În urma burselor oferite cu un an în urmă, Centrul de Fotografie Documentară lansează în curând primele șapte albume din Colecția CdFD, prima colecție dedicată fotografiei documentare din România. Sunt în lucru 13 povești noi, 7 mini cărți foto și - încă o premieră pentru spațiul .ro -, primul proiect de grup de fotografie documentară realizat exclusiv de fotografe.

Daniela Groza este una dintre autoarele acestui proiect colectiv, a cărui temă este familia - concept care în ultima vreme fost, în contextul referendumului declanșat de Coaliția pentru Familie, mai discutat ca niciodată în spațiul public românesc. Doar că în vreme ce referendumului avea ca miză o restrângere și o încremenire a definiției familiei, proiectele de fotografie documentară explorează cât de dinamice, încâlcite și nuanțate sunt, de fapt, realitățile familiilor.

Daniela Groza, care-și împarte viața între România și America (despre povestea ei și plecarea în SUA puteți citi aici), a urmărit în seria foto „Cealaltă familie” istorii de viață ale unor femei LGBTQ din România, relația lor cu familiile de care aparțin, dar mai ales viața lor în cuplu și în familiile informale pe care și le-au întemeiat, chiar dacă nu sunt recunoscute legal. Proiectul Danielei, la rândul ei membră activă și dedicată a comunității LGBTQ, aduce la un loc fotografia documentară și activismul, într-un moment tensionat, când mișcările conservatoare pun în mișcare campanii ample de dezinformare și discriminare a celor care nu se „aliniază” la orientarea heterosexuală. „Cealaltă familie” e în același timp un act de curaj, atât din partea autoarei, cât mai ales din partea femeilor care au acceptat să fie fotografiate și să vorbească deschis despre propriile familii și despre ce înseamnă să recunoști că ești diferit într-o lume care te presează să fii la fel.

Întrebările administrative: cât timp ai lucrat la proiectul ăsta și prin ce locuri ai fotografiat?

Proiectul a fost demarat cândva în iulie, după revenirea mea în ţară. Locuiesc între New York şi Bucureşti de aproximativ doi ani. Am anunat pe Facebook şi Instagram, nu am ştiut cum altfel să iau legătura cu viitoarele participante, şi mi-au răspuns în jur de 35 de persoane. De la mijlocul lui iulie până la început de octombrie am coordonat călătorii la Timişoara, Cluj, Braşov, Iaşi, Piatra Neamţ, Târgu Mureş şi Tulcea. Am la dispoziţie un an să termin proiectul, însă având în vedere că şederea mea este relativ scurtă în ţară, am accelerat un pic procesul.

Cât de greu / ușor ți-a fost să le convingi pe aceste femei să se lase fotografiate, mai ales în contextul ăsta destul de tensionat, generat de inițiativa Coaliției pentru Familie pentru modificarea definiției familiei?

Înainte să răspund la întrebare, aş vrea să completez contextul în care acest proiect a fost realizat. Genul de fotografie documentară care implică şi portrete este un teren relativ dificil pentru mine: foarte rar am fotografiat străini, şi asta pentru că am accese de timiditate când vine vorba de a acosta oameni pentru proiecte. Timiditatea se trage din copilărie, şi este exacerbată de domeniul în care mă specializez, fotografia fiind unul dintre cele mai invazive forme de artă. Când implicăm alte personaje (am şi o serie de autoportrete la activ) în narațiunile cu care lucrăm - şi în cazul de faţă narațiunea este a unei comunităţi fragile, invizibile, înfricoşate şi de mult ori negată -, ca artiști-activiști este important să ne însuşim responsabilitatea de a le purta povestea mai departe în cel mai respectuos şi autentic mod posibil. Asta presupune un anumit antrenament mental, intelectual şi poate chiar şi spiritual, pentru a fi prezenţi în totalitate, pregătiţi să ascultăm fără judecată, debarasaţi de orice fel de ego – nu este loc de ego sau megalomanie aici. Numai aşa putem transmite energia şi importanta proiectului celor care sunt dispuşi să devină vulnerabili în numele istoriei şi comunităţii noastre.

Să revin: la început mi-am contactat amicele gay, care - culmea - au refuzat. În urma refuzurilor, îmi mai rămăsese o singură cale: social media şi norocul, aşa că, după un anunţ pe Facebook şi instagram, în decurs de câteva zile zeci de mesaje din toate colţurile ţării au ajuns la mine. Personal, am mare încredere în genul acesta de comunicare şi propagare a unor veşti, idei, etc. În cazul de faţă, faptul că nu constrângeam pe nimeni să participe la această „mișcare de informare a populației”, cum o numesc eu, a fost un factor incredibil de puternic care mi-a dat avânt să întâlnesc fiecare participantă. Nu a trebuit să conving pe nimeni, cele care au participat, au participat de bunăvoie şi şi-au asumat un curaj incredibil, chiar şi în cazurile în care întâlnirile nu s-au materializat în fotografii.