Min mormor var konsumtant. Hon trodde på kooperationen och stod på lördagarna och sålde Cirkelkaffe på torget. Hon samlade kvitton i en stor kakburk i köket som högtidligt räknades samman. För henne var det kärnan: Bra mat åt alla. Ofta käftade några av de yngre i släkten emot och sa att det var så dyrt på Konsum.

Hon hade alltid svar på tal: Det var bra grejer man fick. De som jobbade där hade avtalsenliga löner och man bojkottade Apartheid i Sydafrika.

Erfarenheterna som skapade kooperationen var det gamla Sveriges smak av utspätt mjöl och potatisspekulation. Det var doften av små barn som inte fick ordentligt med näring.

Att det finns kraft i matfrågan är inte bara dagens ryggbiffsmedelklass bevis för. Giriga handlare som undanhöll mat och höjde priserna gjorde att det sannolikt var familjeansvariga husmödrar som 1917 var närmast att ta till vapen för en annan ordning. I varje svensk stad finns dessa minnen av matuppror och stormade butiker kvar.

Den där erfarenheten av nöd, kamp och förändring skapade hos generationen som min mormor tillhörde – hon var född 1918 – känslan av att saker var värda någonting. Livet var på riktigt. Det var värt något. Allt.

Gustav Möller, socialministern, uttryckte det så enkelt som att endast det bästa är gott nog åt folket.

Ska man sammanfatta folkhemsideologin i ett slagord värdig en kampanj för Barack Obama skulle det vara: Vi har råd. Och det är värt det.

Vi har råd att ge varandra det allra bästa vi förmår. För mig är det essensen i ett anständigt samhälle.

Nästa gång någon pratar om alla människors lika värde. Avbryt och avkräv konkretion: Vad får det kosta?

Denna sociala värdeteori gällde hela välfärdsstaten. Kampen har alltid stått mellan de som vill späda mjölet och de som vill se hög kvalité även för dem längst ner.

Så byggdes i min mening ett särdeles fantastiskt och smått utopiskt samhälle upp. Undrar man vad jag menar: Åk till kommunens simhall, Folkets hus eller en folkskola från 1940, -50, -60-talet och kolla. En människosyn byggdes in i de där byggnaderna.

I dag lever vi i postmoderna, nyliberala och dessvärre – allt mer gammalmodiga tider. Dessvärre också en tid när socialdemokratin tappat kunskapen om hur man bygger och upprätthåller sitt eget samhällsbygge.

I dag drömmer kommunpolitiker och tjänstemän om att etablera en ny Lidl- eller Netto-butik. I stället för bra mat åt alla blir visionen att etablera en firma med affärsidé att sälja lite sämre grejer till de med låga inkomster. Det är inte olagligt men förnamnet för detta är kapitulation.

Tänker de själva handla där?

Kommuner upphandlar verksamheter hos den som gör det billigast – inte bäst. Dåliga skolor och äldreboendena som inte klarar standarden är uttryck för den nya samhällssynen, där det halvbra anses räcka till de flesta, ett uppifrån kommande: Vi har inte råd med er.

Vi håller på att förvandlas till de framtidens människor Oscar Wilde varnade för. De som vet priset på allt men inte värdet av något.

Mormor hade inte tyckt om det. Hon hade sagt ifrån.

Åk till kommunens simhall, Folkets hus eller en folkskola från 1940, -50, -60-talet och kolla. En människosyn byggdes in i de där byggnaderna.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.