Venstresidens blindsone i innvandringsdebatten | Georg Chabert

George Chabert Professor, Institutt for historiske studier, NTNU

25. august 2019

Ethvert krav fra arbeiderklassen om en rettferdig omfordeling av rikdom kan nå avfeies med henvisning til de nye landsmenn som må «integreres» og derfor prioriteres, skriver debattanten. Bildet er fra 1. mai.toget 2015 i Trondheim. Ned Alley / NTB scanpix

Dagens politiske debatt om innvandring er innskrenket til spørsmål om «verdier», der all diskusjon er forbudt.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Lenge ble arbeiderne kalt de «farlige klassene» og ble tilsvarende behandlet. Émile Zola, kjent for sin kamp i Dreyfus-saken, kalte arbeiderne som krevde rettigheter for banditter, og etter myndighetenes massakrer i Paris i 1871 erklærte han: «Bandittene vil få denne store byen til å stinke med sine lik – selv i sin forråtnelsesprosess vil disse elendige skade oss.»

George Chabert er professor ved Institutt for historiske studier, NTNU.



Frykt for Sovjetunionen og redsel for venstresiden tvang Europa etter 1945 til å bygge et omfattende sosialt sikkerhetsnett og forbedre arbeidstagernes levekår. Dette varte i 30 år. Mot slutten av 1960-årene skjønte de regjerende klasser imidlertid hvordan man på sikt kunne nedbygge de kostbare velferdsstatene.

President Georges Pompidou åpnet for innvandring, ikke fordi det fylte et behov for arbeidskraft i Frankrike, men for å kunne presse lønningene ned, noe han innrømmet i 1973.

Økt arbeidsledighet førte til redusert innvandring noen få år senere. Det var da man fant en moralsk begrunnelse for masseinnvandring: Giscard d’Estaing innførte familiegjenforening i 1976. Det hjelper lite at han 42 år senere betegnet tiltaket som sin største feiltagelse som fransk president.

Billig arbeidskraft uten klassebevissthet

Det franske kommunistpartiet skjønte raskt hva som kom til å skje. Arbeidsgiverne ville dra nytte av en føyelig og billig arbeidskraft uten klassebevissthet.

Masseinnvandring var åpenbart et middel for å senke franske arbeidstageres lønnsnivå og i tillegg splitte arbeiderbevegelsen. Muligheten for effektive streiker ville opphøre.

I 1981 ba partiets generalsekretær om en «stopp av både lovlig og ulovlig innvandring». Myndighetenes miks av moral og politikk viste seg imidlertid å være et mesterlig grep, for venstresidens tilbøyelighet til å overta kristendommens universalisme gjorde den forsvarsløs. Det franske kommunistpartiet omvendte seg pliktskyldigst, og dets tidligere så trofaste velgere forlot det synkende skipet.

Les også Faktaene om innvandring som skremmer – og beroliger

«Toleranse» er den helligste verdi

I dag er troen på en forsonet menneskehet Vestens nye credo. Som for alle trosbekjennelser, er motargumenter irrelevante, for eksempel i form av erfaringer fra Sverige, Frankrike, Tyskland, USA eller for den saks skyld fra Oslo. Dagens politiske debatt om innvandring er innskrenket til spørsmål om «verdier», der all diskusjon er forbudt.

«Toleranse» er den helligste verdi. De som er imot dagens «verdier», frakjennes all fornuft og rasjonalitet.

Når man ikke lenger kan støtte seg på argumenter, gjenstår avvisning, hat og i siste instans vold.

Myndighetene trenger ikke være like ekspeditte som i 1871. De vet at Bertolt Brechts berømte «Lösung» – «Siden folket stemmer mot regjeringen, må folket byttes ut» – faktisk lar seg gjennomføre, og i løpet av kun noen få tiår.

Strømmen av asylsøkere og migranter man selv skaper ved bombingene i Midtøsten og i Nord-Afrika tar i dag oppmerksomheten bort fra den lovlige innvandringen, som i Frankrikes tilfelle tilsvarer en årlig befolkningstilvekst tilsvarende innbyggertallet i en by som Bergen.

Arbeiderklassens krav kan avfeies

Kronen på verket er at ethvert krav fra arbeiderklassen om en rettferdig omfordeling av rikdom nå kan avfeies med henvisning til de nye landsmenn som må «integreres» og derfor prioriteres.

De regjerende klasser trenger ikke nye argumenter til forsvar av det liberale samfunnet: Venstresiden tar seg av den saken ved å fremme innvandring. Det er heller intet behov for å kalle arbeiderne «banditter» og «elendige», som i 1871. Det holder med «deplorables» og «white trash» i USA; «latte» og «analfabeter» i det velutdannede Frankrike.

I Aftenposten 29. juli vil Jonas Gahr Støre skaffe seg flere velgere iført en rød, heldekkende badedrakt. Oppskriften? De vanlige resirkulerte halvhjertede løfter som ingen har tenkt å innfri, samt «sikre bredbånd i hele landet». Venstresiden må på nytt innse at politikk ikke er moral og sirkus.

Arbeiderklassens spørsmål

Alt i 1794 påpekte den franske revolusjonære Robert Lindet: «Jeg vil at lovgiveren et øyeblikk skal glemme universet og kun forholde seg til landet sitt. Uten denne typen nasjonal egoisme vil vi svikte vår plikt.» Den demokratiske kandidaten Tim Ryan sa ikke noe annet, 30. juli i år: I stedet for å snakke om åpne grenser, fremholdt han, «må vi snakke om arbeiderklassens spørsmål; om folk som tar en dusj etter jobb og som ikke har fått et lønnspålegg på 30 år.»

Alternativet er fortsatte bortforklaringer ad nauseam om russisk innblanding som årsak til brexit, Donald Trump, Viktor Orbán, Matteo Salvini og tutti quanti.

Les også:

Følg og delta i debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter.