Fara copii. Foto: Morguefile.com

V-aţi prins probabil deja că de fapt acum am un copil şi că nu sunt prea fericit cu situaţia asta dar deoarece mă consider un om responsabil îmi accept sarcina şi o voi îndeplini cât de bine pot.



E clar că nu pot da vina pe zecile (pe bune) de oameni care m-au îndemnat să fac un copil, deoarece în cele din urmă am acceptat să o fac, nu m-a forţat nimeni fizic, nu mi-a pus nimeni pistolul la tâmplă.



Sunt conştient de multă vreme că nu sunt făcut pentru a fi tată sau soţ. Ambele le-am făcut pentru că (şi din nou precizez că îmi accept vina) “am fost bătut la cap”. Iar cei care sunt sau au fost în situaţia mea ştiu cum e:



Se începe cu: “Ar cam fi vremea”, “cât mai aştepţi”, “o să îţi pară rău”, „trebuie să te însori, doar nu eşti handicapat”. Şi uite aşa ani de zile trec până te însori. Căsătoria e ok, o faci din dragoste, te înveţi cu traiul în doi, e frumos.



După câţiva ani (nu prea mulţi, 2-3), reîncepe circul: “şi copii când faceţi”, “vai ce bine v-ar sta cu un copil”. Nu-i mare bai, astea-s destul de nevinovate. Sâcâitoare, dar nevinovate.



Se continuă cu: “voi chiar nu aveţi de gând? A, înţeleg, mai copilăriţi puţin”.



Încep uşurel presiunile: “cum puteţi trăi fără un copil”, “fără copii trăieşti degeaba”, nu va avea cine să îţi aducă o cană cu apă”, ”cui laşi ce ai făcut”, „îţi laşi munca unor străini”...



Încă o clarificare: am spus soţiei mele de la bun început că eu nu îmi doresc copii şi deci dacă ea îşi doreşte e liberă să aleagă pe altcineva care să aibă aceleaşi dorinţe. Am fost pe aceeaşi lungime de undă. Cel puţin până când presiunea a devenit nesimţită. Mai precis până când prieteni şi rude au început să întrebe dacă nu cumva vreunul dintre noi are vreo problemă medicală. Asta în ciuda faptului că am spus că nu ne dorim. Dar parcă vorbeam la pereţi, sincer. Nu pot înţelege cum un om cu capul pe umeri poate ignora complet ce spune interlocutorul şi pune aceeaşi întrebare deşi a primit un răspuns cu 20 de secunde mai devreme. Cum naiba??? Imaginaţi-vă: mă întreabă, răspund. Îl privesc, remarc privirea goală, de zombie şi îi văd buzele mişcând şi punând din nou întrebarea la care tocmai am răspuns. WTF???



Mă rog, după ceva vreme (cam un an) soţia mea a cedat şi a început să spună că vrea copii. Deşi căzusem de acord amândoi (nici nu fusese nevoie de convingere, chiar credeam amândoi că nu suntem făcuţi pentru a avea copii) să fim tari pentru că bănuiam că anturajul va insista.



Pe de o parte o înţeleg pe soţia mea. Auzi o grămadă de prostii de genul:



„Vei vedea că totul vine de la sine, nici nu vei simţi când trec primii ani, te vor ajuta instinctele şi vei şti ce ai de făcut, totul va fi ok, vei vedea că totul va fi ok, e uşor să creşti un copil, toată lumea poate creşte un copil”...



Toate sunt minciuni! Aviz celor care nu sunt convinşi că vor copii. Aveţi încredere în ce vă spune logica voastră. Dacă vă cunoaşteţi personalitatea şi aţi ajuns la concluzia că „Hm, mai bine nu”, atunci nu cedaţi. Probabil că e mai bine nu.



Eu unul sunt o persoană comodă şi egoistă. Nu cu banii sau cu ce am, bunurile materiale nu înseamnă prea mare lucru pentru mine. Însă vreau ca timpul meu să fie al meu. Îmi place să citesc, îmi place să lenevesc câteodată (des, recunosc), îmi place să pot alege să ies din casă (sau nu) când vreau, spontan, fără prea multă planificare şi mai ales fără griji şi bagaje.



Toate astea-s parte din trecut acum şi probabil că nu vor mai fi posibile în viitorul apropiat (10ani).



De asemenea frustrant e şi să constaţi că o parte dintre cei ce te-au bătut la cap cu „vei vedea că totul e minunat, e simplu şi frumos, e un extaz continuu să ai copii” revin la câteva luni şi spun: „A, păi de fapt eu am vrut să spun că te obişnuieşti cu greutăţile, te resemnezi”!!!



Nu îţi spune nimeni cât de obositor e să te trezeşti de 5-6 ori pe noapte, mai ales în primele 2-3 luni când bebe nu adoarme imediat şi trebuie să îl adormi, ceea ce poate dura 1-1,5 ore. Iar asta e minunat, mai ales atunci când tu trebuie să fii la muncă, eventual la 200 km distanţă de casă, proaspăt şi în formă maximă. Nu îţi spune nimeni că odată cu bebe s-a dus naibii libertatea ta şi posibilitatea de a te mişca în voie. Nu îţi spune nimeni că deşi în sinea ta regreţi amarnic pasul făcut, tu trebuie să răspunzi „da, mă bucur că am un copil, e minunat”, iar asta doar pentru că îţi e teamă ca nu cumva vreun cretin „binevoitor” să îi spună copilului tău peste câţiva ani că tatăl lui a regretat că l-a avut.



Şi nu doar că nu îţi spune nimeni părţile rele, chiar dimpotrivă, te mint cu neruşinare că totul va fi ok şi totul va decurge ca şi cum nici o schimbare nu ar fi apărut în viaţa ta.



A, vacanţele, un alt lucru drag mie. Am un post solicitant şi am nevoie ca în vacanţe să mă pot relaxa pentru că am nevoie să pot performa la muncă. S-a dus şi asta acum. Munca mea implică învăţare continuă deoarece compania mea crede în rotaţia personalului, deci la fiecare 2-3 ani fac altceva, total nou. Din nou, ceva ce e tot mai greu de făcut.



Revin la vacanţe: m-am ghidat în viaţă după moto-ul „ce ţie nu-ţi place altuia nu-i face”. Nu i-am înţeles niciodată pe acei părinţi care pleacă cu un plod de 5-6 luni în concediu, doar de dragul de a împărtăşi cu toată lumea „talentul muzical” (a se citi urletele) al minunatului lor copil. De ce naiba trebuie să ascult eu urletele copilului lor? Am dat banii ăia să mă relaxez, să am pace! Aşa că procedez acum aşa cum mi-aş dori să fi procedat şi alţii: stau acasă până voi avea încredere că al meu copil se va purta ca un om şi nu ca un căzut din pom.



Aş putea enumera argumentele pro si contra copiilor, dar nu despre asta e vorba, nu doresc să conving pe nimeni de nimic, ar trebui să fie o decizie personală, luată din convingere proprie şi nu influenţată de altceva. Militez doar pentru ca fiecare să îşi vadă de ale lui şi să nu preseze pe altcineva.



Încheiere: nu aş vrea să creadă cineva că pledez împotriva copiilor sau împotriva ideii de a avea copii.



Spun doar că să ai copii e un drept şi nu o obligaţie. Trebuie să fie alegerea liberă a cuplului, fără presiune din partea nimănui. Nimeni nu poate şti mai bine decât cei 2 dacă vor şi sunt dispuşi să facă sacrificiile inerente.

Nota redactiei: Acest material a fost primit la rubrica "Articolul tau".



Scrie-ne si tu pe adresa redactiei smartwoman[at]hotnews[dot]ro. Noi vom trata cu toata atentia articolul tau si, daca il vei trata la fel, ii vom acorda prima pagina. Datele tale raman strict confidentiale, iar identitatea va fi protejata, trebuie doar sa ne specifici cum vrei sa te semnam. Materialele pot fi trimise si prin intermediul formularului de pe site (din colt sus dreapta), alaturi de fotografii.



Materialele de la rubrica "Articolul tau" reflecta opinia autorului, nu neaparat si pe cea a redactiei.

