“Polonia de azi e ca România pe vremea lui Ceauşescu. Vrem oare să trăim în ţara lui Ceauşescu?” Astea au fost cuvintele cu care a început duminică demonstraţia anuală de ziua femeii Manifa la Varşovia.

De 16 ani, mii de persoane mărșăluiesc pentru drepturile femeilor la Varşovia în această zi (Manifa are loc, de altfel, şi în alte oraşe poloneze, precum Wroclaw). Anul ăsta, pe străzile Varşoviei au fost şi mulţi bărbaţi şi multe cărucioare cu copii. Tema de duminică, “Wszystkie jestesmy u siebie” adică “Toate suntem la noi acasă”, a reprezentat un mesaj general prin care organizatoarele au vrut să spună că Polonia trebuie transformată în aşa fel încât toate femeile să se simtă ca acasă aici, indiferent de vârstă, orientare sexuală, handicap, etnie.

De când m-am mutat în Polonia acum trei ani, acest paradox la care au făcut referire organizatoarele când au vorbit de Ceauşescu mă urmăreşte. Dacă la noi, în România, una dintre primele măsuri luate după revoluţia din 1989 a fost legalizarea avorturilor, aici în Polonia, avorturile au devenit ilegale tocmai după instaurarea regimului democratic (în Polonia comunistă polonezele puteau face avorturi elective prin sistemul de sănătate de stat, însă după 1989 puternica biserică Catolică de aici a intervenit decisiv pentru scoaterea avortului în ilegalitate; politicieni din mai toate partidele, care s-au temut să se opună clericilor, au susţinut această reîntoarcere în epoca de piatră).

Deşi Polonia ar trebui să fie un loc “mai civilizat” decât România, în ceea ce priveşte libertatea femeilor de a avea sau nu copii, Polonia e cu ani lumină în urmă. Anticoncepţionalele nu sunt mereu accesibile de la doctorii care lucrează în sistemul public de sănătate, atât doctorii cât şi farmaciştii putând invoca “clauza conştiinţei” pentru a refuza să le vândă. Ceea ce şi fac destul de des. Pilula de a doua zi la fel nu este accesibilă decât prin sistemul privat şi numai cu reţetă de la anumiţi doctori (asta însemnând şi creşterea costului accesării lor). Se pare că din acest punct de vedere situaţia se îmbunătăţeşte pentru că Uniunea Europeană tocmai a legiferat că pentru anumite pilule de a doua zi nu este nevoie de reţetă nicăieri în Europa deoarece ele nu prezintă riscuri. Polonia, mai cu câr mai cu mâr, va trebui să permită vânzarea liberă a acestor anticoncepţionale începând de anul acesta.

În rest, despre avorturi, mai toţi care trăim în această ţară am auzit poveştile de groază. Deşi femeile au dreptul la avort în condiţii speciale (dacă femeia sau fătul sunt în pericol foarte grav), ies la iveală prea multe cazuri în care doctorii trag de timp şi nu fac aceste avorturi până când femeile trec de primul trimestru şi asta chiar şi în condiţiile în care fătul suferă de afecţiuni grave sau viaţa mamei este în pericol. Cele mai afectate sunt, bineînţeles, femeile de la ţară sau cele cu condiţii finaciare modeste. Pentru noi cele de la oraş, cu venit mediu, există mereu opţiunea de a merge la o clinică privată unde ştim că se poate face avort, sau, şi mai bine, de a da o fugă până în Germania sau chiar în România. Dar pentru cele care nu au bani şi depind exclusiv de sistemul de stat, situaţia poate evolua foarte tragic. Sunt cazuri de femei forţate să dea naştere unor copii grav bolnavi care mor la câteva zile după sau femei a căror viaţă este pusă în pericol pentru că doctorii catolici cred că fetuşii merită o şansă cu orice preţ.

Deci, în Polonia, femeile încă mai au de dus multe lupte fundamentale. Nu e, desigur, vorba doar despre dreptul de a controla momentul când avem copii, de a decide singure ce se întâmplă cu trupurile noastre. E vorba (şi în aceste domenii România stă la fel de prost ca Polonia) de faptul că femeile sunt plătite mai prost ca bărbaţii pentru aceleaşi joburi, că o proporţie foarte mică dintre bărbaţii de aici îşi asumă serios responsabilităţi legate de creşterea copiilor (mai puţin de o cincime dintre polonezi îşi iau concediul plătit de două săptămâni acordat imediat după naşterea copilului să stea acasă cu partnerele lor), că femeile cu handicap sau în vârstă nu au prea mult loc în spaţiul public, că oricine nu se consideră heterosexual este discriminat, ba mai mult, tratat cu ură şi dispreţ în spaţiul public, că violenţa domestică şi violurile încă sunt des întânite şi că modul în care autorităţile şi societatea reacţionează la aceste abuzuri este nesatisfăcător.

De fapt, în afară de treaba cu avortul şi anticoncepţionalele, povestea ne este cunoscută. Cam asta e soarta femeilor în mai toată Europa de Est. Însă situaţia din Polonia are o coloratură specială din cauza puterii pe care o are biserica Catolică, care anul trecut a lansat un adevărat „război” împotriva feminismului (mai precis, împotriva a ceea ce biserica numeşte „ideologia gender”), pe care îl consideră un fel de armă a diavolului. Biserica Catolică de aici, care e la propriu mult mai catolică decât Papa, asociază într-un mod bizar feminismul cu pervertirea copiilor (raţionamentul arată aşa: feministele cer, de exemplu, educaţie sexuală în şcoli; dar astfel de cursuri, spune biserica, îi învaţă pe copii cum să se masturbeze şi cum să devină homosexuali; deci feministele ne pervertesc copii).

De fapt, probabil puţini dintre preoţii catolici chiar cred aceste măgării. Însă biserica foloseşte astfel de argumente pentru a-şi menţine controlul foarte puternic asupra imaginarului public. Creând acest pericol al pervertirii copiilor îi îndeamnă pe polonezi să se aciueze în valorile tradiţionale, care pun femeia la cratiţă. Ceea ce la rândul său creşte puterea bisericii, perpetuând un cerc vicios. Pe lângă biserică, de aceste argumente beneficiază şi politicienii conservatori, care şi ei sunt desigur angajaţi într-o sfântă luptă pentru salvarea purităţii naţiei şi moralei poloneze. Pentru ei, câştigul se numără în voturi. Şi faptul că de ani de zile, Polonia este blocată între două mari partide, ambele conservatoare, chiar dacă unul mai mult decât celălalt, dovedeşte că această strategie funcţionează.

Din perspectiva bisericii şi a conservatorilor, marele pericol care planează asupra marelui popor polonez este…cineva ca mine, de exemplu. Care nu-s catolică, care susţin că femeile ştiu singure când sunt în stare să nască şi să crească un copil şi trebuie să aibă dreptul să decidă singure şi cu partenerii lor când să facă acest pas. Care cred că perechile homosexuale pot fi la fel de buni părinţi ca şi cele hetero. Care cred că este bine ca copiii noştri să ştie ce e acela un vagin şi un penis de la un cadru medical sau de la un pedagog înainte de a-şi începe viaţa sexuală pe la vreo petrecere numai pe baza informaţiilor din filme.

Toate aceste valori pe care eu le împărtăşesc sunt un pericol. Pentru morala polonezilor, zice biserica în acelaşi glas cu politicienii şi mass media conservatoare.

De acord cu ei! Aceste valori sunt un pericol. Dar sunt un pericol tocmai pentru biserică şi pentru acele forţe conservatoare. Pentru că aceste valori înseamnă că, în loc să ne temem de pedepse eterne şi să încercăm să ne răscumpărăm false păcate cu bani daţi la biserică, ne luăm soarta în mâini, citim şi ne educăm şi încercăm să ne trăim viaţa cum credem noi de cuviință mai bine. Fără să ne fie teamă de alţii doar pentru că sunt un pic altfel decât noi. Şi fără să ne fie frică de popi, de bărbaţi sau de flăcările iadului.

Text: Claudia Ciobanu

Poze: 1. Manifa 2015, poza de Magda Zmijewska pentru Porozumienie Kobiet 8 Marca

2. „Capitalismul se sprijina pe munca neplatita a femeilor” din albumul Wszystkie Jestesmy u Siebie al Porozumienie Kobiet 8 Marca, autoare Elżbieta Korolczuk, Kasia Iwaniuk, Magda Żmijewska

Mai multe poze de la Manifa aici:

https://www.facebook.com/media/set/?set=a.10153176784808331&type=3&l=fb2d720a1a