Hovedpersonen i DR’s fremragende reportageserie ’Rebellen fra Langeland’ er nu fyret som daglig leder af bostedet Hjørnet. Ole Sørensen passer nemlig ikke ind i det rigide systems bureaukratiske kasser. Det er en skandale.

Her kommer en mand, der lægger hele sit liv og al sin tid, sin sjæl og sit hjerte i at flytte fokus fra Excel-ark, paragraffer og diagnoser hen på nærvær, hjertevarme og praktisk hjælp til menneskelige stakler, som systemet har ladt i stikken, fordi de stikker ud.

Ole Sørensen er en nøgleperson for de fleste i denne heterogene gruppe af marginaliserede udsatte. Han ser dem i fritiden. Han arbejder nærmest 24-7. Socialtilsynet og hele statsapparatet, derimod, tror, at misbrug og psykisk sygdom stopper klokken 16:24. Og så går de hjem. Det er lige omvendt. Det er aften og weekend, der er brug for hjælp.

Systemet tager ikke højde for ’de bløde værdier’ – som jo ellers er det, hele området med de udsatte mennesker burde handle om. Nej, det socialpsykiatriske område lider i særlig grad under den mistro, som hele vores statsapparat med ministerier, regioner, kommuner, direktorater og styrelser efterhånden er sovset ind i.

Man kunne vælge at tilgive Ole Sørensen nogle af hans alternative metoder og lade svipserne opveje af en helt uvurderlig indsats på et notorisk udsultet og forsømt område. Men nej, systemet nøjes ikke med at begrænse Ole med sin mistro. Det fyrer ham. Systemet fyrer sin bedste mand. Det svarer til at sætte Michael Laudrup af landsholdet, fordi han løber offside. Ole skulle snarere have en medalje.

Han har viet sit liv til at hjælpe udsatte mennesker, som ellers er ladt i stikken. Men det efterhånden næsten Orwell’ske danske samfund er ude af stand til at tilgive Ole, at han så også kan finde på at køre på udflugt syd for grænsen i bostedets minibus med de mennesker, han er netværksperson for.

Socialtilsynet er bange for, at misbrugerne køber billige øl på Tysklands-turen i stedet for i Brugsen – så det må man ikke. De skal blive hjemme. Hold op med at hjælpe de socialt udsatte ved at blive en del af deres netværk, Ole!

Tænker i muligheder

Distriktspsykiatrien har været en ynk i årtier. Staten har for længst spillet fallit over for sindslidende, misbrugere og øvrige socialt udsatte. Man er et nummer i rækken. Medicin – og skrid. Akut sindslidende bliver udskrevet til gaden, fordi endnu sygere står i kø udenfor.

Systemet tænker kun i regler, forbud og ensretning. Og så begrænsninger. Ole Sørensen tænker i muligheder. Hans døgnbemandede værested, ’Hjørnet’ var blevet så populært, at en ensom fyr fik et tip om at flytte til Langeland, hvor han håbede at finde fred med sig selv efter et langt, barskt liv.

Ole ville gerne have den nye på ’Hjørnet’, men der var ikke plads. Der var propfyldt af tilfredse brugere. Skulle Ole ekskludere den ensomme tilflytter? Nej, han tilbød ham da at slå et telt op ude i haven. Det var sommer. Solen skinnede.

Ole kalder det ASF – Almindelig Sund Fornuft. Det kender de desværre bare ikke i statens ellers så fornemt klingende ’Socialtilsyn’. Paragrafridning, nulfejlskultur og nærmest stalinistisk ensretning er det, de kan. »Man skal passe ind i en kasse. Og gør man ikke det, så er det bare ærgerligt,« som Ole siger.

Socialtilsynets tre paragrafryttere var ved gå bagover, da de kom uanmeldt forbi og så, at den ensomme tilflytter boede i telt. Det var uværdigt og i strid med reglementet.

Socialtilsynet handler alene ud fra frygten for at begå fejl. I deres evige fokus på ensretning og begrænsninger, forhindrer de, at den menneskelighed, som er så stærkt savnet på hele det socialpsykiatriske område, kan blomstre.

Det ku’ de

Engang talte vi lidt hånligt om Forbudssverige og grinede smørret af, at sådan var det heldigvis ikke her i landet. Det ville det aldrig blive.

Vi blev desværre klogere. Systemet blev nemlig dummere. Nu er det meget værre her end i Sverige.

Vi har ikke bare et rekordstort antal regler og forbud, vi møder mistro alle vegne: i arbejdsløshedskøen og i skattesystemet.

Ole løste problemet med det ’uværdige’ telt ved at leje en campingvogn til baghaven.

Det samme system, som forbyder telt, giver ham heller ikke så mange penge at gøre godt med. Men der er altså løsninger ved hånden, selv om centralstyret konstant spænder ben. Som Ole selv siger:

»De har allerede bortdømt os som Udkantsdanmark – og så kommer de gudhjælpemig og vil lave en masse regler om det – det ka’ de sgu da ikke.”

Det ku’ de. Ole er fyret som leder.

Vil vi gerne bo i sådan et samfund?