Väestönkasvu on tuomiopäivän kello, jonka tikitystä Afrikan lukuisat positiiviset trendit koettavat pysäyttää. Edessä on kilpajuoksu, jonka panoksena on maanosan tulevaisuus ja ajan mittaan myös sen lähialueiden – etenkin Euroopan – vakaus. Tämä on juoksu, jonka vain afrikkalaiset itse voivat juosta. Me voimme vain koettaa auttaa, kirittää ja toivoa parasta.

Voi olla, että väestönkasvu osoittautuu myllynkiveksi, joka vie Afrikan takaisin pohjalle. Jos näin käy, on nykyinen siirtolaispaine Välimerellä vain kevyttä alkusoittoa tulevasta kansainvaellusten ajasta.

Kotimainen maahanmuuttokeskustelumme missaa tämän suuren kuvan tyystin. Sen ongelma on kaksi täysin vastakkaisiin ideologisiin leireihin poteroitunutta ääripäätä. Yhtäällä on ”maahanmuuttokriittisiksi” itseään kuvaava joukko. Heillä on paljon hyviä argumentteja maahanmuuton huonoista puolista, mutta vain vähän ymmärrystä mitalin kirkkaammasta puolesta. Lisäksi heidän viestejään turmelee liian montaa kriitikkoa elähdyttävä rasismi.

Toisella puolella on kirjava joukko ihmisiä, jotka ajavat avoimempaa ja suvaitsevampaa Suomea lähes hinnalla millä hyvänsä. Tavoite on sinänsä kannatettava, mutta ideologisuudessaan aate vetää kovin monta mutkaa suoriksi.

Näiden ääripäiden välillä ei julkisuudessa tunnu olevan juuri mitään. Rationaalista debattia ei käydä, vaan leimakirveet sujahtelevat suuntaan jos toiseen. Tuloksena on ”keskustelua”, joka on lähinnä vain vihaista ääntä: Puhutaan aidanseipäistä kummankin ääripään uskoessa, että juuri heidän kantansa on ainoa oikea.

Väitän, että kumpikin kanta on puhtaaksi viljeltynä älyllisesti, eettisesti ja jopa taloudellis-poliittisesti kestämätön. Ajatus rodullisesti puhtaasta Suomi-onnelasta on mahdoton. Se on fiktio, jota ei koskaan ole ollut olemassa eikä se voi tulevaisuudessakaan toteutua.

Ajatus rajansa apposen auki leväyttävästä monikulttuurisesta Suomesta on yhtäläisen harhainen. Koko maailman voi kyllä tähän kylään tuoda, mutta sitä on tuskin mahdollista tehdä sekä hallitusti että eettis-moraalisesti kestävällä tavalla.

Ei liene sattumaa, että Calais’sa rekkojen kyytiin spurttailevat kaverit ovat nuoria miehiä: juuri heidän mahdollisuutensa siirtyä Eurooppaan ovat tällä hetkellä parhaat. Tämä on kuitenkin ryhmä, joka kaikkein vähiten tarvitsee turvaa. Kiintiöpakolaiset puolestaan valitaan käsin lähtömaissa ja vain hyvin harvat ja valitut pääsevät turvaan. Kovin moni traaginen tapaus jää rannalle.

Mitä oikeudenmukaista on tämänkaltaisessa järjestelmässä? Jos otamme kantilaisen imperatiivin tosissamme, niin kaikkien halukkaiden tulisi vapaasti antaa saapua Eurooppaan.

Tätä ei kuitenkaan Afrikan väestöpaine huomioiden Eurooppa eikä Suomi kestä. Ei ole myöskään maapallon kestokyvyn kannalta järkevää siirtää alhaisen ekologisen jalanjäljen maista ihmisiä huomattavasti suuremman jalanjäljen maihin.

Afrikan ongelmia ei voida ratkaista, ei edes merkittävästi helpottaa laskemalla ihmisiä Eurooppaan. Päinvastoin, se sallimalla varmistetaan jatkuva ihmispaineen kasvu, joka ajan mittaan pakottaa Euroopan inhimillisesti katsoen täydellisen kestämättömiin ratkaisuihin: Seipäitä voi aidan rakentamisen lisäksi käyttää myös pilumeina, tulijoita niihin keihästäen. Pahoin pelkään, että nämäkin kauhut voivat vielä olla edessämme.

Ainut kestävä ratkaisu on, että afrikkalaiset onnistuvat pysäyttämään tai edes hillitsemään tuomiopäivän kellonsa juoksua. Tämä vaatii ekologisesti kestävää talouskasvua ja ihmisille perusturvallisuutta ja mahdollisuutta ihmisarvoiseen elämään kotimaissaan. Tämä vaatii konfliktinratkaisua ja -estoa, koulutusta ja taloudellisia ja poliittisia uudistuksia Afrikassa.

Kaikki tämä on ensisijaisesti afrikkalaisten omalla vastuulla. Ilahduttavaa onkin ollut huomata, miten kasvavassa määrin Afrikka itse haluaa ja myös kykenee omista asioistaan päättämään. Sieltä se nykyinenkin kasvu kum- puaa. Tätä kehitystä on tuettava.

Euroopan tulee puolestaan panostaa aiempaakin enemmän konfliktien estoon ja niiden sytyttyä kriisinhallintaan ja sovitteluun, yhdessä afrikkalaisten kanssa. Myös kriisien taustasyihin, eritoten taloudelliseen osattomuuteen, pitää tarttua. Euroopalta pitää vaatia aiempaa avomielisempää kauppapolitiikkaa ja järkevää kehitysyhteistyötä: Afrikkalaisille on tarjottava reiluja mahdollisuuksia yrittää ja menestyä maailmanmarkkinoilla.

Myös reilusti säädelty maahantulon mahdollisuus Eurooppaan tulee säilyttää. Voisiko eurooppalainen Green card -arvonta olla yksi pohtimisen arvoinen ajatus, jolla tarjottaisiin tasapuolinen – vaikkakaan ei kaikille avoin – pääsy jatkossakin Eurooppaan? Tuekseen tämä järjestelmä vaatisi tehokkaan rajojen valvonnan laittoman maahantulon tyrehdyttämiseksi ja afrikkalaisille itselleen realistisen toivon siitä, että pääsääntöisesti kotiin jääminen on lähtemistä parempi.

Afrikan kehitys on yksi ihmiskunnan suurista kohtalonkysymyksistä. Sen ratkaiseminen tarjoaa myös suomalaisille mahdollisuuksia oman panoksemme antamiseen. Nykyisen rähinän sijaan soisin keskustelumme paneutuvan näiden keinojen pohtimiseen. Kenties kysymyksenasettelun vaihtaminen auttaisi pääsemään positiivisempaan keskusteluyhteyteen Suomessa?

Kirjoittaja on ulkoministeriön erikoistutkija.