Kun maailmassa on nykyään niin paljon pahaa (jopa pelottavaa!), Ultra Bra antaa lupauksen, että hyvyys voittaa.

Huh huh! Ihana kesä mun pääni sisällä, poks! Että voi vielä yli nelikymppisenäkin tuntea itsensä parikymppiseksi, jolla on romanttinen suhde omaan itseensä!

Tai niin kuin Sanassa sanotaan: ”Olen kahlannut rantaveteen/soutanut soutuveneellä sumuisena aamuna”.

Huh huh, pää, älä hajoa!

Pitkän aikaa olen pelännyt, että tässäkö tämä oli. Peilistä tuijottavat aamuisin kasvot, jotka eivät ole yhteislaulaneet vuosiin. Taloyhtiön pesuhuoneessa yksin laulettu Sinä lähdit pois sai aikaan vain valituksen ja sääliviä katseita rappukäytävässä.

Oli asuntolaina, vaihtuva määrä puolisoita, lapsi ja kaksi ihanaa kissaa, mutta jotain puuttui. Olo oli eksynyt niin kuin siinä painajaisessa, jossa kävelee pitkin Helsinkiä ja kaikki kahvilat ovat muuttuneet ABC-ketjun omistamiksi. Kaiken lisäksi alkoi tuntua siltä, etteivät omaan tunne-elämään keskittyneet epämääräiset fiilikset enää ajaneet ihmisenä eteenpäin, kun niiden kanssa vain istui kotona yksin, imi tonkasta viiniä ja etsi itseään Jeff Buckleyn äänestä.

Mutta sitten ymmärsin, mitä tarkoitti, kun Sanassa sanotaan: ”Palaan kotiin/ Pörröinen mairea kissa/ kehrää ja nuolaisee kättäni”.

Minun oli palattava kotiin, etsittävä sisältäni pörröinen, mairea kissani. Minun oli rakastuttava uudestaan omiin tunteisiini omia tunteitani koskevista tunteistani. Minun oli palattava siihen hetkeen, kun kävelin Kaivopuistossa ja pyörryin ajatukseen, että ihanaa olla mä, mut toisaalta sosiaalinen epäoikeudenmukaisuus!

Minun oli löydettävä uudestaan veltto melankolinen kaipuu itseeni; nostalgia aikaan, jota ei koskaan ollut.

Ja se löytyi, pää, älä hajoa!

Lapsella ja ihanilla kissoillani on ollut hyvä kesä mummon Mellunmäen yksiössä, kun olen rientänyt festivaalilta toiselle etsiessäni itseäni siitä 15 vuoden takaisesta ihmisestä, joka halusin olla.

Itkettää, kun ajattelen, itkettää ja naurattaa! Ultra Bran paluu on parasta, mitä minulle on tapahtunut sen jälkeen, kun keksin antaa kissoilleni nimeksi ”Scott” ja ”Walker”.

Enkä ole yksin, en ole, Ken Saro-Wiwa, et ole kuollut, vaan elät suomalaisessa nousuhumalassa! Meitä on kymmeniä tuhansia yksilöitä – individualisteja kaikki! – laulamassa keltaiset sadetakit yllämme samaa kappaletta – kukin omalla tavallamme!

Kun maailmassa on nykyään niin paljon pahaa (jopa pelottavaa!), Ultra Bra antaa lupauksen, että hyvyys voittaa.

Massoissakin voi olla positiivista voimaa, jos ne ovat oikeanlaisia massoja! Kun keski-ikäisten Ultra Bra-Jugend tanssii ja laulaa keskellä kesäistä halikaustia ja marssii sen jälkeen skumppahumalaisena lähimpään ravintolaan huutaen taistelulaulua ”Hei hoi hauki!/Tervetuloa Tukholmaan!”, voi hyvällä syyllä sanoa, että tulevaisuus ei ole lohduton köyhimmillekään!