Kuoringan jäällä hiihtäessä. Näin vastaa Wimme Saari kysymykseen missä hän pääsee pahimmasta koti-ikävästä eroon. Kun saamelainen muutti 90-luvun puolivälissä Pohjois-Karjalaan, puut tuntuivat kaatuvan päälle.

– Täällä oli niin kauheasti korkeita mäntyjä ja kuusia, eikä näkynyt mihinkään suuntaan, hän kuvailee tuntojaan silloisesta uudesta kotiseudusta.

Paitsi että asuinseutu Liperissä ei ole kotiseutu, vaan koti on pohjoisessa, Käsivarren Lapissa, Enontekiön Kelottijärvellä.

– Kotipuoleen on 930 kilometriä. Kerran olen ajanut sen kymmeneen tuntiin. Siihen ei ruokataukoa saa mahtumaan. On kiire päästä perille.

Helsingin hyvät puolet

Varsinkin näin keväällä, kun päivät pitenevät ja hanget hohtavat, Wimme Saari haluaisi olla mieluummin pohjoisessa. Tekisi mieli olla tunturimaisemissa, joista näkee kauas. Kun mies on muuttanut etelään jo 1980-luvun puolivälissä, korvikkeet on pitänyt löytää kulloiseltakin asuinseudulta.

Nukke on yhden lapsista askartelema näkemys isästään. Tanja Perkkiö / Yle

– Helsingissä oli meri. Kun pilvet purjehtivat meren ylle, se oli vähän sama kuin kun ne kotipuolessa nousevat tunturin ylle. Sitä osaa ihminen korjata paikkoja, että selviytyy missä tahansa.

Helsingissä oli pohjoisen miehelle muutakin mieleistä.

– Ei ollut sääskiä ollenkaan, Wimme Saari nauraa.

Kuu idän taivaalla

Pohjois-Karjalassa kaivattua avaruutta on löytynyt järven jäältä – sieltä Kuoringalta. Ja Hatunkylästä, joka on jo kunnon korpea Lieksan ja Ilomantsin välillä.

– Siellä on paljon lunta ja näkyy kauas. Kuoringalla taas kun olen hiihtänyt sellaista meditaatiohiihtoa illalla, niin on syttynyt ensin yksi tähti, sitten toinen, niitä olen seurannut. Sitten on syttynyt kuu, se on vähän kuin minun musiikissa.

Kansi on Wimme Saaren käsialaa. Saaren ja Tapani Rinteen levy ilmestyy toukokuussa Suomessa ja Saksassa. Tanja Perkkiö / Yle

Wimme Saari itse seurasi rakkautta Pohjois-Karjalaan. Joensuulaisen vaimon kanssa tuli oltua yhdessä 27 vuotta ja nykyisin miehen pitävät seudulla edelleen koulua käyvät lapset, "niin kauan kuin minua täällä tarvitaan". Toisen vaimon kanssa asutaan erillään.

Rentun ruusun saamelaisversio

Musiikki vie enemmän ulkomaille kuin kotimaahan. Kohta on edessä reissu Kreikkaan, ja toukokuussa julkaistaan levy Suomessa ja Saksassa. Se on tehty pitkäaikaisen musiikillisen kumppanin Tapani Rinteen kanssa. Henget, sielut ja sykkeet osuvat Rinteellä ja Saarella kohdilleen.

Saarella on kotonaan piano, jota hän ei osaa soittaa ja kitara, jolla hän on viimeksi sovittanut itselleen Irwinin ralleja.

– Ei tippa tapa ja Ryysyranta, niitä nuorena rallateltiin ja niistä vain tässä huvitti soitella, joikaaja yllättää.

Irwin-innostus jymäytti joikaaja niskan ja hän on lähdössä jäsenkorjaajalle apua hakemaan.

Human hoolla

Lapsuudenkodissa Wimme Saarella oli 9 sisarusta. Melkein kaikki asuvat vielä pohjoisessa, kolmessa eri valtiossa, Saamenmaassa. Pari vuotta sitten sisko Elli nukkui pois, hänen muistokseen syntyi "Elle",joka on uuden levyn avauskappale.

Tapani Rinteen kanssa tehdyllä levyllä kuuluu ihminen, "Human", joka tarkoittaa myös puhumista saameksi. Kappaleiden nimet ovat englanniksi, vaikka laulu, joiku on tietenkin saameksi.

Mie olen sitkaasti saamea puhunut lapsille. Siinä mukana kulkee niin paljon kaikkea, kulttuuria ja historiaa.

Wimme Saari puhuu suomea vahvalla pohjoisen murteella, jossa ovat h-kirjaimet paikallaan. Kun puhelin soi, hän vastaa soittajalle olevansa juuri "raatimassa" toimittajan kanssa. Kotona lasten kanssa hän puhuu saamea.

– Olin niin innoissani ensimmäisen lapsen tulosta, että puhuskelin tälle saamea jo kohdussa. Mie olen sitkaasti saamea puhunut lapsille. Siinä mukana kulkee niin paljon kaikkea, kulttuuria ja historiaa.

Saamelaista salakieltä

Liperissä ja Joensuussa on joskus ihmetelty saamea keskenään puhuvia isää ja lapsia. Heidän keskinäistä kieltään on pidetty salakielenä, jolla voidaan puhua muista pahaa. On pidetty jopa loukkauksena muita kohtaan, että perhe on puhunut omaa äidinkieltään.

Työpisteessä on esillä lasten taideteoksia. Viimeksi tässä on soiteltu Irwinin ralleja. Tanja Perkkiö / Yle

– Miksi me muuttaisimme vieraaseen kieleen toisten seurassa ollessamme? Kaikki ympäristössä on suomenkielistä, mie olen tehnyt sen mitä olen voinut. Olen iloinen, että olen voinut antaa lapsille kielen. Vanhin poika kirjoitti saamen ylioppilaskirjoituksissa, ensimmäisenä vieraana kielenä tosin jatko-opintojen vuoksi, mutta silti.

Itse en ole halunnut julistaa politiikkaa, vaan kauneutta ja valoa.

Saamelaisalueen keskinäisiin kähinöihin ja paikallispolitiikkaan Wimme Saari ei halua koskea pitkällä tikullakaan. Hän haluaa puhutella taiteellaan. Valtakunnan saamelaispolitiikassa hän näkee edelleen kolonialismia. Teno-sopimus on tuorein esimerkki siitä, miten saamelaiset sivuutettiin päätöksenteossa.

– Itse en ole halunnut julistaa politiikkaa, vaan kauneutta ja valoa. Olen ammentanut ne omasta elämästäni. Onneksi nuoret uskaltavat ottaa nykyään reippaasti kantaa kulttuuriseen hyväksikäyttöön.

Elämänaika ja piisaaminen

Wimme Saari näprää vasemmalla kädellään puhuessaan partaansa ja nostaa välillä oikean kätensä heilumaan puhuttujen sanojen avuksi. Puhetta tulee yksikseen viihtyvältä mieheltä paljon ja ajatuksissa on paljon ajattomuutta, kun siirrytään Kelottijärven rannalta sen pohjoisosan saareen, jonka vuoksi Wimmen suvun nimeksi Saari otettiin.

Palaako mies joskus kokonaan pohjoiseen?

– Kyllä mie voin nähdä ihteni siellä. Viimeksi mie kävin Marianpäivänä Hetassa Tapanin kanssa keikalla ja käytiin kotitalossani. Mie liikuskelin ja nautiskelin siellä. Enhän mie voi tietää, mutta niinkun meänperälä sanotaan, jos terveyttä ja elämänaikaa piisaa niin voipi sen niinkin olla.