Pe drumul de la Săcel la Șoimușu Mic, asfaltul proaspăt întins pe banii Consiliului Judeţean Harghita se termină brusc, la o răscruce. Maşina pârâie din toate încheieturile în primele gropi, în care sfârşeşti invariabil cu viteză prea mare, furat de peisajul din zare şi de drumul pustiu.

După vreo doi kilometri în care te doare sufletul gândindu-te cât vei lăsa în service, dacă Doamne-fereşte…, reapare miracolul: din nou asfalt. Și, imediat, primele case din Șoimușu Mic. Un sat cu câteva sute de credincioşi unitarieni şi vreo douăzeci de reformaţi. Şi cu o singură biserică, cea unitariană.

Părintele Lorinczi Levente, care n-are mai mult de 40 de ani, e în curtea parohiei, într-un garaj, unde face suc de roşii pentru iarnă.

Se scuză, intră câteva minute în casă pentru a se primeni şi mergem în biserică. Interiorul e în şantier de luni bune. Infiltraţiile au făcut prăpăd, aşa că podeaua a fost schimbată cu totul, iar pereţii, până la un metru înălţime, au fost curăţaţi până la cărămidă.

Dacă tot se lucrează, se schimbă şi geamurile, şi stranele, şi instalaţia electrică – aproape distrusă după ce anul trecut un fulger a lovit un stâlp undeva în apropiere.

„Nu puteam să stăm fără biserică, aşa că am amenajat o casă de rugăciune chiar aici”, spune preotul, şi arată la construcţia nouă de lângă poartă. De când au început lucrările la interiorul bisericii, slujbele se țin în casa de rugăciune. Şi-aşa va fi până când meşterii vor termina.

Pentru că oamenii „sunt superstiţioşi” şi nu le convine să stea cu mortul în biserică, dar şi pentru că legea interzice, mai nou, priveghiul acasă, imediat mai sus de biserică a fost construită o casă mortuară. Şi ea nou-nouţă.

De-afară, de după gard, n-ai zice în ruptul capului că te uiţi la o astfel de clădire. Şi ea, şi anexa ei – „locul unde familiile pregătesc mâncarea” – arată ca două căsuţe cochete la care mulți orăşeni dintre blocuri gri ar râvni.

Totuşi, cam cea mai impunătoare casă din zonă e casa parohială din curtea bisericii, unde locuiesc preotul Levente şi familia. Și ea a primit bani publici pentru reparații.

În toate aceste construcții, care alcătuiesc împreună parohia unitariană din Șoimușu Mic, statul român – prin diferitele sale entități locale – a băgat 187.000 de lei în ultimii cinci ani, potrivit unor date obținute de reporterii „Să fie lumină”.

Mai bine de două treimi din acești bani au ajuns în biserica din sat printr-un „mecanism de echilibrare a bugetelor locale” prin care comunelor și orașelor li se repartizează fracții din sumele colectate în județ din TVA și impozit pe venit.

Potrivit legii, acest “buzunar” bugetar ar trebui să finanțeze fie acoperirea datoriilor cumulate la nivelul primăriilor, fie obiective de dezvoltare locală – drumuri, canalizare, școli, dispensare. Pentru că nu există, însă, criterii de repartizare a acestor sume, iar primăriile n-au obligația explicită de a justifica gestionarea fondurilor, “buzunarul” a ajuns să funcționeze în regim aproape “secret”.

Reporterii “Să fie lumină” au descoperit județe în care procente importante din acești bani din TVA și impozit pe venit – colectați de stat, alocați de consiliile județene și utilizați (aproape) discreționar de consiliile locale – ajung să finanțeze construcții ale cultelor religioase, deși legea nu ar trebui să permită acest lucru.

Înapoi la Șoimușu Mic, în grădina preotului Lorinczi.

Cu toate că şi în casa parohială s-au băgat nişte mii bune de lei de la judeţ, părintele e amărât: îi plouă înăuntru, aşa că va schimba cât de curând şi acoperişul. Cu ce mai pică de la județ, cu ce mai dă episcopia unitariană, cu ajutorul oamenilor din sat şi, evident, al Bunului Dumnezeu, la anul o face şi p-asta.