Minte și cel de mai sus? Rămâne ca tu să decizi. Pentru că tu ești singurul responsabil, la urma urmei, să te asiguri că nu ești mințit.

Dar dacă te obișnuiești să citești doar titlu sau să îți formezi o opinie după ce ai aruncat un ochi pe orice articol, devii parte din problemă.

Imaginează-ți că știrile false sunt o bacterie, o boală. Cineva le lansează și, dacă își fac de cap, au șansa să facă mult rău: unei persoane, unei mișcări, unei idei, unei populații, unei țări. Am văzut asta în Ucraina. Dar tot de acolo am învățat și cum să luptăm cu ele.

Și, la fel ca în cazul unei boli, este important să nu fim superficiali. Resursa numărul unu necesară este un pic de timp în plus. Doar așa te poți asigura că nu este și mintea ta infectată.

Cel mai bine ele funcționează pentru că petrecem mai mult timp să dezbatem dacă sunt adevărate decât să verificăm.

Cu claritate, neutralitate și fără emoții.

Verifică știrea

Originea – unde a apărut prima oară? Se rezolvă cu un search pe Google.

Este un site respectabil? Poți vedea cine este în echipa de redacție sau ai măcar niște date de contact verificabile, un număr de telefon? Există un istoric al site-ului? Restul de articole și de conținut sunt pe subiecte similare sau sunt, la rândul lor, verificabile? Poți vedea clar cine este autorul? Acest autor, are și alte articole la activ? Are un trecut verificabil, este cine zice că este?

Dacă răspunzi de mai multe ori nu la întrebările de mai sus, deja avem o problemă.

Sursele – de unde este extrasă informația din titlu?

Fiecare știre trebuie să raporteze, în mod normal, sursa ei. Sau măcar să zică „anonim”. Un prim semnal de alarmă este, deja, dacă singura sursă reală a știrii este doar o declarație a cuiva care are un interes vădit împotriva celui, celor sau obiectului știrii.

Declarațiile nu sunt știri. Faptul că Liviu Dragnea a declarat că patru asasini au stat la un hotel din București ca să îl ucidă nu este o știre. Este, până la orice fel de verificare, o poveste.

Informația – nu în ultimul rând, ce se transmite trebuie analizat

Pare veridic? Se contrazice sau nu cu alte informații despre subiect, verificabile? Este sprijinită de dovezi, informații anexe, martori, documente? A fost verificată cumva?

Multe știri false la noi nu sunt neapărat rezultatul unei campanii malefice de dezinformare, ci al unor jurnaliști grăbiți să tragă clickul pe pagină ca să le crească banii intrați din reclamele de lângă acel articol. Altele sunt cu siguranță făcături.

Identifică falsul

La începuturile erei internetului folosit ca sursă principală de știri, dezinformarea era mai simplistă: minciuni directe. Acum, e mai subtil. De multe ori trei sferturi din știre sau articol vorbește despre lucruri adevărate și inserează minciunea, manipularea sau, mai des, concluzia eronată în locuri cheie.

Un exemplu clasic este cel al scoaterii din context. Poate că un politician, la un eveniment public, a dat mâna și a zâmbit la poză cu 100 de persoane. Dar dacă scoți din context fotografia cu doar una dintre aceste persoane, poți să o publici u titlul „Politicianul X este cel mai bun prieten cu Y”. „Ia uite cum zâmbește în poză” – o să zică trei ore mai târziu Ciuvică pe Antene, „ăștia sunt prieteni la cataramă!”

Ce poate fi fals:

Afirmația principală – la fel ca la punctul 1. Vine cineva și declară un lucru, dă un interviu incendiar, face o acuzație halucinantă etc. Se verifică prin căutarea de alte surse, așteptarea dreptului la replică, readucerii în context etc. În general, ce iese într-o campanie electorală, brusc, are deseori șanse să nu fie tocmai o afirmație obiectivă, adevărată.

Sursa – cine a zis, site-ul, blogul, profilul de Facebook.

Fotografiile ­– mai rar întâlnite la noi, deseori folosite de propaganda rusă. E bine să fim și noi informați. Poți căuta sursa oricărei imagini pe site-uri ca și TinEye, FindEXIF.com sau FotoForensics, iar când este vorba de o fotografie care pare oficială, caută alte imagini similare din acel eveniment sau loc, pe alte site-uri.

Iată un exemplu clasic de făcătură fotografică:

Clipurile video – pare greu de crezut pentru unii („care, dom’le, se vede clar acolo”), dar și filmulețele de orice fel pot fi manipulate relativ ușor. Cineva poate adăuga alte elemente, schimba sunetul (adăuga alte cuvinte într-un discurs), scoate personaje etc. Iar în era deep fakes, aproape orice poate fi manipulat.

Iată un exemplu din campania electorală pentru primăria Chișinăului

Experții citați – multe știri citează experți sau specialiști în domeniu. Unii sunt ușor de găsit, când îi cauți pe Google și vezi că mai apar doar o singură dată, într-un simpozion în Tatarstan, Rusia. Alții par veridici, chiar și atunci când îi cauți pe LinkedIn sau alte site-uri. Un criteriu important la orice „expert” adevărat este că mai toți trebuie să fi lăsat o urmă digitală a muncii lor: articole, interviuri, studii și rapoarte semnate etc.

Iar dacă sunt experți adevărați, cât de neutri sunt?

Aici însă este nevoie de mult discernământ. Poate că un expert a fost plătit de principalul rival al persoanei țintă din articol, chiar cu o lună înainte de a publica informația. Sau poate că au avut o asociere profesională, normală, în trecut. Este mai greu de verificat aici, dar consistența comportamentului este, deseori, verificabilă.

Documentele prezentate

Nici în acte ștampilate sau semnate, scanate sau fotografiate nu mai poți avea încredere. E extrem de greu să le verifici uneori, dar este destul de ușor să le fabrici. E plin netul de tehnici și în ziua de azi, oricine are acces la un calculator cu Paint sau Word, poate produce un formular care să arate veridic.

„Dar de unde iau semnătura?!” – ar striga cineva scandalizat. Simplu. Tot de pe net.

Așa că, până la proba contrarie, până la verificarea cu alți martori și dovezi, documentele scanate și mototolite aruncate triumfător de surse dubioase sau jurnaliști grăbiți în spațiul public au extrem de puțină valoare.

Martorii

Ah, martorii. Poate o sursă vitală de informații adevărate. Poate persoane recrutate și pregătite în prealabil. Sau, în cazuri de fake news profesionist, rusesc, actori care ar merita un premiu Oscar:

În fotografia de mai sus vedem aceeași persoană, prezintând că este:

Un protestatar din Donbass anti-Maidan;

Un refugiat din Odessa;

Un refugiat din Kiev;

O barmaniță din Lugansk hărțuită de neo-naziști ucraineni;

Membra unei comisii electorale în „referendumul” din Crimeea;

Mama unui rebel ucis de ucraineni.

Sigur, de multe ori martorii sunt o sursă vitală. Dar doar atunci când declarațiile lor pot fi cumva verificate. Altfel, țineți minte: o declarație nu este o știre!

Scoaterea din context

Urmează o perioadă în care dezinformarea o să abunde în România. Urmează patru alegeri, în doi ani. Iar tehnicile celor care dezinformează sunt în continuă evoluție.

Dar cea mai simplă, veche și existentă probabil și în hieroglifele egiptene, este scoaterea din context. Ca și exemplul de mai sus cu politicianul X dând mâna cu individul Y. Sunt cele mai greu de dat la o parte rapid, pentru că nu știrea sau informația în sine este falsă, ci modul în care ne sunt prezentate sunt malițioase.

Antenele mănâncă bine de pe urma scoaterii din context. Și vor exploda, curând.

Iar cele mai bune arme rămân discernământul și răbdarea, dincolo de orice sie-uri și verificări. Pentru că trebuie să poți face diferența între informații sau contexte dar și să îți dai timpul necesar să faci asta. Nu judeca rapid. Chiar dacă informația îți face pe plac.

Pentru că, la urma urmei, în războiul dezinformării, soldatul din linia întâi ești chiar tu!