Meitä on varoitettu.

Jo vuonna 1992 toistatuhatta tieteentekijää julkaisi manifestin, jossa varoitettiin ihmislajin olevan tuhoisalla törmäyskurssilla maapallon biosfäärin kanssa.

Maanantaina 13. marraskuuta BioScience-lehti julkaisi uuden varoituksen ihmiskunnalle, ja nyt allekirjoittaneita tutkijoita oli 15 364 yhteensä 184 maasta, myös Suomesta.

Tällä välin maailman väkiluku on kasvanut 5,5 miljardista 7,6 miljardiin. Nyt ihmisiä kuolee paljon vähemmän kuin syntyy, joten väki lisääntyy lähes kolmella ihmisellä sekunnissa, 220 000 ihmisellä päivässä.

Uusi julkilausuma antaa ymmärtää, että väestönkasvu on ihmiskunnan perustavanlaatuisin ongelma:

”Vaarannamme tulevaisuutemme sillä, että emme suitsi intensiivistä mutta maantieteellisesti ja väestöllisesti epätasaisesti jakautunutta materiaalista kulutustamme, ja sillä, ettemme ymmärrä, että jatkuva nopea väestönkasvu on ensisijainen syy moneen ekologiseen ja jopa yhteiskunnalliseen uhkaan.”

Valtaosa varoituksen laatijoista ja allekirjoittaneista on ekologeja ja biologeja. Väestötieteilijöitä yli 15 000:n tutkijan joukosta löytyy vain kourallinen.

Julkilausuma on kyllä tärkeällä asialla, sanoo globaaleihin väestökysymyksiin perehtynyt sosiologi Riikka Shemeikka Kuntoutussäätiöstä.

Vetoomuksen perusteella voisi saada kuvan, että väestönkasvu jatkuisi loputtomiin, jos jotain radikaalia ei tehdä.

”Niinhän se ei ole. Hedelmällisyys on jo kääntynyt maailman tasolla laskuun. Mutta koska maailmassa on suuri määrä hedelmällisessä iässä olevia naisia, menee vielä aikaa ennen kuin hedelmällisyyden lasku alkaa vaikuttaa.”

Elämme yhä pitempään. Yhtä aikaa elossa olevien ihmisten määrä kasvaa vielä kauan, vaikka kaikki nuoret naiset synnyttäisivät vain yhden tai kaksi lasta.

Maailman väkiluku nousee YK:n uusimman ennusteen mukaan vielä ainakin vuoteen 2100. Silloin väkeä olisi 9,5–13 miljardia.

Juuri siksi ekologit ovat niin huolissaan. Maapallo elinympäristönä ehtii kärsiä peruuttamattomasti jo ennen kuin väestö alkaa pienetä luonnostaan. Jotta maapallo selviäisi vaaran vuosisadasta, jokaisen olisi pienennettävä ekologista jalanjälkeään.

Pitäisikö suomalaistenkin ryhtyä välttämään suurperheitä?

”On myös aika arvioida uudelleen ja muuttaa omaa yksilöllistä toimintaamme”, uusi varoitus ihmiskunnalle sanoo, ”sisältäen sen, että rajoitamme omaa lisääntymistämme (ihanteellisesti korkeintaan uusiutumistasolle) ja merkittävästi pienennämme asukaskohtaista fossiilisten polttoaineiden, lihan ja muiden resurssien kulutustamme.”

Kiina toteutti aikansa yhden lapsen politiikkaa, mutta yleisesti ottaen ihmiset kaikkialla maailmassa kokevat, ettei ole hallitusten asia puuttua heidän lapsilukuunsa.

Eikä tarvitsekaan puuttua, sanovat useimmat tutkijat: jos tytöt pääsevät kouluun ja naiset saavat enemmän valtaa omiin asioihinsa, syntyvyys laskee. Kun lisäksi ehkäisytietoutta ja -välineitä on saatavilla hintaan johon ihmisillä on varaa, syntyvyys laskee vielä enemmän.

Pitäisikö suomalaistenkin ryhtyä välttämään suurperheitä?

”Jos joku perhe Suomessa haluaa kolme lasta tai enemmän, ei siitä syyllisyyttä pidä ruveta tuntemaan”, Shemeikka sanoo.

”Jos kaikki maailman naiset saisivat toteuttaa haluamansa lapsiluvun, kyllä sinne mahtuu niitäkin, jotka haluavat enemmän kuin kaksi.”

Myös näin vetoavat tieteentekijät:

”Jos emme riittävästi rajoita väestönkasvua, arvioi uudelleen kasvuun perustuvan talouden roolia, vähennä kasvihuonekaasuja, rohkaise uusiutuvan energian käyttöön, suojele elinympäristöjä, entisöi ekosysteemejä, vähennä saastumista, pysäytä eläimistön vähenemistä ja rajoita tulokaslajeja, ihmiskunta ei ota niitä kiireellisiä askelia, joita tarvitaan turvaamaan vaarantunutta biosfääriämme.”

Onko siis kuitenkin syytä radikaaliin toimiin? Tarvittaisiinko maailmaan globaali väestösopimus, samaan tapaan kuin on jo saatu aikaan globaali ilmastosopimus?

Se on arka aihe, jota vakavissaan ei ole juuri kehitelty.

Millä kriteereillä määriteltäisiin eri maille oikeudenmukaiset tavoiteväkimäärät?

Miten kansallinen ylpeys, voimankaipuu ja valtapyrkimykset vaiennettaisiin? Mikä olisi oikeudenmukaista sekä kutistuvan väestön Euroopalle että paisuvan väestön Afrikalle? Miten ikinä pääsisivät Kiina ja Yhdysvallat sopuun toistensa lapsiluvuista?

Käytäisiinkö lisäämisoikeuksilla kauppaa, kuten kasvihuonekaasupäästöillä nyt päästökauppaa? Ryhtyisivätkö maat pakkosterilointeihin ja muihin arveluttaviin keinoihin täyttääkseen sitoumuksensa?

Kansainvälinen ilmastosopimus on esimerkki siitä, että maailma pystyy tekemään yhteisiä sopimuksia. Mutta sen neuvottelut olivat pitkät ja vaikeat. Syntyvyyden rajoittamisessa ne saattaisivat olla ylitsepääsemättömän tunteikkaat.

”Jos väestöpolitiikan tavoitteena on väestönkasvun rajoitus, se koetaan poliittisesti vaikeaksi asiaksi”, Shemeikka sanoo. ”Kun se ei välttämättä ole edes toimivin tie, en tiedä kannattaako siihen lähteä. Mutta kannattaisin lämpimästi sellaista väestösopimusta, jossa sanottaisiin että kaikilla perheillä pitäisi olla mahdollisuus, välineet ja tieto valita oma perhekokonsa. Ja jossa valtiot sitoutuvat tukemaan niitä asioita, jotka hillitsevät väestönkasvua, kuten tyttöjen koulutusta.”

Kansainvälinen väestökokous on pidetty viimeksi vuonna 1994.

Eräs väestösopimus on oikeastaan jo tehty, Kairossa 1994, YK:n väestökokouksessa. Tehtiin tavoitepaperi, jossa korostettiin lisääntymisterveyspalveluiden ja naisten päätäntävallan tärkeyttä – juuri sitä mitä nykyäänkin.

Sen jälkeen ei ole pidetty kansainvälistä väestökokousta. Edes YK:n kestävän kehityksen tavoitteissa vuodelta 2015 ei ole väestöllisiä tavoitteita – ei siis suositella esimerkiksi lapsilukuja tai väestönkasvun hidastamista niin ja niin monella prosentilla.

Yksi harvoista, joka on yrittänyt puhua globaalista väestösopimuksesta, on presidenttiehdokas, pitkään kehitysministerinä toiminut Pekka Haavisto.

Mutta hänkään ei puhu väestömäärän rajoitusten kaltaisista sitoumuksista.

”Ajattelen, että väestönkasvun hallitseminen kussakin maassa siten, että lapsille ja nuorille voidaan taata terveydenhuolto, koulutus ja sosiaaliturva on yksi avain kestävään kehitykseen.”

Haaviston mielestä Kairon kokoukselle pitäisi saada jatkoa.

”Kairon jälkeen on ollut yhä vaikeampi käydä avointa keskustelua kansainvälisesti lisääntymisterveyden teemoista. Se johtuu joidenkin maiden yhä konservatiivisemmista äänenpainoista näissä kysymyksissä.”

Lisäksi, hän sanoo, kehitysmaat ja teollisuusmaat eivät ole aivan samaa mieltä siitä, onko hallitsematon väestönkasvu joidenkin maiden ongelmien syy vai niiden seuraus.

”Tänä päivänä pidetty YK:n väestökokous osaisi vielä paremmin liittää toisiinsa väestönkasvun, perhesuunnittelun, lisääntymisterveyden ja kestävän kehityksen. Ehkä se voisi olla alku maailman väestösopimukselle, jossa taattaisiin lasten ja perheiden oikeudet, ja samaan aikaan otettaisiin huomioon kestävän kehityksen periaatteet.”