Verdens bedste cykelby kan åbenbart ikke lave cykelparkeringskældre, skriver civilingeniør og ph.d. Anne Katrine Harders. Den nye metros kældre står gabende tomme, og i de nye bydele forvandler manglen på overjordisk cykelparkering kantzonerne til krigszoner, mener hun.

Indlægget er udtryk for skribentens holdning. Du er velkommen til at deltage i debatten – send dit indlæg til debat.byrummonitor@pol.dk

Automatisk oplæsning

Der er ikke oplæsning af denne artikel, så den oplæses derfor med maskinstemme. Kontakt os gerne på automatiskoplaesning@pol.dk, hvis du hører ord, hvis udtale kan forbedres. Du kan også hjælpe ved at udfylde spørgeskemaet herunder, hvor vi spørger, hvordan du har oplevet den automatiske oplæsning. Spørgeskema om automatisk oplæsning

Så er den nye metro åbnet. Og det er på mange måder fantastisk at træde ned i en underverden af dansk designtænkning. Foreningen af funktion og æstetik omslutter den rejsende gnidningsfrit fra start til slut.

Altså medmindre du vælger at kombinere rejsen med cykel.

For i verdens bedste cykelby har man tilsyneladende opbrugt sin kreative tænkning, når det kommer til cykelparkering. Problemerne er ellers til at tage at føle på i byens rum, hvor man på daglig basis må sende en tanke til Københavns gangbesværede eller svagtseende borgere. Det problem er forsøgt løst med en cykelparkering, som er fuldstændig ubrugelig for hovedparten af Københavns cyklister.

Metroens parkeringskældre står tomme

Det er i virkeligheden ikke mængden af cykelparkering, der er problemet – for dén kan København godt løse. Men desværre baseret på den type designmetode, hvor skrivebordet er rammen for inspirationen, og resten er overladt til håbet.

Enhver, der har cyklet (eller bare bevæget sig) i byen, vil vide, at cykelparkeringskældre harmonerer meget dårligt med ladcykler, barnesæder, indkøbsposer, børnecykler, mormorcykler og helt almindelige cykler og helt almindelig logik for den sags skyld. Især når der er trapper involveret.

I praksis betyder den ubrugelige kælderparkering, at alle naturligvis parkerer på det, man ellers med stolthed i stemmen kalder ’kantzonen’

Derfor kan det umuligt være en overraskelse, at de orangemalede cykelparkeringsrum på M3-linjen allerede står og skriger på selskab. Vel at mærke, mens man på den gamle metrolinje nu er nået til at invitere kunstgrupper ind for at udfylde de eksisterende og meget tomme parkeringskældre med alt andet end cykler.

Bag hoveddøre, branddøre og kælderdøre

Alligevel er der en stædig insisteren på, at cykelkældre bare skal være svaret på cykelparkeringsløsningen anno 2019. Selv i Københavns nyeste bydele. Hvad der i virkeligheden var et tomt lærred for nytænkende løsninger (på et ældgammelt problem), er blevet til en hån af områdernes beboere og brugere.

Når to opgange deler fire cykelstativer på gaden, og resten af parkeringen findes i en kælder bag hoveddøre, branddøre og kælderdøre, og man skal forcere en vældig stejl trappe med slisken nøjagtigt placeret, så pedalerne indgraverer deres utilfredshed hele vejen ned i, hvad der må være det fjerneste rum, bygherren kunne opstøve i sit forsøg på at imødekomme kommunens krav om x antal indendørs pladser, så er det lige til at tude over (c’mon, Carlsberg Byen med Københavns bedste forudsætninger for et nyt (bæredygtigt) byområde!).

Fra kantzone til krigszone

I praksis betyder den ubrugelige kælderparkering, at alle naturligvis parkerer på det, man ellers med stolthed i stemmen kalder ’kantzonen’. Det er dét område, som skulle skabe noget byliv på de der kvadratmeter mellem vej og byggeri (og samtidig skabe en buffer mellem det offentlige rum og panoramavinduernes udstilling af stuelejlighedernes uredte senge og rodede børneværelser).

Nu ligner kantzonen byplanlægningens svar på en krigszone, hvor udmagrede græstotter opgiver under de mange vilkårligt parkerede cykler

Nu ligner kantzonen byplanlægningens svar på en krigszone, hvor udmagrede græstotter opgiver under de mange vilkårligt parkerede cykler, mens skilte bliver pansret til med tykke Abus-låse i naive forestillinger om, at det afholder tyve fra at hugge de dyre batteridrevne ladcykler (det gør det ikke, skal jeg hilse at sige).

Det behøver hverken være dyrt eller teknisk

Som verdens bedste cykelby kan man jo hurtigt få den idé, at man umuligt kan lære af andre. Men der findes faktisk utroligt mange løsninger – både de mere opfindsomme (og sikkert også dyre) og så de helt analoge – ude i verden.

Holland er et godt sted at starte, for her er de faktisk lykkedes ret godt med at få folk til at parkere i forskellige former for anlæg og i stativer på gaderne. Det sker i en mere nænsom blanding af pisk og gulerod. For der skal jo nok lidt opdragelse til, indrømmer jeg gerne.

De københavnske cyklister har det med at sætte bekvemmeligheden over sikkerhed og hensyn. I Holland har myndighederne friere rammer til at komme uortodokse parkeringer til livs, og det er trods alt en god motivationsfaktor. Omvendt har de så sikret massive mængder af cykelparkering. Også i flere etager og uden de forbandede trapper.

Skal vi ikke aftale, at vi her i byen begynder at udvikle cykelparkering, der tager udgangspunkt i cyklisterne (og måske også de mange afarter af cykelstiens andre transportmidler med et parkeringsbehov) i stedet for at insistere på endeløse, tomme, dyre og helt ubrugelige kælderkvadratmeter?

Deltag i debatten – send dit indlæg på 400-800 ord til debat.byrum@pol.dk.