Jeg fik nær morgenkaffen galt i halsen fredag morgen, da jeg læste ét af de mindst researchede og mest unuancerede debatindlæg om feminisme og ”integration” længe — og at det ovenikøbet var skrevet af Henrik Marstal og bragt i Politiken. Artiklen hedder ”Findes der feministisk indstillede mænd i minoritetsmiljøerne, som afstår fra at følge de patriarkalske traditioner” og blev bragt 22. juni i Politikens online debatsektion.

Jeg skrev hurtigt en kritik af Marstals indlæg til Politikens debatredaktion, da alle debattører ved, at modsvar helst skal bringes i samme medie, men fik efter nogle dages stilhed besked på, at jeg kunne skrive i kommentarsporet, hvis jeg ville være med i debatten. Taget Politikens jævnlige påstande om mangel på kritiske stemmer fra ”minoritetspositioner” i betragtning, er det ironisk at blive afvist på baggrund af min ”vrede”, og at jeg ikke ”peger fremad i debatten”, ligesom de er ”et mainstream-medie” og ikke kan ”beskrive alle nuancer i feminisme-debatten til bunds”. Det er et politisk valg kun at bringe bestemte (racistiske) perspektiver i debatten om køn. Det er et politisk valg at inkludere og ekskludere stemmer — og det er et politisk valg at starte og stoppe debatten med ét indlæg.

Marstal kritiserer manglen på bemærkelsesværdige mandlige minoritetsstemmer i den danske kønsdebat. Han skriver blandt andet: ”En række kvinder med minoritetsbaggrund er de senere år blevet markante stemmer i kønsdebatten. Men der er brug for, at også minoritetsmænd står frem og viser vejen.” Men Marstals kritik hviler på adskillige uresearchede præmisser og unuancerede formodninger. Samtidig fungerer Marstals debatindlæg som et klassisk eksempel på en hvid mand, der forsøger at redde brune kvinder fra brune mænd, ved at bebrejde de brune mænd for alt muligt (social kontrol, dårlig integration og manglende rollemodeller). Denne dynamik er velbeskrevet i kønsforskningen (!) af blandt andre Gayatri C. Spivak — så allerede her fornemmer man en unuanceret argumentation. Det er også ironisk taget i betragtning af, hvordan Marstal tilskrives status som ekspert på køn i adskillige debatter og medier. Men på vegne af ét af de (udefinerede) ”minoritetsmiljøer” Marstal beskriver, vil jeg i hvert fald gerne takke nej til at blive ”reddet” af ham.

Det er et politisk valg at inkludere og ekskludere stemmer — og det er et politisk valg at starte og stoppe debatten med ét indlæg.

Den første og mest problematiske præmis for indlægget er selvfølgelig, at Marstal overhovedet vover at stille spørgsmålstegn ved (og definere) hvem der er feminister, og hvordan. Han spørger: ”Men findes der feministisk indstillede mænd i minoritetsmiljøerne? Og er der blandt dem personer — hvad enten de er pædagoger, klubledere, politikere, debattører, skuespillere, musikere eller noget helt syvende — som kan og vil påtage sig at være rollemodeller?” Det viser hvor unuanceret Marstals forståelse af feminisme er, men det viser også hvor mangelfuldt hans kendskab til ”minoritetsmiljøerne” er.

Det bør ikke være nødvendigt for mig at proklamere, at der findes feministiske mænd i langt de fleste miljøer, om end de selvidentificerer sig sådan, eller ej. Langt de fleste af de allermest aktive feminister jeg har at gøre med i mit aktivistiske arbejde er brune mænd. I øvrigt kræver det kun en minimal indsigt i islam at forstå at feminisme (selvfølgelig) også er forenelig med stærkt troende muslimske miljøers kønsforståelse. Der er rigelig tilgængelig litteratur om feminisme i islam — man kunne starte med at læse op på Jasbir Puars begreber pinkwashing og homonationalisme eller Ratna Kapurs forklaring af essentialisme i feministisk menneskerettighedsdiskurs — det kræver meget lidt research at forstå, hvorfor der også er feministiske moskeer på vej frem i Europa.

Den næste problematiske præmis er forventningen om, at det er disse mænds egen skyld og eget ansvar, at de ikke er tilstrækkelige i medierne (dem Marstal læser og ser, forstås) til at kvalificere sig til hans stempling som samfundsdebattører og rollemodeller. Det er ifølge Marstal mændene der skal ”stå frem” og ”vise vejen”. Det er problematisk, fordi Marstal ikke sidder som debatredaktør og tilrettelægger på samtlige medier, han indtager, og derfor reelt ikke kan vide noget om, hvorvidt det er den redaktionelle proces, der kan være med til at udelukke netop disse stemmer fra den danske debat. Det er ikke nemt at få sin stemme hørt i danske medier (medmindre man er Henrik Marstal) og i de ”minoritetsmiljøer” jeg kommer i, er mine brune mandlige medfeminister klare over, at deres klumme-plads ofte gives til dem på bekostning af en kvindes, hvorfor de opfører sig som allierede og skaber plads til kvinders stemmer — modsat visse andre.

Til sidst er Marstals indlæg også problematisk, fordi denne forventning om én rigtig måde at ”gøre” feminist på er udtryk for sin egen form for social kontrol og magtudøvelse. Marstal benytter sig af det direkte talerør medierne har givet ham til at trampe på nogen, han på ingen måde legitimt kan dømme. For ærligt talt, selv hvis der ikke var nogle feministiske minoritetsmænd (det er der) og de ikke prøvede at komme med i debatterne (det gør de), så kan Marstal på ingen måde tillade sig at opdrage på dem. Når man oplever bebrejdelse og offentlig udskamning som minoritets-mand i Danmark, på baggrund af uresearchede og unuancerede fordomme om hvad det betyder at være brun mand, eller måske muslim, har man måske for travlt med at beskytte sit liv og sig selv mod diskrimination og den vold der følger, til at være feminist på Marstals måde.

Feminismen er en kamp, der går på tværs af kategorier og forstår magt- og undertrykkelsesmekanismer på tværs af klasse, køn og race. Feminisme handler også om at beskytte brune drengebørn fra et hvidt (dømmende) patriarkat.

Vil du have flere feministiske debattører Marstal? Så opfør dig som én.