’Eihän meillä Suomessa lobata! Meillä vaan hoidellaan yhdessä kansallista etua: metsäkysymyksiä, talouspolitiikkaa tai milloin mitäkin.”

Näin Suomen lobbauskulttuuria luonnehtii europarlamentaarikko Sirpa Pietikäinen (EPP / kok).

Hänellä on kokemusta lobbauksesta niin kotimaassa kuin Brysselissäkin. Pietikäinen toimi ympäristöministerinä vuosina 1991–1995 ja kokoomuksen kansanedustajana 1983–2003. Europarlamentaarikkona hän on ollut vuodesta 2008.

Eroja EU-tason ja Suomen välillä riittää, Pietikäinen sanoo.

Molemmissa lobataan, mutta Suomessa lobbausta ei juuri tunnisteta. Brysselissä lobbaus on arkipäiväisempää.

Suomessa lobbareiksi lasketaan tyypillisesti lähinnä viestintätoimistot. Ne eivät kuitenkaan edusta koko lobbauksen kenttää.

”Nämä Milttonit ja muut, jotka kertovat olevansa lobbareita, ovat rehellisiä. Mutta ne, jotka sanovat ’tämä on yleinen asiantuntijanäkemys’ toimivat paljon hämyisemmin.”

Tällainen asiantunijalobbari vaikuttaa ensin ministeriön näkökantaan ministeriön työryhmissä. Sen jälkeen sama henkilö käy eduskunnassa kuultavana valiokunnissa.

Samat henkilöt lobbaavat ja kulkevat Arkadianmäen portaita asiantuntijan nimikkeellä. Lisäksi poliitikkoja kutsutaan jatkuvasti erilaisiin tilaisuuksiin eduskunnan ulkopuolelle.

Pietikäisen mukaan samaa tapahtuu Brysselissä.

Lobbarit käyvät kuultavina ja tapaavat vaikuttajia lainsäädäntöprosessin eri vaiheissa. Pikkuhiljaa heidän näkemyksistään alkaa muodostua yleinen totuus.

”Eihän EK:n ja MTK edustajien tarvitse istua kuppilassa treffaamassa kansanedustajia. Asiaa on hoidettu jo ministeriön valmistelussa ja valiokunnassa osaksi näkemystä.”

Lähtökohtaisesti lobbauksessa ei ole mitään väärää.

MIKÄ kaikki sitten pitäisi laskea lobbaamiseksi? Riippuu keneltä kysytään, vastaa Pietikäinen.

”Moni on sitä mieltä, että lobbausta on minkä tahansa asian puolesta puhuminen. Jos näin ajatellaan, niin silloinhan hallituskin on lobbari.”

Pietikäisen mukaan olisi selkeintä, että lobbauksesta puhuttaisiin vain silloin, kun kyse on taloudellisten intressien edistämisestä.

”On aivan eri asia, puhuuko SPR lapsisotilaiden puolesta, vai ajaako joku yritys omia taloudellisia intressejään.”

Myös taloudellisten etujen ajaminen on toki aivan sallittua, Pietikäinen lisää. Lobbauksessa ei hänestä ole lähtökohtaisesti mitään väärää.

Mutta pahimmillaan lobbari ajaa vain omaa tai asiakkaansa etua välittämättä siitä, mikä on yhteiskunnalle parasta. Epäeettisen toiminnan raja on kuuluisa veteen piirretty viiva.

Siksi avoimuutta tarvitaan.

Vaikuttamisen pitäisi Pietikäisen mielestä myös aina perustua faktoihin. Se ei aina suju ”ihan ohjekirjan mukaan”.

”Kuuluisa esimerkki on tupakkalobbaus. Siinä vedottiin tutkimuksiin, jotka olivat tupakkateollisuuden teettämiä tai rahoittamia. Sama toistuu nyt glyfosaattilobbauksessa.”

Glyfosaatti on maailman käytetyin rikkakasvien torjunta-aine. Sen tunnetuin valmistaja on yhdysvaltalainen kemikaalijätti Monsanto.

Muutama vuosi sitten Maailman terveysjärjestö (WHO) arvioi aineen aiheuttavan syöpää. Euroopan elintarviketurvallisuusviranomainen (EFSA) esitti eriävän mielipiteensä ja teetti tutkimuksen, jonka mukaan glyfosaatti ei ole syöpävaarallinen.

Tutkimusta ei kuitenkaan ole julkaistu kokonaisuudessaan.

Pietikäisen kanta asiaan on selvä.

”[EFSA:n] tutkimus olisi pitänyt julkaista. Päättäjillä pitää olla luotto siihen miten ja millä arviolla analyysit on tehty.”

”Poliitikon pitäisi tavata mahdollisimman monia, laidasta laitaan.”

Mutta miten erotetaan lobbaus ja varsinainen tieteellinen tutkimus? Pietikäisellä on ajatus.

”Silloin kun asiasta on paljon erilaisia näkemyksiä, voitaisiin perustaa kansainvälinen tutkijapaneeli.”

Tällainen on esimerkiksi hallitustenvälinen ilmastopaneeli (IPCC), joka koostuu ilmatieteen asiantuntijoista eri puolilta maailmaa.

Tutkijoiden päätelmiin luotetaan, eikä yritetä todistaa vastapuolen arvioita puolin ja toisin vääriksi, Pietikäinen sanoo.

Tosin osa eurooppalaisista poliitikoista on avoimesti kyseenalaistanut myös IPCC:n tutkimustulokset.

Pietikäinen kuitenkin uskoo, että laajan kansainvälisen tutkijajoukon arvio on luotettavampi kuin yksittäisen toimijan.

”Politiikka ei voi olla sumussa menemistä käsikopelolla siten, että jokainen poliitikko ottaa oman taskulampun ja väittää, että tässä on oikea tie.”

EU-tasoN lobbarit merkitään lobbarirekisteriin. Rekisteri kattaa EU-parlamentin ja komission, mutta ei jäsenmaiden neuvostoa.

Toistaiseksi rekisteri on vapaaehtoinen, mutta esimerkiksi monet europarlamentaarikot ovat halunneet muuttaa sen pakolliseksi ja koskemaan myös neuvostoa.

Suomessa vastaavan rekisterin luomisesta on puhuttu erityisesti sen jälkeen, kun medioissa uutisoitiin laajasti eduskunnan tuhoamista vieralijalistoista.

Lisäisikö lobbarirekisteri avoimuutta?

”Mikään lainsäädäntö ei ratkaise kaikkia maailman ongelmia”, Pietikäinen pohtii.

”Se on vähän niin kuin siivoamista: kohta on taas uudet roskat nurkissa. Mutta rekisteri toisi ryhtiä ja selkeyttä.”

Pakollisen lobbarirekisterin vastustajat perustelevat kantaansa sillä, että rekisteri ei auta valvomaan lobbausta sen tehokkaammin. Ei rekisteri estä lobbaria menemästä ravintolaan ja törmäämästä siellä ”sattumalta” poliitikkoon.

”Se on tietysti totta”, Pietikäinen myöntää. ”Toisaalta valtaosa lobbareista ei ole ihan ketkuja. Pelisäännöt helpottaisivat.”

Pietikäinen myös muistuttaa, että lopullinen päätösvalta on aina poliitikolla.

”Ei pidä myöskään elää pullossa, ettei mistään saisi saada vaikutteita tai näkemyksiä. Poliitikon pitäisi tavata mahdollisimman monia, laidasta laitaan.”

Vaikka pelisääntöjä teroitettaisiin ja sääntöjä hiottaisiin, Pietikäinen ei usko, että lobbareiden toiminta hiipuisi.

”Tuskin yhteydenotot yhtään vähenisivät tai tapaamiset siirtyisi hämyisille puistonpenkeille iltayhdeksän jälkeen. Pikemminkin saataisiin kaikille parempaa hygieniaa tähän toimintaan.”