(Foto: Facebook/PeUndeMerg.ro)



„Acum, că suntem în UE, o să fie bine. O să intre euro, o să avem salarii ca-n Germania şi n-o să mai fie corupţie. O să avem autostrăzi şi n-am să-mi mai risc viaţa pe serpentine. Bine, pun pariu că n-au să facă ăştia autostrăzi nici peste 10 ani! O să îmbătrânesc aici aşteptând modernizare. Dacă, totuşi, se vor face autostrăzi şi eu plec, atunci să fie pierderea mea”.

Aşa gândeam în 2008, în timp ce conduceam (mult) pe drumurile patriei, purtat de job, atunci când dezbăteam, cu mine însumi, dacă să plec sau nu din România. Iar cum la 23 de ani poţi lua decizii chiar şi pe bază de pariuri pe autostrăzi imaginare, am plecat.

Acum, de ce să mai scriu ceva, că eu nu mai am dreptul...

Am fugit, am abandonat în urmă cu 10 ani. Ce drept am eu să-mi dau cu părerea despre România, când eu nu plătesc taxe acolo, când eu nu contribui la bunăstarea colectivă? O să zică lumea: „Uite și la ăsta cum își dă cu părerea, din Canada... Latră și face pe moralistul de pe altă parte a lumii. Vino aici și contribuie, pune umărul, fă ceva... nu sta și dicta instrucțiuni, nu emite directive şi păreri!” Și nu ar greși deloc spunând aşa. E adevărat. M-am smuls din corpul țării. M-am rupt din întreg. Ce țara a născut, a hrănit, a școlit, a... creat (prin sacrificul părinților și al societății), a dispărut. Pe când mi-a venit rândul să produc și eu pentru societate, m-am dus. Mă puteţi considera un laș. Îi puteţi considera la fel şi pe ceilalți români care „au tăiat-o”. Dar un lucru rămâne cert: nu mai suntem acolo.

Cu fiecare tânăr care părăsește țara, România pierde o mică unitate de producție. România își pierde ramurile și rodul. Când un tânăr părăsește România, toată România pierde. Pierd universităţile, colegiile şi școlile profesionale, pierd profesorii și cadrele didactice care rămân fără obiectul muncii. Când un tânăr părăsește România pierd constructorii (și toate industriile conexe cu angajații aferenți) care nu mai au pentru cine construi, pierd băncile (și angajaţii lor), care vor acorda mai puține credite, pierde comerțul de bunuri şi servicii (cu toate ramificațiile implicite). Când un tânăr părăsește România, pierde bugetul de stat (cu mai puţini bani pentru pensii, sănătate, infrastructură.) Când un tânăr părăsește România, pierde societatea prin dispariţia unui individ unic, care contribuia la diversitea biologică, civică, culturală a fibrei sociale. Când un tânăr părăseşte România, pierd părinții lui care rămân singuri. Pierd frații, surorile, nepoții și bunicii; pierd prietenii și apropiații. Pierde tânărul care-şi părăseşte țara. Își pierde identitatea, își pierde cursul firesc al evoluției în mediul originar, natal. Își pierde privilegiul de a-și lăsa urmași în locul de unde s-a ivit, iar când copiii tânărului se nasc în altă țară, din nou, pierde România. Când un tânăr român își părăsește țara, toată România pierde.

Nu sufăr, totuși, de vreo supraapreciere a sinelui să cred că România a pierdut mare lucru din pricina plecării mele. Dar a pierdut, cu siguranţă, un medic, sau mai mulţi. A pierdut copii care-au crescut să îmbogățească alte ţări. România a pierdut idei, păreri, povești şi caractere; România a pierdut figuri, zâmbete; a pierdut miez. România pierde masiv fibră.

Au trecut zece ani iar, cu mici excepţii, autostrăzile sunt tot imaginare. Am câştigat pariul făcut cu mine, dar nu ştiu dacă eu am câştigat. Nu cred că poţi câştiga în totalitate atunci când îţi părăseşti ţara. Indiferent de cât de mult câştigi – şi poţi câştiga enorm, de la intersecţia cu oameni şi culturi diferite, la experimentarea altor obiceiuri şi tipuri de organizare socială, până la bunăstare materială, confort, (şi autostrăzi)... posibilităţile de lărgire a orizonturile sunt imense – inevitabil, însă, pierzi ceva atunci când te separi de mediul în care ai crescut. O parte din tine rămâne ancorată acolo. Simţi cum te trage, cum te strânge, cum te atenţionează atunci când te îndepărtezi, când întinzi prea mult lanţul. Dar şi eu am încercat să ţin, cu dinţii, de legătura cu România. E un joc la care, însă, inevitabil pierzi; rămâi în urmă de România.



Plecând la o vârstă tânără, m-am gândit de multe ori să mă întorc; încă mă mai gândesc. În toţi aceşti ani am stat oarecum în expectativă. Am urmărit atent parcursul european al României. Nemulţumirea pe care o simţeam atunci când am plecat, în mintea mea, era provocată de conducătorii ţării. Oricât de mare ar fi contribuţia fiecărui individ la viaţa socială, direcţia de la vârf dată de către conducători cred că este crucială pentru o societate funcţională. Astfel, mă uit tot la politicieni, atunci când mă apucă gândul de întors în România. Politicienii români sunt tot ca atunci când am plecat, dar mai rău (dacă are sens ce spun). Fură cu la fel de mult dispreţ, dar acum sunt şi analfabeţi. Privează România de oportunităţi majore de dezvoltare, cu aceeaşi inconştientă, dar acum nici măcar nu mai pot asigura funcţionarea de zi-cu-zi a instituţiilor. Îşi scaldă neamurile în demnităţi publice, cu aceeaşi nesimţire, dar acum fac asta până şi cu funcţiile specialiştilor care ţin în picioare administraţia publică.

În timp ce populaţia evoluează, clasa politica involeaza galopant. Politicienii români sunt sunt vulgari şi lipsiţi de maniere, sunt inculţi și agresivi, sunt şterşi şi fără anvergură, dar flămânzi. Rămaşi fără liderii care au pus iniţial bazele actualei orânduiri, sunt eşalonul 2 al eşalonului 2, care se sfâşie între ei pe leşul ce-a rămas din vremurile bune ale haitei.

Probabil că nu spun un lucru nou când afirm că prioritatea oricărui guvern național ar trebui să fie educația, sănătatea, prosperitatea, bunăstarea și în general mulțumirea propriei populații, pentru că atunci când populația e mulțumită, țara e mulțumită.

Resursa cea mai de preţ a unei țări este populația ei. Statele Unite au început să devină o forță la nivel mondial numai după ce populația a depășit 50 de milioane de locuitori. Fiind o țară întinsă, dar fără populație, au creat cea mai mare campanie din lume de atragere a emigranților. Au înțeles că nu pot face nimic cu țara lor dacă nu au cu cine să facă. Populația îți oferă forță, diversitate, ingeniozitate, cultură; îţi oferă hrană. Populația îi conferă unei țări, viață. Oamenii sunt viața unei țări.

Când populația își părăsește masiv țara, când populația este mereu, intens nemulțumită de conducătorii politici, înseamnă că acei conducători nu servesc interesele cetățenilor. Când o țară pierde atâția oameni pe timp de pace, ea moare încetul cu încetul. România moare.

PS. Văd, cu speranță, cum societatea românească a început să iasă în stradă, că generația mea nu vrea să mai aştepte. Am pornit acest text cu gândul la cei care au plecat și am ajuns la cei care au avut forța să rămână și să reziste.