Det här är en av de viktigaste bloggtexter jag skrivit. Den riktar sig till alla er som absolut inte vill läsa den här typen av texter och med stor sannolikhet inte heller kommer att läsa den här.

Och till bloggläsarna: Många av er har säkert förstått att mitt bloggskrivande är ett slags terapi. Ni och jag delar insikten om att vi lever i ett land där den politiska klassen, journalisterna och opinionsbildarna har vänt sig mot landet och dess invånare. Genom att skriva, så försöker jag att förstå vad det är som sker. Det lugnar lite och gör det möjligt att fortsätta att leva i Sverige, trots att mitt förnuft säger att det är dags att sälja kåken och fly, medan det ännu går.

Jag misstänker att för en del bloggläsare fungerar det på ett liknande sätt. Att läsa dissidenternas bloggar rör visserligen upp känslorna, men är samtidigt ångestdämpande. Man förstår att man inte är ensam om att registrera vansinnet. Den totalpessimistiska slutsatsen blir att vi på så sätt, om är indirekt, accepterar och finner oss i en situation där vi istället borde resa oss och säga: Nog nu, så här får det inte fortsätta!

Under de senaste fyra åren har jag skrivit och gett ut fyra böcker, som har det gemensamt att en majoritet av Sveriges läsande befolkningsskikt inte känner till dem. En bok, ”Romer i Sverige”, är jag ensam författare till, tre av böckerna har Gunnar Sandelin som medförfattare. Anledningen till att de inte är kända i bredare kretsar är, att den svenska journalistkåren kommit överens om att dessa böcker inte får recenseras eller diskuteras på den offentliga scenen. Däremot har böckerna blivit positivt uppmärksammade i etablerade media i såväl Danmark som Norge. I svenska dissidentkretsar är de välkända och uppskattade.

Dessa skrifter har också det gemensamt att de handlar om den fråga som är mest infekterad i Sverige i dag, invandringspolitiken och dess konsekvenser. I samtliga böcker har Gunnar och jag bemödat oss om hållbara sakliga resonemang, korrekta siffror, hederlig statistik och källredovisning. Ingen av böckerna är en pamflett eller stridsskrift, Nötskalet minst av allt. Vi har varit intensivt medvetna om ingenting skulle glädja våra fiender mer, än om vi hade gjort misstag i form av ohållbara resonemang och felaktig eller missvisande statistik. Jag skriver ”fiender” istället för ”kritiker”, därför att det är svårt att tro att motståndarna läst någon av böckerna. Jag tror inte de vet vad som står i dem. De vet bara att de är ”förbjudna”.

Alla fyra böckerna säljer bra och är flitigt lånade från biblioteken. När detta skrivs har just en av de näst intill dagliga beställningarna kommit in från Bibliotekstjänst. Den här gången vill de ha fyra Nötskal. Mitt intryck är att dock att biblioteken inte särskilt ofta köper in dem på eget initiativ utan därför att läsare önskar det.

En äldre dam i Karlskoga vände sig till det lokala biblioteket och bad dem att köpa in Nötskalet, därför att det var en bok hon ville läsa. Efter långt om länge fick hon följande svar:

Hej XYZ,

Du har lämnat ett inköpsförslag till oss på boken Nötskalet av Karl-Olov Arnstberg och Gunnar Sandelin. Vi har tagit beslut om att inte köpa in boken på grund av att den inte uppfyller kraven för våra inköpsrutiner. Enligt vår inköpspolicy ska bibliotekets facklitteratur ha säkra källor och vara tillförlitlig. I våra efterforskningar har det kommit fram att Nötskalet har vinklade faktauppgifter, och därför inte ger en tillförlitlig bild av invandringen till Sverige

Med vänlig hälsning

Andreas Brage

Bibliotekarie

Karlskoga bibliotek

0586-61444

Andreas.a.brage@karlskoga .se

http://www.bibliotek .se

Eftersom kvinnan i Karlskoga förstod att detta var ett rent ideologiskt beslut och för övrigt också noterade att det inte gavs något exempel på de vinklade faktauppgifterna, så skrev hon:

Hej!

Era åsikter kan jag ju inte påverka. Jag kommer dock att läsa vad jag anser vara viktigt för mig och göra min egen bedömning. Ni behöver naturligtvis inte köpa in boken. Den har ett ISBN 978-91-981855-1-5-. Den kan alltså lånas in från andra bibliotek. Vilket jag emotser att ni gör.

Med vänlig hälsning

XYZ

Hon fick följande svar:

Hej igen,

Vi har även bestämt att det vi inte köper in av kvalitetsskäl lånar vi heller inte in från andra bibliotek. Så i det här fallet är det inte aktuellt att göra ett fjärrlån.

Med vänlig hälsning

Andreas Brage

Bibliotekarie

Från läsekretsen får Gunnar och jag en stadig ström av beröm och hyllningar, det mesta i form av mail. Många av dem är anonyma. Skribenterna vet att det finns risk för att Expo eller någon obskyr kvällsblaska som Expressen eller Aftonbladet hackar in sig på min eller Gunnars mail, i syfte att hitta medborgare som kan hängas ut. Det är numera allmänt känt att i Sverige har det blivit riskabelt att offentligt skylta med sina åsikter. Man kan förlora jobbet, annat elände onämnt.

För Gunnar och mig är det oerhört värdefullt att veta att läsarna uppskattar våra böcker. Den som det gått bäst för, första delen av ”Invandring och mörkläggning”, har tryckts i fyra upplagor och sålt i ungefär 11.000 ex. Därutöver finns den sedan länge som E-bok och kan laddas ner gratis från nätet, vilket betyder att det är åtskilligt fler som läst den. I den senaste boken ”Nötskalet” har vi avsiktligt skruvat upp saklighetsambitionen, med förhoppningen att nå en publik som annars inte läser denna typ av böcker. Anledningen: vi har viktiga saker att tala om för dem, som de inte får veta av svenska media.

Men det hjälps inte. Eftersom böckerna redogör för invandringspolitiken och dess konsekvenser för Sverige, en utveckling som makthavande politiker inte vill ta ansvar för, och medierna vill berätta så lite som möjligt om, så är vi stämplade. Vi och våra böcker får inte synas, än mindre diskuteras, på den offentliga scenen. Det är ett klassiskt fall av ”Om budskapet inte passar – skjut budbäraren!”

Innan vi skrev dessa böcker hade såväl Gunnar som jag tillgång till den offentliga scenen. Gunnar var en återkommande skribent på DN Debatt och jag skrev i Axess och under en tid i Svenska Dagbladet. Jag deltog ofta i radio. Mindre i teve, eftersom jag har radioutseende. I dag har ingen av oss någon som helst chans att publicera oss i svensk press. Detta trots att vi båda är etablerade i våra yrkesroller, skriver professionellt och har viktiga saker att säga. Gunnar prövade häromdagen med att till Axess skicka in en recension av den norska journalisten Hege Storhaugs kioskvältare som nu kommer på svenska: ”Landsplågan Islam”. I Norge är den mycket debatterad och har sålt i närmare 50.000 exemplar. Chefredaktören för Axess, PJ Anders Linder, tackade nej med vändande post: ”Vi väljer att avstå”.

Det har sitt pris att under eget namn skriva ”dissidentlitteratur”. Det är emellertid inte det jag vill lyfta fram med denna text. Det finns ingen anledning att ömka Gunnar och mig. Det är inte just oss det är synd om. Vi gör vårt jobb, vi får mycket uppskattning och en slant för det (den senare inte så stor). Det handlar istället om det pris som svensk debatt och svensk litteratur får betala. Det som hänt efter massinvandringen av asylsökande hösten 2015 är två saker. Dels har den gentemot Sveriges befolkning ansvarslösa invandringspolitiken förändrats. Politikerna har slagit till bromsarna. Välfärdssamhället är hårt pressat från alla håll och det finns varken jobb eller bostäder åt alla dem som söker asyl. Den första maj i år bodde 169.134 personer i något av Migrationsverkets system, i väntan på beslut. Väntetiden är över ett år, kanske två, ingen vet riktigt. Även om den politiska inbromsningen sker för sent och är en omvändelse under galgen, så har den skett. Det som också skett är att nyhetsrapporteringen blivit bättre, vilket alla vi, som oroas av det som händer med Sverige, uppskattar.

Kursändringen beror naturligtvis på att verkligheten går den väg som Gunnar och jag skrivit om i våra böcker. Det är bara att konstatera, vi inte bara fick rätt utan vi har rätt, hela vägen. Det ligger emellertid ingen glädje i det konstaterandet. En jämförelse: den som misstänker att en släkting har cancer, blir knappast glad över att få det bekräftat. Att vi och andra dissidenter skulle få upprättelse finns inte ens som en tanke i offentligheten. Vi är lika giftiga och lika utestängda som tidigare. Trots att politiker och nyhetsjournalister jämkat på spelreglerna, så stannar svenska opinionsbildare och kultureliten kvar i sitt fantasiland, i sin tro på icke fungerande visioner som ”Det mångkulturella samhället”. Inte en enda betydande svensk författare eller kulturperson rätar på ryggen och säger ”Nej för helvete, det här går inte längre”.

Antirasisterna fortsätter att härja. Nu senaste är det den underfundige författaren och serietecknaren Jan Lööf som nagelfars. Inte för något han sagt. Nejdå, i det här landet vågar ingen säga något ärerörigt. I Sverige finns inga betydande kulturpersonligheter av den franske rabulisten Michel Houllebecqs typ. För Jan Lööfs del handlar om några teckningar i ett par böcker som han skrev för många år sedan. Dessförinnan var det Tintin, Barna Hedenhös och Stina Wirsén som fick inkvisitionen efter sig.

Det pris som offentligheten får betala för sitt städande i vår historia och kultur, för att den skändar dem som har invändningar mot Sveriges extrema och extremt ansvarslösa invandringspolitik, är en brant kvalitetsnedgång. Finns det någon författare av Vilhelm Mobergs frispråkighetskaliber i dag? Jag känner inte till någon. Det viskas och tasslas i PK-korridoren men framför allt hålls det käften. Om någon skulle vilja skriva en dissidentroman, finns det något etablerat förlag som skulle ge ut den? Det tror inte jag. I det land som delar ut Nobelpriset kan inte längre kontroversiell litteratur tryckas på de etablerade förlagen. Inte om den är kontroversiell på riktigt. Inga ”houllebecqare” här inte.

Det är den nationella självförståelsen som tar mest stryk när debatten kvävs, kritiska röster tystas och visselblåsare skändas. Så här skrev till exempel DN:s kulturskribent Malin Ullgren häromdagen om äldre personer, som fått nog av det offentliga ljugandet.

När det rör sig om människor man har känt som motsatsen till högerextremister eller högerpopulister börjar man faktiskt inte söka svaren i den politiska trenden; man funderar över det privatpsykologiska.

Det är ju just kombinationen som gör dessa kovändningar så kompletta – hur kvinnohat förklätt till ”kritik av feminism som har gått för långt” med självklarhet ingår i samma idékomplex som aggressionerna mot romer, muslimer, Margot Wallström, asylinvandring /…/

Var det en tung skilsmässa? En älskad dotter han plötsligt känner sig omseglad av? En låg pension som tankekopplats till syriska flyktingar? /…/ Jag tror att de hatar att lämna över. Hatar att inte längre härska över den politiska framåtrörelsen. Hellre då gå bakåt, klafsa rätt ner i ett gammal brunt dike. Hellre det, än att lyssna och vara nyfiken, delaktig men inte suverän.

Tycker ni att Malin Ullgren gjort en analys värdig de svenska morgontidningarnas flaggskepp? Det tycker inte jag. Exempelvis är det väl klart att den syriska massinvandringen påverkar våra pensioner. Över 50.000 syrier sökte asyl förra året. Alla kommer i princip att få stanna. Tror hon att folk inte fattar att det finns en kostnadspost för det?

Också andra och mer kvalificerade ordvrängare har beretts plats vid köttgrytorna, trots att ”de rätta orden” är den enda talang de har. Se Mona Sahlin, se Dan Eliasson. Och på en lite lägre nivå, se Erik Ullenhag. Under sin ministertid kunde han på nätet kallas både för floskelspruta och Bagdadbob. För sina insatser har han nu belönats med en ambassadörspost i Jordanien. En del av hans gärning har jag skrivit om i min bok ”Romer i Sverige”. Det som står där borde inte leda till Jordanien utan till konstitutionsutskottet. Men sådant händer inte i Sverige. ”Romer i Sverige” tillhör den förbjudna litteraturen. Det jag skriver tillåts inte nå offentligheten. Det spelar ingen roll att jag har forskat i åratal om romer och skrivit fyra böcker i ämnet. En gång i tiden var jag flitigt anlitad som föreläsare, ena dagen i Högsta Domstolen, nästa för sjuksköterskor, som behövde få veta varför romerna bar sig åt som de gjorde. Men det var länge sedan. Nu är den typen av kunskap rasistklassad och förbjuden.

Hörni, som inte läser den här texten: Er idé om det goda samhället fungerar inte! Samtidigt som svenska politiker gärna skryter om Sverige som en moralisk stormakt blir det allt tydligare att vi för vår omvärld utgör ett varnande exempel. Så är det för våra nordiska grannländer, där den svenska storebrorsrollen har sjunkit undan: ” Vi måste se till att det inte går som i Sverige”. Den bilden formas också runt om i världen. Stora nyhetsbyråer visar upp stenkastarförorter och bilbränder från det land som de tidigare beskrivit som en av världens bäst fungerande välfärdsnationer.

Ni som inte kommer att läsa denna text, ni skriver och talar om en flyktingkris. Gunnar och jag skriver om en svensk kris, det är den stora skillnaden. Ni riktar blicken mot världen, vi riktar den mot Sverige. Vi har synat korten och vet det som ni vägrar att förstå: att Sverige redan är långt inne i den totalitära dimman. Släpp in kritikerna, släpp in de seriösa samhällsdebattörer som nu bara skriver på nätet. Ja, jag vet att ni gärna skulle vilja sätta stopp där också. Och ge fan i att vifta med rasistkortet stup i kvarten. Om inte annat så för er egen skull. Det finns ett gammalt bra svenskt uttryck för det som ni borde ägna er åt: komma till sans!

Karl-Olov Arnstberg

Utskriftsvänlig PDF-version

Alla texter är © på denna blogg. Det är tillåtet att sprida texterna under förutsättning att ni alltid länkar till källan här på bloggen.