E ușor de văzut de ce regimul lui Vladimir Putin atrage un anume gen de conservatori.

Nu are timp pentru laicitatea la modă și pentru liberalismul social. Biserica Ortodoxă Rusă se află în inima existenței națiunii. Rădăcinile politicilor referitoare la sex sunt ferm legate de anii ’90: în plan privat, poți face ce vrei, dar să nu te aștepți să fii protejat de lege dacă vrei să-ți schimbi sexul, să te căsătoreşti cu o persoană de același sex sau să crești copii într-o familie netradițională.

La fel cum Kremlinul nu se axează nici pe liberalism economic. Cartelurile sunt acceptabile, monopolurile sunt chiar mai bune. Marile afaceri trebuie să promoveze interesul național. Nababii pot face bani, dar trebuie să plătească un tribut puterii.

Din punct de vedere politic, Kremlinul sprijină o versiune exagerată a conservatorismului hegelian, potrivit căruia interesele statului – așa cum sunt ele interpretate de oamenii care îl conduc – sunt primordiale. Democația este decorativă, dar nu hotărâtoare. Statul de drept înseamnă a te folosi de instanțe și de sistemul juridic pentru a pune în aplicare deciziile adoptate la vârf. Nu înseamnă că oamenii de rând îi pot trage la răspundere pe cei puternici.

În străinătate, Kremlinul invocă legislația internațională ca să constrângă și să învingă Occidentul, dar așa-zisul raison d’etat face jocurile. Liderii Rusiei au o imagine tradiționalistă despre lume, care exclude fără drept de apel sentimentul sau moralitatea. Țările sunt într-o eternă competiție; sau mănânci, sau ești mâncat. Așa că e mai bine să mânânci. Kremlinul nu are regrete față de sângerosul său trecut imperial și este decis să păstreze ce i-a mai rămas din imperiu.

Într-un mod brutal, toate astea au un sens și explică de ce unii republicani de-ai lui Trump găsesc că Rusia e atractivă.

Îi oripilează pe alți conservatori, care cred în sanctitatea alianțelor, în importanța dreptului la proprietate și în indepedența justiției. De aceea oameni ca senatorul american John McCain, cancelarul Germaniei, Angela Merkel, polonezul Radek Sikorski și suedezul Carl Bildt detestă, cu toții, regimul lui Putin.

Mai surprinzătoare este însă reacția stângii. Liberalii social-egalitariști, sensibili la probleme legate de rasă, gen și clasă, care cred în fraternitatea universală (sau cum se spune acum, în frăție) şi respectă drepturile omului, care cred că puterea pornește de jos în sus și nu de sus în jos și care condamnă colonialismul, ar trebui să vadă în Rusia chintesența a tot ce detestă mai mult.

Rusia anilor ‘90 avea multe trăsături contestabile din punctul de vedere al liberalilor de stânga, iar ascensiunea lui Putin le-a agravat. Agresiunea și represiunea din străinătate, inegalitatea abjectă, corupția atotstăpânitoare, nedreptățile crase – toate acestea ar trebui să-i mobilizeze pe cei ce agită pancarte, strigă lozinci și susțin boicotul.

Încă mai asistăm la răbufniri: de exemplu, procesul-spectacol și pedepsirea exemplară a femeilor din Pussy Riot au iritat. Dar cea mai mare parte a stângii se arată încă extrem de indulgentă față de rapacitatea și brutalitatea regimului rus. Conducerea Partidului Laburist din Marea Britanie nu are nimic de spus despre păcălelile Kremlinului, grupul său preferat de presiune, campania “Stop the War”, se opune numai războaielor “imperialiste” (de exemplu, cele ale Occidentului).

După cum subliniază și istoricul german Jan Behrends într-un nou comentariu, Partidul Social Democrat din această țară nu a învățat nimic în ultimii 15 ani. În loc să recunoască pericolul reprezentat de Rusia pentru vecinii săi (și pentru Germania), el încă strigă lozinci liniștitoare și lipsite de sens despre dialog.

Un motiv ar putea fi persistentul sentiment al stângii că tradiția socialistă revoluționară a Rusiei îi conferă o anume greutate morală (deși pentru a vedea în ce rezidă problema, citiți noua și sclipitoarea carte a lui Giles Udy, Labour and the Gulag – Partidul Laburist și Gulagul). Motivul real este antiamericanismul și antioccidentalismul în care auto-critica solidă se revarsă într-o orbitoare ură de sine Asta îi dă Kremlinului mână liberă pentru a ataca Occidentul și pentru a continua să jefuiască, să umilească și să izoleze cele mai importante victime ale sale – rușii înșiși.

Traducerea: Mihaela Danga