Prin octombrie, când am fost acolo pentru prima dată, se auzea că din săptămâna următoare n-o să mai circule o vreme microbuzul, singura legătură cu lumea pentru mulți localnici. În mod normal, pleacă spre Sulina din fața magazinului dimineața și după-amiaza. Compania de transport rămăsese fără șofer: pe ultimul l-a prins poliția că deținea doar categoria B, insuficientă pentru transportul de persoane, iar patronul nu găsea pe altcineva dispus să vină pe traseul ăsta.

Cristina Valentina Comârzan (29 de ani) e o femeie mică și vânjoasă din partea locului, ce predă Mozaic - șase discipline, de la franceză la muzică și geografie. A făcut și ea școala aici până într-a VIII-a, apoi liceul Jean Bart la Sulina, apoi s-a apucat de o facultate la distanță și s-a întors în Rosetti. Spune că părinții au făcut-o să se întoarcă și s-a simțit obligată să-i asculte, din moment ce făcuse totul pe banii lor. „Au zis că nu m-așteaptă nimic în altă parte. Sunt mai bătrâni, cu mintea mai în urmă. Și m-am întors, ce să fac?” Era în anul II de facultate când a început să predea. Câștiga 300 de lei ca suplinitor necalificat, pentru că n-avea nici norma completă. Mai are un frate și o soră și amândoi sunt în comună. „Au găsit serviciu aici, s-au căsătorit aici. Și am rămas aici.”

În cei cinci ani de când s-a stabilit în comuna C.A. Rosetti, Stanciu a ajuns indispensabil pentru localitate. Ne arată permisul, cu vehiculele desenate de pe spate: „Eu am tot ce scrie aici, orice pot să conduc. Când o să mai vedeți așa pe-aici?” E singurul care are toate categoriile de permis și deci singurul care poate conduce microbuzul școlii. Dacă mai stătea fostul director, nu mai stătea: îl certase pentru că s-a întâmplat să întârzie de la Letea. Atunci a sunat la Prefectură și a explicat care-i situația: nu mai e alt șofer de categoria D și cu atestat profesional de transport persoane în comună, iar directorul vrea să-l dea afară. N-avea ce să pățească, fiindcă el ca șofer își găsește oricând de muncă. Tocmai îl sună directoarea să se ducă și el la ședință.

Adorel Stanciu a avut și două magazine, în Letea și în Rosetti, dar avea prețuri mult mai mici decât concurența și zice că i s-au pus bețe-n roate, i-au chemat tot felul de inspecții și până la urmă a renunțat. În sistemul de putere din C.A. Rosetti, transportul și comerțul sunt puncte esențiale, iar Adorel Stanciu știe asta. În vara anului trecut a candidat la primărie împotriva lui Ghiocel Pindic. Mai are prin bucătăria de vară niște pliante din campanie: purta o cravată mov sub un cer senin și cuvintele: „Viitorul tău primar pentru comuna C.A. Rosetti”. Peste poză a scris cu pixul o schiță de slogan: „Nu mă alegeți să faceți ce zic. Alegeți-mă să fac ce ziceți.“ Pe lista de consilieri mai erau alte opt nume, între care două casnice, un pescar și un pensionar. A pierdut alegerile. „Cred că nu mă cunoaște lumea destul de bine...”

Am fost la o oră de matematică, ca să vedem cum funcționează treaba asta. Cele două table erau împărțite între cele două clase: tabla dinspre fereastră pentru a cei șase elevi de-a VII-a, iar cea dinspre ușă - pentru trei copii de-a VIII-a. La cei mai mici era vorba despre mulțimi și fracții, iar la cei din an terminal de radicali, iar Bonțoiu avea exerciții pentru fiecare. Când se împotmoleau, mai scotea la tablă încă unul, ca să se ajute. Se adunau câte trei la tablă pentru aceeași problemă. Dacă se întâmpla ca cei de-a VIII-a să uite vreo noțiune mai veche, se întorcea către a VII-a și-i întreba pe ei. Totuși, cât discuta mai mult de-un minut cu unii, ceilalți începeau să șușotească sau să iasă la baie. „Cozma, hai și tu la tablă! Faceți-i loc și lui Cozma”, și trage o linie în dreapta, ca să aibă unde scrie.

Până la urmă a venit Cristian Bonțoiu (36 de ani), care a lucrat în cercetare în domeniul fizicii și s-a întors recent la Sulina, unde are o mică firmă de proiectare și consultanță, ridică o casă și vrea să-și facă o familie. A fost întrebat și s-a hotărât să vină de trei ori pe săptămână la Rosetti ca să predea matematică, fizică și chimie. „Nici nu știam situația de aici. Și am zic că, dacă tot sunt în Sulina, hai să fac voluntariat. (...) La noi salariile sunt foarte mici și nimeni nu-i atras. Trebuie să-ți placă și să trăiești din altceva sau să lucrezi în învățământ cu serviciu stabil și să te apuci de-o afacere, cum fac eu. Mai iese, mai nu iese, dar ai o bază”, spune Bonțoiu. Cu ochelari și pulovăr mov peste cămașă, cu părul așezat într-o parte, pare croit după un tipar imaginar al profesorului: zici „domnul profesor” și-l vezi aievea.

Ca în orice centru al lumii, în comuna C.A. Rosetti din Delta Dunării e nevoie de numeroase hârtii. Ca să acopere prezența noastră în școală, directoarea Andreea Andrei se apucă să scrie un acord de parteneriat pe care să-l semnăm împreună: noi o să scriem și o să pozăm prin școală, iar Ioana și Marin îi vor învăța pe copii câte ceva despre fotografie. Face o primă variantă, apoi se apucă să scrie din nou și e mai mulțumită: „Parcă sună mai formal”.

În magazinul-cârciumă din Letea tocmai a sosit o nouă tranșă de facturi pentru utilități, pe care o doamnă din primărie le împarte localnicilor opriți la bere, pe întuneric. „Se plătesc prin mandat poștal”, îi anunță ea, apoi își vede de-ale ei.

De multe documente și drumuri are nevoie și primarul Ghiocel Pindic pentru a asigura aprovizionarea cu lemne pentru instituții și pentru săracii din comună. E octombrie și de patru luni încearcă să le zică autorităților de mai sus că e nevoie de lemne în C.A. Rosetti peste iarnă, dar spune că Ocolul Silvic n-a marcat din timp niște copaci strâmbi ce pot fi tăiați de la marginea pădurii Letea; din zona de plantație, nu din cea strict protejată. Într-un răspuns la o solicitare de informații, reprezentanții Direcției Silvice Tulcea zic că nivelul ridicat al apelor de inundație a făcut ca în a doua jumătate a lui 2016 să fie disponibili pentru tăiere doar 245 de metri cubi de lemn, exploatați între octombrie și decembrie 2016. „Pentru aprovizionarea cu lemn de foc a populației trebuie avut în vedere că exploatarea lemnului din această zonă se face cu dificultate, fiind condiționată de nivelul apelor de inundație precum și de mutarea utilajelor specifice de exploatare care se face numai pe cale navală”, explică cei de la Romsilva. De asemenea, statutul de rezervație științifică presupune că vizitarea și utilizarea spațiului este controlată pentru a proteja biodiversitatea.

A trimis o hârtie către Tulcea, secretara de la Direcția Silvică i-a dat-o directoarei, directoarea i-a dat-o inginerului, iar de acolo a ajuns la șeful de Ocol. Iar de două săptămâni primarul Pindic îl sună pe șeful de Ocol și acesta nu răspunde, deși știe care-i nevoia comunei. Un posibil motiv ar fi că, după regulament, marcarea și tăierea copacilor se face în toamnă doar după ce, în primăvară, a fost plantat un număr corespunzător de copaci, lucru care nu s-ar fi întâmplat la Letea. „Nu e nevoie să scriem vreun tratat ca să marcheze 200-300 de metri cubi pentru oamenii de aici. Ignoranță totală, nesimțire, nimeni nu răspunde, nimeni nu zice nimic, nimeni nu te informează”, sintetizează primarul. Cică e vorba acum să se aducă lemne de la Tulcea, pe gabară. Dar o ambarcațiune mare nu poate ajunge până-n Letea, fiindcă e canalul colmatat.

Condițiile rezervației fac să existe o luptă permanentă între protecția mediului și ajutarea oamenilor, iar lucrurile nu-s niciodată simple. Stuful folosit pentru acoperișurile tradiționale nu mai este de calitate tocmai pentru că nu mai este tăiat periodic, deci nu se mai regenerează, explică muzeograful Alexandru Chiselev. „Protejăm doar natura și-i lăsăm pe oameni în urmă - sau protejăm oamenii și încercăm să coabităm cu natura, cum era înainte?”, se întreabă el.

Cu lemnele tot se va rezolva cumva, spunea primarul în octombrie. „Până la urmă, o să mergem în pădure, o să furăm vreo două-trei remorci de lemne și le ducem la școală. Ce-o să facem? Cam astea-s lucrurile cu care ne ocupăm. Hârtii încolo, hârtii încoace. Toată lumea hârtii. Termene. A, păi dacă ați făcut o hârtie, vă dăm un răspuns aleatoriu. Dacă mai faceți una, așteptați 28 de zile până vă dăm răspunsul”, spunea Pindic. E decis ca într-o zi să-și ia sarsanaua și să se pună în poarta ministerelor de prin București, apoi a prefecturii și a consiliului județean. „Nu-i interes. Pentru cine? Pentru amărâții ăia din Deltă? Poate se mută de-acolo, poate le rămâne lor Delta, eu știu?”

În alte privințe, autoritățile devin brusc atente. Întrucât multe dintre mașinile sătenilor nu sunt bine puse la punct - numai pentru inspecția tehnică a mașinii e nevoie de-un transport până la Tulcea - poliția a început să ceară documente și să împartă amenzi. N-or fi mașinile perfecte, dar nici nu sunt folosite altundeva decât în pustietatea asta, spune Cristina Comârzan, profesoara de Mozaic: „Trebuie să fac 100 km până la Tulcea pe apă ca să fiu în regulă pentru ăia 20 km pe care pot să-i fac într-o zi în cel mai lung drum. Pentru mine asta e ceva anormal.”

Atunci când nu-s probleme cu aprobările rămâne problema banilor: totul e mai scump aici, pentru că mărfurile vin pe apă. Dacă vrei să-ți ridici o casă, întreaga lucrare ajunge să fie cu vreo 50% mai scumpă decât în restul țării. Apoi, pentru orice mărunțiș trebuie să aștepți: dacă vrei sare azi, aștepți până poimâine, în cel mai bun caz. Dacă vrei să-ți faci baie îți trebuie căruță ca să-ți aduci apă de la fântână. Sunt puține fântâni cu apă bună, pentru că solurile sunt sărăturoase. Tot din cauza asta, mașinile de spălat se strică repede. Iar o stație de apă e greu de făcut, pentru că - și dac-ar fi bani, n-ar putea funcționa cu 30-50 de abonați, sunt prea puțini.

Dezvoltarea unui proiect european în zonă pentru a rezolva alimentarea cu apă, de exemplu, e imposibilă atâta vreme cât regula zice că trebuie să ai minim 2.000 de locuitori pentru asta. „Dar de dezvoltare au nevoie și zonele izolate. UE a făcut proiecte nu ca să trăiască oile, ci să trăiască lupii. Sulina să trăiască! C.A. Rosetti? Două cătune în fundul satului. Nu facem oameni din lut. Atâția suntem aici.”

În lipsa vreunor societăți comerciale care să funcționeze pe-aici ori a altor posibilități de dezvoltare, statutul de zonă defavorizată pe care-l are localitatea o înfundă și mai mult, pentru că veniturile din impozitele pe bunuri mobile și imobile plătite de populație sunt la jumătate față de restul țării. Ar trebui să se facă cursuri de supraviețuire pe baza experiențelor celor din Rosetti, crede primarul Pindic.

O gabară cu piatră pentru repararea drumurilor seacă bugetul local. Nu sunt bani nici pentru a transporta gunoiul la Tulcea, așa cum ar trebui să se-ntâmple într-o zonă protejată, așa că deșeurile stau în niște cuști pentru containere, la marginea satelor.

Apoi, e un singur medic de familie pentru întreaga zonă. Pentru urgențe medicale trebuie să vină elicopterul de la Tulcea. Pentru că majoritatea localnicilor sunt oameni în vârstă și singuri, cheamă elicopterul aproape o dată pe săptămână. „Ne mai certăm cu autoritățile, mai amenințăm că-l sunăm pe Arafat. Câteodată merge, câteodată nu”, spune Pindic. Alteori, bolnavii sunt duși la Unitatea de Primiri Urgențe din Sulina, singurul punct medical rămas după ce spitalul de acolo a fost desființat în 2011. Dacă au nevoie de internări și sunt transportabili, bolnavii sunt apoi duși la Tulcea cu o ambarcațiune specială.

Până ca România să intre în NATO, multe femei nășteau în Ucraina, aveau spitale mai aproape acolo. În schimb, Sanda - o femeie cu care ne-am tot întâlnit pe ulițele din Letea - a născut în casa ei mică și semi-prăbușită. Trebuia să nască la Sulina, dar n-a mai ajuns. „Am băut un pahar de țuică și am mâncat o ciorbă, am venit acasă și am născut.” Băiatul ei, Mitică, are acum 18 ani și o ajută la bătrânețe. N-a făcut școală, „că nu poate”. Mai cară câte-un căruț cu apă, mai merge la pescuit, dar nu cade mare lucru, se mai joacă cu Tarzan, un câine micuț. Când cei de-o seamă cu Mitică mai vin de la școală din Sulina, se întâlnește cu ei pe la Poștă, pentru că discotecă nu e în Letea.