

מאת

ד”ר גיא בכור



ל א

רק הויזיגותים חמדו את אימפריית רומי השוקעת, אלא גם עמים ועממים ברבריים-גרמאניים

כמו הונדלים, אך גם נוודים אסייתים כמו ההונים או האלנים. הם חצו את נהר הריין, ואז

שוטטו ובזזו מעבר להרי האלפים. אלריק, השליט הויזיגותי, נלחם במשך שנים באימפריה

הרומית המזרחית, אך גם זו המערבית נתקפה חשש מן הפולשים, כך שבשנת 402 היא העבירה

את בירתה מרומא לרוונה, בצפון מזרח איטליה, כיוון שקל היה יותר להגן עליה. באותה

שנה ניסה אלריק לפרוץ לאיטליה, אך נבלם. ב- 408 הוא ניסה שוב, במצור על רומא. הוא

הציע הצעת פשרה, אך הרומאים היהירים דחו כל

פשרה.





הרשעות והטיפשות: בליל 24 באוגוסט 410 כמה

עבדים מורדים, קצין נקמני או גורמים אחרים לא ידועים, פתחו באישון ליל ובשקט את

שערי העיר הנצורה רומא בפני הצרים הויזיגותים. אלה פרצו פנימה, ופתחו בשלושה ימי

הוללות של ביזה, רצח וחורבן, שהותירו את העיר הנצחית חרבה ומעלת

עשן.

“רומא, פעם בירת העולם, היא עכשיו בית הקברות

של העם הרומאי”, קונן הרונימוס “הקדוש” על החורבן, שאיש לא צפה אותו. “העיר שכבשה

את כל העולם, נכבשה בעצמה”.

הפולשים לא חסו גם על אלה, שפתחו להם את

השער.





1 המרחק הקצר בין צפון אפריקה לבין דרום יבשת אירופה

(שהוא המרחק בין העוני לעושר, בין האומללות לאושר) בישר רעות כבר בסוף שנות

השמונים, כאשר אפריקה, עולם האסלאם והעולם הערבי הבינו את המשמעות של אמנת שנגן

(Schengen, 1985): היה ויצליחו להיכנס באופן בלתי חוקי בנקודת חולשה אחת של

“האיחוד האירופי”, יוכלו להמשיך משם ללא הפרעה למדינה הנחשקת בעיניהם, לעבר חיים

חדשים, בדרך כלל מדינות צפון אירופה, גרמניה או סקנדינביה, הארצות העשירות

והמשגשגות. טפטוף המהגרים דרך הים התיכון החל באופן איטי, עד שהתגבר לאלפים של

מסתננים בשנה, המגיעים על גבי סירות רעועות (בריטניה, למזלה, לא חתומה על שנגן,

ולכן מצבה טוב מעט יותר).

נקודת

התורפה עיקרית היתה ועודנה איטליה, שהאיים שבריבונותה הם הקרובים ביותר

לצפון אפריקה, ובמיוחד האי למפדוזה, הנמצא בערך באמצע הדרך בין אפריקה לאירופה (167

ק”מ מתוניסיה, ו- 200 ק”מ מסיציליה). כיוון שהאי הוא חלק מן “האיחוד האירופי”, ברגע

שנכנסו אליו, אין אפשרות לגרש אותם, לאחר תקופת מעצר מסוימת. למפדוזה הפך ל”אי

אליס” (Ellis island) הבלתי חוקי של המסתננים מאפריקה והמזרח התיכון לאיחוד האירופי.



בשנות

האלפיים כבר הפכה התופעה לגל של עשרות אלפים בשנה (בממוצע, לאורך השנים, 40,000

בשנה), ואיטליה עמדה בפני שוקת שבורה: על פי האמנה ותקנות דאבלין, המסתננים שנכנסו

לאיחוד דרך מדינה אירופית מסוימת “שייכים” לה, כלומר היא צריכה להתמודד איתם, ולטפל

בהם.

באחת

ממסיבות הבונגה-בונגה של ראש ממשלת איטליה,

סילביו ברלוסקוני, עם ידידו החדש, מועמר קדאפי (2008), התלונן אז ברלוסקוני על

החדירה הלא-חוקית הנמשכת של אפריקאים, רובם ככולם מוסלמים, לארצו. נו, בשביל מה יש

חברים? ענה לו קדאפי, והבטיח לטפל בעניין.

וכך

נולד “הסכם הידידות” (זהו שמו) בין איטליה ללוב מאוגוסט 2008:

איטליה “תפצה” את לוב על שנות הקולוניאליזם בגובה של חמישה מליארדי דולרים (שישולמו

לאורך 20 שנים), תחזיר ללוב את “ונוס מקיריניה”, פסל ונוס חסרת הראש, שנלקח מאיזור

לוב בשנות הקולוניאליזם, אך התמורה העיקרית היתה המסתננים: בהסכם הסכימו שתי

המדינות להלחם ביחד בהגירה הבלתי חוקית מלוב לאירופה.

בלשון

המעשה: ספינות פטרול איטלקיות היו עוצרות ספינות מהגרים במים הבינלאומיים, מעבירות

את המסתננים לספינות לוביות בלי לתשאל אותם, הלובים היו עוצרים אותם בשטחם, מענים

אותם, ומגרשים אותם לכל הרוחות, חזרה למרכז אפריקה, בלי חוקים ובלי

זכויות.

איטליה יצרה בכך חומת הגנה מפני המסתננים בשתי רמות: החזרה

והרתעה. גם מסתננים ימיים שהגיעו מחופי תוניסיה או מצרים – “הוחזרו” ללוב,

והתמריץ האפריקאי והמוסלמי לחדור לאיטליה צנח מאוד. התוצאה: המספר השנתי ירד לכמה

אלפים, שזה גם הרבה, אך לעומת עשרות האלפים זה היה מעט. קדאפי הפך לשומר הגבולות

החדש של “האיחוד האירופי” מכיוון הים התיכון, גדר הביטחון הבלתי נראית, והוא היה

אמור להיות הנכס העיקרי של היבשת. אך לא כך קרה.

2

הטיפשות: ארגוני זכויות אדם תקפו את חוקיות ההסכם ומוסריותו, כינו

אותו “מביש”, ולמרות זאת הוא נמשך, ובלם את הפרץ, עד לפרוץ “אביב הערבי” בשנת 2011,

אז פתח המערב במתקפה אווירית חסרת רחמים כנגד משטרו של מועמר קדאפי, ולבסוף הביא

לנפילתו.

בארצות

הברית, בצרפת ובבירות אירופאיות אחרות בירכו אז על “הדמוקרטיה” שעכשיו בוודאי תשגשג

בלוב, אך משום מה פרצה שם דווקא אנרכיה, שרק הולכת ומתגברת. עם הסתלקות משטר קדאפי

הסתיים גם “הסכם הידידות”, שכן לא היה מי שיאכוף אותו עוד. מחנות המעצר שהקים קדאפי

נפרצו ונבזזו, ומיליציות אסלאמיות, ובראשן דאעש, השתלטו על מרבית המדינה, כולל

החופים והנמלים.

במילים

אחרות, אירופה ירתה לעצמה לא רק ברגל, אלא בבטן. תוך שבועות יצאה השמועה בכל

אפריקה, שלוב אינה חוסמת עוד את יבשת אירופה, וכבר ב- 2011 החלה נדידה אדירה לעבר

ערי החוף של לוב, שבחסות האנרכיה הפכו לשער הראשי לאיטליה ולאירופה

הקסומה.

מכמה

אלפים בשנה זינק מספר המהגרים דרך הים התיכון לאיטליה בשנת 2011 ל-

140,000.

בשנת 2014 עמד המספר על רבע מליון, והשנה הוא צפוי להגיע לחצי מליון, על פי הערכות

האיחוד האירופי.

כשם

שהאביב הערבי הפך לסיוט ערבי, כך הוא הפך לסיוט גם עבור אירופה, שעדיין לא הבינה

בשלב הזה את גודל האסון שנופל עליה. לוב עצמה הפכה מבולמת הגירה למאיצת הגירה.

מפיתרון לבעיה.

כדי להנות מן המאמרים המיוחדים של

האתר, כדאי להצטרף אל מועדון Gplanet Prime. המינוי הינו לחצי שנה או לשנה. במסגרת

המינוי קוראים את כל המאמרים הסגורים שפורסמו עד היום, וממשיכים קדימה לתקופה

נוספת. ניתן לקרוא את תנאי הרישום ולהירשם – כ א ן .







3

איך זה פועל בשטח? הנטל הוא על המהגרים להגיע לחופי לוב, והם

מגיעים ברובם מסוריה, מעיראק, מאריתריאה (שחלק ממסתנניה מוכר גם לנו), מאפגניסטן,

מניגריה, ממאלי, גמביה, סנגאל ועוד. כיוון שלוב מתה כמדינה, והיא נשלטת בידי

כנופיות, שבטים ומיליציות, המסתננים מצליחים להגיע בקלות יחסית אל ערי החוף.

המיליציות מתפרנסות מן ההגירה לאירופה, המסתננים הם לקוחות בפוטנציה, והתמריץ הכספי

הוא גדול. אלה חולמים את החלום האירופי, ואלה מתפרנסים ממנו.

שם,

בנמלים חוקיים ובמעגנים נסתרים, מתנהל המשא ומתן: על המסתנן להפקיד בידי המבריחים

סכום במזומן הנע בין 1,500 אירו ל- 5,000 אירו, תלוי ברמת הספינה. זו יכולה להיות

סירת גומי עלובה, או ספינה של ממש, אך יחד עם עוד עשרות, לעיתים מאות מסתננים,

היושבים צפופים ומבוהלים. ומה אם למסתנן אין כסף? למשל, אם הכסף שלו נשדד במסע

מסוריה או מפנים אפריקה?



כאן יש לו אפשרות לעסקה: כאשר יגיע לאיטליה הוא

מתחייב לתרום איברים מגופו, לרוב כליה, או לשמש כ”עבד” במשך מספר שנים, וכך לממן את

המסע. היה והצליח להגיע בחיים לאיטליה, הוא מזומן ל”ועדה” של מאפיית המבריחים, ואלה

מחליטים אם עדיף לקצור ממנו איברים, או להעביד אותו. היה ויהפך לעבד, הם “מוכרים”

אותו לכנופיות שמעסיקות אותו ללא תשלום. חלק מן המסתננים מתים בניתוח להוצאת הכליה,

שנעשה בתנאים איומים, א שהם מתים בתנאי העבדות שנכפים עליהם.

ועדיין,

כל המסתננים מעוניינים בכך.

הייאוש בארצותיהם המתפוררות, כמו גם החלום האירופי הם תמריץ שאי אפשר כמעט לעמוד

מולו. אין להם מה להפסיד, ויש להם המון מה להרוויח. בכל מקרה לא מדובר רק בכסף.

מבחינת רבים זו האפשרות לחיים אחרים לגמרי, עם משמעות והגשמה. עתיד.

אלא

שתנאי המסע של חלק מהם הם קשים מאוד, ולפי ארגון אמנסטי לא פחות מ – 23,000 מן

המסתננים מצאו את מותם בטביעה מאז שנת 2000, מה שאומר שמאסות אדירות כן הצליחו

לחדור, ואין עליהן נתונים של ממש.





