Den svenska modellen med en långtgående så kallad självsanering, anses ju allmänt ha bidragit inte bara till den försiktighetsprincip som de etablerade redaktionerna tillämpar medieetiskt, utan också ha tjänat som ett värn mot klåfingriga lagstiftare som då och då velat tafsa på tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. Vi ska nog vara rätt tacksamma för denna ordning.

Läs bara om en aktuell publicering i USA, som – uppges det av ansedda Nieman Lab – föregicks av att tre etablerade medier tackade nej till materialet på grund av risken för att dras in i en omfattande rättsprocess som kunde hotat mediehusens själva existens.

Systemet med Allmänhetens pressombudsman och Pressens ombudsman tillkom ju, i sin ungefärliga nuvarande skepnad, 1969 efter politiska krav på hårdare tag mot pressen. Och för inte så länge sedan utredde den parlamentariska Yttrandefrihetskommitten om det fanns exempel på så oetiska – olagliga? – publiceringar att grundlagarna borde skärpas? Det fanns det inte. Det må vara en väl spridd myt att medier är ansvarslösa, men det finns faktiskt inget stöd för detta i vare sig forskning eller någon sammantagen bild av ärekränkningsdomar eller utslag från medieetiskt organ eller Granskningsnämnden.

Intressant, då, att det ändå ibland framförs krav på att svenska domstolar ska fastställa större skadestånd i de få fall då medier ändå fälls. Riskerna med en sådan utveckling exemplifieras alltså nu i USA.

Det här problemet kallas för ”the chilling effect”, risken för att förvisso vällovliga ambitioner om att exempelvis vilja kunna lagföra eller ge ekonomisk upprättelse, kan skapa en skadlig självcensur där medier väljer att avstå från publiceringar inte på grund av att de inte är publicistiskt motiverade, utan för att det kan bli för dyrt efterspel.

Hittills har svenska politiker varit rätt kallsinniga inför förslag om en mer, ska vi säga, anglosaxisk syn på skadestånd i ärekränkningsmål. Låt oss hoppas att de fortsätter att stå det fria ordet bi.

– – –

Den som vill veta mer om medieetik kan läsa Martin Ahlquist och Tommy Borglund. Jag krönikörerade om deras nya bok i söndags.