Matti Roitto, tuore tohtori Jyväskylästä, löysi Ison-Britannian historiantutkimuksen mustan aukon.

USA pudotti atomipommin Hiroshimaan elokuussa 1945. AP

Matti Roitto toimii projektitutkijana Jyväskylän yliopiston historian ja etnologian laitoksella tutkimusryhmässä, joka on osa professori Henrik Meinanderin johtamaa Demokratian voimavirrat -tutkimushanketta. HENNA-RIIKKA PENNANEN

– Kun näin konferenssin ohjelman, alkoi tulla kylmä hiki. Puhujalistassa olivat professori x, professori y ja professori z, kaikki sangen arvovaltaisista yliopistoista maailmalta – ja minä suomalaisena väitöskirjantekijänä.

Näin muistelee Matti Roitto reilun viiden vuoden takaista visiittiään Englantiin ja esiintymistään British Nuclear Culture -konferenssissa. Isäntäkaupunkina toimi Liverpool, jossa atomitutkimusta oli tehty jo ennen toista maailmansotaa.

– Sinne sitten piti mennä reippaasti ilmoittamaan, että kaverit hei, teiltä on jäänyt aika paljon havaitsematta, mutta eipä hätää, meikäläinen kertoo teille mitä ja miten se löydettiin, Roitto nauraa.

– Siihen päälle piti vielä väittää, että muutama kohtalaisen merkittävä alan tutkija on ollut jonkin verran metsässä – eikä vain atomiasioissa vaan myös pohtiessaan parlamentin roolia ja mahdollisuuksia osallistua ulko- ja turvallisuuspolitiikkaan.

”Eniten hiersi se...”

Roitto innostui atomipommikysymyksistä toden teolla tehdessään kanditutkielmaa Hiroshiman tuhoista. Häntä jäi mietityttämään, kuinka paljon Japaniin pudotetut pommit vaikuttivat sodanjälkeisen maailman muotoutumiseen ja minkälaisen yhteistyön tuloksena tuhonkylväjät oikein syntyivät.

– Brittien rooli vaikuttikin suuremmalta kuin mitä aiheesta oli aiemmassa tutkimuksessa esitetty, ja myös anglo-amerikkalainen yhteistyö oli paljon ongelmallisempaa kuin on oletettu, Roitto kertaa.

Hän perehtyi aiheeseen gradussaan ja oikein toden teolla väitöskirjassaan.

– Eniten hiersi se, että useissa tutkimuksissa toisteltiin, että Britannian parlamentti ei sanonut aiheesta sanaakaan. Ajatus siitä, että parlamenttien äiti ei olisi edes kommentoinut ajankohtaista asiaa, tuntui uskomattomalta. Ajattelin varmistaa asian väitöskirjassani ohimennen, sivujuonteena.

Parin viikon mittaiseksi suunniteltu sivujuonnetyö venyi lähes kahden vuoden aineiston keruuksi ja analysoinniksi.

Pitkiä päiviä

Roitto matkasi Lontooseen, Britannian kansallisarkistoon. Siellä odotti niin sanotun salaisen atomikirjaston aineisto, joka oli vapautunut 1990-luvun alussa John Majorin avoimen hallinnon kehittämisen idean seurauksena.

– Kymmenen päivän aikana tein 18-tuntisia työpäiviä. Kuvasin yli 6000 sivua dokumentteja ja kirjoitin jokaisesta lähteestä merkinnät sekä sisällön pääpiirteet omiin tutkimuspäiväkirjoihini.

Samoilla apajilla oli käväissyt jo 1970-luvulla Margaret Gowing, tunnetuin brittiatomienergian historioitsija. Hän oli virkamiehenä saanut poikkeuksellisesti aineiston käyttöönsä ja kirjoittanut ”virallisen historian”, jonka mukaan brittiparlamentti ei keskustellut atomiasiasta kertaakaan.

– Salaisista aineistoista tehtyjen, politiikan muutoksia selittävien löytöjen lisäksi oli eittämättä selvää, että useissa tutkimuksissa toistettu väite mykästä ja haluttomasta parlamentista perustui pinnalliseen tutkimukseen ja että sitä oli toistettu kritiikittä. Nollan sijaan löysin 150 tapausta reilun vuoden ajanjaksolta, Roitto kertoo.

– Tuntui uskomattomalta, että olin onnistunut löytämään oikeasti tutkimuksesta sen mustan aukon, josta tutkijat usein haaveilevat. Vielä uskomattomampaa oli, että pystyin tohtorikoulutettavana täyttämään sen uskottavalla tavalla ja ottamaan esille aiheen, jota brittitutkijat eivät olleet kansallisesta erityisosaamisestaan huolimatta havainneet.

Toinen tulos

Roitto sai Liverpoolissa hyvän vastaanoton.

– Näytti siltä, että en sittenkään ollut täysin suuruudenhullu, tyypillinen vihainen nuori mies aiheeni ja alustavien tulosteni kanssa, hän myhäilee.

– Sain asiantuntevaa palautetta ja kannustusta tutkimukseni tekemiseen.

Lopullisia tuloksia Roitto esitteli lauantai-iltapäivänä Britannian atomiulkopolitiikan muutoksia vuosina 1945–46 tutkivan väitöskirjansa tarkastustilaisuudessa Jyväskylässä.

Roiton tutkimuksen perusteella parlamentin rooli brittien ulkopolitiikassa ja atomikysymyksessä toisen maailmansodan jälkeen tunnetaan nyt aivan eri tavalla.

Toinen merkittävä tutkimuslöytö oli brittien suhtautuminen omaan atomipommiin. Yleisesti on väitetty, että Iso-Britannia teki päätöksen atomiaseen kehittämisestä vasta vuoden 1946 lopulla, mutta tämänkin tiedon Roitto lyttää.

– Oma atomipommi oli tavoitteena välittömästi jo vuonna 1945, Roitto ilmoittaa.

– Käyttämäni lähteet kertovat, että kun Britannia päätti perustaa omat, kalliit tutkimuslaitoksensa jo 1945, tavoitteena oli nimenomaan atomipommi, vaikka asiaa kierreltiin kaikenlaisilla kiertoilmauksilla.