Kun Utön linnakkeella annettiin hälytys kolmen maissa aamuyöllä, ei kenelläkään ollut käsitystä, mitä on tapahtunut.

Kalle Ahtia ja muita varusmiehiä pyydettiin keräämään kaikki viltit ja niin sanotut smurffipuvut sairastuvalla. Väkeä olisi tulossa enemmän.

Turkulainen Ahti oli yksi varusmiehistä, jotka palvelivat Utössä Estonian upotessa 25 vuotta sitten. Uppoamispaikalle oli matkaa noin 40 kilometriä, ja saarelle tuotiin onnettomuuden uhreja – eläviä ja kuolleita.

Vapaaehtoisia pyydettiin aluksi laiturille, mutta öinen meri oli niin myrskyisä, ettei sinne ollut veneillä asiaa. Lännen ja lounaan välinen tuuli puhalsi keskimäärin 15 metriä sekunnissa, aallot olivat usean metrin korkuisia.

– Esimies sanoi, että parempi kun ei lähdetä sinne, tulee vaan enemmän uhreja. Se, mitä olisi voitu tehdä, olisi ollut täysin olematonta.

Pompottelu ihmetytti silloin, ei ihmetytä enää

Kalle Ahti ei muista selkeää hetkeä, jolloin tapahtuneen synkkyys alkoi selvitä varusmiehille. Jos kantahenkilökunta tiesi tarkemmin, heillä ei ehkä ollut lupa kertoa.

Aamuyöllä Utön ilmatila täyttyi pelastushelikopterien säksätyksestä. Matkustaja-alus Estonia oli uponnut matkallaan Tallinnasta Tukholmaan ja vienyt mukanaan 852 henkeä.

– Ei välttämättä tule ihan ensimmäisenä mieleen tuollainen kokoluokka.

Suomen eteläisin asuttu saari oli pitkään rannikkotykistön tukikohta. Arkistokuva. Juha Laaksonen / Yle

Huhuja liikkui, mutta varusmiehet keskittyivät täyttämään käskyjä.

Kalle Ahti toimi sen kummemmin ajattelematta, omat aivot pois päältä.

– Tuollaisessa tilanteessa on varmaan hyvinkin tärkeää, että pystytään johtamaan nuorta väkeä, joka on ensimmäistä kertaa pois äidin ruokien parista. On ihan hyvä systeemi, etteivät kaikki rupea aivan omin päin touhuamaan.

Aikanaan tuntui hieman hölmöltäkin, kuinka varusmiehiä pompoteltiin edestakaisin. Ensin pyydettiin helikopterikentälle, sitten kaikki komennettiin sieltä pois.

Iän karttuessa perusteet ovat alkaneet käydä järkeen.

– Ihmetytti silloin, ei ihmetytä enää. Kantahenkilökunta esikuntaa myöten joutui varmasti miettimään, miten varusmiehiä voidaan käyttää tässä tilanteessa, toteaa Kalle Ahti.

Hän korostaa, ettei kenenkään ollut pakko osallistua, vaan pelastustöiden avuksi pyydettiin vapaaehtoisia. Ahdin käsityksen mukaan missään vaiheessa ei edes ollut sellaista tilannetta, että kaikkien paikalla olleiden varusmiesten komentamisesta töihin olisi ollut mainittavaa hyötyä.

Kuolema oli vain kohdattava

Suurimman osan ajasta Kalle Ahti otti sairastuvalle tulijoita vastaan. Helikopterikenttä oli muutaman sadan metrin päässä, ja uhreja kuljetettiin sieltä traktorikyydillä.

Joitakin kohtaamisia potilaiden kanssa on jäänyt mieleen. Kaikkien tarinat eivät ole kirkkaita, sillä Ahti oli itsekin sellaisessa mielentilassa, ettei kauheasti jäänyt muistiin.

– Viime aikoina on mietityttänyt, mitähän kuuluu yhdelle ihan hyvissä ruumiin ja sielun voimissa olleelle kaverille. Kuultuaan ensimmäisen rysäyksen hän oli säikähtänyt ja yrittänyt herättää hyttikaverinsa. Hän oli päässyt ihan jostain alimmista kerroksista ylös.

Keskiviikkoaamun valjetessa 28. syyskuuta 1994 ei eloonjääneitä enää löytynyt mereltä. Pelastushelikoptereilla oli tuomisinaan Utöhön ainoastaan vainajia.

Pelastushelikopterin lentäjän haastattelu Ylen uutisissa.

Kun kuolleet oli otettu vastaan saarelle, nousivat helikopterit uudelleen ilmaan etsimään seuraavia.

– Kuoleman vaan kohtasi, ei kai siinä ollut oikein vaihtoehtoja. Se on aika kylmä juttu.

Kalle Ahti vakuuttaa, että tapahtumat eivät ole jääneet kummittelemaan. Yhtään painajaista hän ei muista nähneensä.

Laivalla tulee kuitenkin vaistomaisesti katsottua hätäpoistumisreitit.

– En pelkää laivoja. Tumma vesi tuntuu ehkä hiukan pahalta.

Nuoret miehet tekivät, minkä pystyivät

Tilanteen rauhoituttua linnakesaarella käytiin asiaa läpi varusmiestovereiden kesken, ja paikalle järjestettiin myös ammattiapua.

Onnettomuuden aikaan Utön rannikkotykistössä ei edes ollut täyttä miehitystä, sillä osa varusmiehistä oli lomalla. Heillä olikin palatessaan paljon kysymyksiä.

– Asiallisesti tapahtunutta puitiin, ja ihmeteltiin, miten näin voi käydä.

Kalle Ahti ei mielellään muistele Estonian onnettomuutta, mutta tapahtumat eivät jättäneet traumoja. Jouni Koutonen / Yle

Kalle Ahti arvelee, että tänä päivänä vastaavassa tilanteessa varusmiehiä ei ehkä lähetettäisi paikalle. Sekään ei hänestä välttämättä olisi oikein.

– En tiedä, miltä heitä suojeltaisiin, koska onnettomuuksia voi tapahtua.

Ahti kertookin ajattelevansa Puolustusvoimista enemmän hyvää nyt kuin ennen Estonian turmaa.

Tarvittaessa avuksi saadaan runsaastikin väkeä, eikä kyseessä tarvitse olla laivaturma – esimerkiksi kemikaalivuodon sattuessa varusmiehet voisivat olla avuksi pelastustöissä.

Kalle Ahti empi pitkään, haluaako enää muistella neljännesvuosisadan takaisia tapahtumia lainkaan julkisuudessa. Hän ei halua antaa kuvaa, että olisi joutunut jotenkin kovaan paikkaan palvellessaan Utön nyt jo lakkautetussa linnakkeessa.

Hänen mielestään oikeasti kovaan paikkaan joutuivat Estonialla olleet ihmiset sekä uhreja merestä nostaneet pintapelastajat.

– Me nuoret miehet olimme vaan paikassa, jossa voimme edes jotenkin auttaa. Jokaisen ihmisen kuuluu tehdä se, mitä pystyy. Mitä me pystyimme tekemään, ei kauhean paljoa ollut – mutta ehkä jotain, miettii Kalle Ahti.

Lue lisää:

Elävä arkisto: Estonia upposi alle tunnissa ja vei mukanaan yli 800 ihmistä

Kolahdus, keulaportti ja kallistuma – näin Estonia upposi 55 minuutissa