Introugen på statskundskab på Københavns Universitet er ovre. En masse tutorer ser nu tilbage på en uge, som de selv synes, de har klaret fejlfrit – uden afskårne dyrehoveder, sexisme og kønsnormativitet.

Sagen er den, at tutorgruppen på instituttet i år har afskaffet den kønsopdelte gallaopvarmning for de nye studerende – et tiltag, som mange af tutorerne tror fører dem i læ for #MeToo-beskyldninger og dermed lader dem demonstrere, hvor tolerante og åbne de skal forestille at være.

Men problemet er netop, at dette bare er en forestilling. Den homogene masse af statskundskabere antager, at der i det at være ’statskundskaber’ implicit ligger en humanisme, der medfører, at de kender og forstår alle typer mennesker: ’Jeg har jo fået topkarakterer, læser Michel Foucault og Judith Butler, samtidig med at jeg medvirker i et frivilligprogram for et udviklingsprojekt langt ude i Østen.’

Homogent studie

Elitestudiets manglende relation til forskelligartede mennesker, eksempelvis manden med den brunere pigmentering, oplevede jeg første gang sidste år.

Her fik jeg stillet et spørgsmål af en medstuderende om, hvordan jeg helst ville betegnes: »Vil du kaldes perker eller indvandrer?« Jeg har aldrig følt mig så indigneret.

Jeg har dog siden erfaret, at det ikke handler om racisme, men om manglende møder med mennesker, der ikke deler de samme privilegier, som statskundskaberen selv.

Den lighed, som statskundskaberen tror findes, findes ikke engang på studiet.

Vores tidligere institutleder Lars Bo Kaspersen udtrykte det ret præcist i Djøfbladet tilbage i 2015: Elitestudiet består af »12-talsbørn fra velstillede middelklassehjem nord for København, nogle få fra de sjællandske gymnasier og så ’de dygtige piger’ fra Jylland«. Den homogene masse kan du ikke tage fejl af. Et slør eller en lidt brunere kulør er en klar afvigelse på det gamle kommunehospital.

Magtens rugekasse er derfor isoleret i sit eget elfenbenstårn. En teori, som jeg også fik bekræftet gennem dette års tutorforløb. På statskundskab bliver hver ny årgang inddelt i otte hold, der alle skal agere som forskellige lande – mit eget hold var Skotland.

I år havde man besluttet sig for, at Algeriet skulle være et af de udvalgte lande. Man skulle tro, at fremtidige djøf’ere kunne forvalte dette på en nogenlunde hæderlig måde. Men når 15 tutorer er iført den traditionelle arabiske klædedragt dishdasha og for fuld udblæsning råber, at de ville ønske, at de var fra Frankrig, for så ville de have rigtig mange penge, og deres børn ville have levet rigtig længe, så lever de privilegerede i lykkelig uvidenhed.

Ikke nok med, at det er dybt usmageligt og bygger på stereotyper, man er også blind for historien. Man forstår ikke den dehumanisering og brutalitet, der foregik under Frankrigs kolonisering af Algeriet og den efterfølgende blodige uafhængighedskrig.

Privilegieblindhed

At afskaffe kønsopdelt festopvarmning er derfor bare et plaster på et dybt sår – et sår, der udspringer af privilegieblindhed.

At alle er lige, er blevet et dogme på statskundskab, som ingen sætter spørgsmålstegn ved. Men når variationen i farve, etnicitet og klasse er minimal, så forbliver uligheden der og dermed også magtstrukturen.

En magtstruktur, hvor man reproducerer den hvides privilegium og overklassens status ved blandt andet at tegne et stereotypt billede af de mørke mænd, være blinde over for underklassens kamp mod overklassen og svine andre, der ikke ligner en selv. Alt sammen i troen på, at det er harmløst.

#MeToo-bevægelsen handler netop om magt og håndteringen af de privilegier, som magten medfører. Derfor er afskaffelsen af kønsopdelt festopvarmning ikke nok. Problemet består, når statskundskabere klæder sig ud som arabere og kinesere og råber ting, der i historisk kontekst er dybt dehumaniserende, eller når tutorerne på statskundskab ikke engang har afskaffet den kønsopdelte opvarmning for deres egen fest.

Men mest af alt består problemet, fordi homogeniteten på studiet forbliver den samme år efter år.

De kommende teknokrater må forstå, at mennesker kommer fra forskellige vilkår. Vilkår, som giver sig til kende gennem hudfarve, klasse, etnicitet, køn og virkelighedsopfattelse.

Jeg har aldrig følt mig velkommen på statskundskab. Men måske er min opfattelse anormal. Måske burde jeg bare tage en øl i fredagsbaren og opfatte alle menneskers vilkår som værende lige.