Der sad jeg så blandt alle mine halvfulde klassekammerater en fredag eftermiddag til fredagscafé – et af de mange sociale arrangementer på skolen. Jeg var den eneste uden en dåseøl eller Somersby apple cider i hånden. Alle omkring mig så ud til at hygge sig. Selv følte jeg mig en smule malplaceret. Mine ihærdige forsøg på at begynde anstændige samtaler med de andre var nytteløse. Det var, som om jeg virkede for kedelig at snakke med, så jeg pakkede mine ting sammen og lagde an til at tage hjem.

»Hvorfor går du dog så tidligt?« spurgte en af mine klassekammerater.

»Jeg keder mig for meget til at gide at blive hængende,« svarede jeg.

»Jamen, det er jo, fordi du ikke drikker,« lød hendes skarpe analyse.

Og hun har sikkert ret. Jeg drikker ikke alkohol, og min deltagelse i sociale arrangementer, hvor alkohol står øverst på dagsordenen, er meget begrænset. Alligevel overskrider jeg til tider mine personlige grænser og deltager i den slags arrangementer. Jeg vil jo nødig fremstå som asocial. Frygten for at virke kedelig gnaver især, hvis jeg er i selskab med nye bekendtskaber – med folk, der ikke kender mig og ved, hvad jeg står for.

Min klassekammerats svar kom umiddelbart ikke meget bag på mig. Selv om hun har ret, får jeg alligevel en ambivalent følelse i kroppen, når det bliver sagt højt. Jeg ved jo godt, at alkohol spiller en stor rolle i den danske ungdomskultur, men det ærgrer mig, at jeg ikke formår at blive en del af det sociale fællesskab, fordi jeg ikke drikker.

Jeg overskrider mine personlige grænser alene ved at dukke op til drukgilderne, men så længe jeg ikke også hælder øllen indenbords, er det ikke nok til at blive lukket ind.

Ingen tvang

Helt galt går det, når man oven i købet skal høre omverdenen spekulere i, at social kontrol fra forstokkede indvandrerforældre skulle være den primære årsag til, at piger fra indvandrermiljøet ikke deltager til arrangementer, hvor alkoholen flyder. Den forklaring holder simpelthen ikke. Den antyder oven i købet, at jeg ikke blot er kedelig, men også helt uden egen fri vilje og evne til at bestemme over mit eget liv. Det er krænkende – også selv om beskyldningerne pakkes ind i noget, der skal ligne omsorg og misforstået medynk.

Det, som det danske samfund ville kalde for social kontrol, vil jeg i stedet betegne som social afgrænsning. Dermed kommer vi af med den negative klang, som antyder, at forældrene kontrollerer, for reelt tager de bare vare på deres barn.

Den sociale afgrænsning, mange unge indvandrere udsættes for, betyder, at man som barn ikke træffer valg, der er i modstrid med den kultur, man lever i og er en del af.

Navigation i en mikskultur

Kultur i indvandrermiljøer er imidlertid blevet et meget abstrakt fænomen.

Den kan ikke sammenlignes med kulturen i hjemlandet. Den kan heller ikke sammenlignes med dansk kultur, men ender med at blive en blanding af opfattelser fra både hjemlandet og fra Danmark. Der er tale om et miks, som endda er forskelligt fra familie til familie. Omfanget af den sociale afgrænsning er derfor meget afhængigt af, hvilken opfattelse såvel pigerne som deres forældre har af den kultur, de lever i.

Jeg er et klassisk eksempel på en pige med et ben i to forskellige kulturer. Jeg er født og opvokset i Danmark, men jeg kommer fra en arabisk-muslimsk familie. Mine forældre har fra jeg var helt lille guidet mig til at forstå, hvad der er rigtigt og forkert ud fra de normer, som mikskulturen bygger på. Et eksempel er mit forhold til drengevenner. Mine forældre har altid gjort det klart for mig, at drengevenner er i orden, så længe der ikke er fysisk kontakt mellem dem og mig.

Et andet eksempel er alkohol. Da islam fraråder al indtagelse af alkohol på grund af dets farlige virkning på menneskekroppen, er det ikke velset, at muslimer drikker. Forbud mod druk er altså en af de afgrænsninger, mine forældre har sat for mig.

Men jo ældre jeg bliver, desto mindre har mine forældre at skulle have sagt i forhold til mine personlige valg. Ligesom danske unge kan vælge at bryde med de regler, der var gældende i deres barndom, kan jeg vælge at bryde med de begrænsninger, mine forældre satte for mig. Det er en del af det at blive voksen. Jeg kunne vælge at sige ja til alkohol, men det har jeg ikke lyst til. Det er mit valg.

Forældre kan ikke guide

Når indvandrerpigers selvstændighed tager til i teenageårene, skyldes det ikke alene, at pigerne er ved at blive voksne. Årsagen er også, at de fleste indvandrerforældre kom til Danmark i en sen alder, derfor er deres kendskab til dansk ungdomskultur forholdsvis begrænset. Det giver plads til, at indvandrerpiger selv kan tolke og udvikle et forhold til ungdomskulturen ud fra deres egne oplevelser. Måske er kravet til nydanske pigers selvstændighed ligefrem større end det, der stilles til etnisk danske piger, for sidstnævnte gruppe kan trods alt trække på forældre, der selv har været en del af ungdomskulturen i Danmark.

Jeg oplever ofte, at vi nydanske piger selv kommer til at udvikle en form for social afgrænsning, som er formet af vores tilhørs- forhold til dansk kultur og egen kultur. Vi hjælper hinanden med at navigere i ungdomskulturen. Det betyder dog ikke, at veninder bestemmer over hinanden, kun at vi hjælper hinanden med at skabe en sfære, som giver mening og tryghed i vores tilværelse.

Et eksempel på det er mit forhold til fester. Jeg har adskillige gange gået på kompromis med mine personlige grænser og deltaget i sociale arrangementer, der gang på gang har vist sig ikke at være noget for mig. Jeg står i dag ved, at mine interesser ligger et andet sted. Det er ikke noget, jeg diskuterer med mine forældre, men jeg diskuterer det med mine veninder, som kender til problemstillingen. På denne måde formår vi ubevidst at skabe en social afgrænsning, som vi føler os trygge ved. Det er nødvendigt for os at stå sammen om den opgave, fordi vores forældre sjældent har den nødvendige viden om dansk kultur til at kunne hjælpe os med at skabe grænserne.

Strøget af gæstelisten

Men den sociale afgrænsning har en række mindre heldige sociale følger. Når vi ikke deltager i de sociale sammenkomster, bliver vi med tiden overset. Invitationerne bliver færre, og det ender med, at vi slet ikke bliver inviteret, fordi værten automatisk stryger os af gæstelisten.

Konsekvensen er, at vi begynder at leve et parallelt liv. Et liv, der ikke har mange berørings- flader med den danske ungdom. Det kan meget vel være en af grundene til, at mange ind- vandrerpiger lever et såkaldt stilfærdigt liv sammenlignet med indvandrerdrenge.

Selv om afgrænsningen har store sociale konsekvenser, er den vigtig for os, fordi den hjælper os til at vinde fodfæste i tilværelsen. Og her er vi fremme ved den helt centrale pointe: Vores forældre dikterer ikke vores måde at leve på. Det, I oplever som social tvang, er ikke tvang; det er vores egen måde at finde mening i tilværelsen på. Det er altafgørende for os, fordi vi lever i en verden, hvor vores forældre ikke kan udstikke en retning, som passer ind i vores forståelse af dansk kultur, og hvor samfundet ikke kan vise os en vej, som passer ind i vores forståelse af den kultur, vores familiers rødder er plantet i. Vi er nødt til at skabe rammerne selv.