Pia Kjærsgaard. Foto: Thomas Lekfeldt / Scanpix Denmark

BLOG: I de 34 år jeg har været medlem af Folketinget har jeg endnu ikke oplevet, at vi i mit parti ikke endte med at tale os til rette om, hvordan vi skulle stemme om en sag.

Bevares, vi har kunnet være uenige om mangt og meget i begyndelsen. Vi har kunnet skændes, så gnisterne sprang. Men til sidst fik vi altid talt os til rette om partiets holdning.

Hvorfor bringer jeg så dette emne på banen nu? Jo, der har i Folketinget bredt sig en tendens til at ”fritstille” folketingsmedlemmerne i forhold til en række lovforslag, som man af den ene eller anden grund finder betændte eller særligt ”følsomme”. F.eks. forslaget om maskeringsforbud – den såkaldte burkalov. Her har endda nogle regeringspartier valgt at fritstille deres medlemmer.

Efter min mening er det en gratis omgang, hvis der med stor sikkerhed kan forventes et flertal for et forslag. Men hvad nu, hvis vi forestiller os, at de fritstillede var den berømte tunge på vægtskålen, som kunne bringe et forslag til fald? Ville det være acceptabelt i forhold til det faktum, at politikere har organiseret sig i politiske partier, hvis politik de er gået til valg på – og har opnået valg på? Ville det være parlamentarisk forsvarligt?

Jeg er udmærket klar over, at man som folkevalgt politiker ifølge Grundloven ene og alene er bundet af sin overbevisning. Men en del af denne overbevisning har man fra begyndelsen knyttet til det parti, som man har valgt at være medlem af og stille op for. Det kan ikke være anderledes. Et parti kan sagtens beskrives som en slags ”pakke”, man som politiker har accepteret.

Ofte ligger der et element af politisk selvoptagethed i ønsket om at være fritstillet. Dels – som sagt – fordi kan være en ganske omkostningsmulighed for en slags selvprofilering. Dels fordi det kan være egnet til at skabe opmærksomhed omkring ens egen person. Men hvad med partiet? Hvad med gruppefællerne – og for den sags skyld de vælgere, som har stemt på en?

Samme tankegang finder vi ofte hos de politikere, som vælger at blive løsgængere, fordi de rager uklar med deres parti, hvad enten årsagerne er personfnidder eller reelt politisk. De lægger som regel den samme selvoptagethed for dagen og tror – for det meste fejlagtigt – på, at de er blevet valgt på grund af deres helt enestående personlighed og politiske dygtighed. Naturligvis helt uafhængigt af et partipolitisk tilhørsforhold. Som regel må de bittert sande, at sådan er virkeligheden ikke skruet sammen, når valget kommer. Fem minutters berømmelse kan være dyrt betalt i folkestyrets tjeneste.