Tällä viikolla Helsingissä. Poliisi kurvaa paikalle pillit ulisten, koska romanimies istuu ei-romaniystävänsä kanssa autossa. Käskee ulos autosta. ”Mitä hakuja herralla on päällä?”. Henkkarit kysytään molemmilta, vaikka ei niitä ole velvollisuus kantaa mukanaan. Toinen poliiseista yrittää vittuilla romanille. ”Suomalaisen näköiseltä” tivataan, mistä hän tuntee toisen näköisen. Koska mitään ei löydy, poliisi käskee molemmat autosta omiin koteihinsa, vaikka oikeasti se, istuuko joku autossaan ei kuulu kellekään. Romani ei ole tapahtuneesta moksiskaan. Tätähän se aina on. Huokaus. Aina.

LongPlay julkaisi poliisien rasistisia puheita Facebookista. Kuvakaappauksia oli yli sata. Poliisien puhe eri näköisistä ihmisistä oli ällöttävää, muun muassa itsemurhaa yrittänyttä turvapaikanhakijaa pilkattiin. Siis ne samat skoudet, joiden olisi pitänyt suojella kyseisiä ihmisiä. Moni oli sitä mieltä, että poliisi leimattiin turhaan. Poliisin korkeinta johtoa edustanut pollari puolustautui sillä, ettei hän edes ole Facebookissa. Jaa. No ei sit midist.

Paljastavin oli sisäministeri Paula Risikon kommentti. Risikko sanoi Hesarissa, että poliisin pitää ”käyttäytyä” myös vapaa-ajalla. Ikään kuin käyttäytyminen oli se ongelma. Ongelma on poliisiin pesiytynyt rakenteellinen rasismi. Facebook-kirjoittelu vain paljastaa sen, mitä maijan sisällä puhutaan silloin, kun kaupallisten kanavien ilmaiseksi poliiseja mainostavat tosi-tv-kamerat eivät ole paikalla.

Ei minulla ole koskaan ollut poliisin kanssa ongelmia. Mutta toisin kuin yllättävän moni yli nelivuotiaskin luulee, oma kokemukseni ei ole sama kuin kaikkien kokemus. Olen valkoihoinen, eurooppalainen keski-ikäinen ja keskivartalolihava mies. Rodullistetut ystäväni taas ovat alistuneet siihen, että poliisia pitää pelätä ja että sille pitää ennen kaikkea näytellä kivaa, nöyrää ja normaalia. Satunnaistarkastukset ovat yhtä satunnaisia kuin Jussi Halla-ahon muistikuvat lapsiluvustaan.

Yhdysvalloissa poliisien rakenteellinen rasismi kohdistuu mustaihoisiin ja latinoihin. Suomen historia on erilainen. Meillä maahanmuuttajat ovat joutuneet rasismin kohteeksi vasta viime vuosina, pitempiaikainen kohde ovat olleet juuri romanit. Poliisin puhe ja käytös romaneja kohtaan on ennakkoluuloista. Romanit leimataan usein ainoaksi syylliseksi osapuoleksi. Se johtuu siitä, että ihmiset ovat historiattomia ääliöitä, he eivät tajua, että syrjivät rakenteet ovat muodostuneet vuosisatojen aikana. Romanien syrjimisellä on Suomessa pidemmät perinteet kuin sodan ihannoinnilla tai kansallisurheilullamme Viron viinarallilla. Esimerkiksi vuodesta 1637 voimassa oli niin sanottu tappolaki, jonka mukaan romanin sai kohdatessa tappaa. Ihan vaan jos huvitti. Peteliuksen ja Kallialan romanivitsejä näytettiin Yleisradion prime timessä vielä 80-luvulla. Samaan aikaan, kun poliisi esitettiin Ylen ohjelmissa kyseenalaistamattomana auktoriteettina, jolla oli jopa oma mainosohjelma, Poliisi-TV. Tuo aivopesu on vaikuttanut jokaiseen suomalaiseen.

Nettipoliisi Marko ”Fobba” Forss on kertonut sosiaalisessa mediassa väsyneitä romanivitsejä ihan julkisesti. Moni muukin meistä kertoo väsyneitä rasistisia vitsejä, mutta erityisen hankala tilanne on, kun niitä kertoo joku, jolla on oikeus kantaa asetta ja pysäytellä romaneja. Ei ihme, että romaneilla on erilainen suhde auktoriteetteihin kuin valtaväestöllä. Terveempi. Poliisia pitääkin epäillä.

Suomalaisista tulisi hyviä orjia. 96 prosenttia meistä luottaa poliisiin. Poliitikkoihin luottaa 11 prosenttia. Poliitikot ovat suomalaisten valitsemia. Poliisit taas eivät. Ihmiset eivät siis luota itseensä eivätkä toisiin suomalaisiin.

On selvää, että esimerkiksi parkkipirkon tai kaupallisen radion aamujuontajan on oltava mieleltään sadisti. Ja poliisiinkin hakeutuu niitä, jotka haluavat käyttää valtaa muihin. Poliisin olemassaolo perustuu siihen, etteivät ihmiset voi luottaa toisiinsa sataprosenttisesti. Looginen jatkoajatus on, ettei poliisiinkaan pitäisi luottaa. Koska he ovat ihmisiä. Mutta heidän ongelmansa on, että heillä on väkivaltamonopoli.

No mutta siksihän poliiseja valvotaan! Mutta kun ei valvota.

Jari Aarnion tapaus lähti paljastumaan vasta siitä, kun aktiiviset toimittajat jaksoivat tutkia asiaa. Lopulta paljastui, että huumepoliisin päällikkö oli käräjäoikeuden mukaan vuosikaudet johtanut Suomen huumekauppaa. Miten reagoivat ne, jotka olivat hommasta vastuussa? Eivät mitenkään. ”Hups. vaipassa näyttää olevan kakkaa, mutta ei ole mun vuoroni vaihtaa”. Sivistysvaltiossa vähintään ministeri ja poliisijohto olisi eronnut. Suomessa juotiin nisukaffet, vaihdettiin puheenaihetta, ja asia torjuttiin kuin sukulaispojan homous Pohjanmaalla.

Aarnion isoin rikos ei ollut se, että hän myi huumeita. Miedot huumeet nyt pitäisi muutenkin laillistaa. Ongelma oli se, että hänellä oli monopoliasema, koska hän sekä valvoi että myi. Hän pystyi panemaan kilpailijat linnaan. Aarnio toimi kuin lailliset liiketoverinsa Veikkaus ja Alko.

Poliisi vastustaa huumeiden käytön laillistamista, koska sen hommat vähenisivät. Siksi poliisi myös esiintyy mielellään julkisuudessa kertomassa uhkien lisääntymisestä. Vaikka todellisuudessa rikollisuus ja väkivaltaisuus on Suomessa vähentynyt viime vuosikymmeninä. Poliisi rakastaa rikollisuutta samalla tavalla kuin vasemmisto rakastaa köyhyyttä. Se antaa sille oikeuden olemassaoloon.

Ongelman ydin on, että välillä tuntuu, että se 96 prosenttia suomalaisista hyväksyy salaa etnisen profiloinnin ja muun poliisin perseilyn, koska se ei koske heitä.

Miehet univormuissa ovat ok vain silloin, jos ne strippaavat. Univormun tarkoitus on viestiä sitä, että sisällä ei ole ihminen, vaan virheetön robotti. Mutta ihminen siellä on. Ja se ihminen vaatii nykyistä isompaa valvontaa.