Tamperelainen Tapio Ylinen jäi leskeksi kaksi ja puoli vuotta sitten. Isäksi hän tuli aikoinaan yhdellä sanalla.

"Isi!" sanoi puolitoistavuotias pikkumies ja tuli sanomisellaan sinetöineeksi tamperelaisen Tapio Ylisen kohtalon. 29-vuotias Ylinen oli hieman aiemmin tavannut pojan äidin, lasta yksin kasvattavan 23-vuotiaan Vuokon, ja aloittanut suhteen tämän kanssa.

Suhteesta oli heti tullut vakava. Tavanomainen kevyt tapailuvaihe oli jätettävä välistä, sillä Vuokko oli paitsi yksinhuoltajaäiti myös parantumattomasti sairas. Raskausaikana puhjennut kohdunkaulansyöpä oli tosin saatu remissiovaiheeseen.

– Hän teki tilanteen minulle hyvin selväksi: sairaus oli hyvin vakava, vaikkakin sillä hetkellä hallinnassa. Mikään häilyvä kattellaan-mentaliteetti ei olisi tullut suhteessamme kyseeseen, koska Vuokko kaipasi selkeitä ratkaisuja joko tuesta tai siitä, että hän hoitaa asiat yksin. Välimalleja ei ollut, Tapio Ylinen sanoo.

Tein ratkaisun mielelläni, enkä kadu. Halusin olla Vuokon kanssa ja halusin perheen. Tapio Ylinen

Valinta oli lopulta helppo. Kahdessa päivässä sinkkumiehen elämä muuttui perhearjeksi vaipanvaihtoineen ja pyllynpesuineen.

– Tein ratkaisun mielelläni, enkä kadu. Halusin olla Vuokon kanssa ja halusin perheen.

Sairaus muuttaa kaiken

Kun pieni poika kutsui Ylistä isäkseen, ei tilanteesta enää ollut perääntymistä. Pariskunta oli joka tapauksessa muuttamassa yhteen, ja pojan isävalinta vain vahvisti päätöstä.

Pian yhteen muuton jälkeen perheen elämä muuttui. Kesällä 2011 Vuokko meni rutiinitarkastukseen, jonka piti olla viimeinen. Lääkärillä oli kuitenkin huonoja uutisia: kasvain oli aktivoitunut uudelleen.

Alkoi elämä arkea määrittävän syövän kanssa. Sairaus vei voimia ja rajoitti perheen tekemisiä, mutta puolisot päättivät yhdessä pyrkiä elämään mahdollisimman normaalisti.

– Ei tuollaisessa tilanteessa ole muita vaihtoehtoja. Pitää mennä eteenpäin ja koittaa pärjätä tilanteen kanssa.

Tulevaisuutta oli kuitenkin pakko miettiä. Tärkein järjestettävä käytännön asia oli isyyskysymys.

– Olin hyvin nopeasti ottanut ja omaksunut isän roolin perheessä, ja poikani oli mielessäni ihan samassa asemassa kuin biologinen jälkeläinen olisi. Kun oli tiedossa, että sairaus väistämättä lyhentää Vuokon elämää merkittävästi, piti huolehtia, että minusta tulee myös juridisesti poikamme huoltaja.

Takaraja lähenee nopeasti

Puolisot puhuivat tulevasta paljon. Yhdessä varauduttiin pahimpaankin. Siitä huolimatta lääkäreiden uutiset talvella 2015 tulivat shokkina.

Vuokolle yritettiin tehdä ruoansulatusjärjestelmän pelastava toimenpide, jonka jälkeen solusalpaajahoitoja olisi pystytty jatkamaan. Jo leikkauksen aikana huomattiin, ettei siitä tulisi olemaan hyötyä.

– Yhtäkkiä oli selvää, että tulemme pojan kanssa jäämään kahdestaan hyvin pian. Se oli shokki, vaikka olin periaatteessa varautunut jo vuosia. Kun elää vakavan sairauden kanssa, asioita alkaa suunnitella korkeintaan parin viikon päähän, ei vuosia eteenpäin. Nyt olin yhtäkkiä tilanteessa, jossa tiesin yhteisen elämämme takarajan tulevan vastaan nopeasti. Oli pakko miettiä, mitä teen kun tämä tragedia saa loppunäytöksensä.

Oli pakko miettiä, mitä teen kun tämä tragedia saa loppunäytöksensä. Tapio Ylinen

Synttärit ennen hautajaisia

Vuokko Ylinen kuoli kesäkuussa 2015. Viikko puolison kuoleman jälkeen Tapio Ylinen koristeli juhlapöytää lastenkutsuja varten. Koulukaverit ja muut vieraat oli kutsuttu pojan 8-vuotisjuhliin jo hyvissä ajoin.

Isä ei ollut järjestelyiden kanssa yksin, sillä juhlien suunnittelemista rakastanut puoliso oli jättänyt hyvät ohjeet.

– Menimme Varalan urheiluopistolle leikkimään kaupunkisotaa. Tarjoilut olivat näyttävät, koska Vuokko oli suunnitellut huolella mitä tarjottaisiin ja millaisista astioista. Yritin toteuttaa kaiken niin kuin hän oli ajatellut. Tein hänen reseptillään hyytelöäkin. Se onnistui muutaman kokeilun jälkeen.

Juhlien jälkeen alkoi hiljainen uuteen elämään opetteleminen. Isä ja poika viettivät paljon aikaa kahdestaan.

– Katselimme piirrettyjä ja sensellaista. Mitä vaan, kunhan ei eristäydytty toisistamme.

Piti löytää pojan kanssa uusi tapa olla yhdessä. Tapio Ylinen

Ensimmäinen kuukausi meni sumussa, mutta sitten alettiin parsia arkea kokoon. Tapio Ylinen uskoo ponnahtaneensa jaloilleen suhteellisen nopeasti.

– Olin aloittanut suremisen jo puoli vuotta aiemmin, ja arkielämä palasi ehkä siksi raiteilleen nopeammin kuin se toisenlaisessa tilanteessa olisi tehnyt. Nyt piti saada elämä käyntiin ja löytää pojan kanssa uusi tapa olla yhdessä.

Hajamielinen isä halaa

Se tapa on löytynyt. Isä ja 10-vuotias poika tekevät tavallisia isien ja poikien asioita; käyvät elokuvissa tai pelaamassa jalkapalloa.

Isänä Tapio Ylinen tunnustaa olevansa ainakin hajamielinen.

– Yritän kyllä olla myös sellainen isä, joka ei pelkää ottaa syliin ja paijata. Koitan osoittaa isyyttä fyysisellä läsnäololla, sillä joudun freelancerin työni puolesta matkustamaan jonkin verran ulkomailla saakka. Kun sitten olen kotona, yritän pitää keskinäisen kontaktin auki. Varsinkin viikonloppuisin keksitään aina jotain yhteistä tekemistä, eikä haittaa vaikka se olisi ihan hömppääkin.

Anna Sirén / Yle

Suoraa puhetta suuristakin asioista

Halaamisen lisäksi isä toivoo voivansa opettaa pojalleen rationaalista ajattelua.

– Olemme puhuneet myös kuolemasta. En halua kertoa satuja tai kurotella yliluonnolliseen. Mielestäni paras tapa puhua lapselle aiheesta on kertoa rehellisesti mitä kuolema on. Ei tarvitse olla piinallisen suora tai inhorealisti, mutta asiat pitää sanoa niin kuin ne ovat.

Tuntuu, että olen hänelle ainoa isä. Tapio Ylinen

Syvä keskustelu siitä, miten ja miksi isästä tuli juuri hänen isänsä, on pojan kanssa vielä käymättä. Vuokon eläessä pojalle kyllä kerrottiin, että hänellä on myös biologinen isä. Aihe pulpahtelee silloin tällöin esiin arjessa.

– On vaikea sanoa, mitä asia hänelle merkitsee juuri nyt. Tuntuu, että olen hänelle ainoa isä, ja se riittää. Toistaiseksi poika ei ole kaivannut biologisen isänsä perään, mutta se päivä voi vielä tulla, ja silloin voimme tehdä asialle jotakin. Ei minulla ole tarvetta estää häntä ottamasta asioista selvää.

Biologisuudella ei ole merkitystä

Isäksi ryhtyessään Tapio Ylinen ei ehtinyt juuri valmistautua. Mallia on pitänyt katsoa matkan varrella. Lähin peilipinta löytyy omasta isästä, johon on kaikeksi onneksi lämpöiset välit.

– Huomaan välillä muistuttavani omaa isääni. Toisaalta en voi imitoida isyydessä ketään, koska oma tilanteeni on niin poikkeuksellinen, etteivät valmiit mallit päde. On pakko keskittyä miettimään vain sitä, mitä itse voin tehdä.

En tee minkäänlaista eroa sen suhteen, onko lapsi biologisesti minun vai ei. Tapio Ylinen

Reilut kahdeksan vuotta isyyttä ovat opettaneet poikkeuksellisessakin tilanteessa elävälle isälle suurinpiirtein samat asiat, jotka ovat edessä kellä tahansa vanhemmalla: Lapsen kasvattaminen on oman epätäydellisyyden sietämistä ja ehdottomien ratkaisujen puuttumista.

Erään asian suhteen tämä isä kuitenkin on ehdoton.

– En tee minkäänlaista eroa sen suhteen, onko lapsi biologisesti minun vai ei. Joidenkin mielestä asialla on merkitystä, mutta omalta kohdaltani minun on pakko olla jyrkästi eri mieltä.

Uusi puoliso käy samat pohdinnat

Kahden miehen perheeseen on sittemmin mahtunut myös uusi jäsen: arkea ja vanhemmuutta jakaa nyt Tapio Ylisen uusi avovaimo.

– Vuokon kuolema teki kaikessa kammottavassa lopullisuudessaan yhden asian hyvin helpoksi. Koska vanha elämä oli väistämättä ohi, piti aloittaa uuden rakentaminen.

Edellisen kerran uusioperhettä rakentaessaan Tapio Ylinen oli itse ollut tulijan roolissa. Nyt hänen piti avata perheensä uudelle ihmiselle.

– Kun tapasimme, nykyinen puolisoni joutui monella tavalla samankaltaisen valinnan eteen kuin minäkin aikoinaan, mutta sitäkin vaikeammassa tilanteessa. Hänen on pitänyt käydä läpi samat pohdinnat ja vaikeat päätökset, ja sen lisäksi hyväksyä kuoleman aiheuttamat haasteet sekä olla tukena surun hetkinä. Suureksi onnekseni hän on osoittanut tässä kaaoksen keskellä viisautta ja suurta lämpöä. En rakenna uutta elämää enää yksin.

Isänpäivä on iloinen juhla

Tapio Ylinen myöntää joskus surevansa sitä, miten suuri osa isyydestä on jäänyt kuin huomaamatta sairauden ja siitä selviämisen varjoon.

– Olisi ollut mukava jo aiemmin pohtia omaa isänä olemista enemmänkin, mutta kun kuolema vaanii nurkan takana, ei se ole oikein hedelmällinen maaperä itseanalyysille isyydestä.

Marraskuisena sunnuntaina isyyttä juhlistetaan Ylisilläkin iloisissa merkeissä.

– Entisaikoina vaimoni teki aina hyvän aamiaisen, ja poika oli askarrellut kortin. En tiedä askarteleeko 10-vuotias enää, mutta kyllä me jotenkin juhlimme. Ehkä syömme kolmistaan poikani ja avovaimoni kanssa brunssin ja menemme vaikka elokuviin. Katsotaan.