Aarhus Kommunes jobcenter forlanger igen og igen, at sygemeldt ung kvinde, der lider af voldsom angst, skal stille til et stort møde på Jobcenteret, selv om det er så angstprovokerende for hende, at hun ikke magter det - og selv om det hver gang fører til tilbagefald. Efter to år i systemet er hun ikke kommet et skridt nærmere helbredelse og arbejdsmarkedet. Tværtimod.

Annonce

AARHUS: Det er to år siden, at Mia Lysdahl Fischer blev sygemeldt fra sit arbejde på et plejehjem. Den 25-årige kvinde fra Malling har tidligere lidt af angstanfald og panikangst. I marts 2016 blev hun pludselig ramt igen og i et omfang, så hun dårligt turde gå udenfor en dør. Efter to år som sygemeldt i det kommunale system først på sygedagpenge og siden oktober 2016 i jobafklaringsforløb er den i øvrigt motiverede, velbegavede og velformulerede kvinde ikke kommet et skridt nærmere målet med det hele: En raskmelding og en tilbagevenden til arbejdsmarkedet. Tværtimod.

Annonce

Systemet giver ingen ro

Hvor Jobcenteret burde være en medspiller, føler Mia Lysdahl Fischer det som en modspiller, der på intet tidspunkt har haft den store forståelse for hendes angstlidelse. - Hver gang det begynder at gå fremad, råber kommunen i baggrunden - og så går det tilbage. Når jeg har ro omkring mig, så rykker jeg, men systemet giver mig ingen ro, siger Mia Lysdahl Fischer og fortsætter: - Min psykolog mener, at jeg ville være kommet meget længere, hvis ikke jeg var i systemet. Men jeg kan jo ikke bare melde mig ud og ikke få nogen ydelse.

Annonce

Angstprovokerende krav

Det er Jobcenterets krav om, at hun skal stille til et møde med det såkaldte rehabiliteringsteam - sagsbehandler og en række fagpersoner - på Jobcenteret på Spanien, der vælter Mia Lysdahl Fischer af pinden. For hvordan skal hun, der af frygt for angstanfald dårligt nok tør forlade hjemmet og må leve sit liv i Malling, magte at tage til Jobcenteret i Aarhus, for at mødes med en gruppe af ukendte mennesker? - Det er stærkt angstprovokerende for mig at skulle ind til sådan et møde på jobcenteret. Det er som at blive kastet for hajerne. Den stressrelaterede angst kommer i pressede situationer. Så er mit system i totalt alarmberedskab, fortæller Mia Lysdahl Fischer.

Annonce

Du skal bare møde op

Det har hun gentagne gange forsøgt at forklare sin sagsbehandler. I oktober 2017 indhenter Jobcenteret en erklæring hos hendes egen læge. Heri vurderer lægen, at Mia Lysdahl Fischer ikke aktuelt kan deltage i et møde med rehabiliteringsteamet. Bare det at gå i Fakta, er mere end svært for hende for tiden. I erklæringen skriver lægen også, at det er vanskeligt at vurdere, hvornår Mia vil være klar til et møde på Jobcenteret. Heller ikke Mias psykolog sætter tid på, hvornår hun kan være klar, men psykologen lover at tale med Mia om det og tilbyde at tage med hende til et møde på Jobcenteret. Det fremgår af et notat, sagsbehandleren skriver efter at have talt i telefon med psykologen. Selv om hverken Mia, lægen eller psykologen mener, at Mia kan magte at tage til møde, vurderer Jobcenteret, at det kan hun. Så det sender hende en indkaldelse til et møde med rehabiliteringsteamet to måneder senere. Også til det møde måtte Mia Lysdahl Fischer melde afbud, da angsten tog overhånd.

Foto: Kim Haugaard

Annonce

Angsten og drømmene

For udenforstående kan det måske være svært at forstå, at hun ikke kan overvinde angsten og tage turen til mødet i Aarhus. Det kan Mia Lysdahl Fischer bare ikke. Hun ville gerne. Hellere end gerne. Ligesom hun gerne ville kunne gå på café, i biografen eller shoppe med veninder. - Det kan jeg heller ikke. Slet ikke. Jeg skal først til igen at lære at bevæge mig udenfor de helt vante omgivelser. Mit liv foregår i Malling - som oftest herhjemme, for der skal ingenting til, før jeg panikker og bare skal hjem, siger hun. De seneste par år har hun boet i sin egen lille afdeling i morens og papfarens hus. Det er trygt, men hun drømmer da om at blive så rask, at hun igen kan komme ud og bo i sit eget hjem. - Jeg drømmer om at blive kropsterapeut, hvor jeg kan bruge min egen erfaring til at hjælp andre til at få det bedre. Jeg har en kæreste, som jeg drømmer om at få børn og familie sammen med. Jeg er bestemt ikke tom for idéer. Lige nu sidder jeg bare her med fodlænke på, siger Mia Lysdahl Fischer.

Annonce

Så er det ud! Igen og igen

Seks gange er hun blevet indkaldt til møde med rehabiliteringsteamet på Jobcenteret. Alle seks gange har hun til sidst måttet melde afbud - selv om Jobcenteret hver gang truer med at stoppe hendes jobafklaringsforløb og tage hendes ydelse fra hende. Tre gange har Jobcenteret stoppet eller varslet at det vil stoppe hendes ydelse, fordi det mener, at hun er udeblevet fra møder uden rimelig grund. To af gangene ændrede Jobcenteret beslutning: Første gang da hendes fagforening, FOA, gik ind i sagen. Anden gang da Mia Lysdahl Fischer henvendte sig direkte til daværende social- og beskæftigelsesrådmand Thomas Medom (SF), efter at hun havde været uden ydelse i flere måneder. Lige nu er Jobcenteret i gang med at indhente en ny psykologerklæring for at afgøre, om det skal ændre sin tredje og seneste beslutning fra 1. februar om at stoppe ydelsen til den angstplagede kvinde.

Annonce

Sygdom er et fuldtidsjob

- Det er ikke godt for noget menneske at gå i den situation, hvor du hele tiden får besked om, at nu lukker de kassen i for dig. For mig betyder det, at så har jeg ingen penge at gå til psykolog for. Hende betaler jeg jo selv. Det er enormt stressfremkaldende. - Jeg har brug for ro til at blive rask. Det fik jeg også på et tidspunkt, men så starter det igen med et pres for, at jeg skal deltage i rehabiliteringssamtaler på Jobcenteret. Og der kommer lidt af et bombardement i min E-boks med breve fra jobcenteret. Nogle gange er der fire om ugen. De værste er dem, de sender sent fredag eftermiddag, hvor jeg så skal gå til om mandagen, før jeg kan komme i kontakt med nogen på jobcenteret. Jeg går rundt med en konstant bekymring, sover ikke om natten og har hele tiden hovedpine. - De fastholder en i sygdom. Det er jo næsten et fuldtidssjob at være inde under det system - hvor det i stedet burde være et fuldtidsjob at blive rask. De fatter ikke, hvad ens udfordringer er og skubber en længere og længere væk fra en raskmelding. Længere og længere væk fra arbejdsmarkedet, siger Mia Lysdahl Fischer.

Annonce

Mias mødeforslag afvises

Hun forstår ikke, at mødet med rehabiliteringsteamet ikke kan ske på en måde, der tager hensyn til hendes angst. At det nødvendigvis skal foregå på Jobcenteret. - Jeg vil jo gerne have det møde, så jeg kan komme videre. Derfor har jeg blandt andet foreslået, at det kunne foregå hjemme hos mig, hvor jeg er tryg, over telefonen eller via Skype. - En enkelt gang i starten var der en sagsbehandler, der gik med til at tage mødet over Skype. Desværre var der nogle tekniske problemer den dag. De er løst nu, men nu siger de nej til Skype. Mødet skal holdes på Jobcenteret i Aarhus. - Jeg føler, at de i virkeligheden er ligeglade med, om jeg bliver rask, og jeg føler mig som en fiasko, der bare er træls og til besvær, fordi jeg ikke kan leve op til deres krav, siger Mia Lysdahl Fischer.

Pres og trusler

Senest hun var indkaldt til møde med rehabiliteringsteamet, gik det helt galt. - Vi aftalte i telefonen, at min sagsbehandler skulle komme og hente mig og køre mig ind til mødet, og jeg bad hende love, at jeg kunne komme hjem, hvis jeg fik panikangst. - Det viste sig, at hun alligevel ikke vil hente mig men sendte mig med en taxa - og at hun mente, at det var hende, der skulle afgøre, om jeg fik et angstanfald, eller der var tale om pjæk. Hun sagde også, at hvis jeg ikke mødte op, ville hun sende mig til en udredning i psykiatrien. Jeg følte, at hun truede mig. Det var meget utrygt, og jeg endte med at sende afbud til mødet, fortæller Mia Lysdahl Fischer.

"Uden rimelig grund"