Itsekin uhkauksia saanut Jeanette Bougrab lähti terrori-iskun jälkeen Suomeen Ranskan instituutin johtajaksi. Elokuussa elämä jälleen muuttuu.

HELSINKI Vanhan, arvokkaan kerrostalon nimitaulussa ei ole Jeannette Bougrabin nimeä, ei myöskään ovessa. Puolittain arvaamalla oikea ovi löytyy. Sen avaa huoliteltu nainen korkokengissä.

Jeannette Bougrab toivottaa tervetulleeksi ja pahoittelee asunnon sekaisuutta. Tavarapinoja ja pakattuja laatikoita on ympäriinsä, sillä muutto Pariisiin lähestyy. Bougrab on palaamassa 7-vuotiaan tyttärensä kanssa kotikaupunkiinsa kolmen Helsingissä vietetyn vuoden jälkeen.

Bougrabin miesystävä oli Stéphane Charbonnier eli Charb, ranskalaisen Charlie Hebdo -satiirilehden päätoimittaja. Räväkkä, ääriajattelua pilkkaava lehti on julkaissut muun muassa Muhammed-pilakuvia.

Tammikuun 7. päivä vuonna 2015 tapahtui tragedia, joka lopulta toi Bougrabin Suomeen.

– Sain Charbilta tekstiviestin kello kymmenen. Viesti jäi viimeiseksi.

Puolilta päivin Charb oli lopettelemassa joka keskiviikkoista kokousta, kun kaksi Kalashnikov-kiväärein aseistautunutta miestä hyökkäsi lehden toimitukseen. Terroristit surmasivat 12 ihmistä.

– Kuulin terrori-iskusta ja kiiruhdin paikan päälle. Siellä sain tietää, että Stéphane oli kuollut, Bougrab kertoo rauhallisella äänellä. Hän on kerrannut samat tapahtumat monesti.

Jeannette Bougrab sanoo, että Stéphane Charbonnier oli hänen May-tyttärelleen kuin isä. Jouni Immonen / Yle

Jeannette Bougrab, 44, on Ranskassa tunnettu keskustelija ja poliitikko. Hän toimi maan nuorisoministerinä vuosina 2010–2012 ja aiemmin korkeimman hallinto-oikeuden tuomarina.

Bougrab on puolustanut näkyvästi tasa-arvoa ja sananvapautta sekä ajanut uskontojen pitämistä erillään valtiosta. Vihaposti tuli tutuksi.

Terrori-iskun jälkeen Bougrab esiintyi jälleen julkisuudessa ja puolusti muun muassa Charlie Hebdo -lehteä. Myös hänen henkeään alettiin uhata.

– Pääministeri Manuel Valls sanoi, että minun on lähdettävä Ranskasta tyttäreni ja itseni vuoksi.

Huoli turvallisuudesta painoi. Vuosi synkkeni entisestään, kun Bougrabin äiti kuoli syöpään saman vuoden kesäkuussa.

– Ainoa mikä sai jatkamaan, oli tyttäreni. Päätin muuttaa, koska siinä kauheassa tilanteessa ei ollut mahdollista elää.

Jeannette Bougrab muuttaa tyttärensä kanssa elokuussa takaisin Pariisiin. Jouni Immonen / Yle

Nuorisoministerinä Bougrab oli kuullut jatkuvasti kehuja Suomen koulutuksesta ja loistavista Pisa-tuloksista. Hänen mukaansa Suomen koulut ovat ranskalaisille kuin Pariisin Henri-IV -lyseo, yksi kaupungin parhaimmista kouluista.

Bougrab halusi tyttärelleen parasta raskaiden kokemusten jälkeen.

– Teillä on paras koulutusjärjestelmä ja paras naisen asema.

Tiesin, että ollakseen itsenäinen tytön täytyy ansaita rahaa. Ei saa olla riippuvainen miehestä.

Bougrab on syntynyt keskellä Ranskaa sijaitsevassa Déolsin kaupungissa. Hänen vanhempansa ovat algerialaisia.

Helsingin Ranskan instituutista on pitkä matka niihin oloihin, mistä hänen vanhempansa ovat lähtöisin.

Bougrabin äiti Zohra joutui avioitumaan 13-vuotiaana, maan tavan mukaan. Nuori vaimo ei ollut käynyt kouluja eikä osannut lukea.

Mies oli väkivaltainen ja raiskasi. Zohra pakeni sukulaisten luokse, mutta oli jo tullut raskaaksi. Syntyi tytär, joka kuitenkin kuoli 2-vuotiaana lääkärihoidon puuttumisen takia.

Lopulta Bougrabin äiti muutti Ranskaan. Oli 1950-luku, jolloin algerialaisia lähti maahan sankoin joukoin työn perässä.

Bougrabin isä puolestaan pakeni Ranskaan Algerian sodan jälkeen 1960-luvulla. Hän oli taistellut sodassa Ranskan armeijan vapaaehtoisena.

Pariskunta tapasi, kun Zohra oli 18-vuotias. Muslimitaustaiset nuoret solmivat siviiliavioliiton.

– Vanhempani ovat sankareitani. He kannustivat koulunkäyntiin, varsinkin tyttöjä.

Perheeseen syntyi Jeanette Bougrabin lisäksi toinen tyttö ja kaksi poikaa. Tyttöjä ei pakotettu käyttämään huivia eikä etsimään aviomiestä nuorena.

– Tiesin, että ollakseen itsenäinen tytön täytyy ansaita rahaa. Ei saa olla riippuvainen miehestä, koska mies voi olla väkivaltainen.

Jeannette Bougrabin suunnitelmissa on uusi kirja ja dokumentti. Jouni Immonen / Yle

Arki Déolsin pikkukaupungissa ei ollut helppoa. Jeannette Bougrab teki siivoustöitä perheen avustamiseksi.

Hän oli kertomansa mukaan vakava teini. Koulun hän otti tosissaan, sillä se oli tie parempaan elämään.

"Likainen arabi" ja "mene takaisin kotimaahasi" olivat tavallisia solvauksia, joita hän joutui kestämään – mutta ne olivat myös hyvä syy näyttää muille ja menestyä.

Koulusta Bougrab eteni matematiikan opintojen kautta Sorbonnen yliopistoon opiskelemaan lakia. Lakiopintoihin ajoi erityisesti halu taistella syrjintää vastaan.

Samalla Bougrabista kasvoi tyttöjen oikeuksien puolustaja. Hän on erityisen huolissaan tyttöjen koulutuksesta kehitysmaissa. Länsimaissa taas moni maahanmuuttajalapsi alkaa Bougrabin mukaan vieroksua koulua juuri rasististen kokemusten takia.

Omaa May-tytärtään Bougrab on varautunut suojelemaan. May on adoptoitu Laosista ja hänellä on pronssinvärinen iho. Bougrab arvelee, että ajan kanssa myös Mayn on parasta oppia puolustautumaan itse rasismia vastaan.

Me voitamme, Jeannette! Charb kannusti piirroksella yhteiseen taisteluun muun muassa sananvapauden puolesta. Jouni Immonen / Yle

Bougrab oli edennyt korkeimpaan hallinto-oikeuteen tuomariksi, kun oikeistolainen Nicolas Sarkozyn johtama UMP-puolue pyysi häntä mukaan toimintaan 2000-luvun alussa. Puolue ymmärsi, että korkeakoulutettu, maahanmuuttajataustainen nainen olisi valtti.

Puolueesta Bougrab valittiin syrjinnän vastaisen komitean puheenjohtajaksi. Käsittelyyn tuli muun muassa hunnun käyttö yksityisessä päiväkodissa, mitä Bougrab vastusti näkyvästi. Aiheesta syntyi vilkas keskustelu.

– Presidentti Sarkozy oli vaikuttunut kyvystäni sietää kritiikkiä, hän sanoo.

Emme ajatelleet tulevaisuutta. Puolustimme sitä, mihin uskoimme.

Huivikiistan tiimellyksessä Bougrab tapasi Charlie Hebdossa työskentelevän Stéphane Charbonnierin, sillä satiirilehdellä ja huivi-tapauksella oli sama lakimies.

– Normaalisti emme olisi koskaan rakastuneet. Hänhän oli kommunisti.

Charbonnier sai uhkauksia ja tarvitsi henkivartijan suojakseen. Pian myös Bougrab tarvitsi henkivartijan. Syynä oli hänen vuonna 2013 kirjoittamansa kirja huiveista ja sekularismista.

Toisessa kirjassaan Bougrab käsitteli muun muassa pakkoavioliittoja äitinsä nuoruuden kokemusten kannustamana.

– Emme ajatelleet tulevaisuutta. Puolustimme sitä, mihin uskoimme.

– Sanoin Stéphanelle, että hän voi kuolla. Samaan tapaan kuin Theo van Gogh.

Marokkolaistaustainen hollantilaismies ampui vuonna 2004 hollantilaisen elokuvaohjaaja van Goghin protestina lyhytelokuvasta, joka arvosteli musliminaisten asemaa.

Bougrabin suru kumppanin menetyksestä ei ole hälvennyt. Hän sanoo tuntevansa melkein velvollisuudekseen jatkaa sananvapauden puolustamista ja uskontojen vallan kritisoimista.

Bougrabin mukaan May-tytär auttoi häntä jaksamaan pahimman ajan yli. Jouni Immonen / Yle

Bougrab ei ole välttynyt uhkailulta Suomessakaan. Hänen työpaikastaan ja tyttärestään otettiin kuvia, jotka päätyivät ranskalaiselle islamistiselle nettisivustolle.

– Ihmiset sanoivat, että olin vaaraksi, koska jatkoin kirjoittelua esimerkiksi valtion ja uskonnon erottamisen puolesta.

Bougrab ja hänen tyttärensä muuttivat toiseen osoitteeseen Helsingissä.

Keskustelua on käyty myös suomalaissivustolla. Kirjoittajat katsoivat, että Bougrabin saamat uhkaukset saattoivat vaaraan muitakin ihmisiä, esimerkiksi koulussa.

– Tiedän nyt, ettei minulla ole enää normaalia elämää. Haluan edelleen puolustaa naisten oikeuksia, kirjoittaa kirjoja ja jatkaa islamin kritisoimista.

Vahvoilla näkemyksillä on ollut hintansa myös henkilökohtaisessa elämässä. Bougrab kertoo, että hän ei ole enää puheväleissä sisarustensa kanssa.

– Mutta olen elossa ja minulla on ihastuttava tytär.

En haluaisi henkivartijaa vaan tavallista elämää.

Bougrab sanoo viihtyneensä Suomessa hyvin. Hän kehuu kulttuurielämää, arkkitehtuuria ja yliopistoja. Tuorein kirja, Lettre d´’exil (Kirje pakopaikasta), on syntynyt Helsingissä. Silti kotimaan vetovoima voittaa.

– Olen ranskalainen. On aika palata kotiin.

Bougrab palaa todennäköisesti korkeimpaan hallinto-oikeuteen töihin. Suunnitelmissa on myös uusi kirja ja dokumentti. Lisäksi Bougrab haaveilee perustavansa koulun tytöille johonkin niistä lukuisista maista, jossa tyttöjen koulutusta kaivataan.

Paluu Ranskaan silti jännittää.

– Pelkään arjen sujumista, uhkailua. En haluaisi henkivartijaa vaan tavallista elämää.

Lue myös:

Jopa Muumipeikon arveluttava vessapaperi on ollut liikaa – sarjakuvaa on sensuroitu seksin, politiikan ja uskonnon varjolla