Kolmen suuren eläkeyhtiön toimitusjohtajilta löytyy yhä lisäeläke-edut. Veroedun vuoksi ne on järjestetty ”ryhmäeläkkeinä”, sillä ryhmän muodostamiseen riittää kaksi henkeä.

Johtajien lisäeläkkeet puhuttivat viimeksi elokuussa: Finnairin maksoi toissa vuonna 130 000 euroa Pekka Vauramon lisäeläkkeestä, vaikka Juha Sipilän (kesk) hallitus oli aiemmin samana vuonna linjannut vastustavansa lisäeläkkeiden käyttöä valtionyhtiöissä.

Huomiota vaille on sen sijaan jäänyt eläkevakuutusyhtiö Ilmarisen tänä vuonna aloittavan uuden toimitusjohtajan Jouko Pölösen lisäeläke-etu, josta Ilmarinen tulee maksamaan 100 000–200 000 euroa vuodessa.

Yksityinen eläkevakuutusyhtiö ei toimi valtion alaisuudessa eivätkä hallituksen periaatepäätökset vaikuta siihen, mutta kyse on tässäkin tapauksessa julkisista varoista. Pölösen lisäeläkkeen maksavat työeläkemaksuissaan yksityisen sektorin työnantajat ja -tekijät.

Etu ei ole poikkeuksellinen, sillä vastaava oli Pölösen edeltäjällä Timo Ritakalliolla. Samoin lisäeläke löytyy kahden muun suuren eläkeyhtiön toimitusjohtajilta eli Varman Risto Murrolta ja Elon Satu Huberilta.

Murron etu on osapuilleen yhtä suuri kuin Pölösen, Huberin taas selvästi pienempi. (Taulukko jutun lopussa. Jos se ei näy, katso tästä.)

Eläkepomojen palkkoja ja bonuksia on puitu julkisuudessa aika ajoin, mutta lisäeläke-etujen kohdalla olennaista ei ole niinkään niiden suuruus kuin tapa, jolla ne on järjestetty.

Lisäeläke on keino siirtää tuloja

Lisäeläke-etu ei lähtökohtaisesti ole sen kummoisempi keino palkita johtajia kuin palkankorotuskaan.

Jouko Pölösen ja Risto Murron vuosiansiot liikkuvat puolen miljoonan ja miljoonan euron välillä. Sen sijaan, että Varma ja Ilmarinen laittaisivat siihen vielä 100 000–200 000 euroa päälle, ne sijoittajat summan jonkun vakuutusyhtiön hallinnoimaan lisäeläkevakuutukseen.

Kun Pölönen ja Murto aikanaan jäävät aikaisintaan 65-vuotiaana eläkkeelle, he saavat lakisääteisen eläkkeensä päälle lisäeläkkeeseen vuosien aikana ohjattuja rahoja korkojen kera.

Järjestely on johtajien kannalta järkevä, sillä jakamalla lisätulot eläkeajalle usealle vuodelle heidän on pitkällä tähtäimellä mahdollista keventää kireää verotustaan hieman.

Tämän veroedun eläkeyhtiöt ja niiden johtajat kuitenkin saavuttavat vain hyödyntämällä eräänlaista lain porsaanreikää.

Ryhmäeläkkeellä välttää veroja – ”ryhmään” riittää kaksi

Niin Ilmarisesta, Varmasta kuin Elostakin kerrotaan Taloussanomille, että niiden johtajien lisäeläkkeet eivät ole varsinaisia yksilöllisiä lisäeläkevakuutuksia vaan ryhmäeläkevakuutuksia.

Syynä on yksilöllisten eläkevakuutusten tiukka verotus: työnantajan maksamat lisäeläkemaksut verotetaan johtajan ansiotulona.

Valtiovarainministeriön vero-osastolta kerrotaan, että tällä on pyritty nimenomaan estämään se, että hyvissä neuvotteluasemissa olevat työntekijät eivät pystyisi tekemään veroedullisia säästämisjärjestelyjä työnantajansa avulla.

Ryhmäeläkevakuutuksilla kaksinkertaisen verotuksen pystyy kiertämään, sillä niistä maksettuja maksuja ei veroteta edunsaajan ansiotulona. Veroja maksetaan vain saadusta lisäeläkkeestä.

Tarkoitettiin paikkaamaan pieniä eläkkeitä

Ryhmäeläkkeiden verotus on aikanaan määritelty yksilöllisiä eläkevakuutuksia kevyemmäksi, jotta joillain ammattiryhmillä kuten balettitanssijoilla ja palomiehillä oli kannuste hankkia kollektiivista lisäturvaa usein pieneksi jäävän lakisääteisen eläkkeen päälle.

Käytännössä ryhmäeläkkeitä käytetään kuitenkin lähinnä ylimmän johdon palkitsemiseen, sillä korkeimman hallinto-oikeudenkin vahvistaman tulkinnan mukaan ”ryhmän” muodostamiseen riittää kaksi henkilöä. Tämä mahdollistaa varsin yksilöllisen palkitsemisen.

Esimerkiksi Ilmarisessa ryhmäeläkkeen piiriin kuuluvat ainoastaan toimitusjohtaja ja varatoimitusjohtajat.

Ovatko lisäeläkkeet tarpeen?

Ryhmäeläkevakuutusten käyttäminen johdon palkitsemiseen on täysin laillista ja hyvin tavanomaista myös esimerkiksi suomalaisissa pörssiyhtiöissä.

Toinen yleinen keino välttää yksilöllisen eläkevakuutuksen kireä verotus on järjestää lisäeläke kapitalisaatiosopimuksen eli vakuutuskuoren avulla, kuten esimerkiksi Finnairin Vauramon tapauksessa on tehty.

Valtionyhtiöissä lisäeläkkeistä pyritään valtio-omistajan toiveesta asteittain luopumaan, mutta yksityisissä eläkeyhtiöissä ei tällaista pyrkimystä ole ainakaan toistaiseksi nähtävissä.

Asiaa on kuitenkin pohdittu, sillä palkitsemismuodon varjopuolet ovat yhtiöiden ja niiden hallitusten tiedossa: Lisäeläkkeiden käyttö julkisluonteisissa eläkeyhtiöissä saattaa luoda mielikuvan siitä, että lakisääteinen eläkejärjestelmä ei tarjoa riittävää eläketurvaa edes hyvätuloisille eläkeyhtiöiden johtajille.

Ryhmäeläkevakuutusten verotukseen jääneen porsaanreiän hyödyntäminen eläkejohtajien palkitsemiseen voi sekin herättää kysymyksiä.