De skal lige til at afsynge sidste vers i Oskar Hansens »Når jeg ser et rødt flag smælde«, da Mette Frederiksen rejser sig og udbryder: »Skal vi ik’ lige op at stå?« Og så rejser 100 socialdemokrater sig og synger:

»Det er sliddets slægters fane

over fronten vid og bred.

Den skal ungdommen ildne og mane,

den skal knuse hvert grænsernes led.

Den var forrest i fredelig færden,

den var forrest i stormklokkens klemt;

den er fanen, der favner hele verden

– i dens folder er fremtiden gemt.«

Denne søndag formiddag, en uge inden weekendens socialdemokratiske kongres i Aalborg, synes partiets dårlige meningsmålinger for en stund at være glemt ved bordene i Reehs Baghus i Ballerup, hvor den lokale partiforening skyder kommunalvalgkampen i gang.

Ganske vist står Ballerups socialdemokratiske bykonge Ove E. Dalsgaard for første gang siden 1970 ikke længere på stemmesedlen. De fleste af de fremmødte nærmer sig også pensionsalderen – eller har passeret den. Og den naturlige afgang kombineret med en beskeden tilgang af nye unge medfører med lokalformand Jan Anklers (65) ord, at medlemstallet er »forsigtigt vigende«.

Men ifølge en matematisk udregning samme dag i Politiken, som Mette Frederiksen har medbragt til mødet, er Ballerup én af kun tre kommuner, hvor der er 100 procent sandsynlighed for, at der også efter valget vil være en socialdemokratisk borgmester – de to andre er Herlev og Albertslund.

»Det værste, vi kan gøre, tror jeg, er at blive det, som på moderne dansk kaldes selvfede,« lyder Mette Frederiksens advarsel, da hun får ordet efter afsyngningen af den socialdemokratisk slagsang.

»Det er at tro, den er hjemme. Og ligegyldigt hvad vi siger og gør, så skal sejren nok komme i hus. Nej, for sådan er det nemlig ikke. Vi skal hver eneste dag gøre os fortjent, – og det ved jeg som regeringsrepræsentant – « her afbrydes Mette Frederiksen af latter, »til danskernes opbakning«.

Popularitetsmåling

Midt i vælgerflugten er der da også én socialdemokrat, som ikke bare holder på vælgerne, men får flere og flere: Ballerupkredsens folketingsmedlem, beskæftigelsesminister Mette Frederiksen.

Det på trods af at netop Mette Frederiksen om nogen vel burde være mål for anklagerne om højredrejning og løftebrud. Mette Frederiksen, som fik øgenavnet ’skrigeskrinken’. Som Dansk Folkepartis Jesper Langballe mente »altid holder 1. maj-taler« – uanset datoen, stedet og antallet af tilhørere. Og som Ekstra Bladet beskrev var udstyret med en volumenknap, der kun har tre indstillinger: »meget højt«, »øredøvende« og »tinnitus«.

Alligevel skåner både Enhedslistens arbejdsmarkedsordfører, Christian Juhl, og Verner Sand Kirk, direktør i a-kassernes brancheorganisation, AK-Samvirke, Mette Frederiksen for personlig kritik.

»Der er to sider: Den politiske og den personlige. Og det er den personlige, jeg er begejstret for. Hun har nogle evner, og jeg har tit tænkt: Hold da kæft, tænk, hvis hun også skulle sælge en god politik! Havde jeg været hende, havde jeg sagt fra forlængst: Men det er muligvis prisen for at komme frem i Socialdemokratiet,« siger Christian Juhl.

Verner Sand Kirk kalder det et »paradoks«, at beskæftigelsesministeren er sluppet for kritik, når hun ovenikøbet er ansvarlig for administrationen af såvel efterløn- som dagpengeforringelserne.

»Men det kan man bare konstatere, at hun gør. Det tror jeg skyldes, at Mette Frederiksen i hvert fald udstråler, at hun har forstår folks situation. Og det er selvfølgelig kun gætværk, men jeg tror ikke, at hvis Mette Frederiksen bestemte, at hun ville have fastholdt så voldsomme stramninger. Det tror jeg altså ikke på,« siger Verner Sand Kirk.

Ifølge tidligere beskæftigelsesminister Inger Støjberg er det svært at sige, hvorfor hendes efterfølger på posten slipper godt fra det.

»Mette Frederiksen har bevaret en illusion om, at hun reelt måske stadig mener det samme – men bare gennemfører en anden politik. Det er jo heller ikke altid, at hun har været ude og tage de store slagsmål om regeringens overordnede økonomiske politik,« siger Inger Støjberg.

Senest viste en meningsmåling, Epinion har lavet for Danmarks Radio, at Mette Frederiksen er den mest populære af samtlige ministre, partiformænd og politiske ordførere. Samlet har 21 procent af vælgerne et positivt syn på Mette Frederiksen, hvorimod tallene er 15 procent for Lars Løkke Rasmussen og otte procent for Kristian Thulesen Dahl og Henrik Sass Larsen, som deler tredjepladsen.

Tal, som dækker over en anden og måske vigtigere historie om Mette Frederiksen. Beskæftigelsesministeren, som alle engang hadede eller elskede at hade, støder nemlig ikke længere lige så mange vælgere fra sig, som hun tiltrækker.

Hvor 52 procent af vælgerne ser positivt på Lars Løkke Rasmussen, så opvejes det til dels af, at 36 procent har et negativt syn. Hvorimod 47 procent ser positivt på Mette Frederiksen, mens kun 26 procent har et negativt syn på hende. 58 procent har til gengæld et negativt syn på Helle Thorning-Schmidt, hvilket forklarer hendes placering som tredjesidst i målingen med et samlet minus på 26 procent. Kun Annette Vilhelmsen og Lars Barfoed er mere upopulære end statsministeren).

Ikke nok med det.

Mette Frederiksen er i dag så vellidt i de tre rivaliserende kaffeklubber i den socialdemokratiske folketingsgruppe, hendes eget »Netværket«, venstrefløjens »Bjørnebanden« og højrefløjens »Morgenmadsklubben«, at flere i folketingsgruppen vurderer, at hun ville vinde et formandsvalg. Både hvis Helle Thorning-Schmidt trak sig. Og hvis Mette Frederiksen valgte at udfordre den siddende partiformand og statsminister. Hvis det kom så vidt.

Men hvordan er det kommet dertil?

Hvalen Jens

Historien er ofte fortalt: Hvordan Mette Frederiksen er fjerdegenerationssocialdemokrat (farfar var viceamtsborgmester i Nordjylland og far medlem af amtsrådet). Hvordan hun som 12-årig meldte sig ind i ANC Youth efter at have set en udstilling om Sydafrika på biblioteket i Aalborg. Og hvordan Mette Frederiksen sponserede hvalen »Jens«. Inden hun som 14-årig meldte sig ind i DSU. Da Mette Frederiksen mange år senere blev spurgt, hvad hun ellers interesserede sig for som barn, lød svaret: »Dét«. Og ikke andet.

Det gjorde, at den daværende ungdomskonsulent i LO i 2001 kunne skrive MF på visitkortet (hvilket senere blev suppleret med titlerne B.A. i administration og samfundsfag og M.A. i Afrikastudier).

Forinden havde Mette Frederiksen stemt 15.000 dørklokker i Ballerup forud for valget i 2001 (tallet 10.000 er også blevet nævnt, men hvem tæller). Her fik hun med egne ord »råt for usødet at vide, hvad der optager folk«.

Efterfølgende er Mette Frederiksen og ægtefællen Erik Haar, som hun mødte i LO, flyttet til Ballerup med deres to børn »for skal man repræsentere et område og nogle mennesker, så skal man bo der og have sin daglige gang i hverdagen«.

I dag er forældrene også flyttet til Ballerup for at været tættere på datteren og hjælpe med børnepasningen.

Selv gav Mette Frederiksen fra starten af karrieren på Christiansborg netop ’råt for usødet’, da det nyvalgte folketingsmedlem krævede et opgør med med Karen Jespersens udlændingepolitiske linje – »Den linje, hun står for, er færdig. Helt færdig« – og hvad hun beskrev som ’Erik Meier Carlsen-logikken’: at Socialdemokraterne kun kan vinde vælgerne tilbage fra Dansk Folkeparti ved at kopierede pianisternes politik.

Allerede fra 2003 begyndte Mette Frederiksen da også at blive betegnet som kronprinsesse i avisartikler, og det blev fast kliché i pressen, at »Mette Frederiksen brænder igennem«.

At alle i Socialdemokratiet ikke så sådan på Mette Frederiksen, kom dog frem i 2004, hvor Dansk Metal forsøgte at fremskaffe et billede af hende fra valgkampen i 1998. Det år havde den daværende DSU-formand i Nordjylland valgt at optræde på en valgpjece kun iført en stor rød badebold med et socialdemokratisk ’A’.

Var det ikke dobbeltmoralsk, når den daværende socialdemokratiske ligestillingsordfører harcelerede mod den såkaldte pornoficering af det offentlige rum? Den samme anklage ramte hende i 2010, da hun havde fravalgt den lokale folkeskole til fordel for en privatskole. I 2005 havde Mette Frederiksen nemlig udtalt, at »det nytter simpelthen ikke, at forældre med overskudsbørn sender deres børn i privatskole, så snart der er problemer i folkeskolen«.

Mogens Lykketoft mente til gengæld efter sit valgnederlag samme år, at Mette Frederiksen havde, hvad der skulle til for at afløse ham som partiformand. Mogens Lykketoft afsluttede gerne samtaler med at spørge partifæller, om de ikke syntes, Mette Frederiksen var talentfuld. Men derfra og til at se den dengang kun 27-årige Mette Frederiksen som formand for Socialdemokratiet var der et stykke vej, tænkte mange. Og sådan havde Mette Frederiksen det også. I 2005.

»Er I klar over, at det, I siger, er, at jeg ikke skal have flere børn?« udbrød Mette Frederiksen, da Mogens Lykketoft på et møde en sen aften i februar gjorde et sidste – forgæves – forsøg på at overtale hende. Men for sig selv tænkte Mette Frederiksen også:

»Det her er sgu et parti i krise.«

I stedet stemte Mette Frederiksen på Frank Jensen i formandsvalget – uden at hun siden har villet fortælle hvorfor. Hun har blot henvist til, at »det ligger år tilbage og er ikke aktuelt længere«.

Der skal flyde blod

I baren i Reehs Baghus står den tidligere formand for den socialdemokratiske partiforening, den 70-årige Tonny Rönnborg, og serverer vand og øl. Tonny Rönnborg husker, hvordan Socialdemokraternes daværende partisekretær, Willy Stig Andersen, tilbage i 1999, da Ballerupkredsen ledte efter en ny folketingskandidat efter Helle Degn, havde sagt: »Der er altså en pige, du skal kigge på.« Pigen var Mette Frederiksen.

»Herude tror vi på Socialdemokratiet. Det er lidt mere problematisk med dem inde på Borgen, som fører lidt for meget liberal politik. Det kan vi sgu ikke lide. Fruen derinde er blevet lidt for liberal. Når papirerne løftes, så skal der flyde blod. Socialdemokraterne er blevet for pæne. Man er jo loyal over for regeringen, men Mette kan da godt have sine egne synspunkter,« siger Tonny Rönnborg.

Hverken Tonny Rönnborg eller de andre socialdemokrater kan eller vil denne septemsøndag dog sige, hvilke afvigende synspunkter Mette Frederiksen måtte have. Men de tror, nej de ved, at Mette Frederiksen mener og vil noget andet og bedre end SRSF-regeringen.

»Mette Frederiksen har de rigtige socialdemokratiske meninger. Men hun er jo bundet af et regeringssamarbejde i dag, ikke? Derfor kan man jo ikke føre en 100 procent socialdemokratisk politik. Folk kan bare godt lide hende. Sådan er det,« konstaterer den 82-årige Vagn Henriksen, som har været kasserer i lokalforeningen de seneste 28 år.

Efter mødet står den 68-årige John Larsen og hans jævnaldrende hustru, Grethe, ved udgangen i Reehs Baghus, mens de knapper tøjet.

Grethe Larsen stiller op til byrådet i Ballerup.

»Mette Frederiksen kalder en spade for en spade, og en skovl for en skovl. Og så er hun en ægte socialdemokrat ... Det er de små i samfundet, hun snakker om. Og det er det, folk kan lide,« forklarer Grethe Larsen.

»Det, man hører fra mange andre, det er jo sort snak. Det er det ikke fra Mette« svarer John Larsen.

»Jeg tror, at Helle Thorning-Schmidts tale er sådan,« siger Grethe Larsen og hæver højre arm, »for højt oppe, hvorimod Mettes er nede på arbejdernes plan eller funktionærernes – det er jo ikke arbejdere mere. Og så tænker folk også, når hun siger det: Nå, ja, de har jo heller ikke flertal. Nå, Mette, nu står jeg og roser dig! Han spørger, hvorfor du stadig er så populær på trods af alt det, regeringen har lovet. Det er fordi, at du snakker et sprog folk kan forstå.«

Mette Frederiksen er på vej ud af døren sammen med sin datter, som har været med til mødet.

»Ja, det prøver jeg da i hvert fald på.«

»Man kan godt se din baggrund, ikke? Hvor du kommer fra!«

»Ja, forhåbentlig.«

»Det er derfor!«.

»Jeg bliver nødt til at løbe, jeg har en utålmodig 10-årig.«

Vestegnen tur-retur

Næste dag er beskæftigelsesministeren atter på besøg på Vestegnen på rengøringsvirksomheden Elite Miljø, hvor Herlevs borgmester, Thomas Gyldal Petersen, fortæller om kommunens samarbejde med private virksomheder om at sikre at erhvervsuddannelser til de unge. Albertslunds borgmester, Steen Christiansen, viser på Voksenskolen, hvordan voksne med læse- og stavevanskeligheder og ordblinde får en ny mulighed.

I en pause trækker Mette Frederiksen ind i et mødelokale på Herlev Rådhus. Sætter sig ned i sofaen og prøver at forklare sin popularitet:

»Nu, ved jeg jo ikke, hvilke ord andre sætter på, når du spørger dem. Jeg er selvfølgelig glad for opbakningen og håber, at den er udtryk for, at folk kan se, at jeg gør mig umage. Men hvad enten det går godt eller dårligt for regeringen, så er vi jo et kollektiv og tager, forhåbentlig, sejre og nederlag på vores kappe hver især og i fællesskab ...«.

Én ting afviser Mette Frederiksen. At den tidligere angiveligt så røde beskæftigelsesminister i dag er blevet blå. I stedet henviser Mette Frederiksen til, at hun allerede i 2008 i forbindelse med sine såkaldte 10 teser slog til lyd for, at pligter er vigtigere end rettigheder.

»Nej, den køber jeg ikke. Borgerlig bliver jeg ikke. Jamen, der er vel flere ting ... For at samfundet kan hænge sammen, skal rigtig mange af os yde rigtig meget. Så er der fejlagtigt nogle af mine politiske modstandere, som stopper der. Som tænker: De, der ikke gør det, er dem, som ikke tager sig sammen. Der er – i al ydmyghed – min sociale indsigt en anden. Tingene er noget mere nuancerede. Derfor prøver vi også i kontanthjælpsreformen særligt at hjælpe unge enlige forsørgere. Jeg kan godt regne ud at det er sværere at tage en uddannelse, hvis du er 19 år, ikke har færdiggjort 9. klasse og allerede har to små børn, end hvis du bor nord for København og har et stærkt netværk. Det er sværere for mange unge på Vestegnen«.

Mette Frederiksen anno 2013

Netop vestegnsborgmesterne er i mange år blevet betragtet som kanariefuglene i den socialdemokratiske mine. Dem, som først lugter fare og allerede i 1990’erne advarede om, at Socialdemokraternes udlændingepolitik kostede kernevælgere. Og i dag har ingen en bedre lugtsans end Thomas Gyldal Petersen. Herlevs borgmester var en af betalingsringens banemænd, han advarede i foråret om, at det var nødvendigt at finde en dagpengeløsning, og for nylig støttede han beslutningen om at opgive den øremærkede barselsorlov til mænd.

Thomas Gyldal Petersen var oprindeligt »meget langt« fra Mette Frederiksen, men kan i dag godt se hende som formand for Socialdemokratiet. Hvis det skulle komme dertil:

»Mette Frederiksen har formået at fastholde sin sociale samvittighed og sin holdning om, at politik skal gøre en forskel for almindelige mennesker, samtidig med at hun faktisk også var en af de første, som i oppositionstiden var ude og snakke om danske virksomheders konkurrenceevne, og at en stærk privat sektor er forudsætningen for, at vi kan have et velfærdssamfund. Hvilket hun har forsøgt at understøtte som beskæftigelsesminister. Så Mette Frederiksen anno 2013 rummer ikke noget, som kan forskrække hverken socialdemokratiske kernevælgere, Dansk Metal eller Thomas Gyldal Petersen. Tværtimod,« siger han

Selv om der på Christiansborg spekuleres i, om ikke Mette Frederiksen forud for partiets forventede valgnederlag må komme med en række markeringer, der – i hvert fald efterfølgende – kan fritage hende for ansvaret for nederlaget, så tyder intet foreløbig på det. Og hvorfor skulle beskæftigelsesministeren egentlig gøre det, så længe alle blot tror, at hun ikke er helt enig regeringens politik. Som det er blevet sagt, så bliver de fleste af os mindre bevæget af ideer end af følelser; mere af musikken end af ordene.