BRYSSEL/HELSINKI

– Eroa jo, hyvä ihminen!

Näin huudahti konservatiivipuolueen pääministeri David Cameron Britannian parlamentissa työväenpuolue Labourin puheenjohtajalle Jeremy Corbynille, kun brexit-äänestys oli päättynyt surkeasti molempien johtajien kannalta.

Selvä enemmistö työväenpuolueen kannattajista tuki EU-jäsenyyttä, joten valtaosa puolueen kansanedustajista oli valmis heittämään Corbynin yli laidan.

Jeremy Corbyn väitti pysyvänsä uskollisena äänestäjilleen ja viittasi kintaalla arvostelijoille.

Corbyn on puolueen entisen puheenjohtajan Tony Blairin täydellinen vastakohta. Tony Blair vei keväällä 1997 puolueensa hurjaan vaalivoittoon sanoutumalla irti sosialismista ja tukemalla muun muassa valtionyritysten yksityistämistä.

Corbyn edustaa vanhaa työväenaatetta

Hän on savupiippusosialisti, joka haluaa kansallistaa uudelleen osan Britannian teollisuudesta, muun muassa rautatiet ja sähköntuotannon, nostaa verot ja lisätä valtion menoja rutkasti.

Britannian työväenpuoluetta johtaa vanhaa työväenaatetta edustava Jeremy Corbyn. Will Oliver / EPA

Corbynin työväenpuolue on ottamassa takkiinsa kesäkuun ennenaikaisissa vaaleissa. Tehtaat ja piiput eivät palaa Manchesteriin tai Liverpooliin.

Palveluista elävät demarit ihmettelevät nyt, miksi heitä vie vaaleihin mies, joka tietää häviävänsä ja on kaiken lisäksi ilmoittanut, ettei tämänkään häviön jälkeen aio erota.

Lisäksi Corbyn hyväksyy Britannian repimisen irti EU:sta vaikka ilman sopimusta tulevasta yhteistyöstä. Entinen pääministeri Tony Blair on kehottanut julkisesti duunareita äänestämään parlamenttivaaleissa sellaista ehdokasta, joka haluaisi jonkinlaista yhteistyötä Euroopan unionin kanssa brexitin jälkeen.

– Äänestäkää vaikka oikeistoa tai liberaalidemokraatteja, kunhan pidätte brexit-vaihtoehdot mielessä, vetosi Blair viikko sitten BBC:n haastattelussa.

Työväenpuolue konttaa alle 30 prosentin kannatuksessa, kun se vielä vuosi sitten ennen brexit-jysäystä se hengitti konservatiivien niskaan. Nyt konservatiiveille on tarjolla lähes puolet äänistä kesäkuun vaaleissa.

Yle Uutisgrafiikka

Ranskassa murskatappio vaaleissa

Ranskan sosialistipuolue Parti socialiste (PS) sai kuolettavan iskun Ranskan vuoden 2017 presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella. Vaalitulos oli puolueen historian huonoin.

Presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella sosialistien ehdokas Benoît Hamon sai ainoastaan 6,4 prosenttia äänistä. Tuloksen arvioidaan hajottavan puolueen.

Sen sijaan oman liberaalin ja keskustalaisen En Marche! -kansanliikkeen perustanut Emmanuel Macron kiiti ykkösenä toiselle kierrokselle. Hän on entinen sosialisti ja François Hollanden talousministeri.

Kolmanneksi ensimmäisellä kierroksella kirinyt Jean-Luc Mélenchon on hänkin entinen sosialistipuolueen jäsen. Hän perusti äärivasemmistolaisen, lähes kommunistisen La France insoumise -kapinaliikkeen.

Perinteisessä demarileirissä lujaa menee oikeastaan vain Saksassa.

Saksan sosiaalidemokraattien kansleriehdokkaasta Martin Schulzista on tullut eurooppalainen valopilkku ja viimeinen toivo demarijohtajuuden uudesta noususta.

Martin Schulz vierailulla Hollannissa joulukuussa 2015. Jerry Lampen / EPA

Onko demareista tullut Euroopassa retropuolueita vai löytääkö keskusta-vasemmisto uusia lääkkeitä äänestäjien innostamiseen?

Demarit eivät kelpaa, koska ihmiset äänestävät tulevaisuudesta

Sosialidemokraatit ovat menettäneet asemiaan useissa maissa. Joissakin niistä heillä on tosin hallitusvaltaa vielä kohtuullisesti.

– On tullut pahoja repeämiä. Hollannin vaaleissa yksi valtapuolueista, työväenpuolue romahti, Kalevi Sorsa -säätiön toiminnanjohtaja ja erityisesti työväenliikkeeseen perehtynyt historiantutkija Mikko Majander sanoo.

Majander tapasi alkuviikosta Berliinissä kollegoitaan. Puheenaiheeksi nousivat Ranskan vaalit.

Majander on samaa mieltä kuin SDP:n euroedustaja Liisa Jaakonsaari. Demarit eivät edusta äänestäjille tällä hetkellä tulevaisuutta vaan menneisyyttä.

– Ihmiset eivät nykyään vaaleissa kiitä tai moiti politiikkaa vaan äänestävät siitä, mitkä odotukset heillä on oman tulevaisuutensa suhteen. Tässä ajattelussa demarit ovat jääneet muista jälkeen, Jaakonsaari pohtii.

Miksi demareita ei Ranskassa, Britanniassa tai Suomessa nähdä tulevaisuuden tekijöinä?

Demarit ovat jääneet puolustusasemiin

Toisen maailmansodan jälkeinen hyvinvointivaltioiden synty oli sosialidemokraateille eli keskusta-vasemmistolle vahvaa aikaa. Euroopan unionissa unelma sosiaalisen turvan ja talouskasvun yhdistämisestä pysähtyi vuoden 2008 talouskriisiin ja EU:n jatkuvaan käymistilaan.

– Homma on mennyt demareilta vanhan puolustamiseksi ja vuotojen tilkitsemiseksi, Majander toteaa.

Ihmiset tietävät, mitä odottaa konservatiivien talouspolitiikalta. Demareilla se on ollut liian häilyvää. Liisa Jaakonsaari

Sitä mitä vasemmistolta odotetaan, sosiaalisesti hyvää yhteiskuntaa, ei ole voitu tarjota.

Keskusta-oikeiston johtajista vaikutusvaltaisimmaksi on noussut Angela Merkel. Hän tekee politiikkaa pragmaattisesti, käytännöllisesti ilman julistuksia. Samanlainen ote näkyy muissakin keskusta-oikeiston johtamissa maissa, myös Suomessa.

– Se sallitaan konservatiiveille. Ihmiset tietävät, mitä odottaa konservatiivien talouspolitiikalta. Demareilla se on ollut liian häilyvää, Jaakonsaari sanoo.

Häilyvyyden taustalla on eurooppalaisia demareita yhdistävä neuvottomuus uudistaa politiikkaansa globaalin talouden ja työn murroksen takia.

Oikeisto-vasemmisto-akselilla äänestäminen on murentunut jo pidemmän aikaa.

– Sosialidemokraattien ongelma on se, että niitä syödään oikealta ja vasemmalta, arvioi Paul Taylor, Pariisissa asuva vapaa toimittaja ja kolumnisti, joka vuosikymmeniä uutisoi Eurooppa-politiikkaa uutistoimisto Reutersilla.

Vihreät napsivat demareilta koulutettua keskiluokkaa. Ranskassa vetoaa sosiaaliliberaali keskustalainen Macron. Globalisaatiota vastustava äärivasemmisto imee vanhaa työläisväkeä, kuten myös siirtolaisvastainen äärioikeisto.

– Työväestöön puree kun sanotaan, että muukalaiset vei työt, Taylor sanoo.

Pyykinpesua lykätään

Europarlamentin demareilla oli ryhmäkokous menneellä viikolla Brysselissä. Ranskalaisten ryhmäpuheenjohtaja antoi selvityksen siitä, mitä presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella tapahtui. Pyykinpesun aika on myöhemmin.

– Vaaleissa äänestettiin kuin supermarketissa. Kun on ikävä olo, niin vaihdetaan shampoota, eli kaikki vanha vaihtoon, sanoo europarlamentin Ranskan sosialistiryhmän puheenjohtaja Christine Revaul D’Allonnes Bonnefoy Ylelle.

Revault D’Allonnes Bonnefoy tunnustaa kyllä, että viime vuoden työlakiuudistus, jossa helpotettiin työntekijän irtisanomista ja pienennettiin ylityökorvauksia, karkoitti ensin kannattajat kaduille ja sitten äänestämään muita.

– Sitä pidettiin liian liberaalina.

Belgiassa demarit kaipaavat hyvää johtajaa.

– Sellaista on ollut vaikea löytää, tunnustaa Flanderin demarimeppi Kathleen van Brempt.

Demarijohtajien nimet ja kasvot eivät sano ihmisille mitään

Puoluejohtajan vetovoima ja karisma selittää ainakin osittain poliitikkojen menestystä Euroopassa populisteista vanhoihin puolueisiin. Sosialidemokraattien kuvakavalkadi on tältä osin lohduton.

– Eihän jengi edes tunnista niitä demarijohtajien nimiä, toiminnanjohtaja Majander puuskahtaa.

Aiempien vuosikymmenten nimet muistetaan vieläkin. 70-luvulla Saksassa liittokanslerit Helmut Schmidt ja Willy Brandt olivat kansallisia, ja myös kansainvälisiä vaikuttajia. Suomessa demarivaltaa piti käsissään Kalevi Sorsa.

Willy Brandt Suomessa vuonna 1977. Steve Powell / Lehtikuva

90-luvulla Saksan Gerhard Schröder, Suomen Paavo Lipponen ja Britannian Tony Blair edustivat kaikki omalla tavallaan sosialidemokratian "kolmatta tietä" ja uudistivat maidensa taloutta tavalla, josta kiistellään yhä.

Majanderin mielestä kiistely on yksi syy demarien jämähtämiseen ja kyvyttömyyteen innostaa äänestäjiä uudistuksiin.

– Demareilla on ollut pitkään halua työntää tappioiden syyt niiden johtajien niskoille, jotka olivat 15 vuotta sitten vallassa. Ehkä nyt on huomattu, että täytyy irrottautua "kolmannen tien" krapulasta.

Majander ei kuitenkaan näe ongelmana sitä, että Saksan demarien liittokansleriehdokas Martin Schulz perustaa kampanjansa Gerhard Schröderin uudistusten arvosteluun.

Schröder vei läpi työmarkkinauudistukset, jotka nostivat Saksan talousahdingosta, mutta lisäsivät matalapalkkatyötä.

Nyt Schulz lupaa korjata virheet, nostaa palkkoja ja luoda sosiaaliturvaa. Hän puhuttelee gallupien perusteella äänestäjiä lupauksillaan, mutta onko Schulzin politiikka uutta vai vanhaa?

Paavo Lipponen ja Gerhard Schröder tapasivat Göteborgissa 15. kesäkuuta 2001. Michael Jung / EPA

Kestääkö Schulz-ilmiö?

Schulz on onnistunut lyhyessä ajassa energisoimaan Saksan sosialidemokraattisen puolueen. Schulzista on tullut samalla toivon symboli eurooppalaisille tovereille.

Hän on noussut muutamassa kuukaudessa varteenotettavaksi vastaehdokkaaksi voittamattomana pidetylle Euroopan johtajalle, liittokansleri Angela Merkelille ensi syksyn vaaleihin. Viimeisissä mielipidemittauksissa Schulz hengittää jo Merkelin niskaan muutaman prosenttiyksikön erolla.

Nyt arvellaan, että Schulz ainakin vahvistaa puolueensa asemaa, jos hallitusyhteistyö jatkuu vahvan Merkelin johdolla. Mutta yhä enemmän on niitäkin, jotka uskovat, että Merkel voi kaatua kuten ikihonka Helmut Kohlkin aikoinaan.

Silloin valtaan voisivat nousta Saksan Schulzin johtamien demarien kyljessä vihreät ja vasemmisto. Mikä on eurooppalaisen keskusta-vasemmiston toivon kipinäksi syttyneen Schulzin salaisuus?

Schulz puhuu sydämellä, ei niinkään järjellä, kuten odotetaan. Evelyne Gebhardt

Schulz on tehnyt poliittisen uransa EU-parlamentissa ja saanut näkyvyyttä parlamentin puheenjohtajana. Hän on kasvattanut mainettaan suvaitsevana poliitikkona ottamalla yhteen lukuisia kertoja äärimielisten poliitikkojen kanssa.

– Schulz on nöyrä mies vaatimattomista oloista. Hän on itse luonut itsensä, ja se puhuttelee. Olen Martin vaan -tyyppistä demarijohtajaa ei ole nähty sitten Willy Brandtin, arvioi Paul Taylor.

Saksan sosialistipuolueen SPD:n europarlamentaarikko Evelyne Gebhardt nostaa kätensä rinnalleen.

– Schulz puhuu sydämellä, ei niinkään järjellä, kuten odotetaan. Se vetoaa, Gebhardt uskoo.

Kumpi ensin, johtaja vai puolue?

Schulzia ja Ranskan presidentinvaalien yllättäjää Emmanuel Macronia yhdistävät monet voittamiseen tarvittavat tekijät. Molemmilla on kokemusta sosialidemokraattisen valtapuolueen tavasta hallita.

Valtaeliittiin kuuluminen pitää sisällään riskin, joten he tekevät nyt politiikkaansa yrittäen vaikuttaa ulkopuolisilta. Niin Schulz kuin Macronkin ovat oivaltaneet ajan hengen: ehdokkaan on väsymättömästi kampanjoitava siitä, mitä hän aikoo muuttaa, uudistaa ja ratkaista.

Molemmat yrittävät viestiä suoraan ihmisille tyyliin, joka on enemmän tuttua Yhdysvalloista.

– Me tarvitsisimme oman Martin Schulzin, sanoo Britannian työväenpuolueen europarlamentaarikko Richard Corbett.

Macron yhdistää luovasti demariaatteen liberaalit osat oikeistoliberalismiin ja lisää siihen tuen eurooppalaisuudelle. Ja koska hän näyttää voittajalta, tukea on tullut sekä sosialidemokraateilta että konservatiivipoliitikoilta.

New York Times on kutsunut Macronia "Ranskan uuden sosialismin" kasvoksi. Pessimistit tai kilpailijat väittävät, että hänen kansanliikkeensä voimalla on vaikea uudistaa puolueisiin perustavaa järjestelmää.

Emmanuel Macron voitti Ranskan presidentinvaalien ensimmäisen kierroksen. AOP

Majander pitää ongelmallisena tämän hetken suuntausta, jossa yksilö nousee puolueiden yläpuolelle.

– Se ei oikein sovi sosialidemokraattiseen liikkeeseen.

Hänestä on parempi, että johtajuus nousee puolueesta. Macron on kuitenkin positiivinen esimerkki.

– Jotain on pielessä vanhassa puoluejärjestelmässä, jos äänestäjät liittoutuvat yksilön taakse. Se kertoo vanhojen valtapuolueiden kyvyttömyydestä vastata ihmisten tarpeisiin.

Euroopan demareiden erilaiset lääkkeet

Schulzin ja Macronin tarjoamat ratkaisut poikkeavat toisistaan ja kertovat siitä, ettei sosialidemokraattien uudistuminen onnistu yön yli nukkumalla.

Oman liikkeen perustanut Macron on valmis tekemään Ranskassa työreformia, Schulz haluaisi purkaa sitä Saksassa. Macron puhuu palkkamaltista, Schulz palkankorotuksista.

Työllisyyslääkkeiden erilaisuus johtuu kansallisista eroista ja talouden tilanteesta, mutta se kielii myös eurooppalaisen sosialidemokraattisen liikkeen sisällä vellovista linjaeroista.

Majanderin mielestä demarien uudistumiskykyä mitataan tulevaisuudessa kahdessa asiassa: mikä on palkansaajien asema globaaleilla markkinoilla ja mikä on sosiaaliturva, jos työsuhteet eivät ole tulevaisuudessa pysyviä kuten nyt.

Macron puhuu yksilöllisistä ja moniportaisista ratkaisuista, jotka sopisivat Uberin ja muiden uuden teknologian yritysten mullistamaan työmarkkinaan. Hän kuulostaa poikkeukselta sosialidemokraattien joukossa. Ehkä siksi hän lähtikin omille teilleen.

Demarien vaikein uudistus – keille kaikille ollaan solidaarisia?

Vappumarsseilla näkyy ja kuuluu sanakolmikko vapaus, tasa-arvo ja solidaarisuus. Sosialidemokraattien perusarvot.

Euroopan pakolaiskriisi nosti esiin sosialidemokraattien kannalta hankalan kysymyksen eli suhtautumisen maahanmuuttajiin. Solidaarisuuteen pohjautuvan liikkeen johto on joutunut tasapainoilemaan julkisten kannanottojen kanssa. Duunarikannattajien ajatukset ovat taas näkyneet vaaleissa.

Populistit ovat kahmineet ääniä eurooppalaisilla teollisuuspaikkakunnilla kadonneiden työpaikkojen, mutta myös maahanmuuton takia. Pelko ja kateus työpaikoista ja omasta sosiaaliturvasta ovat karkottaneet duunariäänestäjiä maahanmuuttovastaisiin puolueisiin tai sohvalle nukkumaan.

Angela Merkel poseerasi turvapaikanhakijan selfiessä pakolaiskeskuksessa Berliinissä vuonna 2015. Bernd von Jutczenka / EPA

Keihin kaikkiin sosialidemokratian solidaarisuus ulottuu?

Euroopan sosialidemokraattien ihailemat Schulz ja Macron ratsastavat pro-Eurooppa hevosella, jolle vedonlyöntitoimistot ovat antaneet surkeat kertoimet. Tuki Euroopan unionille on yksi poliittinen teko ja tapa erottua nationalistisista ja populistisista puolueista.

Vaikein hyppy on vielä edessä. Jostain pitäisi löytyä johtajuutta, joka veisi sosialidemokraatit vanhojen urotekojen muisteluista kohti tulevaisuuden ratkaisuja.