Det är disigt och blixthalt när jag lämnar Boliden i Västerbotten på torsdagskvällen. På bilradion rabblar meteorologen sjövädernoteringar: "Bjuröklubb väst 5, mulet, 2 grader."

Jag tänker på upprättelse efter stormen.

Och på mitt och andras ansvar när det gäller en ung människas liv och framtid i det här landet. Jag tänker på Moder Mothanna Magid.

Jag tänker på den unge mannen, som jag precis träffat, och hans mogna, positiva inställning till livet.

För mindre än en vecka sedan skrek svenska medier ut "Terroristen är gripen". På kvällstidningarnas förstasidor fanns en bild på en namngiven ung skrattande man. Han var då rikets fiende nummer ett. Sveriges farligaste människa. Av ett ängsligt samhälle i efterdyningarna till terrordåden i Paris kallad mördare och terrorist. Dömd på förhand.

Säpo slog till hårt och handfast och fick beröm av experter.

Göteborgs-Posten skanderade "Ladies and gentlemen, we got him!"

Tre dagar senare släpptes Moder Mothanna Magid. Han var inte längre misstänkt. I torsdags avskrevs hela ärendet, nej, det fanns inget terrorhot.

Tidigare på torsdagskvällen hade jag kommit till Boliden.

Det regnade och klockan var strax efter sex och Moder och några kompisar hade samlats i en lägenhet med okänd adress. De brukade göra det för att äta middag tillsammans. Nu satt de där och åt skivat kött ur ett storpack från Ica och de drack juice och Arboga klass II.

Första tiden i ett nytt land är en fattig tid, säger Moder.

– Då har man inte råd med så mycket. Man får jobba sig upp, utbilda sig och sedan skaffa sig ett yrke.

Moder ser lite sliten ut, men inte knäckt. Han ler ofta, och han är glad över att vara tillbaka i Boliden efter att under några hektiska dagar varit Sveriges mest hatade person.

Det var förra torsdagen som Moder hade varit på hälsocentralen i Boliden för att hjälpa en kamrat som inte kunde engelska med att översätta. Efter besöket hade han och kompisen tagit en promenad tillbaka till boendet när ett par polisen kom fram till dem.

– De var trevliga och ställde en massa frågor till oss. Sen förklarade de att vi måste komma med dem. De sa inte varför, utan bara att vi måste följa med till polisstationen.

Vännen släpptes senare, men Moder fick stanna kvar och dagen efter fick han under stort hemlighetsmakeri flygas till Stockholm för förhör.

– Jag fick en chock när jag förstod att de trodde jag var en terrorist. Jag tänkte, "fan, det är jag som är misstänkt!". Jag kunde inte äta, inte sova, men jag blev väl behandlad av poliserna. De var trevliga och hjälpsamma. De ordnade fram kläder till mig, säger han och pekar på sin grå tröja och sin nya keps.

Nu vill han bara leva ett vanligt liv igen. Äta, sova, vänta på uppehållstillstånd och sedan börja studera. För det vill han helst av allt. Bli något.

Han drömmer om en framtid i Sverige. Det gör intryck på mig. Jag frapperas av hans energi och positiva inställning. Inte alla infödda svenskar som visar sådan kraft, sådan vilja att bli något.

– Ingen här är ond. Jag kom till Sverige, världens fredligaste land, för att få lugn och ro, för jag sökte fred.

Du var på alla löpsedlar, ditt namn och din bild fanns överallt och du var dömd som terrorist på förhand, vad tänker du om det nu?

– Jag bryr mig bara om att människor vet sanningen nu. Jag var misstänkt på felaktiga grunder, och jag vill att det svenska folket ska förstå att jag inte är någon terrorist. Jag är bara en vanlig kille, som knappt är religiös. Jag ber bara ibland, säger han.

Men bitterheten då?

Nej, ingen bitterhet. Bara glad över att inte längre vara misstänkt, glad över att vara fri och bland vännerna i Boliden igen.

Så tänker jag att alla svenskar skulle kunna vara. Efter allt vad han har upplevt under några dagar, no hard feelings, inget hat, inga hårda ord om Sverige. Bara värme och vänlighet. Ingen rädsla.

Han ler. Han är som vilken ung människa som helst, hungrig på livet, fylld av visioner och möjligheter.

Nej, Moder Mothanna Magid är ingen terrorist.

Jag har framför mig en ung man som bryr sig om andra människor, som vill bli något, som vill bli en del av vårt fredliga samhälle.

Jag säger:

– Vilket stöd får du från samhället efter det du fått utstå?

– Jag har fått mycket hjälp. Jag hade en väldigt bra försvarsadvokat som jag litade mycket på och jag fick erbjudanden om att flytta och ändra min adress, men jag tackade nej. Jag ville tillbaka till mina vänner i Boliden.

Sedan säger han att de är hans familj nu.

– De är de jag bryr mig om just nu, och min familj i Irak, säger han.

Han borde känna sig kränkt, dömd för livet och hatad. Men han gör inte det.

Han är bara glad för att inte längre vara misstänkt terrorist i drömlandet Sverige.

– Nu vill jag bara ta det lugnt och vara bland mina vänner i Boliden, säger han.

Och så önskar han att jag ska sända över några bilder till honom.

– Jag ser att du kan fota, säger han.

– Jag älskar när bakgrunden på ett porträtt blir så där suddig, säger han.

Och jag håller med.

Jag tänker att jag skulle vilja be honom om ursäkt för hur han blivit behandlad i sitt nya hemland. Ursäkt för anklagelser och uthängning i medier.

Så jag säger innan jag går, I'm sorry.

Han ler.

– Det är okej, jag har blivit bra behandlad. Polisen hjälpte mig mycket och jag älskar Boliden och mina vänner. På lördag ska jag få hjälp att ordna världens party borta vid skolan. Då är du inbjuden, alla som vill får komma, kristna, muslimer, Bolidenbor, alla människor oavsett bakgrund är välkomna.

Om det inte vore för att jag nu är 60 mil bort skulle jag ha åkt.

Uppdatering: Det var tänkt att festen skulle hållas lördag 28 november. Festen är nu framflyttad till fredag 4 december.