Результат Зеленського – це пік інфантилізму 1 квітня 2019, 17:37 Вы также можете прочесть этот материал на русском языке

Немає жодних раціональних підстав очікувати, що Зеленський буде, зможе і захоче зробити те, що принесе ті самі швидкі зміни

На виборах бореться не Зеленський і Порошенко, і не Порошенко і Коломойський. Навіть не "русский мир" проти європейського вибору. Частково все це правда. Але насправді протистояння йде по іншій лінії. По лінії емоційного і раціонального.

Емоційна сторона хоче змін. Є втома від влади. Є розумні претензії до неї. Тому що влада корумпована. І це проблема. Проблема, яка була частиною української влади останні років 20.

Є претензії не розумні, але які активно роздувалися популістами останні 5 років. І ось емоція вимагає змінити все. Викинути старий диван на смітник. Почати все з чистого аркуша. Емоція вимагає нового обличчя – будь-якого іншого, тільки не цього.

Емоція працює з вірою. Вірою, що буде краще. Не впевненістю, що ґрунтується на фактах, а саме з вірою. Емоція вимагає покарати владу за те, що та не виправдала очікувань. Емоція вимагає покарати владу за те, що та крала навіть під час війни. Емоція вимагає покарати владу за те, що після загибелі Небесної сотні ці люди хотіли жити, як і раніше. І у цієї емоції є багато причин. І багато виправдань. Емоція вимагає відплати.

Емоція вимагає покарати Порошенка





Емоція не відповідає на одне запитання. «Як?». Але, втім, емоція його і не ставить. На те вона і емоція. І саме до емоції апелює сторона Зеленського. І робить це дуже успішно.

Раціональна сторона трохи інша. Раціональна сторона підходить до цих виборів як до ризику. Не до можливості, а саме як до ризику. Тому що раціональна сторона розуміє, що іноді вибір буває таким, що краще не стане. Раціональність вимагає визнати, що іноді вибір йде між «буде гірше» і «буде набагато гірше».

Принаймні в емоційному плані, тому що в разі збереження співробітництва з МВФ економічне зростання продовжиться. Раціональна сторона розуміє, що всі зміни і реформи в Україні робилися під тиском кредиторів. І раціональна сторона не хоче втратити зв'язок з кредиторами.

Раціональна частина не відкидає, що президент 2-го терміну може бути навіть гіршим, ніж президент першого терміну. Але водночас раціональна частина бачить, що альтернатива набагато ризикованіша. Тому що у альтернативи є весь набір тих же негативних факторів, що і у поточного президента, але немає сильних сторін, які є у Порошенка.

У альтернативи немає компетентності, на відміну від нинішнього президента, і немає цінностей, які б гарантували, що на ключові позиції будуть розставлені дійсно пристойні люди. У альтернативи немає справжніх цінностей Майдану (вони не виявлялися під час Майдану, коли Зеленський жодного разу не підтримав протест, вони не виявляються у його серіалі, заснованому на демагогії і теорії "русского мира", врешті-решт) але є цінності української еліти, про яку одночасно і жартували, і радісно намагалися бути на неї схожим (від будиночка в "русском мире" Італії до колекції жлобських дорогих годинників, як у паршивого СБУшника середньої ланки).

У альтернативи є очевидна залежність від Коломойського, що робить його не самостійним і слабким. І можна годинами сперечатися, гірше чи краще Порошенко і Коломойський, але суть у тому, що це суперечка про 5% їхньої особистості. А на 95% вони тотожні.

Це все створює ризики того, що під удар потрапить економіка. Це створює ризики того, що співпраці з МВФ не буде. І нам доведеться жити без МВФ. Тому що в один момент виявиться, що повернути Коломойському Приватбанк важливіше, ніж зберегти співпрацю з Фондом.

Або стане ясно, що без сильного президента просувати реформи через парламент стане просто неможливо. І що майбутній хаос наступних шести місяців буде дуже дорого коштувати нам усім.

Раціональна сторона говорить про те, що гірше може бути. Раціональна сторона бачить динаміку поточних економічних показників і порівнює її з цифрами з Венесуели. І раціональна сторона розуміє, що якби не було співпраці з МВФ, то зараз би не було того помірного економічного зростання. А тривало б падіння, закручувалася б спіраль гіперінфляції.

Раціональна сторона розуміє: те, що було досягнуто на Донбасі, – це найкращий результат з тих, які могли б бути. Не ідеальний. Але найкращий з можливих. І раціональна сторона бачить, що є ризики і втратити економічне зростання, а для цього варто лише рік обійтися без МВФ, отримавши девальвацію та інфляцію, і тоді розмови про зубожілий народ стануть реальністю.

Раціональна сторона говорить про те, що тільки останні 4 роки економічна політика України була правильна, і звинувачення в тому, що в цей час ми отримали падіння економіки (на першому етапі) нагадує звинувачення пожежників у пожежі, яку вони приїхали гасити. Раціональна сторона говорить про те, що навіть незважаючи на корупцію президента, ми рухаємося в останні роки в правильному напрямку. Повільно повземо, але в ту сторону. І МВФ, і ЄС постійно повторюють, що за останні 5 років було зроблено більше, ніж за попередні 20. І треба прискорюватися, а не бігти в інший бік.

Емоція вимагає покарати Порошенка. І, чорт забирай, він заслужив це. Порошенко заслужив останніми роками на таку емоцію. І хотілося б його покарати. Але покарати ще й себе при цьому – це не дуже розумно. Це на зло бабусі відморозити вуха.

Емоція хоче думати, що є надія на швидкі зміни. На швидкий вихід з бідності. На швидке перетворення на Польщу, навіть якщо робити прямо протилежне тому, що робила Польща. Хоча при поточній диспозиції її просто немає. Немає жодних раціональних підстав очікувати, що Зеленський буде, зможе і захоче зробити те, що принесе ті самі швидкі зміни.

Завжди, звісно, є 5% імовірності. Але хто йде в казино і ставить на зеро останні гроші в надії, що зможе потім на виграш прогодувати свою сім'ю?

Раціональний підхід дуже важкий. Тому що він позбавляє надії. Переносить її, частково, на парламентські вибори. І говорить про те, що справедливості немає. Це складна відповідь на складне запитання. І поки що перемагає емоція.

Не тільки в Україні, до речі. Але в Україні це чиста загострена емоція. Тому що всі кандидати, яких зараз порівнюють із Зеленським і які перемагають по всьому світу, давно йшли до цієї перемоги, беручи участь у суспільному житті і проявляючи політичні уподобання і цінності. І тільки в Україні президентом може стати актор, який просто вийшов зі знімального майданчика, про погляди якого ніхто нічого не знає.

Це пік інфантилізму. І тут ми точно попереду всієї планети. І за такий інфантилізм доведеться платити. Грошима насамперед. Тому що як би нам не хотілося, як би приємно не було б реагувати емоційно, але на реальність впливає раціональність.

І результат наших вчинків завжди впливає на наше майбутнє.

Текст опубліковано з дозволу автора

Оригінал

Приєднуйтесь до нашого телеграм-каналу Мнения Нового Времени