Vaalirahaa jaetaan edelleen piilossa miljoonamäärin, sanoo tutkija Tomi Venho. Puolueiden keinoja sujauttaa vaalirahaa valvonnan ohi ovat vaikkapa rahan kierrätys kunnallisjärjestöjen kautta tai ketjutus poliittisten puolueiden säätiöitten sekä nuoriso- ja sivistysjärjestöjen avulla.

”Rahastaa, ei rahasta, rahastaa” on tutkimus viime kunnallis- euro- ja eduskuntavaalien vaalirahoituksen avoimuudesta. Tutkija, valtiotieteiden tohtori Tomi Venho sanoo, että vuosikymmenen vaihteen vaalirahauudistus on jäänyt keskeneräiseksi.

– Kuntavaalien rahoituksesta tiedetään jopa entistä vähemmän lakiuudistusten jälkeen, sanoo Kunnallisalan kehittämissäätiölle tutkimuksensa tehnyt Venho.

Kirja tuo esiin muun muassa kuntavaalien rahoituksen miljoonapiilon.

Esimerkiksi puolueiden kunnallisjärjestöt käyttivät vuoden 2012 vaaleihin yli 10 miljoonaa euroa, joka on jäänyt pääosin piiloon, kirjoittaa tutkija.

– Puolueiden kunnallisjärjestöjen keskeisestä roolista huolimatta, kunnallisjärjestöllä ei ole minkäänlaista velvoitteita julistaa tilinpäätöstään tai vaalirahoitustaan, Tomi Venho kirjoittaa.

Julkista rahaa koukataan kulman takaa

Venho on tutkaillut poliittisia nuoriso- ja sivistysjärjestöjä ja niiden käyttöä vaalirahan kierrätyksen ja ketjutuksen työkaluina. Puolueiden nuorisojärjestöt saavat siis itse verorahaa eli valtionapua.

– Mikä tahansa puolueita lähellä oleva organisaatio voi olla mukana vaalityössä: aina niiden lapsi- ja eläkeläisjärjestöistä vanhoihin aatteen värit seinältään hinkanneisiin puolueopistoihin saakka.

Tutkijan mukaan puolueiden vaalioppaissa ehdokkaita jopa neuvotaan hakemaan vaalitukea oheisjärjestöiltä. Vaan järjestöjen vaalityö ja rahoitusjärjestelyt jäävät julkisuuden ulkopuolelle.

Kuntien poliittisten nuorisoyhdistysten tileiltä myös maksetaan esimerkiksi ehdokkaiden mainoskuluja.

– Tämä on tullut esiin sen jälkeen, kun vaalirahalakiin lisättiin säännös, jonka mukaan vaalimainoksissa on oltava maksajan nimi.

Valtionavulla elävä puolue voi myös perustaa kylkeensä valtionavulla toimivan sivistysjärjestön. Oiva temppu, jolla osa puolueen rutiinitoimista voidaan siirtää sivistysliiton vastuulle. Säästyneet varat taas voidaan käyttää vaaleihin.

– Puolueiden ja puolueita lähellä olevat sivistysjärjestöt muun muassa kouluttavat ehdokkaita. Näistä koulutuksista kerrotaan eri puolueiden ”ehdokkaan oppaissa”.

– Eurovaaleissa niille on tarjottu jopa budjettitukea nimenomaan vaalitiedotusta varten, tutkija Tomi Venho laskeskelee.

Nykyään on mahdollista myös, että emopuolue valjastaa oman sivistysjärjestönsä vaalilainojensa lähteeksi.

Julkisia varoja junaillaan puolueen ja ehdokkaiden vaalikassaan myös suoraan kuntien budjeteista vaikkapa kunnallisjärjestöjen niin sanotun puolueveron kautta. Puolueveroa maksavat julkisen luottamustehtävän saaneet verorahoista maksettavista kokouspalkkioista.

Nämä rahat jäävät myös tyystin pimentoon, sillä puolueverolta ei muusta tuki- ja avustuskäytännöstä poiketen vaadita tilinpäätöksiä eikä rahan julkista erittelyä.

Eikä tässä vielä kaikki

Lisäksi erilaisia säätiöitä tai taustayhdistyksiä käytetään vaalirahan kavanavointiin. Yksittäisen organisaation kohdalla kyse on jopa sadoistatuhansista euroista, kun väljemmin valvottuja tahoja käytetään julkisuuden ja lahjotusrajoitusten väistelyyn.

Järeisiin keinoihin kuuluu myös vaikkapa puoluejärjestöjen liike- ja sijoitustoiminta. Venhon mukaan tällaista on vaikkapa puolueen kuntaorganisaatiolle myymät palvelut tai tontti- taikka kiinteistökauppa.

– Silloin puolueilla saattaa olla sopimustilanteissa samanaikaisesti edustus molemmilla puolilla pöytää, kirjoittaa tutkija.

Kauppojen heijastumat vaaleihin näkyvät, kun organisaatiolla on sijoittaa äänten keruuta varten poikkeuksellisen paljon rahaa.

Elinkeinoelämän ja ay-liikkeen leveät hartiat

Myös talous- ja elinkeinoelämä antavat tuhdin tukensa puolueille. Vaalirahailmoituksista selviää, että yksityispuolelta tulee rahaa yrityksiltä. Tosin niukemmin kuin aiemmin.

– Elinkeinoelämän taustasäätiöt ovat tukeneet tuhdin kokoisia kertasuorituksia perinteisille porvarillisille puolueille. Sen sijaan talouselämän järjestöjen avustukset ovat jääneet pitkälti piiloon.

Talouselämän toimijat ovat mm. järjestäneet vaalitilaisuuksia, ja yrittäjät antanet tilaa ”sopiville” ehdokkaille omissa julkaisuissaan.

– Eduskuntavaaleissa 2015 nousi esiin muutamien elinkeinoelämän järjestöjen ja suuryritysten koulutusohjelma, jolla oli valmennettu yksittäisiä eduskuntavaaliehdokkaita myös edellisissä vaaleissa, kirjoittaa Venho.

Ammattiyhdistysliike taas on antanut suoraa tukea vasemmistopuolueille ja ehdokkaille. – Mittavan toiminnan laajuutta tai rahallista arvoa on mahdoton laskea, arvioi tutkija Tomi Venho.

Päättäjän palli liian kallis työttömälle

Köyhän ja verkostoitumattoman ei oikeastaan kannata vaaleissa ehdolle asettua. Kuntavaaleissa vielä nimekäs ja näkyvä saattaa onnistua äänisaaliin kalastuksessaan, mutta euro- ja kansanedustajaehdokkuus vaatii omaa rahaa ja lainaa sekä mittavan tuen muilta.

Kansanedustajien keskibudjetit olivat viime vaaleissa 38 000 euroa Europarlamentaarikoilla vastaavat menot olivat 74 000 euroa.

Kampanjakulut ovat paisuneet 2000-luvulla, mutta kasvu on taittunut vuosikymmenen vaihteessa. Kasvua suitsivat myös taloudellisesti huonot ajat.

Vaalirahaa kootaan aiempaa tasaisemmin eri lähteistä.Yrityksiltä ja yksityishenkilöiltä saatu tuki on ollut viime valeissa samaa tasoa, vaikka aiemmin ne edustivat ääripäitä.

”Maan tapa” kummittelee vaalirahoituksen julkistamisessa yhä. Tutkija Tomi Venho sanoo kirjassaan, että rahoitusjärjestelyjen julkistaminen ei ole johtotähti.

– Tosinaan rahoitustietoja on yksinkertaisesti jätetty ilmoittamatta. Tai annetut tiedot ovat keskenään ristiriitaisia ja yliolkaisia.

Yksityinen raha on hakeutunut vallan liepeille. Osa vallan kytköksistä jää yhä piiloon. Ei kuitenkaan niin varjoon kuin pahimman vaalirahakohun aikana kirjoitetussa Tomi Venhon aiemmassa tutkimuksessa ”En tiedä – en muista – en kommentoi”.