Jokaista tunteenpurkausta ei pidä vyöryttää sosiaaliseen mediaan. Voisivatko aikuiset alkaa käyttäytyä kuin maalaisjärkiset ja kohdistaa valituksensa suoraselkäisesti niille henkilöille, jotka ovat vastuussa, kirjoittaa toimittaja Riika Nykänen.

Helsingin kaupunginvaltuutettu, vihreiden valtuustoryhmän puheenjohtaja Kaisa Hernberg kirvoitti somekohun kritisoituaan Facebookissa helsinkiläistä Baskeri & Basso -ravintolaa sen palvelusta ja vegaaniruuasta.

Hernberg kirjoitti julkisessa päivityksessään, että vegaaniannokset ravintolassa olivat ”tyyliä kaalinpala etikassa ja pari parsaa soosin kanssa”. Hänen mukaansa ruoka-annoksiksi sellaisia ei osaa kutsua.

Lisäksi Hernberg väitti tarjoilijan sanoneen ruokaseurueelle, että Baskeri & Basso ei oikeastaan edes halua vegaaneja asiakkaikseen.

– Että nyt sitten kerroin. Vegaanit, älkää menkö Baskeri & Bassoon. Olisi kyllä kiva, jos ravintola kertoisi tästä ihan reilusti myös www-sivuillaan, Hernberg kirjoitti päivityksessä.

Ravintolan edustaja kommentoi asiaa Facebookissa toteamalla, ettei ravintola luokittele itseään vegaaniravintolaksi, mutta pyrkii palvelemaan myös vegaaneja parhaansa mukaan. Ravintolan edustajan mukaan ei kuitenkaan pidä paikkaansa, että tarjoilija olisi sanonut seurueelle, etteivät vegaanit olisi tervetulleita ravintolaan.

Facebook-keskustelun mukaan kärkäs palaute olisi ilmeisesti myös saanut tarjoilijan itkuiseksi.

Myöhemmin Hernberg pahoitteli hyvin asiallisesti sitä, että huonoa palvelua saatuaan käyttäytyi itsekin epäasiallisesti. Hän myös poisti alkuperäisen päivityksen. Mutta kuten nykyään usein tuppaa käymään, niin jonkin asteen kohuhan siitä oli jo ehtinyt syntyä.

Ja kyllä sen ymmärtää, että keskustelua päivityksestä heräsi. Sillä Hernbergin tuohtumistempaus maalaa huonoa kuvaa niin hänestä itsestään, vegaaneista kuin somepurkauksiin taipuvaisista nykyihmisistä yleisemmällä tasolla.

Baskeri & Basson verkkosivuilla kuvaillaan, että vaikutteita ravintolaan on imetty muun muassa ”Pariisin kodikkaista bistroista” ja ”Italian maaseudun pienistä osterioista.” Jokseenkin epävegaanimainen kuvailu, sanoisin. Vähänkin googlettelemalla selviää, että vegaaniravintola ei tosiaan ole kyseessä.

Jotenkin luulisi, että vannoutunut vegaani tajuaisi valita itselleen tärkeänä iltana ravintolaksi nimenomaan vegaaniravintolan, tai vähintään sellaisen, jossa painotetaan kasvisruokaa. Kyllähän niitä Helsingissä on, ihan mukava valikoimakin vielä.

Harvoinpa lihanystävä lähtee pihvinhimoissaan tieten tahtoen kasvisruokaravintolaan. Pizzan perässä ei kannata mennä kiinalaiseen ravintolaan, eikä suomalaisia lihapulleroita haikailla marokkolaisessa ravintolassa. Jos mieleni halajaa mereneläviä, suuntaan kalaravintolaan. Kaikissa ravintoloissa ei kaikkien asiakkaiden toiveita voi tai tarvitsekaan toteuttaa.

Myös tapakouluttaja Kaarina Suonperä sanoi IS:n jutussa, että ei ole oikein vaatia tasokasta vegaaniruokaa paikasta, joka kertoo avoimesti, ettei ole vegaaniravintola.

Olisihan se maailman kannalta erittäin tärkeää ja siis aivan mainiota, jos yhä useampi meistä olisi kasvissyöjä tai vegaani. Kunnioitus ja ymmärrys erilaisia keittiöitä ja ruokakulttuureja kohtaan olisi kuitenkin syytä vegaanienkin muistaa. Täysin vegaanista ruokaa kun ei ole kovin monen maan keittiöissä perinteisesti kokkailtu tai kokkailla. Ja ruokakulttuurin ei voi olettaa muuttuvan hetkessä.

Itse olen ollut pesco-lakto-ovo-vegetaristi nyt yli 15 vuotta. Se tarkoittaa sitä, että lihaa en syö, mutta kalaa, kananmunia ja maitotuotteita kylläkin.

Lihattomalla ruokavaliolla olen siis elänyt teini-iästä saakka, mutta ymmärrän myös sen, että kaikkialla ja joka tilanteessa kasvisruoka ei ole itsestäänselvyys. Kohteliaisuudesta ja kunnioituksesta muiden tapoja ja perinteitä kohtaan olen joskus tehnyt poikkeuksiakin, pitkälti ulkomailla.

Olen esimerkiksi pistellyt napaani erään epämääräisen annoksen Aasiassa, koska paikallinen tuttavuuteni sitä minulle perinneherkkuna pienistä rahoistaan tarjosi. Se minulle ei selvinnyt, mitä kaikkea ruoassa oli, mutta ymmärtääkseni lihaa. Tarjoaja oli tästä ruokalajista hyvin ylpeä, enkä kehdannut kieltäytyä. Mielestäni kieltäytyminen olisi ollut töykeää, joten unohdin hetkeksi lihattoman elämäntapani.

Tämän jutun alussa mainittu tapaus ja vegaanien vouhottaminen ei anna kovin mairittelevaa kuvaa myöskään vegaaneista. Tämä on jossain määrin ongelmallista siksi, että suomalaiset pitäisi sekä terveys- että ympäristösyistä jollain ihmeen ilveellä saada syömään paljon nykyistä kasvispainotteisemmin.

Sangen monilla mielikuva vegaaniruoasta ja sitä myöten kenties vegaaneistakaan ei ole nykyisellään kovin hääppöinen. Sori nyt vaan, mutta ainakaan oman kokemukseni mukaan vegaanit eivät elämäntavassaan ole aina niitä ihan kaikkein helpoimpia tai leppoisimpia yksilöitä. Vegaanit kun usein tuputtavat omaa elämäntapavalintaansa muillekin ja tuppaavat sivuuttamaan sen seikan, että monia ihmisiä tofu tai pähkinät eivät kiinnosta. Ja kaikki eivät saa kiksejä kikherneistä.

Hernberginkin harrastama vegaanin vauhkoaminen ei suoranaisesti ole omiaan muuttamaan kuvaa vegaaneista tai veganismista yhtään lupsakampaan tai houkuttelevampaan suuntaan: vegaanien kiukuttelu ja oman ruokaidentiteetin luoman me–ne -asetelman korostaminen eivät varmaan houkuttele tai innosta lihansyöjiä muuttamaan omaa ruokaidentiteettiään yhtään kasvissyöjähenkisemmäksi.

Loppujen lopuksi ja tärkeimpänä tämä kyseinen somekohu kuvastaa kuitenkin erästä isompaa probleemaa nykyihmisissä. Suomalaiset ovat perinteisesti olleet arkoja valittamaan saamastaan ongelmallisesta palvelusta tai tuotteesta. Emme usein kehtaa tai uskalla valittaa tapahtumahetkellä suoraan päin naamaa, jos ravintola-annoksessa on karvakiehkura, pottumuusi on kylmää, valkoviini lämmintä tai hotellihuoneen kylpyhuone epäilyttävän epäsiistissä kunnossa.

Somen myötä tähän näyttäisi tulleen jonkinlainen muutos, jonka esimerkeistä saa lukea vähän väliä. Ongelma vain on se, että sen sijaan että valitettaisiin suoraan palvelusta tai tuotteesta vastuussa olevalle henkilölle (Baskeri & Basson tapauksessa tarjoilijan sijaan oikea henkilö olisi ravintolapäällikkö, kokki tai ravintolan omistaja), niin turhautuminen ja kiukku tempaistaan pikaistuksissa suoraan someen.

Siellä sitten lytätään yritys tai henkilö, ja samansuuntaisesti ajattelevat ihmiset pääsevät tuohtumaan ja päivittelemään asiaa, josta eivät itse asiassa edes tiedä yhtään mitään. Kohta kymmeniä, satoja, jopa tuhansia ihmisiä saattaa kommenteissaan tyrmätä tilannetta, jossa he eivät ole olleet paikalla, tai ristiinnaulita asiaa tai henkilöä, jota he eivät tunne.

Kaiken lyttäämisen kohteena ollut yritys tai henkilö ei luonnollisesti ehdi sanomaan kantaansa väitteisiin, ennen kuin tuho on jo ehtinyt tapahtua. Kun tämä somessa tapahtuva massatuohtuminen on sitten päässyt naurettavaan maksimiinsa, ei kritiikin kohteen oma kommentti hirveästi ketään enää kiinnosta.

Somen kautta annetussa kritiikissä on toki myös hyvät puolensa, sillä ajoittain sillä pystytään nostamaan esille oikeasti tärkeitä ongelmia, epäkohtia ja väärinkäytöksiä. Sellaisissa asioissa, jotka eivät ehkä muuten löytäisi tietään esille julkiseen keskusteluun.

Huonoksi kokemastaan palvelusta tai tuotteesta valittaminen sinänsä ei ole ongelma, itsekin annan palautetta milloin mistäkin. Asiallista kritiikkiä pitääkin rohkeasti antaa, jotta asioita voidaan kehittää.

Mutta negatiivinen palaute pitäisi antaa järkevästi sille henkilölle, joka asiasta on vastuussa. Eikä töräyttää sitä heti sosiaaliseen mediaan mitenkään–asiaan–kuulumattomien ihmisten ihmeteltäväksi ja tuomittavaksi.