Mida rohkem uurijad asjasse süvenevad, seda haralisemaks kasvab nende tööpõld. Nad saadavad uued õigus­abitaotlused Lätti, aga ka Leetu, Bulgaariasse, Venemaale, Hispaaniasse, Saksamaale, Prantsusmaale ja Šveitsi.

Kahtlusaluste kodudest leitud sularaha ja pangakontodel seisnud summad lähevad aresti alla. Samuti kaks kinnistut Eestis ja veel kaks Kataloonias, Vahemere-äärses päikeselises Tarragonas. Viimaste ostuhind on 790 000 eurot.

Maksuamet ei paiska toimunut kohe uudisena välja, ent esitleb seda paar kuud hiljem töövõiduna uudises „Amet keskendub suurtele käibemaksupettustele ja salakaubaveole“. Too teade ütleb, et arveveski kogukäive ulatus 34 miljoni euroni ning tema teenuseid kasutas 25 firmat Eestist ja Lätist.

Seifist tulevad välja püstol ja padrunid, aga nende omanikul on kehtiv relvaluba.

Eelkõige huvitab uurijaid „must raamatupidamine“. Aga üks ärimeestest – Dmitri R. , kunagine KGB 7. osakonna nooremluuraja – ütleb, et pole midagi anda.

14. märtsil 2012 peetakse ühekorraga kinni kuus peamist kahtlusalust. Läbiotsimised toimuvad kahe firma kontoris ja kümnes kodus Tallinnas ja Harjumaal, aga ka Riias, kus asjaga tegeleb Läti finantspolitsei. Uurijad viivad ära suure portsu dokumente, arvutid, mälupulgad, pangakaardid, PIN-kalkulaatorid, pitsatid, visiitkaardid ja muu säärase. Isegi kondenspiima ja konservide etiketid, sest firmad tegutsesid toidukaupade (ja metallide) hulgikaubanduse alal.

14 kuud hiljem on ringkonnaprokurör Dmitri Teplõhh eneses nii kindel, et vajutab uurimismasinal gaasi põhja.

Aga siis vajutab keegi prokuratuurist justkui piduripedaali. Kohtusse esitatud paberid näitavad, et 2014. aastal toimub vaid üks sündmus: juulis läheb õigusabipalve Hispaaniasse ja oktoobris laekub selle vastus. 2015. aasta on sama tühi – prokuratuur lõpetab vaid menetluse ühe asjaga seotud firma suhtes. 2016. aastal läheb õigusabitaotlus Lätti ja prokuratuur tegeleb ühe advokaadi taotlusega. Harju maakohtu kohtunik Anne Rebane leiab, et kohtueelse uurimise viimased 33 kuud on hinnatavad „väheaktiivsetena, sest süüdistusaktist ei nähtu märkimisväärseid tõendeid või toiminguid, mis oleksid kogutud või tehtud pärast 2013. aastat“. Rahvakeeles nimetatakse seda jokutamiseks.

Kohtusse jõuab süüdistusakt alles 30. septembril 2016, viis aastat ja üheksa kuud pärast uurimise algust. Ja seda ei esita mitte Dmitri Teplõhh, sest tema on vahepeal läinud üle advokatuuri ridadesse, vaid Põhja ringkonnaprokuratuuri vanemprokurör Martin Tuulik. Õigust hakkab mõistma kohtunik ­V­­elmar Brett.

Kohtuprotsessid algavad eelistungitega. Selles loos toimub neid kaks. Esimesel arutatakse, kas kaitsjatel on taotlusi ja vastuväiteid. Need puuduvad.

Teisel eelistungil, mis toimub 15. veebruaril 2017, tuleb jutuks ajakava. Kõik asjaosalised mõistavad, et ees ootab mammutprotsess. Kohtumaterjal koosneb 51 põhitoimikust ja 37 lisatoimikust. Riiklik süüdistaja ja advokaadid taotlevad 76 tunnistaja ülekuulamist (neist kaks jõuab enne protsessi lõppu looja karja minna).

Prokurör Tuulik teatab, et vajab oma töö tegemiseks 50 päeva ja 5 päeva võiks olla varus. Kaitse poolelt soovib vandeadvokaat Vahur ­Kivistik 30 päeva, vandeadvokaat Madis Mahlapuu 15 päeva ja vandeadvokaat Merle Järvala 2 päeva. Kokku kuluks kohtulikuks uurimiseks 102 päeva. Seejärel veel neli päeva kohtulikeks vaidlusteks.

Aga kohtu mootor ei käivitu kohe, sest asjaosalistel on muudki tööd pooleli. Kohtunik Brett teatab, et reaalne oleks alustada jaanuaris 2018 ehk protsess lükkub kohe 11 kuud edasi. Advokaat Järvala pakub algusajaks välja 22. jaanuari 2018. Selleks ajaks on süüdistusakti kohtusse jõudmisest möödunud 1 aasta ja 4 kuud.

Samuti on selge, et istungid ei toimu katkematult üksteise järel, sest asjaosalistel on juba osa ajast kinni. Mitte ainult töö pärast – Vahur Kivistik räägib, et tema naine ostis 2018. aasta juuni keskpaigaks reisipiletid ning Merle Järvalal on oktoobris kavas perepuhkus.

Kohtunik Brett rehkendab, et protsess saab peetud 17 kuuga.