Kriser opridser de eksisterende hierarkier i samfundet. Således også coronakrisen, som vil få mange konsekvenser for personer, som i forvejen udsættes for strukturel undertrykkelse.

Vi ser selvfølgelig også tykfobiske ideer om COVID-19, som nogle mener, rammer tykke mennesker i hårdere grad end andre, som man for eksempel kunne se i et læserbrev den 6. april. Skærer man Marie Raes’ budskab ind til benet, er det, at tykke mennesker er skyld i coronakrisen på grund af vores forkerte og svage kroppe – og vores kroppe burde fikses, hvis man vil undgå fremtidige pandemier. Dette er et udtryk for tykfobi.

Radio Loud bragte den 1. april et interview med mig i en portrætserie, som hedder Spejlet. Her fortalte jeg, at jeg, allerede to dage inden statsministeren lukkede Danmark ned den 11. marts, selvisolerede mig, fordi jeg som tyk frygter en stigning i de hadforbrydelser, jeg oplever i det offentlige rum.

Jeg er alt for ofte blevet råbt ad, snerret ad, spyttet på m.m. Jeg frygter, at volden vil stige under sundhedskrisen. Jeg ved, hvornår Spejlet genudsendes på Radio Loud, da der tikker et par hadefulde beskeder ind på min Instagram fra nogle, som synes, jeg skal holde min fede kæft. Dette er også et udtryk for tykfobi.

Tykfobiens historie

Opfattelsen af tykhed som en sygdom og noget hæsligt går helt tilbage til begyndelsen af den vestlige kultur. Korsetter og andre typer shapewear har altid eksisteret. Dyrkelsen af tyndhed og det muskuløse samt forsagelse af tykhed går igen i litteratur-, kunst- og modehistorie.

Der hersker en myte om, at man i gamle dage godt kunne lide tykke mennesker, at tykhed var status. Men den myte holder end ikke, når man ser på barokkens kulturprodukter. Myten er i sig selv tykfobisk. Den bruges til at se tilbage på en tid, hvor man ikke vidste bedre og derfor kunne lide tykhed – mens vi i vores oplyste tid er kommet videre og naturligvis ikke kan lide tykhed.

Der er illustrationer fra 1500-tallet, der viser, at man satte igler på tykke kroppe, fordi man troede, kropsfedtet var flydende og kunne suges ud som blod. Fra 1547 til 59 var tykke taljer forment adgang ved det franske hof. Renæssancen er ellers en af de perioder, som af mange forbindes med dyrkelsen af tykhed.

Sidste år udkom en vigtig bog: Fearing the Black Body: The Racial Origins of Fat Phobia. Sabrina Strings er sociolog og har forsket i racismens historie og konkluderer, at tykfobien og racismen er uhyggeligt tæt forbundne.

Mørk hud, tykhed, ukontrollabel appetit og seksualitet, manglende intelligens og moral bliver argumenter, som understøtter hinanden. Det sker i videnskaben, som udvikles i 1700-tallet – og som al videnskab efterfølgende bygger på.

Videnskabsmanden Julien-Joseph Virey kombinerer to allerede herskende galdeteorier. Den ene er, at for megen sort galde forårsager mørk hud, og den anden, at for megen sort galde forårsager kropsfedt.

Han understøtter sin galdeteori med sin kraniumteori, som går ud på, at hos hvide mennesker er panden fremstående og munden tilbagetrukket, fordi de er designet til at tænke snarere end at spise, mens det er omvendt hos sorte mennesker, fordi de er designet til at spise snarere end at tænke.

Det bliver en sandhed, at hvide mennesker er tynde, og sorte mennesker er tykke, hvilket kun er sært, hvis man ikke ved, hvad der ellers er blevet sagt om hvide og sorte i videnskabens navn.

Op i 1920’erne er tykhed og race stadig kædet sammen, nu med sygdomme som ekstra led. I Journal of American Medical Association kunne man i 1924 læse en artikel af Dr. Elliott Joslin, der skrev:

»Jøden er ikke tilbøjelig til at få diabetes, fordi han er jøde, men fordi han er tyk. Jøder er tykke.«

Tykfobien lever stadig

Tykfobien er stadig solidt plantet i vores kultur. Udover mennesker på gaden, der højrøstet eller hvæsende hader tykke forbipasserende, og radiolyttere, der ikke kan udholde, at jeg siger noget om tykhed og derfor må opsøge mig, gør tykfobien sig gældende i sundhedsvæsenet og på arbejdsmarkedet, som netop nu sættes under pres.

I 2017 udsendte WHO rapporten »Weight bias and obesity stigma: Considerations for the European region«.

Rapporten fastslår, at den tykfobiske struktur er overalt: Tykke diskrimineres i uddannelsessammenhænge, på arbejdspladser, i medierne, hos sundhedsprofessionelle, blandt venner og familie osv.

Rapporten bør tages alvorligt. Den bygger på forskellige undersøgelser fra Europa og USA samt et tværnationalt projekt fra USA, Canada, Island og Australien. Resultaterne er enslydende i de forskellige lande. WHO konkluderer, at tykfobien gennemsyrer samfundet på mange planer.

Rapporten fastslår på side et, at det er på grund af tykfobi, at tykke mennesker udsættes for diskrimination i uddannelses- og arbejdsmæssige sammenhænge, og at tykke mennesker ikke får den rette behandling i sundhedsvæsnet.

Den advarer om, at risikoen for ringere behandling af tykke mennesker i sundhedsvæsnet er forbundet med højere dødelighed og opfordrer sundhedsfaglige til at behandle tykke patienter med nænsomhed og empati.

Grunden til, at WHO skriver sådan, er, at tykke patienter alt for ofte ikke behandles med samme empati som slanke patienter.

Yderligere opfordrer rapporten sundhedsfaglige til reelt at undersøge tykke patienter for deres symptomer – i stedet for blot at afskrive deres problemer med, at det nok skyldes deres tykhed. Den gennemsyrende tykfobi forhindrer, at tykke mennesker behandles på lige fod med mennesker, som ikke er tykke. Det er derfor, WHO kalder til handling.

I disse tider, hvor alle landes sundhedsvæsener sættes voldsomt under pres og måske tvinges til at vælge, hvem der må blive behandlet, kan man være bekymret for, om højt BMI kommer til at være et kriterie.

Ifølge en britisk undersøgelse er 63 procent af de indlagte med COVID-19 »overvægtige« – men eftersom alle med et BMI over 25 regnes som ’overvægtige’, hører over halvdelen af befolkningen til i den kategori, og undersøgelsen er således blot et udtryk for, at COVID-19 rammer jævnt.

Sundhedsstyrelsen i Danmark, England og flere andre lande har alligevel udnævnt alle med et BMI over 35 til at være i en risikogruppe, når det gælder COVID-19. Men det er der ifølge den britiske læge Dr. Joshua Wolrich intet belæg for at gøre.

Wolrich er en af de mange vigtige stemmer i kampen for ligestilling af tykke mennesker i sundhedsvæsenet. Han deltager aktivt i kampen mod tykfobisk vanetækning og diskrimination.

En anden vigtig stemme er den amerikanske fysiolog Dr. Lindo Bacon, som har ytret bekymring for, at tykke mennesker nedprioriteres i behandlingen af patienter, som er meget syge af COVID-19.

Dette ville forårsage data, som fastslår, at tykke mennesker i højere grad end andre dør af corona, uden at tage højde for, at de ville dø på grund af de tykfobiske prioriteringer i behandlingen.

Man kan kun håbe, at sundhedsmyndigheder og læserbrevsskribenter vil læse WHO-rapporten fra 2017 og styre uden om eugenik.

Også den store arbejdsløshed, som følger af den nye økonomiske krise, er farlig for tykke mennesker, som i meget høj grad diskrimineres på arbejdsmarkedet. En amerikansk undersøgelse fra 2017 viste, at kun 15,6 procent vil overveje at ansætte en tyk kvinde, mens de resterende 84,4 procent ikke vil overveje, hvilke kvalifikationer hun måtte have, før hun kasseres.

Rundspørger blandt Fagforbundet Ledernes medlemmer i 2011 og 2017 giver heller ikke grund til optimisme for tykke arbejdsløse.

Coronakrisen rammer hårdt – især mennesker, som i forvejen er underlagt strukturel tykfobi.

Læs også Overvægt og livsstilssygdomme giver sårbarhed over for corona. Fokuser på det fremfor alder