Maata ei riitä maailmassa ylettömään lihansyöntiin, fossiilit korvaavaan bioenergiaan ja monimuotoisen luonnon suojeluun. Suhtautuminen maankäyttöön kaipaa kestävää suunnanmuutosta.

Kannattaa ostaa maata, sitä kun ei enää valmisteta lisää, neuvoi Mark Twain aikanaan. Neuvo palaa mieleen hallitustenvälisen ilmastopaneeli IPCC:n uusinta, ilmastonmuutosta ja maa-alueita käsittelevää erikoisraporttia selatessa. Yli 70 % kaikesta maailman jäättömästä maa-alasta on suoraan jonkinlaisen ihmisen maankäytön vaikutuksessa. Ihmiset käyttävät nyt jo ison siivun – 25-33 % – kaikesta maa-alueilla kasvavasta ravinnosta, kuiduista, puusta ja energiasta. Kaiken tämän rinnalla sekä ihmisten määrä että ihmisten materiaalinen kulutus henkilöä kohden kasvavat edelleen.

Maa loppuu tällä menolla kesken. Tai oikeastaan on jo monilta osin loppumassa.

Ilmastonäkökulmasta IPCC:n raportin voisi kiteyttää niin, että maankäytön päästöt ovat suuret ja kasvavat, ja kehityksen jatkuessa uhkana on, että tähän asti meitä auttaneet maa-alueiden nielut kutistuvat. Ilmastonmuutoksen haitalliset ja vaaralliset vaikutukset maa-aluella ovat merkittävästi hyötyjä suurempia. Kuten IPCC:n raportit luonteensa vuoksi yleensäkin, myös tämä tuorein raportti on varsin kuivaa ja raskaan teknistä luettavaa. Poliitikkona omat johtopäätökseni siitä ovat kuitenkin aika selkeitä, joskaan eivät varsinaisesti uusia.

Nostaisin erityisesti kolme suuntaviivaa ohjaamaan päätöksentekoa:

1. Ruuan tuotannon ja kulutuksen on muututtava, ja eläinperäisen ravinnon osuuden on pudottava merkittävästi. Valtaosa kaikista ruuantuotannon ympäristövaikutuksista on peräisin suoraan tai epäsuorasti eläintuotannosta. Sillä, mitä, miten ja missä eläimiä ja kasveja kasvatetaan on tietysti iso merkitys, mutta pääsääntö on yksinkertaisesti täysin kiistaton: kasvisravinto on maan, energian ja veden käytön kannalta valtavasti parempi vaihtoehto. Tieteen ja teknologian vihreät Viite julkaisi aivan vastikään todella kattavan kirjoituksen juuri tästä aiheesta. Suosittelen vahvasti lukemaan, ja toivon että tämä tunteita herätttävä debatti käydään jatkossa faktojen pohjalta eikä mielikuvia kylvämällä.

Bioenergian rajallisuus korostaa tarvetta muille ei-fossiilisille energiaratkaisuille.

2. Bioenergian varaan ei kannata laskea. Bioenergia erityisesti hiilen talteenotolla on ollut useissa päästövähennysmalleissa keskeinen keino tuottaa energiaa päästöttömästi. Tämä IPCC:n raportti tuo kuitenkin entistä selkeämmin esiin sen, että bioenergian käytön lisääminen uhkaa biodiversiteettiä, ruokaturvaa, sopeutumista ja aavikoitumisen ja maaperän kuihtumisen hillintää. Samaa maata ei voi käyttää täysimittaisesti syömiseen, raaka-aineeksi, polttamiseen ja luonnon suojeluun. Teollisen mittakaavan biomassan energiakäyttö onkin fiksua rajoittaa vain ns. aitoihin sivuvirtoihin – siihen osuuteen, josta ei voi käytännössä jalostaa ruokaa tai materiaaleja. Suomessakin kaadetusta metsästä vajaa puolet poltetaan aika lailla suoraan energiaksi. Uudenlaisilla jalostustekniikoilla tuo osuus voidaan pudottaa murto-osaan, mikä olisi hyvä asia sekä Suomen taloudelle että ilmastolle. Se,että bioenergia on uusiutuvaa ei tarkoita että se on automaattisesti hyvä asia. Bioenergian rajallisuuden edessä korostuu tarve muille ei-fossiilisille energiaratkaisuille: tuulta, aurinkoa ja ydinvoimaa tarvitaan aivan valtavasti kaikkea lisää.

Ihmiskunnan jalanjälki planeetalla ei yksinkertaisesti enää mahdu kasvamaan.

3. Laajentumisen tilalle vetäytymistä. Ihmiskunnan jalanjälki planeetalla ei yksinkertaisesti enää mahdu kasvamaan, ja jo nykyinen maankäyttö romuttaa luonnon monimuotoisuutta ja ekosysteemien kykyä sopeutua muuttuvaan ilmastoon. Jälki on siis saatava lasku-uralle. Eläintuotannon ja bioenergian rajoittaminen ovat tässä avainasemassa, mutta maankäyttöä on yleisesti myös tehostettava – kuitenkin niin että tehostaminen tehdään eri tavoitteita (päästöt, biodiversiteetti, maaperän kunto, ruuan ja raaka-aineiden tuotanto) kestävästi tasapainottaen. Biologi E.O. Wilson on ehdottanut, että puolet maapallosta tulisi jättää kokonaan luonnonvaraisille ekosysteemeille ja ihmistoiminnalta rauhaan. Tämä “Half-Earth”-ajatus operoi oikeassa mittakaavassa, mutta ihan puhtaimmillaan sitä tuskin voi tai kannattaa toteuttaa. Valitettavasti ihmiskunta on jo edennyt ilmaston ja planeetan muokkauksessa niin pitkälle, ettei koko pallon puutarhurin roolia voi välttää. Joka tapauksessa luonnolle on annettava mahdollisimman paljon ja huomattavasti nykyistä enemmän tilaa.

Kaupungistuminen on maankäytön näkökulmasta sekä haaste että mahdollisuus. Tiivis kaupunkiasutus on itsessään tehokasta maankäyttöä, ja kaupungistuminen on avainasemassa köyhyyden poistamisessa. Ihmiset myös haluavat kaupunkeihin. Samalla kaupungistuminen ruokkii usein materiaalista kulutusta ja luo luonnolle ahdasta ympäristöä. Kestävä kaupungistuminen onkin siksi ratkaisevan tärkeä suunta tulevaisuudessa. Laajalle levittyvä autokaupunki lienee se huonoin vaihtoehto.

Elämme nyt “täydessä” maailmassa aiemman “tyhjän” maailman sijaan

IPCC:n raportin tärkein anti on lopulta ehkä se, että se muistuttaa usein abstraktin ilmastokeskustelun keskellä konkreettisesti asuttamamme pallon fyysisistä rajoista. Ekologisen taloustieteen uranuurtaja Herman Daly on aiemmin kuvannut asetelmaa niin, että eksponentiaalisen taloudellisen kasvun myötä elämme nyt “täydessä” maailmassa aiemman “tyhjän” maailman sijaan.

Ihmiskunnan inhimillinen ja taloudellinen kehitys on ollut hieno asia, mutta se ei voi nojautua kasvavaan ympäristön hyödyntämiseen ja kuormittamiseen.

Maa alkaa olla loppu eikä lisää tule. (Kuva: Daniel Spase)