Úvodem této části tedy budeme spravedliví a připomeneme, které další nadnárodní firmy, nebo chcete-li globální korporace (ten termín mi poněkud zavání levičáctvím a to zas poněkud zavání socialismem, klidně i národním) se na byznysu se třetí říší napakovaly.

Nákladní auta, letecký benzín a ocelárny

To, že je automobilka Opel součástí koncernu General Motors, asi není třeba vysvětlovat. Ne každý ale ví, že je tomu tak již více než osmdesát let. General Motors totiž Opel vlastní již od roku 1929, a tak se nevyhnutelně stalo, že to byla „americká“ automobilka, kdo vyráběl nákladní automobily Blitz používané ve velkém Wehrmachtem a zajišťoval jejich servisní zázemí těsně za frontou. Rozhodně to přitom nebylo tak, že by američtí majitelé byli od svých poboček během války zcela odříznuti, jak ve svém článku pro Židovské listy vysvětluje Jan Schneider:

Dividendy byly prý pravidelně vypláceny. To na rozdíl od kolínské pobočky Forda, nad níž mateřská společnost za války ztratila vliv a z jejíž činnosti údajně po celou válku neviděla ani pfennig. Nevyplacené dividendy ovšem nacistická správa investovala do růstu pobočky, která po válce připadla opět mateřské firmě.

Ekonomické Aspekty Druhé Světové války, Židovské Listy, Jan Schneider

Opel Blitz ve verzi Maultier vyjíždějící z ME-323 Gigant (Wikipedie)

Podobná situace byla v případě IG Farben, která byla majetkově propojena se Standard Oil (dnes Exxon, Mobil, Chevron a další). Ta v prvních letech války dodávala přes IG Farben nacistům přísady do leteckého benzínu, který Luftwaffe pálila v motorech svých letadel při náletech na Anglii. Tím ale obchody Rockefellerova holdingu s Němci neskončily. Standard Oil of New Jersey (dnes Exxon) totiž přes svou pobočku na Nizozemských Antilách a Španělsko dodával do Německa ropu v podstatě po celou válku navzdory pokusům těmto obchodům zabránit.

Ministr vnitra Harold Ickes chtěl tento obchod zrušit s poukazem na platný Trading with the Enemy Act z 13. prosince 1941. To byla poslední věc, o kterou se jako ministr pokusil. Ale nebyl sám, kdo měl srdce a svědomí. V roce 1942 chtěl zástupce generálního prokurátora Truman Arnold zahájit stíhání Standard Oil pro činnost proti zájmům státu. Standard Oil však rychle vysvětlila vládě, že válečné úsilí závisí na dodávkách její ropy, a ty by se mohly zastavit.

Ekonomické Aspekty Druhé Světové války, Židovské Listy, Jan Schneider

UBC – Union Banking Corporation, kterou založil otec pozdějšího amerického prezidenta Prescott Bush, byla prozměnu vlastníkem Thyssenových oceláren a také Consolidated Silesian Steel Corporation. Tyto podniky během války zaměstnávaly na otrockou práci tisíce Poláků a vězňů z Osvětimi. Bush byl sice v USA obviněn na základě zákona o obchodování s nepřítelem, ale kvůli potenciálnímu skandálu bylo od jeho stíhání nakonec upuštěno.

Klíčem k udržení kontaktů, a co je ještě důležitější, finančních transakcí mezi USA a třetí říší, byla BIS – Bank for International Settlements, banka pro mezinárodní vyrovnávací platby, sídlící v neutrálním Švýcarsku. Ta byla od začátku klíčovým prvkem v oblasti placení německých reparací USA v jednom směru a investic z USA do Německa a posléze Třetí říše ve směru opačném. To ale mělo dalekosáhlejší důsledky, jak ve svém výtečném článku popisuje Jan Schneider:

Zaškrcené německé hospodářství nebylo schopno splácet reparace. Německo si na ně tedy půjčilo z Ameriky, zejména prostřednictvím firmy Sullivan & Cromwell. Ta zařizovala nejprve prodej německých dluhopisů, posléze i americké investice do Německa. Německo tak zaplatilo reparace Francii a Británii, o to větší pohledávky však vznikly v USA. Ty byly tak úspěšně v Německu kapitalizovány, že rozpoutaly přímo investiční smršť. Za druhou polovinu 20. let to údajně bylo 1,5 miliardy dolarů! Takový odliv volného amerického kapitálu svým dílem dokonce přispěl ke krachu na burze a následné hospodářské krizi na straně jedné, a na straně druhé pak k rozhodujícímu rozmachu nacionálního socialismu, se všemi důsledky.