Gåtfulla bilder har släppts från hemliga ­arkiv – och tystade röster­ träder fram.

Nu kommer nya uppgifter som kan skriva om historien.

Detta klipp finns inte längre på aftonbladet.se, men prova gärna Aftonbladet TV

Detta reportage kommer att ändra den officiella svenska utredningens bild av hur Sveriges genom tiderna mest kända statsman dog.

Vår reporter Staffan Lindberg har rest till Zambia och pratat med vittnen som aldrig hörts .

I ett samarbete med tidskriften Tiden kan ­Aftonbladet i dag publicera de första bilderna ­någonsin av den döde Hammarskjöld . Bilder som under ­alla år gömts undan. Det är starka ­bilder, men också ­historiska dokument ­viktiga att visa.

Orsaken till flyg­kraschen blev aldrig fastslagen.

Natten till den 18 september 1961 i Ndola, Nordrhodesia rymmer fortfarande en av de ­stora svenska gåtorna: Hur dog Dag Hammarskjöld?

Så gick flygolyckan till

Mama Chibesa Kankasa, 76, har inte glömt. Mer än ett halvt sekel har gått, men minnet är fortfarande klart.

Både hon och maken hade sett fram emot Dag Hammarskjölds besök. De deltog i frihetskampen och upplevde att FN:s generalsekreterare var på deras sida.

– Han kämpade för oss och för andra förtryckta folk. Vi såg honom som en frälsare, säger hon.

Hennes hemstad ­Ndola låg i norra delen av det som då var Nordrhodesia. Grannlandet Kongo var mindre än en mil bort.

Skulle förhandla

Den 56-årige svensken skulle möta Moïse Tshombe, ledaren för ­Katanga – en provins som brutit sig loss från Kongo. FN-styrkorna låg i blodiga strider med Katanga och Hammarskjöld ville förhandla om vapenvila.

Mama Kankasas hus låg alldeles intill landningsbanan. På kvällen den 17 september 1961 var hon inne och strök.

Hennes man satt utanför med en vän och lyssnade på radio och spanade mot himlen efter planet.

Lite rök steg upp bort­ifrån koboltverket, ­annars var natten klar. Plötsligt ropade maken:

– Kom, kom!

Hon rusade ut och hörde dånet.

– Jag såg ett stort flygplan på väg mot väster. I samma stund kom två små jetplan som följde ­efter. Det stora planet ­hade träffats. Det brann kraftigt och störtade, ­säger hon.

De två jaktplanen vände tillbaka norrut. Det stora planet försvann brinnande ner i skogen.

– Jag såg hur de sköt ner planet. Hammarskjöld är död, sa hennes man kort.

”Inte många kvar”

Aftonbladet träffar henne i hemmet i utkanten av ­huvudstaden Lusaka. Väggarna är fulla av fotografier och utmärkelser, minnen från ett långt liv.

Efter självständigheten blev Mama Kankasa minister. Hon har vigt sitt liv åt Zambias kvinnor.

Rösten är stillsam, men klar. Hon har varit sjuk, men samlar kraft för att möta oss.

Mama Kankasa vet sin roll i historien. Hon säger:

– Det finns inte så många kvar av oss som kan berätta.

Varför dog Dag Hammarskjöld?

Det finns en officiell version av händelsen. Planet av modell DC-6 från flygbolaget Transair hade sexton passagerare ombord, varav nio svenskar. Strax efter midnatt den 18 september 1961 gick det ner för landning.

Den rutinerade piloten Per-Erik Hallonquist anropade tornet på den lilla afrikanska flygplatsen.

– Ljus i sikte. Över Ndola. Går ner.

Sedan blev allt tyst. ­Planet var borta.

På flygplatsen befann sig den brittiske högkommissarien lord Alport. Han var­ ­utsänd av London och konstaterade snabbt att det svenska planet måste ha ­flugit vidare.

Slutsatsen var märklig. Alla ändringar av rutter skulle enligt det internationella flygregelverket anmälas till tornet.

Ändå valde flygplatschefen att släcka ner. Journalister, säkerhetsfolk och VIP-gäster åkte därifrån.

Först fyra timmar efter att solen gått upp nästa dag­ ­inleddes sökningen. Man ­letade åt norr och söder, trots att planet försvunnit åt väster och rökpelaren uppgavs ha synts på flera mils avstånd.

Inte förrän klockan tre på eftermiddagen återfanns planet utbränt, tolv kilometer från flygplatsen.

Generalsekreteraren ­hade varit borta i femton timmar. Varför dröjde insatsen? Varför skickade man inte upp alla de brittiska stridsflygplan som fanns på marken?

Frågetecknen var flera.

Ndola var en liten stad i utkanten av det sönderfallande Brittiska imperiet. Det var en brytningstid.

Ännu hade vita européer inte släppt tanken på att ­styra Afrika. Men en frihetsvåg svepte över kontinenten. Kolonierna föll, ett helt system skulle snart ryckas bort med historien.

Hatad av många

Mäktiga gruvbolag från Europa och USA försökte vinna mark. Västmakterna fruktade att Kongos unika uran skulle hamna i sovjetiska händer. Tshombes ­utbrytarstat var uppbackad av gruvbolag och försvarad av vita legosoldater.

Hammarskjöld var en symbol för koloniernas självständighet. Han hotade mäktiga ekonomiska och politiska intressen. Väckte Storbritanniens och USA:s vrede.

I Nordrhodesia var han hatad av många.

Jorden är torr och mager längs vägen mot Ndola. ­Rikedomarna finns under marken, nu som då.

Långtradarna möter oss. De är på väg söderut, lastade med koppar från gruvorna runt Ndola och Kitwe. Och från andra sidan gränsen, inne i Katanga.

Det lyser från böndernas eldar i mörkret. Luktar rök och bränt gräs.

Framme i Ndola tar vi in på The New Savoy, det ­hotell Hammarskjöld skulle ha bott på. Då var det nytt och tjusigt. Nu tomt och nedgånget.

Inredningen är kvar, nästan oförändrad.

Direkt efter kraschen ­inledde den brittiska haverikommissionen sitt arbete. Fjorton av passagerarna ­påstods ha hittats döda inne i det utbrända vraket.

Hammarskjöld låg livlös, lutad mot en termitstack. Den andra personen utanför, en amerikansk livvakt, levde ännu. Amerikanen hann vittna om blixtar och en explosion i luften innan planet störtade, men dog några dagar senare.

Utredningen slog fast att det handlade om en olycka, troligen på grund av att ­piloten missbedömt höjden. Året därpå gjorde FN en egen utredning. Mama Kankasa hördes, men hennes vittnesmål kom aldrig med i rapporten. FN kom ­inte fram till någon given slutsats.

Den svenska hållningen, som senast bekräftades av en UD-rapport från 1993, gör sannolikt att det var en olycka.

Åren gick. Vrakdelar samlades ihop och smältes ner. Hemliga dokument ­låstes in. Obduktionsrapporten var försvunnen.

Tvivlen och ryktena ville inte skingras.

Vittnen uppgav att de hört legosoldater skryta i barer om att de mördat Hammarskjöld. Det talades om ett spelkort som fästs vid svensken. Det tydde på att han kanske skulle ha överlevt kraschen, sökts upp, skjutits på marken och därpå förnedrats. Det skulle också ha varit skälet till att räddningsaktionen dröjde.

Den norske FN-översten Bjørn Egge – som fick se Hammarskjölds döda kropp – talade i resten av sitt liv om ett runt hål i pannan, som möjligen kom från en kula.

En som inte släppt frågan är den brittiska forskaren Susan Williams. I sin bok ”Who killed Hammarskjöld?” från i fjol har hon grävt i tidigare stängda ­arkiv i Storbritannien, Sydafrika och Sverige.

Hon visar hur vittnesmål manipulerats. Dokument pekade mot att en grupp med täcknamnet ”The South African Institute of Maritime Research” kunde ha utfört attentatet.

Det är en hemlig sammanslutning av vita legosoldater och smugglare som möjligen verkar i Afrika än i dag. Vem som i sådana fall skulle ha beställt mordet är oklart.

Williams landar bara i en slutsats: att det inte var ­någon olycka.

Nordrhodesiska myndigheter tog fotografier på den döde Hammarskjöld. De ­ingick inte i utredningen ­utan har legat i stängda ­arkiv och aldrig tidigare ­publicerats.

Aftonbladet har tagit del av fyra av sex kända bilder, två från kraschplatsen och två från bårhuset. Runt det högra ögat syns ett ljusare parti och på en av bilderna syns något som liknar ett spelkort, men som också skulle kunna vara en skjortkrage. På ett fotografi har Hammarskjölds arm flyttats, så att den döljer ­högerögat.

Bilderna har bland annat grävts fram av tidskriften Tiden, som kommer att ­publicera dem i kommande nummer.

– De är otäcka, men viktiga då de riktar sökarljuset mot vad som hänt. Och stärker kravet på en ny utredning, säger chefredaktör Daniel Suhonen.

Han påpekar att bilderna inte är nya.

– De kommer från arkiv och har legat där i femtio år. Svenska myndigheter har haft tillgång till dem men valt att inte visa dem.

Den tidigare ärkebiskopen KG Hammar är övertygad om att Hammarskjöld blev mördad.

Han upptäckte FN-svensken som mystiker, genom boken ”Vägmärken”. Först senare såg han den politiska gärningen.

Hammar pekar på att alla de utredningar som gjorts av kraschen bortser från den yttre bilden – att så många ville se svensken död.

– Det var vita som ville behålla makten. Gruvbolag. Många skulle kunna ha haft motiv. Dessutom fanns det legosoldater som var beredda att göra det. Jag tror aldrig det fanns någon chans för Hammarskjöld att undkomma.

Han har granskat fotografierna på den döde Hammarskjöld och kallar dem ”anmärkningsvärda”.

– I haverikommissionens rapport finns det varken ­någon beskrivning av kraschplatsen eller hur Hammarskjöld såg ut. Det påstods att han satt lutad mot en termitstack. Hur skulle han ha kunnat ta sig dit, när obduktionen visade att han brutit ryggen?

Han misstänker att den ljusa fläcken runt ögat är en retuschering.

– Jag frågar mig: vad är det man har försökt att dölja?

Tillsammans med Williams och ett par andra i­nblandade har han nu tillsatt en oberoende juristkommission som ska granska de nya uppgifterna och inom ett år lägga fram sin slutsats inför FN. Kommissionen består av FN:s förre rättschef Hans Corell och tre internationella domare.

– Vi har haft väldigt mycket mejlkorrespondens och ska snart ha ett första sammanträde, säger Corell.

”Nu eller aldrig”

KG Hammar hoppas att rapporten ska leda till att FN går till botten med händelsen.

– Jag tror att det här är sista chansen. Det är nu eller aldrig.

Daniel Suhonen kräver att också att FN:s vice generalsekreterare Jan Eliasson (S) och utrikesminister Carl Bildt (M) agerar.

– Det behövs också en svensk kommission som utreder svenska myndigheters ansvar.

Landsvägen leder ut från Ndola och bort mot koppargruvorna. Det är kvavt och hett, i väntan på regnen som ska falla. På högersidan står en skylt med en pil: ”Dag Hammarskjöld memorial”.

Det är kraschplatsen – men vi ska inte dit riktigt än.

I byn Twapia väntar före detta byggarbetaren Safeli Mulenga, 84, och hans hustru Emma Mulenga, 67. Bakom sig har de ett hårt liv. Emma Mulenga har fött tretton barn, men förlorat åtta.

De är fattiga, men vet värdet av sina ord.

Natten mellan den 17 och 18 september 1961 bodde de nygifta i ett litet hus nära flygplatsen. De hade ­bestämt sig för att stanna ute. Dagarna före hade en kycklingtjuv härjat, som de hoppades kunna ta fast.

I stället såg de ett stort flygplan komma över den klara natthimlen. Det gick ner mot flygplatsen, men i stället för att landa gjorde det ett varv i luften. Och ett till.

– När den kom tillbaka tredje gången syntes små ­lågor slå mot planet ovanifrån. Det var som blixtar. Vi förstod att det måste ha ­varit ett annat plan som sköt, säger Safeli Mulenga.

– Planet började brinna, som en explosion. Vi såg hur det störtade och försvann bortom träden.

De valde att inte gå till den vita polisen och berätta. Det skulle ha varit farligt.

– Det var några som klev fram och vittnade. De blev fängslade, säger han.

Den nordrhodesiska kommissionen var inte ­intresserad av svarta vittnen.

– De ville inte att vi afrikaner skulle säga något om vad som hänt, säger Emma Mulenga.

Vi når kraschplatsen. En stenpelare i mitten och ett litet museum med gamla ­fotografier. Blommande jakaranda.

Det är vackert, alldeles stilla i skuggan.

En äldre man med vitt hår hoppar svettig av sin cykel. Johnny Ngongo, 76, har ­tagit sig från sin hemby för att möta oss.

Han är en klurig man, full av motfrågor. Varför har vi skickat bud att vi vill träffa honom? Vad tänker vi berätta för folk i Sverige?

Han spärrar blicken i oss – och brister ut i skratt. Fast när vi sätter oss på gräset ­intill stenpelaren kommer allvaret.

– Jag har inte glömt något, säger han.

Kontaktade inte polis

Johnny Ngongo berättar att han egentligen arbetade på en däckverkstad. Men kvällen den 17 juni 1961 hjälpte han sin vän Seflet Soft att tillverka kol.

– Jag kan inte säga exakt var vi befann oss, för skogen som fanns här då höggs ner efteråt.

De såg ett plan i luften. Det svängde runt en gång. Kom tillbaka en andra gång. Och en tredje.

– Det brann kraftigt överallt. Ena vingen lutade nedåt. Så här.

Han vinklar armarna.

– Det störtade mot oss. Men innan var det ett annat ljud. Det lät annorlunda. Man kunde höra att det försvann med hög hastighet, norrut.

– Jag kan inte säga att jag såg något annat plan skjuta, men vi var övertygade om att det var så från första början. Vi visste ju att det var krig i Kongo.

Han pekar mot termitstacken där Hammarskjölds kropp påstods ha hittats, runt hundra meter ifrån oss.

– Ungefär så nära var vi när planet slog i trädtopparna. Lågorna flammade upp.

De backade, men stod kvar i tjugo-trettio minuter. Inga ljud kom från platsen, bara höga lågor. De vågade inte gå närmare.

Johnny Ngongo kontaktade aldrig polisen.

– Jag berättade för min fru och min pastor. Ingen ­annan.

Vi har varken stött på Johnny Ngongo eller något av de andra vittnena av en slump. De har kartlagts ­under fem år av en zambier och en svensk.

Jacob Phiri är tillsynsman på minnesplatsen. Göran Björkdahl arbetar på Sida och var tidigare stationerad i Zambia.

De har letat upp röster som aldrig tidigare hörts. Tagit vittnen till platser där de stod den kvällen. Analyserat, rekonstruerat. Det har varit ett mödosamt ­arbete, för egna pengar och helt på egen tid.

– Efter ett tag förstod vi att det finns två historier om Hammarskjöld, säger Jacob Phiri.

– Den officiella, vita. Och den nertystade, svarta.

I dag känner han och ­Göran Björkdahl till ett tiotal trovärdiga vittnen till händelsen, som ännu lever. Detaljer i berättelserna skiljer sig åt. Men de väsentliga dragen går igen, enligt Phiri.

– Jag kan inte se att de skulle ha något motiv till att ljuga.

Symbol för fred

Vittnen har sett ett stort plan cirkulera tre gånger i luften ovanför Ndola. Hur det besköts, sannolikt av ett eller två jaktplan. Och hur det fattade eld i luften innan det kraschade. Några har sett hur området spärrades av flera timmar före vraket officiellt blev funnet.

Några exakta tidsangivelser finns inte, få ägde en klocka. Men samtliga vittnen var eniga om en sak. Planet kraschade före den officiella tidpunkten, strax efter midnatt.

Jacob Phiri har förvånats över av att Sverige inte ­varit mer intresserat. Utrikes­minister Carl Bildt kom visserligen hit för att lägga en krans på femtioårsdagen i fjol. Men besöket var kort och den svenske ministern ställde inga frågor.

För Phiri är Hammarskjöld en symbol för fred.

– Han har gjort så mycket för världen. Vi gör vad vi kan för att hålla hans minne vid liv.

Ljuden från sjungande skolbarn tränger ut från skolan intill, som bär svenskens namn.

På vägen tillbaka mot Lusaka passerar vi en väldig fotbollsarena, byggd och betald av kineser. Gåvan har oklara motkrav. Kineserna investerar allt mer i Zambias gruvor.

Några långtradare kommer mötande, lastade med pansarfordon som målats vita för FN. De är på väg norrut, mot Kongo, där gamla krig ständigt tycks följas av nya. Femtioett år har gått, men lite har förändrats.

Jakten på Afrikas rike­domar fortsätter – med våldet som följer i dess spår.

Kommer vi att få veta om Dag Hammarskjöld blev mördad?

Jacob Phiri hoppas få tillstånd av sina överordnade att gräva ut minnesplatsen och leta efter vrakdelar. Kanske går det ännu att hitta spår av kulhål.

Under tiden fortsätter han att söka vittnen. Trots att de är gamla – i ständig kamp mot tiden.

– Min dröm är att någon en dag ska säga ”det var vi som gjorde det och vi ber om ursäkt”. Det vore en ­sådan underbar befrielse. Det skulle betyda allt.