En vanlig oppfatning i disse dager er at mangfold er et gode og en styrke. Ideen startet opp i USA i svært nylig tid og har siden spredt seg med lysets hastighet til Europa. I Norge har denne oppfatningen spredt seg på tvers av hele det politiske spekteret fra arbeiderpartiet til FrP og er i praksis en vedtatt «sannhet». Dette er en særdeles ny ide. Sjekk selv.

Jeg har aldri sett påstanden bevist. Jeg har ikke engang sett påstanden forsøkt bevist på noen seriøs eller metodisk måte. Man får gjerne servert gamle floskler om spennende mat og hodeplagg, men det er vanskelig å tro at mangfold kan reduseres til dette. Visse studier hevder å bevise at mangfoldige arbeidslag jobber bedre enn homogene. Dersom man graver dypere ser man imidlertid at dette ikke refererer til etnisk mangfold. Men det er jo nettopp dette etniske og religiøse mangfoldet som først og fremst fremstilles som noe positivt og ettertraktet for nordmenn og europere. Dette innlegget fokuserer derfor på å undersøke denne påstanden.

Det historiske perspektivet

Det russiske imperiet kollapset i 1917 og ble til Sovjetunionen som kollapset i 1991. Enhver historiker vil i begge tilfeller nevne splittelse langs nasjonale linjer som viktig årsak. Det østerriksk-ungarske imperiet ble delt i 1918 – mens det homogene Tyskland, som tapte krigen like totalt, forble samlet. Hvorfor var det ikke omvendt? Østerrike-Ungarn hadde jo mye mer av det berikende mangfoldet… Det Ottomanske Imperiet kollapset i 1922. Her endte det attpåtil med folkemord som resultat av intens etnisk maktkamp, selv om de bokstavelig talt hadde hatt hundrevis av år med mangfold til å øve opp toleransemusklene sine

Den siste krigen som foregikk på Europeisk jord var Jugoslaviakrigene. Igjen vil enhver historiker nevne at etnisk og religiøst mangfold var en særdeles viktig underliggende årsak. Beveger man seg utenfor Europa ser man et Irak i kaos. Stridslinjene går mellom sjiaene, sunniene og kurderne, noe som ikke akkurat er en tilfeldighet. Den andre pågående konflikten vi ser er i Syria, der alawitter, kristne, sjiaer og visse sunnier sloss mot diverse sunni-baserte terroristiske grupper.

47 år med mangfoldig sameksistens og de innså fortsatt ikke fordelene ved etnisk mangfold

Afrika er verdens mest mangfoldige kontinent i språklig og etnisk forstand, og er også det fattigste. Spør man en venstreorientert person om dette får man gjerne høre noe om kolonisering og hvordan statsgrensene samlet mange forskjellige stammer i samme land, og at grensene ble trukket opp uten å ta hensyn til at folkegrupper kunne bli splittet av grensen (sistnevnte er ikke engang korrekt). Men skulle ikke dette være en stor fordel for Afrika? Mer mangfold er mer rikdom i hverdagen, større tilgang på talenter, større økonomisk vekst med mer.

Homogene og konforme land som Japan, Sør-Korea, Taiwan og Kina på den annen hånd har hatt sterk økonomisk vekst og gode levevilkår. Hvorfor er det ikke omvendt? For femti år siden var flere av disse statene like fattige som afrikanske land og alle var langt mer krigsherjet.

Nå må man ta forbehold om at etnisk mangfold ikke var den eneste drivkraften i noen av disse konfliktene. Men enhver historiebok vil nevne dem blant de viktigste om ikke den viktigste underliggende årsak, gjerne i første avsnitt.

Ovennevnte er bare et lite utdrag av alle de tilfellene der etnisk pluralitet har vært en kilde til krig og elendighet. Så hvordan kan dette samtidig være en styrke? Selv den mest fanatiske tilhenger må på et minimum være enig i at det også kan være en enorm svakhet? Med alle disse historiske og nåtidige eksemplene på pluralistisk kaos har mangfoldstilhengerne en tung bevisbyrde dersom de skal overbevise en rimelig person om at mangfold er en god ting.

Dette er første innlegg i en serie om mangfold. Følg oss på twitter og bli oppdatert om det neste.