Anteckningar om 1600-talets talspråk och därmed sammanhängande frågor.

I sin bok Grunddragen af modersmålets historia s. 128 framhåller Ljungstedt, att vid slutet af den yngre fornsvenska tiden det lefvande, oreflekterade umgängesspråket sannolikt i stort sedt redan var ganska lika vårt nuvarande hvardagsspråk.

Med ännu större visshet torde man kunna fälla ett dylikt omdöme om 1600-talets hvardagsspråk, och hvad våra »komedier» i detta fall har att lära oss, jäfvar icke ett dylikt påstående.

I själfva verket förefaller det snarare mången gång, som om det mera bildade umgängesspråket då för tiden visat en fördragsamhet gent emot en mängd redan då uppkomna talspråksformer, som numera ej i samma grad kommer dem till del.

I detta kapitel kommer jag nu att meddela dels former, som efter all sannolikhet under 1600-talet tillhörde talspråket, vare sig de numera kvarstå inom detta språklager eller ej, dels former, som i vår tid betraktas som hvardagliga, men då obehindradt kunde förekomma i skriftspråket; vidare behandlas här företeelser, hvilka på ett eller annat sätt stå i närmare samband med dem, som egentligen falla inom området för vårt ämne.

Däremot har jag undvikit att här taga hänsyn till de partier i mina källor, hvilkas språk synes mig vara mer eller mindre starkt färgadt af bygdemål, så t. ex. i Moræus Vit., herdescenerna i Kolmodin Gen. Aeth. o. d.

Vi börja med några fall, som — åtminstone från det nsv. skriftspråkets synpunkt — kunna sammanfattas under rubriken stafvelsesynkopering.

En vanlig form är t. ex. plä för pläga eller plägar.

I Brascks FP s. 29 säger junker Acolastus till sin dräng: War ey, som tu plä wara, seen, s. 43 monsieur Beranger: Tree ricksdaler jagh taga plä (rim: dät) s. 47 återigen Acolastus: Jagh plä gerna om morgonen sofwa, och ib. doktor Sporck: Hundrade rijksdaler at gifwa, Plä de som wilia perfect blifwa. Jfr vidare Caiphas hos Brasck Ap. g. s. 115 3 pers. sg., Petrus hos Brasck MGV s. 253 i samma person o. s. v.[1] När personer af ringare stånd tala, förekomma ofta samma former[2]. Hit böra väl snarast räknas Pickelhering i Disa 1687, s. 38 (3 p. sg.) och Putzdrummel s. 74 (3 p. sg.), hvilken senare dock — intressant nog — öfvergår till plägar, då han s. 81 skall parodiera det fina språket: O du Delicate Hackebräde, hwar uppå man stora stångkorfwar hacka plägar.

Öfvergången af plägha(r) till plä beror därpå, att ordet oftast uppträdde i relativt oaccentuerad ställning framför annat verb. Accentförlusten, resp. accentlösheten har äfven åstadkommit r-bortfallet, se nedan. Jag kan icke påminna mig, att jag i den litteratur, som här behandlas, en enda gång anträffat en form plär förrän i Börks Darius (s. 29), däremot pläger (t. ex. Messenius s. 18).

På samma sätt som plä af pläga kan äfven ta af taga förklaras, ehuru man här äfven kan tänka på en analogisk ombildning med pret. tog som utgångspunkt efter mönstret af fsv. sla — slogh o. d. [3] Taas för tagas (inf.) har jag antecknat från Prytz G. I s. 4, imp. taa från Brasck FP s. 58, inf. taa upp från Disa 1687, s. 34. Hos Börk Dar. är inf. ta synnerligen vanlig. Pres. ta(a)r förekommer t. ex. Brasck FP s. 59, Chronander Bel. s. 113. Jfr Columbus (Noreen Col. s. x).

Hit hör äfven det ganska vanliga dra (ifrån) för draga, t. ex. Putzdrummel s. 80, Orf. o. Euryd. s. 101.

Ett analogt fall är äfven nå (af någo, någe < nogodh, se nedan) för något. S. 30 i Brascks FP säger Acolastus, att han skall nå litet recreera sig. Samma form nå li(j)tet använder han äfven s. 44, den förekommer dessutom s. 37 (drängen Pelle), vidare, brukad af aposteln Paulus, i Brascks Ap. g. s. 148 samt lägges i Hercules’ mun i samme författares MGV s. 258. Jag har icke antecknat nå i betydelsen något från någon annan förbindelse före c:a 1680. Men i ett »Nachspiel» från denna tid (aftryckt af Schück Saml. 13: 69) frågas: har du nå Brennewijn, Börk Dar. s. 34 (1688), en utmärkt källa för talspråket under 1600-talets senare årtionden, skrifver: Han har ey saknat nå’, s. 32 nå . . Slut; se äfven Putzdrummel s. 72.

Inf.- och pres.-formerna ble och bli(j) uppträda stundom för blifva. Så ble(e) i Börks Dar. flera ggr samt i Disa 1687 (s. 41, 44, 46), då Disa och Pickelhering samtala. Blij är tidigare: jag har antecknat det från Prytz G. I s. 47, Brasck MGV s. 277, Disa 1687, s. 37, 39; jfr Lindschöld 1672 (Hanselli 4: 140), Lagerlöf 1685 (Hans. 4: 62) samt Columbus (Noreen s. xvii). E-et i ble beror sannolikt på ordets obetonade ställning, hvilken haft till följd, att det ursprungligen slutna i-et först blifvit öppet och sedermera utvecklats såsom t. ex. ve ’vid (prep.)’ hos Columbus, Putzdrummel s. 72 [4]. Hit hör äfven pres. bli(j)r, som t. ex. förekommer Disa 1687, s. 31 och är vanligt i Lagerlöfs och Edm. Gripenhielms diktning; därjämte bler (Börk Dar. s. 32). Sup. blith förekommer hos Börk Dar. s. 28 2 ggr[5]. Om ipf. ble’ ’blef’ (ib. s. 8) se nedan. Såsom synes är det först under 1600-talets senare årtionden, som dessa liksom många andra här behandlade förkortade former vunnit burskap.

Under samma tid förekommer äfven g(i)e för gifva och ha(a) för hafva.

Gee (inf. o. pres. pl.) finnes Disa 1687, s. 31, gie hos Börk Dar. s. 30, gi Lucidor Hel. Bl. s. P p. På 1680-talet har ge(e)

Ha(a) (inf. o. pres. plur.) har jag antecknat från Messenius t. ex. s. 62, 150, 177 (flera ggr), 199 (flera ggr), Sigfridi Gåås Kong C 3 (1619), Chronander Bel. s. 134, Disa 1687, s. 32. Betydligt tidigare uppträder pres. har (Kon. Styr. och från 1503; se Sdw.) och för öfrigt Messenius (t. ex. s. 62 flera ggr, 117, 132 o. s. v.), där dock växlande med haffuer (t. ex. s. 132). Sällan förekommer dock ha(a)r i st. f. den längre formen i 2 p. pl. imper., såsom Asteroph. Tisbe s. 67, Mess. s. 185. I haan har jag antecknat från Kolmodin Gen. Aeth. Om ipf. ha se nedan.

På analogt sätt förklaras inf. biu ’bjuda’, som jag först funnit hos Börk Dar. s. 9; rå ’råda’ ib. s. 16, Putzdrummel s. 72 ’skaffa’, Orf. o. Euryd. s. 91, hvartill pres. rår något tidigare hos Lindschöld. Äfven be ’bedja’ torde vid denna tid ha varit vanligt: pres. beer finnes hos Brasck FP s. 5, bes hos Börk Dar. s. 36.

Hit höra ipf. ha ’hade’, la ’lade’, sa ’sade’.

Ipf. ha har jag blott funnit i konj., nämligen Disa 1687, s. 36 2 ggr.

Ipf. la ’lade’ förekommer i Putzdrummel s. 72 (la af); äfven hos Lucidor.

Ipf. sa ’sade’ har jag tidigast anträffat hos Sigfridi Gåås Kong s. L 3 (1619), Prytz G. I s. 10 (saa; lagdt i munnen på en »fougdekarl») samt senare Brasck FP s. 54 [6].

Af samma slag äro formerna bå för både (Putzdrummel s. 77), Lucidor båå, go (herrarna) ’goda h.’ (Putzdrummel s. 90), jfr nsv. go herrar [7], go vänner [8] — men de personer, i

I Putzdrummel förekomma äfven ofta imperfektformer på -a, såsom wancka, bota (s. 72), hacka, skubba (s. 75), kosta (s. 77). I våra öfriga källor äro de mera sällsynta — dock har Rond. JR s. 71 böria, s. 36 kasta, Messenius BM s. 171 tacka ’tackade’ [9], Chr. s. 221 begynna, Chronander Bel. s. 167 boola, s. 181 klappa, trötna, swara, s. 192 hämpta[10].

Vanliga hos Börk Dar. äro part. pret. på -a för -ade, t. ex. oförfära’ (s. 28), förwilla’ (s. 30, 31).

Mycket ofta uppträder vid midten af 1600-talet pluralformen sku ’skola’, hvilken numera försvunnit, men är oss bekant från Bellman; sku j Brasck FP s. 25, the sku ib. s. 46, Ap. g. s. 121, wij sku FP s. 66, j sku ib. s. 67, sku wij Ap. g. s. 121, synnerligen ofta hos Brasck MGV, Putzdrummel s. 86 (jämte ska s. 86), Börk Dar. s. 7 (jämte ska’), skun I (Lindschöld, Hans. 4: 138 2 ggr). Tidigare förekommer formen hos Prytz G. I s. 8, 22, 24, 37, 38, 41, 44, 46 m. fl., men jag har icke funnit den hos Messenius. Den har uppstått ur det obetonade skula (t. ex. i G. I:s registratur [1527], Chronander Surge s. 44 i en bondescen) på samma sätt som plä ur pläga, nå ur något o. s. v. Jfr sku redan 1503 (Noreen Aschw. gr. § 316).

Om sing. ska se nedan.

I detta sammanhang må en förkortad form anföras, som numera icke torde förekomma, nämligen ärkebisp, t. ex. Herre Erckiebisp, Her Erckebisp (Prytz G. I s. 7, 8), Ärchibisper (Messenius Chr. s. 248), ärchibispers (ib. s. 253), Ärchibisperna (ib. s. 257). Därjämte Ärchibiskop (ib. s. 249 m. fl.), Ärchbiskop (ib. s. 250 m. fl.). Det enkla bisp, best. bispen, är äfvenledes mycket vanligare i den äldre än den yngre nysvenskan, där

Äfven dessa former ha som bekant uppstått i obetonad eller mindre betonad ställning framför namn, t. ex. bisp Karl (Mess. Chr. s. 252), bisp pär (ib. 254). Båda formerna finnas redan under 1500-talets första hälft och den närmast följande litteraturen. Synnerligen vanliga äro de i den unga handskriften Rimkr. III. 4 (1452—1520): 145 följ.; se t. ex. s. 145, 149, 150. Däremot förekomma de, så vidt jag kan se, icke en enda gång i Rimkr. III. 1 (1452—1470): I följ., där orden annars minst ett tjog gånger uppträda. Från P. Svarts krönika har jag antecknat Erchebispen s. 23 och bispen s. 122; i O. Petri krön. äro båda formerna synnerligen vanliga. Det är sålunda tydligt, att dessa former då icke hade någon anstrykning af förtrolighet eller hvardaglighet.

Den synkoperade formen kärng för käring (acc. 32) eller kärring (acc. 40), fsv. kærling, användes af bonden Coræbus i Moræi Vit. s. 408. Jfr Columbi kär’ng (Noreen Col. s. XI), Lucidors Kierngar (Norelius Ark. 1: 229); äfven käringar, kiäringer hos Carl Gripenhielm (Hanselli 4: 303) måste på grund af metern läsas tvåstafvigt. Formen har numera en vulgärare anstrykning än de tvåstafviga orden.

Alla dessa fall kunna fattas som beroende på en eller flera ljudlagar af samma slag som den i fsv. tid gällande, enligt hvilken af två på hvarandra följande stafvelser den synkoperas, som står närmast den starktonade (se Noreen Aschw. gr. § 156). Emellertid äro naturligtvis andra möjligheter tänkbara. Beträffande imperfektformerna på -a, som af Beckman Landsm. XIII. 3: 23 eventuellt fattas på ofvan angifna sätt, se Kock ib. XV. 5: 19 följ., särsk. 21 o. 26, samt i fråga om sådana former som bå, la, sa, hvilka Beckman Ark. 11: 220 förklarar på samma sätt som imperfekterna på -de, se Kock anf. afh. s. 28. Jfr nedan s. 77.

Huru som helst är det höjdt öfver allt tvifvel, att de här angifna förändringarna ytterst bero på ordens eller stafvelsernas relativt oaccentuerade ställning. De tillhöra, som af det

1600-talets senare hälft:

sporadiskt

alls icke belagda

Särskildt synes mig 1680-talet i detta afseende vara en viktig märkespunkt i det svenska talspråkets utvecklingshistoria. Men äfven en hel del af de öfriga egenheter, som karakterisera dettas senare skede, tyckas först då hafva fullständigt trängt igenom. Enligt mitt förmenande bör alltså den yngre nysvenskans talspråk icke såsom dess skrift- och högspråk räknas från och med Dalin, utan lämpligen sättas tillbaka en 50 år i tiden, till c. 1680. Det må i detta sammanhang omnämnas, att först vid denna tid äfven du, dig o. s. v. har segrat öfver tu, tig, och att nu äfven tilltalsordet Ni uppträder.

En annan stafvelsesynkope, som äfven i detta sammanhang må anföras, äro gran’stru ’grannhustru’ (Moræus Vit. s. 469), hvilken form tydligen också uteslutande tillhört talspråket.

Vi öfvergå nu till att redogöra för de viktigaste fall af konsonantbortfall, som tyckas utmärka 1600-talets talspråk.

Karakteristiskt för denna tid är försvinnandet af äldre dh, ð i slutljud, hvilket sannolikt beror på en ljudlag, som varit verksam under det föregående århundradet. Ännu i Holofernes och Judit (c. 1599) saknas dock belägg för detta bortfall. Exempel, hufvudsakligen hämtade från Messenius, äro:

bröö, bröö skiffua (Mess. s. 8) jämte Brödh ib. (här är det dock bondfolk, som talar), dö(ö) (s. 13, 24, 60) ’död’, glö (s. 20 m. fl.) ’glöd’, beskee (s. 25) ’besked’ (jfr beskie Kolmodin Gen. Aeth. s. 294, beskee Lindschöld Hanselli 4: 126), strij (Mess. s. 28) ’strid’, Mädelpa (s. 32), råå (s. 44, 45) i betydelsen ’consilium’ [11], nöö (i all lust och nöö s. 49, 68) ’nöd’, Eders

Liknande ex. se Noreen Col. s. viii. Ungt är bortfallet i part. perf. och adj. såsom bedröfwa’, beröfwa’ (Börk Darius s. 8); jfr Bellman förvåna’ (2: 165).

I flera af dessa fall har numera d-et återinsatts äfven i otvunget talspråk, och utan undantag gäller detta i part. och adjektiv, där d-et bortfallit efter svagbetonad vokal. Af allt att döma var detta d-bortfall under 1600-talet mera tolereradt i talspråket än nu. Af det egentliga skriftspråket (normalprosan) accepterades det dock aldrig, och det är hufvudsakligen härifrån, som i nyare tid d-formerna åter trängt ut åtminstone till talspråkets högre lager[12]. Att verkligen d-bortfallet ansågs vara ett karakteristikum just för talspråket, synes framgå äfven däraf, att dylika former ymnigast uppträda i scener, där afsikten att återge detta är uppenbar. Så t. ex. hos Kolmodin Gen. Aeth. sta, go o. s. v. (s. 287 i herdarnas samtal), i Putzdrummel, t. ex. giästbo (s. 72), we ’vid’ (prep., ib.), iag weet rå (ib.), penningmarckna (s. 73), mä ’med’ (ib.), wre ’vred’ (ipf.) (s. 74), loo ’lod’ (ib., jfr Lindschöld 1669, Hans. 4: 111), hwa (i hwa måtto s. 79)[13].

Till samma kategori må äfven räknas månen ’månaden’:

(Junker) Acolastus:

Men jagh will nu gerna weeta fåå,

Hwad j om månen begära må?

(Brasck FP s. 35).

I modern svenska förekommer i ledigare umgängesspråk ofta i månan i samma betydelse; jfr måne ’månad’ (Ristell 1787) [14].

Pluralformen månar har jag antecknat från Messenius Signill s. 64, Svanhv. s. 101, Brasck FP s. 32 och 40.

Dessa former bero ytterst på bortfall af det slutljudande dh i y. fsv. manadh(er). Till det så uppkomna måna äro måne och månar nybildningar. Jag fattar utvecklingen hellre så än — i anslutning till Kock Landsm. XV. 5: 24 — såsom utgående från ð-ets förlust i best. månadhen. Det synes mig nämligen osäkert, om den af honom uppställda ljudlagen (ib. s. 23), att »ð förloras mellan en vokal med semifortis eller levis och en följande vokal med levissimus», är riktigt affattad. I alla händelser äro sådana öfvergångsformer som *månaen okända i skriftspråket.

Mellan två vokaler synes d-bortfall nästan uteslutande förekomma i lägre eller dialektiskt talspråk; så glaa för glada hos Kolmodin Gen. Aeth. s. 286 (herdescenerna), goa för goda Putzdr. s. 79 (efter gla, go); dock har Chronander Bel. s. 136 och Börk Dar. s. 41 bija ’bida’.

Dialektiskt har i y. fsv. och ä. nsv. dh under vissa omständigheter i slutljud öfvergått till (þ >) t; se Kock Ark. 16: 265 och där citerad litteratur; jfr nedan. Naturligtvis har, därest min förklaring af månen, månar är riktig, dessa former icke kunnat uppstå i dialekter, där skilnadh blifvit skilnat och svulnadh öfvergått till svulnat.

Här må äfven omnämnas Bröör, brör för bröder hos Messenius s. 68, 224; jfr Lucidors Bröer (Norelius Ark. 1: 228). En mycket vanlig form vid denna tid är äfven klä(ä)r ’kläder (pl.)’, jfr också heer ’heder’ Lindschöld 1669 (Hans. 4: 123). Däremot torde fiäär ’fjäder’ (Mess. s. 59) icke uteslutande ha tillhört talspråket. Se härom närmare nedan.

Hit höra äfven sådana fall, där det ser ut, som om ett t försvunnit, ehuru i själfva verket det närmaste förstadiet är dh, som uppstått i relativt obetonadt slutljud. Företeelsen är fsv., allmän i obetonad stafvelse, dialektiskt äfven slutljudande efter

Dylikt bortfall uppträder ganska tidigt, såsom redan i Holof. s. 2: någe, hvilket bör sammanhållas med någo i Putzdrummel s. 72, 75. Den närmast föregående utvecklingsformen representeras af nogodh (t. ex. G. Horn i A. Oxenstiernas skr. o. brefv. II. 8: 123 [1633]). Det är detta någe, någo, som sedermera i obetonad ställning blifvit nå, hvarom ofvan. Nsv. inte kan delvis utgå från ett intedh (jfr inthed Prytz G. I s. 39; därjämte inthet ib.).

Här är det dock hufvudsakligen 1600-talets senare hälft och särskildt det mycket otvungna språket i Putzdrummel, som lämnar material: mycke (s. 72), lega (s. 75) ’legat’, önska (s. 80) ’önskat’ samt det äfvenledes på talspråk affattade dramat Darius af Börk, t. ex. löna’ (s. 22), fäkta’ (s. 28), töwa’ (s. 44). Med afseende på verbformerna erinras om Columbi kommi (Noreen s. XVI). Förstadiet på dh representeras af Messenii kluffuedh (s. 7), det mellansvenska klufve.

Fålkedh (best. f. Mess. s. 6), huffuedh (best. f. ib. s. 21), utgöra förstadiet till det mellansvenska folke, hufve. Dylika former såsom namne, folke uppträda redan hos Columbus (Noreen s. XVI); tidigast har jag dock funnit ett dylikt neutr. lijfwe hos Prytz G. I s. 37; jfr sedermera äfven sinne (Pickelhering, Disa 1687, s. 39). Dock bör anmärkas, att huffuedh äfven finnes Mess. s. 7 i obest. f., hvarför ju möjligen äfven å förstnämnda ställe sådan föreligger. Hos Chronander Belesn. s. 104 förekommer den mera vårdade och numera allmänna talspråksformen hufwudt.

På grund af obetonad ställning har redan i fsv. þæt utvecklats till dädh (jfr däd, vanligt hos Columbus och den normala formen i Börks Darius, dedh G. Horn A. Oxenstiernas skr. o. brefv. II. 8: 123 [1633] samt med afseende på slutljudet tädh Rond. JR s. 103)[15]. Häraf dä (t. ex. Putzdrummel s. 89 och annorstädes i lägre talspråk).

Däremot faller icke det likbetydande hä (bonden Jeppe, Mess. s. 12, herden Lasse, Kolmodin Gen. Aeth. s. 286) inom

xvi

G(h) har bortfallit t. ex. i näplij ’näppligen’ (Beronius Reb. s. 331); aldri ’aldrig’ (Putzdrummel 72), ynkli ’ynkligt’ (adv.) (Börk Darius s. 5); jfr Columbus (Noreen s. x)[16]. Vidare i dagli’t (Börk ib. s. 15)[17]. Detta bortfall — som är synnerligen vanligt hos Börk — uppträder sålunda först under 1600-talets senare hälft.

’Och’ heter i Orf. o. Euryd. regelbundet åg. Denna form, som sålunda tycks ha varit vanlig i det bildade talspråket, har i det lägre talspråket redan blifvit å (Pickelhering, Disa 1687, s. 38).

Svag betoning eller obetoning har äfven vållat förlust af andra konsonantljud.

I det föregående har plä för plär omtalats. Om r-bortfall i dylik ställning se Kock Akc. 2: 431, Ljunggren Ark. 13: 229.

Äfven presens af hafva saknar emellanåt slutkonsonant, dock — enligt mina anteckningar — mera ofta först frampå 1680-talet, t. ex. Prytz G I. s. 42: iagh ha, i Disa 1687: ha (3 p. sg. s. 30, 33, 36 2 ggr, 1 p. sg. s. 35, 36, 38), Börk Darius s. 46 (1688): ha’ (3 p. sg.) samt i en visa (i dialogform) 1683 (Saml. 13: 48): Haa (3 p. sg.). I vissa af dessa fall kan man dock fatta formerna som konjunktiver. Så är äfven fallet med Messenius s. 10: om tu förmå. S. 62: thet iagh förmå innehåller sannolikt den direkta fortsättningen af fsv. forma (1 o. 3 p. sg. pres. ind.; se Sdw.). Hvad nu ha för har beträffar, förekommer denna form hos Sven Hof (Beckman Ark. 11: 215) samt ännu i Sv. akad. grammatik (1836) — i alla dessa fall som hjälpverb, se Kock Ark. 13: 190.

Formen ä ’är, äro’, som jag tidigast känner från Columbus, är den normala i hela pres. sg. i Börks Darius, som nämndt

bildade

Ipf. wa uppträder likaledes i detta skådespel (s. 46 f.; jämte war). Wa förekommer äfven hos Columbus[20].

Af samma anledning bortfaller äfven slutljudande l. Skaa (3 p. sg.) ’skall’ har jag antecknat från Brasck FP s. 57 samt ska Disa 1687 (Saml. 13: 35) och Putzdrummel s. 82—87 å flera ställen i sg. och plur. I Börks Darius är detta i presens den regelbundna formen, skrifven ska’. Däremot har jag icke funnit denna form under första hälften af 1600-talet. Från fsv. anför Söderwall ett ex. i 3 p. sg., Kock två sådana Ark. 6: 33 (noten).

Att jämföra är te ’till’, fsv. tel (Cod. Bur.), til. Här som ofta annars lämna oss af våra källor herdescenerna i Kolmodins Gen. Aeth. (1659) det första exemplet: tee (s. 286).

L är redan i fsv. stundom försvunnet i kar(l). Ka(a)r(en) förekommer hos Mess. s. 52, Asteroph. Tisbe s. 51, Rond. JR s. 85.

Ett v-ljud har möjligen bortfallit i ble’ ’blef’ (Börk Dar. s. 8); jfr nsv. ga ’gaf’. Dock kan ipf. ble äfven fattas som en nybildning till bli.

Ett säkert hithörande fall är däremot braa ’bra’ (Moræus Vit. s. 407); jfr braff, brafwa (Brasck) nedan.

I alla tider har det svenska talspråket sträfvat att aflägsna konsonanter, som omgåfvos af andra konsonantljud. Af exempel härpå må anföras:

d: förornat ’förordnat’ (Mess. s. 218);

g (j): fölt ’följt’ (Gustaf II Adolf s. 153), men förfölgdt (ib. s. 144);

k: frist ’friskt’ (modh Brasck MGV s. 298, Ap. g. s. 116, 117), men ib. s. 168: friskt; start ’starkt’ (Kolmodin Gen. Aeth. s. 284, i en betydligt dialektfärgad dialog mellan tvänne herdar, Leyonstedt Hans. 5: 16); vidare: Franst ’franskt’, Renst ’renskt’, Spanst ’spanskt’ (Stiernhielm Herc, Tamms uppl. s. 42), Tyss’t ’tyskt’, Dans’t ’danskt’, Latinst, Fransyst (Columbus, Noreen s. xiii); jfr fsv. swænst ’svenskt’, smalænzt ’småländskt’ (1347) och ä. da. beest ’beskt’. Mellan s och t synes alltså k regelbundet ha bortfallit såsom i nsv. talspråk. Start är däremot snarast en dialektform, hvilken har sin motsvarighet i nsv. bygdemålsfärgadt tal;

p: skart ’skarpt’ (Saulus, Brasck Ap. g. s. 137);

t: Ösgöthan ’östgötarna’ (Prytz G. I s. 25); jfr redan i fsv. Øsgøta (MELL), ösgöta (Lilla rimkr.) samt längre fram Ösgötte Per Brahes krön. (Ahnfelts uppl. s. 33); men östgöthom (Mess. s. 248); vidare fasna ’fastna’ (Stiernhielm Herc. v. 257).

Vi öfvergå nu till en annan grupp af jämförelsepunkter, som på ljudlärans område erbjuda sig mellan 1600-talets och vårt moderna talspråk, nämligen förändring af konsonanternas kvalitet.

Såsom Columbus upplyser (s. 44; jfr Noreen s. xiii) förekom i 1600-talets svenska det s. k. »tjocka» l-et bland annat i stället för rd, hoffolket undvek det dock och ersatte det med »tunnt» l. Exempel från våra här anlitade källor äro:

bool ’bord’ (Mess. s. 66); fiälingzmannen, fiälingzkar (Rond. JR s. 34), men fiärdingz mannen (ib.) [21]; fä(ä)l ’färd’ (Mess. s. 71, 202, Prytz G. I s. 7, 8, 22, 24)[22], bortfäl (Mess. s. 40); gåål ’gård’ (Mess. s. 15, 68, 70, 190 m. fl.), men någon gg gårdar; jolarna ’gjordarna (på ett ämbar)’ (tjänstekvinnan Helfred, Brasck FP s. 92); från Putzdrummel, hvars språk är vulgärare än våra öfriga källors: giohle ’gjorde’ (s. 72), wåla ’vårda’ i så mycket wåla de oss som en gammal gryta (s. 77), alltså just i den

I v. fola ’transportera, frakta, befordra’ (fohlade Girs E. XIV s. 87) = fsv. forþa torde formen med rd(h) rent af ha råkat i glömska, hvarför här icke l-formen kan betraktas som uteslutande tillhörig talspråket.

Här må äfven erinras om Collmolen ’Kolmården’ (Schmedeman från år 1647) samt häle (R. Foss 1621) i betydelsen ’bonddräng’, hvilket motsvarar nsv. härde (mindre vanligt), under det att sv. (dial.) here har samma vokalljud som herde; jfr med afseende på växlingen l och r vulen och vuren, i fjol och i fjor.

Om den för det nsv. vulgärare talspråket vanliga öfvergången af p till f före t se Columbus Ordesk. s. IX. Exempel uppträda sporadiskt under hela århundradets lopp, såsom förtaft, skaft (Forsius, Noreen-Meyer s. 78); knaft för knappt förekommer hos U. Hiärne Strat. (Noreen-Meyer s. 139). Företeelsen har gamla anor; se Noreen Aschw. gr. § 265. Att dylika former trots Forsius, Columbus och Hiärne redan under 1600-talet fått en ganska vulgär prägel, synes framgå däraf, att i de sällsynta fall, där de i våra komedier uppträda, de läggas i munnen på allmogefolk eller personer af lågt stånd.

De pronominala formerna mäj, däj och säj sakna icke motsvarigheter i 1600-talets språk. Putzdrummel s. 73 har mey, Kolmodin Gen. Aeth. s. 285 dey; men i båda dessa fall är det folk af ringare stånd som talar. Äfven Columbus har mei, meij (Noreen Col. s. xi). Sannolikast uttalades vid denna tid dessa ord med e-vokal, hvilken sedermera framför j-ljudet öfvergick till ä. Det närmaste förstadiet till mej var meg (synnerligen ofta t. ex. i Rimkr. 3: 145 följ. [forts. af nya krön.]). E-vokalen har naturligtvis uppstått på grund af ordets obetonade ställning, såsom i ble ’blifva’, ve ’vid (prep.)’, te ’till’ o. s. v. Samma grund har enligt Kock Ark. 11: 331 äfven j-ljudet, hvilket sannolikt först uppträdt i nysvensk tid. Jfr wey ’väg’ Börk Dar. s. 21.

Af verbala språkformer, som numera undanträngts genom analogibildningar, må anföras: Wija klockor (Prytz G. I s. 37), wijas (Messenius Chr. s. 257), sammanwijas (Chronander Bel.

Smya (Putzdrummel s. 72) motsvaras däremot af fsv. smyghia (äldre smiugha) och icke af något smyghia. Det bör väl alltså förklaras som beroende på en yngre öfvergång <i>gh > j</i> mellan två vokaler — en utveckling, som enligt min mening dock icke förekommit i riksspråksdialekterna annat än framför i. Ett sådant fall är talspråksformen slaijes ’slagits’ (Chronander Surge s. 50); jfr slaje ’slagit’ (Ristell 1787)[25] och mellansvenska taji, draji o. s. v.

Den normala formen af säga är under denna tid säja. Jfr t. ex. Messenius s. 26 (seya), s. 28, 185 (seija), s. 40 (säija), Rondeletius JR s. 7 (säija). Se äfven Noreen Col. s. xii. Äfven af sing. pres. förekomma j-former, t. ex. tillseyer (Messenius s. 23); men här liksom i imper. är vid midten af århundradet g-et ännu nästan enarådande, åtminstone i skriften, t. ex. sägh (Chronander Belesn. s. 191), säg(h)er (ib. s. 191, Brasck FP s. 54, 55, Beronius Reb. s. 355). Däremot förekommer j-formen regelbundet i Orf. o. Euryd. (1687). Formen säja (säyja) är som bekant fsv.; se t. ex. Rimkr. 3: v. 4039 m. fl.

Rörande dessa former i den öfriga ä. nsv. se Andersson Salbergs Gramm. s. 58 följ.; om säga se särskildt s. 60.

Om öfvergången af t till dh (hvilket sedan bortföll) se ofvan s. 77 f.

Tillsats af g förekommer i stogo ’stode’ (Gustaf II Adolf s. 121, i ett tal från 1615), stog ’stod’ (Putzdrummel s. 74 liksom enl. Noreen s. x äfven hos Columbus) samt beror som bekant på analogibildning. Formen uppträder senare stundom i sådant skriftspråk, som närmar sig talspråket, t. ex. Bellman 3: 74, men är numera inskränkt till det senare.

Ett utmärkande drag för i synnerhet de lägre arterna af det nysvenska talspråket är vissa assimilationer, som ej tillåtas i skriftspråk eller det mera vårdade umgängesspråket. I detta afseende har sedan 1600-talet — säkerligen under inflytande af konservativare skriftformer — en tydlig reaktion gjort sig gällande. Af dylika, oftast från fsv. härstammande uttalslättnader, som under denna tid synes hafva varit betydligt mera tolererade än nu äfven inom språkets något högre lager, framhåller jag särskildt ll för ld, nn för nd och ss för ds, ts[26].

Exempel på ll af fsv. ld (eller i vissa fall urgermanskt lþ[27]) äro:

ell ’eld’ (Mess. s. 74) jämte eeld (s. 77); fsv. -ld- och -ll-;

gul(l) ’guld’ (Mess. s. 5, 25, 47, 54, 69), i sammansättningar t. ex. s. 25; fsv. -ld- och -ll-;

hull ’huld’ (Mess. s. 47, 54, 56, 57, 58, 63, 69); samma uttal får väl förutsättas för huld (ib. s. 25), som rimmar med gull (Gul), hvarvid dock uttryckligen må betonas, att man på grund af rimmen i dessa komedier icke kan bygga något i fråga om finare nyanser af uttalet; fsv. -ld- och -ll-;

mill ’mild’, skrifves mil (Mess. s. 22), rimmande med wil Vill’ (af ’vilja’); fsv. -ld- och -ll-;

oskylligt ’oskyldigt’ (Mess. s. 240); fsv. -ld- och -ll-;

skull ’skuld’ (Mess. s. 148, Rond. JR s. 37); fsv. -ld- och -ll-;

will ’vild’ (the diwr wille Mess. s. 132); fsv. -ld- och -ll-.

Dessa former torde ha varit de normala under denna tid; i nsv. talspråk äro fortfarande formerna gull, skull och — i något mindre grad — ell ännu vanliga.

För öfrigt har jag antecknat: bålla (örter Mess. s. 33; rim: hålla): fsv. balder ’förträfflig’, öfuerwåll (ib. s. 253). Men hos Mess. s. 70 förekommer äfven såväl båld (then Jungfrw Båld) som wåld och s. 25 Disa bold och wold[28]; Rond. JR s. 81 har siälffzwold.

Om denna assimilation se för öfrigt förf. Ark 4: 300 och där citerad litteratur.

Assimilationen nn af nd (resp. nþ) förekommer t. ex. i följande fall:

blan ’bland’ (Mess. s. 255), fsv. bland och blan;

blinne ’blinda’ (Mess. s. 11), blinn (s. 55), fsv. blinder;

brann ’brand’ (Prytz G. I s. 13), fsv. brander och bran;

bunne ’bundna’ (Mess. s. 20), bunnit ’bundit’ (Orf. o. Euryd. s. 71), fsv. pl. bunnä (se Sdw.);

ennesta ’endaste’ (Rond. JR s. 71), om till fsv. endast; kanske dock snarare motsvarande fsv. enister, se nedan;

han(n) ’hand’ (Mess. s. 50, 70, 150, 240), fsv. hand och han;

Hillebran ’Hildebrand’ (Mess. s. 17);

hinner ’hindar’ (Lex. Linc. 1640, Ber. om Wästindien s. 19 m. fl.), jfr äfven ä. nht. hinn(e); jfr Andersson Salbergs Gramm. s. 45; fsv. hind;

kinner ’kinder’ (Chronander Surge s. 30), fsv. -nd- och -nn-;

kunne ’kunde’ (Mess. s. 25, 43, synnerligen ofta hos Brasck FP), äfven kunde (Mess. s. 43); här kan urgammal växling föreligga;

lan(n) ’land’ (Mess. s. 43, 44, 51, 63, 65, 150, 198), äfven land(h) (s. 30, 39; rim: man, han); pl. länner (ib. s. 41); fsv. land;

linna ’linda’ (Mess. s. 42);

runneligh ’rundligt’ (Kolmodin Gen. Aeth. s. 281) jämte rundeligh (Chronander Surge s. 73);

skynna ’skynda’ (Rond. JR s. 30), jämte tillskyndar (s. 31); fsv. -nd- och -nn-;

strann ’strand’ (Mess. s. 49), jämte strandh (Rond. JR s. 49); fsv. strander;

stunn ’stund’ (Börk Dar. s. ii m. fl.), fsv. stund och stwn;

sänna ’sända’ (Mess. s. 63), fsv. sända, ipf. senne (enl. Sdw. 1 gg);

trinna ’trinda’ (Börk Dar. s. 15), fsv. -nd- och -nn;

vnderstunnom ’understundom’ (Asteroph. Tisbe s. 19);

wnnan ’undan’ (Mess. s. 221);

wänna ’vända’ (Mess. s. 57); därjämte afwända (Mess.; rim: tillkenna);

åstunna ’åstunda’ (ib. s. 45), därjämte åstunda (s. 63; rim: förkunna);

änna ’ände’ (ib. s. 78).

I detta sammanhang må äfven anföras några ex. på assimilationen <i>d(h)n > nn</i>: klännigh (Mess. s. 198), motsvarande nsv. klänning, vanligen skrifvet klädning, såsom ordet äfven skrifves hos Rond. JR s. 56, fsv. klädhning; minatz dagg (Lindschöld 1669, Hans. 4: 109), fsv. minnat ’midnatt’; rånnan ’rodnaden’ (Börk Dar. s. 9), vid denna tid vanlig form[29], jfr nsv. talspråksformen ronna (= rånna Werwing Hans. 4: 328) ’rodna’; jfr nsv. <i>dronning < *drod(h)ning</i>. Numera tillhöra dessa ljudlagsenliga former (utom klänning) hufvudsakligen talspråket; under 1600-talet torde de ha stått ett trappsteg högre på rangskalan. Däremot ha i stanna (< fsv. stadhna) de assimilerade formerna blifvit allenarådande, beroende därpå, att här det yngre språket saknat ord med d i stammen, med hvilka stanna kunnat associeras[30]. Se för öfrigt Kock Ark. 5: 68 noten.

Assimilationen ts (stundom af ds) > ss förekomma i:

båssman ’båtsman’ (Rond. JR s. 56), båsman (ib. s. 55); jfr Båås-Man hos Lucidor enl. Norelius Ark. 1: 231; ännu vanligt i (i synnerhet mindre vårdadt) talspråk;

häsk ’hätsk’ (Mess. s. 171, Brasck FP s. 7), men Arvidi: hätsk;

Mass ’Mats’ (Mess. s. 148);

masseck ’matsäck’ (herden Hans, Kolmodin Gen. Aeth. s. 287)[31]; vanligt i nsv. talspråk;

[skiussning ’skjutsning’ (bonden Sven, Brasck FP s. 89);]

sposkeligh ’spotsk’ (Brasck FP s. 9); sposk ’spotsk’ (Chronander Bel. s. 141)[32], fsv. spotsker;

tross ’trots’ (Kolmodin Gen. Aeth. s. 293), tråssa ’trotsa’ (Orf. o. Euryd. s. 83); jfr Lucidor Hel. Bl.: tross och Bellman: trossa. Möjligen har ordet redan på utländsk botten haft ss och hör då snarast till de nedan uppräknade. Orden trots och trotsa tillhöra numera icke det lediga samtalsspråket, hvilket förklarar, att de hvardagliga och som sagdt ännu hos Bellman förekommande formerna med ss äro främmande för den moderna nsv.; jfr Cederschiöld Om sv. som skriftspr. s. 245;

upstussighe ’uppstudsiga’ (Rond. JR s. 93).

Till dessa fall kan äfven läggas kress ’krets’ hos Lucidor. Se för öfrigt förf. Ark. 4: 302.

Däremot har ss sannolikt utländskt ursprung i följande fall, som i detta sammanhang må anföras:

hissa (Mess. s. 55) ’hetsa’; se Andersson Salb. gr. s. 64;

plassen (Mess. s. 249) ’platsen’; så ock plass hos Columbus (Noreen s. xvi); däremot platsen (Mess. s. 59); jfr mlgt. plas jämte platz;

puss (ganska regelbundet: Brasck FP s. 48, Chronander Bel. s. 135, Börk Dar. s. 29) ’puts’; jfr småpusser (Rond. JR s. 52); se äfven Andersson Salb. gr. s. 87;

spassera (Asteroph. Tisbe s. 31, Brasck MGV s. 259, Chronander Surge s. 41, Börk Dar. s. 21) ’spatsera’; däremot spatzera (Rond. JR s. 49); jfr lågty. spasseren;

spissfundigh ’spetsfundig’ (Chronander Bel. s. 137); jfr Kluge Et. Wb. under spiess.

Spassera är vanligt äfven i nsv. talspråk; så — ehuru i mindre grad — äfven hissa ’hetsa’; plass förekommer numera endast i lägre talspråk. Utdödt är puss ’puts’.

De i nysvenskt, särskildt lägre, talspråk vanliga formerna till fress, till ress finnas i herdescenerna s. 287 i Kolmodins Gen. Aeth. (annars til fredz, til reedz, t. ex. Brasck FP s. 5). Det språk, som där återgifvits, synes åtminstone på 1680-talet ha vunnit burskap bland de bildade: det öfverensstämmer

Däremot har nsv. talspråkets låss ’låtsar’ icke ännu trängt igenom. Rond. JR s. 77 har latz, liksom ännu Bellman 3: 159 låts.

Här må äfven nämnas Wastena (Messenius BM s. 194, Chr. s. 255). Denna form finnes redan i fsv., t. ex. Tillägg till Lilla rimkrön. 6: v. 9 (Rimkr. 1: 237). Jfr för öfrigt rimkrönikornas vadzstena[33], watzsteen o. s. v.

Om denna assimilation hänvisar jag i öfrigt till Tamm Fon. kännet. s. 42 följ.

Assimilationen af lk till kk i vissa proklitiskt brukade ord förekom dialektiskt redan i y. fsv. (Noreen Pauls Grundr.2 1: 603), så t. ex. thokken, hwikken, huken. I mina källor har jag hufvudsakligen funnit det förstnämnda ordet, dock endast i lägre eller dialektiskt färgadt språk. Bonden Pålwel i Rond. JR s. 35 använder formen tocka (fem. sg.) och Putzdrummel s. 73. tåcken. Jfr Columbus tåcken (Noreen s. xiv) och nedan. Från 1700-talets litteratur äro dylika former bäst bekanta från Bellman, t. ex. Tockna baler gör vår ruin. Det indirekt frågande hockendera har jag antecknat från ett bref af Gustaf II Adolf (1622, s. 491), håcken från Asteroph. Tisbe s. 45.

Här kan också lämpligen formen håmman (med hufvudtonen på senare stafvelsen[34]) omtalas (bonden Tubbe, Chronander Surge s. 20, i betydelsen ’soldat’?, möjligen här ett dialektord). Ordet homman (hofman) förekommer redan i y. fsv.; jfr hommesterinna (Noreen Aschw. Leseb. s. 111). Från det nsv. talspråket erinras om motsvarande assimilation i stymmor ’styfmor’.



*

denna

I fråga om vokalernas kvalitet har jag föga att säga utom hvad som ofvan i annat sammanhang anförts.

Om e i ble ’bli’, ge, te ’till’, ve ’vid’ har ofvan talats; äfvensom om vokalen i mäj, däj o. s. v.

E motsvarar nsv. e i gänom ’genom’ (Putzdrummel s. 74). Uteslutande talspråket tillhör numera gönom, men denna form, under 1600-talet ganska vanlig (särskildt hos Mess.), stod då tydligen högre på rangskalan; se nedan.

O står för nsv. u i bordus ’burdus’ (Putzdrummel s. 75).

Vi vända oss så till formläran.

I fråga om substantivböjningen är det icke alltid lätt att för denna tid afskilja talspråk och normalprosa. Till det förra området måste väl dock räknas plur. fahrar ’fäder (till oäkta barn)’ (Chronander Bel. s. 192). Formen lefver i samma betydelse kvar i smål. dial. barnafar, hvartill plur. barnafarar. Hit kunde man äfven vara böjd att föra köör ’kor’ (Glorela och Karick, Rond. JR s. 37, 60) = fsv., som ännu i dag är vanligt i dial.; dock har äfven Vallenius kör. Pluralformen köö användes af bonden Sven i Brascks FP s. 89. Annars är koor den normala pluralformen (t. ex. Mess. s. 132).

I detta sammanhang må nämnas några ord, hvilkas best. slutartikel har en form, som tyder på lån från talspråket, resp. dialekterna.

Den af rådmannen Ruben använda formen på handan (Rond. JR s. 11) betraktar jag som en öfvergångsform till nsv. hanna, best. form af hann, vidare döran (Diogenius, Chronander Belesn. s. 103) och saakan (Pelargus, Brasck FP s. 10) såsom sådana till nsv. döra ’dörren’, saka ’saken’. Från A. Oxenstiernas skr. o. brefv. II. 3: 397 har jag antecknat en slengh aff lunghsootan. Kanske afses, att med -an återgifva nasalt a. Jfr om dylika företeelser Beckman Sv. landsm. XIII. 3. På samma sätt har man att fatta wärldan (en bonde hos Mess. s. 31), jfr sv. dial. vära, best. form af vär(ld), och pälsagiälan ’pälsgärden, pälsskatten’ (bonden Styrbiörn i Chronander Surge s. 43). I samma scen förekommer äfven formen sänga (s. 44); jfr moora ’modren’, kär’nga ’käringen’ (Noreen Col. s. xxiii) och ännu tidigare ex. Beckman Sv. landsm. XIII. 3: 17 följ. Vi märka, att samtliga dessa ord äro fem. På analogt sätt förklarar jag

Om sådana talspråksformer som lijfwe ’lifvet’ se ofvan s. 78.

En talspråksform (dock möjligen med vulgär anstrykning) är vidare kläna ’kläderna’ (Putzdrummel s. 72). Det mera vårdade språket har ännu hos Rond. JR kläden; senare uppträder kläderna, hvarom nedan. Denna senare form användes också af Putzdrummel s. 79, då han skämtsamt ger sitt tal en högre lyftning.

Vidare må erinras om några pronominalformer, som då liksom nu säkerligen uteslutande tillhörde talspråket, nämligen di(j) och dom. Båda har jag anträffat hos Putzdrummel (1687). Di(j) förekommer i ack. s. 72[37]. Ännu mycket tidigare uppträder den gamla dativformen dom, fsv. þom, nämligen hos Rondeletius JR s. 48.

Om mej, dej se s. 82.

Om tilltalsordet ni har redan talats. Det konstrueras i Putzdrummel vanligen med verbformen i 3 p. pl.: Ni kunde.

en

ovårdade

Till talspråket bör möjligen också räknas pers. pron. Ehr (Mess. s. 147, Prytz G. I s. 23), hvarjämte vanligare Edher förekommer.

I nsv. har funnits en tendens att bilda genitiver af pronominella dativer i pluralis. Endast en af dessa former har vunnit burskap i skriftspråket, nämligen hvems (från 1700-talet). Det lägre talspråket, särskildt i Stockholm, nyttjar äfven doms, hvaraf slangspråkets domses och domseses. Från våra källor har jag antecknat hwilkoms (Messenius s. 203) och mångoms (Mess. s. 7), hvilka dock aldrig tyckas ha vunnit någon terräng.

Någ(h)en (t. ex. Mess. s. 21 m. fl., nogen Rond. JR s. 72) höll under 1600-talet på att undantränga någon; Andersson Salb. gramm. s. 52 omtalar, att i nämnda skrift t. o. m. något korrigerats till någet. Särskildt någet är hos Brasck FP synnerligen vanligt, ja, den normala formen. Nu har som bekant i skriftspråket o-formen segrat; men någen uppträder ofta i nsv. talspråk[38]. Något vulgärare klang hade nån i samma betydelse. Denna form finnes i herdescenen i Kolmodins Gen. Aeth. s. 286, Putzdrummel s. 72, Börk Darius s. 22, Noreen Col. s. x. I bildadt talspråk har den sålunda vunnit burskap på 1680-talet: Börks sorgespel, hvars språk nämligen måste anses tillhöra detta lager[39], uppfördes år 1688. Jag har dessutom antecknat den från en allvarlig dikt af C. Gripenhielm Hanselli 4: 273, 275 (1684), där äfven nonsin (s. 273) förekommer.

Om någo ’något’ se s. 78, om nå i samma betydelse se s. 71.

E(e)n i betydelsen ’man’ användes af Habor, Mess. s. 48, studenten Circeius i Chronander Surge s. 34 samt af fogden Torkel i Disa 1687, s. 46.

Nästan uteslutande det hvardagliga eller dialektiskt färgade språket tillhör numera det neutrala obestämda pronominet somt, hvilket under 1600-talet icke synes ha haft denna karaktär. Jag har antecknat det från Prytz G. I s. 40, Beronius Reb. s. 346. Det förekommer flera ggr hos Gustaf II Adolf och Stiernhielm.

Det indef. pron. tocken, pl. tocka (fsv. þolkin) förekommer numera uteslutande i lägre talspråk och i dialektiskt färgadt språk. Samma inskränkning måste göras för 1600-talet. Hos Rondeletius JR användes uttrycket Tocka herragästningh af en bonde (s. 35), tåcken uppträder i Putzdrummel s. 73, hos Columbus (Noreen s. xiv); se för öfrigt s. 88.

’Hvar annan’ har i Putzdrummel s. 76 formen hwar an; om de fullare formerna se nedan; jfr halfan.

Räkneordet ’halfannan’ heter i Putzdrummel s. 75 halfan (gång).

Beträffande verbböjningen anmärkes följande.

I följande kapitel, där »normalprosan» behandlas, anföras en mängd ipf.-former på -te, -de, där nsv. nu har -ade. Flera af dessa göra på oss ett mer eller mindre hvardagligt eller dialektiskt intryck; men det torde enbart därför ej vara skäl att äfven för 1600-talets vidkommande hänvisa dem uteslutande till talspråkets område: de flesta af dem ha också motsvarigheter i fsv. och förekomma utom hos våra komediförfattare äfven hos skriftställare, hvilkas språk icke synes ha rönt starkare inflytande från det lägre talspråket.

Däremot uppträda under 1600-talet hos vissa författare mången gång mera isolerade ipf.-former på -te och -de, som sakna motsvarigheter i fsv. och hos samtida skriftställare med vårdad språkbehandling. Dessa torde i allmänhet uteslutande ha tillhört det lägre språket. Sådana äro t. ex.

hällste ’hälsade’ (Columbus Bibl. Werld. s. B),

träffte ’träffade’ (Columbus Saml. 21: 42).

Härmed må sammanhållas det analoga förhållandet med sup. och p. pf. på -t för nsv. -a(d)t, hvarom nedan.

En talspråket tillkommande svag ipf.-form, där högspråket har stark sådan, är tillbiudde ’tillbjöd’ (Börk Dar. s. 14); jfr siungde ’sjöng’ (Runius 1712). Däremot ha de under 1600-talet rätt vanliga formerna hinde och hinte ’hann’ jämte hint ’hunnit’ icke uteslutande tillhört talspråket.

Om ipf. ble ’blef se s. 71, om ga ’gaf’, ha, la, sa s. 72, om stog ’stod’ s. 84.

Supin- och participformer, som säkerligen icke tillhört den vårdade normalprosan, äro brukt ’brukat’ (Börk Dar. s. 22), kråsta ’krossade’ (ib. s. 15), wi(j)st ’vetat’ (Mess. s. 57, Disa 1687, s. 36), wurdti ’blifvit’ (Columbus, se Noreen s. xxiv), väl också gått ’gånget’ (Mess. s. 185, Rond. JR s. 82) samt hiälpt ’hjälpt’ (Börk Dar. s. 22), hvars motsvarighet i högspråket var det starka hulpit. Nedan anföras en mängd supina och p. pf. på -t, där nsv. högspråket har -a(d)t: åtskilliga af dem förekomma ännu i hvardagsspråket, t. ex. lönt, skapt, tappt, vist (visat). Beträffande dessa former, hvilka i regel äga motsvarigheter i fsv. [40], finnes däremot ingen anledning att förmoda, det de under 1600-talet skulle ha varit talspråkets uteslutande tillhörighet[41]. — Om blit(h) ’blifvit’, gett, gätt ’gifvit’ se ofvan s. 71, 72.

Redan nu visa sig spår till det i nsv. talspråk vanliga bruket att i supinum af starka verb, tillhörande andra afljudsserien, låta stamvokalen rätta sig efter infinitiven: krypit ’krupit’ (Brasck MGV s. 241). Jfr nsv. talspråksformerna brytit ’brutit’, rykit ’rukit, rykt’. — Om wänt ’vant’ se nedan.

Om de förkortade infinitiverna bli, ge, gi, ha, dra, ta, biu, rå jämte därtill bildade former (blir o. s. v.) se s. 71 följ. Den regelbundna böjningen i talspråket af blifva, gifva var alltså o. 1680: bli, blir, ble, blit, ge (gi), ger, ga, gett eller gätt.

Redan hos Messenius finnas exempel på den i nsv. talspråk fullt genomförda utjämningen i presensparadigmet, hvarigenom singularens ändelser också antagits af pluralen: 3 pers. pl. haffuer (s. 7), skal (s. 20, 71), är (s. 59), pleghar (s. 64) — de enda fall jag funnit på de 71 första sidorna. Från Brasck

I fråga om verben må till slut anmärkas, att jag i Moræi Vit. s. 405 (1685) först funnit formen låtsa(s), lagd i skökan Bacchis’ mun. Säkerligen tillhörde detta nya verb vid denna tid uteslutande talspråket. Om de normala uttryckssätten för ’låtsa’ se nedan.

Det i nsv. dialekter och i dialektiskt fargadt språk (i sht i Västerg.) förekommande adverbet lel(l) ’likväl’ stod under 1600-talet säkerligen högre på rangskalan än nu. Det användes af jungfru Maria hos Kolmodin Gen. Aeth. s. 274; vidare förekommer det i Urban Hiärnes Rosimunda 1665 (Noreen-Meyer s. 131), i Columbi Mål-roo (ib. s. 149), hos Lucidor (ib. s. 182). Men till normalprosan synes formen icke ha trängt.

En talspråksform är äfven fälle ’nog, alltid’ (Eulalia uxor, Brasck Ap. g. s. 124), vanlig i nsv. dial., liksom också fulle (Disa 1687, s. 46).

Genom felaktig upplösning af ut i har ti (Prytz G. I s. 45, 61) uppstått; jfr Lucidor Hel. Bl. ti ett par ggr samt Columbus ti och tå (Noreen s. xvii). Ti och tå ’utaf’ äro vanliga i norrländska dialekter, ti äfven i norska bygdemål. Analogt ursprung har som bekant tilltalsordet Ni (uppkommet genom felaktig uppdelning af kunnen I o. s. v.), i mina källor först hos Disa (1687) och Putzdrummel passim.

Af konjunktionsformer, som uteslutande tillhört talspråket, har jag blott antecknat för’n, förn’ ’förrän’ (Columbus s. 41, Börk Dar. flera ggr, Orf. o. Euryd. s. 70), mäns ’medan’ (Börk Dar. s. 13).

Af hithörande syntaktiska drag må följande omnämnas.

Bruket att lägga bestämda slutartikeln till personnamn förekommer nu för tiden endast i hvardagsspråket och innebär alltid en viss förtrolighet med eller närmare kännedom om personen i fråga. Det är framförallt enstafviga familjenamn, som lämpa sig för en dylik behandling, t. ex. Borgen för Borg, Böösen, Holmen, Kocken, Malmen, Strömmen, Tammen, Wulffen; dock icke alla: man kan icke säga Bernen för Bern, Jonnen för Jonn. Af sammansatta familjenamn kunna hälst — dock icke alltid så lätt som de förra — de på -blom, -bäck, -dal, -fors, -kvist, -ros, -skog, -stedt, -ström erhålla samma tillägg, icke så gärna — åtminstone i mitt språkbruk — t. ex. de på -berg, -gren, -man, -vall. Bland afledda namn, som kunna få bestämd slutartikel, må nämnas de på -ing, t. ex. Billing. Omöjliga att på detta sätt böja äro sådana, som ha hufvudbetonad slutstafvelse såsom Pontén, Lundell, Thulin, Wranér, eller de på -el, -er, -ers, -on, -or o. s. v. med hufvudtonvikten på penultima, t. ex. Wrangel, Möller, Wikander, Evers, Morton, Hector, vidare de på -son samt för öfrigt de flesta flerstafviga namn af utländskt ursprung.

I den äldre nsv. hade denna böjning icke samma hvardagliga karaktär som nu [43] Synnerligen vanligt är t. ex. Dacken [44], Sturen [45] äfven i normalprosan. Från Hunds Erik XIV:s krön. har jag antecknat Baggen ’Bagge’ (flera ggr t. ex. str. 44, 46, 47)[46], Gadden ’Gadde’ (str. 442), från Gustaf II Adolfs skrifter Skytten (s. 480, 485), Baneren (s. 548). Hos Prytz G. I s. 18 förekommer Biuggen för Biugg. Våra komedier lämna icke något material i denna fråga. Från ett bref af Johan Ekeblad har jag antecknat den sköna Sparren (om en kvinna)[47]. Ännu 1807 kunde emellertid grefve De la Gardie i ett tal till Gustaf IV Adolf tala om Stenbocken [48].

Under 15- och 1600-talen gällde icke samma regler för

I detta sammanhang kan erinras om ortnamnen Blekingen (Mess. s. 148, 196) [49] wärenden, best. f. af Värend (Mess. s. 236), jämte obest. wärend (s. 234), Mallmöön (Prytz G. I s. 34), floden Wolgan (Gustaf II Adolf s. 180), Wistelen ’Weichsel’ (ib. s. 301), Oderen ’Öder’ (1636), Sveriget (Gyllenius 1648, Noreen-Meyer s. 125), jfr Sverjet Geisler Hans. 4: 369 (1719), Norget (Bellman), nsv. Turkiet, Lombardiet o. s. v.[50]

På det äfven i nsv. talspråk förekommande bruket att medelst ett personligt pronomen upprepa subjektet (eller objektet) förekomma ex. hos Brasck FP s. 6: Ty tå min son han wexte vpp, hos Chronander Surge s. 24: Om någon han disputerar, hos Kolmodin Gen. Aeth. s. 273: min rygg han wärcker så, hos Putzdrummel s. 80: att pigorna dee binda up håret med. Som synes kunde en dylik upprepning inträda såväl i hufvud- som bisatser. I vanligt nsv. talspråk är den däremot endast tillåtlig i det förstnämnda fallet[51]; i skånskt (lägre) talspråk brukas den dock synnerligen ofta äfven i bisatser. Om motsvarande företeelse i fno. och ä. da. se Falk o. Torp Dansk-norskens synt. s. 276. På samma sätt upprepas subjektet synnerligen ofta i mht., t. ex. i Der Nibelunge nôt: des vater der hiez Sigemunt, der wirt der hiez dô sidelen, die .. degene die .., der wirt der bat ez lâzen o. s. v.

Liksom i nsv. talspråk sättes stundom subjektet sist i satsen, medan dess egentliga plats intages af ett personligt pronomen: Det måste vara En mycket klook menniskia wår Drottningh (Disa 1687, s. 46); i nsv. snarare hon.

I nysvenskt hvardagsspråk förekomma som bekant sådana

Utdöda äro sådana uttryck som lät komman (Brasck MGV s. 253) ’lät honom komma’; jfr Bellmans lät liggan, lät fallan (förf. Ark. 4: 315)[52]. Vidare: vnnanom (Rondeletius JR s. 84) ’unna honom’, hvarom Kock Ark. 16: 279: dock bevisar denna form föga för högspråket; det är nämligen här en bonde som talar. I ledan (Messenius Disa s. 21) ’leda henne’ har den maskulina formen öfverförts till ett femininum. Likaledes föråldrade äro sådana uttryck, där pronominet står i nominativus, såsom: dy måstet ske (Messenius Chr. s. 248) ’måste det’, Äret icke han; han äret jw (Rond. JR s. 15; jfr äret ib. s. 49, 52, 53), bestält skalet bliffwa (ib. s. 100), lyckasset ’lyckas det’ (Gustaf II Adolf s. 257) samt Lucidor yr’et. I åtminstone vissa norrländska dial. lefver dock konstruktionen kvar, t. ex. fekk’n, for’n ’fick han, for han’ o. d.

Exempel på dylika pronominalformer i förbindelse med andra ord än verb finnas hos Börk Dar.: För’n iag’en sänder hem (s. 47; svårligen genuint uttryck) och mäd’en (handla) (s. 46), motsvarande nsv. lägre talspråk mä’n ’med honom’. Jfr Lucidor: hur’et och senare Bellman: Sätt på’n peruken (3: 8), söp han inte ur’n (2: 23).

Mera ovanliga äro sådana med det indefinita pron. en såsom : smickra medh en i Ansichtet, men på ryggen bijtan (Schroderus Om hoflefv. s. 210 uppl. 1675).

Det sista exemplet visar oss att detta slags konstruktioner under 1600-talet ingalunda äro inskränkta till talspråket. Från den historiska litteraturen kan anföras: späkian ’späka honom’ (Girs E. XIV s. 77), sättian (Dens. G. I s. 143), hämptan (ib. s. 146).

Om dessa företeelser samt deras nuvarande och forna rangplats inom vårt språk se för öfrigt Cederschiöld Om svenskan som skriftspråk s. 277 följ. samt om deras morfologi Kock Ark. 11: 124, 16: 275 följ.

I nsv. talspråk uppträder ganska ofta en attraktion mellan supinformen och den af denna styrda infinitiven, hvilken yttrar sig därutinnan, att denna äfven sättes i supinum. Företeelsen har fsv. anor och är ganska talrikt representerad såväl under 1500- som 1600-talet.

Från det sistnämnda århundradet har jag antecknat följande fall: Han hade welet flere förgiort (Hund. E. XIV:s kr. str. 469), Hwarföre haffue j här skutit tordt (Mess. s. 26), Danske Kungen har . . honom welat bijståndh giordt (ib. s. 150), kunnet syntz (Rond. JR s. 3), hafwer måst mist (Gustaf II Adolf s. 176), skolat kunnat . . twinga (ib. s. 181), Jagh hade aldrigh kunnat trodt (Brasck FP s. 59) [53], Wij hadhe welat honom dömt (Brasck Ap. g. s. 168), Sådant haar Mars ey kunnat tänkt (Brasck MGV s. 258), Aldrigh har jag kunnat tänckt (Beronius Reb. s. 365), dät än har kunnat räkt (Orf. o. Euryd. s. 89), kunnat fylt (Rudbeck Atl., Noreen-Meyer s. 155), hade iagh gärna welat warit aff medh (Chronander Bel. s. 190), Diit ingen dödlig tänkt, wij nånsin skolat Hunnit (Börk Dar. s. 28), skullat kallat, skullat gifvit (Johan Ekeblad, Schück o. Warburg Ill. sv. litteraturhist. 1: 227), kunde fått mött (U. Hiärne, Noreen-Meyer s. 136).

Från 1500-talet må anföras: welet hafft, vilit giordt (Een nyttwgh Wnderwijsning, A. Andersson s. clxxxii), achtadt stormadt (P. Svart Kr. s. 69), mått bliffuet (P. Brahes kr. s. 40; andra ex. ib. s. 23, 54, 67 2 ggr).

Särskildt vanliga synas alltså dessa konstruktioner ha varit vid v. vilja och kunna.

Andra liknande fall se Beckman Ark. 11: 257, Lennart

Med afseende på konjunktionernas bruk må meddelas, att den i nsv. talspråk vanliga användningen af för i st. f. ty uppträder i Putzdrummel s. 75. Samma betydelse har för öfrigt ordet redan i fsv.; se Söderwall Ordb. for C).

Ordföljden har synts mig lämpligast att behandla i ett sammanhang, särskildt därför att det ofta varit svårt att här draga upp gränsen mellan talspråk och normalprosa. Jag hänvisar alltså i denna punkt till följ. kap.

Äfven några andra talspråksföreteelser inom syntaxens område ha af samma anledning behandlats i följande kapitel.

Dem, som för öfrigt vilja skaffa sig en konkret bild af talspråket — dock i dess lägre facer — under den senare hälften af 1600-talet hänvisar jag till den här ofta citerade lilla farsen Den olyckligen gifte Putzdrummel (Saml. 13: 72), hvars språk i mycket väsentliga punkter stämmer med Columbi Ordeskötsel. Till Noreens på detta arbete baserade redogörelse för 1600-talets språkbruk är ofvanstående framställning snarast afsedd att utgöra ett — på andra källor grundadt — komplement.



*

möjligt

viii

öfverflyttad

detta