Pakilan seurakunnan jäsen, Nina Mustonen, käy kirkossa harva se pyhä. Perheeseen kuuluu miehen lisäksi kolme lasta ja koira. Touhua riittää, uskonnon Nina laskee myös arkisiin asioihin kuuluvaksi.

- Kirkossa käyminen tuo juuria ja jatkuvuutta elämään. Uskon, että on joku korkeampi voima, en niinkään pohdi, sanotaanko Raamatussa niin tai näin.

Uskosta Nina ei halua puhua. Hän rukoilee, mutta sitä hän pitää yksityisenä keskusteluna, eikä halua kertoa siitä sen enempää. Kirkossakin hän mielellään hakeutuu vakiopaikalleen rivien päähän etupenkistä. Uskovaisen rooli tuntuu ahdistavalta.

- Uskovaisesta tulee mieleen, että pitäisi olla hame päällä ja juoda teetä. Kun uskovainen tulee kotiin kostean illan jälkeen, hän ajattelee, että näkikö naapuri tai miten ympäristö leimaa. Ehkä uskovaisuudessa on jotain niin suurta, että se hämmentää.

Nina on töissä lähikaupassa. Töissä ei uskonasioista puhuta. Jos joku työkavereista tulisi julistamaan uskoaan, se olisi vaivaannuttavaa.

- Mä joudun epämukavuusalueelle hurmoshenkisessä ympäristössä. Mun on vaikea löytää aitoa olemista sellaisessa tilanteessa.

Lähteet: YLE Uutiset / Hilkka Säävälä