Vi sad omkring køkkenbordet hjemme i Sinksundet i Luleå, mine sønner, Frank og Leo, og jeg. Det var i november 2013. Uden for vinduet havde elletræerne for længst tabt alle blade, og stranden på den anden side af søen var tom. Jeg havde grillet en kylling, og duften bredte sig i vores 63 kvadratmeter lille gule hus. I brændovnen knitrede brændeknuderne, det var lige begyndt blive køligt i luften.

Frank og Leo blev født med kun et års mellemrum, for henholdsvis 11 og 10 år siden. De bor hver anden uge hos mig og hver anden uge hos deres mor et stykke inde i byen. Jeg er en af de irriterende fædre, der ikke kører deres børn rundt i bil. De må selv cykle de syv kilometer ind til skolen, og hvis der er sne, findes der også vinterdæk til cykler. I deres fritid spiller de hockey og fodbold. De er vilde med X-Men og japanske animé-tegnefilm.

Leo kører på sportsløbehjul og Frank på skateboard. Leo spiller trommer, Frank spiller guitar. Vi plejer at skiftes til at spille sange på højeste lydstyrke på stereoanlægget og danse vildt. De kan lide Idol (Sveriges svar på X-faktor, red.), men vi har ikke noget fjernsyn, så det må de se ovre hos deres mor. I stedet har vi et lille badstuehus med sauna på stranden, hvor der nøjagtig er plads til os alle tre. Jeg tror, de synes, at jeg kan være akavet og pinlig, men vi griner meget og elsker hinanden. De har hver en undulat, der flyver frit rundt i huset og sviner, men som vi ikke nænner at holde i bur.

Ved middagsbordet kiggede Frank ned på sin tallerken, hvor han normalt skovler maden rundt og sorterer den i forskelle bunker fra ’spiseligt’ til ’måske spiseligt’ til ’det her får Bruno’, vores hund. Frank begyndte at tale om computerspillet Call of Duty: Ghosts. Et såkaldt first-person shooter-spil med fotorealistiske miljøer, hvor målet er at dræbe fjenden. Flere af hans klassekammerater spiller det, selv om aldersgrænsen er 16 år.

Jeg vidste godt, at Frank spillede det hjemme hos sine klassekammerater, men jeg sagde ikke noget – der er ligesom en grænse for, hvor meget man kan skærme sine børn i sociale sammenhænge. Én gang forsøgte han selv at downloade spillet via et fildelingsprogram; vores mobile bredbånd ramte dataloftet, og da det gik op for mig hvorfor, slettede jeg filerne, før downloadprocessen var færdig. I stedet skete det, at drengene kiggede på realtidsoptagelser af spillet på Youtube. Mens de sad og nærstuderede den ene spilsekvens efter den anden, kunne jeg høre, hvordan selvudråbte eksperter delte tips og kommenterede spektakulære fuldtræffere – såkaldte headshots, hvor fjenden rammes i hovedet – med en bred vifte af awesome-udbrud i forskellige stemmelejer.

Frank fortsatte engageret sin redegørelse for den seneste version af Call of Duty. Han talte så ivrigt, at han helt glemte at spise. Lillebror Leo overhørte med interesse Franks historie om de forskellige missioner, våben og køretøjer. Øjnene var ved at falde ud af hovedet på ham. Han kan godt lide camouflagetøj og har sit eget luftgevær. Endelig kom spørgsmålet:

»Kan vi ikke snart købe spillet, far?«

Blod fra et barn

På et splitsekund blev jeg ført fem år tilbage i tiden, til en demonstration i den palæstinensiske landsby Nai’lin på den besatte Vestbred. Der skulle jeg som freelancejournalist dække min første konflikt. Demonstrationen imod det ulovlige israelske adskillelseshegn eller ’sikkerhedsbarriere’, som var under opførelse, havde som sædvanlig udartet sig voldeligt. Maskerede unge mænd kastede sten mod de israelske sikkerhedsstyrker, som svarede igen med tåregasgranater. Dem, som blev affyret fra morterer, var lette at få øje på, hvorimod dem, som blev skudt af sted fra granatkasterne på soldaternes M16-rifler, var uberegnelige. De susede lige frem, i høj hastighed, i stedet for at dale ned. Et par måneder tidligere var en demonstrant blevet ramt i hovedet af en sådan granat. Han lå stadig i koma.

En granat kom hvinende. Jeg kunne ikke nå at reagere. Den slog ned blot en halv meter bag mig og ramte en tør busk. Jeg spænede væk som et jaget dyr, mens busken brød i brand. Røgen blandede sig med tåregas.

Også min kollega havde sat i løb – ingen af os ville være i skudlinjen. Vi hostede, jeg åndede gennem min undertrøje. Det stak i halsen og sved i øjnene. Mit hjerte dunkede. En palæstinensisk mand i hvid kaftan stod stille og iagttog os, mens vi bøjede os over mikrofoner og kameraer for at tjekke, at alt var intakt. Jeg var flov uden helt at vide hvorfor. Jeg følte den gamle mands øjne hvile på mig.

»Kan du se pletten på stenene her?«, spurgte han.

Jeg kiggede op og nikkede hurtigt.

»Det er ikke maling. Det er blod fra en ti år gammel dreng, der blev skudt og dræbt på det her sted i sidste måned.«

Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle sige. Jeg famlede med kameraet og tog et sløret billede af de blodbestænkede sten. Der var mindre blod, end jeg ville have ventet, »men det var jo også fra et barn«, husker jeg, at jeg tænkte. Det var min første tur til Israel og Palæstina.

Et tilbud om krig

»Far? Haaallo? Jorden kalder! Må vi spille? Alle andre har fået det af deres forældre.«

Typisk. Jeg lagde mit bestik og kiggede på drengene. Jeg spurgte, om de nogensinde havde oplevet noget, der ligner rigtig krig. Nej, sikke et dumt spørgsmål – hvornår skulle det være sket?

»Okay«, sagde jeg. »Jeg har et tilbud til jer, men jeg ved ikke, om jeres mor vil synes om det.«

Så forklarede jeg, at hvis de ville tage med mig til et land, hvor der havde været krig, lovede jeg at købe et hvilket som helst af de krigsspil, de ønskede sig, når vi var hjemme igen. Betingelsen var, at de skulle møde forskellige mennesker på stedet og stille spørgsmål til dem om krigen.

Frank og Leo så betænkeligt på mig. Jeg kendte det blik. Det var et blik, der sagde:

»Far, det er bare endnu en af dine urealistiske ideer, som ikke bliver til noget, som dengang du ville grave en karpedam, men måtte fylde hullet op igen, eller dengang du ville bygge en rutsjebane fra badstuehytten ned i søen«.

Samtalen ebbede ud. Det blev ikke til noget med spillet.

Efterår blev til vinter. Vandet frøs et par gange. Da det var 32 grader under nul, ville selv ikke Bruno gå ud. Vinteren blev til tidligt forår, og det begyndte at dryppe fra loftet. Før påske diskuterede Luleås indbyggere, om der ville være sne nok tilbage til at køre på snescootere på helligdagene.

Børnene plagede ikke mere om computerspillet, men selv kunne jeg ikke slippe vores samtale. Jeg tænkte over de spil, jeg selv spillede, da jeg voksede op – spil som Doom, Wolfenstein eller den første version af Call of Duty, som jeg blev ret begejstret for. Jeg forstod udmærket den spænding, drengene oplevede foran skærmen. Hvorfor skulle jeg dog nægte dem samme glæde? Var jeg en hykler?

Men der var stadig noget ubehageligt over de nye spil. Mange af dem udspillede sig i konfliktområder, hvor der indtil for nylig havde raset rigtige krige, eller hvor krige stadig var i gang. Og da jeg var barn var den fedeste grafik VGA, dvs. 256 farver med pixels så store som sandkorn. Intet så realistisk ud.

Et par uger før påske ringede min eks, Elisa, børnenes mor. Hun ville tale om, hvad vi skulle gøre: Skulle vi sende drengene på fritidshjem, eller skulle de have fri? Så busede jeg ud med, at jeg havde planlagt en tur til Jerusalem og Golan-højderne med børnene i påskeferien for at vise dem besættelsen. Der blev helt stille i den anden ende.

Elisa blev født i Stockholm i 1978. Hendes forældre flygtede til Sverige efter militærkuppet i Chile. Vi mødtes, efter at jeg i en tid havde arbejdet som sømand og sejlet en 12 meters sejlbåd fra Australien til Middelhavet. Jeg havde et stort rød skæg og en cigaret limet til mundvigen, da jeg afmønstrede og tænkte, at hvis hun kunne lide mig trods det håbløse skæg, så måtte det være ægte kærlighed. Ni måneder senere fik vi Frank og derefter Leo. I foråret 2008 revnede det hele. Vi havde råbt rigtig meget af hinanden igennem årene, men i forhold til vores børn havde vi altid været enige.

Vi talte sammen i et stykke tid. Børnene havde nået en alder, hvor de var blevet gamle nok til at se andet end Bohuslän, Grækenland og Spanien. Elisa spurgte, om hun kunne tage med. Og sagde så på samme tid:

»Carl-Magnus – det sidste, jeg ønsker, er at tage endnu en konflikt med til det land.«

Men der kan jo være situationer, hvor børn behøver begge forældre, blev vi så enige om, og jeg havde også brug for nogen at dele omkostningerne med. Elisa og jeg bookede turen sammen.

Pelshuer og blanke frakker

Tidligt om morgenen den 12. april lander vi alle fire i Ben Gurion-lufthavnen i Israel. Natteluften føles frisk på vejen mod Jerusalem. Trods det tidlige tidspunkt er mange ortodokse jøder allerede på vej til Grædemuren for at bede. Børnene gaber, benovede over de store pelshuer, blanke frakker og buskede skæg og krøller. Elisa tager med Leo til sit hotel, mens jeg fortsætter med Frank hen til min ven, Ronny, hvor vi har fået lov at bo. Ronny Pearlman er en ældre dame, som sammen med et netværk af kvinder fører tilsyn med de israelske kontrolposter og indberetter overtrædelser.

Næste morgen tager Frank og jeg bussen til den gamle bydel i Jerusalem, hjemsted for mange helligdomme for nogle af verdens største monoteistiske religioner. Der møder vi Elisa og Leo. Vi besøger Grædemuren og går langs smalle gader med brosten slidt ned af generationer. Vi maser os igennem ortodokse jøder, turister, muslimer, armenske kristne og af og til en indisk nonne.

På vej til Damaskus-porten passerer vi nogle soldater, og Leo griber fat i mig.

»Se, far, han har en Desert Eagle ... og en M16!«

Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige til det. Er det i sig selv slemt, at børn kan identificere betegnelser for masseproducerede våben, eller er det nu til dags bare ... naturligt?

Vi sidder og spiser.

»I morgen skal vi besøge flygtningelejren Shuafat sammen med Ronny, og bagefter skal vi hen til en fyr ved navn Alaa Alshaer, der bor ved siden af en af verdens mest stærkt minerede grænser, Golanhøjderne i den besatte del af Syrien«.

Børnene ser lidt utilpasse ud. De spekulerer på, om det virkelig skulle være nødvendigt at tale med alle disse mennesker – de taler knap nok engelsk. Jeg siger, at hvis de kan chatte med amerikanere i Minecraft, kan de tale med alle. De kigger vantro på mig. Elisa sidder helt stille.

Næste morgen pakker vi os sammen i Ronnys lille bil og sætter kursen mod flygtningelejren Shuafat. Ronny kører langsomt gennem gaderne, der er kantet med fyrretræer og stenhuse, den eneste form for facade, som ifølge en gammel osmannisk lov må etableres i Jerusalem. Ronny bruger sjældent blinklyset, når hun skal dreje. Bilerne omkring os dytter. Hun vinker muntert tilbage eller hvæser irriteret:

»Stop det der … I skal ikke dytte af mig, jeg er en gammel dame!«

Efter godt et kvarters kørsel parkerer vi uden for indgangen til Shuafat i Østjerusalem et par kilometer fra Ramallah.

Lejren blev oprettet i 1965 af kong Hussein af Jordan til palæstinensiske flygtninge, der tidligere boede under elendige forhold i den gamle by, men nu blev tvangsflyttet hertil. I dag har den omkring 50.000 indbyggere. Selv om ordet ’flygtningelejr’ vækker associationer til teltlejre, minder Shuafat mere om en forfalden forstad. En kombination af mure og hegn omgiver hele området.

Det rasler i gitterportene og tælleapparaterne, efterhånden som folk ved kontrolposten bevæger sig fremad. Frank og Leo ser nervøse ud og holder sig tæt til Elisa og mig. Gaden ligner slående miljøer i Call of Duty: Modern Warfare 2: kasserede biler, forfaldne huse med arabisk graffiti, dynger af skrald og små tilskoddede butikslokaler. Den eneste forskel mellem spillets miljøer og virkeligheden er, at bilerne ikke brænder, og at der bor rigtige mennesker i de nedslidte lejlighedskomplekser.

Ronny fører os ind på en lægeklinik. Klinikkens bestyrer, Majed Siag, kommer os i møde og siger hej. Majed er palæstinenser og vendt hjem efter at have taget sin uddannelse i USA. Nogle forældre med syge børn sidder i venteværelset. De ser på os. Jeg hjælper Frank og Leo med at stille et spørgsmål til Majed:

»Kan du fortælle mine sønner, hvordan det er for børn på deres egen alder at vokse op her?«

Majed begynder med at spørge Frank og Leo, hvor gamle de er. De svarer: 10 og 11 år. Majed siger, at han i gennemsnit må behandle seks palæstinensiske børn om ugen for iltmangel, fordi de har indåndet tåregas. Iltindholdet i børns blod bliver så lavt, at de mister bevidstheden, og uden pleje og ilttilførsel risikerer de at blive kvalt ihjel. Frank nikker med udtryksløst ansigt. Majed siger, at den tåregas, som bruges i Israel, ikke er den samme som andre steder i verden, men en såkaldt CS-gas. Den kan forårsage permanente skader på lunger, hjerte og lever og har i henhold til FN-konventionen om forbud mod kemiske våben været forbudt i krig siden 1993. Israel har undertegnet, men ikke ratificeret denne konvention.

Det meste af volden sker på vej til og fra skole, fortæller Majed. Han kan ikke forstå, hvorfor også skolebørn skal kontrolleres af det israelske militær hver dag.

»Det er ligesom at anbringe en benzindunk ved siden af et bål.«

Børn lærer tidligt at hade militæret og at være ligeglade med, om de bliver slået.

»De handler i rent raseri,« opsummerer han.

Majed siger, at de børn, han møder, er holdt op med at bekymre sig om deres fremtid.

På en typisk uge må han sy otte børn, der er blevet slået i hovedet med geværkolber. Han forklarer:

»Det er voksne mænd, der slår de her børn i hovedet, fordi de har kastet med sten. Ingen tror på mig, når jeg prøver at fortælle det her til udenforstående. Ingen vil tro på, at det går sådan til. Men det sker hver dag her i Shuafat. Lige nu, på denne klinik, behandler jeg tre børn mellem 10 og 14 år, der må sidde i kørestol efter at være ramt i ryggen af gummikugler. For dem er det slut med at spille fodbold. I resten af verden bliver gummikugler lavet af ren gummi. I Israel har gummikuglerne en indre kerne af bly. Hvis man bliver ramt i hovedet eller ryggen, risikerer man at dø eller at blive lammet«.

Majed holder en kort pause.

»Det er, hvad jeg kan fortælle dig om børn på din egen alder her i Shuafat ... og det er kun om, hvad jeg ser her. Der ligger fem andre klinikker her.«

Frank og Leo sidder tavse. De ser på Elisa, og derefter på Ronny, som retter sit blik ned i gulvet. Sekunderne går, uden at der bliver sagt noget. Derefter går en sygeplejerske, der har overhørt samtalen, hen til drengene. Han er omkring 35 år, lille, rund og med mørkt hår. Han sætter sig på hug ved siden af de stole, hvor Frank og Leo sidder. Han siger ikke noget, kigger bare på dem. Så rækker han ud efter Leos hånd og lægger den i sin. Leo rækker ud efter Franks hånd. Sygeplejersken smiler venligt til dem, nikker blidt og ser dem ind i øjnene. Drengene smiler tilbage, den sky af angst, der har hvilet over dem, begynder at fortage sig.

Krigens afledte effekter

De kommende dage lader Elisa og jeg børnene få en pause fra den slags indtryk. Vi tager i Jerusalems zoo, spiser is og besøger The Israel Museum. Om aftenen laver vi middag hos Ronny. Drengene har mange spørgsmål, og vi taler meget om forskellen mellem et lands politik og de mennesker, der bor i landet. Leo er vred. Han ønsker at beskytte børnene i flygtningelejren med sit luftgevær. Jeg siger, at det ikke er så enkelt, og at Leos idé ikke er nogen løsning, for det er jo netop, fordi der har været krig, at soldaterne og børnene er her i første omgang.

Jeg forklarer, at i et computerspil skyder man på terrorister, terroristerne dør, og man vinder. Men det siger ikke noget om de afledte effekter, som krig har: knuste familier, utryghed, flygtningestrømme, overgreb, traumer, der påvirker mange generationer fremover ... Den slags ser man aldrig i spil.

Vi tager nordpå. Sidste gang jeg var i Golan, fandt jeg en høj bakke, hvor man i bil kunne komme meget tæt på den syriske grænse ved Ramat Hagolan. Det er nemt at finde den igen, for hele bakken er fuld af røde og hvide vindmøller. Lige da vi skal af sted, møder vi en israelsk kampvognspatrulje, der holder parkeret i vejkanten. Den er omgivet af entusiastiske israelske børn og voksne, der også er standset op for på tæt hold at se, hvad midlerne i deres forsvarsbudget går til.

Jeg spørger soldaterne, om det er o.k., at Frank og Leo klatrer op på en kampvogn. De nikker høfligt, men Frank og Leo tøver lidt og spekulerer på, hvordan man bærer sig ad med at bestige et sådant køretøj. Jeg svarer, at det har jeg ingen anelse om og løfter drengene op på de tykke panserplader.

Jeg kan ikke undgå at bemærke begejstringen i deres ansigter, da de forsigtigt bevæger sig hen over den 65 tons tunge tank. Begge stopper ved den største maskinkanon. Løbet er mindst én meter langt, udformet i mat sort metal.

»Læg bare jeres hænder på det, mærk efter!« siger jeg til drengene.

De ser på mig med hævede øjenbryn. Forsigtigt lægger de hænderne på det massive våben, som skulle de til at klappe en giftslange. Man behøver ikke at være våbenekspert for at regne ud, at der kun skal et lille aftræk med fingeren til for at skyde gennem en bil eller forvandle et menneske til sildesalat.

Da kampvognsførerne har fået nok af os, vandrer vi længere op ad bjerget for at nyde udsigten. Børnene og jeg selv træder ud på den mest fremskudte del af en gammel fæstning. Ved siden af os ser to mænd ud mod grænselandet. Jeg beder mændene om at udpege, i hvilken retning Damaskus ligger.

»Derovre. 60 km herfra«, siger en af mændene og peger mod nordøst.

»Seks svenske mil herfra i den retning ligger Damaskus, den syriske hovedstad«, siger jeg til drengene.

Ordet ’Syrien’ gør en vis effekt på dem. De ser ud over sletten.

»Kan I huske forsiden på den franske avis, jeg havde med mig hjem, da jeg kom tilbage herfra sidste gang,« spørger jeg.

Frank og Leo spørger, om jeg mener avisen med de døde børn på rad og række, der var blevet ofre for et giftgasangreb. Jeg nikker.

»Det skete for ni måneder siden, 60 km herfra. Det er lige så langt væk som afstanden mellem Luleå og Älvsbyn.«

Drengene stirrer imod det fjerne, som om de var i stand til at få et glimt af disse børn.

»I Homs, 200 km herfra, ligger der børn og dør i beskidte senge. Og det sker lige nu, drenge. Det er ikke fjernsyn.«

Atmosfæren er en smule trykket, men efter et stykke tid begynder drengene at hoppe rundt i en gammel skyttegrav. Der er gange og koøjer, alle med en lidt rusten patina, der vidner om en gammel krig. Hele bakken bortset fra tilkørselsvejen er spækket med miner.

Jeg peger på skiltene og spørger Frank og Leo, om de ved, hvad en mine er for noget. Åh jo, det har de helt styr på. Det er nedgravede bomber, der eksploderer, når man træder på dem. Jeg fortæller dem, at de under ingen omstændigheder må springe over noget hegn eller gå ud i terrænet, uanset hvad der sker. De nikker energisk.

Lyden af våben

Vi har en aftale med Alaa Alshaer, som jeg har mødt før. Alaa, der er gartner og musiker, er på arbejde, så vi må vente på ham sammen med det lokale slæng på The Westside. Den trange cafébars vægge er prydet med vinylplader, og her sidder syriske hipsters med friske Manchester United-tatoveringer og nyder den tidlige eftermiddagssol. Pizzaen smager så som så, men vi er sultne og høflige og lader, som om den er god.

Da Alaa dukker op, køber jeg kaffe, og han sætter sig i sofaen ved siden af Elisa over for Frank og Leo. Alaa er klædt i jeans og en rødternet flannelsskjorte, hans hår er langt nok til at sætte om bag ørerne, og fra nakken rager en enlig dreadlock ud. Han har et stort smil.

Alaa tænder omhyggeligt en hjemmerullet cigaret og puster ud i en røgsky, før han svarer:

»Okay, jeres far har sagt til mig, at jeg skal fortælle jer om krigen.«

Frank og Leo nikker. Alaa siger, han er syrer, men aldrig selv har været i Syrien, selv om hans hus kun ligger 200 meter fra grænsen. Han er 25 år, men en del af sin familie har han aldrig har mødt. Han blev født, da besættelsen allerede havde stået på i årevis, og har hverken syrisk eller israelsk pas.

»Har jeres far fortalt jer om, at da han var her sidste gang, og vi hørte kampvogne skyde om natten inde i Syrien?«

Frank og Leo sidder som fastnaglede og ser spørgende på mig. Alaa fortsætter:

»Jeg kan fortælle, hvad slags våben, der bliver affyret, og hvor langt væk det er, kun ved at høre lydene. Den slags er ikke normalt. Vi hører stadig tanks skyde, men ikke så ofte. Krigen har bevæget sig længere mod nord nu. En del af min familie bor der, og der er intet jeg kan gøre for at hjælpe dem. Det føles forfærdeligt.«

Alaa siger, at det er derfor, han og hans venner spiller musik. Musikstudiet er en frizone. Her behøver de ikke at tale om Assad og om de grusomheder, der finder sted, blot få kilometer derfra. Han ruller sig en ny cigaret og ser på Frank og Leo. Hans alvorlige ansigtsudtryk glider snart over i et smil og som for at lette stemningen, spørger han drengene, hvad de kan lide af musik. Så spørger han, om de gerne vil se grænsehegnet op til Syrien. Nogle vildt stejle sidegader senere parkerer vi foran den grænse, som FN i 1974 etablerede mellem de besatte områder og syrisk jord. En grænseovergang findes ikke.

To elektriske hegn toppet med pigtråd skærer gennem landskabet. Da vi går langs med grænsen, beder Alaa os om ikke at gå for tæt på. Man må gerne være her, men det er bedst ikke at vække opmærksomhed. Drengene kigger ud over det tørre bjerglandskab med hænderne i lommerne på deres hættetrøjer. De har mange spørgsmål:

»Tror du, man kunne komme igennem det, hvis man virkelig ville? Hvor meget strøm er der i hegnene? Er det der Syrien?«

Næste dag ved daggry tager vi af sted, og et par timer senere snegler vi os gennem trafikken i Tel Aviv. Jeg har kun kort tid til at returnere udlejningsbilen, inden arbejdsdagen bliver til sabbat. Nu er rundrejsen forbi. Vi har lejet en lejlighed og agter at tilbringe de sidste dage i solen med at svømme sammen med solbrændte israelere.

Militærhelikoptere flyver langs kysten. Gaza er blot 100 km væk, men jeg siger ikke noget. Frank og Leo skal have lov til at lege.

Tidligt om morgenen den 21. april sætter vi os ind i en taxa og kører tilbage til Ben Gurion Lufthavn. Sikkerheden er striks. Før vi får kontrolleret vores bagage, skal vi besvare spørgsmål om, hvad vi har foretaget os. Den militære sikkerhedsvagt stiller flere kontrolspørgsmål til Elisa, formentlig fordi hun ikke ser skandinavisk ud: Er dit fødested virkelig Stockholm? Hvorfor lyder dit efternavn ikke svensk?

Elisa svarer kort og spydigt, ligesom jeg gjorde under min første tur. Dengang skulle jeg rejse hjem med en taske fuld af kameraudstyr og måtte tage alt mit tøj af, undtagen underbukserne. Jeg er ikke ivrig efter at opleve det igen og vil gerne nå vores fly, så jeg svarer derfor så neutralt og høfligt, som jeg kan.

Da vi endelig får lov at komme videre til gaten, siger Elisa, at jeg er en vatpik. Jeg forstår præcis, hvordan hun føler.

Jeg har flere gange haft lejlighed til at reflektere over min svenske krænkethed ved de israelske sikkerhedskontroller. At stille spørgsmålstegn og optræde modstræbende fremkalder kun mistanke og belønnes aldrig af systemet. Titusinder af palæstinensere må hver dag udholde det samme eller det, der er værre, på vej til og fra arbejde. Men kæfter de op, risikerer de så meget desto mere – at miste deres arbejdstilladelser og evnen til at forsørge deres familier.

Flyet letter til tiden. Alle er trætte og ikke kun, fordi vi er stået meget tidligt op om morgenen. Det har været en stressende tur på flere måder.

Allerede næste dag er skoledag for børnene. Selvfølgelig fortæller de deres klassekammerater om tanken, de kravlede ned i, om minefelterne og om de håndvåben, rifler og maskingeværer, de havde set. De siger, de har været oppe ved grænsen til Syrien og fortæller om børnene i Shuafat, som blev slået i hovedet med geværkolber. Jeg spørger til klassekammeraternes reaktioner.

»De forstod det ikke,« siger Frank. »En af drengene lo og spurgte, om børnene blev slået i hovedet med pølser.«

Hjemme på min veranda i Norrbotten sidder jeg med en kop kaffe og nyder freden. Ingen vejspærringer, og vandet fra hanen er drikkeligt. Vi bliver så hurtigt kastet ind i de sædvanlige hverdagsrutiner, at jeg glemmer at spørge Frank og Leo om de har besluttet sig med hensyn til deres krigsspilsønsker.

En uge senere er de hos mig igen. Vi bruger saunaen og tager den første dukkert i søen, lige ved siden af iskanten. Børnene driller Bruno ved at skjule dens favoritgodbidder de mest umulige steder. Vi har en god aften. Jeg skærer mig et par skiver ølpølse, og vi sidder pakket ind i håndklæder omkring køkkenbordet og sludrer om ugen, som gik.

Jeg tager computeren frem og vi kigger på billeder fra turen. Så kommer jeg i tanker om det: De har opfyldt deres del af kontrakten, og det er tid for mig at opfylde min. Så hvad kunne de tænke sig? De ser på hinanden, og Frank svarer:

»Ah, det er okay, far. Vi er ikke interesserede i de spil længere.«