»De er ikke tossede, men de kører i et højt gear.« Det kunne godt være de danske politikere, Niels Hausgaard taler om. Men det er det ikke, selv om valgkampen er emnet for samtalen denne junidag.

Ordene er møntet på de fuldblodsheste, der ligger til grund for hans hesteavl. På gården i Hundelev i Nordjylland, har Niels Hausgaard omkring 30 heste. Og de betyder meget for ham, forstår man, når han viser rundt på den hvidkalkede gård, som han kalder ’farmen’.

Han fortæller om de enkelte hestes potentiale, taler med staldmesteren om en ormekur og peger de fem hopper ud, der endnu ikke har folet. De tegner sig som silhouetter i solen på en græsmark ud for køkkenvinduet. Og den kommende tid skal Niels Hausgaard være klar døgnet rundt til at tage imod føl. Mens han alligevel venter, har han indvilliget i en samtale. Om den folkelige debat. Om vores politikere. Og om valgkampen set fra nordvest. Den har været i gang nogle uger, og den samfundskritiske entertainer er ikke imponeret:

»Vælgerne er landets højeste myndighed. Men politikerne taler til os, som om vi er børn. Det forarger mig,« siger Niels Hausgaard. Med stor alvor.

Vi kender ham ellers som en, der kan få os til at grine. Af os selv, og dem vi er uenige med. Betragteren af såvel hverdagsliv som politisk spilfægteri. Troubadouren, der slår humoristiske søm i sine pointer. På vers og på vendelbomål.

Niels Hausgaard er næsten lige landet derhjemme efter uafbrudt turne fra januar til slutningen af april med 70 shows. De næste mange måneder er han fuldtids hesteavler, men finder ind imellem også tid til at skrive på teksterne til næste års turné. Og der er masser af materiale i valgkampen:

»Der er desværre ikke andet. Det er et show til fri afbenyttelse. Der er en stor underholdningsværdi i det, det indrømmer jeg gerne – og medierne er med til at gøre det sjovt og spændende, når de prioriterer den der sportskamp, der foregår. Selve substansen kan man åbenbart ikke holde befolkningen interesseret i så mange dage.«

Demokratiet halter

Og netop det, finder Niels Hausgaard beskæmmende.

»Politikerne bliver ved med at gentage det samme formidlet med en stemmeføring, som om det er nyt. Det er vel noget, de lærer på det samme kursus. Og man snakker kun om detaljer. Det overordnede kan man ikke få en politikers syn på i dag.«

Selv mener Niels Hausgaard, at det er ret nemt at vælge. Man kan bare læse partiprogrammerne og på den måde finde ud af, hvilken vej partierne trækker. For hans skyld behøver man slet ikke en valgkamp.

»Men den har jo desværre nok en effekt, ellers ville man ikke lægge så mange kræfter i at style politikerne og lære dem det, de skal sige.«

De emner, han prioriterer højest, er næsten fraværende fra debatten. Det gælder miljø og klima, den stigende ulighed i verden og ikke mindst EU:

»Folketingsvalget er jo sådan set blæst meget op, i forhold til hvor lidt magt danske politikere egentlig har. Det overordnede kommer fra EU, så det er ret iøjnefaldende, at man ikke vil tale om det.«

Niels Hausgaard har været aktiv i både JuniBevægelsen og Folkebevægelsen imod EU. Men faktisk kalder han EU-tanken både smuk og rigtig.

»Vi har desværre valgt en letkøbt og centralistisk vej. Man burde arbejde for, at det blev demokratisk. Det vil sige så den enkelte er i stand til at føle ansvar. I steder vælter ligegladheden ind over os. Jeg kan mærke det på mig selv. Og centralismen lever af ligegladheden. Den gør os manipulerbare. Centralismen er den værste styreform – værre end diktatur. Der kan man skyde diktatoren – det kan man ikke med centralismen, for det er os alle sammen.«

Niels Hausgaard er opvokset i et indremissionsk fiskerhjem i Hirtshals. Han var en utilpasset dreng, og blev sendt på opdragelsesanstalten Himmelbjerggården ved Ry fra han var 10 år og frem til konfirmationsalderen. På børnehjemmet blev de sociale forskelle tydelige for ham. Det formede hans menneskesyn og satte sig i ham som et moralsk kompas, han stadig føler meget stærkt.

»Jeg har en social forargelse tilbage fra dengang, der aldrig dør. Jeg kan stadig have en fornemmelse af, hvis jeg går med i noget fims, at det kan jeg ikke byde mine gamle kammerater. Og så forsøger jeg hurtigst muligt at komme ud af det igen.«

Og den socialt indignerede børnehjemsdreng fra 1950’erne ville ønske, at netop uligheden fyldte mere i politikernes bevidsthed i 2015:

»Forleden i Aarhus så jeg en, der sad og spiste noget direkte fra en skraldepose. Jeg undrer mig over, hvad der er gået galt? Hvorfor er der ingen, der gør noget? Hvorfor gjorde jeg ikke noget?«

Det handler ikke bare om mennesker på bunden af det danske samfund.

»Det tiltagende problem med terrorisme skyldes jo global ulighed. IS er mennesker i afmagt. Det er mennesker, der har meget få muligheder, som bliver soldater og gør forfærdelige ting i for eksempel Guds navn.«

Ude på vejen kommer en lastbil kørende toplæsset med hø, og Niels Hausgaard afbryder samtalen. Han kravler op i sin traktor, hvor han bliver den næste halve time og kører høballer ind på den firelængede gård. Den er fra 1899 med rødt tag og en perlegrusbelagt gårdsplads, hvor vinden rusker i et lysegrønt lindetræ. I stuehusets store køkken er alle vægge og kaminhylden tæt besat med hesteportrætter og rosetter fra hingstekåringer samt ’Hestens foderpyramide’ på plakat. Man må gerne beholde støvlerne på, og her lugter af lige dele sadelfedt og neskaffe.

Gården ligger 10 kilometer sydvest for Hjørring. I fugleflugtslinje kommer man ikke meget længere væk fra Christiansborg. Niels Hausgaard har boet her i 38 år. Et geografisk udgangspunkt, der i 2012 kvalificerede ham til en plads i regeringens ’visionsgruppe for yderområderne’. Her var han med til at anbefale bedre bredbånd frem for flere motorveje, og Udkantsdanmark er et emne, han stadig engagerer sig i.

»Der er mange, der forsøger at bløde det op og kalde det ’Vandkantsdanmark’, eller ’Produktionsdanmark’. Det nytter ikke noget. En lort er en lort, og den lugter ikke bedre af, at man kalder den afføring,« siger Niels Hausgaard.

Andre vilkår

Han føler intet behov for at romantisere de mennesker, der bor der.

»Jeg tror faktisk ikke, at man tænker så meget anderledes i København, end vi gør herovre – men vi har nogle andre vilkår end folk i de større byer.«

At flytte statslige arbejdspladser til udkanten, som det blandt andet har været fremme i valgkampen, synes Niels Hausgaard sådan set er en god ide. Muligheden for at flytte hertil skal være der, for dem der gerne vil.

»Men de, der ikke vil bo herude, skal for alt i verden ikke tvinges. For det er ikke for blegfise. Og med det mener jeg dem, der gerne vil stå i midten af en stor flok for at føle sig godt tilpas. Herude møder man sig selv. Og det er jo ikke altid så rart.«

En tredjedel af året, når han er på turne, bor han i byerne.

»Jeg kan godt lide det. Men jeg savner, at der bliver helt stille. Og mørkt.«

Som for eksempel lige nu. Hestene er lukket ind fra marken, dyrene er fodret, og de ansatte holder fyraften.

»Fuglene holder op med at synge, bortset fra solsorten. Nu kommer mørket lige så stille. Og det gør noget ved ens sanser. Det, man har fortrængt i løbet af dagen, får man også lige bearbejdet,« siger Niels Hausgaard og tilføjer:

»Så er man klar til tv-avisen. Og Barnaby.«

Som samfundsdebattør savner Niels Hausgaard den folkelige debat, som, han mener, er forsvundet.

»Ikke den man ser i Deadline – den skal også være der – men debatten der foregår hen over voksdugen på køkkenbordet. Den er væk. Og det begræder jeg, for den folkelige debat er grundstenen i vores demokrati.«

Han oplever, at vi helst vil undgå at tale om politik:

»Det kan jeg mærke, hvor jeg færdes. Vi kan ikke skændes på en ordentlig måde længere. Hvis man gør det, er det dårlig tone. ’Nej skal vi nu ikke hellere hygge os.’ Vi vil hellere snakke om bilen og campingvognen. Det må man da gerne. Hvis man bare også snakker om vores fælles skæbne. Og det er politik.«

Han oplever også ofte, at folk er vrede over, at han er politisk, når han optræder.

»Så får jeg skæld ud og får at vide, at jeg er partipolitisk. Men det er ikke mit mål at være objektiv. Objektivitet er jo løgn,« siger Niels Hausgaard, hvis seneste show havde titlen Enighed gør dum.

Selv finder han det meningsfuldt, når han bliver sat sammen med mennesker, han er uenige med. Det var også derfor, han sagde ja til at spille til Dansk Folkepartis årsmøde sidste år. Og det er ikke altid, at hans modstandere går glade derfra.

»Der er dem, der bliver sure over, at jeg i en debat kan få folk til at grine. Det forfalder jeg ofte til, for det er det håndværk, jeg kan. Og humor er jo et frygteligt våben. Det er faktisk påfaldende, i hvor ringe grad det bliver brugt i valgkampen. Eller hvor dårligt politikerne slipper fra det, når de somme tider prøver at være muntre,« siger han.

Niels Hausgaard er flere gange blevet bedt om at gå ind i politik af »forbavsende forskellige politiske partier,« som han siger.

»Men nej, jeg ville ikke egne mig til det. Jeg gør mere gavn udenfor. Jeg vil gerne være med til at styrke den folkelige debat. Og det er mit forfængelige håb, at jeg gør det med mine shows.«

At der ikke er mere fokus på klima og miljø i debatten, tror han, skyldes en stigende følelse af afmagt:

»Nu borer de for eksempel efter skifergas heroppe. Det risikerer at ødelægge grundvandet. Og folk er fortvivlede. Men der bliver ikke gjort ret meget for at undgå det. Mange tænker måske, at løbet nok er kørt. Vi mangler ånden fra 1970’erne, hvor vi protesterede mod atomenergi. Dengang sagde man også, at løbet var kørt, men det lykkedes jo at ændre på tingene. Jorden er rund, den bliver ikke større, og vi bliver flere og flere. Det er fint nok, at den enkelte sparer og er ansvarlig, men vi er nødt til at lovgive mod egen grådighed og magelighed.«

En blød rebel

Spørgsmålet er, hvor oprøret skal komme fra.

»Det skal ikke komme fra sådan en på min alder. Dem tog vi i hvert fald ikke alvorligt, da jeg var ung. Det skal komme fra de unge. Men mange af dem er jo vældig optagede af Liberal Alliance. Jeg synes, det er så unaturligt, at de unge har genopfundet jungleloven. Det plejer at være de gamle, der gør det. Jeg kan ikke få det til at rime med mit syn på ungdommen. Men det er jo de velbjærgede unge, dem der sidder på flæsket, som stemmer liberalt. Det er ikke de svage, mindrebemidlede unge. Som min gamle ven, digteren Carl Scharnberg sagde: ’De, der går ind for kræfternes frie spil, er dem, der regner med at vinde det.’«

Han spørger høfligt om det er i orden, før han tænder en lille, brun cigarillos. Egentlig var han holdt op med at ryge, men han begyndte igen for nogle år siden.

»Og det er så dejligt. Jeg vil ikke holde op med noget mere. Alt det der, der skader på længere sigt, det behøver jeg ikke tænke over. Det er en af glæderne ved at blive ældre.«

Niels Hausgaard fyldte 70 sidste sommer. Han har haft stemmeret i et halvt århundrede. Men selv om det politiske ståsted har været konstant, er der sket ændringer med ham over årene.

»Jeg er nok stadig rebel. Men det er en rebel, som er meget blød i sit udtryk. Som har indset, at min alder gør, at jeg ikke kan gå i front med noget som helst.«

Han ler lidt selv af den karakteristik:

»Når man bliver ældre, kan man ikke undgå at forstå flere ting. Man bliver rundere og farer ikke så hårdt frem. Jeg kan se ting fra mange sider – ja, nærmest hele vejen rundt. Forfatteren Bjørnstjerne Bjørnson sagde: ’At forstå alt er at tilgive alt.’ Jeg er bange for, at jeg ikke når at blive så gammel. Men jeg føler en stigende ømhed for andre, også dem jeg er uenig med, hvor jeg tidligere ville have lyst til at give dem et spark i røven,« siger Niels Hausgaard og skynder sig at tilføje, at det ikke er alle, han har det sådan med:

»Jeg har for eksempel ikke en gnist af ømhed overfor Troels Lund Poulsen, selv om han ikke har haft det helt let.«

— Når du ser tilbage på den unge Hausgaard, hvad tænker du så?

»Jeg kan godt li ham den klovn, der stod der. Han kunne ikke gøre andet på det tidspunkt.«

— Hvad ville han tænke, hvis han så dig nu?

»Uha, Han ville være så skuffet. Ingen tvivl om det. Han ville bare se en gammel støder, der har valgt at køre Mercedes for at sidde så behageligt som muligt. Og han har jo ret.«