Polens højrepopulistiske udenrigsminister, Witold Waszczykowski, lagde ikke fingrene imellem, da han sidste år beskrev sine politiske modstandere: Folk i storbyen tænker ikke på Polen, sagde han, de tænker kun på at skabe en ny verden, »en sammenblanding af kulturer og racer, en verden af cyklister og vegetarer, som kun bruger vedvarende energi og kæmper imod enhver form for religion. Det har intet at gøre med traditionelle polske værdier.«

Han lovede, at hans parti ville kurere denne »sygdom«.

Flere politologer har peget på, at højrepopulismens succes ikke kun handler om penge og indvandring – det er en værdikamp.

Ronald F. Inglehart fra universitetet i Michigan har brugt survey-data fra hele kloden til at kortlægge den »stille revolution«, som er rullet ind over Vesten siden Anden Verdenskrig: Fordi vi har haft 70 år med fred og materiel sikkerhed, har vi udviklet nye »post-materielle værdier«.

Udviklingen er særligt udtalt i de store universitetsbyer – fra København til New York og Paris – hvor der bor mange unge og mange veluddannede. Her bor »kosmopolitterne«, som Inglehart kalder dem.

Her tror man på sekularisme, individualisme og åbne grænser. Rettigheder for dyr, kvinder og seksuelle minoriteter. Man er »multi«, som den danske historiker Ove Korsgaard har formuleret det: »Multikulturelle, multietniske og multireligiøse, men også multiseksuelle.«

Den amerikanske psykolog Jonathan Haidt har kaldt kosmopolit-værdierne en slags John Lennonisme: »Imagine there’s no countries / It isn’t hard to do / Nothing to kill or die for / And no religion, too.«

Men ... I undersøgelsen Trump, Brexit, and the Rise of Populism fra 2016 viser Inglehart og hans kollega Pippa Norris fra Harvard University, at mange mennesker ikke har taget de kosmopolitiske værdier til sig.

Uden for byerne, hvor gennemsnitsalderen er højere og uddannelsesniveauet lavere, er folk mindre ’multi’ og mindre globale. Og det har skabt en kulturkløft, som er »den mest konsekvente og påholdende forklaring på støtten til populistiske partier«, som Inglehart og Norris skriver.

Det understøttes af en ny stor analyse af Brexit-afstemningen, hvor BBC har gennemgået stemmerne i de enkelte lokalområder. Det viser sig, at »uddannelse og alder til sammen forklarer næsten 80 pct. af stemmevariationen mellem områder.«

Områder med mange ældre og lavtuddannede stemte ofte leave. Og områder mange unge og højtuddannede stemte som regel remain (i det fine akademiske Cambridge stemte 87,8 pct. remain, i arbejderbyen Middlesbrough stemte 82,5 pct. leave)

»De grupper, som føler sig uden for, føler ikke, at deres værdier er repræsenteret i deres egne samfund,« forklarer Pippa Norris, som er politolog på Harvards Kennedy School of Government. »De føler, at der er en konspiration af politisk korrekthed, så de ikke engang kan sige det, de faktisk mener. Og det skaber støtte til partier, der udtrykker denne utilfredshed.«

Allermest imod systemet

Populismeforskere taler om ’grievance theory’– en teori om, at vælgerne stemmer på yderfløjene, hvis de oplever ettab af magt eller kontrol. I bogen The Politics of Resentment beskriver politologen Kathy Cramer denne afmagt blandt landboere i Wisconsin.

De har udviklet en særlig »landlig bevidsthed«, mener hun. De er i opposition til byboerne og føler sig forfordelt og forladt. De er kort sagt vrede. Og de gør oprør ved at stemme på Trump (man finder en lignende fortælling i J.D. Vances bog Hillbilly Elegy).

Exitpolls har vist, at hele 20 pct. af Trumps vælgere slet ikke synes, at han er kvalificeret til at være præsident – men de stemte på ham alligevel. Måske fordi de ikke kunne udstå Hillary Clintons elite-aura.

Noget lignende skete i Polen i 2015, hvor vælgerne var trætte af Donald Tusk, og derfor stemte på Lov og Retfærdighed – og i Sønderjylland i 2015, hvor mange danskere var trætte af Lars Løkke Rasmussen.

Land vs. by

Den politiske kløftmellem land og by er blevet dybere: Hillary Clinton havde let vundet Det Hvide Hus, hvis det stod til byboere – på Manhattan fik hun 87 pct. af stemmerne. Og Storbritannien var blevet i EU, hvis London kunne bestemme – her stemte 75 pct. remain.

Billedet er det samme i Østrig, Frankrig, Tyskland og Polen. Og i Danmark, hvorvi stadig taler om ’Det gule Danmark’, hvor Dansk Folkeparti blev det største parti.

»Der er kommet en ny forklaringsramme,« siger valgforsker Kasper Møller Hansen, som arbejder på en bog med titlen Oprør fra udkanten: Folketingsvalget 2015. »Der er kommet en kulturel dimension, som handler om identitet. Det er et oprør mod eliten.«

Det er denne kamp om kultur og identitet, som den polske udenrigsminister sætter ord på, når han raser imod cyklister og vegetarer.