I det sydvestlige hjørne af Grønland, nord for byen Paamiut, ligger Qagssit Fjorden. Rundt om fjorden rejser et 800 meter højt fjeld sig. Heroppe lever moskusokser og rensdyr. Nede i fjorden dykker hvaler og sæler. Normalt er der talrige sæler i Qagssit Fjorden.

Men den blikstille solskinsdag i august 2006 var sælerne væk.

Semion Willumsen og hans samlever Martannguaq Jakobsen var sejlet til deres favoritjagtområde ved Qagssit Fjorden. Parret var vandret op ad fjeldet og havde skudt ét rensdyr. De var på vej ned – Semion Willumsen slæbte det nedlagte rensdyr på ryggen – da de første gang så en mærkelig genstand i fjorden.

De overvejede, om det var en stor hval. Men både Semion Willumsen og Martannguaq Jakobsen er erfarne jægere og naturmennesker, og de kan godt genkende hvaler. Hvaler pruster luft og vand. På vej ned ad bjerget talte de også om, hvorvidt det kunne være en båd med motorstop.

Men da de kom tættere på vandet, var noget forkert. I stedet for en almindelig båd så de en sort firkant på syv-otte meter, der bevægede sig frem og tilbage i vandoverfladen. Samtidig hævede genstanden sig op ad vandet, så den blev større og meget længere. Der kom også reflekterende glimt og lys fra den sorte firkant. Dette kunne være en roterende radar, fremgår det af en senere rapport fra Forsvarets Efterretningstjeneste.

Semion Willumsen er en erfaren fritidsjæger, men en augustdag i 2006, da han var på jagt, så han noget helt andet: »Det var en stor ubåd. Det kan jeg garantere dig for«. Privatfoto Fold sammen Læs mere Læs mere

Semion Willumsen forsøgte den augustdag via sin radio at få kontakt til fartøjet. Intet svar. Og da parret nærmede sig foden af bjerget, var Semion Willumsen ikke længere i tvivl.

Det er han heller ikke i dag.

»Det var en stor ubåd. Det kan jeg garantere dig for,« siger 62-årige Semion Willumsen til Berlingske.

»Den var høj og stor og langt over havoverfladen,« husker han.

Til daglig arbejder Semion Willumsen i et aktivitetscenter for handikappede, og 59-årige Martannguaq Jakobsen er lærer i Paamiut. Episoden ved Qagssit Fjorden i 2006 gjorde så stort et indtryk på de to, at de gik til politiet.

»Det var meget mærkeligt for os. Det lignede en kasse, der flød på vandet,« siger Martannguaq Jakobsen.

»Jeg var meget bange, men jeg sagde ikke noget til Semion,« husker hun.

Deres beretning er det nyeste kendte eksempel på observationer af formodede ubåde, som er blevet indberettet fra grønlandske fangere og fiskere, og som i modsætning til ubådskrænkelserne af svensk suverænitet stort set ikke har været omtalt i Danmark. Berlingske har undersøgt dette stort set ukendte fænomen for at afdække, hvor omfattende disse observationer er, og hvad disse krænkelser af dansk-grønlandsk suverænitet har af konsekvenser. Ved at gennemgå dokumenter fra Forsvarsministeriet, Forsvarets Efterretningstjeneste, Folketingets arkiver og via interview med centrale førstehåndskilder har Berlingske identificeret op til 15 formodede ubådsobservationer i grønlandsk farvand siden 1980. I en række tilfælde var den danske flåde endda på jagt efter ubådene. Tre formodede krænkelser ligger efter Berlinmurens fald i 1989, men det er sandsynligt, at de kun er toppen af isbjerget – for nu at blive i det grønlandske billedsprog. For det er i sagens natur usædvanligt, at en ubåd opdages i det mennesketomme Grønland.

I de senere år har f.eks. Rusland skruet op for ubådskapaciteten i sin strategisk vigtige nordflåde med helt nye ubåde. Den danske orlogskaptajn ved Forsvarsakademiet, Johannes Riber Nordby, vurderer, at der stadig opererer ubåde i farvandet omkring Grønland. Derfor er det vigtigt, at Danmark kan hævde sin suverænitet, hvis nogen observerer en ubåd.

»Det specielle ved ubåde er, at man ikke ved, de er der, medmindre de bliver opdaget af en grønlandsk fanger eller har problemer, som gør, at de ligger i overfladen. Men når det sker, er det vigtigt, at vi kan hævde grønlandsk suverænitet, hvis vi da ser det som en dansk interesse at forsvare kongeriget, ligesom vi også hævder vores suverænitet i luften, når f.eks. russiske fly krænker vores luftrum.«

Mens det russiske forsvar har fået nye ubåde, har det danske forsvar skruet så langt ned for sit antiubådsberedskab, at man i dag ikke længere er i stand til at undersøge en grønlandsk fjord for en mistænkelig ubåd, advarer Henrik Kudsk, som er tidligere kontreadmiral, ubådschef og chef for Grønlandsk Kommando frem til 2012. Dybdebomberne og den kraftige sonar er nemlig sparet væk på de fire danske isforstærkede inspektionsskibe af Thetis-klassen, som står for suverænitetshævdelsen ved Grønland. Udstyret var ellers netop konstrueret til den svære opgave at kunne finde en ubåd i en fjord.

»Det kom som en stor overraskelse for mig, at man har besluttet at fjerne sonar-udstyret, for reelt er Danmarks mulighed for at hævde sin suverænitet under vandet dermed væk. Jeg kan mistænke, at den reelle begrundelse var af økonomisk karakter. Det er min opfattelse, at Danmark bevidst vedbliver med at nedprioritere evnen til suverænitetshævdelse ved Grønland og Færøerne,« siger Henrik Kudsk.

Heller ikke de ni nye Sea Hawk-helikoptere, som fremover skal bruges på skibene i flåden, har udstyret til at finde neddykkede ubåde. Disse helikoptere er ellers designet til at bære en »dyppesonar«, som kan sænkes ned i vandet for at spore ubåde.

Det var netop en helikopter, som Semion Willumsen i 2006 så flyve gennem Qaagsit-fjorden, formentligt på udkig efter en ubåd – nogle dage efter observationen. For hans anmeldelse blev taget seriøst. Kort tid efter afleverede politimesteren i Nuuk en rapport til forsvaret. Det fremgik, at politimesteren på Grønland vurderede de to fangeres udsagn som »pålidelig«, og at der var tale om »en reel observation«. Tre dage senere omtalte en rapport i Forsvarsministeriet sagen som en »særlig hændelse/krænkelse af territoriet«.

Der kom også en vurdering fra Forsvarets Efterretningstjeneste, der konstaterede, at man ikke havde kendskab til ubåde, som havde tilladelse til at sejle i grønlandsk farvand på det tidspunkt, ligesom myndighederne lavede en skitsetegning af ubåden. Det var dog ikke muligt at fastslå ubådens nationalitet for myndighederne. Berlingske har fået aktindsigt i det hemmeligtstemplede materiale i Forsvarsministeriet, mens Forsvarets Efterretningstjeneste ikke har ønsket at bidrage til opklaringen.

Der findes imidlertid afgørende dokumentation for ubådsaktivitet ved Grønland. I en redegørelse til Folketinget berettede Forsvarsministeriet i 1983 om ubåde ved Grønlands vestkyst. I ét tilfælde så fem forskellige grønlandske fiskerbåde et fartøj i Diskobugten, som formodedes at være en ubåd, og den lokale kommunefoged i Akunak beskrev synet af et ubådstårn på nært hold.

En inspektionskutter, et inspektionsskib og et fly jagtede ubåden. Uden resultat.

Det særlige ved denne observation er ligesom sagen om de to fangere i Qagssit Fjorden, at den fandt sted langt inde på dansk territorialfarvand og derfor kan betegnes som en krænkelse af dansk suverænitet. Fremmede staters skibe og undervandsfartøjer har pligt til at ansøge om diplomatisk tilladelse, før de krydser dansk-grønlandsk territorialfarvand. Arktisk Kommando i Nuuk har ikke udstedt tilladelser til ubåde de senere år – men har dog kendskab til, at en enkelt fjernstyret ubåd blev benyttet til havforskning mellem Island og Grønland i 2015.

I Grønland omfatter dansk territorialfarvand tre sømil ud fra kysten – mod 12 sømil i Danmark. Men Grønland er gennemskåret af dybe fjorde, og disse er også omfattet af dansk-grønlandsk territorialfarvand. Pga. fjorde og øer kan territorialgrænsen være langt væk fra kysten, og de fem observationer fra grønlanske fiskerbåde i Diskobugten fandt således sted 25 sømil inde på dansk territorialfarvand, fremgår det af Forsvarsministeriets rapport. Ifølge Berlingskes oplysninger fra flådefolk var der yderligere mindst to nyere observationer – én i Diskobugten i 1989-1990 og en mulig ubådsobservation efter år 2000 i Lindenow Fjord i det sydøstlige Grønland. Hertil kommer aktiviteten i 1980erne.

Det største mysterium er fortsat, hvor disse ubåde stammer fra.

I det tilgængelige materiale har eftersøgningerne, bortset fra i to tilfælde, ikke været i nærheden af at give svar på det afgørende spørgsmål. Men farvandet har historisk set været en yndet jagt- og øveplads for ubåde. Under den kolde krig havde især området syd for Grønland i en imaginær linje over til Island, Færøerne og Skotland (GIUK-linjen, red.) afgørende strategisk betydning. Amerikanerne installerede avancerede lyttebøjer dybt under havoverfladen (SOSUS-systemet, red.). Og man havde fly til at overvåge linjen, som man mente kunne bruges til at inddæmme den russiske nordflåde og beskytte konvojer på vej over Atlanten med militært udstyr til en eventuel krig i Vesteuropa. Dengang byggede den russiske flåde talrige ubåde med bl.a. atombevæbnede torpedoer, som skulle kompensere for en underlegenhed i overfladeskibe over for NATO. Under isen nord for Grønland formodes Rusland at gemme sine strategiske atomubåde med så mange atommissiler, at de kan lægge det nordamerikanske kontinent øde. Omvendt gemmer NATO-ubåde sig også og træner i at finde modpartens ubåde.

De sidste ti år har Rusland moderniseret sin ubådsflåde, gennemført talrige øvelser og er nu i store træk gået tilbage til sin gamle strategi, mens der efter Sovjetunionens sammenbrud var en periode, hvor der ikke var megen aktivitet, forklarer Dr. Katarzyna Zysk, der er ekspert i den russiske flåde og lektor ved Norwegian Institute for Defence Studies:

»Ruslands strategiske ubåde har øvet sig i undervandsaktiviteterne – særligt affyring af interkontinentale ballistiske missiler under isen fra 2006 og fremefter, da der var en lang pause på grund af ressourceknapheden i de russiske styrker. Siden 2006 har man øvet det her jævnligt, fordi det er helt fundamentalt i den russiske atomare afskrækkelsesstrategi. Mens USA har hele verdens oceaner til at gemme sine atomubåde, benytter Rusland sig af muligheden for at gemme sig under isen, hvor det næsten er umuligt at opdage en neddykket ubåd,« siger Katarzyna Zysk.

Ubåden, der blev set af de to fangere i fjorden ved Grønland, behøver dog ikke at have været russisk. Det tyder en skitsetegning fra Efterretningstjenesten på, og det er meget svært for grønlandske fiskere at se, hvilken ubåd og nationalitet det måtte handle om. Alligevel har den danske flåde i to tilfælde fundet klare indikationer på, at der har været russiske ubåde i farvandet ud for Nuuk. Det oplevede tidligere kommandørkaptajn Per Starklint på helt nært hold, da han i 1983 blev sendt ud på en opgave som daværende chef for inspektionskutteren Agpa, som var stationeret i Nuuk. I månederne forinden havde der været en række observationer af ubåde bl.a. i fjorden tæt på den grønlandske hovedstad:

»Hele det år havde der været en fortættet stemning, hvor vi gerne ville se en ubåd. Vi stod nærmest døgnet rundt med en kikkert for at se, om vi kunne få øje på noget. Men vi så aldrig noget. Da vi så fandt den her bøje, blev det en slags klimaks for os,« fortæller Per Starklint om dagene, da der var så mange observationer af ubåde omkring Grønland, at Forsvarsministeriet skrev en redegørelse om fænomenet.

»Vi blev kaldt ud for at hente den her 2,5 meter lange torpedoformede tingest med en afrevet wire. Vi var bange for, at den havde en selvdestruktionsfunktion, så vi var meget forsigtige, da vi tog den ombord med en kran.«

Der var tale om en kommunikationsbøje, der blev identificeret som én, der havde siddet monteret uden på skroget på en russisk ubåd. Den kan via kabel sendes op til overfladen, så ubådskaptajnen kan kommunikere, mens selve ubåden ligger skjult i dybet. Den afrevne wire tyder på, at bøjen må være revet af, formentligt efter at have ramt en isflage. Per Starklint og hans folk fik bragt bøjen tilbage til land, hvorefter den blev sendt til Danmark for yderligere undersøgelser.

»Det specielle var, at den blev fundet på sydøstsiden af en ø. Da der er udadgående strøm i fjorden på dette specielle sted, var der ingen tvivl om, at den måtte være kommet inde fra fjorden, altså fra dansk farvand. Men vi kan selvfølgelig ikke vide, om den var tabt fra en russisk ubåd, eller om nogen havde efterladt den der.«

Det blev senere slået fast, at kommunikationsbøjen måtte stamme fra området omkring Murmansk, hvor den russiske ubådsflåde er hjemmehørende. Få dage senere blev yderligere en lignende bøje fundet:

»For os var det bare en bekræftelse af vores mavefornemmelse af, at der var udenlandsk undervandsaktivitet hele tiden, uden vi med sikkerhed kunne sige, hvor den kom fra,« forklarer Per Starklint.

Han er overbevist om, at de dybe grønlandske fjorde er interessante for ubådene at operere i og rekognoscere med henblik på at affyre missiler. Det skyldes bl.a., at mange af fjordene er præget af smeltevand, som gør, at temperaturen i disse forskellige vandlag varierer, hvilket gør det svært at finde en ubåd med sonar.

Den dag i dag tror tidligere ubådskaptajn og chef for Grønlands Kommando, Henrik Kudsk, stadig, at der kan operere ubåde fra fremmede magter ved Grønland. Hensigten er formentligt at gemme sig:

»Der er jo ingen grund til at sejle ind i Grønlands fjorde for at samle efterretninger, for der er jo ingenting. Men et formål kunne være at søge ind i fjordene for at gemme sin ubåd og dermed slippe for at blive jagtet af skibe eller andre ubåde i Nordatlanten. Man kunne ligge der i 14 dage, mens krigen raser. Rent logisk vil det være et godt sted at gemme sig, så det ville jeg nok benytte mig af, hvis jeg var ubådskaptajn,« forklarer Henrik Kudsk.

Tilbage i 1980erne var netop overvågningen af de grønlandske farvande en stor udfordring, husker pensioneret generalløjtnant Kjeld Hillingsø.

»Det var en vanskelig opgave at overvåge et så stort område, men det lykkedes, fordi vi fik hjælp fra de lokale fangere, som meldte ind, når de havde set noget mistænkeligt. Jeg vil tro, at vi fik en til to iagttagelser om året.«

Forsvaret producerede sågar en folder, der blev brugt til at undervise fangere i, hvordan de kunne identificere en ubåd, som måske havde et periskop eller en antenne i overfladen. Man brugte også Sirius Patruljen til at sætte lyttebøjer ud nord for Grønland, forklarer Hillingsøe. Men Sirius’ praksis er der ikke længere, oplyser Arktisk Kommando, som ikke har kendskab til ubådskrænkelser siden kommandoens oprettelse i 2012.

Arktisk Kommando erkender dog, at man ikke har målrettet overvågning imod ubådsaktivitet, selvom der er danske patruljer omkring Grønland:

»Arktisk Kommando gennemfører patruljering af territorialfarvandet både med skibe og fly, ligesom der gennemføres patruljering på land i Grønlands nationalpark med slædepatruljen Sirius. Disse aktiviteter tilsikrer, at systematiske og/eller grove krænkelser ikke kan forekomme,« lyder det fra Arktisk Kommando, der har ønsket at svare via mail.

Tilbage hos Semion Willumsen og Martannguaq Jakobsen sidder oplevelsen fra Qagssit Fjorden stadig i kroppen. Navnlig fordi deres motorbåd var ved at få motorstop, lige da den passerede stedet, hvor ubåden dykkede:

»Vi havde fået en helt ny motor med 220 hestekræfter til vores båd, men lige da vi passerede stedet, hvor ubåden var dykket ned, mistede motoren pludselig sin trækkraft. Det var så mærkeligt. Så kigger vi hele tiden bagud, hvornår kommer ubåden op igen,« lyder det fra Semion Willumsen. Begge har også før begivenheden i fjorden set lignende mystiske fartøjer:

»Det er sket gennem mange år, at der har sejlet mærkelige fartøjer rundt heroppe.«