Munch kledd i autovern | Andreas Slettholm

7. mars 2019 13:14 Sist oppdatert 18. mars 2019

Munch-museet sett fra Sørenga. Signe Dons

Arkitekter hater at man snakker om stygt og pent. Jeg hater at de juger på tegningene.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

«Det er vel ikke akkurat pent.»

Disse omstridte ordene satte fyr på arkitekt- og byutviklingsstanden i 2012. Libe Rieber-Mohn, daværende frontfigur i Oslo Arbeiderparti, ble tatt til inntekt for det mange i den såkalte kultureliten hadde mistenkt: Politikerne satte seg selv som smaksdommere.

Arbeiderpartiets skepsis mot Lambda handlet altså ikke bare om at de ville løfte Tøyen, eller at det ble for mange signalbygg i Bjørvika. Nei, her avslørte de seg selv: Motstanderne var mot moderne og særegen arkitektur.

For arkitekter vil gjerne heve seg over slike enkle begreper som «stygt» og «pent». De snakker om funksjonalitet og «bygg som samtaler med hverandre». Adjektiver som «elegant og ikonisk» kan de benytte. Men ikke pent og stygt.

Slik ble det presentert. Et «lystårn», ifølge juryen i 2009. Herreros Arquitectos

Munch-museet under bygging, fredag 8. mars. Signe Dons

Slik fremstår Munch-museet torsdag 7. mars 2019. Signe Dons

Arkitektspråk for stygt

Syv år senere ligger det en ironi i at de fleste som nylig har sneiet nedom Bjørvika, trolig vil gi Rieber-Mohn rett.

Dagbladet har i flere saker belyst at bygget virker langt mørkere og mindre transparent enn på tegningene.

Gaute Brochman, arkitekt og skribent, slår til med at museet «suger». Nærmere arkitektsspråk for «stygt» kommer man knapt.

Og det er grunn til å føle seg lurt. Når bygget nå har reist seg, fremstår ikke juryens beskrivelses som «lyst og gjennomskinnelig» særlig treffende.

Akkurat nå fremstår Lambda mer som en vegg med autovern.

Det ser ikke spesielt bra ut. Og ikke minst: Tegningene som viser hvordan Lambda skal bli, ligner ikke i det hele tatt.

Aluminium siden før det ble vedtatt

For det første fremstår kledningen som blå eller hvit på tegningene, mens den i virkeligheten er grå. For det andre er det nesten gjennomsiktige inntrykket erstattet med en massiv kloss.

Og opprinnelig skulle bygget kles med glassplater, heller enn aluminium.

Men riktig merkelig blir det når Bente Kleven i LPO Arkitekter later til å skylde på Plan- og bygningsetaten for denne endringen.

«Det opprinnelige lyse, reflekterende og transparente var totalt uønsket av Plan- og bygningsetaten», sier hun, ifølge Dagbladet.

Det rimer dårlig med at Lambdas sjefarkitekt Juan Herreros allerede i 2014 – altså før reguleringsplanen ble vedtatt – beskrev fasaden som «buede, perforerte aluminiumpaneler».

Allerede før vedtaket var glassfasaden byttet med bølget aluminium. Uten at arkitektkontorene har tatt seg bryet med å oppdatere eller korrigere visualiseringene som alle har forholdt seg til.

Munch-museet fra Ekeberg-skrenten. Signe Dons

Vil fremstå annerledes

Partiet som kalte Lambda «ikke særlig pent» og stemte mot, er ironisk nok de som nå har oppgaven å forsvare bygget.

Kulturbyråd Rina Mariann Hansen (Ap) understreker at det er for tidlig å fordømme Lambda. Og ja, det er klart at bygget vil fremstå annerledes når det blir tatt i bruk, når det kommer bebyggelse i nærområdet, og når de offentlige rommene blir tilgjengelige.

Men sjansen for at den fremstår som på tegningene, er minimale. For eksempel lyser bygget i dagslys på visualiseringene. Det er omtrent fysisk umulig.

Hansen avfeier den problemstillingen med at tegningene er «skisser og ideer. Alle bygg blir litt annerledes enn det de så ut på idéstadiet».

Visualiseringene lyver

En viss annerledeshet må man kanskje forvente. Dessverre er det blitt normen at visualiseringene lyver.

Altfor ofte består tegningene av altfor mye grønt, altfor fint vær, altfor gjennomsiktig glass, altfor mye motlys på byggene, altfor mange luftballonger.

Likevel fremstår tilfellet Lambda i drøyeste laget, nærmere villedning enn veiledning av offentligheten. Det er ikke mulig å få korrekt inntrykk av hverken materialvalg, farger eller samspill med omgivelsene gjennom tegningene.

Tilliten synker

Visualiseringene har ingen juridisk bindende kraft. De er strengt tatt bare reklamemateriell.

Problemet er bare at det ikke er slik de oppfattes i offentligheten. Visualiseringene er det viktigste og mest forståelige dokumentet for at offentligheten skal kunne gjøre seg opp en mening om milliardinvesteringer og viktige byutviklingsgrep. Kanskje er det en idé at for eksempel Plan- og bygningsetaten gjøre egne, uavhengige visualiseringer for å sikre at offentligheten får et riktigere inntrykk.

Det som er sikkert, er at tilliten både til arkitekter og politikere synker når man blir utsatt for det som ser mistenkelig ut som et bedrag.

I hvert fall før lyset er slått på.