Väkivallan ja terrorin riski Pohjois-Irlannissa kasvaa, jos brexit luo Irlannin saarelle kovan rajan. Pohjois-Irlannin ja Irlannin yhdistymistä ajaville ääriryhmille raja olisi kuin sodanjulistus.

Näin suorasanaisesti lausui Pohjois-Irlannin poliisikomentaja Simon Byrne 21. elokuuta. Hän kertoi myös pelkäävänsä, että rajaa valvovista poliiseista tulisi automaattisesti terroristien maalitauluja.

Merkkejä epävakauden lisääntymisestä näkyy jo nyt.

Huhtikuussa 2019 alueen levottomuuksista raportoimassa ollut irlantilainen toimittaja Lyra McKee ammuttiin Londonderryssä.

Teosta otti vastuun Irlannin ja Pohjois-Irlannin yhdistymistä ajava Uusi IRA -niminen ryhmittymä, jonka uskotaan lietsoneen huhtikuun levottomuuksia. McKee tosin joutui luotien kohteeksi vahingossa. Järjestö julkaisi tiedotteen, jossa se pyysi tekoa anteeksi McKeen perheeltä ja läheisiltä.

Myös pommipajat näyttävät aktivoituneen uudelleen.

Heinäkuun lopulla Craigavonissa ja 19. elokuuta Fermanaghissa terroristit houkuttelivat poliisit paikkaan, jossa räjäyttivät pommin. Henkilövahingoilta vältyttiin vain täpärästi. Kummastakin iskusta epäillään Continuity IRA (Jatkuvuus-IRA) -nimistä ryhmittymää.

Pohjois-Irlannissa uusia väkivaltaisuuksia pelätään paljon enemmän kuin brexitin aiheuttamia talousvaikeuksia.

Maakuntaa riivasi vuosina 1968-1998 väkivallan kierre, jossa kuoli yli 3 600 ja haavoittui kymmeniätuhansia ihmisiä.

Levottomuuksien taustalla oli alueen katolisen ja protestanttisen väestön vastakkainasettelu. Enemmistö katolisista on kannattanut yhdistymistä Irlannin kanssa ja protestantit puolestaan unionia Iso-Britannian kanssa.

Vaikka jakolinjat on piirretty uskonnollisen vakaumuksen perusteella, Pohjois-Irlannin konfliktissa ei ole ollut kyse teologiasta, vaan poliittisesta ja taloudellisesta vallasta.

Perinteisesti protestantit ovat muodostaneet enemmistön maakunnan väestöstä. Katolinen vähemmistö puolestaan on kokenut joutuvansa enemmistön syrjimäksi.

Tilanne johti vuonna 1968 katolisten kansalaisoikeusmarsseihin, joita vastaan protestanttiset äärijärjestöt hyökkäsivät väkivalloin. Tilannetta pahensi entisestään se, että Pohjois-Irlannin poliisivoimat olivat käytännössä kokonaan protestanttien hallussa.

Vuonna 1969 Britannian hallitus lähetti asevoimat rauhoittamaan tilannetta. Joukot kuitenkin lähinnä pahensivat vastakkainasettelua. Enimmillään maakunnassa oli noin 21 000 brittisotilasta.

Tilanne rauhoittui lopulta vasta vuonna 1998 solmittuun Pitkänperjantain sopimukseen.

Sopimuksessa luotiin pohja protestanttien ja katolisten yhteiselle päätöksenteolle. Käytännössä sopimuksen toteutuminen edellyttää avointa rajaa Irlannin ja Pohjois-Irlannin välillä.

Sopimuksen solmimisen jälkeen tilanne Pohjois-Irlannissa on pysynyt suhteellisen rauhallisena jo parikymmentä vuotta. Jännitteet ovat kuitenkin kyteneet pinnan alla koko ajan. Sen osoittavat viimeistään tuoreimmat levottomuudet.

Tästä huolimatta ensin Theresa Mayn ja nyt Boris Johnsonin hallitukset ovat suhtautuneet varoituksiin Pitkänperjantain sopimuksen vesittämisestä välinpitämättömästi.

Samaan aikaan kun Pohjois-Irlannin poliisikomentaja varoitti brexitin riskeistä, pääministeri Johnson kiersi Manner-Eurooppaa taivuttelemassa EU-maiden johtajia poistamaan niin sanottu backstop-pykälä brexit-sopimuksesta. Pykälän tarkoituksena on nimenomaan estää kovan rajan synty Irlannin saarelle ja siten Pitkänperjantain sopimuksen vaarantuminen.