Samtalet och det fria utbytet av åsikter och tankar, är satt på undantag på ställen där det inte borde vara det. Senast är det en grupp studenter och anställda vid Göteborgs Universitet som skrivit under ett upprop. Enligt dem bör vissa åsikters företrädare inte föreläsa på universitetet medan andra är välkomna.

Det är seminarieserien "Så tänker en partistrateg", anordnad av JMG, Institutionen för journalistik, medier och kommunikation vid Göteborgs Universitet som är föremål för de protesterandes upprördhet - eller rättare sagt en av föreläsarna, nämligen Sverigedemokraternas partisekreterare Richard Jomshof. Tanken med seminarieserien var att "strateger från samtliga riksdagspartier kommer att ge JMG:s studenter och andra intresserade en unik inblick i det politiska livet bakom kulisserna."

Men inblickar är uppenbarligen farliga, enligt de protesterande akademikerna:

"Att bjuda in en talesperson från SD för en gästföreläsning är att erbjuda dem en scen och en möjlighet att sprida nationalistiska och rasistiska tankar som akademiker vid både GU och annorstädes arbetar med att dekonstruera. Att bjuda in Sverigedemokraterna som gäster till universitetet är ett medvetet beslut att låta dem utbilda studenter. Det legitimerar officiellt deras idéer i en tid då många av oss kämpar mot den farliga normaliseringen av extremhögerns diskurs."

Det är ett minst sagt märkligt synsätt på tvärs mot de fria akademiernas själva kärna - eller värdegrund som det numera heter.

En av USA:s främsta akademiska ledare Hanna Holborn Gray, före detta rektor vid Yale och Chicago University, beskrev universitetens uppgift och det hot som universiteten ständigt är utsatta för, i sina memoarer An Academic Life:

"Tron på att universitet skall vara, framför allt, ett hem för sökande och för kritisk intellektuell kraft och tanke behöver ständigt förnyas och bekräftas. Universitet har alltid varit i riskzonen för påtryckningar utifrån och för hot om kontroll och manipulation, och de har också varit i riskzonen för likriktning påtvingad inifrån."

Hon skriver också om amerikanska 60-talsaktivisters "hot mot universitetens integritet och viktigaste uppgifter, när de försökte göra universitetet till ett instrument för samhällelig och politisk förändring, vilket inskränkte akademikernas frihet och främjade en antiintellektuell hållning, på en plats där intellektets frihet skall vara det allra viktigaste."

De protesterande vid Göteborgs Universitet gör universitetet till ett sådant instrument, ett instrument för att främja egna åsikter - inte ett instrument för att skapa och vidga kunskap och insikter.

Att Jomshofs deltagande i seminarieserien skulle "legitimera" eller "normalisera" Sverigedemokraternas idéer är en befängd tanke. Om det vore sant skulle varje idé framförd av varje föreläsare legitimeras. Således skulle kristdemokraten Acko Ankarberg Johanssons och vänsterpartisten Aron Etzlers idéer också ha legitimerats av att de deltog i JMG:s seminarieserie.

När Jomshof, och de andra partistrategerna, föreläser på JMG är de inte där för att "utbilda studenter" utan "som studieobjekt", skrev statsvetaren Anders Sundell på bloggen Politologerna. "Att studieobjektet har en tung position i det just nu snabbast växande partiet torde göra föreläsningen intressant också för statsvetare, sociologer och alla andra som vill förstå svensk samhällsutveckling", menar Sundell.

Universitet skall bidra till ökad förståelse, till ny kunskap och nya teorier, till ett fritt tanke- och åsiktsutbyte, en öppen och fri debatt och till kritiskt tänkande. De akademiker som skrivit under uppropet går på tvärs emot de uppgifterna.

De protesterande akademikerna är på intet sätt ensamma och är en del av ett större fenomen där man i allt högre grad vill censurera det man inte håller med om - en ökad benägenhet att isolera det misshagliga, att försöka förbjuda det man ogillar, att "fula ut", misstänkliggöra och identitetsetikettera åsikter man inte delar. Det gäller inte bara i Sverige utan också, och kanske främst i USA, där fel föreläsare och misshagliga texter bojkottas vid universiteten, där en provocerande text i en tidskrift kan kosta en redaktör jobbet och där en juridikprofessor som ingår i fel försvarsteam får lämna sitt akademiska uppdrag. Det kallas elimineringskultur och innebär att "avvikande röster på olika sätt elimineras".

Svensk Dagbladets USA-korrespondent Malin Ekman beskrev detta när hon för en vecka sedan intervjuade den förre chefredaktören för det prestigefyllda magasinet New York Review of Books, Ian Buruma. Efter bara ett år på posten fick han sparken efter att ha publicerat en text av en känd radioprofil som anklagats för sexuella trakasserier men blivit frikänd.

Man kan diskutera det lämpliga i att publicera artikeln men man kan inte förneka att öppenheten för de avvikande och ibland misshagliga åsikterna blivit mindre på båda sidor av Atlanten.

Det är illa! För det är endast genom "ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande" och möjligheten att "offentligen uttrycka tankar, åsikter och känslor och i övrigt lämna uppgifter i vilket ämne som helst", som det står i svensk grundlag, som vi kan värna ett fritt, liberalt och öppet samhälle.

Dessutom borde det vid det vid det här laget stå klart för var och en i Sverige att isolering, förnekelse och beröringsskräck inte är fungerande metoder för att motverka det man ogillar!