Jeg vil om lidt præsentere jer for fem særlige, stærke og på mange måder overraskende kvinder, hvis stemmer tilsammen udgør et nyt og opsigtsvækkende kor i den danske ligestillingsdebat. Men tillad mig at begynde med et hurtigt blik over på den anden side af Atlanten.

I efteråret, da de amerikanske sangerinder Rihanna og Taylor Swift kom op at toppes med hinanden i en regulær feministisk fight, var det, der udspillede sig for øjnene af den amerikanske offentlighed en genopførsel af en gammel – men stadig højaktuel – diskussion blandt USA’s feminister. Den afroamerikanske Rihanna havde , der viste hende mishandle og drukne en hvid kvinde. Taylor Swift, og andre (hvide) feminister med hende, kaldte filmen kvindefjendsk. Rihanna, og andre (sorte) feminister med hende, svarede prompte igen: Hvorfor er I oprørte over volden i videoen, spurgte de, når I ikke er oprørte over den vold, som sorte kvinder møder ude i virkeligheden?

Den amerikanske feminisme har gennem årtier kunnet inddeles i en ‘sort’ og en ‘hvid’. I 1970’erne opstod blandt andet Black Feminist Movement, der insisterede på, at de sorte kvinders kamp på en række punkter adskilte sig fundamentalt fra den hvide – mere privilegerede – kvindes kamp. Groft sagt: For de sorte feminister i Harlem kunne det føles, som om de kæmpede for, at deres mænd ikke måtte slå dem, mens de hvide kvinder på det fine Upper West Side kæmpede for, at deres mænd skulle gå med dem til tantra.

Og nu, mere end 50 år efter at den amerikanske feminisme fik farvekoder, er samme diskussion nået til Danmark: Oven på de voldsomme overgreb mod kvinder i Köln nytårsnat og afsløringerne af kvindefjendske udtalelser i Grimhøjmoskéen i Aarhus har en ny feministisk åre blotlagt sig i den danske debat. Danmark har fået det, vi kunne kalde en ‘brun’ feminisme. Den udgøres af danske kvinder med anden etnisk baggrund, der insisterer på, at man ikke kan strippe kultur fra ligningen, når årsagerne til kvindeundertrykkelse skal bekæmpes.

Særligt efter Köln-overgrebene – hvor en stor gruppe mænd med arabisk baggrund forulempede en stor gruppe tyske kvinder –viste det sig, at ikke alle, og i særdeleshed ikke alle hvide feminister, delte deres holdning. Som den tidligere næstformand i Dansk Kvindesamfund Ulla Tornemand skrev i Politiken var dét fænomen, at mænd forgreb sig på kvinder, hverken “nyt eller knyttet til en bestemt etnicitet eller kultur”. Det var, mente nogle hvide feminister, diskriminerende og racistisk at forsøge at finde årsagen til de voldsomme handlinger i mændenes kultur.

Forkert, replicerede de brune feminister. Den kultur, kvinderne er opvokset i, udgør et selvstændigt problem. Som den danskafghanske Geeti Amiri i sidste uge skrev på sin Facebook-væg på Kvindernes Internationale Kampdag i et opråb til dem, hun døbte “salonfeministerne”: “Jeg efterlyser et fucking fælles opråb, der bryder alle imamers og patriarkalske røvhullers monopol på at eje retten over kvinden. Jeg efterlyser, at feministerne råber [ad] enhver kvindeundertrykkende norm ved at mobilisere sig hele vejen rundt.”

Og således blev den danske debat om kulturens betydning for kvindeundertrykkelse sparket i gang for alvor. Så derfor: Mød Geeti Amiri og fire andre ekstraordinære kvinder og “brune” feminister. Her fortæller de om dem selv med deres (helt) egen stemme.