Mult prea des resemnarea e reacția publică principală la mizeriile de tot felul comise de autoritățile statului, înalte sau mărunte. Probabil și din cauza asta astfel de mizerii sunt atât de dese. Revolta, de la mesaje pe rețele sociale la protestul public, este cu siguranță o reacție mai eficace, dar și aceasta poate fi tot un fel de resemnare. E convingerea că sistemul în sine nu oferă o cale de a opri abuzurile instituțiilor statului, sau că o poate face doar dacă e schimbat dar nu poate fi schimbat. Or, dacă cei afectați de vreo acțiune a autorității ar merge invariabil în justiție cerând protecția legii ar putea descoperi că o pot și primi. Însă cei care încearcă calea asta sunt de obicei în minoritate față de cei care se resemnează cu ideea că nu e nimic de făcut.

Bun, poate că legile oferă protecție atunci când o autoritate a statului face orice fel de abuz. Dar ce facem atunci când un act revoltător este cel de adoptare a unei legi? Când legea în sine e o mizerie? E cazul pensiilor speciale pentru demnitari – în cazul membrilor parlamentului legea a fost adoptată în urmă cu două zile, din nou, după ce președintele Iohannis ceruse reexaminarea ei. Iar cea a pensiilor speciale pentru aleșii locali e pe punctul de a fi adoptată. După un tipic consacrat, adoptarea lor are loc în preajma sărbătorilor, perioada când atenția oamenilor și presei la problemele publice e ceva mai redusă. Dar aici nu discut despre (nevoia de) protest public, ci dacă există o cale de a bloca actul în interiorul sistemului. Există o lege care poate poate oferi protecție împotriva altei legi? Da, există. Cea fundamentală. Iar în cazul acesta consider că se opune legilor de mai sus.

Mai precis, e vorba de principiul egalității cetățenilor în fața legii și autorităților publice, codificat în primul aliniat al articolului 16 din Constituție. E un principiu fundamental, alături de cel privind statul de drept, pe care se bazează orice sistem democratic. Acum, acest principiu este adesea citat și interpretat eronat, în forma „legea e egală pentru toți”. Nu, nu putem face din principiu ca legea să fie egală pentru toți, nu în ultimul rând pentru că așa ceva ar fi o nedreptate: noi înșine suntem în situații diferite raportat la prevederile unei legi sau alta. Luând asta în calcul, principiul constituțional poate fi exprimat astfel: la situații egale tratamentul din partea legii și autorităților publice trebuie să fie egal. Mai departe, „situația egală” trebuie să fie una raportată la prevederile legii sau actului instituțional pus în discuție. În cuvintele instituției puse să asigure supremația Constituției,

„Curtea reţine că, potrivit jurisprudenţei sale, principiul egalităţii în drepturi presupune instituirea unui tratament egal pentru situații care, în funcție de scopul urmărit, nu sunt diferite (…) De asemenea, potrivit jurisprudenţei constante a Curţii Constituţionale, situaţiile în care se află anumite categorii de persoane trebuie să difere în esenţă pentru a se justifica deosebirea de tratament juridic, iar această deosebire de tratament trebuie să se bazeze pe un criteriu obiectiv şi raţional.” CCR, decizia 755/2014

Să analizăm puțin aplicarea principiului în cazul nostru concret. „În funcție de scopul urmărit”, spun judecătorii. Care e scopul urmărit de sistemul public de pensii, care e noima instituirii lui? E genul de întrebare al cărei răspuns îmi pare cât se poate de simplu și evident, până când descopăr că public, presă și autorități consideră un răspuns la fel de simplu și evident, și, de asemenea, greșit. Pentru unii pensia de stat reprezintă banii lor pe care statul i-a administrat și îi returnează ulterior, lunar. Pentru alții reprezintă un fel de premiere pe care autoritățile o distribuie mai mult sau mai puțin arbitrar. Fantezii. Sistemul public(!) de pensii reprezintă, pe scurt, o formă de asigurare socială. Cu alte cuvinte, este un sistem prin care societatea, reprezentată de stat, asigură un nivel de venit membrilor ei care nu (mai) sunt capabili să-și asigure așa ceva de pe urma muncii proprii – în cazul cel mai cunoscut și răspândit datorită vârstei înaintate. Din motive evidente un stat nu poate stabili „pierderea capacității de muncă” la nivel individual, și atunci stabilește în mod convențional o vârstă de pensionare, diferențiată eventual pe categorii; alte impuneri ar obliga statul să o modifice în timp. Dar, în esență, asta nu schimbă cu nimic noima sistemului public de pensie, natura lui, scopul urmărit: compensarea pierderii capacității de muncă printr-un sistem de asigurări sociale.

Mai departe, conform definiției oferite de Curte, pentru a respecta principiul constituțional al egalității, legea poate face o diferență între categorii sociale doar atunci când situația lor, din perspectiva legii, e diferită – iar criteriul diferenței operate trebuie să fie unul obiectiv și rațional:

– „Obiectiv” înseamnă că acest criteriu de diferențiere trebuie să se bazeze pe o situație reală,

– „Rațional” înseamnă că între situația reală pe care se bazează și diferențierea operată trebuie să existe o legătură logică.

Haide să vă dau un exemplu, unul foarte aproape de chestiunea discutată aici: salariile demnitarilor, în contextul discuției despre mărirea lor. Nota bene, nu aduc aici o opinie politică, de oportunitate, și argumentele pentru sau contra, am făcut-o în alt articol. Aici discut doar dacă o lege de salarizare a demnitarilor care i-ar pune în fruntea ierarhiei bugetarilor ar fi sau nu constituțională. Criteriul de diferențiere implicat ar fi nivelul de responsabilitate cerut de la o anumită funcție, și de impact pe care activitatea ei îl are în cadrul statului. E obiectiv? Da, parlamentul e o instituție a cărei activitate are un impact major asupra întregii societăți, e un fapt. E rațional? Da, e logic ca pentru o muncă cu un astfel de impact și presupunând o asemenea responsabilitate salariul să fie pe măsură.

Incidental, și ironic, demnitarii vor beneficia astfel de pensii în cuantum mai mare și fără prevederi speciale, sistemul bazându-se pe principiul contributivității – cu alte cuvinte cuantumul pensiilor din sistem, la un moment dat, este corelat cu cel al contribuției realizate pe perioada activă. În schimb, dacă putem găsi astfel un criteriu care să diferențieze salariile demnitarilor de cele ale altor bugetari, nu văd niciun fel de criteriu rațional și obiectiv de diferențiere a tratamentului privind nivelul pensiei de stat. Nu văd nicio legătură logică între importanța instituției în care a activat la un moment dat și situația în care s-ar găsi după vârsta pensionării. Nu văd de ce, în ce privește pierderea capacității de muncă la o anumită vârstă, mandatul de patru ani al unui parlamentar l-ar pune pe acesta în altă situație decât a unui profesor, arhitect, funcționar, vânzător la supermarket ș.a. Sigur, inițiatorii, susținătorii și parlamentarii care au votat legea ar putea să aprecieze altfel situația – dar astfel de aprecieri, oricât de sincere, sunt subiective, ori criteriul cerut de Curte trebuie să fie unul obiectiv. N-am văzut vreunul, și nu cred că există; iar fără un astfel de criteriu diferențierea operată e arbitrară, avantajul oferit categoriei demnitarilor reprezintă un privilegiu și este interzis de Constituție.

Acum, nu pot decât să opinez că judecătorii constituționali ar respinge, pe motivele enumerate mai sus, legile privind pensiile speciale ale demnitarilor, considerând jurisprudența curții și în condițiile în care nici apărătorii legii n-ar putea prezenta criteriul obiectiv și rațional pentru diferențiere pe care nu-l văd eu mai sus. Până să se ajungă la pronunțarea Curții, cazul trebuie adus în fața ei. Iar pentru asta suntem dependenți de una din autoritățile care pot face asta: Avocatul Poporului, Înalta Curte de Casație și Justiție, președinții oricărei camere parlamentare, președintele statului sau un număr de parlamentari. Nu am așteptări de la primele trei instituții – deși dl Ciorbea ar trebui să facă asta, conform fișei postului de care își bate joc -, am în schimb de la opoziție. Reprezentanții PNL s-au abținut de la vot, l-au dezavuat public, au făcut din asta o temă de campanie, președintele de onoare a spus că renunță la această pensie specială. Totul bine, frumos dar superficial. Ce trebuie să facă o opoziție politică autentică este să atace proiectul la Curtea Constituțională, în primul rând. Iar, dacă cumva trece de filtrul constituțional, să-și facă program politic din abrogarea lui.