Elina Lepomäki rakasti Saksaa.

Siellä oli siistiä, kaikki toimi.

Hän asui Bonnissa, vehreällä pientaloalueella Muffendorfissa, ja kävi ala-astetta.

Kun perhe matkusti Ranskaan – rajalle ajoi kolmessa tunnissa – Lepomäki ajatteli: ”Onpa nää juntteja. Niin vanhoja rakennuksiakin.”

Ranskassa monet pitivät häntä saksalaisena, ja niin hän piti vähän itsekin. Hän oli vaalea ja ryhdikäs ja oppi kielen nopeasti.

Hän pelasi koripalloa, ratsasti ja ampui ilmakiväärillä koulun kerhossa. Hänellä oli monta ystävää. Kristin, joka oli entinen pikku pioneeri Dresdenistä. Dhitri, jonka isä oli Indonesian suurlähettiläs. Annika, jonka perhe kuului saksalaiseen keskiluokkaan. Oksana, jonka isä oli venäläinen suurliikemies.

Kotikulmilta näkyi jokimaisema Reinille. He asuivat edustusasunnossa vuoren rinteessä, sillä isä oli Suomen-suurlähetystön lehdistösihteeri. Mutta pesti oli määräaikainen. Tammikuusta 1991 tammikuuhun 1995.

Suomessa kaikki olivat yhdestä muotista. Samat vaatteet, samat trendit, sama musiikki. Jos halusi olla cool, piti pukeutua hoppariksi tai pitää koulussa jojoa. Tai muuta yhtä typerää.

Jälkeenpäin Elina Lepomäki on ajatellut, että tässä hän ja suomalainen yhtenäiskulttuuri törmäsivät ensi kerran.

Hän oli 13-vuotias.

”Hän ei ole niin äärioikeistolainen kuin väitetään. Hänessä on oma pehmeä puoli. (- -) Hän näki jo vuosia sitten sen, että kaikki menee ja päin persettä ja kirjoittikin sen jo 2010.” – Toimittaja Kari Valtonen, Elina Lepomäen isä, Helsingin Uutisissa huhtikuussa 2016.

Sivun vasemmassa laidassa on Aatos Erkko ja oikeassa Helena Petäistö. Keskellä on Elina Lepomäki.

Kustantajan esitteessä tietokirjojen osuus alkaa sivulta 36, heti huumorin ja sarjakuvien jälkeen.

Kirjan nimi on Vapauden voitto. Siinä Lepomäki ”vaatii ja ehdottaa” uudistuksia, joilla lisättäisiin yksilön päätösvaltaa, ”niin omiin kuin yhteiskunnan asioihin”.

Lepomäki esitellään komeasti: kokoomuksen kansanedustaja, ekonomisti ja tietoturvallisuustekniikan diplomi-insinööri. Sijoittaja. Entinen rahoitusalan johtaja.

Kirja ilmestyy huhtikuussa, mutta käsikirjoitus piti jättää jo helmikuun alkupäivinä. Sen jälkeen Lepomäellä oli ”yhtäkkiä enemmän aikaa” ja hän päätti aloittaa laskuharjoituksen sote-uudistuksesta. Häneltä oli kysytty, että ”voisiko joku katsoo, tuleeko näitä säästöjä vai ei”. Lepomäki lupasi yrittää.

”Minulla on usein Peppi Pitkätossu -fiilis”, hän kirjoitti kirjansa käsikirjoitukseen.

Entisessä elämässä, pankkimaailmassa, se tarkoitti tätä:

”(- -) vastapuoli katsoo ensin minua kohteliaasti alaspäin, mutta asenne muuttuu usein kun olen selittänyt asiani. Siis tuo mimmihän tekee muutakin kuin muistiinpanoja!”

Politiikassa taas tätä:

”(- -) olen naapurustoon muuttanut pisamapäinen tyttö, joka vie Tommin ja Annikan väärille teille.”

Kokoomuksessa ei uskalleta puhua, sanoo Lepomäki.

Eduskuntaryhmien kokoukset kuuluvat politiikan viikkorutiiniin, kokous joka torstai.

Mutta maaliskuun ensimmäisenä päivänä kokoomuksen ovella päivystettiin. Huone E544, eduskuntatalon viides kerros. Toimittajia oli kokonainen parvi.

Syy oli Lepomäen ”laskuharjoitus”. Tiedettiin, että hän saisi kokoushuoneessa kurinpalautusta.

Edellisenä päivänä Lepomäki oli pitänyt valtiosalissa tiedotustilaisuuden ja sanonut, että sote-uudistus on täysin epäonnistunut. Heti perään hän oli julkaissut saman kritiikin pitkässä blogikirjoituksessa.

Säästöjä ei tule, päinvastoin, hän oli väittänyt.

Valinnanvapaus ei toteudu.

Hoidon laatu ei parane.

Byrokratia ei ainakaan kevene.

Hän oli listannut vastaehdotuksia: yksi sote-alue, koko Suomi, ja jokaiselle terveystili Kelaan. Lähipalvelut läheltä, mutta tekoniveltä varten vaikka toiselle puolelle maata.

Lepomäki oli sanonut, ettei hän kannattaisi sote-uudistusta eduskunnassa. Hän äänestäisi lakiehdotusta vastaan.

Poliittinen myrsky nousi heti.

Lepomäki on hallituspuolueen kansanedustaja, ja sote on hallituksen hanke. Sitä paitsi selkänoja on hutera. Jos viisi muutakin hallituspuolueen edustajaa päätyisi painamaan ei-nappia, koko sote kaatuisi.

Jos sote kaatuu, myös hallitus kaatuu, pääministeri Juha Sipilä oli todennut välittömästi.

”Lepomäki luulee olevansa viisaampi kuin koko ryhmä yhteensä”, kokoomuksen kansanedustaja Eero Lehti oli lausunut. ”Lepomäen elämänkokemuksella en ryhtyisi tässä asiassa mestaroimaan.”

Ryhmähuoneen koivupuinen ovi avautui, ja toimittajat piirittivät Lepomäen. Tämä väistyi portaisiin. Joukko ryntäsi perään. Haastattelunauhuria ja mikrofonia työnnettiin suun eteen. Mitä kokouksessa puhuttiin? Onko nyt… Miksi tämä…?

Lepomäki kiirehti alas, kolmekymmentä askelmaa neljänteen kerrokseen. Toiset kolmekymmentä kolmanteen.

Hän ei sanonut mitään. Toimittajalauma kääntyi takaisin.

Ylhäällä viidennessä Kalle Jokinen antoi lausuntoja. Hän on kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtaja.

”Ei tämä ollut mikään tuomioistuin. Tässä käytiin hyvin laajaa ja analyyttista keskustelua…

…nyt Lepomäkeä kapinalliseksi mainitsisi…

Kokoomus on ryhmänä täysin sitoutunut tähän yhteiseen…”

”Hän on älyllisesti rehellinen. Ajatuskulku on analyyttista ja pohjautuu parhaiten saatavilla olevaan tietoon. ( – – ) Varjopuolena ajattelen… Että kun ihmiset näitä päätöksiä tekee, niin sen huomioiminen ei aina tunnu Elinalla olevan terävin ajatuksen kärki.” – Operatiivinen johtaja Lasse Pipinen ajatuspaja Liberasta.

Kun Lepomäki sanoo jotain erityisen painavaa, hän madaltaa äänensä kuiskaukseksi.

”Eihän mulle enää mitään voi.”

”Pointti oli se, miten saadaan jengi peloteltua, ettei kukaan muu tee tätä.”

Hän istuu eduskunnan neuvotteluhuoneessa ja puhuu ryhmäkokouksesta, kurinpalautuksesta.

Hän on ollut vähän pahoillaan. Ei siitä, että kertoi kantansa, vaan siitä, että kollegat joutuivat hankalaan tilanteeseen.

”Tiedän monien pitävän sitä käsittämättömänä irtiottona.”

Hän aikoo keskustella jokaisen kanssa, kun ehtii. Hyväksyntää tuskin tulee tai edes ymmärrystä, mutta ei hän niitä erityisesti hae. Hän on ”pidättänyt itsellään oikeuden ajatella itse”.

Lepomäestä tuli kansanedustaja kesällä 2014. Vaaleissa hän oli jäänyt varasijalle: 3 144 ääntä Uudeltamaalta. Kun Jyrki Katainen valittiin EU-komissaariksi, Lepomäelle aukesi paikka. Hän jätti tuoreen tehtävänsä Liberan tutkimusjohtajana.

Libera on helsinkiläinen ajatushautomo, joka tukee liberaaleja arvoja, yksilönvapautta ja vapaita markkinoita. Nämä olivat myös arvoja, joiden vuoksi Lepomäki lähti politiikkaan.

Hän päätti, että isoissa asioissa hän ei tee kompromisseja. Hän voi äänestää aktiivimallin puolesta, vaikka ei sitä kannata – ”se on tulonsiirtojärjestelmästä häviävän pieni osa”.

Mutta soten kokoista asiaa hän ei puolla, koska on siitä eri mieltä. Vaikka hinta olisi poliittinen ura.

Tosin Lepomäki voi hinnan maksaa. Hän oli viisi vuotta hyväpalkkainen johtaja lontoolaisessa suurpankissa. Hänellä on vaihtoehtoja ja ”taloudellista varmuutta”.

”En mä usko, että mua tästä palkitaan… Enkä ole palkintoja varsinaisesti odottanut pitkään aikaan.”

Hän ei ole sellainen poliitikko, joita yleensä nostetaan. Puolueen soturi tai joukkuepelaaja, jos ”hienosti sanotaan”.

Entä jos ei sanota hienosti?

”Lammas, joka tekee mitä käsketään hirveästi kritisoimatta tai myöskään perehtymättä.”

Lepomäen mukaan systeemissä on ongelma. Poliitikot eivät uskalla puhua tai haastaa, koska heidät on ”sitoutettu oman uran näkökulmasta”. Se koskee muitakin kuin kansanedustajia, ”koko kenttää”, ja myös kokoomusta. Erityisesti kokoomusta.

”Kyllä keskustan puheenjohtaja joutuu säännöllisesti tilille, jos maakuntien isännät on jostain eri mieltä. Ryhmäkokouksissa käydään kriittistä keskustelua ja ministereiden esitykset saatetaan kaataa. Ei kokoomuksessa tällaista tapahdu!”

Ja sekin vielä, miten poliitikot palkitaan: ministerin pestillä. Tehtävä, joka ”vaatii hyvinkin määrätietoista johtamista”, on palkkiohomma.

”Ei ole tätä päivää.”

Näitä asioita Lepomäen puheessa riittää.

Lista asioista, jotka eivät Elina Lepomäen mielestä ole ”tätä päivää”.

Kohta 1: Suomalainen tapa keskustella.

”Aito handicap.”

Suomi on yhden totuuden maa. Pyritään konsensukseen, kartetaan kyseenalaistamista. Jos joku kyseenalaistaa, ”ei kuunnella argumentteja vaan katsotaan, mikäs pelle toi on”.

Jos vertaa vaikkapa Isoon-Britanniaan tai Saksaan:

”Siellä poliitikoilla on mielipiteitä! Käydään debattia ja sitten mennään kaljalle, jos mennään. Meidän täysistuntokeskustelu… koko instituutio on aikansa elänyt.”

Hyviäkin keskustelijoita toki löytyy. Osmo Soininvaara, Juhana Vartiainen, Mikael Jungner. Tuomas Enbuske, joka ”on juontaja mutta kirjoittaa kolumneja ja tekee hirveän hyvää työtä”.

Enbuske on vastaavasti puolustanut Lepomäkeä Avun kolumnissaan. Muun muassa näin: ”Koska Lepomäki ei ole ulkoisesti saimaannorppaa muistuttava, 35 vuotta lautakunnissa istunut haamu DDR:stä, hänen persoonansa kimppuun hyökättiin.”

Kohta 2. Suomalainen koulutus.

Peruskoulu on jähmeä, ”nojaa normatiiviseen polkuun”. Se jättää tyhjän päälle sekä ne, jotka eivät pärjää että ne, jotka todella pärjäävät.

Yleissivistys ei ole ”kauhean relevantti asia”. ”Että ihminen osaa ulkomuistista sen, mitä yksi google-haku tuottaa.”

Tärkeämpää on soveltaminen, assosiointi, vuorovaikutus.

Korkeakoulutus on murroksessa. ”Menet seitsemäksi vuodeksi lukemaan kokonaisuutta, joka voi olla vanhentunut kun sä tulet sieltä ulos.”

Maailmalla voi lukea itsensä diplomi-insinööriksi nettikursseilla, ”Stanfordissa ja MIT:ssä, ihan pienellä kustannuksella”. ”Pitäisi panostaa siihen, että jokainen osaa jotain, mutta sitä tosi hyvin.”

Kohta 3. Suomalainen sosiaaliturva.

Keski- ja hyvätuloiset saavat ”hirveän hyviä ja avokätisiä” etuuksia. Ansiosidonnainen työttömyysturva on ”kannustinloukku ottaa heti työtä vastaan, jos sitä on tarjolla”.

Mutta ne, jotka tekevät pätkätöitä tai kokeilevat vaikka yritystoimintaa, jäävät väliinputoajiksi. ”Työttömyysturvaa ei tule mistään.”

Ratkaisu olisi ”perusturvaan pohjaava malli”. Kansalainen voisi itse päättää, mitä tarvitsee ja milloin.

”Ei me olla aivottomia muurahaisia, joita valtion pitää ohjata. Jos ihmiselle annetaan mahdollisuus ja ripaus vastuuta, hän lähtökohtaisesti käyttää sen aika hyvin.”

Tällainen on Lepomäen ihmiskäsitys, ja hän on siitä hyvin vakuuttunut. Se perustuu akateemiseen tutkimukseen ja siihen, että hän on ”tavannut paljon ihmisiä ja asunut eri maissa”.

”Väitän kyllä, että oon nähnyt paljon enemmän elämää kuin vaikkapa joku, joka on mua kaksikymmentä vuotta vanhempi, mutta asunut vaikka vaan Keravalla.”

”Olen pitänyt häntä erittäin oikeistolaisena. En äärioikeistolaisena, mutta kokoomuksessa oikealla olevana. Tästä ulostulosta (sote-kritiikistä) olin hyvin hämmästynyt ja iloinen. – – Hän on oman tiensä kulkija. Vaikuttaa hieman kylmältä ja vetäytyvältä, mutta tiettyä sisäistä lujuutta hänessä on.” – Kansanedustaja Maria Tolppanen (sd), Lepomäen kollega valtiovarainvaliokunnan kunta- ja terveysjaostossa.

Royal Bank of Scotland oli komea pankki. 1700-luvulla perustettu ja yksi Britannian suurimpia.

Sen konttori oli Lontoon Cityssä, osoitteessa 280 Bishopsgate. Pelkkää lasia ja terästä.

Elina Lepomäki aloitti kesällä 2007, juuri ennen finanssikriisiä ja pankin ahdinkoa.

Hän oli 25-vuotias, analyytikkona jo seniori. Neljä vuotta kokemusta. Hän vältti rääkin, johon aloittelijat joutuvat. Ympärivuorokautisia päiviä, taksilla töihin ja kotiin, unta vain muutama tunti.

Lepomäen työpäivät olivat ”täysin inhimillisiä”, 10–11-tuntisia. Toki hän teki usein töitä myös sunnuntaisin, mutta vain, koska itse halusi. Oli ihanaa mennä tyhjään dealing-saliin ja syventyä asiaan, joka oli viikolla jäänyt.

Lontoo oli mahtava, ja työpaikka. Voisiko elämä tämän parempaa olla. Pankin puitteet olivat isot, ilmapiiri hektinen. Dealing-saleja oli neljässä kerroksessa.

Arkisin Starbucksin myyjät kiersivät saleissa ja myivät kärryistään kahvia. Lounas haettiin alakerrasta tai Bishopsgaten ruokapaikoista. Sekin syötiin työpöydän ääressä. Ruutuja ei voinut jättää.

Viikonloppuisin Lepomäki kävi taidemuseoissa tai juhli. Hän sai ystäviä, ”oman pienen verkoston”.

Joskus hän lensi Edinburghiin minilomalle. Sinne pääsi kätevästi Lontoo Cityn lentokentältä. Kotiovelta hotellille kaksi tuntia.

Erityisen hieno Lontoo oli varhaisina aamun tunteita. Miljoonakaupunki heräili ja kadut peittyivät usvaan.

Eräänä sellaisena aamuna Lepomäki näki ketun. Se repi jätesäkkejä, jotka oli jätetty talon eteen roska-autoa varten.

Hän ei ollut koskaan nähnyt kettua. Pieni kettu. Olisi mahtunut taskuun.