Det lyder idiotisk. Det er det også.

Socialdemokraterne har kaldt transportminister Ole Birk Olesen (LA) i samråd torsdag eftermiddag om en klumme, Ole Birk forfattede for syv år siden om kønskamp.

’Det her er politik. Det er et meget, meget kraftigt politisk signal,’ begrunder socialdemokratisk transportordfører, Rasmus Prehn, samrådet over for Ritzau.

I klummen skrev Birk Olesen om, at det tilsyneladende var forbudt at kritisere kvinder på samme måde, som mænd kritiseres. I en satirisk tekst hævdede han provokatorisk, at kvinder er uansvarlige og ’grundlæggende uden moral og ære.'

Det var ikke nogen særlig god tekst. Heller ikke som satire. Selvom Birk ikke var opstillet som politiker, men var redaktør for sit selvopfundne netmagasin 180grader, havde han allerede dengang vanskeligheder med at forsvare klummen.

Nu hvor Ole Birk Olesen er blevet transportminister, og DSB, Banedanmark og Postnord tager vand ind i et omfang, der burde kalde alle mand på Christiansborg til pumperne, synes Socialdemokraterne imidlertid, at de gerne vil se Ole Birk Olesen have vanskeligheder klummen på ny.

Eller som S-transportordfører, Rasmus Prehn, formulerer det:

’Nu ved jeg godt, at han efterfølgende har været ude at tage afstand fra det, men det får han så lejlighed til at gøre igen. Han sidder som øverste chef i et ministerium med en kæmpe administration og både mænd og kvinder ansat. Offentligheden har krav på, at han reflekterer over så grove generaliseringer.’

Der er mange ting at indvende her. Men skal man indlede med et råd til Socialdemokraternes transportordfører kunne det være, at næste gang, han ser sig nødsaget til at sige ’det er et meget, meget kraftigt politisk signal’ og føler sig foranlediget til at handle derpå, bør han nok spørge en voksen først.

For hvad er det egentlig Prehn og Socialdemokraterne har gang i her? Ud over at spilde resurser, Folketingets tid samt de rester af tillid, der er tilbage i en i forvejen politikerled befolkning?

Der er tydeligvis tale om en domstol. Tilmed en moralsk domstol. En mellemting mellem en skueproces og et moderne gabestoksprincip, hvor Rasmus Prehn ifører sig inkvisitionens gevandter, forkynder Birk er kætter i troen på ligestilling og endelig afkræver Birk bod i form af at sige 100 gange i 100 forskellige medier, at han, Ole Birk Olesen, angrer, at han har været så vildfaren.

’Det her er politik,’ siger Prehn.

Er det virkelig, bør den socialdemokratiske ordfører spørge sig selv. Har Rasmus Prehn tænkt dette ræsonnement til ende? Har ordføreren overvejet, hvilke langsigtede perspektiver, der udfoldes med denne påstand?

Hvis Prehns partikammerat, Jeppe Kofod, udnævnes til minister i en kommende socialdemokratisk regering, vil Kofod så også skulle kaldes i samråd for at redegøre for sit forhold til sex med 15-årige ungdomsmedlemmer? Der vil også her være tale om en moralsk dom med offentlig udstilling, chikane og anger som mål. Og en borgerlig ordfører kan i anledningen udtale:

’Nu ved jeg godt, at han (Jeppe Kofod, red.) efterfølgende har været ude at tage afstand fra det, men det får han så lejlighed til at gøre igen.’

Har Rasmus Prehn forestillet sig, hvad der vil ske, den dag hans partileder, Mette Frederiksen, sidder i Statsministeriet, og nogen i oppositionen griber tilbage til partilederens valg af skole for sine egne børn?

Er der ikke noget med, at begge børn er sendt i privat skole? Bør man ikke kalde Mette Frederiksen frem i offentligheden om, hvad hendes forhold er til folkeskolen? Er drømmen om det socialdemokratiske samfund ikke, at her går fællesskabet frem for individualisten? Her har samfundsmoral og fællesregler forkørselsret, ikke egoistiske hensyn?

’Offentligheden har krav på, at Mette Frederiksen reflekterer over så grov en undsigelse af folkeskolen og redegør for sine børns skolegang,’ kan en borgerlig politiker argumentere.

Man skal være varsom med at moralisere i politik. Samt varsom med adresseringen af sin moralske opbragthed. Måske mest af alt fordi renhed i grunden ikke er ønskelig.

Ønsker man at finde politiske ledere med en oprigtig – og måske endda selverhvervet – fornemmelse for samfundet og de problemer, der udleves heri, er den bedste kandidat næppe manden eller kvinden, der har levet et dydsiret, fejlfrit og næsten uprøvet liv afsondret fra flertallets.

Ingen nævnt, ingen glemt.

Så ja, Rasmus Prehns initiativ er idiotisk. Hvilket ikke er det samme som, at Rasmus Prehn er idiot. Men det kan han bevise ved tage afstand fra sin handling.