Kunstneren Simone Kærn blev af Forsvaret og Nationalhistorisk Museum bedt om at lave et bataljemaleri af krigen i Libyen. Hendes første udkast blev imidlertid forkastet, fordi der i forgrunden lå dræbte og sårede civile.

Ifølge Weekendavisen skrev generalmajor Per Ludvigsen i sin vurdering, at ligene giver »det indtryk, at den omfattende død og lemlæstelse, som er meget markant og dominerende i midtsektionen, kan være eller faktisk er forvoldt af danske fly«, og udkastet blev forkastet.

Sagen om bataljemaleriet er det seneste eksempel på en ændring i den måde, de danske krige beskrives og italesættes, mener blandt andre krigshistoriker ved Syddansk Universitet, Thomas Wegener Friis:

»Der er et skærpet krav om, at krige skal være kliniske. Man siger fra myndighedernes side ’her er fjenden, vi slår fjenden ihjel’. Og når det er den officielle retorik, så skal man helst ikke ramme fjendens nabo også,« siger Thomas Wegener Friis, som mener, at der er sket en udvikling i løbet af de seneste årtier: »Fra at have et billede af krig som en situation, hvor man groft sagt måtte indregne, at alt og alle, der stod i vejen for målet, skulle smadres, så har man i dag et nålestikagtigt billede af krige. Det er ikke det korrekte billede, men det er det billede, man får.«

Claus Bundgård Christensen, som er historiker på RUC er enig i, at man ikke fortæller hele sandheden om krigene:

»Der er en tendens blandt militærpersoner og beslutningstagere til, at man ikke siger tingene direkte. Så vi hører ikke alt,« siger han.

Sagen om bataljemaleriet endte med, at det Nationalhistoriske Museum fik en anden kunstner, maleren Peter Carlsen, til at male billedet. Det blev et maleri i fugleperspektiv, hvor man ser to F16-fly i forgrunden og en røgsky, som stiger op fra jorden i det fjerne.

Ukritiske medier

Også medierne har en tendens til at tale samme sprog som magthaverne, når det kommer til krig. Det viste en stor analyse af de seneste 10 års krigsledere i fem danske aviser, som professor på Københavns Universitet Stig Hjarvard netop har lavet i samarbejde med Nete Nørgaard Kristensen. Med Information som den eneste undtagelse, viser analysen, at »holdninger på lederplads i høj grad afspejler den politiske elites synspunkter, dvs. de holdninger, der er bred enighed om blandt de fleste af Folketingets partier. Når der er enighed blandt den politiske elite, udviser aviserne tilsvarende stor enighed.«

Den konklusion undrer ikke Thomas Wegener Friis:

»Jeg ved også fra tidligere studier, at medierne ret pænt følger den politiske udvikling, så den her undersøgelse ligger helt i tråd med det,« siger han.

Når der er bred politisk opbakning til en krig, og når krigen fra magthavernes side italesættes som klinisk og omkostningsfri, er det derfor normalt, at medierne følger med. Dermed bliver offentlighedens billede af krigen det samme som magthavernes.

En af de personer, som har oplevet kontrasten mellem krigen og den måde, den bliver italesat på i den danske offentlighed, er Mikkel Brixvold, som fra 2005-2008 var elitesoldat i frømandskorpset og i 2007 var udsendt til Irak:

»Jeg forstår ikke, at medierne er så ukritiske, når de skriver om krigene. At forsvaret vil nedtone snak om civile ofre, undrer mig ikke. Det er deres opgave,« siger han med henvisning til sagen om bataljemaleriet.

»Forsvaret er jo et politisk redskab, så jeg forstår sagtens deres incitament. Men det undrer mig, at medierne ukritisk vælger at følge med i samme sprog.«

Den distancerede og ukonkrete krigsretorik hos magthavere og i medierne er med til at give danskerne et »meget naivt« billede af de krige, vi deltager i, mener han:

»Et godt eksempel er den debat, der kom med filmen Armadillo. Der var nogle soldaterdrenge, som sagde nogle ting, som faldt folk for brystet: ’hvordan kunne de tale så groft om de ting, de lavede’,« siger Mikkel Brixvold og fortsætter: »Det undrer mig, at man kan være så overrasket over det sprog, man har i en verden, hvor det handler om at holde sig selv i live og slå andre ihjel. Det er meget sigende, at man holder det op imod det sprog, som man taler på kontoret hjemme i Danmark,« siger han.

Kom med golfkrigen

Militærhistorikerne er enige om, at ændringen i krigsretorikken til de pæne historier begyndte ved Golfkrigen i 1990-1991:

»Det var der, man fik forestillingen om, at krigen bestod af præcisionsbombninger, og at der derfor ikke var civile ofre,« siger Claus Bundgård Christensen.

Det handlede fra starten om kommunikationen, mener Thomas Wegener Friis:

»I den krig fik man også skudt fjenden godt og grundt i stykker, men det var ikke det billede, offentligheden fik,« siger han og nævner major Svend Bergsteins legendariske optræden med pegepinden og kortet i DR’s dækning af krigen.

»Man fik et billede af, at man brugte nogle supersmarte missiler, som kunne komme helt ind i stuen til Saddam Hussein og prikke ham på skulderen,« siger Thomas Wegener Friis, som kalder Golfkrigen for det første skridt på vandringen mod nutidens opfattelse af krig: »Den danske militærdoktrin er ændret, og i dag er der politisk bred enighed om, at det er i orden at gå i krig. Det er blevet meget nemmere at gribe den militære værktøjskasse, når der er en konflikt et sted i verden.«

Og krigsretorikken spiller ind, mener han:

»Koreakrigen kan vi huske, fordi Kim Larsen synger en hyggelig sang om den. Vietnamkrigen forbinder vi med børn, der brænder. I virkeligheden blev der kastet mere napalm i Korea, og krigen var mere blodig. Men der blev ikke taget billeder af det, og det har altså en betydning for opfattelsen af krigen, hvordan den bliver formidlet,« siger Thomas Wegener Friis.

I det hele taget har Vietnamkrigen været et skræmmebillede, hvad krigsretorik angår – og det kan meget vel være medvirkende til, at man i de efterfølgende krige, har været noget mere påpasselig i retorikken:

»USA offentliggjorde body counts under Vietnamkrigen. Man gjorde det til et mål i sig selv, hvor mange Vietcong-partisaner, man havde dræbt. Siden har man taget ved lære af Vietnamkrigens fejltagelser i formidlingen af krige, og at det er en af grundene til ændringen,« siger Claus Bundgård Christensen.

Han mener også at ændringen er kommet, fordi krigene i 90’erne var de første i en lang årrække:

»Det var så længe siden, at Danmark havde været i krig – og krig var noget, der lå mange danskere meget fjernt. Derfor krævede det nok en særlig sprogbrug at sælge krigene,« siger han.

Tåler vi mindre?

’Præcisionsbombning’ var et ord, der gik igen hele vejen igennem de officielle afrapporteringer om de 600 missioner, danske jagerfly fløj over Libyen. Af mailkorrespondancen mellem Simone Kærn og Forsvaret fremgår det, at generalmajoren ikke var tilfreds med Simone Kærns »fortælling om krigen«, fordi skitsen blandt andet indeholdt lemlæstede lig. Kærn havde forud for skitsen besøgt både de danske flydelinger i Libyen og også nogle af de steder i Libyen, der var blevet ramt af bombeangreb.

The Guardian skrev i 2011, at det var danske fly, der i et angreb dræbte Muammar Gaddafis søn og tre børnebørn under 12 år, og efterfølgende er danske fly blevet kædet sammen med fem bombeangreb med civile ofre i Libyen, fordi de har bombet i de pågældende områder på det tidspunkt, hvor de civile er blevet ramt. NATO har imidlertid blokeret efterkommernes forsøg på et juridisk efterspil der kunne have ført til erstatning til ofrene og en afklaring af, hvordan fejlene kunne ske.

Maleren bag det nye bataljemaleri til det Nationalhistoriske Museum, Peter Carlsen, forklarede for nylig i Weekendavisen, at han opfatter den danske Libyen-indsats som »klinisk ren«.

Men spørgsmålet er, om den forståelse er nødvendig for at få danskerne til at acceptere krigene?

Claus Bundgård Christensen mener ikke, at danskerne generelt har et problem med at høre om krigens realiteter:

»Jeg tror at det er en misforståelse, at tro, at det er fordi, befolkningen ikke vil se krigens realiteter i øjnene. Det tror jeg gerne, at de fleste danskere vil.« Samme udlægning har Thomas Wegener Friis.

»Det er synd at udlægge det som om, at danskere er konfliktsky. Det er vi ikke, og det er heller ikke en særskilt dansk tendens. Det er nærmere fordi, det er nogle helt anderledes krige, vi på det seneste har engageret os i.«

Men hele retorikken om nålestiksoperationer og præcisionsbomber har »medført et skærpet krav i befolkningen om, at krige skal være kliniske«, mener han.

I Tyskland måtte Franz Josef Jung gå af som minister, efter at det kom frem, at han havde tilbageholdt oplysninger om, at der var civile tab ved et NATO-bombeangreb i Afghanistan, som en tysk oberst havde beordret:

»Det var en regulær skandale i Tyskland. Man var vitterligt overrasket over, at der var civile blandt de døde. Når man fortæller historien om ’den smarte krig’, så sætter det også nogle krav. Så opstår der en forventning i befolkningen om, at det kan lade sig gøre. Og så er det klart, at virkeligheden kan bide sig selv i halen,« siger han.

Anderledes i virkeligheden

Mens militærhistorikerne altså ikke mener, at danskerne er ømskindede og blåøjede, når det kommer til at høre om krigens realiteter, så mener Mikkel Brixvold at den ændrede krigsretorik har betydning for, hvor meget vi kan tåle at høre: »Engang gik man i krig for fædrelandet, men det må man ikke sige i dag.

I dag er historien, at vi går i krig imod de onde, og at vi gør det for at udbrede demokrati og menneskerettigheder. Og det går i clinch med de grimme historier om krigen. Det er klart, at det prikker til noget i os, hvis realiteten i de krige, vi deltager i, ikke passer til selvforståelsen,« siger Mikkel Brixvold og tilføjer: »Når man deltager i en nålestikoperation, så er det kun de rigtige, der bliver ramt. Men sådan er det bare aldrig i virkeligheden.«