Den svenska skolan beskrivs allt oftare som en verksamhet i kris. Elever har länge kastats mellan olika läroplaner, modeller, betygsystem och normkritisk pedagogik i vad som närmast kan beskrivas som ett psykologiskt och pedagogiskt massexperiment. Samtidigt har allvarliga ordningsproblem eskalerat och överskuggat förutsättningarna att i många fall alls kunna bedriva kunskapsfokuserad verksamhet.

Krav på lärarkåren att vända den negativa kunskapsutvecklingen har blivit allt fler. Men lärare och rektorer har i den moderna skolan i praktiken fråntagits reella möjligheter att styra verksamheten. Den enskilde lärarens erfarenhet är oftast att politik, föräldrar och myndigheter på skolområdet sällan har mod att erkänna den obekväma sanningen om hur det ser ut i svensk skola, vad som är orsakerna eller vilka åtgärder som i enskilda fall är nödvändiga.