Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Verden er både urettferdig og inhuman. Det er ikke rettferdighet og humanitet man kjenner på, når man sier nei til noen som innstendig ber om å få bli her eller komme hit. Men så lenge vi er imot fri innvandring, sier vi alle sammen nei, direkte eller indirekte.

Det er med dette som utgangspunkt vi må finne politikken som er mest mulig rettferdig, mest mulig human, og samtidig trygger en solidarisk og harmonisk samfunnsutvikling i Norge. Vi er ikke der nå. Det kan tvert imot argumenteres for at politikken er dypt urettferdig, har inhumane konsekvenser og svekker både velferdsstat og samhold.

Arbeiderpartiet har hele veien hatt en innvandringspolitikk, og like lenge blitt kritisert både for å være for strenge og for snille. Det nye nå, er at vi går dypere inn i saken for å komme til mer helhetlige konklusjoner. Tiden er overmoden.

Altfor lenge har man gått fra den ene mediedrevne krisen etter den andre. Menneskeskjebner har blitt avgjort ut fra dreieboken til et tilfeldig pr-byrå: «Hvordan få blest og sympati? Hvilke politikere, organisasjoner og kjendiser skal jeg få til å tale min sak?» Slik kan vi ikke fortsette.

Og vi gjør det på Arbeiderpartiets premisser. Jeg er glad for å tilhøre en partiorganisasjon der det er avslag og nei – ikke ja og velkommen – som vekker reaksjoner. Vi fyrer ikke opp under fremmedfrykt og motsetninger for å fiske stemmer. Vi vil samle, ikke splitte. Vi er klare på at alle er like mye verdt, at alle skal omtales med respekt, og at Norge aldri skal bli seg selv nok.

Vi har en stolt tradisjon for internasjonal solidaritet som startet lenge før innvandring av noe omfang ble et tema. I denne tradisjonen ligger det at vi skal forstå vår tid, også internasjonalt. Vi skal forstå Norge som et land i verden.

Alle kommer neppe til å være enige om alt, når denne prosessen er gjennomført. Men jeg har tro på at vi vil dele noen erkjennelser: Afrika sør for Sahara er inne i en historisk fase med befolkningseksplosjon, slik andre deler av verden har vært tidligere. Folketallet anslås å øke fra 1 til 1,4 mrd. innen 2030 – det er tolv år til.

Den altfor moderate økonomiske veksten, må vi gjøre det vi kan for å styrke. Men den demper ikke trangen til å emigrere. Den øker muligheten. Sammen med økt informasjonstilgang, inviterende diasporamiljøer og profesjonaliserte menneskesmuglingsruter, gir det et trykk på Europas grenser som bare vil øke. Vi snakker ikke om dugnad eller skippertak her. Dette går ikke over.

Noe annet jeg tror kommer ut av prosessen, er en klargjøring av begrepet «våre internasjonale forpliktelser». Flyktningkonvensjonen av 1951, revidert i 1967, omhandler verken de som flykter fra økonomisk håpløshet eller er tilfeldige ofre for krig og konflikt. Og ingen stat er forpliktet til å slippe inn asylsøkere som kommer fra trygge land.

Om EU eller Norge er det første trygge stedet man kommer til, avhenger av reiseruten og rettighetene man har i det eventuelt trygge transittlandet. Hvilke transittland som skal anses som trygge, klarer ikke EU-land å bli enige om. Men Norge står utenfor med myndighet og kompetanse til å gjøre egne vurderinger.

I fjor fikk fire tyrkiske offiserer og en militærattaché, alle stasjonert i Norge, innvilget asyl. Etter kuppforsøket i 2016 sto de ved hjemreise i personlig fare for å bli arrestert og utsatt for umenneskelig behandling. De søkte derfor beskyttelse i nærmeste trygge land.

Det er slike, sjeldne tilfeller asylinstituttet er til for. Det er Arbeiderpartiet som skal konkludere, men jeg mener en slik begrensning gir en langt mer rettferdig og human asylpolitikk enn dagens.

Det vi driver med i dag er, brutalt sagt, å ta maten ut av munnen på barn i flyktningleirer for å fø på norske asyladvokater. Forskjellen i penger brukt pr. person er nær ufattelig.

I fjor gikk TV-aksjonen til UNICEF Norges arbeid med å gi barn i leirene skolegang. Da resultatet på 243,5 millioner kroner var klart, uttalte generalsekretær Camilla Viken at «med disse pengene skal vi hjelpe rundt en halv million barn som lider under de voksnes kriger og konflikter.» (…) «Dette betyr en reell mulighet for disse barna til å få en framtid, og til å være med å bygge opp landet sitt igjen når krigen er over».

500 000 flyktningbarn får altså skolegang for under en kvart milliard kroner. Til sammenligning gikk 6,7 milliarder kroner – tilsvarende 27 slike TV-aksjoner – av bistandsbudsjettet i 2016 til migranter på norsk jord. Rettferdig? Heller ikke disse pengene kan brukes to ganger.

Det er heller ikke rettferdig overfor de reelle krigsflyktningene i leirene, som lever med et lite, men viktig håp om å komme hit som kvoteflyktning, også det til en brøkdel av kostnaden knyttet til asylsøkere. Asylveien har i tillegg en direkte inhuman side, med nær daglige drukningstragedier i Middelhavet.

I den grad man kan snakke om en rettferdig og human innvandringspolitikk, handler den altså om raus hjelp i nærområdene og et visst inntak av kvoteflyktninger, på bekostning av asylinnvandring. Sammen med en restriktiv politikk for familiegjenforening, har man da muligheten til å finne den riktige balansen mellom innvandring og integrering, et mål for utvalget jeg leder.

Arbeiderpartiet er nemlig klare på at Norge ikke skal være territorium for adskilte parallellsamfunn, men et fellesskap der vi deler noen grunnleggende verdier som frihet, demokrati og likestilling.

Da må vi gjøre det nødvendige. For vi ønsker ikke den onde sirkelen mange vestlige land nå er inne i: Høyrekoalisjoner som øker forskjeller og sosial frustrasjon, og som så sikrer sitt velgergrunnlag ved å skylde på «de andre».