Længe har jeg læst, at Danmark bliver skævere og skævere. Jeg læser hos Lars Olsen, at ’de rige’ isolerer sig i deres forstadsvillaer, mens ’de fattige’ tvinges sammen i ghettoer, hvorfor vi sjældnere og sjældnere møder hinanden og lærer om hinandens vilkår. At vi bliver mere og mere fremmede for hinanden, at viljen til at sætte sig ind i hinandens liv støver til, at empatien forvitrer. Jeg læser for tiden, at alle tænkelige afstande mellem rig og fattig bliver større. Og jeg begræder det. Men jeg genkender det kun al for godt.

Min kæreste er journalist og datter af vietnamesiske bådflygtninge. »Det her er MIT hood, jeg er fra 8220-YO«, råber hun – let ironisk, lidt stolt – når vi passerer Gellerup, hvorfra hendes mor og far – dengang uden dansk og uden netværk – og siden hun selv og hendes søster begyndte deres danske opstigen.

Lidt ironisk, fordi Gellerup i dag er fjern fortid, og berettiget stolt af netop samme årsag. Min ven Søren voksede op på Amager og er i dag læge. Jeg husker, første gang han fortalte om sin tidlige opvækst, fordi den på alle områder afveg fra min. Det samme gælder min kærestes opvækst. Oplevelserne fra 80’ernes Amager og Gellerup kan jeg ikke genkende. Og det udstiller det pinagtigt abstrakte ved mit kendskab til ulighed fra bunden.