Turussa ei ole tapahtunut mitään mielenkiintoista sitten tulipalon 1827. Helsinki on haukotuttavan hallinnon, politikoinnin ja yliopistohömpötysten ”pääkaupunki”.

Korkeuksiin pitäisi kohottaa kaunis, kadotettu pääkallonpaikka. Jollet ymmärrä Viipuria, et ymmärrä Suomen talous- ja kulttuurihistoriaa, sodista puhumattakaan!

Punainen lyhty Helsingin työväentalon tornissa ei aloittanut vallankumousta. Eikä Pohjanmaan venäläisvaruskuntien aseistariisuminen itsenäisyystaistelua. Sota alkoi Viipurista. Siellä oli jo ennen tammisunnuntaita 27.1.1918 tapeltu tuhansilla miehillä strategisin päämäärin.

Tampere on vakiintunut sisällissodan keskiöksi perusteettomasti.

Tampereelle paikantui suurin taistelu, mutta se kesti vain runsaan viikon. Syiden ja seurausten kokonaisuus oli sakeampi idässä. Rintama jyrähteli kolme kuukautta parinkymmenen kilometrin päässä Viipurista, yhtä likellä kuin Kehä III nyky-Helsingin keskustaa. Viipuri oli punaisen Suomen liikennesolmu ja huoltokeskus. Pääkaupungintapaiseksi se muuttui, kun Kansanvaltuuskunta pakeni Helsingistä saksalaisten tieltä.

Viimeinen taisto sisälsi Viipurissa rankan piirityksen ja pommituksen kuten Tampereellakin. Terrorin verisyydessä Viipuri oli huipentuma, vaikuttimissa avaintapaus.

Viipurissa hyöri ja hälisi vuoteen 1918 saakka Suomen ensimmäinen monikulttuuri. Missään muualla eivät kielet, uskonnot, perinteet ja kansallisuudet sekoittuneet yhtä värikkäästi. Viipurilaiset eivät rakastaneet erilaisia naapureitaan, mutteivät julmetusti vihanneetkaan. Monikulttuurin hukuttivat vereen ulkopuoliset. Jääkäreiden ja riikinruotsalaisen johtamat pohjalaiset ja kainuulaiset valloittajat eivät käsittäneet vanhan kaupungin sykettä. He luulivat jokaista vieraan kielen molottajaa bolševikiksi. Valloitushuumassa teloitettiin erehdyksessä yli 400 venäläistä. Useimmat näistä olivat puolueettomia sivustakatsojia sekä valkoisia tukeneita kauppiaita, upseereja ja virkamiehiä. ”Ainahan kun suuria töitä tehdään, pikku vahinkoja sattuu”, sanoi osavastuullinen kenraalimajuri K. F. Wilkman.

Koska Viipurissa on hankala pitää paraateja sekä hautausmaa- ja liputushetkiä, suomalaiset muistelevat vuotta 1918 väärissä tai toiseksi tärkeimmissä paikoissa. Sama pätee varhaisempiin kohtalonhetkiin. Viipuri pysyy esillä talvisodan ja jatkosodan kautta, mutta muut pamaukset ja piiritykset sekä liike-elämä ja kulttuuri keskiajalta kesään 1944 saakka tuntuvat hautautuneen. Se on vääryys. Valtionrajan siirtyminen ei kumoa menneisyyden syvimpiä merkityksiä. Viipurin historia on ikuisesti osa Suomea.

Teemu Keskisarja, historioitsija