De seneste uger har der været stordrama i medierne og blandt borgerlige politikere. Årsagen er, at bagagefolkene i Københavns Lufthavn ikke vil arbejde sammen med en vikar, hvis han ikke vil være medlem af 3F og deres medarbejderklub.

Luften har været fyldt med påstande om, at Grundloven bliver brudt, at vikaren har mistet sine frihedsrettigheder, at 3F skal sætte bagagefolkene på plads og meget andet. Men jeg har en vis forståelse for de udskældte lufthavnsmedarbejdere.

Effektiv lufthavn

Først vil jeg understrege, at selvfølgelig er der ikke nogen, der skal trues, når de er på arbejde – vikarer, ingeniører eller hvad de nu end måtte være.

Men som formand for Stilladsarbejdernes Brancheklub af 1920 har jeg også et stærkt behov for at understrege, at vi godt kan forstå, at medarbejderne i lufthavnen ikke vil arbejde sammen med en kollega, hvis han ikke vil være en del af fællesskabet.

Kollegerne i lufthavnen har gennem mange år investeret i en god uddannelse, en fornuftig løn og et godt arbejdsmiljø. Det har resulteret i en god arbejdsplads, som samtidig betyder, at bagagehåndteringen i lufthavnen er effektiv og får ros – ja faktisk er lufthavnen i 13 tilfælde ud af 15 blevet kåret til Europas mest effektive lufthavn.

Lufthavnsarbejdernes investeringer i en god arbejdsplads skal ikke ødelægges af en usolidarisk kollega.

Det danske arbejdsmarked er selvfølgelig omfattet af dansk lovgivning – det er der ingen tvivl om. Men det danske arbejdsmarked er først og fremmest reguleret gennem den danske model.

Det betyder, at Danmark med Septemberforliget i 1899 fik en slags grundlov for arbejdsmarkedet. Arbejdsgiverne fik ret og pligt til at lede arbejdet, og lønmodtagerne fik ret til kollektive overenskomster, der dækker hele arbejdsmarkedet.

Princippet om retten til at organisere sig og retten til at føre kollektive forhandlinger blev slået fast i 1955, da Danmark tilsluttede sig ILO-konvention nr. 98. ILO er den internationale arbejdersammenslutning under FN.

Vil ikke fællesskabet

Op gennem tiden har der så været en række konflikter, når kolleger ikke vil organisere sig. De vil gerne nyde godt af den kollektive overenskomst, som fagforeningen og lokalklubben har forhandlet, men de vil ikke betale til fællesskabet.

De vil gerne have et godt arbejdsmiljø og en god løn, men vil ikke betale til det fællesskab, som sikrer disse rettigheder, og de vil ikke betale til det fællesskab, som tvinger arbejdsgiveren til at overholde overenskomsten.

Når en vikar er medlem af IDA, får han hjælp til kurser og jobformidling inden for sit fag som ingeniør. Men IDA kan ikke hjælpe ham, hvis han får problemer, når han slæber bagage. Det kan 3F, og derfor bør han selvfølgelig være medlem der, så længe han slæber bagage. Man kan i øvrigt sagtens være medlem af flere fagforeninger på samme tid, hvis man er tilknyttet flere brancher.

Vores overenskomster sikrer os gode løn- og arbejdsforhold. Dem skal enkelte medarbejdere og de blås ideologiske kamp mod fagbevægelsen ikke have lov at ødelægge.

De gode løn- og arbejdsforhold gør os i stand til at bidrage til velfærdssamfundet med skattekroner. Det skal enkelte medarbejdere og de blås ideologiske kamp mod fagbevægelsen ikke have lov at ødelægge.

Vi har den danske model, som gennem mere end 100 år har givet et velreguleret arbejdsmarked. Den skal enkelte medarbejdere og de blås ideologiske kamp ikke have lov at ødelægge.

Den danske model sikrer faktisk ro på arbejdsmarkedet. I Sydeuropa, hvor man har fire-fem forskellige fagbevægelser, ved man aldrig, hvornår der er strejker og aktioner, og samfundet har ikke redskaberne til at regulere arbejdsmarkedet.

Så jeg kan godt forstå, at bagagefolkene i lufthavnen ikke vil arbejde sammen med en kollega, som bare vil nyde uden at yde.