Eduskunta hyväksyi 19.3.2019 hallituksen esityksen uudesta aselaista. Kokonaisuuden kannalta laki on vähemmän huono kuin voisi olla, mutta seuraukset yksilöille vaihtelevat. Itseltäni esimerkiksi tullaan takavarikoimaan harvinainen ja harrastuksen kannalta tarpeellinen kallis ase korvauksetta.

Aihe on vähän kaukana tämän blogin muusta aihepiiristä, mutta tällä viikolla tullut uutinen veti mielen niin matalaksi, että johonkin tästä oli pakko kirjoittaa. Käsittelen vain tätä yhtä asiaa, aselaista yleisesti on hyvin kirjoitettu vaikkapa täällä.

Taustaa

Olen harrastanut sotilastarkka-ammuntaa vuodesta 2007 ja kilpaillut vuodesta 2011. Podiumipaikka on vielä antanut odottaa itseään, mutta johtamani partio sijoittui vuoden 2017 SM-kilpailuissa sijalle neljä ja kesän 2018 toisessa suuressa kotimaisessa kilpailussa sijalle viisi. Tapahtumat ovat liikunnallisia ja sosiaalisia, niistä saa uusia kavereita ja tulee hyvä mieli Harrastus on kantautunut myös työmaalle ja tällä käytännössä täysin vapaa-ajalla hankitulla osaamisella olen kouluttanut suomalaisia tarkka-ampujia niin reserviin Suomen puolustukseen kuin Lähi-idän rauhanturvatehtäviinkin.

Reserviläisurheiluliiton laatimat tarkka-ammunnan lajisäännöt suosittelevat varsinaisen tarkkuuskiväärin lisäksi mukana kannettavaksi pienempää tukiasetta, joka soveltuu käytettäväksi ampumatehtävissä, joissa maalit ovat lähempänä eikä tuliasema salli tilan puolesta täysikokoisen kiväärin käyttöä. Tajusin myös itse tarvitsevani kilpailutoimintaa tukiaseen, joka olisi helposti kannettavissa mukana, kevyt ja tarkka myös pidemmille matkoille. Valintani päätyi FN:n valmistamaan P90-pistoolikarbiiniin, joka täyttää ja osin ylittää kaikki asettamani kriteerit. Hain aseelle lupaa kesällä 2016 yllä olevin perustein ja lupa minulle myönnettiin, joskin määräaikaisena. Jo 2016 oli tiedossa, että tuleva EU-aselaki tulee vaikuttamaan aselupiin ja esitin lupaviranomaiselle huoleni luvan määräaikaisuudesta. Nyt jo eläköitynyt apulaispoliisipäällikkö rauhoitteli minua sanoin:

”En usko, että rajoitus seuraavan 5 vuoden aikana ainakaan Suomessa tulee johtamaan noiden aseiden rajoittamiseen. Ja, jos tuon tyyppiset aseet todellakin kiellettäisiin, joutuisi Suomen valtio todennäköisesti lunastamaan ne kaikki käyvästä hinnasta. Epäuskottava skenaario.”

Kieltämättä.

Koska ase on melko harvinainen, oli prosessi sen hankkimiseksi pitkä. Jopa niin pitkä, että jouduin uusimaan lupahakemukseni ensimmäisen mentyä 6kk myöntämisen jälkeen umpeen. Hilkulla oli, etten joutunut tekemään kolmattakin hakemusta. Lupakustannukset osaltani olivat siis näin ollen 2 x 90 euroa. Ase tuli Suomeen vihdoin heinäkuussa 2017, hintaa lippaineen 2400. Lupakustannusten ja postimaksujen kanssa kokonaishinta oli siis tuo 2600e.

Uusi aselaki

Uudessa, nyt hyväksytyssä laissa erityisen vaarallisina kielletään itselataavat aseet, joiden pituus on alle 600 mm. Pidempiin itselataaviin voi saada lupia ampumaharrastus- tai maanpuolustusperusteella, mutta nämä lyhyet on sallittu ainoastaan asekeräilijöille. Lain siirtymäsäännösten mukaan kaikille 12.6.2017 jälkeen luvitetuille aseille on 6 kk kuluessa uuden lain voimaantulosta haettava uutta lupaa, joka käsitellään nyt voimaan tulleen lain mukaisesti. Näin ollen minulle jää kolme vaihtoehtoa:

1: Luovutan aseeni poliisille saamatta siitä mitään korvausta.

2: Myyn aseen. Koska käytännössä kukaan ei saa siihen lupia, on kyseessä melkoiset ostajan markkinat.

3: Yritän muokata aseen jollain keinolla yli 600-milliseksi ja yritän saada siihen harrastusperusteella luvan. Lupaa ei välttämättä myönnetä ja vaikka myönnettäisiin, aseen käyttö alkuperäisessä tarkoituksessa häiriintyy kasvaneen koon ja aseeseen kuulumattomien teknisten ratkaisujen johdosta.

Heikolta näyttää. Lienee ilmeistä, että tämä asia harmittaa aivan vietävästi.

Mielessäni pyörii useita kysymyksiä. Miten tämä palvelee yleistä järjestystä ja turvallisuutta? Jos lakimuutos koskee vain muutamaa ihmistä, miksei takavarikoituja aseita voida korvata? Voinko enää luottaa lupaviranomaisen sanaan? Mitä muuta omaisuuttani tullaan tulevaisuudessa hakemaan pois?

Ja ennen kaikkea:

Kenen oikeuskäsitykseen sopii se, että valtio, joka on aikanaan pakottanut minut kantamaan asettaan vankilatuomion uhalla, takavarikoi nyt minulta omani korvauksetta?