Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

«Jeg har ikke noe behov for å ta på meg verken beret, medaljer eller uniform for å bli feiret som soldat. Jeg synes dette er en usmakelig militarisering av frigjøringsdagen, som burde forbli en feiring av frigjøringen fra nazismen og freden etter 2. verdenskrig.» Det sa Libanon-veteran Sverre Valdal til Klassekampen på frigjøringsdagen i 2013.

Valdal er en av mange som reagerer på at den politiske makteliten bruker frigjøringsdagen til å sniklegitimere kontroversielle vedtak om norsk krigsdeltakelse. Det overrasker ikke at Youth Atlantic Treaty Association (YATA) i Norge er positive til sammenblandingen av frigjøring med deltakelse i USA-ledete angrepskriger, men det skuffer litt at de skyver soldatene foran seg.

YATA-leder Julie Sandness prøver å få dette til å handle om man er «for» eller «mot» soldatene. Til dette forsøket på avsporing vil jeg si at Rødt mener regjeringa bør finne en annen dag for å hedre soldater som har vist stort personlig mot i angrepskrigene de har blitt sendt ut i. De bør også finne andre æresbevisninger enn de som handler om forsvar av fedrelandet. Så bør vi bevare 8. mai som en samlende dag for å feire frigjøringa av Norge.

Når jeg heiser flagget 8. mai vil jeg ikke bli tatt til inntekt for norske angrepskriger under USAs kommando, men hedre dem som bidro til frigjøringa av Norge. Ser ikke YATA at det er et kontroversielt politisk valg å blande sammen bombinga av Libya og den feilslåtte krigen i Afghanistan med vår egen frigjøring fra okkupasjon?

Faktum er at feiringa av frigjøringsdagen forener hele folket, mens støtten til angrepskriger deler oss på midten. Derfor skaper det splittelse når Jens Stoltenberg og Erna Solberg bruker frigjøringsdagen til å hedre politiske beslutninger om deltakelse i okkupasjon av andre.

Mitt syn er at det stadig er forskjell på frigjøring og okkupasjon. Selv om Stoltenberg og Solberg prøver å innbille oss noe annet.