Miksi pohjoismainen nainen rakastaa käytännöllisyyttä ja Sofi Oksanen ei

Neuvosto-Virossa naiseuden merkit olivat kapinaa Neuvostoliiton tuputtamaa ideaalia vastaan, kun taas Suomessa sukupuolieron häivyttäminen on edustanut naisen itsenäisyyttä, kirjoittaa kirjailija Sofi Oksanen.

Synnyin suomalaisvirolaiseen perheeseen ja maailmani jakautui rautaesiripun molemmin puolin: pohjoismaiseen Suomeen ja Neuvosto-Viroon, läntisen ja itäisen kauneuspolitiikan ristimaastoon.

Kummallakin niistä on oma historiallinen taustansa, jonka jäljet näkyvät yhä esimerkiksi siinä, että suomalaisnaiset ostavat vähemmän jalkineita kuin naiset muualla Euroopassa huolimatta neljästä vuodenajastamme. Virossa naiset puolestaan pyrkivät pitämään kenkähyllynsä kunnossa, oli siihen varaa tai ei, ja Tallinnassa, Viron pääkaupungissa, on pienemmästä väkiluvustaan huolimatta enemmän kenkäkauppoja kuin Suomen pääkaupungissa, Helsingissä.

Muoti vastarintana

Kun toinen neuvostomiehitys alkoi Virossa vuonna 1944, maahan tuli muualta Neuvostoliitosta satojatuhansia uusia asukkaita. Operaatio oli osa Stalinin väestösiirtopolitiikkaa, joka luotti kansojen sekoittumisen heikentävän paikallista kansallisidentiteettiä.

Kulttuurien törmäys konkretisoitui virolaisissa yöpaidoissa: puna-armeijan upseerien rouvat kuvittelivat niiden olevan iltapukuja ja käyttivät niitä tanssiais- ja kävelyasuina. Se nauratti virolaisia, mutta naurussa oli myös itkua, ja virolaiset alkoivat pitää tärkeänä sitä, että ulkoisista arvokkuuden merkeistä pidettiin huolta olosuhteista huolimatta.

Se koski myös kotia: virolaisen estetiikan ylläpito oli vastarintaa, sitä vastarintaa joka oli mahdollista, sillä aseellinen vastarinta oli kukistettu ja kansalliset symbolit oli kielletty.

Neuvostovalta ryhtyi rakentamaan neuvostoihmistä, homo sovjeticusta, myös kuvallisin keinoin, ja niinpä Neuvostoliiton visuaalinen maailma täyttyi neuvostonaisen alati epäseksuaalisesta ideaalista: joko huivipäisistä lypsäjista tai myyttisistä sankariäideistä. Länsimaisen naiseuden merkkejä ei sovjetisoinnin kuvastossa näkynyt. Niiden katsottiin symbolisoivan sitä, että naisen oli niiden avulla prostituoitava itsensä miellyttääkseen miestä, ja se taas merkitsi epätasa-arvoa.

Pärnu, Viro.­

Koska väkipakolla syötetty sovjetisointiprosessi ei ollut se, mitä miehitettyjen Baltian maiden naiset kaipasivat, naiseuden merkkien ylläpidosta tuli äänettömän vastarinnan merkki, epäsuoraa kapinaa Neuvostoliiton tuputtamaa ideaalia vastaan.

Lapsuuteni Neuvostoliitossa naisten hameet olivat lyhyitä ja lyhyen helman tavallisuuteen kasvettiin lapsesta asti. Huulet punattiin kirkkaalla punalla, koska muita sävyjä ei ollut saatavilla. Luomivärinä sähkönsininen oli tavallinen valinta jälleen johtuen värivalikoiman rajallisuudesta.

Mainoksia vailla olevassa neuvostoimperiumissa länsimainen konsumerismi ei ollut mahdollista ja niinpä naiseuden merkkien ylläpitoon tarvittiin luovuutta ja kekseliäisyyttä. Lähes jokainen nainen osasi ommella vaatteensa myös itse.

Ehkä siksi ne naiseuden merkit, jotka Suomessa edustivat turhamaisuutta, merkitsivät minulle jotain muuta.

Suomi

Tilanne itsenäisessä Suomessa oli toinen ja kauppojen runsas valikoima länsimainen. Suomi oli ponnistanut toisen maailman sodan jälkeisestä köyhyydestä pohjoismaiseksi demokratiaksi ja noudattanut sen mukaista kehitystä tasa-arvon suhteen.

Kun ennen naisen ja samalla hänen naimattomien sukulaisnaistensa sosioekonominen asema oli ollut riippuvainen hyvästä naimakaupasta, johon vaikuttivat ulkoiset avut, sotien jälkeen naisten astuminen työelämään oli muuttanut tilanteen. Sukupuolieron häivyttämisestä oli tullut jotain, mikä edusti vapautta ja itsenäisyyttä, ja naisen toimeentulo riippui hänen omasta työkyvystään.

Maassa yhä vallitseva käytännöllisen pukeutumisen normi liittyy tasa-arvon ihanteeseen ja siihen, että suomalaisnaisen tärkein määre on ansiotyö: vaatteilla koreilu viittaa hupsuuteen, naiselliseen ominaisuuteen, joka asettaa työkompetenssin kyseenalaiseksi.

Neuvostoliitossa puolestaan vallitsi täystyöllisyys eikä työpaikasta tarvinnut kilpailla. Se osoitettiin jokaiselle tai mieleinen paikka pyrittiin järjestämään suhteiden avulla. Työn saaminen ei edellyttänyt sitä, että piti näyttää propagandajulisteen traktoristilta eikä lasikatto liittynyt niinkään sukupuoleen, vaan poliittisesti sopivaan taustaan.

Helsinki, Suomi.­

Niinpä ansiotyö ei merkinnyt samoja asioita Neuvosto-Virossa kuin Suomessa, mutta Neuvosto-Virossa täysin tavallinen pukeutuminen alkoi näyttää pohjoismaisin silmin katsottuna äärinaiselliselta ja samalla myös moraalisesti epäilyttävältä. Lyhyestä hameesta ja korkeista koroista oli Suomessa tullut huoran merkki. Pitkät hameet ja mekot puolestaan nähtiin liian juhlavina arkikäyttöön.

Oma äitini oli taitava ompelija, kuten kaikki virolaiset naiset, ja sen vuoksi minulla oli paljon hänen tekemiään vaatteita. Suomalaisessa lastentarhassa saimme kuitenkin kuulla, että olisi parempi, jos pukeutuisin “arkivaatteisiin” tavallisena päivänä, eikä “juhlavaatteisiin”. Näin taloudellisten realiteettien luoma vaatetustilanne näyttäytyi suomalaisen koulujärjestelmän silmissä hienosteluna, vaikka kyse oli tavallisesta maahanmuuttajaperheen tilanteesta: siitä että suomalaiset ostovaatteet olivat kalliita.

Kun Suomessa tasa-arvo on yhä positiivinen arvo, jonka edistäminen on itsestään selvää, tämän päivän Virossa on hieman toisin. Länsimainen 60-luvun feminismi jäi välistä niissä maissa, jotka elivät rautaesiripun takana. Neuvostoliitto esitti propagandallaan olevansa tasa-arvoinen maa, mutta jokainen tiesi, ettei näin ollut. Siksi sanalla on huono kaiku, joka vaikuttaa yhä.

Kasvoin ymmärtämään, että se mitä pidetään kauniina, tavoiteltavana tai soveliaana, on täysin sidoksissa kulttuuriin ja historiaan. Moraalinen paheksunta, jota suomalaisnaiset osoittivat virolaisten korkokenkiä tai lyhyitä hameita kohtaan, ja himo, jota suomalaismiehet osoittivat samoja asioita kohtaan, näyttäytyi etnisyyden seksualisointina eikä se saanut minua arvostamaan suomalaista käytännöllisyyden ihannetta. Se näyttäytyi itsensä korottamisena vaatimattomuuden varjolla.

Kolmas työ

2000-luvun länsimaisessa kauneusbisneksessä korostuvat luonnollisuuden ja terveellisyyden ihanteet, niin myös Virossa ja Suomessa, mutta onko tämän päivän käsitys kauneudesta oikeasti luonnollista tai terveellistä? Miksi naisten on naamioitava kauneudenhoito terveellisyydeksi tai “muiden huomioonottamiseksi”, kuten Suomessa on tapana sanoa?

Ranskan vallankumouksen jyllätessä yläluokan statussymbolit, kuten tiukat korsetit, joutuivat väliaikaisesti pannaan ja niiden muovaamaa vartaloa pidettiin epäluonnollisena, minkä vuoksi korsetin muoto muutettiin ”luonnolliseksi”. Kuten aikakauden muotokuvista voi nähdä, luonnollisuus on suhteellinen ja aikasidonnainen käsite. Se, mitä tänään pidetään ”luonnollisena”, ei sitä ole tulevien sukupolvien silmissä.

Korsetti, jonka epämukavuutta tänä päivänä kauhistellaan, ei ole kadonnut minnekään. Se on vain muuttanut muotoaan lihaskorsetiksi ja lihakset puolestaan viestivät samoista asioista kuin 1700-luvun aristokraattien suoraselkäisyyteen pakottaneet korsetit: ne kertovat korkeasta moraalista ja itsekurista. Pehmeä liha on merkki heikosta luonteesta.

2000-luvun uutisotsikoissa vilahtelevat sankaritarinat naisista, joiden uuma on välittömästi synnytyksen jälkeen samassa kuosissa kuin ennen lapsen saamista: ideaalinainen voittaa biologiansa selkärankaisuudellaan ja on silti samalla hedelmällinen.

Terveellisyyden ihanne yhdistyy nuoruuteen, ja kiitos teknisen kehityksen, pitkitetyn nuoruuden ideaalia voi pitkittää entisestään. Se ei kuitenkaan ole aina ollut ihanne eikä siitä ole kauaa, kun rouvastatuksen saavuttaneen naisen kuului myös näyttää ikäiseltään, eikä varallisuudesta kielivä tukevuuskaan ollut pahasta.

Tallinna 1984.­

Mutta tänä päivänä harmaita hiuksia ei pidetä mainoksen eli ideaalin arvoisina, vaan hiusten on oltava väriltään ja rakenteeltaan kuin hedelmällisimmässä iässä olevan neidon hulmahtelevan tuuhea tukka. Ei siis ihme, että aitohiusmarkkinat ovat räjähtäneet käsiin.

Kun ennen vähävaraiset naiset ompelivat hämärässä valossa korsetteja ja peruukkeja yläluokalle, nyt köyhien maiden naiset myyvät hiuksensa länsimaihin parista dollarista. Kauneusihanne edellyttää fiktiivisenkin kauneuden olevan “aitoa” ja “luonnollista”, ja siksi hiustenpidennyksissä suositaan ihmishiusta, vaikka myös kuituhiuksia olisi.

Kaikki tämä työ ei kuitenkaan ole vain terveellisyydeksi naamioitua turhamaisuutta, joka yhä nähdään tyhmän ja turhan naisen merkkinä. Lukuisten tutkimusten mukaan viehättävinä pidetyt naiset palkataan helpommin kuin epäviehättäviksi mielletyt. Satsaaminen normien mukaiseen kauneuteen on siis yhä naisen talouteen vaikuttava sijoitus ja siitä on tullut naisille aikaa, vaivaa ja rahaa vaativa kolmas työ, ansiotyön ja kodin lisäksi.

Alati enemmän visuaaliseksi muuttuva maailma vahvistaa ihanteita ja uudet sukupolvet kasvavat havittelemaan kuvilleen tykkäyksiä sosiaalisessa mediassa; tyttöjen sosiaalinen hyväksyttävyys liittyy vahvasti heidän ulkonäköönsä, ei osaamiseensa.

Tasa-arvo ei ole ottanut takapakkia vain Yhdysvaltojen presidentin puheissa tai Venäjällä, jossa perinteiset roolit vahvistuvat ja parisuhdeväkivaltaa on normalisoitu myös juridisesti. Eikä vain Puolassa tai muissa maissa, joissa naiset joutuvat taistelemaan oikeudestaan omaan ruumiiseensa.

Tasa-arvo on ottanut takapakkia kaikkialla, missä lehtien luetuimmat uutiset ovat kuvia ”repsahtaneista” Hollywood-näyttelijättäristä. Naisen ikääntymisestä on tullut uutinen, kauhistuttava sellainen, skandaali, eikä sellaisessa maailmassa ole mitään luonnollista eikä terveellistä. Siksi ”luonnollisuuden” tavoittelu on minusta vain tekopyhää.

Teksti on julkaisu aiemmin sveitsiläisessä Das Magazin -lehdessä.