Mina damer och herrar. I otakt ger er med stolthet ”Stockholmssnut”, en av de mest läsvärda twittrarna – som på 140 tecken klarar av att ge följarna en bild av polisens vardag. Den vardagen skiljer sig en hel del från det Betnér satt och käbblade om i ett YouTube-klipp, om att Sverige är tryggare och säkrare än någonsin.

”Stockholmssnuten” kommer att berätta om sin och kollegornas verklighet, som den upplevs på plats av de som viger sin arbetstid för att skydda dig och mig, skapa trygghet för oss alla och ibland prioritera fel när tanten kör lite för fort på Centralbron.

Varsågoda kära läsare. En samtidsberättelse från Sverige 2016.

Stockholmsnatt

Efter ett antal splittringar och en ständig, nästan manisk, känsla av att behöva hålla uppsikt efter föremål som kastas mot oss, börjar den karaktäristiska smaken i munnen att infinna sig. En smak av järn. Röken från brinnande bilar gör sig kraftigt påmind. Denna ständiga rök. Glasögonen som skyddar mot grön laser immar obarmhärtigt igen.

Det jag hör är ett massivt hat. Människor som skriker okvädningsord, upphetsade läten, skrik som gör gällande att vi ska sticka därifrån. Ljudet från stenar som träffar våra fordon. Ljudet av stenar som träffar våra kroppsskydd. Hundskall. Kollegor som skriker ut sin kommunikation sinsemellan. En ständig radiotrafik i örat.

Det jag ser är brinnande bilar. Blåljus. Kollegor. Människor utspridda över hela området. Människor i ständig rörelse. Människor som tar sats för att kasta en sten, en flaska, en Molotov cocktail. Människor som med all tydlighet signalerar att de vill skada oss. Knutna nävar. Ett obeskrivligt hat.

Det jag känner är en massiv trötthet över dessa återkommande situationer. Beslutsamhet. Ilska. Men även en förundran över att så små områden kan få ihop så många deltagare för ett krig mot polisen.

Resultatet är ofta detsamma. Några skadade kollegor. Sönderslagna polisbilar. Några gripna gärningsmän. Några sprayade med pepparspray och slagna med batong.

När man kommer hem går man runt till familjemedlemmarna som ligger och sover. Lägger på ett täcke, lägger upp en nalle som hamnat på golvet. Ger alla varsin puss. Känner doften av obeskrivbar kärlek.

Stelt lägger man sig i sängen. Tar ett djupt andetag. Försöker bortse från de hårda hjärtslagen som gör sig påminda. Innan kroppen tillåter sömnen att breda ut sig har mängder av tankar passerat – tankar som är allt annat än stressreducerande. Man vet att nattens arbetsinsats ska bedömas av ”experter” i morgondagens media och sociala medier. Allt ifrån att vi provocerade fram situationen till att vi ”som vanligt var passiva och odugliga”.

Tack och lov är jag van.

@stockholmssnut