Suomen viennin kyky lisätä kansakunnan tuloja ja erityisesti kansainvälisestä kaupasta saatavia hyötyjä on heikentynyt jo yli 20 vuotta yhteen menoon. Onko tällä mitään tekemistä hintakilpailukyvyn kanssa?

Viennin kykyä lisätä kansakunnan tuloa mitataan talouden vaihtosuhteella, vientihintojen suhteella tuontihintoihin. Suomen vaihtosuhteen kehitys vuodesta 1980 näkyy seuraavasta kuvasta (mukana myös Ruotsi):

Parhaimmillaan vaihtosuhde oli vuonna 1988. Sen jälkeen se alkoi laskea, aluksi hyvin hitaasti, myöhemmin kiihtyen. Erityisen huomattavaa on, että Nokian veto vain vaimensi vaihtosuhteen heikkenemistä hetkeksi 2000-luvun alkuvuosina, mutta veto hävisi pian, jo ennen globaalia rahoitusmarkkinakriisiä.

Suomi ei kuitenkaan ole ollut yksin, Ruotsinkin vaihtosuhde on laskenut samana aikana, mutta tasaisemmin. Viime aikoina on syntynyt keskustelua, onko Ruotsin talous samanlaisissa ongelmissa kuin Suomenkin. Vaihtosuhteen pitkä ajan kehityksen näkökulmasta kysymys on perusteltu.

Mutta on paljon pahempiakin tapauksia. Etelä-Korean ja Japanin vaihtosuhteet ovat laskeneet paljon korkeammalta ja nopeammin kuin Suomen. Toisaalta, monen maan vaihtosuhde on parantunut samana aikana, Euro-alueen, EU:n ja OECD-maiden keskimääräiset vaihtosuhteet kun ovat pysyneet vuodesta 1995 lähtien käytännössä muuttumattomina.

Mikä voisi selittää Suomen vaihtosuhteen heikentymistä? Seuraavassa kuvassa ovat esillä OECD-maiden viennin hintakilpailukyvyn kehitys (vaaka-akseli, positiivinen luku merkitsee hintakilpailukyvyn heikentymistä) ja viennin laadun (joko todellisen tai havaitun) kehitys (pystyakseli, positiivinen luku merkitsee laadun heikkenemistä), kuva on otettu tästä Konstantin Benkovskisin ja Julia Wörtzin artkkelista:

Kuva kertoo karun totuuden: Suomen viennin laatu on laskenut vuosina 2000-2012 nopeammin kuin minkään muun maan. Samaan aikaan Suomen hintakilpailukyky on kuitenkin parantunut, vähän mutta kuitenkin. Huomattakoon, että tässä hintakilpailukyvyn mittarina on käytetty suhteellisia vientihintoja, siis esimerkiksi Suomen viennin hintoja suhteessa kilpailijoiden hintoihin samoilla markkinoilla.

Laadulla on merkitystä myös vientikysynnälle. Tässä EKP:n tutkimuslyhenteessä näytetään, että viennin laatu voi lisästä vientiä vaikka samalla viennin hintakilpailukyky olisi heikentynyt.

Mutta mitä tekemistä viennin laadulla on Suomen vaihtosuhteen kehitykselle? Uusin sekä empiirinen ja teoreettinen tutkimus on tuonut vahvasti esille sen, että laadun puutetta ei voi korvata alhaisilla kustannuksilla eikä alhaisilla hinnoilla. John Sutton on osoittanut (hänen työnsä on hyvin koottu kirjaan “Competing in Capabilities”) jo vuosia sitten, että työn tuottavuuden parantamisella tai muilla palkkakustannuksia alentavilla keinoilla ei kilpailukykyä voi parantaa kuin rajallisesti, laadulla sitä voidaan parantaa rajattomasti. Jos kilpailijat panostavat laatuun, niin tuottavuutta parantamalla ja/tai palkkoja alentamalla ei voida vastata kuin rajallisesti. Jos kilpailijan laatu on tarpeeksi korkea, niin työvoimakustannuksia alentamalla ei voida vastata lainkaan.

Eckel, Iacovone, Javorcik ja Neary (2015, tässä työpaperiversio) tutkivat aihetta vähän toisesta näkökulmasta ja hieman syvemmin, he tarkastelevat hintakilpailukyvyn merkitystä maailmassa, jossa yritykset panostavat myös “havaittuun” laatuun, siis markkinointiin ja muuhun myynnin edistämistoimintaan. On kuitenkin syytä muistaa, että markkinoinnilla ei voi peittää huonoa laatua kuin hetkellisesti.

EIJN:n päätulos on, että laatuun panostavat yritykset, jotka toimivat markkinoilla, missä tuotteet ovat erilaisia (differoituja) (ja tietenkin differointi on keskeinen osa markkinoinnin sanomaa). Tällöin tuotteista vaaditaan korkeampi hinta, ts. hintakilpailukyky heikkenee: laatuun investoiminen ja kustannuskilpailukyky sulkevat toisensa pois, laatua ei voi korvata mitenkään kustannuksia alentamalla. Teorian ennustama kehitys näkyy myös tilastollisessa aineistossa, EIJN käyttää meksikolaista yritysaineistoa.

Suomen viennin laatu on siis heikentynyt samalla kun Suomen suhteelliset vientihinnat ovat laskeneet. Nämä asiat voidaan liittää toisiinsa edellä kuvatulla tavalla. Sitä voidaan soveltaa myös Japaniin, jonka vaihtosuhde on heikentynyt Suomeakin enemmän. Japanin viennin laatu on myös heikentynyt samaan aikaan, kun sen vientituotteiden suhteelliset hinnat ovat laskeneet. Eikä sovi unohtaa Ruotsiakaan: viennin laatu on heikentynyt samalla, kun suhteelliset vientihinnat ovat laskeneet hyvin voimakkaasti.

Suomen viennin rakenne on sellainen, että vaihtosuhteen on voinut odottaa heikentyvän: välituotteiden osuus vientiin sisältyvästä kotimaisesta arvonlisästä (65,7 %) on suurempi kuin OECD-maissa keskimäärin (61,5 %, ks. tästä). Välituotteiden kansainväliset markkinat ovat hyvin kilpailulliset, myös siksi että markkinoille on tullut uusia maita Kiinasta alkaen, jotka ovat parantaneet arvoketjujensa tuottoa. Kiinan viennin laatu on kasvanut eniten, samaan aikaan sen vientituotteiden suhteelliset hinnat ovat pysyneet muuttumattomina. Suomen viennin kotoperäisen arvonlisän suurin tuottaja on edelleen puu- ja paperiteollisuus, liiketoiminnan palvelut ja konepajateollisuus tuottavat arvonlisää kuitenkin lähes yhtä paljon.

Edellä esitetty selitys Suomen vaihtosuhteen heikkenemiselle ei tietenkään ole yleispätevä eikä sovellu kaikkiin maihin. Esimerkiksi Englannin ja Tanskan vaihtosuhteet ovat 30 vuoden aikana parantuneet, Tanskan vaihtosuhde on parantunut 1980-luvun alimmasta tasosta yhtä paljon kuin Suomen on heikentynyt. Samaan aikaan niiden viennin laatu on kuitenkin heikentynyt ja suhteelliset vientihinnat alentuneet. Tanskan viennin kotimaisesta arvonlisästä suurin osa tuotetaan kuljetus- ja tietoliikennesektoreilla. Ehkä niillä Tanskan tuottavuus on kasvanut nopeammin kuin kilpailijoilla ja tuotteet ovat suhteellisen homogeenisia.

Suomen hallitus painottaa politiikassaan hintakilpailukyvyn parantamista. Jos yllä antamani selitys Suomen huonolle vientimenestykselle pitää paikkansa, niin tämä politiikka tulee entisestään heikentämään vientimenestystä ja vientisektorin kykyä lisätä talouskasvua.

Lopuksi Joulun lukuvihje: Crooked Timber-blogissa on organisoitu keskustelu Pikettyn kirjasta. Siihen osallistuu tutkijoita eri yhteiskuntatieteistä, myös taloustieteilijöitä, näiden joukossa Kenneth Arrow. Ja koska tämän blogin kommentaareissa joku kehotti taannoin tutustumaan Deirdre McCloskeyn Piketty-kritiikkiin, niin kehotan katsomaan myös Noah Smithin McCloskey-kritiikkiä.

Aihealueet: Lajittelematon