Etelä-Suomen vasemmistonuoret järjestivät viime viikonloppuna ”Yläluokkasafarin” – bussiretken maamme vauraimmille asuinalueille. Bussi kierrätti safarilaisia ainakin Espoon Westendissä, Helsingin Lehtisaaressa ja Kuusisaaressa sekä Kauniaisissa.

Vasemmistonuoret halusivat herättää keskustelua eriarvoisuudesta sekä tarjota osallistujille tutkimusmatkan ”yhteiskuntamme eksoottisimpaan ja tavallisille ihmisille tuntemattomaan kolkkaan, missä itsensä ökyalueille eristänyt yläluokka asustaa”.

Karnevalistinen bussimatka pyrki kääntämään nurin tutun asetelman, jossa toimittaja jalkautuu itähelsinkiläiseen lähiöön tutustumaan paikalliseen elämänmenoon.

Tällaisissa tapauksissa empaattisen eriarvoisuushuolen kohteina ovat köyhät, mutta nyt tarkkailun kohteena oli maamme vauraimpien ihmisten elämäntyyli. Tutkivan katseen ja humoristisen eksotisoinnin kohteeksi joutuivat Suomen hyvätuloisimmat ja -osaisimmat ihmiset, yläluokka.

Yläluokkasafari keräsi paitsi viljalti mediahuomiota myös runsaasti paheksuntaa. Bussiretki ärsytti ainakin Helsingin Sanomien vastaavaa päätoimittajaa Kaius Niemeä, saman lehden päätoimittajaa Antero Mukkaa sekä Suomen Kuvalehden Tuomo Lappalaista. Kritiikin kärki oli ennalta arvattava: Safari ei pyrkinyt rakentavaan dialogiin vaan osoitteli yksittäisiä ihmisiä ja asuinalueita, vaikka eriarvoisuudessa on kyse rakenteellisista ongelmista. Samalla vasemmistonuoret syyllistivät hyviä veronmaksajia.

Miksi ihmeessä sinänsä vaatimaton teko – muutaman kymmenen ihmisen päätös ajaa bussilla ympäri Uuttamaata – ärsytti toimittajia?

Tietysti siksi, että nuorten vasemmistolaisten Yläluokkasafari rikkoi sekä sovinnaisen vasemmistolaisen poliittisen viestinnän että sallitun eriarvoisuuspuheen rajoja.

Journalismissa ei nimittäin suhtauduta lähtökohtaisen penseästi tuloeroista tai eriarvoisuudesta puhumiseen. Journalistit päinvastoin kaipaavat vasemmistolta eriarvoisuuspuhetta. Tuloeroista ja köyhien olemassaolosta muistuttava vasemmisto on journalismin näkökulmasta kovien arvojen oikeiston tarpeellinen vastavoima. Hyvää tarkoittava, tasapuolisuusperiaatteen mukaisesti työskentelevä toimittaja kuuntelee mielellään niin matalapalkkatöitä vaativaa ekonomistia kuin eriarvoisuudesta huolestunutta vasemmistopoliitikkoa.

Uskottavan journalismin näkökulmasta sallitulla vasemmistolaisella eriarvoisuuspuheella on kuitenkin tarkat rajansa. Hyvää vasemmistolaista eriarvoisuuspuhetta on jälleen yksi vaaraton ja harmaa mielenosoitus loskaisella torilla, missä kuuluu tuttu, mutta jo hieman ponneton vaatimus: seis leikkaukset ja eriarvoisuuden syventäminen. Vaihtoehtoisesti hyvää eriarvoisuuspuhetta voi esittää köyhyystutkija, joka on huolissaan leipäjonojen pituudesta.

Tällaista eriarvoisuuspuhetta esittää vastuullinen vasemmisto, yhteiskunnan omatunto.

Hyvän eriarvoisuuspuheen on kuitenkin jäätävä huolen tasolle. Vaikka eriarvoisuuspuhe on tärkeää, ei se saa kuitenkaan liiaksi haastaa yhteistä tilannekuvaa talouden tosiasioista eli sitä kehikkoa, jonka sisällä oikeasti merkittävät köyhyyteen ja eriarvoisuuteen vaikuttavat päätökset tehdään.

Eriarvoisuudesta ja köyhyydestä on puhuttava empaattiseen sävyyn (muutenhan olisimme barbaareja!) mutta samalla on muistettava ne kylmät faktat, jotka rajaavat mahdollisuuksiamme puuttua eriarvoisuuteen.

Silkan huolen tuolle puolen lähtevä eriarvoisuuspuhe lakkaa olemasta empatiaa ja muuttuu vaaralliseksi ideologiseksi kiihottamiseksi, vastuuttomaksi veneen keikuttamiseksi.

Omalla vähäeleisellä tavallaan Yläluokkasafari onnistui haastamaan vastuullisen vasemmistolaisen eriarvoisuuspuheen asetelmia. Se hylkäsi apean eriarvoisuusviestinnän jalon mutta usein silkalla velvollisuudentunnolla toimivan muodon (ks. loskainen tori) ja ruiskutti vasemmistolaiseen poliittiseen toimintaan rahtusen hauskuutta ja röyhkeyttä.

On lattean totta, että eriarvoisuus ja köyhyys ovat ”rakenteellisia” ongelmia, jotka eivät palaudu yksittäisiin ihmisiin tai näiden asuinalueisiin. Silti: eriarvoisuus konkretisoituu todellisessa elämässä, epätasa-arvoisina olemisen mahdollisuuksina – muun muassa erilaisina maantieteellisinä todellisuuksina. Tämän Yläluokkasafari onnistui tuomaan julki huomattavasti tehokkaammin kuin abstrakti rakennehuoli. (Lisäksi tempauksen kohdistaminen konkreettisiin asioihin, kuten tiettyihin vauraisiin asuinalueisiin, on tietysti mediahuomion kannalta paljon parempi taktiikka kuin ylevä mutta tylsä puhe eriarvoisuudesta rakenteellisena ilmiönä.)

Journalistien tuohtumus Yläluokkasafariin kertoo myös journalismin kitkaisesta suhteesta ”luokan” kaltaisiin käsitteisiin. Yksinkertaistaen: luokka istuu huonosti journalismin maailmankuvaan.

Moderni journalismi syntyi Yhdysvalloissa 1800-luvun puolivälissä, kun objektiivisuuden ajatus keksittiin. Kun silloinen tabloidilehdistö (”penny press”) halusi tavoittaa suuret massat eikä puhutella enää mitään tiettyä poliittista liikettä, oli journalismin alettava puhua kaikille yhteisten ”faktojen” äänellä.

Objektiivisuuden ihanne kehittyi huippuunsa toisen maailmansodan jälkeisessä, teollisesti organisoidussa ammattijournalismissa, joka karsasti poliittista sitoutumista ja vannoi neutraalin asiantuntijatiedon nimiin. Journalismi irrottautui lopullisesti politiikasta ja alkoi käsittää itsensä kansalaisten yhteisen hyvän edustajana ja poliittisten eturyhmien vastavoimana.

Vaikka journalismi tietysti rakentuu konflikteista kertomisen varaan, on journalismin ytimessä aina pyrkimys konsensukseen. Siksi journalismissa debatoidaan loputtomasti. Kunhan keskustelu erimielisten välillä vain jatkuu, tislautuu esiin lopulta kompromissi. Siksi journalismi rakastaa kaikkea yhteistä – oli kyse sitten lumisateesta, jääkiekkomaajoukkueesta tai meidän yhteisestä kilpailukyvystämme.

Ajatus luokista, jotka elävät erilaisissa todellisuuksissa, istuu sen sijaan huonosti journalismiin.