Den politiske klasse har endnu ikke forstået konsekvenserne af bankernes potentielt uendelige kreditskabelse.

Magnus Barsøe, f. 1981, er debatredaktør på Finans. Han er kandidat i erhvervsøkonomi fra Handelshøjskolen i København og har suppleret med en journalistisk masteruddannelse på City University London. Magnus har tidligere arbejdet med erhvervsstof hos Financial Times og avisen City A.M. i London. Han var forretningskonsulent på et digitalt reklamebureau i et par år, før han gik ind i journalistikken. Magnus har fast siddeplads på Lyngby Stadion og er overraskende glad for Excel.

Når prisen stiger på smør og taxiture, kalder vi det for inflation. Det er skidt, fordi det udhuler købekraften. Men når prisen stiger på parcelhuse og lejligheder, omtales det som prisfest, og bankøkonomer jubler i de landsdækkende medier.

Dette er et af de største paradokser i moderne kapitalisme; hvornår blev vi enige om, at stigende boligpriser, der over de seneste tre årtier er vokset langt hurtigere end lønnen, er godt? Boligprishop er prisinflation, og gavner ret beset kun dem, der ejer boliger i forvejen.

Debatten er ikke bare en semantisk snak. Sprogbrugen skygger for, at vi tager fat på et voksende problem i de liberale markedsøkonomier herunder den danske: Nemlig hvordan de støt stigende boligpriser siden 90erne har gjort det sværere at blive husejer og dermed få en bid af den kapitalistiske drøm.

I en af de mest afgørende debatbøger fra de senere år tager den britiske økonom Josh Ryan-Collins fat på netop dette problem. Ryan-Collins er næppe kendt i den bredere danske offentlighed. Men han er forsker på det prestigefyldte University College London og færdes i det intellektuelle miljø omkring den indflydelsesrige topøkonom Mariana Mazzucato, der blandt andet har udgivet den anmelderroste The Value of Everything.

I bogen Why Can’t You Afford a Home kigger Ryan-Collins nærmere på koblingen mellem de stigende boligpriser og den finansielle sektors kreditskabelse. Bogens altoverskyggende indsigt handler om at forstå, at bankerne ikke bare låner eksisterende penge ud. Bankerne skaber faktisk nye penge, når de udsteder kredit. Denne nærmest magiske pengeskabelse øger købekraften i samfundet.

Hvis man har fulgt den økonomiske debat efter finanskrisen er den indsigt næppe epokegørende nyt. Men Ryan-Collins kortlægger de konkrete konsekvenser af denne gældsmaskine. Bankernes i princippet uendelige evne til at skabe kredit vil nærmest uvægerligt presse boligpriserne i vejret, fordi udbuddet af eftertragtede ejendomme har en naturlig overligger. Der findes kun et vist antal lejligheder i London, på Christianshavn eller villaer på Frederiksberg.

Bankernes i princippet uendelige evne til at skabe kredit vil nærmest uvægerligt presse boligpriserne i vejret, fordi udbuddet af eftertragtede ejendomme har en naturlig overligger. Der findes kun et vist antal lejligheder i London, på Christianshavn eller villaer på Frederiksberg. Magnus Barsøe, debatredaktør

Hvorfor er det afgørende at forstå? Jo, fordi bogens argument sætter spørgsmålstegn ved hele kernen i boligpolitikken og de talrige analyser af boligmarkedet, som udelukkende fokuserer på at bygge nyt. Men nybyggeri vil aldrig presse priserne ned i et leje, hvor almindelige danskere kan være med. Bankerne kan blot puste efterspørgslen tilsvarende i vejret.

Dette misforhold mellem udbud og efterspørgsel slår tilsyneladende igennem i husejerskabet, skriver Ryan-Collins. I Vesteuropa og USA steg husejerskabet – altså andelen af borgere, der bor i egen bolig – støt frem til starten af 80erne, hvorefter det har ligget stille på omkring 64 procent.

I Danmark ser vi et tilsvarende mønster. Siden slutningen af 70erne har flertallet boet i ejerbolig, men antallet af lejere er vokset støt de senere år. I 2016 var der for første gang i moderne tid nu flere lejeboliger end ejerboliger og omkring 2,4 millioner danskere i alt bor nu til leje. Der er færre unge familier, der bor i egen bolig end i 80erne. I 1981 boede 62 procent af de 20-39-årige i egen bolig. I 2017 var tallet dykket til 39 procent.

Der er åbenlyst mange sociale og demografiske årsager, der spiller ind, men boligprisinflationen er med garanti afgørende. I 1995 krævede det knap seks årlige indkomster for en gennemsnitlig lønmodtager at købe et normalt familiehus. I 2017 var tallet skudt i vejret til knap 10, viser en opgørelse baseret på tal fra Danmarks Statistik. I København er problemet langt værre. Her koster en lejlighed nu 14 fulde årsindtægter efter skat. I 1995 var tallet fire. Den eneste vej ind på boligmarkedet er formue eller højere gældsætning – formentlig en kombination.

Ryan-Collins’ bog er pligtlæsning for alle, der vil føre en kvalificeret debat om boligpolitik. Man kan faktisk gå så langt og sige, at det er svært at tage debattører og politikere seriøst i en debat om boligpolitik, hvis de grundlæggende ikke forstår effekten af bankernes gældsmaskine. Man løser nemlig aldrig problemet med boligprisinflation uden at lægge låg på den kreditskabte efterspørgsel.

Derfor var Finanstilsynets seneste lånestramninger også fornuftige. De begrænser netop lånemulighederne for de mest forgældede boligkøbere og tager toppen af prisinflationen. Og hvis man vil gøre ejerboliger mere tilgængelige for flere danskere, bør man gå endnu længere den vej. Man kunne stramme lånereglerne yderligere for de mest risikable lån og udfase det milliarddyre rentefradrag, der koster skatteborgerne over 18 milliarder kroner årligt.

Hov, det her indhold benytter cookies Øvrige cookies, det gør du her: På denne plads ville vi rigtig gerne have vist dig indholdet, men det kan vi desværre ikke, da du har fravalgt cookies. Vil du se indholdet skal du acceptere, det gør du her: opdater dit samtykke.

Magnus Barsøe er debatredaktør og vært på Finans’ podcast, Bundlinjen. Følg ham på @MagnusBarsoe.