Wacon piirikunnan ruumishuoneen kuolinsyypöytäkirja 24. huhtikuuta 1993.

”Ruumiinavaus on käynnistetty iltapäivällä kello kolme. Ruumis on hiiltynyt pahasti, alaraajat ovat palaneet lähes kokonaan. Palamattomina säilyneet ihon osat osoittavat, että kyseessä on valkoihoinen nuori nainen. 125 grammaa painava sydän on kutistunut, mustunut ja osittain tuhoutunut.”

”Kuollutta on ammuttu päähän. Vasemmalta takaapäin kohdistettu laukaus on haavoittanut uhria kuolettavasti. On kuitenkin mahdollista, että uhri on ollut vielä elossa tulipalon levitessä rakennuksessa ja hän on palanut kuoliaaksi.”

”Luodin sisääntuloaukko ja kulkurata todistavat, että kyseessä ei ole itsemurhalaukaus, vaan uhria on ampunut joku toinen henkilö.”

18-vuotiaan Shari Doylen ruumis löytyi Texasin Wacosta, Daavidin oksaksi itseään kutsuvan uskonlahkon maatilalta huhtikuussa 1993.

FBI oli piirittänyt Mount Carmeliksi nimettyä tilaa 51 päivän ajan. Lopulta se oli päättänyt toimia. Agentit alkoivat savustaa lahkon jäseniä ulos kyynelkaasulla ja tuhosivat heidän kotiaan panssarivaunuilla.

Operaatio oli katastrofi. 76 daavidinoksalaista sai surmansa, heistä 26 lapsia.

Vain 9 säilyi hengissä.

Yksi pelastautuneista oli Shari Doylen isä Clive Doyle.

77-vuotias Doyle asuu edelleen Wacossa. Hän elää vaatimattomassa asunnossa ja käy töissä halpatavarakaupassa, missä hänen annetaan työskennellä kunhan ”pitää uskonnolliset näkemykset omana tietonaan”. Kaupunkilaiset kohtelevat häntä pääasiassa ystävällisesti. Julmat pilapuhelut loppuivat vuosia sitten.

Doylen käynti on hidasta ja uupunutta, kun hän saapuu wacolaisen hotellin terassille. Hän puhuu hiljaa, lyhyesti. Alakuloisuuteen on syy.

Doyle hautasi vain viikkoa aiemmin toisen lapsensa Karen Doylen. Tytär menehtyi auto-onnettomuudessa Pennsylvaniassa.

Jos Karen Doyle olisi saanut päättää, hän olisi kuollut siskonsa kanssa Mount Carmelissa. Myös Karen oli Daavidin oksan jäsen. Wacon piirityksen aikaan hän eli lahkolaisten kanssa La Vernen kaupungissa Kaliforniassa.

Hän uskoi, että kaikki Wacossa kuolleet olivat Jumalan valittua kansaa. Niin uskoo yhä myös Clive Doyle.

Clive Doyle syntyi Australiassa. Hän ei koskaan tavannut isäänsä. Äiti oli seitsemännen päivän adventisti, joka odotti Jeesuksen toista tulemista ja maailmanloppua.

Perhe oli köyhä ja omistautui uskonnolliselle työlle. Doyle oli vuosia jäljessä luokkatovereistaan, mutta maallinen opetus ei kiinnostanut häntä.

Seitsemännen päivän adventistien sisällä vaikutti bulgarialaisen Victor Houteffin perustama radikaaliryhmä, joka vaati välitöntä valmistautumista Jeesuksen paluuseen. Tästä ryhmästä kehittyi Daavidin oksa.

Doylet vaikuttuivat Houteffin opetuksesta ja lähtivät levittämään sanaa ympäri Australiaa.

”Kiersimme Tasmaniaa maailman suurimman matkalaukun kanssa”, Clive Doyle muistelee. ”Se oli täynnä Raamattuja ja painoi tonnin. Olin vasta teini-ikäinen ja olin luhistua sen painon alle.”

David Koreshia selibaatti ei koskenut. ”Onko tämä lähtöisin jumalasta vai kiimaisesta Davidista?” Clive Doyle kysyi itseltään.

Uskonnolliset kysymykset polttivat Doylen mieltä. Hän päätti matkustaa Yhdysvaltoihin, Texasiin, minne Daavidin oksan ydinryhmä oli kokoontunut. Hän saapui maahan vuonna 1966.

Seuraavat vuosikymmenet hän eli muiden daavidinoksalaisten tavoin hiljaiseloa eri puolilla Texasia. He kävivät töissä, hankkivat lapsia, istuivat raamattupiireissä ja odottivat kärsivällisesti Jeesuksen paluuta.

Doyle avioitui vuonna 1970, ja hänelle syntyi kaksi tytärtä. Liitto jäi lyhyeksi. Doyle sai molempien tyttäriensä huoltajuuden. Shari ja Karen varttuivat Daavidin oksan suojissa.

Ryhmää johti Lois Roden -niminen iäkäs nainen. Roden uskoi, että Pyhä Henki oli feminiini ja tuomiopäivä odotti nurkan takana. Lahkolaiset noudattivat yhteiskunnan sääntöjä, eikä virkavalta puuttunut heidän toimintaansa.

Tilanne alkoi muuttua vuonna 1983.

Lahkoon oli liittynyt kaksi vuotta aiemmin pitkätukkainen, änkyttävä, kitaraa soittava nuori mies. Hän oli tarkkaillut ryhmän toimintaa rauhassa ja teki nyt siirtonsa. Mies käytti tuolloin nimeä Vernon Howell.

23-vuotias Howell vietteli yli 50 vuotta vanhemman Rodenin. Hän lupasi siittää tälle Jumalan armosta lapsen. Lois Roden lumoutui nuoresta rakastajastaan ja ilmoitti, että tämä on profeetta ja lahkon tuleva johtaja.

Seuraavina vuosina Howell vahvisti asemaansa. Suuri osa daavidinoksalaisista piti häntä maagisena esiintyjänä. He saattoivat istua läpi yön pienessä kappelissa kuuntelemassa hänen puhettaan: kun Howell tulkitsi pyhiä kirjoituksia, hänen änkytyksensä katosi.

”David oli loistava opettaja”, Doyle kertoo.

”Hän sai minut ymmärtämään Raamatun todellisen merkityksen. Jumalan ääni virtasi hänen kauttaan.”

Vuonna 1990 Howell nimesi itsensä uudelleen kuningas Daavidin ja Kyyros II Suuren mukaan: hän oli nyt David Koresh. Koreshin johdolla Mount Carmelin maatilalle rakennettiin betonilla vahvistettu asuinkompleksi, kolmikerroksinen vahtitorni ja maanalainen bunkkeri.

Shari Doyle oli 14-vuotias, kun Koresh makasi hänet ensimmäisen kerran. Kolme vuotta vanhempi sisko Karen oli myös yksi Koreshin jalkavaimoista.

Kun Koresh sai Mount Carmelissa vallan, hän ajoi toisinajattelijat ulos, tai he lähtivät itse. Sen jälkeen Koreshin sana oli laki.

Laki muutti lahkolaisten jokapäiväistä elämää dramaattisesti. Seitsemännen päivän adventistit olivat kasvissyöjiä, mutta Koresh määräsi heidät syömään lihaa.

Laki määräsi myös, että kaikkien lahkon miesten tuli vastedes elää selibaatissa. Vain Koreshilla oli jumalainen oikeus levittää siementään.

Mount Carmelin naiset – Koreshin uskonveljien vaimot ja tyttäret – olivat hänen seksuaalista omaisuuttaan.

Doyle uskoi ja uskoo, että oli Jumalan tahto, että hänen tyttärensä makasivat Koreshin kanssa.

”Shari oli 14-vuotias, hän oli viisas ja tiesi mitä halusi. Hän tutki Raamattua ja päätti antaa itsensä Davidille. Mielestäni päätös oli oikein ja se oli Jumalasta.”

Entä selibaattivaatimus kaikilta muilta miehiltä? Doyle myöntää, että asia oli hänelle ensin vaikea.

”Kysyin itseltäni: Onko tämä lähtöisin Jumalasta vai kiimaisesta Davidista?”

Doyle päätti uskoa Koreshia.

”David oli profeetta. Raamatusta voimme lukea, että Jumala on ennenkin määrännyt profeettojaan käsittämättömiin tekoihin.”

Koresh aikoi siittää 24 lasta, jotka istuisivat 24 taivaallisella valtaistuimella. Dna-testien ja löytyneiden kotivideoiden perusteella hänellä on arvioitu olleen noin tusinan verran jälkeläisiä. Kukaan heistä ei selvinnyt maatilalta elossa.

Daavidin oksan toiminnasta alkoi vuotaa ulkomaailmaan hälyttäviä uutisia 1990-luvun alussa.

Koresh ja seuraajat olivat tilanneet Mount Carmeliin kranaatteja, kivääreitä, pistooleja, yönäkölaseja ja tuhansia ammuksia.

Tilalta kuului usein ampumaharjoituksia. Viranomaiset epäilivät, että lahkolaiset olivat muokanneet puoliautomaattiaseistaan laittomasti automaattiaseita.

Doylen mielestä aseiden hamstraamisessa ei ollut mitään tavatonta. ”Kristityillä on aina ollut aseita. Entä jos Jumala halusi meidän aseistautuvan”, hän kysyy.

Koresh teroitti lahkolaisille, että väkivaltainen yhteenotto ”Babylonin voimien” eli Yhdysvaltain hallituksen ja Daavidin oksan välillä oli tulossa. Siksi aseet ja harjoitukset.

Samaan aikaan lastensuojeluun kantautui tietoja jopa alle 12-vuotiaiden tyttöjen seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Paikallislehti The Waco Tribune-Herald nimesi Koreshin ”Syntiseksi messiaaksi”.

Viranomaisten oli toimittava.

Yhdysvaltain asevirasto ATF iski Mount Carmeliin sunnuntaiaamuna 28. helmikuuta 1993. Hyökkäyksen oli tarkoitus olla yllätys, mutta paikalla päivystänyt kameramies paljasti vahingossa ATF:n suunnitelman Koreshin väelle.

Lahkolaisille jäi tunti aikaa valmistautua. He vetivät ylleen taisteluliivejä ja tarttuivat kivääreihin. Osa naisista repi keittiössä auki ammuslaatikoita ja miehet kahmivat niistä ammuksia taskuihinsa. Jotkut roikottivat kaulassaan käsikranaatteja.

ATF:n rynnäkkö johti tunteja kestäneeseen tulitaisteluun.

Aseviraston agenttina tuolloin työskennellyt Blake Boteler on todennut, että operaatio ”Troijan hevonen” olisi pitänyt perua siinä vaiheessa, kun suunnitelma paljastui. Mutta hyökkäyksen hetkellä sitä ei edes harkittu.

”Me olimme aseistettuja agentteja! Meillä oli tuomioistuimen myöntämä etsintälupa! En ollut koskaan kohdannut ryhmää, joka vastustaisi 100 miehen vahvuista poliisia ja kieltäytyisi antautumasta”, Boteler kertoi lehtihaastattelussa helmikuussa 2018.

Clive Doyle kuuli ensimmäiset laukaukset omaan huoneeseensa. Hän ryntäsi käytävään.

”Perry Jones, yksi jäsenistämme, ryömi lattialla kohti portaikkoa. Hän kirkui, että hän ja David olivat molemmat haavoittuneet. Autoimme Perryn kanssa Davidin makaamaan sänkyyn.”

David Koresh sai kaksi osumaa, käteen ja kylkeen. Kumpikaan ei ollut hengenvaarallinen.

Agentti Kenny King makasi kaksi tuntia keskellä pihamaata. Hän oli saanut kuusi laukausta rintaan, käsiin ja jalkaan. Hän pystyi vain painamaan sormellaan radiopuhelinta ja anomaan heikkenevällä äänellään apua.

Agentti John Risenhoover piilotteli kuorma-auton alla, nilkka savuavana ja sirpaleiksi ammuttuna. Nuori poika tähtäsi häntä yläkerran ikkunasta pienoiskiväärillä.

Tulitaistelussa kuoli neljä ATF:n agenttia ja kuusi Daavidin Oksan jäsentä. Kaksi agenttia teki myöhemmin itsemurhan.

Fiaskon jälkeen liittovaltion poliisi FBI otti ohjat käsiinsä.

30 hehtaarin suuruinen maatila saarrettiin. Black Hawk -helikopterit tarkkailivat sitä yläilmoista. Panssaroidut hyökkäysvaunut piirittivät aluetta.

Yli 50 agenttia saapui paikalle neuvottelemaan ja valvomaan tilannetta.

Ensimmäinen heistä oli Byron Sage. Hän oli viikkojen ajan puhelinyhteydessä Koreshiin ja tämän kakkosmieheen Steve Schneideriin: suostutteli heitä kuuntelemaan järkipuhetta, väitteli vaihtoehdoista ja uhkaili seurauksilla.

Kymmenet toimittajat ympäri maailmaa asettuivat maatilan läheisyyteen. Wacon nimestä kehitettiin t-paitoihin akronyymejä kuten ”We Ain’t Coming Out” ja myöhemmin – tulipalon ja kuolemien jälkeen – ”What A Cook Out”.

Myös FBI tyri operaationsa.

Neuvottelijat yrittivät saada luottamuksellisen yhteyden Koreshiin ja selvittää tilanteen väkivallattomasti. Samaan aikaan toinen ryhmä, Hostage Rescue Teame (HRT), pyrki vapauttamaan lahkolaiset, joita se piti Koreshin panttivankeina.

Kahden tiimin eri taktiikoilla oli tuhoisat seuraukset.

Neuvottelijat saivat suostuteltua Koreshin lähettämään piiritysviikkojen aikana tilalta pois 35 lahkon jäsentä, naisia ja lapsia.

HRT-ryhmä olisi halunnut aggressiivisempaa otetta. Daavidinoksalaisilta olisi pitänyt katkaista sähköt ja vesi ja kiristää myönnytyksiä ruokaa vastaan.

Maaliskuun lopussa neuvottelijat saivat taas Koreshin luovuttamaan seitsemän lasta. Toinen ryhmä vastasi Koreshin eleeseen runnomalla panssarivaunuillaan lahkolaisten autot ja ajamalla yhden lahkon jäsenen haudan yli.

Sen jälkeen Koresh ilmoitti Schneiderille: ”Yksikään ei enää poistu täältä, ei yksikään.”

Piiritykseen osallistunut agentti Gary Noesner on todennut, että jos FBI:lla olisi ollut yhtenäinen toimintalinja, kaikki daavidinoksalaiset olisi ehkä saatu tilalta ulos elävinä.

Viikot kuluivat, ja panttivankeja vapauttavan ryhmän taktiikka muuttui yhä brutaalimmaksi. Se katkaisi maatilalta sähköt ja lopulta myös veden.

”Meillä oli kuitenkin yli vuodeksi armeijan valmisruokapakkauksia. Aloimme säännöstellä niitä heti, kun sähköt katkaistiin”, Doyle muistelee.

Daavidinoksalaiset keräsivät katolta valuvaa vettä astioihin ja säännöstelivät veden kulutusta.

”Jokaiselle vajaa lasi per päivä.”

Ulos uskaltautuneita heiteltiin sokaisukranaateilla. Lahkolaisia yritettiin murtaa psykologisesti.

Maatilaa ympäröivät kaiuttimet pauhasivat joka yö kakofonista äänimassaa: teurastettavien jänisten kirkunaa, Nancy Sinatran These Boots Are Made for Walkingia ja tiibetiläisten munkkien messuamista. Viimeisestä luovuttiin, kun dalai-lama kuuli asiasta ja esitti vihaisen protestin.

”He soittivat musiikkia ensin liian hitaalla ja sitten liian nopealla tempolla. He valaisivat ikkunoitamme räikeän kirkkailla valoilla, yrittivät tehdä nukkumisen mahdottomaksi”, Doyle kertoo.

HRT-ryhmä myös pilkkasi neuvottelijoiden päämiestä Byron Sagea ripustamalla paikalle tuotuun asuinkonttiin lakanan, jossa luki: ”Sage on daavidinoksalainen.”

Molemmissa FBI-ryhmissä kannettiin silti aitoa huolta siitä, että Koresh turvautuisi poltetun maan taktiikkaan. Näin oli tapahtunut Guayanan viidakossa Jonestownissa, missä kulttijohtaja Jim Jones oli painostanut 900 seuraajaansa joukkoitsemurhaan marraskuussa 1978.

FBI ryhtyi toimeen varhain aamulla 19. huhtikuuta 1993. Oikeusministeri Janet Reno oli hakenut presidentti Bill Clintonin luvan operaatiolle pitkän epäröinnin jälkeen. Reno pelkäsi, että Koresh käyttäisi lapsia ihmiskilpinä iskua vastaan.

Byron Sage tarttui kovaääniseen kello 6.01 ja ilmoitti Mount Carmeliin linnoittautuneille: ”Tämä ei ole hyökkäys. Emme ole tunkeutumassa koteihinne. Toistan: tämä ei ole hyökkäys.”

Kello 6.07 Bradley-rynnäkköpanssarivaunut lähestyivät rakennuskompleksia ja alkoivat ampua kyynelkaasukranaatteja ikkunoista sisään. M728-raivauspanssarivaunut särkivät ikkunoita ja pumppasivat kyynelkaasua huoneisiin ja käytäviin.

Kello 6.27 HRT-ryhmä raportoi, että kaikki rakennuksen ikkunat oli rikottu ja huoneet kaasutettu. Sage ilmoitti kovaäänisellään, että mikäli daavidinoksalaiset eivät poistuisi tilalta kahdessa minuutissa, FBI jatkaisi operaatiotaan.

Kukaan ei poistunut.

Viiden ja puolen tunnin ajan Sage yritti houkutella lahkolaisia ulos piiloistaan. Hän ei enää pystynyt kommunikoimaan Koreshin kanssa, koska raivauspanssarivaunu oli vahingossa katkaissut puhelinlinjan.

Panssarivaunut alkoivat puhkoa reikiä rakennuksen ulkoseiniin. FBI toivoi, että daavidinoksalaiset käyttäisivät niitä pakenemiseen. Ennen puoltapäivää tuhoaminen oli edennyt jo niin pitkälle, että osa katosta ja seinistä oli romahtanut.

Agentit näkivät sortumakohdista sisään ja uskoivat, että piiritys oli päättymässä.

Clive Doyle oli paennut kyynelkaasuhyökkäystä kappeliin. Hän makasi lattialla, kirkonpenkkien välissä, yritti hengittää.

Puolenpäivän aikaan hän kuuli jonkun huutavan, että rakennus on tulessa. Doyle ja noin kymmenen muuta ihmistä kerääntyivät kappelin takaosaan, kun kaikki muuttui Doylen kertoman mukaan yhtäkkiä mustaksi.

”Meitä vastaan iski musertava kuuma aalto. Kaaduin lattialle, näin seinässä reiän ja ryömin siitä ulos. Kun katsoin ulkona itseäni, takkini sauhusi ja suli päälleni. Iho kuoriutui käsistäni.”

Doyle oli pahasti palanut mutta pelastunut.

Mount Carmelissa syttyi kolme tulipaloa nopeasti peräkkäin. Agentti Sage näki palojen leviävän ja tarttui kovaääniseen. Hän aneli: ”Johdata ihmisesi turvaan David. Ole messias, älä tuhoaja.”

David Koresh oli todennäköisesti tuolloin jo kuollut. Hänet löydettiin palaneesta rakennuksesta luodinreikä otsassaan.

Kello 12.25 lähes koko rakennuskompleksi oli tulen vallassa. Sage yritti vielä kerran: ”Te jotka olette sisällä, koettakaa päästä ulos keinolla millä hyvänsä. Tulkaa ulos, tulkaa turvaan.”

Lopulta kolmikerroksinen vartiotorni romahti kasaan.

Kello 12.32 Sage sammutti kovaäänisestään virran.

Clive Doyle oli niin tuskissaan ja sekaisin, ettei hän lähtenyt etsimään tytärtään. Ainoa olento, jonka hän sai pelastettua, oli maatilalla elänyt koira.

”En pystynyt toimimaan tai ajattelemaan järkevästi”, hän sanoo. ”Olen kantanut siitä syyllisyyttä vuosikymmenien ajan.”

Shari Doyle kaivettiin myöhemmin esiin sortuneesta keittiöstä. Koreshin tavoin myös häntä oli ammuttu päähän. 19 menehtyneen daavidinoksalaisen ruumiista löytyi ampumahaavoja.

Ruumiinavaukset suorittanut lääkäri uskoi, että kyse oli armonlaukauksista. Lahkolaiset kuolivat mieluummin luoteihin kuin paloivat elävältä. Useimmat tukehtuivat savuun.

Clive Doyle ei tiedä, päättikö Shari jäädä maatilalle ja kuolla yhdessä Koreshin kanssa. Vai jäikö hän tulipätsiin vangiksi eikä päässyt pakenemaan?

Doyle toivoo, että tyttären loppu oli kivuton.

”David oli profeetta. Jumala on ennenkin määrännyt profeettojaan käsittämättömiin tekoihin.”

Operaatioon osallistuneita agentteja on piinannut yksi kysymys yli muiden: kun FBI oli vuodattanut rakennuksen täyteen kyynelkaasua, mikseivät äidit lapsineen tulleet ulos?

Byron Sage oli etukäteen ollut varma, että äidinvaistot tekisivät tehtävänsä ja ainakin osa lahkolaisista hylkäisi maatilan, pelastaisi lapsensa. Hän arvioi väärin.

Clive Doylen ja muiden eloonjääneiden mukaan daavidinoksalainen pelkäsivät FBI:ta kuin Ilmestyskirjan petoa. Vanhemmat uskoivat, että oli turvallisempaa pitää lapset sisällä rakennuksessa, Mount Carmelin omassa ”arkissa”, kuin lähettää heidät vihamielisten viranomaisten käsiin.

Suurin osa kuolleista naisista ja lapsista löytyi maanalaisesta bunkkerista, joka oli täynnä aseita ja ammuksia.

Tragediasta on kulunut 25 vuotta, ja Mount Carmel näyttää hylätyltä. Maatilan rajalle on rakennuttu portti: jos se on auki, vierailijat ovat tervetulleita. Portin sisäpuolella on rivi kiviin kaiverrettuja muistomerkkejä, jotka on omistettu ATF:n ja FBI:n iskuissa kuolleille.

Preerian kylmä tuuli pöllyttää hiekkaa ja metsittynyttä peltoa. David Koreshin valtakunnasta on jäljellä vain betoninen rakennelma, jossa oli aikanaan uima-allas.

Maatilalle on noussut uusi pieni kappeli. Se toimii myös audiovisuaalisena museona. Ulkoseinän alareunassa lukee: ”Pray to end abortion.”

Tilalla asuu yksi perhe, lauma aggressiivisesti haukkuvia koiria, muutama kana ja lehmä.

Perheen pää Charles Pace johtaa pientä joukkoa uuden ajan daavidinoksalaisia. Pace ja Clive Doyle ovat vihamiehiä.

Pace uskoo, että Koresh oli väärä profeetta, joka pyöritti Mount Carmelissa seksikulttia. Hän kuitenkin uskoo myös, että valtio murhasi Koreshin, koska tällä oli hallussaan tietoa Bill Clintonin salaisista kokaiinikaupoista meksikolaisten kanssa.

Pace on äärioikeistolainen salaliittoteoreetikko, jonka puheet vaikuttavat häiriintyneiltä. Mutta hän ei ole yksin uskoessaan, että FBI sytytti tulipalot, jotka surmasivat Koreshin lisäksi 75 daavidinoksalaista.

Yhdysvalloissa on kiistelty yli kaksi vuosikymmentä, kuka oli vastuussa Wacon tapahtumista. Viranomaistahot ovat päätyneet siihen, että lahkon jäsenet sytyttivät palot itse.

Paras todistusaine saatiin maitopurkeista, joita FBI oli toimittanut maatilalle ja joihin se oli piilottanut mikrofoneja. Nauhoille tallennetut daavidinoksalaisten kommentit paljastavat tapahtumien kulun.

”Sytytänkö tulen?”

”Onko täällä polttoainetta?”

”Käskikö David kaatamaan?”

”Tarvitsemme lisää sytykkeitä.”

Selkeistä todisteista huolimatta salaliittoteoreetikot ja keskushallinnon vastustajat ovat pitäneet liittovaltiota syyllisenä.

Kuuluisin heistä, Yhdysvaltain armeijan entinen sotilas Timothy McVeigh, surmasi 168 ihmistä Oklahoma Cityssä vuonna 1995. McVeigh jätti räjähteillä lastatun auton liittovaltion Alfred P. Murrah -virastorakennuksen eteen, sytytti tulilangat ja pakeni paikalta. Hän ajoitti terroritekonsa Wacon piirityksen päättymisen toiseen vuosipäivään.

”Mitä minulle jäisi, jos luopuisin uskosta? Jos ajattelisin, että meitä huijattiin?” ”Ei mitään.”

Clive Doyle on aina kyseenalaistanut FBI:n motiivit.

”Jos he pitivät Davidia mielipuolena, kuten väittivät, miksi he härnäsivät häntä melulla, autojen tuhoamisella ja muulla? Miksi he painostivat häntä yhä rajummilla tavoilla?”

Doylea itseään epäiltiin tulipalojen sytyttämisestä, koska hänellä oli käsissään kolmannen asteen palovammoja. Hän istui vuoden tutkintavankeudessa. San Antonion oikeusistuin vapautti hänet kaikista syytteistä helmikuussa 1994.

Oikeutta käytiin tutussa rakennuksessa. Siellä Doyle oli aikoinaan vannonut uskollisuutta Yhdysvalloille, kun hänelle oli myönnetty maan kansalaisuus.

Doyle on joutunut odottamaan taivasten valtakuntaansa kauan. Silti hän on pysynyt uskossaan.

”Mitä minulle jäisi, jos luopuisin siitä? Jos ajattelisin, että meitä huijattiin?” hän kysyy. ”Ei mitään. Hylkäisin kaiken, koko elämäni olisi ollut merkityksetöntä. Enkä koskaan…”

Ääni katkeaa, mutta ajatusta on helppo jatkaa: eikä hän tapaisi enää koskaan tytärtään Sharia.

Siksi hän odottaa yhä, että David palaa maailmaan ja tekee uudeksi kaiken.