Sara Omar har ofte udtalt sig stærkt generaliserende om muslimers patriarkalske voldskultur uden at præsentere anden dokumentation end sine egne erfaringer. Voldskulturen vedrører flertallet af muslimer, siger hun igen og igen. På sin vis er flere af hendes udsagn at sammenligne med Lars Hedegaards udtalelser om, at muslimske piger voldtages af onkler, fætre og fædre – men hvor Hedegaard blev stærkt udskældt i 2010, bliver Omars person og budskaber lovprist fra alle kanter i 2018.

Af Jarl Sidelmann & Jonas Mirza

Illustration, “Brown Study (Tree Stump)”, 2017, af kunstner: Julie Nord

S

tadigt flere personlige vidnesbyrd og beretninger om social kontrol, vold og udstødelse bekræfter, hvad statistikker og undersøgelser også siger : Der er grundlæggende problemer med kvindeopfattelsen i miljøer med muslimsk kulturbaggrund i Danmark.

Skønt problemets eksistens sjældent benægtes, har den offentlige diskussion om emnet i årevis været præget af ”hård debat” og polarisering.

En del af årsagen hertil kan utvivlsomt findes i debattens “tone”. Udtalelser af generaliserende eller polemisk karakter er ofte blevet bebrejdet for at proportionsforvrænge problemet, forklejne dets alvor, eller skabe unødig splid.

Det er f.eks. ikke mange år siden, at daværende formand for Trykkefrihedsselskabet, Lars Hedegaard, kom ud i et stormvejr, da han udtalte:

“Når en muslimsk mand voldtager en kvinde, er det hans ret at gøre det […] De voldtager deres egne børn. Det hører man hele tiden. Piger i muslimske familier bliver voldtaget af deres onkler, deres fætre eller deres far. Kvinder har ingen værdi, de er ikke mennesker. Deres funktioner er som livmoder – de bærer krigerens afkom og skaber nye krigere, men ellers… nuvel, de kan bruges til seksuelle formål, men ellers har de ingen værdi.”

Hedegaard blev for sine udtalelser tiltalt for racisme. Flere af Trykkefrihedsselskabets medlemmer forlod foreningen i protest og forlegenhed. Fremtrædende politikere tog afstand fra ham. Naser Khader mente f.eks., at Hedegaards udtalelser var “fuldstændigt vanvittige og grebet ud af enkeltstående sager og som sådan slet ikke generaliserbare”. Dansk Folkepartis daværende formand, Pia Kjærsgaard, mente, at Hedegaards udsagn ”var for generaliserende”. Og lederen for de konservative, Lene Espersen, stemplede det som “nedsættende over for den store gruppe af muslimer, som er fuldstændigt velintegrerede, og som aldrig kunne drømme om at opføre sig på anden måde end alle os andre lovlydige borgere”.

Spoler man imidlertid frem til år 2018, ser tingene anderledes ud. En ny og markant stemme, som selv kommer fra Mellemøsten og har muslimsk baggrund, har skrevet en islamkritisk roman om kvindeundertrykkelse ”i islam.” Hun siger somme tider ting, der kan ligne Lars Hedegaards mere bombastiske udsagn, men hun bliver ikke tilnærmelsesvis genstand for en tilsvarende bredspektret forargelse. Tværtimod er hendes bog, Dødevaskeren, blevet mødt med anerkendelse, og hun har fået rigelig taletid i radio, tv og på tryk.

Det kan virke forhastet, når vi rask væk konstaterer, at nogle af Sara Omars udsagn i sin substans minder om Hedegaards herostratisk berygtede udtalelse. Fordømmelserne af Hedegaard in mente ville det være mærkeligt andet. Men vi vil i denne tekst kigge på en række udsagn, som vi mener, underbygger dette.

Bemærk: det er ikke vores ærinde at give et dækkende helhedsbillede af Sara Omars holdninger eller person. Vi vil i stedet kigge på receptionen af hende og den diskurs, som hendes udtalelser indgår i. Her hæfter vi os bl.a. ved, at medierne især fremhæver og interesserer sig for Omars islam-kulturkritiske udsagn – og endda bruger dem imod hende, når hun forsøger at korrigere sin mission og sit budskab i en anden retning.

Ser vi således bort fra nogle stedvist forsonlige nuancer i hendes kritik, finder man substantielle fællespunkter imellem Hedegaard og Omar. Begge hævder, at islam er årsagen til det undertrykkende kvindesyn, incest og voldskultur hos muslimer, og begge mener, at problemet er generelt. Islam er kvindeundertrykkelsens kilde og brændstof og det er islam selv, der skal afsløres, bekæmpes eller retledes. Roden til problemet skal findes i religionen.

Lad os kigge på et håndfuld eksempler.

Under et interview i Aftenshowet, hvor Omar er gæst, bliver der vist et klip med antropolog Sofie Danneskiold-Samsøe, der i stort omfang har forsket i vold mod kvinder i etniske minoritetsfamilier. Antropologen forklarer, at æresdrab ganske vist finder sted i Mellemøsten, men at der er tale om et mindretalsfænomen. Tilbage i studiet indvender Omar over for værten, at der ikke er tale om et fåtal, men derimod et flertal.

Da journalisten Abdel Aziz Mahmoud konfronterer Omar med dette udsagn i DR-programmet Adgang med Abdel, gentager hun, at “det er et generelt problem.” Hun medgiver godt nok, at hun ikke kan henvise til nogen tal, der bekræfter hendes udsagn, men påstår, at hun ved disse ting, fordi hun har set og “oplevet det på egen krop”.

Den samme appel til personlige erfaringer gør Omar brug af i et interview i Information: ”Det, jeg skriver om, er globale problemer, som ikke kun findes i parallelsamfundene her […] Det, jeg beskriver, er så udbredt, at det er ubegribeligt.” Da journalisten spørger, hvordan hun ved dette, svarer hun, at hun ”har set, oplevet, [og] overværet [det]”. Hun har boet i Kurdistan, Mellemøsten, i forskellige lande i Europa og nu i Danmark, ”og det er den samme ondskab”, hun erfarer disse steder. Da journalisten påpeger, at hun i andre interviews også har sagt, at ”de her ting finder sted i ikke alle, men i de fleste muslimske samfund og familier”, bekræfter Omar udsagnet, men forklarer samtidig, at hendes ærinde ikke er at ”generalisere” eller stigmatisere det retskafne mindretal af ”velfungerende mennesker med sund fornuft og rationalitet”.

Adspurgt om, hvor al den sociale kontrol og det kvindehad, som hun beskriver i sin bog, kommer fra, svarer Omar kontant: “Religionen er en stor del af det. Det er der, vi skal starte.”

Til DR Kultur siger hun: “Vi kan ikke se bort fra, at den voldskultur min bog skildrer er udsprunget af islam og styres af islam.”

I Femina udtaler hun: “Man kan sige, at religionen islam er opstået for at kunne kontrollere.”

Og på overvågningsmediet Facebook – der efterhånden er en fuldt integreret del af offentligheden – deler Omar et meme, der portrætterer en kvinde i vestlig beklædning over for en kvinde klædt i burka. Den tilhørende billedtekst proklamerer henholdsvis “Europa 2015” og “Europa 2050.” Denne burkabærende fremtid vil blive en realitet, advarer Omar, “hvis vi kvinder ikke kæmper for vores rettigheder. Hvis ikke vi står op for os selv.”

Det, der kommunikeres her, er den udtalte frygt for en snigende islamisering af det offentlige rum, der i årevis har animeret Hedegaards og konsorters alarmerende kritik.

Det ovenstående er af pladsmæssige hensyn blot et udpluk. Men overlappene burde være tydelige: Hvad Hedegaard hele tiden hører om, har Omar efter egne udsagn erfaret. Hun er en af dem, der fortæller, hvad Hedegaard hører og kun kan referere.

Man forestiller sig standardreaktionen, hvis det havde været Hedegaard eller en anden persona non grata, der havde sagt de ovenstående ting. Hvis han, ligesom Omar, opfordrede ressourcestærke, muslimske kvinder til “at åbne øjnene for, at der er problemer derude. Der er børn der bliver voldtaget. Der er piger der bliver giftet væk som ni-årig. Der er små børn der bliver penetreret!”

Selv hvis man ser bort fra polemikken, synes det substantielle i Omars tese netop at være, at de forhold, Hedegaard påtalte, er gældende. Der er tale om et generelt problem. Det er et flertal. Det er således ikke uden en vis grad af sandhed, når Katrine Winkel Holm påpeger, at:

“[…] det med at piger i muslimske familier bliver voldtaget af deres onkler plejer at være fuldstændigt utilstedeligt, ja direkte kriminelt at udtale offentligt her i landet. Og alligevel er Politikens lederskribent ikke oppe i det røde felt over det de plejer at fejlæse [sic] som en uhørt krænkelse af en hel befolkningsgruppe. Hele caffe latte-segmentet lovpriser i stedet en bog, der som sin hovedsag netop har afdækningen af islamisk kvindefjendtlighed og en onkel-voldtægt af en mindreårig, der i bogen beskrives som legitimeret af Koranen.”

Den legitime og illegitime kritik

H

vis substansen er stort set den samme, hvad kan så forklare forskellen i offentlighedens reception? Det er selvfølgelig ikke så svært at forestille sig, hvad der gør Omar mere spiselig. Hun er “erfaringsekspert”; hun taler med en ubrydelig autenticitet, og hun forsøger tydeligvis at gardere sig imod, at hendes kritik bliver misbrugt. Det er alt sammen vægtige begrundelser for at lytte til hende.

Hedegaard er derimod en “konspirationsteoretiker”, som ser sagen udefra. Hans skingre, proportionsforvrængede, lidet sympatiske udfald og slet skjulte dagsorden skader sagen: Hvor venstrefløjen, de kulturradikale og de kultiverede liberale tynges af “berøringsangst”, kan Omar pointere, hvad de ikke selv tør af frygt for at sættes i bås med racister. Hun er – modsat Hedegaard – en gangbar og slagkraftig stedfortræder for den illusionsløse islamkritik, man ikke selv kan levere, men gerne vil tilslutte sig.

Lad os nu, inden vi vurderer relevansen og validiteten af hendes forskellige udsagn, kigge lidt på den offentlige modtagelse af Omar.

I deres forsideanmeldelse kalder Dagbladet Information Omars roman for “en berigelse af dansk litteratur” og intet mindre end “et nyt vigtigt kapitel i dansk litteraturhistorie”. Ifølge avisen leverer Omar med sin tekst “en kras skildring af muslimsk kvindeundertrykkelse” og et “rystende samlende indblik i de grusomheder, der dagligt finder sted i en muslimsk kvindefornedrende voldskultur.”

Berlingske Tidendes kulturredaktør, Anne Sophia Hermansen, skriver tilsvarende i sin anmeldelse, at romanen er “et overbevisende stykke litteraturhistorie”, der kan “ændre vores samfund,” og at “alle som bestrider et politisk embede i Danmark” burde læse den. Hermansen giver bogen seks stjerner og skriver, at bogen leverer “et opsigtsvækkende indblik i, hvordan dagligdagen ser ud i en muslimsk kvindefornedrende voldskultur.” (Den vågne læser vil bemærke sammenfaldet i ordvalg i Hermansens og Informations anmeldelse).

Jyllands-Posten (fire stjerner) skriver samstemmende, at “dansk litteratur” med Omar har “fået en ny og tiltrængt stemme.” Kristeligt Dagblad (også fire stjerner) skriver, at bogen “indiskutabelt” er “modig og vigtig i sin kritik og i sin skildring af” muslimsk kultur og religion. Lignende gloser kan findes i anmeldelsen fra Politiken, der nøjes med tre stjerner, men dog erklærer romanen for “den modigste bog, der er udgivet herhjemme i år, fordi den retter et så voldsomt angreb mod islam for at være en kvindefjendsk religion.”

Ifølge Nyhedsmagasinet Føljeton er romanen præget af “stor troværdighed”, og Sara Omar selv “ligner en superhelt, når hun taler og går, smuk og stålsat”. I Femina udnævner chefredaktør Camilla Kjems bogen som årets vigtigste. Omar “lyser som en ægte ledestjerne”.

Her er Fyens Stiftstidende (18.12.2017): “Sara Omar fyldte ikke alverden fysiologisk, som hun stod i en travl Billunds Boghandel, og det var faktisk lidt af et paradoks. For egentlig burde hun være et bredskuldret menneske på tre meter. Mindst. For at have plads til den styrke, hun rummer.”

Disse overstrømmende anmeldelser er blevet fulgt af gavmild eksponering i nyhedsmedierne. I de første uger efter udgivelsen har Omar fået tegnet sit portræt i stort opsatte interviews i Politiken, Information, Berlingske, Jyllands-Posten, DR Nyheder, m.fl., foruden at være gæst i blandt andet Aftenshowet. DR2 Deadline helligede størstedelen af et program til bogen og sendte ved nytårstid en nytårstale med Omar til nationen (“Sara Omars nytårstale til sine medsøstre”).

I en offentliggjort video på Weekendavisens Facebookside udråber chefredaktør Martin Krasnik bogen som “årets vigtigste” og fremhæver, at den:

“[…] handler om hvordan piger og kvinder i det hele taget, i muslimske familier og samfund i Mellemøsten, bliver voldtaget, æresdrabt og mishandlet fra første færd i en patriarkalsk og religiøs kultur, hvor kvinder er ingenting værd.” (vores fremhævninger)

Berlingske Tidende skrev dagen efter udgivelsen, at Omar med sin debutroman gjorde “os opmærksom på en overgrebskultur blandt muslimer, som vi må spørge os selv, om vi har taget tilstrækkeligt alvorligt.” (Her må vi minde om, at Omar med Dødevaskeren ikke er den første, men blot den seneste af en lang række kvinder med minoritetsbaggrund i Danmark, der har sat fokus på vold, overgreb og patriarkalske traditioner i muslimske miljøer i og uden for landets grænser. )

Fra politisk side er begejstringen den samme. Naser Khader, der forlod Trykkefrihedsselskabets ”advisory board” efter Hedegaards udtalelse, byder Omar varmt velkommen: Hun er “en ny modig stemme, der ikke bagatelliserer, intellektualiserer og undskylder muslimsk kvindeundertrykkelse”. SF’s forkvinde, Pia Olsen Dyhr, kalder bogen “pligtlæsning for enhver politiker”, mens Ida Auken fra Radikale Venstre i en statusbesked på Facebook skriver, at det er kvinder som Sara Omar, der er “den allerstørste trussel mod mørkemænd, undertrykkelse og middelalderlig tankegang”.

Som led i et tema om Socialdemokratiets asyl- og integrationsudspil prydede Omar også forsiden af marts-udgaven af Socialdemokraten. Og på kvindernes internationale kampdag fik hun ros af landets ligestillingsminister, Karen Ellemann, i en video på dennes officielle facebookside, hvor Omar selv var med og fik lov til at holde en kort tale.

Ikke siden Yahya Hassan kan en debuterende forfatter siges at have modtaget så massiv mediebevågenhed og næsten enslydende vurderinger af værkets samfundsværdi og litterære gennemslagskraft.

Det er altså ikke opmærksomhed, rosende ord eller støtteerklæringer til Sara Omars bog eller Sara Omar selv, der er mindst af fra danske meningsdannere og den politiske elite. Hvilket fører til spørgsmålet om, hvorvidt hendes kritik og påstande kan regnes for saglige.

Retmæssigheden

I

følge Sara Omar er vold og kvindeundertrykkelse et udpræget islamisk problem. Men hun medgiver, at voldelig kvindeundertrykkelse i varierende grad findes i alle kulturer. Om kvindeundertrykkelsen har rod i Islam, har vi ikke svar på. Måske er det sandt, måske ikke.

Vender man blikket ud i verden, rapporterer FN Kvinder dog, at 14 af de 25 lande med flest antal kvindedrab i Verden (såsom æresdrab) er i Latinamerika. Især de centralamerikanske lande som Honduras, El Salvador, Guatemala og Nicaragua topper langt over de øvrige. Data fra The Small Arms Survey har vist, at de 10 lande med flest antal kvindedrab pr. indbygger i verden fra 2010-2015 var: Lesotho, El Salvador, Honduras, Namibia, Swaziland, Haiti, Sydafrika, Montserrat, Grenada og Guyana.

Så sent som i 1997 havde 14 latinamerikanske lande love, hvor en voldtægtsmand kunne gå fri, såfremt han tilbød at gifte sig med sit offer — dette blev steder betragtet som en løsning for at genoprette familiens ære.

“Udspringer” kvindevolden i ovenstående lande også af religion, på samme måde som den i Mellemøsten og i muslimske samfund er rodfæstet i Islam (ifølge Omar)? Eller er den primært betinget af en patriarkalsk kultur, socioøkonomiske forhold, kriminalitetsproblemer og områdernes konflikttilstande? Vi påstår ikke at ligge inde med svarene, men vi formoder, at det ville være forkert at begrunde volden monokausalt.

Om incest er mere udbredt i islamiske miljøer, ved Omar ikke. Men hun fortæller i Politiken:

“Det er muligt, at der ikke er flere tilfælde af incest i visse muslimske miljøer end i andre miljøer, men forskellen er, at de sager i muslimske miljøer aldrig kommer for en dag, fordi de sker i så lukket et samfund med så høje æresbegreber, at ingen taler om det.” (vores fremhævelse)

Til Berlingske Tidende udtaler hun:

“[…] incest er et rigtigt stort problem i mange muslimske miljøer – både herhjemme og ude i verden. I de muslimske miljøer er der bare aldrig nogen, der taler om det, fordi det at tabe ansigt er værre end døden selv.” (vores fremhævelse)

Her er hun til DR:

“Forskellen er, at de etniske danskere er mere åbne over for at tale om problemerne. Når muslimske kvinder tager på krisecenter, fortæller de ikke nødvendigvis, hvad der er galt. Når man ikke gør det, så kan man heller ikke få den rigtige hjælp. Så bliver man sendt hjem til den samme mand, som tæsker kvinderne og børnene.”

Omar medgiver (jf. hendes interview med Abdel Aziz Mahmoud i DR), at hun ikke er i besiddelse af nogen empirisk dokumentation, der bakker hendes påstande op om, at incest og kvindevold skulle være særlig udbredt eller tabuiseret i muslimske miljøer.

Spørger man Landsorganisation af Kvinde Krisecentre (LOKK) om troværdigheden af Omars sidstnævnte udsagn, får man følgende svar:

“Vold i familien er tabu for stort set alle kvinder […] Kvinden fortæller om volden når hun kommer [til krisecenteret]. Eller hun fortæller en del af sin historie, men efterhånden som hun har fået tillid til personalet, kommer der flere og flere nuancer på. Dette gælder alle uanset nationalitet og trosretninger.”

Børne- og Socialministeriet kan oplyse, at der årligt udarbejdes en statistik over antallet af underretninger i kommunerne, herunder underretninger vedrørende mistanke om overgreb, men at statistikken ikke opgøres på etnicitet.

Udlændinge- og Integrationsministeriet skriver i en mail til denne teksts forfattere, at Sara Omars betragtninger umiddelbart hverken kan be- eller afkræftes af empiriske undersøgelser.

Dog kunne man anføre, at der i det danske samfund (eller “den danske kultur”) eksisterer et overordnet stigma mht. (seksuel) vold mod kvinder. Emnet lader til at være tabuiseret i det bredere samfund og især blandt ofrene. Man kan tale om et gennemgribende samfundsproblem, samt at sagerne sjældent føres til dørs af myndigheder og retssystemet.

Et studie fra 2014, offentliggjort af EU’s Agentur for Fundamentale Rettigheder, fremhævede eksempelvis, at Danmark havde den højeste forekomst af fysisk og seksuel vold mod kvinder i Europa. Derudover er danske kvinder også blandt dem, der indgiver færrest anmeldelser, når de udsættes for kønsrelateret vold eller chikane (her skal det understreges, at ”vold og chikane” er et meget bredt kontinuum). Center for Voldtægtsofre angiver, at de registrerede og anmeldte tilfælde af voldtægt kun udgør 5-10 pct. af de samlede voldtægter i Danmark. Berlingske Tidende og MetroXpress rapporterede i 2010 (på baggrund af oplysninger fra bl.a. Danmarks Statistik), at omkring 29 ud af 30 voldtægtssager aldrig fører til en domfældelse i Danmark.

Ifølge Det Kriminalpræventive Råd er der i Danmark omtrent 4.200 gennemførte voldtægter hvert år. Antallet af domfældelser er på landsplan 50-70 om året. Omkring 33.000 kvinder udsættes ifølge regeringens egne tal hvert år for partnervold. Men der falder kun omkring 250 domme årligt. Alligevel mener kun 23 pct. af danskerne, at vold mod kvinder er blandt de vigtigste ligestillingsproblemer, så bevidstheden om problemet er ikke just fremherskende. Adspurgt i en Voxmeter-måling fra 2015, om kvinden selv bærer et ansvar for at være blevet voldtaget, hvis hun frivilligt er gået med en mand hjem efter f.eks. en date, en fest eller en tur i byen, svarede hver syvende dansker “ja.”

Størstedelen af voldtægtssager i Danmark er netop disse såkaldte “kontaktvoldtægter”, hvor gerningsmanden og offeret kender hinanden i forvejen (og eksempelvis er gået frivilligt hjem sammen). Ifølge Amnesty International kommer cirka halvdelen af disse sager aldrig for en dansk dommer, fordi myndighederne vurderer, at det ikke kan bevises, at manden ikke var bevidst om, hvorvidt kvinden ønskede sex eller ej.

En nylig undersøgelse fra Aalborg Universitet oplyser os om, at de færreste sager om seksuel chikane når frem til domstolene, fordi fagforeninger indgår hemmeligholdte forlig med krænkerne. Ifølge ekspertudsagn i undersøgelsen er der tale om de mest graverende sager. Fagforeningerne har ingen opgørelser over, hvor mange forlig der indgås.

Også den danske regering er blevet kritiseret af Amnesty International for utilstrækkelig lovgivning mht. seksuel vold, herunder at de danske love indtil for nylig var i strid med grundlæggende menneskerettighedsprincipper. Europarådets ekspertgruppe Grevio har ligeledes skarpt kritiseret Danmark for ikke at overholde Europarådets konvention om forebyggelse og bekæmpelse af vold mod kvinder og vold i hjemmet. Ekspertgruppen har kritiseret de danske myndigheders manglende evne til at beskytte voldsramte kvinder og skriver, at nøglepersoner – fra politi til domstole og sagsbehandlere – ikke ved nok om voldens kønnede natur og derfor heller ikke kan reagere passende.

De ovenstående oplysninger sætter Weekendavis-redaktør Martin Krasniks anbefaling af Sara Omars bog i et lidt andet lys: “… såfremt #metoo-kampagnen forbigår det voldelige patriarkat, der eksisterer lige for næsen af os, er den svær at tage rigtigt alvorlig.” Krasnik omtaler her specifikt det muslimske kvindesyn i ind- og udland, men hans udsagn har øjensynligt bredere gyldighed.

Det må samtidig konstateres, at hvor flere stemmer har kritiseret #metoo-kampagnen for at være polariserende og anmodet om almindelig skepsis og uskyldsformodning ift. dens “afsløringer”, er Omar ukritisk blevet omfavnet og hyldet for sine skildringer.

Hvor medieoffentligheden svælger i væmmelsen over den muslimske vold, er den almindelige, kernedanske kønnede vold almindeligt overset. At gøre op med de andres tabuer er noget, der samler Danmark.

Den nye konsensus

M

åske er svaret, at den store interesse for Omar og hendes bog alene skyldes måden, hvorpå hun kobler religionen med volden. Snarere end at have skrevet et banebrydende værk, der har kastet nyt lys over et undereksponeret emne, har Omar i kraft af sin baggrund og erfaring givet en allerede eksisterende diskurs ny politisk legitimitet. Hun gentager, hvad vi allerede er bekendt med og fornemmede på forhånd.

Her er således en mulighed, for visse dele af det politiske etablissement, for at lægge afstand til anklagerne om “berøringsangst” over for sociale problemstillinger og kvindesynet i visse minoritetsmiljøer (som i øvrigt også kommer fra Sara Omar selv).

Omar viser os i hvert tilfælde, at den danske offentlighed er berøringsangst. Ikke over for at tale om muslimers vold og overgreb, men over for at konfrontere generaliserende og udokumenterede påstande om muslimers dårligdomme med saglighed og redelighed ­– og i det hele taget forholde sig til vold mod kvinder som et almindeligt samfundsproblem. Dét er bagsiden af Omar-omfavnelsen.