I rækken af kritiske høringssvar til udlændingeminister Inger Støjbergs lovforslag L 87, der med en længere række tiltag sigter på at gøre det mindre attraktivt at søge asyl i Danmark, skiller svaret fra Institut for Menneskerettigheder (IMR) sig ud.

Ikke kun med sin længde – 46 tætskrevne sider – men også ved det tydelige ordvalg, der er brugt. Mens f.eks. Børnerådet er »meget bekymret« og Dansk Flygtningehjælp er »stærkt betænkelig«, så er IMR oppe i et højere leje, når det drejer sig om det mest omstridte element i L 87: De flygtninge, der får såkaldt midlertidig beskyttelsestatus og kun opholdstilladelser på et år, kan først søge familiesammenføring med den efterladte ægtefælle og mindreårige børn efter tre år. Det er specielt de syriske flygtninge, der får denne midlertidige status, som blev indført af den tidligere regering.

Andre flygtninges ret til familiesammenføring anfægtes ikke af L 87. Men for gruppen af flygtninge med midlertidig beskyttelsesstatus er tre år alt for længe at vente, mener IMR.

»Der er meget sikkert grundlag i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols nuværende praksis for at komme frem til, at det er i strid med Den Europæiske Menneskerettighedskonvention,« skriver instituttet i sit høringssvar, der ser L 87 som udtryk for, at regeringen varsler »villighed til et opgør med konventionerne«.

Instituttet forudser, at Støjbergs treårsfrist vil blive underkendt, ikke bare ved Menneskeretsdomstolen, hvis en sag skulle komme så langt, men allerede hvis sagen kom for en dansk domstol. Hvis en sådan sag anlægges, vil IMR gerne gå med som såkaldt biintervenient, det vil sige støtte sagen juridisk, bekræfter Jonas Christoffersen.

»Det hænger sammen med, hvor klart det juridiske grundlag er, når vi udtaler os. Og den praksis, der ligger fra Den Europæiske Menneskeretsdomstol, er meget klar på, at familiesammenføring skal gå hurtigere end tre år,« siger han.

Kun en gang tidligere har IMR været biintervenient i en retssag mod det offentlige. I 2013 tabte Justitsministeriet i Højesteret en sag om statsborgerskab og diskrimination. Under alle omstændigheder vil det også risikere at trække ud i årevis, før sådan en sag ville være endeligt afgjort.

Teoretisk set kunne den køre som en undtagelsessag: Hvis en flygtning med midlertidig beskyttelsesstatus efter et år søgte om familiesammenføring og dermed undtagelse fra treårsfristen og fik afslag, skulle sagen klages til Udlændingenævnet.

Hvis nævnet også gav afslag, skulle flygtningen anlægge retssag mod udlændingemyndighederne først ved byretten, og derefter ved Højesteret.

Jonas Christoffersen kender ikke til, at en sådan sag skulle være anlagt, så foreløbigt er det kun teoretisk.

»Selv om vi ikke har grund til at tro, at danske domstole i sådan en principsag ville sidde på deres hænder, fordi skaden jo sker løbende, så vil jeg tro, at det selv med hurtig sagsbehandling ikke kan nås på under tre år,« siger Jonas Christoffersen. Han »håber ikke«, at udlændingeministeren spekulerer i, at en domstolsprøvelse af denne del af hendes lovforslag kan trække ud i så lang tid.

Sjælden indrømmelse

Jonas Christoffersen erkender, at høringssvaret til L 87 er det skarpeste, han som direktør har været med til at underskrive. Men L 87 er også et højst opsigtsvækkende lovforslag, mener han og henviser bl.a. til, at juristerne i Justitsministeriet er kommet med en opsigtsvækkende indrømmelse.

I bemærkningerne til lovforslaget, som ikke var i høring forud for fremsættelsen, hedder det således, at der »er en vis risiko for«, at Menneskeretsdomstolen vil mene, at det ikke er muligt at stille krav om tre års ophold som betingelse for familiesammenføring.

»Normalt vil juristerne, selv hvis de er fagligt i tvivl, sige, at sådan og sådan skal en sag behandles, og så er det okay. Den eneste grund til, at de nu formulerer det sådan, er, at politikerne har trukket det ud over deres grænse, og de kan ikke længere være med. Med den bemærkning toner de rent flag og siger, at det er en politisk beslutning i regeringen. Sådan må man forstå det. Og det har vi ikke set før,« siger Jonas Christoffersen.

I lovbemærkningerne til L 87 anføres det også, at Justitsministeriet ikke er bekendt med afgørelser fra Menneskeretsdomstolen, der skulle pege på, at tre år er for lang tid at vente på familiesammenføring.

Men det er IMR ikke enig i. Tværtimod peger instituttet på flere afgørelser fra domstolen, hvor borgere har klaget over, at stater var for længe om at gennemføre deres ret til familieliv. I den forbindelse tæller det med, at der ud over den forlængede frist også vil gå noget tid med selve sagsbehandlingen, inden en flygtningefamilie kan genforenes, og en ægtefælle og mindreårige børn kan komme i sikkerhed.

»Med betydelig sikkerhed« mener IMR på baggrund af de afsagte domme at kunne fastslå, at tre år »i sig selv vil krænke retten til familieliv«, og at der vil være tale om »særligt grove krænkelser«, hvis der indgår et eller flere børn i familiesammenføringen. I den forbindelse henviser instituttet til FN’s Børnekonvention, der udtrykkeligt fastslår, at sager om familiesammenføring med børn skal behandes på »en positiv, human og hurtig måde«.

Det har ikke været muligt at få en kommentar fra Inger Støjberg, men til Berlingske har ministeren udtalt, at »der er en procesrisiko, men det er en risiko, jeg er villig til at løbe. Jeg vil selvfølgelig gerne hjælpe mennesker i nød, men vi skal også selv kunne følge med, og det er den balancegang, jeg skal finde som minister«.