Jeg bor i en mindre soveby tæt på den tyske grænse. Her går livet for de fleste stille og roligt, man lever de liv, politikerne gerne ser. Man følger den lige vej.

Men man skal ikke skue hunden på hårene. Under overfladen emmer byen af druk og narko. Kriminaliteten blomstrer. For ud over de ’perfekte’ danske borgere, bor her også en del sociale tilfælde. Mange af dem er sørgelige skæbner, som livet har tildelt indtil flere nitter. De har ikke vundet på det økonomiske opsving. De er ikke blevet mere inkluderet. De er for manges vedkommende gemt væk og glemt.

Min nye nabo

For seks måneder siden fik jeg en ny nabo. Under indflytningen veksler vi nogle få ord, han virker veltalende og vidende. Men han virker også neglebidende nervøs, noget ulmer under overfladen. Han fortæller, at han kommer fra hovedstadsområdet. Om han kender nogen her i byen? Det gør han ikke.

De første par måneder er min nye nabo den perfekte nabo. Han er stille og rolig, jeg ser ham sjældent og hører ham næsten ikke.

I en af de få samtaler vi har, fortæller han mig, at han lider af skizofreni, at han skylder sammenlagt over en million kroner væk – til det offentlige, sit tidligere boligselskab, til kviklån og private.

De måneder skulle vise sig at være stilheden før stormen.

Han kommer i selskab med en gruppe af alkoholikere, der dagligt sidder på byens værtshus. Det skal vise sig, at det påvirker hans psykiske helbred voldsomt.

Han begynder at smide affald i opgangen, hans gummisko bliver smidt på afsatsen. Han begynder ligeledes at banke på min dør i tide og utide under mærkelige påskud. Han får vrangforestillinger og er tydeligt paranoid. Jeg kan end ikke konversere rigtigt med ham, det, der kommer ud, er mest tågesnak. En mand, der tydeligvis har svært ved at klare livet og dagligdagen.

Over en periode på tre uger lykkes det ham at låse sig ude af sin lejlighed ikke mindre end fem gange. Ligesom han har fået stjålet både pung og telefon. Uden penge og uden nogen at henvende sig til forsøger han flere gange selv at bryde ind i sin lejlighed. Han banker med en sten på låsen, låner en boremaskine og forsøger at bore låsen ud, vandrer hvileløst rundt.

Hans far kommer to gange og henter ham og tager ham med til Sjælland i et par dage. Med faderens hjælp får han en låsesmed ud og kommer ind i lejligheden.

Hans adfærd er hverken gået hen over hovedet på naboerne eller de hjemmehjælpere, der har deres gang i huset. Alle er forfærdede. De fleste vender sig bort.

Ingen hjælp at hente

Jeg er personligt godt klar over, at det her er en sag, der kræver mere end blot et empatisk lyttende øre eller et knus.

Det er en sag for professionelle, det skal amatører ikke røre ved. Derfor trækker jeg en skarp grænse – også for at beskytte min egen noget sårbare psyke.

Som det første ringer jeg til kommunen for at høre, om der er hjælp at hente. Det er der ikke, selv om jeg fortæller, hvor slemt det står til. Han er et voksent, selvstændigt menneske og må selv henvende sig. Men det kan man ikke, når man er så syg!

Mens alt dette står på, kommer jeg en dag hjem fra en gåtur med min hund. Min nabo halvvejs sidder, halvvejs ligger op af sin fordør. Han virker katatonisk, med et stift stirrende blik mod loftet.

Jeg kan ikke bare se til, mens et andet menneske går til grunde. Så jeg går i gang med at ringe rundt. Det er blevet weekend, så alt, der kan være lukket, er lukket. Derfor ringer jeg til regionens psykiatriske hospital. De kan ikke hjælpe og henviser mig til psykiatrisk skadestue. Der rykker man ikke ud, så han må selv komme ind, eller jeg må prøve lægevagten. Heller ikke hos lægevagten er der hjælp at hente, medmindre jeg kan give dem hans personnummer. Desperat ringer jeg til kommunens hjemmehjælp og snakker med den ansvarlige sygeplejerske, men de tager sig kun af borgere, der er henvist.

Da hun alligevel skal til byen, vil hun dog lige holde øje med ham. Hun kører forbi ham mere end én gang og er enig i, at det ikke ser godt ud. Hun kontakter derfor politiet, som siger, at jeg skal ringe og fortælle, hvad der er sket. Det gør jeg, men politiet kan heller ikke gøre noget, for han har jo ikke gjort noget ulovligt.

Endnu en gang kommer der en låsesmed, men samme nat låser han sig ude igen. Herefter er der stille i to døgn. Jeg hverken ser eller hører ham. Jeg bekymrer mig for hans mentale tilstand, er i sandhed bange for, at han enten er bortgået i nedtrykt sindstilstand, eller at han ligger død i sin lejlighed. Derfor ringer jeg for tredje gang til politiet og fortæller dem om tingenes tilstand.

Lig på bordet

I Danmark er antallet af personer med skizofreni, depression eller angst på godt 9.500 diagnosticerede per 100.000 indbyggere. Heraf har godt 1.500 diagnosen skizofreni, ifølge Psykiatrifonden.

Fra 1980 og frem begyndte man at udsluse patienterne fra de psykiatriske afdelinger. De skulle ud og integreres i samfundet, leve blandt almindelige borgere.

Det er en smuk tanke, men uden den fornødne støtte og hjælp går det ofte galt. For den syge borger sluses ikke ud og blandes med den almindelige befolkning, men kommer ofte ud i almennyttige boligbyggerier, hvor naboerne har lige så mange problemer, som den udslusede selv.

Det mindste, man kunne forvente, er, at disse syge borgere får en støtte- og kontaktperson, som kommer med jævne mellemrum, spørger ind til borgeren, og som den psykisk syge kan henvende sig til, når tingene brænder på.

I øjeblikket skubbes borgerne rundt i en sløjfe af ansvarsfraskrivelser, som sårbare mennesker ikke kan bruge til andet end at hænge sig selv i. Endnu engang beviser samfundet og dets instanser, at der skal lig på bordet, inden man griber ind.

Vi har brug for, at psykisk syge, og især dem med svære psykiatriske diagnoser, ikke gemmes væk og glemmes. Vi har brug for, at alle åbner øjnene og ser, hvor galt det står til, når samfundet svigter.

Som når politikerne flygter fra ansvaret til fordel for skattelettelser. Skattelettelser, som samfundets bund alligevel aldrig mærker noget til. For når samfundet og beslutningstagerne svigter, så lægges ansvaret over på naboerne, vennerne og familierne, der ofte har deres egne problemer og ikke magter at rumme den svært psykisk syge.

Vi hylder friheden i Danmark, men vi svigter, som samfund og i det offentlige, vores allermest sårbare medborgere i frihedens navn. Det er ikke en frihed, der er værd at have. Som sagerne står her og nu, er det et svigt.

Men vi har også, som det er blevet foreslået af regeringen og Dansk Folkeparti, brug for en landsdækkende udbredelse af regionale psykiatriske akutberedskaber, der kan tilkaldes, når en borger er inde i en psykisk nedsmeltning.

Et sådant akutberedskab burde være en selvfølge, og det vil med sikkerhed være mindre traumatisk for den syge borger at møde et professionelt team, end at blive konfronteret med politiet efter, at jorden er forsvundet under vedkommende, og det allerede er for sent.

Så det er noget, jeg håber, resten af Folketinget også vil bakke op om.

For min nabo er det imidlertid for sent. Boligselskabet har sagt ham op, og han er blevet smidt ud af lejligheden. At det skulle være så svært at få hjælp i Danmark, havde jeg ikke i min vildeste fantasi forestillet mig.

Hvornår lærer politikerne, at problemer løses bedst og billigst, endnu før de er opstået?