Am înțeles de ce Quentin Tarantino pune Gravity 3D între filmele sale favorite din acest an

Am înțeles de ce Quentin Tarantino pune Gravity 3D între filmele sale favorite din acest an. Efectele de real în imagini ale omului în spațiul sideral sunt de multe ori amețitoare. Simți că ești acolo, în hăul de sus, rupt din îmbrățișarea mamei Geea. Că poate să cedeze în orice clipă cordonul ombilical care te leagă de navă și că te vei transforma într-un obiect cosmic agitat pentru o vreme, etern liniștit apoi, împins doar de vânturile solare.

Pământul e sub tine, ca o imensă pânză pictată rotund, în albastru și alb, un decor artificial, mult mai puțin real decât propria respirație în cască. Uneori te simți Dumnezeu, alteori o bășică de abur care poate fi redusă la molecule într-o milionime de secundă.

Fascinantă este mobilitatea „filmării” în realitatea digitală. De obicei camera încremenește respectuoasă, în panorame statice, în fața desfășurărilor de minunății pixelate ale computerului. În viziunea lui Alfonso CuarÃ³n, perspectivele obiective ale Spațiului alternează cu cadre ultrasubiective – interiorul căștii perceput de astronaut – , se scurg multe minute fără tăietură de montaj, tăcerea vacuumului interstelar e vie – un soi de realism cuantic gen Puiu -Porumboiu pe fundal cosmic!

Și Gravity nu e un film SF, este contemporary space fiction, fără vreo ipoteză suprareală. Aluziile vizuale la iluștri înaintași SF, 2001- A Space Odyssey, Alien sau Wall-E nu fac decât să întărească ce zice autorul Avatarului, James Cameron: „E cel mai bun film despre Spațiu făcut vreodată”.

Iar Sandra Bullock nu e doar o anexă a marilor desfășurări CGI, cum se întâmplă în multe producții SF în care computerul este eroul principal. Jucând și vorbind de una singură mai mult de jumătate din film, în vid sau în interioare de navă claustrofobice, reușește să-ți fixeze privirea pe chipul ei, după ce tocmai ai văzut o catastrofă spațială care ți-a tăiat respirația și urmează încă una, și mai breathtaking.

În final, CuarÃ³n creează, tot cu ajutorul Sandrei Bullock, cea mai puternic cinematografică imagine a lui homo devenind erectus pe care am văzut-o de la omulețul lui Gopo în Scurtă istorie.

Un sentiment vechi și rar mi-a trezit Gravity, dincolo de aceste gânduri despre cinema: cel al ființei umane scăpate din lanțurile gravitației care își privește planeta din Spațiu. Cu excepția celor câteva zeci de astronauți și cosmonauți, miliardele de oameni care au trăit și trăiesc nu au conștiința planetei pe care pășesc. Locuiesc în casa lor, în cartierul lor, în orașul sau țara lor plată, dar nu se simt ca părți ale unui Univers în care Terra e mult mai puțin decât umbra unui fir de praf.

CuarÃ³n pune o icoană a unui sfânt creștin schilod în modulul Soyuz (Tarkovski, Solaris) și un Buddha în stația orbitală chineză Tian Gong.

Eu cred că atunci când știința și mijloacele vor fi suficient de avansate, copiii nu ar mai trebui duși de părinți la biserică. Ar trebui, la o anumită vârstă, urcați în grupuri pe orbită și lăsați un timp în costume spațiale, în afara navei.

Poate că adulții care vor deveni, purtând în ei amintirea acelor clipe, vor fi mai oameni decât cei care suntem azi.