Venstre har i mange år undladt at sætte fokus på integrationen. Venstre har lukket øjnene for de voksende problemer i de udsatte boligområder. Venstre har derfor et stort medansvar for opbygningen af bander, bandekrigene og problemerne i de udsatte boligområder.

Venstre har derfor et stort medansvar for opbygningen af bander, bandekrigene og problemerne i de udsatte boligområder

Venstre har i mange år udelukkende talt om faren med udgangspunkt i tilstrømningen. Derved har Venstre undladt at gøre noget ved de problemer, som allerede tidligt voksede sig store. Havde de lyttet og handlet noget tidligere til de mange advarsler, der er kommet gennem årene, kunne meget have set anderledes ud på nuværende tidspunkt. Det er ikke nok at komme med skrappe og barske udmeldinger. Det løser ikke problemerne.



På trods af flere såkaldte ghettoplaner og bandepakker, som stort set kun har bygget på sanktioner og tvang, når skaden er sket, er det ikke lykkedes for Venstre at få stoppet den problematiske udvikling i en række udsatte boligområder.



Havde man op gennem 00’erne, hvor Venstre havde regeringsmagten, og igen fra 2015 taget fat på integrationen af de mange mennesker, som var kommet til Danmark op igennem 90’erne og senere, kunne alt have set anderledes ud i dag på udlændingeområdet. Så kunne man have undgået, at børn kommer i skole uden at kunne tale dansk.

Man kunne havde undgået, at der var skoler med mange tosprogede elever, hvor resultaterne er dårligere end gennemsnittet.

Man kunne have undgået den store overhyppighed af kriminalitet blandt efterkommerne, og man kunne have undgået problemerne i de udsatte boligområder og de mange indvandrerbander. Man kunne også havde undgået den store arbejdsløshed blandt indvandrere og flygtninge, som stadig findes i dag.

Venstre er så paralyseret af angsten for ikke at være hård nok på udlændingeområdet, at man undlader at fortælle sandheden på området. Det gælder nemlig kun om at sende signaler til befolkningen om, at man ikke er et slapperparti. Jo mere grænseoverskridende udtalelser desto bedre.



Efter at Venstre havde tabt regeringsmagten i 2011, startede de en løbende kritik af SR-regeringens udlændingepolitik. Sommeren 2014 sammenstillede Venstre kritikken i 31 punkter, de brugte flittigt i debatterne på udlændingeområdet. Hovedargumentet var, at alle disse lempelser, som man kaldte det, betød, at der nu kom mange flere asylansøgere til Danmark, selv om næsten ingen af de 31 punkter havde noget som helst med asylansøgere at gøre. En gennemgang af de 31 punkter viser nemlig, at de fleste omhandlede de udlændinge, som på det tidspunkt befandt sig i Danmark, og hvoraf mange havde været her i mange år.



Det var dybt problematisk, at Venstre fik held til hele tiden, at argumentere med, at indholdet af disse 31 punkter var skyld i en stor tilstrømning af asylansøgere til Danmark, når det faktisk ikke var tilfældet.



Venstre er god til at opfinde ord eller begreber, som man gentager hele tiden. Under SR-regeringen var det ordet ’lempelser’, som skulle gøre befolkningen nervøse. Nu er det nye ord ’stramninger’, som skal vise handlekraft. Man samler på samme måde som tidligere en lang række lovforslag og sætter dem ind i den fortælling, som Venstre ønsker at dyrke i medierne.

I forbindelse med Inger Støjbergs fejring af de 50 såkaldte stramninger med lagkage var fortællingen, at nu kunne befolkningen med egne øjne se alle de lovforslag, som regeringen havde gennemført for at stoppe tilstrømningen af asylansøgere.

Men gennemgår man de nævnte 50 stramninger og de lovforslag, som er kommet senere, er det den samme falske melodi som med de 31 såkaldte lempelser fra den tidligere regering. De nævnte stramninger har meget lidt at gøre med tilstrømningen af asylansøgere og emigranter, og der er intet om udsatte boligområder eller indvandrerbander. Alligevel fik aktionen masser af mediedækning.

Den manglende fokus på integrationsområdet fortsætter i forbindelse med vedtagelserne i finansloven for 2019. Her er meldingen, at integrationen forhindrer, at man kan udsende store grupper af de udlændinge, som endnu ikke har fået permanent ophold i Danmark. Derfor skal der i fremtiden ikke satses på, at disse grupper får et fundament i Danmark i form af uddannelse og arbejde. Argumentet er, at hvis de får et for en for tæt tilknytning til det danske samfund, så vil de være sværere at sende ud.

Det er det, som bliver kaldt et paradigmeskifte. Ved at gøre vilkårene så dårlige for de udlændinge, som allerede er i Danmark, håber man, at de selv frivilligt vil tage tilbage til det land, de kom fra. Hvis de ikke gør det frivilligt, så indebærer ideen i paradigmeskiftet endvidere, at så vil man forsøge at tvinge dem tilbage til deres hjemland.