Åh, hendes holdninger er bare sååå forfærdelige...«

Det sagde en perifer bekendt, lad os kalde hende K, da jeg forleden stødte ind i hende. Hun henviste til en kvinde, jeg er heldig at kende, som er ærkeborgerlig og har været indvandringskritisk i årtier efterhånden. Hende kan vi kalde L.

Forskellen på de to er, at K intet ved om politik, mens L har interesseret sig for samfund, økonomi og indvandring det meste af sit voksne liv. Det tænkte jeg på, mens jeg granskede Ks ansigt for at se, om jeg kunne spore noget, der mindede om skam i det. Ignorantens moralske fordømmelse er jo en pinlig affære.

Men nej. Der var til gengæld et skær af selvtilfredshed. Som om hun nu, efter at have kælvet denne enkle udgydelse ind i verden, havde sagt noget utrolig tjekket. Jeg kiggede tomt på hende, og havde lyst til at spørge, hvad hun mon baserede sin dom over L på. Hvilket enormt korpus af viden om indvandring, kriminalitet, vold og integration lå dog til grund?

Grader af moralsk fordømmelse

Historien er hverken unik eller oprørende, men symptomatisk for den ucharmerende blanding af identitet, uvidenhed og blind moralsk fordømmelse, der udgår fra højrefløjens automathadere.

Jovist, der er grader. I den ene ende af spektret – der befinder K sig formentlig – er der ikke tale om ideologisk modstand. Jeg tror ikke engang, hun er klar over, hvad en ideologi er. Der er bare et flux af indtryk og en overordnet idé om, at »man« skal synes, at højrefløjen er frygtelig, for ellers er »man« en slags ekstremist. Og er der noget, K frygter, så er det at være uden for hovedsporet. Denne afstandtagen bunder ikke dybt, den udgår primært fra et ønske om at hæve sig op i det sociale hierarki ved at mime det, vedkommende tænker er den kulturelle overklasses holdninger.

I den anden ende af spektret har vi det ideologiske segment. Det er ofte lidt bedre uddannet, og endnu oftere tilhørende den kulturklasse, K og kompagni ser op til. Akademiker, kunstner, millenniumjournalist, eller måske humanistisk PR-type.

Også her handler det (kun) om identitet, men med prætentionen om en politisk bevidsthed som bagtæppe. Her har vi også et »man«, og den psykosociale arkitektur er den samme som ovenfor: Mishagsytringerne er rituelle talehandlinger, der skal cementere tilhørsforhold til den subkulturelle sekt, man henter sin identitet i. Konformitet, ureflekteret normfølge, uegentlighed.

Sinkeagtige floskler

Modstanden mod de blå er forståelig: Man har en masse følelser, men hverken viden eller deduktive evner til at overbevise modparten om, at man har ret.

Når disse følelser tilmed er en del af ens dyrebare selvopfattelse, er det en kamp om liv og død at holde den fri for skrammer. Spørger man således til voldtægter begået af indvandrere, til terrorens ophav, til parallelsamfund og tab af frihed, får man sinkeagtige floskler og racismeanklager som svar.

Desværre går de en fattig tid i møde, identitetsmæssigt. For allerede i dag kan de bedre begavede og mere raffinerede elementer i kulturklassen godt se, at det ukontrollerede DF-had får én til at se vulgær ud. Brugen af ordet »racister« om almindelige mennesker, der er bekymrede over indvandringen, er så småt ved at blive en tabermarkør. Det afslører afsenderen som for doven til at finde på et argument og for dum til at søge større indsigt i emnet. Racismekortet er den laveste fællesnævner for de uoplyste.

Eva Agnete Selsing er filosof.