Indvandrerbanderne på Nørrebro har indgået en våbenhvile, hører vi. Men det er ikke en våbenhvile, som vi danskere eller andre vesterlændinge forstår den. Der er snarere tale om en hudna.

En hudna har sin oprindelse på den arabiske halvø i Muhammeds tid. Her var en hudna ikke en endelig fredsaftale, men en aftale mellem to beduinstammer, jævnbyrdige i styrke, om for en aftalt tid at stikke krumsablen i skeden, efter at stammekrigerne var blevet trætte af at dræbe hinanden og stjæle hinandens kameler, geder, kvinder og børn.

Sådan en hudna har vi fået på Nørrebro: banderne har nu givet hinanden – og danskerne - deres krigerære på, at de ikke likviderer hinanden eller indleder ildkampe i en måned.

Det forlyder, at våbenhvilen er kommet i stand efter, efter at vise, ældre mænd har mæglet mellem stammerne Loyal to Familia og Brothas. De få tilbageværende danskere i Mjølnerparken er vistnok lettede. Formanden for Lejerbos ældreboliger i Mjølnerparken, Carsten Hjørvard, udbryder på Ekstra Bladet.dk om den glædelige nyhed:

'Er det rigtigt? Nej, hvor dejligt. Jeg bliver helt varm.”

Ja, i denne kolde tid, hvor der igen i år ikke vil være julebelysning på Nørrebrogade, hvor shawarmabarerne ligger tæt, kan man godt have brug for at varme sig ved en rar nyhed.

Hvad er det mon, som beduin-krigernes ældsteråd på Nørrebro kan, som Søren Pape, Justitsministeriet og politiet ikke kan? Ja, de kan åbenbart kontrollere deres egne brushoveder – sådan da.

Men der er ingen som helst grund til at glæde sig over, at muslimske bander efter forgodtbefindende kan indlede blodfejder om ære, hashhandel og territorium - og sætte dem på stand-by med en hudna, når det passer dem.

Jeg forstår godt, at Københavns Politi i skrivende stund ingen kommentarer har til hudna’en på Nørrebro, for den er en hån imod politikernes, domstolenes og politiets autoritet og imod borgernes tillid til staten.

Vi kender begrebet 'en stat i staten'; men her er der tale om stammer i staten; om unge bevæbnede voldsmænd, som åbenbart stadig bliver opdraget til at foragte det land, som så rundhåndet tog imod deres forældre og bedsteforældre.

Men nu skal deres fædre åbenbart have ros for at indstifte en våbenhvile i en stammekrig, som de selv har importeret, og som deres sønner udkæmper midt blandt sagesløse danskere?

Hvis danskerne virkelig er taknemlige over, at et muslimsk ældsteråd tilstår dem nogle ugers skrøbelig fred i deres eget land, så er det ikke underligt, at stammekrigerne foragter danskerne for deres svaghed. Og så har vi stadig det værste i vente.