Den amerikanske lingvist og politiske aktivist Noam Chomsky havde på et tidspunkt som en slags motto, at det er relativt nemt at stoppe terrorisme – man skal bare lade være med at deltage i den.

Pointen var naturligvis, at den enorme politiske mobilisering i USA til ’kampen mod terror’ i starten af dette århundrede overså den ret grundlæggende pointe, at terrorismen rundt omkring i verden som regel enten har været reaktioner på amerikansk støttede interventioner eller regimer eller direkte foranlediget af USA og dets allierede selv.

Bare for at illustrere synspunktet kunne man jo forestille sig, hvor meget mindre vi havde set til den ekstreme bevægelse Islamisk Stat, hvis ikke Bush og Blair og Fogh havde begået deres terroristiske overgreb på Irak i 2003.

Riv ghettoen ned!

Chomskys pointe kan være nyttig at genkalde sig, når man betragter Lars Løkke-regeringens heltemodige erklæringer om nu at være gået til kamp mod ghettoerne: Måske ville den allermest effektive indsats imod ghettodannelse simpelthen være endelig at holde op med at bidrage til den.

Allerede selve betegnelsen ’ghetto’ som beskrivelse af bestemte boligområder i Danmark rummer et gran af denne sandhed: Hvis man bliver ved med at omtale bestemte byområder som ghettoer, ender det såmænd nok med, at beboerne i dem begynder at identificere sig med betegnelsen.

Det er bemærkelsesværdigt, at selv samme Fogh Rasmussen, der også fandt det betimeligt at invadere Irak, mente, at det var rimeligt at gentage den nazistiske gestus fra 1930’erne og udnævne forskellige boligområder til ’ghettoer’. Tænk engang, at man simpelthen ikke kunne komme på et mindre belastet udtryk.

De boligområder, der nu er en trussel mod danskheden, var oprindeligt store, rationelle velfærdsstatsprojekter tilbage fra 1960’erne og 1970’erne, hvor der skulle skabes gode boliger til middelklassen i et miljø af funktionelle bygninger med lys og plads til alle.

I takt med, at byernes centrer blev renoveret og siden gentrificeret, dvs. overtaget af den øvre middelklasse og dens kaffebarer, rullekufferter og skovmandsskjorter, blev de store projektbyggerier dog mindre og mindre attraktive. Til sidst blev de simpelthen til de steder, hvor man sendte lavindkomstgrupper hen: kontanthjælpsmodtagere, førtidspensionister, flygtninge og indvandrere. Og hvis nogen havde forudsagt, at med koncentration af fattige og marginaliserede grupper følger også lejlighedsvis social uro, havde de ikke af den grund vundet Nobelprisen i økonomi.

Ved den symbolladede præsentation af ’ghettopakken’ i Mjølnerparken sagde Lars Løkke Rasmussen, at man nu ville gøre op med årtiers svigt. Det kunne for så vidt have været en udmærket overskrift på et opgør med en skævvreden social- og boligpolitik, men utroligt nok lykkedes det i stedet at præsentere pakken som et tiltrængt opgør med muslimer og deres trang til at oprette parallelsamfund og indføre sharialovgivning. Nu skal der rives ned og straffes hårdere. Så skal problemerne nok gå væk.

Symptomer

Jacques Lacan sagde om symptomer, at de er gådefulde beskeder, som subjektet tror kommer fra det Reelle i stedet for at genkende dem som sine egne beskeder. Det passer ret godt med Løkke-regeringens fuldstændige eksternalisering af ansvaret for skabelsen af ’ghettoer’.

Ghettopakken fremsættes, som om man pludselig har hørt beskeden fra det Reelle; som om ghettoerne for årtier siden er landet i vores baghaver fra en fjern galakse for straks at gå i gang med at gro en helt bestemt kultur. Ghettoen er blevet et rent symptom, som Støjberg og Løkke hopper rundt og hvæser navnet på, næsten ligesom Smeagol hvæser »GOLLUM!« i Ringenes Herre.

Men hvis der er ét punkt i ghettopakken, der mere end noget andet viser, at regeringen har tænkt sig at fortsætte med at skabe sine egne symptomer (og frasige sig ansvaret for dem), er det ikke engang den nedladende retorik mod indvandrere og især muslimer. Det er snarere, at det er lejerne selv, der skal betale hele gildet – eftersom det planlægges at ekspropriere 12 milliarder kroner fra Landsbyggefonden for at finansiere pakken.

Når en fortrængning skaber et symptom, som man ikke længere kan genkende sig selv i, er en strategi jo simpelthen at intensivere fortrængningen. Anderledes kan det næsten ikke forstås, at de, der skal betale for opgøret med ’ghettoiseringen’ er dem, der helt generelt er blevet mere og mere marginaliseret på boligmarkedet, i takt med at brokvartererne er blevet omdannet til investeringsobjekter.

Måske er planen, at de fattige bare må tage sig sammen og blive rige og købe sig nogle bedre beliggende lejligheder tættere på byen.