Vi har spurgt seks andre danske kunstnere, om de skammer sig over Danmark.

Sanne Søndergaard, komiker:

Foto: Jonas Skovbjerg Fogh.

»Der er stadig mange gode ting ved Danmark, så derfor er det svært at tage afstand fra. Det svarer til at skamme sig over sin familie. Men samtidig synes jeg ikke, at det kører i Danmark, eller at det er fedt, at vi er til grin i hele verden, og at folk er bekymrede over, hvad der foregår i vores land.

Jeg ville ikke være bange for at sige, at jeg er fra Danmark, hvis jeg var ude at rejse. Så ville jeg bare forklare, at der også både er tossede amerikanere og fantastiske amerikanere. Man kan jo ikke dømme et helt land på en del af befolkningen.

Jeg adskiller den politiske dagsorden og Danmark som land fra hinanden. Regeringen repræsenterer selvfølgelig en gruppe af danskerne, men deres holdninger er ikke repræsentative for hele Danmark.

Jeg tror heller ikke, at alle de amerikanere, som er uenige med Donald Trump, går og skammer sig.

Det er en unuanceret måde at stille tingene op. Jeg forstår ikke, hvorfor Thomas Vinterberg ikke siger, at han skammer sig over Inger Støjberg. Eller regeringen. Eller flygtningepolitikken.

Jeg skammer mig over flygtningepolitikken, miljøpolitikken og ligestillingspolitikken, men jeg skammer mig ikke over Danmark eller de røde og hvide farver og stegt flæsk med persillesovs.

Vi venstreorienterede humanister må altså også gerne lægge beslag på vores flag og nationalsangen. Det er ærgerligt at tage afstand fra sit eget land i stedet for at sige: Det er også mit land, og jeg vil være med til at gøre det bedre.«

Lasse Bo Handberg, teaterdirektør, Mungo Park Kolding, der netop nu viser forestillingen »De stuerene« om Dansk Folkeparti:

Foto: Claus Fisker.

»At skamme sig er sådan en lidt resignerende position. Jeg vil gerne være med til at fortælle, hvad det vil sige at være dansker, og det tror jeg ikke, man kan gøre med et udgangspunkt, hvor man skammer sig.

Selv om folk læser en forside på Washington Post eller Le Monde om dansk politik, tror jeg, de fleste ved, at der er mange forskellige meninger i alle samfund. Og selv om der har været skrevet med udgangspunkt i Danmark, er det i virkeligheden en international tendens, at lande har en drejning hen mod det protektionistiske, hvor man lukker sig om sig selv, fordi der er nogle konsekvenser af internationaliseringen, som gør verden uoverskuelig.

Det er den samme retorik og den samme bevægelse verden over, men Danmark er måske blevet den interessante historie, fordi vi hidtil har været kendt for det modsatte, for tolerance og parathed til at hjælpe.

Så nej, jeg vil bestemt ikke skamme mig over at være dansker, men jeg vil selvfølgelig benytte den mulighed for at gøre en forskel, som også er en del af at være dansker. Vi er et demokrati, hvor jeg kan bidrage med min stemme og påvirke beslutningsprocesserne. Det overrasker mig igen og igen, hvor kort vej der egentlig er til magten i Danmark i modsætning til i mange andre lande. Pia Kjærsgaard et godt eksempel på, hvordan man ved at have nogle holdninger og sige sin mening kan ændre dagsordenen på meget kort tid. Hvis vi vil ændre den dagsorden tilbage, må vi ind i kampen.«

Lone Aburas, forfatter, har netop udgivet romanen »Det kommer til at ske«:

Foto: Jeppe Bjørn Vejlø.

»Jeg har jo ikke ansvar for, hvad politikere, jeg ikke engang har stemt på, gør. Jeg ville aldrig gå ud og sige, at jeg skammer mig over at være dansker, fordi der er et bestemt politisk flertal. Jeg synes, det er en skam, at det er sådan, men det er ikke mit ansvar. Derimod er det altid mit ansvar at prøve at gøre det bedste ud fra min egen overbevisning.

Der har længe været eksempler på, at dele af både det politiske spekter og af befolkningen ikke er så inkluderende. Jeg ser os ikke som en meget homogen nation, der elsker mangfoldighed – det er der nogle mennesker, der gør, men lige nu er der også et stort flertal, der ikke gør.

Selv om vi bor i det samme land, er der meget stor forskel på at komme fra en lille by i Vestjylland og fra København. Os fra storbyer som København, New York eller London har måske mere til fælles med hinanden, end vi har med folk inden for vores egne landegrænser.

Jeg synes, det er en ærgerlig flygtninge- og udlændingepolitik, vi fører. Jeg er selv efterkommer efter en far, der indvandrede fra et andet land, og det ville være meget dobbeltmoralsk, hvis jeg ikke ønskede, at vi skulle modtage flygtninge og indvandrere. Så ville jeg jo ikke selv have været her.

Jeg tror, at så længe der findes diktaturstater, som behandler deres befolkninger, som de gør, og nærområder, der er fuldstændig proppet med mennesker, bliver vi nødt til at omdefinere Europa. Jeg kan simpelthen ikke se, hvordan vi skal opretholde en nationalstat på den måde, vi har gjort i så mange år.«

Lisbet Dahl, skuespiller

Foto: Linda Kastrup.

»Jeg synes, det er en uheldig udvikling Danmark er ude i. Jeg har ikke meget forstand på det politiske, men jeg er frygtelig ked af det renommé, Danmark har fået. At sige, at jeg skammer mig, er nok et voldsomt udtryk at bruge. Men jeg er skuffet over, at Danmark skal have sådan et renommé.

Jeg vil ikke gå i detaljer om noget politisk, som jeg ikke har sat mig tilstrækkeligt ind i. Men jeg synes, det er ærgerligt og trist, at samtidig med, at vi siger, at Danmark er det lykkeligste land i verden, skal man gå rundt og være flov over, at vi ikke kan tage bedre imod flygtninge.

Jeg ved godt, at der er rigtig, rigtig mange af dem. Og jeg er godt klar over, at det er et kæmpe arbejde, også for politikerne. Men det må da kunne løses. De må da kunne gøre et eller andet.

Jeg er ked af det billede, der tegnes af Danmark i øjeblikket.«

John Kørner, billedkunstner

Foto: Christian Als.

»Jeg skammer mig ikke over Danmark. Jeg er dansker, og det er der en hel masse andre, som også er. Vi er mange mennesker med forskellige meninger, og jeg vil ikke skamme mig over mine meddanskere. Der må gerne være plads til forskellighed og uenighed.

Jeg kunne aldrig finde på at sige i udlandet, at jeg skammer mig over at være dansker. Jeg skal ikke bortforklare noget.

Jeg tror, at vi danskere er meget delte omkring de her store politiske spørgsmål. Der kommer store mængder flygtninge til landet, og jeg tror, at mange danskere er angste og har svært ved at se for sig, at det kan lade sig gøre at integrere dem og gøre dem til en del af vores samfund. Jeg tror også, at der er mange, som godt kan se det lade sig gøre.

Store spørgsmål har det med at dele danskerne radikalt. Tag nu for eksempel EU-afstemningen. De spørgsmål deler os op i grupper, hvor vi er dybt uenige. Det skal vi respektere. Jeg vil ikke se ned på folk, som har en anden holdning end jeg. Det synes jeg er arrogant«.

Kira Skov, sangerinde

Foto: Thomas Lekfeldt.

Den politik, der bliver ført på flygtningeområdet midt i denne her ekstreme krise er decideret pinlig. Vi skal løse en kæmpe udfordring i Europa, og Danmark melder sig i den grad ud af fællesskabet.

Det handler om mennesker, der flygter fra deres hjemland og deres nærmeste med traumatiserende oplevelser på slæb.

Danmark behandler flygtninge som forbrydere i den måde, vi modtager dem på. Vi har så mange tomme bygninger til rådighed, og alligevel vælger vi at sætte mennesker i teltlejre i frostgrader og berøve dem for deres værdier.

Det er umenneskeligt. Jeg bliver harm, når jeg taler om det i afmagt over, at det her sker i Danmarks navn. Det må desværre være over halvdelen af den danske befolkning, som mener, at det her er den rigtige måde at gøre det på. Fronterne er blevet kridtet voldsomt op, og tonen er blevet dårlig i debatten på bekostning af mennesker, der står i en meget sårbar situation. Jeg synes, at den kontante og kolde måde, de her spørgsmål bliver debatteret på, er sørgelig.

Jeg bryder mig ikke om den skræmmeretorik, som bliver ført. Vi taler om dem, som om vi ikke er lige som mennesker, og folk blander tingene sammen i den forstand, at begreber som flygtninge og terrorister flyder sammen. Det er skræmmende at iagttage. Hvis jeg virkelig skal sætte tingene på spidsen, så synes jeg, at tilstanden begynder at minde om tiden op til Anden Verdenskrig. Det er som om, at det er blevet legitimt at mene, at mennesker ikke er lige meget værd. Det er uhyggeligt. Det er blevet i orden at være fremmedfjendsk.