Ved møder på restauranter udleverede han navne på forskere med speciale i sikkerhedspolitik til medarbejdere på den russiske ambassade. Russerne gav ham kontanter i konvolutter, og da han blev arresteret på vej til et møde med en af sine russiske kontakter, havde han en liste med 15 studerende med sig.

Den meget omtalte sag om den suspenderede professor i statskundskab på Københavns Universitet, Timo Kivimäki, leder tankerne i retning af en billig spionroman. Men virkeligheden er mere kompleks end som så, forsikrer Timo Kivimäki, der i en række sms’er og mail har svaret på spørgsmål fra Information om sagen. Besvarelser, som kan sammenstykkes til en beskrivelse af forløbet set fra professorens synspunkt, men som det på en række punkter ikke har været muligt at få bekræftet fra andre kilder.

Som tidligere beskrevet i Information tog Timo Kivimäki tilbage i 2002 selv kontakt til russerne, fordi han angiveligt ville hjælpe med at klæde landet på til at modvirke USA’s krig mod terror. Igennem de følgende år mødtes han gentagne gange med i alt fire russere, som ifølge Timo Kivimäkis forklaring alle var akkrediterede diplomater i Danmark. Ved hans møder med dem, refererede de ofte til deres ambassadør og til andre diplomater. De forekom ham derfor »forbundet til den diplomatiske verden, ganske som diplomater burde«.

Professoren betingede sig ifølge sin egen forklaring, at han ikke ville udlevere fortrolige oplysninger til russerne og ikke ville hjælpe dem med at udvikle argumenter baseret på misinformation. Og eftersom russerne accepterede hans betingelser, kunne han »ikke tro, de kunne være spioner«.

Russerne var »hemmelighedsfulde«, vedgår Timo Kivimäki, men det undrede ham ikke: »De talte om russiske udenrigspolitiske interesser og argumenter, så de havde en meget legitim diplomatisk grund til at holde vores diskussioner hemmelige.«

Desuden hæfter professoren sig i dag ved, at han ofte mødtes med de fire russere på restauranter, hvor der var overvågningskameraer, og at de havde tændte mobiltelefoner på sig, der let ville kunne bruges af en tredje part til at aflytte møderne.

Under alle omstændigheder finder Timo Kivimäki det kritisabelt, at PET aldrig tog en såkaldt præventiv samtale med ham om hans møder med russerne:

»Mens det ville være dumt at mig at begynde at informere danske efterretningsagenter om møder med folk, jeg betragtede som normale diplomater (det ville eksponere dem over for dansk spionage), ville jeg have forventet, at den danske efterretningstjeneste ville følge sine spionmistænke og så advare alle dem, de møder, sådan som de andre efterretningstjenester i de nordiske lande gør.«

Kontante betalinger

Timo Kivimäki bekræfter forlydenderne i pressen om, at han modtog betaling fra de russiske diplomater for sin rådgivning i form af kontanter i konvolutter. I alt fik han »omkring 120.000 kr. over seks år«, skriver han, mens der i anklageskriftet imod ham står »i alt ikke under 160.000 kr.« Han forklarer, at han selv tog imod pengene, fordi han udførte arbejdet for russerne i sin fritid, og fordi beløbet ikke oversteg grænsen for, hvad Københavns Universitet accepterer som personlige biindtægter til ansatte. Professoren understreger, at han fik kvitteringer for betalingerne, men efter at have betalt skat af beløbene i en periode, holdt han op med at indberette betalingerne til skattemyndighederne. Han mente at have fundet ud af, at der skulle gælde særlige regler for aflønninger fra det russiske udenrigsministerium, ligesom der gør for blandt andet FN-organisationen UNIDIR, som han tidligere har arbejdet for. Han fik indtryk af, at »folk, der arbejder for sådanne organisationer, ikke betaler skat af deres indkomst«, skriver han.

Både Skatteministeriet og Udenrigsministeriet oplyser imidlertid til Information, at personer bosiddende i Danmark har pligt til at betale skat af aflønninger fra ambassader, hvis de ikke er diplomater, selv om ambassaderne ikke har indberetningspligt over for skattemyndighederne. Hertil svarer Timo Kivimäki, at han havde en anden opfattelse, men at det »under alle omstændigheder ikke er relevant«, eftersom han ikke er anklaget for skatteunddragelse.

Hjælp til dialog

På et tidspunkt begyndte Timo Kivimäki og russerne at diskutere striden vedrørende Arktis mellem Rusland og Danmark samt de øvrige NATO-lande Norge, Island og Canada.

»Jeg ønskede at gøre, hvad en forsker kan gøre for at hjælpe til en løsning på striden,« forklarer professoren, der har speciale i freds- og konfliktforskning og blandt andet har deltaget som konsulent for den tidligere finske præsident Martti Ahtisaari i fredsforhandlingerne mellem de stridende partier i den indonesiske Aceh-provins.

Russerne ønskede hans hjælp til at finde »akademiske teorier eller empiriske resultater, som kunne støtte deres argumenter«. Men det afviste han, fordi han »ikke støtter den russiske position« i netop den sag.

I stedet satte Timo Kivimäki sig for at arbejde på at »facilitere politisk dialog«.

»Hvis det er svært for politikere at komme i dialog, kan forskere nogle gange hjælpe ved at iværksætte akademiske seminarer, som politikere så kan deltage i«, skriver han og tilføjer, at han som konfliktmægler tidligere har haft gode erfaringer med netop den tilgang.

Det er rigtigt, erkender Timo Kivimäki, at han som tidligere beskrevet i Information gav russerne oplysninger om fire forskere fra Center for Militære Studier med speciale i maritime territoriale stridigheder. Men han understreger, at oplysningerne var offentligt tilgængelige på centrets hjemmeside. Og han skriver, at han ikke en eneste gang, frem til han blev anholdt, har talt med nogen af de fire forskere og derfor ikke forstår, hvorfor PET angiveligt mener, han skulle have forsøgt at medvirke til en form for rekruttering af dem.

Over for Berlingske Nyhedsbureau har en kilde i politiet oplyst, at Timo Kivimäki havde en liste med navnene på 15 studerende fra sit institut på Københavns Universitet, da han blev anholdt af PET. Ifølge kilden er det politiets opfattelse, at »de navne skulle overleveres til hans russiske kontakter«, med henblik på, at statskundskabsstuderende må »formodes at blive placeret i centraladministrationen på længere sigt«.

Ingen kontaktoplysninger

Professoren forklarer, at en af de russiske diplomater på et tidspunkt nævnte, »at de ønskede at vide noget om min undervisning og studerende«.

Selv forestiller han sig, at diplomaten f.eks. kunne have sprogkurser for de studerende i tankerne, men han understreger, at det aldrig kom til »specifikke diskussioner om, hvad diplomaten havde i tankerne, og hvad ambassaden kunne tilbyde de studerende«.

»Jeg har aldrig nævnt et eneste navn eller karakteristik af mine KU-studerende over for russerne, og jeg har aldrig nævnt noget om russerne over for mine studerende,« skriver Timo Kivimäki. Han forklarer, at listen derimod var en fortegnelse over studerende, som han skulle undervise og vejlede næste dag. Dog tilføjer han, at han ikke har set den nu beslaglagte liste i over et år og derfor ikke kan udelukke med sikkerhed, om der kan have optrådt enkelte andre af hans studerende, fordi han ville undersøge, hvad russerne »havde at tilbyde« dem.

Listen var lavet på baggrund af lister, som instituttet fremstiller, men for at få plads til noter om emner, han skulle vejlede de studerende i, havde han ifølge sin forklaring slettet et felt beregnet til de studerendes personnummer, adresse, telefonnummer og e-mail.

»Det var ikke nødvendigt for undervisningen, men det ville være nødvendigt til at hjælpe med rekruttering,« skriver han.

Og på spørgsmålet om, hvorvidt han ville være i stand til at bevise, at han skulle undervise de pågældende studerende dagen efter sin anholdelse, hvis listen skulle blive fremlagt som bevis under den forestående retssag, svarer professoren ja.

Magtesløs

Mens PET angiveligt formoder, at Timo Kivimäki havde i sinde at udlevere listen over studerende til sine russiske kontakter, føler professoren sig magtesløs over for anklagen.

»Jeg står tilbage med opgaven at bevise, at jeg ikke ville have startet rekruttering, hvis PET ikke havde arresteret mig,« skriver Timo Kivimäki. »Det er unfair at sige efter at have fulgt mit arbejde med diplomaterne gennem otte år og aldrig givet navne på studerende til russerne, at jeg pludselig skulle have ændret min opførsel.«