Svalbard kan komme i spill | Halvor Tjønn

Halvor Tjønn Journalist, forfatter og historiker

6. feb. 2020 20:00 Sist oppdatert 7. februar 2020

Russlands utenriksminister Sergej Lavrov har sendt et oppsiktsvekkende brev om Svalbard til sin norske kollega Ine Marie Eriksen Søreide, skriver Halvor Tjønn. Bildet er tatt i oktober under markeringen av 75-årsdagen for frigjøringen av Øst-Finnmark. Heiko Junge/NTB scanpix

Etter russisk syn er det Russland som har rettigheter på Svalbard.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Søndag markeres 100-årsdagen for undertegnelsen av Svalbard-traktaten i Paris, den 9. februar 1920. Også i russisk UD har man merket seg dagen. For få dager siden sendte Russlands utenriksminister Sergej Lavrov et brev til sin norske kollega, som Aftenposten omtalte torsdag. Brevet handlet om Svalbard.

Norge ønsker ro

De offisielle reaksjonene fra norsk hold var forsiktige. Utenriksminister Ine Marie Søreide – Lavrovs motpart – sa ingenting. Hun overlot til sin statssekretær Audun Halvorsen å slå fast at «synspunktene som fremkommer i (det russiske) brevet, blir jevnlig tatt opp av russisk side og er godt kjent av norske myndigheter».

Denne reaksjonen fra norsk hold er typisk: Man ønsker minst mulig åpen polemikk – spesielt ikke med Russland – om prinsipielle sider ved Svalbards status. Hva man ønsker, er mest mulig ro. Virvles det opp strid om Svalbard, kan det bare skade norske interesser, er tankegangen. Derfor legger man følgende maksime til grunn når det gjelder øygruppen i nord: Snakk aldri om det, tenk alltid på det!

Venter positivt svar

Brevet fra Sergej Lavrov er imidlertid så oppsiktsvekkende at det er godt mulig at den tradisjonelle oppskriften ikke lenger vil fungere. For leser man formuleringene til den russiske utenriksministeren, ser man de russiske posisjonene svært tydelig.

Lavrov skriver: «Svalbardtraktaten anerkjenner Norges suverenitet over Svalbard og garanterer rettighetene og de legitime interessene til andre parter i den internasjonale avtalen, inkludert Russland.» Videre: «Den russiske Føderasjon er interessert i å utvikle varig og konstruktivt samarbeid med Norge på Svalbard og å fremme dialog om praktiske spørsmål.» (Min oversettelse, HT)

På 7. juni-plassen i Oslo har naturligvis folkerettsekspertene for lengst merket seg hva som står på trykk.

Ifølge russisk UD er det for det første slik at Svalbardtraktaten garanterer interessene til Russland på øygruppen.

For det andre er Den russiske Føderasjon interessert i å utvikle et varig samarbeid med Norge på Svalbard.

For det tredje heter det at Russland inviterer «sine norske partnere» til å føre bilaterale konsultasjoner for å fjerne restriksjonene på virksomheten til russiske organisasjoner på øygruppen. Lavrov venter et positivt svar fra norsk side, heter det til slutt. (Uthevingene er mine, HT)

Russlands utenriksminister Sergei Lavrov og Norges utenriksminister Ine Marie Eriksen Søreide under frigjøringsjubileet i Finnmark i oktober. HEIKO JUNGE/NTB scanpix

Bare én tolkning

Det Lavrov skriver i brevet, kan bare tolkes på én måte: Etter russisk syn er det Russland som har rettigheter på Svalbard.

Russland ønsker å føre tosidige forhandlinger med Norge om hvordan disse rettighetene skal utøves. Endelig forventer man at Norge i nær fremtid går med på slike forhandlinger.

Ved en overfladisk lesning er ikke formuleringene til Lavrov veldig skarpe i formen. Likevel står de så sterkt i strid med offisielle norske synspunkter som overhodet mulig.

Les også Derfor frykter Norge for mye snakk om Svalbard

Ifølge Norge – og ifølge den 100 år gamle Svalbardtraktaten – har ikke Russland eller noen annen fremmed stat noen som helst rettigheter på den delen av Kongeriket Norge som går under navnet Svalbard.

De som har rettigheter på Svalbard, er ifølge traktaten «de høie kontraherende parters undersåtter». Oversatt til vår tids språk betyr det ganske enkelt borgerne til de landene som har undertegnet Svalbardtraktaten.

Disse personene har rett til – under de lover og regler som norske myndigheter gir – å drive næringsvirksomhet på Svalbard ut ifra en ikke-diskriminerende praksis, for øvrig det samme som alle EØS-borgere har på det norske fastlandet.

Historien skremmer

At Norge i traktaten av 1920 forpliktet seg til ikke å bruke Svalbard i «krigsøiemed» eller beskatte næringsvirksomheten på Svalbard utover det som trengs for å administrere øygruppen, vedkommer ikke saken.

Svalbard, 1925: Det norske flagget heises, og justisminister Paal Berg leser proklamasjon fra Kong Haakon. Foto: NTB scanpix Scanpix

Disse begrensningene på den norske suverenitetsutøvelsen gir naturligvis ikke rettigheter av noe slag til andre makter, i særdeleshet ikke så lenge Norge følger traktatteksten til punkt og prikke.

I hvor høy grad man har hatt historien med seg da man satt i russisk UD for noen dager siden og skrev brevet, er selvsagt vanskelig å vite. Men hva vi ser av teksten, er at det er et gammelt sovjetisk ønske som dukker opp.

Under det berømte møtet i Moskva natt til 12. november 1944 mellom Sovjetunionens utenriksminister Vjatsjeslav Molotov og Norges utenriksminister Trygve Lie ble det for første gang foreslått å gjøre Svalbard til et condominium (fellesstyre) mellom Norge og Russland.

Det russiske fremstøtet rant ut i sanden og forsvant i og med den kalde krigen. Likevel har det alltid vært et sovjetisk/russisk syn at Russland har en særstilling på Svalbard.

Norge må opptre med det for øyet og forhandle med Russland direkte om russiske Svalbard-interesser, slik Lavrov foreslår.

En norsk båt i nærheten av Longyearbyen på Svalbard. Balazs Koranyi / Reuters / NTB scanpix

Påminnelse eller opptrapping?

Man kan trygt slå fast at det er neppe vil være mulig å finne noe mindre populært synspunkt inne i korridorene i det norske utenriksdepartementet.

Hva som er umulig å si pr. februar 2020, er hvorvidt brevet fra Sergej Lavrov er en grei påminnelse om hva Russland egentlig mener og alltid har ment, eller om det signaliserer en ny og offensiv Svalbard-politikk.

Norske myndigheter vil fortsatt sette begrensninger på næringsvirksomheten på Svalbard gjennom strenge miljøvernbestemmelser. Russland kan teoretisk sett nekte å ta hensyn til disse reguleringene, og dermed vil man raskt ha en alvorlig konflikt.

Lavrov skriver dessuten i sitt brev at Russland anser fiskevernsonen rundt Svalbard som «urettmessig» (russisk: неправомерность). Han skriver ikke at fiskevernsonen er ulovlig, men signaliserer likevel at Russland kan komme til å se bort fra den norske administrasjonen av fiskestammen i sonen.

Konfliktpotensialet her er minst like stort som på selve Svalbard.

Norge mener at Svalbardtraktatens bestemmelser bare gjelder på øyene samt i en 12 nautiske mils sone utenfor øyriket og ikke i fiskevernsonen. Statens kartverk

Utdatert traktat

Når Svalbardtraktaten feires søndag, kan man trygt si at den er utdatert. Intet annet område på kloden er underlagt det samme regimet som Svalbard, der ett land utøver suverenitet, men der andre lands innbyggere gis en rekke rettigheter, blant annet vern mot beskatning.

Lavrovs brev bærer likevel bud om at traktaten forhåpentlig vil leve i 100 år til. Fra norsk synsvinkel er det vanskelig å se noe bedre alternativ.

Halvor Tjønn var Moskva-korrespondent for Aftenposten gjennom tre perioder i tiden 1990-2011.

Følg Aftenposten meninger på Facebook og Twitter