Valtaosa suomalaisista eri puolueiden jäsenistä on sitä mieltä, etteivät sanomalehdet kirjoita eri puolueista tasapuolisesti, kirjoittavat aihetta tutkineet Aki Koivula, Arttu Saarinen ja Ilkka Koiranen Turun yliopistosta uudessa Kanava-lehdessä.

Perussuomalaisista muita useammat luottavat MV-lehteen tietolähteenään. Myös perussuomalaisissa MV-lehteen luottavia on silti selvästi vähemmän kuin niitä, jotka eivät pidä sitä vakavasti otettavana mediana, kirjoittajat toteavat.

Suomen Kuvalehti julkaisee Koivulan, Saarisen ja Koirasen kirjoituksen kokonaisuudessaan.

Parin viime vuosikymmenen aikana puolueiden ja median väliset sidokset ovat löyhtyneet. Yhä harvempi sanomalehti tunnustaa poliittista väriä. Samaan aikaan media on vahvistanut asemaansa kriittisenä yhteiskunnallisena vastavoimana, joka nostaa esille uusia näkökulmia päivänpolitiikasta.

Media on tarttunut aktiivisesti esimerkiksi erilaisiin vääristeltyihin faktoihin. Muun muassa entinen pääministeri Alexander Stubb (kok) antoi virheellisiä lukuja hallintarekisteriä puoltavien viranomaistahojen kokonaismäärästä. Tiedotusvälineet puuttuivat tähän tarkoitukselliseen tiedon vääristelyyn poikkeuksellisen voimakkaasti.

Toisaalta samaan aikaan median toimintaa ehdollistavat taloudelliset reunaehdot ovat kiristyneet. Yksi syy tähän on, että kuluttajien tiedonhankinnan kanavat ovat lisääntyneet internetin tarjonnan myötä.

Yhä suurempi osa mediaviestinnästä tapahtuu nettiuutisoinnin kautta. Valtavan tietotulvan keskellä räväkkä otsikointi on osoittautunut tehokkaaksi keinoksi kerätä arvokkaita silmäpareja uutissivustoille. Klikkijournalismin ja tietotulvan mukanaan tuoma kilpailu on saattanut vaikuttaa myös siihen, että median toiminta on aiempaa suoraviivaisempaa ja ajoittain kärjistävämpää.

Monipuoluejärjestelmässä demokratian kannalta on oleellista, että puolueista kirjoitetaan mahdollisimman tasapuolisesti ja tosiasioihin perustuen. Keskustelussa median tasapuolisesta roolista ei ole sinänsä mitään uutta. Muun muassa Paavo Väyrynen väitti jo aikoinaan Suomen EU-jäsenyyden taustalla olleen helsinkiläismedian merkittävä rooli.

Viime vuosina merkittävin median toimintaa kritisoinut puolue on ollut perussuomalaiset. He ovat syyllistäneet Etelä-Suomen medioita siitä, että nämä joko kritisoivat kohtuuttoman voimakkaasti perussuomalaisia tai eivät kirjoita heistä juuri lainkaan.

Muun muassa vuoden 2015 puoluekokouksessa europarlamentaarikko Jussi Halla-aho arvosteli kovin sanakääntein median puolueellista toimintaa. Myös puheenjohtaja Timo Soini on toistuvasti valittanut perussuomalaisten eriarvoisesta kohtelusta.

Julkisen keskustelun perusteella näyttää siis, että joidenkin poliittisten toimijoiden luottamus perinteistä mediaa kohtaan on verrattain matala. Samaan aikaan sosiaalisen median merkitys poliittisessa keskustelussa ja yhteiskunnallisena vaikuttajana on tuonut politiikkaan uuden elementin.

Sosiaalinen media on parantanut yksittäisten ihmisten ja poliitikkojen mahdollisuuksia osallistua julkiseen keskusteluun ilman laajaa puolue- ja kansalaisjärjestöverkostoa. Se tarjoaa myös poliitikoille mahdollisuuden tuoda esille omia mielipiteitään ilman toimittajan väliintuloa ja moderointia.

Politiikan ja median suhdetta on tutkittu jo pitkään. Useimmat tutkimukset ovat kohdistuneet joko puolueiden eliittiin eli kansanedustajiin, tai sitten puolueiden kannattajiin. Puolueiden jäsenten suhtautumisesta median toimintaan tiedetään verrattain vähän, sillä julkinen me­diaan kohdistuva kritiikki rajoittuu yleensä vain puolue-eliitin kannanottoihin.

Onkin mielenkiintoista tietää, uskovatko jäsenet esimerkiksi siihen, että eri puolueista kirjoitetaan tasapuolisesti. Samoin mielenkiintoista on, pitävätkö jäsenet edelleen sanomalehtien roolia yhteiskunnallisesti merkittävänä, ja minkälaisena eri puolueiden jäsenet kokevat sosiaalisen median merkityksen kansalaisten poliittisen tietoisuuden muovaajana.

Tarkastelemme näitä kysymyksiä kuuden suurimman eduskuntapuolueen jäsenten mielipiteiden perusteella.

Tässä katsauksessa esittelemme tuloksia puolueiden suhtautumisesta mediaan.

Olemme keränneet Turun yliopiston taloussosiologian oppiaineessa tämän vuoden aikana poikkeuksellisen laajan kyselytutkimusaineiston näiden puolueiden jäseniltä. Aineisto sisältää tietoja yli 12 000 puoluejäsenen verkostoista, mielipiteistä ja sosiaalisesta asemasta.

Kysymyksessä on ensimmäinen kerta suomalaisen politiikkatieteen historiassa, kun puolueiden jäseniä tutkitaan näin laajasti. Puolueittain aineistomme jakautuu siten, että keskustalaisia on 3 967, kokoomuslaisia 951, perussuomalaisia 1 932, sosiaalidemokraatteja 1 540, vihreitä 1 653 ja vasemmistoliittolaisia 2 384.

Neuvottelimme kunkin puolueen kanssa erikseen otoskoon suuruuden. Vihreiden ja kokoomuksen osalta emme tehneet erikseen kyselyä kirjepostitse vaan vain sähköpostitse. Muiden puolueiden osalta kyseessä oli yhdistelmätiedonkeruu sähkö- ja kirjepostitse. Aineisto edustaa puolueiden jäsenistöä kohtalaisen hyvin iän ja sukupuolen mukaan, vaikka tiettyjä vinoumia on löydettävissä. Olemme korjanneet näitä vinoumia iän ja sukupuolen huomioivalla painomuuttujalla.

Tässä katsauksessa esittelemme tuloksia puolueiden suhtautumisesta mediaan. Käytämme analyysissä mittareina aluksi kolmea väittämää:

1) ”Sanomalehdet kirjoittavat tasapuolisesti eri puolueista”, 2) ”Sanomalehdillä on edelleen tärkeä yhteiskunnallinen rooli” sekä 3) ”Sosiaalinen media on lisännyt kansalaisten poliittista tietoisuutta”.

Jäseniä pyydettiin antamaan väitteisiin mielipide viisiportaisella asteikolla, jossa arvo 1 viittasi vastaukseen ”Täysin eri mieltä”, arvo 3 vastaukseen ”Ei samaa eikä eri mieltä” ja arvo 5 vastaukseen ”Täysin samaa mieltä”.

Luokittelimme vastaukset uudelleen kaksiluokkaiseksi siten, että alkuperäisarvot 1, 2 ja 3 saivat arvon 0 (”Eri mieltä tai neutraali”) ja alkuperäisarvot 4 sekä 5 saivat arvon 1 (”Samaa mieltä”). Sen jälkeen analysoimme puoluejäsenten todennäköisyyttä saada arvo 1, eli olla samaa mieltä esitettyjen väitteiden kanssa.

Otimme analyysissa huomioon jäsenten sukupuolen, iän, koulutuksen ja asuinmaakunnan vakioimalla niiden vaikutuksen. Näin erot puolueiden välillä eivät selity sosiodemografisilla eroilla jäsenrakenteessa.

Näiden väittämien tarkastelun jälkeen käymme vielä lyhyesti läpi, miten eri puolueiden jäsenet suhtautuvat neljään erityyppiseen lehteen.

Vastaajat arvioivat tässä kohdin Suomen Kuvalehden, Helsingin Sanomien, MV-lehden ja Ilta-Sanomien luotettavuutta asteikolla 1–5. Arvo yksi tarkoittaa, että lehti ei ole lainkaan luotettava; arvo viisi puolestaan tarkoittaa, että lehteä pidetään erittäin luotettavana. Analysoimme puolueiden välisiä eroja vertailemalla puoluekohtaisia vakioituja keskiarvoja.

Tuloksista käy ilmi, että valtaosa puolueiden jäsenistä ei usko suomalaisten sanomalehtien kirjoittavan tasapuolisesti eri puolueista (grafiikka yllä). Kriittisimmät puolueet ovat perussuomalaiset ja vasemmistoliitto, joiden jäsenistä ainoastaan noin viisi prosenttia uskoo sanomalehtien olevan tasapuolisia. Hieman luottavaisempia ovat keskustan ja Sdp:n jäsenet, joista runsaat kymmenen prosenttia on väitteestä samaa mieltä. Vihreät ja kokoomuslaiset erottuvat aineistossamme kaikkein luottavaisimpina.

Median tasapuolisuutta kohtaan esitetystä kritiikistä huolimatta etenkin perinteisten puolueiden jäsenet näyttävät olevan vahvasti sitä mieltä, että sanomalehdillä on edelleen tärkeä yhteiskunnallinen rooli. Perussuomalaiset erottuvat kuitenkin selkeästi kaikista muista. Toisten puolueiden jäsenistä yli 80 prosenttia pitää sanomalehtien roolia yhteiskunnallisesti tärkeänä, mutta perussuomalaisista tätä mieltä on vain noin 6o prosenttia.

Perussuomalaisten jäsenet ovat toisaalta muiden puolueiden jäseniä yleisemmin sitä mieltä, että sosiaalinen media on lisännyt kansalaisten poliittista tietoisuutta. Myös kokoomuksen ja vihreiden jäsenillä on voimakas usko sosiaalisen median poliittiseen merkitykseen. Sen sijaan keskustan, Sdp:n ja vasemmistoliiton jäsenistä somea pitää poliittisesti merkittävänä yli kymmenen prosenttiyksikköä pienempi osa kuin perussuomalaisista.

Kysyimme puolueiden jäseniltä myös, kuinka luotettavina he pitävät yksittäisiä painettuja ja sähköisiä verkkolehtiä (grafiikka yllä). Tässäkin voidaan nähdä sama linja. Perussuomalaiset eivät luota perinteisiin lehtiin eli Helsingin Sanomiin ja Suomen Kuvalehteen yhtä paljon kuin muut. Kuitenkin myös vasemmistoliittolaiset ovat kriittisiä kyseisiä medioita kohtaan.

Selvästi vähiten eroja puolueiden välillä on niiden jäsenten luottamuksessa iltapäivälehtiin. Luottamus keltaiseen lehdistöön näyttää olevan ylipäätään verrattain alhaisella tasolla.

Suurin ero puolueiden välillä tulee esiin, kun tarkastellaan MV-lehteen kohdistuvaa luottamusta. Perussuomalaisilla on keskimäärin hyvin erilainen suhtautuminen MV-lehden luotettavuuteen kuin muiden puolueiden jäsenillä.

Perussuomalaisista hieman vajaa kolmannes pitää mainittua lehteä luotettavana, kun esimerkiksi keskustan ja kokoomuksen jäsenistä tätä mieltä on vain noin viisi prosenttia. Vasemmistoliitossa ja vihreissä osuus on vielä alhaisempi: alle prosentti.

On kuitenkin syytä mainita, että myös perussuomalaisissa MV-lehteen luottavia on selvästi vähemmän kuin niitä, jotka eivät luota siihen.

Tästä voi päätellä, että MV-lehteen luottavien ryhmä koostuu todennäköisesti puolueen maahanmuuttokriittisestä siivestä. Kyseinen ryhmä on äänekäs, mutta kuitenkin vähemmistössä puolueessaan. MV-lehti tarjoaa näille maahanmuuttokriitikoille heidän maailmankuvaansa vahvistavaa uutissisältöä sekä keskustelufoorumin, jollaisia ei löydy valtamedian piiristä.

Sanomalehtiartikkelien määrää tarkasteltaessa havaitaan, että hallituksessa olevista puolueista kirjoitetaan määrällisesti enemmän kuin oppositiossa olevista. Helsinkiläinen Defcomp-yritys on kehittänyt tätä varten oman ohjelman.

Ohjelma ei kuitenkaan ota huomioon kirjoitusten sisältöä, eikä mukana ole kuin osa medioista. Nykyisessä sosiaalisen internetin tietotulvassa onkin tutkimuksen keinoin erittäin vaikeaa arvioida, miten objektiivisesti media kirjoittaa eri puolueista ja politiikasta ylipäätään.

Myös vasemmistoliittolaiset kokevat mediahuomion olevan eriarvoistavaa

Puolueiden jäseniltä kysyttäessä voidaan kuitenkin havaita, että luottamus sanomalehdistöä kohtaan erottelee puolueita selvästi toisistaan. Selkein tulos on perussuomalaisten kriittisyys median tasapuolisuutta kohtaan. Huomionarvoista kuitenkin on, että myös vasemmistoliittolaiset suhtautuvat median tasapuolisuuteen hyvin epäilevästi.

Mielenkiintoista onkin, että perussuomalaisten kannanotoissa on voimakkaasti kritisoitu toimittajakunnan punavihreyttä, vaikka samaan aikaan myös vasemmistoliittolaiset kokevat mediahuomion olevan eriarvoistavaa puolueita kohtaan.

Mediaan kohdistuvia asenteita tarkastelemalla ei ole löydettävissä sellaista punavihreää kuplaa, jossa janan toisessa päässä olisivat niin sanotut median lellikit eli vihervasemmistolaiset ja toisessa perussuomalaiset.

Jatkossa on mielenkiintoista selvittää tarkemmin, mitä muita yhdistäviä tekijöitä on vasemmistoliiton ja perussuomalaisten jäsenten välillä. Voisiko yhdistävä tekijä olla esimerkiksi muiden puolueiden jäseniä suurempi epäluottamus ylipäätään suuriin instituutioihin, jollainen neljäs valtiomahti eli mediakin on.

Tästä antaa jonkinlaisia viitteitä toinen tuore tutkimus, jonka mukaan perussuomalaisissa luottamus instituutioihin on heikompi kuin muissa puolueissa. Myös vasemmistoliittolaisten tuntema luottamus on vähäisempää kuin muiden perinteisten puolueiden kannattajien.

Perussuomalaisille some on ollut yksi keskeisimmistä väylistä levittää poliittista sanomaa.

Vaikka kaikkien poliittisten puolueiden toimijat käyttävät nykyään aktiivisesti sosiaalista mediaa, perussuomalaiset ovat saaneet ehkä merkittävimmän määrän huomiota sen kautta.

Esimerkiksi Jussi Halla-ahon suosion kasvu alkoi nimenomaan hänen blogistaan. Osa perussuomalaisten aktiiveista toimii edelleen aktiivisesti erilaisissa verkkoyhteisöissä, kuten Hommaforumilla. Tästä näkökulmasta ei ole yllättävää, että perussuomalaiset pitävät sosiaalisen median poliittista merkitystä suurempana kuin keskimäärin muut.

Sosiaalinen media on tarjonnut merkittävän poliittisen vaikutuskanavan, josta ovat hyötyneet erityisesti perussuomalaisten kaltaiset uudet poliittiset toimijat. Perussuomalaiset nousivatkin suomalaisen politiikan huipulle epätyypillisesti, ilman vahvaa verkostoitumista kansalais- tai ammattijärjestöihin. Kannattajille kohdistetut kyselyt viittaavat myös siihen, että puolue ei edusta mitään yksittäisiä intressiryhmiä.

Perussuomalaisille sosiaalinen media onkin todennäköisesti ollut yksi keskeisimmistä väylistä levittää poliittista sanomaa, luoda verkostoja ja laajentaa siten kannattajakuntaansa. Tämä näkyy myös perussuomalaisten jäsenten suhtautumisessa sosiaaliseen mediaan ja sen merkitykseen poliittisessa toiminnassa.

Kirjoittajat Aki Koivula, Arttu Saarinen ja Ilkka Koiranen ovat taloussosiologian tutkijoita Turun yliopistossa. Kirjoitus on ensi kertaa julkaistu Kanavassa 8/2016.

Suomen Kuvalehti ja Kanava kuuluvat samaan lehtiperheeseen Otavamediassa ja lehdillä on yhteinen päätoimittaja.