Eksterne kommentarer: Dette er en debattartikkel. Analyse og standpunkt er skribentens egen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Mina Gerhardsen i ACTIS er et godt eksempel på naivitet og et velutviklet tunnelsyn. I løpet av 26 år som narkotikabruker har jeg møtt uttallige mennesker som med kjedsommelighet gjentar liknende argument.

Uttalige rusmidler er tilgjengelig i hverdagen, 24 timer i døgnet. Man må slett ikke være et geni for å skaffe seg dem.

Forbudslinjen fører til at pulverstoff på gateplan har en kunstig høy pris, og en laber renhetsgrad. Norske narkomane dør som fluer pga dette forbudet. Her i kongeriket er vi uhyre glad i edle medaljer innen idrett.

Når det gjelder dødsfall i forbindelse med dop har vi lenge stått på toppen av den europeiske pallen. Noen som er stolte av at vi hevder oss så sterkt her ? Synes norske myndigheter at krigen mot dop fungerer bra ? Da bør man i så fall tenke seg godt om og kanskje være tøff nok til å innrømme at en virkelig er på villspor.

Politikere og andre samfunnstopper som forfekter et moralsk standpunkt i ruspolitikken har slik jeg ser det massevis av blod på sine hender.

Vil gjerne ta et eksempel fra en periode av livet hvor jeg vandret rundt i Amsterdam og slett ikke hadde det så bra. Problemene var sammensatt, og det er ingen grunn til å legge skjul på at dop-forbruket var gedigent i disse dager.

Tilbragte deler av døgnet på et lavterskeltilbud med mat, hjelp fra sosionomer og leger, foruten en egen etasje med brukerrom. Prisene var så lave- og kvaliteten så førsteklasses at ingen bedrev intravenøs bruk.

Man hadde et avslappet forhold til noe man her på bjerget lager store ekstra problemer ut av. Istedet for å hjelpe- og støtte driver politiet i våre største byer regelmessig diskriminering av mennesker i åpne russcener. Mange opplever å være uønsket i sin egen by. Slikt må det bli slutt på.

Trist at mange tror at å ruse seg illegalt er synonymt med elendighet. Med litt fantasi forstår man at den norske narkotika-politikk på veldig mange vis kun er et spill for galleriet.

Tror politikere og organisasjoner som ACTIS at det er mulig å fjerne rus ved å forby det ? Dersom man ikke hadde hatt Vinmonopolet, ville man sannsynligvis hatt et problem med åpenlys brennevinshandel i sentrumsgatene.

Vil understreke at denne kronikken ikke er ment som glorifisering av rusmidler. Men mange av tragediene i kjølvannet er et resultat av forbudslinjen. Winston Churchill drakk mye Whiskey i perioder og var en fantastisk statsminister under siste verdenskrig.

John Lennon eksperimenterte med en skala av rusmidler og forsynte verden med stor musikkunst. Sigmund Freud likte vistnok kokain best, han er kjent for å ha påvirket psykiatrien i stor grad. Jeg vil gjerne skape forståelse for at man ikke behøver å være kriminell- eller til fare for omverdenen selv om man tilfører kroppen droger.

Skal samfunnet kvitte seg de tragiske konsekvensene av forbudslinja må man våge å utføre store forandringer i måten man behandler denne samfunnsgruppen på.

Dersom leger med spesialtillatelse skriver ut resepter på f.eks. heroin til dem som trenger det, vil den enkelte person få et langt bedre grunnlag til å bygge opp et verdifullt liv.

Idet denne kronikken skrives, tenker jeg på om det er noen vits i å skrive den. Om politiske ledere egentlig er istand til å være litt mer selvkritiske.

Forstå at alle kan gjøre feil, og at ruspolitikken i dette landet stort sett har vært en gedigen fiasko. Ser ikke bort fra at det tales for døve ører. Hvor mange flere må dø før makthaverne legger bort sin moralske naivitet ?