Kiina on syvästi huolestunut Venäjän Ukrainan-politiikasta. Se viestittää diplomaattikanavia pitkin jatkuvasti, että sen intressit kärsivät kansainvälisen vakauden horjuttamisesta ja jännityksen kiristämisestä.

Maailman talousfoorumissa Davosissa Kiinan pääministeri Li Keqiang sanoi jo julkisesti, että Eurooppa viettää nyt toisen maailmansodan päättymisen 70-vuotispäivää ja sodanjälkeisen maailmanjärjestyksen ja rajojen kunnioittaminen on erittäin tärkeää.

Venäjä on haastanut lännen Kiina-kortilla. Mutta se on jo saanut kokea, että säälimättömän Kiinan kanssa neuvotteleminen on painimista lohikäärmeen kanssa toisin kuin pehmojen eurooppalaisten.

Venäjä luuli tehneensä vuosisadan kaasusopimuksen Kiinan kanssa, mutta Pekingissä ymmärrettiin sopimus toisin kuin Moskovassa: kiinalaiset eivät halua maksaa huikeaa etumaksua ”Siperian voimasta”.

Shanghain yhteistyöjärjestöön kuuluvat Kiina, Venäjä, Kazakstan, Kirgizstan, Tadžikistan ja Uzbekistan. Nyt Kiinalta vaaditaan turvallisuuspolitiikan lisäksi taloudellista sisältöä ja yhteisprojektien rahoittamista.

Venäjä esti Shanghain organisaation kehityspankin perustamisen, koska Kiina ehdotti peruspääomaksi 10 miljardia dollaria. Sen osuudet ja äänivalta jakautuisivat maiden bruttokansantuotteen mukaisesti. Kiina olisi saanut määräysvallan pankissa.

Nyt Keski-Aasian maat haluavat ratkaisun ja rahat ilman Venäjää. Kiina tarjoaa niille kahdenkeskisiä luottoja ja rahoitusmekanismeja ilman Venäjää. Kiina ehdottaa projekteja kaikkialla Keski-Aasiassa, eikä Venäjä pysty vastaamaan sen valtavaan rahoitukseen.

Venäjän edessä onkin valinta: jäädäkö pikkuveljeksi Kiinan rahoittamiin monenkeskeisiin suurprojekteihin – vai jäädäkö syrjään.

Kiina rahoittaa Kazakstaniin 3,8 miljardin dollarin kalikaivoksen, joka syrjäyttää venäläisen ”Uralkalin” Kiinan suurilta markkinoilta Kazatomprom aloittaa yhteistyöhön kiinalaisen CGNPC:n kanssa Kiinan rahoituksella, aiheena uraanikaivoksia ja voimalaprojekteja.

Venäjä on syrjäytymässä Tyynenmeren alueelta, koska sillä ei ole laadullista talouskasvua eikä rahoitusresursseja. Kiina ei ole kiinnostunut siitä kuin raaka-ainevarastona.

Ja kiinalaiset ovat tunnettuja kyvystään odottaa kärsivällisesti. Suurimmat aluemenetykset Kiina koki ”häpeän vuosisadan” aikana pohjoisessa, missä Venäjä valtasi laajoja alueita Kiinan Siperiasta ja Mongoliasta.

Kiinan johto on kuitenkin törmännyt samoihin ongelmiin kuin Neuvostoliitto-Venäjäkin, joten niitä on kiinnostavaa vertailla. Niin neuvostojohtaja Leonid Brežnevin kuin Mihail Gorbatšovinkin kokemus istuu Kiinan puoluejohdon selkäytimessä.

Kiinassa politbyroon erotetun jäsenen Zhou Yongkangin valtapeli tuo mieleen Neuvostoliiton turvallisuusministeri Lavrenti Berijan, joka talousuudistuksen varjolla yritti kaapata vallan politbyroolta.

Stalinin, Berijan ja Nikita Hruštšovin kausien viisastuttama Neuvostoliiton kommunistinen takasi Brežnevinaikana johdolle vakauden, turvallisuuden ja koskemattomuuden, joka muistuttaa Kiinan Deng Xiaopingin ajan konsensusta. Se tuotti kuitenkin pysähtyneisyyden ja korruption sekä esti muutoksen, kunnes tuli katastrofi.

Zhou Yongkangin öljyimperiumin ja valtionyhtiöiden tehottomuus tuo mieleen neuvostoliittolaisen valtionomistuksen ja nykyisen Gazpromin ja Venäjää hallitsevien Vladimir Putinin silovikien haltuunsa ottaman öljyteollisuuden tehokkuusongelmat, mutta myös niiden tuottamat poliittiset realiteetit.

Suurena öljynviejämaana Kiinallakin olisi ollut mahdollisuus resurssiriippuvuuteen, jonka Venäjän 1990-luvun alun varapääministeri Jegor Gaidar on kuvannut.

Resurssit omiva eliitti ei kuitenkaan olisi voinut elättää Kiinan valtavaa väestöä, joten sen ainoa mahdollisuus on yritteliäisyys.

Deng purki kansankolhoosit ja vapautti maatalouden, mistä vaurastuminen säteili sitten kaikkialle. Loppu on historiaa, vaikka valtionomistus haittaakin Kiinan kehitystä.

Kiina siirtyi nationalismiin Dengin myötä ja Neuvostoliitto jo 1960-luvulla. Kiina pitää fraaseissa kiinni marxismi-leninismistä, Venäjä taas hylkäsi sen ja yrittää kaoottisen demokratiakokemuksen jälkeen sementoida vallan fundamentalistisen nationalismin ja ortodoksian avulla

Kuten Gorbatšov aikoinaan, Kiinan nykyinen johtaja Xi Jinping hivuttaa vanhoja pois ja nostaa asemiin nuoria.

Modernin maailman haaste ahdistaa kuitenkin Kiinaa kuten pysähtyneisyyden Neuvostoliittoakin. Pluralistinen markkinatalous ei siedä arkaaista poliittista monoliittia, vaan kasvattaa painetta ajatuksellisen pluralismin taholta.

Gorbatšov kohautti aikoinaan julistamalla yleisinhimilliset arvot ”luokka-arvoja ylemmiksi”, ja saman tekevät Xin isänmaallisuus, epäitsekkyys ja yhteinen hyvä.

Venäläiset analyytikot olivat pitkään varmoja, että kun kansi kerran väistämättä nostetaan pois, ulos ryöppyävä paine aiheuttaa Kiinassa saman kuin Neuvostoliitossa 1991.

Nyt tämä varmuus on kuitenkin horjunut pahasti – Kiinan vakaa strateginen ajattelu ja kansanluonteen uhrautuvuus lupaavat toisenlaista kehitystä kuin venäläinen hätäinen taktikointi.

Tämä on kolmas ja viimeinen osa Kiinaa käsittelevästä juttusarjasta. Aiemmat osat voit lukea täältä ja täältä.

Kirjoittaja Jukka Mallinen kirjailija ja Venäjän-tuntija.