Han sagde, at han intet havde imod feminister, men. Jeg sagde, at jeg er feminist, og det skulle jeg nok ikke have sagt. Han brugte de næste fire timer på at fortælle mig, hvad der var galt med feminisme, og det var noget med offerroller og særrettigheder og kvinder, der provokerer deres mænd til at banke dem, så de kan få børnene efter skilsmissen.

Jeg anede ikke, hvad jeg skulle sige til en mand, der oplevede verden så anderledes end mig. Hver gang, jeg åbnede munden, havde han et modargument, der vist ikke så meget var et argument, som det var en skråsikker påstand. Og så svarede jeg med mine påstande, og sådan fortsatte vi frem og tilbage, og da jeg bagefter slettede ham som Tinder-match, tænkte jeg, at jeg garanteret lige havde bekræftet alle hans værste fordomme om feminister.

Måske har jeg bare vænnet mig til at blive mødt med enten enighed eller stiltiende uenighed. Alle mine mandlige venner er feminister. Det er ikke dem alle, der kalder sig selv feminister, men i bund og grund tror vi på det samme. Det er længe siden, jeg er blevet provokeret af andet end trolde bag en skærm og klikvenlige kronikker.

Og jeg vil så gerne tale med mænd om feminisme og kønsroller. Det er jo ikke, fordi det ikke rager dem. Giftige maskulinitetsidealer; overrepræsentationen af mænd i selvmordsstatistikkerne; mistænkeliggørelsen af mandlige pædagoger; mænd, der bliver boende i Udkantsdanmark, mens kvinderne rejser. Mænd, der ikke kan tale om seksuelle overgreb eller psykiske problemer.

Når jeg spørger mænd, hvorfor jeg ikke hører fra dem i debatten, svarer de, at det er svært, fordi de ikke vil stjæle taletid fra kvinderne, og fordi de oplever, at de bliver angrebet fra alle sider, uanset hvad de siger. Og jeg får lyst til at spørge dem, hvad de tror, kvinder oplever, når de udtaler sig, men det ville være konfliktoptrappende adfærd, og jeg prøver at blive bedre til dialog.

Jeg får lyst til at fortælle dem, hvor udmattende det er for os alle. Man er altid en dårlig feminist, ligesom man altid er en dårlig socialist, en dårlig kristen og en dårlig klimabevidst forbruger. Man kunne altid leve et mere rent liv, man kunne altid gøre mere for andre, man har altid et par synder at bekende. Der vil altid være situationer, hvor man skulle have tjekket sit privilegium, før man åbnede munden.

Jeg er bleg, heteroseksuel og cis og vil aldrig opleve på egen krop, hvordan det føles at blive diskrimineret på baggrund af min seksualitet eller hudfarve. Mine mandlige venner vil aldrig forstå min latente angst for at blive voldtaget. Det nærmest instinktive greb om nøglebundtet i lommen, når jeg hører fodtrin bag mig sent om aftenen. Men vi kan prøve at lytte, når andre taler. Det øver jeg mig selv på. Indimellem holder det hårdt.

For den privilegerede vil ligestilling altid føles som et tab af rettigheder. Men jeg ved også, at jeg ikke kan tillade mig at bede mænd om at deltage i debatten, for så at tilføje: »Men kun, hvis I siger det, jeg gerne vil høre.«

Og lige så træt, jeg er af mænd, der vil fortælle mig, hvordan verden egentlig hænger sammen, og hvad kvinder burde tænke, føle og gøre, lige så træt er jeg sikker på, at flere af mine mandlige bekendte er af mig, når jeg farer i flint over deres ordvalg, selv om jeg udmærket ved, at de har hjertet på det rette sted.

Det er nærmest en refleks i mig, på trods af at jeg selv får tunge øjenlåg og lange patter, når samtalen bliver overakademiseret, og der findes ikke det, der ikke kan tolkes som en mikroaggression, og hvis man ikke har sagt noget decideret sexistisk, så har man i hvert fald sagt noget heteronormativt, og man får lyst til at råbe pik og skride fra det hele.

Jeg ville ønske, at vi råbte mindre og talte mere. Jeg ville ønske, at vi talte mindre om hinanden og mere med hinanden. Jeg tror ikke på, at vi løser noget ved at stå i hvert sit hjørne og råbe, at mænd er nogle svin, og feminister er nogle stride kællinger. Eller ved blot at sætte påstand mod påstand, indtil den ene bliver træt af at tale.