Från ledigheten har jag följt den svenska rapporteringen om dramat mellan USA och Iran. En fascinerande upplevelse på många sätt.

Två saker slogs tidigt fast: President Trump agerade fullständigt ansvarslöst genom att beordra attacken mot Soleimani. Risken för ett fullskaligt krig bedömdes som överhängande av i stort sett alla som uttalade sig.

Lika säkra verkade alla vara på att det iranska ledarskapet skulle få svårt att behärska sig. Det iranska svaret skulle tveklöst bli kraftfullt och leda till fortsatt destabilisering.

Så hur gick det? Något färdigt facit finns förstås inte än. Men så här långt har Iran valt att svara ytterst måttfullt - genom en begränsad attack, som man öppet skyltade med, och där man förvissade sig om att inga amerikanska liv skulle gå till spillo. USA reagerade i sin tur med att blåsa av den senaste kraftmätningen. (Jag lämnar Irans katastrofala nedskjutning av det ukrainska Boeing-flygplanet därhän i denna krönika.)

Vår starka aversion mot våld förblindar

Utvecklingen måste te sig oväntad för många av dem som har tagit del av den senaste veckans analyser. Förvåningen märks även internationellt, men det finns svenska särdrag som är värda att lägga märke till.

Ett sådant är att vår starka aversion mot våld förblindar. I den svenska offentligheten är det närmast ett axiom att våldsanvändning är irrationell. Parterna uppmanas att lugna ner sig - ungefär som två bråkstakar på skolgården. Underförstått: våldshandlingar är känslostyrda impulshandlingar, dialog är förnuft.

Men om man studerar Irans och USA:s fientliga handlingar ser man att båda har agerat rationellt utifrån sina intressen. Iran har alltsedan USA valde att lämna kärnenergiavtalet 2018 befunnit sig i en extremt pressad situation. De amerikanska sanktionerna har slagit stenhårt mot landets ekonomi och det interna missnöjet växer.

Iran har svarat med en innovativ kampanj för att slå tillbaka på ett sätt som maximerar utfallet och minimerar riskerna för regimen. Man har skapat oro i Hormuzsundet, genomfört en drönarattack mot den saudiska oljeindustrin via ombud i Jemen och iscensatt våldsamma protester mot USA:s ambassad i Irak.

Även Trump kan sägas ha agerat rationellt

Allt detta förtjänar givetvis fördömanden, men rent militärstrategiskt är det en fascinerande uppvisning i modern, asymmetrisk krigföring. Varken USA eller Saudiarabien - rustade till tänderna med konventionella vapen - har riktigt vetat hur de ska svara på attackerna. Vilket förstås är hela syftet.

Även Trump kan sägas ha agerat rationellt. Den här ledarsidan anser det vara ett stort misstag att USA drog sig ur kärnenergiavtalet med Iran och ser betydande risker om den USA-ledda koalitionen skulle tvingas lämna Irak.

Men i den upptrappade situation som rådde behövde USA slå tillbaka och ändra spelreglerna. USA har flera fatala ambassadattacker i färskt minne - såsom Irans gisslantagande efter revolutionen 1979 och den väpnade attacken mot USA:s konsulat i Benghazi, Libyen, 2012.

Att gå in i ett valår och riskera nya, förnedrande bilder från en amerikansk ambassad vill ingen sittande president. Det går förstås att diskutera om dödandet av den iranske generalen Soleimani var rätt svar eller inte, men signalen har tveklöst gått fram. Här och nu fungerade avskräckningen.

Gränsen mellan krig och fred har suddats ut

Från en svensk horisont finns skäl att studera detta drama noggrant. Här finns nämligen en säkerhetspolitisk läxa att göra. Som så ofta är vi så upptagna med att fördöma att vi riskerar att fördumma oss själva på kuppen.

Länder som Ryssland, Kina och Iran har en hel del gemensamt. De har suddat ut gränsen mellan krig och fred och använder hela statsapparaten som sin arsenal.

Mål och medel avpassas för varje operation. Ena dagen kan det vara naturgas, företagsuppköp, orkestrerade protester och migrationsströmmar eller desinformation som används som vapen. Nästa dag nyttjas i stället cyberangrepp, drönarattacker via ombud eller förgiftningar på ett annat lands territorium.

Utmaningen för den utsatta ligger på flera plan. Först måste man upptäcka attacken eller påverkansförsöket och fastställa vilken aktör som ligger bakom. Sedan måste man hitta ett adekvat sätt att svara.

Öppna och högteknologiska rättsstater som de västerländska är oerhört sårbara för den sortens hot. Möjligheterna att slå tillbaka är dessutom med nödvändighet begränsade.

Konventionella krig har blivit omodernt

Elisabeth Braw är forskare vid Royal United Services Institute i London och menar att konventionella krig rentav har blivit omodernt:

- Länder vill inte ta territorium längre. Krim är förstås det stora undantaget. Att styra ett nytt område är väldigt dyrt och besvärligt. Det finns betydligt enklare sätt att försvaga andra stater och nå sina mål. Vad som helst kan i princip riktas mot vem som helst. Avgörande är överraskningsmomentet och att den fientliga handlingen inte utlöser ett militärt svar.

Slutsatsen är inte att det militära försvaret lika gärna kan läggas ner. Men den nya situationen kräver ett nytt tänk och en ny planering. Elisabeth Braw liknar den traditionella hotbilden vid en mugg med uppvärmd soppa. Den är trygg och bekväm att hålla fast vid i en snabbt föränderlig värld.

- Det är lättare att förlita sig på det som man redan känner till och fortsätta räkna på antalet ryska korvetter. Det är förvirrande att tänka på de nya hoten. Vi är inte förberedda på exempelvis angrepp på svenska företag. Hur ska staten reagera då?

Var är Sverige som mest sårbart för angrepp?

Det är hög tid att börja fundera över den saken. I helgen inleds den årliga försvarskonferensen i Sälen. Det är upplagt för ett politiskt bråk om hur mycket resurser som armén ska få i det kommande försvarsbeslutet.

Risken är uppenbar att Sverige rustar för att möta gårdagen hot snarare än dagens och morgondagens.

Diskussionen borde börja i en helt annan ände. Var är Sverige som mest sårbart för angrepp? Är det sjukvårdens IT-system, polisens vacklande våldsmonopol, betalningssystemet eller den växande misstron mot samhälleliga institutioner? Hur ska vi klara personalförsörjningen för att bygga en avskräckande cyberförmåga? Hur ska regeringskansliet bäst organiseras för att snabbt identifiera hot i gränslandet mellan det civila och militära?

Det var länge sedan säkerhet bara var en fråga för Försvarsmakten.