Kristo Muurimaa käveli syksyisenä yönä 2006 kameran kanssa broilerihalliin. Ensimmäistä kertaa eläintuotantoa omin silmin nähtyään häneltä katosi kyky järkyttyä mistään. Samalla meni usko suomalaisen tuotannon ylivertaisuuteen. Tämän jälkeen satoja eläintiloja salakuvannut Muurimaa on juossut poliisikoiria pakoon lumisissa ojissa, kuunnellut laukauksia yössä ja päätynyt kulttuuri-instituutioiden syleilyyn. Elämänsä työlle omistaneen ammattiaktivistin valokuvia on uutisten lisäksi ollut esillä Suomen valokuvataiteen museossa, ja Koneen Säätiön rahoittama valokuvakirja Eläintehtaat ilmestyy syksyllä. Samalla kun kulttuuripiireissä juhlitaan dokumentaarista valokuvaa, Muurimaa odottaa tietoa, meneekö viimeisin kuvauskeikka syyteharkintaan.

Olet salakuvannut eläintiloja 12 vuotta. Osasitko odottaa, mitä eläintiloilla oli vastassa?

Aloittaessani ajattelin, ettei eläintuotanto voi olla niin kamalaa kuin mitä olin nähnyt ulkomaisista kuvista. Heti ensimmäisessä näkemässäni hallissa oli paljon kuolleita pikkutipuja naamat turpeessa. Kuvasin läheltä kuolleeksi luulemaani tipua. Yhtäkkiä se nosti päänsä turpeesta, huohotti muutaman kerran ja romahti takaisin. Siinä konkretisoitui se, mitä ennenaikainen hidas kuolema tehotuotantotilalla on. Sen jälkeen olen joutunut kovettamaan itseni. Ensimmäisellä kuvausreissulla kävimme parilla broileritilalla, ja joka paikassa oli pieniä kuolleita tipuja. Silloin tiesimme, että tulemme saamaan suomalaisilta tiloilta kuvamateriaalia, joka on täysin toisenlaista kuin mainoskuvissa.

Olet ollut eläinaktivisti 1990-luvulta asti. Miksi valitsit salakuvauksen?

Tämä on kaikkein tehokkain toimintatapa. ”Jos teurastamoissa olisi lasiseinät, kaikki olisivat kasvissyöjiä”, sanoi Paul McCartney. Asia ei kuitenkaan ole ihan niin. Sen lisäksi, että ihmisten täytyy saada tietää, miten eläimiä kohdellaan, asian täytyy olla yhteiskunnallisesti niin tärkeä, että ihmiset välittävät siitä mitä eläimille tapahtuu. Salakuvien julkaisu on saanut aikaan pitkiäkin julkisen keskustelun kausia. Kuvat ovat nostaneet asian yhteiskunnallista merkitystä. Se on vähintään yhtä suuri saavutus kuin tiedon lisääminen.

Töitäsi oli 2017 esillä Poliittisen valokuvan festivaaleilla ja sait Koneen Säätiön apurahan valokuvakirjaasi, jonka työt on hankittu salakuvaamalla. Millainen kirjasta tulee?

Eläintehtaiden tarkoitus on kertoa eläinten puoli yhteisestä tarinastamme. Keskustelussa ihmisten ja eläinten välisestä suhteesta monet ajattelevat, että eläimille oikeuksia vaativat ihmiset ovat yksi ääripää ja toinen ovat ihmiset, joiden mielestä eläimillä ei ole mitään arvoa. Moniulotteisena ja monipuolisena pitämämme kertomus on ainoastaan voittajien, ihmisten, puoli. Tästä tarinasta jää kokonaan kertomatta eläinten puoli.

Omiiko kulttuurimaailma aktivismin ja onko vaarana, että kuvat menettävät tehonsa, kun niistä tulee salonkikelpoisia?

Salakuvauksista on selvästi tullut hyväksyttävämpää toimintaa siksi, että kuvat ovat olleet museossa esillä ja ne julkaistaan kirjana. Se on kuitenkin ollut myös yksi tavoitteista, enkä pidä sitä pahana asiana. Kuvilla tehtävän aktivismin kannalta ei ole huono asia, että taide- ja kulttuurimaailma omii sen, jollei aleta tehdä pelkästään taidetta ja unohdetaan, minkä takia tätä juttua on alunperin alettu tehdä.

Salakuvaamisen maksimirangaistus on kuusi kuukautta vankeutta. Eikö toiminnan laittomuus haittaa tai seuraukset pelota?

On kyseenalaista, onko tilojen salakuvaaminen laitonta. Julkisrauhan rikkomisessa teosta pitää aiheutua vähäistä suurempi haitta, ja kuvauksissa pyritään toimimaan niin, ettei siitä aiheudu minkäänlaista haittaa. Yleensä paikan omistaja ei edes huomaa, että tilaa on käyty kuvaamassa. Kuvien julkaisusta, siitä seuranneesta keskustelusta sekä mahdollisesta eläinsuojelutarkastuksesta aiheutuu haittaa omistajalle. Tällöin haitta ei kuitenkaan liity tilalla käymiseen, vaan siihen, että tulee julki, miten yritys on kohdellut eläimiä. Eläinten kärsimyksen estäminen tai julkituominen on paljon tärkeämpää kuin se, että lakia noudatettaisiin aina ja kaikkialla.

Oletko jäänyt kiinni tai onko kuvattaessa sattunut läheltä piti -tilanteita?

Lähellä on ollut monta kertaa. Kerran eräällä turkistarhalla saatiin vahdilta varoitus, että auto lähestyy. Jouduimme ryömimään mutaojaa pitkin tarhalta pois. Sitten kuului laukauksia. Siinä tuli mietittyä, olenko tehnyt todella huonoja valintoja elämässäni. Kiinni olen jäänyt kerran, tänä vuonna. Kuljeskelimme erään tilan pihalla, kun huomasimme, että traktori ajaa meitä kohti. Pääsimme pakenemaan metsään, mutta lunta oli todella paljon ja putosin pakomatkan aikana jäteojaan. Olin vyötäisiä myöten läpimärkä ja haisin kamalalle. Poliisi ja poliisikoirat lähtivät perään. Oli paljon pakkasta ja vaatteeni olivat läpimärät. Pelkäsin, että menetän varpaani. Kuuden kilometrin pakenemisen jälkeen poliisi löysi meidät metsästä poliisikoirien avulla. Meidät laitettiin kolmeksi päiväksi Turun poliisivankilaan.

Olet ollut mukana kuvaamassa kaikkea Suomessa julkaistua eläintilojen salakuvausmateriaalia. Minkä kuvaaminen on tuntunut pahimmalta?

Se näky, kun avaa broilerihallin oven, on todella vahva visuaalinen viesti. Edessäsi on 20 000 valkoista mönttiä, jotka on jalostettu kasvamaan muodottomiksi. Se näyttää valkoisena vellovalta mereltä. Pelkkää biomassaa, josta on todella vaikea nähdä yksittäisiä eläimiä. Näky viestii, etteivät nämä ole tuntevia olentoja vaan tämä on joku hunajamarinoitujen siipipalojen kasvattamo. Broileritiloilla tapahtuva äärimmäinen elämän ja älykkäiden yksilöiden alistaminen biologiseksi massaksi on pahinta, mitä eläintuotanto tekee. Moni muu kuvaaja pitää sikaloita pahimpina paikkoina, sillä sikoihin on niin helppo samastua. Eläintehtaissa onkin eniten kuvia sioista. Kun olen kuvaamassa, keskityn siihen, mitä olen tullut tekemään. Samaa kertovat muut, jotka toimivat järkyttävien asioiden keskellä, esimerkiksi sota-alueilla työskentelevät toimittajat ja onnettomuuspaikoille saapuvat ensihoitajat. Siinä keskitytään tekemään työ, ja jälkeenpäin on tärkeää jotenkin purkaa se.

Onko sitä parempi mitä kamalampia kuvia saat talteen?