Da jeg var dreng i skolen, ville jeg helst ikke græde, når jeg faldt og slog mig. Og hvis jeg græd, var der i hvert fald ingen, der skulle se det. Hvad hvis de andre syntes, jeg var en tøs? Eller endnu værre: bøsse! De fleste drenge har prøvet at blive kaldt begge dele og i den grad få sat deres maskulinitet på prøve. Jeg kender det fra mig selv. Jeg var i hvert fald ikke en rigtig dreng, når jeg ikke spillede fodbold, fik jeg at vide. Da jeg blev ældre, var jeg ikke en rigtig dreng, fordi jeg ikke drak øl. Og nu er jeg så ikke en rigtig mand, fordi jeg er feminist.

Helt ærligt, der er noget ved den måde, vi tænker om mænd på, vi skal gentænke. Vi har som samfund brug for en snak om, hvad det vil sige at være mand. Ikke fordi mænd ikke må spille fodbold eller drikke øl. Det må de hjertens gerne. Men det skal ikke være deres boldøje og smag for øl, der definerer dem som mænd.

Barberbladsproducenten Gillette var for nylig i stormvejr, fordi de havde lanceret en ny reklamefilm. I den ser man bl.a. en række fædre kigge overbærende på to drenge, der slås, med bemærkningen om, at »boys will be boys«. Den har affødt en perlerække af kritik fra primært mænd, der føler, at deres køn er under angreb. Hvad de mange mandlige kritikere ikke forstår er, at dette ikke er et angreb på mænd: Det er et angreb på de negative og arkaiske ideer, vi som samfund har koblet på det at være maskulin.

Reaktionerne er meget karakteristiske for måden, vi taler maskulinitet på i Danmark. En ung mand var forleden i B.T. bekymret over, at feministerne med deres #MeToo snart fik så meget succes med at undertrykke maskulinteten, at mænd begynder at gå til zumba og drikke caffelatte. Et sandt mareridtsscenario, må man forstå. Et eksempel på, at mænd holder krampeagtigt fast i deres maskulinitet, fordi de frygter, at de nu skal feminiseres.

Rigtige mænd græder heller ikke. Mens det måske i dag ikke siges lige så direkte som tidligere, er der en klar forventning om, at drenge og mænd ikke skal vise følelser

Men hvad er maskulinitet? Hvad gør en mand til en rigtig mand? Svaret er selvfølgelig ligetil: Alle mænd er rigtige mænd. Og der er vitterlig ingen, der har ret til at sige, at nogen i mindre grad er en mand, fordi vedkommende ikke lever op til et gammelt prædefineret sæt regler, der gælder eksklusivt for mænd. I sig selv er det jo direkte absurd, at der overhovedet er særlige værdier, der karakteriserer mænd og kvinder. Mænd er ikke mindre mænd, hvis de er omsorgsfulde, ligesom der ikke går en flig af kvinder ved at være modige og tage styringen.

Og der er i den grad mange mænd, der ikke lever op til de konservative standarder. Er vi så ikke rigtige mænd?

For rigtige mænd må ikke være ofre. Da skuespilleren Terry Crews (der som massivt muskelbundt lever op til samtlige krav om, hvordan en maskulin mand bør se ud) sidste år fortalte, at han var blevet voldtaget, mødte han ekstrem latterliggørelse. Rapperen 50 Cent og en lang række politikere satte spørgsmålstegn ved, om mænd overhovedet kan voldtages – og kan de det, er de i hvert fald svage. Undersøgelser anslår, at omkring 5 procent af alle mænd har oplevet seksuelle krænkelser. Men det taler rigtige mænd ikke om. De holder kæft.

Rigtige mænd græder heller ikke. Mens det måske i dag ikke siges lige så direkte som tidligere, er der en klar forventning om, at drenge og mænd ikke skal vise følelser. Og da slet ikke sårbarhed. Hvad gør det ved mænd, at de lukker deres følelser inde i et meget mørkt rum dybt indeni? Kvinder får tre gange så mange henvisninger til psykolog, mens tre gange så mange mænd som kvinder begår selvmord. Tre ud af fire hjemløse er mænd. Mænd er oftere både ofre for og udøvere af vold. Er der en sammenhæng? Det er i hvert fald ikke utænkeligt, at mænds følelsesregister bliver påvirket af andres forventninger til, hvad rigtige mænd gør og føler.

Jeg er i den forbindelse ked af at ødelægge et fjendebillede. Men det hele er altså ikke feministernes skyld. Det er ikke maskulinitet, men seksuelle overgreb, der er under angreb i #MeToo. Det er ikke feminister, der er skyld i, at mænd fylder på samfundets bund. Det er – i et vist omfang – et resultat af samfundets krav til dem som mænd, som de af forskellige årsager ikke har kunnet leve op til.