Rakkautta ja Anarkiaa -festivaaleilla vieraillut Stephan Elliott ei pääse ikinä eroon suurimmasta hitistään. Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöille uusia ovia elokuvallaan avannut ohjaaja huomauttaa, että ihmisoikeudet etenevät maailmassa eri tahtiin.

Joskus taide vaatii todellisia uhrauksia.

Esimerkiksi sellaisia, että antaa ampua rooliasun kiinni reiteensä niittipyssyllä, että kohtaus saadaan purkkiin ennen kuin mekko hajoaa atomeiksi.

Kaoottisuus, loputon urheus ja anarkia olivat perusmenoa Priscilla, aavikon kuningatar -elokuvan kuvauksissa.

Elokuva kertoo kolmen drag-queenin matkasta halki Australian erämaan. Kun Priscilla-niminen bussinrämä hajoaa kesken reissun, joutuu kahden miehen ja yhden transnaisen muodostama kolmikko turvautumaan tuntemattomien apuun. Peräkylissä tapahtuu ilmeisiä yhteentörmäyksiä, jähmeät asenteet saavat kyytiä, höyhenet pöllyävät, ja Abba soi.

Jostain ihmeen syystä rahoittajat eivät 1990-luvun alussa olleet hurmaantuneita seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjä käsittelevästä, roisin huumorin kuorruttamasta projektista.

Rahaa vuonna 1994 valmistuneeseen elokuvaan saatiin kokoon lopulta pari miljoonaa dollaria. Suhteessa taiteelliseen kunnianhimoon budjetti oli todella pieni.

Stephan Elliott esittelee Helsingissä Rakkautta ja Anarkiaa -festivaaleilla elokuvansa Priscilla, aavikon kuningatar. Jaani Lampinen / Yle

Niinpä piti improvisoida. Vähän myös varastaa, tai lainata omin luvin, muistelee Helsingissä parhaillaan vieraileva ohjaaja Stephan Elliott.

– Me jopa murtauduimme ihmisten koteihin, ja otimme, mitä tarvittiin. Kuvausten jälkeen vietiin sitten tavarat takaisin. Oli sellainen tunne, että antaa mennä, ei mitään väliä.

Erityisen paljon katastrofin aineksia liittyi olemattomaan puvustusbudjettiin.

– Materiaalit haalittiin kaikkein karseimmista halpiskaupoista ja kirpputoreilta. Koko homma oli mahdollista toteuttaa vain uskomattoman nokkeluuden turvin.

Upeat asut pysyivät kasassa lähinnä tuurilla. Niiden suunnittelijat Lizzy Gardiner ja Tim Chappel pokkasivat aikanaan työstään Oscarin, mutta kuvauspaikoilla paniikki oli alituinen vieras. Muun muassa pikkuhousuista ja varvastossuista koostuneet asut kursittiin kokoon kuumaliimalla ja suurilla toiveilla. Ne eivät Elliottin mukaan pysyneet kasassa kahta tuntia kauempaa.

– Kerran kuvattiin kohtausta, jossa näyttelijä Guy Pearcen piti heiluttaa tissejään, mutta asu hajosi. Meillä oli hirveä kiire, ja kiljuin hädissäni, että meidät heitetään lokaatiosta pihalle neljän minuutin päästä. Niinpä Tim sanoi Guylle, että koita kestää, ja ampui puvun niiteillä kiinni häneen.

Kaikki mukana olleet heittäytyivät täysillä Priscillan kyytiin. Kuvauksissa oli päätetty pitää hauskaa, sillä muuta tästä ei olisi luvassa kuin hyviä muistoja.

Ohjaaja Stephan Elliott hoki mantran lailla, että annetaan palaa vaan.

Ei tätä elokuvaa kuitenkaan käy ikinä kukaan katsomassa.

Priscilla-bussia näytteli vain yksi linja-auto. Kun se vaihtoi väriä kesken elokuvan, mutta kohtauksia ei kuvattu lineaarisessa järjestyksessä, jouduttiin rahapulan takia maalaamaan toinen kylki eri värillä kuin toinen. Images courtesy of Park Circus / MGM Studios

"Olen kettingillä kiinni siinä perkeleen bussissa"

Priscilla on Stephan Elliottille pallo jalassa.

Ohjaaja on tehnyt hittinsä jälkeen kuusi pitkää elokuvaa, mutta niistä hän ei varsinkaan maailmalla paljoa pääse puhumaan.

– Rangaistusvangeille kiinnitettiin aikoinaan metallinen kuula ketjulla kiinni nilkkaan, etteivät he pääsisi juoksemaan karkuun. Minun ketjuni on kiinnitetty siihen perkeleen bussiin. Olen vuosikaudet yrittänyt hakata sitä turhaan poikki, Elliott huokaa ja pyörittää silmiään.

Sitten hän kiroilee lisää ja nauraa, ja sanoo tyytyneensä osaansa. Ei se osa niin hirveältä näytäkään.

Priscillaa esitetään jatkuvasti kummallisilla kielillä ympäri maailmaa televisioissa ja elokuvajuhlien dress along –erikoisnäytöksissä. Sellainen järjestetään kuluvana viikonloppuna myös Helsingissä, Rakkautta ja Anarkiaa -festivaaleilla. Myös Priscillasta tehty näyttämömusikaali on etenkin Australiassa poskettoman suosittu. Isovanhemmat, jotka ovat rakastaneet elokuvaa, vievät lapsenlapsiaan katsomaan sitä.

Pienen budjetin elokuva on tehnyt 25 vuodessa yli miljardi dollaria lipputuloina, Elliott laskeskelee.

– Ei kukaan meistä osannut kuvitella elokuvaa tehdessä, miten tässä kävisi. Ainoa samantapainen ilmiö, joka tulee mieleen, on 1970-luvulla tehty Richard O’Brienin Rocky Horror Picture Show.

Priscillan suurinta merkitystä ei kuitenkaan voi mitata rahassa.

Terence Stampin valinta transnainen Bernadetten rooliin oli aikanaan yllättävä ratkaisu. Stephan Elliottin mielestä oikeastaan ei. -Hänet oli valittu varmaan 20 kertaa putkeen maailman seksikkäimmäksi mieheksi 1960-luvulla. Lopulta hän päätyi Hollywoodiin esittämään geneerisiä pahiksia. Priscillan käsikirjoitus tuli juuri oikealla hetkellä. Hän oli aivan kyllästynyt, halusi tehdä muuta, ja sanoi, että olen joka tapauksessa jo kuollut, joten tehdään pois. Images courtesy of Park Circus / MGM Studios

Priscilla syntyi, koska Elliott kyllästyi pelkoon

Priscilla muutti monen katsojansa elämän konkreettisesti. Sen karnevalistinen, elämänmyönteinen perusvire rohkaisi monia tulemaan kaapista. Niitä tarinoita Elliott kuulee aina elokuvansa näytöksissä.

– Priscilla antoi monelle kanttia kertoa homoudestaan läheisilleen. Olen tavannut myös paljon vanhempia, jotka ovat kertoneet, miten elokuva on auttanut heitä ymmärtämään homoseksuaalisia lapsiaan.

Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjä oli toki käsitelty elokuvassa aiemminkin. Ei kuitenkaan sillä tavalla kuin Priscillassa.

Stephan Elliottin elokuva on hölmö ja hauska, mutta käsittelee silti olennaisia kysymyksiä ihmisarvosta ja keskinäisestä ymmärryksestä. Se on ylistyslaulu kulttuurille, joka oli 25 vuotta sitten valtavirran halveksumaa ja marginaaliin painettua.

Elliott ei silti halua sankaripatsasta. Ellei hän olisi puhkaissut 1990-luvun homokulttuuriin liittynyttä ahdistuksen ja pelon kuplaa, joku muu olisi sen tehnyt.

– Olisipa ihanaa sanoa, että me aiheutimme käännekohdan historiassa, mutta se ei olisi totta. Olin ihan penska, ja vain kompastuin vahingossa oikeaan hetkeen historiassa.

Häntä vain sattui ärsyttämään tarpeeksi.

– Näin edellisten gay-sukupolvien pelon, ja olin ensimmäinen, joka sanoi ääneen, että paskat: olen täysin kypsä olemaan peloissani. Aidsin ja hivin takia kaikki olivat pelon lamaannuttamia, ja minä sanoin, että nyt, saatana, saa riittää!

Elliott päättää purkauksensa virnistykseen, ja pyytää anteeksi kiroiluaan. Sitten hän kiroilee lisää.

– Priscillasta tuli sukupolvelleni ovien avaaja, helvetti sentään! En silti usko, että se olisi toiminut samoin, jos olisin tehnyt elokuvan muutamaa vuotta ennemmin tai myöhemmin. Planeetat vain sattuivat olemaan juuri oikeassa asennossa.

Gay-kulttuurissa kupli Elliottin mielestä jo valmiiksi kyllästyminen kuolemanpelkoon ja alituiseen vakavuuteen.

– Ihmiset kaipasivat sitä viestiä, että ei tämä elämä niin totista hommaa ole. Kaikki me kuolemme kohta kuitenkin, joten nautitaan hetki sitä ennen.

Yksi Priscillan kestosuosion salaisuuksista piilee tavassa, jolla se käsittelee suvaitsevaisuutta. Elliott ei tieten tahtoen kirjoittanut teemaa elokuvaansa, ja hyvä niin.

– Jos olisin ollut tietoinen siitä, miten vahva sanoma elokuvassa on, siitä olisi tullut ihan toisenlainen. Se olisi ollut opetuselokuva, tai poliittinen luento. Viesti tuli luontaisesti, ja sai juuri oikean sävyn siksi, että sitä ei haettu.

On vielä yksi, aivan ilmeinen syy siihen, että Priscilla kasvoi kulttiklassikoksi. Se on tuhma.

"En tehnyt elokuvaani nyt, vaan 25 vuotta sitten"

Priscillassa on kohtaus, johon liittyy nainen, pingispallo ja vagina.

Stephan Elliott oli juuri ennen Priscillan tekemistä nähnyt oudon tempun Thaimaan-matkallaan. Häntä se huvitti, ja siksi se päätyi elokuvaan.

Se ei ollut kaikkien mielestä kovin hyvä idea silloin, ja vielä huonommalta idealta se tuntuu nyt.

– Minulle sanottiin, että et voi tehdä tuollaista. Sinut ristiinnaulitaan. En kuunnellut, ajattelin, että miksipä ei. Varsinkin Yhdysvalloissa naisten oikeuksia puolustava liike syöksyi kimppuuni, ja nyt, kun elokuvaa on näytetty ensimmäisiä kertoja Hongkongissa ja muualla Kiinassa, näkyy yleisössä tosi vihaisia naamoja.

Elliottilta kysytään toistuvasti näytöksissä, tekisikö hän jotain toisin, jos kuvaisi elokuvaansa nykyaikana.

Hän olettaa aina, että silloin puhutaan pingispalloista.

– Vastaan kysyjille, että se kohtaus tuskin enää päätyisi elokuvaan. En kuitenkaan tehnyt Priscillaa nyt, vaan 25 vuotta sitten. En usko, että Priscillaa olisi mahdollista edes tehdä nykyisillä säännöillä.

Stephan Elliott kävi Priscillan jälkeen Hollywoodissa polttamassa nahkansa, eikä kaipaa takaisin. - Se oli kamalaa. Siellä tuotannossa työskentelee jotain 800 ihmistä, ja käytössä on kaikki maailman raha, mutta sitten vain kuvataan valmista storyboardia. En edes tee sellaisia, ei kiinnosta! Toimin parhaiten, kun minut on maalattu ihan nurkkaan, ja joudun keksimään jotain ihmeratkaisuja ongelmiin. Jaani Lampinen / Yle

"Okei, ollaan sitten poliittisia"

Seksismin lisäksi Priscillaa on suomittu myös valkoisuudesta.

Stephan Elliottin mielestä moite on sikäli älytön, että Australia oli todella valkoinen maa vielä 25 vuotta sitten.

– Ryhmässä olisi nyt toisenlainen kokoonpano, koska Australiassa on nykyisin erilainen väestö. Asiat muuttuvat vähitellen. Silloin kun kasvoin, meillä ei todellakaan ollut muita kuin valkoisia muksuja, joilla oli siniset silmät ja vaalea tukka. Vähän kuin teillä näyttää täällä olevan enimmäkseen edelleen, Elliott hörähtää.

Eikä Priscilla sitä paitsi edes ole vitivalkoinen. Se kuvasi alkuperäisväestöä uudella tavalla, Elliott huomauttaa.

Elokuvan keskivaiheilla on iso kohtaus, jossa kolmikko kohtaa aboriginaaliheimon. He pukevat yhden sen jäsenistä drag queeniksi, ja toteuttavat yhdessä musiikkinumeron Gloria Gaynorin I Will Survive -biisistä. (Kohtaus löytyy YouTube-linkistä (siirryt toiseen palveluun))

– Siinä kohtauksessa on maailman ensimmäinen aboriginaali drag queen. Aboriginaaliyhteisö hyväksyi tämän oudon porukan. He eivät olleet näyttelijöitä, ja olivat todella innoissaan kuvauksista.

Alkuperäisväestön edustajat eivät ennen Priscillaa juuri olleet esiintyneet omana itsenään valkokankaalla. Heille oli tarjolla lähinnä asenteellisesti paketoituja hurjan villin rooleja.

– Kaikki aikaisemmat kuvausryhmät olivat halunneet, että he maalaavat sotamaalaukset kasvoilleen ja heiluttelevat keihäitä. Heistä oli mahtavaa esiintyä ihan omana itsenään.

Elliott huokaisee taas.

– Okei, kun nyt tälle tielle lähdettiin, niin ollaan nyt sitten tosi poliittisia.

Ja sitten Elliott antaa tulla.

Hänen mielestään seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen oikeuksissa otetaan nyt takapakkia. Hänen mielestään se on osittain ihan omaa syytä.

.

Priscilla-elokuvan yleisinhimillinen sanoma on puhutellut myös valtavirran yleisöjä. (Kuvassa Guy Pearce ja Terence Stamp) Images courtesy of Park Circus / MGM Studios

"Vanhan koulun homot haikailevat heimonsa kulta-aikoja"

– Ei helvetti, älä tee tätä!

Stephan Elliott parahti ääneen, kun Barack Obaman hallinto kesällä 2015 valaisi Valkoisen talon sateenkaarivärein. Juhlavalaistus liittyi korkeimman oikeuden päätökseen, jonka myötä tasa-arvoinen avioliittolaki tuli voimaan kaikissa osavaltioissa.

Elliott arveli, että kosto seuraa, ja katsoo nyt olleensa oikeassa. Ilmapiiri seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjä kohtaan on muuttunut vihamielisemmäksi.

– Tiesin, että tulee voimakas vastareaktio. Siksi olin sitä mieltä, että noin ei kerta kaikkiaan ole viisasta tehdä. Homojen oikeudet ovat edelleen monelle niin kipeä kynnyskysymys, että ei ole viisasta hieroa niitä ihmisten naamaan. Sanoin heti, että me kaikki joudumme maksamaan tästä, ja jouduimmekin. Hinta on Trump.

Uudesta kylmän kaudesta huolimatta seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen asema on lännessä parantunut huimasti viime vuosikymmeninä.

Astumalla marginaalista lähemmäs valtavirtaa on kuitenkin menetetty jotain, jonka perään nyt itketään.

– Esimerkiksi New Yorkissa ei ole enää juuri lainkaan homobaareja. Vanhan koulun homot ja lesbot kaipaavat heimoyhteisönsä kulta-aikoja.

Elliottin mielestä se on aika tyhmää.

– Heimot on nyt syleilty valtavirtaan, tai ne viettävät yhteistä aikaa netissä. Kannattaa miettiä mitä toivoo. Jos haluaa tulla hyväksytyksi, ja tulee hyväksytyksi, niin on älytöntä olla siitä nyt vihainen.

Menneiden haikailu on joka tapauksessa etuoikeutettujen länsimaisten luksusta, Elliott painottaa.

– Muualla maailmassa paskamyrsky jatkuu. Esimerkiksi Kiinassa ei ole homojen oikeuksia, koska virallisesti ei ole edes homoja. Ei tarvitse nähdä ihmisoikeusongelmaa, kun kiistetään näiden ihmisten olemassaolo.

Elliott uskoo, että muutos tulee, kun sitä tarpeeksi kovaan ääneen vaaditaan.

– Heistä ei ole tarvinnut piitata niin kauan, kun he ovat olleet hiljaa, eivätkä vaadi mitään. Nuoret homoseksuaalit vaativat nyt oikeuksia. Hallitus alkaa tajuta, että meillä voi olla ongelma, jos maassa on 120 miljoonaa homoa. On kiinnostavaa nähdä, miten tässä käy.

Felicia (Guy Pearce), Mitzi (Hugo Weaving) ja Bernadette (Terence Stamp) tekevät Priscillassa road tripin halki Australian aavikon. - Kaikki käyttäytyivät kuvauksissa todella kauniisti. Erämaassa ero elämän ja kuoleman välillä on lasi vettä, ja siksi jokainen lakkaa ruikuttamasta. Kaupungissa kuvatessa ihmiset ruikuttavat huonosta ruuasta ja ankeista hotellihuoneista, sanoo ohjaaja Stephan Elliott. Images courtesy of Park Circus / MGM Studios

Rakenteellisten vääryyksien lisäksi perattavaa riittää myös katutasolla. Elliott on kauhuissaan homoseksuaalien Venäjällä kokemasta väkivallasta.

Hänen mielestään sen taustalla on homofobiaa. Se on opittua. Siksi siitä voi oppia myös pois.

– Näin toimii aivopesu. Ei kukaan synny homokammoisena, vaan sellaiset asenteet on hakattu vasaralla ihmisten päihin. Se ei ole heidän omaa syytään. Jotain on kuitenkin pakko tapahtua, että heidät saadaan opetettua pois siitä.

Nyt riittää. Elliott haluaa vaihtaa aihetta, tai ainakin elokuvaa.

Puhutaan vaihteeksi siitä, kuinka Elliott jäi pikkupoikana kiinni naapuriperheen tyttären kanssa pussailusta.

"Vanhempieni sukupolvi oli aivan kujalla"

Tyttö ja poika, hädin tuskin esiteinejä molemmat, istuvat kauhusta jäykkinä sängyn laidalla.

Molempien vanhemmat kannustavat makuuhuoneen ovella ennen kuin läväyttävät sen kiinni. Pojan taskut on tungettu täyteen kondomeja. Lapsilla ei tietenkään ole aikomustakaan harrastaa seksiä.

– Kun näiden ihmisten lapset jäävät kiinni peuhaamisesta, he ajattelevat, että oikea vastaus on antaa lapsille enemmän vapautta kuin heillä itsellään on ikinä ollut. He eivät tajunneet mitään mistään.

Stephan Elliottin 1970-luvulle sijoittuvassa uutuuskomediassa Swinging Safari (2017) kiusaantunut kohtaus on hassu ja herttainen.

Tosielämän kokemuksena se oli kaikkea muuta. Kaikki, mitä elokuvassa tapahtuu, on tapahtunut Elliottille oikeasti.

– Ahdistuin kohtauksen tekemisestä niin paljon, että koin jonkinlaisen romahduksen. Kuvausryhmän muut jäsenet joutuivat ottamaan vetovastuun.

Suurin osa ihmisistä, joista Swinging Safari kertoo, on yhä elossa. Elliottin isä tosin kuoli kesken kuvausten. Se oli vaikea paikka.

– Monet ovat kokeneet, että syytän elokuvassa vanhempiani. En syytä heitä, enkä ketään muutakaan, mitä järkeä siinä olisi? He olivat vain täysin pihalla, käsittivät kaiken täysin väärin. En syytä ketään. Kyse on sosiaalisesta kommentaarista sukupolveen, jonka tekemisissä ei ollut mitään järkeä.

Swinging Safarissa vauraan australialaisen keskiluokan äidit ja isät ovat niin tohkeissaan itsestään, että unohtavat olla aikuisia. Mistään ei tule oikein mitään, eikä missään ole järkeä. Soppaan kuuluu vielä 150-tonninen, mätänevä sinivalas.

Kaiken kukkuraksi kolmen perheen vanhemmat päättävät kokeilla porukalla ryhmäseksiä. Tietenkin yksi lapsista näkee, mitä olohuoneessa puuhataan.

– Siinä kohtauksessa ei ole oikeastaan seksiä lainkaan, ainoastaan onnetonta sähläämistä, joka naurattaa. Pölvästejä sekoilemassa.

Radha Mitchell ja Julian McMahon esittävät Mellyn (Darcey Wilson) vanhempia Swinging Safarissa. Rakkautta ja anarkiaa -festivaali

Ikoninen, etenkin seksuaalivähemmistöjen palvoma Kylie Minogue esittää Swinging Safarissa viinaanmenevää kotiäitiä, joka ei suostu astumaan ulos asunnostaan.

Kuvausten ensimmäisillä viikoilla Minogue oli vähällä vetäytyä koko hommasta.

– Hän on laulaja, eikä ole näytellyt aikoihin. Sitten puin hänen päälleen kauheimmat vaatteet, joita löysimme, ja meikkasimme hänet niin, ettei hän tunnistanut edes itse itseään.

Mieli muuttui, kun Minogue alkoi harhailla kaupungin kaduilla ja ostareilla maskissa ja peruukissa. Kukaan ei tunnistanut tähteä.

– Hän sai lomaa Kylie Minoguena olemisesta. Se oli hänelle todella vapauttavaa.

Kylie Minoguen mukanaolo Swinging Safarissa merkitsi Elliottille ympyrän sulkeutumista. Priscillan soundtrackin piti alun perin perustua Minoguen hitteihin. Sopimusteknisistä syistä se ei kuitenkaan onnistunut.

Atticus Robb näyttelee Swinging Safarissa Stephan Elliottin lapsuusvuosiin perustuvaa hahmoa. Rakkautta ja anarkiaa -festivaali

Swinging Safarilla on Priscillaan myös toinen merkittävä yhtymäkohta: tuotantosuunnittelija Colin Gibson, ja toisten omaisuuteen suhtautuva vapaamielinen ajattelu.

– Ei meillä ollut rahaa esimerkiksi valaan toteuttamiseen. Colin oli juuri tehnyt Mad Max: Fury Roadin tuotantosuunnittelun, ja supisin hänen korvaansa, että varasta kaikki! Meille tuli kirjaimellisesti rekkalasteittain tavaraa niistä kuvauksista.

Kannattaako tällaista sanoa ääneen? Eikö Stephan Elliottia huolestuta, että lasku tulee perästä?

Elliottia vain naurattaa.

– Ihan sama, jäädäänkö kiinni. Tuskin ketään kiinnostaa. Se oli satojen miljoonien dollareiden budjetilla tehty leffa, niillä on tähän varaa.

Stephan Elliott nautti Helsinki-näkymistä Hotelli Tornin kattoterassilla. Jaani Lampinen / Yle

Muokattu 1.10. klo 9:30: lisätty Priscilla, aavikon kuningatar -elokuvan valmistumisvuosi (1994).