21 07 2013. Gara Suceava Vest sau Șcheia se află la mai puțin de 20 de minute de mers de locul unde stau. Mare noroc pentru plimbările mele duminicale. Din această gară se pot lua două personale sau regio, cum le zice acum. Primul este la 5:30, are în componență două vagoane, merge până la Vatra-Dornei și este foarte util celor care doresc să facă trasee montane în Rarău, Giumalău, Suhard, Călimani, Bistriței, Mestecăniș, Feredeu. În stația Berchișești are loc pe tot timpul verii o luare cu asalt a trenului de către conaționali rromi din satul Mironu. Coboară de obicei câteva stații mai încolo la Molid. Călătoresc fără bilet și nu am văzut să supere pe nimeni acest aspect. Se numește discriminare pozitivă. La Molid se duc să strângă bureți și afine. Al doilea personal ajunge în gara Suceava Vest pe la ora 9. Are în componență un singur vagon. Stația terminus este Câmpulung Moldovenesc. Este util pentru plimbări în zona Humorului și drumeții în Obcina Mare, Munții Stânișoarei și Podișul Sucevei.

SILICOZA: Boală pulmonară cronică profesională care apare la muncitorii din mine, din carierele de piatră, din industria metalurgică, din industria porțelanului și a sticlei etc., în urma inhalării prelungite a pulberilor de bioxid de siliciu liber cristalin. Exista trei forme de silicoză:

– silicoza cronică este cea mai întalnită formă de silicoză și apare la o expunere de peste 15 ani la o cantitate mai mică de siliciu;

– silicoza accelerată apare dupa 5-10 ani de expunere la o cantitate mai mare de siliciu;

– silicoza acută apare după câteva luni de la expunere la cantități foarte mari de cristale de siliciu. Această formă este agresivă și poate fi fatală.

Am coborât în Frasin. Localitate ridicată la rang de oraș de Cozmâncă în 2004. Foarte cunoscută între mineri pentru spitalul de boli profesionale recent închis și între specimenele ce se declară bucovineni pentru hora de la Bucșoaia. Un circ grețos cu lăutari, unde aleșii pulimii se dau în stambă în fața camerelor de filmat și arată electoratului că pot fi mai tâmpiți decât s-a crezut inițial. La Frasin s-a tratat zeci de ani SILICOZA. Această boală profesională care-i termină pe mineri nu se mai tratează momentan nicăieri în țară. Conducătorii neamului s-au gândit că nu mai are rost să bage bani în recuperarea unor oameni care oricum nu trăiesc foarte mult, că dacă nu-i omoară silicoza, alcoolul sigur nu îi iartă.

Frasin arată mai rău ca multe comune din județul Suceava. Un mare eveniment pentru tânărul oraș a fost instalarea unei porți ca-n Coreea de Nord la intrarea dinspre Suceava. În mințile lui Flutur și ai lui a fost asociată cu o poartă bucovineană. Singurele modernizări vizibile sunt împodobirea podului de peste pârâul Suha cu un fel de corpuri de iluminat și ridicarea unor insule pentru dirijarea traficului în intersecția drumului național care leagă Cluj-Napoca de Suceava cu șoseaua județeană ce duce peste pasul Puzdra la Broșteni pe valea Bistriței. Tabăra de la Bucșoaia care timp de zeci de ani a găzduit elevi de pe întreg cuprinsul țării nu este foarte departe de imaginile care vor urma mai jos. Intersecția este dotată cu ou de tip Gheorghe Flutur și ceas-termometru complet bușit. Deși era puțin trecut de ora 10, ceasul din Frasin ne arăta ora 16:33.

Din zona acestei intersecții am luat o mașină de ocazie. Doream să ajungem la Ostra. Norocul ne-a surâs și după un dialog constructiv cu șoferul, fost miner la Leșu Ursului, acesta ne-a dus până la obiectivul nostru. Tarnița. 30 de km de Frasin. 10 lei de căciulă. Atunci când apele încep să bată în brun vei şti că deja ai intrat pe tărâmul silicozei. Ne-a lăsat în dosul clădirilor administrative ale fostei Uzine de preparare a minereurilor cuprifere şi baritinei Tarniţa, exact între ce a mai rămas din morgă și resturile centralei termice. Ne-am luat rămas bun de la omul nostru providențial și am început explorarea puținelor clădiri care au mai rămas în picioare după invazia termitelor bucovinene de Stulpicani și Ostra petrecută între 2007 și 2012.

Vreme superbă, vânt obraznic. Ne aflam la câțiva km de mina Botușana, care alături de mina Crucea sunt singurele locuri din România de unde se extrage uraniu. Ele aparţin de exploatarea uraniului de la Crucea. La începutul lui 2008 am trecut pe aici și am mers peste pasul Tarnița sau Puzdra până la Crucea. Povestea aici. Minereul de uraniu prezintă radioactivitate scăzută. Emite radiaţie alfa. O particulă alfa nu poate penetra o foaie de hârtie. Din perspectiva radioactivității, minereul de uraniu prezintă riscuri pentru sănătate doar dacă este ingerat sau inhalat. Cum ajunge uraniul din Rarău la Cernavodă citiţi aici. Caut partener cu dozimetru performant pentru a face câteva măsurători prin bazinul Dornelor. Am niște informații că lucrurile nu stau deloc bine din acest punct de vedere, așa că doresc să le verific. Înainte de a da o tură pe la Cernobîl m-am pus la punct cu ce înseamnă radioactivitatea. Fizica de clasa a 12-a și cursul de Fizică 2 de la facultate mi-au fost de folos. Cel mai interesant perimetru din acest punct de vedere este zona gării Argestru.

În clădirile pe care le vedeți în imagini se coordona activitatea Uzinei de preparare a minereurilor cuprifere şi baritinei Tarniţa. Aici era şi un dispensar. Aceste minereuri se extrăgeau în special din zăcământul LEȘU URSULUI, aflat pe teritoriul localităților Broșteni și Crucea. Este încadrat de afluenții Bistriței: pârâul Leșului și pârâul Puzdra. Istoria ne spune că la 01 07 1965 zăcământul LEȘU URSULUI intra în exploatare cu o producție anuală de 125 mii tone de minereu. În 1984 producția a ajuns la un milion de tone de minereu pe an. Minereul era transportat la uzină și printr-un tunel de cale ferată de peste 6 km lungime, recunoscut drept cel mai lung tunel din România. În prezent acesta este surpat în secțiunea sa mediană. Informaţiile le-am luat de aici.



Darea în exploatare a zăcământului LEȘU URSULUI a impus creșterea forței de muncă ce nu putea fi acoperită numai de populația de pe Valea Bistriței, Valea Suhei şi Valea Moldovei. Astfel au fost atrași muncitori, tehnicieni, ingineri din toate colțurile țării, înființându-se coloniile miniere: Leșu, Bârnar, Ostra și Broșteni, unde au fost construite blocuri de locuit, unități de învățământ, spații comerciale. La Stulpicani a fost ridicat un liceu cu internat, unde studiau copiii minerilor. Au fost atrase și cadre didactice de valoare, de cele mai multe ori soți sau soții ale cadrelor medicale venite să se bată cu SILICOZA la spitalul de poli profesionale din Frasin

În afară de uraniu și cupru, în zonă se mai găsește și mangan. Exploatarea zăcămintelor de mangan se făcea în carieră la Iacobeni, Argestru, Arşiţa, Oiţa, Colacu şi Orata. Sortarea minereurilor extrase se făcea în instalaţia de separare de la Iacobeni. Aceste zăcăminte au avut o deosebită importanţă în timpul celui de Al Doilea Război Mondial. Prin exploatarea zăcămintelor de mangan, pirită şi calcopirită, bazinul Vatra Dornei, localităţile Iacobeni, Vatra Dornei şi Fundu Moldovei, a devenit cel mai important furnizor de mangan şi pirită pentru industria de armament, industria metalurgică şi cea petrolieră. În prezent sunt în exploatare zăcămintele Ulm (comuna Dorna Arini), Oiţa (comuna Ciocăneşti) şi Arşiţa (comuna Iacobeni).

În judeţul Suceava a fost singurul zăcământ de sulf din ţară exploatat şi preparat în Călimani. Am fost acolo în 2011. Ce am găsit în perimetrul Negoiul Românesc – Pietricelu – Călimani vedeți aici. Dificultăţile de natură tehnologică, rezultatele economice nefavorabile şi calitatea slabă a produsului obţinut la care s-a adăugat influenţa dezastruoasă asupra mediului ambiant au impus drept cea mai raţională soluţie, în anul 1997, sistarea definitivă a activităţii la Exploatarea Minieră Călimani

În ceea ce priveşte activitatea de exploatare şi preparare a sării geme, aceasta este desfăşurată de către Salina Cacica. Am fost și acolo. Povestea aici. În anul 1987 a început construcţia noii instalaţii de recristalizare a sării geme, cu o capacitate de 70000 t/an, în localitatea Pârteştii de Jos. În anul 2003, printr-un program de „Închidere şi ecologizare a minei Cacica”, s-a demolat, curăţat şi ecologizat vechea platformă de preparare a sării recristalizate din incinta minieră Cacica. Terenul astfel eliberat este disponibil pentru dezvoltarea unei baze turistice şi de agrement.

Subsolul judeţului Suceava conţine rezerve mari de ape minerale, carbogazoase şi necarbogazoase în partea de nord-est a Călimanilor, gaze naturale la Frasin, Valea Seacă, Comăneşti, Costâna şi Frătăuţii Noi. În cariere se exploatează andezit la Dornişoara, Dorna Burcut şi Poiana Negri, calcar la Pârâul Cailor şi Lelici, com Cârlibaba, serpentinite la Tătarca, comuna Breaza, argilă la Calafindeşti şi turbă la Poiana Stampei şi Grădiniţa.

Știam după experienţa Pripiat că nu e bine să te aventurezi pe scări în clădirile părăsite și măcinate de umezeală și magneții de metale. Şi de acolo au dispărut caloriferele. Ştiam şi că nu e deloc indicat să produci vibraţii prin pocnituri, sărituri, ţipete şi alte forme de a genera unde mecanice. În consecință am cotrobăit prin câteva camere de la parter, unde am găsit foarte multe lucruri interesante aruncate de-a valma. Hârtiile şi informaţiile conţinute de acestea nu sunt valoroase, nu se pot vinde la kil, aşa că unul ca mine se poate bucura în voie de ele.

În judeţul Suceava au existat două uzine de preparare a minereurilor cuprifere. Una aici la Tarniţa şi alta la Fundu Moldovei. Cea de la Tarniţa şi-a încheiat activitatea definitiv la 01 01 2007, în timp ce sora ei de la Fundu Moldovei a fost lăsată pradă magneţilor şi termitelor cu cinci ani mai devreme.

Am scormonit într-o movilă de hârţogăraie şi moloz din prima cameră în care am intrat. Am găsit nişte schiţe, afişe de avertizare concepute, ilustrate şi scrise conform directivelor Iepocii de Aur, câteva filme cu muncitori imortalizaţi în faţa clădirii prin care cotrobăiam şi un vraf de dosare ale minerilor. Am luat unul la întâmplare şi am dat peste un cetăţean din Săveni, regiunea Suceava atunci, judeţul Botoşani acum.

Mai multe camere vizitate arătau la fel, până când am descoperit una, pe podeaua căreia am văzut nişte chestii din sticlă. De la distanţă păreau seringi şi fiole. De aproape erau nişte recipiente închise etanş în care se găseau tot felul de substanţe solide mărunţite de culori diferite. Foarte multe dintre aceste recipiente din sticlă erau sparte şi conţinutul împrăştiat pe jos. Pe unele din aceste fiole erau trecute formule chimice. Probabil erau reactivi sau alţi compuşi chimici folosiţi pentru a determina substanţele utile din minereu. Am plecat de acolo fără să pun mâna pe prea multe.

Sub nişte scări dezbrăcate de balustrade am găsit printre hârtii un carneţel portocaliu destinat minerilor în care erau expuse normele de tehnica securităţii muncii în mine.

Am traversat drumul şi pârâul şi printre nişte clădiri scunde şi lungi am ajuns la o gură de mină. Din păcate inundată.

Ne-am reorientat şi puţin mai la vale se găseşte o altă gură de mină denumită Mina şcoală Leşu Ursului. În 2008 intrarea era blocată de o poartă metalică. În 2013 nu mai găseşti metal nici cu detectorul. Aici erau pregătiţi minerii înainte să fie trimişi în subteran şi cei care studiau în licee şi facultăţi specializări care aveau legături cu mineritul. Multă umezeală în interior.

În zona cantinei şi a altor clădiri părăsite, încă în picioare, se aud voci şi împuşcături. Nu e o tabără ilegală de antrenament pentru palestinieni, cum umbla vorba pe vremea lui Iliescu, e doar un loc în care oameni din vreo şapte-opt judeţe, după cum ne indicau numerele de pe plăcuţele de înmatriculare ale vehiculelor cu care au venit, se jucau de-a războiul. Airsoft-ul a salvat deocamdată câteva clădiri aflate între zona administrativă şi zona uzinei de la Tarniţa. Nu ştiu dacă aceste imobile au fost cumpărate de vreun investitor cu idei sau doar sunt folosite de amatorii de pac-pac. Am evitat locul fiindcă nu-mi propusesem să fiu ţintă, mai ales că eram îmbrăcat în camuflaj.

De aici la vale intrăm în partea aşezării Tarniţa în care nu ai efectiv unde să te adăposteşti de ploaie. Nu a rămas piatră pe piatră. Totul e o grămadă de moloz colorată în diferite nunaţe de roşu şi maroniu. Doar coşul spiralat, un fel de simbol al dispărutei uzine, se încăpăţânează să mai stea în picioare. Ar trebui declarat monument ocrotit de lege. Apele sunt roşii, molozul e maroniu, pădurea verde ireal.

Şi de sub pământ a fost scos tot ce a putut fi valorificat. Mai există metal în structuri de tipul fier-beton, însă pentru a-l scoate şi valorifica trebuie să fii cu adevărat pasionat de baros.

Din dreptul coşului spiralat am trecut drumul şi am urcat pe cărările bătute de magneţi şi termite cercetând cu atenţie măruntaiele fostei cele mai impunătoare clădiri din întregul complex de la Tarniţa.

Alături de urmele oamenilor, mai peste tot unde glodul amestecat cu minereu și steril este moale, se văd urme de copite de vaci. Pe acolo își face veacul o cireadă de cornute. Nu știu ale cui sunt vacile și ce face respectivul cu laptele, dar nu pot să nu remarc încă o dată modul cum sunt hrănite animalele care produc cel mai bun lapte din țară, laptele din „Bucovina”.

Din vârful stivei de moloz cafeniu am pornit pe un drumeag ce duce către iazul de decantare de dimensiuni mai mici. La Tarniţa sunt două astfel de iazuri. Nu a fost chip să trecem, fiindcă în dreptul unei stâni ne-a întâmpinat un ciobănesc. Aceşti câini nu sunt deloc agresivi. Te previn că ai intrat pe teritoriul lor şi dacă te retragi încetişor se pun în fund şi te supraveghează până te îndepărtezi.

Am coborât la şosea. Pentru ca un cititor neavizat să poată evalua cam care e dimensiunea distrugerii de la Tarniţa, am pus şi nişte fotografii din 2008, în care se pot vedea două clădiri. Se poate face o comparaţie de tipul atunci şi acum. Vă ajută stâlpii de electricitate în primul caz şi turnul spiralat în al doilea.

Pe partea stângă a drumului, în direcţia Ostra, sunt câteva bazine care conţin un lichid ruginiu. Degajă un miros puţin intens, însă după câteva minute acolo senzaţia este de nod în gât.

Mai jos m-am inspirat dintr-un document despre mineritul sucevean. Principalul factor de risc asupra mediului şi populaţiei îl reprezinta iazul de decantare steril uzinal Tărnicioara, care are circa 80 m înălţime, ocupă o suprafaţă de 28,5 ha şi are depozitată o cantitate de aproximativ 15,5 tone de steril uzinal. Este iazul mai mare aflat de cealaltă parte a drumului. În luna iunie a anului 2006, când ploile extrem de puternice au colmatat grătarele de la intrarea galeriei de subtraversare a iazului, fiind nevoie de un efort uriaş uman, material şi financiar pentru îndepărtarea pericolului antrenării masei de steril pe valea Suhei. Blocarea galeriei de subtraversare a pârâului Scăldători pe sub corpul iazului a însemnat acumularea apelor în spatele digului de capăt, intrarea în galerie ajungând să fie la circa 14 metri sub oglinda apei. Exista pericolul producerii iminente a unei catastrofe, ce putea afecta populaţia şi infrastructura din aval: comunele Ostra, Stulpicani şi Frasin.

Un asemenea iaz există şi la Fundu Moldovei. Se numeşte Dealu Negru şi nu este suficient stabilizat, astfel este un permanent factor de risc pentru valea Moldovei, fiind amplasat foarte aproape de albia râului.

Au fost executate lucrări şi în acest moment digul iazului Tărnicioara este stabilizat, a fost semănat şi gazon pe suprafaţa lui, iar în zonă este pază. Noi am luat-o pe alt drum, ceva mai anevoios şi nu ne-am întâlnit cu nimeni. Pe lateralele digului sunt construite canale speciale prin care se scurge apa în exces. De pe dig se vede digul celuilalt iaz de la Tarniţa. Peisajul oferit de sterilul uzinal care se întinde pe câteva hectare la poalele pădurii este mai mult decât dezolant. Vântul care bătea dinspre munte aducea acelaşi miros ca în bazinul cu lichid ruginiu şi după câteva minute aceeaşi senzaţie. Probabil după ce RMGC va exploata aurul de la Roşia Montană va rămâne în urmă un iaz de acest tip de dimensiuni mult mai mari şi mult mai periculos din punct de vedere al dezastrelor ecologice potenţiale.

Am lăsat în urmă apele roşiatice şi stivele de moloz care au fost odată uzina de la Tarniţa şi am coborat la pas către Ostra. Până la intrare în sat nu sunt mai mult de doi km. De la tăbliţa pe care scrie Ostra şi până în centrul aşezării sunt în jur de trei km. Drumul este din beton ros de vreme şi peticit neglijent cu asfalt acolo unde găurile deveniseră suficient de supărătoare.

În sat am pornit o discuţie de tip Poiana lui Iocan cu nişte localnici cu drept de vot. Când lucrurile erau mai interesante a apărut un element perturbator rupt de beat şi tatuat în stilul ciornă din puşcăriile patriei. Era foarte mândru de tatuajele sale şi a insistat să fie imortalizate. A intrat în conflict deschis cu un cetăţean din grup şi i-am lăsat să-şi rezolve problemele. Era acuzat că a omorât un mort.

Mai la vale am găsit o crâşmă fără muşterii. Loc prielnic pentru o Suceava. La Ostra se găseşte această marcă, în bazinul Dornelor nu.

Când se zăresc blocurile din colonia minieră înseamnă că te apropii de centrul Ostrei. Acum apartamentele au devenit proprietatea privată a celor care locuiau în ele. Au fost cumpărate la preţuri modice. Unii foşti mineri le-au vândut apoi doritorilor pe sume mai măricele. Fiecare îşi îngrijeşte apartamentul după cum îl taie capul. Conceptul de urbanism este o necunoscută pentru municipiul Suceava, deci de la Ostra nu trebuie să am mari pretenţii. Locuinţele sunt încălzite cu lemne, cele mai multe apartamente fiind dotate cu centrale termice.

Ostra este aşezată într-un cadru natural de poveste de-a lungul a două pâraie care se unesc în centrul localităţii. Văile sunt abrupte şi înguste. Odinioară era un orăşel foarte viu şi aglomerat. Acum este un loc liniştit. De multe ori liniştea este supărătoare. Tineret nu prea vezi pe străzi. La crâşme se adună în behăială de manele bărbaţi fără dinţi care trăiesc din pensia de miner. S-au aliat cu alcoolul în lupta cu silicoza.

În Ostra este un pod destul de şubred. S-au apucat să-l consolideze. Oare peste vreo cinci ani când voi mai trece pe aici va fi gata?

Am stat mai bine de 20 de minute până am prins o maşină de ocazie. Intrasem oarecum în criză de timp, pentru că voiam să luăm trenul din Frasin înapoi către Suceava. Din nou norocul ne-a surâs şi ne-a luat un fost miner la Crucea. Ne-a dus până la Gura Humorului. Acolo locuia. De la acest fost miner care ţinea silicoza sub control am aflat că alcoolul nu face deloc casă bună cu uraniul şi că mai toţi foştii lui colegi nu mai sunt pentru că au jucat pe cartea alcoolului în lupta cu SILICOZA.

Îi sfătuiesc pe conducătorii Sucevei care stau zi lumină şi pe înserat de multe ori în gură cu „Bucovina” şi nu pot auzi ideile bune din cauza larmei produse de lăutari cu cel puțin un doctorat, să dezvolte şi turismul de tip Pripiat în judeţul Suceava. Până se apucă ei de vreo strategie cu afinată şi folcloriste, le propun un motto de pus pe porţile bucovinene ale lui Flutur: Bine ai venit pe TĂRÂMUL SILICOZEI! În consecinţă, lansez un apel către turiştii de la noi şi de aiurea: Veniţi oameni din oraşe, târguri, sate în Călimani, veniţi la Tarniţa, vă aştept în „Bucovina”!