Jeg fifler med min iPhone mellem mine lange slanke somaliske fingre og opdager, at den hvide neglelak er begyndt at krakelere. En dansk ven har sendt et link til et tv-indslag om somaliske kvinder. Tre chokerede smileys og et ’WTF???’.

Indslaget handler om en journalists besøg i en somalisk forening i Vollsmose, en café af en art, hvor mænd og kvinder er adskilt.

Jeg har længe gerne villet skrive noget om ’os’, somalierne i Danmark, noget om den somaliske erfaring her i landet, min egen og andres. Noget om denne tåbelige vandring langt, langt væk fra Somalia, som vi har forvildet os ud på. Nu lader det til, at der er lejlighed til det.

Det er soleklart, hvad tv-indslaget på min mobiltelefon skal handle om: islam, køn, kvinder, parallelsamfund – det sædvanlige, når det handler om os.

Journalisten spørger, hvorfor kvinderne sidder ét sted og mændene et andet. En af kvinderne bider på. Når jeg ser det, tænker jeg, at hun gerne vil chokere, sparke den pæne, hvide TV 2-journalist lidt kærligt, måske endda småflirtende, i nosserne.

»Sådan er vores regler,« siger hun.

»Jeres regler?« spørger journalisten

»Ja, vores lov. Sådan er den islamiske lov. Kvinder og mænd sidder ikke sammen.«

Somaliere elsker den slags, at provokere. Absurditeten i at være den laveste i hierarkiet af hudfarver i Danmark, i verden, foragtet, utæmmet, og så alligevel nægte at makke ret og holde kæft. Stolthed. Lad os puste til ilden, så bålet blusser endnu mere op.

Man kan også se ild i hendes øjne, skandalen, hun udmærket godt ved, at hun er ved at sende ud over sofaborde over hele landet. Det er selvfølgelig delvist for sjov, og hun burde vide, at de hvide danskere ikke kan se igennem humoren, hudfarven, tørklædet, kønsadskillelsen. Og da slet ikke shariaen. Det er seriøse sager, det her, en grav, hun er med til at grave for sig selv og alle andre danskere med den smukke østafrikanske brunrøde hudfarve, de lange nomadelemmer, og hun nægter at tage det alvorligt.

Vi har brug for at grine af det her, tror jeg. Brug for, at elefantere hele porcelænsfabrikken og tage integrationsdramaet lidt mindre seriøst. Men alle tror, de ved, at muslimske kvinder ikke kan være humoristiske, så hun har et helt perfekt dække for at blive misforstået.

Voldsomme liv

De sidste par år har jeg været tolk for de danske myndigheder og har i den forbindelse lagt øre til et hav af somaliske nomadefortællinger om vandringen ind i Europa. Voldsomme liv langt fra velfærdsstaten og alligevel midt i den.

Jeg har sommetider følt, at jeg har siddet foran mig selv i de små forhørslokaler i Udlændingestyrelsen, mig selv for tyve år siden, da jeg ankom til Danmark som flygtning fra borgerkrigen i Somaliland, 15 år gammel.

Jeg har siddet og tolket for én, der kunne have været min hjælpeløse onkel, ude af stand til at formulere en sætning på dansk. Eller min gamle, halvblinde far, min mor med ni børn, med mig og mine søskende mutte ved sin side, fortvivlet og uendeligt misforstået. Altid misforstået og mistænkt, sprogløse i et land af juridisk diskurs.

Det er gået op for mig, at der sikkert ligger en bizar form for selvomsorg i tolkejobbet, en psykologisk tryghed, fordi jeg har været tolk for min mor, der aldrig har lært dansk, så længe jeg husker, ligesom så mange andre flygtningebørn her i landet.

Samtidig har de tårefremkaldende fortællinger og voldsomme skæbner fremmanet minder fra min egen fortrængte, uendelige nomadefortælling. Jeg er ikke selv en af dem, der har modtaget et brev, med en indkaldelse til samtale i Udlændingestyrelsen. Et advokatsprogsbrev, jeg ikke forstår betydningen af, en høflig juridisk invitation til at fucke af fra det her land, hvor min stamme, min familie og jeg igennem de sidste mange år endelig har opnået en art ustabil fred. Hvor vi har fundet et sted at fare vild.

Jeg er ikke blandt de børn, der har fået venner og netværk, der taler bedre dansk end somalisk, og som pludselig, uden helt at vide det, er på vej til at få vendt livet på hovedet og blive ’sendt hjem’. Jeg er derimod en af dem, der for længst har fået pas, og som ikke står til udsmidning. Jeg ser somalisk ud, bliver identificeret som sådan af mine omgivelser, men jeg føler mig ikke længere særlig somalisk.

Hvem jeg er, vi er, er ikke længere helt sikkert. Det er den der ulidelige dobbelthed, dansk og udansk på samme tid, unægteligt sort og dermed for uhvid til at være en af de ægte. Og så samtidig den modsatte vej. For evigt ikke længere rigtig somalisk eller slet ikke somalisk, men stadig fanget i den kategori i dine øjne. Bare de 10-15 år, jeg er kommet nytilkomne somaliere i forkøbet, gør, at jeg er en helt anden person med en helt anden mentalitet end dem.

Vandre ind i danskheden

En småracistisk, men ærlig, dansk bekendt fortalte mig en gang, at »somaliere aldrig bliver integreret i Danmark. Mere end nogen anden muslimsk indvandringsgruppe i Danmark er de helt umulige …«.

Det er ’os’, der tales om, de mest radikale, mest religiøse, mest eksotiske, mest umulige. Det ’somaliske miljø’ er sindssygt lukket – så langt har han ret. Det har sine egne stammenormer og fordomme om alle andre og følger sin helt egen logik. Inderst inde i nervesystemet er vi nomader. Og så alligevel.

Oplevelsen af at sidde ansigt til ansigt med disse senere tilkomne har fået mig til at indse, hvor langt jeg selv er gået. Ind i ’danskheden’ og ud af mit ophav. For nogle år siden var jeg i Somalia og kunne nærmest ikke genkende mig selv i landet. Alene det, at jeg ikke går med håret tildækket, var nok til, at jeg ikke følte mig som en del af folket, til at jeg blev kigget skævt til og savnede at være hjemme i Danmark.

Samtidig genkender jeg stadig mig selv i duftene og maden, kamelmælk og krydret te. Men når jeg rejser til Skanderborg og besøger min gamle efterskole eller spiser småkager hos Fru Pedersen, min gamle nabo, som er blevet 90 år gammel, føler jeg mig endnu mere hjemme, genkendt. Når jeg går rundt på Vesterbro, hvor jeg bor blandt alle de andre udskud, er jeg mere hjemme end nogen andre steder.

Burka i modtageklassen

Vi var et omrejsende cirkus dengang, vi kom hertil i midten af 1990’erne. Vi spiste mærkelig mad og rørte ikke det, de andre fik. Tænk, hvis der var gris i!

Da jeg begyndte i modtageklassen, havde jeg burka på. Jeg har set på gamle billeder fra den første tid, hvor vi sidder, mine søskende og jeg, i alt for spraglet tøj, lange blomstrede nederdele, storsmilende og lykkeligt uvidende i en sofa i en lejlighed i Aalborg. Med et frækt glimt i øjet og stort kruset hår.

Burkaen røg – for mit vedkommende – rimelig hurtigt. Den kunne ikke hamle op med den buldrende teenageseksualitet, de frembulende bryster og vuggende hofter, den skulle dække over. I Danmark var der helt andre afklædte rammer og normer. Friheden. Der, hvor vi kom fra, blev den slags – kvinders voldsomme, ustyrlige seksualitet, altså – systematisk tøjlet (»det er vores lov«, også selv om den ikke altid bliver overholdt). Men i Danmark i 1990’erne gjaldt det om at leve den ud, fyre den af, give slip, give sig selv lov. Promiskuøsitet.

Vi var ankommet til en anden planet, og mens jeg selv var eksperimenterende, udfarende, udspændt, forvirret og hormondrevet, forsøgte min mor desperat at genskabe den gamle planet, nærmest inden hun havde nået at sondere terrænet.

Pendler mellem khat og Gud

Det første, mine landsmænd grundlagde i Danmark, var khat-buler. Kulturforeninger, hvor folk, især mænd, i fred og ro kunne læne sig væk fra forvirringen og traumerne, væk fra ’hvad laver jeg her på dette vanvittige gudsforladte sted’-oplevelsen og ind mod glemslen og det milde velbehag, rusen medførte. En slags hjemlighed langt væk hjemmefra.

Tyve år senere lever et af mine familiemedlemmer stadig sit liv i disse klubber, tager afsted om morgenen til Nørrebro, sidder dagen lang ved et bord og snakker somalisk med andre mænd, har aldrig haft et job, vender tilbage om aftenen og går i seng. Taler på ottende år ikke med sine børn, der lever under samme tag, men i en helt anden dimension, og som er født her. Kløften er blevet for stor til, at ord kan bygge bro. Hvor tit har jeg opfordret ham til at rejse tilbage? Skammen er blevet for altoverskyggende, fiaskoen for uoverstigelig, til at han ville kunne vende hjem med oprejst pande.

Drabene, krigene, lugten af død, hungersnøden, volden. Duftene hænger ved, selv her, men for ham er det et minde, han er flygtet fra, for hans børn i bedste fald en fjern fortælling fra et fremmed land. Selv om du har set det på tv, ’os’ i hungersnød i 1980’erne, knogler med et tyndt lag hud, selv om du har læst om det, har du ingen anelse om, hvordan det er at have det siddende i nervesystemet, i kroppen, indlejret i drømmene.

Khat fik I forbudt, som om I sagde: ’Hvis I skal være her, kan I i det mindste forfalde til de samme rusmidler som os. Alkohol og hash. Så det gjorde vi, særligt vores mænd. Andre lavede moskeer og søgte tilflugt dér, hos Gud. Andre igen pendler endeløst mellem khat og Gud. Vores kvinder begyndte at gå mere tildækket. I hjemlandet var vi kommunister under Siad Barre og Lenin, nu er vi kulturforvirrede salafister af en art, ubestemmelige.

Kvindelig omskæring fik I også forbudt. Tak, i øvrigt, for det. Men altså, det stopper jo ikke af den grund, og når man samtidig kollektivt er blevet forvandlet til jaget vildt, bliver omtalt som rotter og pest, ja, så lukker man sig endnu mere sammen om stammen: ’I kan ikke slå os ihjel.’

Man bliver obsternasig, går i antiidentitetsmode, værner om mindet om den kultur, der en gang var vores, men som glider os af hænde dag for dag.

De vil hade og elske mig

Du aner ikke, hvor meget det sejler i dansk Somalia. Du ser overfladen, en mærkelig eksotisk stolthed, tænker du måske, burkaen og de fyrretyve børn, smilene, der er varme som solen over savannen, hvis du er heldig og kigger efter.

Men du fornemmer ikke, at vi systematisk er ved at falde fra hinanden, mens vi bryder alle stammens tabuer: sex, stoffer, vold mod børn, skilsmisser, utroskab. Løgn, socialt bedrag, ensomhed, kollektiv posttraumatisk stress i ordløshedens uforståelige danske kontekst. En eksistentiel forvirring, som ville give Kierkegaard et anerkendende jern på. Porno, prostitution. Det er hemmeligheder viklet ind i hemmeligheder under tykke lag af bedrag og hykleri – og burkaer.

Jeg ved end ikke, hvor jeg skal begynde:

De fraværende fædre og ægtefæller, der svigter eller forsvinder ind i magtesløsheden og skammen. Der i deres fravær driver deres sex- og nærværshungrende kvinder til vanvid. Der er blevet til en slags sexnomader med flere koner rundt omkring i Europa, børn, de aldrig når at få et faderligt forhold til.

De unge mænd, sønnerne, i fængslerne, i banderne, på kant med loven, indbegrebet af forvirring og foragt.

De dominerende, voldelige mødre og koner, overvægtige og forfulgt af livsstilssygdomme.

Kvinderne, der jager de smørbløde somaliske mænd på flugt fra familierne og hjemmene. Løvinder, der er så stærke, at de kan æde en mand med hud og hår.

De loyale splittede døtre, dydens opretholdere, smukke, reserverede og langlemmede, eller svært overvægtige. For hvem løgn og (selv)bedrag er et middel til overlevelse, for hvem der er så få passende mænd. De unge kvinder, som forsøger at tøjle det ufrivillige cølibats ulidelige liderlighed, men som samtidig huser somaliske mænd på flugt fra andre kvinder.

Nåh ja, og så alle de andre, dem med uddannelse og arbejde, med mere eller mindre stabile familier, som har formået at tilpasse sig, og som klarer sig fint og derfor ikke er værd at nævne.

De hermetisk lukkede døre ind til en vildfaren østafrikansk stamme midt i et sekulært-liberalt land i Nordeuropa. Vi er danskere, selv om du tænker, at vi aldrig bliver det. Vi er langt tættere på, end I tror.

Og så nu mig, der i mit eget provotrip på speed giver mig ud for at afsløre, afdække, skandalisere og provokere – ironisk og selvdistanceret, som jeg ved, I elsker det. De vil hade og elske mig for det, alle de andre somaliere, føle sig genkendt og udstillet, grine og spille uvidende eller forargede. Det er kun naturligt, at man går i selvforsvar, når man bliver angrebet. At man laver facebooksider, der understreger alle succeshistorierne om somaliere og forsøger at opretholde et selvbillede, der er mere positivt.

Men hvis vi, som somaliere, ikke formår at høre godt efter kritikken, der hagler ned over os fra resten af den danske befolkning, hvis vi vælger forargelsen og følelsen af at blive uretfærdigt behandlet, ja, så er vi først for alvor på røven.