Oulun linna suunniteltiin nykyiseen Linnasaareen. Pohjoiset kivilinnat arkistojen historiasta virtuaaliseksi perinnöksi -projekti voisi muun muassa yhdistää historiallisen tiedon Oulun rakentamattomasta linnasta nykyiseen jokisuistoon. Kuvat ovat arkkitehti Harri Ryynäsen tekemiä 1700-luvun toteutumattoman linnoitussuunnitelman (Axel von Löwen) mallinnoksia, jotka edustavat mahdollisen historiaa osana virtuaalista historiaa. Kulttuuriperintötyön johtaja Pasi Kovalainen, arkeologi Mika Sarkkinen ja dosentti Petri Vuojala ovat Oulun kulttuurihistorian asiantuntijoita, jotka tarkkaan tietävät myös Oulun linnan vaiheet. Linnan salakäytävän olemassaoloon he eivät oikein jaksa enää uskoa. Kuva: Esko Aho Mårten Linderothin 1669 piirtämä inventaariokuva Oulun linnasta, jonka suunnitteli ylirakennusmestari Hans Fleming.

Johannes Snellman tiesi 1730-luvulla kertoa, että Oulun Linnansaaresta johtaa kontattava ja ryömittävä salakäytävä kaupungin puolelle rantaan.

Kulttuurihistorian saaminen mukaan Oulu2026-kulttuuripääkaupunkiprojektiin ei jää aiheista kiinni. Tarinat ovat hyvää materiaalia tieteen popularisoinnin kannalta.

Historiaan liittyen ihmisiä kiehtovat tarinat, kertomukset ja legendat. Oulustakin niitä tunnetaan lukuisia, vaikka moni mielikuvitusta ruokkinut juttu on pilattu faktoja tarkistamalla.

Euroopan kulttuuripääkaupungiksi pyrkivällä Oululla tulisi olla paitsi selkeä näkemys alueen historiasta, myös lakkarissa tarinoita ja anekdootteja, jotka yleensä alkavat kuin Folke Westin suositut matkailuohjelmat takavuosina televisiossa: kerrotaan, että... Sanokaamme sitä vaikka tieteen popularisoimiseksi.

Yksi vanhimmista kaupunkilegendoista kertoo Oulun linnan salakäytävästä, jonka pitäisi johtaa Linnansaaresta kaupungin puolelle joko entiseen torinrantaan kirjaston ja Radisson Blu -hotellin kulmille tai Oulun Lyseon lähelle.

Käytävän olemassaoloon uskottiin ainakin vielä 1960- ja 1970-luvuilla. Siitä keskusteltiin usein julkisuudessa liittyen esimerkiksi Ahti Paulaharjun tuoreeseen monografiaan Oulun linna (1968).

Pohjoiset kivilinnat arkistojen historiasta virtuaaliseksi perinnöksi -projekti voisi muun muassa yhdistää historiallisen tiedon Oulun rakentamattomasta linnasta nykyiseen jokisuistoon. Kuvat ovat arkkitehti Harri Ryynäsen tekemiä 1700-luvun toteutumattoman linnoitussuunnitelman (Axel von Löwen) mallinnoksia, jotka edustavat mahdollisen historiaa osana virtuaalista historiaa.

Perimätiedon mukaan 1900-luvun alussa oululaiset koulupojat olisivat myös onnistuneet etenemään Pokkitörmän vanhan lohikellarin kautta jokiuoman alle. Kun he seuraavan kerran palasivat paikalle, ovi käytävään oli lukittu.

Linnan alueella muun muassa 1980, 1982, 2005 ja 2007 tehtyjen, salakäytävän löytymisen suhteen tuloksettomien arkeologisten tutkimusten jälkeen keskustelu on laantunut.

Nuoremmat sukupolvet eivät tiedä käytävästä mitään, mutta yllättävästi suurin osa linnan alueesta on yhä tutkimatta arkeologisesti.

Oulun linna rakennettiin 1500-luvulla tukikohdaksi itään suunnitellulle sotaretkelle. Sen ensimmäinen vaihe valmistui 1590.

Kaupungin perustamiseen liittyen 1605 linna päätettiin rakentaa uudelleen, ja niin tapahtuikin 1610-luvun loppuun mennessä ylirakennusmestari Hans Flemingin johdolla.

Nykyisin linnasta on jäljellä ainoastaan osa kansliarakennuksen perustaa, kellari, eteläsivun valli ja porttikäytävä.

Kansliarakennuksen kivirakenteen päälle nousi 1875 Oulun merikoulun opetuskäyttöön tarkoitettu puinen rakennus torneineen, joka on toiminut kesäkahvilana 1912 lähtien.

Mistä ajatus Oulun linnan salakäytävästä sai alkunsa? Sen verran tiedetään, että se on pian 300 vuotta vanha.

Johannes Snellman mainitsi salakäytävän vuonna 1737 kirjoituksessaan Oulun kaupungista, latinaksi De urbe Uloa (Scripta Historica 28, 2000):

”Niille, jotka yrittävät tunkeutua yhä syvemmälle linnan historiaan, tarjoutuu joitakin jälkiä maanalaisesta kellarista tai käytävästä.

Samainen käytävä oli kätketty ja sijoitettu aiemmin niin ahtaaseen paikkaan, jotta salaisuus ei paljastuisi, että kukaan ei pystynyt seisomaan tai istumaan siellä, jollei samalla ryöminyt tai kumartunut alas.

Sikäli kuin tiedetään, se on nykyään kokonaan hävinnyt. Sota-aikaan siitä oli kummasti apua pakolaisille ja niille, jotka pyrkivät tulemaan salaa kaupunkiin sitä kautta.”

Kuusi vuotta aikaisemmin P. Cedersparre oli tehnyt merkinnän käytävästä luetteloidessaan linnan rakennuksia

Arkeologi Mika Sarkkinen Pohjois-Pohjanmaan museosta oli mukana tekemässä kaivauksia Oulun linnan vallien tuntumassa kesällä 2007, mutta vanhaa salakäytävää ei silloin löytynyt, kuten ei myöhemminkään alueella kaivettaessa.

– Linnan kellari on tutkittu kokonaan. Alueella on myös tehty pienempiä koekaivaustyyppisiä juttuja, mutta maatutkat ja muut tv:stä tutut laitteet tulevat kysymykseen vasta laajemmissa kaivauksissa.

Oulun kaupungilla on yli 400-vuotinen historia osana Ruotsia, Venäjää ja Suomea, vaikka nykypäivän Oulussa menneitä ei paljon muistella. Korkeintaan Nokian suuruuden aikoja.

Verovarojen sijoittamista sosiaalipuolelle ja teknologian edistämiseen on helpompi perustella kuin historiaan, vaikka kaikki hyvin tietävät, että nykyisyyttä ei voi syvällisesti ymmärtää ilman käsitystä menneisyydestä.

Niinpä Pohjois-Pohjanmaan museon perusnäyttely uusittiin viimeksi 2002. Mauri Kunnaksen kirjoihin perustuva Koiramäki-osastokin muutti Ainolaan jo yli kolme koiranelämää sitten.

Museon talouden rajalliset voimavarat ovat kalliiden uusien näyttelyiden sijasta huvenneet vuokriin ja henkilöstön palkkoihin.

Pohjois-Pohjanmaan museo on nykyään osa museo- ja tiedekeskus Luuppia, jonka siirtämistä keskeisemmälle paikalle kaavaillaan Oulu2026-kulttuuripääkaupunkihakemuksen puhaltamassa myötätuulessa.

Museolla ei ole vielä tarkkoja suunnitelmia kulttuuripääkaupunkivuoteen osallistumisesta, vaikka hankkeen ohjelmahaku on meneillään.

Kulttuuriperintötyön johtaja Pasi Kovalainen, arkeologi Mika Sarkkinen ja dosentti Petri Vuojala ovat Oulun kulttuurihistorian asiantuntijoita, jotka tarkkaan tietävät myös Oulun linnan vaiheet. Linnan salakäytävän olemassaoloon he eivät oikein jaksa enää uskoa. Kuva: Esko Aho

– Tietysti pyrimme osallistumaan mahdollisuuksiemme mukaan. Olen jo epävirallisesti ehdottanut yhdeksi aiheeksi Oulun alueen tukipilarikirkkoja. Tekijöitä meillä museossa on, mutta he ovat kovin työllistettyjä, sanoo kulttuuriperintötyön johtaja Pasi Kovalainen.

– Odotan mielenkiinnolla, mitä mahdollisuuksia uusi museorakennuksemme tarjoaa. Tämänhetkisten suunnitelmien mukaan sen pitäisi olla käytössä 2026.

Linnojen virtuaalihistoria vielä vailla rahoitusta

Oulun yliopistossa opettava dosentti Petri Vuojala työryhmineen on viimeiset viisi vuotta tuloksetta etsinyt rahoitusta Oulun ja Kajaanin linnojen vaiheita digitaalisesti esittelevään virtuaalihistoriaprojektiin, joka olisi saanut tuekseen yhteistyökumppaneita Italiaa myöten.

Pohjoiset kivilinnat: arkistojen historiasta virtuaaliseksi perinnöksi -projektin tarkoitus olisi yhdistää monitieteisesti toisiinsa arkkitehtuuria koskevan arkistotieto, arkeologinen ja historiatieteellinen tutkimustieto, fyysisen digitaalisen rakennusdokumentoinnin tuottama data sekä ja uudet mediat.

Kiinnostuneet voisivat kulkea linnassa ja vaikka kokeilla virtuaalisesti, miltä tykillä ampuminen tuntuu.

Oulun ja Kajaanin linnat olivat osa Ruotsin valtakunnan pohjoisen linnojen verkostoa.

– Linnat suunniteltiin Tukholman johdolla keskusjohtoisesti. Tällaiset suunnitelmat hyväksyi tai hylkäsi aina kuningas henkilökohtaisesti.

Oulun linna todennäköisesti oli Mårten Linderothin 1669 tekemän inventaariokuvan mukainen. Siihen kuuluivat muun muassa puinen paaluvarustus ja kevytrakenteiset bastionit.

– Myöhemmin rajakomissaari Axel von Löwen suunnitteli 1720-luvulla Ouluun uuden, komean linnan, joka veti vertoja Etelä-Suomen vastaaville. Siinä oli useita puolustustasoja ja suuret kiviset bastionit.

Kyseessä olisi ollut Euroopan pohjoisin bastionilinnoitus, mikä kertoo, että pohjoinen suunta oli Ruotsin puolustukselle erittäin keskeinen linjalla Oulu–Kajaani.

Pikkuvihan (1742–1743) takia pohjoisten linnojen parannushankkeet jäivät kesken, vaikka rahat Kajaanin linnan uudistamiseen oli jo Ruotsin valtiopäivillä budjetoitu.