Тема реформ викликає бурхливі суперечки в Україні. Підвищеного тону і полярних поглядів у них не бракує. Для когось «нічого не змінилося», для когось – «все змінюється на краще». «Свідки покращення» і «свідки зради» бувають непримиренні одне до одного. Але дечого часто бракує у цій дискусії. Фактів. Ця публікація має на меті заповнити прогалину. Ми прагнемо вивести обговорення теми реформування України на якісно новий рівень.

Аби довести власні тези, негативні чи позитивні стосовно реформ в Україні, коментатори часто порівнюють їх з грузинськими і – дещо рідше – польськими реформами.

Чи можна порівнювати нинішню Україну з нинішніми Грузією і Польщею? У Польщі реформи почалися 28 років тому, у Грузії – 14. В Україні – 4 роки тому. Так з’явилась ідея порівняти однакову «дистанцію» для трьох країн.

Станом на лютий 2018 року, коли почалась підготовка цієї публікації, Україна подолала позначку у 47 місяців від «точки відліку». Для порівняння ми беремо таку саму «дистанцію» у Польщі і Грузії. У першому випадку – за точку відліку ми визначаємо вересень 1989 року, коли було призначено уряд Тадеуша Мазовецького. У другому – січень 2004, інавгурацію Михаїла Саакашвілі. Українська «точка відліку» – березень 2014, коли до влади прийшов перший уряд після перемоги Майдану.

Порівняння – часто невдячна річ. Ця публікація не має на меті прирівняти реформування трьох країн одне до одного. Це було б, щонайменше, некоректно. Ба´ більше: ефективність одного чи іншого рішення, закону, розпорядження важко виміряти. Маніпулятивним було би ставити на один рівень дрібні і докорінні зміни. Тому кожна подія позначена кольором, який умовно визначає її вагу. Червоні – докорінні зміни системи, сині – зміни однієї сфери або ланки системи, зелені – зміни процедур (поверхневі зміни).

Сірим виділені зміни, які були ініційовані, але з різних причин не втілені (частково чи повністю). Такі є в усіх трьох країнах.

Для деяких реформ ми вирішили зазначати і момент ініціації, і моменти ухвалення та вступу змін у силу. Це дозволяє порівняти швидкість процесів.

Разом із хронологією подій жовтим кольором відображені також загальні показники економіки і рейтингів у зазначений період, а також великі політичні події, на тлі яких (у вирі яких) ці зміни відбувалися. Чому ця додаткова інформація важлива? Бо ці події мають безпосередній вплив на ухвалення рішень. Здатні пришвидшувати або навпаки – гальмувати їх.

Важливе уточнення: ми не ставили завдання хвалити чи критикувати конкретних державних діячів. Будь-яка реформа – результат діяльності великої команди людей. У цьому питанні між трьома країнами є фундаментальна відмінність. Польські і грузинські реформи мають явно визначених авторів, які планували і спрямовували реформаторський рух. Це Лєшек Бальцерович і Каха Бендукідзе. В українському випадку все складніше. Ми б з радістю підписали українські реформи іменами лідерів держави. Але зробити це не дозволяють чисельні факти протидії прогресивним змінам на найвищому рівні. З іншого боку, вважаємо також хибним заперечувати наявність реформ виключно через політичні антипатії. У дійсності українські реформи, справді, не мають явно вираженого автора і керівника. Здебільшого, вони відбуваються всупереч, а не завдяки політичній волі. Йдеться радше про поєднання факторів: окремих реформаторів в уряді, які діють в умовах відсутності політичної волі, а також активного громадянського суспільства і вимогливих західних донорів.

У підсумках до публікації ми обговоримо, чим українська «безлідерна» модель відрізняється від авторських моделей Грузії і Польщі.