Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Emma! Emma!

Har Noen sett Emma?

Etterlysningen gjaller ut fra høyttalerne på utestedene i Oslo nattestid.

Har Emma vært i Frognerparken?

Har du sett hun i Stensparken?

Har Emma vært på Karl Johan?

Det var der jeg så hun bli med han.

Jakten på Emma er i gang i hele hovedstaden. DJ-legenden Olle Abstract forteller om kaos på dansegulvet når han spiller sangen.

Men hvem er så denne jenta Linda Vidala synger om? Emma er det mest populære kallenavnet på det illegale rusmiddelet MDMA. Eller det vi, da jeg var ung nok til fortsatt å gå ut andre steder enn puben på Manglerudhjemmet kalte for ecstasy.

MDMA fungerer kort sagt slik at det sender et signal til hjernen om å frigjøre signalstoffet serotonin. Den psykoaktive effekten av slik frigjøring er at man blir mer våken, mer oppmerksom, i bedre humør og får en sterk økning i empati. Man blir rett og slett mer glad i menneskene rundt seg. I tillegg medfører sanseforsterkningen at brukerne opplever sterkt forbedrede musikk- og naturopplevelser.

Via psykedeliske subkulturer, engelske homseklubber og til slutt klubbscenen på Ibiza, ble ecstasy selve symbolet på nittitallets ravekultur. En kultur med en elektronisk musikk de voksne forsto lite av.

Det måtte stoppes. I strid med anbefalingene fra leger, psykiatere og forskere ble stoffet forbudt. Det at det amerikanske narkotikabyråets egen fagdommer konkluderte med at forbudet både var basert på mangelfult kunnskapsgrunnlag og frarøvet mennesker rett til nødvendige medisiner, gjorde ikke spesielt inntrykk. Avgjørelsen var politisk.

Det hjalp selvsagt ikke. Bruken økte gjennom hele nittitallet etter hvert som brukere delte sine gode erfaringer med hverandre. I takt med bruken økte demoniseringen. Senere visepresident i USA Joe Biden representerte høydepunktet da han fikk gjennom den såkalte RAVE-loven i USA som fastslo millionbøter for enhver som eide et utested hvor så mye som en eneste Ecstasy-pille ble konsumert. Den moralske panikken var total.

Det hjalp selvsagt heller ikke. Etterspørselen etter MDMA bare fortsatte å øke. Først da krigen mot narkotika kom til Kambodsja ble det slutt. Produksjon av MDMA har tradisjonelt innebåret bruk av såkalt safrololje som utvinnes fra barken av sassafrastreet. Gjennom 2000-tallet fikk narkotikakrigerne stadig sterkere militær kontroll over regnskogen og i 2008 kulminerte det hele med et gigantisk beslag av 33 tonn med safrololje. Verdenstilbudet av MDMA var stoppet. Krigen mot narkotika kunne notere seg sin første seier siden Harry J. Anslinger startet den på tidlig trettitall.

En midlertidig seier selvsagt. Der hvor det finnes en etterspørsel vil det alltid komme et tilbud. Først gjennomlevde vi noen farlige år. Hva som helst ble solgt som MDMA og over hele verden ble det rapportert om dødsfall fra falsk ecstasy. Så kom produsentene opp med en lettere tilgjengelig olje som kunne brukes i stedet.

Ecstasy er tilbake. Ikke fordi “folk har glemt hvor farlig det var”, men fordi nederlandske kjemikere fant en måte å erstatte PMK fra safrol med PMK-glysidat, som er både lovlig og lett tilgjengelig. Så nå skjer det samme som på nittitallet.

Tilbake er populærkulturens omfavnelse. Når Linda Vidala synger om Emma, er hun “høyere enn Plaza” og føler seg "så glad, bra” der hun “danser rundt i måneskinn og veiver rundt med arma”. På andre siden av dammen kaller Miley Cyrus henne Molly i superhiten "Can’t stop”. Det samme gjør Lil Durk og Whiz Kalifa i “Molly Girl”, mens Rihanna kan “feel the warmth” fra “moonshine and Molly” i sin Diamonds in the Sky. Her hjemme ber Susanne Sundfør oss om å stole på henne når hun synger at “Nothing used to thrill me like your candy flipping night flights”.

Nå for tiden virker det som om den eneste populærartisten som hevder å være “Not on Drugs” er Tove Lo. (Og hun har med all mulig respekt bare begrenset troverdighet.)

Tilbake er også den moralske panikken.

I Norge ledes panikken an av VG og Avholdsfolkets Landsråd (eller Actis som de kaller seg nå). VG forsøker å legge ansvaret for den forferdelige Hemsedalsaken – hvor tre menn etter tur hadde sex med en ung jente som var i tilnærmet bevisstløs tilstand etter å ha blitt proppet full av store mengder alkohol og diverse andre substanser - på den ene MDMA-kapselen hun tok. Jenta var tilnærmet bevisstløs. MDMA fungerer oppkvikkende. Populærkulturen responderer akkurat like “in your face” som da jeg var ung og delte musikksmak med kronprinsessen.

Ut fra høytalerne dundrer Linda Vidalas stemme:

Har noen sett Emma?

For jeg leser ikke VG.

Jeg er VG-tarianer!

Generalsekretær Mina Gerhardsen i det lett faktaresistente Actis (som slett ikke er rusfeltets samarbeidsorgan selv om de har vært frekke nok til å ta det som navn) kaller det for “Partydop 2.0” og påstår at det var “avisforsider om dødsfall” som “ga ecstasy et dårlig rykte” som sto bak forsvinningen for noen år siden. At bruken økte hvert eneste år frem til militaristiske aksjoner med massive menneskerettighetsbrudd i regnskogen i Kambodsja stoppet tilgangen på en av ingrediensene, nevner hun ikke. Når organisasjonen hennes i dag arrangerer såkalt “fagkonferanse” om akkurat MDMA, markedsfører de arrangementet på Facebook med tittelen “Farlig Comeback”.

Gitt hvem Actis har invitert som foredragsholdere, vil nok deltagerne gå ut derfra nokså skremt og med et klart inntrykk av at det er akkurat dét dette comebacket er. Farlig. Veldig farlig.

Actis' hovedinnleder er Andrew Parrot fra Swansea University. Parrot har brukt de siste 25 årene på kampen mot MDMA og har skapt seg en karrière på å være den moralske panikkens faglige alibi i Europa akkurat som George Ricaurte har gjort det i USA.

Da noen av verdens ledende forskere på området i tidsskriftet Human Psychopharmacology svarte på hans forsøk på å oppsummere sine 25 år i feltet, var dommen hard.

Ikke bare er det slik at hans skriverier “mischaracterizes the literature through misstatement and omission of contrary findings, and fails to address the central controversies in the literature”. I tillegg leverer Parrot “incorrect statements about research design and other statements that are baseless or contradicted by the literature.” Han “fails to produce a competing model of risk assessment, and does not discuss potential benefits”.

Forskerne konkluderer:

“Parrott does not represent an even-handed review of the literature, but instead recites dated misconceptions about neurotoxicity concerns involving the recreational drug ecstasy, which do not relate directly to the use of pure MDMA”.

Parrot tilhører en gruppe forskere med tette knytninger til det amerikanske National Institute for Drug Abuse (NIDA). NIDA finansierer kun forskning på skadevirkninger, og om du sier at noe ikke er så farlig, får du ikke finansiering neste gang. Slik har de bygget seg et lite korps av lojale underlagsprodusenter for den til enhver tid gjeldende politikk. Også i Norge har rusforskningen vært lydig. Men Everything is bigger in the United States.

Et godt eksempel på hvor galt dette fører av sted var da nettopp Parrots amerikanske "tvilling", George Ricaurte ved Johns Hopkins, plutselig fant ut at MDMA var kjempefarlig.

NIDA ønsket å støtte Joe Bidens arbeid for å få gjennom sin RAVE-lov. Siden det hastet å få resultatene på plass, byttet Ricaurte hendig ut MDMA med metamfetamin og sprøytet enorme doser rett inn i årene på noen aper. Til full pressedekning ble resultatene presentert akkurat i tide til å få loven vedtatt. Som anerkjente Nature skriver i den mest agressive lederen jeg noensinne har lest:

"The AAAS issued the retraction late in the afternoon on Friday 5 September, resulting in low-key media coverage, which contrasts sharply with the hype surrounding the initial paper. […] It falls to the new director of NIDA, Nora Volkow, to bolster NIDA's reputation. She might start with a thorough public review of the circumstances and participants' roles in one of the more bizarre episodes in the history of drug research."

La oss legge Ricaurtes britiske samarbeidspartner og Actis’ innleide fagalibi til side litt og fokusere på det faktiske spørsmålet. Er MDMA farlig? Det korte svaret er selvsagt ja. Ingen rusmidler er ufarlige. Men er det FARLIG? Bør du være bekymret?

Vel,

Tenk deg at du sitter ved et bord. Foran deg er det to skåler. Den ene inneholder kapsler med 125 milligram MDMA (en ganske voksen dose). I den andre er det peanøtter. En fremmed setter seg ned ved bordet ditt og du må enten gi den fremmede en peanøtt eller en kapsel med Ecstasy. Hva er det tryggeste valget?

Omtrent slik formulerte New Scientist spørsmålet i en lederartikkel i 2009 med det treffende navnet Drugs drive politicians out of their minds. Du vet svaret, ikke sant? For å sitere New Scientist:

"You should give them ecstasy, of course. A much larger percentage of people suffer a fatal acute reaction to peanuts than to MDMA."

Dette er selvfølgelig bare et tankeeksperiment. MDMA har også sine potensielle akutte skadevirkninger (selv om peanøtter er farligere). Men farene vi utsetter oss for i vårt daglige liv må settes i perspektiv. Og som New Scientist påpeker:

"Sadly, perspective is something that is generally lacking in the long and tortuous debate over illegal drugs. In this magazine, we have argued that drug policy should be made on the basis of evidence of harmfulness – to individuals and to society. The British government’s stated line is similar, yet time and again it ignores its own rules and the recommendations of its experts. Most other western governments act in a similar way."

Men det er med et slikt blikk på det relative at man må se på skadebildet. Det er riktig at det har vært noen få dødsfall etter MDMA-overdoser. Men hver eneste helg tas det mange millioner brukerdoser over hele verden uten problemer. Den respekterte rusforskeren David Nutt har sammenlignet risikoen ved MDMA-bruk med det å ride på hest. Hesteridning er ikke ufarlig, altså. Men vi sier regelmessig ja når tolv år gamle piker av - for meg- helt uforståelige grunner ber om å få dra i stallen.

Hovedrisikoen med MDMA er politikkskapt. De svært, svært få dødsfall man har sett, har stort sett alltid knyttet seg til manglende kvalitetskontroll. En kvalitetskontroll som mangler fordi stoffet er forbudt. Hjulpet av myndighetenes aversjon mot trygghet gjennom skadereduksjon, har andre stoffer blitt solgt som MDMA. I Norge har vi ligget på toppen i dødsfall fra den farlige kopien PMMA. Takket være våre nederlandske kjemikervenner er den ekte varianten nå tilbake på markedet, og dødsfallene heldigvis stadig sjeldnere.

I stedet for å se det åpenbart positive i dette, fremstiller alarmistene det som et problem at “stoffet blir stadig renere”. Lukk øynene et sekund og tenk på det motsatte. Still deg selv spørsmålet om det høres positivt ut. Ta med i betraktning at utblandingen i de få årene narkokrigerne klarte å stoppe tilbudet, spente hele strekket fra kokain og amfetamin på den ene siden, til farlige kopistoffer som PMMA på den andre.

Vi kjenner til noen ytterst få overdosedødsfall fra ren MDMA. Men disse er også politikkskapt. 125 mg er som sagt en voksen brukerdose. Ingen med kunnskap om pillens innhold propper i seg 500 mg eller mer i en enkeltdose. Men det var akkurat den dosen det mest kjente overdosedødsfallet, femtenårige Martha Fernback, fikk i seg. Martha Fernback fikk leve i 5742 dager. Det er også tittelen på boken hennes mor, Anne-Marie Cockburn skrev for å fortelle verden at MDMA-forbudet slett ikke hadde reddet, men tvert imot drept hennes datter.

For Martha ville ikke tatt 500 mg 91 % MDMA, om noen hadde fortalt henne hva normaldosen er. På grunn av Cockburns engasjement gjør de det i England nå. “Start low and take it slow, especially with pills and powders you don’t know” heter kampanjen som ble lansert av Bristol Drugs project nylig.

Over hele Europa møter den moralske panikken motstand fra praktiske og rasjonelle tilnærminger. I stedet for å slå alarm når de nederlandske kjemikerne finner metoder for å erstatte utrygge forfalskninger med tryggere MDMA, gjør man nå det stikk motsatte. Man går aktivt ut til brukerne og ber dem forsikre seg om at det faktisk er MDMA de har fått. Det finnes såkalte “testkits” hvor brukerne kan dryppe en væske på pulveret eller pillen sin. Væsken reagerer med en fargeforandring avhengig av hvilket stoff den reagerer med. Jo mørkere væsken blir, desto mer MDMA er det i pulveret. I London kan du nå se plakater på utestedene: “If it doesn’t turn black, give it back.” "Don't ingest before you test!"

På festivaler over hele Europa settes det nå opp egne telt hvor festivalgjengerne kan ta med seg pillene sine og få dem testet. Siden MDMA-brukere stort sett er vanlige folk, som bare ønsker seg en annen opplevelse enn den de kan få fra alkohol, benytter de seg av tilbudene. Kommer testen tilbake med negativt resultat setter brukerne fra seg pillene i teltet. Egne nettsteder settes opp hvor brukere kan få informasjon om trygg og vettug bruk.

Bevæpnet med den samme måteholds- og rusvettinnprenting vi så veldig lenge har forstått er riktig svar for det mye, mye farligere rusmiddelet alkohol, går rusbruken fra å være risikosport til å bli rekreasjon. Det er mange andre aktiviteter vi uten videre tillater som har vesentlig høyere iboende skadepotensial, slik som sykling og hesteridning.

Nå som stoffet har vært fulgt siden det sprang inn på scenen på 80-tallet, vet vi også mye om langtidsvirkningene.

For tunge brukere er effektene problematiske. Det er imidlertid vanskelig å skille MDMA alene ut fra andre stoffer. Tunge brukere som kun bruker MDMA og ingen andre stoffer, er vanskeligere å finne enn ærlige politikere. Mesteparten av de problematiske effektene forsvinner etter at den problematiske bruken avsluttes. Dette fordi den viktigste negative effekten av MDMA er at du overforbruker serotonin, slik at opphør av bruk gjenoppretter før-tilstanden.

Det britiske Advisory Council on the misuse of Drugs (ACMD) har begått den største uavhengige gjennomgangen av MDMA og skadevirkninger som noensinne er gjort. Den viser at høydosering over tid muligens kan medføre svekkelse av serotoninreseptorene. Dette er en dyrestudie som har benyttet seg av mye høyere doser enn det menneskebrukere faktisk putter i seg, men likevel. Den dokumenterer også at en del MR-studier tyder på at enkelte funksjoner kan svekkes ved langvarig tung bruk. Her er det imidlertid nødvendig å merke seg forbeholdet:

“Their magnitude is generally less than comparable findings in alcohol, cocaine and methylamphetamine misusers and the clinical relevance of these findings is unclear. [...] Taken together, the serotonin imaging data suggest that MDMA use may alter tracer binding to serotonin nerve terminals in the short term but that this is not permanent.”

De negative effektene er altså mindre enn ved andre alternative rusmidler, som for eksempel alkohol, og de er neppe permanente (i motsetning til ved alkohol, hvor alkoholdemens jo er et alvorlig problem).

For vanlige brukere er effektene faktisk helt neglisjerbare sammenlignet for eksempel med alkohol. Og når man tar snittet av de tunge brukerne og dem som har et normalt måteholdsforbruk, blir konklusjonen: "on average,‘ecstasy’-exposed cohorts tend not to exhibit exposure effects that take them outside of normal ranges."

Vi som tilbragte tyveårene på pub, drakk (alt for mange) øl og ristet på hodet over de gærne klubbfolka som bokstavelig talt ravet rundt på Hyperstate må – med den kunnskapen vi har i 2016 – ta inn over oss at det var vi, og ikke de, som spilte hasard med helsa.

Stoffet er altså ikke spesielt farlig ved ansvarlig bruk. (Ikke spesielt farlig betyr ikke ufarlig; ved uvettig bruk kan du for eksempel dø. Dét vil jeg påstå er en klar negativ effekt.)

Da gjenstår likevel et spørsmål. Spørsmålet om avhengighetspotensial. Vi ønsker ikke å utsette hverken oss middelaldrende, eller den oppvoksende slekt, for stoffer med like høyt avhengighetspotensial som alkohol eller tobakk.

Derfor er det på sin plass å slå fast med bred pensel og store bokstaver det helt ukontroversielle: MDMA er ikke avhengighetsskapende. Dette skyldes virkningsmåten. AMCD forklarer det slik i samme rapport:

"The relative lack of dependence liability probably reflects the significantly different pharmacology of MDMA to other stimulants; MDMA has more effect on brain serotonin and less effect on brain dopamine function.”

So far so good. Stoffet er ikke forbudt fordi det er farlig. Det kan til tider være farlig fordi det er forbudt, men heldigvis har nederlandske kjemikere gitt brukerne renere stoffer slik at den helsefaren forbudet påfører brukerne har falt. Langtidseffektene er håndterbare sammenlignet med alle andre rusmidler. (Vi sammenligner liksom ikke med en PT-time på SATS.) Det er heller ikke avhengighetsskapende.

Da står vi bare igjen med en vurdering av kost / nytte. Er det positive brukerne får ut av bruken sin på noe sett og vis egnet til å rettferdiggjøre bruken? Eller er ruseffekten en tilleggsnegativ slik den jo er med for eksempel alkohol i høye doser og heroin?

Hva synger Linda Vidala?

Ouch, ouch, jeg blir solbrent

Det bare skinner overalt, så masse solskinn

Høy, varm, myk på no' positivt

MDMA virker som sagt gjennom å gi hjernen beskjed om å skille ut ekstra mye serotonin. Hjernens bearbeiding av serotonin fungerer slik at det produseres, slippes ut i hjernen og tas opp av reseptorer som ødelegger det. Når det flyter rundt i hjernen gir det en lykke- og velværefølelse og virker antidepressivt. Når det er lite av det, blir livet kjipt. Dette kan vi regulere både på etterspørsel- og tilbudssiden.

Antidepressiva, som eksempelvis Prozac, kalles Selective Serotonin Reuptake Inhibitors fordi de holder serotonin i hjernen ved å dempe etterspørselen. MDMA virker ved å øke tilbudet. Vesentlig bedre effekt på kort sikt, men kan i motsetning til SSRI ikke brukes daglig, da du etterhvert vil “gå tom” for serotonin. Så der alkohol sløver deg ned og øker dine depressive symptomer under ruspåvirkningen (for deretter å gi deg tømmermenn og generelt ubehag etterpå), vil MDMA gjøre deg våken, oppmerksom og generelt glad og fornøyd under ruspåvirkningen.

Denne våkne og oppstemte lykkefølelsen var det de søkte, de som dro videre fra Hit House i Storgata på nittitalet og fortsatte festen på stedet som åpnet da de andre utestedene stengte, litt lenger bort i gata. Der hvor de danset og betalte i dyre dommer for det lunkne vannet stedet solgte for å kompensere for at ingen kjøpte øl. Det var det at de faktisk fikk den som gjorde at bruken bare fortsatte å øke og øke.

Men Linda Vidala er ikke ferdig. Hun fortsetter:

Herlig, ingenting er farlig

Vakkert uforklarlig

Serotonin har nemlig flere effekter enn godt humør. Serotonin er også tett knyttet til vår empati. Altså til vår evne til å føle kjærlighet for og til andre, samt vår evne til å kunne håndtere vonde følelser og opplevelser. Brukere av MDMA rapporterer derfor om en sterk opplevelse av fellesskap og (vennskapelig - ikke seksuell) kjærlighet til hverandre under rusen. Denne effekten på empati gjør at vi karakteriserer MDMA som et såkalt empatogen.

Det var fordi MDMA fungerer som empatogen at leger, psykologer og psykiatere sloss mot kriminaliseringen i sin tid. MDMA har nemlig en lang historie som hjelpemiddel i både parterapi og behandling av traumatiske opplevelser.

Her snakker vi om en bruk som ligger langt utenfor klubbscenen og dyre vannglass. Vi snakker om par som setter seg sammen, og under påvirkning av et empatogen, får muligheten til å snakke om alle de vonde tingene som de ikke helt får til. Ting de ikke engang tør å fortelle vennene sine. Vi snakker om ekteskap som består, som ellers ville gått i oppløsning. Vi snakker om vennskap som går fra overfladiske til ubrytelige på timer.

Noen eksempler har stått frem i Norge de siste årene. Siden bruk er forbudt, løper de alle under pseudonym, men de kan likevel gi oss et bilde av dette.

Et eksempel er “Linn” som ble intervjuet i KK tidligere i år. Linn er i midten av tyveårene, gift og høyt utdannet. Hun karakteriserer seg selv som konservativ på rusfronten, men ble overbevist av sin professor om at det kunne være en ide å forsøke dette sammen med sin mann. Etter å ha gjort det ble hennes konklusjon at hun kom så vidt mye nærmere at hun i etterkant også overbeviste sine foreldre om å ta det sammen med henne - og hun fikk den samme opplevelsen der.

Det “Linn” beskriver går igjen i stort sett alle intervjuer med brukere som bruker stoffet utenfor klubbscenen. De sofanarkomane.

En anonym bystyrerepresentant i en større norsk by beskriver det i innlegget “politikere bruker også MDMA” slik:

“Vi hadde et godt forhold, men selv etter åtte år sammen er det noen ting som er vanskelig å snakke om. Vi fortalte om erfaringer vi hadde hatt i oppveksten, om misforståelser som er vanlig i parforhold, om sex, husarbeid og om mye annet. På tre timer kom vi nærmere hverandre enn vi hadde klart på åtte år. Jeg var helt klar i hodet, ingen av oss følte seg beruset— på annet enn kjærlighet og forståelse for hverandre. Vi kunne snakke om alt, og kjærligheten boblet i blodet som aldri før.”

Ordbruken kan høres fluffy ut, men den subjektive opplevelsen har solid forskningsmessig støtte. Akkurat nå er lokket tatt av, og det renner inn med studier. Et typisk eksempel er en studie fra University of Southern California med navnet “Intimate insight: MDMA changes how people talk about significant others”. Under påvirkning endret testsubjektenes ordbruk seg. De snakket mye mer om følelser (både positive og negative), og de brukte langt flere sosiale ord som eksempelvis “vi” eller “sammen”. Ikke bare opplevelsen av samtalen, men selve samtalen forandret seg. De samme funnene går igjen i studier fra Imperial College, fra Harvard etc.

Summen av den kunnskap vi nå besitter om empatogenenes virkning er i ferd med å få folk til å begynne å tenke nytt. Etikeren Brian Earp på Oxford har sammen med sine kolleger gitt ut en serie med artikler, hvor de nå tar den posisjon at det ikke bare bør være greit at par tar MDMA for å komme over sine problemer sammen, men at de - i alle fall om det er barn inne i bildet - er moralsk forpliktet til å gjøre det. I et intervju med The Atlantic argumenterer Earp slik:

“Imagine a couple that is thinking about breaking up or getting a divorce, but they have young children who would likely be harmed by their parents' separation. In this situation, there are vulnerable third parties involved, and we have argued that parents have a responsibility--all else being equal--to preserve and enhance their relationships for the sake of their children, at least until the children have matured and can take care of themselves.”

Dette kan jo fremstå som en akademisk diskusjon. Men det er det ikke. MDMA er nå på vei gjennom den dyre, saktegående og byråkratiske kverna for godkjennelse som vanlig legemiddel. Mens enkelte henger igjen i den moralske panikken fra nittitallet er det én organisasjon som har “moved on”. Nemlig det amerikanske Food and Drug Administration. Verdens viktigste godkjenningsorgan for legemidler.

Etter mange års kamp ble det for noen få år siden igangsatt medisinske forsøk med godkjenning som hensikt. For MDMA fungerte det slik at det tok ca. tyve år i det hele tatt å få lov til å starte såkalt fase én-utprøving. Ikke for samlivsterapi, men for noe mye mer alvorlig. Posttraumatisk stress. Fase én var en suksess, og vi er nå halvveis gjennom fase to.

Resultatene for behandling av posttraumatisk stress med tradisjonelle metoder er deprimerende svake. Pasientene blir ikke friske. I stedet ender de uføre og på tunge antidepressiva. Behovet for å finne en bedre behandling er prekært. Det gjelder uansett om årsaken til din situasjon er at du har vært i en bilulykke, er veteran fra enten Afghanistan eller Utøya, har bak deg seksuelt misbruk i barndommen eller har blitt utsatt for overgrep på en hytte på fjellet i ung voksen alder.

Når det gjelder medisiner bør man jo som et utgangspunkt være litt moderat i sin språkbruk. Men resultatene er - om vi skal være ærlige med oss selv - rett og slett overveldende fantastiske.

Når man viser dem til psykologer som har arbeidet mye med trauma og stress, tror de først at det må være noe feil med tallene. Etter kun tre behandlinger har 56 %(!) fått redusert sine symptomer vesentlig. Etter endt behandling har to tredeler ikke lenger tilstrekkelig alvorlighetsgrad i symptomene til at de kvalifiserer til diagnosen. Ingen oppnår slike tall. Ikke for førstelinje en gang. Og testen er ikke gjort på førstelinje. Alle deltagerne i studiene er såkalt “behandlingsresistente”. Det er den gruppen av pasienter som har gått i åresvis i de mørkeste daler og hvor ingen behandling har hjulpet. To tredeler friske. Man kan kun spekulere i hva suksessraten hadde vært dersom dette hadde vært førstelinjebehandlingen.

Hvor viktig dette er for pasientene, kan vi lese ut av intervjuene med dem. Et eksempel er brannmannen Edward Thompson som ble intervjuet av New York Times:

“In interviews, study participants said MDMA therapy had not only helped them with painful memories, but also had helped them stop abusing alcohol and other drugs and put their lives back together.

On a recent evening, Edward Thompson, a former firefighter, tucked his twin 4-year-old girls into bed, turned on their night light, then joined his wife at a backyard fire.“

If it weren’t for MDMA … ” he said.“

He’d be dead,” his wife, Laura, finished.

They both nodded.

Years of responding to gory accidents left Mr. Thompson, 30, in a near constant state of panic that he had tried to numb with alcohol and prescription opiates and benzodiazepines.By 2015, efforts at therapy had failed, and so had several family interventions. His wife had left with their children, and he was considering jumping in front of a bus.

A member of a conservative Anglican church, Mr. Thompson had never used illegal drugs. But he was struggling with addiction from his prescription drugs, so he at first rejected a suggestion by his therapist that he enter the study. “In the end, I was out of choices,” he said.Three sessions with the drug gave him the clarity, he said, to identify his problems and begin to work through them. He does not wish to take the drug again.

“It gave me my life back, but it wasn’t a party drug,” he said. “It was a lot of work.””

Et annet eksempel er menneskene som snakker om sine opplevelser i denne promovideoen for MDMA The Movie. Det er vanskelig å ikke bli rørt når gruppevoldtektsofferet Rachel Hope her, og andre steder, forteller om hvordan hun etter åresvis med lidelse nå igjen er i jobb og kan ta seg av sine barn. Hun har imidlertid nå pådratt seg et praktisk problem: “They took away my disability parking space. I no longer have PTSD.”

En av dem som har blitt rørt av Hope er CNNs sjefslege Sanjay Gupta, mannen Obama ønsket som sin helseminister og som muligens ville blitt Clintons om hun hadde vunnet. Han har tatt på seg rollen som kampanjegeneral for pasientrettigheter på dette området.

Resultatene er faktisk så voldsomme at forskerne leverte inn søknad om hastebehandling som såkalt “breakthrough drug” https://en.wikipedia.org/wiki/Breakthrough_therapy slik at godkjenningsprosessen kan gå fortere. Slik status gis etter regelverket kun om en terapi kan “demonstrate substantial improvement over existing therapies”.

Men den moralske panikken kommer flyvende. Hvem andre enn Actis’ innleide fagalibi gikk til angrep og sendte inn protest til FDA. Begrunnelse? “It sends the message that this drug will help you solve your problems, when often it just creates problems.” Det sender feil signal. Det er klart. Hva betyr vel pasientenes beste når man står i fare for å sende feil signal?

Heldigvis for pasientene og rettssikkerheten var FDA mer opptatt av fakta. For litt under to uker siden godkjente FDA storskala fase tre-forsøk med MDMA som behandling for PTSD. En godkjennelse av å gå fra fase to til fase tre krever at FDA har blitt overbevist hva gjelder stoffets risikoprofil og potensielle skadelighet. Kun mellom 15 og 20 % av alle legemidler i fase to kommer i det hele tatt videre til fase tre. MDMA var videre med såpass flying colors at de beste estimatene tilsier at behandlingen vil være godkjent til alminnelig bruk allerede i 2022. (Forskerne håper på 2021.)

Tilsvarende forskning skjer på det ene stoffet etter det andre hvor vi tidligere kun har konsentrert oss om mer eller mindre sannferdige beskrivelser av potensielle skader.

Nesten halve den vestlige verden har åpnet for medisinsk cannabis fordi det har veldig god effekt på blant annet nervesmerter ved nevrologiske lidelser og også spasmer. Forrige uke gjorde vi det også her i Norge. Psilocybin, det aktive stoffet i blant annet fleinsopp, viser meget lovende resultater mot depresjon og også mot dødsangst blant døende pasienter. Ketamin er også på full vei inn som behandling mot depresjon. LSD testes ut mot blant annet alkoholavhengighet og depresjon. På område etter område gir moralsk panikk etter for kunnskapsbasert bruk. Det som virker, det virker, og det fortsetter vi å bruke. Det som ikke virker, det slutter vi med.

Michael Pollan i New Yorker har intervjuet forskere som jobber innenfor feltet. Hans opplevelse er typisk for hva man hører når man snakker med disse fagfolkene:

“Many researchers I spoke with described their findings with excitement, some using words like “mind-blowing.” Bossis said, “People don’t realize how few tools we have in psychiatry to address existential distress. Xanax isn’t the answer. So how can we not explore this, if it can recalibrate how we die?”

Så hvor står vi da når FDA har gitt et godkjentstempel på risikoprofilen, og resultatene for pasientene er – for å låne forskernes ord – “mind blowing”? Kan vi fordømme “Linn” eller denne bystyrerepresentanten for å ønske den samme forbedring i sitt eget liv? Er det riktig å straffe dem, når deres hovedforbrytelse kun er det faktum at de ikke er syke nok?

Pollan tok dette opp med John Hopkins grand old man, Roland Griffiths:

"The first time I raised the idea of “the betterment of well people” with Roland Griffiths, he shifted in his chair and chose his words carefully. “Culturally, right now, that’s a dangerous idea to promote,” he said. And yet, as we talked, it became clear that he, too, feels that many of us stand to benefit from these molecules and, even more, from the spiritual experiences they can make available.“We are all terminal,” Griffiths said.

“We’re all dealing with death. This will be far too valuable to limit to sick people.”"

Far too valuable to limit to sick people? Valuable må det i alle fall være. Såpass valuable at eksempelvis Dr. Ben Sessa ved Bristol University nå går så langt som å kalle MDMA for psykiatriens svar på antibiotika.

På mange måter virker det som om ikke bare Oslo, men hele verden har hørt på Linda Vidala når hun synger

Emma, Emma

Hvor har du vært?

Hvor er du nå?

Emma er her,

hva venter du på?