Jarkko Sirkiä

"Myyntiin ja markkinointiin on satsattava riittävän suuri osuus liikevaihdosta. Emme osaa ranskalaisten tai italialaisten tapaan ottaa brändeistä hintaa", ulkomaankauppa- ja kehitysministeri Kai Mykkänen sanoo.

”Realistisesti ajatellen Kiinan-­vienti voi viiden vuoden päästä olla yhtä suurta kuin maitosektorin vienti Venäjälle oli ennen tuontipakotteita”, ulkomaankauppa- ja kehitysministeri Kai Mykkänen (kok.) vastaa kysymykseen uusien vientimarkkinoiden tärkeydestä.

Viime vuonna Kiinan-vienti oli 40 miljoonaa euroa, ja tänä vuonna summa kasvaa.

Maataloustuotteiden vienti siis kasvaa, mutta monessa EU-maassa kasvaa vielä enemmän. EU:n maatalousvienti on takonut ennätyksiä jo pitkään.

”Olemme imussa mukana, mutta emme osaa ranskalaisten tai italialaisten tapaan ottaa brändeistä hintaa”, Mykkänen myöntää.

Hän haluaa isojen elintarvikeyritysten ottavan lisää vastuuta.

”Koetinkivi on, uskalletaanko panostaa myyntiin ja markkinointiin riittävän suuri osuus liikevaihdosta. On totuttu, että on vakaita volyymituotteita eikä ole opittu erilaistamaan”, Mykkänen sanoo.

Viennistä pitää saada lisätuloja, sillä EU:n seuraavan budjettikauden 2021–2027 maatalousrahat ovat niukassa.

Budjetin odotetaan pienenevän, koska nettomaksaja Britannia lähtee EU:sta.

”Suomen täytyy kysyä, nouseeko nettomaksuosuus. Jos ei, niin mistä otetaan pois”, Mykkänen kysyy.

Intoa maksujen nostoon tuskin löytyy. Siksi alue- ja maa­talouspolitiikan täytyy varautua uudistuksiin.

”Suomelle, myös maakunnille, on eduksi, jos Eurooppa kehittyy osaamiseen, tutkimukseen ja turvallisuuteen perustuvana alueena. Rahoituksen pääpainon on oltava näissä”, hän vastaa kysymykseen maatalousbudjetin kohtalosta.

Kauppapolitiikassa EU on vedenjakajalla. Juuri nyt näyttää hyvältä, sillä sopimus Japanin kanssa on hyväksytty poliittisesti ja Kanada-sopimus tulee voimaan.

”Japani laskee juustossa, sianlihassa ja suklaassa siirtymäajan jälkeen tulleja 30 prosentista nollaan. Se voi vauhdittaa elintarvikevientiämme kymmenillä ellei sadoilla miljoonilla.”

Kumpaakaan ei kuitenkaan vielä voi kuuluttaa kirkossa.

Sopimusten saaminen voimaan voi helpottua, jos Euroopan unioni tekisi päätöksen eikä jokaisen jäsenmaan hyväksyntää tarvittaisi. Se onnistuisi, jos kiistan­alaiset investointisuojat jäisivät sopimuksista pois. Niissä päätösvalta kuuluu jäsenvaltiolle.

Kanada-sopimuksessa investointien suoja on, mutta jäsenmaiden lopullinen siunaus sopimuksesta vielä puuttuu. Siksi sen hyväksymisessä on ollut vaikeuksia. Japanin kanssa investointisuoja tuskin onnistuu. Mykkänen toivoo, että EU ei sitä edes yritä. Virallisesti se on vielä auki.

Mykkänen virittäisi mielellään euromaiden rahaliitto EMU:a.

EMU:n rakenteessa pitäisi olla selvä lause, joka rajaa velkojen yhteisvastuun pois.

”Lisäksi pitää olla kirjoitettu auki, miten jäsenmaa voidaan ajaa velkasaneeraukseen ja maksu­kyvyttömyyteen.”

Mukana pitää olla systeemi, jotta pankit eivät kaadu valtion mukana.

Pääongelma on, että kymmenen vuoden aikana lainaa on saanut, vaikka ei ole luotto­kelpoinen.

”Se on kärjistänyt kaikkien muiden paitsi Saksan ylivelkaantumista.”

Saksan vaalien (24.9.) jälkeen on odotettavissa, että Saksa ja Ranska esittävät muutoksia raha­liiton tiivistämiseksi.

Mykkäsen mielestä liitto­valtioksi EMU:n muutokset eivät euromaita johda.

”Terve periaate on se, että niin kauan kuin valta ottaa velkaa kansalaisten piikkiin on yksin­omaisesti kansallisvaltiolla, täytyy myös vastuun niistä olla sillä valtiolla.”