Kære fellow africans, blacks, mørke, negere, sorte eller, som jeg foretrækker, chocolates. (I andre er selvfølgelig velkomne til at læse med)



En ting, som jeg gentagne gange bliver overrasket over på de sociale medier, er de mange gange jeg støder på debatter om diskrimination og rascisme. Når jeg tænker over, hvor meget netop de emner har fyldt i menneskets historie eller 'bare' de seneste 200 år, kan jeg ikke lade være med at tænke: Er vi virkelig ikke kommet videre?



Jeg har boet i Danmark i snart 20 år. Stort set hele mit liv. Nogle af mine egne vil sikkert påstå, at jeg netop af den grund er blevet for dansk og har glemt, hvad det vil sige at være afrikaner. Men jeg har stadig min smukke chokoladefarvede hud og har derfor på lige fod med jer oplevet at blive kaldt 'neger', eller at hvide danskere spørger:Kan du egentlig godt blive solbrændt?





Men... Jeg bliver virkelig sjældent (hvis ikke aldrig) generet af de udtalelser eller mærkelige spørgsmål, som jeg møder på min vej. Igennem mit 25 år korte liv og min opvækst med to forskellige kulturer og en stærk afrikansk diva-mor i ryggen, har jeg efterhånden lært, at man i stedet for at hade dem, der siger noget ondt eller ubetænksomt, kan komme meget længere med at kigge ind ad og overveje, hvorfor de ting overhovedet generer en in the first place.

For mig er det lidt, som da jeg var barn og teenager og blev ked af eller sur over, hvis andre kaldte mig grim, dum eller tyk. Jeg blev mest ked af det, fordi jeg troede, at der var en sandhed i det, de sagde. Helt i modsætning til nu hvor jeg ved, at jeg er god nok, præcis som jeg er.