Teksti käsitteli Euroopan liittovaltiota.

Sellaista pitäisi kehittää, Suomen hyväksi, eurovaaliehdokas Aura Salla ehdotti.

Kirjoitus on keväältä 2014, mutta edelleen Sallan blogin kommentoiduin.

Aura Salla on EU-himmelin elätti, kommentoijat syyttivät. Eurofiili, valtionpetturi, sinisilmäinen ja liian nuori.

Aura Salla ihannoi Kiinan keskitettyä valtaa.

Aura Salla leikkii nukeilla.

Tällaista se on, kun Suomessa keskustellaan federalismista, eli liittovaltiojärjestelmästä.

Salla oli ehdolla ensimmäistä kertaa ja sai hyvän äänisaaliin, noin 14 000 ääntä, mutta se ei riittänyt europarlamenttiin. Sinne valittiin sellaisia, jotka eivät haaveilleet liittovaltiosta, ainakaan avoimesti.

”Tunnen paljon kaappifederalisteja”, Salla sanoo.

”Mutta vähemmän ihmisiä, jotka haluavat sanoa sen julkisesti ääneen.”

Salla ei ole kaappifederalisti.

Hän on Euroopan komission puheenjohtajan, Jean-Claude Junckerin erityisneuvonantajatiimin jäsen, ja kannattaa Euroopan liittovaltiota ”ihan avoimesti, totta kai”.

Olisi yhteinen, talouspolitiikka ja jonkinlainen perustuslaki – vähän niin kuin Euroopan unionilla jo nyt, mutta myös yhteinen ulko-, puolustus-, ja turvallisuuspolitiikka.

Nykyisinkin EU-maat luovuttavat vapaaehtoisesti osan itseään koskevasta vallasta unionin toimielimille liittyessään unioniin.

Monia isoja asioita ratkotaan ylikansallisesti, ohi itsenäisten valtioiden. EU-oikeus on kansallisten lakien yläpuolella ja EU:n tuomioistuimella on oikeus puuttua jäsenvaltioiden toimintaan. Euroopan keskuspankki vastaa euroalueen rahapolitiikasta.

Tätä kannattavat useimmat europarlamentaarikot, samoin valtakunnan poliitikot.

Mutta juuri kukaan ei nimitä itseään federalistiksi.

Salla sen sijaan voisi puhua Euroopan liittovaltiosta vaikka kuinka.

”En ole uskottava, jos sanon, etten kannata liittovaltiota. Pitää tunnustaa tosiasiat.”

Ne, jotka puhuvat yhteisestä ulko-, turvallisuus-, puolustus-, ja talouspolitiikasta, mutta eivät puhu liittovaltiosta, eivät tunnusta tosiasioita.

He ovat kaappifederalisteja.

Eli keitä? Salla ei oikein osaa tai halua nimetä ketään.

”Mepeistä en sano mitään.”

”Liittovaltioon yhdistetään kehitys, jolla ei ole mitään tekemistä federalismin kanssa.”

Tutkijayhteisö on määritelmästä suunnilleen yksimielinen: federalismilla tarkoitetaan valtiojärjestelmää, jossa eri alueilla on laaja itsemääräämisoikeus.

Suomeksi federalismi kääntyy kömpelösti liittovaltioksi. Valtio-pääte tuo hämäävästi mieleen keskusjohtoisen yhtenäisvaltion, mutta englanninkielinen federalism viittaa monitasoiseen hallintomalliin.

Siinä osavaltioilla ei tarvitse olla yhteistä kieltä, kulttuuria tai symboleja.

Osavaltioiden itsemääräämisoikeus on vahva, vahvempi kuin esimerkiksi keskusjohtoisen Suomen kunnilla, jotka eduskunta voi halutessaan lakkauttaa vaikka kokonaan.

Tutkijat eivät kuitenkaan ole onnistuneet välittämään määritelmää akateemisten ympyröiden ulkopuolelle. Niinpä liittovaltiomalli tulkitaan Suomessa usein niin, että EU-jäsenvaltioilta viedään valta, ja kaikki päätetään Brysselissä.

Tällainen keskustelu on latteaa, sanoo poliittisen historian lehtori Kimmo Elo Helsingin yliopistosta. Väärinkäsitykset, yksinkertaistukset ja stereotypiat pysyvät tiukassa, kun kukaan ei korjaa virheellisiä väitteitä.

”Meillä henkilöt, jotka puhuvat vallan keskittämisestä Brysseliin, pystyvät ongelmitta ujuttamaan samaan lauseeseen tämän liittovaltio-sanan.”

”Liittovaltioon yhdistetään kehitys, jolla ei ole mitään tekemistä federalismin kanssa.”

Vallan brysselöitymisestä puhuvat viittaavat oikeastaan yhtenäisvaltioon, jossa koko maan asioista päättää keskushallinto. Sellainen on vaikkapa Ranska, jossa valta on keskittynyt vahvasti Pariisin hallintokeskukseen.

Yhtä oikeaa federalistista mallia ei ole, vaan osavaltioiden ja keskushallinnon välinen vallanjako vaihtelee. Se, kuka mistäkin päättää, määritellään liittovaltiosopimuksessa.

Yhdysvaltain 50 osavaltiolla on omat kuvernöörit, hallitukset ja lait, mutta liittovaltion perustuslaki on niiden yläpuolella.

Liittovaltion lait laatii kongressi, johon kuuluu osavaltioiden edustajista koottu senaatti. Käytännössä Yhdysvaltain presidentille on keskittynyt paljon valtaa, ja hän voi halutessaan pysäyttää kongressin lakihankkeet sekä ohjata hallintoa presidentin määräyksillä.

Saksassa osavaltiot ovat itsenäisempiä.

Liittotasavallan 16 osavaltiolla on laaja itsemääräämisoikeus: omat lait, vaaleilla valittu parlamentti ja pääministeri. Osavaltioiden edustajista koottu liittoneuvosto turvaa osavaltioiden vaikutusmahdollisuudet liittovaltiotason päätöksenteossa.

Ja onhan federalismia ilman demokratiaakin. Myös Venäjä on nimellisesti liittovaltio.

Välillä se oli tsaari ja välillä Stalin, mutta aina joku sorti, hallitsi ja päätti.

Vihdoin Suomi saa päättää itse, eikä siitä haluta luopua.

Sirpa Pietikäisen (EPP, kok) mielestä historia selittää suomalaista liittovaltion pelkoa.

”Perussuomalaisten tehokkaasti käyttämä termi eurostoliitto viittaa Neuvostoliittoon ja Venäjään. Tätä meillä käytetään poliittisena propagandana hirvittävän hyvin”, Pietikäinen sanoo.

Niin hyvin, ettei edes erittäin EU-myönteisessä kokoomuksessa liputeta avoimesti liittovaltiota.

Puolue valitsi kesäkuussa 2018 puoluehallituksen uudeksi puheenjohtajaksi Aura Sallan, mutta vain täpärästi. Lapin kokoomuksen Heikki Autto päätti ilmoittautua ehdolle kisaa edeltävänä yönä. Hän hävisi Sallalle vain 0,8 äänellä.

Suomen EU-komissaari, kokoomuksen Jyrki Katainen on kertonut olevansa avoin Eurooppa-verolle. Vuonna 2012 hän väläytti jopa Euroopan Yhdysvaltoja, mutta ei kuitenkaan enää kannata liittovaltiota.

Valtiovarainministeri Petteri Orpo haluaisi uudistaa EU:ta niin, että se tuottaisi ”eurooppalaista lisäarvoa”.

Kokoomuksen puoluekokouksessa on päätetty rakentaa”vakautta vahvemmilla kumppanuuksilla”.

Sirpa Pietikäisen mukaan EU:ssa tarvitaan kyllä enemmän yhteisesti päätettäviä asioita – sosiaaliturvan ja peruspalveluiden minimitaso, perusoikeus- ja ihmisoikeuskysymykset, yhteinen valtiovarainministeriö, pankkiunioni, vakuus- ja valuuttarahasto, melkein kuin Saksassa tai Yhdysvalloissa – mutta ei liittovaltiota.

Suuria rakenteellisia muutoksia ei voida tehdä ilman kansalaisten tukea, eikä sitä ole.

Sooloilevista jäsenmaista päästäisiin, jos entistä useampi päätös tehtäisiin määräenemmistöllä.

Se on Euroopan unionissa iso ongelma.

Kun Euroopan johtajat kokoontuivat kesäkuussa 2018 Brysseliin pohtimaan, mitä tehdä mantereelle pyrkiville siirtolaisille, siitä ei tahtonut tulla mitään.

Italia uhkasi torpedoida koko huippukokouksen, myös kauppapolitiikkaa ja puolustusyhteistyötä koskevat päätökset.

Veto-oikeudella se olisi käynyt helposti.

Lopulta sopu syntyi, jäsenmaat löysivät maahanmuuttokysymyksiin Italiaa tyydyttävät vastaukset.

Silti: halutessaan yksittäinen maa voi heittäytyä hankalaksi, käyttää veto-oikeutta ja saada unionin jumiin.

Unionilla on valtaa, mutta kriisistä toiseen jäsenvaltiot ovat estäneet sen käyttämisen.

Sooloilevista jäsenmaista päästäisiin, jos entistä useampi päätös tehtäisiin määräenemmistöllä.

Suomen Kuvalehden kyselyyn vastanneet mepit Jussi Halla-ahoa (ECR, ps) lukuun ottamatta kannattavat määräenemmistöpäätösten lisäämistä, ainakin veronkiertoon ja oikeusvaltioperiaatteen noudattamiseen liittyvissä kysymyksissä.

Silloin yksi jäsenvaltio ei enää voisi torpata kaikkien muiden puoltamaa päätöstä. Enemmistö saisi päättää.

Liittovaltioissakin asiat päätetään osavaltioiden enemmistöllä. Ne tekevät ratkaisuja tehokkaammin kuin EU.

Ja osavaltiot suojaavat asukkaitaan keskushallinnon ylivallalta.

Eikö liittovaltiomalli silloin tekisi EU:stakin tehokkaan?

Aura Sallan mielestä tekisi. Tekee.

Salla ei kannata varsinaisesti Euroopan liittovaltion perustamista. Hän uskoo, että se tapahtuu vääjäämättä.

”Haluan sanoa ääneen, että olemme menossa sitä kohti. Ei tule yhtä päivää, jossa julistamme perustavamme Euroopan liittovaltion, vaan 5-10 vuoden päästä valtio-oppineet alkavat keskustella siitä, että meillä on jo sellainen.”

Kun Eurooppa on liittovaltio, suomalaisetkin ymmärtävät miten sitä johdetaan.

Päätökset tehdään edelleen komissiossa, parlamentissa ja neuvostossa, päätöksenteko on parlamentaarista. Komissio on poliittinen elin, Euroopan hallitus. Sillä on valtaa, mutta se on vastuussa parlamentille. Jäsenmaita edustava neuvosto käyttää merkittävää valtaa suurissa päätöksissä.

Jäsenvaltioilla on edelleen kansalliset symbolinsa, kielensä ja kulttuurinsa. Osavaltiot voivat päättää itse omasta sosiaali- ja koulutuspolitiikastaan, erilaisia alueita ei kannata tunkea yhteen muottiin. Liittovaltiossa ollaan ”moninaisuudessaan yhtenäisiä”.

Suomessa puhutaan yhä suomea, käydään peruskoulu ja ilmaiseksi terveydenhoitajalla. Itsenäisyyspäivänä tärkeimmät kättelevät presidenttiä, ja kansallinen Yleisradio välittää sen vähemmän tärkeiden olohuoneisiin.

Varusmiespalvelusarmeija huolehtii siitä, ettei rajan yli rynnitä. Jos niin tapahtuu, liittovaltio tulee apuun. Se on uskottava pelote, joka pienentää rynnimisen riskiä.

Osa kansallisesta päätösvallasta on kuitenkin luovutettu liittovaltiolle. Euroopasta valitut edustajat päättävät, miten ulkopoliittisiin kriiseihin reagoidaan tai miten verosuunnittelua hillitään.

Iso päättää isoissa asioissa, pieni pienissä. Ei yksityiskohtaisia direktiivejä, ei kaikkialle työntyvää mikromanageerausta.

Mutta silloin kun asia kuuluu liittovaltiolle, päätökset sitovat myös osavaltiota nimeltä Suomi.

Sitä federalismin ja Euroopan unionin vastustajat eivät halua.

”EU:n pitäisi ehdottomasti tiivistää niin sanottua liittovaltiokehitystä.”

Kaapissa ollaan siksi, ettei uskalla kertoa millainen oikeasti on. Siksi kai kaappifederalisteja on hankalaa löytää.

Suomen mepit kannattavat tiivistä yhteistyötä, EU:n integraatiota, yhteistä rintamaa ulkopolitiikassa, jopa yhteistä sosiaalipolitiikkaa, mutta eivät liittovaltiota: ylioptimistinen federalistinen kehitysperspektiivi…en ole federalismin tukija…epärealistista ja tuhoisaa…

Euroopan komissiossa, etenkin Junckerin erityisneuvonantajatiimissä ”syventyvään integraatiokehitykseen” uskotaan vähän enemmän, mutta ei sentään avoimesti.

”Tästä ei ole dataa. En voi sanoa missään nimessä, että Euroopan komissio on liittovaltion kannalla”, Aura Salla sanoo.

Sitten tärppää.

Petri Sarvamaa (EPP, kok) kannattaa määräenemmistöpäätösten lisäämistä ja yhteistyön vahvistamista esimerkiksi ulko- ja turvallisuuspolitiikassa ja muuttoliikkeen hallitsemisessa.

Kuulostaa samalta kuin Sarvamaan suomalaiskollegat parlamentissa. Mutta kuulostaa myös federalistilta:

”EU:n pitäisi ehdottomasti tiivistää niin sanottua liittovaltiokehitystä.”

Sarvamaa ei ole liittovaltion vastustaja, vaan ”ehdottomasti enemmän EU-liittovaltion miehiä”.

”Tämä on periaatekysymys. Sen kanssa ei voi lähteä surffaamaan, vaan minun täytyy sanoa se ääneen ja olla valmis puolustamaan sitä.”