Sarjakuvista on sensuroitu liian avonaisten kaula-aukkojen lisäksi muun muassa aseita, ulkoavaruuden olentoja ja väkivaltaisia värejä.

"Tämä uusi julkaisu on äärimmäisen vahingollinen sen kauhistuttavan science-fictionin, sen traumatisoivien hirviöiden taistelujen, sen tarinoiden ahdistavan ilmapiirin ja tiettyjen piirrosten väkivaltaisten värien vuoksi. Ja kaikki nämä painajaismaiset näyt ovat haitallisia nuorten herkkyydelle".

Tätä mieltä oli vuonna 1969 Ranskan sarjakuvasensuurikomissio Fantask-lehdestä, jossa julkaistiin amerikkalaisten supersankareiden, kuten Hämäkkimiehen seikkailuja.

Ranskaan säädettiin sarjakuvalaki vuonna 1949, jonka perusteella saatettiin esimerkiksi sensuroida sarjakuvia, joissa oli "väkivaltaisia värejä", kuten punaista ja mustaa. Irstailu, laiskuus ja valehtelu olivat sarjakuvissa kiellettyjä.

Ranskalaissensuuri määritteli myös sen, miten naisia sai kuvata. Sallitut naistyypit olivat epäseksuaalisia, päästä varpaisiin puettuja tanttoja tai poikatyttöjä. Naishahmot katosivat nopeasti ranskankielisestä sarjakuvasta, koska turhautuneet taiteilijat alkoivat harjoittaa itsesensuuria. Tämä taas ei ollut tasa-arvon kannalta erityisen hyvä asia.

Kuvassa vasemmalla näkyy 1950-luvulla ilmestyneen Kädet ylös! -sarjakuvan kannen saksalainen sensuroitu versio, ja oikealla Suomessa ilmestynyt sensuroimaton versio. Jussi Mankkinen / Yle

Voimakas media

Ranskan sarjakuvalaki on vain yksi esimerkki siitä, kuinka sarjakuvaa on aikojen kuluessa sensuroitu. Sarjakuvalehtiä on muun muassa poltettu roviolla, tekstiä on poistettu tai mustattu, ruutuja on piirretty uusiksi tai sarjakuva on jätetty kokonaan julkaisematta. Etenkin kauhu on saanut kokea kovia: kukoistava ja korkeatasoinen kauhusarjakuva katosi Yhdysvalloista kokonaan 1950-luvun itsesensuurikoodiston takia.

Sensuurin muina kohteina ovat luonnollisestikin olleet seksi, rasismi, päihteet, uskonto ja politiikka. Lisäksi toisen maailmansodan jälkeen monessa länsieurooppalaisessa maassa vasemmisto koki amerikkalaisen sarjakuvan kulttuuri-invaasiona, jota piti vastustaa.

– Esimerkiksi kirosanoja on muutettu kryptisiksi merkeiksi, naisten rintavarustukseen on puututtu, ja jopa suudelmat ovat olleet joissakin tapauksissa kiellettyjä. Tekijöitä ja kustantajia on haastettu oikeuteen ja heille on määrätty sakkoja ja jopa vankeustuomioita. Äärimmäisissä tapauksissa, kuten Charlie Hebdo -julkaisun kohdalla, sarjakuvataiteilijoita on tapettu, Sarjakuvasensuuri-kirjan tekijä Severi Nygård luettelee.

Nygårdin mukaan sarjakuva on voimakas media, joten ei ole ihme, että sitä on sensuroitu ja sensuroidaan.

– Koska sarjakuva yhdistää kuvaa ja tekstiä, se pystyy kertomaan paljon enemmän kuin esimerkiksi kirjallisuus tai kuvataiteet sellaisenaan. Kun tällaista voimallista mediaa sitten tarjotaan lapsille esimerkiksi kauhun muodossa, lastensuojelulliset näkökohdat ovat ymmärrettäviä. Käsittääkseni ei kuitenkaan ole olemassa hirveästi todisteita siitä, että kauhusarjakuvan lukeminen korreloisi rikollisuuden kanssa.

Sarjakuvasensuurin lähtökohdat ovat liittyneet taiteenlajissa tapahtuneeseen muutokseen.

– Sarjakuvan alkuaikoina sen kohteena olivat lähinnä kielitaidottomat siirtolaiset sekä lapset, koska kuva korvasi tekstiä. Kun sarjakuvissa ryhdyttiin käsittelemään vakavampia ja aikuisempia teemoja, syntyi myös sensuuria, Severi Nygård tarkentaa.

Severi Nygård Jussi Mankkinen / Yle

Italia ja vieraat elämänmuodot

Sarjakuvasensuurin mielenkiintoisimpiin maihin kuuluu Italia, joka on ollut myös varsin tuottelias sarjakuvamaa. Italiassa on piirretty muun muassa lännensarja Tex Willeriä sekä Aku Ankan taskukirjoja.

Italialaisen sensuurin juuret ulottuvat 1930-luvulle, jolloin maan fasistihallitus kielsi kaikki amerikkalaiset sarjakuvat yhtä poikkeusta lukuunottamatta. Mikki Hiiri -lehti oli edelleen saatavilla – siimahäntä kun sattui olemaan diktaattori Benito Mussolinin ja tämän lasten suosikki.

Fasistihallinnon kaaduttua toisen maailmansodan jälkeen sensuurivaatimuksissa kunnostautui etenkin katolinen kirkko. Paljas pinta oli ehdottomassa pannassa. Huippusuositussa Pantera Bionda -sajakuvassa esimerkiksi seikkaili bikineihin pukeutunut viidakkoneitonen, mikä oli kirkolle liikaa. Lukuisten oikeudenkäyntien jälkeen sarjakuva vedettiin pois myynnistä. Se palasi takaisin vasta, kun sankarittarelle oli piirretty peittävämpää vaatetusta.

Italiassa piirrettyä Tex Willeriä sensuroitiin kotimaassaan rankasti. Alunperin sarjan nimi oli Tex Killer. Jussi Mankkinen / Yle

Myös Tex Willeriä sensuroitiin rankasti. Ruuduista poistettiin aseita, naisten paljaat olkapäät pistettiin piiloon, hameenhelmoja pidennettiin sekä avonaisia kaula-aukkoja pienennettiin. Usein Willer-sensuurissa ei ollut logiikan häivää.

Italialaisen sarjakuvasensuurin omituisin piirre liittyy vieraisiin elämänmuotoihin ja hirviöihin. 1960-luvun Italiassa amerikkalaisten tuontisarjakuvien ulkoavaruudellisia olentoja muutettiin systemaattisesti mekaanisiksi koneiksi ja muiksi ei-elollisiksi hahmoiksi. Ilmeisesti vieraat elämänmuodot loukkasivat kirkon käsitystä siitä, että ihminen oli luomakunnan kruunu.

Italiassa sensuroitiin etenkin ulkoavaruuden olentoja. Kuvan hirviö on muutettu epämääräiseksi mekaaniseksi olioksi. Jussi Mankkinen / Yle

Tintti ja sensuroitu Afrikka

Ahkeran sensuurin kohteena on ollut myös maailman suosituimpiin sarjakuviin kuuluva Tintti, josta on muodostunut ranskalaisen kielialueen eittämätön ylpeys.

– Tintti-sarjakuvan hahmot ovat karikatyyreja, mutta kuitenkin tarpeeksi realistisia, jotta niiden toiminta voidaan ottaa todesta. Tämän takia Tintissä on nähty lapsille sopimattomia asioita, Severi Nygård toteaa.

Alkuperäisessä Kultasaksinen rapu -albumissa kapteeni Haddock juo muutamaan otteeseen alkoholia suoraan pullon suusta. Amerikkalaiselle kustantajalle tämä oli ilmeisesti lakiteknisistä syistä liian roisia, joten kyseiset ruudut poistettiin. Tinteistä on myös sensuroitu viittauksia itsemurhaan sekä kohtauksia, joissa on ollut arveluttavaa uskonnollista sisältöä.

Tintti Afrikassa -sarjakuva on koettu useassa yhteydessä rasistisena teoksena. Jussi Mankkinen / Yle

Kaikkein sensuroiduin Tintti-albumi on Tintti Afrikassa, jota on koettu rasistiseksi ja josta nousee säännöllisin väliajoin kohuja.

– Yhdysvalloissa ja Iso-Britannissa albumin ympärille on laitettu punainen nauha, jolla halutaan etukäteen varoittaa kiistanalaisesta sisällöstä. Olen itse todistanut Iso-Britannian Oxfordissa, kuinka eräässä kirjakaupassa muut Tintti-albumit olivat lastenosastolla, mutta Tintti Afrikassa löytyi aikuisten osastolta, Severi Nygård sanoo.

Ruotsissa Tinteistä kohistiin vuonna 2012, jolloin Tukholman Kulturhusetin nuortenkirjastosta poistettiin kaikki Tintti-albumit. Kulttuurikeskuksen taiteellinen johtaja, rap-artisti Behrang Miri syytti Tinttejä siitä, että ne pursuavat afrofobiaa ja että "arabit istuvat niissä lentävillä matoilla". Tintti-kielto herätti kuitenkin vastalauseiden kiivaan ryöpyn, ja se peruttiin varsin nopeasti.

– Tässä tapauksessa johtaja ja henkilökunta olivat selvästi sotkeneet monta sarjakuvaa keskenään ja tehneet niistä synteesin, joka ei millään tavalla vastannut todellisuutta, Severi Nygård analysoi.

Myös Smurffi-sarjakuvaa on sensuroitu oletetun rasistisuuden takia. Sarjassa on esiintynyt aggressiivisia mustia smurffeja, joiden väri muutettiin vuonna 2010 Yhdysvaltain markkinoille suunnatussa versiossa sinipunaiseksi.

Sarjakuvasensuurissa puututtiin usein naisten liian paljastavaan vaatetukseen. Ote Sarjakuvasensuuri-kirjasta. Jussi Mankkinen / Yle

Muumit ja vessapaperi

Sensuurin kynsiin on joutunut myös kotoinen muumimme. Muumipeikko-sarjakuvaa tehtiin 1950-luvulla alunperin Iso-Britannian markkinoille, ja Tove Jansson on kertonut, kuinka hänen piti poistaa tarinoista esimerkiksi viittaukset niinkin arkiseen asiaan kuten vessapaperiin. Kuninkaallisen perheen kustannuksella pilailu oli myös ehdoton tabu, kuten seksikin.

– Muumeja käännettiin englannista ruotsiksi ja suomeksi, ja myös siinä matkan varrella on tapahtunut sensurointia – yleensä kieli on jonkin verran pehmentynyt. Villin lännen Muumi-jutuista on sensuroitu esimerkiksi asekauppoja, ja eräässä tapauksessa on jätetty pois kohtaus, jossa muumiperhe pistelee poskeensa villisikaa, Severi Nygård kertoo.

Villisika-ateria oli liikaa nimenomaan ruotsalaiselle kustantajalle. Ruotsissa liian rajuksi koettiin myös ruutu, jossa Nipsua muistuttava olento oli hirtetty oksasta. Uudessa versiossa olion ympärille oli jälkikäteen piirretty soma rusetti.

Myös Aku Ankkaa, joka tunnetaan koko perheen viihteenä, on siistitty useampaan otteeseen. Kuulu Ankka-piirtäjä Carl Barks erehtyi uransa alkuaikoina kuvittamaan ankkaneidoille turhan muhkeita rintavarustuksia, ja joutui korjailemaan niitä hetimiten. Niinpä kaikki Barksin piirtämät naispuoliset ankkahahmot ovat lattarintaisia. Barks kommentoi myös oman aikansa sarjakuvakeskustelua ruuduilla, joissa saattoi lukea ironisesti sensuroitu-teksti.

Barksin lisäksi etenkin Aku Ankan taskukirjat ovat joutuneet sensuurin kohteiksi. Taskukirjoja piirrettiin Italiassa, ja niitä tuotiin Saksan kautta pohjoismaihin. Poistoja ja muutoksia tehtiin Saksassa.

– Taskukirjoissa on tapauksia, jossa poliisit ampuvat autolla pakenevaa Karhukoplaa. Ruuduista on poistettu aseet, ja luodit, mutta ampumisen äänet on jostakin syystä jätetty, Severi Nygård toteaa.

Aku Ankka -ruudun alkuperäistä viestiä on muunneltu roimasti. Jussi Mankkinen / Yle

Aku Ankka-sensuurista löytyy myös kotimaisia esimerkkejä. Vuonna 1966 suomeksi ilmestyneessä tarinassa vallankumouksellinen henkilö huutaa "Sammuttakaa valot!", kun alkuperäisteksti on kuulunut "Viva the revolution!"

Toinen sensuuriesimerkki löytyy 1960-luvulta. Helsingin Sanomissa jätettiin julkaisematta strippi, jossa Mikki Hiiri ja hänen ystävänsä Eka Vekara olivat vierailulla Moskovassa. Sarjakuvassa neuvostokansalaisten oli pidettävä kasvoillaan eräänlaisia hymynauhoja, koska hallituksen käskystä kaikkien oli näytettävä onnellisilta. Arvatenkin tällaisen esittäminen Suomen suurimmassa sanomalehdessä ei olisi ulkopoliittisista syistä ollut kovin suotavaa.

Hakaristiä ei saanut esittää Suomessa sarjakuvissa 1950- ja 1960-luvuilla. Jussi Mankkinen / Yle

Hakaristit piiloon

Kuten edellä mainitut Aku Ankka -esimerkit kertovat, Suomessa sarjakuvia on sensuroitu lähinnä Neuvostoliiton takia etenkin 1960-luvulla, joka oli poliittisesti herkkää aikaa. Noihin aikoihin Suomessa sensuroitiin myös hakaristejä, joita oli esimerkiksi sota- ja seikkailusarjojen kansissa. Tämäkin on todennäköisesti ollut poliittinen ratkaisu.

– Varsinaisia dokumentteja ei tästä ole, joten en pysty tätä varmasti sanomaan. Mutta on olemassa Sarjakuvatoimikunnan päätöksiä, jotka viittaavat tuohon suuntaan. Ja aihetodisteitahan löytyy esimerkiksi Korkeajännitys-lehdistä, Severi Nygård toteaa.

Piiloon sutattu hakaristi Korkeajännitys-sarjakuvassa. Jussi Mankkinen / Yle

Muissa maissa lakitoimenpiteisiin johtaneita sarjakuvia ei Suomeen oikeastaan ole kovin paljon tuotu. Esimerkiksi 50-luvun brutaali kauhu ja väkivaltaiset dekkarisarjakuvat jäivät meiltä kokonaan paitsi. Lisäksi sarjakuvaa tuotiin Suomeen Saksan kautta jo valmiiksi sensuroituna. Rajumpaa sarjakuvaa alkoi tulla Suomeen vasta 70-luvulla erilaisten kauhujulkaisujen myötä. Tuolloin Suomessa myös lopetettiin sarjakuvalehtiä, joiden toiminta tosin oli jo aiemmin päättynyt muualla.

Suomen sensuroiduimpiin sarjakuvataiteilijoihin kuulunee Touko Laaksonen, jonka Tom of Finland -homosarjoja ryhdyttiin julkaisemaan maassamme vasta 1980-luvulla. Syynä tähän ovat olleet rikoslaki ja yleiset asenteet, ja esimerkiksi läntisessä maailmassa Laaksosen sarjakuvia on julkaistu jo 1950-luvulta lähtien.

Kauhusarjakuvien tuotanto loppui Yhdysvalloissa 1950-luvun puolivälissä itsesensuurin takia. Jussi Mankkinen / Yle

Islam ja sananvapaus

Tuoreisiin kotimaisiin sensuurikohuihin kuuluu Pertti Jarlan Fingerpori-sarjan ns. eettinen natsi -strippi. Siinä eräänlainen ekofasisti ostaa vapaan juutalaisen saippuaa vuoden 1943 Berliinissä. Jarlan mukaan tavoitteena oli repiä huumoria kahden erilaisen ajatusmallin, natsisensuurin ja ekologisuuden yhteentörmäyksestä. Stripistä tuli sen verran paljon negatiivista palautetta, että Helsingin Sanomat poisti sen kokonaan verkkosivultaan.

Toinen näkyvä kohu syntyi vuonna 2006, kun kulttuurilehti Kaltio julkaisi Ville Rannan profeetta Muhammed-sarjakuvan (siirryt toiseen palveluun), jossa pohditaan itseironisesti taiteilijoiden ja islamin ongelmallista suhdetta. Lehden verkkosivut suljettiin ja sen päätoimittaja erotettiin. Samalla lehden mainostajat kaikkosivat. Tapauksen tekee Sarjakuvasensuuri-kirjan mukaan ongelmalliseksi se, ettei sen paremmin Kaltio-lehti kuin Ville Rantakaan rikkonut millään tavalla Suomen lakia.

Sarjakuvasensuuri-kirjan kansi. Jussi Mankkinen / Yle

Rannan tapaus onkin yksi esimerkki siitä, kuinka uskonnosta ja islamista on tullut kuuma peruna ja sananvapauskysymys sarjakuvan parissa niin Suomessa kuin muuallakin Euroopassa. Tilannetta on kiristänyt etenkin toissa vuonna satiirilehti Charlie Hebdon toimitukseen tehty islamistinen terrori-isku, jossa murhattiin kaksitoista ihmistä. Kuolleiden joukossa oli viisi lehden taiteilijaa.

Pian terrori-iskun jälkeen Suomen sarjakuvaseura järjesti Minä olen Charlie -näyttelyn, jossa kotimaisten sarjakuvataiteilijoiden töiden lisäksi esillä oli muutama Charlie Hebdo -lehti.

Näyttely ei saanut olla esillä oikeastaan missään, vaan sitä siirreltiin paikasta toiseen. Sarjakuvaseuran tuolloinen puheenjohtaja Ville Hänninen luonnehti jupakkaa seuraavin sanoin:

– Selvisipä konkreettisesti, kuinka hauraalla pohjalla sananvapaus tässä maassa on.