Sommerens debat om integration, islam og ligestilling har afsløret en splittelse i venstrefløjens identitet.

På den ene side spøger de gamle ’68-dyder som feminisme, religionskritik og seksuel frigørelse.

På den anden står venstrefløjens moderne paroler om tolerance, minoritetsbeskyttelse og religionsfrihed.

Debatten om burkiniforbud og indvandreres syn på kvinder og demokrati har banket en kile i den røde blok og spaltet venstrefløjens selvforståelse. Politikerne prøver at balancere med et ben i hver lejr.

Men hvis venstrefløjen, og dermed rød blok, igen skal vinde danskernes tillid, er der brug for et fundamentalt opgør med partiernes moderne og blødsødne integrationspolitik.

Har vi glemt 68’erne?

Det er ikke en naturlov, at venstrefløjen skal indtage en blødsøden rolle, når det kommer til kritikken af religion.

Ungdomsoprøret i 1960’erne havde solid base i socialistiske tanker og kredse, og det blev nærmest moderne at være marxist, hvis man var ung og studerende.

Med ungdomsoprøret og marxismens opblomstring i samfundet, fulgte også marxismens stærke religionskritik som en vigtig tilføjelse til de unges kamp.

Kampen imod det konservative og det religiøse blev set som to sider af samme sag, da netop de religiøse strømninger ofte stod i vejen for ligestilling og seksuel frigørelse.

Som modstykke til venstrefløjens sejre i spørgsmålene om fri abort og lovliggørelse af billedpornografi blev Kristeligt Folkeparti stiftet i 1970.

Venstrefløjen kredsede om Karl Marx’ lære om, at religion er opium for folket, mens det religiøse og konservative Danmark ville holde fast i religiøse dyder som ægteskabet, begrænset adgang til abort og skarp opdeling mellem kønnene.

Læs også: Kampen om ytringsfriheden afspores af forblindede argumenter

Når unge i 60’erne havde fri sex, druknede sig selv i stoffer og byttede om på kønsrollerne, var det et spørgsmål om frihed fra alt det samfundsbevarende, som følger af religion.

Frihed til at seksualisere sig selv, friheden fra at være underlagt faste kønsroller og friheden fra at være underlagt social kontrol.

Det var de tanker og værdier, ungdomsoprøret byggede på, og venstrefløjen mejslede i granit, at den fremover ville repræsentere frigørelsen og friheden i sit politiske arbejde.

Desværre ser den stolte tradition af religionskritik ud til at været forsvundet fra det politiske landskab til venstre for midten.

I stedet er den blevet erstattet af blødsødenhed og overbærenhed, når spørgsmålet falder på religions rolle i samfundet. Det er blevet vigtigere for dele af venstrefløjen at positionere sig selv som en vagthund, der beskytter minoriteter, frem for at stå fast på nødvendig kritik.

Hyklerisk sommer

Netop sommerens religionsdebat har understreget venstrefløjens usikre balancegang. Det er heldigvis sådan, at vi i Danmark har nogle almengyldige principper om ligestilling, demokrati og mangfoldighed, der deles på tværs af politiske overbevisninger. Religion må vige for de værdier – uanset friheden til at dyrke en religion.

Netop det er helt afgørende for succesfuld integration. Den forståelse burde også være gældende på venstrefløjen. Men sommeren har vist tegn på, at nogle er villige til at gå på kompromis med vores grundlæggende værdier.

F.eks. foreslog Naser Khader (K) et demokratisk screeningssystem, der skulle vise, om nyankomne flygtninge havde et demokratisk værdisæt. Det blev blankt afvist af Johanne Schmidt-Nielsen (EL), der mente, det var udtryk for sindelagskontrol.

Dernæst opstod debatten om burkinien, hvor flere på venstrefløjen rasede over franske kommuners forbud mod at bade i den religiøse badedragt.

Begge dele er eksempler på, at repræsentanter fra rød blok har vægtet hensynet til minoriteter højere end hensynet til en at vores grundlæggende værdier.

Det burde være en oplagt dagsorden for de røde partier at sikre, at de, som kommer til Danmark, også er nogle, der har tænkt sig at bakke op om vores demokratiske samfund, der sikrer fri og lige deltagelse for alle borgere.

Mere end en badedragt

Lad os lige dvæle ved franskmændenes kamp mod burkinien. En burkini er bare en beklædningsgenstand, måtte man forstå på dem, der bagatelliserede svømmedragtens betydning.

Men en burkini er meget mere end en beklædningsgenstand. Den repræsenterer værdier, der hører samfundet før ungdomsoprøret til.

Burkinien, og andre religiøst motiverede og tildækkende beklædningsgenstande, repræsenterer et kultursyn, der lægger mænds ansvar på kvindens skuldre.

Den bygger på en tanke om, at det er kvinden, der har ansvaret for ikke at friste manden, og hvis ikke hun påtager sig det ansvar, så kan manden ikke gøre for, at han bliver fristet.

Læs også: Må indvandrere beholde deres kultur?

Netop det manglende ansvar for mænd gør, at chikane og overgreb i højere grad bliver accepteret, hvis kvinden ikke er tildækket. Det er kort sagt kvindens ansvar at holde manden væk.

Selvfølgelig bør man overveje et forbud for at komme sådan et undertrykkende regime til livs, og det bør være helt legitimt, at demokratiske og europæiske værdier skal respekteres i Europa ved lov.

Men venstrefløjen ser ud til at have mere travlt med at beskytte minoriteters ret til at værne om deres kultur og traditioner.

De gamle kvindesagsforkæmpere må vende sig i graven, når de ser, at nogle af deres politiske allierede, som de historisk set har kæmpet side om side med, nu støtter kvinders ret til at lade sig undertrykke.

Værdipolitisk nybrud, tak

Men hvorfor skal det være en selvfølge, at venstrefløjen skal være de blødsødne, når debatten falder på integration og religion?

De røde partier burde have en interesse i at bevare sammenhængskraften i velfærdssamfundet ved at begrænse religionens rolle.

De burde gå forrest i kritikken af islam, når religionen tydeligvis fastholder en gruppe danskere i traditionelle mønstre, som ikke er forenelige med vores idé om frihed og lighed.

Heldigvis har vi set tegn på fremskridt det seneste halve år. SF og Pia Olsen Dyhrs kamp imod social kontrol med indvandrerkvinder var en tiltrængt fornyelse i debatten.

Men vi skal som venstreorienterede turde gå endnu længere. Vi skal turde sige højt, at religiøst betinget social kontrol grundlæggende strider mod vores menneskesyn, og at vi ikke ønsker det i vores hverdag.

Vi skal turde kræve, at indvandrere, der kommer hertil, tror på vores styreform og vores samfund. Ellers er de ikke velkomne i Danmark.

Vi skal ikke være bange for at stå fast på, at integration betyder, at indvandrere skal underordne sig de værdier, Velfærdsdanmark er bygget på – ikke omvendt.

Det har intet at gøre med at være intolerant – det handler om at følge vores paroler om frihed og lighed til dørs.

Danskerne har gang på gang stemt på regeringer, der har stået fast på de værdier, men venstrefløjen har distanceret sig selv fra befolkningen, og dermed fra de værdier, vores bevægelser bygger på. Vi skal tilbage til rødderne, og vi skal bygge et Danmark, hvor religion ikke undertrykker og kontrollerer mennesker.

Sebastian Lukas Bych er jurastuderende, præsident for Socialistisk Ungdom i Norden og medlem af forretningsudvalget, SF Ungdom.

Kronikken er udtryk for hans personlige holdning