Når jeg fortæller folk, at jeg ikke er dansker, har de svært ved at skjule forargelsen. »Jamen, ønsker du slet ikke at være en del af fællesskabet?« kan de finde på at spørge.

Læg mærke til, at jeg ikke siger, at jeg ikke føler mig som dansker. Min pointe er den simple, at jeg ikke er dansker. Det er ikke en beslutning, jeg bare kan træffe, selv om mit pas er rødbedefarvet.

Jeg er født uden for Danmark af kurdiske forældre, og mit første modersmål er kurdisk. Det taler jeg også med mine børn.

Det har et skær af politisk maskerade over sig, hvis jeg kalder mig dansker, for folk vil alligevel kigge spørgende på mit sorte, krøllede hår og brune øjne og mit aparte navn.

Mit svar er, at jeg er betingelsesløst danmarksborger. Indrømmet; det ligner ved første øjekast en opstyltet, akademisk skrivebordsdefinition. Men jeg mener det ganske alvorligt.

En paraplylignende overidentitet på tværs af etniske underidentiteter baseret på ’Danmark’ snarere end på ’danskhed’ kan sende et vigtigt signal til alle befolkningsgrupper om, at der er noget større, vi er fælles om.

Læs også: Landsmænd, luk mig nu helt ind i fællesskabet

Vi er nemlig alle borgere i Danmark, men ikke nødvendigvis danske statsborgere. Definitionen tager udgangspunkt i fællesskabet fremfor i etniciteten hos majoritetsbefolkningen.

Integrationsdebatten her til lands har netop i årtier handlet om at skabe broer over forskelle; at finde frem til det, der forener os.

I mine øjne er etnisk identitet noget langt mere entydigt og relativt ufravigeligt, som er løsrevet fra, hvad vi kan vælge at føle os frem til baseret på politiske holdninger, sympatier og tilvalg.

Det, man kan vælge, er, hvor stor betydning man vil tillægge sin etniske identitet i sit liv. Personligt er jeg tusind andre ting, før jeg er kurder: Jeg er far, ægtemand, søn, svigersøn, ven, journalist, skribent og så videre.

Medfødte ufravigeligheder

I den del af hjemlige integrationsdebat kan man hurtigt få indtryk af, at ’dansker’ er en slags tværkulturel, filosofisk størrelse, der er løsrevet fra personens etniske ophav, inklusiv vedkommendes medfødte sproglige, kulturelle identitet.

Man kan således frit vælge at blive dansker, uanset hvor man kommer fra, må man forstå. Så længe man accepterer et værdisæt bestående af universelle demokratiske koncepter som ytringsfrihed og ligestilling. Sommetider også frikadeller.

Det er især venstre- og centrumvenstrefløjen, der abonnerer på den model. Og det er så absolut en smuk og velmenende tanke, at man signalerer farveblindhed og fordomsfrihed over for den enkelte borgers ønske om at blive en del af fællesskabet.

Læs også: Du skal kende min ungdom, Inger Støjberg

Vi hører ofte formaninger om, at det mørkerøde, danske pas automatisk medfører danskhed. Men ligger danskhed virkelig bare i juraen?

Problemet med den filosofiske danskhed som fællesnævner er, at ikke alle borgere i Danmark betegner sig som danskere.

Ikke fordi de fravælger fællesskabet, men fordi de frivilligt eller ufrivilligt er tilflyttere med en anden etnisk bagage og ser det som en styrke og en medfødt ufravigelighed.

Højrefløjen i debatten har en tilsyneladende snævrere definition af danskerbegrebet. Det illustrerede Dansk Folkepartis Martin Henriksens senest i DR2’s Debatten, da han nægtede at kalde elevrådsformanden fra Langkær Gymnasium, Jens Philip Yazdani, dansker, selv om han er født og opvokset i Danmark.

Integrationsminister Inger Støjberg abonnerer tilsyneladende på samme synspunkt.

I debatten om Langkær Gymnasium opsummerede hun sagen således: »Det her handler jo om, at der er danske elever, som er kommet i mindretal på deres eget gymnasium« (Politiken, 7. september).

Henriksen og Støjbergs definition af begrebet ’dansker’ er den klart mest anvendte i offentligheden. Både bevidst og ubevidst. Folk, der bruger begrebet ’nydansker’, deler i mine ører i det store hele udsyn med Støjberg. Begge parter opererer nemlig med en entydig og etnisk ladet definition af ’dansker’ forstået som den hvide, oprindelige, indfødte dansker. Nydansker må jo nødvendigvis stå i modsætning til en gammeldansker.

Kardinalpunktet er ligeværd

Mange på venstrefløjen vil alligevel vende sig mod Støjberg og Henriksens version, fordi de måske betragter den som politisk ukorrekt. Men det er den ikke nødvendigvis i mine ører.

Problemet opstår først, når man giver de ikkedanske borgergrupper i Danmark følelsen af, at de ikke hører til herhjemme.

Eller værre endnu, hvis man giver dem indtryk af, at offentlige institutioner som for eksempel et gymnasium faktisk tilhører den dominerende etniske gruppe af danskere snarere end alle skattebetalende danmarksborgere på tværs af etnicitet.

Mit ærinde er ligeværdigheden. Altså at alle etniske grupper bør være danmarksborgere på lige fod med hinanden og med lige afstand fra etnisk underidentitet til national overidentitet. Jeg er kurder og danmarksborger, mens min nabo er dansker og danmarksborger

Læs også: Hvordan løser man problemet med ghetto-gymnasier?

Det er dog ligeså vigtigt at slå fast, at Danmark ikke er et multikulturelt samfund. En relativ høj andel af borgere med udenlandsk baggrund er ikke automatisk lig med et multikulturelt samfund.

Det ville for eksempel være ude af aktuelle proportioner, hvis dansk trafikskiltning partout skulle skrives på andre sprog end dansk, eller hvis klasseundervisning i folkeskoler i Ishøj foregik på tyrkisk, bare fordi kommunen har en meget høj andel af borgere med tyrkisk baggrund.

Danmark som samfund består derimod af grupper fra forskellige etniske grupper foruden den kulturelt dominerende, stiftende gruppe af danskere.

Vi bliver nødt til at acceptere og slutte fred med det åbenlyse, at ikke alle i Danmark er danskere. Det er ikke et problem.

Vi behøver ikke alle at hedde det samme for at kunne respektere hinanden. For det knusende flertal af borgere på tværs af etniske skel nærer stor loyalitet til Danmark og betragter sig selv om betingelsesløse fuldblodsborgere af Danmark.

Danmark er mit land

Det er en logisk kortslutning, når folk tror, at jeg har fravalgt fællesskabet Danmark, alene fordi jeg ikke betegner mig selv som dansker. Intet kunne være mere fjernt fra sandheden, hvilket alle, som kender mig godt, kan bevidne.

Jeg ranker ryggen over at være borger i Danmark og kender ikke til et andet hjem. Jeg vil ikke opfostre mine børn i noget andet land. Hvorfor skulle jeg også det? Danmark er mit land. Ganske enkelt.

Jeg føler mig socialt og kulturelt mere fremmed i Kurdistan, end jeg nogensinde har gjort i Danmark, hvor jeg har boet, siden jeg var fire år.

Jeg har gået i dansk børnehave, folkeskole, gymnasium og på dansk universitet, og mine børn vil gå samme vej.

Sådan er realiteterne for flertallet af borgere i Danmark med fremmed etnisk herkomst, som har boet hele eller størstedelen af deres liv her i landet.

De har ofte en langt større social, emotionel og kulturel tilknytning til Danmark end til deres oprindelige hjemlande. Det burde ikke betragtes som en protest eller en politisk-etnisk trodsaktion, hvis man gerne vil bevare sin etniske identitet

Min identitet som kurder er ikke kulturel dødvægt for mig som borger i Danmark. Den er i mine øjne tværtimod en kulturel rigdom i mit liv. Og den gør mig ikke spor mindre danmarksborger.

Men hvis samfundet kun anerkender mig som ’nydansker’ eller ’dansker med anden etnisk herkomst’ eller ligefrem som ’indvandrer’, virker det for mig at se ikke særligt fordrende for integrationen forstået som en tilstræbt ligeværdighed og gensidig respekt mellem mennesker.

Det lyder nemlig, som om jeg må affinde mig med at være en slags afart af ’dansker’, medmindre jeg skal være dømt til at være den evige indvandrer i mit eget land.

Pola Rojan er kommunikationsrådgiver og mellemøstanalytiker hos Mellemfolkeligt Samvirke.