Tehnicile de seductie difera foarte mult intre nordul si sudul Europei, metodele de „agațare” –sau, cum spun francezii, de „remorcare”, draguer – fiind opuse si desenind chiar sisteme culturale diferite. Nu se „agața” in acelasi fel la Roma sau la Amsterdam. Moravurile nu se aseamana, astfel incat, daca in unele tari, in sud, e practic o datorie sa fluieri dupa femei pe strada, in nord, la scandinavi mai ales, tentativele de curtizare in exterior sint practic inexistente.

Danezele sau norvegienele se pot plimba pe strada in cele mai sexual-excentrice tinute fara sa starneasca reactii mai elocvente decat daca ar fi in papuci, cu un sac de cumparaturi in brate. Etnologii au inteles de mult ca aceste atitudini diferite intre nord si sud nu sint de fapt superficiale si ca ele indica profunde clivaje culturale.

Un italian aflat in Norvegia si care ar fluiera dupa femei pe strada ar fi doar ridicol, dar asta nu pentru ca norvegienii sint mai inhibati, ci pur si simplu pentru ca au un cod social diferit: scandinavii separa in mod foarte net relatiile amoroase de contactele sociale episodice. E limpede ce neintelegeri pot iesi de aici.

Daca in Suedia e cit se poate de natural ca o fata sa invite un baiat la ea acasa si ca cei doi sa petreaca seara bind cafea si discutind despre poluarea Marii Baltice, aceeasi suedeza aflata in Franta ar produce mare confuzie lansind o asemenea invitatie. Ratiunile acestei aparente indiferente nordice fata de ceremoniile ludice care in sud inconjoara sexul sint insa culturale si istorice, iar nu genetice sau geografice. Ele nu au nimic de-a face cu frigul sau cu pasiunea pentru Abba, ci mai degraba cu protestantismul si cu o timpurie emancipare feminina in nord.

La fel, in Olanda un flirt nu incepe fluierind dupa o fata pe strada, ci mai degraba atragind-o intr-o conversatie serioasa. Asta explica marele succes al asociatiilor de tineri in nord, da, chiar in acel nord care a legalizat pentru prima oara pornografia: cluburi, cursuri de seara sau asociatii religioase de tineret. Se estimeaza ca peste jumatate din nordicii care incep o relatie amoroasa si-au cunoscut partenerul la scoala, sau in cadrul unei asociatii.

Vazut din afara, jocul aparentelor poate fi cit se poate de inselator. Relatiile sexuale pot fi, intr-adevar, mai facile in Danemarca, decit in Italia unde se fluiera pe strada. In schimb, in sud femeia e curtata: flori, ciocolata, ritualuri, coduri nesfarsite, complicate… Nu e o intimplare, de pilda, ca italienii detin recordul european de cheltuieli vestimentare. La fel, Italia este singura tara in care exista cursuri de „corteggiamento”, arta de a face curte.

La fel se intampla in Spania, unde tentativa de agatare in strada se numeste „piropo”, termen intraductibil. Piropo este ceea ce in alte parti – in America de pilda – ar fi asimilat cu o hartuiala sexuala, dar care in Spania e doar un gest cultural. Femeia care intre metrou si poarta casei nu a avut parte de citeva piropos: fluieraturi, omagii, ocheade, poate sa se considere un caz disperat.

Gesturi banale, care pot irita un strain prin aparenta lor vulgaritate, tot ceea ce tine de cotidian are de fapt o profunda insemnatate, putind justifica si explica un complex comportament de grup, un intreg mecanism social.

—-

cf și

Arta flirtului, între ulei și untură…

… de unde afăm că :

Jurnalistii, pentru ca au o meserie atat de „glamoroasa” sunt considerati a detine, printre competentele lor obligatorii, si arta flirtului. Pana la urma, de-aia te plateste ziarul: sa smulgi de la o femeie ministru schema sistemului de aparare al tarii doar printr-un zambet amuzat-prietenesc si o mica flaterie mincinoasa, de care stie pana si ea ca e mincinoasa. Si, e adevarat, exista ziaristi atat de competenti, incat redactia ii obliga sa semneze un angajament ca nu vor folosi aceste tehnici profesionale in viata privata.

——