Mitt engagemang, eller intresse, för migrationspolitik började sommaren 2012. Som av en ren slump hade jag ställt in årets Almedalsvecka och utnyttjade de få veckor jag var ledig till att vara med min hustru i hennes hus i Kopparberg. Där fick jag på nära håll se hur ett samhälle påverkades av en okontrollerad migrationspolitik. Inledningsvis var det bara stämningarna i samhället som väckte mitt intresse, men över tid började jag gräva i orsakssambanden och övrig systempåverkan.

Efter att ha vänt på tillräckligt många stenar insåg jag att den då förda politiken riskerade att bli samhällsfarlig. Att välfärdssystemen inte skulle orka med på sikt. Alla makroekonomiska data pekade i den riktningen redan då om vi sammanställde dessa. Problemet var att det fick vi inte göra, det var att vara rasist. Att peka på hur reningsverk inte längre klarade av befolkningsökningen eller att konstatera att allt fler kommuner bröt mot skollagen och socialtjänstlagen på grund av resurs- eller kapacitetsbrister var liktydigt med att äta barn levande till frukost. Att ha mage att gräva fram siffror kring arbetsmarknadsetablering och utfallet av budgeten för försörjningsstöd renderade i en fascist- eller naziststämpel utan pardon.

Över tid började dock signaler komma att jag och andra samhällsdebattörer fick rätt. Men den tiden kom även att innefatta omfattande utfrysningar och brunstämplingar. Från kända samhällsredaktioner, som Aftonbladet som stämplade mig som näthatare (Jan Hellin bad dock om ursäkt) och krönikörer i bland annat en av LO-förbundens tidningar över till aktiva i SEKO och Stockholms Arbetarekommun. En person i LO:s absoluta operativa ledning gillade publikt att jag stämplades som muslimhatare för att ta ett exempel. Alla de skärmdumpar och dialoger har jag kvar till den dagen vi gör ett mer samlat bokslut, de har fortfarande möjligheten att korrigera sig något. Men skadan är skedd.

Vi står där vi står idag. Sverige har kraschlandat och vi kommer under flera år uppleva hur vi fortfarande studsar fram över landningsbanan. Varför? Vi har inte närmat oss integrationsutmaningarna ännu. Med SKL, Sveriges Kommuner och Landstings prognos från i somras, som baserades på en mottagning av hälften av årets, prognos kommer vi behöva höja kommunalskatterna med i snitt två kronor över hela linjen om samhällskontraktet skall gälla alla. Om det bara var pengar som det var frågan om så kanske det hade gått att lösa men det är inte bara pengar. Den halva miljon bostäder vi behöver finns inte, inte heller de läkare, socialsekreterare, lärare och all annan personal som krävs. Empiri visar även att i diasporan finns det inte de resurser som krävs i tillräcklig omfattning. Någon säger

”Men nu kommer det ju massa lärare också”!

I vilka ämnen? Enligt vilken läroplan? En syrier i arbetsför ålder har drygt sju års skolgång i snitt. Det syriska utbildningssystemet bygger på sex-årig folkskola och sedan två frivilliga nivåer innan akademiska studier. Huvuddelen av lärarna som kommer borde med andra ord ha kompetens till just den sexåriga folkskolan enligt den syriska läroplanen. Som parallell kan vi konstatera att när alla skrek att den syriska diasporan var nerlusad med vårdpersonal så blev utfallet desto magrare. Under 2014 erhöll endast 53 sjuksköterskor från tredje land yrkesbevis. Då ingår sökande från Kina, Ryssland, Indien och Argentina i den gruppen utöver syrier.

Något annat som vi inte heller är beredda på är, i skuggan av bostadsbristen, hur nu sådant som hygienen påverkas. I vissa kommuner orkar inte reningsverk och infiltration med. I tidningen kunde jag häromdagen läsa om hur avföring rann i dikena då en fastighet dimensionerad för sex personer härbärgerade 30 vuxna. Avlopp och infiltration orkade helt enkelt inte med. Konsekvenserna är redan kända – vi kommer se hur sjukdomar som kolera kan börja spridas genom att bakterier tränger ner i grundvattnet. En konsekvens som är faktisk, inte rasistisk. Andra problem som trångboddheten kommer att föra med sig är sjuka hus. Ventilationen orkar inte med och svartmögel kan slå rot. Sjuka hus ger sjuka människor som belastar primärvården och dessutom har svårt att arbeta. Trångboddhet dömer dessutom barnfamiljer till dålig studiemiljö och raserade framtidsförutsättningar.

Slum går i arv. Och vi kommer gå in i ett Sverige som präglas flera decenniers arbete med att försöka undvika att hamna i utbredd fattigdom och trasproletariat. Vi kommer lämna ett svagare samhälle i arv till våra barn än det vi fick av våra föräldrar.

Vi har kraschlandat nu. Eller, våra piloter har inte visat sig vara uppgiften mogna alls. De har spelat med stadgar och prioriterat personliga ambitioner. Vad som händer med Miljöpartiet framgent intresserar mig föga, jag varnade min partiledning den 23 juni 2014 för att gå vidare med samarbetet.

Nu sitter jag i varje fall ånyo med inbetalningskortet för medlemsavgiften för 2016 till socialdemokraterna i min hand. Och jag vet faktiskt inte vad jag ska göra med det, om jag ska förbli medlem ett år till och fortsätta driva intern opinion eller om det är nog nu. Min partiledning har till slut vaknat men så pass sent att de kraschlandar Sverige. Det hade aldrig behövt ske men de gjorde det ändå. Under resans gång stod de tvärtom tysta och såg på hur dess svans av SSU-skolade och Bommersvikstrogna brunstämplat de som i varje fall försökte varna.

Sverige har kraschlandat. Och jag står med inbetalningskortet till socialdemokraterna och vet faktiskt inte vad jag ska göra med det längre.