En overmodig politisk teoretiker Francis Fukyama skrev i 1989 sit verdens berømte essay ”The End of History”, hvor han fatalistisk erklærede demokratiets endelig sejr. Ovenpå murens fald mente Fukyama, at det liberale demokrati havde sejret endegyldigt, som en del af den historiske evolution. Men desværre tyder kriseberedskabet 30 år senere, at tegne en helt ny fortælling, hvor det ikke er det liberale demokrati der står i centrum, men derimod den økonomiske liberalisme, der truer demokratiet. Et nyt økonomisk diktatur truer.

Mens de borlige stemmer har råbt højt om demokrati, når det handlede om truslen fra den østeuropæiske kommunisme, når det handlede om de hjemlige Muhammedtegninger eller de autonome fra Ungdomshuset, så mødes den igangværende europæiske afdemokratisering med total tavshed. Den politiske beslutningskraft er med Europagt og de nuværende politiske diskussioner deponeret i Bruxelles.

Den borlige tavshed er allarmerende, når man vi passivt har accepteret at eurokraterne kan bestemme at vi skal reducere et offentligt forbrug der ikke er for højt og skal øge arbejdsudbuddet, mens vi mangler arbejdspladser. De diskussioner bør tages med udgangspunkt i det danske demokrati og ikke grundlagt på skrivebordsarbejde i Bruxelles. Men flere økonomer og embedsmænd er netop begyndt at knægte vores repræsentative demokrati til fordel for en mere autoritær ledelse, der kan gennemtvinge såkaldt ’nødvendige’ reformer og styre den økonomiske politik på afstand af de folkelige masser.

De dystre økonomiske fremtidsudsigter for Europa har skabt desillusion blandt økonomer, politikere og andre fagfolk, som endnu ikke har formået at præsentere en langsigtet social og økonomisk bærerdygtig plan for EU. I manglen på bedre lyder kravene derfor om en mere autoritær styreform, der mest af alt minder om en slags ’økonomisk diktatur’.

Vi står ifølge de nye stemmer med et ’enten-eller-valg’, hvor vi kan vælge mellem et langsommeligt folkestyret demokrati eller et effektivt autoritært teknokrati. Det er med andre ord os selv, der vælger fremtiden, som Venstres Europaparlamentariker Jens Rohde for et par måneder siden skitserede med en bemærkning om den europæiske reformkurs: ”Skal vi af demokratiske hensyn tage den langsomme vej, eller skal vi gå efter det gode resultat?”. Svaret fra Rohde var entydigt, at demokratiet må vige for resultaterne.

Samme budskab er blevet gentaget af Nordeas cheføkonom Helge J. Pedersen, der har udtalt: ”Udnævnelsen af nye teknokratiske regeringer, ledet af internationalt respekterede økonomer, vil sikre den nødvendige finanspolitiske stramning og gennemførelsen af de fornødne strukturelle reformer, der over tid vil betyde, at de enkelte lande genvinder den økonomiske styrke, på en langt mere troværdig måde, end hvis folkevalgte politikere var sat til at genoprette økonomien”.

Og selvom det står slemt til i Danmark, så bliver det kun endnu være når man lytter til en norsk professor i økonomi; Rögnvaldur Hanneson, der bramfrit fremhæver den facistiske Benito Mussolini og militærdiktatoren Augusto Pinochet, som de ’gode’ eksempler. Med udgangspunkt i disse autoritære forbilleder, foreslår han indsættelse af et ikke-demokratisk overhus til at stoppe de folkevalgtes uansvarlighed og sikre de såkaldt ’nødvendige’ reformer.

Tankegangen er altså simpel: ud med uansvarlige demokrater og ind med ansvarlige teknokrater. Denne opskrift er netop blevet fulgt i Grækenland og Italien, hvor – ikke folkevalgte – økonomer som Lucas Papademos og Mario Monti er kommet til magten. Hvis Rohde, Pedersen og Hanneson får magt som de agter, kan disse udpegninger meget vel vie sig at være forvarsler om et nyt Europa.

Udviklingen bekræfter at demokratiet aldrig kan tages for givet, selvom det har givet os mere end 60 år med europæisk fred, sikret os mod polarisering af samfundet og skabt en samfundsudvikling uden voldsomme klassesammenstød. Disse vigtige sejre bliver i slipstrømmen på den globale finanskrise betvivlet af den økonomiske elite.

Grundlaget for den opblomstrende autoritære økonomisme bygger på forestillingen om den påståede ’statsgældskrise’. Ifølge den fordrejede mainstream analyse er det de såkaldt ’uansvarlige europæiske stater’, som myterne om de ’dovne grækere’ og ’de korrupte italienere’ har været eksempler på, der har fået det europæiske korthus til at vælte. Analyse postulerer, at det alene er velfærdsstaternes uansvarlighed og overforbrug, der skulle have skabt den nuværende krise og at løsningen derfor vil være at reducere den offentlige sektor. Men selvom enkelte af ’de gamle demokratier’ bærer et stort ansvar for krisen, så udgør disse historier kun en mindre del af den samlede fortælling.

Hvis man kigger lidt bredere på det samlede Europa, så er den nuværende gæld først og fremmest opbygget af en uansvarlig finanssektor – og ikke en uansvarlig offentlig sektor. Lande som Irland, Spanien, Island og Storbritannien, Letland og Litauen, der i dag befinder sig i dyb recession, havde alle gældsrater under den europæiske grænse på 60 pct. af BNP. Med undtagelse af Spanien er gælden i disse lande faktisk fordoblet siden finansverdenen kollapsede i 2007. Finanssektorens rolle er helt tydelig, hvis vi kigger på Irland, der inden krisen optrådte som en slags ’gælds-duks’ med en gæld på blot 24 pct. af BNP. Siden har den irske stat brugt i omegnen af 400 mia. kroner på at redde konkurstruede banker, hvilket har skabt en gæld på 108 pct. af BNP(Eurostat). Det er således de profitjagende finansfyrster, der har været den alt overskyggende årsag til den nuværende gældsbyrde.

Myten om ’statsgældskrisen’ er blevet herskende på den europæiske dagsorden. Men det er langt fra en tilfældig eller objektiv analyse. Den er tværtimod udtryk for en politisk og økonomisk filosofi, der sætter markedet over demokratiet. De dominerer nærmest religiøse stemmer bygger i overvejende grad på den neoklassiske skole. Det er en anskuelse, der tager afsæt i teoretiske modeller, blindt fokus på udbudssiden af økonomien og hård monetarisme. Deres tro på markedet er ukuelig, hvorfor dette også skal have lov til at passe sig selv for enhver pris – uanset dets destruktive karakter. Deres løsning vil altid være mere marked og mindre stat – præcis det svar som vi hører over hele Europa for tiden. Vi skal spare os til vækst og beskæftigelse. Men det nye er netop, at den neoklassiske filosofi har udviklet sig i en retning, hvor markedet nu også står over demokratiet. Det forklarer netop den borlige tavshed overfor de nyeste demokratiske trusler.

Spørgsmålet til os alle sammen må derfor være, hvor langt vi er villige til at gå i forhold til at ofre demokratiet til fordel for de såkaldte ’nødvendige’ reformer, som de senere år f.eks. har været afskaffelse af efterlønnen, strammere europæisk finanspolitisk styring og afskedigelse af tusinder i den offentlige sektor? Ville vi virkelig acceptere at sådanne tiltag blev gennemført uden demokratisk mandat?

Historien burde fortælle os at vejen mod social fremgang og øget vækst går gennem et styrket demokrati. Vores løsning må ALDRIG blive: ”The End of Democracy”. Derfor kan vi heller ikke fortsat blindt sætte vores lid til de neoklassiske økonomer og deres naive tro på markedets fortræffeligheder. De har tværtimod bragt os på afveje, som den konservative britiske journalist, redaktør og forfatter Charles Moore skrev i The Daily Telegraph: ”Det har varet mere end 30 år, men nu mærker jeg, at jeg må stille spørgsmålet: Har venstrefløjen i sidste ende ret? Når de banker, der skulle bekymre sig om vores penge, tager dem fra os, sætter dem over styr og takket være det statslige garantier ikke straffes for det, så er det slemt. Det viser sig, at et system, der var tænkt som hjælp til de mange, har perverteret sig til et system, der beriger de få”.

Hvis vi er villige til at lære af vores historiske fejltagelser, så vil hverken mere autoritære styreformer eller mere dogmatiske markedsløsninger udgøre svaret på den nuværende krise. I sidste ende vil det være op til Europas demokratier og valgte ledere at påtage sig ansvaret for at udstikke en ny kurs. Og det bør være en kurs, der sikre en udvidelse af demokratiet og en styrket inddragelse af verdens befolkninger.