Sosiaalipolitiikan tutkija Heikki Hiilamo ehdottaa Yhteiskuntapolitiikka-lehden blogissa verojen korotusta ratkaisuksi eriarvoisuuteen. Ilta-Sanomatkin tarttui aiheeseen. Arvostan Hiilamoa tutkijana ja yhteiskunnallisena keskustelijana. Silti jutussa oli niin paljon epätarkkuuksia ja epäjohdonmukaisuuksia, että järkevää veropolitiikkaa ajavan ajatushautomon edustajana puutun asiaan.

Optimaalinen vero ei ole verotulot maksimoiva vero

Hiilamo perustaa kirjoituksensa maailmankuulun, nyt jo edesmenneen tuloerotutkijan Anthony Atkinsonin ajatuksiin. Atkinson ehdottaa merkittävässä teoksessaan Inequality – what can be done ylimmän veroluokan veroprosentin nostamista 65 %:iin Isossa-Britanniassa.

Hiilamo kertoo, että Atkinson perustelee ehdotustaan optimaalisella veroteorialla: ”Optimaalisella tuloverolla tarkoitetaan samaa kuin ’kuninkaan aarteella’ eli veroprosenttia, joka tuottaa suurimman mahdollisen verokertymän”.

Tämä on täydellinen väärinkäsitys. Optimaalisella verotuksella ei suinkaan tarkoiteta suurimman kertymän tuottavaa verotusta. Verokertymän maksimointi ei ole järjellinen yhteiskunnallinen tavoite. Optimaalinen verotus on sen sijaan suurimman yhteiskunnallisen hyvinvoinnin tuottava vero.

Optimaalisesta verotuksesta on olemassa laaja kirjallisuus. Yleisin optimiveroteorian lähtökohta lienee pyrkimys kerätä tietty verokertymä niin, että tuloksena on mahdollisimman suuri yhteiskunnallinen hyvinvointi.

Lisäksi optimaalisen verotuksen pohdintaan liittyy yleensä rajoitteita sen suhteen, millaisia verotusmuotoja on mahdollista käyttää ja mitä tietoa verottajalla on käytössään. Usein esimerkiksi ajatellaan, että tuloveroprosentin on riiputtava vain henkilön tai kotitalouden tulotasosta, eikä esimerkiksi synnynnäisistä ominaisuuksista.

Saman verotulon tuottavia, annettujen rajoitteiden mukaisia verojärjestelmiä vertaillaan siis niiden hyvinvointivaikutusten perusteella. Järjestelmistä optimaaliseksi julistetaan se, jonka tuottaa suurimman hyvinvoinnin. Tai tarkemmin se, jonka avulla haluttu verokertymä voidaan kerätä niin, että hyvinvointi alenee mahdollisimman vähän.

Asiaa on toki mahdollista pohtia myös yleisemmin. Voidaan esimerkiksi kysyä, millainen verotus- ja tulonsiirtojärjestelmä ylipäänsä tuottaa korkeimman yhteiskunnallisen hyvinvointitason. Tällöin verokertymää ei luonnollisesti kiinnitetä, vaan verokertymän suuruus on osa pohdintaa. Mutta tällöinkään tavoitteena ei ole mahdollisimman suuri verokertymä, vaan hyvinvointi.

Hiilamo kutsuu suurinta mahdollista verokertymää ”kuninkaan aarteeksi”. Tämä on osuva nimitys. Kuninkaan aarteen kerääminen on nimittäin optimaalista, jos verotuksen ainoa tarkoitus on maksimoida yhden henkilön, ”kuninkaan” hyvinvointi kenestäkään muusta piittaamatta. Muissa tapauksissa hyvinvoinnin maksimointi ei yleensä johda verotulojen maksimointiin.

Yhteiskunnallinen hyvinvointi

Edellä esitetty herättää kysymyksen, mitä yhteiskunnallinen hyvinvointi tarkoittaa. Asiaa on mahdotonta esittää tässä mitenkään tyhjentävästi. Yhteiskunnallisella hyvinvoinnilla tarkoitetaan taloustieteessä eräänlaista yleistettyä summaa tai keskiarvoa yksilöiden hyvinvoinnista. Yleistetyllä tarkoitan sitä, että tyypillisesti huonompiosaisten hyvinvoinnin lisäyksille annetaan suurempi paino kuin parempiosaisten. Siksi esimerkiksi 100 euron tulonsiirron rikkaalta köyhälle katsotaan yleensä lisäävän yhteiskunnallista hyvinvointia.

Se, millaisen painon antaa milläkin hyvinvointitasolla olevien ihmisten hyvinvoinnin muutoksille, on tietysti mielipide- tai hienommin arvokysymys. Ne, jotka arvostavat tasaista tulonjakoa, antavat suuren painon köyhien hyvinvoinnin muutoksille ja vastaavasti pienen painon rikkaiden hyvinvoinnin muutoksille. Nekin, jotka eivät ole suuria tasa-arvon kannattajia, yleensä painottavat enemmän köyhien tulonmuutoksia. Tämä johtuu siitä, että satasen lisäys köyhän tuloissa lisää tämän hyvinvointia enemmän kuin rikkaan.

Teroitan lukijalle, että esitykseni yksinkertaistaa asioita merkittävästi. En käsittele esimerkiksi yksilöiden hyvinvoinnin mittaamiseen liittyviä ongelmia.

Optimaalinen verotus on siis tässä mielessä arvokysymys. Ihmiset, joilla on eri näkemys oikeudenmukaisesta hyvinvoinnin jakautumisesta (tai usein epätarkasti tulonjaosta) päätyvät erilaiseen optimiverotukseen. Mutta on syytä huomata, että optimaalinen verotus ei määräydy pelkästään tarkastelijan arvojen perusteella. Ihmisten käyttäytyminen asettaa rajoituksia verotukselle.

Esimerkiksi tuloveron tapauksessa verotus vähentää työnteon kannustimia ja siksi myös työntekoa. Kun työnteko vähenee, kaikki köyhtyvät. Optimaalisen verotuksen pohtija joutuu ottamaan tämän huomioon, olivatpa hänen näkemyksensä tulonjaosta millaisia hyvänsä. Optimiverotus on siis tasapainoilua tulonjakotavoitteiden ja kannustimien välillä.

Hiilamon virheen syy

Kuten sanottua Atkinson ehdottaa 65 % marginaaliveroa ylimpään veroluokkaan Isoon-Britanniaan. Hiilamo vertaa tätä ns. Mirrlees-työryhmän ehdotukseen. ”Vaikutusvaltaisen skottilaisen talousnobelisti James Mirrleesin johtama ryhmä esitti vuonna 2010, että optimaalinen tuloveroprosentti olisi 56.6”, Hiilamo toteaa. Tämän jälkeen Hiilamo esittää katsauksen Atkinsonin Mirrlees-ryhmän raporttia kohtaan esittämään kritiikkiin.

Mutta tarkkaavainen lukija varmaankin valpastui entisestään. Jos kerran optimaalinen vero on arvokysymys, miten ihmeessä Atkinson ja Mirrlees-ryhmä voivat esittää arvioita optimaalisen veron tasosta?

Ongelma on Hiilamon epätarkkuudessa. Atkinson ja Mirrlees-ryhmä puhuvat ylimmän veroluokan veroprosentista, eivät verotuksen tasosta ylipäänsä.

Kuten sanottua, rikkaiden hyvinvoinnin lisäys lisätulosta katsotaan usein pienemmäksi kuin köyhien. Itse asiassa hyvin rikkaan saama hyvinvoinnin lisäys vaikkapa 1000 euron tulonlisäyksestä on pieni. Köyhälle, jopa keskituloiselle summa voi olla hyvinkin merkittävä. Niinpä jos tarkastellaan kaikkein rikkaimpia ihmisiä, näiden hyvinvoinnin muutosten vaikutus yhteiskunnalliseen hyvinvointiin on olemattoman pieni. Niin pieni, ettei sitä tarvitse edes ottaa huomioon.

Siksi kaikkein rikkaimpien oma hyvinvointi voidaan unohtaa laskelmista. Juuri näin on tehty Mirrlees-raportin esittämien lukujen pohjana olevassa Saezin ym. tutkimuksessa, jossa asia myös selitetään perusteellisemmin sivulla 102.

Tämä merkitsee, että kaikkein rikkaimpien tuloilla on yhteiskunnallisen hyvinvoinnin kannalta vain välinearvoa. Ja siksi heidän kohdallaan verotulojen maksimointi on suurin piirtein optimaalisen verotuksen päämäärä. Rikkaimpienkaan optimaalinen veroprosentti ei tästä huolimatta ole 100, jo mainitsemistani käyttäytymisvaikutuksista johtuen. Liian korkea verotus saa rikkaat vähentämään työntekoa (tai tekemään muita temppuja) niin paljon, että verokertymä pienenee.

Tässä on Hiilamon keskeinen väärinymmärrys. Optimaalisen verotuksen päämäärä ei ole verotulojen maksimointi kenenkään muun kuin kaikkein rikkaimpien osalta. Sekä Mirrlees-raportti että Atkinson puhuvat nimenomaan ylimmän veroluokan veroprosentista. Väärinymmärrys on tietysti valitettava itsessään, koska Hiilamon kirjoitus on omiaan hämärtämään ihmisten käsityksiä järkevästä verotuksesta. Mutta se vaikuttaa myös Hiilamon johtopäätösten uskottavuuteen.

Kuka on tarpeeksi rikas?

Nyt nimittäin täytyy ratkaista kysymys, kuka on tarpeeksi rikas. Toisin sanoen, minkä tulotason jälkeen ihmisen hyvinvointi on niin korkea, ettei sen muutoksista enää tarvitse välittää. Tämä tietenkin riippuu ihmisen arvoista. Joillakuilla raja voi olla hyvinkin matala.

Mutta Hiilamo, Saez, Atkinson ja muut haluavat sanoa jotakin, joka on arvoista ainakin jossakin määrin vapaata. Jos näin on, täytyy löytyä raja jonka jälkeen suurin osa ihmisistä on sitä mieltä, että sitä enemmän tienaavien eurolla ei ole niin väliä.

Niin Mirrlees-ryhmän kuin Atkinsoninkin ja siksi myös Hiilamon pohdinnat perustuvat jo mainittuun Saezin ym. Iso-Britanniaa koskevaan tutkimukseen. Siinä ylimmäksi ryhmäksi, siis niiksi, joiden tulot ovat olemassa vain verottamista varten on valikoitu suurituloisin prosentti.

Ison-Britannian veroviranomaisen mukaan suurituloisimpaan prosenttiin kuuluvat karkeasti ottaen samat ihmiset kuin ylimpään tuloveroluokkaan, tilastoviranomaisen tieto viittaa samaan.

Ylimpään tuloveroluokkaan joutuu Isossa-Britanniassa jos ansaitsee yli 150 000 puntaa eli noin 180 000 euroa vuodessa tai 15 000 euroa kuussa. Atkinsonin ehdotusta voi siis suurin piirtein kuvailla niin, että hänen mukaansa yli 180 000 euroa tienaavien marginaaliveron pitäisi olla 65 %.

Hiilamon ehdotus on radikaalisti erilainen kuin Atkinsonin

Hiilamo esittää oman tulkintansa siitä, mitä Atkinsonin ehdotus tarkoittaisi Suomessa. Vähänkin huolellisempi tarkastelu osoittaa aika nopeasti, että Hiilamon tulkinta on itse asiassa radikaalisti erilainen kuin Atkinsonin ehdotus. Hiilamon mukaan Atkinsonin malli vastaisi Suomessa uudistusta, jossa ylin marginaalivero nostettaisiin 65 %:iin. Hiilamo sanoo: ”Teknisesti verouudistus olisi erittäin helppo toteuttaa. Se ei vaatisi muuta kuin tuloveroasteikon numeroiden vaihtamista. Uudistus kaventaisi tuloeroja välittömästi merkittävällä tavalla.”

Jos uudistus toteutettaisiin tuloveroasteikon numeroita vaihtamalla, se tarkoittaisi Suomessa rajua korotusta kaikille yli 73 000 euroa vuodessa, eli noin 6000 euroa kuussa tienaaville. Hiilamon uudistus koskisi siis aivan erilaisia palkansaajia kuin Atkinsonin. Atkinsonin prosenttihan koski 2.5 kertaa enemmän tienaavia brittejä.

Jokaisella on omat käsityksensä tulonjaosta, mutta ainakin tämän kirjoittajan on vaikea nähdä 6 000 euroa tienaavat niin rikkaina, että heidän hyvinvointinsa muutoksia ei laskelmissa tarvitsi huomioida. Isossa-Britanniassa tämän verran tienaavat kuuluvat veroprosentin keskikastin keskivaiheille.

Oli miten oli, on selvää että Hiilamon esittämä versio on aivan toisenlainen kuin Atkinsonin alkuperäinen ehdotus ja koskee aivan toisenlaisia ihmisiä. Hiilamon tulkinta olisi rankka veronkorotus vielä aika tavallisille palkansaajille. Tulkintaa ei voi perustella samalla logiikalla kuin Atkinsonin ehdotusta. Missään tapauksessa sitä ei voida pitää Atkinsonin ehdotuksen suorana sovelluksena Suomeen.

Tähän täytyy vielä huomauttaa, että Suomi ei ole Iso-Britannia muiltakaan osin. Saezin ym. laskelmat, joita Atkinson käyttää eivät ole mitään maailmankaikkeuden vakioita, vaan perustuvat Ison-Britannian työmarkkinoiden ja verotuksen analyysiin. Suomessa asiat voivat olla aika toisenlaisia. Lisäksi Atkinsonin prosentit perustuvat Ison-Britannian verojärjestelmään, joka on luonnollisesti erilainen kuin Suomen. Jätän nämä teemat maininnan tasolle.

Hiilamo itse sanoo kannattavansa maltillisempaa marginaaliveronkorotusta ylimmässä tuloluokassa. Mihin tämä ehdotus perustuu, on epäselvää. Mikä on selvää on, että Hiilamon kirjoituksesta saa täysin virheellisen kuvan siitä, mitä johtavat vero-oikeudenmukaisuustutkijat ajattelevat ja mitä heidän ajatuksistaan seuraisi Suomessa.

Johtopäätös

Tulonjako ei ole Suomessa tällä hetkellä läheskään tärkein taloudellinen ongelma. Paljon tärkeämpiä asioita ovat talouskasvun hitaus ja alhainen työllisyystaso. Meidän on saatava suomalaisten tulot nousemaan kaikissa tuloluokissa nykyistä kitukasvuista vauhtia nopeammin, jos haluamme säilyä maailman vauraimpien maiden joukossa. Paljon nykyistä useampien suomalaisten pitää päästä osalliseksi hyvinvoinnin tuotannosta ja kulutuksesta työmarkkinoiden kautta.

Murehditaan tulonjaosta sitten kun on lisää jaettavaa.

Siltäkin osin, kun murehdimme tulonjakoa, yritetään pitää järki kädessä. Paras mahdollinen verotus ei tarkoita sitä, että verotetaan mahdollisimman paljon. Hyvä verojärjestelmä on sen sijaan sellainen, joka tuottaa suurimman mahdollisen yhteiskunnallisen hyvinvoinnin. Myös verotuksen kohteiden kokemat menetykset täytyy siis ottaa huomioon.

Hiilamon ehdotus sisältää väärinkäsityksiä optimaalisen verotuksen teoriasta ja on epäjohdonmukainen esikuvansa Atkinsonin ajatuksten soveltamisessa. Se johtaisi hyvä- mutta ei huipputuloisten verotuksen kovaan kiristämiseen hitaan talouskasvun aikana.

Tällaisen politiikan harjoittaminen eriarvoisuuden vähentämisen nimissä olisi todella huono ajatus.

J.K. 19.4.2017 klo 22. Heikki Hiilamo sanoi Facebookissa, että olin tulkinnut kirjoitusta väärin. Hiilamo itse ei kannata Atkinsonin ehdotusta tai siis omaa, mielestäni ongelmallista tulkintaa siitä. Hänen oma kantansa käy ilmi kirjoituksen viimeisestä lauseesta: ”Realistisempi vaihtoehto Suomessa olisi laskea – osana perustuloa tai muuta vähimmäisturvan remonttia – alimpien tulojen marginaaliveroa ja nostaa maltillisesti ylimpien tulojen marginaaliveroa.”

Hiilamon mukaan hänen tarkoituksensa oli vain esitellä Atkinsonin ajatuksia, ei niinkään omiaan. Hyvä on. Hiilamo ei siis kannata omaa tulkintaansa Atkinsonin ajatuksista. Silti, hänen kirjoituksestaan saa virheellisen kuvan siitä, mitä Atkinson ja muut johtavat vero-oikeudenmukaisuuden tutkijat ajattelevat verotuksesta. Tämä puolestaan oli oman kirjoitukseni keskeinen sisältö.

Korjasin kohdan myös varsinaiseen tekstiin.

Blogit Liberan blogiin kirjoittavat eri alojen asiantuntijat tai muuten vain mielenkiintoiset henkilöt. Blogit ovat kirjoittajiensa mielipiteitä, eivätkä välttämättä edusta Liberan virallista kantaa.