Timo Kaukolammen kellaristudiosta tulee mieleen elektroninen huvipuisto, jossa tekninen ja maaginen limittyvät oudolla tavalla toisiinsa. Kaikkialla vilkkuu ja välkkyy, ja erilaisten vipujen ja säätimien armada tuntuu jatkuvan horisontin takaisiin maisemiin. Katosta riippuu pajusta ja höyhenistä tehty unisieppari - Pohjois-Amerikan intiaanit uskoivat taikakalun pyydystävän painajaisia ja takaavan makoisat unet. Omatekoinen pahkalamppu hehkuu kelmeää valoaan ja kaiuttimen päällä nuokkuu hauras ja kovia kokenut, kullanvärinen pääkallo. Tai osa siitä: kallon oikea puolisko on uponnut jo kauan sitten jonnekin ajan kaivon pimentoihin.

Huoneen perimmäisessä nurkassa säihkivät oranssit, tuimat ja vähän pelottavatkin silmät. Isokokoinen lintu kyyristelee telineessä, ihan kuin se olisi lähdössä lentoon. Se tuntuu vartioivan Timo Kaukolammen sähkö- ja äänikaapeleilla kuorrutettua valtakuntaa.

– Ai tuo haukka? Se napsii nokallaan ikävistä ylä- ja keskiäänistä ne kaikkein pahimmat pois, Kaukolampi toteaa. Ja naurahtaa. Hieman.

Timo Kaukolampi Jussi Mankkinen / Yle

Rakenteettoman musiikin ideaali

Timo Kaukolammen ura enemmän tai vähemmän kokeellisen ja retroilevan elektronisen musiikin parissa on jatkunut jo yli kaksi vuosikymmentä. 1990-luvulla Kaukolampi vaikutti Op:l Bastards -triossa, ja 2000-luvun alussa hän teki yhteistyötä norjalaisen tanssipop-artistin Annien kanssa.

Vuodesta 2006 lähtien Kaukolampi on mestaroinut kulttiyhtye K-X-P:tä, jonka esoteerinen ja avaruudellinen krautrock on herättänyt kiinnostusta myös ja etenkin Suomen ulkopuolella.

Nyt Timo Kaukolammen musiikillisella matkalla on avautunut uusi sivu tuoreen soololevyn myötä. Levy on tummasävyinen sukellus analogisten syntetisaattorien kosmiseen ja hämärään maailmaan. Kaukolammen mukaan se on myös irtiotto liian syvälle juurtuneista konventioista, joita vastaan hän on kamppaillut jo pidemmän aikaa. Tavoitteena on ollut hylätä kolmiminuuttisen popbiisin kankeat kaavat.

– Säe, silta, kertosäe, väliosa ja niin edelleen. Täytyykö sen aina olla näin? Olen pohtinut, pitääkö musiikissa olla jonkinlainen rakenne, vai voisiko se olla rakenteetonta. Esimerkiksi luontoa voi tarkastella samalla tavalla – se voi olla joko järjestäytynyttä tai kaoottista, Kaukolampi toteaa.

Jussi Mankkinen / Yle

Kun tuhatjalkainen metsästää

Luonnolla - joko järjestäytyneellä tai kaoottisella – on ollut osansa myös Timo Kaukolammen uuden albumin luomisprosesseissa. Jokin aika sitten Kaukolampi oli pyöräilemässä Hongkongin kupeessa sijaitsevalla pienellä Lamman saarella, joka tunnetaan tiheistä metsistään, autottomuudestaan ja vaihtoehtoista elämäntyyliä esittelevistä kommuuneistaan.

On yö, tummaa hämärää ja ympärillä kuului pelkkiä viidakon ääniä. Kaukolamen hämmästykseksi valtava, matelijamainen ja äärimmäisen nopea olio ylittää yhtäkkiä tien ja katoaa samantien tiheään metsikköön. Kyseessä on jättiläistuhatjalkainen, ja outo olento jää kummittelemaan Kaukolammen mieleen.

– Katselin tämän jälkeen paljon videoita, joissa jättiläistuhatjalkaiset metsästävät lepakoita. Tuhatjalkaisilla on huono näkö, mutta ne pystyvät kiipeämään sellaisten luolien yläosiin, joissa roikkuu lepakoita. Ne saalistavat lepakoita tuntosarviensa avulla. Olen yrittänyt sukeltaa tällaisen hyönteisen ajatusmaailmaan - tunteeko se esimerkiksi onnellisuutta tai onnistumisen riemua, kun se nappaa lepakon, Kaukolampi kertoo.

Timo Kaukolampi Jussi Mankkinen / Yle

Kaikki tämä kuuluu Three Legged Giant Centipede -kappaleessa. Se alkaa kevyillä, ehkä vähän koomisillakin syntetisoijasoundeilla, mutta kappaleen tunnelma kasvaa äänimattojen paisuessa uhkaavaksi, kosmiseksi vyörytykseksi, jossa on kaikuja alkuperäisen Blade Runner -elokuvan soundtrackistä ja tuntemattomien elämänmuotojen aiheuttamasta hiipivästä kauhusta. Tai niiden onnenhetkistä.

– Olin kerran Meksikon rannikolla sijaitsevassa pienessä kylässä, jonka liepeillä pyöri sellainen pieni kirppuinen kulkukoira. Sen nimikin oli Flea eli Kirppu. Aina auringonlaskun aikoihin koira tuli rannalle, hiljentyi ja katsoi auringonlaskua. Kun aurinko sitten oli kadonnut horisontin taakse, se lähti pois. Tämä sama näytelmä tapahtui joka ikinen ilta. Tämäkin kokemus sai minut pohdiskelemaan eläinten ajatusmaailmaa ja onnellisuutta.

Timo Kaukolampi Jussi Mankkinen / Yle

Alkoholi jäi, jooga tuli tilalle

Public Execution of The Nodding Lotus Eater - kappale taas viittaa kreikkalaiseen mytologiaan ja lotofageihin eli ihmisiin, jotka asuivat eristäytyneellä saarella. Siellä kasvoi pelkkää sinikukkaista lootus-kasvia eli Nymphaea caeruleaa, jossa on huumaavia ainesosia. Lotofagit olivat jatkuvasti transsin, unen ja valveen rajamailla.

Kaukolammen mukaan kappaleen mytologisia tapahtumia voi päivittää myös nykypäivään.

– Sota huumeita vastaan hävittiin jo aikoja sitten, koska narkoottisten aineiden käyttökulttuuria on ollut maailmassa tuhansien vuosien ajan. Olen myös miettinyt, kuinka sanaa yliannostus käytetään. Suomessa kuolee vuosittain pari tuhatta ihmistä alkoholimyrkytykseen, mutta myös tässä yhteydessä voisi yhtä hyvin käyttää termiä yliannostus.

Kaukolampi itse hylkäsi alkoholin kokonaan reilu vuosikymmen sitten.

– Olin Thaimaassa, istuin yksin yöllä rannalla ja kirjoitin pienelle paperilapulle, että ainoa asia minun ja tavoitteideni välillä on hedonismi, eli siis mukavuuden ja nautinnon etsiminen. Aika monelle alkoholin nauttimisessa on kyse palkitsemisjärjestelmästä, ja kun alkoholin sitten jättää, palkintoa on ryhdyttävä hakemaan jostain muualta.

Kaukolammelle korvaava asia löytyi nopeasti joogasta ja ruokavaliosta, superfoodeista ja sienijauheista. Helsinkiin oli puhallellut sopivasti kasvissyönnin uusia tuulia, joiden keskipisteenä oli funktionaalinen ravinto, ja tällaiseen filosofiaan oli punaviinihuuruisten vuosien jälkeen helppo tarttua.

– Kyllähän sitä punkkua meni selvänäkin päivänä pari pulloa, mutta minä olenkin tällainen keskieurooppalainen tapaus, Kaukolampi ironisoi.

Timo Kaukolampi Jussi Mankkinen / Yle

Lohduttomat ja vaikeat vuodet

Timo Kaukolammen soololevy herättää tietenkin kysymyksiä siitä, mikä on K-X-P-projektin tulevaisuus. Yhtyeellä on mennyt paremmin kuin koskaan, joten sooloalbumi on ilmestynyt kiinnostaavaan ajankohtaan.

– K-X-P:n rooli on elämässäni liittynyt sosiaalisuuteen ja kollektiivisuuteen, eikä yhtye ole vielä mitenkään saavuttanut taiteellista lakipistettään. Voin vakuuttaa syvällä rintaäänellä, että tästä on todisteita uusien äänitysten muodossa, Kaukolampi virnuilee.

Hänen mukaan K-X-P:n ja soolotuotannon ero kuuluu muun muassa siinä, että jälkimmäisessä on huomattavasti vähemmän rumpuja. Lisäksi Kaukolampi on viime aikoina kuunnellut paljon modernia klassista ja kuoromusiikkia sekä drone-genren varhaisia pioneereja.

– Tuntuu siltä, että olen tässä kaikessa raapaissut vasta pintaa. Näistä analogisten syntetisoijien koko potentiaalista ymmärrän tällä hetkellä ehkä kymmenisen prosenttia, ja siksi tämä kaikki tuntuu niin mielenkiintoiselta.

Kellaristudion sisustukseen kuuluu ihmisen pääkallo. Jussi Mankkinen / Yle

Tällä hetkellä K-X-P:n keikka esimerkiksi Pariisissa voi vetää 150 ihmistä, mutta jokunen vuosi sitten tilanne oli melkeinpä lohduton.

– Vuodet 2010-2014 olivat rehellisesti sanottuna sietämättömiä, muutamaa pientä valonpilkahdusta lukuunottamatta. Olisimme voineet lopettaa K-X-P:n kanssa vuonna 2010. Ketään ei kiinnostanut, mitä teimme. Sitten tapahtui jotakin, ja enää meidän ei esimerkiksi tarvitse nukkua kiertueillamme makuupussissa pakettiautossa, kuten silloin alussa.

Kaukolampi itse haluaa korostaa musiikin tekemisessä pitkäjänteisen pohjatyön merkitystä. Lisäksi hän on kiitollinen siitä tuesta, jota suomalaisilta musiikkijärjestöiltä on hänen projekteilleen tullut.

– Olen äärimmäisen tyytyväinen siihen, miten minua on Suomessa kohdeltu. Minulla ei ole ollut mitään valittamista - minusta tuntuu, että pitää vain opetella molemminpuolinen kommunikointi ja asiaan liittyvät mekanismit. Musiikin edistämissäätiö, ESEK, Music Finland ja kaikki muut – iso kiitos kaikille niille, jotka ovat vuosien mittaan tällaista älytöntä toimintaa tukeneet.

Jussi Mankkinen / Yle

Ihminen on sähköinen olento

Timo Kaukolammen soololevyllä kaikuvat sekä taivaalliset että helvetilliset sävyt, ja muusikon suosikkisitaatteihin kuuluukin punk-yhtye Painajaisen teksti: helvetti siellä missä ihminen / taivas välissä jalkojen.

– Uskon taivaaseen ja helvettiin siinä mielessä, että ne ovat koko ajan läsnä tässä meidän omassa todellisuudessamme. Mutta että kuoleman jälkeen olisi taivas tai helvetti, siihen minä en usko.

Kaukolammen mukaan ihminen on sähköinen ja kemiallinen olento, koska esimerkiksi aivojen impulssit ovat sähköisiä.

– On hyvin kiinnostavaa, mihin se sähköolento meistä sitten menee, kun kuolemme. Ehkä se lataus vain katoaa jonnekin. Ehkä meille käy samalla tavalla kuin vanhalle televisiolle, kun siitä katkaisee virran. Siihen jää vielä hetkeksi jännitettä, mutta sitten se sammuu.

Timo Kaukolampi Jussi Mankkinen / Yle

Kukaan ei valitettavasti ole vielä palannut kuolleista kertomaan, millaista siellä on. Tästä voisi päätellä, että kun ihminen kuolee, hänen olomuotonsa muuttuu.

– Emme tiedä näistä asioista, koska emme pysty kommunikoimaan tämän uuden ulottuvuuden kanssa. Ehkä se on sama paikka, jossa olimme ennen syntymää.

Katonrajassa kurkottelevan haukan silmät kipunoivat pieniä valonsäteitä. Se näyttää avaavan terävän nokkansa. Ehkä se on juuri nappaamassa niitä ikäviä ylä- ja keskiääniä.