Mindig óriási élmény zsűritagnak lenni. Ilyenkor az ember közvetlen kapcsolatba kerül a kortársaival. Ott van egy pályázati kiírás, csak pár alapvetően nem túl szigorú kitételnek kell megfelelni, és bárki indulhat. Nincs ennél jobb minta. Végre nem a szerkesztők, kiadók, rendezők, producerek és további mindenféle önjelölt ítészek szűrőjén keresztül, hanem tényleg közvetlenül látod mi az, ami úgy általában foglalkoztatja az író embereket.

Idén életem harmadik irodalmi pályázatán vettem részt zsűritagként. (l. „Krisz Nadasi Writes” – Karácsonyi kisregény-írói pályázat) A színvonal tekintetében nem ért meglepetés. Tudtam, hogy lesznek jó írások, és tudtam, hogy lesznek rosszak. Várható volt, hogy eleinte szinte vadássza az ember a profi műveket, majd ahogy egyre több igazi élményt adó novella kerül a kezei közé, egyre lelkesebb lesz, és aztán eljön az a pont, amikor elkezd aggódni: „Úristen! Több a kedvencem, mint a díjazható művek száma! Kit ejtsek ki? Melyik kezembe harapjak?”

Igen, a színvonal, mint minden Magyarországon meghirdetett irodalmi pályázatnál, elég jó volt – ami igazán érdekes az az, hogy milyen tematikus, stilisztikai, műfaji és egyéb trendeket figyelhetünk meg egy-egy ilyen pályázatból.

Én most két trendet figyeltem meg. Egyiktől se ugrálok örömömben.

Az egyik nyilvánvaló sajátosság, hogy a pályázók túlnyomó többsége nő volt. Nem a női írókkal van baj, mint ahogy amikor még fordított volt az arány, akkor sem a férfi írókkal volt gond, hanem azzal, hogy nincs egyensúly. Átestünk a ló másik oldalára. Olyan ritkán találkoztam férfi írással, mint egy tanítóképző főiskolai tanár, aki az évfolyama dolgozatát javítja.

A másik megfigyelhető trend a külföldi témák erőltetése.

Ez számomra tényleg érthetetlen. Nem arról beszélek, hogy nemzetközi a téma. Ha egy Las Vegas-i munkát elvállaló magyar bébiszitter, vagy egy Nyíregyházát Londonra váltó pizzás fiú a főszereplő, az rendben van. Az ilyen élethelyzetek mind-mind olyan univerzumot tárhatnak az olvasó elé, ami miatt érdemes arra a pár percre kikapcsolni, és elmerülni a világukban.

De miért gondolja egy békés megyei vagy egy józsefvárosi pályakezdő író, hogy az lesz a tuti, ha egy amerikai kisváros tipikus figuráiról ír novellát vagy kisregényt, amikor messziről süt az írásáról, hogy soha a büdös életben nem járt arrafelé, és csak tévéből vagy olvasmányélményekből van bármilyen információja azokról a helyi emberekről, akikről a fő karaktereit mintázza?

Ha mindez csak a kínos vagy félamatőr pályaművekre lett volna jellemző, abból is le lehetett volna vonni pár érdekes tanulságot, de így, hogy kifejezetten érdekfeszítő, igazán bájos stílusú írók művei estek bele ebbe a csapdába, érdemes elgondolkodni azon, hogy mi áll a jelenség mögött.

Neked mi a véleményed? Ha az írói szakma elnőiesedéséről van véleményed, az is érdekel, és az is, ha arról, hogy miért ez a nagy külföldi témadömping.