Cele aproape 16.000 de Like-uri pentru articolul lui Andrei Pleșu despre România în chiloți arată de la o poștă consensul unui anumit public, care sancționează ”haznalizarea” canalelor TV și deversarea de vulgarități absurde. Deși cred că cele mai multe televiziuni românești reciclează un echivalent informațional pentru blamata ”mâzgă roz”, fiind un fel de parizer toxic pentru creier, nu văd în TV un fel de entitate care-și posedă și asuprește telespectatorii, fără ca măcar o bună parte dintre aceștia să consimtă, într-o formă sau alta, la jocul ei.

de Andra Matzal

Chiar săptămâna trecută am aflat pe propria piele cum e să treci pragul dintre canapea și ecran și să ajungi pe sticla ce ți-ar putea multiplica chiloții pe ecranele a milioane de familii din România. Mai precis, la un reality show unde, în rolul de amantă, aș fi putut rămâne în desuuri contra unui onorariu modest.

Totul a început cu un anunț de casting pe care l-am primit pe mail: ”Pentru o filmare TV, avem nevoie de o fată 25-35 ani, atractivă, comunicativă, pentru rol de iubită (amantă). Pozele, numele, vârsta și nr de telefon, se trimit pe adresa de e-mail”. Le-am trimis câteva poze în care arăt ceva mai feminină și în câteva ore am primit un telefon de la agenția de casting, care mă invita a doua zi să dau o probă. ”Ești o fire mai calmă sau poți să ridici și vocea?” a fost întrebarea principală. ”Pot să ridic și vocea,” răspund, ”cel puțin în viața reală îmi iese.”

A doua zi, la ora stabilită, am ajuns la sediu, într-o clădire de birouri fără fițe, și urmând săgețile spre ”Casting,” am intrat în sala de așteptare a unor birouri cu pereți de sticlă. Pe canapea stăteau trei tipi cu aer cocălăresc și se uitau la televizor. Imediat m-a luat în primire o doamnă înaltă și relaxată, întrebându-mă dacă am mai filmat undeva. ”O să-ți placă pe platourile de filmare,” mă încurajează, ”și ar putea fi și o rampă de lansare.” Îmi notează datele pe un caiet studențesc – nume, vârstă, număr de telefon, ocupație. Îi spun că lucrez ca librar, ea se uită la mine și-mi zice vag dezamăgită că-n poze aveam părul mai roșu. Aflu că abilitatea principală care îmi poate aduce rolul este să fiu ”tare-n gură”, ”să am argumente,” pentru că nu există un scenariu. Tot ce spun protagoniștii e improvizație pură, ghidată doar de indicațiile echipei.

Pentru probă, urma să fiu soția care-și înșeală soțul, însă când el îi cere socoteală, tot ea își iese din minți. M-a cântărit puțin din ochi, mi-a făcut poze pe fundalul peretelui alb. Când a început să mă filmeze, îmi lansa din spatele camerei replica bărbatului ofensat sau a soacrei ultragiate, iar eu mă porneam într-o avalanșă de lături. Că nu mă face să mă simt femeie, că sunt mobila lui din casă, că stă toată ziua cu cracii-n sus și că am nevoie de cineva mai bun. Când ”soacra” m-a instigat, că-s ”o țărancă din fundu Moldovei,” i-am turnat că-i o țață și că fiu-su e un ratat bătrân, care m-a uscat de bani și-a luat calea băuturii. Pe scurt, toate clișeele mestecate obsesiv de reality show-uri, știri și bârfe țâfnoase, prinse din zbor. ”Perfect,” mi-a zis doamna de la casting, ”dar te rog să ridici mai mult vocea.” Am început să țip cât mă ținea gâtul, gândindu-mă că-n ritmul ăsta, la finalul unei emisiuni, ajungi să vorbești ca Tom Waits. Noroc că a pus punct în curând: ”Foarte bine, dar trebuie să ridici și mai mult tonul.” În convenția asta de lume, lucrurile se țipă în gura mare, indiferent de evidența lor; dacă nu sunt vocale, poate le ignori, zapând cu telecomanda.

Femeia a ieșit cu camera din birou, revenind după câteva minute. ”A văzut și doamna producătoare, i-a plăcut de tine, acuma un lucru trebuie să mai discutăm. Știi, în emisiune ar trebui să fie și scene mai tandre așa, că doar ai amant.” ”Cât de tandre?” ”Io știu, să-ți descheie un nasture, să te pupe pe gât, nu e musai să vă pupați pe gură, noi nu vă obligăm la asta.” ”De pupat, nu mă pup, asta să fie clar.” ”N-ai vrea să rămâi în desuuri?” Întrebarea m-a frisonat puțin, gândindu-mă cât de subțire e linia pe care o poate trece cineva ca să ajungă, expus în fracțiunea unei intimități contrafăcute, ”pe sticlă.” Producătoarea, femeie tânără și promptă, cu debit verbal de invidiat, ne-a întrerupt însă discuția, venind cu indicațiile narative. Pe scurt, urma să joc rolul soției tinere, dar tiranice, a unui ”bărbat relativ decent” la vreo 50 de ani, patronul unei firme de transport, bolnav de ciroză. Misiunea mea era să-l terorizez, să-l dezbin de familie și să-l intoxic cu alcool, ca să treacă firma pe numele meu. Banii smulși de la bărbat aveam să-i cheltui cu amantul meu tinerel și viril. Emisiunea la care aș fi putut să apar, ”Ochii din umbră”, prezentată de Ernest, pe care-l cunoaștem cu toții de la epocalul ”Big Brother” autohton.

N-am apucat să-mi imaginez cum ar fi să împart o canapea de platou cu un domn care se preface că e bărbatul meu și nici să mă proiectez pe un colț de birou, ridicată în brațe de ”amantul” de-o zi, așa cum se gândise scenaristul să-ncurce ițele pentru ediția asta. Au intervenit detaliile concrete: filmarea avea să dureze o zi și o oră, cu cadre de exterior și de platou. ”Dacă aveți vorbele la voi, terminăm repede. Doar de voi depinde,”a explicat producătoarea. Plata era de 250 de lei, ceea ce nu e rău deloc – în condițiile în care salariul minim pe economie prevede 4,13 lei / oră, jobul ăsta ar putea însemna pentru cineva 16,92 lei / oră, fiind însă ocazional. Singura problemă rămânea însă refuzul meu de a interacționa mai tandru cu ”amantul”, pe care femeia de la casting mi l-a recomandat drept atrăgător, sugerându-mi ca o mamă glumeață că, dacă tot nu sunt măritată (în viața reală), poate se leagă ceva pe platou. Ne-am luat la revedere, urmând să ne vedem zilele viitoare.

Nu am televizor de 11 ani și, cu toate astea, când mai prind câte un ecran al plăcerilor cu telecomandă, rămân cu ochii lipiți de cele mai dubioase emisiuni, deliruri OTV-iste sau reality show-uri care ajung, invariabil, la scandaluri dezlănțuite. Rețeta e, invariabil, aceeași, iar protagoniști sunt, fără abatere, soacre odioase, bărbați combinatori, amante intrigante, toate arhetipurile în hainele cărora intră, pe bandă rulantă, oameni obișnuiți care se joacă, pe bani, de-a televiziunea. Toate dramele zgmotoase, ca cea din care era să fac parte, ca întruchipare a Femeii –Viperă (duală, infidelă, perfidă, instigatoare, avidă după bani) sunt, în fond, rodul colaborării dintre TV și public, acesta din urmă devenind din voyeur, propriul telespectator. Iar cele mai multe dintre reality show-uri sunt construite cu replicile sincere, autentice, ale oamenilor obișnuiți, deveniți actori odată ce întruchipează nevricalele simulate. Într-o anumită măsură, ”televiziunea liberă”, Graalul avid descoperit după Revoluție, e produsul colaborativ al societății, care se uită la ea însăși pe ecran, cu sau fără să primească bani. Un număr uriaș de emisiuni din asta își trag seva audienței: din poveștile cotidiene, din aspirațiile oamenilor obișnuiți, cărora li se gâdilă narcisist fie calitățile (vezi emisiunile pentru descoperirea talentelor), fie dorința de a ieși din anonimat.

De jucat, n-am mai jucat în ”Ochii din umbră,” atât din cauza clauzei de confidențialitate a contractului, care m-ar fi împiedicat să scriu povestea, cât și în urma unei deliberări complicate. Ce înseamnă să te expui? Ce loc îți fixezi în memoria, fie ea și de scurtă durată, a media? Cât de comod e să-ți terorizezi bărbatul, fie el și surogat, în malaxorul pseduo-tămbălăurilor filmate? E moral să încurajezi, chiar și indirect, neîntreruptul serial care învelește creierul într-o pastă călduță? De altfel, mama, care locuiește la Oltenița, auzind că m-ar vedea în postura asta la TV, a venit imediat în ofensivă, cu exemple locale de actori în reality show-uri. Cel mai pertinent, într-un fel, e cazul unei femei de serviciu, care a participat alături de familia ei la o emisiune despre alte cutremure casnice. Femeia însă a trecut peste rușinea față de vecini, care au luat-o în râs că ”poza a doamnă cu pălărie pe cap”, pentru 700 de lei / membru al familiei.

Într-o țară din ce în ce ma polarizată, mare parte a conținutului TV pare să fi ajuns un soi de malformație pe care n-o mai putem ascunde, dar de care nu știm nici cum să scăpăm. Mulți se dezic de ea, listând-o printre cauzele ”răului”, ale ”bolii societății” (metaforele medicale sunt din ce în ce mai dese în ”diagnostice”). Însă, la fel cum răspunsul pentru problema violenței armate din SUA n-ar trebui căutat în jocurile video, la fel sursa dezinvolturii cu care ”România” rămâne în chiloți n-ar trebui căutată la TV.

Foto: Captură din Truman Show (1998)