Det pågår ett samtal i det tysta i Sverige. Då menar jag inte bara hur det talas runt fikaborden, utan hur diskussioner förs i samhällets toppskikt.

Jag möter det bland framstående akademiker, journalister, poliser och politiker. Det finns en oro över vart Sverige är på väg och om vi i längden klarar att axla ett så stort åtagande på migrationsområdet.

Det samtalet pågår även inom socialdemokratin. Härom dagen väckte en känd LO-ekonom rentav öppet frågan om det inte är dags att återupprätta den gamla axeln mellan Socialdemokraterna och Moderaterna i flyktingpolitiken.

Jag tror att det är livsfarligt att inte flytta ut denna diskussion i ljuset. Nu drivs oroliga väljare i famnen på ett parti som lever i symbios med främlingsfientlighetens hatarskaror. Människor som inte förstår innebörden av påståenden som att "detta är en jättevinst för samhället så nu måste andra EU-länder dela bördan med oss" söker sig till alternativa sajter i nätets träskmarker.

Vi står inför en växande förtroendekris. Den drabbar inte bara de etablerade partierna, utan även de etablerade medierna av allt att döma. Jag tror att vi måste ta dessa tecken på allvar och inte avfärda allt som "konspirationsteorier" och en galopperande rasism bland befolkningen.

De som själva ivrigast vaktar åsiktskorridoren påtalar gärna att den inte finns. Alla får ju komma till tals, ingen hindras från att säga vad de har på hjärtat, eller hur? Det är givetvis sant, men priset för att tala om det obekväma och svåra i svensk debatt blir ofta högt. Det skapar en krypande rädsla för att bli stämplad och utfryst i offentligheten.

I söndags skrev jag en krönika under rubriken "I Sverige räds vi sanningssägare". Jag tog några exempel på personer som bevakar känsliga frågor och tidigt har flaggat för att Sverige har problem på dessa områden.

I stället för att få det erkännande som de förtjänar har de bemötts med misstänkliggöranden. Kontrasten är intressant, menade jag, till hur andra länder värderar deras kunnande.

Detta avfärdas av Karin Pettersson som "otuggade konspirationsteorier" (AB 2/6). Terrorexperten Magnus Ranstorp är lika uppskattad som jultomten på julafton och resten är tokhöger.

Men alla som har följt debatten vet att det tills relativt nyligen var oerhört känsligt att prata om att Sverige har allvarliga problem med våldsbejakande islamism. Ranstorp har återkommande anklagats för att medvetet förstora hotbilden och för att göra gemensam sak med islamofober.

Det är rimligen detta som förklarar att han har anlitats som expert av EU och av Köpenhamn, men inte av Stockholms stad, exempelvis.

Per Gudmundsons banbrytande bevakning av svensk jihadism har varit ännu mer kontroversiell. Flera offentliga personer på vänsterkanten har krävt att han ska dödas, låt vara att de själva intygar att detta ska förstås som humor.

Sverige är på väg att runda ett hörn i synen på radikal islamism. Det är gott så. Men låt oss dra lärdomar av detta. I stället för att misstänkliggöra och stämpla dem som levererar obekväma fakta bör vi vårda ett öppet samtalsklimat.

Förnekelse är inget hälsosamt tillstånd för något samhälle. Aftonbladets ledarsida i allmänhet, och Karin Pettersson i synnerhet, bär en stor skuld till att svensk debatt befinner sig i dagens kramptillstånd.