Eotenum, ytum, *eutii - jyderne ”Jyden, han æ stærk aa sej” mente Steen Steensen Blicher (1782-1848) i 1846. Jyden er også ”stout” (stolt), og navngiver hovedfloden gennem sit landskab i Kent, England derefter, i dag Stour-floden (måske ”Den Urokkelige”).



Men hvem var og er jyderne, og hvorfra kom de?



Først må vi tilføje rummet ”tid” da vi er nødsaget at fange de ændringer der sker i forståelsen af ”jyder”.



I 500 tallet e.Kr. er ”Healf-Dene” i Beowulf-kvadet en betegnelse for de jyske ætter vi finder i Midt/Nørre Jylland. Jeg mener klart vi kan slutte fra betegnelsen ”halv-daner” at de jyske ætter oprindeligt er tilrejsende ætter, der indvandrer fra et sted syd (eller sydøst) for Ejder-floden (i kapitlet ”Daner - Danir – Vandfolket” viser hvorfor jeg har denne geografiske afgrænsning). Dernæst, og ingen vil være uenig heri, er jyderne nok danske, men både i sind, og selvforståelse, klart en særskilt stamme. Det siges at bækken ”Helligbæk” (Helligenbæk, Helle’bæk, Hilliabeck) i Farensted sogn, Strukstrup Herred, Angel, der løber tværs over Sønderjylland mellem Slesvig by og Flensborg, i tiden før Poppo besøgte Danmark år 960 e.Kr., blev kaldt ”Jytebæk”, dvs. ”Jydernes bæk”. Anglerne havde deres hovedbygd og tingsted i Strukstrup Herred fra ankomsten ca. år 40-77 e.Kr. op til udvandringen til Øst-Anglen fra år 497 e.Kr. fremefter. Dette kan vel være Jyllands oprindelige sydlige grænse. 1 1 Se J.M Thiele: Danmarks Folkesagn (1843, 1. Deel, s.21, ”Popholz og Helligenbæk”). Da vi har fået kontrol med landskabet nord for Ejder-floden, og dermed Anglen, ca. år 200 e.Kr. flyttes Jylland’s oprindelige sydlige grænse til lige nord for Anglen ved Store Jyndevad (”Jotenwath”, Store Jyde-vad[ested]) lige uden for landsbyen Rens, igen lige øst for Tønder, Sønderjylland. Gradvist presses denne grænse i de første århundreder e.Kr. længere mod nord til Ribe. Det er ultimativt dette indvandringspres, der fremtvinger jydernes delvise udvandring fra Jylland 1 ca. år 390 e.Kr. og kontrollen med Kent, England fra år 449 e.Kr. 1 "Jótland" (oldnordisk) og "Eoto land" (oldengelsk). Kong Alfred den Store var lokalkonge af Wessex år 871-899 e.Kr. Hans oversættelse af Bede’s ”Historia Ecclesiastica Gentis Anglorum” (IV:16) fra år 731 e.Kr. fra latin til oldengelsk lyder: ”þa flugon þa cnihtas ut af þam ealande, ond wæron gelædde on þa neah-mægþe, seo is gecyd Eoto (v.r. Ytena) land” eller "da fløj da knægtene ud af disse øer, og blev ledt til det landskab, der er kendt [som] Jydernes land". I Knytlinga Saga (kap. 22) omtales landskabet i Kong Svend II Estridsøn (regent 1047-1074)'s regeringstid som "allri Jótagrund" (Alle Jyder's Grund) af Thorleif Fagre (Þorleikr fagri). Som følge af sammenhængen mellem brugen af "land"og kongetitel, betyder det at landskabet ikke længere har en selvstændig konge. Kort visende stednavnene "Jytebæk" (Helligbæk) og "Jotenwath" (Store Jyndevad) i Sønderjylland.

Billedkilde: Google Earth 6. september 2008. Jydernes centrale forsvarsanlæg omkring år 0 har været bl.a. fæstningen ved Ørregårde, i trekanten mellem Herning, Viborg og Holstebro. Ørregårde-fæstningen

Ørregårde-fæstningen (stednavnet forekommer i flertal) bestod af 15 gårde, stramt opført som rækkehuse gavl mod gavl, og med hver sin smedje og jernudvindingsovn. Her har været stor våbenfremstilling til den jyske hær.

Man aner inde i fæstningen hvorledes langhusene har stået gavl mod gavl.

Det ser ud til at dateringen af fortet er til omkring år 0. Fra hvad vi kan se fra historien ankommer jyderne til den jyske halvø mellem år 120 f.Kr. og år 98 e.Kr. Den sydlige grænse i samtiden er Jytebæk, Farensted sogn, Strukstrup Herred, Angel, der løber tværs over Sønderjylland mellem Slesvig by og Flensborg. Den nordlige grænse er helligdommen i Viborg.



I samtiden har jyderne ingen konge og Jylland kaldes endnu ikke "land", da begge kræver min. 6 slægtleds besiddelse. Landskabsbetegnelsen "Jótland" (oldnordisk) og "Eoto land" (oldengelsk) udløses tidligst år 120 e.Kr.



Landskabets navn i samtiden kan vel have været "allri Jótagrund" (Alle Jyder's Grund), som det omtales i Knytlinga Saga (kap. 22), der forekommer at være et meget gammelt og ældre navn for landskabet.

Billedkilde: Malene Sommer Christiansen: Arkæologer afslører ukendt militærmagt fra jernalderen i Midtjylland (8.9.2017, www.videnskab.dk). Luftfotoet taget af Lis Helles Olesen. Tacitus kender til og stedplacerer jyderne i Jylland under navnet ”Eudoses, Euthiones" (latin)” år 98 e.Kr. I Beowulf-kvadet (sætning 902) og i Widsith-digtet (sætning 26) kaldes jyderne for ”eotenum, ytum" (oldengelsk). Den frankiske konge Theudebert I. nævner år 534-548 e.Kr. på oldfrankisk ”saxones eucii”. Jeg viser i afsnittet ”Sakserne” at brugen af ”saxones” i samtiden intet har med de senere nysaksiske ætter at gøre, men henviser til den ”scramasax/skrámasax” alle vore frie mænd og kvinder bar. Det oldfrankiske ”eucii” menes at være en forvanskning af ”*eutii”. Disse tre dialekter mener jeg ligger sprogligt tæt på det oprindelige urnordiske stammenavn, der igen videreføres på gammeldansk som ”iuthær, iutæ(r)”. På oldnordisk har vi betegnelserne ”jótar, ýtar”. Jordanes: Getica sive De Origine Actibusque Gothorum (Bog XLVIII: 251) fra ca. år 550 e.Kr. skriver: Widirico quoque filius natus est Eutharicus, qui junctus Amalaswinthae, filiae Theoderici Widiric havde også en anerkendt søn Euþaric, der (ved giftermål) knyttedes til Amalaswinþa, datter af Theodric Min oversættelse til nudansk. Da "viðr, widu, wudu" (oldnordisk, oldengelsk) betyder "skov", må "Widiric" betyde "Den der råder over skoven". Jvf. Jordanes nedstammer "Widiric" fra "Wisigotharum" (De Vise Goter), efter de år 376 e.Kr. er draget mod vest til det sydlige Europa for at undgå Hunnerne. Er forstavelsen i sønnens navn Eutharicus (Euþaric) knyttet til gammeldansk "iuthær"? I så fald må vi opfatte navnet som "Den der råder over Jyderne". Han kendes på latin som "Flavius Eutharicus Cillica" og var Konsul og Våbensøn (filius per arma), dvs. væring, for Gårdkongen i Miklagaard (Miklagarð), den byzantinske Kejser Justin I (Flavius Justinus, regent 518-527). Han døde 42 år gammel år 522 e.Kr. Theodric (Ðéodríc, år 454-526 e.Kr.) iflg. det oldengelske digt ”Deór” (sætning 19-20) "besad tredive vintre Mæringebog" (Ravenna i det nordøstlige Italien). Forstavelsen i pigenavnet Amalaswinthae (Amalasuntha, Amalasuentha, Amalaswintha, Amalasuintha, Amalswinthe, Amalasontha, ca. 495 – 30 april 534/535) henviser til Amali-ætten. Pigenavnet Amalie er udviklet fra Amali-ætten, den fremmeste af alle gotiske ætter. Ordet for jætter er ”jötun, iötun” (oldnordisk) og ”eoten” (oldengelsk). En person fra Judæa hedder på hebraisk ”ÅIoudai'oß”, der oversættes til ”Ioudaios” og fonetisk udtales ”ee-oo-dah'-yos ”. Judæa har derfor heddet ”Iouda” og skulle udtales fonetisk ”ee-oo-dah.” Når vore Edda derfor skriver jættehjem eller ”Jötunheima, Iötunheimr”, og vi kan vise at dette område bl.a. har ligget i Judæa, så har jættehjem været ensbetydende med Judæa (se kapitlet ”Jætter”). Det leder til overvejelsen om jyderne oprindeligt udvandrede fra landskabet Judæa.



Et egyptisk dokument fra ca. år 1190 f.Kr. henviser til en gruppe nomade-folk der var drevet til Nilens bred af hungersnød i samtiden:



”...Vi] er færdige med at lade nomade-stammerne Edom rejse forbi borgen [ved] Mer-ne-Ptah Hotep-hir-Maat – liv, velstand, helbred! – der er i Tjeke, ved Per-Atum’s ferskvand [ved] Mer-ne-Pthan, for at holde dem i live og for at holde deres kvæg i live, gennem det store ka af Pharaoh – liv, velstand, helbred! – den gode sol for hvert et land...”. 1 1 Theodoor Christiaan Vriezen & A.S. van der Woude: Ancient Israelite and Early Jewish Literature (post mortem 2000, s. 35). Min oversættelse til nudansk. Er ”Edom”-stammen, hvis hovedvirke er kvægdrift, jyderne? Tror vi på dette da kan vi vise jyderne i Det Gamle Testamente: ”Og Herren talede til Moses og Aron ved bjerget Hor ved grænsen til Edoms land og sagde:”

(4. Mosebog 20:23) ”Så brød de op fra Kadesj og slog lejr ved bjerget Hor ved randen af Edoms land"

(4. Mosebog 33:37) I den engelske oversættelse af 4. Mosebog (Book of Numbers) fra 1611 skrives ”Edoms” som ”Edoni”.



”Hor” bjerget skulle findes ved Seir bjerget på den østlige side af Ghor (arabisk ”el-Ghor”) ved Wady Mousa (lige sydøst for Petra, Jordan), men dette er der ingen enighed om. Petra (græsk for ”klippe”) er identisk til Seir bjerget. Der er udgravet en borg fra Edom-folket dateret til 6-500 tallet f.Kr. på toppen af Umm el-Biyarah, der er en høj, stejl, klippetop i Petra området. Deres hovedbygd ser ud til at have været Bozrah. Stednavnet ”Bozrah, Botsa, Botzrah, Buseirah” (udtalt ”Bots·rä'") betyder ”indhegning, fold”. Man kunne evt. overveje om ikke førstestavelsen ”Bo-, Bu-” bliver til det oldnordiske og oldengelske ”bú, bu” (bosted, husholdning). I dag kaldes byen for ”Bouseira” og ligger i det sydlige Jordan.



Edom-folket uddrives herfra af Nabatean-folket, og de folkevandrer ind i det sydlige Judæa.



I Det Nye Testamente (Markus-Evangeliet 3:8) kaldes Edom-folket’s landområde for ”Idumaia” (Wulfila, gotisk) og ”Idumæa” (nudansk), der er den græske betegnelse ”Idumen” for landskabet.



Vi har et ganske glimrende indtryk af ”Edom”-stammen fra Det Gamle Testamente: ”Herre, ihukom Edoms sønner for Jerusalems dag, at de råbte: ”Nedbryd, nedbryd lige til grunden!”

(Salmernes Bog 137:7) Edom-folket kom med andre ord ikke overens med de omkringliggende stammer, og var i alliance med babylonerne. Obadias’ Bog (10-15) forklarer direkte af Edom-folket lod stå til da ca. 10.000 jøder, en stor del men næppe alle, sendes i landflygtighed til byen Babylon år 597 (586)-538 f.Kr. under Kong Nebuchadnezzar II (Nebukadnezar af Babel) (år 605-562 f.Kr.). Som vi alle husker var jyderne, jvf. Saxo i Gesta Danorum (DRK 12:126), rimeligt fortørnet over ikke at måtte plyndre Arkona år 1168/69 e.Kr., og overfusede Absalon med skældsord. Det har tydeligvis være god jysk (handels)-skik fra arilds tid for Edom-folket benytter Kong Nebuchadnezzar II’s sejr over jøderne til at ”gribe efter dets gods på ulykkens dag!” (Obadias’ Bog 13).



Edom-folket nævnes ligeledes i Esajas’ Bog (63:1-6), Jeremias’ Bog (49:7-22), Amos’ Bog (1:11) og Ezekiels Bog (25:12-14, 35).



Særligt Ezekiels Bog (35) giver os et bud på hvorfor Edom-folket må vandre videre: ”..jeg gør dig til ørk og ødemark..dine byer lægger jeg i grus....Fordi du nærede evigt had og i nødens stund overgav israeliterne til sværdet....”. Hvorvidt det er jordskælv, ørkenens frembrusen eller begge, så bliver Edom-folkets landområder ufrugtbare og må forlades. Det har Edom-folkets fjender opfattet som den søde hævn for tidligere ugerninger.



En af Edom-folkets tidligste konger hed Husjam, jvf. 1. Mosebog (36:34) og 1. Krønikebog (1:45). Han er her opført som kommende fra Teman, hvis landskab var den nordlige del af Edom-folkets landområde. Han efterfølges af Kong Hadad, Bedads søn.



Som en læser har været venlig at foreslå kan folkevandringen fra Judæa have været til Trakien, hvor vi i 5-400 tallet f.Kr. finder Edone (Edoni)- stammen. I tidsrummet år 470-465 f.Kr. slår Kong Geta sølvmønt med inskriptionen på græsk ”ΓΕΤΑ [ΒΑΣΙΛΕΩΣ ΗΔ]ΩΝΑΝ” (GETA [BASILEWS HD]WNAN) og ”ΓΕΤΑΣ ΗΔΟΝΕΟΝ ΒΑΣΙΛΕΥΣ” (GETAS HDONEON BASILEUS) eller Geta - Edone-folkets konge. En muskuløs kvæghyrde vogter 1 og 2 tyre. På møntens anden side det for os endog meget velkendte livkors indsat i solen – solhjulet. Afbildningen kan enten vise Tyren (guden Tyr) eller at Edone-folket var kvægdrivere, eller begge dele. Der findes 13 kendte mønter med tre forskellige aftryk. Møntens enhed er en Oktadrachm (28.32 gram). Vi kender kun Kong Geta fra dette område fra disse mønter. Der er klart en sammenhæng mellem Kong Geta’s mønter og de slået i byen Ichnae (ΙΨΝΑΙΩΝ, ΙΨΝΑΟΝ), i landskabet Bottiaeis (Bottiaea) år 500-480 f.Kr. Dette landskab lå mellem Axius og Lydias (Ludias) i hvad bliver nedre Makedonien og nævnes af Herodot (VII:123). Også disse mønter viser en muskuløs kvæghyrde mellem to stykker kvæg, hvoraf en er en tyr, samt solhjulet i en firkantet ramme. Hvorledes denne sammenhæng består ved vi ikke. Byen Ichnae, med den nærliggende senere makedoniske hovedstad Pella, lå i samtiden ude ved kysten. I dag ligger begge 30 km inde i landet. ”MACEDONIA, THRACIA, ILLYRIA, MOESIA ET DACIA” (1849) Herodot (år 484-425 f.Kr.): Histories (Bog 5:11) forklarer os om Edone (Ἠδωνῶν, Hedoni, Edoni)-stammen: ὁ μὲν δὴ Ἱστιαῖος, ἅτε τυραννεύων τῆς Μιλήτου, τυραννίδος μὲν οὐδεμιῆς προσεχρήιζε, αἰτέει δὲ Μύρκινον τὴν Ἠδωνῶν, βουλόμενος ἐν αὐτῇ πόλιν κτίσαι. Histiaios [Histiaeus, d. 494 f.Kr.], værende despot af Miletos [Miletus, det sydvestlige Lille-Asien], fremsagde intet krav [til Kong Darius I, 550-486 f.Kr.] udover sit dømme, men bad om landskabet Myrkinos der tilhørte Edone[-stammen], da han dér ønskede at grundlægge en by. Min oversættelse til nudansk. Myrkinos lå mellem Strymon-floden og Nestos-floden, det nuværende nordøstlige Grækenland. Stednavnet "Myrkinos" (Μύρκινον) er formentlig det nye navn for byen der grundlagdes år 497 f.Kr. Strabo: Geographika (Bog 7: brudstykke 11) fra år 7 f.Kr. – 18 e.Kr. forklarer om det oprindelige Makedonien, at Edone (Edoni)-stammen havde sit landskab langs Struma (Strymon)-floden ved Amphipolis og Pangaeus bjerget. De fordrives herfra efter et nederlag til hærstyrker fra Athen år 437 f.Kr., hvorefter Athen grundlægger Amphipolis. Der ser ikke ud til at blive slået mønt herfra før år 424 f.Kr. Man kunne evt. overveje om ”Struma, Strymon” i virkeligheden er en forgræskning af ”straumr, stream” (oldnordisk, oldengelsk) eller ”strømmen”, som så er flodens navn. Floden nævnes år 800 f.Kr. af Hesiod: Theogonien (bog I:339) som "Strumona".



Det fører straks til tanken om hvorvidt ”Edone” (Edoni)-stammens kongenavn ”Geta” er identisk til oldengelsk i Beowulf-kvadet ”Géata” (ental) og ”Géatas” (flertal), der igen er identisk til ”Götar”-ætterne, der intet har at gøre med de gotiske ætter 1 . Vi kommer her ihu at Odin har heitene ”Gautr”, ”Gauti”, "Gautatýr", ”Aldagautr” og ”Aldingautr” for netop at vise at Götar-ætternes konger er ”os” (en af Aserne).



1 Vær her særligt opmærksom på at ”Götar”, der på oldengelsk i Beowulf-kvadet skrives ”Géata” (ental) og ”Géatas” (flertal), er ”os”, og ikke de gotiske ætter, som vi kender som ”Hreð-Gotum”. Se afsnittene ”Reidgotaland - Gutisk-Andja” og ”Götar-sønnerne Hygelác, Herebeald og Hæðcyn – sagnet om Balder og Höðr”. Det samtidsbillede der danner sig er at Edone (Edoni)-stammen frem til år 497 f.Kr. befinder sig i deres landskab i Trakien mellem mellem Strymon-floden og Nestos-floden, det nuværende nordøstlige Grækenland. Persiske landstyrker under Kong Darius I. (550-486 f.Kr.) tvinger stammen længere mod syd og vest til et indskrænket landskab langs Strymon-floden. Her har stammen styrke og udsteder mønt år 470-465 f.Kr. under Kong Geta. År 437 f.Kr. er det slut, og stammen tvinges bort fra området; måske på en folkevandring mod det nordlige Europa og Østersøens sydlige bred. Kong Alfred den Store var lokalkonge af Wessex år 871-899 e.Kr. Han får oversat Bede’s ”Historia Ecclesiastica Gentis Anglorum” (I:15) fra år 731 e.Kr. fra latin til oldengelsk. I den oldengelske oversættelse omskrives Bede’s ”Iutis, Iutarum” til ”Geatum, Geata”. Der laves derfor allerede i 800 tallet e.Kr. en sammenkobling af jyderne og Götar-ætterne. Kong Alfred gennemfører denne omskrivning af Bede fordi han ønsker at læseren skal skelne mellem jyderne i Jylland (Danmark) og jyderne i det sydlige Hampshire. Jyderne i Jylland (Danmark) kalder han Götar og jyderne i det sydlige Hampshire kalder han jyder. Kong Alfred bryder sig ikke om ”os” efter et par mindre sammenstød i tidsrummet år 868-871 e.Kr., og hans febrilske omskrivning af Bede er et forsøg på at fortælle samtiden i England, og undersåtterne i Wessex, at jyderne fra det sydlige Hampshire skam ikke er de samme ætter som hans fjender fra Danmark. Det er naturligvis noget sludder, men den undervurderede forståelse er her at Kong Alfred vælger sammenkoblingen af jyder og Götar-ætterne. Den ser ud til at kunne være sand. Det er af denne årsag at Jylland to gange benævnes det oldengelske ”Gotland” i Ohthere’s beskrivelse af hvilket land der ligger på den anden side af Norgeshavet, som set fra Scirincgeshēale, det sydlige Norge, samt til styrbord i land-i-sigte sejladsen langs den svenske vestkyst: "...Wið sūðan þone Sciringeshēal fylð swȳðe mycel sǣ ūp in on ðæt land; sēo is brādre þonne ǣnig man ofer sēon mæge. And is Gotland on ōðre healfe ongēan, and siððan Sillende..." ... "þā, twegen dagas ǣr hē tō Hǣþum cōme, him wæs on þæt stēorbord Gotland, and Sillende, and īglanda fela. On þǣm landum eardodon Engle, ǣr hī hider on land cōman. And hym wæs ðā twēgen dagas on ðæt bæcbord þā īgland þe in [on] Denemearce hȳrað". "...Syd for denne Sciringeshēal falder svært stor sø op til dette land; denne er bredere end nogen man magter at se over. Og er Jylland på den anden halvdel, og siden Slien [Slesvig]..." ... ”Da, to dage før han til Hedeby kom, havde han til styrbord Jylland, Slien (&) mange øer. På dette land jordede Anglerne, før de hider til landet kom. (&) havde han da to dage til bagbords de øer der til Danmark hører”.

Min oversættelse til nudansk. Efter at have nævnt "Gotland" to gange i forståelsen "Jylland" henviser Ohthere til Wulfstan's rejse på Østersøen ca. år 890 e.Kr., hvor gives følgende beskrivelse: "þa synd hatene ærest Blecinga-ég, 7 Meore, 7 Eowland, 7 Gotland on bæcbord" (der i sandhed hedder først Blekinge-ø, Møre, Øland, Gotland om bagbord). Her kan der ikke rejses tvivl om at brugen af "Gotland" er det nuværende ø af samme navn. Landskabsnavnet "Jylland" blev i 800 tallet skrevet "Jótland, Eoto land" (oldnordisk, oldengelsk), og jeg mener ikke det kan betvivles at Ohthere tiltænker at vi skal udtale ordet "Gotland" som "Jótland", men hans tanke er at vi skal opfatte det som ”Götaland” af hensyn til Kong Alfred den Store's politiske dagsorden. Mandsnavnet "Götar", som jeg har vist forekommer på mønt som "Geta" år 470-465 f.Kr., forekommer ligeledes ridset på et ildstålhåndtag af træ, fundet i Illerup, Skanderborg, Jylland og dateret til år 210/260 e.Kr. (DR MS1995;338): GauþR, Gauþz

(læses fra venstre mod højre,

og er ridset rundt om knoppen på skaftet) Fyrtøjet af træ og jern, L: 9 cm, B: 2 cm og fundet 1991/92. Findes på Forhistorisk Museum (Moesgård), Højbjerg ved Aarhus.

Dette ildstål bør måske anses som det vigtigste klenodie af alle for de jyske ætter.

Billedkilder: Jørgen Jensen: Danmarks Oldtid (2003, Ældre Jernalder, s. 497) & http://www.arild-hauge.com/ Her må vi et kort øjeblik stoppe op og tænke på hvorledes vi udtaler ”Gotland, Götaland, Götar, GauþR/Gauþz”. Den oldengelske forstavelse "ge-" skal udtales "ye-". Derfor har vi følgende udvikling: "gēol" (oldengelsk, "jól" oldnordisk) → udtales "yeol" → der bliver til "yule" (jul) "geolo" (oldengelsk, "gulr" oldnordisk) → udtales "yeolo" → der bliver til "yellow" (farven "gul") "ge" (oldengelsk fra Anglen, "já" oldnordisk) → udtales "ye-" → der bliver til "yes" (ja) "Gepes Wiz, Gipewiz, Gypeswiz" (oldengelsk) → udtales "yepes wiz" → der bliver til "Ipswich" (by i Øst-Anglen) Monika Wirkkala, avdelningschef, Svenska institutet, Stockholm har forklaret mig at på Götamål udtales "Götaland, Götar" i dag som "jöötaland, jöötar". Dette er en udvikling fra udtalen i 1600 tallet, der ser ud til at have været "Yiötha"; igen en udvikling fra "giötæ" (Upplandslagen fra ca. år 1296 e.Kr.). Uddrag fra Carl Gripenhielm: Geographisk carta öfwer Baahus Lähn uthi sin wederbörliga form bracht af Carl Gripenhielm (ca. 1690). Fra udsnittets øvre højre hjørne ser vi Göta älven flode ned mod udløbet i Danafjorden og Kattegat. Floden forgrener sig med Nordre elv (Nordre älv) flodende ret sydvest, nord om Hising ø (Hisingen). I selve skæringspunktet ser vi "Bahuus" (Bohus Slot). Bemærk nu hvorledes Göta älven er stavet "Yiötha". Vi kan derfor gøre følgende udvikling gældende: ”Géata, Géatas” (oldengelsk, ental/flertal, Beowulf-kvadet) → udtales "Yeata, Yeatas" → der bliver til "Jööta, Jöötar" (skrevet "Göta, Götar") Fra stavemåden i Ældre Futhark fra år 210-260 e.Kr. med "GauþR, Gauþz", ser det ud til at den urnordiske udtale har været: ”Gotland, Götaland, Götar, GauþR/Gauþz” → udtales på urnordisk som "*Yautland, *Yautaland, *Yautar, *YauþR/Yauþz” Derfor er ”Gotland, Götaland, Götar, GauþR/Gauþz” intet uden en dialekt af "eotenum, ytum, *eutii" - jyderne 1. 1 Tak til Bjarne Johannsen for at påpege denne dybe indsigt. Det "Gotland" der her tænkes på er ikke øen, der i dag staves på samme vis, men det oldengelske brug af landskabsnavnet. Med denne viden kan vi nu forstå hvorfor Eske Brock 1 i sin dagbog 4. januar 1613, under udredelsen af de vanskelige fredsforhandlinger af Kalmarkrigen mellem Sverige og Danmark i hvad nu kaldes Freden i Knærød 1613, skriver: ”Den 4. møttis vi igen, och da vedt gesantherne bødt [de] oss thj gange 100.000 daller, huorom vi och bleffue forligtt, safrempt de andre tho sager och bleffue forligtt om de 3 chroner og tholden. Och vj begierde til vnderpandt Elssborg med alle tilligelsser, och de tilbødt Hordalen j Vester Judtlandt ligende, och vi begierede, att derssom pengen icke inden thre aar bleffue bethaldt, da skulle Elssborg medt alle tilligelsser effterfølge kronen aff Danmarck.” "Ellsborg” er identisk med Elfsborg (Älvsborg), og ligger ved Göta älvens udløb i Västra Götaland. Svenskerne tilbyder som modtræk det langt sydligere beliggende "Hordalen", identisk med den 1 km lange Hördalen i dag Kungsbacka kommune i det nordlige Halland. Dalen ligger i øst-vestlig retning sydøst for Särö. Selvom Eske Brock fejlagtigt opfatter Hordalen (Hördalen) som værende beliggende i Västra Götaland, kan vi se at han skriver dette landskab som ”Vester Judtlandt”. Med andre ord, ”Götaland” skrives som ”Judtlandt”. Landskabet "Jylland" skriver Eske Brock på samme vis som "Judtlandt", jvf. f.eks. dagbogen for 2. juli 1613. 1 Eske Brock (1560-1625) var Nordens mest velhavende adelsmand og rigsråd i sin samtid. Han ejede Gammel Estrup (Jylland), Vemmetofte (Sjælland) og fik Dronningborg (Randers) i len. Samlet ejede han 8 herregårde og 970 fæstegårde. Det sagdes om Eske Brock i samtiden at Brock ”når han vil rejse fra Jylland til Norge, kan han hver nat ligge på sit eget gods”. Se Christian Larsen: Eske Brock medt egen handt (Landbohistorisk Selskab 2005, s. 17, 127, 137). Vi ved at et af kvindenavnene var "Gauthildr", og det forekommer som så i ”Sögubrot af nokkrum fornkonungum í Dana ok Svíaveldi” (1. Frá Óláfi konungi trételgju), der beretter om det vestlige Götaland (Västergötland, Vestre-Gautlandi) ca. år 450-500 e.Kr. 1: 1 "...Óláfr, sonr Ingjalds konungs illráða af Svíaríki, ruddi Vermaland. Hann var kallaðr Óláfr trételgja. Hann var fæddr í Vestra-Gautlandi með þeim manni, er Bófi hét. Saxi hét sonr Bófa, er kallaðr var flettir. Móðir Óláfs var Gauthildr, dóttir Algauta konungs, en hann var sonr Gautreks konungs ins milda, sonar Gauts, er Gautland er við kennt. Álöf var móðir Gauthildar, dóttir Óláfs konungs skyggna, konungs af Næríki...". Ikke at vi skal overdrive betydningen af stamtræet givet os i "Sögubrot af nokkrum fornkonungum í Dana ok Svíaveldi” (1. Frá Óláfi konungi trételgju), men lad os gengive stamtavlen: År (e.Kr.) Navn Kommentar ca. 500-550 Óláfr trételgja (Olaf Trætelge) ca. 450-500 Fader:Ingjalds konungs illráða af Svíaríki

Moder: Gauthildr, dóttir Algauta konungs Ynglinga-æt nr. 23 ca. 400-450 Fader: Algauta konungs

Moder: Álöf Et af Odin's Götar-heite ca. 350-400 Fader: Gautreks konungs ins milda (Gautrek hin Milde) "Gautreks, Gautrek" = Den der råder over Götarne ca. 300-350 Fader: Gaut Identisk til mandsnavnet fundet i Illerup Ådal, og i tid og sted måske stamfaderen til Götar-ætterne, jvf. "er Gautland er við kennt" (efter hvem Gautland er opkaldt). GauþR dræbes i Illerup Ådal, Hjelmslev Herred ca. år 210-260 e.Kr. Af de ialt 129 sæt fyrtøj fundet i Illerup er de 124 et nåleformet stykke jern indsat i et skaft, der alene kendes fra Skandinavien og omkring Østersøen. Dette drab kan vel være årsagen til at Götar-ætterne må drage fra Jylland til de landskaber vi nu kender som Götaland (Gautland). Dette kan også være årsagen til at Götar-ætterne senere vender tilbage til Jylland. Det gør de år 497-521 e.Kr. Beowulf-kvadet forklarer os at Götarne og Svea-folket har det endelige slag om landegrænse og overherredømme i ”Hrefnawudu” (Raven’s Wood, Ravneskoven) ”ofer wíd wæter” (over det vide vand), som jeg tror er et sted omkring ”Vättern” (vandet). Beowulf-kvadet (sætning 2922-2927) forklarer os at Svea-folkets konge Ongenðío (Ongendþeow) er Götaren Hæðcen Hréþling’s banemand. Saxo skriver at det er Beowulf der dræber ham. Svaret forekommer ligetil – Det er Beowulf der, i tjeneste for Svea-folkets konge Ongenðío (Ongentheow), dræber Hæðcyn. Vi kan nogenlunde tidsbestemme dette slag til år 497-521 e.Kr. Derfor ser vi på et tidspunkt efter 600 tallet e.Kr. Det gamle Svearige (Uppland + Västmanland), Södermanland, Götaland og Öland træde i forening og handle som ét. Det er sikkert samtidigt dette slag der udløser Götarnes tilbagevenden til Jylland. (se afsnittet "Götar-sønnerne Hygelác, Herebeald og Hæðcyn – sagnet om Balder og Höðr"). Årsagen til udvandringen fra Jylland til Götaland ca. år 300-350 e.Kr. kan tilskrives disse jyske ætters modvilje mod at lade sig gøre underdanig af skjoldungerne fra Sjælland. Beowulf-kvadet (sætning 1856-1858) forklarer os hvordan forholdet var mellem Gøtarne (= jyderne) og skjoldungerne før freden i begyndelsen af 500 tallet e.Kr.: Géata léodum ond Gár-Denum

sib gemaénum ond sacu restan,

inwitníþas, þé híe aér drugon, Gøtar-folket og Spyd-Danerne [= skjoldungerne]

fred tilfælles og sag(smål) [= søgsmål] raste,

stridigheder, som de før(hen) drøjede, Min oversættelse til nudansk. Arvefjendskabet mellem Danmark og Sverige er langt ældre end tidspunktet for skabelsen af disse lande i midten af 900 tallet e.Kr. Rent faktisk er de danske’s arvefjendskab med de gotiske ætter, som fordrives fra Skandinavien med vor ankomst år 40-77 e.Kr. At dette overføres til et fjendskab med Svea-riget (og Gotland?) kan skyldes at der blandt disse har været tilbageblevne gotiske ætter. Ekstremt interessant er arvefjendskabet set fra Svea-folkets side ikke mod de danske, men mod de jyske ætter 1 . Hvorfor dette er tilfældet er der ingen der ved, men det kan skyldes at jyderne med held har været i stand til at forsvare deres landskaber i Jylland mod de gotiske ætter. Alternativt er fjendskabet et senere fjendskab mellem Svea-folket og Götar-ætterne om kontrollen over Göta-land. Efter Götarnes udvandring fra Jylland og landnám i Gautland (Götaland) ca. år 300-350 e.Kr., ved vi fra Beowulf-kvadet at Götarne og Svea-folket har det endelige slag (om landegrænse og overherredømme?) i ”Hrefnawudu” (Raven’s Wood, Ravneskoven) ”ofer wíd wæter” eller ”over det vide vand”, som jeg tror er et sted omkring ”Vättern” (vandet). Beowulf-kvadet (sætning 2922-2927) forklarer os at Svea-folkets konge Ongenðío (Ongendþeow) er Götaren Hæðcen Hréþling’s banemand. Saxo skriver at det er Beowulf der dræber ham. Svaret forekommer ligetil – Det er Beowulf der, i tjeneste for Svea-folkets konge Ongenðío (Ongentheow) dræber Hæðcyn. Vi kan nogenlunde tidsbestemme dette slag til år 497-521 e.Kr. Derfor ser vi på et tidspunkt efter 600 tallet e.Kr. Det gamle Svearige (Uppland + Västmanland), Södermanland, Götaland og Öland træde i forening og handle som ét. Svea-riget som nationalstat skabes i dette tidsrum. Se afsnittet "Götar-sønnerne Hygelác, Herebeald og Hæðcyn – sagnet om Balder og Höðr". 1 ”...at den gamla svenska benämningen pâ "arvfienden" ingalunda var "danskarna" utan fastmer "juten”. Den norske skjald Þjóðólfr ór Hvini (Tjodolv fra Kvine): Ynglingatal (vers 5), dateret til ca. år 900 e.Kr. siger følgende: Hitt vas fyrr

at fold ruðu

sverðberendr

sínum drótni,

ok landherr

af lífs vǫnum

dreyrug vǫ́pn

Dómalda bar,

þás árgjǫrn

Jóta dolgi

Svía kind

of sóa skyldi. Det traf sig før(hen)

At (jord)folden rødes.

Sværdbærerne,

deres drot og landherre

med livets håb,

blodige våben

(mod) Dómaldr bar.

Det (gode) års-længsel,

Jydernes fjende

Svea-folket,

for såningens skyld. Min oversættelse til nudansk. Tidsrummet for drotten Dómaldr, dvs. han er ikke konge, er før år 450 e.Kr. uden at vi kan komme regeringstiden nærmere. Hvad Ynglingatal forklarer os er at "Svía kind" (Svea-folket) er "Jóta dolgi" (Jydernes fjende) på et tidspunkt før år 450 e.Kr. ”Ieg vil laane dig aff mine Mend,

baade Seelandsfar oc Jude:

Disse ere de beste mend,

som baade kunde hugge oc skiude.” 1

1 Fra folkevisen ”Vnge Suercke, Konning udi Sverig” (vers 3), gengivet af Hans Svanning (1506-1584) ca. år 1580 e.Kr. og medtaget i Anders Sørensen Wedel’s ”Hundredevisebog” (1591). Kong Sverke (Sverker Karlsson den Yngre) var konge af Svea-folket år 1196-1208 e.Kr. Han blev fordrevet og søgte hjælp fra den sjællandske Hvide-slægt da hans moder var Dronning Kristina Stigsdatter Hvide. Han forsøger forgæves at genvinde tronen med brug af sjællandske og jyske lejetropper, men blev dræbt år 1210 e.Kr. Ludwig Albrecht Gebhardi (1735-1802): Allgemeine Weltgeschichte (Bind 32 & 33 omhandler Danmarks og Norge historie. Disse blev oversat fra tysk til dansk af J. E. Heilmann under titlen ”Kongerigerne Danmarks og Norges samt Hertugdømmerne Slesvigs og Holsteens Historie” (1. Bind 1777; 4. Bind 1797). Nedennævnte er fra Kongeriget Danmarks Historie (1797, Fierde Bind, s. 18-19)): ”Paa selvsamme Tid stedte begge Flaader sammen mellem Øland og Gotland, og leverede hinanden i tre Dage trende Slag. Endelig faldt Seieren den 30te Mai ud til Fordeel for den forenede Flode, og de Svenske mistede det største Skib, de nogensinde have bygt, nemlig Mars, der ogsaa af dem blev kaldet Makalös (uden Mage) og Jytehataren (Jydehaderen), førde to hundrede Kanoner, og blev ved en Lybeksk Soldats Uforsigtighed, der kastede en Ildkugle under Fordækket, antændt, og sprang i Luften med 800 Svenske og endnu flere Lybekker og Danske, der allerede havde bestegen Skibet”. Johann Adolph Fibiger (1791-1851): Daniel Rantzaus Biographie [1529-1569] (Ny Samling af Skrifter, Selskabet for de skiøne Videnskabbers Forfremmelse, Første Bind, Kjøbenhavn 1824, note 48, s. 502) udvider forståelsen: ” – Især bidrog Admiralen Herluf Trolle, ved den Seier han tilfægtede sig under Øland, hvor det store svenske Admiralskib Mageløs eller Jydehaderen, blev erobret og tilintetgjort, til at giøre dette Aars Pinsefest mærkværdig for Danmark. Herluf Trolles Brev, hvori han underretter Kongen om dette Slag, er dateret Torsdagen den 1ste Juni 1564. Han siger: ”vi kom i Handel med de ”Svenskes Skibe i Tiirsdags nu forgangen”. Slaget varede i to Dage; altsaa begyndte det den 30te Mai, hvilken tillige var tredie Pintsedag.” Jytehataren (Jydehaderen) blev søsat 1563 og sank 1. juni 1564. At den svenske flådes stolthed, admiralskibet under ledelse af Jakob Bagge (1502-1577), gik under navnet "Jytehataren" (Jydehaderen), viser med al tydelighed at denne urnordiske forståelse var fuldt levende i 1500 tallet. Der ser ud til at løbe en tråd fra ca. år 1190 f.Kr., over år 470-465 f.Kr., til jyderne i 1500 tallet e.Kr., der forbinder jyderne med kvægdrift: ”I det 16de Aarhundrede var altsaa Jylland ikke blot Danmarks største, men dets rigeste Landsdel. 1 Datidens Landbrug forstaaeliggør os dette. Hovedvægten laa paa Kvægavl, ikke paa Agerdyrkning, og saaledes kunde Halvøen hævde den Forrang, som Størrelsen anviste den. Det var ogsaa efter denne Hoved-Landsdel, at danske betegnedes som "Juter", en Benævnelse, der var den gængse i Sverige, men under Datidens Krige snart fik en hadefuld Klang”.2 1Jacob (Jacobus) Langebek: Scriptores Rerum Danicarum Medii Aevi (1772-1878, Bog III:280-81)

2 Troels Frederik Troels-Lund: Dagligt Liv i Norden i det sekstende århundrede (1879-1901, Bog I. Om Kulturhistorie. – Land og Folk, s.110-111). Ikke overraskende har vi derfor inden for tamkvægets historie en klar linie af ”jysk kvæg”. Det Jyske Kvæg ser oprindeligt ud til at have været sortbroget ”små, knoklede, ret lavbenede dyr med høj halerod”. 1 Det forekommer mig at der er sket en sproglig fejlfortolkning af at ¼ af Det Jyske Kvæg tilsyneladende i 1700 tallet var ”gråbroget”. Det Jyske Kvæg var ”i gamle dage” enten broget eller blakket 2. På gammeldansk betegner ”broget” som tillægsord at noget er ”mørkplettet”. Som tillægsord på gammeldansk betegner ”blakket” at dyrene er bl.a. ”sortgrå”. Jeg mener klart vi bør opfatte Det Jyske Kvæg som grundlæggende en ”sortbroget” kvægstamme. 1 Foreningen Gamle danske husdyrracer.

2 Se Domestic Animal Information Centre (DAIC) – www.daic.dk i afsnittet ”Hvor udbredt var egentlig det gråbrogede jyske kvæg?”. Vægmalerier fra Amenhotep Huy's Gravsted dateret til sent 18. - tidligt 19. dynasti i 1300 tallet f.Kr. (tidsrummet "Det Nye Kongerige" dækker over tiden år 1550-1077 f.Kr. med det 18.,19. & 20. dynasti). Amenhotep Huy var "Landeværner (guvernør) af den nordlige oase". Gravstedet findes i Garet-Helwa, lige syd for Bawiti (El-Qasr), Egypten.

Øverst: En afrikansk højbåren kvinde fra Nubia-folket i sin (strids)vogn trukket af okse på vej fra venstre mod højre. Nubia-folket er på vej med tribut i guld til det egyptiske hof. Den nubiske prins på knæ i underdanighed er navngivet som Hekanefer, prins af Miam (i dag Aniba), et landskab i det nordlige Nubien. Kongeriget Nubien lå i hvad nu er det nordlige Sudan, men var, som vi kan se, underlagt Egypten. Oksen er et eksempel på det oprindelige jyske kvæg.

Nederst: Samme ”jyske” kvæg netop losset fra skibet, en sivbåd, ved Nilen, og undervejs som gave til det egyptiske hof.

Billedkilde: Nina de Garis Davies & Alan H. Gardiner: The Tomb of Huy, Viceroy of Nubia in the reign of Tut’ankhamun (No. 40) (1926) Peder Laales Danske Ordsprog fra 1300 tallet siger: Nr. 826 Sworth koo gijfwer hwijdh mælck

(sort ko giver hvid mælk) Jeg tror også der blandt jydernes selv har været en klar underopdeling af forskellige ætter af jyder da vi ser ud til at have hele 11 undergrupperinger 1 : Kronjyder - Åboingerne i Åbo Syssel mellem Århus og Randers, på de gamle krongodser;





Kvabjyder - er Sallingboer, folk fra Ålekvabbefiskernes land i Salling Syssel;





Flynderjyder - er folk fra andre Limfjords-Egne, Himmersyssel og Vendsyssel?;





Torskjyder - er folk fra andre Limfjords-Egne, Himmersyssel og Vendsyssel?;





Træskojyder - er Skovboer eller Skovlovringer i Løver Syssel, hvor træskoindustrien blomstrede i Silkeborg-skovene;





Muldjyder (Molboer) - boende på Mulnæs, nu Mols;





Skrabalderjyder - der skrabaldrer op, boer ved Skanderborg





Grødjyder - er folk fra Vejle-Egnen;





Uldjyder (Hosejyder) - er fra Binde-Egnen i Hammerum Herred;





Potjyder - er Vardboer fra Jydepotte-Egnen i Varde Syssel;





Fnatjyder - en jydeart ingen egn vil vedkende sig 1 Se bl.a. Gudmund Schütte : Jyder (Samfundet Modersmålet's Småskrift Nr. 4. Slesvigsk Søndagsblad, Flensborg Avis 11.-18. Maj 1924. Genoptrykt i Udvalgte Epistler 1947). At tilnavnene er fra Middelalderen og Reformationen, iblandt nedladende og en del af en folkevittighed, tror jeg ikke man skal lade sig forblinde af. Det antyder at der har været flere ætter, med hvert sit syssel eller herred, som tilsammen af andre kaldtes ”jyder”. I afsnittet ”Kongedømmerne i Britannien (udover Øst-Anglen)” gennemgås de jyske ætters udvandring fra Midt-Jylland. Det er Wecta (Witta, Vitta, Wihtlaeg, Waegdaeg, ca. år 340-380 e.Kr.), farfader til Hengest, der er ophavsmanden til de senere udvandringer af hans slægt år 449 e.Kr. til Kent, og videre til Isle of Wight (se afsnittet ”Ældre og Yngre Futhark (runer) som noder”, hvor jeg gengiver en faktisk benævnelse i Ældre Futhark af Hengest’s farfader). Udover Isle of Wight kalder Bede år 731 e.Kr. i ”Historia Ecclesiastica Gentis Anglorum" (H.E., I.XV) den sydlige del af Hampshire, på fastlandet ud for Isle of Wight, for ”jydernes stamme” (Occidentalium Saxonum Iutarum natio nominatur). Stednavnene (se nedenfor) underbygger Bede's beskrivelse. Vær særligt opmærksom på at Kong Heremód (Scyldinga-æt nr. 12, ca. år 385 e.Kr.) flygter til jyderne (eotenum), jvf. Beowulf-kvadet (sætning 902-3). Tidsrummet er netop i de år hvor det oprindelige Jylland, midt-Jylland, er undervejs til at blive indlemmet i Skjoldungernes samlede vælde under Kong Skjold (Scyldinga-æt nr. 13, ca. år 385-425 e.Kr.). Derfor anses jyderne i samtiden af ”os” stadig som fjenden, jvf. brugen af ”on féonda geweald” (på fjendens vælde) i omtalen af midt-Jylland. Det tavse Jylland - år 450-850 e.Kr. Samler vi alle trådene omkring Jylland synes det, at det nye og indskrænkede Jylland, fra ca. Ribe til Limfjorden, ser ud til at ligge underdrejet ca. år 450-850 e.Kr. I Widsith-digtet (sætning 26) hedder det at "weold...Ytum Gefwulf", dvs. Gefwulf vælder jyderne. Gefwulf har derfor været Hariwalda af de jyske ætter ca. år 450 e.Kr. Efter Gefwulf er historien tavs. Årsagen hertil mener jeg skyldes: 1. Götar-folket forlader Jylland, omkring Illerup Ådal, og gør landnám i hvad bliver Götaland ca. år 300-400 e.Kr.



2. Beowulf-kvadet (sætning 902-3) forklarer os, at under Kong Heremód (Scyldinga-æt nr. 12, ca. år 385 e.Kr.) og Kong Skjold (Scyldinga-æt nr. 13, ca. år 385-425 e.Kr.) er Jylland stadig fjendeland, og derfor i krig med omverdenen. 3. Wecta (Witta, Vitta, Wihtlaeg, Waegdaeg, ca. år 340-380 e.Kr.), farfader til Hengest, er ophavsmanden til de jyske ætters udvandring år 449 e.Kr. til Kent, og videre til Isle of Wight.



4. I afsnittet "Götar-sønnerne Hygelác, Herebeald og Hæðcyn – sagnet om Balder og Höðr" viser jeg at Götar-sønnerne Hæðcyn (Höðr) og Herebeald (Balder) er rejst fra Götaland i tidsrummet før år 497 e.Kr. og er at finde i det nuværende Danmark - Sjælland og Sønderjylland. Jeg viser også, at begge sønner gør landnám i Sønderjylland før år 521 e.Kr. omkring Bolderslev, Højer og Haderslev. Dette kan kun lade sig gøre ifald Jylland er ubeboet i samtiden, og mit bud er at dette er tilfældet fra Ejder-strømmen op til Jels, da også Anglerne er udvandret til Øst-Anglen ca. år 497 e.Kr.



5. Kong Alfred den Store, lokalkonge af Wessex år 871-899 e.Kr., forsøger, som vi har hørt, at skelne mellem jyderne i Jylland (Danmark) og jyderne i det sydlige Hampshire. Jyderne i Jylland (Danmark) kalder han Götar og jyderne i det sydlige Hampshire kalder han jyder. Det må betyde at der har været jysk medvirken til vikingetogene i England år 868-871 e.Kr. Med Götar-sønnernes landnám i Sønderjylland før år 521 e.Kr. kan vi se at Kong Alfred har ret i at Götarne findes i Jylland, men ikke at Götar-folket ikke er jyder. Jyllands genopbygning begyndes formentlig med beslutningen om at opstarte Hedeby år 808 e.Kr. (se afsnittet "Garðaríki"). 6. Skivum stenen i Nordjyllands Amt (DR 133) dateret til Jellingetid, dvs. sidste halvdel af 900 tallet, har følgende indskrift i Yngre Futhark:



"....aift : ki-- : (h)in : huþska hon : uas : l(o)nt : mono : baistr : i : ton marku : auk : furstr :"



som jeg omskriver til:



"...efter : ki...... : hin/den : huþska (hødske) : han : var : landmand : bedste : i : Danmark : og : fyrste (den førende) :"



Dybt frustrerende ved vi ikke hvilken fyrste af Jylland denne runesten er et mindesmærke for. "Furstr" (fyrste) skal formentlig opfattes som "den førende, den største" og ikke som hans titel, der må have været "l(o)nt mono" fra oldnordisk "lendr maðr" (landmand = en mand i besiddelse af (meget) land). At Jylland på dette tidspunkt har en runestensværdig jorddrot må give os et fingerpeg om at Jylland nu vægter tungt i rigets samlede styring. Det ikke mindst fordi runestenen rejses af bl.a. Thyra, der kan være Svend I. Tveskæg/Harald I Blåtand’s datter, og Óðinkárr fra den sjællandske Hvide-slægt. Jellingestenenes placering netop i Jelling år 965 e.Kr., og afbrændingen af Hedeby år 1050 e.Kr. underbygger dette. Se "Bilag V: Fra Grønland til Nýaland" (underafsnit "Runestenenes hemmeligheder"). Götar-ætternes landnám i Vendsyssel fra år 550 e.Kr. Fra afsnittene "Vandalerne fra Vendsyssel & Vendel" og "(Longo)Bardernes udvandring" kan vi se, at Longobardernes delvise udvandring ser ud til at ske gennem hvad må have været et stort set mennesketomt Vendsyssel. Vandalerne ser ud til at være udvandret før år 77 e.Kr., da Plinius den Ældre år 77 e.Kr. har Vandalerne syd for Jylland. Vandalernes udvandring har sit ophav i ankomsten af Reid-goterne (Hreð, Hraeda) ca. år 165 f.Kr. Her må Vandalerne, som er tilfældet for Kimbrerne, blive klemt, og må foretage deres udvandring fra Skandinavien ca. år 120 f.Kr. Disse betragtninger antyder derfor, at vi muligvis bør overveje at forlænge den nordlige grænse for det oprindelige Jylland over Limfjorden til Vandalernes gamle område i Vendsyssel. Spørgsmålet er hvornår dette finder sted? Her har Karsten Krambs gjort mig opmærksom på gravpladsen ved Riis Fattiggaard, Vendsyssel. Per Lysdahl, Museumsinspektør, Vendsyssel Historiske Museum har forklaret mig at "Riis Fattiggaard" ligger i Torslev sogn, i dag Dronninglund herred, men oprindeligt i "Burlunheret" (SB 66). På nutidige landkort kaldes beliggenheden "Ris, Risager" og ligger lige øst for Thorshøj landsby og Rishøj ved Sæby Å og Hjørringvej (landevej 553) - højt oppe i Vendsyssel på breddegrad med Sæby og Læsø. Den danske arkæolog Carl (Peter) Neergaard (1869-1946): Jernalderen (Aarbøger for Nordisk Oldkyndighed og Historie, 1892, II. række, 7.bind, s. 331-338) skriver: "Paa Riis Fattiggaards Mark ligger i Hovedretningen Ø-V en Gruppe paa over 100 Høie, .... Hyppigst ere de af rund og toppet Form; med desuden findes mange aflange Høie, hovedsaglig med Længderetning NØ-SV (5-8 m. lange, 1,25-3,75 m. brede og 0,40-1,65 m. høie), omsatte ved Foden med en Række større Sten, og endvidere nogle trekantede Høie med stærkt indbuede Sider; disses fremskydende Spidser, som ere 6-8 m. lange at regne fra Høiens Centrum, hæve sig indtil 3 m. op mod dette. Ogsaa Trekanterne ere almindeligvis begrænsede af Randsten (fig. 52). "Fig. 52. Kort of Størsteparten af Gravpladsen ved Riis Fattiggaard. De med punkterede Linier afsatte Høie ere de ved Undersøgelsen i 1884 udgravede". Bemærk de 11 trekantede høje med indbuede sider, i dag kaldet "tretak". Sammenlign med det tre-takkede kimbriske mærke på bl.a. Rynkeby-kedlen fra Rynkeby, Fyn; med det tre-takkede mærke, kaldet "Triskele", på guldskillingen fra år 385-670 e.Kr. fra Freilev, Musse Herred, Lolland; samt de 3 tre-takkede mærker på Sommersolhvervsafbildningen på "det korte" guldhorn fra Gallehus, dateret til 400 tallet e.Kr.

Kilde: Carl Neergaard: Jernalderen (Aarbøger for Nordisk Oldkyndighed og Historie, 1892, II. række, 7.bind, s. 332). Tak til Karsten Krambs for kildehenvisningen. Se tillige her: http://www.dkconline.dk/wincgi/dkc.exe?Function=GetLokalitet&Systemnr=12588 "...Bemærkes maa det dog, at Forhold i Norge og de ligeoverfor Nordjylland liggende Dele af Sverige, Halland og Bohuslän, hvor Ligbrændingen i det yngste Jernalderafsnit spillede en overordentlig stor Rolle, muligvis ogsaa kunde tænkes at have indvirket paa Forholdene i Egnene norden Limfjorden, og at dette saaledes kunde være en Grund til Brandgravenes større Hyppighed ved Jyllands yderste Spids. Ogsaa i Norge og de nævnte svenske Provinser findes den samme Art Grave med brændte Ben, spredte i Kullag, som vi have mødt dem ved Høistrup og navnlig Riis Fattiggaard, de samme aflange og de samme trekantede Høie, oftest omsatte ved Foden med Stenkredse". Den direkte breddegrad fra Riss Fattiggaard til det nuværende Sveriges vestkyst er, som skrevet ovenfor, Halland og Bohuslän, med Götaland (Västergötland) stødende dertil, og Göteborg ude ved kysten mellem de to landskaber. De fundne gravskikke antyder derfor at der har været Götar-ætter bosiddende i det formentlig stadig mennesketomme Vendsyssel fra ca. år 550 e.Kr. fremefter. Vi bør derfor, når vi ser Götar-ætterne vende tilbage til Jylland og gøre landnám år 497-521 e.Kr. (se afsnittet "Götar-sønnerne Hygelác, Herebeald og Hæðcyn – sagnet om Balder og Höðr"), tillige erindre, at denne landnám også finder sted nord for Limfjorden. Derfor, som Esbjerg-Harwich, er Anglerne og Jydernes gamle søvej med vest, hvorfor Vesterhavet på oldengelsk kaldes "Westarweg"; er Göteborg-Frederikshavn (Fladstrand) helt samme breddegradssejlads med vest for Götar-ætterne. Da Fladstrand først får betydning efter 1300 tallet e.Kr. som afløser til den nu tilsandede Elling Å-havn, må det herfra følge at den oprindelige havn har været Sæby, og at forstavelsen "sæ-" er identisk til samme ord på oldengelsk med betydningen "sø". Derfor skal "Sæby" opfattes som "Søby". Søvejen har derfor været på Sæby Å til bryggen ved udmundingen af Sæby Å, hvor træbolværket fra år 1.000 e.Kr. er fundet. Herfra er der blevet foretaget en breddegradssejlads fra Sæby (Søby) over Læsø til et sted syd for Göteborg. Landkendingen har været omkring Malön og indsejlingen til Viken. Det er svært at sige hvor hovedhavnen i Halland oprindeligt lå, men den beskrives i Egils Saga (kap. 48. Egill hefir vetrvist með Arinhirni.) i regeringstiden under Harald Blåtand (Haraldr Gormsson, regent ca. 958-986): Þórólfr helt liði sínu norðr fyrir Halland ok lögðu þar til hafnar, er þeim bægði veðr, ... Thorolf holdt sin (hær)lid nordenud mod Halland og lagde der til havn, da vinden drev dem dertil,… Min oversættelse til nudansk. ”Egill” er Egill Skallagrímsson (ca. år 910-990 e.Kr.) og ”Þórólfr” (Thorolf) hans broder Þórólfur. Der skal findes en kongsgård tæt på havnen da jarl Arnfiðr har sæde her. Sejladsen er en land-i-sigte sejlads langs den svenske vestkyst. Sejlretningen er fra syd mod nord da skib og besætning har været på vikingstog i bl.a. Kurland (Kúrland), og har plyndret den store købstand Lund (kaupstaðr mikill, er hét í Lundi), Skåne (se. kap. 46 og 47). Bemærk her at det oprindelige thing i Halland kaldes "Getinge" (Götar(nes) thing?), der måske har samme ophav som "Getingheret" (Ginding herred), Vestjylland. "Getinge", Halland ligger 15 km nord for Halmstad, halvvejs mod Falkenberg, i en breddegradssejlads fra Anholt (oprindeligt "Anund" → fonetisk *Anøn → til det i dag fejlagtige "Anø"), der oprindeligt hørte under Faurås herred, Halland, igen fra Mariager Fjord på Jyllands østkyst. Dialekten "Götamål" forekommer stadig i det nordlige Halland (og Bohuslen). Det oprindelige landskab fra Thorshøj til Sæby (Søby) kaldes i Valdemars Jordebog for "Burlunheret" (ikke samme landskab som Børglum herred i dag). Tingstedet lå formodentlig på "Tingbakken", Torslev sogn 1. Gert Jensen: Børglum Kloster - fra kongsgård til herregård (2006, s. 5) skriver at "Burlun" (Burhlanis, Birgila, Børglum) er sammensat af de olddanske ord "burgh, borgh" (oldengelsk "burg, burh" - borg) + "lan" (oldengelsk "lane, lanu" - snæver vej med hæk), og har betydningen "vejen ved borgen", hvorfra herredet navngives. 1 Svend Aakjær: Kong Valdemars Jordebog (1926-43, 2. bind: Kommentar, Hæfte 1, s. 11-12). En anden mulighed for "Getinge" er et ophav fra "Geirr + Þing" (Spydthing). Vi ser f.eks. at "Giæthningheret", Det Nordlige Friesland/Lille Friesland også kaldes "Gerthing, Geting, Getthing", i dag Garding herred. Sammenlign her med at Longobardernes thing blev kaldt det helt identiske "gairethinx", jvf. den longobardiske lovkode "Edictum Rothari", udstedt af Kong Rothari år 643 e.Kr. Jydernes oprindelige landnám af Jylland Jydernes ankomst rejser det helt rimelige spørgsmål om hvorledes land og vand blev fordelt, hvis overhovedet, mellem jyderne og kimbrerne? I afsnittet ”Fióni, kimbrerne og omkring” (underafsnit ”Kimbrerne”) viser jeg at kimbrerne ankommer på et tidspunkt ikke længe før år 484 f.Kr. Kimbrerne har som udgangspunkt kontrol med hele Skandinavien og store dele af England. De kommer under pres ved Reid-goternes ankomst ca. år 165 f.Kr., og afrejser ca. år 120 f.Kr. - ikke senere end år 113 f.Kr. Vort umiddelbare problem er at vi ikke ved hvornår jyderne ankom. Ved at sammenligne jysk håndværk fra Kent i 500-600 tallet e.Kr. og guldskillinger år 385-670 e.Kr. fra jysk område med kimbrisk kunst, er jeg 99% sikker på at der ingen æt eller kulturel forbindelse er mellem kimbrer og jyder. Disse stærke stammegrupperinger har ikke boet i fred klods op af hinanden på den kimbriske/jyske halvø. Mit bud er at det er kimbrernes afrejse ca. år 120 f.Kr. der giver jyderne mulighed for at gøre landnám (tage ubeboet land i besiddelse) mellem år 120 f.Kr. og år 98 e.Kr. De er tilmed i stand til at forsvare deres landskab mod de gotiske ætter. Denne betragtning kan forklare hvorfor de få overlevende kimbrer bliver tilstået deres eksil-landskab, af jyderne, i Himmerland.



Jydernes landnám, og derfor det oprindelige Jylland, har sikkert været helt frem til den naturlige grænse ved Limfjordens bred. Men i de tidlige år, fra år 120 f.Kr. frem til vi ser jyderne begynde af lede efter land i Britannien år 390 e.Kr., har jydernes samlede mandtal gjort at man ikke har haft folk nok til at kunne bosætte og forsvare nord for Viborg. Jyderne har derfor sikkert haft nominelt overherredømme frem til Limfjorden, men Jyllands faktiske nordlige grænse var Viborg.



Det ser ud til at det var vor oprindelige skik i landskabsopbygning at have et offentligt ”Ví” (Væ, Voe, Vé, Wy, Wi) ved vore ydre grænser. I afsnittet ”Danevirke” (underafsnit ”Falster's Virke”) viser jeg at det sydligste Herred på Falster, Falster Søndre Herred, havde dels et Syd-virke ved herredets sydlige del, men også et offentligt ”Ví”, oprindeligt kaldet ”Wygærlef” (Vigerslev), i dag Væggerløse. Det er på denne vis jeg mener vi skal anskue hvorfor der fandtes et offentligt ”Ví” på en bakketop, i dag kaldet Viborg.



Det er formentlig af helt samme årsag at Saxo i Gesta Danorum omtaler de kvindelige krigerinder ”Hede” og ”Vebiørg" – Hedeby og Viborg 1 – dette giver os Jyllands grænser på et tidspunkt efter udvandringen fra Jelling-Anglen år 497 e.Kr., men før kvinder forbydes adgang til slagmarken. Dette sker med Adamnan loven fra år 696/7 e.Kr., men indføres lidt senere i Danmark da kvinder stadig er en del af hæren under Kong Harald Hildetand (Scyldinga-æt nr. 27, 710-770/2 e.Kr.). Se afsnittet ”Kvinder - Jordlige moder og skjoldmø”. 1 Se Gudmund Schütte: Vor Mytiske Kongerække (1917, Studier fra Sprog- og Oldtidsforskning, Nr. 105, s. 49). En anden vis vi muligvis kan aflure Jyllands gamle grænse på, og at der har været flere forskellige jyske ætter, er det jyske landskabsmål, herunder brugen af ”a” og ”æ” i talen om sig selv. ”Thyboerne og nogle faa Sogne, der grænser til Thy Syd for Fjorden, har æ-Maalet, ligeledes Sønderjylland, saaledes at Grænsen mellem a og æ omtrent bliver en Linie, der begynder i Vest lige syd for Ribe og strækker sig mod sydøst omtrent til Gjenner Fjord mellem Haderslev og Aabenraa” 1. ”Ét Skel, der gaar i Retningen af Vest til Øst noget Syd for Limfjorden dannes ved Udtalen af v; i Forlyd foran a, aa, o, og efter h, s, t i de øvrige nørre-jyske Dialekter udtales w for v, altsaa Wand, Waas, wol, hwad, Swar, twær, men ellers beholdes v-, Nord for denne linie kendes slet ikke Rigsmaalets v, men altid bruges w med en Udtale som det engelske w,...”1 ”Vendelbomaalet Nord for Limfjorden er særdeles ejendommeligt....”1 1 ”Danmarks Folk – I skildringer af danske videnskabsmænd” (1901, Landsmaal og Gamle Bygningsformer, s. 10-11). Den moderne sprogforskning i jysk har sydgrænserne ved Sild og Angel og den østlige grænse til og med øerne i Kattegat. Limfjorden ser derfor ud til at danne en sproglig nordlig grænse; en grænse der ikke ser ud til at nå helt frem til Limfjordens sydlige bred. Dette antyder måske en nominel grænse for Jylland til Limfjorden, men en faktisk grænse for Jylland til Viborg 1. 1 Den moderne sprogforskning ser ud til at opdele de jyske hoveddialekter således: Nordvestjysk, nordjysk (nord for Limfjorden)

Nordøstjysk (Himmerland til Viborg, Randers)

Midtvestjysk, midtøstjysk, djurs, sydjysk (fra Viborg, Randers til Ribe)

Sønderjysk og sydslesvigsk (syd for Ribe)



Kilde: Jysk Ordbog’s dialektkort (www.jyskordbog.dk ) ”a wælt i æ wæjster Wajsgrob o æ wæjster Wæj te Læwig”

(jeg væltede i den vestre vasegrob (landevejsgrøft) på den vestre vej til Lemvig) Jyske Lov (Iutæ logh) fra år 1241 e.Kr. gives af Kong Valdemar II. Sejr i Vordingborg. Rigets vigtigste mænd fra alle de danske landskaber synes at være tilstede da loven gives, og derfor kan vi ikke direkte herfra se hvilket landskab over hvilken loven gjaldt. Sidestillet med Valdemar's Sjællandske Lov (sialanzfaræ logh), Erik's Sjællandske Lov (ca. år 1250) og Skånske Lov (år 1200-28), kan vi dog nok slutte at Jyske Lov skal opfattes som have været gældende for hele den jyske halvø (og Fyn); fra medunderskriverne Biskop Jens i Vendsyssel til Biskop Jens i Hedeby og derfor til Ejder-strømmen. Jeg mistænker dog at Jyske Lov kan have været tiltænkt som værende landsdækkende. At Jyske Lov, som en lovkode for et "land", kan have været tiltænkt som værende gældende for alle vore landskaber må i højeste grad være understøttet af at de gæve mænd der trådte sammen i Vordingborg i 1241, udover kongefamilien, talte biskopperne fra Lund, Roskilde, Fyn, Aarhus, Ribe, Viborg, Vendsyssel og Hedeby, samt med "samtykke af alle de bedste mænd, der var i hans rige". Ydermere hører vi i lovens Fortale at ”ængi man scal dømæ geen then logh ther kunung giuer oc land taker with”, dvs. kongen giver loven og "landet" vedtager samme. Jyske Lov gives og vedtages i Vordingborg, men aldrig på Viborg Thing. Derfor må det "land" der henvises til i loven være tiltænkt som det ganske land. Det er de samme ”Rigets bedste Mænd”, repræsenteret ved næste slægtled, der igen holdt herredag i Vordingborg og aftalte vilkårene for Erik V Klipping’s håndfæstning, der underskrives i Nyborg 1282. Denne håndfæstning omtaler overholdelsen af ”Kong Valdemars Love, således som de står i hans Lovbøger”, eller hvad der faktisk står: "Ordinamus insuper et firmiter promittimus leges regis waldemari clare memorie, prout in suis libris legalibus continentur". Håndfæstningen er igen underskrevet af biskopperne fra Lund, Viborg, Ribe, Børglum, Roskilde, Slesvig, Odense, samt Grev Otto af Ravensberg og Valdemar af Rostock. Denne håndfæstning er landsdækkende. De to kritiske ord må være ”libris legalibus” (lovbøgerne), samt ”legis regis” (kongens love); i engelsk samtidig lov kan vi ikke fra flertalsbrugen slutte at der er tale om flere forskellige landskabslove; snarere at der er tale om en række love samlet og givet af kongen i en række lovbøger. En uddybning af denne forståelse opstår ved at være opmærksom på denne bemærkning af Arild Huitfeldt (Arrild Huitfeld, 1546-1609): Danmarckis Rigis Krønicke (1595-1604, Fortalen): ”Voris Low kaldis Kong Voldemars Low / den hafver icke en Kong Voldemar ladet forfatte / men tuende. Kong Voldemar den første haffuer giort Skaansk Low / Tocofiresindstive Aar før Judsk Lowbog giordis / med hannem vaar Erckebisp Eskild oc Absolon / den at giøre. Anders Sunesøn / som kom effter Absolon / hafver den udsat paa Latine. Judsk Lowbog haver giort Kong Voldemar den Anden / Aar 1240. med hans Sønners / Ericks / Abels oc Christoffers / Raad / Med hannem vaar Erckebisp Uffe / oc Fleere Bisper / oc hafde Erckebisp Anders / som vaar for Uffe / icke kunde udsat Skaansk Low paa Latine / uden den haffde været giort tilforne. Sielands Low haffuer Kong Voldemar den første giort / dog i mange Stycker forbedret aff Kong Erick / huorfaare den oc hannem tilskriffvis / Men forseelsen er her affkommen / vi meener / det hafver været en Kong Voldemar / dem alle haffuer giort / at Godefrid aff Giemmen / som tryckte første Lowbøger / haffuer sat den Fortale / som hører til Judsk Lowbog / for de andre / huor offuer Datum oc Naffnene ere forfalsket”. Arild Huitfeldt mener, med andre ord, at når Erik V Klipping’s håndfæstning fra 1282 omtaler "leges regis waldemari", da betegner dette lovene givet af Kong Kong Valdemar I. Den Store (1154-1182) og Valdemar II. Sejr (1202-1241), og betegner samlet Valdemar's Sjællandske Lov (sialanzfaræ logh), Erik's Sjællandske Lov (ca. år 1250), Skånske Lov (år 1200-28) og Jyske Lov (år 1241). Men, og dette er kritisk at forstå ret, heri tager Arild Huitfeldt ikke stilling til hvorvidt Jyske Lov var tiltænkt som en landsdækkende rigslov; alene at dette ikke var tilfældet da håndfæstningen underskrives år 1282 e.Kr. Henvisningen til "Godefrid aff Giemmen" er til "Gotfred af Ghemen, Govert van Ghemen", den første bogtrykker i Danmark, fra år 1489 frem. Arild Huitfeldt's anklage om forfalskning henviser til hans genoptrykning af Skånske Lov i 1505 og Erik's Sjællandske Lov i 1505. Det er klart fra Arild Huitfeldt (Arrild Huitfeld, 1546-1609): Danmarckis Rigis Krønicke (1595-1604, Fortalen) at Jyske Lov aldrig blev landsdækkende, men ifølge Arild Huitfeldt burde være det: ”It mishager mig/ at effterdi vi hafve en Gud/ en Tro/ en Herre / en Konge / it Rige/ at vi da icke hafue ens Low/ Udi fordumme Dage/ der Riget vaar skilt at / saa vi haffde serdeelis Konger udi Sieland / Skaane / Judland/ som skeede udi Kong Svends / Kong Knuds oc Voldemars tid / som regærede huer sit Land / da er opkommen den Atskillighed aff Lower / Nu siden vi ere foreente sammens / oc tilvaante / at leffve under en Herre oc Konge / Recessen ocsaa hemmeligen oc stille / binder os alle under en Low oc Brug / som er Judsk Low / da burde ocsaa Judsk Low / Som sidst giort / oc mest fuldkommelig / ofoer alt at holdis / med Sandmænd / oc alt den Process / som udi Judland holdis. Naa oc vel bekiende / at de andre to Lower / Skaansk oc Sielandsk / icke ere saa fuldkommen som den Judske / oc staa mesten udi en hob Eeder / udi tolff Mænds Eed / tre Fyldter Eed / tc. Saadan forandring kunde ingen ulempe medføre / naar Eders Majet: lod Breffve udgaa/ at huad her til Dags vor dømt effter Sielandsk/ Skaansk Low/ skulde der ved bliffve / vigen kaldet / men her effter at dømmis / procederis oc fremføris effter Judsk Low." ”En minnæ then tolf nøtt er ei hiorth • tolf hors stoth oc tolf suin wrath”

(End mindre end tolv nød (hornkvæg) er ej hjord • tolv heste stod og tolv svin vràad)

Jyske Lov (Bog 3:49) 1 1 Jyske Lov omtaler ”kvæg” i Bog 2:29 (kvæg ”fæ”), 2:30 (kvæg ”fæ”), 2:34 (Hornkvæg ”nøt”), 2:45 (Hornkvæg ”nøt”), 2:93 (Hornkvæg ”nøøt”), 2:103 (kreaturer ”fæ”, dvs. her kvæg, får, geder og svin), 2:104 (okse ”nøøt”), 3:6 (kvæg), 3:33 (hornkvæg ”nøøt”), 3:48 (kvæghjord ”hiorth”), 3:49 (hornkvæg ”nøøt”, Hornkvæg ”hiorth”), 3:50 (kvæg), 3:51 (kvæg), 3:52 (...og kvæget har hyrde, og det er kådt og løber...” ..oc hafthæ thet fæ hurthe . er fæ kaat oc løper...”), 3:53 (kvæg), 3:56 (kvæg), 3:60 (okser). Det olddanske ”nøt, nøøt” er fra ”naut, hnutu” (oldnordisk, oldengelsk), der direkte betyder ”nød”, men også er betegnelsen for ”hornkvæg”. Det olddanske ”hiorth” er fra ”hjörð, haírda, heord” (oldnordisk, gotisk, oldengelsk), der altid betegner en ”flok kvæg”. Faktisk det mest spændende ord er her den oprindelige betegnelse for ”12 svin” eller det olddanske ”wrath” ("uraþ" i Skånske Lov (kap. 169) - se kapitlet "Hesten - det store hellige dyr"). Ordet er fra ”wræþ” (oldengelsk), ”wriþus” (gotisk) og ”vrata-” (sanskrit). Fordi Den Hedenske Høje er Freyr, og hans gyldenbørstede “Slíðrugtanni” (Grumme Rugtand) er absolut helligt, er der ingen tvivl om at vi må opfatte dette ord på samme vis som dets betydning på sanskrit – Udsagnsordet er sanskrit ”vrn” (at vælge). Jeg mener derfor vi må opfatte betegnelsen for ”12 svin” - ”wrath, uraþ, wræþ, wriþus” som ”De Udvalgte”. Claudius Ptolemy (127-148 e.Kr.) viser os at kimbrerne (”kimbroi”) er ankommet højt oppe i Jylland. Vi kan også vise at kimbrerne ikke har påbegyndt deres vandring mod Himmerland år 5 e.Kr. Det antyder at kimbrerne er rejst det sidste stykke vej til Himmerland efter år 98 e.Kr., men før år 127-148 e.Kr., og at jyderne er ankommet til Jylland efter år 120 f.Kr. og før år 98 e.Kr. Landskabet ”Eutin” øst for Kiel, nord for Lybæk, syd for Fehmarn ved Pløn og Pløner Sø.

Kort: Danmark, Slesvig Holsten og Lauenborg udgivet af Jul. Hoffensberg 1894. Fra Det Kongelige Biblioteks Kortsamling. Ifald jeg har ret i at ”Eotenum, ytum, *eutii” er tæt på jydernes oprindelige stammenavn, forekommer det en mulighed at landskabet ”Eutin” øst for Kiel, nord for Lybæk, syd for Fehmarn ved Pløn og Pløner Sø kan have været det landskab jyderne har besiddelse af i tiden før år 120 f.Kr., og fra hvilken de påbegynder deres landnám af Jylland ved at drage over Jytebæk (Helligbæk) og senere Store Jyndevad (”Jotenwath”, Store Jyde-vad[ested]). Til sammenligning kalder Florence of Worcester (d. 1118) forgængeren til ”New Forest” vest for Southampton, Hampshire for ”Ytene” (jyderne). Bygden ”Bishopstoke” ved floden ”Itchen” (Itene) i Eastleigh, Hampshire hed oprindeligt ”yting stoce” (”ytingstoc, itinstokan” eller ”jydens hus”). En nu forsvunden bygd ved Meon-floden i Hampshire kaldtes ”Yte Dene” (”jydernes dal” eller ”de danske jyder”). De jyske ætter kaldes her ”Meonware” (folket fra [floden] Meon), der år 750 e.Kr. skrives ”meanuarorum prouincia”. Desværre ved vi ikke hvad ”Meon” (Meonea, Meone, Eastmain, Mean. Latin ”Maina, Mavia”) betyder, men ordet kan være et oprindeligt jysk udtryk. Kan det være ”mægen” (oldengelsk) og ”megenn” (oldnordisk) eller ”den stærke, magtfulde”? Alternativt, og det vil være mit bud, kan det hidrøre fra ”gemæne” (oldengelsk), ”mene” (oldfrisisk), ”gamains” (gotisk) – alle med betydningen ”[til] fælles”, og derfor i omtalen af en flod med betydningen ”Den der er delt af alle, Den Fælles”. Ved Salisbury finder vi landskabet ”Ytene” (jyderne). Ælfhere eller søn, med (kalde)navnet ”Béowulf” – Wægmunding, Götar og Scylfing I afsnittet ”Fostervand og sjælen” viser jeg at Beowulf-kvadet indeholder to Beowulf personer; den faktiske konge Béowulf Scyldinga (identisk med, eller broder til, Friðleif, Scyldinga-æt nr. 14, ca. 400-446), og en filosofisk helte-skikkelse kaldet Béowulf. Som det allerede er blevet foreslået af mange, kan det ikke udelukkes at helteskikkelsen måske er en kenning for ”Bjørnen”, hvorfor vi skal læse helten Beowulf’s navn som ”beo” (bi) + ”wulf" (ulv) eller ”den der jager bier” og derfor ”Bjørnen”. Men den filosofiske Béowulf har et stamtræ i Beowulf-kvadet, og det er efter min mening umuligt at se bort fra, at der her gemmer sig en vigtig, og for os glemt, oplysning om en faktisk æt, der uddøde i slægten til mandlig side. Béowulf forklarer selv om sit ophav (sætning 260-265): Wé synt gumcynnes Géata léode

ond Higeláces heorðgenéatas·

wæs mín fæder folcum gecýþed

æþele ordfruma Ecgþéow háten·

gebád wintra worn aér hé on weg hwurfe

gamol of geardum· Vi er [ud af] krigsslægter(,) Götar folk

og Hygelác’s hjertefølge·

var min fader [af] folket kendt

ædle første-spyd(,) Ecgþéow kaldet·

bød vintre mange før han på sin vej farede

gammel af åre· Min oversættelse til nudansk.

Bemærk brugen af "hwurfe" (farede rundt) som betegnelsen for at afgå ved døden og rejse videre fra nutiden til fremtiden, fra denne verden til den næste. Jeg af udeladt brugen af "rundt" fordi det forekommer akavet. Forståelsen af dette er dog meget vigtig. Det oldengelske udtryk "gamol of geardum", som vi på nudansk fejlagtigt viderefører som "gammel i gårde", betyder rent faktisk "gammel af åre" (mange år gammel), da den oldengelske forstavelse "ge-" skal udtales "ye-". Jeg mener derfor at udsagnsordet må være "ger, ár, jer" (oldengelsk (Anglen), oldnordisk, gotisk). Den sproglige fejl må være opstået fordi betegnelsen for "en længde på 5 m, et indhegnet jordstykke" er "gerd, gierd, gerda, ierde, gerði" (mercisk, vestsaksisk, oldsaksisk, oldfrisisk, oldnordisk), der på olddansk bliver til "gærthe", i dag "gærde" og på nuengelsk "yard". Dette ord er udledt af det urnordiske "*garðia", indo-persisk "garh", sanskrit "grah, grih", med afledning til "gård".

Götar-folket har et alternativt navn i Beowulf-kvadet; ”Wedera léode” (sætning 225), ”Wedera léod” (sætning 341) og ”Wedra ðéodnes” (sætning 2656), alle med betydningen "Weder-folket". Beowulf kaldes "Wedera þíoden" (leder af Weder-folket) i Beowulf-kvadet (sætning 2336), og "Weder-Géata léod" (Weder-Göta (mand)folk) i Beowulf-kvadet (sætning 2551). Det forekommer mig at udsagnsordet må være ”veðr, weder, wedar, weder” (oldnordisk, oldengelsk, oldsaksisk, oldfrisisk), hvis grundbetydning er ”vejr”. Som i dag brugtes ordet i omtalen af vejret med bedømmende tillægsord som ”gód; wearm; rénig; rén, swylce halg and snáw; blæst; cealdost”. Ordet havde også en udvidet betydning blandt søfarende, hvor ordet betegner ”vinden”; fra ”storm” over ”let brise” til ”luften”. Mit bud er at brugen af ”Wedera, Wedra” i omtalen af Götar-folket skal opfattes som ”De Fremstormende”, og derfor er en kenning for ”gumcynnes” (krigsslægter), der er Götar-folkets opfattelse af sig selv. Oprindeligt skal vi opfatte brugen af ”hatte, heite” som ”kaldenavnet, øgenavnet” (name called, name referred to) og ikke det givne navn. Var sidstnævnte tilfældet ville ordvalget have været ”noma, nama” (navn), jvf. Beowulf-kvadet (sætning 343, 1457): ”Béowulf is mín nama·”. For andre eksempler se afsnittet ”Gudinden Dísar”. Ikke alle synes at fange, at ”Ecgþéow” er faderens kaldenavn, og ikke hans rigtige navn. Ifald vi opfatter forståelsen af kaldenavnet som sammensat af ”Ecg” (ægget) + ”þéow” (tjener), og da vi fra Beowulf (sætning 2767-72) kan se at ”ecg” skal opfattes som ”ægget” og en kenning for sværdet, da betyder ”Ecgþéow” faktisk ”sværdets tjener”. Dette skal opfattes som et heite, der følger fra erklæringen at slægten er en krigerslægt. Vi hører aldrig Béowulf’s faders givne navn, med mindre dette er Ælfhere (se senere), hvilket jeg mener underbygger at Béowulf må være en helteskikkelse i kvadet.

I Beowulf-kvadet (sætning 2425-2433) bliver Beowulf knæsat af Kong Hreðel da han er 7 vintre gammel, dvs. han adopteres (se afsnittet ”Den hellige kop og barnedåb”). Det sker fordi Beowulf's fader var gift med Kong Hreðel's eneste datter, jvf. Beowulf-kvadet (sætning 372-375): Ic hine cúðe cnihtwesende·

wæs his ealdfæder Ecgþéo háten

ðaém tó hám forgeaf Hréþel Géata

ángan dohtor· Jeg ham kendte(,) (som) knægtvæsen·

var hans gamle fader(,) Ecgþéo kaldet

til hvis hjem forgav Hréþel Götar

(sin) eneste datter· Min oversættelse til nudansk. Kong Hreðel er Götar-æt, og havde tre anerkendte sønner; den yngste søn, den senere Kong Hygelác (Scyldinga-æt nr. 18, Ynglinga-æt nr. 13, år 497-521 e.Kr.) , den mellemste søn; Hæðcyn (oldengelsk), ”Höðr” (oldnordisk) og ”Höther” i mange nudanske oversættelser, og den ældste søn Herebeald eller ”Balder”. Dette er gennemgået i afsnittet ”Götar-sønnerne Hygelác, Herebeald og Hæðcyn – sagnet om Balder og Höðr”. Dødeligt såret overlader Beowulf ledelsen af sin æt ”Wægmunding” eller ”Wægmund's klan” til arvingen Wígláf. Beowulf siger til Wígláf (sætning 2813-2814): Þú eart endeláf ússes cynnes Waégmundinga· Du er endeløbet [af] vor slægt wægmundingerne·

Min oversættelse til nudansk. Hvem var ”*Waégmund”? Det er foreslået at ”*Waégmund” er en ældre form af det velkendte navn ”Vémundr”, der på urnordisk kan have været ”*WéhmundR”. Navnet kendes på olddansk som ”Wemund”, og fornsvensk som ”Vimund, Væmund”. Findes som ”(uim)t(r)” på Ivla stenen, Småland (SM44), dateret til vikingetid, og som ”(u)imontR” på Harg stenen, Uppland (U449), dateret til vikingetid. Saxo: Gesta Danorum nævner ”*Waégmund” i beretningen om den sjællandske Søkonge Sigar (Sigehere, Sigegear, Sigegar, Siggar, Sigvord Konning), der havde sin kongsgård i Sigersted (Sigarsvelli, Sigarsvöllu, Sigarsholmi), 5 km vest for Ringsted. Widsith-digtet (sætning 28) fra 600 tallet e.Kr. skriver "Sigehere lengest Sædenum weold” (Sigehere længst Sødanerne vældede). Vi ved at Sigar's samtid er år 446 e.Kr.: ”…Eodem tempore Gothorum rex Sywardus filios habuisse fertur Wemundum et Ostenum filiamque Alvildam,... ”…I de samme Dage skal der i Gøtland have været en Konge ved navn Sigvard, som havde to Sønner, Vemund og Østen, og en Datter, Alvilde,…” Saxo: Gesta Danorum (Bog 7.6.1:4 på latin); Fr. Winkel Horn: Saxo Grammaticus – Danmarks Krønike (1911, 1. del, Bog VII: 276). Denne viden gør at vi kan ankerdatere ”*Waégmund” til ca. år 450-500 e.Kr., hvilket tidsrum ser ud til at være rimeligt nøjagtigt. Der nævnes også ”Vémundr inn vitri” (Vemund den Vise) i "Kvissleist Noregr Bygdist" (1378), hvor gengives kongerækken fra Skilfinga- til Scyldinga (Skjoldunge)-æt. Denne kongerække er identisk til den i Skjoldungesaga gengivne, hvor han kaldes ”Vermund hinn vitri”. I begge kongerækker er han søn af ”Frode” (Fróði), som jeg mener er Frode II. (Scyldinga-æt nr. 21, ca. 478-532). Denne ”Vémundr, Vermund” mener jeg er identisk til ”Wermund til Angel / Wehha" (Scyldinga-æt nr. 22, ca. 497-537) med kongsgård i Jelling og fader til Uffe hin Spage. Dette er derfor en anden og senere lokalkonge, men mandsnavnet i Sønderjylland og Anglen kan meget vel være i Götar-navn, videreført i slægten i Jylland fra tidligere tider. Beowulf-kvadet (sætning 2602-2604) forklarer os om Wígláf: Wígláf wæs háten Wéoxstánes sunu

léoflíc lindwiga léod Scylfinga

maég Ælfheres· Wígláf blev han kaldt(,) Weohstan’s søn

elskelige linde-kæmper (,) (et mand)folk (ud af) Skjælveunge-ætten

Ælfhere’s mage·

Min oversættelse til nudansk.

Det oldengelske ”lind”, dvs. lindetræ, benyttes i poetisk sammenhæng som en kenning for det runde skjold,

da man lavede skjoldene af lindetræ. Netop dette fremgår umiddelbart derefter i sætning 2609-10: "hond rond geféng geolwe linde" (hånden fangede rundt om det gule linde(træ)). Se også afsnittet ”Skjoldungernes skjolde”. Som er tilfældet med Béowulf og ”Ecgþéow” er også Wígláf et heite, og ikke personens faktiske navn. Ifald vi opfatter forståelsen af kaldenavnet som sammensat ”Wig” eller ”kæmper” (se afsnittet ”Andre kaldenavne”) og ”láf”, der på oldengelsk har betydningen ”hvad er tilbage, det/den sidste”, kan vi se, at ”Wígláf” skal opfattes som ”Den sidste kæmper”, og er knyttet til det allerede oplyste; at personen er den sidste levende person ud af Wægmund’s krigerslægt. Den faktiske person ”Wéohstánes” (sætning 2613) og ”Wíhstánes” (sætning 2908) betyder ”(Ind)viet sten”, kendes fra Kálfsvísa (Snorre Edda, Skáldskaparmál) som ”Vésteinn” (oldnordisk), ”Wisten” (olddansk), ”Væsten” (oldsvensk), og i runer som bl.a. ”uestin, uistain” på flere runesten 1. 1

Östergötland

Grönlund stenen, Åsbo sogn, Göstrings herred, dateret til vikingetid (Ög97): uistin

Lunnebjörke, Skärkinds sogn og herred, dateret til vikingetid (Ög NOR1994;27): uistain

Västergötland

Silarps Bro stenen, Dalums sogn, Redvägs herred, dateret til vikingetid (Vg175): (u)(e)stin

Södermanland

Tumbo Kyrka stenen, Tumbo sogn, Västerrekarne herred, dateret til vikingetid (Sö82): ui..(a)n

Nälberga stenen, Svärta sogn, Rönö herred, dateret til vikingetid (Sö170): uistain

Småland

Bräkentorp stenen, Tutaryds sogn, Sunnerbo herred, dateret til vikingetid (SM45): uestin

Uppland

Skogberga stenen, Täby sogn, Danderyds Skepplag, dateret til vikingetid (U162): uistain

Ekeby stenen, Fresta sogn, Vallentuna herred, dateret til vikingetid (U266): uistain Drengenavnet "Weohstan" er i 900-1000 tallet e.Kr. så ekstremt geografisk centreret i og omkring Öster- og Västergötland, at vi med stor sikkerhed kan sige at ophavet er fra disse landskaber, og derfor et Götar-navn. Spredningen af navnet uden for Öster- og Västergötland skyldes at på et tidspunkt efter 600 tallet e.Kr., anerkendes ca. år 1000 e.Kr., sker der en forening af Det gamle Svearige (Uppland + Västmanland) og Södermanland, Götaland og Öland - se afsnittet "Garðaríki" (underafsnit "År 862 e.Kr."). Vi kan ydermere se at ”Wígláf”, som vi må opfatte som en kenning og ikke en faktisk person, er ”Ælfhere’s mage” (maég Ælfheres). Personen Ælfhere nævnes i Waldere-fragmenterne (sætning A:11) som ”Ælfheres sunu” (Ælfhere’s søn), og må anses som en faktisk person (se ”Bilag G: Wélund – helligt land, høvding og gud”). Brugen af ”maég” netop her mener jeg muligvis er nøglen til hele Beowulf-kvadet, særligt fordi personen Ælfhere forekommer uden nogen anden, eller videre, tilknytning til kvadet. Det oldnordiske ”mágr, megir” ser ud til at betegne en gennem giftermål tilkommen mandlig person. Kom i hu at i vore sæder forbliver kvinden altid i egen slægt, modsat stort set alle andre stammer. Det er derfor manden, der kommer til en ny slægt. Mandfolkene i kvindens slægt vil derfor betegne svigersønnen som en ”mágr”. Samme betegnelse vil svigersønnen give sin svigerfader. Jeg mener at ordet er det samme som ”maki” (oldnordisk) og ”gemacca” (oldengelsk) eller ”sidestykke, ligemand, ægtefælle”, i dag ”mage”. Er ”Wígláf” derfor et kaldenavn, og en mage (et sidestykke) til den faktiske person Ælfhere, da kan Ælfhere eller "Ælfhere's søn" være den faktiske person bag kaldenavnet Béowulf. Det kræver dog anerkendelse af, at sætningen ”Béowulf is mín nama·”, der viser os at Béowulf er et givet navn, og ikke et kaldenavn, skrives således for at personliggøre helteskikkelsen i kvadet. En sådan antagelse kan med rette anfægtes som tvivlsom, og det kan ganske enkelt være at "Ælfhere's søn" er identisk til Béowulf. I sidstnævnte tilfælde er "Ecgþéow” (sværdets tjener) så et heite for Ælfhere. Med brugen af ”Scylfinga” (Skjælveunge-ætten) ved vi at Wægmund’s klan ønsker at se sig selv som kommende fra ”Scylfinga, Skilfinga” (Skjælveunge-ætten), der er stam-æt til ”Scyldinga” (Skjoldunge-ætten), og dennes afledede; Ynglinga-ætten. Vi kan også se at alle parter er Götar-æt. Kvadets anden person med navnet Béowulf Scyldinga (identisk med, eller broder til, Friðleif, Scyldinga-æt nr. 14, ca. 400-446) viser os at denne Béowulf i tid og sted er fra skjoldunge-ætten, fra første halvdel af 400 tallet e.Kr. Det er helt bevidst at Beowulf-kvadet ikke lader Wægmund’s klan, og dermed Béowulf (née Ælfhere eller søn), kalde sig ”Scylding” (Skjoldunge). Béowulf Scyldinga burde i tid være yngre end Béowulf (née Ælfhere eller søn). Jeg mener dog det er omvendt i Beowulf-kvadet, der finder sted i 500 tallet e.Kr. At Béowulf (née Ælfhere eller søn) fremstilles som ”Scylfing” (Skjælveunge) skyldes at han er Götar. Der gemmer sig her en i samtiden velforstået gammel broderstrid mellem de ætter, der under Kong Skjold (Scyld Shefing, Scyldinga-æt nr. 13, ca. 385-425) sætter sig på magten i slutningen af 300 tallet e.Kr., og Götar-folket, der ikke ønskede at underkaste sig Skjoldungerne. Denne adskillelse kan også ses af Hyndluljóð (vers 11, Ældre Edda), og forklaringen mener jeg findes i forståelsen for, hvorfor de jyske Götar må forlade Jylland, og gøre landnám i hvad bliver Götaland ca. år 300-400 e.Kr. Set i dette lys er Beowulf-kvadet en hyldest til Wægmund’s klan, der formentlig uddøde i slægten i kampen for at skabe Götaland, og til hele Götar folket, da det er deres indgriben der gør at Skjoldungerne overlever. Vi ved hvorfor Béowulf (née Ælfhere eller søn) er forpligtet hertil. Kong Hroðgar (Scyldinga-æt nr. 17, ca. 473-525) forklarer os i Beowulf-kvadet (sætning 456-472), hvorledes Béowulf (née Ælfhere eller søn)'s fader havde dræbt Heaþoláfe fra Wilfingum-ætten (identisk til Wuffinga-ætten fra Anglen og Øst-Anglen - se afsnittet "Wuffinga/Ulveunge-ætten). Dette drab må have udløst en wergeld som Béowulf (née Ælfhere eller søn)'s fader ikke var i stand til at udrede, hvorfor han drog i landflygtighed til De Gamle Sakser (her kaldet "Súð-Dena folc"). Kong Hroðgar afregnede den udestående wergeld med "féo þingode·" (thing-fæ, fæ thinget) til familien i Øst-Anglen, og faderen svor en troskabsed til kongen og Skjoldungerne, som Béowulf (née Ælfhere eller søn) er forpligtet at videreføre. Waldere-fragmenterne (sætning A:8-11), skrevet til "Ælfhere's søn", siger: [Nú] is sé dæg cumen

þæt ðú scealt áninga óðer twéga:

líf forléosan oððe l[an]ge dóm

ágan mid eldum, Ælfheres sunu. Nu er den dag kommen

da du skal (det) ene eller (det) andet:

Livet forløse eller (tids)lang dom(,)

age med (de) ældre, Ælfhere's søn. Min oversættelse til nudansk.

Jeg mener her vi må opfatte valget for "Ælfhere's søn" som i Beowulf-kvadet (sætning 2940-41), Hávamál (vers 138, Ældre Edda) og det oldengelske læredigt ”De 9 Urters Galder” (þas nygon wyrta galdor, sætning 36-40); enten ofrer han sig (for sit Götar folk), eller han vil blive (for)dømt af eftertiden, jvf. dommen afsagt af de dødelige i henhold til Hávamál (vers 77, Ældre Edda). Det oldengelske "ágan" forekommer på olddansk som "age" i ”Fruer oc Jomfruer de age met mag” (den gamle folkevise "En vnger Frøicken føris aff Danmarck til Suerig", vers 24), der gengives af Anders Sørensen Wedel (1542-1616). Ordet ”age” har på olddansk betydningen ”bevæger sig frem, kører, befordrer sig”. Når derfor alle vore kvinder ”ager med mager” så har det betydningen af de er at finde side om side med deres ægtefælle og ligemand. Når "Ælfhere's søn" "ágan mid eldum" (age med (de) ældre), så har det betydningen at "Ælfhere's søn" opfordres til at befinde sig side om side med de fremmeste af Götar-folkets erfarne krigere. Endelig hører det med til den samlede forståelse, at den fremmeste færøske æt i Landnámstiden i begyndelsen af 800 tallet e.Kr. kaldes "Götuskeggia" (Götarskæg). For mere herom se afsnittet "Navigation - Solstenen og Solpejlskiven" (underafsnit "Færøerne - hvor kom fårene fra?"). Béowulf's begravelse Hvor møder Beowulf sin bane? Først må vi erindre at Beowulf bliver dræbt i forsvaret af Heorot. I afsnittet ”Kvinder - Jordlige moder og skjoldmø” har jeg argumenteret for at personen ”Grendel”, der dræbes i Heorot, Gl. Lejre, er en kenning for Møn. Moderen ”Grendles módor”, jvf. Beowulf-kvadet (sætning 1282), er påbudt at tage hævnen, og vi må antage at hun drager til Heorot for at søge den. Vi erindrer ordsproget: ”Hvor man har faaet sin skade skal man søge sin oprejsning” 1. 1 Grundtvig , N.F.S.: Danmarks Riges Krönike (1818-1823, 1855 udgaven fra 1924, Bog 3:162). Wiglaf siger, jvf. Beowulf-kvadet (sætning 2653-54): þæt wé rondas beren eft tó earde at vi De Randede [=skjolde] bærer tilbage til (odels)jorden Min oversættelse til nudansk. ”rondas” er flertalsform af ”rand”, der har samme betydning på nudansk og opfattes som ”Skjoldets rand”. Ordet er derfor en kenning for ”skjoldene”. Wígláf, søn af Weohstan (sunu Wíhstánes), er ”wægmunding" (fra Wægmund's klan) som er Beowulf. Begge er derfor ”nære slægtninge” (sibæðelingas), jvf. Beowulf-kvadet (sætning 2708). Wígláf er ved Beowulf’s side, jvf. hvor han siger til Beowulf i Beowulf-kvadet (sætning 2668): ic ðé fullaéstu jeg, din fuldstændige klippe Min oversættelse til nudansk. ”fullaéstu” fra ”fullǽstan”, igen sammensat af ”full” (fulde, hele, fuldstændige) + ”stán” (sten, klippe). Med andre ord, som Götar befinder Beowulf og Wígláf sig ikke i Götaland.

Wiglaf fortsætter og tiltaler Beowulf, jvf. Beowulf-kvadet (sætning 2664): swá ðú on geoguðféore geára gecwaéde at du med ungdommens livskraft, (for) år (tilbage) kvædede Min oversættelse til nudansk. ”geoguðféore” er sammensat af ”geogoð” (ung) +”feorh”. Vi erindrer at ”geo” på oldengelsk udtales ”yeo” og på oldsaksisk skrives ”juguð”. Opfattelsen er ”ung kriger”, dvs. over 15 år gammel. Endestavelsen ”fjör, feorh” (oldnordisk, oldengelsk) har betydningen ”liv, livskraft, livlighed”. Beowulf-kvadet (sætning 2732-33) lyder: ic ðás léode héold fíftig wintra· Jeg folket (under)holdte (i) halvtredsindstyve vintre· Min oversættelse til nudansk. Ordet "héold" (holdte) skal ses sammen med Beowulf-kvadet (sætning 2425-2433), hvor Beowulf beskriver sin knæsætning som 7-årig til Kong Hreðel, der "héold mec ond hæfde Hréðel cyning·" (Holdte mig og havde Hreðel konge·). Beowulf viderefører derfor samme "holde hånden over, underholdning" af Götar-ætterne.

Beowulf er derfor på tidspunktet for sin død kommet godt op i årene, og vi må opfatte ham som ca. 65 år gammel på sin dødsdag. Beowulf’s banemand er ”wyrm” (ormen), jvf. Beowulf-kvadet (sætning 2669), der ankommer fra et andet landskab, jvf. Beowulf-kvadet (sætning 2670):

inwitgæst óðre síðe ondskabsfulde gæst, endnu engang Min oversættelse til nudansk. Når ”ǽrest” (først) er sat sammen med ”óðre síðe”, har sidstnævnte betydningen ”dernæst”. Når ”óðre síðe” står alene må det opfattes som ”atter”, dvs. endnu engang. ”Wyrm” (ormen), som vi må opfatte som ”dragen”, er en kenning for en ekstrem farlig fjende, og når dragen ”líg ýðum for” (flammer bølger for), jvf. Beowulf-kvadet (sætning 2672-73), må vi opfatte dette som en ”sværdflamme”. Det er lysglimtet fra jern mod jern, der i kenningsform bliver den ildspyende drage. Dette kan være to sværdklinger eller, som i dette tilfælde, sværd mod skjoldrand (rond) og brynje (byrne). Vi har samme brug af kenning i Helgakviða Hundingsbana hin fyrri (vers 15, Ældre Edda). Sværdklingers lynglimt kaldes på oldengelsk "Swurdléoma", jvf. Finnsburgh Fragmentet (sætning 35). Det er samme ord der danner det oldengelske ”lígdraca” (ilddrage), og samme ord ”líges” (flammende), der i Beowulf-kvadet (sætning 83) beskriver at Heorot nedbrændes. Beowulf-kvadet (sætning 2688-89) fortsætter drage-kenningen med brugen af ”þéodsceaða” (folkeskader) og ”frécne fýrdraca”; direkte ”voldsomme fyrdrage”, men opfattet som ”hårdføre ilddrage”, der for tredje gang (þriddan síðe), dvs. alle gode gange tre, angreb Beowulf. Vi kan nu samle puslespillet af ord, og se hvem der er Beowulf’s banemand, og det har alle været opmærksom på da kvadet blev mundtligt fremført i 700 tallet e.Kr.: Beowulf-kvadet (sætning 2670) forklarer os at "wyrm” (ormen) angriber ”óðre síðe” (endnu engang)





Beowulf-kvadet (sætning 2688-89) forklarer os at ”fýrdraca” (ilddrage)n angriber ”þriddan síðe” (for tredje gang). Dragen, en kenning for fjenden, har med andre ord allerede angrebet Beowulf tidligere; en første gang. Men hvem er fjenden? Løsningen findes ved at sammenholde ordet ”þéodsceaða” i Beowulf-kvadet (sætning 2688) med ordet ”mánscaða” i Beowulf-kvadet (sætning 1339). Folkeskaderen og mandsskaderen er én og samme person, og personen er ”Grendles módor”, som jeg har argumenteret for kom fra Møn. Beowulf dræbes derfor på Sjælland i Myadle-Susle (Medelsyssel). Da Beowulf dør i Kong Hróðgár’s tjeneste byder skikken at han tilbydes ligbrænding og højlæggelse i nærheden af kongsgården Heorot. Højlagt på ”hrones næsse” (Horn's Næs) Beowulf's begravelse berettes i Beowulf-kvadet (sætning 3136-82). Beowulf ligbrændes, jvf. ”ád on eorðan” (pyre på jorden) jvf. Beowulf-kvadet (sætning 3138), og højlægges ”hlaéo on hóe sé wæs héah ond brád” (bakkeformet høj, den var høj(tragende) og bred), jvf. Beowulf-kvadet (sætning 3157). Han højlægges med udsyn over havet ”waéglíðendum wíde gesýne” (bølgegliderne vidt synet), jvf. Beowulf-kvadet (sætning 3158), og stednavnet er på ”hrones næsse” (Horn's Næs), jvf. Beowulf-kvadet (sætning 3136). Spørgmålet er hvorledes vi skal opfattes stednavnet ”hrones næsse”. På den lille kiste fra Northumbria (The Franks Casket), som Beowulf-kvadet også dateret til 700 tallet e.Kr., forekommer i runer bl.a. indskriften "hronaesban". Ordet oversættes generelt til ”hvalben”, men det er åbenlyst ikke ordets sande betydning da ordet ”hval” findes på oldnordisk som ”hvalr” og oldengelsk som ”hwæl”.



Ordet ”hran, hron” (oldengelsk), der igen generelt oversættes til ”hval”, er tæt knyttet til det oldengelske ord ”hrán” (ren, rensdyr), der modsvares af ”hreinn, hrein-dýri” (oldnordisk).



Jeg er ganske sikker på at den etymologiske fællesnævner mellem ordene ”hran, hron” og ”hrán” er begge dyr’s horn; rensdyrets horn og nar-hvalens horn. Derfor vælger jeg at oversætte ”hrones næsse” til "Horn's Næs". Da vi bør søge efter Beowulf's gravhøj med udsigt over vandet i Myadle-Susle (Medelsyssel), Sjælland er der faktisk kun én mulighed 1. I Valdemars Jordebog fra år 1231 e.Kr. forekommer stednavnene "Hornswith" (Hornsved = Horn's Skov) i "Hornsheret" (Hornsherathi (1085), Horns Herred), Sjælland. 1 I vor oprindelige begravelsesskik er det ikke skik og brug at man føres hjem til egnen ifald man fandt sin bane udlands. Er man uenig heri, eller mener man at Beowulf ikke blev dræbt på Sjælland, kan man evt. undersøge følgende stednavne nærmere: Hornæbiærgh, Årstad Herred (Årstads härad), det mellemste Halland ved Hallandsgrænsen.

Hornabiærg, Skogaås, Idala Sogn (Idala socken), Fjerre Herred (Fjäre härad), det nordlige Halland. Ligger indlands ved den store ferskvandssø Stora Hornsjön (Stora Horredssjön). Er skellet mellem Idala og Horred (Horn) Sogne, og ligger på grænsen mellem Halland og Västergötland.

Hornæbiærgh (Hornberg (1515), Hornabiergh (1555)), i dag "Hornaberg", Timmerhultaås. "Hornæbiærg" (udspring + højde; utsprång + höjd) var oprindeligt grænsen mellem Kinnared Sogn, Halland og Gryteryd Sogn, Småland. Da et "næs" ser ud til at påkræve et stort åbent saltvandsfarvand, mener jeg ikke nogen af ovennævnte stednavne kan være de rette. Kilde: Svend Aakjær: Kong Valdemars Jordebog (1926-45, 2. bind: Kommentar, Hæfte 1, s. 272, 282; 3. bind: Registre, s. 59) Horns Herred er en halvø. Skoven (with, ved) strakte sig i sydgående retning forbi kongsgården "Abrumstorp, Abramstorp, Abramtzstorp" (først fra 1468 skrevet "Abrahamszstrop", i dag skrevet "Abrahamstrup") 1. Kongsgården blev bygget ved en rydning i skoven. Det oprindelige Horns Herred var kun den nordlige del af halvøen Hornsherred, selve "hornet", mellem Roskilde Fjord og Isefjorden. Herredet var en del af Myadle-Susle (Medelsyssel), og derfor under kontrol af kongsgården i Gl. Lejre. 1 Se Caspar Frederik Wegener: Historiske Efterretninger om Abrahamstrup Gaard i ældre og nyere tid (1855, Bind I, fodnoter s. 7, 9 og 11). Forstavelsen "*Abrum-, *Abram-" kunne være sammensat af "a" + "brum, brom" (oldnordisk, oldengelsk) eller "knop". Det oldnordiske "a, at" som forstavelse i sammensatte ord har bl.a. betydningen "på et sted, ved noget". Det oldnordiske "brum" får senere en udvidet betydning til at omfatte "små grene med løv". Det oldengelske "brom", i dag "broom", får senere betydningen "riskrat, kosteris, kost". Herfra følger at "Abrumstorp" opnår betydningen "torpen til stedet der satte knop/skød frem", underforstået "i/fra skoven". På foranledning af Vincentz Joachim Hahn skriver Kong Christian V. 26. juli 1677, at "Vi ville oc derhoss allernaadigst hafve samme voris Ober Jegermesters gaard Abrahamstrup kaldet Jegerpriis", dvs. gården omdøbes til Jægerspris (Slot). I det oprindelige Horns Herred (= Draaby Sogn) 1 har vi følgende næs: Dyrnæs

















Kitnæs (Kignæs, med Kignæsbakkerne) 1 I brev dateret 1518 skrevet "wti hornshæret i droby soghen". Se Caspar Frederik Wegener: Historiske Efterretninger om Abrahamstrup Gaard i ældre og nyere tid (1855, Bind I, fodnote s. 53) Dyrnæs findes midt i det oprindelige Horns Herred, i den østlige del med udsigt over Roskilde Fjord. Kitnæs (Kignæs) ligger i Færgelund skoven, sydøst for kongeslottet Jægerspris, og nord for den gamle Færgegård. Kitnæs (Kignæs) er, så vidt jeg kan se, landkendingen angivende "porten" til Roskilde Fjord. Lidt mod syd for Færgegården findes Egelund Gård med egnens bavnehøj. Stednavnet ”Hornsved” (Hornswith, Horn's Skov) forekommer som en del af Abrumstorp (Abrahamszstrop)'s jorde i 1400 tallet. "Diplom. Arch. R. ms. af 14. juni 1468" lyder således i en retsstrid på Hornsherred’s Thing (Hornshærrets thing, Hornszherridtz ting) mellem Steen Basse Bille’s enke Fru Sidsel, der besad Abrumstorp (Abrahamszstrop), og beboerne i Sjælsø Len, der oppebar særlige rettigheder i skovene tilhørerne Abrumstorp (Abrahamszstrop) 1: ”… huilche forne dannemend udginge och velberaade indkom igien inden fijre stoche paa forne ting och szamdregteligen vidne paa derisz gode troe och sanden, at de som bygge oc boe udj Sielszöe Leen gaffue ey mere for schouff och bygning aff Hornszved end it halfft lam och for Landszrtingszreed toe engelsche om aarett och dreffue derisz sviin thill Hornszved, naar olden vaar….” 1 Se Caspar Frederik Wegener: Historiske Efterretninger om Abrahamstrup Gaard i ældre og nyere tid (1855, Bind I, fodnote s. 29) Det oprindelige navn på Frederikssund er ”Sundby”, med Sundbylille og Oppe Sundby som tilstødende stednavne. Kong Frederik II. udsteder befaling til sin lensmand på Abrumstorp (Abramstrup), Borchard Pappenheim, dateret 10. juli 1585 1: ”… Wor gunst thilforn. Wiid, att wij haffue forgott ansehet, och Ere thilsindt worden, att wille lade giöre En skibbro wid Sundby ferge, att ther paa kand opschiibis, huis godz ther Sammenstedtz Indföris, Enthen thill wor behoff Eller Andre theris Leylighet, huor thill will behoff giöris En heell hob thömer. Thi bede wij thig och wille, at Nar thu her met besögis, thu tha paa wor och Kronens skouffue, Som thu wdj befalling haffuer, thill wor gaard Abramstrup, huor thet Ringist thill Skouff schade schie kand, lader hugge, Saa mögit och Saa Stortt och Dannit bygge thömmer, Som wor Thymmermand, hans Lyckou, thig om schall thilsige och wnnderwiisse, och Nar thet huggen Er, Attu tha thet lader nederflode, och forschaffer till Landt paa thenne Siide, ind for Sundby, Saa thet met thet förste maa Vdkomme. Ther met schier wor wilge och thag her Ingen forsömmelse fore.” 1 Se Caspar Frederik Wegener: Historiske Efterretninger om Abrahamstrup Gaard i ældre og nyere tid (1855, Bind I, fodnote s. 80, 96). Borchard Pappenheim (Borchortt Papenhiem) kom fra stamgodset Liebenau i Hessen som protestantisk flygtning til Danmark, og trådte 1559 i tjeneste som Jægermester (Jeyermester) for Kong Christian III. Han trådte ind i den danske adel ved giftermål med Birgitte Falster Pedersdatter af Corselitze. Kongens befaling antyder at der her bygges, måske genopbygges, en brygge meget tæt på Kitnæs. Denne ”skibbro” skal ikke afløse ”Sundby ferge”, og sidstnævnte ved vi fra stednavnet Færgelunden, hvor Kitnæs ligger, og Færgegården (Jægerspris Gods' Færgegård fra 1839), sejlede på tværs af Lunderenden klods op af Kitnæs. Vincentz Joachim Hahn (1632-1680) blev 13. januar 1663 udnævnt til Over- og Hofjægermester (ober Jegermester) for hele Kongeriget Danmark (dvs. Danmark, Slesvig og Holsten). Han fik skøde på Abrumstorp (Abrahamstrup) 1673 af Kong Christian V (regent 1670-1699). I forbindelse med Refusionsopgørelsen, kaldet ”Beregning, af Hans Ko. Ma. Ratificerit den 27 9bris Aº 1673” 1, hører vi: ”… Item Sundbye fergehuus, som giffuer Aarlig til Abrahamstrup …”. 1 Se Caspar Frederik Wegener: Historiske Efterretninger om Abrahamstrup Gaard i ældre og nyere tid (1855, Bind I, s. 236, fodnote s. 239-240). Med andre ord, Færgegården (Sundby fergehuus) tilhører Abrumstorp (Abrahamstrup), hvorfor det tilstødende Færgelunden, og dermed Kitnæs, også har gjort det. Det må derfor regnes for sikkert at skoven omkring Kitnæs (Kignæs) hed ”Hornsved” (Hornswith, Horn's Skov), hvilket igen understøtter at næsset oprindeligt kan have haft navnet ”hrones næsse” (Horn's Næs). Vi at se at i 1684, og helt frem til 1868, var færgen mellem Færgelunden og Sundby en Trækfærge, da færgemanden Peder Pedersen i Kongelig Resolution af 9. september 1684 gives en årlig ydelse på 20 Rigsdaler fra Jægerspris’ Intrader til køb af et træktov. Som modydelse skulle han frit overføre de kongelige Hof- og Jagtbetjente, samt rytteriet 1. Denne oplysning har konsekvensen at sejlløbet forbi Kitnæs er afspærret af et tov der strækker sig på tværs af Lunderenden. Derfor har ingen skibe, handels- eller krigsskibe, kunnet sejle forbi Kitnæs. 1 Se Caspar Frederik Wegener: Historiske Efterretninger om Abrahamstrup Gaard i ældre og nyere tid (1855, Bind II, fodnote s. 22). Stednavnet "Draby, Drauby, Droby" (Dråby), der forekommer netop ved Kitnæs og Lunderenden, må være fra "drag, dragan" (oldnordisk, olddansk, oldengelsk), hvis betydning bl.a. er "drage, trække, slæbe" f.eks. skibe på land. Vi ved at kun 100 meter efter Kitnæs, i lokal tanke "længere oppe", lå to ege-pælespærringer på tværs af indløbet. Først "Mellemgrunden" i Lunderenden, dateret fra år 90-620 e.Kr., dvs. vedligeholdt over mange hundrede år i landnámstiden af Sjælland. Dernæst Vævergrund-spærringen, længere oppe, dateret til år 120-340 e.Kr. Brev af 14. september 1680 til Amtmanden i Roskilde Amt, Io. Christof. Körbitz (Rigsmarskal Johan Christoph v. Körbitz, 1612-1680) viser os at Hornsherred’s Thing (Hornshærrets thing, Hornszherridtz ting) lå i Landerslöv (Landerslev), da tinghuset igen skal opstilles her 1. Det placerer tingstedet lige syd for stednavnet "Draby, Drauby, Droby" (Dråby), og derfor bag søforsvaret. 1 Se Caspar Frederik Wegener: Historiske Efterretninger om Abrahamstrup Gaard i ældre og nyere tid (1855, Bind II, fodnote s. 16). Når vi samtidig ved at der bygges, og måske fra arilds tid har været, en brygge (skibbro) meget tæt på Kitnæs, må vi overveje en sammenligning med helt samme søforsvarsteknik af jydernes Lundenbyrg (Lundeborg), på mønt skrevet "Londenus" (London). Gunnlaugs Saga Ormstungu fra 1200 tallet e.Kr. viser os at man lagde til ved Lundúnabryggjur (Lunde-brygge, London Bridge) i Lundeborg (London) ca. år 1000 e.Kr.: ”Nú sigla þeir Gunnlaugr í Englandzhaf ok kómu um haustit suþr viþ Lundúnabryggjur ok réþu þar til hlunnz skipi sínu” ”Nu sejlede da Gunnlaugr i Englandshavet og kom om høsttid syd ved Lunde-brygge og redede der på land skibene sine” Min oversættelse til nudansk. Formålet med Lundúnabryggjur (Lunde-brygge, London Bridge) var ikke kun at forbinde to punkter på hver side af Themsen, og dermed åbne en farbar vej mellem disse punkter. Formålet var i lige så høj grad at spærre for al videre sejlads ned af Themsen af forsvarsmæssige årsager. Vi kan vise helt nøjagtigt hvor vigtig en opgave Lundúnabryggjur (Lunde-brygge, London Bridge) havde i forsvaret af Lundeborg (London). Snorre: Heimskringla (Ólafs saga helga, kap. 12. Dauði Sveins tjúguskeggs; kap. 13. Orusta hin sétta), forklarer os at umiddelbart efter Svend Tveskæg (Sveinn tjúguskegg Danakonungur)'s død i Gainsborough, England 3. februar år 1014 e.Kr., ankom Olaf Haraldsson (Óláfr Haraldsson, Olaf den Hellige/Olav II., år 995-1030 e.Kr.) til England. Det gjorde også den landflygtige Kong Adelråd (Aðalráðs konungs, Aðalráður konungur, ca. år 968-1016 e.Kr.): Þá lögðu þeir fyrst til Lundúna og utan í Temps en Danir héldu borginni. Öðrum megin árinnar er mikið kauptún er heitir Súðvirki. Þar höfðu Danir mikinn umbúnað, grafið díki stór og settu fyrir innan vegg með viðum og grjóti og torfi og höfðu þar í lið mikið. Aðalráður konungur lét veita atsókn mikla en Danir vörðu og fékk Aðalráður konungur ekki að gert. Bryggjur voru þar yfir ána milli borgarinnar og Súðvirkis svo breiðar að aka mátti vögnum á víxl. Á bryggjunum voru vígi ger, bæði kastalar og borðþök forstreymis svo að tók upp fyrir miðjan mann. En undir bryggjunum voru stafir og stóðu þeir niður grunn í ánni. En er atsókn var veitt þá stóð herinn á bryggjunum um allar þær og varði þær. Aðalráður konungur var mjög hugsjúkur hvernug hann skyldi vinna bryggjurnar. Hann kallaði á tal alla höfðingja hersins og leitaði ráðs við þá hvernug þeir skyldu koma ofan bryggjunum. Þá segir Ólafur konungur að hann mun freista að leggja til sínu liði ef aðrir höfðingjar vilja að leggja. Á þeirri málstefnu var það ráðið að þeir skyldu leggja her sinn upp undir bryggjurnar. Bjó þá hver sitt lið og sín skip. Ólafur konungur lét gera flaka stóra af viðartaugum og af blautum viði og taka í sundur vandahús og lét það bera yfir skip sín svo vítt að tók út af borðum. Þar lét hann undir setja stafi svo þykkt og svo hátt að bæði var hægt að vega undan og ýrið stinnt fyrir grjóti ef ofan væri á borið. En er herinn var búinn þá veita þeir atróður neðan eftir ánni. Og er þeir koma nær bryggjunum þá var borið ofan á þá bæði skot og grjót svo stórt að ekki hélt við, hvorki hjálmar né skildir, og skipin meiddust sjálf ákaflega. Lögðu þá margir frá. En Ólafur konungur og Norðmanna lið með honum reru allt upp undir bryggjurnar og báru kaðla um stafina, þá er upp héldu bryggjunum, og tóku þá og reru öllum skipunum forstreymis sem mest máttu þeir. Stafirnir drógust með grunni allt til þess er þeir voru lausir undir bryggjunum. En fyrir því að vopnaður her stóð á bryggjunum þykkt, þar var bæði grjót mart og hervopn mörg en stafirnir voru undan brotnir, bresta af því niður bryggjurnar og fellur fólkið mart ofan á ána en allt annað liðið flýði af bryggjunum, sumt í borgina en sumt í Súðvirki. Eftir það veittu þeir atgöngu í Súðvirki og unnu það. En er borgarmenn sáu það að áin var unnin Temps svo að þeir máttu ekki banna skipfarar upp í landið þá hræddust þeir skipfarar og gáfu upp borgina og tóku við Aðalráði konungi. Svo segir Óttar svarti: Enn braustu, éla kennir,

Yggs veðrþorinn,

bryggjur, linns hefir lönd að vinna,

Lundúna, þér snúnað.

Höfðu hart um krafðir,

hildr óx við það,

skildir gang, en gamlir sprungu,

gunnþinga, járnhringar. Da lagde de først til Landet [= Kent] og ude i Temps [= Themsen], da Danerne holdte Borgen [= Lundeborg, London]. På den anden siden af floden er et stor købstun der hedder Sydvirket [= Southwark]. Dér havde Danerne et omfattende forsvarsanlæg, gravet et stort dige og sat fremfor den indre væg [= vold] oprejst tømmer og sten og (græs)tørv og havde der en stor (hær)lid. Kong Adelråd lod gøre store anfald, end Danerne vogtede [= satte sig til modværge] og Adelråd fik intet gjort [= opnået]. Bryggen [= Lundúnabryggjur, Lunde-brygge, London Bridge] var der over foruden mellem Borgen [= Lundeborg, London] og Sydvirket [= Southwark], så bred at man kunne køre vogne forbi hinanden. Bryggen var kampklar, både kasteller [= fæstninger] og bordtæk [= forskandsning med træplanker] langs strømmen i halv mands højde. End under Bryggen var staver og stødte de ned i grunden i udførelsen [= pæleafspærring]. Medens anfaldene stod på da stod de alle på Bryggen og vogtede [= satte sig til modværge] der. Kong Adelråd var meget bekymret over hvorledes han skulde vinde Bryggen. Han kaldte i (sam)tale alle herse-høvdingerne (= hærlederne) og søgte efter råd til hvorledes de skulde komme over [= forbi] Bryggen. Da siger Kong Olav at han vil se til at forsøge at tilføre sin (hær)lid hvis andre høvdinger ligeledes ville føre (deres) til. Ved deres (for)målsstævne var det rådet, at de skulle tilføre hæren under Bryggen. Rustede da hver sin (hær)lid og sine skibe. Kong Olav lod gøre store flader af nedhuggede bøjelige kæppe og af bløde [= bøjelige] vidjeris og søndertog [= nedrev] (et) hus gjort af sammenflettede grene og lod det bære over sine skibe så vidt at (det) tog (sig) ud over bordene (= rælingerne). Der(efter) lod han under (dette) sætte staver så tykke og så høje at (det) både var let at kæmpe under, og var stift (nok) til (at modstå) sten ifald ovenfra de kom. End da hæren var rustet roede de neden efter et stykke vej. Og da de kom nær Bryggen da kom ovenfra mod dem både skud og sten (i) så store (mængder), at der ikke kunne holdes ved [= modståes], hverken hjelme eller skjolde, og skibene beskadiges selv heftigt. Lagde da mange fra [= roede bort]. End Kong Olav og Nordmændenes (hær)lid med ham roede alt op under Bryggen og bar kabler [= tykt hampetov] rundt om stavene der holdte Bryggen oppe [dvs. de bærende lodrette bjælker], og tog da og roede alle skibene (frem)for strømmen [dvs. med strømmen, da i så fald har flodet ud mod Vesterhavet], som de bedst formåede. Stavene droges ud af grunden, alt til de var løse under Bryggen. Og fordi at den væbnede hær stod tykt [= tæt] på Bryggen, der var både mange sten og hærvåben mange, end staverne var underbrudte [= brød sammen]. Braste derfor ned Bryggen og faldt mange folk fra [Bryggen], og resten af (hær)liden flygtede fra Bryggen, somme til Borgen [= Lundeborg, London], end somme til Sydvirket [= Southwark]. Efter dette gangede de mod Sydvirket [= Southwark] og vandt de