„100 de români care mă inspiră” e un proiect personal, care marchează Centenarul Unirii. N-are nimic festivist în sine și nu e asociat niciunei celebrări a statului sau vreunei campanii – e, pur și simplu, alegerea mea de a prezenta oameni speciali din țara în care, ei bine, am ales să trăiesc.

Veți găsi în această rubrică, zilnic, până pe 1 decembrie 2018, niște oameni care mă inspiră și cărora le-am pus același set de întrebări. La final, acest mozaic uman va recompune, într-un fel, și țara care mă reprezintă.

Îl socot pe Marius Chivu cel mai cool scriitor român contemporan – și n-o zic doar pentru că aduce cu un dandy, se comportă, fără să se sinchisească de asta, ca un dandy și este un dandy.

Mi-a făcut enorma cinste de a mă include în volumul „Nu cred în sfârșitul lumii” (Articole, amintiri, interviuri), pe care l-a coordonat, dedicat celei care a fost minunata Antoaneta Ralian. Îl felicit pe Marius pentru această carte și mă gândesc cu profundă gratitudine la Antoaneta Ralian, o femeie care n-a fost doar îndrăgostită iremediabil de literatură, a fost însăși literatura.

L-am revăzut ieri pe Marius, la serviciu. Pare neschimbat, dacă n-ar fi și mai mișto decât îl știam.

Ce i-ai spune despre tine cuiva care nu te cunoaște?

Să ia totul în tragic şi nimic în serios, cum ar spune Radu Cosaşu, unul dintre scriitorii mei favoriţi 🙂

Care este persoana cea mai apropiată de tine?

Mama. În ciuda faptului că, în urmă cu 14 ani, şi-a pierdut capacitatea de a vorbi.

Cine ți-a făcut cel mai mare bine? Dar tu cui i-ai făcut cel mai mare bine?

În afară de părinţi, care mi-au dat tot ce-au avut (deopotrivă afectiv şi material); am avut parte de câţiva scriitori/profesori cărora le datorez realizări importante din cariera mea: Ioana Pârvulescu (m-a debutat în critica literară), Robert Şerban şi Mircea Cărtărescu (m-au încurajat să-mi public poezia), Mihai Dinu (mi-a oferit radio-talk-ul cu scriitori “All You Can Read” pe care îl fac deja de trei ani, acum la www.UrbanSunsets.com).

La rândul meu m-am străduit să fac bine oricui am putut, dar aici n-am criterii de departajare. Ştiu ei mai bine.

Dacă ar fi să alegi un episod din viața ta de până acum pe care să-l povestești nepoților la bătrânețe, care ar fi?

Aş alege unul recent: moderarea scriitorului american Jonathan Franzen, al cărui fan sunt, pe scena Teatrului Naţional „Vasile Alecsandri” din Iaşi, în faţa a 800 de oameni, în cadrul Festivalului de Literatură FILIT. A fost de departe întâlnirea literară pentru care m-am pregătit cel mai mult, în timpul căreia am avut cele mai mari emoţii (omul e considerat un scriitor de geniu) şi care, din ce spune şi scrie lumea, a ieşit memorabil. Eu oricum nu-mi amintesc mare lucru. Am fost într-un fel de transă. Ştiu însă că l-am făcut să declare că, dacă ar fi fost român, el n-ar merge la referendum. Era în seara de 5 octombrie, în vinerea de dinainte.

Un moment în care ai simțit că s-a prăbușit lumea peste tine și cum l-ai depășit?

Atacul cerebral al mamei mele pe cînd avea numai 48 de ani în urma căruia şi-a pierdut vocea şi jumătate din corp. Nu ştiu exact cum l-am depăşit. Probabil scriind, scriind poemul care a devenit cartea „Vîntureasa de plastic”, reeditată zilele astea la Editura Humanitas. O carte care, dacă e să mă iau după sutele de mesaje primite de la cititori la apariţia ei în 2012, a ajutat pe multă lume trecută prin astfel de momente dramatice. Nu m-aş fi gândit niciodată că, la rîndul meu, aş putea ajuta prin scris şi pe alţii.

Despre ce moment din istoria României i-ai povesti unui străin și de ce?

Chiar am făcut-o într-o antologie care va apărea toamna asta la Editura ART şi care se va numi „Mica istorie a unui secol mare”. E vorba despre anul 1988, deci în plin comunism, cînd, aşa cum se întâmplă şi acum cu foarte mulţi copii, tata a plecat să muncească în străinătate, într-un combinat petro-chimic din Irak. Aveam 10 ani şi ne-am scris săptămânal scrisori de mînă vreme de mai bine de un an de zile. Era pe vremea cînd mama i se plîngea în scrisori că nu are ce să-mi dea să mănînc şi cu ce să mă încalţe iarna, iar eu urmăream meciuri de fotbal cu „purici” la televiziunea bulgară şi-i ceream să-mi trimită în plic lamele de gumă de mestecat.

În ce loc din România ți-ai petrece un weekend cu persoana cea mai dragă?

Vara asta am consolidat şi renovat casa bătrânească a bunicilor mei de la Horezu, care nu mai trăiesc, din păcate. Acolo am copilărit şi tot acolo vreau să-mi petrec bătrâneţea cu oamenii dragi din viaţa mea.

Ultima dată când te-ai simțit bine că ești român.

După invalidarea recentului referendum. Ca român, mă simt mândru când „dăm dovezi la lume” de civilitate, bun-simţ, toleranţă, în acord cu provocările vremurilor în care trăim. Nu poţi să fii un bun român fără să fii un bun european. Am învăţat asta de la paşoptişti.

Ultima dată când te-ai simțit stânjenit că ești român.

De cînd cu guvernarea PSD, mă simt permanent stânjenit de faptul că sunt reprezentat de asemenea politicieni cu care nu împart absolut nici o valoare. Nici măcar cunoaşterea limbii materne.

De ce trăiești în România? Te-ai gândit vreodată serios să pleci?

Deşi îi pot înţelege pe cei care pleacă şi, nu doar că nu îi judec, dar îi compătimesc că trebuie să lase în urmă atâtea; eu niciodată n-am luat în serios opţiunea plecării. Aici sînt familia, prietenii, amintirile, cariera mea. În limba română scriu şi mă exprim. Şi tot ceea ce fac este strâns legat de cultura română. Există atâtea lucruri de făcut aici, iar eu simt că pot face câte ceva.

Ce faci de 1 decembrie de obicei? Sau un 1 decembrie pe care nu-l poți uita.

Din păcate, de 1 decembrie nu simt şi nu fac nimic special de foarte multă vreme. De Ziua Naţională eu văd doar demagogie şi ipocrizie, exerciţii de mândrie goală şi de spălare de imagine. Mi-aş dori un 1 decembrie în care, în loc de discursuri oficiale, parade militare şi chermeze populare, fiecare ar face ceva cu adevărat patriotic: ar găti pentru oamenii străzii, ar vizita un bătrân într-un azil, ar repara un acoperiş de şcoală, ar dona cărţi unor copii de la sate, ar planta un copac într-o zonă defrişată, ar ecologiza un rîu…

Din păcate, trecem printr-o criză naţională a stabilirii priorităţilor. În anul Centenarului casa lui Brâncuşi s-a prăbuşit, casa lui Marin Preda este o ruină, mormântul lui Victor Babeş este spart, milioane de părinţi sînt plecaţi la muncă în străinătate, zeci de mii de copii lăsaţi în urmă nu merg la şcoală sau o abandonează, iar cei care o termină sînt analfabeţi funcţional, spitalele sunt focare de infecţii nosocomiale, politicieni agramaţi fură şi fug din ţară, preoţi plini de ură fac politică… Nu avem nimic de sărbătorit de 1 decembrie. Anul Centenarului ne-a prins în curul gol. Am însă mare încredere în generaţia mea şi în cei mai tineri decît noi.

Foto: Claudiu Popescu