Ennen haastattelua Katju Aro lähettää viestin Facebookissa.

Hän toivoo, ettei juttu käsittelisi seuraavia aiheita:

Feminismi miesvihana ja feminismin huono maine.

Feminismin riitelevät naiset.

Feminismi ja biologia.

Feminismi ja islam.

Seksuaalinen ahdistelu kasvatti minusta feministin.

Burkat.

Silloin se olisi Aron mielestä näkökulmaltaan monta kertaa ”tuoreempi” kuin muut aiheesta viime aikoina tehdyt jutut.

Odotan innolla, mitä ideoitte, Aro kirjoittaa chattiin.

Viime aikoina Katju Aro on tosiaan ollut äänessä. Etenkin hän on saanut selittää niin sanottua intersektionaalista feminismiä, johon Aron johtama feministinen puolue politiikkansa nojaa.

”Intersektionaalisuudessa on kyse siitä, että ihmisiä on erilaisia niin sukupuolisen suuntautumisen kuin etnisen taustankin suhteen.” (Suomen Kuvalehti 07/2018)

”Painostusta on esimerkiksi oman valta-aseman hyväksikäyttäminen sellaisessa tilanteessa, joka voi tehdä sen tilanteesta poistumisen sosiaalisesti vaikeaksi.” (Nyt.fi:n Nyt.pod erikoispodi 26.1.2018)

”Nyky-feminismissä on kyse ihan kaikkien sekä tasa-arvosta että toisaalta yhdenvertaisuudesta.” (Yle Perjantai 8.12.2017)

”Isänpäivä on edelleen sunnuntaina, ja ne perheet viettää sitä, jotka haluavat sitä viettää.” (MTV Uutisextra 11.11.2017)

”Antirasismi, feminismi ja vähemmistöjen oikeudet eivät voi toteutua, jos ei niitä kaikkia ajeta yhtä aikaa.” (Yle Uutiset 9.10.2017)

”Kriittinen keskustelu on sananvapauden peruskysymyksiä. Sehän ei tarkoita sitä, että toisen sananvapautta rajoitetaan.” (Elinkeinoelämän valtuuskunnan podcast 12.5.2017)

Kysyntä näyttää kertovan yhtä asiaa: tässä ajassa on tilausta feministiselle analyysille. #Metoo-liike ravistelee läntistä maailmaa, uusia avauksia pulpahtelee kuin sieniä sateella. Feministiset teemat puhuttavat yhteiskunnassa enemmän kuin vuosikausiin, ja Katju Aro näyttää olevan se, joka Suomessa keskustelee.

Mutta nyt Aro on ilmoittanut kyllästyneensä selittämään feminismiä mediassa (SK 7/2018). Hän kokee olevansa ennen kaikkea feministisen puolueen puheenjohtaja ja poliitikko eikä siksi halua eikä omasta mielestään voikaan ottaa kantaa kaikkeen. Feministinen puolue ei edusta ”kaikkea feminismiä” vaan itse määrittelemäänsä ”poliittista feminismiä”, Aro sanoo. Hän haluaa puhua politiikkaa eikä feminismiä.

Poliitikko 43-vuotias Aro on ollut pari vuotta. Suomeen perustettiin kesäkuussa 2016 feministinen puolue, ja Aro on alusta saakka ollut yksi sen keulakuvista. Vuoden 2017 kuntavaaleissa puolue sai Helsingissä 4 910 ääntä ja yhden valtuutetun Helsingin kaupunginvaltuustoon – Aron. Hänen henkilökohtainen äänisaaliinsa, 1 557 kappaletta, oli satoja ääniä suurempi kuin Paavo Väyrysellä ja Jussi Niinistöllä ja lähes tuplasti isompi kuin Jörn Donnerilla. Koko maassa puolue sai 6 856 ääntä.

Vaaleihin puolue meni sloganilla ”Kaupunki ilman rasismia”. Feministinen puolue haluaa ohjelmansa mukaan haastaa ”sukupuoleen, seksuaalisuuteen, ihonväriin ja etnisyyteen perustuvat valtarakenteet”.

Puolue tahtoo siis yhteiskunnan, jossa ketään ei syrjitä. Sitä ei sen mielestä saavuteta kapitalismin tai liberalismin avulla, vaan kamppailun tueksi tarvitaan ”feminististä politiikkaa ja analyysia”.

Tavoitteet puolueella ovat suuret: ensi vuonna eduskuntaan, kymmenessä tai viidessätoista vuodessa hallitukseen.

Katju Arolla on mukava asunto Helsingin Sörnäisissä sijaitsevan talon ylimmässä kerroksessa. Yksi iso huone, parveke, pöydällä maljakko ja maljakossa oransseja neilikoita. Kissoja on kaksi. Toinen nukkuu pahvilaatikossa, toinen kehrää sohvalla ja puraisee kädestä muttei sillä tavalla ärsyttävästi sähähtäen kuin kissat yleensä.

Aro puhuu puhelimessa ja kuulostaa siltä, että yrittää kuulostaa siltä, ettei kuulostaisi kiihtyneeltä. Toinen media haluaa julkaista Aron henkilökohtaisia asioita, eikä Aro halua, että asiaa käsitellään julkisesti ilman hänen lupaansa.

Puhelun päätyttyä Aro pahoittelee tilannetta ja sitä, että saattaa olla ”sen toisen jutun” takia varautunut. Hän keittää pressopannullisen kahvia ja varoittaa, että se saattaa olla aika vahvaa.

Käykö kasvimaito?

Siitä on nyt hieman alle vuosi, kun Arosta tuli kaupunginvaltuutettu ja feministisen puolueen tärkein ja ainoa valtakunnan julkisuudessa tunnettu poliittinen edustaja. Poliittinen toiminta vie Aron työajasta lähes puolet. Päivätöinään hän tekee graafista suunnittelua ja visuaalista journalismia freelancerina.

Tämän valtuustokauden aikana puolue on valtuustossa tehnyt bloginsa mukaan ”sitkeää työtä” paperittomien aseman parantamiseksi, laatinut valtuustoaloitteen seksuaalisen häirinnän ehkäisemiseksi ja vaatinut uutta translakia tämän hallituskauden aikana. Paljon tapetilla olleisiin perhevapaisiin se valmistelee omaa kantaansa.

Toistaiseksi se on asettunut THL:n 6+6+6-mallin taakse, koska ”se on monella tapaa hyvä, ja sen laatimisessa on ollut mukana sukupuolentutkimuksessa pätevöityneitä ihmisiä”. Viime aikoina Aro kollegoineen on kuitenkin katsonut thl:n mallia ”intersektionaalisin silmin” ja tullut siihen tulokseen, että siinä pitäisi huomioida paremmin perheiden erilaiset tilanteet. Voi olla, että jokin muu määrä kuukausia kuin kuusi kannustaisi paremmin isiä jäämään kotiin, hän pohtii.

”Koko hoivan kysymys on valtavan suuri feministinen kysymys”, Aro sanoo.

Tämän tosin ovat tajunneet muutkin puolueet, esimerkiksi kokoomus.

Katju Aro ei Katju Aron mukaan syntynyt feministiksi. Hän ei myöskään koe, että hänen elämässään olisi tapahtunut jokin dramaattinen käänne, joka olisi yhtäkkiä tehnyt hänestä feministin.

Lapsuutensa Aro vietti Vantaan Havukoskella. Vanhemmat erosivat, kun Aro oli neljävuotias. Äidistä tuli kahden lapsen yksinhuoltaja. Hän työskenteli sairaanhoitajana kolmivuorotyössä pienellä palkalla, jonka Aro tiesi ”markalleen”.

Perhe oli tyypillinen tiedostava 70-luvun vasemmistolaisperhe. (Aron isä on yrittäjäsuvusta ja ajatteli oikeistolaisemmin.) Kirjahyllyssä oli Kansankulttuurin neuvostoliittolaisia lastenkirjoja ja valistuskirjoja, joissa kerrottiin miten ihanaa on Vietnamin demokraattisessa tasavallassa.

Myöhemmin Aron äiti ja tämän uusi mies saivat vielä pojan ja Aron isä uusine puolisoineen kaksi. Aro muutti äidin ja isäpuolen kanssa Helsinkiin. Isäpuoli oli mukana politiikassa demareiden taustahenkilönä. Kotona keskusteltiin oikeudenmukaisuudesta.

Ala-asteen Aro kävi Kaisaniemen musiikkiluokalla, yläasteen Kruununhaassa. Jälkimmäinen oli hänen mukaansa ”puoliksi eliittikoulu”, jossa paidan piti olla Lacostea ja kaulusten oikeaoppisesti pystyssä.

Lukion hän kävi Kalliossa. Ja kuten niin moni muukin, myös Katju Aro vapautui Kallion lukiossa.

Siellä sai olla ”sellainen kuin halusi”. Ajattelemiseen, kirjoittamiseen ja sivistymiseen kannustettiin. Aro vietti aikansa koulun pienessä kirjastossa ja kävi vaihto-oppilaana Ranskassa. Opettaja kehotti häntä hakemaan opiskelemaan kirjallisuustieteitä, eikä Aro kyseenalaistanut ohjetta. Sisään hän pääsi kuitenkin ranskalaisen filologian puolelta. Pääaineeksi tuli kirjallisuustiede ja sivuaineeksi naistutkimus. Aro oli silloin 21-vuotias.

Naistutkimuksen luennoilla Aro alkoi saada kokemuksilleen käsitteitä. Hän tajusi, että hän oli kasvanut tyttönä ja häntä oli kohdeltu tyttönä eli huonosti. Se tarkoitti seksuaalista häirintää ja jatkuvaa katseen kohteena olemista. Ulkonäön, kehon, painon ja olemuksen jatkuvaa kommentointia. Aro oli meikannut ensimmäisen kerran 11-vuotiaana ja laihduttanut ensimmäisen kerran 12-vuotiaana.

Lapsena häntä oli suututtanut se, ettei hän saanut tehdä ”poikien juttuja”, koska oli tyttö, tai etteivät hänen veljensä saaneet itkeä, koska he olivat poikia. Vasta yliopistolla hän ymmärsi, ettei ole kokemustensa kanssa yksin, eikä huono kohtelu ole normaalia eikä ”ok”. Sen jälkeen asiat eivät näyttäneet enää samalta.

”Sen tajuaminen oli järisyttävää”, Aro sanoo.

Naistenpäivänä vuonna 1996 Naisasialiitto Unionilla oli avoimet ovet. Aro suuntasi sinne naistutkimusta opiskelevien kavereidensa kanssa. He olivat ”juuri tajunneet olevansa feministejä”. Tarjolla oli kaljaa, Laulavat kahvinkeittäjät -yhtye esiintyi. Ilta oli hauska. Vanhemmat unionilaiset houkuttelivat Aroa ja hänen kavereitaan mukaan unioniin. He sanoivat, että unionissa saisi tehdä mitä tahansa. Se kuulosti Arosta ja hänen kavereistaan niin hyvältä, että he päättivät perustaa unioniin oman ryhmän: ”Femmarit” eli Nuoret Feministit.

Aro haki ja pääsi Unionin hallitukseen. Unionista tuli hänelle noina vuosina koti, jonka sohvan nurkkaan oli ”ihana käpertyä jauhamaan asioista”. Unionin puheenjohtajaksi hänet valittiin vuonna 2003, 29-vuotiaana.

Jauhamista riitti. Niin paljon, että kun puheenjohtajakausi vuonna 2004 päättyi, Arosta alkoi tuntua siltä, että elämään on löydettävä muutakin sisältöä.

”Mä olin nuori ja yhtäkkiä istuin jossain A-talkissa puhumassa asioista, jotka oli mulle tärkeitä.”

Siihen aikaan tärkeät aiheet tarkoittivat esimerkiksi naisiin kohdistuvaa väkivaltaa. Sen käsitteleminen oli raskasta. Samaan aikaan miesasialiike nousi, ja otti ”asiakseen vastustaa Unionin yrityksiä puhua naisiin kohdistuvasta väkivallasta”.

Aro valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta graafiseksi suunnittelijaksi ja meni töihin. Kauas hän ei tosin päässyt. Hän jäi vielä viideksi vuodeksi feministisen aikakauslehden Tulvan ad:ksi.

Tietenkin Ruotsissa kaikki on jo pitkään ollut paremmin. Siellä on ollut puolue nimeltä Feministinen aloite (Feministik initiativ, FI) jo vuodesta 2005.

Vuonna 2014 Ruotsi valmistautui eurovaalikevääseen, ja Feministisen aloitteen kannatus- ja jäsenmäärä kasvoi räjähdysmäisesti. Tammikuussa jäseniä oli 3 000, loppukeväästä jo lähes 15 000.

Vaalit järjestettiin toukokuussa. Gallupit povasivat puolueelle noin neljän prosentin kannatusta. Ut med rasisterna, in med feministerna! puolue julisti, sai 5,3 prosentin ääniosuuden ja yhden edustajan europarlamenttiin.

Saman vuoden alussa Aro palasi unioniin. ”Hetken mielijohteesta” hän päätti hakea myös unionin hallitukseen.

Aro äänestettiin saman tien puheenjohtajaksi. Varapuheenjohtajaksi valittiin Maryan Abdulkarim. Hän on Suomen tunnetuimpia mustia feministejä.

Abdulkarim kuuluu AntirasismiX-verkoston perustajiin ja on toiminut Väestöliiton monikulttuurisuusasiantuntijana. Hänet kutsutaan paikalle, kun pitää selittää, ettei huntu ole aina alistamista eikä musliminaisia tarvitse pelastaa.

Abdulkarim haastoi myös Aron ajattelua. He puhuivat siitä, miten keskiluokkainen unioni on ja millä äänellä unioni puhuu maahanmuuttajien ja ei-valkoisten suomalaisten kohtaamista ongelmista. Kun unioni järjesti tilaisuuksia, Aro ja Abdulkarim alkoivat tarkkailla, keitä niihin kutsutaan puhumaan. Voisiko keskusteluun osallistua muitakin kuin valkoisia, kantasuomalaisen näköisiä ihmisiä?

Myös Aron mielipide Unionin jäsenyyskriteereistä muuttui. Aiemmin hän oli ajatellut, että naiserityisyydelle on vahvat perusteet, eivätkä sortavat rakenteet katoa mihinkään sillä, että ovet avataan kaikille.

Aro kuitenkin ymmärsi, että sukupuoli on vielä vaikeampi asia kuin hän oli siihen asti ajatellut. Jäsenyyden rajaaminen vain naisille sulki ulos esimerkiksi transmiehet ja muut sukupuolivähemmistöihin kuuluvat ihmiset. Jos Aro olisi ollut äänestämässä vuonna 2013, ensimmäisessä äänestyksessä jäsenyyskriteereistä, hän ei olisi vielä tiennyt, kuinka äänestää.

Vuoden 2014 äänestyksessä Aron kanta hävisi. Unionin jäsenyys päätettiin pitää avoinna vain naisille, joskin ”itsemäärittelyä kunnioittaen”.

Tarve ajatusten päivittämiseen johtui feministisellä kentällä tapahtuneista muutoksista. Aro oli parin vuoden ajan seurannut feminististä keskustelua varsin vähän, ja sinä aikana feministipiireissä oli alettu puhua intersektionaalisesta feminismistä, johon myös Ruotsin feministinen puolue nojaa politiikkansa. Lyhyesti selitettynä se tarkoittaa erilaisten etuoikeuksien ja vähemmistöasemien huomioimista. Kun naisasianainen on huolissaan naisiin kohdistuvasta sorrosta, intersektionaalinen feministi huomauttaa, että heihin verrattuna maahanmuuttajataustaiset paperittomat transnaiset kohtaavat paljon enemmän sortoa. Aro sanoo, ettei hän varsinaisesti ollut ”vääräoppinen”, mutta Abdulkarimin kanssa puhuessaan hän tajusi ajatelleensa monista asioista hyvin kapeasti.

Hetken mietittyään Aro kuitenkin tarkentaa, ettei hän nyt oikeastaan ihan pihalla feministisestä keskustelusta ollut, mutta unionin puheenjohtajana toimiminen vaatii yhtä kaikki ”tosi kartalla olemista”. Eikä paluu Unioniin ihan puhdas hetken mielijohde ollut, vaan taustalla oli paljon muitakin syitä.

Arosta näytti siltä, että Suomen tasa-arvokehitys oli pysähtynyt.

Unioni antoi edelleen lausuntoja ja yritti vaikuttaa asioihin, mutta ketään ei tuntunut kiinnostavan. Valtakunnallisesti pöydällä pyörivät samat feministiset kysymykset kuin kymmenen vuotta aiemmin.

”Mulla oli monella tapaa tunne, että oltiin takaiskun keskellä.”

Takaisku johtui Aron mukaan monista syistä. Julkisuudessa paljon painoarvoa saavat usein antifeministiset trollit ja muut nettiöyhöttäjät. Aron mielestä ne ovat kuitenkin vain seuraus ja oire pitkään jatkuneesta politiikan suunnasta, joka on rapauttanut tasa-arvokehityksen.

Siis miten?

”Nyt tulee vähän pitkä vastaus!”

Aro alkaa luennoida siitä, miten Euroopan talouskuripolitiikka ja talouskriisin takia tehdyt leikkaukset osuivat kipeimmin naisiin ja vähemmistöihin. Tasa-arvopolitiikkaa ei tehty, koska ”ei ollut rahaa”. Suomessa sama mantra kelpasi perusteluksi niin kilpailukykysopimuksen laatimiseen kuin subjektiivisen päivähoito-oikeuden leikkaamiseen.

”1990-luvulla rakennettiin hyvinvointivaltiota, ja 2000-luvulla on rakennettu kilpailukykyvaltiota. Se on naisten oikeuksien kannalta huono.”

Ruotsin Feministisen aloitteen vaalivoitto käynnisti ketjureaktion. Naapurimaan ”pinkki kevät” sai huomiota suomalaismedioissa. Jutuissa pohdittiin, voisiko sama tapahtua Suomessa.

Suomalaisfeministit alkoivat kysellä Unionilta, milloin sama tapahtuu Suomessa, eikö Suomessa ole mitään vastaavaa ja miksei Suomessa ole mitään vastaavaa.

Arosta alkoi tuntua, että jokin oli muuttumassa.

Unioni alkoi jakaa feministisiä juttuja sosiaalisen median kanavissaan. Ensin juttuja oli Aron mukaan ”ehkä yksi” joka toinen viikko, sitten kaksi, sitten enemmän.

Silloin puolueen perustaminen ei tuntunut vielä Arosta järkevältä, mutta Unionissa päätettiin joka tapauksessa vaatia, että vuoden 2015 eduskuntavaaleissa ”feministinen politiikka” on otettava isosti esiin. Feministiset vaalit -kampanjassaan he vaativat esimerkiksi, että naisiin kohdistuva väkivalta otetaan vakavasti, talouspolitiikka tuodaan tasa-arvotyön välineeksi ja että Suomi alkaa tehdä feminististä maahanmuuttopolitiikkaa.

Aro oli pettynyt politiikkaan. Hän oli pettynyt Jyrki Kataisen kuuden puolueen hallitukseen, joka teki hänen mielestään huonoja päätöksiä, kuten esitti subjektiivisen päivähoito-oikeuden leikkaamista. Ja siihen, ettei leikkausta vastustanut vasemmistoliitto (jota Aro oli äänestänyt) onnistunut pysäyttämään muutosta, ja siihen, että vihreät luonnehti leikkausta vain hinnaksi, joka nyt pitää maksaa hallituksessa pysymisestä.

”Koin, että äänestäjät eivät saaneet sitä minkä puolesta äänestivät.”

Aro pettyi myös poliitikkoihin. Aiemmin hän oli ajatellut, että poliitikot ovat jonkinlaisia suvereeneja moniosaajia, joilla on aina vastaus kaikkeen.

”Henkilöpalvonnan kariseminen on varmaan ihan tervettäkin.”

Kolmas pettymys olivat puolueet. Ne näyttivät monimutkaisilta ja riitaisilta organisaatioilta, joissa eteneminen vaatisi kahdenkymmenen vuoden työtä.

Lisäksi Aro oli huolissaan. Hän oli huolissaan rasismin ja oikeistopopulismin noususta ja siitä, että Suomi vaikutti olevan kehityksessä etunenässä.

Kun perussuomalaiset toisti ”jytkynsä” eduskuntavaaleissa ja Aro tajusi, että siitä tulee hallituspuolue, mitta täyttyi.

”Laitoin Maryanille yöllä viestin, että mä en kestä tätä maailmaa, meidän on pakko perustaa se puolue.”

”Se vastasi, että olen mukana.”

Feministinen puolue perustettiin 15. kesäkuuta 2016. Puolueen sähköposti meni välittömästi tukkoon. Vaaditut 5 000 kannattajakorttia saatiin kasaan joulukuun puolivälissä samana vuonna. ”Ennätysajassa”, julisti feministinen puolue nettisivuillaan.

Feministisen puolueen ryhmähuone sijaitsee Helsingin kaupungintalon vanhalla puolella. Lautalattiat natisevat, seiniltä tuijottavat viiksekkäät ukkelit ovat entisiä kaupunginjohtajia ja kaupunginvaltuuston puheenjohtajia. On rkp:n Gustaf Laurent, liberaalien Teuvo Aura ja kokoomuksen Jussi Saukkonen. Huonetta käyttävät muutkin, mutta muutama puolueen aktiivi on merkinnyt tilan F!-julisteilla. Tuolin selkänojalla lepää pinkki liivi.

Katju Aro syö patonkia ja pahoittelee, että hänen syömisäänensä tallentuvat nauhalle. Mentäisiinkö oluelle? Aro vastaa olevansa tylsä ja sanoo, ettei nyt juo olutta.

Pitäisi puhua siitä feministisen puolueen määrittelemästä ”feministisestä politiikasta”. Ei niistä stereotypioista, kuten ”miehiä vihaavat feministit” ja Facebookin ”Rennon Feministiryhmän mielipidevainot”. Niinhän Aro itse toivoi.

Tosin hän haluaa tarkentaa: Kyllä hän periaatteessa voi kommentoida yleisfeministisiä kysymyksiä (esimerkiksi joulukuussa Anna-lehden haastattelussa hän suostui pohtimaan sitä, keiden asiaa feministit ovat milloinkin ajaneet), mutta hänen mielestään on oireellista ylläpitää käsitystä, että feminismissä on kyse ainoastaan näistä asioista.

”Kuinka moni kokoomuspoliitikko joutuu ensisijaisesti selittämään, että pitääkö paikkansa, että kaikki kokoomuslaiset on sydämettömiä verenimijöitä?”

Selvä: Aro ei halua olla valtakunnan päivystävä feministi, hän haluaa olla poliitikko. Eikö sitten kannattaisi istua enemmän valtuustosalissa ja vähemmän Yleisradion studioissa?

Aro myöntelee. Hän sanoo, että ”päivystävän feministin” rooli jäi vähän päälle – median lisäksi hänelle itselleenkin.

Feministisessä puolueessa se on ongelma. Intersektionaalisen feminismin oppien mukaan feministien ei pidä puhua muiden ryhmien puolesta, vaan heidän asioidensa puolesta. Valkoinen keskiluokkainen nainen ei voi tietää, mitä Somaliasta Suomeen muuttanut muslimityttö ajattelee ja tuntee. Siksi ei koskaan pidä olettaa, vaan kysyä.

Niinpä feministinen puolue menee nyt kuulemaan eri vammaisjärjestöjä ja pyytää niitä kertomaan, miten Helsingin vammaispalvelut olisi parasta järjestää, Aro kertoo.

”Tämähän on tosi yksinkertaista, näinhän edustuksellisen politiikan pitäisi toimia.”

Niin: vaikuttaa siltä, että intersektionalismi on politiikassa yleisempää kuin arvata saattaa. Perinteisin politiikan teon tapa on kuitenkin kuulla kansan tuntoja turuilla ja toreilla.

Intersektionaalisesti ajatellen ongelma on sekin, että Aro ylipäätään on puheenjohtaja. Hänhän on lähes sovinnaisin mahdollinen keulakuva: keski-ikäinen, keskiluokkainen, valkoinen hetero cis-nainen. Sehän vain alleviivaa sitä, että vain tietyt ominaisuudet täyttävä ihminen kelpaa poliitikoksi!

Aro sanoo tiedostavansa ongelman ”tosi voimakkaasti”, että ”ette tota sitten pystyneet haastamaan”.

Aluksi puheenjohtajia olikin kolme: Aro, Katriina Rosavaara ja Warda Ahmed. Siten Feministinen puolue yritti murentaa yksiäänisyyttä. Käytännössä se ei kuitenkaan onnistunut, koska Patentti- ja rekisterihallitus ei suhtautunut norminpurkuun suopeasti.

Toisaalta, Aro huomauttaa, hänen paikalleen ei varsinaisesti ollut tunkua. Ja toisaalta sekin on feministinen ajatus, että kun paikka aukeaa, siihen kannattaa tarttua.

Aro kertoo tekevänsä aktiivisesti töitä sen eteen, ettei hän olisi ainoa esillä oleva.

Haastatteluihin ja puhetilaisuuksiin ohjataan muita puolueen aktiiveja, eikä Aroa edes ”haluta” kaikkiin feministisiin tapahtumiin. Tai ehkä haluta on väärä sana, Aro täsmentää sitten.

”Ei kyse ole niinkään siitä, että minut aktiivisesti valitaan pois, vaan että feministisen ruohonjuuritason toimijat ja aktiivit haluavat mieluummin kutsua puhujiksi ihmisiä, joiden ääntä ja kokemuksia harvemmin kuullaan, ja se on nimenomaan oikein.”

Mutta joillekin areenoille Aro on uskottavampi valinta puhujaksi. Se saa hänen olonsa epämukavaksi, mutta niin sen hänen mielestään kuuluukin saada. Feminismiin liittyy hänen mielestään aina epämukavuusalueella oleminen, oman ajattelun haastaminen ja kritiikin kohteena oleminen. Omien etuoikeuksien tunnistaminen ja tunnustaminen voi olla vaikeaa ja kiusallista. Jo se, että on mukana feministisessä keskustelussa, on Aron mukaan tietynlainen etuoikeus.

”Se, että sä ylipäätään määrittelet itsesi feministiksi, tekee susta etuoikeutetun.”

Kritiikkiä feministisen puolueen johto on saanut – tai siis kuten Aro asian ilmaisee, feministisessä puolueessa on ”keskusteltu” esimerkiksi siitä, miten puolue toimii.

Osa kaipaisi aktivistisempaa otetta. Joidenkin on ollut hankala hyväksyä sitä, että muuttaakseen yhteiskunnan valtarakenteita feministisen puolueen on toimittava niissä. ”Kansalaispalautteessa” Aroa on toivottu lisäämään twiitteihinsä sisältövaroituksia ja häntä on pyydetty kieltäytymään ”feminismistä pihalla olevien” medioiden ja toimittajien haastatteluista.

Aron mielestä poliittinen puolue ei kuitenkaan voi yhtä helposti valita, kenen kanssa se keskustelee. Tai voi tietenkin valita, mutta sitten se saattaa päätyä keskustelemaan oman piirinsä sisällä johonkin teoreettiseen nurkkaan.

”En ole voinut blokata ihan kaikkia ihmisiä mun Twitter-tililtä.”

Aro ei ole suostunut myöskään sisältövaroituksiin. Sen sijaan hän on keksinyt uuden somestrategian, jota hän hyödyntää esimerkiksi Facebookissa.

”Jos näen jotain pöyristyttäviä keskusteluja, mä menen sinne vain pöyristymään! Että mä en jaksa osallistua tähän keskusteluun, koska nämä argumentit ovat niin tyhmiä, mutta mä tuun tänne vain pöyristelemään, että huh huh kylläpäs on taas ihmeellisiä kommentteja!” Aro nauraa.

”Olen miettinyt, onko tämä enää sopivaa puolueen puheenjohtajalta.”

Naiset ja miehet ovat tasa-arvoisia, sanotaan Juha Sipilän hallitusohjelmassa.

Tasa-arvo on kirjattu myös vihreiden, vasemmistoliiton, sdp:n, keskustan, kokoomuksen, kristillisdemokraattien, rkp:n ja perussuomalaisten periaateohjelmiin. Presidentinvaaleissa Tuula Haatainen otti teemakseen feministisen ulkopolitiikan.

Perinteiset puolueet ovat päässeet jyvälle feminismin valtavirtaistumisesta, ja feministisen #metoo-liikehdinnän myötä maksimoitavaa potentiaalia on entistä enemmän. #metoo vetoaa tunteisiin, paljastaa seksismin rötösherrat ja saa ihmiset ajattelemaan – ja se tekee sen sellaisella kielellä, jota kaikki ymmärtävät. Sen populistisuuden rinnalla Feministinen puolue näyttää esimerkiksi yleisohjelmansa perusteella akateemiselta ja teoreettiselta:

Feministisestä näkökulmasta esteellisyys on ennen kaikkea rakenteellinen ongelma.

Feministinen ja antirasistinen politiikka haastaa olemassa olevat ja syrjivät rakenteet, jotka ylläpitävät ihonväriin ja alkuperään perustuvia etuoikeuksia yhteiskunnassa.

Nationalistinen vaatimus etnisesti ja kulttuurisesti yhtenäisistä valtioista on usein tarkoittanut sortoa ja assimilaatiota eli yritystä sulauttaa kansalliset vähemmistöt ja alkuperäiskansat osaksi valtaväestöä.

Jotta todellinen hyvinvointi olisi saavutettavissa, on valtaa ja etuoikeuksia jaettava uudelleen niin, että sukupuolten valtasuhteet, rasismi, heteronormi, rodullistaminen ja kolonialistinen perintö murtuvat.

Aron mukaan feminismijargonia ”yritetään välttää”. Kadulla tavatulle asunnottomalle ei luennoida teorioista eikä feministisestä utopiasta, hän kertoo.

Kun puolueessa luonnosteltiin kannanottoa aktiivimallista, joku oli kirjoittanut sinne lauseen tähän tyyliin: aktiivimalli kiinnittyy normatiiviseen käsitykseen perheestä.

”Henkselit ylle! Tämä voi pitää paikkansa, mutta me emme puhu näin!”

Aro on herkistynyt tarkkailemaan etenkin omaa kielenkäyttöään.

”My Fair Ladyssä sitä naista opetettiin niin, että sitä heitettiin aina jollain karkilla, jos se sanoi jotain väärin. Jos mä olen ollut vaikka jossain televisiohaastattelussa ja kuulen sanovani jonkun tavallaan vaikean tai akateemisen sanan, tulee sellainen olo, että joku lyö mua jollain kellolla päähän!”

Mutta riittääkö se, että asunnottomille ei puhuta hankalaa kieltä? Eikö se päinvastoin ole aika epätasa-arvoista? Feministinen puolue ei pääse taustastaan: se tarkastelee ”intersektionaalisin silmin” koko yhteiskuntaa, vaikka suurin osa suomalaisista ei tiedä, mitä intersektionaalinen tarkoittaa.

Miksei feministinen puolue ratsasta enemmän vaikkapa #metoo-liikkeellä?

”Aiheella ratsastaminen tuntuisi vähän vieraalta strategialta, kun koko kysymys on toimintamme ytimessä. Ei tarvitse ratsastaa, kun se on jo osa agendaa. Mutta tuntuu kyllä siltä, että mediahuomio on kiinnittynyt muiden puolueiden ulostuloihin enemmän”, Aro sanoo ja lisää, että feministinen puolue on ottanut kantaa kampanjan puolesta ja vaatinut muutoksia seksuaalista häirintää koskevaan lakiin.

Ruotsissa pohditaan, miksi #metoo ei näy Feministisen aloitteen suosiossa. Puolueen kannatusluvut eivät massiivisena jylläävästä häirintäkeskustelusta huolimatta ole nousseet.

FI:n puheenjohtaja Gudrun Schyman sanoi Dagens Nyheterissä helmikuun lopussa, että #metoon jättäminen puolueen virallisen agendan ulkopuolelle on tietoinen valinta. On mahdollista, että niin selkeästi yhteen sukupuoleen keskittyvä kampanja, jonka tämä aalto alkoi valkoisten etuoikeutettujen naisten kokemasta häirinnästä, on vaikea useista sukupuolista ja sorron rakenteista puhuvalle puolueelle.

Ehkä #metoo-liikehdinnän hyödyntäminen olisi kuitenkin kannattanut, sillä FI:n jäsenmäärä on kuihtunut yli 20 000:sta reiluun viiteentuhanteen.

On pakko kysyä: voiko ongelma olla intersektionalismissa? Onko se sittenkin liian monimutkaista ”kansalle”?

”Poliittinen viesti taustalla on yksinkertainen: yhdenvertaisuus ja tasa-arvo kuuluu kaikille. Eli ei”, Aro vastaa.

Nykyään kaikki liberaalit poliitikot ovat ainakin vähän feministejä. Voisi ajatella, että feministinen puolue on epäonnistunut, kun se on antanut muiden puolueiden omia agendansa.

Aron mielestä näin ei ole. Hän tosin kertoo miettineensä pitkään, miten pitäisi suhtautua siihen, että Tuula Haatainen otti presidentinvaalikampanjan teemakseen feministisen ulkopolitiikan. Lopulta hän tuli kuitenkin siihen tulokseen, että se oli joka tapauksessa Haataiselta hieno ja rohkea teko. Ele kertoo hänen mukaansa siitä, että jokin on muuttunut, ja se on Aron mielestä – ainakin osittain – feministisen puolueen ansiota.

”Kaksi vuotta sitten olisi ollut ihan ennenkuulumatonta, jos joku olisi lähtenyt ratsastamaan feminismillä vaaleissa.”

Mihin sitten tarvitaan erikseen feminististä puoluetta? Monissa linjoissaan se kuulostaa pinkiltä vasemmistoliitolta, josta on potkittu pois änkyröimmät korpikommunistit. Valtuustossakin Aro vaikuttaa viettävän aikaa ”punavihreässä kuplassa”.

Aron mielestä feminististä puoluetta tarvitaan, koska sille yhdenvertaisuus ja tasa-arvo ei ole vain yksi lause puolueohjelmassa vaan koko ohjelma.

”Me luvataan joka ikisessä kysymyksessä kaivaa esiin se, miten tämä liittyy yhdenvertaisuuteen ja tasa-arvoisuuteen.”

Niin tekee myös Naisasialiitto Unioni, mutta Aro on mieluummin politiikassa kuin lobbarin tuolilla, sillä lobbaaja joutuu aina pyytämään.

Naisasialiitto Unioni antaa lausuntoja, istuu neuvottelukunnissa ja yrittää vaikuttaa asioihin. Koko ajan on toivottava, että joku tarttuisi heidän asiaansa. Ensin Unioni pyytää poliittisen naisjärjestön edustajaa lobbaamaan puolueen miespoliitikkoja, ja jos hyvin käy, saattaa puolue lopulta ruveta lobbaamaan asiaa hallitusneuvotteluissa.

Siinä ketjussa voi Aron mukaan mennä kymmenen vuotta, ja prosessin aikana alkuperäinen asia laimentuu väistämättä.

”Se dilutoituu täydellisesti.”

Henkselit?

Puolueen rakentaminen on hidasta. Jotta feministinen puolue ei putoaisi puoluerekisteristä, sen pitää päästä läpi viimeistään vuoden 2023 eduskuntavaaleissa. Kymmenen vuoden kuluttua puolueen pitäisi Aron mielestä hätyytellä kannatuksessa ja jäsenmäärässä rkp:tä ja kristillisdemokraatteja. Se on hänestä realistinen tavoite, sillä sekä vihreillä, perussuomalaisilla että Ruotsin Feministisellä aloitteella kesti kymmenen vuotta saada puolueorganisaationsa kunnolla pystyyn.

Tämän hetken päätavoite ovat kuitenkin vuoden 2019 eduskuntavaalit. Niissä mitataan puolueen todellinen kannatus ja nähdään, onko pinkki aalto lipunut jo Suomenlahden yli.

Aro pitää läpimenoa mahdollisena.

Suunnitelmakin on jo valmiina.

Helsingissä läpimeno vaatii parikymmentä tuhatta ääntä. Siihen on kuntavaalien alle 5 000 äänestä melkoinen matka, mutta Aro uskoo, että jo pelkästään politiikassa toimiminen ja parin vuoden ikääntyminen riittää tuplaamaan puolueen äänimäärän. Loput kerätään vaalityöllä.

Aro haluaa nähdä puolueen kasvavan ja asioiden muuttuvan. Muutokseksi riittää jo se, että puolue saa edes yhden kansanedustajan.

Katju Aron mielestä se voisi olla Katju Aro.

”Kyllähän mä haluaisin olla se puolueen ensimmäinen kansanedustaja. Todellakin toivon, että ihmiset äänestää mut sisään!” Aro sanoo.

”Nyt mulla on sellainen olo, että meillä on niin hyvät suunnitelmat, että se tavoite varmasti toteutuu.”

Ja vaikka niin ei tapahtuisikaan, Aro sanoo tietävänsä, että on jo nyt tehnyt elämässään ainakin yhden asian, joka jää historiaan.

Tai ainakin Wikipediaan.