Biti Afro-Japanac u Hrvatskoj je biti poput stabla banane u Sibiru. Kazuhiro Tamari ne samo da izgleda egzotično, nego i priča koja ga već 12 godina veže za Hrvatsku ne može biti luđa. Za sve je kriv jedan put oko svijeta, jedan autobus i jedan Dubrovčanin sa slobodnom sobom. Dvadesetosmogodišnji momak nas promatra iz toliko svježeg rakursa da bismo najradije čitav tekst ispisali kao nadnaslov, no ovdje recimo tek ovo: Hrvatima nedostaje epoha matrijarhata

'Potom smo se vratili u Japan. I moj očuh s nama. Pa opet u Hrvatsku gdje su se rodili brat i sestra. Tada je počeo rat. Preselili smo se u Njemačku, onda opet u Japan. Očuhu je bilo teško tamo, silno se htio vratiti, što je na kraju i učinio. Poveo je sa sobom brata i sestru. Majka i ja smo ostali dok nisam završio 7. razred. Tada smo i mi preselili u Dubrovnik', prisjeća se Kazuhiro turbulentnog djetinjstva. Biti objektom piljenja, analize, upiranja prstom, gestikulacija i neugodnih komentara bilo bi samorazumljivo za bilo koju hrvatsku sredinu, a kamoli Jug, no naš se afro-japanski heroj naučio nositi s time bez obzira što porazna situacija traje sve do danas: 'Evo, baš sam došao iz Osijeka i u vlaku su preko puta mene sjedili stariji gospodin i gospođa. Za čitavog trajanja puta od četiri sata nisu me prestali gledati. Bilo mi je presmiješno... Bilo da stavljam ruku u džep, bilo da vadim mobitel... kao zamorac na promatranju. Da se nisam prisilio naviknuti se na takve stvari, već bih davno dobio živčani slom. To se svakodnevno događa. Ovisi jedino želim li to primijetiti ili ne. Neko sam vrijeme, još u srednjoj školi, pokušavao promijeniti okolinu te ulazio u nepotrebne konflikte ne bi li ljudi izmijenili stav o meni. Sada sam se prešaltao. Želim mijenjati jedino sebe.'

Kako to već ide, Kazuhiro je od hrvatskog jezika prvo naučio psovke, tako da ih je odmah raspoznavao u gomili nerazumljivog govora. Usput, hrvatski mu danas ide skoro pa izuzetno. Ono što mu je tada upalo u uho bilo je to da psovke čine vezivno tkivo svakodnevne komunikacije. Objašnjava dalje: 'Ovdje ako kažeš 'Ovo je dobra jabuka' ne zvuči niti izbliza tako uvjerljivo kao 'Ovo je jebena jabuka'. Kada sam shvatio tu logiku, onda sam i shvatio da ta surovost nije nešto samo po sebi negativno, nego je defaultni način izražavanja. Vrsta stava koji ovdje vlada. U Japanu se ne psuje, ne postoje psovke, ali postoji vrijeđanje. A ako se vrijeđa, onda se to čini s konkretnom namjerom. Kao što je tamo pravilo da se ne psuje, tako je ovdje pravilo da se psuje.'

Smeta li mu manjak suptilnosti u standardnom ophođenju Hrvata? Ponekad da, kaže. I sam se kroatizirao, no i nakon godina provedenih ovdje neprirodno mu pada nedostatak distance u odnosima. Ista se može izmjeriti već u pozdravnim ritualima. 'Dok se u Japanu ljudi jedni drugima klanjaju, ovdje si daju ruke, grle se, ljube... Još uvijek se moram podsjetiti da dam ruku ili poljubac u obraz. Koliko god mi svijest govori da je to lijepa stvar, ne mogu se na to osjećajno naviknuti.' S druge strane primjećuje da kada se tako ne osjećaju, Hrvati nemaju problema a hladnim i egoističnim reakcijama. Bilo da se nekome ustane u tramvaju ili pomakne svoje stvari ne bi oslobodio stolicu, 'hvala' nerijetko izostane, ili ako se kaže, onda je to na način kao da je usluga bila očekivana. U Japanu, priča, svi se stalno zahvaljuju i ispričavaju, ali to ima smisla. Sto puta ćete to napraviti jer su vas tako naučili, no sto i prvi put ćete i osjetiti nešto. Da bi bilo manje konflikata i društvo se kretalo na bolje, poželjnije je da se svi zahvaljuju bez obzira osjećaju li se u tom trenutku tako ili ne. 'To je isto kao i poznata terapija smijehom. Prvo se smijete na silu, no nakon nekog vremena stvarno i osjetite sreću', dodaje.