Dansk lærerkonflikt går verden rundt,« er overskriften på en artikel på Politikens hjemmeside.

»Det er ikke bare herhjemme, at konflikten mellem Danmarks Lærerforening og KL trækker overskrifter,« lyder indledningen, og med udførlige citater fra britiske BBC, norske Verdens Gang, svenske SVT-Nyheter og amerikanske Wall Street Journal dokumenterer artiklen, at den aktuelle lockout ikke kun er godt stof for danske medier. Nej, hele verden vil læse med.

Og hvis man googler formuleringen »går verden rundt«, kan man læse om det nyfundne H.C. Andersen-eventyr, som er gået verden rundt. Samme vej som Nomas Michelin-stjerner, fodboldklubben Brøndbys risiko for at gå konkurs og meget, meget mere. Man kan udvide søgningen til »verdens øjne rettet mod«, »verden vil læse om« eller »når helt til« og få endnu flere resultater.

Fænomenet er ikke nyt, men udbredelsen er med internettet vokset eksplosivt. Udlandet vil læse om skuespilleren Mads Mikkelsen og hans accent, Nicklas Bendtners underbukser, politiker Marie Krarups blogindlæg om New Zealand, restauranten Vejlegårdens overenskomst, attentatforsøget mod forfatteren Lars Hedegaard, at TV 2 kom til at vise et billede fra et videospil i stedet for et fra Syrien, danske tv-serier, Michael Rasmusens dopingindrømmelser, Rolf Sørensen dopingindrømmelser. Og så videre.

Men ikke nok med, at hele verden vil læse om danskere: Danskerne vil også læse om, at hele verden vil læse om danskere. Da det i sidste måned kom frem, at 63 gæster var blevet indlagt med roskildesyge efter at have spist på Noma, og netaviserne sprøjtede nyheder ud om den fornemme restaurant, var den mest læste artikel på Politiken.dk, at »hele verden« ville læse om skandalen.

Det handler alt sammen om et syndrom, der hedder »Lille Danmark«, siger Michael Böss, der er nationalismeforsker og lektor ved Aarhus Universitet.

»Det er et udtryk, som vi bruger meget mere, end vi selv er klar over det,« siger han og nævner som eksempel sidste års Olympiske Lege, hvor medierne gjorde meget ud af, at ’lille Danmark’ havde høstet så mange medaljer. Det var flot.

»Det er udtryk for en mindreværdsfølelse, som bliver kompenseret, hver gang nogen udmærker sig. Hver gang vi gør noget, der overgår vores egne begrænsede forventninger til os selv – og ikke mindst når det store udland får øje på os – bliver det nævnt,« siger han.

Med andre briller

Syndromet ’Lille Danmark’ stammer fra dengang, Danmark mistede sin position som mellemstor stormagt i Europa. Ikke i 1864, men allerede i 1814 ved afståelsen af Norge, bemærker Michael Böss.

»Det mindreværdskompleks, som jeg mener, der er tale om, er karakteristisk for små lande i almindelighed. Ingen befolkninger kan leve uden en vis stolthed, og det er naturligt, at vi spejler os meget i, hvordan andre reagerer på os. Derfor bliver det straks en historie, når udlandet finder noget, der er dansk, spændende. Men det er et fænomen, som man slet ikke møder i det store udland,« siger han, men påpeger, at noget tilsvarende foregår i andre lande, der kæmper med tilsvarende komplekser.

»Et land som Canada har selvudslettende mindreværdskomplekser i forhold til USA, og tendensen findes også der. Her benyttes også en overdreven selvros, som vi kender hjemmefra, når vi for eksempel taler om, at vi er ’verdens bedste’ til velfærd eller uddannelse,« siger han.

Vi glemmer proportionerne

‘En dobbelthed er på spil. Vi producerer og læser denne type historier for at understrege, hvor store og vigtige vi er, og blotlægger dermed, at vi ikke er store og vigtige. Det er udtryk for manglende føling med virkeligheden, siger Inge Adriansen, forfatter, museumsinspektør ved Museum Sønderjylland og ekspert i national identitetsdannelse.

»For mig er det simpelthen bare dansk selvovervurdering og manglende journalistisk arbejde. Vi vil gerne spejle os i noget, hvor vi ser store ud, og vi bliver glade, når danske personer får international opmærksomhed. Så glade, at vi glemmer proportionerne,« siger hun.

Historiker ved Copenhagen Business School Uffe Østergaard åbner for en positiv fortolkning:

»Vi er enormt interesserede i at se, hvordan vores aktivitet ser ud med andres briller på. Det kan man grine af og kalde et udtryk for mindreværdskomplekser, men man kan også vende det om og sige, at vi simpelthen er gement interesserede i andres mening om os. Det er ikke nødvendigvis udtryk for hverken underlegenhed eller overlegenhed, men måske bare nysgerrighed,« siger han, men påpeger, at det er typisk dansk at søge anerkendelse i internationale spejle.

Da det internationale ugemagasin The Economist for nylig i en stort opslået artikel skrev om den nordiske økonomiske model som »fremtidens supermodel«, blev det – heftigt og positivt – omtalt i de fleste danske medier. Også i Information. Michael Böss læste begejstret med, og som han siger, var det ikke bare »dejligt« at læse om, men på en måde også nødvendigt.

»Det er ødelæggende – og det ved man fra undersøgelser – at befolkninger ikke tror på sig selv. Og derfor virker disse artikler måske latterlige, men de har en vis effekt.«

Det handler ikke om klik

Fænomenet kan også forklares med, at mennesket gerne tænker i modsætninger, mener forskningschef i journalistisk filosofi på Danmarks Medie- og Journalisthøjskole Ejvind Hansen:

»Mange af de her historier er kendetegnet ved, at der sker noget exceptionelt i Danmark, som udlandet lægger mærke til. Selvfølgelig er det bedst, når det er positive historier, men uanset hvad, er det oppe i tiden, at det ’autentiske’ menneske, er det, der skiller sig ud fra mængden. Den ’autentiske’ nation er den, der skiller sig ud; den, som andre lægger mærke til. Vi kan noget, som andre ikke kan, og den fortælling kan vi godt lide,« siger han.

Man skal dog ikke glemme – bemærker han – at historierne er lavet af journalister. Konflikterne er naturligvis ikke, men journalisterne har fortalt historierne og vinklet dem, så de vækker opsigt. Det skaber en særlig journalistisk stolthed, at internationale medier bemærker det – og dermed også en tilbøjelighed til at prioritere historierne højt, mener han.

»Hvis danskerne virkelig har udmærket sig, er det oplagt at være stolt, men hvorvidt der egentlig er tale om udmærkelse, kan man diskutere,« siger han.

De fleste danske aviser laver artikler om, hvad udenlandske medier skriver om Danmark, og Politiken.dk’s souschef, Jesper Friis, kalder det ’et almindeligt format’ for netaviser og tv-stationer. Vinklen er oplagt, siger han, og med artiklerne kan man måle, hvor interessant eller opsigtsvækkende en dansk konflikt er.

– Er det noget, der giver mange klik?

»Vi spekulerer ikke i klik på den måde. Selvfølgelig følger vi med i, hvad vores læsere interesserer sig for, og hvad de gider at læse – ligesom når man laver en avis, hvor man med fokusgruppeanalyser undersøger, hvad læserne gider, og hvad de ikke gider. Vi har mulighed for med det samme at aflæse, om folk er interesserede i det, vi publicerer, og der er hele tiden en risiko for, at man lader sig styre af folk – altså af hvad de vil læse. Og hvis vi gjorde det, så Politiken.dk anderledes ud, end den gør i dag.«

– Hvis I gjorde det, så man så mange flere af denne slags historier?

»Det er jo bare ét format blandt mange forskellige formater, man bruger på netaviser. Jeg ved ikke, om der ville blive flere. De gange, hvor det er oplagt, gør vi det, og de gange, hvor det er knap så oplagt, gør vi det ikke,« siger han og understreger, at det konkrete eksempel med lærerkonflikten er sjovt, fordi lærerkonflikten er et meget nationalt anliggende.

»Ligesom vi nogle gange – når vi laver journalistik – ser på, hvad der sker i andre lande og relaterer det til danske forhold, er det interessant at se, når andre lande relaterer begivenhederne i vores land til deres forhold. Dermed er det både substansmæssigt og journalistisk interessant.«