Dialogul despre sex continuă să fie subiect tabu în societatea românească la aproximativ 30 de ani de la Revoluţie, întrucât oamenii trăiesc consecinţele ignoranţei părinţilor şi ale dezinteresului semenilor, a declarat, într-un interviu pentru Jurnalistii.ro, medicul psihiatru Gabriel Diaconu. Despre rolul educaţiei sexuale în şcoală, al Bisericii în societate şi al paradigmei educaţionale moştenite din vremea epocii comuniste – citiţi pe larg în interviu.

Jurnaliştii.ro: De ce la aproape 30 de ani de la Revoluția Română din Decembrie 1989, școala românească este refractară la introducerea educației sexuale ca disciplină de studiu?

Gabriel Diaconu: Cred că singurii care pot răspunde la întrebare sunt arhitecții „şcolii românești” din ultimele trei decenii. Sunt două probleme care merită atenție: dacă e utilă educația sexuală, în general, și răspunsul este că da. A doua problemă, când ar trebui începută educația sexuală, pune mințile pe jar, și aici irumpe imaginația bolnăvicioasă a oamenilor. Dar răspunsul este: cât mai devreme.

Românul de rând, când vine vorba de sex, are un praxis, o „practică” pe care a deprins-o, în bună măsură, nativ, sălbatic și experimental, și ulterior a corectat-o prin conversație, de obicei cu altcineva mai experimentat.

Odată cu tehnologia, accesul la pornografie a altoit acest praxis, nu neapărat spre bine. Continuă să prospere mituri despre „murdăria” sexualității, despre natura „degenerată” a persoanei sexualizate, despre „devianța” aceluia/ sau aceleia care obține plăcere din sex.

Acestea sunt, deopotrivă, forme de camuflaj menite să respecte dogma religioasă, așteptările Bisericii despre moralitatea credincioșilor, dar și să normalizeze și, la limită, să ascundă, abuzurile care frecvent au loc.

Istoric, păstrăm cicatricele demenței „omului nou” din comunism care-a generat o pletoră de ingineri, urmați apoi de-o hemoragie de economiști, după ce-am trecut printr-o explozie de juriști.

Educația sexuală are doar în limitată măsură de-a face cu actul sexual în sine. Fundamental, educația sexuală este despre propriul corp, despre dreptul de a spune „da”, dar mai ales „nu”, când o persoană intră în spațiul de intimitate al corpului pe care îl avem. Aceasta este despre sănătatea acestui corp. O sănătate sexuală care nu apare peste noapte și care, moralmente, n-ar trebui decisă de nicio instituție a doctrinei sau dogmei.

Cum ar trebui să se schimbe şcoala românească astfel încât elevul să nu devină „o formă fără fond”?

Ce observ eu este că frecvent apelul nu e la formă fără fond, cât un fond fără formă. O bună pedagogie adresează fundamente, dar apoi respectă forma și diversitatea acesteia pe măsură ce devine aparentă. Istoric, păstrăm cicatricele demenței „omului nou” din comunism care-a generat o pletoră de ingineri, urmați apoi de-o hemoragie de economiști, după ce-am trecut printr-o explozie de juriști.

Să fii „licențiat” în România comunistă îți garanta un fel de respect mistic, martor al „educației superioare”. Dar o bună educație nu urmează studiilor universitare, cât ofertei incluzive educaționale. Avem un drum încă linear dinspre gimnazii spre liceu și-apoi facultăți al căror unic rezultat, în multe cazuri, e conferirea unei diplome.

România are o contra-performanță descurajantă. Foarte mulți din cei care cutează să urmeze o facultate vor constata, la terminarea ei, că sistemul de organizare a muncii nu-i absoarbe. Din licențiați devin, simplu spus, șomeri. Astfel că-și vor găsi de lucru în cu totul alte domenii decât cel de origine. Diploma e nulificată.

Credeţi că Biserica influenţează negativ mentalul colectiv în ceea ce priveşte educaţia sexuală a tinerilor?

Eu nu cred. Eu observ. Și ce observ e că, în privința educației în sănătatea sexualității, Biserica e mai degrabă turbulentă. Turbulența provocată de Biserică e dată de reguli, practici și o metrică a moralității proporționale la vremuri unde singura stavilă în calea anumitor boli era dată de abstinență, monogamie și practica anumitor ciudate ritualuri.

Foarte mulți din cei care cutează să urmeze o facultate vor constata, la terminarea ei, că sistemul de organizare a muncii nu-i absoarbe. Din licențiați devin, simplu spus, șomeri.

Boala transmisibilă sexual era o rușine, un păcat, o pedeapsă a divinității pentru păcătos. Acest folclor rezistă și e toxic. În cele din urmă, în România și aiurea, bolile transmisibile sexual nu au fost curbate nici de rugăciune, nici de pietatea sfinților părinți. Au fost curbate de legi, reguli, intervenții de sănătate publică de natură să identifice și să trateze sifilisul, să asigure kit-uri de testare pentru hepatită B sau C, să informeze oamenii despre nevoia de prezervativ și în alt scop decât contracepția șamd.

E utopic să-ți imaginezi că, vreodată, virginitatea înaintea căsătoriei va fi o sublimă garanție a sănătății sexualității, măcar pentru faptul că unele dintre afecțiunile de mai sus, în fapt, nu se transmit doar sexual, ci și prin alte mijloace (sânge).

Unicul loc unde, ironic, intervine Biserica e când te rogi să nu fi pățit nimic. Dar dacă ai pățit ceva, înțelege orice român, nu te mai rogi, te tratezi. Și tratamentul e medical.

Cine ar trebui să schimbe paradigma educaţională din şcoala românească astfel încât sexul să nu mai fie considerat un subiect interzis?

Paradigmele sunt făcute să fie provocate, testate și-apoi înlocuite. Avem oră de religie în școli, și posibilitatea să nu-ți lași copilul să le facă. Un bun principiu al echidistanței spune că ar trebui să avem ore de educație sexuală în școli, module de introducere în sănătatea sexualității, și părinții să fie co-implicați.

Prea mulți copii sunt introduși vieții sexuale prin accident, curiozitate sau expunere la pornografie ca unic „manual de bune practici”, și-apoi ne mirăm când au loc incidente, unele extreme, în școli sau în comunitate.

Sunt lucruri care-i interesează direct (și) pe părinți, spre exemplu chestiuni care țin de norme, reguli, legi, cum să acționezi, ce să faci în cazul unei agresiuni sau unui incident sexual (pentru că se întâmplă incidente sexuale între copii, mult mai frecvent decât ne-ar conveni poate să credem).

Principala critică a adversarilor ideii e că dacă vorbim, furăm, cumva, „inocența” copiilor. Inocența copiilor nu conferă nici imunitate, nici nu promite succes. Inocența e un concept romantic, frumos, permeabil social, dar prea des se confundă cu ignoranța. Prin educație n-ai cum să furi inocență, cel mult aprinzi o lumină în bezna ignoranței.

Este sexul un subiect tabu în societatea românească?

Cred că dialogul despre sex în termeni proprii continuă să fie tabu. Sexul, însuși, nu e tabu, atât că oamenii trăiesc consecințele ignoranței părinților lor, indiferenței semenilor lor și dezinteresul mai-luminaților dintre ei. Din păcate, imbecilitatea instituțională e o cauză și comportă consecințe. Prea multe femei mor anual pentru că nu vorbim mai des de sex, virusul papiloma și cancerul de col uterin.

Prea multe femei încă fac avort pentru că nu știu ce este aceea contracepție, sau nu au acces facilitat la ea, sau au bărbați care nu înțeleg că e responsabilitatea lor să aibă grijă de propria sănătate sexuală. Prea mulți copii sunt introduși vieții sexuale prin accident, curiozitate sau expunere la pornografie ca unic „manual de bune practici”, și-apoi ne mirăm când au loc incidente, unele extreme, în școli sau în comunitate.

Retorica malignă a unor figuri de carton, ei înșiși posesori ai unei moralități cel mult dubioase, distruge în mod voit, premeditat șansa la o mai bună sănătate a întregii Românii. Lor trebuie să li se spună „destul”. Sunt adevăruri pe care oamenii trebuie să înceapă să le discute, și unele fac diferența dintre viață și moarte. Această boală pernicioasă care crește la umbra ignoranței explică, în parte, panta negativă a natalității în România.

Criza „familiei” în țara noastră nu e un morb al degenerării, cât al îndoctrinării și al represiei. Simplu spus, oamenilor le este frică. Frica, la rândul ei, este afrodiziacul religiozității. Religiozitatea, la rândul ei, hrănește compulsivitatea, intoleranța și ritualul din om, un lanț invizibil care-l subjugă și-l dezumanizează, în cele din urmă. Să educi generațiile care vin e un deziderat care nu poate fi lăsat în seama unor oameni care, fără minim alfabet la rândul lor, reneagă toate reușitele umanismului: sănătate pentru fiecare om, educație pentru fiecare om, garantarea drepturilor și libertăților fiecărui individ fix până unde încep drepturile și libertățile celuilalt.

Citeşte şi:

Efectul pervers al posibilei liberalizări a transportului de călători pe calea ferată dorite de ministrul Şova

Ponta și lenea de a vedea

Ne-ar plăcea să aflăm ce crezi despre cele de mai sus...