Fanittaminen on monelle identiteetin ja seksuaalisuuden kannalta merkittävä osa elämää. Kaikki faniudet eivät kuitenkaan ole yhtä arvokkaita. Miksi poikabändien fanittaminen on pinnallista ja hävettävää, mutta jalkapallojoukkueen fanittaminen uskottavaa ja kehittävää? Toimittaja Iida Rauhalammi tunnustaa rakkautensa Hansonia kohtaan vuosien jälkeen.

Minulla on katu-uskottava musiikinkuuntelumenneisyys. Ensimmäinen omilla rahoilla ostettu CD-levyni oli Fugeesin The Score. Kotoa saatuun musiikkikasvatukseeni kuuluivat Bob Dylan, Neil Young ja Leonard Cohen.

Näistä olen aina puhunut mielelläni. Olen saanut arvostusta haluamissani piireissä, ja kanssafaneja on löytynyt mistä vain.

Se, mitä olen vuosiksi jättänyt kertomatta, on suurin identiteettini vaikuttanut bändi: Hanson.

Palasin tänä keväänä 22 vuoden jälkeen elämäni muuttaneen Middle of Nowhere -levyn äärelle ja tajusin, miten iso osa se on ollut elämääni. Edelleen I Will Come To You itkettää minua.

En tiedä, olenko kokenut Hansoneiden jälkeen musiikin parissa mitään niin puhdasta tunnetta.

En ainakaan ole enää kuunnellut musiikkia samalla intensiteetillä sängyllä maaten, täysin pimeässä huoneessa, syvästi omiin tunteisiini uppoutuneena.

Hansoneiden kohdalla kyse oli toki jostain muustakin kuin musiikista.

Hanson-fani julisteidensa edessä Kuva: Iida Rauhalammin kotialbumi

Yhtyeen “keskimmäinen jäsen” Taylor Hanson oli ensirakkauteni. Samanlaisia perhosia vatsassa tunsin myöhemmin poikaystävien ja ihastusten kanssa.

En ollut luokan suosituin tyttö enkä se jota haettiin tanssimaan hitaita. Koin kuplivaa kihelmöintiä musiikkivideoiden ja kuvien kautta.

Rakastin kaikkea Taylorissa. Hänen ääntään, hänen rentoa mutta sopivasti nöyrää olemustaan, hänen pitkiä hiuksiaan, sitä, että hän näytti vähän tytöltä.

Hänen hymyään, sitä, miten jalat maassa hän oli, vaikka hän oli selkeästi kolmesta veljeksestä ihanin, hänen itsevarmuuttaan, hänen suljettuja silmiään, kun hän lauloi herkistä asioista, sitä, miten suloiselta hän näytti lapsuuskuvissaan. Sitä hetkeä, kun hän katsoi suoraan kameraan ikään kuin minua, hänen täydellistä tapaansa käsitellä koskettimia, hänen jokaista punaista paitaansa, hänen liikkeitään, hänen henkäyksiään, hänen nimeään, hänen symmetrisiä kasvojaan, ja sitä, miltä kuvittelin hänen ihonsa tuntuvan.

Vuodet Hanson-fanina olivat selkeitä. Vapaa-ajan vietolla oli tietty suunta.

Kirjoitin Taylorille kirjeen.

Tein kouluesitelmiä, kirjoitin aineita ja piirsin kuvia. Ajattelin Tayloria iltaisin viimeisenä ja aamulla ensimmäisenä. En tiedä, miten olisin selvinnyt teiniyden aiheuttamista epävarmuuksista ilman häntä.

Olin onnellinen. Kuvittelin meidät suutelemassa olohuoneessamme. Näin kirkkaana mielessäni, miten esittelisin hänelle kotikaupunkiani Poria.

Ja myös petyin katkerasti. Löysin netistä Hansoneiden fanisivuja ja pääsin niiden kautta lukemaan joidenkin yhdysvaltalaisten tyttöjen kirjoituksia siitä, miten he olivat tavanneet veljekset ja jopa viettäneet aikaa heidän kanssaan. Mustasukkaisuus sumensi silmiäni.

En voinut ymmärtää, miksi minun piti olla syntynyt Suomeen. Kirjoitin Taylorille kirjeen, jossa yritin kääntää suomalaisuuteni vahvuudekseni, todella suomalaisella tavalla! Kirjoitin nimittäin: “I understand if you are not interested in me, because I’m from Finland.” Et varmaan ole kiinnostunut minusta, koska olen Suomesta.

Ajattelin Taylorin ymmärtävän minua niin syvällä tasolla, että hän väittäisi vastaan. En saanut vastausta, mutta ymmärsin senkin. Ajattelin, että Taylor vastaa, kun hän ehtii.

Hanson Kuva: Courtesy Everett Collection/All Over Press

Elin muutaman vuoden niin, että kaiken ajatteluni lähtökohtana oli Hanson.

Muistan hyvin, mistä kaikki alkoi. Joku soitti Hansoneiden MMMBob-kappaleen koulun aamunavauksessa. Se oli uskomattoman hyvä. En kestänyt odottaa, että kuulisin sen uudelleen.

Sen jälkeen hurahdin täysin. Ostin kaikilla mahdollisilla rahoillani musiikkilehtiä; suomalaisia, saksalaisia ja brittiläisiä. Saksalainen Popcorn oli paras. Siellä saattoi olla monta aukeamaa pelkkää Hansonia. Leikkasin kaikki kuvat seinälleni, myös sormenpään kokoiset. Huoneeni oli vuorattu Hanson-kuvilla.

Opettelin sanoja ulkoa. Alleviivasin tärkeimpiä lauseita.

Fanius on vahvasti kytköksissä identiteettiin.

En ole aikaisemmin tullut ajatelleeksi, mikä merkitys tällä vaiheella on ollut identiteetilleni tai seksuaalisuudelleni.

Varmasti melko suuri, sillä Taylorin naaman näkeminen aiheuttaa nykyään kiusallisia tunteita.

Faniuteen perehtynyt tutkija Janne Poikolainen sanoo, että nuoruusajan fanius voi olla ihmisen elämässä hyvin merkittävä vaihe. Fanius tarjoaa monelle turvallisen tavan tutustua omaan seksuaalisuuteen ja omiin tunteisiin.

Kaukoihastuksen kanssa ei ole pelkoa siitä, että tunteet johtaisivat ei-toivottuun lopputulokseen.

Toisaalta Poikolaisen mukaan seksuaalisuuden merkitystä ylikorostetaan, varsinkin tyttöjen faniudessa. Kaikilla fanittamiseen ei liity mitään seksuaalista.

Joka tapauksessa fanius on tutkimusten mukaan vahvasti kytköksissä identiteettiin. Fanittaminen liittää fanin usein kokonaiseen faniyhteisöön, jolloin myös yhteisön olemusta määritellään yhdessä. Yksilöllistä identiteettityötä tehdään selkeimmin samaistumalla ja hakemalla esikuvia.

Minusta tuntui, että kysymys oli musiikin lisäksi kokonaisesta elämänkatsomuksesta. Tutkija Poikolainen sanookin, että fanius on usein hyvin kokonaisvaltaista.

Fani kiinnostuu kaikesta ilmiöön liittyvästä.

Esimerkiksi 70-luvun progediggarit olivat kiinnostuneita bändien historiasta, sukupuista tai siitä millaisilla soittokamoilla esimerkiksi Pekka Pohjola soitti. Hieman ristiriitaisesti he sanoutuivat silti irti kaikesta ulkomusiikillisesta.

Poikolainen sanoo, että on aiheellista kysyä, onko tämän tyyppisillä tekijöillä yhtään enempää tai vähempää tekemistä itse musiikillisen kokemuksen kanssa kuin vaikkapa sillä, miltä artisti näyttää.

Hanson-fani julisteidensa edessä Kuva: Iida Rauhalammin kotialbumi

Kaikki meni hyvin siihen asti kun pojat tulivat kuvioihin. Tajusin, etten voisi tuoda kotiini ihastuksia, kun seinäni olivat täynnä noloja Hanson-julisteita.

Häpeä liittyi pelkoon siitä, miten muut suhtautuisivat minuun.

Tämä oli käänteentekevää.

Poikolainen sanoo, että häpeä liittyy tyypillisesti ympäristöön ja muiden reaktioihin. Yleinen suhtautuminen eri faniuden kohteisiin vaihteleekin suuresti. Esimerkiksi uskottavia rokkibändejä on huomattavasti hyväksytympää fanittaa kuin poikabändejä.

Rajanvedot liittyvät tiettyyn aitouteen ja toisaalta sen vastakohtana näyttäytyvään markkinahenkisyyteen. Rock on menneinä vuosikymmeninä mielletty autenttiseksi ja kapinalliseksi, kun taas pop pinnalliseksi ja kaupalliseksi.

Tämä on johtanut siihen, että tiettyjen yhtyeiden ja artistien fanittaminen aiheuttaa häpeää. Jossain tapauksissa omaa faniutta jopa salaillaan faniyhteisön ulkopuolella.

En muista tarkalleen, milloin luovuin kuvista, ja luovuinko musiikin kuuntelusta samalla.

Sen muistan, että ensimmäiset pojat tulivat kylään vasta kun Hanson-menneisyys oli piilotettu. Siivosin julisteet päättäväisesti laatikkoon yhdessä seinällä roikkuneen Hanson-lipun kanssa.

Häpeän tunne oli läsnä vuosia kuvien repimisen jälkeenkin.

Fanien ajatellaan olevan hurahtaneita sekopäitä.

Faniustutkimuksissa faniuden ja sukupuolen välille on löydetty vahvoja linkkejä.

“Fanityttöihin” liittyy paljon negatiivisia ennakkoluuloja. Poikabändejä pidetään vähäpätöisinä ja koko ilmiötä teinityttöyteen liittyvänä. Fanien ajatellaan olevan hurahtaneita sekopäitä.

Joidenkin tutkimusten mukaan poikien fanittaminen kohdistuu usein bändien sijaan urheilujoukkueisiin, joiden fanittaminen nähdään “normaalina” osana maskuliinisuutta ja läpi elämän kestävänä sitoutumisena.

Poikolainen sanoo, että sukupuoleen liittyvät asenteet ovat usein selkeitä.

– Jos yhtyeen tai artistin fanikunta koostuu tytöistä tai naisista niin, se on perinteisesti ollut omiaan vetämään puoleensa väheksyntää, kritiikkiä ja negatiivisia mielikuvia.

Ahtaat mallit vaikuttavat kaikkiin. Poikien on vaikea fanittaa kirkuvien teinityttöjen bändiksi leimattua yhtyettä. Poikolaisen mukaan musiikkifanius mielikuvana ja käsitteenä on femininisoitu ja stereotypisoitu niin vahvasti, että monen pojan on siksikin hankala tunnustautua tai edes tunnistaa itseään faniksi. Osin tästä syystä esimerkiksi maskuliinisesti latautuneessa rockpuheessa on usein viitattu itseen ”diggarina” eikä fanina.

Hanson Kuva: Courtesy Everett Collection/All Over Press

YleX:n musiikkitoimittajat Anne Lainto ja Ida Karimaa sanovat, että popmusiikissa fanikulttuuri voi hyvin. Sosiaalinen media on osaltaan tehnyt fanittamisesta ja tiedon löytämisestä helpompaa kuin koskaan.

Tietynlaista teinityttöjen faniuksiin liittyvää väheksyntää on helppo löytää myös tämän hetken musiikki-ilmiöistä. Lainto muistaa, miten hänen ohjelmassaan aikaisemmin ollut Justin Bieber -osio keräsi raivoa varsinkin vanhemmilta miehiltä. Hän mietti, onko nuoriin tyttöihin vetoava “söpö poika” todella uhka maskuliinisuudelle.

Yksi 2000-luvun isommista poikabändeistä on nyt jo hajonnut brittiläis-irlantilainen poikabändi One Direction. Fani-ilmiö oli olennainen osa koko yhtyettä ja sitä myös rakennettiin suunnitelmallisesti.

– Ensin tehtiin lakanat ja avaimenperät, ja sitten mietittiin minkälaista musiikkia tehdään, kärjistää Lainto.

Tämän hetken fani-ilmiöistä Karimaa ja Lainto mainitsevat muun muassa norjalaisen Marcus & Martinus -duon, yhdysvaltalaisen Twenty One Pilotsin, yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Billie Eilishin, Brockhampton hiphop-kollektiivin ja Britannian X Factorissa syntyneen Little Mixin. Lisäksi korealainen K-pop ja japanilainen J-pop ovat tyylisuuntina fani-ilmiöineen “ihan oma juttunsa”.

Suomessa omia faniyhteisöjä ympärilleen keräävät esimerkiksi Robin Packalen, Tuure Boelius, Antti Tuisku, Ellinoora ja Sanni.

Fanittaminen on kaunista ja arvokasta.

Muutama vuosi sitten tein juttua nuoresta Cheek-fanista. Kokemus on edelleen yksi mieleenpainuvimmista juttukeikoistani. Työpäivän päätteeksi ajoin maaseudulle tapaamaan somen kautta löytynyttä 14-vuotiasta Cheek-fania. Istuimme vanhan omakotitalon yläkerrassa julistein vuoratun huoneen lattialla suljettujen ovien takana, kuuntelimme Timantit on ikuisia-kappaletta ja juttelimme Jaresta ja faniyhteisö Team Cheekistä.

Kävimme läpi Cheekistä tehtyjä lehtijuttuja, katselimme koruja, kuvia ja paitoja. Lisäksi sain nähdä liikuttavia itsepiirrettyjä ja askarreltuja kuvia.

Minua itketti kotimatkalla monestakin syystä. Surin sitä, etten itse osaa enää palata tuohon maailmaan. Surin sitä, että olin vuosia hävennyt kaikkia omaan Hanson-faniuteeni liittyviä tunteita.

Toisaalta olin kiitollinen siitä, että pääsin hetkeksi takaisin maailmaan, joka on selkeä ja täynnä vahvoja tunteita. Omistautuminen on ihanaa.

Fanittaminen on kaunista ja arvokasta. Ja sen merkitys elämässä voi olla valtava.

Hansonit tekevät vieläkin musiikkia. En ole enää seurannut heidän tekemisiään. Se ei tunnu tärkeältä. Olen päässyt yli siitäkin, että Taylor on nykyään naimisissa ja kuuden lapsen isä.

Tai jos totta puhutaan, kyllä se vähän kirpaisi, kun eksyin “vahingossa” Taylor Hansoninin vaimon Instagram-tilille. Kuin stalkkaisi entisen poikaystävän täydellistä tyttöystävää.