Anders Lindberg, Aftonbladet, menar i dagens ledartext att en flytt av USA:s ambassad i Israel till Jerusalem skulle innebära ett stort misstag. Han menar att för palestinierna och stora delar av den muslimska världen är tanken på israelisk överhöghet över Jerusalem och de heliga platserna otänkbar. Lindberg har i detta både fel och rätt men landar slutligen helt fel då han inte tagit in de reella faktorerna som styrt utvecklingen sedan Camp David-avtalet.

I viss mån kan vi, med fog, betrakta Lindberg som faktaresistent. Varför? Enkelt. Han nämner inte med en rad de sakförhållanden som råder på den palestinska sidan. Sakförhållanden som omöjliggör fred på sitt sätt. Det allvarligaste Lindberg utelämnar är det faktum att vare sig Al Fatah eller Hamas ens har ratificerat Camp David – avtalet och en tvåstatslösning i demokratisk ordning samt att Mahmoud Abbas saknar förhandlingsfullmakter från sitt folk och parlament. Detta vet Lindberg rimligtvis om. Om inte, så vet han det nu. Detta är inte “post truth”. Detta är ett torrt konstaterande av sakläget. Utan förhandlingsmandat blir det inga giltiga förhandlingar. Oavsett vad utrikesminister Margot Wallström och andra påstår och tycker.

Utöver detta så rapporterar ingen att Hillary Clinton tidigare varit en som mest aktivt drivit på för en flytt av USA:s ambassad till Jerusalem. Denna fråga drev hon hårt när hon var senator för New York.Den förändring som Lindberg och andra tror är sann av USA:s Isrelpolitik är ingen förändring alls. Det finns en koncensus om flytten samt den lag från 1995 (Bill Clinton) som gör det möjligt att för vilken president som helst genomföra flytten idag genom att utfärda en “executive order”.

Återigen ser vi hur “Post – truth” slår igenom. Något som är något annat än sanning, det genomsyrar de medier som säger sig stå för en sanning. Postmodernismens tro på bilden och berättelsen som överordnad faktabaserad nyhetsåtergivning dominerar idag Aftonbladet och allt fler medier.

Till skillnad från Israels parlament, som antog Camp David avtalet inom två veckor efter att det undertecknades, ratificerade PLO, och al Fatah aldrig detta och erkände därmed inte 1967 års gränser. Det finns idag heller ingen fullmakt som ger Mahmoud Abbas, den Palestinska Myndigheten, ens rätt att förhandla med staten Israel om gränsdragning. Från al Fatah´s sida, på Gaza remsan, är ingångsbudet att ingen jude skall få finnas väster om floden Jordan. Från övriga organisationer och företrädare är budet ”först 1967 års gränser, sedan får vi se”. Det finns idag i praktiken ingen palestinsk organisation som inte på sikt kräver 100 procent av territoriet .

Det är i detta sammanhang som Lindberg har sitt enda rätta i sin saklägesbeskrivning. Yassir Arafat lär ha, efter kritiken mot Camp David – avtalet, sagt själv i slutna rum att detta egentligen inte kunde ratificeras då han saknade förhandlingsmandat för världens alla muslimer att ge bort en enda tum av Jerusalem. Ehud Barak, Arafats motpart, fick även han israelisk kritik mot att ha givit efter men Barak var, enligt säkra källor, lugn och konstaterade torrt det som Arafat var medveten om att

De (palestinierna, reds. anmärkning) kommer aldrig klara av att ratificera något som innebär något mindre än garantier för 100 procent av territoriet och 100 procent av Jerusalem

Ehud Barak fick rätt. Han kände sin motpart. Sådant är spelet. Camp David-avtalet var aldrig något annat än en önskedröm eller medveten bluff från Bill Clintons sida. Eller kanske en kombination.

Något demokratiskt val, för att ge Mahmoud Abbas de internationellt giltiga fullmakter som krävs för att förhandlingar skall vara folkrättsligt bindande, har inte och kommer sannolikt inte genomföras inom överskådlig tid. Inga fullmakter kommer kunna ges som inte garanterar palestinierna 100 procent av territoriet och ett långsiktigt utplånande av staten Israel.

Skulle palestinierna ändå få gå till val om frågan kommer ingen kandidat överleva som ”bara” kräver 98,5 procent av territoriet. De som kräver mindre än 100 procent kommer med viss skyndsamhet förpassas till graven alternativt fängelse. Skulle det idag hållas allmänna och demokratiska val skulle det dessutom med största sannolikhet rendera i att världen gick från att behöva bekämpa en Islamisk stat till tre. Västbanken respektive Gaza skulle bilda de andra två om folket fick säga sitt. Allmänna palestinska val skulle med stor sannolikhet slutligen göra slut på den palestinska drömmen. Och västvärldens naiva tro på en snabb tvåstatslösning.

Idag är det Abbas motstånd till demokratiska reformer och korruptionen inom PA som de facto stabiliserar situationen.

Sedan arabvärlden drog tillbaka allt finansiellt och politiskt stöd till PLO och PA 1992, efter att PLO valt att stödja Saddam Husseins invasion av Kuwait, är PLO och Mahmoud Abbas helt beroende av USA och EU. USA och EU finansierar idag 100 000 palestinska säkerhetssoldater genom att ge dem lön via ekonomiskt bistånd för att lämna in sina vapen och sitta passiva i hemmet. En utmärkt lösning för Israel. Skulle dessa löner dras in skulle IS och Muslimska Brödraskapet över natt få 100 000 nya soldater och självmordsbombare.

USA och EU betalar för ett vapenstillestånd och för att hindra att ytterligare två IS skapas. Vill USA och EU ha ett abrupt slut på konflikten så bör de dra in allt stöd. Då kommer palestiniernas resa mot döden bli kort och blodig då de forna biståndsgivarna förr eller senare måste gå in och slå ner ytterligare två islamiska stater.

Det kanske allvarligaste felet i Lindbergs text är att han omedvetet medvetet alternativt medvetet omedvetet utelämnar den marinering av hat mot judar som sker inom det palestinska skolväsendet med bland annat barnprogram som hyllar självmordsbombare och martyrer, skolböcker som romantiserar Intifadan och mycket mer. Det palestinska folket utbildas inte för fred. Idag utbildas nästa generation soldater och självmordsbombare redan från 2-3 års ålder för krig och ytterligare Intifador. Med bland annat svenskt bistånd som finansiellt stöd.

Den palestinska internationellt erkände experten på konflikten och journalisten Khaled Abu Toameh, sunnimuslim och uppvuxen på Västbanken, sammanfattar i två punkter vägen framåt:

Västvärlden, eller främst USA och EU, måste finna sig i att börja ställa krav på PA för sitt biståndgivande. Att tvinga PA sakta införa demokratiska reformer och minska korruptionen. Kanske inte över natt, men sakta och försiktigt. Med ett kanske 30-årigt perspektiv. En alltför snabb “demokratisering” kan innebära dramatiska, och oönskade, resultat.

Det palestinska folket måste börja utbildas för fred, inte krig.

Den dag detta börjar ge resultat kanske allmänna val kan hållas som ger Mahmoud Abbas framtida efterträdare det mandat och de fullmakter som krävs av en demokratiskt vald församling som inte innebär dagens absoluta krav på 100 procent av Israels territorium för att kunna möta Benjamin Netanahus efterträdare vid ett förhandlingsbord. Innan detta sker kommer ingen långvarig lösning komma till stånd. Vägen fram till den punkten förutsätter en ny generation palestinier som utbildats för fred. Inte krig. Idag kommer Israel kunna fortsätta sin annektering av mark med mummel och tandlösa fördömanden som följd. Vi kan alla ha synpunkter på detta men det är så här det ser ut i verkligheten. Detta är de förutstättningar som finns, några andra är bara bluff och önskedrömmar.

Om Margot Wallström eller Anders Lindberg kan presentera ett av alla parter ratificerat Camp David-avtal och en fullmakt för Mahmoud Abbas att företräda det palestinska folket i en förhandling som inte innebär att 100 procent av dagens Israel upphör att existera hamnar vi i ett annat läge. Men de vet bägge, likt de som kan området och problemen någorlunda väl i regionen, att vare sig ratificering eller fullmakter existerar. Eller någonsin har existerat.

Och kommer inte att existera inom minst en generation. Allt annat är, likt Camp David – avtalet, bluff och önskedrömmar, när korten synas. Det vet både Margot Wallström och Anders Lindberg rimligen om. Om inte tidigare, så bör de veta det nu.

Post Truth