Anders Borgin ja Juhana Vartiaisen muistio Suomen taloudesta on kirvoittanut keskustelua Suomen ja Ruotsin talouspolitiikkojen eroista. Yksi on jäänyt liian vähälle huomiolle: Ruotsin finanssipolitiikka on ollut elvyttävää samaan aikaan, kun Suomessa sitä on kiristetty.

Juuri tätä edeltävistä tämän blogin kirjoituksista on käynyt selväksi, että Suomen politiikka on ollut kiristävää. Rakenteellisilla budjettialijäämilläkin se on selvää, vaikka ne aliarvioivat kiristystä, jos VM:n taholta esitetyt huomautukset rakennejäämiä kohtaan otetaan huomioon.

IMF:n World Economic Outlook tietopankin mukaan Ruotsin finanssipolitiikka on ollut elvyttävää vuodesta 2010 alkaen, rakennejäämät (osuutena IMF:n arvioimasta potentiaalisesta tuotannosta) ovat olleet vuodesta 2009 alkaen: 1.729, 0.281, -0.219, -0.44, -0.914, -1.55 : vaje on siis kasvanut joka vuosi ja melkoisen rapeasti. Samaan aikaan Ruotsin julkisen velan osuus BKT:sta on hippusen laskenut, vuoden 2009 42,56 prosentista vuoden 2014 (arvioituun) 42,16 prosenttiin.

Koska Ruotsi muun Euroopan ohella on ollut ja yhä on nollakorkotasapainossa, finanssipolitiikan vaikutukset ovat normaalia voimakkaammat. Siksi on hieman ihmeteltävää, että keskusteluissa, joissa Ruotsin ja Suomen talouskehityksen eroja on ruodittu, tähän keskeiseen politiikkaeroon ei ole Palkansaajien Tutkimuslaitoksen viimeistä ennustetta lukuun ottamatta lainkaan kiinnitetty huomiota. Olisi pitänyt.

Seuraavassa kahdessa kuvassa on esitetty 15-64 vuotiaiden työllisyysasteen kehitys Ruotsissa ja Suomessa vuoden 1989 ensimmäisestä neljännesvuodesta alkaen vuoden 2014 viimeiseen neljännekseen, tiedot on otettu kummankin maan tilastokeskuksen kaikille avoimista tilastoista. Ensimmäisessä kuvassa on itse prosentit (työllisten osuus ikäluokasta), toisessa kuvassa olen laskenut indeksin niin, että vuoden 1989 ensimmäinen neljännes on perusajankohta. Havaitaan, että 1990-luvun laman aikana työttömyysaste romahti kummassakin maassa, Suomessa enemmän kuin Ruotsissa. Suomi kuitenkin palautui hieman Ruotsia paremmin. Ruotsi on saavuttanut Suomea vasta nykyisen talouskriisin aikana, vuoden 2009 lopulta alkaen.

Juhana Vartiainen on sekä yksin että yhdessä Anders Borgin kanssa väittänyt, että kriisin aikainen Suomea parempi kehitys on ruotsalaisen työmarkkinapolitiikan ansiota, erityisesti työvoiman tarjontaa lisäävä politiikka. Mutta eikö syy voisi yhtä hyvin olla elvytyksessä, onhan Ruotsin työmarkkinatilanne parantunut elvytyksen alettua?

Ilman malleja ja tarkempaa tilastollista analyysiä vastausta on mahdotonta antaa. Nollakorkotilanteessa on syytä odottaa, että työvoiman tarjontaa lisäävät toimet lisäävät työttömyyttä ja alentavat työllisyysastetta, tässä Cohen-Settonin katsaus aihetta käsittelevään tutkimukseen.

Ruotsin elvytyspolitiikan vaikutuksia on rajoittanut se, että sen keskuspankki kiristi joksikin aikaa rahapolitiikkaansa, mutta onneksi sekin päätös peruutettiin. Mielenkiintoista tässä episodissa oli se, että kiristyspäätöstä vastustivat keskuspankin johtokunnan akateemisesti erittäin meritoituneet jäsenet, Karolina Ekholm ja Lars Svensson. Svensson on yksi tunnetuimista nollakorkotilan ja rahapolitiikan tutkijoista, ja hän erosikin kiristyspäätöksen jälkeen johtokunnasta.

Toisaalta tutkimuksen valossa nollakorkotilanteessa finanssipoliittinen elvytys on tehokkaampaa kuin rahapoliittinen elvytys. Tämäkin tukee näkemystä, että Ruotsin menestys on ollut seurausta elvytyksestä, ei työn tarjonnan lisäämisestä, vaan tarjonta on kasvanut elvytyksen myötä.

Tästä pääsemme varsinaiseen aiheeseen: Ruotsissa elvytystä on harjoittanut porvarihallitus, Suomessa politiikkaa on kiristänyt porvari(enemmistöinen) hallitus. Suomessa ja myös muuallakin maailmassa keynesiläinen elvytyspolitiikka yhdistetään usein vasemmistolaisuuteen. Kollegani Sixten Korkman torjuu väitteen Helsingin Sanomien kolumnissaan, Ruotsikin on hyvä vastaesimerkki. Ja samalla Sixten torjuu väitteen, että olisi olemassa joku selvä ero järkevän ja elvyttävän politiikan välillä, elvytys voi olla järkevää politiikkaa.

Maailmalla on käyty myös samaa keskustelua. Tässä”Commie, commie”-kirjoituksessaan Noah Smith kritisoi keynesiläisyyden yhdistämistä vasemmistolaisuuteen. Hän esittää tukun keynesiläisiä tutkijoita, joita on vaikea sanoa vasemmistolaisiksi edes yhdysvaltalaisessa sanan merkityksessä (muistan lukioajoilta jonkun yhdysvaltalaisen radikaaliajan pamfletin, jossa todettiin kommunismin olevan Richard Nixonille kaikkea, mikä on fasismista vasemmalle). Simon Wren-Lewis käy saman ongelman kimppuun ihmettelemällä, miten tavallisen uuskeynesiläisen teorian voi väittää olevan vasemmistolaisen?

Ainoa kestävä ero on järkevän ja järjettömän politiikan välillä, Ruotsissa on järkeviä porvareita, Suomessa sellaiselle olisi markkinarako. Vasemmalta tätä tyhjiötä on jo tosin täytetty, joten on vaikea kuvitella enää löytyvän tarpeeksi rohkeaa porvaria.

Avainsanat: elvytys, Ruotsi

Aihealueet: Lajittelematon