Sverigedemokraterna backar i opinionen, enligt SCB:s stora partisympatiundersökning. ”Det är inte alls konstigt utan väntat”, menar statsvetaren Jenny Madestam. De andra partierna har svängt i flyktingpolitiken, vilket gör att SD nu inte är ensamma om att förespråka en restriktiv politik. Statsvetaren Jonas Hinnfors anser även han att SD:s tapp är väntat.

Det är en ganska oväntad reaktion från statsvetarna. I januari menade Hinnfors, angående regeringens åtstramning av flyktingpolitiken, att ”det som regeringen gör nu är enbart till fördel för SD”, eftersom det skulle sätta fokus på Sverigedemokraternas paradgren invandring.

Faktum är att flera olika motsägelsefulla statsvetenskapliga teorier vid olika tillfällen har förts fram i diskussionen kring Sverigedemokraterna och de övriga partiernas relation till dem:

1. Klassisk positioneringsteori. Tänk dig väljarkåren som boende längs en lång gata. Partierna har olika affärer längs gatan, och väljarna handlar i ”affären” som ligger närmast den egna bostaden. Länge har SD:s affär varit ensam i ena änden, och man har därför kunnat locka många ”kunder”. Nu har de andra partierna flyttat sina affärer närmare och därför kommer färre kunder till SD:s butik. Därför är det logiskt att SD backar i opinionen.

2. Sakfrågeägarskap. Väljare kan tycka att partier är olika bra på olika frågor, men röstar utifrån de frågor som ligger högst på agendan – vanligtvis jobb, ekonomi och välfärd. En stor del av väljarkåren har länge velat ha mindre invandring, men röstat utifrån andra frågor. När nu invandring ligger överst på dagordningen i väljarkåren borde SD, som länge drivit på för en kraftig åtstramning, öka i opinionen.

3. Legitimering. Väljare kan känna motvilja för att rösta på ett stigmatiserat parti, med rötter i nynazismen. Övriga partier har också försökt upprätthålla denna oberörbarhet, till exempel genom att kalla SD för nyfascistiskt. När övriga partier anammar SD:s politik kan stigmat tänkas lätta, och SD borde därför öka i opinionen nu.

Jag har själv lyft alla tre teorier, trots att de ger motstridiga förutsägelser. Just nu verkar det onekligen som att det är den första teorin som har störst bäringskraft, och det är också en av de gamla trotjänarna inom statsvetenskaplig teoribildning. Men det är långt ifrån självklart att det skulle vara så. Hade SD ökat i SCB:s mätning hade det varit enkelt att förklara uppgången med den andra teorin – diskussionen rör sig helt på SD:s planhalva, och medan de andra partierna nyss anammat ståndpunkten har SD sagt samma sak år ut och år in och är därför trovärdiga.

Tyvärr är det sällan så enkelt som att en teori är helt fel och en annan helt rätt. En teori som kan förklara utfallet i ett land ett år kanske är irrelevant i ett annat land, eller ett annat år. Jag tror själv att det ligger något korn av sanning i alla de här tre teserna. Statsvetenskapen saknar tyvärr en övergripande stor teori som kan visa i vilka fall olika teorier bör användas. Någon sådan lär vi aldrig heller få.

Lika svårt som det är att på förhand veta vilken teori man ska lita på, lika lätt är det att i efterhand lyfta fram den teori som ”förutspådde” rätt utfall. Att någon kan ge en övertygande förklaring till varför det blev som det blev betyder alltså inte att samme person kunde räkna ut hur det skulle gå i förväg, och politiska experter är som jag tidigare beskrivit inte bättre än gemene man på att förutsäga framtiden. Uttalanden om att ett politiskt skeende är väntat bör därför tas med en rejäl nypa salt. Man behöver inte vara meteorolog för att veta om det regnade igår.