Eric Petterssons kortroman fabriksliv – som precis kommit på förlaget Eskaton – är en klaustrofobisk, ångestladdad och hatisk uppgörelse baserad på författarens erfarenheter av att ha jobbat i en fabrik i alldeles för många år. Det tar emot lite att skriva det, men det är faktiskt befriande att läsa en kritisk och initierad betraktelse över arbetslivet som försöker att formulera en plattform att prata om lönearbete och organisering bortom det vanliga taktikpratet – utan att den för den skull undvika komplexitet eller sakna nyanser av livet i fabriken.* Pettersson problematiserar exempelvis hur berättarjagets kollegor väljer olika förhållningssätt – olika livshållningar – gentemot ett arbetsliv på golvet, innanför fabrikens väggar och tak. Men det förändrar inte den kompromisslösa grundhållningen:

Det finns inget att göra åt fabriken annat än att lämna den. Det finns inget att ta över, inget att förbättra – inte för oss. Det finns inget utrymme i fabriken för något annat än fabrikslivet. Det finns ingenting där. Hopp, motstånd, liv – allt är utplånat. Fabriken måste överges. Inget kan börja innan fabrikslivet är slut.

Tröttheten, det radikala ointresset och den bestämda negationen gör kontrasten iögonfallande till vad jag nyligen läste om vad Frances Tuuloskorpi, som jobbat stora delar av sitt yrkesliv i en brödfabrik, nyligen skrev i fråga om Alienation:

När jag började jobba på brödfabriken, så kom jag i direktkontakt med produktionen. Jag fick en helt annan koll på – och närhet till – det mesta. Brödet, ”konsumenten” (= vi själva), produktionsprocessen, kapitalismen, överbyggnaden, hur människor lever, hur vår styrka och svaghet fungerar. Dessutom slapp jag på fabriken den glasvägg av ”lämpligt beteende” som avskärmar människor från varandra i många sammanhang. Så jag kände mig inte avskild från det mänskliga utan tvärtom.

På olika arbetsplatser finns givetvis olika förutsättningar för konflikt och kamp, och de verkar åtminstone för tillfället vara uttömda i den fabrik som berättarjaget befinner sig i. Pettersson verkar i vilket fall vilja göra ett avslut i denna arbetarundersökning av livet i fabriken. Han är också främst intresserad av de konkreta existentiella villkoren för ett liv centrerat kring lönearbetet i fabriken: konstgjort ljus och att inte se solljuset på en hel dag under vinterhalvåret, artificiell rytm och stress eller i bästa fall långtråkighet, och kollegor som bygger perfekta hem för att stå ut med fabrikslivets ångest.

För trettio år sedan kämpade våra äldre arbetskamrater mot permitteringar. Det strejkades vilt, de hittade på massor av sätt att sänka arbetstempot, de saboterade till och med några maskiner. Men sen planade det ut och upphörde. Det strejkas aldrig längre. Det är knappt någon som minns hur det var. Till viss del var det på grund av nya strejklagar, men mest av allt planade kämparandan ut därför att de faktiskt vann, de fick igenom sina krav.

Problemet är fabriken som sådan och i förlängningen kapitalismens själva industrialisering med fabriken som dess mest basala beståndsdel och därför också kapitalets värld i komprimerad miniatyr. Hur mycket fabriken än ”humaniseras” är den i sin essens inhuman och måste överges. En fråga som fabriksliv därmed antyder är att det mesta som produceras i kapitalismen är meningslöst och skulle sakna funktion i en värld helt gjord av och för människan. Och den aktuella fabriken verkar alltså inte vara något undantag:

Hur skulle vi någonsin kunna göra det här till vårt? De säger att vi ska få inflytande, de kallar det demokrati, men när arbetsdagen börjar, när maskinerna sätter igång, då jobbar vi efter maskinernas rytm, efter siffrorna, efter kontrollen. Det är inte för vår skull vi gör det här. Allt det här måste få ett slut, allt det här måste förstöras, på ett eller annat sätt.

Till slut varslas en femtedel av personalen om avsked. Trots att berättarjaget på grund av sin specialkompetens inte lär bli en av dem, har hen redan bestämt sig ”för att välkomna slutet och lämna det här. Vi kanske kommer att ses utanför fabriken, jag hoppas det, leende välkomnande slutet”.

* * *

Som bonus tar jag med det enda kvarvarande fragmentet från dokumentärfilmen La Reprise Du Travail Aux Usines Wonder (1968), vilket i svensk översättning blir något i stil med Återupptagandet av arbetet i Wonderfabriken. Om kvinnan som i dokumentären vägrar acceptera fackföreningens ”seger” och inte tänker sätta sin fot på fabriken igen har den marxistiske teoretikern Gilles Dauvé skrivit följande:

I en av de bästa dokumentärerna om klasskonflikter finns en tio minuters dramatisk och gripande filmsekvens. Den spelades in den tionde juni 1968, utanför portarna på Wonder, en fabrik som tillverkade batterier, där arbetarna var ute i strejk. Wonderfabriken låg i Paris utkanter och i filmen kan man se en grupp arbetare som står utanför fabriksporten och grälar om de ska återgå till arbetet. De flesta arbetare som jobbade där var outbildade, dåligt betalda, såg ned på kvinnor och de fick ofta hantera smutsiga kemikalier. Arbetarna hade strejkat sedan den trettonde maj och skulle precis gå tillbaka in i fabriken. Det som de lyckats tillkämpa sig genom strejken var stora förbättringar i arbetsmiljön, men i jämförelse med den kraft och energi som de lagt ned i kampen var segern mycket ringa. En kvinna i tjugoårsåldern står mitt i gruppen bland de grälande arbetarna. Hon vägrar, halvt skrikande och halvt gråtande, att återvända till arbetet: – Nej jag tänker inte gå tillbaka. Jag kommer aldrig att sätta min fot där igen! Gå och titta efter själva vilket skitställe det är… vilken smuts vi arbetar i …

På Motarbetarbloggen finns ett något mer utförligt och historiserande inlägg om dokumentären: Återgång till arbetet.

* För att undvika onödiga missförstånd: i Sverige behövs oändligt mycket mer arbetsplatskamp än vad vi har i dagsläget – och har haft de senaste decennierna – men det förtar inte relevansen av arbetsundersökningar som försöker att föra en diskussion om arbetsplatsorganiseringens gränser.