Spredt over to opgange i det berygtede boligområde Mjølnerparken på Nørrebro i København bor 20 ældre mennesker i Københavns første og ældste seniorkollektiv.

De spiser sammen cirka hver anden uge i deres store fælleslokaler i stuen, de går til varmtvandsgymnastik og yoga sammen, de arrangerer julefester for områdets børn, og de taler sammen på kryds og tværs i opgangene og hen over altanerne i løbet af hverdagen.

Men nu er det snart slut.

Mjølnerparken er nemlig en såkaldt ’hård ghetto’. Med ghettopakken, som blev vedtaget sidste år, skal boligområdet derfor nedbringe antallet af almene familieboliger til 40 procent af den samlede boligmasse inden 2030.

For at nå det mål skal cirka halvdelen af Mjølnerparkens boliger – over 200 – omdannes til andet end almene familieboliger, og boligselskabet Bo-Vita, der ejer Mjølnerparken, har sammen med Københavns Kommune derfor besluttet at sælge lejlighederne til en privat investor og tvangsflytte de mennesker, der bor i dem.

Desværre for seniorkollektivets beboere er deres lejligheder blandt dem, der skal sælges. Derfor skal de inden for de kommende år tvangsflyttes.

Janni Milsted på vej op i sin lejlighed. I dag betaler hun cirka 4.000 kroner i husleje, men når kollektivet flytter, skal hun betale 7.000 kroner. Det har hun og mange af de andre beboere ikke råd til, fortæller Janni Milsted. Sarah Hartvigsen Juncker

Janni Milsted på 81 år, som har boet i seniorkollektivet i 10 år, kalder beslutningen for »forrykt«.

»Vi er Danmarks ældste bofællesskab. Seniorer fra hele landet står på venteliste for at komme til at bo her. Og vi har ofte fået at vide, at vi er en ressource for Mjølnerparken. Så at flytte os er fuldstændig idiotisk,« mener hun.

Først var det meningen, at seniorkollektivet helt skulle nedlægges. Men det er lykkedes beboerne at få opbakning i Københavns Borgerrepræsentation til, at det kan bestå – men i nye lejligheder et andet sted på Nørrebro.

Lige nu er planen, at de skal flyttes til Hothers Plads et stenkast derfra. Og selv om det ifølge Janni Milsted er en sejr, er der et stort men:

Der er nemlig ikke nogen sikkerhed for, hvad prisen på seniorernes nye husleje bliver. I Mjølnerparken er huslejen relativt lav, og Janni Milsted, der bor oppe på 3. sal i en toværelseslejlighed, betaler for eksempel omtrent 4.000 kroner om måneden.

På Hothers Plads er huslejen cirka 7.000 kroner om måneden. Derudover skal lejlighederne renoveres, hvilket kan resultere i, at huslejen stiger, siger Janni Milsted. Oven i det skal de betale et indskud på Hothers Plads. Da mange af dem ikke har en opsparing, bliver flere nødt til at optage lån.

»Hvis man har en almindelig folkepension, så har man ikke råd til at give over 8.000 i husleje om måneden. Heller ikke, hvis man får noget tilskud. Så vi er ikke ligefrem fortrøstningsfulde.«

De fattige skal ud

Karreerne i Mjølnerparken former hver deres firkant med et gårdmiljø bestående af træer, bænkeborde og en legeplads i midten. I vinduerne ind til opgangene hænger flyers med budskaberne ’Vores hjem er ikke til salg’ og ’Bevar almene boliger’.

En ældre kvinde hænger ud ad sit vindue og taler i telefon, mens hun betragter børnene, der pjattende leger mellem boligblokkene.

Seniorkollektivets to opgange består af 18 lejligheder. For at blive medlem skal man være over 50 år, men de fleste er en del ældre. Alderspræsidenten er Jørgen på 83 år, som har boet i sin lejlighed i 14 år.

Hver uge er der tirsdags- og søndagskaffe i seniorkollektivet. Her ses Jørgen Andersen, der med sine 83 år er alderspræsident i kollektivet, til det sociale arrangement. Sarah Hartvigsen Juncker

Hver søndag og tirsdag drikker seniorkollektivet kaffe og spiser kage sammen. I dag er det tirsdag, og fordi solen skinner, har de dækket op på den lille udendørs terrasse, som de deler. Agnete Schwartz på 70 år er en af dagens fremmødte.

»Det er blevet attraktivt at bo her i området. Så de fattige skal ud,« siger hun, mens hun hælder kaffe op.

Hun har ikke råd til at betale 3.000 mere i husleje om måneden på Hothers Plads. Og hun har heller ikke en opsparing, der er stor nok til at betale indskuddet. Men det er ikke kun det økonomiske, der nager hende.

»Jeg føler mig trådt på, nedværdiget, og jeg er dybt rystet og vred over at vi skal flytte,« siger hun.

»Jeg troede egentlig ikke, at man kunne finde på at behandle folk sådan. Det er utroligt, at jeg i en alder af 70 år finder ud af, at jeg ikke bor i et demokratisk land. Det er virkelig sådan, jeg har det. Det er første gang, jeg ikke selv må bestemme, hvor jeg skal bo,« siger hun. De andre om havebordet nikker.

»Man bliver stresset af det. Og ked af det. Jeg får en knude i maven. Og det er jeg ikke den eneste her, der gør,« siger Agnete Schwartz.

Flere af beboerne havde tænkt, at deres lejlighed i Mjølnerparken var det sidste sted, de skulle bo i deres liv. De kommer fra hele landet, og flere af dem er flyttet ind i bofællesskabet efter at have mistet deres ægtefæller, eller fordi de har savnet et socialt fællesskab.

»Vi er meget forskellige her i bofællesskabet,« siger Lisbeth Saugmann på 76 år, som har boet i Mjølnerparken i otte år.

»Men det der med, at man bor et sted, hvor man kender hinanden og hjælper hinanden, betyder meget for mig. Det kan selvfølgelig også opstå i en normal opgang. Men her er vi ligesom tvunget til det. Og for mig føles det trygt og rart,« siger hun.

Alternativ plan skudt ned

Janni Milsted sidder i Mjølnerparkens beboervalgte bestyrelse. Her kom de i foråret op med en alternativ plan for at leve op til ghettopakkens krav uden af tvinge nogen til at flytte.

Den gik ud på at ’ommærke’ nogle af familieboligerne i Mjølnerparken til ungdomsboliger og bofællesskaber. Bestyrelsens håb og forventning var, at ommærkningen af boligerne kunne ske løbende frem mod 2030 i takt med, at nuværende beboere flyttede frivilligt. Derved kunne man nå målet om maksimalt 40 procent almene familieboliger.

Men Bo-Vita har afvist planen. De mener ikke, at det er muligt at lokke studerende til at flytte ind i studieboligerne.

»Og det selv om vi hele tiden hører, at der mangler hundredvis af studieboliger i København,« siger Lisbeth Saugmann og suppleres af Janni Milsted:

»Det er jo helt almindeligt, at unge mennesker bor sammen, så man kan deles om huslejen.«

Ghettoplanen udmøntes frem mod 2030. Men beboerne i seniorkollektivet fornemmer, at udflytningen af dem kommer til at ske inden for de næste par år. Men de ved det ikke. Og det skaber usikkerhed.

»Der er nogle her, der har været næsten nervevrag over det her. Nogle er virkelig, virkelig skrøbelige. Og så må vi andre jo træde til og prøve at opmuntre,« siger Lisbeth Saugmann.

Dårlig kommunikation

Beboerne i seniorkollektivet er ikke kun indigneret på egne vegne. De taler også meget om, hvad det betyder for de andre beboere i området.

De fortæller, at mange af informationerne sendes på dansk, hvilket betyder at de beboere, der ikke er gode til at tale dansk, ikke forstår, at de skal flytte. For eksempel fortæller Janni Milsted, at hun faldt i snak med en mor med anden etnisk baggrund i gården en dag.

»Så sagde hun: ’Jeg skal ikke flytte. For jeg har fire børn, og ingen af dem er kriminelle’. Folk forstår simpelthen ikke konsekvenserne,« siger Janni Milsted.

Derudover føler seniorkollektivets beboere også, at der bliver tegnet et forkert billede af Mjølnerparken af politikere og medier.

»Så står borgmester Frank Jensen (S) for eksempel og siger, at her er fyldt med små, mørke, skumle stier i Mjølnerparken. Her? Nej, vi har fængselsbelysning over det hele. Jeg synes, at det er patroniserende,« siger Agnete Schwartz.

»Ja, der er masser af fordomme,« siger Lisbeth Saugmann. Hun er vant til, at andre mennesker undrer sig over, at hun kan bo i Mjølnerparken, og at hun ofte forsvarer boligområdet, som blandt mange mest af alt er kendt for bandeskyderier og problemer med parallelsamfund.

Flere af beboerne havde troet, at kollektivet ville være det sidste sted, de skulle bo i deres liv. Flere er rejst langvejsfra for at bo i kollektivet efter, at have mistet deres ægtefæller, for at være en del af fælleskabet her. Sarah Hartvigsen Juncker

Men det er ikke den eneste sandhed om Mjølnerparken, mener beboerne i seniorkollektivet og fortæller om julefesterne i gården, hvor børnene fra de muslimske familier laver bunker af julepynt, som de hænger på det fælles juletræ.

Det bidrager heller ikke ligefrem til det positive billede af Mjølnerparken, at der er mange »uretfærdigheder« i, hvordan man beslutter, hvilke områder der skal på ghettolisten.

For eksempel tæller uddannelser fra udlandet ikke med, når man opgør, hvor mange af beboerne der er uddannet, ligesom beboere under 30 år ikke tæller med, hvilket betyder at alle de unge mennesker i Mjølnerparken, der er i gang med at læse på gymnasiet eller universitetet, ikke vejer op for de ældre beboere, der ikke har en uddannelse.

»Det er ikke fordi, alt i Mjølnerparken er positivt, selvfølgelig ikke,« siger Janni Milsted, »men alt bliver jo negativt, hvis det positive så ikke engang tælles med.«

Læs også Gør op med racistisk lovgivning: Skriv etnicitet ud af ghettokriterierne