Anul 1981 este unul simbolic pentru istoria moderna a Greciei, dar si a Romaniei. In acel an, cele doua tari se alegeau cu doua destine total diferite. Grecia dobandea calitatea de membru al Uniunii Europene dupa o dezbatere parlamentara fulminanta intre Karamanlis si Papandreou, membrii celor doua familii care dirijau Grecia.

Tot in acel an, Romania intra in incapacitate de plata si se abona la o linie de credit a FMI-ului. In timp ce Grecia cunostea aerul placut al Europei Occidentale, Romania incepea sa respire mirosul ranced al saraciei, sa traiasca in frig si pe rationalizare. Marele succes al propagandei regimului ceausist a fost sa convinga populatia ca sacrificiile sale au facut ca Romania sa fie singura tara care isi restituia inainte de termen datoriile externe, ingreunata de oculta economica ce urmarea colonialismul si imperialismul.

Grecia a intrat marti in incapacitate de plata, fiind prima tara a zonei euro care nu isi onoreaza datoriile fata de creditorii externi. Dinspre guvernul de la Atena au venit multe acuze fata de conditiile austere impuse de Bruxelles pentru deblocarea ajutoarelor financiare. Marele succes al propagandei Syrizei a fost acela de-a convinge populatia ca poate mentine Grecia in zona euro fara masurile de austeritate si fara a-si mai plati datoriile.

In 1981, Grecia si Romania au luat-o pe cai opuse dar privind la fel Occidentul, adica atat cu admiratie cat si cu neincredere. Diferenta este ca Romania o facea in 1981 in plina dictatura comunista iar Grecia o face si dupa 38 de ani de Uniune Europeana, dupa investitii uriase si acces facil la capital strain.

Drumul Romaniei spre incapacitate de plata

Ideile economice despre industrializarea continua intr-un spatiu suveran restrans au dus catre o transformare radicala a tarii noastre. De la o economie bazata pe cererea interna si pe modernizarea si extinderea industriei, Romania s-a transformat intr-o tara austera ce a estompat cererea consumatorilor, s-a izolat de finante si de noile tehnologii, pompand in exporturi pana cand a sucombat. Intrarea Romaniei in incapacitate de plata in anul 1981 a fost produsul a trei socuri economice extrem de puternice, dar si a dementei conducatorilor tarii care au dus industrializarea tarii dincolo de extrem, creand niste mamuti industriali care nu se puteau autofinanta de pe pietele libere din cauza constrangerilor economiei romanesti.

Primul soc pentru Romania a fost Revolutia Iraniana, care i-a dat peste cap planurile lui Ceausescu. Dictatorul Romaniei voia sa incheie cu Shahul Iranului o serie de acorduri comerciale pentru importurile de petrol. Iranul era cel mai mare furnizor de petrol al Romaniei si o alternativa gasita rapid, pentru a scapa de lesa Uniunii Sovietice. Din nefericire pentru regim, Iranul a fost inlocuit cu Irak ca furnizor principal de petrol. Problema a fost ca Saddam Hussein i-a declarat razboi Iranului iar exporturile de petrol catre Romania au scazut dramatic. Romania incepea sa devina din nou dependenta de resursele petroliere ale Uniunii Sovietice asa ca Ceausescu trebuia sa actioneze rapid.

Pe masura ce petrolul dinspre Golful Persic nu mai curgea chiar atat de tare, Ceausescu a inceput sa umble dupa alte alternative pentru a-si duce la indeplinire ambitiile economice. Insa, in perioada anilor ’70, se intampla ceva in lumea finantelor. Au avut loc niste schimbari revolutionare si una dintre ele a implicat rata dobanzii. In anul 1979, adica cu doi ani inainte ca Romania sa intre in incapacitate de plata, capitalul privat international devenise mult mai costisitor dupa ce FED-ul a decis sa mareasca rata dobanzii intr-un moment in care ideile monetariste castigau teren in Vest. Aceste politici au condus catre cresterea randamentelor datoriei publice si multe tari au intrat in anii urmatori in incapacitate de plata.

Al doilea soc pentru Romania a fost criza petrolului din perioada 1979 – 1980 care a dublat pretul acestei resurse energetice pentru tarile importatoare. Undele socului crizei petroliere s-au reverberat prima data in Europa de Est. Cateva tari din regiune, printre care si Romania, se imbarcasera in anii ’70 spre industrializarea la scara larga. Guvernele acestor tari s-au imprumutat la greu de la bancile comerciale ale Europei de Vest sau de la FMI insa economiile lor erau fragile si nu puteau concura cu cele ale tarilor dezvoltate.

Cum a ajuns Ceausescu sa se imprumute de la FMI

In anii ’70, Nicolae Ceausescu a apelat la FMI mai mult dintr-o strategie politica, pentru ca, in acest fel, a reusit sa se distanteze de telurile politicii externe ale Uniunii Sovietice. Asa ca, in 1972, dupa cinci ani de diplomatie tacuta si discutii tehnice, Romania a devenit prima tara care era atat membru al Consiliului pentru Asistenta Economica Mutuala dirijat de Uniunea Sovietica dar si membru FMI. In ’73, Ceausescu se intalnea la Washington cu Richard Nixon, presedintele SUA. Ceausescu era vazut de Vest ca un fel de De Gaulle comunist, mai ales dupa ce s-a opus invaziei URSS in Cehoslovacia. La acea intrevedere a luat parte si Johannes Witteveen, presedintele FMI-ului.

Incepand cu 1975, Ceausescu a pornit in Romania o industrializare la scara larga iar FMI-ul a fost chemat sa sustina proiectele economice romanesti cu doua acorduri stand-by. Expansiunea industriei otelului, a petrochimicelor si a constructiei de utilaje s-a tradus printr-un consum urias de energie si o vulnerabilitate extraordinara la importurile de petrol. In perioada 1976 – 1981, datoria externa a Romaniei a crescut de la 0.5 miliarde de dolari (adica 3% din PIB) pana la 10.4 miliarde de dolari (adica 28% din PIB).

Spre deosebire de alte state socialiste, Ceausescu a crescut datoria tarii nu prin contractarea de credite la dobanzi mici, asa cum erau in perioada ’73-’79, ci prin luarea de credite la dobanzi mari, precum cele din perioada ’79-’81. Si aceasta intr-un efort disperat de a salva capacitatea mare de procesare de petrol pe care construit-o la finele anilor ’70 pentru ca Romania sa scape de dependenta URSS-ului.

Romania intra in incapacitate de plata

In anul 1981, dobanda la creditele luate de Ceausescu ajunsese de la 8 milioane de dolari, cat era cu sase ani inainte, la 3 miliarde de dolari. Asa ca Romania era in situatia de a le plati, in perioada 1980 – 1982, creditorilor straini, 6 miliarde de dolari. Pana la sfarsitul anului ’82, Romania avea nevoie de 80% din banii obtinuti din exporturi pentru a-si finanta datoria externa.

Economia tarii era intr-o situatie extrem de fragila. Investitiile care au suustinut industrializarea prin aducerea de capital strain au slabit balanta externa a contului curent in timpul unei perioade in care costurile la importul de petrol si o serie de dezastre naturale (precum cutremurul din ’77) nu lasau loc de excese. Autoritatile romane s-au dus din nou la FMI la inceputul lui 1981 si un acord stand-by a fost negociat in luna mai a acelui an.

Comitetul Executiv al FMI-ului era sceptic privind aceasta cerere. Autoritatile romanesti trebuiau sa implementeze o terapie de soc si sa coopereze deplin cu creditorii pentru a indeplini criteriile de performanta. Cel putin, FMI-ul ar fi fost de-acord ca Romania sa ceara un aranjament financiar in baza Fondului de Facilitate Extins, ceea ce i-ar fi permis Romaniei sa isi restituie imprumuturile intr-o perioada mai lunga de timp.

Marea Britanie, membra a FMI, nu a fost de-acord. Britanicii considerau ca Romania nu va putea sa isi rostogoleasca datoriile pe termen scurt si a pus la indoiala decizia FMI-ului. Romania avea atunci o datorie de 9.5 miliarde de dolari in moneda convertibila si nimeni nu prea credea ca aceasta datorie este sustenabila. Intr-un final, FMI-ul i-a acordat Romaniei 1.3 miliarde de dolari.

Increderea FMI-ului in guvernul lui Ceausescu a fost inselata iar Romania a intrat rapid in incapacitate de plata la jumatatea anului 1981. Teama creditorilor de o contagiune economica generata de criza economica ce izbucnise in Polonia i-a determinat pe acestia sa isi retraga depozitele din Romania si sa isi anuleze liniile de credit inter-bancare. Situatia a fost complicata si de acuzatiile bancilor occidentale care acuzau bancile romanesti de abuzuri. Cererile pentru rostogolirea imprumuturilor care ajungeau la scadenta erau respinse iar Romania acumulase arierate in valoare de 1 miliard de euro pana la finele acelui an. Tara era taiata de la toate liniile de creditare internationale si nu mai respecta acordul cu FMI-ul.

In conditiile in care rezervele Bancii Nationale erau, undeva, la 400 de milioane de dolari, Ceausescu trebuia sa schimbe dramatic politicile interne pentru a depasi aceasta criza economica.

… Infometarea populatiei

Pentru ca era vazut ca un rebel in fata politicii externe a URSS-ului, Ceausescu a reusit, asadar, sa acceseze multe imprumuturi venite dinspre Occident. Romania a inceput in ianuarie 1982 sa negocieze cu un consortiu format din noua banci din cinci tari occidentale. FMI-ul participa ca observator. Pana in aprilie, datoriile catre banci ajunsesera la 3 miliarde de euro, inclusiv datoriile pe dobanzi dar si pe principal.

Chiar si asa, FMI-ul se astepta ca Romania sa ajunga la un acord cu acele banci si sa isi reia acordul stand-by incepand cu luna iunie ’82. Speranta FMI-ului a fost rapid spulberata. Vara acelui an a fost foarte fierbinte pentru finantele Romaniei.

Comitetul director al FMI-ului a propus ca graficul de plati sa fie reluat cu o tragere de bonuri de tezaur in valoare de 10 milioane de dolari. Era o propunere fara precedent pentru ca FMI-ul era impresionat de perseverenta Romaniei de a implementa ajustarile programului de finantare. Pana la urma, din 10 milioane de dolari suma a ajuns la 76 de milioane de dolari.

Romania si consortiul bancar au semnat o intelegere in decembrie 1982, punand capat crizei economice si permitand reluarea acordului stand-by. Imediat, insa, economia Romaniei s-a deteriorat si mai tare pentru ca investitiile erau implementate dezastruos iar rezultatele nu indeplineau standardele de calitate. Produsele fabricilor romanesti nu puteau sa fie vandute cu succes pe pietele libere care erau dominate de concurentialitate. Gigantii industriei lui Ceausescu nu puteau sa se autofinanteze de pe pietele externe. Fabricile construite de Marele Carmaci cu imprumuturi in moneda denominata nu puteau sa isi vanda produsele in acest fel pe pietele externe.

Intrucat industria lui Ceausescu nu se putea autosustine, Romania a folosit o modalitate mai primitiva ca sa isi obtina nevoiele de finantare: exporta produse de valoare adaugata foarte scazuta, inclusiv materie prima precum petrol, otel de calitate inferioara sau mancare neprocesata.

Regimul se impauna cu rezultate economice marete, dar care erau falsificate, numai ca Ceausescu sa fie multumit. Cultul Conducatorului Mult Iubit era la apogeu.

Cum exporturile erau singurele date economice care nu puteau sa fie “blatuite”, Ceausescu punea o presiune fantastica pentru cresterea cotelor de export, dar dintr-o productie ale carei date erau falsificate! Asa ajunsesera romanii sa nu mai gaseasca mancare in alimentare si sa manance rationalizat. Consumul a scazut sub standardele normale. Iar rezultatul a fost o drama nationala in care populatia unei tari se intreba de la o zi la alta ce va pune pe masa.

Asadar, Romania nu a mai reusit in 1981 sa isi onoreze datoriile catre creditorii externi si a intrat in incapacitate de plata. Reactia lui Ceausescu a fost sa reduca drastic nivelul consumului intern. Si tineti cont ca el vedea niste date economice falsificate! Investitiile au fost reduse la un nivel derizoriu, importurile care nu erau vitale au fost oprite iar exporturile au fost impinse catre capacitatea maxima.

Aceasta politica economica, desi se baza pe niste date umflate, l-a ajutat pe Ceausescu sa repuna platile in termen dar cu costul de a face praf tara si sa impuna unei populatii captive ca intr-un penitenciar niste suferinte care nu erau absolut deloc necesare. Fara importuri, productia fabricilor si a uzinelor lui Ceausescu a scazut atat in calitate cat si in cantitate, creandu-se, astfel, un cerc vicios.

Ultimii 10 ani ai regimului Ceausescu au fost descrisi prin lipsa produselor de baza si a serviciilor. Romanii erau privati de alimente, de haine, de electricitate, de gaze, de caldura, de medicamente, de transport public si de tot ceea ce defineste o societate moderna.

Cel mai mare succes al propagandei lui Ceausescu a fost acela de a spune ca datoria straina a fost impusa Romaniei de o conspiratie internationala ce voia sa puna capat tarilor progresiste. Iar toate restrictiile au fost necesare intr-un efort national de a scapa de colonialism si imperialism.

In primavara anului ’89, Ceausescu anunta, in mod public, ca Romania si-a achitat toate datoriile catre creditorii internationali inainte de termen. O nebunie absoluta pentru ca tara noastra a platit si penalitati deoarece nu respecta graficul de datorii! Saracia si infometarea populatiei au continuat, totul culminand cu Revolutia din 1989 si caderea Cortinei de Fier.