Kesällä työmatkaani rasitti kävelyreittini varrelle osuvan puiston peruskorjaus. Pohdin, miten kaltaisteni kulkijoiden vuosien mittaan nurmikkoalueen poikki tallaamalle kulkureitille mahtaa remontissa käydä: osaisiko remontin suunnittelija ottaa ihmisten todelliset kulkureitit huomioon? Viralliset reitithän ovat arkkitehtien piirtämiä.

Ihmisten puistoon tallaama polku on oiva vertauskuva yksilöiden kasvavalle roolille maailmassa. Koulutustason, varallisuuden kasvun ja uusien teknologioiden avulla yksilöt jättävät yhä selkeämmin jälkensä myös maailmanpolitiikan arkeen.

Puhe ”yksilöiden valtautumisesta” on ollut arkipäivää jo pitkään. Olemme kuitenkin tienneet vain vähän siitä, mitä fraasi voisi käytännössä tarkoittaa. Nyt hahmottumassa olevan ajan muoto alkaa paljastua.

Kiinan kasvava keskiluokka kuluttaa maataan maailmankartalle. Terroristien ja kyberrikollisten verkostot ja hallitsematon maahanmuutto ovat arkipäivää. Yhä enemmän teknologiaa kehittävät yritykset ja yksilöt. Samalla valtioiden väliset käytännöt joutuvat kasvavan paineen alle.

Yksilöiden muuttuvaan rooliin liittyy valtavasti potentiaalia, niin pahaa kuin hyvää. Juuri nyt tuntuu siltä, että uhkakuvat lisääntyvät.

Toisen näkökulman asiaan tarjoaa ns. Effective Altruism -liike.

Osallistuin elokuun lopussa Oxfordin yliopistossa järjestettyyn EA Global -tilaisuuteen, johon kokoontui useita satoja nuoria tutkijoita ja aktivisteja. EA-liikkeen pyrkimyksenä on käyttää parasta saatavilla olevaa tutkimustietoa valtauttaakseen yksilöt tekemään mahdollisimman suuren määrän hyvää maailmassa.

Ajatukselle on helppo hymähdellä kyynisesti. Lyhyessä ajassa verrattain pieni ihmisjoukko on kuitenkin saanut merkittäviä asioita aikaan.

Liikkeen manifesti on julkaistu William McAskillin Doing Good Better -kirjassa. Siinä esitellään ja perustellaan monipuolisesti, miten tavallinen keskituloinen läntisen teollistuneen maailman ihminen voi määrätietoisesti ja järkevästi toimimalla vaikuttaa myönteisesti satojen, jopa tuhansien kehittyvien maiden ihmisten elämään. Liikkeeseen voi tutustua osoitteessa www.effectivealtruism.org .

Tällaisissa pyrkimyksissä on samaan aikaan masentavia ja tenhoavia puolia.

Masentavia siksi, että ne voi nähdä oireina perinteisten hallintajärjestelmiemme kasvavasta halvaantumisesta. Globaalihallintomme on tukossa, ilmastonmuutosneuvottelut eivät etene, kansainvälisestä oikeudesta on tullut keskinäisen nokittelun areena. Ongelmallisten asioiden lista on loputon, ja riskit ja jännitteet kasvavat.

On oireellista, että ihmiset alkavat etsiä keinoja kiertää valtiot ja niiden varaan rakennettu kansainvälinen järjestelmä ongelmien ratkaisemiseksi. Oxfordin tapahtumassa kävikin ulkoministeriön edustajalle hyvin selväksi, että valtiot nähdään vahvasti osaksi ongelmaa, ei niiden ratkaisua.

Mutta yksittäisten ihmisten tarttuminen toimeen on myös tenhoavaa. Käsien päällä istuminen ei voi pitkään olla vastauksemme kasvaviin ongelmiin, muutoin tuuperrumme niiden alle. Tenhoavaa myös siksi, että EA-liikkeen toiminta osoittaa, että verrattain pienen ja määrätietoisen joukon on mahdollista saada aikaan positiivisia ja mitattavia vaikutuksia maailmassa.

Yksilöiden ei ole pakko jäädä seisomaan tumput suorina halvaannuttavilta vaikuttavien ongelmien eteen. He voivat vaikuttaa asioihin omalla toiminnallaan. Tämä on tärkeä ja positiivinen viesti.

EA-liikkeen oppi painottaa myös kylmän järjen ja punnitun tutkimustiedon käyttöä kaiken toiminnan pohjana. Liian monista suurista kysymyksistä keskustellaan tunnepohjalta ja ne jopa ratkaistaan tunne edellä. Tämä ei riitä yhä voimakkaammin kriisiytyvässä maailmassa.

Ongelmien kasvaminen yhdistettynä resurssien niukkuuteen vaatii huolellista harkintaa ja analyysiä. Viime kädessä myös tutkimuspohjaista tietoa siitä, mitkä ratkaisut todennetusti toimivat ja tuottavat toivottuja tuloksia.

Ihmiskeskeisemmän maailman tulo lienee vain ajan kysymys. Sen laatu ja seuraukset ovat kuitenkin vielä avoimia ja herättävät myös kysymyksiä.

Kykenevätkö uudet verkostot ja vanhat hallintajärjestelmät löytämään toisensa hedelmällisellä tavalla, vai onko edessä jälleen uusi konflikti? Kykenevätkö tutkimusmaailma ja etenkin yhteiskuntatieteet vastaamaan haasteeseen ja tarjoamaan empiirisesti koeteltua tietoa ja ymmärrystä monimutkaistuvasta maailmastamme? Ja kykenevätkö innokkaat yksilöt olemaan enemmän kuin osiensa summa ja kääntämään nyt massiivisilta vaikuttavat uhat ajan mittaan voitokseen?

Toivoa sopii, että yksilöiden esiinmarssille käy paremmin kuin puistoni polulle. Se hävitettiin uudistuksen yhteydessä ja kulkutiet saivat jäädä entisille paikoilleen. Nyt seuraan mielenkiinnolla kuinka nopeasti uuteen nurmikkoon tallautuu uusi ura. Taidanpa osallistua sen luomiseen itsekin: parempi maailma syntyy askel kerrallaan.

Kirjoittaja Hiski Haukkala on ulkoministeriön erikoistutkija.