av

Det här är ett gästinlägg av Mats Persson, professor i nationalekonomi vid Institutet för internationell ekonomi på Stockholms universitet.

I senaste numret av tidskriften Ekonomisk Debatt (nr 6/2015) finns en intressant artikel om lundaekonomen Sven Rydenfeldt. Han disputerade 1954 på en tydligen ganska dålig avhandling i nationalekonomi, och det var (enligt artikelsförfattarna) uppenbart att han inte passade för forskning. Därför började han i stället ägna sig åt politisk opinionsbildning på högerkanten.

Han framstod under ett par decennier som en ropandes röst i öknen – ett slags nationalekonomins Sven Stolpe utan dennes litterära talanger. I en rad grova och starkt polemiska debattböcker i nyliberal anda retade han tydligen gallfeber på de socialdemokrater som iddes läsa hans skriverier. Om han också retade gallfeber på 68-vänstern må vara osagt – förmodligen kände den inte till honom. Men tidens orm ömsade skinn; den borgerliga regering som tillträdde 1991 gillade hans skrifter och utnämnde honom raskt till ”professor”. Jag skriver titeln inom citationstecken, trots att 1991 års regering inte gjorde det. Det var en riktig utnämning, genom vilken han tilldelades professors namn utan någon skyldighet att arbeta för något universitet.

Det här att politikerna ger professors namn som belöning åt personer de gillar är en ganska vanlig företeelse. Jag kan på rak arm komma på en handfull exempel, såsom LO:s f.d. chefsekonom Per Olof Edin och den f.d. finansministern Allan Larsson, som bägge utnämndes till professorer av Göran Perssons regering (1999 respektive 2001). Dessa två hade aldrig forskat – till skillnad från Sven Rydenfeldt hade de inte ens disputerat – men uppenbarligen tyckte regeringen att de var ena hyvens grabbar som borde få en belöning av något slag. Och eftersom ordensväsendet hade avskaffats av jämlikhetsskäl kunde de inte bli riddare och kommendörer av Serafimerorden, hur gärna de än skulle ha velat. Så de fick nöja sig med att bli professorer.

Möjligen har detta förfarande blivit vanligare allt eftersom politikerna alltmer kommit att rekryteras inom en ungdomsgrupp som saknar egen erfarenhet av högre utbildning och forskning. De har därför svårt att veta vad en professor egentligen är – annat än att det är väldigt fint. Ungefär som att vara riddare och kommendör av Serafimerorden, förmodligen.

På senare år har också en handfull bankekonomer blivit professorer. De har dock inte utnämnts av regeringen, utan av fattiga universitet som genom en sådan gest hoppats kunna knyta värdefulla band till bankerna.

Men en sådan titel för med sig problem. För politikerna och bankerna är det bara fördelar; deras grabbar kommer i åtnjutande av allmänhetens förtroende när de uttalar sig i TV om frågor som ligger regeringen eller bankerna varmt om hjärtat. Men det är ju faktiskt falsk marknadsföring. Allmänheten lockas ju att tro, att de personer som bär forskares yrkestitel representerar en vetenskaplig och opartisk syn på dessa områden. Ungefär som om någon skulle bära titeln ”kakelugnsmakare” utan att någonsin ha murat upp en kakelugn. Och det är väl falsk marknadsföring?

Därför har jag ett förslag. Kunde vi inte återinföra ordensväsendet? Då kan politikernas och bankernas grabbar bära Serafimerordens stora kraschan på bröstet när de uttalar sig i TV. Det skulle kanske till och med verka ännu mer förtroendeingivande än en falsk yrkestitel, som kakelugnsmakare.