Kommentti: Suomen kilpailu­kykyä ei tuhonnut Sari Sairaan­hoitaja – näin syntyi myytti holtittomista palkan­korotuksista

Suomen ongelmat on laitettu ylisuurten palkankorotusten piikkiin, vaikka oikeasti palkat ovat nousseet hitaammin kuin kilpailijamaissa. Syyt kilpailukyvyn romahtamiseen löytyvät muualta, kirjoittaa Taloussanomien toimittaja Teemu Muhonen.

Alkamaisillaan on ensimmäinen työmarkkinoiden liittokierros kymmeneen vuoteen.

Vuoden 2007 palkkaneuvotteluista ekonomistit näkevät yhä painajaisia: kokoomus oli ratsastanut eduskuntavaaleihin lupaamalla ”Sari Sairaanhoitajalle” tuntuvat palkankorotukset, ja syksyllä muut alat seurasivat perässä.

Muutama vuosi myöhemmin alkoivat vielä tänäkin päivänä jatkuvat puheet Suomea riivaavasta niin sanotusta kilpailukykyongelmasta. Palkat olivat nousseet niin korkeiksi, etteivät suomalaiset yritykset enää pärjänneet kansainvälisessä kilpailussa ja Suomen kansantalous kärsi.

Muun muassa entisen valtiosihteerin Raimo Sailaksen mukaan ongelman juuret ovat nimenomaan Sari Sairaanhoitaja -kierroksessa.

– Kilpailukyky turmeltiin suomalaisten silmien alla. Se oli kerrassaan merkillistä, ennenkuulumatonta, Sailas muisteli tänä vuonna.

Jo lähes yleiseksi totuudeksi muodostunut kertomus koko maan ahdinkoon ajaneista poikkeuksellisen holtittomista palkankorotuksista on kuitenkin vääristynyt.

Itse asiassa tehdasteollisuuden eli suurimpien vientialojen palkat ja työnantajien sivukulut nousivat Suomessa vuosina 2007–2016 hitaammin kuin Saksassa, Ruotsissa ja euroalueen suurimmissa maissa keskimäärin.

Toisin sanoen palkkakehitys oli Suomessa verrattain maltillista jo ennen tämän vuoden alussa voimaan tullut kilpailukykysopimusta.

Mistä päättäjien kauhistelemassa heikossa kustannuskilpailukyvyssä siis on kyse?

Jos taulukko ei näy, katso se tästä.

Ei se suuret palkkamenot, vaan ne pienet myyntitulot

Palkat ovat viimeisten kymmenen vuoden aikana nousseet Suomessa hitaammin kuin aikoihin, mutta tästä huolimatta yritysten kustannuskilpailukyky on yleisesti käytetyillä mittareilla heikentynyt.

Kilpailukyvyn kehittymistä ei nimittäin usein mitata vain palkoilla vaan sillä, mitä työntekijä palkkansa vastineeksi tuottaa.

Niin sanotut yksikkötyökustannukset lasketaan jakamalla palkkakustannukset yritysten tuottamalla arvonlisällä.

Näin laskettuna suomalaisen vientiteollisuuden kilpailukyky on sukeltanut äkillisesti vuoden 2007 jälkeen. Selityksenä on palkkojen nousun sijaan se, että yritysten ulkomaille myymien tuotteiden määrä ja arvo on romahtanut.

Oheinen tehdasteollisuuden yksikkötyökustannuksia kuvaava kuvio on tyypillisesti taustalla, kun päättäjät perustelevat Suomen palkkatason liiallista korkeutta.

Jos taulukko ei näy laitteellasi, katso se tästä.

Työn tuottavuus suli nopeasti – syy ei ole vain työntekijöiden

Oleellinen kysymys kuuluu, mistä viennin hiipuminen ja työn tuottavuuden lasku johtuvat.

Muuttuivatko suomalaiset työntekijät vuonna 2008 kuin salamaniskusta vetelehtijöiksi, jotka eivät enää onnistu tuottamaan palkkansa vastineeksi läheskään samaa määrää tuotteita kuin ennen?

Tuskinpa.

Suomen vientiä ovat kurittaneet monet yksittäiset ilmiöt kuten finanssikriisi, Nokian kuihtuminen ja metsäteollisuuden alamäki.

Tällaiset asiat eivät välttämättä juurikaan johdu palkkakustannusten kasvusta tai työntekijöiden huononemisesta, mutta tilastoissa ne näyttäytyvät kustannuskilpailukyvyn heikkenemisenä.

Yksikkötyökustannukset voivatkin olla harhaanjohtava mittari. Ne luovat helposti mielikuvan siitä, että yritysten menestys olisi kiinni vain ja ainoastaan työntekijöiden palkkakehityksestä.

Palkkojen laskeminen auttaa yrityksiä kilpailussa

Palkansaajien tutkimuslaitoksen mielestä kilpailukykyongelmat on julkisessa keskustelussa laitettu liiaksi ay-liikkeen palkkavaatimusten piikkiin.

Huomautusta voi pitää sikäli perusteltuna, että harva pystyi esimerkiksi vuonna 2007 ennustamaan viennin syväkyykkäävän vain parissa vuodessa.

Lisäksi on huomioitava, että palkankorotukset ovat olleet historiallisesti tarkasteltuna poikkeuksellisen alhaisia: teollisuuden palkkojen ostovoima ei ole noussut kymmeneen vuoteen käytännössä lainkaan.

Se ei tietenkään tarkoita sitä, etteivätkö kilpailukykysopimus tai niin sanotun ”palkkamaltin” jatkaminen helpottaisi suomalaisyritysten kilpailuasemaa.

Jos ulkomaiset yritykset tuottavat parempia tai halvempia tuotteita, ilmeinen tapa selviytyä kilpailussa on typistää työvoimakustannuksia ja käyttää pelivara omien myyntihintojen laskemiseen.

EK:n hallituksen puheenjohtaja Veli-Matti Mattila sanoi keväällä, että suomalaisten palkat ovat yhä 10–15 prosenttia liian korkeat suhteessa kilpailijamaihin.

Useimpien ekonomistien mukaan näin suurta ”kuilua” ei kuitenkaan ole.

SP: Suomi jäljessä enää noin 5 %

EK:n käyttämät luvut ovat täsmälleen samat, jotka Suomen Pankin johtokunnan neuvonantaja Lauri Kajanoja laski kaksi vuotta sitten. Hän kirjoitti silloin, että tuottavuuden laskun vuoksi Suomen kustannuskilpailukyvyn pitäisi parantua 10–15 prosenttia tärkeimpiin kauppakumppanimaihin nähden.

Nyt Kajanoja sanoo Taloussanomille luvun pienentyneen viime vuosina viennin elpymisen, kilpailukykysopimuksen ja kilpailijamaiden palkankorotusten vuoksi.

– Tällä hetkellä kuilu on hieman yli viisi prosenttia, Kajanoja arvioi.

Suomen Pankki käyttää kustannuskilpailukyvyn mittarina pelkkien vientialojen lukujen lisäksi myös muun muassa koko talouden yksikkötyökustannuksia, koska vientiyritykset käyttävät paljon kotimaisia välituotteita ja palveluita.

Syksyn palkkaneuvotteluja Kajanoja arvioi sanomalla, että korkeintaan prosentin yleiskorotuksilla suomalaisyritysten kilpailukyky todennäköisesti kohenisi entisestään.

– Jos taas yleiskorotukset nousevat esimerkiksi kahteen prosenttiin ja siihen tulee vielä liukumat päälle, suhteellinen kilpailukyky tuskin paranee lähivuosina nykyisestä.

Jos taulukko ei näy laitteellasi, katso se tästä.