Useat asiantuntijat pitävät Suomen kaivoslakia liian löyhänä. Maakuntauudistuksen arvioidaan heikentävän viranomaisten valvonta- ja valitusmahdollisuuksia.

Useat asiantuntijat vaativat Suomen kaivostoimintaan tiukempaa sääntelyä.

Suomi on houkutellut viime vuosina ulkomaalaisia kaivosyhtiöitä.

Maakuntauudistus uhkaa heikentää viranomaisten puuttumismahdollisuuksia.

Mittavat ympäristötuhot aiheuttaneeseen Talvivaaraan upposi satoja miljoonia euroja veronmaksajien rahoja. Nyt kaivosta pyörittää Terrafame. Kuva Talvivaarasta vuodelta 2012. Risto Mäläskä

Australialaisyhtiö Dragon Mining kertoi sijoittajille Hongkongin pörssissä, että se oli hakannut Valkeakosken Kaapelinkulmalla ympäristöluvan vastaisesti kirjopapurikkoperhosen suojametsää. Samalla selvisi, että ELY-keskus oli tehnyt Dragonin laittomista hakkuista tutkintapyynnön poliisille.

Pörssi-ilmoituksessaan Dragon Mining mainitsee, että yhtiö ehtii tyhjentää Valkeakosken kultakaivoksensa ennen kuin Suomen viranomaisille tehdyt valitukset on saatu käsiteltyä. Luonnonsuojelujärjestöt ja paikalliset asukkaat ovat tehneet kaivoksesta lukuisia valituksia ja tutkintapyyntöjä. Valkeakosken kaivos on saanut luvan aloittaa toiminnan vuoden 2019 alussa.

Poliisi epäilee Dragon Miningin Oriveden kultakaivoksella tapahtuneen törkeää ympäristön turmelemista. Suomen Kuvalehden mukaan yhtiö on sullonut kaivokseen laittomasti valtavat määrät jätettä vuosikausien ajan.

Aluehallintovirasto hylkäsi joulukuussa 2015 Dragon Miningin Oriveden kaivoksen ympäristölupa­hakemuksen, koska viraston mukaan kaivoksen toiminta on pilannut alueen lähivesistöjä. Koska päätöksestä on valitettu ja se ei ole lainvoimainen, yhtiö saa jatkaa toimintaansa kaivoksessa vanhan ympäristöluvan nojalla.

Elinkeinoministeri Mika Lintilä (kesk) korostaa, ettei mikään kaivosyhtiö voi tulla Suomeen ”sikailemaan”. Suomen lait eivät Lintilästä itsessään mahdollista ”sikailua”, mutta hänestä olisi syytä pohtia, tulisiko yhtiöiden vastuuta mahdollisista ympäristövahingoista tiukentaa.

Useat Iltalehden haastattelemat asiantuntijat ovat yksimielisiä siitä, että Suomen kaivoslaki on nyt liian löyhä. Lisäksi maakuntauudistus on heikentämässä viranomaisten valvonta- ja valitusmahdollisuuksia.

– Onko sikailu mahdollista Suomessa vai ei, riippuu siitä, onko meidän ympäristöhallinnollamme riittävät resurssit valvoa, että lakeja noudatetaan. Tämä on tulevaisuudessa ja jo nyt iso kysymys, sanoo ympäristöoikeuden professori Tapio Määttä Itä-Suomen yliopistosta.

Resursseja leikattu

Määttä huomauttaa, että ympäristöhallinnon resursseja on leikattu pitkään, ja myös tulevaisuudessa on uhkakuvia.

– Resurssien niukkuus on suurin uhka sille, miten varmistetaan, että Suomessa toimivat ulkomaiset kaivosyhtiöt noudattavat Suomen lainsäädäntöä. Vaikka kyseessä ovat yksittäistapaukset, järjestelmiä voidaan yrittää käyttää hyödyksi, Määttä toteaa.

Maakuntauudistuksen myötä ELY-keskukset ja aluehallintovirastot lakkaavat ja tilalle perustetaan valtion lupa- ja valvontavirasto Luova. Jatkossa siis ympäristöhallinnon resurssit on ripoteltu Luovaan ja 18 maakuntaan.

– Tämä voi tarkoittaa, että ympäristöhallinnon resurssit heikkenevät edelleen, Määttä toteaa.

Nykyisin ELY-keskukset ovat voineet valittaa aluehallintovirastojen ympäristölupapäätöksistä. ELY-keskukset ovat käyttäneet valitusoikeuttaan harvoin, mutta hyvin menestyksekkäästi. Maakuntauudistuksen myötä valitusoikeus yleisen edun kannalta ei siirry millekään taholle.

– Kun viranomaisten valitusoikeutta rajoitetaan merkittävästi, poistetaan luonnon viimeinen varmistin ja yleisen edun valvonta murenee yksityisten etujen rinnalla, pelkää Suomen Luonnonsuojeluliitto.

Asiantuntijuutta pois valvonnasta

Myös Turun yliopiston ympäristöoikeuden professori Anne Kumpula on huolissaan viranomaisten valitusoikeuden heikkenemisestä.

– Asiantuntijuus, joka meidän viranomaisilla kiistatta on, ei ole enää ympäristövalvonnassa samalla tavalla käytettävissä kuin se on tähän asti ollut. Se on iso kysymys, Kumpula toteaa.

Valitusoikeus säilyy yhä kansalaisjärjestöillä ja kansalaisilla. Luonnonsuojeluliiton ympäristöjuristi Pasi Kallio kuitenkin muistuttaa, että kansalaisjärjestöjen ja kansalaisten resurssit ovat niukat.

– Kun valtion roolia ympäristövalvonnassa pienennetään, tuleeko enemmän lupapäätöksiä, jotka liikkuvat harmaan rajamailla? Kun monta ympäristöhallinnon vakiintunutta perusasiaa, kuten viranomaisen valitusoikeus ja kaavoituksen laillisuusvalvonta, menevät pitkälti romukoppaan, niillä on välitön kytkentä myös kaivosasioihin, Kallio toteaa.

Valtion taloudellisen tutkimuskeskuksen ylijohtaja Anni Huhtala huomauttaa, ettei lupien myöntämisvaiheessa viranomaisilla välttämättä ole riittävää tietoa siitä, millaisia ympäristövahinkoja pahimmillaan voi aiheutua.

Suomi houkuttelee

Suomi näyttäytyy kansainvälisten kaivosyhtiöiden silmissä houkuttelevana. Suomessa on rikas maaperä, jossa on runsaasti metalleiksi jalostettavia malmimineraaleja verrattuna esimerkiksi eteläisempään Eurooppaan. Kun teknologia on viime vuosina kehittynyt vauhdilla, on mahdollista hyödyntää pitoisuudeltaan köyhempiä malmiesiintymiä, jolloin louhosalueista tulee laajoja. Myös Suomen vakaa yhteiskunta on tärkeä vetovoimatekijä lähtökohtaisesti vuosikymmeniä kestäville kaivoshankkeille.

Suomen ”löytäjä saa pitää” -periaatteella toimiva kaivoslaki voidaan nähdä yhtenä houkutustekijänä kansainvälisille kaivosyhtiöille. Malminetsintäinvestoinnit tuplaantuivat Suomessa vuonna 2017.

– Kansainväliset yhtiöt arvostavat kaivoslaissa sitä, että jos yhtiö tekee etsintäinvestoinnin ja löytää jotain, se saa etuoikeuden hakea kaivoslupaa, kaivoslupia myöntävästä Turvallisuus- ja kemikaalivirastosta kerrotaan.

Kaivosluvan saaneella yhtiöllä on oikeus hyödyntää kaivospiirillä olevat mineraalit. Suomessa kaivosyhtiöt joutuvat maksamaan pienempiä korvauksia louhimistaan mineraaleista moneen muuhun maahan verrattuna.

Suomen metallimalmikaivoksista suurin osa on ulkomaalaisten yhtiöiden omistuksessa. Suomen 12 metallikaivoksesta vain kaksi on kotimaisten yhtiöiden hallussa. Taustalla kehityksessä on isolta osin se, että kaivostoiminta vaatii suuria pääomia, joita isoilta ulkomaisilta yhtiöiltä usein löytyy kotimaisia toimijoita paremmin.

Elinkeinoministeri Mika Lintilästä seuraavan hallituksen tulee pohtia, tulisiko käyttöön ottaa alan toimijoilta kerättävä rahasto mahdollisten ympäristövahinkojen kattamiseksi. Myös kaivosveron mahdollisuutta voitaisiin hänestä selvittää. Petteri Paalasmaa

”Omat pois”?

Huhtala ihmettelee, miksi Suomi perii edelleen marginaalisen pieniä korvauksia kaivosyhtiöiltä. Hänestä ei ole järkevää pitkällä aikavälillä ”lahjoittaa” liian halvalla uusiutumattomia luonnonvaroja ulkomaisille yhtiöille.

Suomessa kaivosyhtiön tulee maksaa kiinteistön omistajalle malminetsintäkorvausta sekä vuotuista louhintakorvausta, joka on 0,15 prosenttia mineraalin arvosta. Valtio ei saa erillistä korvausta.

Esimerkiksi Kanadassa, Ruotsissa ja Venäjällä yhtiöiden tulee maksaa valtiolle veroa mineraalien käytöstä. Myös louhintakorvaukset ovat useissa verrokkimaissa suurempia.

Huhtalan mukaan Suomen tulisi ottaa käyttöön arvoon sidottu veroluonteinen maksu, jolla Suomi ”voisi saada omansa pois” arvomineraaleista. Maksun suuruus vaihtelisi sen mukaan, kuinka paljon kaivoksen tuottamien mineraalien arvo lopulta on.

– Kun kyseessä on uusiutumattomat luonnonvarat, jotka on maasta kaivettu ja jälleenmyyty, ne on lopullisesti menetetty. Tarvittaisiin maksuja huolehtimaan siitä, että yhteiskunnalle jää jokin siivu.

– Onko meillä varaa investointeihin, jotka eivät pidemmän päälle hyödytä Suomen taloutta, Huhtala kysyy.

Maksuja muuallakin

Esimerkiksi norjalainen Yara on saattanut Huhtalan mukaan saada liiankin hyvän diilin Suomelta Siilinjärvellä toimivaan EU-alueen ainoaan fosfaattikaivokseen.

– Fosfori on maailmanlaajuisesti tärkeä lannoite elintarviketuotannolle, ja Siilinjärven kaivoksesta saadaan fosforia, jossa ei ole epäpuhtauksia. Voi olla, että kaivoksesta olisi ollut saatavissa valtiolle suurempikin tuotto, Huhtala sanoo.

Hän ei usko, että kaivosvero olisi kynnyskysymys investoijille.

– Näitä maksuja on käytössä muuallakin. Kysyntä riippuu metallista ja näyttää siltä, että Suomen metalleille riittää kysyntää.

Mineraali voi myös menettää arvonsa, huomauttaa geologian tutkimuslaitoksen mineraalivarannot-yksikön päällikkö, erikoistutkija ja tohtori Juhani Ojala.

– Jos tuotteella on menekkiä markkinataloudessa, se kannattaa myydä silloin kuin sillä on markkinat ja käyttää tuotto uusiin investointeihin, Ojala sanoo.

Vahingot veronmaksajien niskoille

Huhtalan, Kumpulan, Määtän ja Kallion mukaan Suomessa tulisi ottaa käyttöön suuremmat varautumismaksut yhtiöille mahdollisista ympäristövahingoista. Jos yhtiö menee konkurssiin, eikä yhtiöllä ole varoja, ympäristölle aiheutuvat vahingot kaatuvat veronmaksajien niskoille. Varattomien yhtiöiden osalta näin olisi jatkossakin, vaikka hallitus esittänyt muutosta konkurssilakiin.

Esimerkiksi kun kanadalaisen yhtiön omistama nikkelikaivos Nivalassa ajautui konkurssiin vuonna 2015, kaivoksen sulkemiseen varatut vakuudet osoittautuivat riittämättömiksi. Kaivoksen aiheuttamien ympäristövahinkojen korjaamiseen on käytetty jo yli 20 miljoonaa euroa suomalaisten veronmaksajien rahoja.

Ratkaisu ongelmaan voisi olla alan toimijoilta kerättävä rahasto, jolla voitaisiin kattaa konkurssiin ajautuneen yhtiön toiminnasta mahdollisesti aiheutuneet ympäristövahingot. Nykyinen hallitus ei ole asiaa edistänyt, mutta elinkeinoministeri Lintilä kannattaa rahaston perustamisen selvittämistä.

”Eivät käyneet yhtä jalkaa”

Ennen EU-jäsenyyttä (1995) ulkomaiset toimijat eivät ole voineet hyödyntää Suomen luonnonvaroja. Nyt EU edellyttää, että kaikkia toimijoita on kohdeltava yhdenmukaisesti.

Professori Kumpula huomauttaa, etteivät ulkomaiset kaivosyhtiöt ole tuosta vain yksin rynnistäneet Suomeen, vaan Suomi on aktiivisesti houkutellut kaivostoimijoita maahan vuonna 2010 lanseeratun mineraalistrategian jälkeen. Kumpula kuvaa muutosta radikaaliksi.

– Suomi on viime vuodet ajanut mineraalipolitiikkaa, jossa pyritään tehokkaasti hyödyntämään uusiutumattomia luonnonvaroja. Lyhyellä aikavälillä se on tehokasta, kun saadaan investointeja. Samalla ei ole mietitty, mitkä ovat seuraukset pitkällä aikavälillä, Kumpula toteaa.

Kumpula pitää Osmo Soinivaaran (vihr) kuvausta Suomesta ”Euroopan Kongona” liian kärjistävänä ilmaisuna, mutta totuuden jyvä siinä hänestä on.

– Suomessa kaivostoiminnan laajenemisen nopeus, resurssien kohdentaminen ja asiantuntijuus eivät ole käyneet yhtä jalkaa.

Kumpulasta tulisi nyt kriittisesti arvioida nykyistä kaivoslakia siltä osin, asettaako laki riittävän tiukat reunaehdot louhinnalle ympäristön ja luonnonvarojen riittävyyden kannalta.