Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Selvsagt har den ekstreme islamismen noe med islam å gjøre. Det holder å høre på hva de ekstreme islamistene selv sier, hva de skriver i de ganske flashy PDF-tidsskriftene sine, de utallige referansene til Koranen og til hadither. De holder å høre hva de forteller i videopropagandaen sin, at de roper «Gud er stor!» og peker mot himmelen.

ARTIKKELFORFATTER: Øyvind Strømmen: Foto: Håkon Mosvold Larsen / NTB scanpix Vis mer

Hver gang et islamistisk terrorangrep rammer Europa sitter noen klare til å slå vitser. Vitsene omhandler dem (hvem?) som mener at den ekstreme islamismen ikke har noe med islam å gjøre, og ser dessuten - forbausende ofte - ut til å ha som utgangspunkt at høyreekstrem terror ikke finnes.

Jeg leste ganske mange slike vitser i juli 2011, også. De var ikke videre morsomme. Noen slår inn åpne dører, og slår fast selvfølgeligheter. Noen forteller dårlige vitser.

Men spørsmålet er: Hvilke erkjennelser er den selvsagte observasjonen - at ekstrem islamisme har noe med islam å gjøre - ment å gi oss? Hvilke nye verktøy utstyrer det oss med i kampen mot ekstremisme og mot terror? Hvilke konklusjoner er det egentlig dette skal få oss til å trekke?

Selvsagt har den ekstreme islamismen noe med islam å gjøre.

Det er en politisk-religiøs ideologi. I den islamske statens variant er den også iblandet rent apokalyptiske forestillinger, forestillinger knyttet til endetiden. At den ekstreme islamismen har noe med islam å gjøre representerer også en utfordring for verdens muslimer. Det er i deres hus det brenner. Det er deres ungdommer - som også, i blant er våre - som lokkes med på totalitært svermeri.

Men skal vi vinne kampen mot dette totalitære svermeriet trengs også andre erkjennelser.

Den første: Erkjennelsen av at den ekstreme islamismens første ofre ofte er muslimer. Det er ikke bare vi som rammes av salafijihadistenes hat og forakt. I forgårs ble et selvmordsangrep gjennomført i Bosaso i Puntland i Somalia. Minst fem mennesker ble drept. IS har tatt på seg skylden. I går ble et bombeangrep gjennomført i Mogadishu, også i Somalia. Bak dette angrepet sto sannsynligvis al-Shabaab, IS' svorne motstandere, men ideologiske fetre. Fem mennesker til ble drept.

Den andre: Skal man forstå den salafijihadistiske ideologien, dens appell og dens rekrutteringsgrunnlag må man gå videre fra selvfølgelighetene. Da må man selvsagt se på denne ideologiens religiøse aspekter, men også på dens mer politiske. Da må man se på den samfunnsmessige konteksten, både i den såkalte muslimske verden, og også her hjemme i Europa.

Og ja, man må også snakke om utenforskap, om sosioøkonomiske forhold. Fordi alt dette, og mer til, utgjør deler av bildet, biter i puslespillet, og er det noe som ikke bidrar til bedre forståelse av den ekstreme islamismen som trussel, ja, så er det diskusjoner der man later som om puslespillet bare inneholder én bit, om den nå er den ene eller den andre.

Den tredje: Vi har faktisk erfaring. Europa har ikke bare dype arr på grunn av totalitært svermeri. Vi har også erfaring med terrorgrupper. Den dårlige nyheten er at de gjerne tar tid å knekke. Den dårlige nyheten er at det er all grunn til å frykte mer terror i Europa i årene som kommer.

Den gode nyheten er at vi allerede har mange verktøy i verktøykassen, verktøy vi vet fungerer. Motmobilisering. Arbeid for å svekke rekrutteringsgrunnlaget. Politiarbeid. Etterretning. Militær innsats. Den gode nyheten er at terrorisme ikke vinner, og at vi ikke trenger å snu samfunnene våre på hodet for å bekjempe den.

Det er derfor slagordet «Keep calm and carry on» er et godt slagord. Selv om vi både skal sørge og være forbanna.