Av Ole Thomas Fidjeland

31. mai var en dag litt utenom det vanlige. Jeg skulle til Høyskolen i Haugesund for å møte en gruppe studenter som skulle ha eksamen samme dag. Jeg hadde nemlig blitt innleid av Høyskolen for å forelese der denne våren.

Og nå var jeg i offentlig tjeneste for å se til at eksamensoppgaven var forstått og ellers være tilgjengelig for spørsmål tilknyttet denne. Men denne historien handler ikke om min offentlige tjeneste ved høyskolen denne dagen.

Det var en dag utenom det vanlige, fordi ellers jobber jeg hovedsakelig i offentlig tjeneste i Den norske kirke på Karmøy. Jeg skulle tilbake til denne jobben så snart jeg hadde utført min tjeneste ved høyskolen. Men denne historien handler heller ikke om min offentlige tjeneste i Den norske kirke.

Men på min vei fra Haugesund til Skudeneshavn, hvor jeg har kontor, blir jeg oppmerksom på at det er satt opp noen midlertidige kameraer langs veien. Jeg tenker ikke videre over det, for etter min beste kunnskap fulgte jeg enhver lov og forskrift som er utstedt av den norske stat.

I hvert fall i øyeblikket.

Jeg blir derfor litt overrasket når en mann iført reflekterende klær går ut i veibanen og løfter opp et skilt med lys på. Jeg forstår at det er for å signalisere at jeg skal ta av veien og plassere bilen i køen av andre biler som også var vinket inn på siden av veien på Bygnes. Plutselig blir jeg usikker. Den siste tiden har jeg nemlig begynt å bruke headsett mens jeg kjører. Dette headsettet er så koblet opp til mobiltelefonen min, slik at jeg kan svare den uten å betjene selve telefonen. Kan dette nå ha vist seg ikke å være i henhold til gjeldende regler …?

En tjenestemann kommer bort til bilen min. Jeg ruller ned vinduet og får høre at det er Statens vegvesen som har beltekontroll. Jeg drar så litt forsiktig i beltet jeg har på meg, for å illustrere at det skulle være i den skjønneste orden. Mannen nikker anerkjennende og forteller at han også vil ta en runde rundt bilen min for å kontrollere dekkene mine. Jeg har ingen grunn til å nekte ham det, så jeg bekrefter at det bør gå greit.

Han ber så samtidig om sertifikat og vognkort, slik at disse kan kontrolleres av noen andre mens han inspiserer dekkene mine. Jeg leverer så papirene fra meg og venter. Når tjenestemannen kommer tilbake kan han fortelle meg at bilen min er begjæret avskiltet. Jeg protesterer umiddelbart med et vantro «Næææi. Det kan ikke stemme.»

Han forteller så at jeg ikke har betalt omregistreringsavgift på bilen. Med det protesterer jeg igjen, men denne gangen mer bestemt. Jeg hadde nemlig et veldig klart minne om når jeg betalte omregistreringsavgiften. Denne historien delte jeg også med tjenestemannen fra Statens vegvesen.

Det hadde seg nemlig slik at rundt årsskiftet kjøpte jeg bilen til faren min. Vi fylte så ut salgsmelding som ble sendt til rett autoritet. Men så hørte jeg ikke noe mer fra det offentlige før jeg mottok et brev. I dette brevet stod det at det var gjort vedtak om at bilen min skulle avskiltes nettopp fordi det ikke var betalt omregistreringsavgift. Men til min trøst stod det også at dersom fakturaen for omregistrering ble betalt innen kort tid, så kunne jeg se bort fra vedtaket.

Siden jeg ikke hadde sett noe til noen faktura om omregistreringsavgift, gjorde jeg det som jeg trodde var det klokeste å gjøre i en slik situasjon; jeg ringte til Statens vegvesen. Her fikk jeg høre at jeg kunne logge meg inn på «Din side» på nett. Her kunne jeg finne frem til kjøretøyet som nå stod ført på meg og generere den informasjonen som jeg trengte for å betale omregistreringsavgiften.

Jeg forsøkte dette. Men der jeg ifølge tjenestekvinnen fra Statens vegvesen skulle finne informasjon om hvordan jeg kunne generere denne informasjonen, hadde jeg bare en melding om at ikke alt var klart for omregistrering av kjøretøyet. Jeg måtte så ringe tilbake til Statens vegvesen.

Det jeg kunne fortelle vekket vantro fra den andre enden. Men etter å ha guidet meg steg for steg gjennom prosessen, kom vedkommende i andre enden av telefonen til samme konklusjon som meg.

Jeg fikk derfor oppgitt et kontonummer og et KID-nummer jeg kunne bruke over telefonen. Jeg takket og nettbanken min bekrefter at jeg benyttet meg av denne informasjonen samme dag den 13.02.17. Siden hørte jeg igjen ikke noe mer fra Statens vegvesen.

Det vil si; frem til denne dagen jeg ble bedt om å svinge av veien på Bygnes. Etter å ha hørt denne historien så tjenestemannen som nylig hadde kontrollert dekkene mine på meg med tomme øyne. Jeg uttrykte at jeg skulle klare å hente opp denne betalingen fra nettbanken min som dokumentasjon. Han fortalte at han likevel var nødt til å ta skiltene av bilen min, men lovte meg samtidig at dersom jeg klarte å få avklart situasjonen før de måtte videre derifra, så skulle han heller sette skiltene mine på bilen igjen.

Jeg hentet så frem betalingen fra nettbanken og viste den frem til tjenestemannen fra Statens vegvesen. I mellomtiden hadde han fått snakket med sjefen i patruljen sin, og kunne fortelle at en utbetaling fra banken ikke var tilstrekkelig. For det kunne være mulig å trekke tilbake en utbetaling.

Jeg ringte da til Statens vegvesen. Samme telefonnummer som jeg ringte den gangen jeg fikk oppgitt betalingsinformasjonen. Her fikk jeg høre en beskjed som var spilt inn på forhånd. Stemmen sa: «Det er 27 personer foran deg i køen. Estimert ventetid er 22 minutter.» Så jeg ventet. Ventet … Og ventet. Og ventet … Omsider fikk jeg svar fra den andre enden. Det var en tjenestekvinne. Jeg begynte umiddelbart å forklare situasjonen min.

Jeg tenkte det ville være greit å få med seg hele historien fra årsskiftet. Midtveis i historien fikk jeg beskjed om at dette nok hørte til annet bord en det jeg var kommet til nå. Så ble jeg satt over. Jeg ventet. Igjen fikk jeg en ny stemme i telefonen. Jeg fortalte at jeg nå var stoppet av Statens vegvesen, men at historien min trolig var relevant. Jeg forklarte det hele igjen.

Etterpå ba tjenestemannen i telefonen meg om å lese opp det KID-nummeret som jeg brukte ved betaling. Jeg fikk sagt to siffer før mannen avbrøt meg. Jeg forstod på tonen i stemmen hans at han nå forstod knipen jeg var havnet i. Han kunne så fortelle meg at KID-nummeret som jeg hadde benyttet ikke var knyttet opp til det spesifikke skiltnummeret jeg hadde på bilen, men at dette var et generelt KID-nummer. Han sa så at det var mulig at jeg hadde rett, men at Statens vegvesen ikke er instansen som mottar betalingen og at han derfor ikke hadde noen mulighet til å bekrefte eller avkrefte at betalingen var mottatt. Det var det Skatteetaten som kunne gjøre.

Men tjenestemannen virket til å ha noe sympati for situasjonen jeg var i, så han gav meg et nummer som forhåpentligvis skulle gjøre at jeg slapp å vente i ny telefonkø. Jeg slo så dette nye nummeret inn i telefonen min. Og riktig nok, gikk det mye raskere denne gangen. Jeg fikk en tjenestekvinne på tråden. Hun var fra Skatteetaten. Jeg måtte så forklare situasjonen og historien min igjen. Også hun ba meg om å gjengi KID-nummeret jeg brukte den 13.februar. Jeg gjorde så, og hun kunne da bekrefte at betaling var mottatt.

Da slo det meg, at det kanskje ville være en idé å sørge for at de tjenestemenn- og kvinner som omsluttet meg i øyeblikket fikk høre det samme som meg. Så jeg skrudde på høyttaleren på mobilen og spurte om hun kunne gjenta det siste for patruljen til Statens vegvesen. Det gjorde hun. I tillegg sa hun at Skatteetaten ikke har tilgang til bilregisteret og at hun derfor heller ikke kunne bekrefte eller avkrefte hvilken bil denne transaksjonen gjaldt, men hun kunne bekrefte transaksjonen med dato og mitt kontonummer.

Videre uttrykte hun at det var Statens vegvesen sitt ansvar å videre knytte denne betalingen til et konkret kjøretøy.

Etter dette ba patruljelederen til Statens vegvesen meg om å sende bekreftelsen på betalingen til hennes jobbmail. Det gjorde jeg. De plottet så på tastaturet på den medbrakte PCen og tok en telefon. Jeg ventet.

Etter en stund fikk jeg vite at kjenningsmerke til bilen måtte stå på betalingsbekreftelsen, fordi det KID-nummeret som var brukt var et generelt KID-nummer og var ikke knyttet opp til en spesifikk bil. Jeg stilte meg litt undrende til denne påstanden, siden jeg var fast bestemt på at når en betaler med KID vil ikke betalingen gå i gjennom dersom en benytter en ugyldig KID. En kan heller ikke benytte KID samtidig som man benytter melding.

Men patruljeføreren fra Statens vegvesen mente at dette var et problem for Skatteetaten. Det var nok heller ikke til hjelp at patruljen nå begynte å gjøre seg klar til å avslutte arbeidet. En av tjenestemennene hadde allerede tatt av seg jakken og avslørte den knivsikre vesten som var under.

Jeg spurte så hva de mente at jeg skulle gjøre når Statens vegvesen ber meg ta dette opp med Skatteetaten som mottar betaling, mens skatteetaten ba meg ta dette opp med Statens vegvesen siden det er de som har oversikt over bilregisteret. Men det var et spørsmål som Statens vegvesen ikke var videre interessert i å hjelpe meg med å besvare.

I stedet tok tjenestemannen som nå viste frem den knivsikre vesten frem den autoritære stemmen sin, pekte meg bort og sa: «Nå har vi vist deg stor tålmodighet. Nå får du finne ut av dette selv». Patruljen kastet seg så i tjenestebilen og kjørte av sted. Bilskiltene mine var med …

Dagen etter møtte jeg tidlig opp hos Staten vegvesen i Haugesund. Når det var min tur å tre fram for skranken gikk jeg rett på sak og la frem oblaten jeg hadde fått av patruljen fra Statens vegvesen dagen før i tillegg til en betalingsbekreftelse av omregistreringsavgiften. Jeg spurte så hvordan jeg kunne få ut skiltene mine når omregistreringsavgiften allerede var betalt den 13. februar.

Tjenestekvinnen i skranken trengte ikke langt tid for å forstå hva situasjonen gjaldt. Siden jeg tidligere har brukt lang tid på nettopp denne delen, antok jeg at ryktet om gårsdagen hadde sprett seg på kontoret. Likevel ba hun en av de andre tjenestekvinnene i skranken om assistanse. Etter vesentlig kortere tid enn dagen før kom disse raskt frem til samme konklusjon som patruljen dagen før: Jeg måtte avklare dette med Skatteetaten.

Jeg uttrykte at Skatteetaten allerede hadde uttrykt det samme, men om Statens vegvesen. Jeg spurte så om det ikke var mulig for Statens vegvesen å ta en telefon til Skatteetaten med det samme for å få avklart hvordan en kunne løse situasjonen. Men jeg fikk som svar at det var mitt ansvar, og ikke ansvaret til de i Statens vegvesen.

I tillegg syntes tjenestekvinnen at jeg nå måtte ta hensyn til at det var mange som stod i kø bak meg. Jeg er vanligvis ikke en hissig person, men i dette øyeblikket kjente jeg at frisk luft kunne være nødvendig for å bevare fred i verden. Mens jeg stod utenfor ringte jeg Skatteetaten. En kvinnestemme svarte. Jeg begynte så å forklare situasjonen og historien, men ble avbrutt etter kort tid. Tjenestekvinnen kunne fortelle at det var henne jeg snakket med dagen før.

Tjenestekvinnen personifiserte seg selv så med et navn; Eirin. Det gikk en lettelse gjennom meg når jeg forstod at jeg slapp å fortelle det hele til enda en person enda en gang, og at jeg i tillegg heretter kunne forholde meg til én person. I hvert fall i forhold til Skatteetaten. Jeg forklarte så at jeg nå stod utenfor Statens vegvesen i Haugesund, men at de nettopp hadde avvist meg siden dette var en sak jeg måtte avklare med Skatteetaten.

Eirin syntes dette var merkelig og forklarte at når et uspesifisert KID-nummer brukes for betaling av omregistreringsavgift var nettopp rutinen at en skulle vise dokumentasjon av betaling til Statens vegvesen slik at de kunne stemple betalingsbekreftelsen og knytte denne opp til nettopp et konkret kjøretøy.

På dette tidspunktet slo det meg at dette ville vært nyttig informasjon å få når jeg kontaktet Statens vegvesen for mer enn et kvartal siden. Men jeg forstod også igjen at løsningen her trolig var å prøve å få disse etatene til å snakke sammen igjen.

Jeg spurte så Eirin om hun kunne holde linjen mens jeg gikk inn og trakk ny kølapp hos Statens vegvesen. Hun kunne vente, og etter å ha ventet på fire andre personer som stod foran meg i køen befant jeg meg hos en ny tjenestekvinne hos Statens vegvesen. Jeg tenkte med meg selv at etter å ha vært i kontakt med seks andre fra Statens vegvesen trengte jeg ikke å stifte bekjentskap med enda flere.

Kvinnen på den andre siden virket til å være enig for idet hun så at det var jeg som trådte frem til arbeidsbenken hennes utbrøt hun at hun ikke ville involvere seg i denne saken. Hun gikk så å hentet noen andre.

Tjenestekvinnen jeg ble tildelt skulle vise seg å være et av medlemmene av patruljen dagen før. Jeg takket for sist, men ansiktet mitt klarte nok ikke å skjule at dette var mer ment som formell etikette enn et genuint uttrykk for hva jeg følte. Jeg holdt fram mobiltelefonen min og sa at Eirin fra Skatteetaten var villig til å slå av en prat. Jeg forklarte at det var Eirin fra Skatteetaten jeg hadde hatt på tråden dagen før.

Tjenestekvinnen fra Statens vegvesen tok så telefonen og svarte tilbake at hun hadde vært med i patruljen dagen før. Deretter ble telefonhøytaleren skrudd av og tjenestekvinnene snakket privat med hverandre en stund.

På et tidspunkt forstod jeg at Eirin satte telefonsamtalen over til noen andre i Skatteetaten. Når samtalen var over gikk det ikke lang tid før bilskiltene mine lå på bordet fremfor meg og jeg var igjen satt i kontakt med tjenestekvinnen fra Statens vegvesen som tidligere uttrykte at hun ikke ønsket å bli involvert i saken. Hun så opp på meg og sa: «Da blir det 1540 kroner i utleveringsgebyr».

Jeg la hodet til siden og så dypt inn i øynene hennes mens jeg spurte om det var en spøk eller om hun mente at jeg skulle betale et straffegebyr etter at Statens vegvesen allerede hadde tatt over en halv arbeidsdag fra meg for noe som de selv var skyld i. Tjenestekvinnen strammet leppene og svarte at dersom jeg hadde betalt omregistreringsavgiften over den opprinnelige fakturaen ville jeg ikke ha havnet i dette uføret.

Jeg fikk nåde til å holde munn …

Men historien var ikke helt over ennå. Ja. Jeg betalte utleveringsgebyret. Nå ville jeg ha bilen min tilbake. Jeg maktet heller ikke tanken på å måtte krangle i nye timer, for nå måtte jeg tilbake til arbeid. Med bilskiltene mine i den ene hånden står jeg utenfor, mens skyvedørene til Statens vegvesen lukker seg bak meg.

Jeg får en tanke om at Eirin fra Skatteetaten trolig har hørt mange forskjellige situasjoner uten å få vite hvordan historiene ender. Med bilskiltene i den ene hånden løfter jeg derfor mobiltelefonen med den andre, ringer til Skatteetaten og ber om å få snakke med Eirin.

Etter kort tid er hun tilbake på tråden. Jeg forteller henne så at jeg kanskje tenkte at hun ville vite hvordan det hele endte. Det var hun selvfølgelig interessert i. Jeg fortalte og avsluttet med å takke for tålmodighet og serviceinnstilling både i går og gjennom ventekøen i dag. Hun satte pris på det.

Hun ønsket meg en god dag og god sommer. Jeg ønsket henne det samme. I mitt stille sinn håpet jeg at en del av utleveringsgebyret jeg nettopp hadde betalt i det minste ville bli brukt på en oppmerksomhet til serviceinnstilte offentlige tjenestekvinner som Eirin.

Så bar det samme rute sørover fra Haugesund som jeg bare fikk fullført halvveis dagen før. Men jeg ville bli nødt for å gjøre et stopp på samme sted som da for å hente bilen min. Jeg ble overrasket da jeg oppdaget at det også i dag stod personer i reflekterende klær på samme sted.

Også i dette øyeblikket var jeg sikker på at jeg fulgte enhver lov og forskrift som er utstedt av den norske stat. Men det var ikke til særlig hjelp dagen før. Så jeg ble litt urolig. Når jeg kom nærmere så jeg at det var politiet som hadde kontroll denne gangen. Det var en tjenestemann og en tjenestekvinne.

Alle bilene som var blitt avskiltet dagen før stod linet opp til høyre på avkjørselen. Alle bilene som politiet hadde vinket inn til kontroll stod til høyre. Jeg kjørte av veien og et stykke videre mellom de to radene med biler mens politiet fulgte meg med et undrende blikk. Jeg fant så en ledig lomme på høyre siden bak politibilen.

Tjenestemannen var ferdig med den siste bilen i raden og kom småtuslende mot meg. Vinduet på førersiden min var allerede nede. Selv om jeg var ferdige med Statens vegvesen, så hadde jeg fortsatt behov for mye frisk luft. Tjenestemannen spurte om jeg hadde lyst å ta en promillekontroll. Jeg svarte at jeg godt kunne melde meg frivillig til en promillekontroll, mens jeg tenkte at noe sentralnervestimulerende faktisk virket litt forlokkende på dette tidspunktet.

Jeg blåste ferdig og tjenestemannen takket for bidraget. Når jeg så gikk ut av bilen spurte han meg hvilket ærend jeg faktisk var i. Jeg antok at han ikke hadde for vane å oppleve at noen frivillig svinger inn til der han gjennomfører kontroll. Jeg fortalte at en av bilene som allerede stod parkert her tilhørte meg, og at jeg nå hadde hentet skiltene mine hos Statens vegvesen.

Tjenestemannen virket genuint interessert og spurte hva som hadde skjedd. Så jeg fortalte, i korte trekk, hele historien. Det føltes godt å fortelle historien til noen som faktisk var interessert i å høre den. Jeg avsluttet med å fortelle at jeg omsider fikk utleverte skiltene mine av Statens vegvesen, men at de da forlangte at jeg skulle betale et utleveringsgebyr på halvannet tusen kroner.

Responsen jeg deretter fikk var overraskende: «Du betalte vel ikke?» Jeg svarte at jo, det gjorde jeg. For det første hadde jeg hatt å gjøre med nok etater, og var ikke interessert at hans etat skulle bli involvert også. I tillegg så jeg ikke syn på å bruke et par nye timer på å fortsette krangelen med Statens vegvesen.

Tjenestemannen ristet på hodet og var i hvert fall tydelig på at han aldri hadde godtatt det, og ville kranglet med Statens vegvesen i nye to timer om nødvendig. Det var noe befriende med å få denne reaksjonen.

Mens jeg kjørte fra Haugesund til Bygnes grublet jeg hardt over om jeg egentlig hadde oppført meg rimelig eller ikke. Nå kunne jeg legge fra meg denne tanken, før jeg fortsatte ferden videre fra Bygnes til Skudeneshavn. Politiet skulle videre før jeg var ferdig med å sette skiltene på bilen min igjen.

De vinket og ønsket meg en god dag videre. Jeg vinket tilbake og ønsket dem det samme.

Det er sannelig mange slags dyr i arken …

SISTE: Haugesunds Avis har vært i kontakt med Petter Sivertsen, seksjonsleder for kjøretøy i Statens vegvesen. Han kjenner ikke saken i detalj, men på bakgrunn av det han har fått referert fra avisa, mener han saken «høres urimelig ut». Videre lover han avisa å undersøke saken når han er tilbake på kontoret over pinse, og synes Fidjeland bør klage på gebyret.

(Innlegget er også publisert på Fidjelands facebookside og i Karmøynytt)