Politikerne er trætte af medierne. Vi er ikke lige så følgagtige, som de gerne vil have, og det er naturligvis også irriterende at blive afsløret i at bruge skattekroner, som var det ens egne. Retorikken er hård, men forkert. Det er ikke mediernes skyld, at for eksempel Lars Løkke ikke kender forskel på, hvad han selv bør betale, og hvad han kan få andre til.

Men er der noget, der kan forene politikerne fra højre til venstre, så er det, at nu må medierne stoppes gennem skrappere regler og hårdere sanktioner. Formentlig kalkulerer politikerne benhårdt med, at de rider på en bred folkelig opbakning. Og for at hælde benzin på bålet til denne ’folkesag’ skyder politikerne Se og Hør-skandalen foran sig og udlægger den som et generelt problem i hele branchen.

Det ville svare til, at vi påstod Lars Løkkes tøjindkøb var et generelt problem i alle partier, der nødvendiggør nye, skrappere regler for partistøtten.

De politiske initiativer kommer over en bred kam. Det uvildige Pressenævn indkaldes til kammeratlig samtale og får at vide, at de bør skærpe sanktionerne og selv tage sager op. Folketingets rets- og kulturudvalg har i uskøn forening nedsat en arbejdsgruppe, der skal se på erstatningsansvar over for personer, hvis privatliv er blevet krænket af medierne. Og bødestørrelserne forlanges tredoblet på trods af, at Justitsministeriet for nylig fastslog i en rapport, at de nuværende rammer for erstatning må anses for tilstrækkelige.

Vi i medierne begår bestemt fejl, men jeg kender ingen mediechefer, der er ligeglade med at begå fejl. Jeg kender heller ingen, der ikke synes, det er rimeligt, at fejl skal rettes eller straffes.

Så spar mig for det lurvede forsøg på retfærdiggøre stramningerne med, at de er ’nødvendige’. Målet er at stække pressen, og det er ikke til gavn for befolkningen, men kun for magthaverne selv.