Pöytätenniksen MM-kilpailut pelattiin keväällä 1979 Pjongjangissa. Yhdelle suomalaispelaajalle lähetettiin Kim Il-sungin teoksia vielä vuosia kisojen jälkeen.

Pohjois-Koreasta tuli 1950-luvun alussa käydyn Korean sodan jälkeen suljettu valtio ja sellaisena se on pysynyt vieläkin. Suomalaiset pöytätennispelaajat saivat keväällä 1979 harvinaisen mahdollisuuden tutustua muusta maailmasta eristäytyneeseen maahan, kun siellä järjestettiin lajin MM-kilpailut.

Tilaisuus oli niin poikkeuksellinen, että myös muutamat länsimaiset henkilöt päättivät soluttautua joukkueiden mukana Pjongjangiin, jossa turnaus pelattiin. Myös Suomen joukkueessa oli oma ”vakooja”. Englantilainen Richard D. Lewis, 85, on kertonut tapahtuneesta vuonna 1998 ilmestyneessä elämäkerrassaan The Road from Wigan pier sekä hiljattain blogissaan.

– Minusta tuli hetkessä Suomen joukkueen apuvalmentaja, Lewis kirjoittaa akkreditoinnistaan ja yllättävästä pääsystä kisajoukkueeseen.

Hän oli tullut ensimmäisen kerran Suomeen jo kesällä 1952 seuraamaan Helsingin olympiakisoja. Lewis ihastui maahan ja päätti jäädä asumaan kylmään Pohjolaan. Englantilainen oli kielinero, joka oppi suomen hämmästyttävän nopeasti. Hän perusti 1955 Suomeen Berlitz-kielitoimiston, jonka avulla moni täkäläinen oppi vieraiden kielten alkeet.

Lewis oli pelannut pöytätennistä kotimaassaan ja löysi Suomesta pelikavereita. Ystävyys johti Pohjois-Koreaan asti.

– Suomalaiset ystäväni lähtivät mukaan juoneen, jotta pääsisin vierailemaan maassa, jonne oli muutoin mahdoton päästä. Samalla tavalla, jollain verukkeella, kisoihin ujuttautui muutamia muita brittejä tai länsieurooppalaisia, joista osa ei ollut nähnyt koskaan pingispalloa, Lewis taustoittaa blogissaan.

MM-kisat pelattiin Gymnasium-hallissa Pjongjangissa.­

Suomenkielistä materiaalia

Lewis on erittäin arvostettu kulttuurintutkija, jonka kirjat ovat maailmalla tunnettuja. Myös Suomen pingismaajoukkueesta löytyi korealaisesta kulttuurista ja yhteiskunnasta kiinnostunut henkilö. Martti Autio oli ollut kilpailumatkalla Kiinassa vuonna 1978, josta hän kirjoitti laajan reportaasin Suomen Urheilulehteen. Myös Koreassa kynä ja lehtiö olivat mukana.

– Halusin nähdä muutakin kuin hotellin ja kilpailupaikan, Autio kertoo.

Helsinkiläinen tiesi, että maan pääkaupungissa sijaitsee valtava kirjasto, jonne hän pyysi visiittiä.

– Siellä oli maailman suurin poliittisen kirjallisuuden kokoelma, joka sisälsi myös suomenkielisiä kirjoja.

Suomen joukkueen muut pelaajat onnittelevat pelinsä päättänyttä Martti Autiota (oik.).­

Vierailu jäi isäntien mieleen, sillä Suomeen palattuaan hänen postiluukkuunsa alkoi ilmestyä säännöllisesti Pjongjang News -lehti.

– Lisäksi joka vuosi tuli uusi nide suuren johtajana Kim Il-sungin teoksista, Autio muistelee.

Vuonna 1982 korealaistoverit päättivät tiivistää yhteydenpitoa.

– Heidän suurlähetystöstään tuli omituinen puhelu. He kutsuivat minut lounastapaamiseen.

Autiolla oli este ehdotettuna ajankohtana, joten hänen oli helppo kieltäytyä.

– Pian sen jälkeen sain puhelun Suposta (suojelupoliisi). Kerroin, mitä oli tapahtunut ja juttu jäi siihen.

Kiinan suurlähetystössä suomalainen pingisväki vieraili säännöllisesti.

– Pelasimme säännöllisesti kiinalaisten kanssa, joten se oli ihan luonnollista vieraanvaraisuutta.

Suomalaiset mukaan kansantanssiin

Autiolle jäi Pjongjangista varsin kolkko käsitys.

– Kiinaan verrattuna maa oli omituinen ja suljettu. Siisti ulospäin, mutta ihmiset olivat ilottoman näköisiä.

Suomen joukkue MM-kisojen avajaisissa.­

Suomalaiset viettivät vappunsa Pjongjangissa.

– Paraatiaukiolla oli valtavat juhlallisuudet, jossa 15 000 ihmistä tanssi kansantansseja. Päätimme Jokisen Jampun kanssa laittaa vähän säpinää touhuun ja menimme mukaan tanssiin, Autio naureskelee.

Suomalaisten päällystakeiksi sälytetyt korkeakouluopiskelijat yrittivät pitää pelaajat erossa paikallisesta väestä.

– Tuskinpa ihmiset olisivat englantia osanneetkaan, vaikka olisimme heille yrittäneet puhua siinä tanssin keskellä, Autio arvelee.

Gymnasium-hallissa suomalaisnaiset pelasivat erinomaisesti, sillä sisarukset Monica ja Sonja Grefberg nostivat Suomen ensimmäisen kerran MM-kisojen ykkösryhmään. Miesten puolella vastaavaan ei ylletty.

Lähes kahden viikon kisareissun päätteeksi järjestettiin kisahotellina toimineessa Changwangsanissa banketti. Tarjolla oli laihaa olutta ja tyrmäävää väkevää juomaa.

– Kaikki läntiset maajoukkueet olivat täysin tympääntyneitä pitkän oleskelun jäljiltä ja turhautuneisuus alkoi näkyä. Kun käärmeviina oli eksoottista, porukka oli aika maistissa, Autio kertoo.

Monica ja Sonja Grefberg Pohjois-Korean MM-kisoissa 1979. Matkassa mukana oli myös siskoksia valmentanut isä Torkel Grefberg.­

Juhlatila oli koristeltu palvotun johtajan Kim Il-sungin muotokuvilla.

Ruotsin joukkueen kokenut Kjell Johansson repi yhden julisteen irti ja päätti kokeilla kuinka kauas se lentää ikkunasta pudotettuna.

– Taisi olla majesteettirikos, sillä tietääkseni hän ei palannut Tukholmaan samaan aikaan Ruotsin joukkueen kanssa.

Pöytätennis-lehdessä korulauseita

Vaikka suomalaiset näkivät järjestelmän varjopuolet kisakaupungissa, Pöytätennis-lehdessä ilmestyi matkaraportti, jossa suorastaan ylistettiin Pohjois-Koreaa ja sen uljasta pääkaupunkia. Vakooja-Lewisista lehti vaikeni tyystin.

– Kaupunki on kaunis ja sen arkkitehtuuri modernia, kauniisti rakennettuja tiilisiä kerrostaloja, joukkueen johtoportaaseen kuulunut Timo Aalto kirjoitti.

Erityisesti Aalto ihaili ”maailman uudenaikaisinta metroa”, joka kulki 120 metrin syvyydessä, sekä metroasemien ylellisiä marmorikoristeita.

Autiolle jäi Juche-aatteen linnakkeesta hieman toisenlainen kuva.

– Kun pääsimme paluumatkalla Moskovaan, se tuntui paratiisilta. Eikä sen ajan Moskovakaan mikään luksuspaikka ollut. Siitä voit hieman kuvitella, millaista Pjongjangissa oli, Autio tilittää.