Tind să cred că există două tipuri de motivaţie când vine vorba de emigrare: primul tip se referă la motivaţia economică/financiară, când oamenii pleacă pentru a-şi găsi un job mai bun, pentru a face nişte bani, pentru a-şi construi o casă etc.

Al doilea tip de motivaţie este cel legat de “o viaţă mai bună”, dar nu în sensul unui salariu mai mare, ci în sensul locuirii într-un spaţiu care oferă mai multe condiţii.

Primul tip de emigrare îl vedem cel puţin din 2007 încoace, jumate din Moldova e în Italia, jumate din Sudul ţării e în Spania, jumate din Ardeal e prin Germania, Ungaria sau Austria, şi e condiţionat exclusiv de resursele financiare. Oameni plecaţi “la muncă”.

Al doilea tip e cel bazat pe ideea “m-am săturat de România” şi, în general, cel puţin din câte am putut eu să observ, e abordat de oameni cu o pregătire profesională cel puţin decentă, care lasă în urmă un job stabil şi plătit relativ OK, dar care au ajuns la limita exasperării.

În fond, să nu ne mirăm de acest tip de porniri. Când faci şapte ore cu trenul de la Bucureşti până la Iaşi sau zece de la Bucureşti la Cluj, nu prea îţi mai arde să locuieşti în România.

Când un semiconcediu de trei zile în Delta Dunării, pentru două persoane, costă cel puţin 2.000 lei, mai degrabă are sens să pleci în Barcelona, Paris sau Lisabona într-un city-break de patru zile, costurile sunt similare (mai o cazare cu AirBnb, mai o mâncare de la supermarket, tot pe la 500 euro ajungi).

Ce mi se pare mie interesant, totuşi, este cât de jos au reuşit guvernanţii din ultimii 27 ani să ne seteze standardele. Emigrăm masiv în Italia sau Spania, ţări din care localnicii, la rândul lor emigrează.

Dincolo de “căldura oamenilor” sau clima mult mai bună, dezvoltăm o adevărată fascinaţie faţă de nişte lucruri altminteri banale precum un sistem de autostrăzi bine pus la punct sau o birocraţie mult mai lejeră faţă de cea de la noi de-acasă.

Cei care însă îşi doresc “civilizaţie pe pâine”, pleacă în Marea Britanie sau Germania, poate chiar ţările nordice, unde lucrurile sunt mult mai bine aşezate.

Eu, de exemplu, m-aş muta prin Sudul Spaniei sau în Portugalia (în ultima vreme, prefer Lisabona) din două motive: că am ajuns la fundul sacului răbdării raportat la situaţia politică românească – şi aş cam avea nevoie de un concediu prelungit – şi pentru climă.

În acelaşi timp, în ultimii ani, din avion în avion, am observat un oarecare circuit al migraţiei economice. În timp ce britanicii se mută în Spania, spaniolii pleacă prin Marea Britanie, portughezii merg la muncă în Franţa, italienii prin Elveţia sau Belgia şi tot aşa.

Sudul Europei, bănuiesc eu, e cam în aceeaşi oală cu România. În cele mai multe cazuri, cât am mai putut sta de vorbă cu localnicii prin diverse ieşiri din ţară, am remarcat exact acelaşi tip de discurs pe care îl vedem în România despre propria ţară.

Nemulţumirile sunt similare: economia e praf, politicienii sunt oribili, nimic nu se schimbă, totul merge din rău în mai rău etc. România nu e vreo ţară specială din punctul ăsta de vedere, peste tot există nemulţumiţi şi nemulţumirile sunt, în general, cam aceleaşi.

De fiecare dată când ne gândim să ne cărăm din România, trăim cu impresia că la alţii e mai bine. La fel gândesc şi cei de-acolo. Între timp, mai dăm nas în nas cu străini veniţi în România, care şi-ar dori să se mute aici, care te-ntreabă “de ce-ai vrea să pleci de aici, că e o ţară plină de oportunităţi?” şi nu pricepem unde văd ei oportunităţile în România.

Cumva, cam acelaşi tip de întrebare l-am avut în minte, la începutul anului trecut, întorcându-mă din Lisabona în Bruxelles, după ce-am schimbat câteva vorbe cu un portughez care lucra în Franţa (zborul via Bruxelles era mai ieftin, deh): de ce-ai pleca din Portugalia ca să munceşti în Franţa?

Adevărul e că, odată mutat într-o altă ţară, nu stai să analizezi contextul politic de-acolo, nu te interesează în mod deosebit ce legi mai dă guvernul local, ci pierzi vremea tot uitându-te înapoi, la propria ţară.

Dispare presiunea generată de stresul lui “nu se mai schimbă nimic în ţara asta” şi intervine un confort psihic de tipul “în sfârşit, am scăpat de România.” E doar o bănuială, nu ştiu, n-am emigrat niciodată.

Însă, la un moment dat, începe să intervină şi stresul contextului local. Soră-mea a plecat acum şase ani, la un master în Liege, şi a rămas în Bruxelles. Şi văd la ea, uneori, acelaşi tip de apăsare pe care-l văd la românii cu gânduri de emigrare. Începi să te saturi atunci când vezi că nu se schimbă nimic.

Cumva, e la fel şi cu migraţia internă. În primii ani după ce m-am mutat în Bucureşti, oraşul mi s-a părut fascinant. Acum, am ajuns să-l urăsc. Pentru că “nu se schimbă nimic” sau, în orice caz, refuzăm să vedem schimbările când toate ştirile, an după an, sună la fel: “centura capitalei nu va fi gata în următorii cinci ani“, “rezultatele alegerilor îl dau câştigător pe candidatul PSD“, “primarul general a decis schimbarea bordurilor pentru a cincea oară pe anul ăsta” etc.

În fapt, lucrurile se schimbă, iar schimbarea nu vine de la politicieni, ci tot de jos în sus. Cum să nu devii frustrat, când vezi schimbările în bine generate de jos în sus, mai ales când îţi imaginezi cum ar arăta ţara dacă schimbarea ar veni şi în sens invers, de sus în jos, dacă ai avea un guvern competent şi mai puţin corupt?

Şi cum să nu te gândeşti să alegi the next best thing, adică plecarea într-o ţară în care, cel puţin temporar, scapi de grija incompetenţei clasei politice? Iar alegerea, dincolo de factorul emoţional, e cât se poate de raţională: de ce-ai mai sta când poţi să nu rămâi?