Journalist og historiker Adam Holm spurgte i foråret på Facebook:

»Skal man til tid og evighed acceptere, at f.eks. Carolineskolen er bevogtet af maskinpistolbevæbnede betjente, at Krystalgade er fysisk blokeret af politibiler og at kun få mandlige jøder på sabbatten vover at vandre til bøn iført deres kippa?«.

Det er det, man kalder et uhyre godt spørgsmål. For skal vi som borgere i et liberalt land blot acceptere, at dele af en indvandrende kultur mindsker andre borgeres frihed og tryghed? Lad os opridse den triste kontekst: Der lever i dag et betydeligt antal muslimer i Danmark og Europa, som ikke ønsker at underlægge sig det liberale samfunds principper.

En stor undersøgelse af det tyske socialforskningsinstitut WZB fra 2013 med 9.000 muslimske respondenter fra seks europæiske lande viste bl.a., at 65 procent af de adspurgte mener, at religiøse love er vigtigere end landets love, og 75 pct. mener, der kun er én mulig fortolkning af Koranen, som alle muslimer skal overholde

En undersøgelse af analysinstituttet Wilke i 2015 viste bl.a., at fire ud af 10 muslimer i Danmark mener, at lovgivningen helt eller delvist bør bygge på Koranen. I august 2014 skrev Newsweek, at en ud af seks franske muslimer sympatiserer med IS, og to måneder efter skrev The Times, at tallet i England er en ud af syv. Et af det liberale samfunds kerneprincipper, ytringsfriheden, er i praksis begrænset i dag pga. voldsparate muslimer.

Ingen anden indvandrende kultur end den muslimske er så vanskelig at integrere og demokratisere og udøver så massiv social kontrol over unge, der »i udpræget grad begrænser deres selvstændighed, bevægelsesfrihed, seksualitet, trosfrihed og sociale liv« og udgør »en væsentlig barriere for de unges sociale integration i Danmark«, konkluderer en grundig rapport fra 2014 af Als Research lavet for Ministeriet for Børn, Undervisning og Ligestilling.

Fremtiden?

Det dystre er, at det går ned ad bakke på væsentlige punkter: Parallelsamfundene, fundamentalismen, og radikaliseringen er – uanset at årsagerne hertil er mange – vokset, og generelt er muslimer mere korantro og mindre liberale end tidligere.

F.eks. mener 77 pct. af 702 repræsentativt udvalgte danske muslimer i Wilkes undersøgelse fra 2015, at Koranens anvisninger skal følges fuldt ud; i 2006 var det 62 pct. En undersøgelse af Policy Exchange viste i 2007, at muslimske efterkommere i England er meget mere fundamentalistiske end deres forældre.

Forfatteren Stefan Hertmans’ patosbårne »Åbent brev til Europa« i sidste weekends Information og andre europæiske aviser bliver således et eksempel på en position, der helt overser, at det ikke kun handler om terror og »en slet adfærd fra de få«, men om en langt bredere og mangeartet modstand mod den liberale livsform.

Kun gennem et skævt billede kan Hertmans gøre indvandringsmodstandere til hjerteløse idioter og »kværulantiske masseindivider«. Men det afgørende spørgsmål er, om vi kan have en sammenhængende liberal kultur om 10-20-50 år, hvis indvandringen fortsætter? Kan jøder, homoseksuelle og kvinder f.eks. leve frit?

Svaret er sandsynligvis nej. Langt fra alle muslimer er illiberale – og denne artikel må være forfærdelig at læse for liberale muslimer – men mange illiberale er muslimer. Nok har vi og USA opført os svinsk i Mellemøsten, ført en katastrofal boligpolitik herhjemme mv., men vi kan ikke ignorere kulturfaktoren.

Som Francis Fukuyama har pointeret i Berlingske: »med indvandrere fra muslimske lande er det langt sværere«, da de ikke rigtig opbløder deres religiøse og kulturelle værdier og gifter sig ind i andre kulturer.

Individet først vs. tryghed

Derfor er der efter årtiers værdikamp nu et parlamentarisk flertal i Danmark for at begrænse ikke-vestlig indvandring. Men bør der også være enighed om nærmest at standse den? Dét er det store spørgsmål, som udfordrer konventioner, og som man i Vesten strides om. Og det er det, denne artikel vil rejse en saglig og åben debat om. For kan vi ikke tage dén, også på venstrefløjen, kan vi ikke debattere en af de potentielt mest samfundsforandrende og irreversible udviklinger i vores tid.

Der er to hovedargumenter imod en standsning. Hos borgerlige lyder det dominerende argument, at det vil stride mod det liberale princip om individets ligeværd og ukrænkelighed. Det var det princip, Jakob Engel-Schmidt (V) forsvarede, da han i DR2’s Debatten 2.2. 2017 fortalte DF’s Kenneth Kristensen Berth og debattør Mikael Jalving, at vi bør se individet først og ikke individets religion.

Men bør dette vigtige princip dominere diskussionen?

Ikke hvis vi betænker, at det blot er ét liberalt princip blandt flere andre. Det afgørende er her, at dén politiske orden, vi kalder liberal-demokratisk, består af forskellige principper, som er formuleret forskellige steder, og som kan vægtes forskelligt og komme i konflikt med hinanden.

En af de første og største grundlæggere af en liberal samfundsorden er John Locke. Ligesom Hobbes og Rousseau beskæftiger han sig med spørgsmålet om, hvorfor individer overhovedet skal overdrage deres magt til en stat.

Hvad er »det store og øverste formål« med en sådan kontrakt, spørger han i sit politiske hovedværk fra 1690. Hans svar er dette: at sikre individets frihed og tryghed. Dét er en statsmagts primære opgave ifølge Locke, som er den første, der formulerer det repræsentative demokratis princip om, at borgerne må vælte magthaverne, hvis ikke de sikrer borgernes frihed og tryghed.

Også den filosof, der har betydet meget for det moderne samfunds frihedsforståelse, John Stuart Mill, formulerer nogle afgørende liberale principper. En betingelse for et frit samfund er for Mill frihedsrettighederne: »ubetinget frihed til at tilkendegive sin mening om alle genstande«, »frihed i valget af livsindstilling« og »frihed til at tænke og føle«, understreger Mill i Om friheden (1859). Og han påpeger, at intet samfund »er fuldstændig frit, i hvilket de ikke gælder ubetinget og uden indskrænkning«.

Mill er også opmærksom på, at dogmatisk religiøsitet typisk blokerer for friheden, og at Europa skylder frihedsånden »sin fremskredne og mangesidede udvikling«. Også princippet, der er markant formuleret hos Jürgen Habermas, om, at demokratisk samtale fordrer ikke-religiøse argumenter, er et afgørende liberalt princip.

Disse vigtige liberale principper begrunder, at den muslimske indvandring bør sættes på pause – simpelthen fordi den har en klar tendens til at modvirke den liberale livsform, og fordi statsmagten ikke kan sikre den. Staten er f.eks. ikke i stand til at overvåge alle radikaliserede muslimer (i England kalkulerer myndighederne med 23.000), forhindre den sociale kontrol, de voksende bander eller de demokratiundergravende aktiviteter, der, som dokumentaren Moskeerne bag sløret viste, foregår i en række moskeer i Danmark.

Humanisme vs. frihed

Et kerneargument på venstrefløjen for muslimsk indvandring er et humanistisk princip om hjælp, tolerance og beskyttelse af individet. Det er det princip, der fik Informations David Rehling til at klandre Socialdemokratiets indvandringspolitik for at »smide humanismen væk« . Og det er det princip, Radikale Venstre og Alternativet abonnerer kraftigt på, og som også gør, at Enhedslisten påtænker at vælte en S-ledet regering, hvis den vil sende flygtninge til lejre uden for Danmark.

Det underliggende spørgsmål er her, om denne hjælp til den muslimske flygtning, der står ved grænsen, skal veje tungere end en statistisk-historisk viden om, at muslimsk indvandring indebærer massive problemer? Det er ikke givet, at hensynet til flygtningen bør veje tungest (og flygtningen kan også hjælpes i nærområder). For man må spørge: Bør bevarelsen af borgernes tryghed og en liberaldemokratisk orden ikke stå højest? Ellers risikerer vi vel at sætte det, vi kæmper for – liberale liv og samfund – yderligere over styr?

Med hvilken ret kan en statsmagt forlange af sine borgere, at deres trygge liv og »ubetinget frihed til at tilkendegive sin mening om alle genstande« og »frihed i valget af livsindstilling«, som Mill skriver, og den kulturelle sammenhængskraft skal trues af en betydelig del af den muslimske indvandrings modstand mod det liberale samfund?

Hvilke liberale principper bør veje tungest? Der er stærke liberale grunde til at sige, at det ultimativt og ved justering – ikke afskaffelse – af internationale konventioner bør være demokratiske staters højeste opgave at sikre den liberale kultur, frihedsrettighederne, sammenhængskraften og borgernes frihed og tryghed. Også dét er en liberal og velbegrundet position i en forbandet diskussion uden nemme løsninger.