Ja Alex, ja Juha ja Timo ja te kaikki muut, jotka suunnittelette kiristyksiä työttömyyskorvauksiin, jotta työnhakijoiden "käyttäytyminen muuttuisi" työttömyyden vähentämisen nimissä.

Meitä oli joulun alla koolla 16 työtöntä. Kaksi tohtoria, pari tohtorikoulutettavaa, maistereita, insinöörejä, oikeustiedettä lukeneita, parin tutkinnon henkilöitä, kaksikielisiä ja useita kieliä osaavia, kymmeniä vuosia alallaan olleita. Työkokemusta yhteensä varmaan pitkästi toistasataa työvuotta, vaikka joillakin oli työura vasta alullaan. Ikähaitari oli vajaa kolmikymppisistä ihan vähän päälle viiteenkymmeneen.

Yhteistä meillä oli kovasti. Me halusimme työtä, me halusimme työtä kovin.

Osa oli ollut vain pätkätöissä, valtaosalta mennyt firma tai työtehtävät alta. Osunut arpa kohdalle niissä kolmansissa yyteissä. Heti alkuun irtiotto oli jonkun mielestä ollut ihan paikallaankin, koska ainahan osaavalle, koulutetulle ihmiselle töitä löytyy. Kylmä rinki oli alkanut kiristyä, kun lähes tai jo yli kahteen vuoteen ei ollut löytynytkään.

Me olimme koolla löytääksemme toistemme avulla itsestämme vielä paremmin esiin ne vahvuudet, joilla raivaisimme tiemme läpi kohtalotovereista muodostuvan muurin, samaa työpaikkaa hakevista – joskus jopa sadoista – muodostuvan. Me olimme koolla tajutaksemme, ettei meistä kukaan ole arvoton luuseri, laiska ja tyhmä, vaan että meitä vain on niin valtava joukko, ja työnsaanti sittenkin usein arpapeliä – jollei suhdesuhmurointia tai pärstäkerroinpolitiikkaa. Laitoimme CV:mme kuntoon.

Noin 30-vuotias mikrobiologi on päässyt työkokeilun kautta määräaikaiseen hommaan, kun saattoi perheettömänä muuttaa Helsingistä Kotkaan. Nuorehko, kv-kokemuksella varustettu maisterisnainen sai valtiolta pätkän. Sähkötekniikan tohtori sai paikan hammaslääkärin vastaanottoapulaisena, kun oli jo ehtinyt tehdä sitä hommaa tuttunsa praktiikalla. Arvaatteko sukupuolen? Yhteiskuntatieteen tohtori (arvaatteko sukupuolen) ei ole saanut työtä tai apurahaa, toimitusjohtaja-sähköinsinööri löytänyt paikkaansa. Oma LinkedIn-profiilinihan kertoo, että olen looking for new challenges, still.

Tänä aamuna Yle radio 1:n Ykkösaamussa työttömyysturvan leikkauksista olivat haastateltavina kansanedustajat Juhana Vartiainen (kok.) ja Tarja Filatov (sd.), Filatov työministerinä ja toisena varapuhemiehenäkin toiminut. Vartiainen kertoi, että on "aika vahvaa tutkimusnäyttöä" siitä, että ansiosidonnaisen lyhentäminen aktivoi työttömiä hakemaan töitä laajalla rintamalla ja se vaikuttaa myös ay-liikkeen käyttäytymiseen ja lopulta työnantajiinkin niin, että ottavat työntekijöitä. Omaan korvaani särähti, kun tutkimusnäyttö on vain aika vahvaa.

Filatov sanoi, että ihmiset saavat töitä, kun on työpaikkoja. Se oli Vartiaisen mielestä "halpaa retoriikkaa". Minusta se kuulosti ihan järkevältä.

On varsin luonnollista, että ihminen haluaa ensisijaisesti töitä alalta, jolta hänellä on kokemusta, jonka hän osaa. Haluaa tehdä töitä, joissa on hyvä, joissa hänellä on annettavaa. Mutta tietenkin, kun on epätoivoinen (kuten on ihminen, joka putoaa ansiosidonnaiselta ja talouskatastrofi viimeistään on tosiasia), on menettänyt uskon itseensä (kuten on ihminen, jonka osaamista ei kukaan halua hyödyntää) tai kun on vain lyönyt päätään seinään liian pitkään, työnhakukenttä laajenee.

Töihin ei vain nyt tunnu pääsevän. Ei edes niihin siivoustöihin, kiinteistönhuoltotöihin tai ravintolahommiin, joita Juhana Vartiaisen tietämän mukaan ainakin pk-seudulla on viljalti tarjolla.

Hassusti heti Ykkösaamun jälkeisissä klo 9:n Yle uutisissa kahvilayrittäjä kertoi joutuvansa käyttämään työvoimaviranomaisten palveluja löytääkseen sopivan työntekijän, kun hakijamäärä on niin valtava, etteivät omat resurssit heidän seulomiseensa riitä.

Ainakin itse olen hakenut töitä hyvin laajalla rintamalla, yli ydinosaamisalueeni – koska katson olevani hyvä työntekijä hyvinkin monenlaisissa hommissa, ja nopea oppimaan uutta. Ihan sen ydinytimen olen peräti valmis jättämään taakse, siinä kun ei enää pääse toteuttamaan itseään siinä määrin kuin 1980- ja 90-luvuilla. Palaaminen mopin varteen nuoruusvuosien malliin ei ole ollut tavoitteeni siinä vaiheessa, kun hankin ripeästi ylemmän korkeakoulututkinnon ja olen jatkanut opintojani. Ja järjetönhän tämä yhteiskunta onkin, jos korkeasti koulutetut huippuosaajat aidosti halutaan siivoojiksi (joita arvostan) tai tekemään sydämiä kahvien päälle (arvostan, en vain juo). Olenkin viime aikoina ajatellut, että se käyttäytymisen muutos, jota ehkä tarvitaan, on, että ihmiset eivät kouluttaudu, ainakaan tradenomia pidemmälle. Niitä paikkoja on valtiollakin auki, ja kun yhtäkin hain, sanottiin, että tahtovat ihmisen, joka pysyy tehtävässä pitkään.

Kyllä minäkin olisin pysynyt. Vaikka palkka olisi ollut toista tonnia huonompi kuin viimeksi saamani, ja vain noin kahdeksasosa viraston johtajan palkasta. Siis alle kolmasosa kansanedustajan pelkästä palkkiosta. Mutta en päässyt edes haastateltavien joukkoon.

Olisin pysynyt, koska työpaikka on arvo sinänsä. Ja sitten siitä saa lomaa! Ja lomakorvausta – miettikää!

"Työtön ei voi koskaan/nauttia lomasta", laulaa yhtye Kitkerät Neitsyet.

Mutta nyt pitää lopettaa tämä mediasosieteeraaminen. Pitää hakea töitä.