Suomalaisten suuri enemmistö voi paremmin kuin koskaan aikaisemmin, mutta ruokajonot ovat pitempiä kuin 1990-luvun lamavuosina. Leipäjonot eivät ole julkisen vallan vastuulla, vaan järjestöjen, seurakuntien ja yksityisten ihmisten aikaansaamia avunpaikkoja heikoimmassa asemassa oleville.

Itä-Suomen yliopistossa tehty ja Kunnallisalan kehittämissäätiön julkaisema tutkimus Kuka seisoo leipäjonossa kartoittaa ensimmäistä kertaa leipäjonoissa käyvien taustoja. Tutkimusta varten haastateltiin 3 500 leipäjonoissa käyvää eri puolilla Suomea.

Raportin mukaan ruoka-apu on hyvinvointivaltion köyhyyden ja huono-osaisuuden ilmenemismuoto.

Ruokaa leipäjonoista hakevat ovat selkeästi muuta väestöä huono-osaisempia, luottavat vähemmän viranomaisiin ja muihin ihmisiin ja kokevat hyvinvointinsa heikommaksi. Vanhemmat avunsaajat kokevat ruuanhakemisen muita nöyryyttävämmäksi, tutkimuksessa tuli esiin myös leipäjonoissa jonottaneiden iäkkäimpien toimeentulotuen alikäyttö.

Ruokaa jonottavista yli kolmannes on keski-ikäisiä ja sitä iäkkäämpiä, asuu vuokralla yhden aikuisen kotitaloudessa ja on harvoin korkeakoulutettu. Yli kolmannes on työttömiä ja lomautettuja. 80-90 prosenttia ruoka-avun hakijoista on Suomen kansalaisia.

Ruoka-avussa käyvät elävät lähinnä perusturvan varassa. Enin osa saa jotain sosiaalitukea, eniten asumistukea ja seuraavana toimeentulotukea, mutta ne eivät riitä kattamaan korkeita menoja. Joka neljännelle ruokaa hakevalle jää kuukaudessa sata euroa käytettäväksi pakollisten menojen jälkeen, joka viidennelle ei jää mitään. Haastatelluista vain kymmenesosa ei saanut mitään sosiaalitukia.

Joka kymmenes ruokajonoissa käyvä ei saa sosiaaliturvaetuuksia. Nämä ovat usein pienituloisia työssäkäyviä, joiden talous on tiukalla. Leipäjonojen työssäkäyvät köyhät ovat lähinnä yksinasujia tai yksinhuoltajia.