Hvad skal der til for at gøre Jorden langtidsbæredygtig for alle dens livsformer? Det er – eller bør være – det mest brændende spørgsmål i verden i dag. Vi har nemlig to dødsensfarlige damoklessværd, der truer utallige arters overlevelse på vores blågrønne planet: den globale klimakrise og biodiversitetskrise.

Som årsager til kriserne fremhæves ofte drivhusgasser, industrialisme, kapitalisme, vækstdyrkelse, landbrug, konsumerisme, neoliberalisme og overbefolkning. Der er imidlertid en ideologi, der gennemsyrer alle disse ismer og forhold verden over, og som formentlig udgør rodårsagen til vores to største kriser.

Dens navn er antropocentrisme, og den er så udbredt i dag, at de fleste ikke opfatter den som en ideologi, men som en iboende del af virkeligheden. Det er den ikke. Tværtimod er ideologien udtryk for en selviscenesættelse og selvophøjelse, der normalt kun karakteriserer megalomane psykopater.

Antropocentrisme er den selvfølgelige overbevisning om, at mennesket er verdens centrum. At det adskiller sig fra og står over naturen. At det er det eneste væsen på Jorden, der for alvor tænker, føler og har kultur. At det har et selvindlysende mandat til at herske over og udnytte andre arter som et tag-selv-bord og en losseplads. At andre arter kun har værdi i det omfang, at de tjener mennesket.

Det store kollaps

Antropocentrismen, der findes i forskellige grader, kommer til udtryk på utallige måder.

For eksempel ved at vi mennesker har gjort os til ejere af næsten enhver af Jordens 148 millioner kvadratkilometer land, selv om vi deler den med otte-ti millioner andre arter. At vi i de seneste årtier har været årsag til et biologisk holocaust, nemlig at 60 pct. af en lang række bestande af planetens vilde dyr er forsvundet; ifølge WWF svarer det til »at tømme Nordamerika, Sydamerika, Europa, Kina og Oceanien for mennesker«.

At vi står bag zoologiske haver, dyreforsøg og landbrugsfabrikker verden over; de lidelser, som dyr hyppigt udsættes for på sidstnævnte, har den israelske stjerneprofessor Yuval Harari kaldt »den måske værste forbrydelse i historien«. At vi opfatter økonomisk vækst som en grundlov og at få så mange børn, vi ønsker, som en menneskeret, selv om konsekvensen er verdensomspændende tsunamier af naturdestruktion.

Alt i alt bør det ikke overraske, at det antropocentriske vækstparadigme, der dominerer verden i dag, ikke kan løse de kolossale klima- og biodiversitetskriser, som det har skabt. På trods af advarsler fra titusindvis af forskere bliver vi på nøgleområder også ved med at gøre det modsatte af det, vi bør gøre. Udledningen af CO2 fortsætter med at stige, og op til en million arter er nu truet af udryddelse, mange sågar inden for årtier.

Et populært forsøg på at redde paradigmet kaldes ’grøn vækst’. Det bygger på præmissen om, at vi kan have fortsat økonomisk vækst, samtidig med at vi reducerer vores belastning af klima, natur m.m. Ny teknologi er troldnøglen, der skal frelse vores antropocentriske vækstcivilisationer.

Men som megen forskning – senest en ny rapport fra European Environmental Bureau – viser, kan det herskende paradigme ikke repareres. Det er dets grundstrukturer, der ikke er bæredygtige, bl.a. fortsat økonomisk og befolkningsmæssig vækst. ’Den store acceleration’, vi har været vidne til siden Anden Verdenskrig, vil – hvis den fortsætter – ende i ’Det store kollaps’.

Økocentrisme

Det gamle samfundsparadigme skal derfor erstattes af et nyt. Det indebærer bl.a., at vi foretager et generalopgør med vores egen vildtvoksende antropocentrisme, der ikke blot er uforeneligt med en løsning af den globale biodiversitetskrise, men på sigt givetvis også vil save den gren over, som vi selv sidder på.

Konkret bør antropocentrismen afløses af økocentrisme som fremtidens grundideologi.

I tråd med biologien mener økocentrismen, at mennesker er natur. At mennesker og resten af Jordens liv er i familie. At mange ikkemenneskelige dyr også er avancerede væsner med høje grader af følelser, intelligens og kultur. At alle livsformer og økosystemer har en egenværdi, der rækker langt ud over deres nytteværdi for mennesker.

Hvor antropocentrismen er udpræget hierarkisk med mennesket iscenesat som hersker og resten af naturen som tjener, er økocentrismen langt mere egalitær: Mennesket er blot én art blandt andre arter på Jorden og skal ikke nyde en særlig fortrinsret – eller hvis det skal, skal den være langt mindre end i dag. Pointen er, at først når vi opfatter naturen grundlæggende anderledes end nu, vil vi føle os tilstrækkeligt tilskyndede til at behandle den grundlæggende anderledes.

Økocentriske tiltag af forskellig art har allerede været i gang i årtier verden over.

Man kan i flæng nævne økofeminisme; ’radikal’ miljøaktivisme; den dybdeøkologiske bevægelse; animistisk nyhedenskab; gaianisme, der anser Jorden for en levende organisme; indfødte folk, hvoraf mange anerkendes som nogle af planetens bedste naturforvaltere; indførelsen af juridiske naturrettigheder i Ecuador, Bolivia og New Zealand; nyshamanisme; målrettet arbejde på rewilding af betydelige dele af kloden.

Dødbringende kurs

Samtidig kan det konstateres, at alt dette – og mere kunne være nævnt – ikke har været nok. Antropocentrismen gennemsyrer fortsat vores samfund, ja, faktisk i en grad, så vi i nyere tid er indgået i Antropocæn, menneskehedens epoke. Det er kulminationen på en række antropocentriske revolutioner og stadig mere menneskecentrerede samfund i de sidste 11.000 år.

Til gengæld erkender flere og flere nu, at vores kurs er dødbringende i uhyre bogstavelig forstand. Derfor er tiden forhåbentlig også ved at være moden til en økocentrisk modrevolution. A great turning. En ny begyndelse.

Et økocentrisk systemskifte kan i ultrakorte træk se ud som følger:

1) En afkarbonisering af verdens samfund så udledningen af drivhusgasser reduceres til nettonul hurtigst muligt.

2) En afsættelse af samlet set halvdelen af Jordens areal til naturlig natur. Ifølge mange eksperter er det ikke blot en nøgleforudsætning for at sikre overlevelsen af flertallet af Jordens arter, men også en af de hurtigste og mest effektive måder at lagre CO2 på.

3) En udstedelse af en verdenserklæring om naturrettigheder og en global indførelse af juridiske naturrettigheder.

4) En omstilling – i alt fald i rige lande – fra vækstøkonomi til ligevægtsøkonomi og cirkulær økonomi. Forbrugsmæssigt skal vi tilbage til niveauet, før Den store acceleration tog fart i det 20. århundrede.

5) En langtidsbaseret reduktion af Jordens befolkning til to milliarder mennesker. Det ikke blot skal, men kan også foregå 100 procent ad frivillighedens vej.

Kort sagt: Vi mennesker skal ikke vækste længere. Vi skal tværtimod skrumpe. Ellers vil vi ikke med tilnærmelsesvis sikkerhed kunne løse den globale klimakrise og biodiversitetskrise.

Men det forudsætter som sagt et skelsættende opgør med antropocentrismen. Ellers vil vi konstant skulle kæmpe en dragekamp mod trangen til at fortsætte den herskende væksthybris. Og dermed vil der være en overhængende risiko for, at arbejdet på den livsnødvendige samfundsomstilling bliver kortvarige lappeløsninger og symptombehandlinger, der igen og igen bliver ædt op af fortsat økonomisk og befolkningsmæssig vækst. Sådan har det nemlig på centrale områder været hidtil.

Dette dødvande skal brydes nu.

I den forbindelse bør skolesystemet og medierne spille hovedroller som oplysere om økocentrismen. At det ikke er sket for længst, kan kun betegnes som et symptom på den antropocentriske psykose, vores samfund er fanget i.