„Szabacs viadala“ (Opsada Šapca)

Nepoznati pevač nije žalio ni glasa ni vremena da u 150 stihova, u desetercu, ispeva epsku (junačku) pesmu „Szabacs viadala“ (Opsada Šapca), nešto malo posle 1476. godine. U njoj su, u okviru borbe mađarskog kralja Matije Korvina protiv Turaka, opisana 33 dana opsade grada na Savi, od 12. januara do 15. februara 1476. godine. Inače, detaljan opis bitke dao je italijanski hroničar Antonio Bonfini (1434–1503), lični poznanik Leonarda da Vinčija, u svom delu „Deset vekova mađarske povesti“.

“Ne zna se ni ko je ni kada zapisao pesmu „Opsada Šapca“. Izvesno je samo da je 1871. godine rukopis otkrio mađarski naučnik Verhaj Deže i da se danas čuva u Nacionalnoj biblioteci Sečenji u Budimpešti, kao i da je to najstarija, u originalu sačuvana, mađarska istorijska pesma kojoj, vidljivo je, nedostaje početak. Kod nas se njeni prvi sporadični prevodi pojavljuju 1937/1939, zapravo desetak stihova u „Prilozima proučavanju narodne poezije“Svetislava Stefanovića, a 1957. godine Enver Čolaković u Zagrebu, u „Zlatnoj knjizi mađarske književnosti“, objavljuje delove pesme. Može da se kaže da je pesma „Opsada Šapca“ ili „Deseterac o Pavlu Strijemljaninu i Đerzelez Aliji“, kako je kod nas prevedena, najstariji oblik deseterca, i prvi zapis uopšte epske pesme na ovim prostorima”.

Može da se kaže da je ova pesma je dokaz o velikim i dalekosežnim preplitanjima srpske kulture sa važni evropskim centrima. Znajući da je reč o srednjevekovnom autoru, po formi „chanson de jeste“, sadržaj detaljno opisuje srpske narodne junake u književnom i povesnom smislu. U opštem smislu, pak, postoji saglasnost o dopiranju deseteračkih formi s Juga u mađarsku renesansnu književnost koja upotrebljava izraz „u srpskom maniru“, a sve da

bi uputila na oblik deseterca u nacionalnoj poeziji. U svakom slučaju, ova pesma je dokaz o velikim i dalekosežnim preplitanjima srpske kulture sa važni evropskim centrima.

Iako nije pravi obrazac srpske pesme, ona je nesumnjivo prvi zapis epskog deseterca iz trezora naše baštine. U njoj se peva o junacima srpske epske književnosti, Pavlu Strijemljaninu i Đerzelez Aliji. I ne samo o njima, istorijski događaj deseterca obuhvata još širu galeriju srpskih epskih junaka, kao i značajnih istorijskih ličnosti van književne žiže, poput Mitra Jakšića, Vuka Zmaj Ognjenog, ali i Vlada Cepeša i sultana Mehmeda Drugog. Dakle, ovde je reč o najstarijem zapisu deseterca u vezi s tradicijom epske narodne pesme u kojoj su srpski junaci ( što se potkrepljuje u činjenici da je pesma naučno datirana pre datuma dve naše najstarije bugarštice, bugarštice o Ribanju i bugarštice o Sibinjanin Janku), već i o najstarijem originalnom zapisu deseteračke forme.

Spev je vredan dokaz veze evropskog dvorskog pentametra sa srpskim epskim desetercem, pre svega izraženo kroz „geste de roi“i herojski distih.



Opsada Šapca

****

A Strijemljanin što se tu steko

Dubinu rova dugo je gledo –

Jer onaj što Šabac stvori

Na topove se mnoge osloni –

Pa se vrati hitro belom gradu

Kraljevome gradu Beogradu

I brodova što je tamo bilo

Do Dunava grada oplovilo

Matija ih Savom povukao

I Šapcu ih gradu doteglao:

Raju silnu u krug postavio

Vel`ku tvrđu vodi napravio

Silne lađe u rovove plovne

Topovima da bedem obrone

Sve brodove i drvene šajke.

Kremen puška` sa tvrđave rojnim

I strelama mnogim i nadbrojnim

S andžarom i đuletom grdnim

Aberdarom olovitim srdnim

Tukli su ih hitro, bez odmora

Da ih satru dancu do pomora

Biše silno, do milosti loše

Ogromnu im štetu nanesoše

Ugri lete boju na megdana

Ali mnogih dopadoše rana

Neki od njih život izgubiše

A za kralja časno pogiboše

Prv` pogibe mladi Simon Vardaj

Kukala mu mati sinja vazda.

Beše bogme, junak nad junakom

Kad pogibe od tanata lakog

Drugi beše češki deli-junak

– Obojica Bogu do dodvora!

Nek je čvrsta vera vama svima

Da će ognja vatra sila živa

I sve druge što će bojak biti

Bogu milom čisto gnezdo viti!

Molimo se za duše junaka

Bogu slava i Bogu je hvala

Sve je dobro što dao je nama

Za dobitak šabačkoga grada

Delije su Bogu navek mile

Višnji daje junačkome srcu

Višnji hvali viteza junaka

Kakav boj se Šapcem zbio

To zna onaj koji ga je bio

Sve junaci silniji od silnijih

Koji kralju jesu od najvernijih

Što opsadu lasno sprovedoše

I na dobar glas izađoše

Podno tvrđe ako Česi brišu

Pogiboše smelo u jurišu

Naročitu borbu zapodeše

A junaštvo svetu nadenuše

No kad Česi grunuše unutra

Šapca nasta pokolj neviđeni

– Česi daju, a Turci uzdaju –

S kule Turci oganj otvoriše

Sa čaršije krvav boj razneše

Mnogi junak pogibe onamo

Što od zrna što od rova hladnog

Kleta nek je hrabrost Osmanina

Padoše od obesti tiranina

Kolko jošte od čojastva svoga!

(No sad dosta od takve kuknjave

Vratimo se na junačko uzdanje)

Petnaest hiljad stiže konjanika

Da pomogne Šapca bojanika

Uto eto slavnog beg-Alije

I sa njime jahača delije

Ispred Šapca na zbor poče zvati

Htede savet o boju im dati

Al ne uspe jer se Ugri množe

A kad Kralje poče besediti:

Bubnji stavni gromko zabubnjaše

Trube zurli glasno zatrubiše,

Nebo bukom ko da raspeše,

A delije silne zaurlaše,

Da ordije ne bi govor čule

Da ne prime savete begove.

Zaludu je beše Šapcu došo

Gore pošo a još gore došo

Od tog glasa vojske uplašiše

A delije gredom začudiše

Teška srca a spuštenih glava

Od pomoći budi Bože s nama!

Ne imaše do druga izbora

Da se vrate kući od pokuda.

A eto ti mladog Turčin Hamze

Ka mađarskim deli-junacima

Da nekoga od svojih nađe

Iz Šapca ispred turske tvrđe.

I pobeže slavnom kralju Matiji,

Ukaza mu mesto pogodito

Odakle će bolje Šabac biti

I lakše ga tako osvojiti –

S tog belega poče grmljavina

Sa svih strana munja aberdima

I šančeva što je svega bilo

Svako zrno svrhu pogodilo

Sa Turcima još se pripoveda

I zrnu se pravo u cilj gleda

Golem jad na nekrsta sađe

A hrišćanstvu tad sunce izađe

Vide Turci da gube tvrđavu

A sultanu da jave ne smeju

Već stadoše da većaju bolje:

Neka ide ko je kakve volje,

Kome vođi da se priklanjaju –

Ko sultanu, ko ugarskom kralju,

A da blaga od šabačkog grada

Ne uzima nikoja posada

U Šapcu ga dakle ostaviše

A grad Šabac kralju pokloniše.

Da kraljevo Slovo što donosi

Iznutra nijedan ne pokosi

To oni dobro sprovedoše

Da se kralju većma dopadoše.

Drago beše njemu i narodu,

Što uzeše u pogodbu pravdu

A dostoji svakoga vladara

Da oprosti zatočniku prava

Te za primer i svima onima

Što je dato ka drugim ljudima

Na koje se voljom smilovao

I milosti svoje pokazao.

Tako pade šabačka tvrđava

I po njozi tušta aberdara

Na to mnoštvo kralj dodade više

A grad Šabac časno utvrdiše

I junake u njemu ostavi

Da zijana niko ne napravi

Kad je bilo kako je i bilo

I Turcima kad je oprostio

A kralje se ka Budimu vrati

Sa poslugom turskom da ga prati

Kralj se vrati, a svi se čudiše

Čaršijama budimskim pudiše

Kad u dvoru premudroga kralja

Gledali su raskoši Turaka

Milostivnog kralja što ga služe

Po glasima što o dvoru kruže

A kad aber u Tursku stizaše

Turski car ih besno proklinjaše.

Prevod: M. Čudić – L. Kuzmanović