Robin Durchman muutti Suomesta Yhdysvaltoihin nelivuotiaana. Yli kaksi vuosikymmentä myöhemmin hän palasi Suomeen ja löysi itsensä armeijasta.

–Jatkuva small talk voi olla hyvin uuvuttavaa. Arvostan sitä, miten suomalaiset antavat tilaa toisilleen ja kunnioittavat muiden yksityisyyttä, Robin Durchman sanoo.­

SE PIDÄTYS lentokentällä osui juuri oikeaan kohtaan. Yhdysvaltain Seattlessa asuva Robin Durchman ei tiennyt, mihin elämässään suuntaisi. College oli jäänyt kesken ensimmäisen vuoden jälkeen. Päivät kuluivat hanttihommissa kuten ravintoloissa, lähettinä, rekkakuskina ja rakennuksilla.

Kaikki muuttui kertaheitolla, kun Durchman pari vuotta sitten tuli vierailulle Suomeen vanhempiensa ja pikkuveljensä kanssa Tarkoituksena oli vain viettää kesä äidin kotimassa.

Äiti ja isä olivat aikanaan tavanneet Suomessa molempien työskennellessä Nokialla. Robin oli nelivuotias, kun perhe muutti Yhdysvaltoihin. Insinöörinä työskentelevä isä sai sieltä paremmin palkatun työn, ja äiti päätti opiskella lääkäriksi.

” Vielä 8-vuotiaana puhuin suomea. Sitten se vain katosi. Unohdin kielen kokonaan.

Käynti Suomessa oli ensimmäinen kerta sitten lapsuuden.

– Vielä 8-vuotiaana puhuin suomea. Sitten se vain katosi. Unohdin kielen kokonaan, kaksoiskansalaisuuden omaava Durchman kertoo.

Lapsuus ei ollut aivan tyypillisimmästä päästä. Uskonnolla ei ollut suurtakaan roolia perheen arjessa, päinvastoin kuin amerikkalaisperheissä yleensä.

Robin myös kävi koulua erityisopetuksessa, sillä testit osoittivat hänen olevan keskivertoa lahjakkaampi.

– Vanhempani viettivät pitkiä aikoja keskustellen kanssani intellektuelleista aiheista, oli kyseessä sitten lääketiede tai tekniikka.

27-vuotias Durchman haaveilee pääsevänsä suomalaiseen ammattikorkeakouluun opiskelemaan. Vaihtoehtoina ovat muun muassa tietotekniikka, pelien kehittäminen ja kansainvälinen liiketalous.­

TÄYSI-IKÄISYYDEN jälkeen jossain vaiheessa kotiin oli tullut Puolustusvoimilta kirje, mutta Durchmanin äiti oli sanonut, että sen voi unohtaa.

Niin Durchman tekikin, kunnes kesälomamatkan yhteydessä Helsinki–Vantaan lentokentällä asia nousi yllättäen esiin. Passintarkastuksen yhteydessä tulliviranomaiset ottivat silloin 25-vuotiaan Durchmanin kiinni.

Lentoasemalta matka jatkui suorinta tietä poliisiasemalle. Durchman arvasi, mistä oli kyse, mutta ei tiennyt, mitä kaikesta seuraisi.

Poliisiasemalla hänet kuulusteltiin. Durchman kertoi avoimesti syyt kutsuntojen laiminlyönnille. Kuulusteluiden jälkeen hänelle kerrottiin, että yksi mahdollisuus on hakea vapautus armeijasta. Se tuntuikin ainoalta oikealta vaihtoehdolta. Mutta vain hetken.

” Talvi oli todella vaikeaa aikaa. Valon vähyys sekoitti unirytmini kokoaan. Olin suunnattoman väsynyt. Tuntui, että en oikein saanut itseäni hereille ja tuottavuuteni romahti.

Ajatukset muuttuivat, kun Durchman tutustui Suomeen. Liekö syy geeniperimässä, mutta vieras maa Pohjolassa alkoi tuntui kodilta heti.

– Oli kesä. Ihmiset olivat lomalla ja kaikki tavattoman ystävällisiä. Olin todella vaikuttunut, ja parissa viikossa tiesin, että haluan asua täällä, Durchman muistelee.

ARMEIJAN suorittaminen palasi mieleen. Mitä enemmän Durchman sitä pohti, sitä enemmän se houkutti.

Ennen paluuta Yhdysvaltoihin hän allekirjoitti paperit palvelukseen astumisesta. Osa ystävistä piti päätöstä täysin hulluna, mutta perhe ja suomalaissukulaiset kannustivat.

Vajaa vuosi sitten Durchman palasi Suomeen ja astui armeijan harmaisiin. Alkuun iski shokki.

– Oli vaikea hyväksyä se, että itseäni monta vuotta nuoremmat komensivat minua. Lisäksi yksityisyyden menetys kirpaisi ja säännöt ja rajoitukset hämmensivät, 27-vuotias Durchman muistelee.

” Oli kesä. Ihmiset olivat lomalla ja kaikki tavattoman ystävällisiä. Olin todella vaikuttunut, ja parissa viikossa tiesin, että haluan asua täällä.

Silti kaikki sujui hyvin. Pienessä hetkessä joukko toisilleen täysin ventovieraita ihmisiä hitsautui saumattomasti yhteen, Durchman ihmettelee. Hän palveli alkuajan Upinniemessä ja siirtyi sitten Santahaminaan.

– Minulla oli valtava halu kehittää IT-taitojani, ja oli todellinen onnenpotku, kun pääsin työskentelemään Tuusulassa sijaitsevaan puolustusvoimien palvelukeskuksen oppimis- ja kuvapalveluyksikköön.

Tehtäviin kuului muun muassa mobiilipelien suunnittelua. Durchmanin palvelusaikana mobiilipeliprojekti onkin edennyt aimo harppauksin, ja oppimiseen tarkoitettujen pelien kehittäminen on hiljattain hyväksytty viralliseksi osaksi puolustusvoimien oppimisohjelmaa.

Suomen talvi oli Durchmanille shokki. Hänestä tuntui, että hän kärsi jatkuvasta aikaerosta.­

Toinen shokki iski, kun aurinko katosi. Durchmanista tuntui, että hän kärsi jatkuvasta aikaerosta.

– Talvi oli todella vaikeaa aikaa. Valon vähyys sekoitti unirytmini kokoaan. Olin suunnattoman väsynyt. Tuntui, että en oikein saanut itseäni hereille ja tuottavuuteni romahti, Durchman muistelee.

Hän sinnitteli läpi talven. Armeijaystävät ja mielekkäät tehtävät pelien suunnittelun parissa pitivät pään kasassa. Lopulta lisääntyvä valo vei oireet mennessään aivan yhtäkkiä kuin ne olivat tulleetkin.

Nyt harteilla komeilevat Kaartin jääkärin tunnukset. Durchman haaveilee mobiilipeliprojektin jatkamisesta reservissä, mutta mitään virallista ei ole sovittu.

Paluu Yhdysvaltoihin tuntuu juuri nyt epätodennäköiseltä.

– Olen hakenut eri ammattikorkeakouluihin opiskelemaan. Vaihtoehtoina ovat muun muassa tietotekniikka, pelien kehittäminen ja kansainvälinen liiketalous. Kaikki vapaa-aikani menee nyt pääsykokeisiin valmistautumiseen, viimeisenä armeijapäivänään korpraaliksi ylennetty Durchman sanoo.

” Itse asiassa jatkuvat small talk voi olla hyvin uuvuttavaa. Arvostan sitä, miten suomalaiset antavat tilaa toisilleen ja kunnioittavat muiden yksityisyyttä.

Yksi mahdollinen vaihtoehto on oppisopimus. Halu oppia suomen kieli on vahva.

– Kun tulin Suomeen, en ymmärtänyt kieltä sanaakaan. En edelleenkään puhu suomea, mutta välillä yllätyn itsekin siitä, mutta hyvin pystyn seuraamaan keskusteluita.

SUOMI asuinpaikkana houkuttaa. Iso tekijä on turvallisuus. Asumisen, joukkoliikenteen ja terveydenhuollon edullisuus hämmästyttää.

– Sitten taas monet arkipäivän asiat, kuten ruoka, ovat todella kalliita, Durchman toteaa.

Hän on saanut paljon hyviä ystäviä. Suomalaisten maine jurona ja hiljaisena kansana ei hämmästytä, mutta Durchman näkee sen taakse.

– Itse asiassa jatkuvat small talk voi olla hyvin uuvuttavaa. Arvostan sitä, miten suomalaiset antavat tilaa toisilleen ja kunnioittavat muiden yksityisyyttä.

Durchman sanoo suoraan, että tulo Suomeen ja astuminen armeijan harmaisiin oli hänelle alkuun vain suuri seikkailu. Vuoden aikana kokemuksen ainutlaatuisuus on auennut.

– Olen saanut työskennellä uskomattoman lahjakkaiden ihmisten kanssa ja oppia asioita, joihin minulla ei muuten olisi ollut mitään mahdollisuutta, korpraali toteaa.