cu toate că el există. Dar, dincoace, și minoritarii îl au, că ideea de discriminare există în ambele părți. Majoritarii se plâng că romii au acces direct la anumite lucruri pentru care zic „că trebuie să muncim pe brânci”, în timp ce minoritarii zic că „da, dar noi nu putem să ocupăm vreo funcție în instituții publice sau un loc de muncă la o uzină, dacă nu suntem în vreun partid”. Sunt multe povești de viață care te copleșesc, dacă stai să le asculți.

Povestește-mi un pic, te rog, despre băieții care au cântat alături de FT în seara asta.

Cei doi băieți fac parte dintr-un grup de tineri care acum are un statut în cadrul Centrului Augustin Bena (un fel de școală populară de arte). E un cerc de fanfară, iar după trei ani de zile susțin un examen pe care, dacă-l admit, le acordă o diplomă de instrumentist. Iar asta e foarte important venind de la așa o instituție. Am țintit spre disciplină fără să renunțăm la calitate, și iată că am reușit să atingem asta cu ei. În 2015-2016 am plecat de la colinde, iar ei au atins nivelul la care cântă piese complexe.