Helmikuisena tiistai-iltana 1946 riihimäkeläisessä Koskelan perheessä itkettiin. Perheen 25-vuotias poika Johannes oli palannut töistä ja kertonut äidilleen, että hän olisi valmis tappamaan itsensä, jos se vain auttaisi hänen vaimoaan ja lastaan pääsemään ihmiskelpoiseen asuntoon.

Johannes oli palvellut rintamalla neljä vuotta ja kotiutunut armeijasta marraskuussa 1944. Siviiliin siirtyminen näytti alkaneen hyvin, sillä hän pääsi jatkamaan valajan työtään konepajalla Helsingissä. Heti joulukuussa hän alkoi hakea omaa kotia Helsingin huoneenvuokralautakuntien välityksellä.

Asunnon saaminen ei kuitenkaan edistynyt, vaikka Johanneksen vaimon raskaus oli jo pitkällä. Kun esikoinen syntyi helmikuussa 1945, perhe oli edelleen vailla kotia. Se joutui hajaantumaan eri osoitteisiin ja eri paikkakunnille. Arja-vaimo ja lapsi majoittuivat Tervakoskelle, vanhaan lautarakenteiseen kesäasuntoon. Johannes itse asui aluksi alivuokralaisena Helsingissä, mutta joutui lopulta muuttamaan lapsuudenkotiinsa Riihimäelle.

Helmikuun 26. päivänä 1946 Johannes Koskela oli odottanut omaa asuntoa jo 447 päivää eli vuoden ja lähes 3 kuukautta.

Äiti huolestui tuona iltana toden teolla poikansa puheista. Ne paljastivat sietämättömäksi kasvaneen uupumuksen ja turhautumisen. Miten poika jaksaa? Onko hänellä tulevaisuutta?

Sotien jälkeisessä Suomessa Koskelan perheellä oli tuhansia kohtalotovereita. Varsinkin sota-avioliiton solmineiden oli asuntopulassa vaikea löytää kotia. Helppoa ei ollut myöskään perheettömillä rintamasotilailla. Asuntoja välittävät huoneenvuokralautakunnat eivät hyväksyneet perheettömiä edes hakijakortistoon. Yksin asuvien ainoaksi mahdollisuudeksi jäi hakeutua alivuokralaisiksi tai tilapäismajoitukseen matkustajakoteihin ja yömajoihin.

Rauhan tulo syksyllä 1944 pisti liikkeelle suuremman väkimäärän kuin koskaan aiemmin maassamme. Huomattava osa matkaajista etsi asuntoa. Ruuhkia juniin, busseihin, maanteille ja asemille aiheuttivat erityisesti yli puoli miljoonaa kotiutettavaa miestä. Liikkeellä oli useamman kuukauden ajan myös kotiinsa palaavia lottia, työvelvollisia, työpaikkojen mukana evakuoituneita ja uutta elämää aloittelevaa siirtoväkeä.

Sodan päättymisen jälkeistä asuntopulaa osattiin pelätä, mutta suoranainen asuntokriisi yllätti. Jo elokuusta 1944 lähtien sotilaat ja heidän puolisonsa olivat kiivaasti tiedustelleet asuntoja huoneenvuokralautakunnilta. Useimmissa vastauskirjeissä oli kuitenkin vakiolause: ”Asunnon saaminen suurelle osalle asuntoa hakeneista on vielä välttämättömämpää kuin Teille.”

Muuttoliike käynnisti kaupungeissa ja erityisesti Helsingissä tuolileikin vuokramarkkinoilla. Vanhojen vuokralaisten paluu pakotti tilapäiset asukkaat liikkeelle ja asunnon hakijoiksi huoneenvuokralautakuntiin ja alivuokralaismarkkinoille. Marraskuun kotiuttamisen jälkeen Helsingin sisällä muutettiin kolmen kuukauden aikana lähes 80 000 kertaa. Pääkaupungin asuntojen tarve kohosi noin 17 000–19 000 uuteen asuntoon. Huoneenvuokralautakuntien silloinen toiminnanjohtaja Ernst Lähde piti tilannetta lähes katastrofaalisena.

Suomen Aseveljien Liitto oli perillä kotiutettujen asuntovaikeuksista, ja tietoja välitettiin sosiaaliministeriön alaiseen asuntoasiaintoimistoon, joka oli ylin vuokra- ja asuntosäännöstelystä vastannut taho. Ministeriössä kyllä kuunneltiin tarkasti kotiutettujen tarpeita. Aseveljien Liitto kehotti tehostamaan olemassa olevan asuntokannan käyttöä, ja näin myös marraskuussa 1944 tehtiin. Samoin kotiutetut saivat toivomansa edustajat huoneenvuokralautakuntiin. Toimet lisäsivät veteraanien luottamusta valtiovaltaan, mutta eivät poistaneet kodittomuutta. Varsinkaan yksinäiset miehet eivät pärjänneet vuokramarkkinoilla. Yömajojen asiakkaista suuri enemmistö oli yksinäisiä. Esimerkiksi vuonna 1951 Helsingin Agricolan kirkon yömajassa majoittuneista 70 prosenttia oli naimattomia ja yli 13 prosenttia eronneita.

Kotia tarvitsevat jaettiin kiireellisyysjärjestykseen. Ensi sijalle pääsivät lapsiperheet. Kuitenkin jopa kaikkein hädänalaisimmat hakijat joutuivat usein odottamaan yli vuodenkin ennen kuin asunto löytyi. Lapsettomien pariskuntien nähtiin sietävän paremmin puutteellisia oloja, joten heidän odotusaikansa venähtivät vielä pidemmiksi. Naimattomia asevelvollisia ei edes hyväksytty lautakuntien hakijoiksi, vaikka nuoret rintamalta palanneet kokivat olevansa moraalisesti oikeutettuja saamaan asunnon.

Yksinelävät joutuivat kilpailemaan lapsettomien parien kanssa alivuokralaishuoneista. Alivuokralaisilta vaadittiin siisteyttä, hiljaisuutta, hyvää käytöstä ja vuokranmaksukykyä. Huoneiden kova kysyntä houkutteli osan vuokraajista keinottelemaan. Pyydetyn vuokran lisäksi asunnon saaminen edellytti usein erilaisten välirahojen tai palvelusten suorittamista: siivousta, lastenhoitoa tai maalaisherkkujen toimittamista. Kuluneissa vaatteissa liikkuneet, kenties viinalta tuoksahtaneet ja hermostuneilta vaikuttaneet kotiutetut jäivät sivuun valinnoissa.

Vuosina 1945–1948 Helsingin yömajoissa ja parakeissa kyettiin kerrallaan majoittamaan 1 800–2 000 yöpyjää. Erityisesti pääkaupunkiin kotiutetut karjalaiset rintamasotilaat olivat lukumääräänsä nähden yliedustettuina yömajoissa. Myös useimpien näiden miesten omaiset ja sukulaiset etsivät asuntoa. Toinen suuri ryhmä olivat sotainvalidit. Sodan päättymisen jälkeisinä vuosina yksistään Helsingissä arvioitiin olevan 200–400 asunnotonta sotainvalidia, jotka käyttivät huumausaineita, muun muassa morfiinia ja heroiinia. Vuoden 1945 lopussa Sotainvalidien Veljesliiton alkoholistihuollon kortistossa oli lähes 1 000 asiakasta.

Paikoista yhteismajoituksiin kilpailtiin. Yömajojen asukkaat oppivat tietämään, missä oli mukavimmat vuoteet, vähiten täitä ja lämpimintä nukkua. Osa kiinnitti lisäksi huomiota mahdollisuuteen naukkailla väkijuomia.

Avioelämä aloitettiin sotien jälkeisessä Helsingissä usein lapsuudenkodissa. Sota-avioliiton solmineilla oli miesten kotiutuessa vain harvoin oma asunto. Keväällä 1944 Aseveljien Liitto tiedusteli helsinkiläisten sotavuosina avioituneiden asevelvollisten asuntotilannetta. Vain neljännes reilusta 3 100 vastaajasta ilmoitti pärjäävänsä silloisissa oloissa. Pysyvää asuntoa odottaessaan pariskunnat turvautuivat etupäässä vanhempiensa, sukulaistensa ja tuttaviensa vieraanvaraisuuteen.

Asumista toisten nurkissa selittää osaltaan säännöstelylainsäädäntö. Väljiksi katsotuista asunnoista piti niin sanotun huone ja henkilö -säännön perusteella luovuttaa tilaa sitä tarvitseville. Sääntö koski sekä vuokralaisia että asunnon omistajia. Tuntemattomien alivuokralaisten sijaan asuntoihin otettiin mieluiten luotettavia tuttuja ja läheisiä. Yhdessä asumiseen oli totuttu jo sotavuosina, jolloin miehen ollessa rintamalla puoliso usein asui joko omassa tai puolisonsa lapsuudenkodissa.

Lähiomaisten ja tuttavien tarjoama majoitus oli suosittua myös taloudellisista syistä. Alivuokralaishuoneiden kunto oli usein heikko mutta pyydettävä vuokra suuri. Vuonna 1945 seitsemän neliömetrin kalustetusta palvelijanhuoneesta saattoi joutua maksamaan jopa 700–1 200 markkaa eli nykyrahassa noin 90–150 euroa kuukaudessa. Esimerkiksi työtä etsivälle kotiutetulle se oli aivan liikaa – naimisissa oleva helsinkiläismies sai odotusrahaa 70 markkaa eli alle yhdeksän euroa päivässä.

Vaikka saman katon alla olisi asunut kuinka läheisiä sukulaisia tahansa, solidaarisuudella oli rajansa. Yhdessä ainoassa huoneessa saattoi useampi perhe tehdä ruokaa, syödä, keittää korviketta, tiskata, pyykätä, hoitaa hygieniaa ja nukkua. Nurkissa lojuivat hikiset työvaatteet. Jokainen hengitti, kuuli ja joutui sietämään kanssa-asujien hajuja, ääniä ja alituista läheisyyttä.

Tilaa oli henkeä kohden ehkä vain 2–4 neliömetriä. Helsingin terveydenhoitolautakunnan alaisen asuntojentarkastustoimiston laatimien raporttien perusteella 1,5 neliön henkilökohtainen lattiapinta-ala ylitti sietokynnyksen. Asukkaita erotti toisistaan enää kädenmitta. Asuntohygieenisiä normeja pohtineessa artikkelissaan (1953) lääkärit Antero Kasanen ja Pekka Karhi pitivät perheasunnoille ehdottomana miniminä 7 neliötä henkeä kohden. Nykyisin ahtaasti asuvilla helsinkiläisillä lapsiperheillä on käytettävissään 17 neliötä henkeä kohden.

Kun kenelläkään ei ollut yksityisyyttä, riidat äityivät toisinaan rajuiksi. Eri sukupolvien yhdessä asuminen vaikeutti arkisia toimia. Anopin ja miniän väliset suhteet kiristyivät usein ruoanlaiton yhteydessä. Riitoja tuottivat myös lasten kasvatukseen liittyvät kysymykset. Vanhemmat ja lapset saivat kuulla kasvatusneuvoja isovanhemmilta, tädeiltä ja kaukaisemmilta serkuilta.

Ahtaus ja sukulaismajoituksessa pahenevat riidat pakottivat osan reserviläisperheistä hajaantumaan eri osoitteisiin. Asuntoasiaintoimistolle 16.3.1945 lähetetyssä kantelukirjeessä sodasta kotiutunut Otto Manner toi esille varsin tyypillisiä rintamalla olleiden tuntemuksia. Manner totesi, että hän ei armeijassa palvellessaan kyennyt ajamaan perheensä etuja ”kynsin ja hampain saalistaen”, kuten kotirintamalla olleet. Tämä olisi pitänyt huomioida rauhan ajan kohtelussa. ”Rintamahelvetin” kokenut Manner toivoi, että hänen henkistä tilaansa ei enää kiihdytettäisi kielteisillä asuntopäätöksillä.

Vuorokausimaksuun perustuvaan tilapäismajoitukseen turvautu sekalainen joukko sotilaita, mutta yhteistä miehille oli se, että heidän yhteytensä omaisiin ja sukulaisiin olivat koetuksella. Yömajan vierekkäisillä lavereilla saattoi makoilla sekä päähän haavoittuneita aivoinvalideja että psyykkisesti vammautuneita. Vaikka toisen sotilaan invaliditeetti tunnustettiin ja toisen ei, molemmat miehet oireilivat tavalla, joka vaikutti heidän ihmissuhteisiinsa, työhönsä ja asumismahdollisuuksiinsa. Yksistään Helsinkiin kotiutui noin tuhat miestä, jotka olivat jatkosodan aikana saaneet hoitoa psyykkisiin ongelmiinsa. Helsingissä tammikuun loppupuolella 1945 aloitetun avioliittoneuvonnan yhden asiakasryhmän muodostivat vaimot, jotka eivät enää osanneet käsitellä sodan muuttamia miehiään.

Useimpien kotiutuvien sotilaiden ensimmäiseksi yömajaksi tuli Tehtaankadulla sijaitsevan Mikael Agricolan kirkon krypta. Tämä Helsingin suurin yömaja avattiin joulukuussa 1944. Aloitteen kryptan muuntamisesta yömajakäyttöön teki Helsingin seurakuntien diakoniakeskuksen katulähetystyöntekijä Arvid von Martens.

Yömaja oli mitoiltaan valtava, 34 metriä pitkä, 18 metriä leveä ja neljä metriä korkea. Ikkunaton tila tarjosi yöpyjille vaatimattoman sisustuksen: lattia oli karkeaa sementtiä ja seinät rapatut, myöhemmin valkoiseksi kalkitut. Suoritettuaan viiden markan vuorokausimaksun asiakas ohjattiin vapaana olleeseen patjattomaan sänkyyn. Majoitustilaa riitti aluksi 160 miehelle. Yömajan toimintaa tuki sen perustamisvaiheessa puolustusvoimat, joka lainasi käyttöön puusängyt ja huovat. Ensimmäisinä toimintakuukausina asukkaiden lepoa haittasi epämukavien sänkyjen lisäksi puutteellinen lämmitys, minkä vuoksi miehet nukkuivat päivävaatteissaan.

Yömajat tarjosivat asukkailleen vain kaikkein välttämättömimmän suojan ja mahdollisuuden nukkumiseen. Suurissa makuusaleissa kymmenet miehet aiheuttivat jo pelkällä liikkumisellaan taustahälyä. Vähäinenkin yksityisyys katosi, kuten myös mahdollisuus tavallisen kotielämään. Osalle yöpyjistä majoitus toi liiaksikin mieleen sotavuosien korsuelämän. Asuntoviranomaisille kirjoittaneet miehet totesivat hermojensa kuluneen jo ”siellä jossakin”.

Tilapäismajoituksessa elämä oli yksinkertaista ja yksitoikkoista. Asukkaat kykenivät säilyttämään vain pahvilaatikollisen verran tavaraa, ja lisäksi laatikot säilytettiin varastoissa. Päivät rytmittyivät tilojen aukioloaikojen ja sääntöjen tahtiin. Yömajat olivat tavallisesti päivisin suljettuja, ja asukkaiden oli poistuttava niistä aamuisin kello seitsemän. Takaisin miehet pääsivät viideltä – viikonloppuisin hieman aiemmin. Valot sammutettiin puoli yhdeltätoista, minkä jälkeen tuli hiljaisuus.

Vapaa-ajan täyttivät lehden lukeminen, tupakanpoltto, makoilu, piilossa juominen ja keskinäinen rupattelu. Agricolan kirkon kryptassa miehet pääsivät laittamaan illalla ruokaa. Lieden virkaa toimitti kamiina, ja keittovälineenä hyödynnettiin vanhaa ämpäriä. Asukkaat keittivät siinä perunat, kalat ja makkarat.

Miten kävi Johannes Koskelalle, joka helmikuisena iltana vuonna 1946 uhkasi tappaa itsensä, jos hänen perheensä ei saisi kotia?

Koskelan perhe sai lopulta asunnon vuoden ja lähes viiden kuukauden odottamisen jälkeen. Ehkä kodin saamiseen vaikutti se, että huolestuneet lähiomaiset ja Johanneksen työnantaja olivat lähettäneet huoneenvuokralautakunnille kirjeitä, joissa kertoivat perheen ahdingosta.

Huoneenvuokralautakunnan osoittamassa asunnossa Helsingin keskustassa Koskelan perhe viihtyi lähes viisi vuotta. Sen jälkeen he pääsivät muuttamaan väljempään kotiin Helsingin Maunulaan.

Vaikka Koskeloille kävi lopulta hyvin, kodittomuus oli ehtinyt rasittaa puolisoiden parisuhdetta. Puutteelliset asuinolot olivat heikentäneet myös heidän astmasta kärsineen lapsensa terveyttä.

Ilman läheisten tukea kodittomuudesta selviytyminen olisi ollut vieläkin vaikeampaa.

Kirjoittajan väitöskirja Perheet ahtaalla tarkastetaan 18.10.2014 Jyväskylän yliopistossa. Kirjan julkaisee Väestöliitto.