Punaisia kansioita lojui vielä alkuvuodesta kaikkialla. Niitä oli röykkiöittäin pöytien alla, kasoittain pöytien päällä. Niitä oli käytävillä, varastoissa ja lattioilla. Niiden yli loikittiin kun muutakaan ei voitu.

Nyt suurin osa kansioista on jo nosteltu varastohyllyille ojennukseen, mutta muutama on vielä Itellan sinisissä muuttolaatikoissa varaston kulmassa.

Jokaisessa kansiossa on yhden turvapaikanhakijan elämä.

21 900 turvapaikanhakijaa odottaa ratkaisua elämäänsä.

Ollaan Maahanmuuttovirastossa Helsingin Sörnäisissä. Kuusikerroksinen virastotalo näyttää ulospäin tavanomaiselta valtion konttorilta. Sälekaihtimet peittävät likaiset ikkunat, sinivalkoinen leijonalippu on rullautunut puolittain lipputangon ympärille.

Toisessa kerroksessa suoraan hissiä vastapäätä on kokoushuone ”Kinshasa”. Sen vieressä on ”Teheran”. ”Saharan” avokonttorissa pöytien ääressä kymmenkunta rennosti pukeutunutta nuorta virkailijaa on kumartuneena punaisten kansioiden ylle. He ovat ylitarkastajia.

Virkailijat selaavat papereita, lukevat pöytäkirjoja keskittyneesti. Joku kirjoittaa kiivaasti kymmensormijärjestelmällä.

Kerrosta alempana pyöreiden pöytien ääressä istuu parikymmentä vaitonaista ulkomaalaista. He odottavat vuoroaan turvapaikkapuhutteluun. Kaksi huiveihin verhoutunutta nuorta somalinaista supattaa toisiinsa nojautuen. Rinnakkain istuvat irakilaismiehet näpyttelevät kännyköitään.

Yksi odottajista on vanhempi herra Bagdadista, voimme kutsua häntä vaikka herra Khaliliksi.

Maahanmuuttovirasto eli Migri oli viime syksynä historiansa suurimmassa myllerryksessä. Suomeen oli tullut vuoden sisällä 32 000 turvapaikanhakijaa, yhdeksän kertaa enemmän kuin vuotta aiemmin.

Pelkästään syyskuun aikana maahan tuli lähes 11 000 ihmistä, kiivaimpina päivinä 600. Silloin Maahanmuuttoviraston ensimmäisessä kerroksessa vastaanottoyksikössä valot paloivat myöhään yöhön. Virkamiehet suostuttelivat kunnanjohtajia perustamaan vastaanottokeskuksia, neuvottelivat SPR:n kanssa telttakaupoista, taivuttelivat hotellinjohtajia avaamaan tulijoille ovensa.

Vuoden alkupuolella tulijoiden virta tasaantui. Vastaanottokeskuksia alettiin sulkea.

Viraston toisessa kerroksessa valot sen sijaan paloivat nyt joka ilta entistä pitempään. Jokainen kynnelle kykenevä houkuteltiin tekemään turvapäätöksiä ylitöinä ja viikonloppuisin.

Virasto sai sisäministeriön johdolta ilmoituksen, että turvapaikkahakemusten jono on purettava syksyyn mennessä.

Työteho oli kaksinkertaistettava.

Kun ennen puhuteltiin perusteellisesti yksi turvapaikanhakija päivässä, nyt piti puhutella kaksi.

Perustelu oli, että jokainen päivä, jonka turvapaikanhakija odottaa vastaanottokeskuksessa, maksaa valtiolle 40 euroa.

Virastoa ei kuitenkaan jätetty pulaan. Jo syksyllä ministeriöstä oli hellinnyt lupa aloittaa massiivinen rekrytointi.

Kun Migri laittoi työpaikkailmoituksia lehtiin, hakemuksia tuli tuhansia. Monelle nuorelle juristille ja yhteiskuntatieteilijälle määräaikainenkin paikka virastossa oli kuin vastaus rukoukseen.

Tarvittavia luonteenpiirteitä ei suoraan hakuilmoituksessa kerrottu, mutta ne oli mietitty tarkkaan. Pätevä ylitarkastaja ei arastele kohdata vierasta. Hän myös kykenee johtamaan vaativaa puhuttelua kovassakin paineessa. Mutta ennen kaikkea, kelpo ylitarkastaja ei pelkää tiukkaa työtahtia.

Kun vuosi sitten turvapaikkahakemuksia käsitteli 73 ihmistä, samaa työtä tekee nyt 530 ihmistä.

Se on epäilemättä virastorekrytoinnin Suomen ennätys.

Kymmenet silmäparit ovat porautuneet tutkija Riku Santaharjun harteikkaaseen olemukseen viraston neuvottelutilassa. On toukokuun 4. päivä. Kaksi päivää aiemmin Migrissä aloitti jälleen 35 uuttaa ylitarkastajaa.

Santaharju on juuri kuvailemassa, millainen on tilanne Somalian pääkaupungissa Mogadishussa tällä hetkellä.

Tulokkaat seuraavat esitystä hiljaa. Mogadishu, Bagdad ja Kabul ovat useimmille tuttuja vain uutisista.

Heillä on talon avaimet taskussa, virkamiehen oikeudet ja velvollisuudet on kuultu.

Tuoreet ylitarkastajat ovat jo avanneet ensimmäiset punaiset kansiot, lukeneet puhuttelupöytäkirjojen kuvauksia pommi-iskuista, pakomatkasta, pelosta ja toivosta. He ovat saaneet selata myös poliisin kuulustelupöytäkirjoja, taustaselvityksiä ja katsella kopioita henkilöpapereista.

Yhdessä kansioista saattoi olla herra Khalilin paperit.

Vajaan kahden viikon mittaisen perehdyttämisen jälkeen ylitarkastajien pitää itse pystyä puhuttelemaan turvapaikanhakijoita, arvioimaan hakijan uskottavuutta ja sen jälkeen ehdottamaan ratkaisua: annetaanko hakijalle turva vai laitetaanko ulos.

Santaharjulla on tulokkaille lohdullista kerrottavaa. Talossa on maatietopalvelu, jonka kymmenen kokenutta tutkijaa tuottaa juuri heitä varten perustietoa lähtömaista. Onko Misan maakunnassa Irakissa tehty itsemurhaiskuja, vainoavatko Pakistanin viranomaiset vähemmistöön kuuluvia ahmadineja, keihin viime viikolla Somalian Baidoassa tapahtuneet iskut kohdistuivat.

Kun kiperä kysymys nousee kesken turvapaikkapuhuttelun, kiireellisen viestin voi lähettää vaikka heti. Vastaus luvataan 15 minuutissa.

Jos hakija kertoo vaikkapa olleensa Irakissa Baath-puolueen jäsen, mutta nuori puhuttelija ei ole koskaan kuullutkaan kyseisestä puolueesta, jatkokysymysten tekeminen voi olla vaikeaa.

”Me olemme täällä teitä varten”, Santaharju sanoo.

Maatietopalvelu tuottaa myös erityisiä maa- ja turvallisuuskatsauksia, joita päivitetään puolen vuoden välein. Niiden pohjalta viraston johto päättää, voidaanko maahan turvallisesti palauttaa.

Ruutupaitaan sonnustautunut Juuso Hyvärinen, 24, on yksi uusista ylitarkastajista. Hän on vasta valmistunut oikeustaloustieteestä juristiksi Lontoon yliopistosta. Pro gradu -työssään hän vertaili Ruotsin ja Suomen kotouttamislainsäädäntöjä.

Todellisia turvapaikanhakijoita hän ei ole vielä tavannut, eikä hän ole juuri matkustanut länsimaiden ulkopuolella, mutta halu oppia on suuri.

”Tässä työssä on mahtavat kehitysmahdollisuudet.”

Hyvärinen myöntää, että työ tuntuu vaativalta, erityisesti ihmisen haastatteleminen heidän elämänsä ehkä merkittävämmässä kohdassa. Ensimmäisiin puhutteluihin on luvassa tiimin vetäjän tuki, mutta sen jälkeen on pärjättävä yksin.

”Jännitän ensimmäistä puhuttelua varmaan enemmän kuin turvapaikanhakija.”

Sen sijaan lakiin nojautuvan päätöksen kirjoittaminen on juristille tutumpaa. Sitä on tullut harjoiteltua.

”Katsoin että kalenteriini on merkitty runsaasti puhutteluja jo heti ensi viikolle. Se on hyvä, ei tätä työtä varmaan muuten opi.”

Hyvärisen tulevan avokonttorin seinällä on suuri valkoinen taulu. Vihreällä tussilla tehty tukkimiehenkirjanpito paljastaa, että kovasta työtahdista huolimatta tiimillä on tulostavoitteeseen vielä matkaa.

Taulun reunaan on kuitenkin piirretty punaisella tussilla aurinko, kukka ja pikkupossu. Yritys on ollut hyvä.

Herra Khalil odottaa edelleen viraston ala-aulassa. Hän päätyi Suomeen viime vuoden syyskuussa juuri suuressa maahanmuuttoaallossa. Turvapaikan hakeminen ja ensimmäinen kuuleminen poliisin luona hoituivat sukkelaan pääkaupunkiseudulla. Sen jälkeen hän on vain odottanut tätä päivää.

Nyt Khalil kutsutaan puhutteluhuoneeseen. Mukaan menevät ylitarkastaja – kainalossaan herra Khalilin punainen kansio – arabiankielen tulkki sekä herra Khalilin suomalainen avustaja. Muilla huoneeseen ei ole asiaa. Puhuttelu on ehdottoman luottamuksellinen tilaisuus, jossa kerrottuja asioita ei paljasteta edes herra Khalilin perheenjäsenille. Ei niin, että paljastumisen riski olisi erityisen suuri. Perhe on Bagdadissa.

Huoneessa on kirjoituspöytä ja neljä tuolia. Verhot on vedetty ikkunan eteen, pöydällä on laatikollinen nenäliinoja. Valvontakamera tallentaa tilaisuuden, kaikki puhe nauhoitetaan.

Pitkään virastossa työskennellyt ylitarkastaja Anna Kasper ja vastikään taloon tullut ylitarkastaja Henrik Veikanmaa kertovat, kuinka puhuttelu oletettavasti menee.

”Herra Khalil, mitä sinulle nyt kuuluu, miten voit tänään”, ylitarkastaja aloittaisi. Koska herra Khalilia jännittää, ilmapiiristä koetetaan tehdä luottamuksellinen.

Turvapaikanhakijoilla on usein karuja kokemuksia viranomaisista kotimaassaan. Pahoinpitely ja kidutus ovat monessa lähtömaassa arkea.

Ensin herra Khalilin kanssa käydään läpi lista hänen oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan. Kerrotaan, että on hänen etunsa mukaista antaa kaikki tarvittavat dokumentit, kuten passi tai syntymätodistus, ja kertoa asiat totuudenmukaisesti.

Sen jälkeen herra Khalil saa itse kertoa syyt, joiden vuoksi hän hakee turvapaikkaa.

Tulkki tulkkaa ja puhuttelija kirjoittaa läppärilleen kerrotun sanasta sanaan. Voimakkaat tunnereaktiot kirjataan nekin.

Sitten tulee kysymysten vuoro. Mitä pelkäät, että sinulle tapahtuu, jos sinut palautetaan kotimaan? Oletko yrittänyt saada apua kotimaasi viranomaisilta tai voisitko muuttaa toiselle alueelle ongelmia pakoon?

Ja miten suhtaudut, jos sinut käännytetään?

Puhuttelu nojaa lakiin. Ensin tutkitaan, onko herra Khalililla perusteltu syy pelätä vainoa alkuperän, uskonnon, kansallisuuden, tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisen tai poliittisen mielipiteen takia. Ainoastaan nämä syyt oikeuttavat turvapaikkaan.

Jos herra Khalilia uhkaisi kotimaassaan kuolemanrangaistus, teloitus, kidutus tai jokin muu epäinhimillinen tai ihmisarvoa loukkaava kohtelu tai rangaistus – mutta ei suoranainen vaino – hän saattaisi saada oleskeluluvan toissijaisen suojelun perusteella. Näin myös silloin, jos kotimaahan palauttaminen olisi herra Khalilille liian vaarallista sodan takia.

Aiemmin herra Khalilille olisi voitu myöntää oleskelulupa myös humanitaarisen suojelun perusteella. Mutta ei enää. Hallitus poisti sen toukokuussa laista.

Jos herra Khalilin punaisessa kansiossa ei ole virallisia papereita siitä, millä paikkakunnalta hän kotimassaan asui, hänelle voidaan tehdä kielitesti. Silloin herra Khalilin arabiankielistä puhetta äänitetään ja se lähetetään analysoitavaksi. Irakin eteläosassa puhutaan perin toisenlaista murretta kuin pohjoisessa. Ja tällä tiedolla on väliä.

Kun turvapaikanhakija on vapaasti saanut kertoa tarinansa, puhuttelija ryhtyy selvittämään sen uskottavuutta.

Turvapaikanhakijaa ei pyritä saamaan nalkkiin, vaan häntä pyydetään selvittämään kertomuksen mahdollisia ristiriitaisuuksia ja avaamaan asioita. ”Kerro lisää”, on puhuttelijan yleisin lause.

Opeteltu tarina paljastuu yleensä nopeasti: se on tiivis selostus, joka ei aukea pintaa syvemmälle. Vastaukset tyrehtyvät pian alun jälkeen. Jos ihminen kertoo olleensa poliisi Irakissa ja että häntä on sen takia vainottu, hän yleensä osaa kertoa työstään laajemmin ja poliisin organisaatiosta erityisesti. Jos yksityiskohtia ei löydy, kertomuksen uskottavuus on heikko.

Tai jos kotipaikaksi on ilmoitettu Mogadishu, lukutaidoton äitikin pystyy kertomaan, mistä ostetaan maitoa, paljonko kameli torilla maksaa tai missä moskeijassa käy eniten ihmisiä rukoilemassa perjantaisin. Jos koti onkin todellisuudessa ollut pakolaisleirillä Keniassa, vastaaminen on vaikeampaa.

Kolmessa tapauksessa neljästä kokenut ylitarkastaja tietää jo puhuttelun jälkeen, mikä on päätös.

Herra Khalilin punainen kansio on koko lailla valmis. Siinä on poliisin kuulustelupöytäkirjan lisäksi turvapaikkapuhuttelun pöytäkirjat, kopio passista ja muita papereita. Kansio lähtee hyllyyn kerrosta ylemmäs.

Puhuttelija ehtii ehkä käydä haukkaamassa nopeasti leivän ennen seuraavaa puhuttelua.

Puhuttelu on rankkaa hommaa, sanovat ylitarkastajat. Erityisen raskasta se on silloin, kun turvapaikanhakija on kokenut raakaa väkivaltaa, hänet on raiskattu tai hän on menettänyt perheensä. Tai kun puhuteltavana on lapsi, joka on nähnyt kauhistuttavia asioista.

Myötätuntoinen puhuttelija voi olla, mutta suruun ei voi lähteä mukaan.

Vaikka asiakkaalta tyhjenisi koko nenäliinapaketti, ylitarkastajan pitää pystyä ohjaaman kerrontaa niin, että se ei rönsyile sinne tänne, ja keskittyä tunnistamaan olennainen: onko hakijalla todellinen tarve suojelulle.

Vauhti, jolla turvapaikkahakemusten jonoja halutaan lyhentää, huolestuttaa turvapaikanhakijoiden oikeusturvaa valvovaa Pakolaisneuvontaa. Ennen hakemusten perusteet selvitettiin huolella ja kelloon tuijottamatta. Nyt kuormitetut ja kokemattomat ylitarkastajat saattavat järjestön mukaan tulla puhutteluun valmistautumattomina. Edes valmiita asiakirjoja ei aina ole luettu.

Kun käytettävissä on vain kolme tuntia, aikaa ei jää tarpeeksi lisäkysymyksille. Järjestön mielestä kiire näkyy jo päätösten laadussa.

Järjestön välittämät avustajat ovat niitä, jotka usein istuvat puhutteluhuoneessa mukana. He näkevät monenlaista.

Samaan on kiinnitetty huomiota Maahanmuuttoviraston johdossa. Ylijohtaja Jaana Vuorio kävi itse maaliskuussa läpi sata somalialaisten puhuttelupöytäkirjaa ja päätöstä. Hän totesi, että kysymyksiä olisi pitänyt tehdä lisää. Tarkemmilla kysymyksillä olisi useassa tapauksessa todennäköisesti päädytty turvapaikan sijasta hakijan kannalta kielteisempään ratkaisuun.

”Meidän täytyy löytää tasapaino laadun ja määrän suhteen. Virheelliset päätökset eivät ole kenenkään edun mukaisia. Aikaa on otettava lisää, jos siihen on tarve”, Vuorio sanoo.

Sillä väärä päätös voi tulla todella kalliiksi. Suomelle se maksaa rahaa, väärin palautetulle se voi maksaa hengen.

Vielä 15 vuotta sitten Suomessa ei myönnetty juuri lainkaan turvapaikkoja. Nyt päätökset tehdään linjassa muiden läntisten EU-maiden kanssa. Päätöksenteon raamit tulevat suoraan Euroopan ihmisoikeussopimuksista.

EU:n yhteinen turvapaikkapolitiikka on etäällä välkkyvä johtotähti, jota kohti sitkeästi pyritään. Jos komission toive toteutuu, jonain päivänä Migri on lähinnä EU:n pohjoinen haarakonttori. Päätökset tehdään yhdessä paikassa yhteisen linjan mukaan.

Se minkälaista turvapaikkapolitiikkaa Suomessa sovelletaan, ei periaatteessa virastolle kuulu. Kun nykyinen hallitus tahtoo kiristää ulkomaalaislakia, virasto on yksi lausunnon antaja muiden joukossa.

Migri toivoo ainoastaan, että lait ovat selkeitä ja helposti sovellettavia. Ovatko lait hyviä tai oikeudenmukaisia, on poliitikkojen asia.

Käytännössä Migrin valta on suuri. Toukokuussa se linjasi, että Irakiin, Afganistaniin ja Somaliaan voi palata kaikille alueille ilman, että siellä esiintyvät aseelliset selkkaukset aiheuttavat vaaraa.

Tästä eteenpäin ainoastaan henkilökohtainen vaino tai vakavan vaaran uhka on peruste saada turvaa Suomesta näistä maista paenneille. Esimerkiksi se, että joutui pakenemaan kodistaan Isisin hyökkäyksen takia, ei riitä. Jos uhkaa ei enää katsota olevan, edessä on palautus.

On päätöksenteon aika.

Herra Khalilin kansio avataan viraston toisessa kerroksessa.

Puhuttelun tehnyt ylitarkastaja on kirjoittanut päätöksen ja esittelee sen esimiehelleen, joka käy myös puhuttelupöytäkirjan läpi.

Jos hän on samaa mieltä päätöksestä, hän allekirjoittaa sen. Jos ei, asiasta keskustellaan.

Toisinaan tapaus on niin mutkikas, sitä on puitava isommallakin porukalla.

Ainoastaan muutama pitkän linjan virkamies saa ruuhkan takia tehdä selkeitä myönteisiä päätöksiä yksin.

Jo odotushuoneessa on käynyt selväksi, että herra Khalil on sympaattinen, kovia kokeneen oloinen, kunnon mies. Mutta sillä ei ole merkitystä, kun päätöstä tehdään.

Myöskään virastoon tulvivalla vihapostilla tai poliitikkojen kiihkeillä maahanmuuttomielipiteillä ei päätösten sisältöön vaikuteta. Ylitarkastajat painottavat, että jokainen päätös perustuu ulkomaalaislakiin, ei kenenkään mielipiteeseen.

Jos puhuttelija on kokenut erityisen suurta myötätuntoa hakijaa kohtaan – tai päinvastoin – hän voi aina jättää päätöksen tekemisen toiselle ylitarkastajalle.

Vähintään viisisivuisessa päätöksessä kerrotaan seikkaperäisesti, miksi Migri nyt päätti tai ei päättänyt antaa turvapaikkaa esimerkiksi ”Sinulle herra Khalil”.

Päätöksessä arvioidaan yksi kerrallaan ne tosiseikat, jotka turvapaikanhakija on esittänyt, sekä se, pidetäänkö niitä uskottavina vai ei. Ja perustelu, miksi.

Päätöksessä listataan myös kaikki ne maatietopalvelun ulkoiset lähteet, joita päätöksen pohjana on käytetty.

Lisäksi kerrotaan, että päätöksestä voi valittaa Helsingin hallinto-oikeuteen. Käytännössä kaikki kielteisen päätöksen saaneet valittavat.

Saako herra Khalil Suomesta turvapaikan vai ei, sitä emme tiedä.

Herra Khalilin punainen kansio on kuitenkin tullut matkansa päähän. Enää se kärrätään viraston arkistoon kymmenientuhansien muiden punaisten kansioiden joukkoon.

Punaiset kansiot ovat nekin tulleet tiensä päähän. Kaikki uudet hakemukset tehdään sähköisesti.

Mutta miten käy herra Khalilille itselleen?

Se ei enää virastolle kuulu.