Luptă mare la CNC pe tema interzicerii filmului lui Lars von Trier „Nymphomaniac" vol. II, întrucât ar conține secvențe porno, cu ceva elemente sado-maso

Luptă mare la CNC pe tema interzicerii filmului lui Lars von Trier „Nymphomaniac” vol. II, întrucât ar conține secvențe porno, cu ceva elemente sado-maso.

Vigilența domnilor și doamnelor de la Cenzură îi face să râdă cu vorbe pe puștii zilei de azi. Un adolescent care să nu fi văzut până la venerabila vârstă de 18 ani niște filme XXX pe computer sau la televizor poate fi expus în vitrină. În general, tineretul nostru, ori și-a început activitatea sexuală de la 13-14 ani, ori se masturbează în fața micului ecran.

Iar vorbirile de toate zilele de la televizor sunt de o trivialitate împănată cu obscenități pe care nu le marchează nicio bulină roșie.

Am văzut „Nymphomaniac” vol. I. Bineînțeles că există scene de sex cu expunere clară de organe. Numai că la von Trier ele au o noimă.

Cineast rar al acestor vremuri mici, danezul îndrăznește să facă film despre soarta rasei umane, nu despre indivizi. În directă descendență ontologică tarkovskiană, el țintește transcendentul din și dincolo de ființa omenească.

În „Breaking the Waves”, calea spre dincolo este dragostea unei femei pentru bărbatul ei. Și sexul. În „Dogville”, religia creștină sau, mai exact, contrariul ei. Și sexul. În „Antichrist” și „Melancholia”, psihoza maniaco-depresivă. Și sexul. În „Nymphomaniac”, brodat cu elemente intertextuale din filmele anterioare, sexul rămâne singur pe cale.

Von Trier nu mai imaginează un Iisus femeie, ca în „Breaking the Waves”, dar o Maria Magdalena ajunsă în Purgatoriul rememorării păcatelor. Cruciada ei sexuală încearcă să rupă țesutul existenței fizice cotidiene prin metafizicul orgasmului, repetat până la limita tehnic posibilă. Îl caută pe Dumnezeu în sex. Acel „Oh, God!”, gemut pe de rost de profesionistele filmelor porno, tânăra Joe îl vrea cu adevărat.

Privirea lui von Trier nu e niciodată concupiscentă. Ochiul lui cinematografic păstrează mereu o distanță melancolic-rece și ironică, alienată și alienantă, față de sex. Spre deosebire de Abdellatif Kechiche în „La vie d`AdÃ¨le”, Palme d`Or, Lars von Trier nu devine el însuși porno. „Nymphomaniac” degajă o tensiune psihică grea, patologică, tinzând să distrugă personalitatea – ce altceva decât disoluția umanului unic și prețios exprimă lungul șir de cadre cu penisuri de diverse dimensiuni și culori?

Și, ca întotdeauna, oricât de razna ar lua-o, von Trier își are momentul de grație frizând geniul. O Uma Thurman transfigurată, greu de recunoscut, deși nu e mascată, nici machiată, joacă într-un film în film, un „scurtmetraj” de un grotesc scânteietor despre o mamă prezentând copiilor ei patul în care tatăl lor curvăsărește cu nimfomana, ca să bage bine la cap în vederea psihoterapiei ulterioare…

Până și pe Bach, acel Bach din „Solarisul” lui Tarkovski, von Trier încearcă să-l transpună în sex. Pentru a ne vorbi apoi de șirul lui Fibonacci și tăietura de aur…

Povestea nimfomanei Joe e despre bunătatea lui Dumnezeu și inteligența Diavolului, sau invers, despre rătăcire și mântuire, despre sensurile ascunse ale ființării și e, oricum, filmul unui mare artist. Cât de bun, vom vedea după volumul II.

Deci, stimat CNC, lăsați-ne să vedem, să mergem la cinema, noi, cinefilii, căci cei care vor filmul deoarece au auzit că „e tare”, or să-l aibă pescuindu-l gratis de pe net.

Interzicând „Nymphomaniac”, nu dați dovadă decât de gândire porno.