BANGKOK Ahmad al-Saad ja Nadya al-Natour leikkivät puolitoistavuotiaan Kinan-poikansa kanssa suurella sängyllä. Vadillinen muovileluja riittää pojalle, paljon muuta perheellä ei olekaan.

Ahmad ja hänen raskaana oleva vaimonsa Nadya ovat sinnitelleet Bangkokissa satunnaisten avustusten varassa. Irtolavuaari parvekkeella toimittaa keittiön virkaa, ja valkoisille seinille on teipattu kesäkukkien kuvia.

Ahmad näppäilee tutun suomalaisen kännykkänumeron.

– Mitä kuuluu, mitä olet tekemässä, Ahmad kysyy arabiaksi Manar-siskoltaan.

– Kaikki hyvin, haluan vain nähdä kasvosi, Manar vastaa 8 000 kilometrin päässä Oulussa.

Kuulumiset vaihdetaan, kaikkien elämä on raiteillaan. Videopuhelut onnistuvat Whatsappilla netin kautta, mutta sen lähemmäksi ei yhteydenpidossa päästä. Sukulaiset Suomessa ja muualla maailmassa ovat nähneet Ahmadin pojan vain puhelimen ruudulla.

Ahmad al-Saad soittaa usein Suomessa asuvan siskonsa perheelle. Mika Mäkeläinen / Yle

Unelmani olisi päästä perheineni Suomeen. Ahmad al-Saad

Jumissa Bangkokissa

Yhden huoneen vaatimattoman kerrostaloasunnon Bangkokissa piti olla perheen välietappi matkalla pois sodan jaloista, mutta puolimatkan pysähdystä on kestänyt jo neljä vuotta. Koska maailma on saanut tarpeekseen syyrialaispakolaisista, mikään maa ei huoli heitä.

Yhdysvallat on harkinnut heidän hyväksymistään pakolaisiksi, mutta presidentti Donald Trumpin myötä kaikki on mennyt uusiksi, eivätkä he tiedä tulevaisuudestaan mitään.

– Unelmani olisi päästä perheineni Suomeen. Kaikki sanovat, että se on kaunis maa ja ihmiset ovat hyviä, 30-vuotias Ahmad al-Saad sanoo.

Ahmad ei ole ventovieraiden kuulopuheiden varassa. Hänen siskonsa ja kaksi veljeään asuvat Suomessa. Sisar muutti Suomeen jo kauan ennen Syyrian sotaa ja hänellä on Suomen kansalaisuus.

Ahmad perheineen ei voi matkustaa minnekään – eipä tosin olisi varaakaan.

– Minulla on ollut paljon ongelmia, koska en puhu kunnolla englantia enkä thaita, enkä voi työskennellä. Sain jotain pikkuhommia, millä voin maksaa vaimoni lääkärilaskuja ja huoneen vuokraa, Ahmad kertoo.

Asunto on hankittu vapailta markkinoilta, huone maksaa runsaat sata euroa kuukaudessa. Rahaa asuntoon ja ruokaan hän saa lahjoituksina ja joskus harvoin hanttihommista.

Nadya al-Natourin keittiö on tiskiallas parvekkeella. Mika Mäkeläinen / Yle

Pakolaisena jo Syyriassa

Damaskoksessa Ahmad työskenteli aikoinaan vaatekauppiaana, mutta Thaimaassa pakolaiset eivät saa tehdä työtä. Damaskokseen ei jäänyt häneltä mitään. Koko Ahmadin suku on jo paennut ulkomaille.

– En ole hallituksen puolella enkä toisella puolella. Näin vain kun ne tappoivat toisiaan, Ahmad kuittaa kysymyksen sisällissodasta.

Oikeastaan Ahmad oli pakolainen jo Syyriassa, sillä hän on palestiinalaista sukua. Ensin Ahmad pakeni Libanonin puolelle, jossa hän tutustui vaimoonsa. Libanonista turvapaikkaa ei kuitenkaan herunut Syyrian palestiinalaisille, siksi perhe päätti jatkaa pakomatkaa Thaimaahan.

Thaimaa ei tunnusta syyrialaisia pakolaisiksi

Thaimaa ei pidä pakolaisista eivätkä pakolaiset Thaimaasta. Ahmadin perhe ja muut syyrialaiset saapuivat turistiviisumilla, jonka ylityttyä he ovat oleskelleet maassa laittomasti.

Välillä poliisit kysyvät kadulla ulkomaalaisilta papereita. Paperittomat voidaan teljetä karkotuskeskukseen, josta pääsee pois vain lentolipulla.

Myös Ahmad pidätettiin kerran, mutta joku maksoi runsaan 1 300 euron sakot hänen puolestaan. Se oli ennen sotilashallituksen aikaa – nykyisin rahalla ei enää pääsisi ulos.

Monet pakolaiset välttelevät kaupungilla liikkumista, koska poliisi voi kysyä heiltä papereita. Ahmad al-Saad, hänen vaimonsa Nadya al-Natour ja poika Kinan ovat Thaimaassa laittomasti. Mika Mäkeläinen / Yle

Toivon, että lasteni elämästä tulee parempi kuin minun. Nadya al-Natour

Thaimaa ei ole allekirjoittanut YK:n pakolaissopimusta eikä kohtele syyrialaisia turvapaikanhakijoina tai pakolaisina. Syyrialaisten on kuitenkin ollut helppo matkustaa juuri Thaimaahan, sillä Thaimaalla oli vielä pitkään sodan aikana konsulaatti Damaskoksessa ja syyrialaisille myönnettiin avokätisesti puolen vuoden turistiviisumeita.

Sen seurauksena Bangkokin kaduilla piileskelee sadoittain umpikujaan päätyneitä syyrialaisia, joilla ei ole paluuta eikä tulevaisuutta. YK:n pakolaisjärjestö UNHCR yrittää etsiä syyrialaisille ottajia, joita löytyy hitaasti ja huonolla menestyksellä.

– Uudelleensijoittamisen mahdollisuudet Thaimaan kaupungeissa oleville pakolaisille ovat hyvin rajalliset, sanoo UNHCR:n edustaja Jennifer Bose Bangkokissa.

Bosen mukaan maailmanlaajuisesti vastaavassa tilanteessa olevista pakolaisista vain yksi prosentti voidaan lopulta sijoittaa johonkin kolmanteen maahan.

Syyrialaiset eivät edes ole Thaimaan viranomaisten tai UNHCR:n päällimmäinen murhe. UNHCR:n mukaan Thaimaassa on yli puoli miljoonaa ihmistä (siirryt toiseen palveluun), jotka luokitellaan joko maattomiksi, pakolaisiksi tai turvapaikanhakijoiksi. Valtaosa heistä on paennut Myanmarista, ja monet joutuvat elämään alkeellisilla leireillä Myanmarin ja Thaimaan rajaseudulla.

Muslimijärjestö tarjoaa ruokaa ja suojaa

Kun muslimipakolaiset jäivät Bangkokissa tuuliajolle, Satthachon-niminen islamilainen hyväntekeväisyysjärjestö ryhtyi auttamaan heitä neljä vuotta sitten. Satthachonin rakennuksesta ja pihasta Bangkokin keskustan koillispuolella on tullut ainoa paikka, jossa Lähi-idästä tulleet pakolaiset voivat tavata toisiaan vapaasti, ilman pelkoa pidätyksestä.

Satthachonin avustusryhmän johtaja Rohmad Reungprach kertoo, että he auttavat 325 pakolaista, jotka saavat ruokaa, vuokrarahaa ja sairaanhoitoa.

Puolilta päivin rakennuksesta kuuluu rukouskutsu. Moskeijana toimivaan huoneeseen astelee sukkasillaan kymmenkunta miestä. Naisten rukousalue on piilotettu verhon taakse. Lapsille pidetään koraanikoulua sunnuntaisin.

UNHCR puolestaan opettaa pakolaislapsille thain kieltä, koska useimmat joutuvat jäämään Thaimaahan vielä pitkäksi aikaa. Tavalliseen kouluun pakolaislasten on vaikea päästä, koska he oleskelevat maassa laittomasti.

Thaimaa ei ole allekirjoittanut YK:n pakolaissopimusta, mutta antaa järjestöjen tehdä työtä pakolaisten parissa. Mika Mäkeläinen / Yle

"En vain olisi toimettomana"

Satthachonin pihalla eri maista tulleet pakolaiset tappavat aikaa.

Yksi heistä on Irakissa asunut palestiinalainen, 56-vuotias Iyad Hammoudi perheineen. Hammoudi näyttää kuvia surmatusta miehestä, joka kertoman mukaan oli hänen veljensä. Hammoudi on sunnimuslimi, mutta hän ei tiedä, olivatko hyökkääjät shiioja, vai mistä oli kyse.

Perhe on ollut pakomatkalla vuodesta 2006 lähtien – ensin Syyriassa, sitten Kyproksella ja viimeiset neljä vuotta Thaimaassa. Myös Hammoudi haluaisi kolmilapsisen perheensä turvaan Suomeen, jossa hänellä on ystäviä, tai Ruotsiin, jossa suurin osa hänen sukulaisistaan jo on.

– En tiedä, millaista siellä olisi, mutta oli se sitten Suomi tai joku muu maa, tekisin parhaani auttaakseni sitä maata, enkä vain olisi toimettomana, Hammoudi kertoo.

Hammoudin perhe lähti Irakista jo kymmenen vuotta sitten, mutta pakomatkalle ei näy loppua. Mika Mäkeläinen / Yle

Tekisin parhaani auttaakseni sitä maata, enkä vain olisi toimettomana. Iyad Hammoudi

Iyad Hammoudin vaimolla Amal Ayoubilla on useita vakavia terveysongelmia, mutta perheellä ei ole varaa hoitaa niitä. Amal puolestaan kertoo, että hänen sisarensa on kuolemassa syöpään Ruotsissa, ja suree, ettei voi enää koskaan nähdä häntä. Sisar on menettänyt liikuntakykynsä eikä Amal pääse ulkomaille.

Hän haluaisi vedota Suomenkin viranomaisiin, mutta ei voi. UNHCR:n työntekijät etsivät kuumeisesti sijoituspaikkoja, ja pakolaiset saavat olla tyytyväisiä, jos joku heidät joskus huolii, vaikka vasta vuosien odotuksen jälkeen.

Syyriasta paennut Nadya al-Natour ei voinut kuvitella, että hän päätyisi sodan keskeltä näin toivottomaan paikkaan, jossa vanhemmat eivät voi tehdä työtä ja lapset kasvavat ilman koulua.

– Toivon, että lasteni elämästä tulee parempi kuin minun, al-Natour sanoo itkien.