Kun poliitikko sanoo, että ”pieni- ja keskituloiset”, hän tarkoittaa äänestäjien enemmistöä, oikeastaan 99 prosenttia tulonsaajista. Kukaan ei kutsu tätä populismiksi; ”välittäminen pienestä ihmisestä” osoittaa vain suurta sydäntä ja korkeaa moraalia, vai kuinka?

Katsotaan vähän dataa. Tulojakotilastot kertovat, että (määritelmän mukaan) pienituloiset on pienituloisia (kuva 1), mutta samalla kuvat kertovat, että maahan on vuosien mittaan syntynyt mittava julkisen sektorin tulonsiirtojen varassa olevien ”uusi luokka”. Kuviossa 1 ”käyt.olevat rahatulot” viittaa käytettävissä olevien rahatuloihin, jotka saadaan lisäämällä tuotannontekijätuloihin (palkat + yrittäjä- ja omaisuustulot) tulonsiirrot ja vähentämällä tuloverot. Ei ole vaikea nähdä, että ainakin kolmen alimman tuloluokan osalta pääosa käytettävissä olevista tuloista tulee julkiselta sektorilta, omilla (elinkeino)tuloilla on vaatimaton merkitys.

Vuosien mittaan tulonsiirtojen osuus käytettävissä olevista tuloista on jatkuvasti kasvanut (Kuvio 2). Kun vielä 1987 tuotannontekijätulot olivat lähes 50 % suhteessa käytettävissä oleviin tuloihin, nyt luku on alle neljänneksen. Muissakin alemmissa tuloluokissa kehitys on noudattanut samaa kaavaa. Sen sijaan ylimmissä tuloluokissa tuotannontekijätulojen ja käytettävissä olevien rahatulojen suhteessa ei ole tapahtunut mainittavia muutoksia.

Tulonsiirtojärjestelmän luonteesta saanee käsityksen oheisesta kuvasta (Kuvio 4), johon on piirretty nettotulonsiirtojen (tulonsiirrot miinus tuloverot) määrät asuntokunnittain ja tulokymmenyksittäin. Lisäksi kuvion on piirretty ”kokonaistulonsiirtojen” kuvaaja niin, että nettotulonsiirtoihin on lisätty julkisten palveluiden arvo (olettaen, että kaikki kotitaloudet käyttävät yhtä paljon palveluita henkeä kohden) ja vähennetty maksetut kulutusverot (olettaen, että implisiittinen yksityisen kulutuksen veroaste on 28 % ja että kulutusmenot ovat yhtä suuret kuin käytettävissä olevat tulot). Selvästikin valtaosa kotitalouksista (äänestäjistä) on nettosaajia julkiselta sektorilta ja oikeastaan vain kaksi ylintä tuloluokkaa on nettomaksajia.

Oman mausteensa keitokseen tuovat maahanmuuttajat, jotka sijoittuvat enenevässä määrin tulojakauman alapäähän. Kuviosta 5 voimme päätellä, että vuona 2017 heistä (heidän asuntokunnistaan) alimpaan tulokymmenykseen kuuluin 24 % kun vastaava luku kantaväestön osalta oli vajaa 10 %. Vuonna 2017 maahanmuuttajataustaisia asuntokuntia oli vain 6.7 %, mutta jos heidän lukumääränsä kasvaa viime vuosien tahtiin, ollaan kohta tilanteessa, jossa kolmannes alimman tuloluokan asuntokunnista on maahanmuuttajataustaisia. On vielä huomioitava se, että kuvion 5 luokittelu perustuu käytettävissä olevien rahatuloihin eikä tuotannontekijätuloihin. Kansantalouden kannalta ne olisivat kuitenkin olennaisempia (tuotannontekijätulojen vastinpareina ovat tuotannon määrät).

Näin vaalin alla kasvaa väistämättä paine kasvattaa tulonsiirtoja. Ja vaatimuksille löytyy helposti kaikupohjaa. Tulonsiirtojärjestelmästä on kehittynyt automaatti, joka pyrkii vain kasvamaan; kasvusta hyötyjiä on lukumääräisesti moninkertainen määrä häviäviin verrattuna. Kun politiikasta/vaaleista tehdään tulonjakokysymys, lopputulos on helposti ennustettavissa. Eikä sillä varmaan ole mitään tekemistä taloudellisen tehokkuuden ja pitkän aikavälin hyvinvoinnin maksimoinnin kanssa. En tiedä, onko tälle kehitykselle olemassa mitään muuta takarajaa, kuin maastamuutto (”pako Suomesta”). Ongelma on vaan siinä, että kun päästään sen suhteen kipurajoille, on vähän myöhäistä aloittaa katumusharjoituksia. Nyt niistä ei näy merkkejäkään: puheet kansalaispalkasta (massiivisesta lisätulonsiirrosta työtä tekeviltä ei-työtätekeville) saavat vain epäuskoisena puistelemaan päätään: mihin helvettiin olemme menossa.