Koronavirus voi osoittautua historialliseksi käännekohdaksi, joka pakottaa globalisaation peruutusvaihteelle. Olemme suurten muutosten edessä, kirjoittaa esseessään Saska Saarikoski.

Saska Saarikoski­

Hyväkin asia voi joskus mennä liian pitkälle. Niin on nyt käynyt globalisaatiolle.

Tämän myönsi viime keskiviikkona The Wall Street Journal lehden kolumnisti William Galston.

”Kun pohdiskelin Covid-19:n taloudellisia seurauksia, tajusin jotain: Mitä jos amerikkalaista liike-elämää vuosikymmeniä hallinnut jatkuvan tehostamisen tarve on tehnyt maailman talousjärjestelmän haavoittuvaisemmaksi šokeille?”

Yhdysvaltain johtava talouslehti on jaksanut puolustaa markkinataloutta läpi kaikkien myrskyjen. Jos pörssikurssit ovat romahtaneet, yritykset kaatuneet ja ihmiset menettäneet työnsä, se on johtunut The Wall Street Journalin mukaan siitä, ettei markkinoiden ole annettu toimia rauhassa.

Nyt Galstonin mitta on tullut täyteen: ”Haasteena on luoda järkevä tasapaino tehokkuuden ja kestävyyden välille, mikä ei onnistu, ellei nykyinen kriisi laukaise liian kauan lykättyä debattia globalisaatiosta ja kansallisesta turvallisuudesta.”

Koronavirus on kuin armonisku turbokapitalismille. Sen aika loppui oikeastaan jo vuoden 2008 finanssikriisiin, jonka ei olisi uusliberaalin ajattelun perusteella koskaan pitänyt edes tapahtua.

Uusliberaalit olivat 1980-luvulta asti vakuuttaneet, että talous toimii parhaiten, kun se saa toimia rauhassa. Tässä ajattelussa talous oli kuin hyvin rakennettu purjevene: tuulessa vene vähän kallistuu, mutta markkinoiden jykevä köli palauttaa sen kyllä tasapainoon.

Kriisin iskiessä huomattiin, että vapaasti purjehtiva markkinatalous oli vakaa kuin Wasa-laiva.

Finanssikriisin romahduksen jälkeen talous on kasvanut pitkään, mutta kasvuluvut eivät ole palanneet kriisiä edeltävälle tasolle. Siksi keskuspankit eivät ole pystyneet palauttamaan korkotasoaan normaaliksi vaan elvytystä on jouduttu jatkamaan.

Kriisin jälkeen länsimaiden taloudet ovat olleet kuin kroonikkopotilas, joka yrittää jatkaa normaalia elämäänsä happiviiksien avulla.

Ja nyt tämä potilas sai koronan.

­

Globali­saation pohjana on brittiläi­sen talous­tutkijan David Ricardon 1800-luvulla kehittelemä suhteellisen edun teoria. Sen mukaan kaikkien maiden kannattaa keskittyä valmistamaan sitä tuotetta, jossa niillä on suurin suhteellinen etu muihin maihin verrattuna.

Jos suomalaiset tuottavat vessapaperia, venäläiset öljyä ja ruotsalaiset pop-musiikkia ja myyvät niitä toisilleen, talous toimii tehokkaasti ja kaikki voittavat.

Ricardon oivallus on tuonut maailmaan valtavan määrän rikkautta. Suomi on siitä erinomainen esimerkki.

Globalisaation ansiosta Suomi on päässyt viemään omia huipputuotteitaan ulkomaille ja tuomaan maailmalta edullisia tuotteita, joita emme joudu itse valmistamaan kovemmalla hinnalla.

Vuonna 2018 saksalainen Bertelsman Stiftung laski, että Suomi oli hyötynyt globalisaatiosta vuosina 1990–2016 peräti 194 miljardia euroa. Se on 36 664 euroa jokaista suomalaista kohti.

Suomi oli hyötynyt globalisaatiosta 42 tutkitusta maasta kolmanneksi eniten Sveitsin ja Japanin jälkeen.

Maailman köyhien kannalta globalisaation vaikutukset ovat olleet vielä suuremmat.

Maailmantalous on pantu uusiksi, kun iso osa teollisuudesta on siirtynyt Aasiaan ja Kiinasta on tullut ”maailman tehdas”. Se on antanut köyhille työtä ja länsimaalaisille halpoja tavaroita.

Yhden sukupolven aikana eli vuodesta 1991 lähtien peräti 1,1 miljardia ihmistä on nostettu tällä tavoin absoluuttisesta köyhyydestä. Niin kertovat Maailmanpankin tilastot.

Muutos on ollut suurin Kiinassa, jonne on syntynyt uusi keskiluokka. Jotkut sen jäsenistä ovat viime vuosina innostuneet lomailemaan Lapissa.

Samaan aikaan sairauksia ja nälkäongelmia on voitettu, ihmisten elinikä on pidentynyt, tyttöjen koulunkäynti on lisääntynyt ja sodat ovat vähentyneet.

Frankfurtin lentokenttä Saksassa 13. maaliskuuta 2020. Samaan aikaan presidentti Donald Trump sulki Yhdysvaltain rajat eurooppalaisilta Schengen-alueen matkustajilta.­

Globaali talous perustuu verkostoihin, joita pitkin eri asiat, kuten pääomat, tavarat, matkailijat tai informaatio virtaavat paikasta toiseen.

Yksi verkostoajattelun kehittelijöistä on Espanjan yliopistoministerinä nykyään toimiva sosiologi Manuel Castells.

Castellsin mukaan uusi maailma sykkii informaatioverkostoissa, jotka pyyhkivät pois maantieteelliset rajat ja tekevät vanhoista toimijoista, kuten kansallisvaltioista vähitellen merkityksettömiä.

Samanlaisia ajatuksia ovat esittäneet monet muutkin tutkijat, esimerkiksi historioitsija Niall Ferguson, jonka mielestä verkostot haastavat vanhat hierarkkiset järjestelmät, joita Ferguson kutsuu ”torneiksi”.

Globaalia taloutta on pidetty jopa moraalisena voimana. Optimisteihin on kuulunut esimerkiksi amerikkalainen journalisti Thomas Friedman, joka nimitti globaalikapitalismin tasoittamaa pelikenttää ”litteäksi maailmaksi” vuonna 2005 kirjoittamassaan kirjassa.

Friedman uskoi, että kapitalismin logiikka panee maailman kansat ”kultaiseen pakkopaitaan”, jonka ansiosta demokratia, markkinatalous ja ihmisoikeudet voittavat kaikkialla.

Kuka tietää – tällaiset ajatukset saattavat tehdä vielä joskus paluun, mutta juuri nyt vanha maailma on lyönyt lujaa takaisin.

Se ei johdu vain markkinoihin liittyvistä ongelmista ja globalisaatioon liittyvistä riskeistä vaan myös siitä, että maailmassa riittää niitä, jotka ovat työntäneet parhaansa mukaan keppejä globalisaation rattaisiin.

Globalisaatiolla on nimittäin ollut voittajansa, mutta myös häviäjänsä. Jälkimmäisiin ovat kuuluneet länsimaiden vähemmän koulutetut työntekijät, varsinkin tehdastyöläiset.

Vastustajissa on ollut myös kapitalismin kriitikoita, kansallismielisiä, uskovia sekä muita konservatiiveja. Kymmenen viime vuoden aikana he ovat korjanneet voiton toisensa jälkeen.

Vastustajat ovat saaneet tukea esimerkiksi Venäjältä, joka ei ole koskaan viihtynyt amerikkalaisten johtamassa maailmassa.

Kiinan tilanne on erikoisempi, sillä se on hyötynyt globalisaatiosta valtavasti. Siksi Kiina toivoo globaalille taloudelle varmasti jatkossakin menestystä, mutta ei hinnalla millä tahansa.

Kiinalle globalisaatio on ollut keino rikastua ja vahvistua, mutta se ei todellakaan aio pukea päälleen Thomas Friedmanin tarjoamaa kultaista pakkopaitaa.

Kun Kiinan johtaja Deng Xiaoping avasi maataan markkinoille, hän sanoi, ettei välitä, onko kissa musta vai valkoinen, kunhan se saalistaa hiiriä. Amerikkalaiset olivat niin riemastuneita siitä, että Deng oli hyväksynyt kapitalismin, että heiltä meni kauan ymmärtää, mikä oli se hiiri, joka Dengillä oli mielessään.

Nyt globalisaation vannoutuneimmatkin kannattajat ovat havahtuneet siihen, että jos globalisaatio viedään liian pitkälle, se alkaa syödä omaa häntäänsä.

Harvard Business Review’n artikkelissa taloustutkija Roger Martin käytti manteleita esimerkkinä tällaisesta ilmiöstä.

Aikaisemmin manteleita tuotettiin monessa paikassa, mutta se ei ollut missään yhtä kannattavaa kuin Kalifornian Central Valleyssa, jossa on optimaaliset olosuhteet manteleiden tuotantoon. Nyt maailman manteleista 80 prosenttia tuotetaan yhdessä laaksossa.

Siihen sisältyy ilmeinen vaara: jos jokin manteleita tuhoava tauti tai tuhohyönteinen iskisi Central Valleyyn, Suomessakin jouduttaisiin syömään laskiaispullat hillon kanssa.

”Kestäviä systeemejä kuvaavat yleensä juuri ne asiat – monimuotoisuus, tuhlailevuus ja löysyys –, jotka tehostaminen pyrkii poistamaan”, Martin tiivisti.

Kohtalokkaampi esimerkki samasta asiasta löytyy 1800-luvulta Irlannista, jossa perunan viljely kannatti niin hyvin, että se syrjäytti lähes täysin viljan. Kun perunarutto iski Irlantiin vuonna 1845, miljoona ihmistä kuoli nälkään.

Los Angelesin satama San Pedrossa Yhdysvalloissa 6. maaliskuuta 2020. Yksi maan vilkkaimmista satamista hiljeni, koska Kiinasta saapuva rahtiliikenne lakkasi kulkemasta.­

Nykyisenlainen globalisaatio luo vielä maailmantalouteen aivan oman lisäriskinsä, sillä tuotantoketjut on rakennettu niin pitkiksi ja polveileviksi, että häiriö missä tahansa ketjun kohdassa uhkaa romahduttaa koko ketjun ja aiheuttaa tavarapulan.

Ilmeisin esimerkki tästä on lääketeollisuus, sillä lääkkeiden tehoavista aineista suurin osa tuotetaan nykyään Kiinassa. Se tarkoittaa sitä, että Kiina voi tahtoen tai tahtomattaan aiheuttaa länsimaissa vakavan lääkepulan.

Yhdysvaltain puolustusministeriö Pentagon kirjasi asian jo viime kesänä merkittäväksi kansalliseksi turvallisuusriskiksi.

Kylmässä ja syrjäisessä Suomessa markkinahäiriöihin on varauduttu paremmin kuin useimmissa muissa maissa. Esimerkiksi lääkkeiden varastoinnista on tarkat määräykset velvoitevarastointilaissa.

Lääketurvallisuus on hyvä esimerkki tilanteesta, jossa kapitalismin näkymätön käsi ei tuota yhteistä etua. Jokaisen lääketuojan ja apteekin kannalta kannattavinta olisi rakentaa just-in-time-ketju, jossa lääkettä saapuu sitä mukaa, kun sitä myydään.

Lääkkeiden pitäminen varastossa on kallista, mutta se on yhteinen etu. Juuri siksi viranomainen maksaa velvoitevarastoinnista korvauksen.

Koronavirus voi osoittautua historialliseksi käännekohdaksi, joka kääntää globalisaation peruutusvaihteelle. Niin uskoo esimerkiksi amerikkalaisessa The Spectator-lehdessä asiasta 4. maaliskuuta kirjoittanut Kate Andrews.

”Näyttää todennäköiseltä, että viruksella on pitkäkestoiset vaikutukset, jotka tekevät siitä käännekohdan hyperglobalisaation historiassa”, Andrews arvioi.

Yksi sairaus, näinkään vakava, ei kuitenkaan yksin aiheuttaisi näin dramaattisia johtopäätöksiä. Korona sattui iskemään maailmaan tilanteessa, jossa vanhoja ajattelutapoja oli jo ehditty kyseenalaistaa monelta suunnalta.

Ilmastonmuutos, toistuvat pakolaiskriisit, poliittisen järjestelmän heikkeneminen ja kansainvälisen järjestyksen horjuminen ovat kaikki vahvistaneet sellaista ajatusta, että maailmassa on jotain vikaa.

Globalisaatio yski pahasti jo ennen kuin korona iski. Jo viime vuonna maailmankauppa supistui 0,4 prosenttia. Pudotuksen takana oli muun muassa Yhdysvaltain ja Kiinan kiihtynyt kauppasota.

Taloustieteen professori Michael O’Sullivan oli valmis hautaamaan globalisaation jo ennen koronavirusta. Viime vuonna ilmestyneessä kirjassa The Levelling: What’s Next after Globalisation? O’Sullivan arvioi, että globalisaation suurimmat hyödyt on jo saatu. Siksi on aika korjata sen aiheuttamia haittoja, esimerkiksi jakaa valtaa ja vaurautta nykyistä tasaisemmin.

”Globalisaatio on jo menneisyyttä. Meidän pitää hyvästellä se ja keskittyä uuteen moninapaiseen maailmaan”, O’Sullivan neuvoi.

Bangkok, Thaimaa 13. maalikuuta 2020. Thaimaalainen sijoittaja seurasi pörssikursseja.­

Kun Donald Trump valittiin vuonna 2016 Yhdysvaltain presidentiksi, hänen tärkein vaalilupauksensa oli rakentaa muuri Meksikon rajalle. Se kuvasti hyvin amerikkalaisten halua suojata itsensä kavalalta maailmalta.

Samasta asiasta kertoi Trumpin keskiviikkoinen päätös sulkea rajat eurooppalaisilta matkustajilta, brittejä lukuun ottamatta. Päätös oli yhä rationaalinen kuin suomalaisten innostus hamstrata suomalaista vessapaperia, mutta sen symbolinen merkitys oli sitäkin vahvempi.

Voi olla, että Trumpin puhetta lainataan joskus samalla tavalla kuin Britannian ulkoministerin Edward Greyn sanoja vuonna 1914 ennen ensimmäisen maailmansodan syttymistä:

”Valot tulevat sammumaan kaikkialla Euroopassa; emme tule näkemään niiden syttymistä enää meidän elinaikanamme.”

Trumpin jyrinän alla on nimittäin tehty lukuisia samanlaisia päätöksiä, joiden seuraukset voivat olla todella suuret. Useat eurooppalaiset maat ovat ilmoittaneet sulkevansa rajojaan. Perjantaina niin teki Tanska.

EU:n tulevaisuuden kannalta kohtalokkaaksi voi vielä osoittautua Ranskan ja Saksan päätös kieltää hengityssuojaimien, kumihansikkaiden ja muiden suojavälineiden vienti ulkomaille. Niinpä hengenhädässä olevat italialaiset joutuivat naapuriensa asemasta pyytämään apua Kiinalta.

”Hengityssuojaimien tapaus on niin surullinen ja itsekäs”, sanoi italialainen kansanedustaja Lia Quartapelle The Wall Street Journalin mukaan. ”Olemme Euroopan unionissa, mutta missä se unioni on, missä on yhteinen ponnistus? Solidaarisuuden puute on se, mikä minua nyt pelottaa.”

Kun koronavirus lopulta väistyy, silloin muistetaan, miten eri maat ovat hädän hetkellä toimineet.

Yhdysvallat ja Eurooppa ajautuivat taas vähän kauemmas toisistaan, mutta vielä vakavampaa on se, että myös Euroopan maat ovat käpertyneet siilipuolustukseen juuri siinä tilanteessa, jossa yhteisiä toimia ja solidaarisuutta olisi todella tarvittu.

EU on rationaalinen projekti, mutta pelätessään ihmiset eivät käyttäydy rationaalisesti vaan hakevat turvaa omista laumoistaan ja niiden johtajista.

Me suomalaiset olemme kerääntyneet kuuntelemaan pääministeri Sanna Marinia ja presidentti Sauli Niinistöä.

Koronakriisin jälkeen yhteinen Eurooppa näyttää paljon kaukaisemmalta asialta, ehkäpä pelkältä illuusiolta.

Sellaiselta näyttää myös rajaton maailma. Ja se kehitys on jatkunut jo jonkin aikaa.

Kun Berliinin muuri murtui vuonna 1989, maailmassa oli vain 15 rajamuuria erottamassa kansoja toisistaan. Jo ennen kuin korona iski, niitä oli 77.

­

Nyky­maailmasta on tullut vaaral­linen paikka, koska samat verkostot, jotka levittävät hyviä asioita, levittävät myös huonoja asioita, kuten terrorismia, talousšokkeja ja viruksia.

Pahinta on se, että tällaisten šokkien vaikutukset voivat olla hyvin dramaattisia: ne leviävät nopeasti ja tekevät tuhoa, koska eri verkostot ovat riippuvaisia toisistaan, ja järjestelmissä on valtavasti haavoittuvaisuuksia.

Maailmasta on tullut kaoottinen järjestelmä. Kaaosteoria todistaa, että sellainen järjestelmä on altis pienillekin häiriöille.

Kaaosteoriaan kuuluu niin kutsuttu perhosefekti, jossa hyvin pieni ero alkutilanteessa voi aiheuttaa valtavan eron lopputilanteessa.

Koronan leviämisessäkin sattumalla on voinut olla ratkaiseva vaikutus: aivastiko ensimmäinen koronapotilas täydessä metrovaunussa vai ei? Se saattoi ratkaista tuhansien ihmisten kohtalon toisella puolen maailmaa.

Millaisia johtopäätöksiä tästä sitten pitäisi tehdä? Pitäisikö meidän estää ihmisiä aivastamasta?

Ei, koska se on mahdotonta. Yhtä mahdotonta on yrittää varautua viruksiin, joita on maailmassa käytännössä ääretön määrä – enemmän kuin tähtiä tunnetussa universumissa. Mikä tahansa niistä voi koska tahansa mutatoitua vielä koronaakin kauheammaksi sairaudeksi.

Ainoa, mitä voimme tehdä on yrittää muuttaa maailmaa sellaiseksi, etteivät sairaudet pääse leviämään näin helposti. Viime vuosina kehitys on kuitenkin mennyt juuri päinvastaiseen suuntaan.

Ihmisten määrä on lisääntynyt, ihmiset ovat levittäytyneet yhä uusille alueille, ihmiset syövät yhä enemmän eläintuotteita, ihmiset asuvat yhtä lähempänä toisiaan, ihmiset matkustavat entistä enemmän ympäri maailmaa.

Kaikki nämä asiat auttavat viruksia, mutta panevat ihmiset vaaraan.

Koronavirus on ikävä vitsaus, mutta kauheita tauteja on ollut yhtä kauan kuin ihmisiäkin. Keskiajalla niitä levittivät rotat ja kirput, mutta nyt me ihmiset hoidamme levittämisen itse.

Sarsin levitessä vuonna 2003 maailmassa tehtiin vuodessa alle kaksi miljardia lentomatkaa. Tämän vuoden ennuste ennen koronaa oli 4,72 miljardia.

Suuri osa maailman epidemioista on aina alkanut Kiinasta. Ennen monet niistä myös pysyivät Kiinassa, mutta eivät enää. Yksi syy siihen on, että kiinalaisista on tullut maailman nopeimmin kasvava lentomatkustajien ryhmä.

Viime vuodet ovat olleet jatkuvaa taistelua vakavia epidemioita vastaan: sars 2003, sikainfluenssa 2009, mers 2012, ebola 2014, zika 2015, dengue 2016, korona 2020.

Tähän asti ihmiskunta on selvinnyt melkein säikähdyksellä. Jos normaaleja influenssoja ei lasketa, epidemioiden arvioidaan tappaneen 2000-luvulla yhteensä noin 300 000 ihmistä.

Isoa pandemiaa on kuitenkin osattu odottaa.

Viime syyskuussa maailman terveysjärjestö WHO varoitti raportissaan World at Risk, että maailma on täysin valmistautumaton nopeasti leviävään virustautiin.

”Maailmassa on vakava alueellisen tai globaalin tuhoisan epidemian tai pandemian uhka, joka ei aiheuttaisi ainoastaan ihmishenkien menetyksiä vaan myös talousromahduksia ja yhteiskunnallista kaaosta”, raportissa todettiin.

Nyt tästä on selvittävä – ja otettava opiksi.