Poul Henningsen skrev i 1933 sit samfundskritiske kulturskrift Hva' mæ kulturen? fordi han mente, at betydningen af kunst og kultur blev katastrofalt undervurderet af de etablerede partier. Bogen var et dobbeltsidet angreb, der – med PH's egne ord – rettede sig mod to grupper på én gang: »Mod de mange marxister, som skyder kulturproblemet tilside som underordnet og ligegyldigt – og mod de mange kulturelt interesserede, som ser med ængstelse eller ligegyldighed paa det politiske.«



For PH var kulturen »et våben«, der kunne bruges til at påvirke menneskers smag og mentalitet. Derfor var det afgørende, at arbejderbevægelsen allierede sig med den progressive kunst, frem for med den kapitalistiske, eller endnu værre, den nazistiske kulturs småborgerlige kunstidealer. Kunst var nemlig ikke bare ornamentik og dekoration, men fortolkninger af verden med et forandrende potentiale: »Tror man, at de begejstrede, der fyldte salen til Armstrong og Josephine Baker, næste dag går ud og maler hagekors på plankeværkerne? Nej, vist har den gode tid gjort sin nytte,« som han skrev.



Netop kulturens politiske potentiale er værd at huske på i dag, hvor fjenden ikke er nazismen, men kapitalismens altgennemtrængende indflydelse på vores hverdagsliv, mener Tania Ørum.



»Kunsten kan virke socialt udlignende og give plads til, at vi kan udvikle os på en måde, som ikke bare handler om: 'Hvad skal jeg være, når jeg bliver stor?' Kunsten går imod tidens kapitalistiske selvdisciplinering, der siger til folk: 'Hvis du ikke er god, så er det nok din egen skyld'. Og derfor bør kunsten selvfølgelig også have venstrefløjens opmærksomhed,« siger hun.



Det har den også, mener SF's kulturordfører Jacob Mark.



»Det er rigtigt, at de blå partier er kommet med flere markante forslag, og derfor også har været mere toneangivende i debatten. Men hvis ens markante kulturpolitiske vision er, at man vil skære ned på noget, der fungerer godt, så er det jo nemt at være markant. Men det betyder ikke, at det er godt,« siger han.

