Bogen Søren og Mette i benlås, der udkommer i næste uge, kaster nyt lys over optakten til lærerkonflikten i 2013. I bogen siger den tidligere SF-minister Annette Vilhelmsen blandt andet, at lockouten af skolelærerne i foråret 2013 var »regeringens beslutning«.

Og Dansk Folkepartis formand, Kristian Thulesen Dahl, fortæller om det første møde, han som nyvalgt formand havde med statsminister Helle Thorning Schmidt i oktober 2012. Her blev han spurgt, om DF ville støtte et regeringsindgreb, når der »formentlig kom konflikt« om folkeskolen til foråret.

»Fra oktober vidste jeg, at det hele var lagt til rette på forhånd, og lærerne ikke havde noget at forhandle om. Derfor turde jeg også sige offentligt, at den danske model var sat ud af kraft,« siger Kristian Thulesen Dahl i bogen.

Søren og Mette i benlås er skrevet af journalist Anders-Peter Mathiasen på opfordring fra Danmarks Lærerforening. Ifølge bogen havde en »hemmelig« embedsmandsgruppe med deltagelse af bl.a. Finansministeriet i efteråret 2012 udarbejdet en drejebog for, hvad en lockout af lærerne ville koste.

På et møde i november 2012, hvor bl.a. daværende Bjarne Corydon (S), Margrethe Vestager (RV), Christine Antorini (S) og Annette Vilhelmsen (SF) ifølge »kilder« deltog, fik Kommunernes landsforening (KL) regeringens støtte til at lockoute lærerne, hvis de ikke bøjede sig i de kommende overenskomstforhandlinger.

Formanden for Danmarks Lærerforening, Anders Bondo Christensen, mener på baggrund af udtalelserne fra Annette Vilhelmsen og Kristian Thulesen Dahl, at det nu er »helt åbenlyst«, at lockouten var orkestreret af regeringen og dermed reelt brød med den danske model for arbejdsmarkedet, som lærerforeningen lige siden konflikten har påstået.

Vi har bedt lektor på CBS Dorthe Pedersen og professor emeritus Flemming Ibsen forklare, hvad der reelt er på spil, hvis udsagnene i Søren og Mette i benlås er korrekte.

Hvad er den danske model?

»Det er en model, hvor vi giver arbejdsmarkedets parter en ret til selv at bestemme løn- og arbejdsvilkår. Staten griber kun ind indirekte ved at sætte den overordnede økonomiske ramme og ved at gribe ind, hvis parterne ikke kan blive enige og finde en løsning,« siger Dorthe Pedersen.

Flemming Ibsen supplerer:

»Modellen går på, at man først prøver med reelle forhandlinger og mægling, men regeringen kan altid gå ind og lave et lovindgreb.«

Brød regeringen med den danske model?

»Hvis Annette Vilhelmsen har ret i, at regeringen på forhånd havde bestemt, at der skulle være en lockout, så har regeringen suspenderet hele den danske model. Så var det rent narrespil. Det vil være gift for den danske model, for så er det ikke længere sådan, at parterne selv forhandler og stemmer om forhandlingsresultaterne, men i stedet vil den offentlige arbejdsgiver altid bare kunne regne med støtte fra lovgivningsmagten,« siger Flemming Ibsen.

Han er overbevist om, at regeringen på forhånd havde gjort det klart for KL, at den ville gribe ind, hvis Danmarks Lærerforening ikke bøjede sig under forhandlingsforløbet, og at regeringen havde varslet over for KL, at den ville tage hensyn til KL’s krav og ikke de krav, som Danmarks Lærerforening havde.

»Min pointe er også, at regeringen og KL ikke aftalte på forhånd, at KL skulle lockoute for enhver pris, og at regeringen så ville være klar med et lovindgreb, det matchede KL’s krav. KL alene kan beslutte sig for en lockout, hvis lærerforeningen ikke var med på en aftale. Derefter kom så en lockout, hvis kommunerne kunne blive enige om det og derefter et regeringsindgreb. Det forløb var der lagt en masterplan for mellem regeringen og KL. Man kunne ikke på forhånd aftale en lockout og et lovindgreb uden at kende forhandlingsforløbet. Lærerforeningen havde et valg, og den valgte konfliktstrategien. Men med folkeskolereformen i et parrallet forløb var det en bunden opgave for KL at få afskaffet arbejdstidsaftalen og få flere timer til at finansiere reformen. Hvis lærerforeningen ikke ville bytte aftalen med flere penge, var lockouten og regeringsindgrebet aftalt,« siger han.

Dorthe Pedersen mener, der er en klar forbindelse mellem regeringens indgreb i konflikten og den omstridte folkeskolereform, som tidsmæssigt faldt sammen med overenskomstforhandlingerne. På det punkt kan man sige, at der var tale om aftalt spil:

»De kommunale arbejdsgivere kan ikke forhandle noget, hvis ikke ’storebror finansminister’ har givet en ramme at forhandle indenfor. Og Finansministeriet havde inden forhandlingerne udregnet det provenu, som skulle finansiere folkeskolereformen. Det kunne man finde ved at opsige lærernes arbejdstidsregler, som arbejdsmarkedets parter normalt selv regulerer. Det hele var altså designet og tilrettelagt, og pengene var brugt.«

Er det forkert at bryde med den danske model?

»Når man har ansvarlige arbejdsmarkedsparter, som gerne vil løse problemer sammen og finde kompromiser, skaber det høj legitimitet. Det gælder om at give parterne en chance for at finde kompromiset, før en regering griber ind,« siger Dorthe Pedersen.

Flemming Ibsen mener, at den danske model er en god ting, for den gør, at folk accepterer deres løn- og arbejdsvilkår:

»Der er en form for fagligt demokrati over det: Parterne selv har stor indflydelse på aftalen, og modellen er udviklet sådan, at de får lov til selv at stemme den igennem til sidst.«

Hvad er konsekvenserne ved et brud med modellen?

»Det presser de faglige organisationer, for hvorfor så være med i en faglig organisation? Med den danske model har folk følt sig ansvarliggjort, fordi de selv havde sat en underskrift på aftalen,« siger Dorthe Pedersen, der mener, at den danske model historisk set har været med til at skabe ro:

»Vi har undgået nogle af de store konflikter, som vi har set i Sydeuropa, hvor folk nedlægger arbejdet. For ved at lade arbejdsmarkedets parter bestemme er der kun strejker og lockout, når forhandlingerne mellem parterne bryder sammen, hvorimod der er ro, mens aftalen gælder.«

Flemming Ibsen henviser til Frankrig, hvor folk går på gaden og protesterer i stort omfang, fordi man ikke har fået lov til at påvirke processen, da det her er lovgiverne, der bestemmer. Desuden mener han, at den danske model giver de bedste aftaler, fordi det er dem, der har den største viden, som står for forhandlingerne:

»Vi har valgt vores model, fordi parterne har en stor indsigt i, hvordan deres arbejdsforhold er, altså de problemer, der er, og hvordan man skal løse dem. Det er en indsigt, som embedsmændene ikke har. Derfor får man skræddersyede løsninger, som er bygget til arbejdsmarkedet.«

»Hvis ikke vi har den danske model, så skal parterne i stedet forsøge at påvirke lovgivningsprocessen ved at lave lobbyarbejde i Folketinget, køre kampagner mod politikerne og kæmpe sagen i medierne.«