Vene hing on suur ja suurejooneline. Ta teeb asju pigem nii nagu prantslane, mitte eestlane. Vene aadel oskas kohati prantsuse keelt vene keelest paremini. Pariis on venelasi täis. Nikolai II vanaema oli Suurbritannia kuninganna Victoria.

Hinge sülitamine

Eesti-Vene piirilepingule preambula kirjutamine oli etteteadvalt vene hinge sülitamine – kas oli tõesti mõni loll, kes arvas, et seepeale see leping Moskvas ratifitseeritakse? Kui aga piirilepingut sõlmida ei tahetud, siis miks neid läbirääkimisi maksumaksja kulul pikki aastaid üldse peeti?

The New York Times iseloomustas Eestit kui majanduseduga (selle mulli lõhkemine ei ole küllap samuti enam mägede taga) lõhestunud riiki. Kui Eesti ei suuda mõista siin aastakümneid elanud venelasi, siis kuidas me peaksime suutma mõista siia mustale tööle oodatavaid-tulevaid hiinlasi või bangladeshlasi? (Londonlased ei salli viimaseid muuseas silmaotsaski, tean seda seal elava eestlase kogemuste põhjal.)

Nõukogude aja lõpul kuulasin, suu lahti, vanade eestiaegsete (ja tsaariaegsete) sugulaste heietusi vanadest aegadest. Mulle tundus, et see oli ilus aeg. Nõukogude ajaga võrreldes oligi. Oli poliitiline vabadus. Justkui vähemalt. Praegu mulle see aeg nii ilus ei tundu. Klikk. Korruptsioon. Hääletu alistumine. Sahkerdamine, ka venelastega. Sama, mis praegu. Iga koer pöördub tagasi oma okse juurde, nagu ütleb kuningas Saalomon õpetussõnades.

Eestlane ei ole suutnud kunagi olla tema ise. Üks ülistab venelasi, teine sakslasi – kui rääkida Teisest maailmasõjast. Vene-eesti sõdur on ju samapalju sangar kui saksa-eesti sõdur. Osa Eesti poliitikuid on sakste tallalakkumisega tõepoolest liiale läinud. Venelastele paistavad nad natsidena, kuid äkki nad mitte ainult ei paista, vaid ongi?