Pakolaisia ja siirtolaisia telttaleirissä Kreikan ja Makedonian raja-alueilla, jonne on pystytetty aitoja hidastamaan turvapaikanhakijoiden kulkua Euroopan kohdatessa suurimman siirtolaisaaltonsa toisen maailmansodan jälkeen. Kuva: All Over Press / EPA

Pakolaisia ja siirtolaisia telttaleirissä Kreikan ja Makedonian raja-alueilla, jonne on pystytetty aitoja hidastamaan turvapaikanhakijoiden kulkua Euroopan kohdatessa suurimman siirtolaisaaltonsa toisen maailmansodan jälkeen. Kuva: All Over Press / EPA

Me länsimaissa opimme parhaillaan, että pakolaiset eivät erottele teollisuusmaita ja kehittyviä maita toisistaan – he ovat hyvin verkostoituneita ja lähtevät liikkeelle heti, kun uskovat pelastuksen odottavan heitä toisella mantereella. Näin kirjoitti saksalaislehti Spiegel äskettäin.

Spiegelin mukaan Eurooppa havaitsi viimeistään tänä kesänä käytännössä, mitä globalisaatio kauppasuhteiden ohella myös tarkoittaa: yhteisiä ongelmia, myös kansanvaelluksia. ”Tätä käänteentekevää muutosta olisi hankala kuvailla ylisanoin”, lehti toteaa.

Suurelle yleisölle turvapaikanhakijoiden massojen kulku Suomeenkin asti on voinut tulla shokkina. Muuttoliikkeen tutkija, Siirtolaisuusinstituutin juuri eläkkeelle jäänyt johtaja, dosentti Ismo Söderling ei kuitenkaan näe asiaa näin.

Söderling toteaa, että tänä vuonna Eurooppaan saapuneiden turvapaikanhakijoiden osalta ei voida puhua suuresta muutoksesta. Syyrian ja Irakin konflikti on – toivottavasti – väliaikainen tilanne ja vain sivujuonne potentiaalisessa globaalissa muuttoliikkeessä, joka ihmiskuntaa odottaa pohjoisen ja eteläisen pallonpuoliskon ristiriitojen vuoksi.

Syyrian ja Irakin pitkittynyt sotatilanne on oma asiansa, Afrikka vaatii oman keskustelunsa, Söderling sanoo. Hän on on pitkään arvioinut kirjoituksissaan, jo 1990-luvun puolella, että ”todellinen muuttopaine Eurooppaan suuntautuu Välimeren alueen islamilaisista maista”. Tällä Söderling tarkoitti tuolloin etenkin niin sanottuja Maghreb-maita eli Pohjois-Afrikan Marokkoa, Algeriaa ja Tunisiaa, ei niinkään Lähi-itää.

Jo tuolloin arvioitiin, että näiden maiden väestönkasvu on saavuttamassa mittasuhteet, jotka ”vääjäämättä johtavat jonkinasteiseen muuttopaineeseen”.

– Puolet näiden maiden väestöstä on alle 15-vuotiaita. Siellä on siis väestöpommi, ja johonkin näiden ihmisten pitää lähteä. Alaspäin he eivät pääse, koska siellä on Sahara, joten täytyy mennä ylöspäin, Söderling sanoo nyt Uudelle Suomelle.

1990-luvun mittaan eteni Euroopan yhdistyminen. Söderling kysyi vuonna 1994 artikkelissaan, ”onko [olemassa] vaihtoehtoja Eurooppaan suuntautuvalle siirtolaisuudelle?”.

Ei, hän vastasi. Söderling huomioi tekstissään Schengen- ja Dublin-sopimukset, jotka tarkoittivat rajavalvonnan yhtenäistämistä muun muassa siten, että turvapaikkahakemuksen jättäminen sallittiin vain yhteen maahan. Hän kuitenkin korosti, etteivät sopimukset tarkoita eivätkä kykene rajojen sulkemiseen EU:n ollessa vapaan liikkuvuuden aluetta.

– Keskeisenä lähtökohtana on, että rajoja ei voi eikä ole tarkoituskaan sulkea – muuttopaineilta suojattu ”Eurooppa-linnoitus” on utopiaa, hän kirjoitti Eurooppalainen ihminen -koontiteoksessa otsikolla Eurooppa liikkeellä.

Muun muassa Yhdysvaltain esimerkki antoi syyn olettaa, että Eurooppaankin tullaan tavalla tai toisella. Euroopan maihin suuntautuva ihmissalakuljetus, ja ilmiön mahdollinen rantautuminen Suomeenkin, oli jo tuolloin esillä.

Söderling sanoo korostaneensa toistuvasti tämän jälkeenkin, että ”Suomi ei voi olla läntisen Euroopan ainoa maa, johon ei turvapaikanhakijoita hakeudu suurin joukoin”.

– Kun ihmisiä lähtee liikkeelle niin, että kyse on joukkomuutosta, niin ei siinä rajat pitele, hän sanoo.

– Nyt on tämä Euroopan idylli tai aidat romahtaneet. Kyllä tänne vain tullaan.

Söderlingin mukaan esimerkiksi Yhdysvalloissa on maailman tiukin rajakontrolli, mutta maassa on tästä huolimatta miljoonittain laittomia maahanmuuttajia.

Reilun miljoonan pakolaisen ja siirtolaisen tulo Eurooppaan tänä vuonna on riittänyt rapauttamaan EU:n Dublin- ja Schengen-järjestelmät. Entä sitten, jos ja kun Afrikka lähtee tosimielellä liikkeelle?

– Se on hyvä kysymys, Söderling puuskahtaa.

Hän kertoo EU:n harjoittaneen jo pitkään niin sanottua lähialuepolitiikkaa Pohjois-Afrikassa ja antaneen alueelle tukea eri rahoituskanavien kautta muuttopaineen vähentämiseksi. Esimerkiksi Marokolla on vuodesta 2000 ollut EU:n kanssa assosiaatiosopimus. Pohjois-Afrikan taloudellinen kehitys ei kuitenkaan ole onnistunut toivotusti.

– Pääsääntöisesti EU:n Afrikka-politiikka on epäonnistunut. Kiinalaisethan siellä kovasti koittavat huseerata, mutta eurooppalaisten Afrikka-politiikka antaa edelleen odottaa itseään, Söderling arvostelee.

Afrikan-toimien riittämättömyyden lisäksi tänä vuonna on noussut näkyviin toinen epäonnistuminen, eli se, että Euroopalla ei ole yhtenäistä, toimivaa maahanmuuttopolitiikkaa.

Vaikka muuttoliikkeen osuminen Suomeenkin on siis asiantuntijoiden mukaan ollut vääjäämätöntä jossain vaiheessa, ei juuri Syyrian konfliktin kaltaisen tapahtuman välttämättä odotettu aiheuttavan nykyisenkaltaista liikehdintää. Esimerkiksi Söderling kirjoitti vuonna 2001, että ”historia on opettanut meille, että kaikkein ahdistavimmat olosuhteet so. sodat ja vitsaukset, eivät saa juurikaan joukkomuuttoja aikaan”.

Toisaalta juuri Irakin ja Syyrian konfliktin olosuhteet selittävät sen, että turvapaikanhakijoiden rintama saavutti nyt Suomenkin. Moni Eurooppaan tullut on ollut aiemmin lähimaiden pakolaisleireillä, mutta joutunut siirtymään eteenpäin sodan pitkittyessä ja toivottomuuden kasvaessa.

– Nyt heiltä alkavat loppua rahat ja usko, että voisivat palata kotiin, ja heidän on ratkaistava, lähtevätkö eteenpäin. Tässä on vähän sellainen joukkopsykoosin luonne, joka saa ihmiset lähtemään yhtä aikaa liikkeelle, Söderling sanoo.

– Tunnusomaista Irakin ja Syyrian tapauksissa on se, että siellä on lähtenyt liikenteeseen myös keskiluokkaa – sitä väestönosaa, joka on pohtinut, voivatko he palata takaisin ja jatkaa esimerkiksi liiketoimintaa tai entisessä toimessaan.

Tämä ryhmä kykenee saavuttamaan Suomenkin, kuten irakilaiset ovat tehneet.

– Tämmöisellä ihmisellä on ehkä pikkuisen enemmän mahdollisuuksia spekuloida sillä, mihin he asettuvat. Mutta esimerkiksi Yhdysvaltoihin heillä ei ole mitään mahdollisuuksia, koska yhdysvaltalaiset ovat tosi tiukkoja tässä suhteessa. Eli heidän muuttopäätöksensä liittyvät lähinnä läntiseen Eurooppaan, Söderling selittää.

Afrikan maissa, etenkin Saharan eteläpuolella, tällainen ihmisten spekulointikyky on pienempi.

Jos Euroopan maahanmuuttojärjestelmät ovat jo nyt murtuneet ja monen maan vastaanottokyvyn koetaan olevan äärirajoilla, onko pitkällä tähtäimellä mitään muuta mahdollisuutta kuin Euroopan sulkeutuminen?

– Yksi asia, mitä itse olen ihmetellyt, on se, että missä on YK ja sen pakolaisjärjestö UINHCR? Söderling kysyy vastauksena.

– Miksi YK ei tule tukevammin mukaan Turkin leireihin, Jordaniaan, jopa Kreikkaan? Jonkinlainen EU:n oma tahto- tai tahdottomuustila siinä on, että tätä hommaa ei saada pyörimään. Kaikki ne leirit mitä Turkissakin on, eivät ole järjestäytyneen, perinteisen pakolaistoiminnan mukaisia. Mieluummin näkisin UNHCR:n jakavan pakolaiskiintiöt kuin eteläisen Europan EU-maat.

Auttaisiko edes leirien järjestäytyminen, jos toivoa kotiin palaamisesta ei kuitenkaan ole?

– Ei tämä pakolaiskriisi ratkea lopullisesti ennen kuin sota saadaan päättymään Syyriassa ja Irakissa, Söderling sanoo.

Söderling lohduttaa vielä, että nykytilanne tai edes Pohjois-Afrikan mahdollinen siirtolaisaalto ei ole mitään verrattuna vuosisadan myöhempiin näkymiin.

– Paljon suuremmat väestöhaasteet ovat tulossa yhden sukupolven päästä ympäristöpakolaisten myötä, hän sanoo.

– Nyt maailmalla liikkuu noin 50 miljoonaa pakolaista. Vuonna 2050 pelkästään ympäristöpakolaisia lasketaan olevan noin 200 miljoonaa.