Tapaan Venäjällä jatkuvasti ihmisiä, joiden rohkeus vetää sanattomaksi. Mutta Juri Dmitrijev on silti harvinaisuus.

Syyskuun alussa hän käveli vastaan Petroskoin oikeuden käytävällä. Pieni hento mies farkuissa ja verkkaritakissa, käsiraudoissa ja ainakin viiden poliisin ympäröimänä. Tytär ehti kysyä isänsä nuhasta ennen kuin oikeussalin ovi pamahti kiinni.

Syytettyä on pidettävä syyttömänä kunnes syyllisyys on todistettu. Tämä periaate on myös Venäjällä sääntö – virallisesti.

Mutta käytännössä syytetty viedään aina vankilasta oikeuteen käsiraudoissa ja usein hän joutuu istumaan häkissä oikeudenkäynnin aikana. Tarkoitus on nöyryyttää vankia. Dmitrijevin tapauksessa tämä on erityisen tehokasta, koska häntä syytetään lapsipornon hallussapidosta.

Siksi kaikki käytävällä odottaneet – tytär, ystävät ja Pietarista tulleet tukijat – taputtivat Dmitrijeville. He halusivat osoittaa, että hän ei ole yksin.

Venäjällä on satoja ihmisoikeusaktivisteja, jotka joutuvat jatkuvasti vaikeuksiin viranomaisten kanssa. Näitä tapauksia on varsinkin provinsseissa, joissa poliisi käyttäytyy usein mielivaltaisemmin kuin kaupungeissa.

Niistä pitäisi raportoida paljon enemmän. Kirjeenvaihtajana tuntee joskus silkkaa epätoivoa, sillä on mahdotonta tehdä juttua jokaisesta tapauksesta.

Dmitrijevin tapaus on kuitenkin aivan erityinen.

Entinen tehdastyöläinen ja mekaanikko on yli kolmenkymmenen vuoden ajan vihkiytynyt joukkohautojen etsimiseen. Missään Venäjällä ei tiedetä yhtä tarkasti Stalinin vainojen joukkohautojen sijaintia kuin Venäjän Karjalassa, koska Dmitrijev on määrätietoisesti kartoittanut kaikki isot haudat.

Ensin hän istui 1990-luvulla salaisen poliisin NKVD:n arkistoissa – jolloin ne olivat vielä avoimia – ja tallensi teloituslistojen nimet ja tiedot nauhuriin. Se oli ainoa tapa kerätä niin suurta materiaalia, sillä hän ei saanut valokopioida ja kirjoittaminen olisi vienyt liikaa aikaa. Arkistoissa piti toimia tehokkaasti.

Kotona Dmitrijev kirjoitti materiaalin puhtaaksi. Ihmisten nimet, syntymäajat ja paikat. Teloituspäivämäärät ja paikat.

Yksi toisensa jälkeen he nousivat arkistosta esiin – tuhannet viattomat ihmiset, jotka oli Stalinin vainoissa 1937–1938 pakotettu makaamaan vatsalleen hiekkakuoppaan ja sen jälkeen tapettu takaraivoon ampumalla.

Dmitrijev julkaisi teloitettujen nimet kirjoissa, joita hän jakoi ilmaiseksi uhrien sukulaisille. Kiinnostus Dmitrijevin töitä kohtaan oli 1990-luvulla valtava.

Dmitrijev tiesi, miltä joukkohauta näyttää.

Mutta Dmitrijev ei tyytynyt tähän. Hänen mielestään jokaisella ihmisellä on oikeus myös hautaan.

Kesäisin hän vaelsi Karjalan metsissä saksanpaimenkoiransa kanssa. Dmitrijev tiesi paremmin kuin kukaan muu, miltä joukkohauta näyttää. Jäljet näkyvät, vaikka on kulunut kuusikymmentä, seitsemänkymmentä vuotta. Maa asettuu muotoon, joka muistuttaa ympyrää tai suorakulmiota.

Näin monta sellaista reportaasimatkalla Sandarmohissa Petroskoin pohjoispuolella. Sandarmoh on suurin joukkohauta, jonka Dmitrijev on löytänyt – arviolta yli 7 000 ihmistä on haudattu kauniiseen kangasmetsään, joka tuoksuu kanervalta ja jossa usein käy sienestäjiä.

Toiseksi suurin etninen ryhmä tämän hiekkamaan alla ovat suomalaiset. Se näkyy listoista, jotka ovat luettavissa pienessä kappelissa parin sadan metrin päästä joukkohaudasta.

Hytti, Juho, Maksalahdesta. Lesonen, Esaias, Suomussalmelta. Granat, Hugo, Oulusta.

Ammuttu. Ammuttu. Ammuttu.

Mistä Dmitrijevin oikeudenkäynnissä loppujen lopuksi on kyse?

Marraskuussa 2016 ihmisoikeusjärjestö Memorial julkaisi listan NKVD-upseereista, jotka olivat osallistuneet 1930-luvun joukkoteloituksiin. Dmitrijev on Memorialin paikallisjohtaja Petroskoissa, mutta hän ei osallistunut raportin tekoon.

Joulukuun alussa hän sai kuitenkin uhkaavia nimettömiä soittoja henkilöltä, joka tivasi, oliko hänellä tietoa muista NKVD:n pyöveleistä. 15. joulukuuta hänet pidätettiin, tietokone tutkittiin ja löydettiin kuvia hänen adoptiolapsestaan Natašasta. Tyttö oli ollut aliravittu tullessaan Dmitrijevin perheeseen.

Dmitrijev oli kuvannut lasta parin vuoden aikana alastomana seuratakseen hänen fyysistä kehitystään. Kuvia ei ollut lähetetty mihinkään, ja asiantuntijoiden mukaan ne ovat täydellisen kliinisiä, eivät pornografiaa.

Dmitrijev sai syytteen lapsipornon hallussapidosta. Siitä voi Venäjällä saada jopa 15 vuotta vankeutta. 61-vuotiaalle Dmitrijeville tämä olisi käytännössä kuolemantuomio.

Rohkeudesta saa Venäjällä joskus maksaa kalliisti.

Dmitrijev ei ole mikään varsinainen antiputinisti. Hän on johdonmukaisesti keskittynyt omaan työhönsä, jonka merkitys Venäjän demokratian kannalta on suuri. Sillä todellinen demokraattinen kehitys Venäjällä on mahdollista vain, jos maa oppii olemaan sinut historiansa kanssa.

Yksi esimerkki on valaiseva.

Kun Petroskoin yliopiston professori Juri Kilin väitti, että Sandarmohiin olisi haudattu myös suomalaisten vankileireillä Itä-Karjalassa kuolleita puna-armeijan sotilaita, Dmitrijev huomautti, että tämä ei voi pitää paikkaansa.

Häntä ei kiinnosta historian suhteellistaminen, sellainen kätevä ratkaisu, että kaikkihan tällaisia rikoksia ovat tehneet. Tämän kaltaisesta rohkeudesta saa Venäjällä joskus maksaa kalliisti.

Suuri osa suomalaisista, jotka lähtivät Neuvostoliittoon rakentamaan uutta uljasta yhteiskuntaa, katosi jäljettömiin. Dmitrijevin ansiosta tiedämme ainakin osan heidän kohtaloistaan.

Siksi Suomen kiitollisuudenvelka Dmitrijeville on valtava. Samoin Puolan, Ukrainan ja Ruotsin – niidenkin kansalaisia, yhteensä tuhansia ihmisiä, katosi Stalinin lihamyllyyn.

On käsittämätöntä, että Dmitrijevin puolesta tehdään niin vähän.