Mustasaaressa Pohjanmaalla asuva kolmekymppinen Alexandra Sippus elää elämänsä parasta aikaa. Hänellä on viisivuotias tytär ja häät tulossa ensi vuoden helmikuussa.

Alexandra työskentelee Vaasan mielialapoliklinikan avohoidossa sairaanhoitajana ja sosionomina sekä toimii kokemusasiantuntijana jakaen tietoa psyykkisestä huonovointisuudesta.

Ja siitä Alexandra tietää kokemuksesta paljon. Hän oli aikanaan hoidossa saman osaston huoneessa, jossa auttaa nyt muita.

"Olin suunnitellut mitä tekisin, sitten kun en enää jaksa"

Alexandran psyykkinen oireilu alkoi 13-vuotiaana parin vuoden mittaisena masennuksena, joka onneksi helpotti hetkeksi.

– Mutta sen jälkeen masennus uusiutui vielä pahempana ja syvempänä. Päädyin yrittämään itsemurhaa, jota olin suunnitellut jo yli puolen vuoden ajan. Olin suunnitellut mitä tekisin, sitten kun en enää jaksa ja sitten se päivä lopulta tuli, Alexandra kertoo.

Alexandra päätyi ottamaan yliannostuksen rauhoittavia lääkkeitä, mutta heräsi onnekseen seuraavana päivänä sairaalassa ja selvisi hengissä.

Tyttären oireilu oli perheessä huomattu ja siihen yritettiin puuttua jo kotonakin.

– Vielä ala-asteella Alexandra oli hirveän aktiivinen ja sosiaalinen. Hän oli mukana teatteri- ja muissa jutuissa, mutta sitten yhtäkkiä kaikki muuttui. Ja vaikka vanhemmat yleensä lapsensa tuntevat, tämän asian selville saaminen oli vaikea harmaa alue, äiti Marina Sippus kertaa noita aikoja.

Äiti ja tytär viettivät monet yöt sylikkäin sohvalla yrittäen pohtia ja keskustella, mistä paha olo tuli ja millaista se oli.

Alexandra ja Marina Sippus haluavat nyt auttaa muita ja herätellä maamme päättäjiä puuttumaan itemurhien ehkäisemiseen. Antti Haavisto/Yle

Mistä apua?

Apua yritettiin hakea ensin vuosia perusterveydenhoidosta.

Marina Sippus kertoo, että hänelle vakuuteltiin kuitenkin puhelimessa sen kuuluvan tyttären ikään ja menevän kyllä ohi. Myöhemmin apua saatiin psykoterapiasta, josta saatiinkin eväitä parantumiseen ja eheytymiseen. Nyt sekä äiti ja tytär haluavat auttaa myös muita vastaavassa tilanteessa olevia.

– Anakin meidän kokemuksemme mukaan näistä ongelmista ei oteta kiinni heti, kun ne huomataan, vaan vasta sitten kun jotain tapahtuu, jos vielä silloinkaan. Ja se on liian myöhäistä, Marina Sippus sanoo.

Olisiko Alexandran pahaan oloon ja oireiluun voitu puuttua jo aikaisemmin?

– Jo yläasteella siihen olisi pitänyt reagoida niin, että olisin saanut esimerkiksi keskustella jonkun kanssa. Vasta 18-vuotiaana sain masennusdiagnoosin. Siinä meni käytännössä neljä vuotta hukkaan, Alexandra Sippus kertaa asioiden hidasta kulkua.

Ehkäisyohjelman puuttuessa mallia Ruotsista

Suomessa itsemurhia tehdään kaikista Pohjoismaista eniten, mutta silti olemme ainoa Pohjoismaa, josta puuttuu erillinen itsemurhien ehkäisyohjelma. Maailman terveysjärjestö WHO:n itsemurhien ehkäisyohjelma on käytössä 28 maassa.

– Tämä on huolestuttava ja rankka asia, mutta jotenkin tuntuu, että ehkä juuri siksi kukaan meillä Suomessa ei halua ottaa tästä kiinni, Marina Sippus ihmettelee.

Niinpä äiti ja tytär Sippus ovat päättäneet yrittää itse.

Apua on saatu Ruotsista, jossa jo nelisen vuotta toiminut kansainvälinen projekti Suicide Zero (siirryt toiseen palveluun) tekee itsemurhia ehkäisevää työtä. Siellä toimintamalli on jalkautettu onnistuneesti kuntiin ja poliitikoille. Myös kunnat ovat kouluttaneet projektiin omia työntekijöitä.

– Olin yhteydessä heihin jo vuosi sitten ja silloin keskustelimme mahdollisuudesta perustaa oma sisaryhdistys myös tänne Suomeen, Alexandra Sippus kertoo.

Tulevan yhdistyksen toimintaa esitellään Vaasassa sunnuntaina 10. syyskuuta, jolloin vietetään kansainvälistä itsemurhien ehkäisypäivää.

– Toivon, että ihmiset uskaltavat hakea ja saavat jatkossa helpommin apua näihin ongelmiin. Olen myös kirjoittamassa näistä asioista kirjaa, johon tulee muidenkin vastaavassa tilanteessa olleiden ihmisten kokemuksia, Alexandra Sippus sanoo.