Heinäkuussa 2016 opetusministeri Sanni Grahn-Laasonen, 33-vuotias valtiotieteiden maisteri, julkaisi tiedotteen.

Nyt loppuu se kortistoon kouluttaminen. Kun ihminen valmistuu korkeakoulusta, hänen pitää saada töitä. Hyviä töitä, ja nopeasti. Koulutusta vastaavia. Vaativia asiantuntijan tehtäviä esimerkiksi, tai johtajan paikkoja.

Jos ei saa, korkeakoulu menettää määrärahojaan.

Tämä oli kokoomuslaisen ministerin viesti. Tosin sanamuodot olivat loivempia.

”Hallitusohjelman tavoitteena on nopeuttaa korkeakoulutettujen siirtymistä työelämään sekä vahvistaa korkeakoulujen ja elinkeinoelämän yhteistyötä.”

”Laadullisen työllistymisen ottaminen mukaan rahoitusmalliin edistää näitä tavoitteita.”

Ministeri perusti työryhmän. Se pohtisi ”laadullista työllistymistä” ja sitä, miten sitä mitataan. Viidentoista ihmisen ryhmä, puoli vuotta aikaa.

Ja uusi malli käyttöön kahden vuoden kuluttua.

Yhden yhteiskuntatieteilijän kouluttaminen maksaa noin 32 000 euroa.

Miten työllistyy assyriologi? Heitä koulutetaan Helsingin yliopistossa. Assyriologi hallitsee Mesopotamian historian ja osaa lukea nuolenpääkirjoitusta. Mistä löytyy koulutusta vastaava työpaikka, nopeasti?

Mitä tekee antropologilla? Antropologit viettävät kuukausia, jopa vuosia, kenttätöissä kaukomailla ja havainnoivat ihmisiä. Tutkivat kansoja ja heidän tapojaan, tekevät vertailuja. Miten perulaiset muistavat kadonneita omaisiaan. Mitä kansallisuus tarkoittaa singaporelaisille nuorille.

Mistä heille löytyy töitä?

Syksyllä 2009 Helsingin yliopistossa aloitti parikymmentä uutta antropologian opiskelijaa. Nyt, reilut seitsemän vuotta myöhemmin, heistä kaksi tekee koulutustaan vastaavaa työtä. Toinen kokopäiväisesti, toinen osapäiväisesti.

Kannattaako heitä edes kouluttaa?

Yhden yhteiskuntatieteilijän kouluttaminen maksaa noin 32 000 euroa.

Eikä mitään hyötyä.

”Hallitus on aivan oikeassa”, toteaa kansalainen, nimimerkki Paavo. Hän kirjoittaa Suomen Kuvalehden verkkosivuilla, kommenttiketjussa.

”Suomessa on paljon aloja, joille koulutetaan kympin tyttöjä ja kun he ovat maistereita he huomaavat, että ei ole töitä.

Yliopistot ovat keksineet aivan ihme koulutusohjelmia, joista ei vain työllisty.”

Ruotsin elinkeinoelämän keskusliitto, Svenskt näringsliv, julkaisi muutama vuosi sitten pamfletin. Sen nimi oli Miten pilata elämä. Vastaus oli yksinkertainen: alkaa vain opiskella hyödyttömiä aineita, kuten humanistisia tieteitä. Kieliä, filosofiaa, historiaa.

Tai miksei antropologiaa. Se on ala, joka luetaan välillä yhteiskuntatieteisiin, välillä humanistisiin tieteisiin.

Korkeakoulujen ei pidä tarjota koulutusohjelmia, joilla ei ole tulevaisuutta, Ruotsin pamfletissa sanottiin. ”Hupiopiskelua” ei kuulu valtion maksaa.

Pitäisikö se antropologiakin sitten lopettaa.

Valmistunut antropologi kertoo töistään: hautausmaalla haravoimassa.

Kevät 2009. Helsingin yliopisto.

130 ihmistä pyrkii opiskelemaan antropologiaa. Kaksikymmentä pääsee sisään.

Kati Rinne on yksi heistä, Laura Calderón Westö toinen.

”Antropologian opetuksen perimmäisenä tavoitteena on kyky tarkastella niin mikrotason sosiaalista elämää kuin globaalin järjestelmän ilmiöitä vertailevasta näkökulmasta.”

Kati Rinne ei ole kauan edes tiennyt tällaisesta oppiaineesta. Antropologia löytyi googlaamalla. Hän etsi kulttuurintutkimukseen liittyviä aineita.

Laura Calderón Westö selasi valtiotieteellisen tiedekunnan opinto-opasta. Kulttuurit, yhteisöt ja arki olivat kiinnostaneet pitkään.

Lukuvuosi alkaa. Antropologia on mahtavaa.

Pian opiskelijat saavat vieraan. Laitokselta valmistunut antropologi tulee puhumaan fukseille.

Hän kertoo töistään: hautausmaalla haravoimassa, kehitysjärjestön lehdessä toimittajana.

Opiskelijat ovat häkeltyneitä: ei mitään tekemistä antropologian kanssa.

Nyt Rinne ja Calderón Westö ovat antropologeja. Molemmat valmistuivat maistereiksi joulukuussa 2015.

He kertovat töistään: sosiaalivirastossa etuuskäsittelijänä, pankissa palveluneuvojana, yrityksessä toimistopäällikkönä.

Ei juuri tekemistä antropologian kanssa.

”Suomessa ei tunneta tätä alaa”, Kati Rinne sanoo. Siksi töitä ei ole.

”Maailmalla antropologia on kysyttyä. Tanskassakin se on jo iso.”

Rinne ja Calderón Westö tekivät tätä juttua varten kyselyn. Mitä heidän vuosikurssinsa opiskelijoille kuuluu?

Kaikilla pitäisi olla jo tutkinto; maisterin opintoihin lasketaan kuluvan viisi vuotta. Ja kaikilla pitäisi olla myös työpaikka.

Korkeakoulut seuraavat opiskelijoiden työllistymistä nytkin, ja saavat sen perusteella rahaa. Osuus on kaksi prosenttia koko potista, 32 miljoonaa euroa. Pisteitä tulee, jos valmistunut löytää töitä vuodessa. Työnkuvaa ei vielä määritellä, kunhan on töitä.

Kyselyyn vastasi viisitoista ihmistä.

Heistä viisi oli valmistunut maisteriksi.

Moni oli lähellä. ”Yhtä tenttiä vaille valmis maisteri.”

Oman alansa töissä oli kaksi.

27-vuotias vastaaja, melkein maisteri, oli toimistossa, joka tekee ”markkinointiin ja brändeihin erikoistuneita kaupallisia tutkimuksia”.

”Keskityin koko opiskeluni ajan ruoan antropologiaan.”

28-vuotias vastaaja oli kansainvälisessä järjestössä. Hän asui ulkomailla. Työsuhde oli osa-aikainen ja määräaikainen. ”Työni vastaa kaikkia opintojani.”

Työttömänä oli yksi. Muiden työt olivat kirjavia, opintojen ohessa tehtäviä tai muuhun alaan liittyviä.

Harjoittelussakin oli muutama. Silloin pääsi kyllä alan töihin, mutta palkkaa ei saanut.

”Olen tehnyt tätä ennen jo kaksi harjoittelua, enkä olisi halunnut tehdä enää kolmatta. Mutta YK:lle työskentely on jo teini-ikäisestä kiehtonut minua.”

Katuivatko he valintaansa? Lukisivatko he nyt jotain muuta?

Yksi vastasi kyllä. ”Valitsisin käytännönläheisemmän alan ja tutkinnon.”

Muut sanoivat ei.

”Tuskin tulen koskaan hyödyntämään työssäni tietojani syrjäisten saarten miehistymisriiteistä”, kirjoitti eräs.

Mutta ei se ole tarkoituskaan, hän sanoi. Yliopistossa opitaan ”ennen kaikkea ajattelu- ja analyysitapoja”.

”Niiden hyödyllisyyttä on vaan vaikeampi perustella, koska niitä ei voi konkreettisesti mitata.”

Kati Rinne aloitti taas määräaikaisessa työssä, Helsingin kaupungilla.

Sopimus kattaa kevään, ja jatkoakin voi tulla.

Hän on miettinyt strategiaa. Kannattaisiko tehdä reilusti hanttihommia tai olla vaikka työtön ja etsiä hellittämättä oman alan töitä? Vai ottaisiko projekteja, jotka liittyvät edes jollain tavalla antropologiaan?

Viime keväänä hän veti valmennuskurssin. Opetti antropologiaa niille, jotka pyrkivät yliopistoon.

Laura Calderón Westö aikoo perustaa yrityksen. Hän ja muutama muu antropologi. He kävivät marraskuussa Tartossa, soveltavan antropologian konferenssissa, ja innostuivat kamalasti.

He perustivat heti Suomeenkin soveltavan antropologian verkoston.

Tämä on antropologian ”käytännöllisempi” osa. Se tekee tutkimusta järjestöille, julkiselle sektorille ja yrityksille ja käyttää antropologian menetelmiä, läsnäoloa, havainnointia, haastatteluja.

Kuten antropologit sanovat: jos haluaa oppia tuntemaan maailmaa, täytyy viettää siellä aikaa.

Miksi Pajero ei ollut hyvä nimi Mitsubishin maastoautolle?

Tai Lumia Nokian puhelimelle?

Koska espanjan kielessä pajero on runkkari ja lumia huora. Ja espanjaa puhuu 400 miljoonaa ihmistä. Iso markkina-alue.

Esimerkit ovat yksinkertaisia, mutta näitä antropologit joskus käyttävät. Tällaisilta virheiltä voitaisiin välttyä, jos yritykset palkkaisivat antropologeja.

Monet palkkaavat. Isot kansainväliset yritykset, kuten Lego, Microsoft, Braun, Adidas. Ja jotkut suomalaisetkin.

Ensimmäinen taisi olla Nokia, huvittavaa kyllä. Siellä antropologista tutkimusta tehtiin jo 1990-luvun puolivälissä. Kartoitettiin ihmisten ystävyyssuhteita. Miten ystävät tapaavat, mitä he tekevät, kuinka hyvin he tuntevat.

Kävi esimerkiksi ilmi, että koko ikänsä tunteneet eivät välttämättä tehneet mitään, olivat vain yhdessä. Millaisia sovelluksia heille voisi kehittää? Millaista sisältöä he haluaisivat jakaa?

Antropologien perustama konsulttifirma luettelee nettisivuillaan asiakkaitaan. Fazer, Marimekko, Kone, Elisa. Ja Fiskars.

Se teetti juuri tutkimuksen siitä, mitä ihmiset tekevät keittiöissään, mitä välineitä he ostavat ja millä perusteella, miten he etsivät tietoa, miten käyttävät sitä. Tutkijat istuivat keittiöissä ihmisten kanssa. Skandinaviassa, muualla Euroopassa.

Tätä on antropologian kaupallinen puoli.

Mutta yliopistossa siitä ei paljon puhuttu, sanovat Kati Rinne ja Laura Calderón Westö.

Yliopistossa oltiin ”todella syvällä tieteessä”.

Timo Kaartinen on todella syvällä tieteessä.

Hän on Helsingin yliopiston antropologian professori, 56-vuotias.

Syksyllä 1994 Kaartinen matkusti Indonesiaan. Paikkaan, jota on vaikea löytää kartasta. Se oli Banda Elin kylä Kein saarilla Kaakkois-Molukeilla.

Niihin aikoihin saarille rakennettiin puhelinkeskusta. Sitä ennen sieltä ei ollut voinut soittaa kaukopuheluita.

Kaartinen oli kiinnostunut saaren asukkaista, bandalaisista. Hän halusi tietää, mitä nämä ajattelivat omasta historiastaan.

Se nimittäin oli merkittävä.

Löytöretkiajalla, 1500-luvulla, saaret olivat olleet ainoa paikka, jossa tiedettiin kasvavan muskottipähkinää. Ja muskottipähkinän kauppa taas oli yksi syy siihen, että löytöretkille ylipäänsä lähdettiin.

Kristoffer Kolumbus löysi Amerikan. Mutta bandalaisten saaret olivat paikka, jonka hän halusi löytää. Amerikka oli siinä välissä. Näin Kaartisella on tapana sanoa.

Mitä bandalaiset sanoisivat tästä kaikesta? Mitä he sanoisivat nykyajastaan, osastaan Indonesian valtiossa?

Kaartinen tutustui kylässä opettajaan, joka otti hänet perheeseensä asumaan. Hän opetteli bandan kielen.

Ak sanang kormana ndafan ka.

Minusta on mukava puhua kanssasi.

Kylässä asui noin 2 500 ihmistä. Ja toisessa bandankielisessä kylässä saman verran. Bandalaisia oli suurin piirtein yhtä paljon kuin saamelaisia Suomessa.

Kaartinen kuunteli tarinoita, haastatteli ja nauhoitti. Hän osallistui kylän tapahtumiin. Ensimmäiset kuukaudet hän järjesti jalkapalloturnausta. Sitä järjestivät kaikki, jotka voitiin jollain tavalla laskea virkamiehiksi. Ja tutkija kävi virkamiehestä hyvin. Otteluiden välissä Kaartinen istahti vanhojen miesten viereen ja puhui historiasta.

Kaartinen asui saarella puolitoista vuotta.

Väitöskirja valmistui vuonna 2001. Songs of travel, stories of place. Tutkimus perinteestä, subjektiviteetista ja toiseudesta Banda Elissä.

Hän teki sen Chicagon yliopistoon. Helsingissä hän oli väitellyt jo 1993.

Vuonna 2009 Kaartinen palasi Indonesiaan. Nyt hän tutki uutta sukupolvea. Bandalaisia, jotka asuivat kaupungeissa ja tekivät töitä satamissa.

Kaartinen tietää siis kaiken bandalaisista, ja todella paljon Indonesiasta.

Mutta pitääkö meidän tietää tämä kaikki?

Niin, Timo Kaartinen sanoo.

(Banda Elin kylässä on muuten kastettu Timo-nimisiä poikalapsia.)

”Meillä täytyy olla tapa osoittaa, että näiden asioiden tietäminen on tärkeää myös muille.”

Hänestä kyse on siitä, millaista tietoa ylipäänsä pidetään tieteenä. Millaista tietoa yhteiskunnassa käytetään.

Nyt ajatellaan, että talous näyttää, mitä maailmassa tapahtuu. Tilastot ja tunnusluvut, kaikki mitattava, ennustaa tulevan ja antaa sille suunnan.

Antropologia taas väittää, että kannattaa ottaa huomioon myös asioita, joita ei ole niin helppo mitata.

Kuten: ihmisten odotukset, mielikuvat ja arvot.

Kaartinen selittää. Ennen oli helppo kuvitella, että kuljetaan kohti jotain toivottavaa lopputulosta. Yhteiskunta modernisoituu, elintaso nousee, ihmisoikeudet toteutuvat, kaikilla on hyvä olla. Nyt teollisen yhteiskunnan rakenteita puretaan. Ollaan koko ajan ikään kuin jälkitilassa; jotain on tapahtunut ja sen seuraukset ovat tuntemattomat.

Mikä silloin on ihmisten tyytymättömyyden aste?

Millaisia odotuksia heillä on omasta tulevaisuudestaan? Demokraattisesta kehityksestä?

Siitä, miten he saavat osallistua päätöksentekoon?

”Nämä ovat kysymyksiä, joita on vaikea mitata”, Kaartinen sanoo. ”Täytyy tuntea osallistumisen muotojen historiaa, ja ihmisiä.”

Silloin voi ehkä ymmärtää, miksi jossain puhkeaa mellakka. Miksi ihmiset osoittavat mieltään, jos heidän maitaan otetaan käyttöön. Miksi äkkiä avattu kaivos ei lunastakaan odotuksia.

”Sitten käy jännästi ilmi, että asiat Indonesiassa eivät olekaan kovin erilaisia kuin Suomessa.”

Tai löytyy lankoja, jotka johtavat Suomeen.

1990-luvulla Indonesiassa hakattiin valtavat määrät sademetsää. Suomalaiset olivat mukana rakentamassa sellutehtaita. Syntyi ristiriitoja paikallisväestön kanssa: sademetsää katosi, tehtaat saastuttivat. Mutta suomalaiset luottivat viranomaisiin. Näiltä oli luvat ja siunaukset.

Kävi niin, että Aasia joutui talouskriisiin, Indonesiassa syttyi mellakoita. Itsevaltainen presidentti Suharto joutui eroamaan. Suomalaisten yhteistyökumppani meni konkurssiin. Jäljelle jäivät vihaiset kansalaiset, joilta oli viety maat ja metsät. Mitä heille nyt sanottaisiin?

”Jos näissä tilanteissa käytettäisiin hyväksi antropologista tietoa, voitaisiin välttää varsin suuren luokan taloudellisia riskejä”, Kaartinen sanoo.

”Ymmärrys maasta, poliittisesta ja sosiaalisesta kokonaisuudesta. Se olisi myös taloudellisesti erittäin hyödyllistä.”

Mutta entä ne työpaikat, Timo Kaartinen? Ne antropologien työpaikat?

Kaartinen vastaa kysymyksellä.

Mikä on korkeakoulutuksen tarkoitus ylipäänsä?

”Minä en usko, että yliopisto on ammattikoulu.”

”En usko, että on mahdollista tarkasti määritellä, mitä taitoja ihmiset tarvitsevat tulevaisuudessa, antaa ne ja lähettää työelämään.”

1990-luvun lopussa Suomessa koulutettiin urakalla insinöörejä. Nokia tarvitsi työvoimaa. Yliopistojen aloituspaikkoja lisättiin tuhannella, ammattikorkeakoulujen vielä enemmän. Ja kun insinöörit ja diplomi-insinöörit sitten valmistuivat, ala alkoi jo taantua.

Kaartinen käyttää sanaa, joka on niin epämuodikas, ettei sitä juuri yliopistollakaan sanota: sivistys.

”Väitän, että sivistyksellä on jotain tekemistä työelämän kanssa.”

Tulokset näkyvät myöhemmin, hän sanoo. Sitten, kun tulee tilanteita, joissa pitää tehdä vaikeita ratkaisuja, ottaa vastuita, muuttaa työnkuvaa, etsiä uutta työtä.

”Paremmin pärjäävät ne, jotka ovat tehneet sen gradun loppuun.”

”Heillä on ammatillista kypsyyttä, vaihtoehtoja.”

Mutta nyt yleinen suunta on toinen. Koulutuksen tasoa lasketaan, hän sanoo. Opiskelijoita työnnetään työelämään jo kandidaattitutkinnon jälkeen.

”Tämä on suomalaisessa yhteiskunnassa uutta.”

”Enkä oikein usko, että sitä on mietitty loppuun saakka.”

Työryhmän työ on venynyt.

Raportin laadullisesta työllistymisestä piti olla valmis joulukuussa 2016. Pyydettiin lisäaikaa.

Kysymyksiä on paljon: miten koulutusta vastaava työ lopulta määritellään? Miten sitä mitataan? Milloin sitä mitataan?

Lisäaikaa tuli kaksi kuukautta.

Opetusministeri Sanni Grahn-Laasonen saa raportin maaliskuun 2. päivänä.