I valkretsarna i det här landskapet, där jag råkar sitta, fick Sverigedemokraterna mellan 22 och nästan 29 procent. I just det valdistrikt där jag befinner mig fick partiet 26 procent och blev störst. Det är det här jag tänker på, när det varnas för ”normaliseringen” av Sverigedemokraterna.

Vad som är normalt behöver förstås inte ha att göra med antal, men det jag tror att ”normalisering” betyder i just det här fallet är ungefär ”att bli en odramatisk del av vardagen”. Om det stämmer är det redan för sent vad gäller större delen av Skåne. Här är Sverigedemokraterna – och i än större utsträckning deras väljare – en del av vardagen. De finns på Ica och Coop. De är snickare och sjuksköterskor. Föräldrar skickar sina barn till skolor och förskolor där det rimligen måste finnas sverigedemokratiska sympatisörer. Man blir väldigt ensam om man inte kan ha att göra med sverigedemokrater här.

Det andra löftet har vuxit och vuxit tills det blivit Centerns själva existensberättigande

Det är klart att man inte alltid vet vilka de är. Det vet man inte med väljare som är liberaler, centerpartister eller miljöpartister heller. Det syns inte nödvändigtvis på dem. Så normala är sverigedemokrater, åtminstone i Skåne. Så vad betyder egentligen de här varningarna för ”normalisering”?

Jag tar upp saken, eftersom jag faktiskt fortfarande har svårt att begripa regeringsbildningen, eller kanske snarare bristen på regeringsbildning. På fredagen talade talmannen med både moderat- och sosseledare på telefon. Liberalerna håller på att dela sig och Centern ska kalla in sitt förtroenderåd. Men allt är precis som det varit sedan i början av september: så snart Centern bestämmer sig är saken biff. Och biff kan knappast bli så mycket annat än att Stefan Löfven får fortsätta. Av de oförenliga löften som Centern ställt ut, är löftet att inte bli stödparti till sossarna det som är möjligt att svika. Det andra löftet – att aldrig ge stöd till en regering som behöver hjälp av Sverigedemokraterna – har vuxit och vuxit tills det blivit Centerns själva existensberättigande.

Skåne, med sina väljare, måste helt enkelt betraktas som onormalt av isoleringsivrarna

OK. Låt gå. Men när vi då till slut får vår socialdemokratiska minoritetsregering, byggd på kungstanken att inte ”normalisera” Sverigedemokraterna, vad händer då? Vad är den långa planen?

Den tråkiga sanningen är ju att inget egentligen är löst. Det kommer fortfarande att finnas sverigedemokrater. Både i riksdagen och i vardagen. På Ica, på Coop, skolor och förskolor, på byggarbetsplatser och sjukhus. Ska man tro en del opinionsanalytiker kanske de rent av blir ännu fler.

Är förhoppningen att de ska ge upp och gå tillbaka till något gammalt parti? Eller är tanken att de ska frysas ute och hållas borta från offentligheten och ansvar, så långt det juridiskt är möjligt, i all oändlighet? Och vart är det i så fall tänkt att leda?

Det här bekymrar mig, inte minst därför att folk röstar olika i olika delar av landet. Det betyder att isoleringsidén oundvikligen också får en geografisk sida. Skåne, med sina väljare, måste helt enkelt betraktas som onormalt av isoleringsivrarna. Allt annat vore att bidra till ”normaliseringen”. Men om man ser Skåne som ett slags brun böld på en liberal nation, vart leder det?

Vad är den långsiktiga planen, egentligen? Att ge tillbaka Skåne till Danmark?