Man kan sige, at klimaet efter årtiers fortrængning efterhånden er blevet erkendt som et politisk problem. Måske endda som det største problem. Og i sin nytårstale mandag fremhævede statsminister Lars Løkke Rasmussen det som en fælles udfordring:

»Vi skal også stå sammen om at løse klimaforandringerne. Det er en af vores største udfordringer overhovedet – som samfund, som generation, som verden,« sagde han.

»Meldingerne er dystre. Tørke. Storme. Isen smelter. For hver rapport fra eksperterne bliver billedet malet sortere. Det er snart sidste udkald.«

Det er helt rigtigt. Og det er vigtigt, at statsministeren bruger lejligheden til at minde befolkningen om det. Men derfra gik det galt for Lars Løkke, som valgte at minde om, hvordan verdenssamfundet i 1980’erne frygtede for hullet i ozonlaget, men i sidste øjeblik stod sammen og forbød de farlige gasser i spraydåser og køleskabe. Han kaldte det at vælge »modet og håbet« at huske på gamle sejre.

Og så sluttede Lars Løkke talen med at slå fast, at »nutiden bliver bedre end fortiden – og fremtiden bliver endnu bedre«.

Sagen er, at vi først har erkendt klimaproblemet, når vi indser, at det længe har været »sidste udkald«, og at den omstilling, borgerne og forbrugerne står over for, er radikalt anderledes end at skifte en spraydeodorant ud med en roll-on-deodorant. Som forhenværende miljøkommissær Connie Hedegaard sagde til Information for nylig:

»Det er de næste store skridt, der skal tages inden for transport, fødevareproduktion og forbrug, der er de store udfordringer. Det er nu omstillingen kommer meget tæt på borgerne, og derfor bliver den politiske opgave sværere.«

De politiske ledere taler således om klima uden at erkende omfanget og radikaliteten af problemet. Lars Løkke kunne have brugt sin nytårstale til at gå forrest og minde om den varme sommer, historierne om skovbrande og oversvømmelser i verden og de alarmerende rapporter for at forklare de danske borgere, hvor meget der skal til, og hvor meget alle skal gøre. Han kunne have leveret den samme patos og politiske storhed som, da John F. Kennedy lovede at sende en mand til månen. Men det gjorde Lars Løkke ikke. Tværtimod. Og hans tale står tilbage som fortrængning af klimaproblemet på et højere niveau.

Lars Løkkes drømmeverden

Generelt var talen kendetegnet ved fortrængning af den sociale og politiske virkelighed. Lars Løkke malede Vestens historie med brede personlige penselstrøg og endte med at fortælle, hvordan han som en anden oplysningsfilosof betragtede stjernehimlen nytårsnat.

Menneskerettighederne nævnte han. Internationalt samarbejde og det åbne samfund. Han talte som en verdensborger, der fra det lille politiske mirakel i Danmark kæmpede mod den onde populisme ude i verden. Han talte, som om han havde absolut flertal alene med De Radikale.

Men den samme statsminister regerer på Dansk Folkepartis nåde og på baggrund af partiets systematiske udfordring af internationalt samarbejde og menneskerettigheder. I nytårstalen lød han som en integrationsrealist, der bød nye borgere velkommen, og sagde, at vi skulle tage den ændrede befolkningssammensætning »herfra«. Men han har lige lavet en finanslovsaftale, der skulle føre til et paradigmeskifte, som handler om at sende folk tilbage igen og realisere strammernes utopi om en øde ø til dømte afviste asylansøgere.

Statsministeren talte om fremgangen i velfærdsstaten og efterlyste flere sygeplejersker, han kunne ansætte, men hans regering har ført en økonomisk politik, hvor det offentlige forbrug ikke følger med den demografiske udvikling.

Lars Løkke holdt en nytårstale, som om vi stadig levede i troen på det fælles fremskridt uden omkostninger, og som om han er statsministeren for en humanistisk, borgerlig regering. Han fortrængte med andre ord klimaets realitet, sin egen politiske platform og den politik, han selv som statsminister har gennemført.

Det, der skulle fremstå som en statsmandstale, var en præsentation af Lars Løkkes drømmeverden. Og vi har levet så længe med ham som statsminister, at vi kender realiteterne og ved, at han ikke tager sine drømme alvorligt nok til at gøre dem til politisk virkelighed.