Un angajat al unei multinationale din Bucuresti ajuta din proprie initiativa un spital de copii.

Nu numai ca ajuta, dar ii inspira si pe altii sa o faca. Nu cere nimic la schimb, iar povestea lui arata ca pentru acte de caritate nu e nevoie doar de un suflet bun ci si de tarie de caracter care sa iti permita sa iei contact cu suferinta inclusiv atunci cand nu esti obligat sa o faci. Si apoi sa o iei de la capat.

Decembrie gri, 2014. Vizita la spital.

9 dimineata, curtea Spitalului Fundeni. Prima senzatie e ca am nimerit in parcarea de la mall intr-o zi de week-end. Nu ai loc unde sa arunci un ac.

Oameni instariti, bine imbracati, poarta pachete fine legate cu funda rosie, batrani care abia se tin pe picioare, familii care-si duc copilul de mana, medici care trag rapid din tigara la colt, saraci, rromi, oameni confuzi sau cei care par ca vin acasa dintr-o vacanta. Toti isi fac loc pe usile mai mereu deschise ale spitalului.

Sunt triati, intrebati, analizati si dirijati de baietii de la paza.

"Sunteti cam multi aici, haidi, haidi, afara, ce dreacu'?", se aude urland unul dintre agentii de paza la cei care asteptau in holul spitalului.

Liniste. Cinci secunde dupa, lucrurile reintra in normal in forfota de la intrarea in Fundeni - magazine mixte, jucarii de vanzare, o plasma unde apar stiri de genul "cum sa ai o comunicare in cuplu mai buna", tonomate de cafea suprasolicitate.

Asta mi-a fost lumea, timp de aproape o ora, cat am asteptat-o pe Otilia Mocanu, Directoarea de Ingrijiri de la Medicale de la Institutul Clinic Fundeni.

Sunt aici impreuna cu Mike Mircea, un IT-ist de 37 de ani. Mike a strans bani si a reusit sa cumpere mai multe medicamente si o statie de infuzoare si perfuzoare foarte importanta pentru tratamentul copiilor bolnavi de cancer din cadrul clinicii de pediatrie a Institutului Clinic Fundeni.

Otilia justifica intarziarea: "Scuze, nu mi-am bagat numarul tau de telefon in agenda la timp si faceam pachete pentru petrecerea copiilor angajatilor de la sfarsit de an".

O tipa slabuta, zambitoare, plina de viata si energie. Se detaseaza complet de stereotipul asistentelor acre, blazate si vorbarete numai la contactul cu plicul in buzunar.

Am luat toti liftul pana la etajul sase, locul clinicii de pediatrie oncologica Fundeni, unde Mike trebuia sa paseze statia de infuzoare si sa rezolve cu ultimele semnaturi legate de cumpararea acesteia.

Biroul Otiliei e plin de cutii cu jucarii si haine, pungi, cadouri.

"Noi suntem priviti ca groapa de gunoi a spitalului. Am primit jucariile astea de la americani. Uita-te si tu, cum pot sa dau unui copil care este cu sistemul imunitar la pamant, jucaria asta de plus murdara? Trebuie sa le sortez, iar ce nu folosim le duc la biserica din curtea spitalului", a spus Otilia, in timp ce dadea diverse indicatii asistentelor din salon.

Se implica lumea? "Anul asta, mai mult ca niciodata oamenii au adus tot felul de cadouri si donatii. Mike este un exemplu."

Clinica de pediatrie a Institutului Clinic Fundeni. Etajul 6. Holurile.

Liftul luat de la parter la sase a facut trecerea de la un amalgam de oameni, griji, suferinte si povesti, la un colt albastru, renovat, decorat cu brad si luminite de Craciun, parca antifonat. Zgomotele raman afara.

Dintr-o camera, asistentele cheama copiii sa le ia probe de sange.

Un pusti de cinci ani asteapta impreuna cu parintii. Bunicul e si el aici, iar bunica se aude din telefonul mobil aflat la urechea micutului: "Bravo, esti curajos! Va astept acasa."

Nimeni nu e dramatic, nimeni nu reactioneaza exagerat. Copilul o ia de mana pe mama si, foarte serios, o intreba: "Ai sa te superi daca plang?"

Etajul 6, clinica de pediatrie. Locul unde se face transplant medular si unde sunt copiii bolnavi de cancer. Locul pe care o parte din copiii bolnavi de cancer au ajuns sa il numeasca acasa.

Am vazut filme, am citit articole, aproape zilnic citim un anunt in scop caritabil pentru un copil bolnav de cancer. Apoi ii vezi in fata ta, in carne si oase.

Vezi un baietel de vreo trei ani alergand fericit pe holuri cu o branula in manuta lui stanga si cumva zambesti.

Iti iei la revedere de la oameni si iesi din spital. O ora mai tarziu, te loveste: ala mic de alerga pe holuri avea cancer, pustiul insoti de parinti si bunic era suspect de cancer, iar o parte din copiii internati locuiau acolo.

Corporatistul IT-ist care chiar a schimbat ceva

Mike Mircea vrea sa ajute. Si chiar o face:

"Anul asta am obtinut (pana acum): 43315.19 RON + medicamente de aproximativ 2000 RON. Anul trecut (2013): 15900 RON.+ medicamente de aproximativ 9000 RON. Acum 2 ani (2012): 15.887 RON + medicamente de aproximativ 25.000 RON."

Un tip cald, foarte calm si cu un suflet foarte mare. A fost jumatate de viata egoist, (ii placea sa imparta si sa ajute, dar cumva sa aiba controlul.

Perioada maturizarii l-a facut sa-si dea seama ca-i place sa faca bine si vrea sa continuie sa faca asta in sfera medicala) - pana cand brusc s-a schimbat ceva) - a simtit nevoia de a face bine si altora.

A ajuns pe un drum care parca i-a fost prescris, viata prin spitale nefiindu-i straina.

"De-a lungul timpului, am avut de multe ori contacte cu spitalele din Romania. Pana la 5-6 ani mi-am petrecut verile jucindu-ma in curtea plina de castani a spitalului de la Filipestii de Targ, unde mama mea lucra la farmacie.

Pe masura ce am crescut, mergeam in vizita la rude care au ajuns sa fie internate in diverse spitale din Ploiesti sau Bucuresti. Apoi am ajuns la spital si eu. Am fost la un moment dat chiar si la Institutul Oncologic Fundeni cu mama mea.

In tot acest timp, m-au frapat conditiile precare din spitalele de stat importante. M-a frapat personalul medical variat care pune alaturi oameni sufletisti dedicati meseriei si oameni care nu se pun in miscare sa te ajute pana nu scoti ceva din buzunar.

Orice intrare intr-un spital ma aducea intr-o stare de "razboi interior", pentru ca stiam ca mi se vor cere bani pentru aproape orice ajutor de catre oameni carora le este scris in fisa postului sa dea acel ajutor."

Mike este optimist. El inca are incredere ca lucrurile pot fi schimbate, altfel ar fi plecat de mult din tara.

Singur, s-a apucat sa stranga bani pentru a cumpara medicamente si aparatura performanta copiilor bolnavi de cancer.

A fost surprins sa descopere ca un mail sincer pe care l-a dat celor din companie a fost imboldul necesar pentru a genera schimbare in jur.

Punct si de la capat. Cum a inceput totul.

Mike e genul the good guy - casatorit, o fetita de 3 ani, un job stabil si o cariera in ascensiune, educat, modest si bun. Cand face o promisiune ii place sa se tina de cuvant si vrea sa faca lucrurile cat mai bine.

Meticulos, isi noteaza fiecare banut primit, poate doveni orice cheltuiala, si se documenteaza constant despre cele mai bune tratamente sau medicamente.

"Prima data am inceput sa string bani pe 16 noiembrie 2012, cand am citit intimplator pe un blog despre o actiune organizata de o fata pe nume Nicoleta.

Am facut un pic de cercetare pe internet si am vazut ca este un "binefacator de cursa lunga", asa ca m-am hotarat sa ma implic si sa ajut financiar la organizarea evenimentului de Sf. Nicolae copiilor din Institutul Clinic Fundeni si Institutul Oncologic Fundeni.

I-am trimis urmatoarele randuri in acea dupa amiaza:

Am parcurs blogul tau si cred ca as putea sa fiu un mic "punct de colectare" de resurse, dar as vrea sa imi spuneti cum e mai bine sa procedam: pot colecta niste bani pe care sa ii virez sau pe care sa ii transform in produse. Ma astept sa strang minim 1000 de RON.

Imediat dupa ce i-am dat mail, am trimis si un mail catre prieteni, colegi, cunoscuti. Voiam sa ma apuc cat mai repede de colectat si eram surescitat ca deja imi asumasem o tinta de 1000 de RON.

Trei ore mai tarziu aveam 2600 RON stransi si multe promisiuni, felicitari si incurajari. Seara deja mi-am dat seama ca s-ar putea sa strang undeva spre 5000 RON si, impreuna ceea ce stransese Nicoleta, urma sa sa ajutam 110 copii.

Finalul a fost mult peste ce mi-am imaginat: - 15.887 RON primiti din donatii dintre care 3130 au fost cheltuiti pe cadouri, iar restul pe medicamente - am primit donatii de medicamente donate de aprox 15.000 RON

- am primit donatii de produse de aproximativ 10.000 RON

- poate cel mai important pe termen lung – multi din oamenii care m-au sprijinit s-au bucurat ca cineva de incredere se ocupa de astfel de lucruri, deoarece ei vor sa ajute, dar nu au timpul necesar pentru a face asta.

Am justificat fiecare banut (doar pentru fructe nu am avut chitanta), iar asta i-a ajutat pe oameni sa aiba incredere ca banii lor sunt cheltuiti chibzuit si corect."

Un drum care necesita timp, rabdare si vointa

Pana in 2012 cand s-a apucat sa stranga bani pentru copiii bolnavi de cancer, Mike a mai facut diverse activitati de voluntariat, dar mai mult in zona ecologica. Pasionat de munte si natura, el promova (si inca o face) reciclarea si este foarte incantat cand observa ca exista oameni pe care i-a convins sa faca asta.

In sfera sociala, mai sprijinea periodic cateva persoane fara posibilitati, ajuta la strangerea de colete pentru copiii din orfelinate, insa nu el initia aceste actiuni.

Abia in facultate, cand a descoperit ca lumea nu este doar neagra sau alba, ci nuantata, si a inceput sa cunoasca tot felul de oameni, de la cei bogati, la cei care se duceau sa descarce vagoane in Gara de Nord pentru a ramane in facultate, Mike a inceput sa simta nevoia de a ajuta oameni.

In liceu, chiar s-a gandit sa dea la medicina, dar parintii i-au promis un calculator mai performant daca da la Automatica si Calculatoare, asa ca decizia s-a dus in directia asta.

Mike a ramas pasionat de anatomie si isi aduce mereu aminte de copilaria petrecuta in curtea spitalului unde muncea mama lui.

Drumul pe care a pornit IT-istul din 2012 si pana in prezent este unul care necesita timp, vointa si ambitie.

Calm, meticulos si foarte ordonat, Mike isi face un plan bine pus la punct inainte sa vina perioada de Sf. Nicolae, cand trebuie sa duca daruri micutilor.

Fiecare pachet este facut anume pentru copii internati si fiecare pachet contine doar lucruri pe care cei bolnavi au voie sa le consume. S-a documentat, a vorbit cu medicii, si a ales cu grija cele necesare.

Acelasi lucru il face si cu medicamentele sau siropurile de care cei mici au nevoie - vorbeste la spital, apoi cu banii stransi incearca sa obtina cel mai bun pret de medicamente direct de la distribuitori.

Cum decurge exact tot procesul?

"Incep sa string banii de la inceputul lunii noiembrie (anul acesta primii bani i-am primit in avans din octombrie). Tot atunci comunic exact si data in care se va merge la spital pentru a da cadourile.

Intre timp, ma apuc sa compar preturile pentru produse la diversi furnizori, negociez discount-uri pentru a cheltui cat mai chibzuit banii pe cadouri si a ramane mai multi bani pentru medicamente.

Cu 4-8 zile inainte de a da cadourile solicit spitalului numele copiilor + virsta + sectia la care sunt internati pentru a pregati numarul potrivit de daruri. In seara dinainte de eveniment, cadourile sunt puse in pungi pentru a fi pregatite pentru mers la spital.

In dimineata in care merg la spital cumpar partea de fructe (fructe + suc) ca sa fie proaspete. Urmeaza sa fie puse in pungi direct la spital, inainte de inmanarea cadourilor.

Impreuna cu cativa prieteni (un grup mic, dar dibaci) mergem sa dam cadourile copiilor.”

Micutul Andrei

Mike a pornit la drum alaturi de Nicoleta, dar a ramas singur in clipa in care Nicoletei i-a murit fetita abia nascuta si a decis sa nu mai vada suferinta in jurul ei. El s-a angajat sa ajute un sistem pe jumatate defect si sa creada cu tarie ca lucrurile pot fi mai bune in viitor.

Mike ajuta toti copiii bolnavi de la Institutul Clinic Fundeni, insa atunci cand l-am intrebat daca a legat vreo prietenie cu unul dintre ei, mi-a povestit despre Andrei. L-a vazut pe Andrei pe holul sectiei de pediatrie - un copilas de trei ani jumate, care era vesel, canta si parea in lumea lui. Parea un copil absolut normal, doar ca era ras in cap.

In clipa in care l-a salutat, Andrei l-a intrebat - "Da’ tu cine esti?"

Mike a fost cucerit de dezinvoltura pustiului si i-a povestit cum a venit cu cadouri de la Mos Nicolae.

"Ai un cadou si pentru mine?", a urmat intrebarea micutului.

"Stai sa ma uit pe biletel. Trebuie sa dau cadouri doar la copiii cuminti. "Eu am fost cuminte!". Trebuie sa vorbesc si cu mama ta sa vedem. M-a luat de mana, m-a dus in salonul lui si am vorbit cu mama lui care mi-a spus ca este foarte curajos, isi ia toate pastilele si face toate tratamentele", povesteste Mike, vizibil emotionat.

"Da’ ai cumva o acadea si pentru mine? Imi doresc tare mult o acadea, iar mami n-are bani sa-mi cumpere".

Andrei si-a gasit acadeaua in pachet si in culmea fericirii nu stia cum s-o desfaca mai repede. Apoi l-a urmat pe Mike pe holuri, fiind ghidul sau la etaj.

Si-au luat ramas bun, iar cand sa plece micul l-a strigat pe Mike.

"M-am aplecat la nivelul sau si m-a strans tare in brate. Nici nu stii cat de mult te iubesc! Asta mi-a spus, iar in clipa aia mi-a spus ca voi face orice pentru acest copil. La scurt timp dupa, a regresat foarte tare, iar in iulie a murit. Spiritul sau vegheaza in schimb si asupra celorlalti copii."

Oamenii se implica si vor sa ajute, dar au nevoie de un imbold

Unul din lucrurile pe care Mike le-a descoperit in timpul in care a stras bani este acela ca oamenii se implica - ei vor sa ajute, dar uneori au nevoie de un mic imbold pentru a face asta cu inima deschisa.

"Ma incurajeaza mult faptul ca oamenii au inceput sa intrebe: "Cand mai organizezi o actiune pentru copii?". Bineinteles ca exista si oameni care nu cred ca 50RON pe care i-ar dona ar putea schimba ceva, dar de la an la an, vazand ce rezultate se obtin cand se aduna din multe parti cate putin au inceput sa se schimbe.

Exista si oameni care sunt intotdeauna suspiciosi ca banii lor nu ajung unde trebuie. Le povestesc ce se intampla, ii invit sa participe direct la daruirea cadourilor si atunci se pot convinge ca implicarea lor ajunge la final.

Scopul principal este ca oamenii sa ajute. Nu trebuie sa fie acest proiect, dar consider ca daca ai o mica posibilitate de a ajuta un om, nu trebuie sa eziti sa o faci.

Ma ajuta foarte multi oameni care strang bani in cercul lor de prieteni, cunostinte sau colegi. Am primit bani si de la oameni pe care nu am avut placerea sa ii cunosc si au preferat sa ramana anonimi."

Planuri de viitor

"Actiunea principala va ramine clar cea de Sf. Nicolae. Pe de alta parte, incerc sa "diversific" ajutorul si sa fac si lucruri mai durabile.

Am reusit in ianuarie sa platesc reparatia aparatelor de la Institutul Clinic. Apoi in primavara alaturi de Asociatia Aripi Spre Viata am castigat un concurs de proiecte organizate de fundatia Orange pentru angajatii care alaturi de un ONG se implica in proiecte sociale si am cumparat o statie de infuzoare si perfuzoare foarte importanta pentru tratamentul copiilor. Acum sunt foarte aproape de a strange banii pentru o a doua statie.

Scopul final: dotarea tuturor saloanelor cu echipamentele necesare unui tratament de calitate (precis si eficient) – statii de perfuzoare si infuzoare, cantare electronice, termometre electronice."

Povestea unei supravietuitoare pe nume Bibi

Viata prin spitalele de oncologie nu este doar despre copii bolnavi care mor. Uneori este vorba despre cei care reusesc sa infrunte boala si sa supravietuiasca.

Cei mici nu mai sunt chiar asa mici cand incep sa-ti vorbeasca pe un ton adult despre dureri si sanse de supravietuire, dar psihicul lor trebuie pastrat puternic. Uneori se incurajeaza unii pe altii.

Mike a cunoscut-o pe mama lui Bibi pe 8 decembrie 2012, cand descarca pentru prima oara la intrarea in IOB pachetele ce urmau a fi daruite copiilor.

Printre oamenii care i-au sarit in ajutor a observat si o femeie de 45 de ani, care l-a uimit prin tenacitatea de care dadea dovada si prin optimism. Ii incuraja ca mai aveau putin de carat si ca sunt puternici.

Dupa ce au terminat cu pachetele, voluntarii au fost anuntati ca doar doua persoane pot intra la copii, iar femeia de 45 de ani a facut un pas in fata: "Eu vreau sa vin."

Mike nu-si mai aduce aminte cum o cheama, dar stie sigur ca i s-a parut un act de curaj din partea ei.

"Mike, trebuie sa mergi sa vezi ce copii minunati ai ajutat si ce fericiti sunt pentru ca au primit cadouri!", i-a spus femeia.

Presat de determinarea ei, Mike si-a facut curaj sa vada copilasii cum se bucura de darurile primite.

A iesit din sectie nervos si plangand pentru ca descoperise ca unii copii de acolo nu aveau sanse de supravietuire. Si-a adus aminte cum a spus ca nu intelege de cei mici trebuie sa treaca prin atatea suferinte si ca mai bine nu intra, pentru ca unii dintre ei vor muri.

"Da, dar unii dintre ei vor supravietui, asta e sigur", a venit vocea plina de optimism a femeii. Cand a intrebat-o de unde stie asta, femeia i-a spus despre Bibi.

A adoptat-o pe Bibi in urma cu 5-6 ani, iar la doua saptamani dupa, ei i s-a facut foarte rau, a fost dusa la investigatii si diagnosticata cu cancer. A inceput lupta!

Mama a inceput sa se documenteze, sa se roage, sa afle variantele optime de tratament si sa vorbeasca cu medicii. Operatia a fost un succes si dupa multe sedinte de chimioterapie, fetita s-a vindecat si a fost declarata supravietuitoare.

In ziua in care Mike a dus pachetele copiilor, Nicoleta organizase si un spectacol pentru cei mici cu Gasca Zurli. In deschiderea evenimentului, Bibi, fetita fragila de 12 ani le-a tinut un discurs celor din sala in care a povestit despre experienta ei.

"Atitudinea ei m-a convins ca trebuie ajutat fiecare copil si ca exista sanse", a povestit Mike.

In loc de concluzie

Supereroi nu sunt doar cei din filme care au puteri supraomenesti si cu ajutorul lor pot salva lumea. Viata intrece filmele de multe ori, asa ca un supererou al zilelor noastre poate fi chiar Mike.

Un tip obisnuit, cu familia si problemele lui, patriot, care-si face cel putin o data pe an o vacanta intr-o loc ascuns din Romania, unde-si doreste sa cunoasca datinile regiunii.

Un tip care a reusit cumva sa schimbe lucrurile si mentalitatile, dar mai ales, sa le puna in miscare. N-are nevoie de laude si premii. Singurul lui scop este acela de a face bine.

"Cel mai frumos cadou. Ce sa facem cu 7000 de plusuri? Asta conteaza. Va doresc bucurii pe seama celor care le faceti", i-a spus Anca Colita, medic primar pediatrie, sef clinica pediatrie Institutul Clinic Fundeni, dupa predarea statiei performante.

Se bucura de bucuria celor din jur, iar asta-l face un exemplu.

Si poate nu avem determinarea si vointa lui Mike, insa am putea macar sa ne facem timp sa-i ascultam povestile sau sa-l sustinem. Si daca nu pe el, atunci pe cineva care face un lucru la fel de bun.

Povestile triste nu sunt si cele care au mereu un final nefericit.