Hän on tehnyt syntiä.

Sydän hakkaa niin lujaa, että Maria pelkää sen tulevan ulos rinnasta. Kurkkua kuivaa, henki salpautuu. Hän juoksee Lapin maisemien halki ja on varma, että kuolema koittaa ennen kuin hän ehtii kotiin. Hetkenä minä hyvänsä joku ajaa autolla hänen ylitseen tai tapahtuu jotain muuta kamalaa.

–Antakaa anteeksi, olen tehnyt hirveää syntiä, Maria hokee vanhemmilleen kotiin päästyään.

Tyttö oli katsonut kaverinsa luona Pikku Kakkosta televisiosta ja pelkäsi joutuvansa helvettiin. Muun muassa televisio, tanssiminen, meikkaaminen, musiikki ja kilpaurheilu olivat vanhoillislestadiolaispiirissä syntiä. Mikäli niitä harhautui harrastamaan, piti katua ja pyytää anteeksi. Jos kuoli niin, ettei ollut ehtinyt pyytää anteeksi syntejään, helvetin tuli odotti.

–Helvettiin joutumisen pelko oli läsnä elämässäni koko ajan, olin kauhusta kankeana aamusta iltaan. Aina piti tavoitella jotakin, olla parempi uskovainen, pyytää enemmän anteeksi, katua ja kärsiä entistä kovemmin. Sitä pohjatonta pelkoa ja ahdistusta on vaikea edes kuvailla, Maria sanoo.

Jehovan todistajista parikymppisenä eronnut helsinkiläinen Ben Kalland, 60, tunnistaa myös pelon lapsuudestaan.

–Muistan karmaisevia kuvia Harmagedonista, lapsille tarkoitetusta Jehovan todistajien paratiisikirjasta. Se oli aika järkyttävää katseltavaa 5-vuotiaalle.

Lisäksi Kalland muistaa demoneilla pelottelun. Demonit asuivat joissakin esineissä tai tavaroissa ja saattoivat tulla esiin milloin tahansa.

–Muistan, kun eräs Jehovan todistaja poltti taulun, koska siinä asui hänen mukaansa demoni, Kalland kertoo.

Kuulustelu seksistä

Teini-ikäinen Laura istuu kirkon penkillä ja pohtii, että hänen pitäisi vain kuolla pois. Hän on järkyttävän syntinen ja paha ihminen, sillä hän on harrastanut itsetyydytystä. Kaikki mormonit tietävät, että se on todella suuri synti. Lauran pitäisi tehdä parannus ja kertoa tästä kauheasta asiasta seurakunnan johtajalle. Hän ei kuitenkaan kehtaa kertoa, vaan rankaisee itseään syömällä niin vähän kuin mahdollista.

–Minulla oli todella huono omatunto ja häpesin suunnattomasti. Ihme, ettei minulle kehittynyt syömishäiriötä silloin, entinen mormoni Laura, 27, muistelee nyt.

12-vuotiaana mormonit alkavat käydä seurakunnan johtajan puhuttelussa vähintään kerran vuodessa. Laura muistaa elävästi, miten kiusalliselta tuntui, kun keski-ikäinen mies kyseli hänen käsityksestään seksistä ja uskonnosta sekä tarkkoja yksityiskohtia hänen elämästään.

Samankaltaisia kokemuksia on myös nykyään Nurmijärvellä asuvalla entisellä Jehovan todistajalla Hanna-Mari Heikkisellä, 41. Heikkinen erosi Jehovan todistajista 18-vuotiaana. Sitä ennen ”vanhimmat” eli kolme keski-ikäistä miestä kuulusteli häntä esiaviollisen seksin harrastamisesta.

–Ulkopuolisen silminhän se on ihan absurdi tilanne, että minä, teinityttö, istun kolmen vieraan miehen kanssa keskustelemassa seksielämästäni, Heikkinen pohtii.

Lauran mielestä mormoniyhteisössä ihmiset kyttäävät toisiaan koko ajan. Mikäli joku on nähty tekemässä syntiä, siitä kyllä kannellaan seurakunnan johtajalle.

Kiusallinen kenttätyö

Heikkinen otti kasteen 11-vuotiaana. Jehovan todistajien mukaan vesikastetta vaaditaan kaikilta niiltä, jotka haluavat luoda suhteen Jehova Jumalaan.

–Lapsuudestani jäi kyllä traumoja, ja syviä sellaisia. Olimme ystäväni kanssa niin aivopestyjä, että otimme kasteen 10- ja 11-vuotiaina. Miten sen ikäisillä lapsilla muka riittää arviointikyky tuollaiseen ratkaisuun?

Kalland otti Jehovakasteen 13-vuotiaana ja on jälkeenpäin katunut sitä. Häntä ei olisi kartettu yhteisöstä erotessa, jos hän ei olisi kastetta ikinä ottanutkaan.

–Isosiskoni oli kuitenkin ottanut kasteen myös 13-vuotiaana, joten paineet olivat kovat, vaikka kukaan ei suoraan minua pakottanutkaan. Se oli hölmö virhe, Kalland sanoo.

Toinen asia, mitä Kalland ei muistele mielellään, on ovelta ovelle tehtävä kenttätyö.

–En koskaan nauttinut siitä, vaikka olisi ”kuulunut” nauttia. Kenttätyö oli minusta hirveän noloa pakkopullaa. Tunsin syyllisyyttä, Kalland kertoo.

Mies muistaa olleensa 7-vuotias, kun soitti ensimmäisen kerran itse ovikelloa. Hän toivoi aina, ettei kukaan tulisi avaamaan. Kerran oven avasi Kallandin musiikinopettaja, joka ei ollut tiennyt pojan uskonnollisesta taustasta.

–Se oli kamala, häpeällinen hetki. Sen jälkeen opettaja otti minut silmätikukseen koulussa ja alkoi pilkata minua. Tuolloin, 1970-luvulla, asiaan ei puututtu, vaikka nykyään se varmasti olisi täyttänyt koulukiusaamisen kriteerit.

Myös Heikkinen muistelee kenttätyötä kauhulla.

–Rukoilin, ettei ketään olisi kotona.

Marian sisaruksista neljä kuuluu edelleen lestadiolaisyhteisöön ja kolme on eronnut. Hän vertaa yhteisöä suljettuun Pohjois-Koreaan. Anna Egutkina

Syntinä peitepuikko

Vanhoillislestadiolaiset, mormonit tai Jehovan todistajat eivät saa harrastaa esiaviollista seksiä, minkä vuoksi naimisiin mennään usein hyvin nuorina.

–18-vuotiaasta saakka minua yritettiin parittaa samaan uskontoon kuuluvalle miehelle. Painetta löytää joku tuli joka suunnasta ja se oli todella ahdistavaa. Koin, etten saanut tehdä omia päätöksiäni ja olla sellainen kuin olin, Laura sanoo.

Mormonit ja Jehovan todistajat ovat suopeampia ehkäisyn käytön suhteen avioliitossa, mutta lestadiolaiset eivät hyväksy ehkäisyä lainkaan, minkä vuoksi lapsia syntyy yleensä paljon.

Maria syntyi Lapissa 1980-luvulla vanhoillislestadiolaisperheen 9. lapseksi. Sekä äiti että Maria meinasivat kuolla synnytyksessä, koska äidin keho oli liian kovilla lähes joka vuosi tapahtuneista raskauksista. Lääkärit saivat pelastettua Marian, mutta vuotta myöhemmin syntynyttä 10. lasta ei enää saatu hengissä ulos synnytyksessä.

–10. lapsen jälkeen lääkäri poisti äidiltä kohdun. Jälkeenpäin äiti on sanonut, että se oli helpotus. Hän ei kuitenkaan ikinä toipunut lapsensa menetyksestä, vaan masentui ja lamaantui lähes toimintakyvyttömäksi. Isä hoiti perheessämme lähes kaikki käytännön asiat.

Mariakaan ei harrastanut esiaviollista seksiä, vaikka seurusteli lestadiolaisen miehen kanssa kaksi vuotta ennen naimisiinmenoa. Kun hän vihdoin 25-vuotiaana meni naimisiin, hääyö oli valtava pettymys.

–Mies tuli noin minuutissa, käänsi minulle kylkeä, nukahti ja potki unissaan minut pois sängystä. Makasin järkyttyneenä hereillä ja mietin, että tätäkö tämä nyt on.

Maria myöntää, ettei ehkä koskaan rakastanut silloista miestään, vaan meni tämän kanssa naimisiin, koska mies oli ”niin hyvä uskovainen”. Kunnon uskovaisuudella oli myös kääntöpuolensa, sillä mies oli erittäin tiukka. Hän kielsi Mariaa muun muassa meikkaamasta, vaikka naisella oli huono iho ja hän halusi meikata aknen piiloon.

–Peitepuikosta tuli maailman suurin synti. Saimme kaksi lasta ja sen jälkeen aloin käyttää salaa mieheltäni ehkäisyä, koska en halunnut äitini tavoin kymmentä lasta.

Avioliitto rakoili. Mies käytti henkistä väkivaltaa Mariaan ja lapsiin. Lukuisia kertoja nainen päätti ottaa lapset ja lähteä. Aina hän kuitenkin jäi miehensä ja yhteisönsä luokse ja palasi takaisin myös turvatalosta, kun synnin sekä kuoleman pelko ottivat lopulta vallan.

Täysin uusi elämä

Eroaminen uskonnollisesta yhteisöstä on usein vaikeaa, koska koko elämä pyörii sen ympärillä, eikä ulkopuolisia ihmissuhteita juuri ole.

Ben Kalland lähti Jehovan todistajista parikymppisenä, opiskeli Hankenin kauppakorkeakoulussa ja käytännössä rakensi elämänsä uudelleen.

–Kävin interreilaamassa ja bailasin opiskelukavereideni kanssa. En kertonut juuri kenellekään Jehovan todistajataustastani, koska se oli minusta noloa ja häpeällistä.

60-vuotias Kalland tuli ulos kaapista vasta pari vuotta sitten kirjoitettuaan romaanin nimeltään Vien sinut kotiin. Siinä ei mainita Jehovan todistajia suoraan, mutta viitataan heidän yhteisöönsä hyvin vahvasti.

–Edes lähimmät ystäväni eivät tienneet minun olevan entinen Jehovan todistaja ja he yllättyivät, kun kerroin asiasta yhtäkkiä.

Kallandin vaimo ja lapset tiesivät jo aiemmin. Tosin miestä hävetti aluksi kertoa lapsilleen, että isoisä lakkasi pitämästä yhteyttä juuri uskonnollisen yhteisön vuoksi.

Ben Kalland lähti Jehovan todistajista parikymppisenä, opiskeli Hankenin kauppakorkeakoulussa ja käytännössä rakensi elämänsä uudelleen. Anna Egutkina

Tuskallinen ero

Entinen Jehovan todistaja Hanna-Mari Heikkinen muistaa lähtöään Jehovan todistajista edeltäneet tapahtumat hyvin kirkkaasti.

On talvi ja maan peittää liukas jääkerros. Hän juoksee ja kaatuu. Heikkisen äiti juoksee hänen perässään.

–Ajattelin, että jos hän saa minut kiinni, hän tappaa minut.

Heikkinen oli hetkeä ennen takaa-ajoa riidellyt äitinsä kanssa siitä, että oli käynyt baareissa. Äiti ei ollut ottanut sitä hyvällä. Heikkinen kutsuu äitiään ”synnyttäjäksi”.

–Mielestäni minulla ei ole koskaan äitiä ollutkaan ja olen siitä hyvin katkera.

Kotoa karkaaminen päättyi Heikkisen parhaan ystävän kotiin ja siitä isän luokse Kouvolaan. Vielä saman vuoden aikana eli 18-vuotiaana Heikkinen erosi Jehovan todistajista eikä enää palannut asumaan äitinsä luokse. Heikkisen vanhemmat olivat eronneet, kun tyttö oli 12-vuotias. Isä ei ikinä kuulunut Jehovan todistajiin, joten välit häneen ovat säilyneet. Äiti ei vastaa enää edes tyttärensä puheluihin.

–Olen yrittänyt monesti soittaa, tuloksetta. Heti liikkeestä eroni jälkeen olimme edes jonkinlaisissa väleissä, mutta nyt en ole nähnyt äitiäni viiteen vuoteen. Tiedän onneksi myös toisenlaisia esimerkkejä. Esimerkiksi ystäväni Jehovan todistajavanhemmat eivät karta minua, vaan ottavat aina lämpimästi vastaan.

Heikkinen kertoo olevansa nykyään työkyvyttömyyseläkkeellä mielenterveysongelmien vuoksi.

Laura jätti mormonielämän taakseen vuonna 2014, kun hän sairastui masennukseen.

–Aloin käydä terapiassa ja ymmärsin, että kärsin valtavasta riittämättömyyden tunteesta. Syytän siitä eristäytynyttä uskontoyhteisöä, jossa kaiken piti näyttää ulkopuolisin silmin täydelliseltä, kirkossa käynneistä pidettiin kirjaa eikä koskaan ollut tarpeeksi hyvä uskovainen, Laura sanoo.

Vaikka mormonit eivät Jehovan todistajien tavoin suoraan harrasta yhteisöstä eronneiden karttamista, Lauran viidestä lapsuudenystävästä kukaan ei ole halunnut pitää häneen yhteyttä eroamisen jälkeen.

–Me olemme heidän mukaansa ”täysin eri elämäntilanteissa”. Kaveripiiri on pitänyt luoda uudelleen täysin tyhjästä, Laura sanoo.

Maria rohkaistui lopulta eroamaan vanhoillislestadiolaisista viitisen vuotta sitten. Päätökseen vaikutti se, että naisen liikkeestä vuosia aiemmin eronnut veli menehtyi äkillisesti.

–Ajatusmaailmaani ei vain mahtunut se, että veljeni muka joutuisi helvettiin, koska oli eronnut herätysliikkeestä ja elänyt ”syntistä” elämää. Helvetin pelko katosi kun tajusin, että olin jo vuosia elänyt helvetissä. Päätin erota sekä lestadiolaisista että miehestäni, Maria kertoo.

Lähtö ulkoavaruuteen

Eroaminen yli 30 vuotta elämässä mukana olleesta yhteisöstä tuntui Mariasta samalta kuin matka ulkoavaruuteen. Maria ei ollut koskaan käynyt esimerkiksi baarissa tai elokuvissa. Alkoholikin oli täysin uusi tuttavuus. Nainen eli riehakasta teini-ikää 33-vuotiaana.

–Kokeilin kaikkea mahdollista ja mahdotonta. Sekoilin ympäriinsä. Onneksi tapasin netissä nykyisen mieheni ja aloitin uuden elämän täysin puhtaalta pöydältä.

Laurakin koki villin vaiheen mormoneista eroamisen jälkeen.

–Se lähti vähän lapasesta. Join alkoholia ja harrastin irtosuhteita, mutta se oli minusta hauskaa. En tuntenut syyllisyyttä.

Myös Laura tapasi nykyisen avomiehensä deittailusovelluksena kautta. Heille on tulossa vauva, mutta naimisiin parilla ei ole kiirettä.

–Edelleen mormoniyhteisöön kuuluvalle isälleni on kova paikka, etten ole naimisissa. Nyt teen kuitenkin asioita kuten itse parhaaksi näen ja ajattelen, että minä riitän, Laura pohtii.

Olenko väärässä?

Maria käy nykyään terapiassa ja Uskontojen uhrien tuki ry:n kokoontumisissa. Vertaistuesta on ollut naiselle paljon apua. Mitään ruusuilla tanssimista hänen elämänsä ei kuitenkaan vieläkään ole. Riittämättömyys ja synnin tekemisen pelko nostavat aina vähän väliä päätään.

–Edelleen kun katson vaikkapa jotakin ohjelmaa televisiosta, tunnen syyllisyyttä. Onneksi sellaisina hetkinä avomieheni palauttaa minut tähän päivään.

Maria kuuntelee joka vuosi Suviseuroja, joka on vanhoillislestadiolaisen herätysliikkeen järjestämä hengellinen tilaisuus. Silloin mieleen hiipii taas pelko ja selittämätön halu palata takaisin.

–Mietin, että mitä jos minä olenkin tässä se, joka on väärässä ja nuo muut ovat oikeassa?

Marian ja Lauran nimet on muutettu heidän toiveestaan yksityisyyden suojelemiseksi.