Rasisme, kjønnsdiskriminering, klasseforskjeller, snobberi og provinsialisme. Norge må ta fatt i ulikhetsproblemet sitt. | Sony Kapoor

Sony Kapoor Direktør, tankesmien Re-define

17. mars 2019 20:00 Sist oppdatert 17. mars 2019

Som feminist blir jeg stadig sjokkert over hvor kjønnsdiskriminerende det norske samfunnet er, skriver Sony Kapoor (bildet). Signe Dons

Vi har en lang vei å gå.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Norge er verdens rikeste land, ifølge Verdensbanken, den mest inkluderende økonomien, ifølge Verdens økonomiske forum og nummer en på indeksen for menneskelig utvikling (HDI), ifølge FN.

Vi er nummer to når det gjelder likestilling mellom kjønnene og tredje best hva angår inntektsforskjeller.

Det er ikke rart at nordmenn tror vi er best i verden, selv om janteloven tilsier at vi aldri har lov til å si det høyt.

Men hvor like er vi egentlig?

Det alle disse rangeringene i virkeligheten sier, er at vi er den enøyde i de blindes land, ikke at vi har perfekt syn.

Dessuten kan de ikke så enkelt fange opp praktisering av rasisme, kjønnsdiskriminering, klasseforskjeller, snobberi og provinsialisme, som innvirker på det norske samfunnet og er vanskelig å kvantifisere.

Langt unna likestilling

Som feminist blir jeg stadig sjokkert over hvor kjønnsdiskriminerende det norske samfunnet er, uansett hvor høyt vi rangerer på kjønnslikestilling.

Kvinner tjener fortsatt mindre, gjør mer husarbeid, arbeider mer deltid.

#Metoo-avsløringer kommer tett, likesom forekomsten av voldtekt og vold mot kvinner. Styrekvotering av kvinner har økt andelen kvinnelige styremedlemmer, men lederne er fortsatt overveiende hvite, ikke helt unge menn.

Vi er skikkelig langt unna likestilling.

Lite for å bekjempe rasisme

Som de snille nordmenn vi er, har vi vanskelig for å innrømme de gjennomgripende rasefordommene vi har i samfunnet. Av de 34.000 barna i fattige hjem i Norge det siste tiåret har 29.000 innvandrerforeldre.

Et utenlandsk navn som Mohammed får 25 prosent færre svar fra arbeidsgivere enn Knut, til tross for identiske kvalifikasjoner i en blindtest. Det er få som når toppledernivå.

Hån mot politikere med etnisk minoritetsbakgrunn, som varaordføreren i Oslo og nestlederen i Arbeiderpartiet, er svært utbredt, særlig hvis de tilfeldigvis er kvinner.

FN hevder med rette at Norge gjør for lite for å bekjempe rasisme.

Klasseforskjeller er et problem

Selv om ulikheten i inntekt er liten, er ulikheten i formue langt høyere. Den øverste 1-prosenten eier 20 prosent av rikdommen, de har nesten tre ganger så stor formue som den de som tilhører de nederste 60 prosentene, har.

Forskjellene i levealder mellom rike og fattige områder er flere steder over ti år. I hovedstaden er ulikheten i levealder åtte år mellom fattig og rik. Med universitetsutdannelse kjøper du deg 6,4 ekstra leveår i forhold til en som bare har grunnskole.

Klasseforskjeller er et problem i Norge, selv om de ikke er så synlige som i Storbritannia. Likevel har vi avskaffet arveavgiften, og formuesskatten er så lav at den er meningsløs.

Hvem du kjenner, betyr mye

Betydningen av familie og venner er langt viktigere enn den burde være i et ekte meritokratisk samfunn.

Sannheten er at hvem du kjenner i Norge, betyr like mye, om ikke mer, enn hva du kan.

Folk utenfor byene, og til og med de som har studert i utlandet, selv ved universiteter som Harvard eller London School of Economics, blir utsatt for diskriminering fordi de ikke har tilgang til de rette nettverkene.

En subtil form for nepotisme er høyst levende, særlig for de mest innflytelsesrike maktposisjonene.

Et ganske så lukket land

Norge er nok en åpen økonomi, men det er et ganske så lukket land.

En motvilje mot å åpne hjemmet vårt for nye mennesker, tendensen til å omgås de samme gamle vennene og den uuttalte troen på at «den norske måten» er best gjør oss provinsielle i tenkingen vår.

Vi klarer ikke å lære av andre, den raskeste veien til forbedring, og er i ferd med å bli selvtilfredse og late som samfunn.

Altfor mange glimrende utenlandske akademikere som tar doktorgrad i Norge, forlater til slutt landet i frustrasjon, og det samme gjelder skarpe og fordomsfrie norske kvinner og menn.

Like muligheter og den åpenheten det krever, er viktig i Norge, ikke bare fordi det er rettferdig og etisk. Det er også viktig fordi uten like muligheter kan ikke den norske økonomien blomstre. I tillegg til likestilling, er det mangfold som gir den største økonomiske gevinsten.

Bortkastet menneskelig kapital

Ifølge Finansdepartementet kommer 75 prosent av den norske formuen fra menneskelig kapital, nesten 10 prosent fra finanskapital og bare 2,5 prosent fra de gjenværende oljereservene.

Så lenge vi har kjønnsdiskriminering, rasisme, klassediskriminering, nepotisme og provinsialisme som stopper kvinner (mer enn 50 prosent av befolkningen) og innvandrere (nesten 15 prosent av befolkningen og økende) fra å ha like muligheter, vil kostnaden ved denne bortkastede menneskelige kapitalen være større enn all Norges finanskapital og oljerikdom.

Rotfestede problemer

Likestilling, ble det fremhevet på SHE-konferansen i Oslo på kvinnedagen, betyr virkelig noe, selv for Norge.

Og vi har en lang vei å gå.

Å anerkjenne at vi har rotfestede problemer, ville være et bra første skritt.

Ikke å gjøre best mulig bruk av vår menneskelige kapital vil skape et formuestap på mer enn det hele olje- og gassvirksomheten har gitt oss.

Oversatt fra engelsk av Bjørg Hellum.

Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter.

Lese mer om ulikhet i Norge? Her finner du debatten mellom Kristin Clemet i Civita og Hannah Gitmark i Tankesmien Agenda: