”Det slutna rummets problematik sänker beviskraven – den beska sanningen om sexualmål”

Debatt

Publicerad: 2019-01-14 11:23



DEBATT – av advokaterna Sargon De Basso och Mikael Westerlund

Rättsväsendets hantering av våldtäktsmisstankar har den senaste tiden diskuterats flitigt på tidningarnas debatt- och kultursidor efter att bland andra Dagens Nyheters skribent Lena Andersson ifrågasatt Svea hovrätts dom mot den så kallade Kulturprofilen.

Vi är brottmålmålsadvokater och uppträder dagligen i domstolar. Vi ser positivt på att rättsväsendet är under medial granskning.

Självfallet behöver man inte vara jurist för att ha åsikter om hur rättsväsendet fungerar. Däremot är det angeläget att debatten är saklig och korrekt varför det är nödvändigt att brottmålsjurister deltar. Därför är det bra att åklagaren Hanna Cardell gett sig in i debatten genom sin artikel på SvD debatt (2018-01.04).

Hanna Cardell ställer en viktig fråga i sin artikel, nämligen om vi har anledning att känna oro för om vem som helst kan dömas för våldtäkt utan substantiell bevisning. Hon besvarar för sin del frågan nekande med hänvisning till att svenska domstolar värnar kravet på att gärningar ska vara bevisade bortom rimligt tvivel och att det krävs robust stödbevisning för en fällande dom.

Vi håller inte med. Landets domstolar håller mycket riktigt generellt sätt mycket hög kvalitet och i de allra flesta fall landar de rätt i sina bevisvärderingar. Det finns dock en måltyp som avviker och det är sexualmålen.

Hanna Cardell framhåller att det sällan finns ögonvittnen eller teknisk bevisning i mål rörande våldtäkt. Som tillägg till detta kan vi också konstatera att det inte sällan saknas rättsmedicinsk utredning.

I och med att det allt som oftast saknas vittnesiakttagelser och inte sällan teknisk eller rättsmedicinsk bevisning har annan typ av utredning kommit att få avgörande betydelse i sexualmål. Det rör sig i huvudsak om så kallad ”stödbevisning” om målsägandens uppträdande efter den påstådda gärningen.

Begreppet stödbevisning återfinns inte i vår processlagstiftning (rättegångsbalken) utan har istället vuxit fram genom domstolsavgöranden (praxis) och rättsvetenskaplig litteratur (doktrin). Kortfattat och grovt förenklat kan sägas att stödbevisning är utredning som inte direkt ger stöd åt åklagarens gärningspåstående utan istället är bevisning som avser att stödja upp målsägandens berättelse.

Inte sällan består stödbevisning i sexualmål av vittnen i målsägandens närhet som berättar om målsägandens uppträdande efter påstådd gärning och vad målsäganden har berättat för dem.

En risk utifrån ett rättssäkerhetsperspektiv med att tillmäta sådan ”stöd” bevisning alltför stor bevisverkan är dock att det, såvitt vi förstår, inte finns någon tillförlitlig och robust forskning om hur personer reagerar efter att ha blivit utsatta för övergrepp.

Vår praktiska advokaterarenhet säger oss också att personer reagerar väldigt olika. Det finns inte något ”rätt” eller ”fel” sätt att hantera ett övergrepp på. Vi är olika och vi reagerar olika.

Det är därför vanskligt att bedöma om en gärning är styrkt eller inte utifrån påståenden om hur målsäganden har reagerat och agerat efter ett påstått brott. Vi påstår vidare att en berättelse som sprids i flera led inte blir mer sann för det.

Juridikprofessorn Christian Dahlman har också tillsammans med tingsnotarien Andreas Korths Aspegren skrivit en uppmärksammad artikel i juristkretsar i den rättsvetenskapliga tidskriften Svensk Juristtidning (SvJT 2018 s. 327) med frågan ”Varför är bevisning som uppfyller beviskravet i våldtäktsmål inte tillräcklig i mål om olaga hot?” som rubrik.

Artikelförfattarna konstaterar att en typ av stödbevisning som förekommer i bland annat våldtäktsmål och mål om olaga hot är vittnesmål om målsägandens agerande i anslutning till den påstådda gärningen. Det kan till exempel vara ett vittnesmål från en nära vän som målsäganden anförtrott sig åt enligt artikelförfattarna.

I många fall består också åklagarens bevisning enbart av målsägandens berättelse i kombination med sådan stödbevisning.

I artikeln redovisar författarna den kvantitativa studie som de har genomfört av rättspraxis i mål där bevisläget ser ut på detta sätt och jämför våldtäktsmål med mål om olaga hot. I 90 procent av våldtäktsmålen ansågs bevisningen uppfylla beviskravet. I målen om olaga hot ansågs beviskravet uppfyllt i bara 18 procent av fallen.

Utifrån dessa resultat frågar de sig om detta visar att domstolarna tillämpar ett lägre beviskrav i våldtäktsmål.

Utifrån den kvantitativa studien och våra egna erfarenheter av att arbeta med sexualmål vågar vi påstå att domstolarna har sänkt beviskraven i sexualmål för att kunna döma till ansvar i mål där ”det slutna rummets problematik råder”.

Konsekvensen av det är att människor felaktigt döms för våldtäkt, till långa fängelsestraff och ett liv av stigmatisering, utan substantiell bevisning. Så för att besvara Hanna Cardells fråga – ja, det finns all anledning att känna oro för att vem som helst kan dömas för våldtäkt utan substantiell bevisning.

Ska man vara helt uppriktig så är vi i ett läge idag där decennier av aktivism med fokus på rättstillämpningen i sexualmål har skapat en missvisande bild av vårt rättsväsende. Landets brottmålsjurister har suttit på sina höga hästar och i många fall inte ens intresserat sig av att bemöta den missvisande bilden.

Ur denna missvisande bild har, fullt förståeligt, en folklig och politisk vilja kommit till som sätter press på landets domstolar att fälla i fler sexualmål, där den tilltalade annars hade friats i brist på bevisning. Oskyldiga offras på rättssäkerhets altare. Det är den beska sanningen.

Gratis nyhetsbrev om rättsfall och juridik från Dagens Juridik – klicka här

Dela sidan: Skriv ut: