Tanssija ja koreografi, kulttuurivieras Valtteri Raekallio tekee suuruudenhulluja teoksia, joissa esiintyjät vievät katsojaa. Seuraavaksi hän iskee kyntensä Laura Lindstedtin Finlandialla palkittuun Oneiron-romaaniin.

Kun Valtteri Raekallio seisoi näyttämöllä Helsingin Kaapelitehtaalla, pelko ja ahdistus täyttivät mielen. Olo oli niin sietämätön, että tanssitaiteilija meni paniikkiin. Hän pakeni kesken esityksen piiloon henkilökunnan vessaan.

Raekallion piti seistä näyttämöllä toisten tanssijoiden soolojen ajan, mutta hän ei kestänyt yleisön edessä olemista.

Paniikkihäiriö iski päälle kesken Petri Kekonin Vihreä nojatuoli (2002) -esityksen.

– Se katseen alla odottaminen oli liikaa, vaikka ei minua oikeasti kukaan katsonut.

Kollegojen soolojen jälkeen Raekallio tuli vessasta takaisin ja hoiti osuutensa loppuun.

Yli kymmenen vuotta myöhemmin Raekallio puhuu paniikkihäiriöstä kuin vanhasta vihamiehestä, jonka kanssa on tehty sovinto.

Nuorena miehenä hänestä tuntui, että siihen voi kuolla.

Parhaillaan Raekallio, 35, valmistelee uutta paikkasidonnaista teostaan Oneiron. Se perustuu Laura Lindstedtin samannimiseen, kaunokirjallisuuden Finlandia-palkinnon saaneeseen romaaniin. Esitys nähdään uuden sirkuksen keskus Cirkossa Helsingissä tammikuun puolivälin jälkeen.

Raekalliota kiinnostaa romaanin kertojaääni. Kuka hän on, ja miten hän käyttää valtaa.

– Joku määrää sieltä kirjan sivujen välistä. Se on todella mielenkiintoista, Raekallio sanoo.

Tanssija-koreografi ei kärsi enää paniikkihäiriöistä, mutta hän lyö laimin omaa hyvinvointiaan ensi-illan alla, ja se ottaa päähän.

Työpäivät venyvät, eikä itsensä hoitamiseen ole aikaa.

Raekallio on noussut kiinnostavaksi teatterintekijäksi. Nella Nuora / Yle

Raekallio kokee olleensa onnekas, kun paniikkikohtaukset iskivät parikymppisenä. Lähipiirissä oli ihmisiä, joilla oli samoja kokemuksia.

– Ystäväni eivät vähätelleet kohtausten pelottavuutta, mutta muistuttivat, ettei niihin oikeasti kuole. He vakuuttivat, etten ole tulossa hulluksi.

Ystävät kertoivat, että paniikkihäiriöt voivat kadota kokonaan toisessa elämäntilanteessa. Raekallio ei halua puhua oman paniikkihäiriönsä syistä, mutta sanoo, että ystävät olivat oikeassa.

Paniikkihäiriö tuli raitiovaunussa tai paikassa, jossa oli paljon ihmisiä. Uransa alussa ollut tanssija ei pystynyt muutamaan vuoteen käymään kollegojen esityksissä, koska katsomossa istuminen oli liikaa.

Kohtausten käsittelemiseen hän sai apua myös alan kirjallisuudesta. Erityisen tärkeäksi oppaaksi tuli Edmund J. Bournen teos Vapaaksi ahdistuksesta – työkirja paniikista ja peloista kärsiville.

Paniikkikohtauksista Raekallio uskoo päässeensä lopullisesti eroon rentoutuksen ja itsehypnoosin avulla. Se tapahtui muutama vuosi kohtausten alkamisen jälkeen.

Erilaisia rentoutusmenetelmiä voisi Raekallion mielestä lisätä jo yläasteella osaksi oppivelvollisuutta.

– Epämotivoituneen nuoren taustalla voi kummitella juuri paniikki- tai muu mielenterveyden häiriö.

Raekallio toivoo, että yhä useampi tällaisten ongelmien kanssa painiskeleva saataisiin hoitoon, eikä jättäytymään pois koulusta.

– Yhteiskunnassa pitäisi miettiä, miten se tehdään, Raekallio sanoo.

”Valta kiehtoo”

Valtteri Raekallio syö briejuustolla täytettyä sämpylää Cirkon tyhjässä esityssalissa. Ulkona sataa räntää.

Salskean miehen päällä on sinapinruskeat lappuhaalarit.

Tähän saliin ja sen ulkopuolelle Raekallio rakentaa esitystä, jossa käsitellään taas kerran valtaa. Se on inspiroinut tanssitaiteilijaa jo pitkään.

Tanssija-koreografi pitää rajusta fyysisyydestä. Nella Nuora / Yle

Raekalliosta on kasvanut viime vuosina yksi kiinnostavista suomalaisista teatterintekijöistä, joka käyttää tanssia kerronnan välineenä. Teoksissa yleisö seuraa esitystä esiintyjien matkassa. Sitä sanotaan immersiiviseksi teatteriksi.

Siitä on tullut muoti-ilmiö teatterin pääkaupungeissa, kuten New Yorkissa ja Lontoossa. Suomessa Raekallio on ollut suuntauksen tiennäyttäjä.

Ennen teatterin tekemistä, Raekallio tuli tutuksi tanssijana Tommi Kitin teoksista ja Helsinki Dance Companysta. Nykyään hän esiintyy omien töidensä ohella norjalaisen koreografin Ina Cristel Johannessenin tanssiteoksissa.

Raekallio kuuluu rajun, fyysisen, liikelähtöisen nykytanssin kannattajiin. Omaa taiteen tekemistään hän kutsuu fyysiseksi mielen teatteriksi. Se kiinnostaa nyt enemmän kuin tanssijan työ.

– Minulla on kova nälkä esitysten tekemiseen. Koko ajan tulee vastaan asioita, joista ei käsitä mitään.

Tanssipiireissä Raekallio tunnetaan voimakkaana persoonana, joka on asettunut usein puolustamaan tanssijoita erilaisissa kriiseissä. Hän on joutunut pohtimaan valtaa ja sen käyttöä monesta näkökulmasta.

Raekallio on työskennellyt hierarkkisessa Helsingin kaupunginteatterissa ja työllistänyt itse koreografina tanssijoita freelancerina.

– En usko, että yksikään taiteilija, joka kokee, että häneen käytetään valtaa, toimii hyvin.

Äärimmäiset olosuhteet kiehtovat Raekalliota. Nella Nuora / Yle

Raekallion on ollut aina helppo toimia toisen ihmisen kanssa, mutta joukossa hän on ollut pulassa. Sen ja yksilön välinen suhde on ollut taiteilijalle aina jonkinasteinen mysteeri.

– Kun joukko kasvaa tietyn kynnyksen yli, siitä tulee helposti kasvoton ja pelottava, vaikka kukaan ei tarkoittaisikaan mitään pahaa.

Esitystilanne näyttäytyy Raekalliolle eräänlaisena vallan ja ihmissuhteiden laboratoriona.

– Siinä voi tehdä näkyväksi asioita, joita ei välttämättä arkielämässä huomaa.

Esimerkiksi Raekallion Marian sairaalaan tekemässä monitaiteellisessa teoksessa Neuromaani (2016) yleisö alistui kiltisti potilaan rooliin. Kyse oli vallankäytöstä.

Yleisö suostui siihen, mitä Raekallio heiltä halusi.

”Liveroolipelaaminen pelasti minut”

Oneironin ensi-ilta lähestyy, ja Raekalliolla on vielä koko joukko pulmia ratkaistavana. Hän on suurten mittakaavojen mies, joka rakastaa leikkiä pienillä yksityiskohdilla.

Koreografi on tehnyt esityksen muun muassa pommisuojaan (Mihin valo katoaa, 2013) ja vienyt seuraavassa teoksessaan (Edustaja, 2014) yleisön bussilla salaiseen esityspaikkaan Helsingin Jätkäsaaressa.

Suuruudenhullujen teosten tekijäksi hän uskoo päätyneensä liveroolipelaamisen ansiosta. Se pelasti hänet teinipoikana.

– Ymmärrän nyt, että se muutti minut ja koko elämäni. Olen kiitollinen, että minut otettiin mukaan, Raekallio toteaa.

Koulussa häntä kiusattiin eikä viidesti viikossa balettia harrastanut poika saanut porukoissa vastakaikua.

– Minulla on samat nörttilasten kiusaamiskokemukset kuin kaikilla muillakin nörttilapsilla.

Kun luokka jaettiin liikuntatunnilla joukkueisiin, Raekallio valittiin mukaan aina viimeisten joukossa. Hän kieltäytyi järjestelmällisesti jääkiekosta, ja luisteli sen sijaan ympyrää tyttöjen taitoluistelujäällä.

– Joukon mukana meneminen on tuntunut aina ahdistavalta, Raekallio toteaa.

Raekallio löysi itsensä liveroolipelaamisessa. Nella Nuora / Yle

Liveroolipeliporukoissa hän löysi hengenheimolaisia. Toisia kiusattuja ”nörttikummajaisia”, jotka huomasivat, että yhdessä he voivat tehdä melkein mitä tahansa. Pelaamisen mittakaava paisui ja pian osallistujat vuokrasivat leikkikentäkseen kongressikeskuksen tai kokonaisen Olavinlinnan.

Raekalliosta tuli joukon nuorimpana maskotti. Hän oli Kansallisoopperan balettikoulua käyvä nuorukainen, kun muut pelaajat olivat parikymppisiä.

Samoissa kuvioissa hän löysi kamppailulajit.

– Fyysisestä kontaktista toisen ihmisen kanssa tuli vähemmän pelottavaa. Käsitys oman kehon rajoista muuttui.

Porukan vetureiksi nousi karismaattisia johtajia.

– Ja taas tullaan hyvin voimakkaasti tähän valtaan, Raekallio hymyilee.

Liveroolipelitilanteissa on Raekallion mukaan pitkälti kyse vallan kanssa pelaamisesta. Siitä, mitä roolia kukakin esittää saavuttaakseen tarkoitusperänsä.

Sama asetelma näkyy Raekallion mielestä esitystilanteissa.

Huippuvuoret kutsuvat

Lumi, jää ja arktinen ulottuvuus liittyvät vahvasti Raekallion työskentelyyn. Häntä kiinnostavat äärimmäiset olosuhteet.

Viime aikoina hän on tutkinut ystävänsä Thomas Freundlichin kanssa tutkimusmatkailija Adolf Erik Nordenskiöldin (1832–1901) karttakokoelmaa. Nordenskiöld löysi Koillisväylän, jota pitkin pystyi purjehtimaan Euroopasta Aasiaan pohjoista reittiä.

Projekti vie työtoverit lähitulevaisuudessa Huippuvuorille.

– Kun on tällainen länsimaalainen, valkoinen heteromies, jolla on taiteilija-apuraha, sitä voi tehdä melkein mitä tahansa, Raekallio hymyilee.

Samaan hengenvetoon hän toteaa, ettei taiteilijan arktisilla retkillä ole ehkä kovin paljon merkitystä muille kuin hänelle itselleen. Raekalliolla on perhe, ja taiteilija kääntää puheen tämän tästä omaan lapseensa.

– Kun perheellä ja itsellä ei ole mitään hätää, ja oma lapsi on terve, voi tehdä, mitä haluaa.

– Tämä on minun leikkiäni, Raekallio sanoo.

Megalomaanisten teosten tekijä löytää Huippuvuorilla oman kokonsa.

– Siinä ymmärtää oman kosmisen pienuutensa, kun vie itsensä Huippuvuorille keskelle kosmista äärettömyyttä.

Tämä kaikki heijastuu todennäköisesti Raekallion seuraavaan suuruudenhulluun projektiin.