Det kan blive den løjerligste vinderfest, hvis det i morgen bliver et nej, sådan som flere målinger tyder på:

Johanne Schmidt-Nielsen fra Enhedslisten, Anders Samuelsen fra Liberal Alliance og Kristian Thulesen Dahl fra Dansk Folkeparti. De rød-grønne, de nyliberale og de folkelige i en sky af konfetti.

Hvad drikker man? Økovin, champagne eller fadøl? Hvad skal man tage på? Og hvor skal sådan en fest overhovedet foregå? I Den Grå Hal på Christiania? På Hellerup Parkhotel? I Tivoli?

Merete Riisager fra Liberal Alliance ved kun, at aftenen skal tilbringes på Christiansborg. Henne i folkestyret.

Hun synes, at Informations spørgsmål er useriøst, hvad det måske også ret beset er.

»Der har været meget guilty by association. Altså: Du står ved siden af de forkerte. Det, synes jeg, er et mærkeligt og irrelevant argument. Det interessante er indholdsargumentet: Hvem mener hvad?«

For Merete Riisager handler det om at bevare vores suverænitet.

»Det at afgive suverænitet er en vigtig sag, som jeg ikke ønsker at overlade til 10-15 mennesker i Folketingets Europaudvalg en fredag eftermiddag. Det er rigtig godt, at det er sådan indrettet, at der skal være absolut flertal eller en folkeafstemning, når der skal afgives suverænitet.«

Hvad er det med den dér suverænitet? Findes den overhovedet i det 21. århundrede?

Ikke marionet for erhvervslivet

Merete Riisager er valgt til Folketinget for Liberal Alliance på Fyn, hvor hun voksede op. Før hun kom i Folketinget, arbejdede hun med læring og forandring i blandt andet Lego og revisionsfirmaet PwC.

Man kunne måske tro, hun af hensyn til erhvervslivet ville gå ind for et ja, sådan som Dansk Industri og de øvrige store erhvervsorganisationer anbefaler. Men Merete Riisager har ikke tænkt sig at være hånddukke for erhvervsorganisationerne.

For nogle gange ser befolkningen ifølge hende længere frem i tiden end både politikerne og erhvervsorganisationerne.

For nylig skrev hun på en blog på berlingske.dk, at hun har mistet tilliden til EU. Derfor anbefaler hun et nej. Trods helt konkrete fordele for Danmark i samarbejdet med Europol, erhvervslivets mulighed for at kradse penge ind i udlandet, bedre proces i forhold til børnebortførsler og meget andet. Fordele, som der ikke er nogen garanti for, at vi kan få, hvis vi stemmer nej, men som vi vil skulle forhandle os til hver enkelt tilfælde.

Læs også: Nej-sigere har mindre tillid til politikerne

»Jeg kan sagtens se alle fordelene. Der kan kortsigtet være noget praktisk i bare at tilslutte os. Det er lettere at gøre det på den måde. Når jeg siger nej, er det, fordi afstemningen handler om, hvorvidt vi kan have tillid til EU som institution. Det har jeg ikke i øjeblikket. EU bliver i højere og højere grad et overstatsligt samarbejde. Det er jeg kritisk over for. At have en superstat bestående af 28 stater er vanskeligt, fordi EU både bliver meget svagt og meget stærkt. Det bliver meget stærkt, fordi EU lovgiver utrolig meget ned i detaljen om, hvorvidt man må ryge lyserøde cigaretter, og hvor meget vand der må være i marmeladen osv. Samtidig er EU svagt, fordi EU ikke er i stand til at løse de helt store kriser. Det gælder vækst- og gældskrisen, hvor EU har ageret utrolig langsomt, og de lande, der har været hårdt ramt, som f.eks. Grækenland, har haft svært ved at restituere, fordi man har et overstatsligt samarbejde omkring euroen.«

For Merete Riisager er det bedste eksempel på EU’s problem, at Angela Merkel i Tyskland pludselig bød flygtningene velkommen i Tyskland. Det var et chokerende øjeblik for hende.

»EU klarer ikke at opretholde sine ydre grænser. Reelt er Schengen brudt sammen. Præmissen er, at EU skal have en ydre grænse, så vi kan nedlægge vores indre grænser, sådan at man kan rejse frit fra land til land og tage et arbejde. Det er en fin idé, som jeg som liberal holder meget af. Men præmissen er, at den ydre grænse fungerer, og det gør den ikke. Intet tyder på, at EU bliver i stand til at opretholde sin ydre grænse i nogen nær fremtid, og det gør landene meget sårbare, når EU sætter en præmis og selv bryder den. Så bliver EU et meget skrøbeligt fællesskab at være i. Lige nu er den store risiko en migrantkrise, vi har svært ved at håndtere, fordi vi har indgået i et lovsamarbejde om Dublin og Schengen. Når de aftaler så træder ud af kraft, har vi ikke noget at sætte i stedet. Vi har indgået en aftale, vi har overdraget handlekraft og kompetence til EU. Når EU så fejler, er skaden ganske stor.«

EU er ikke lig Europa

EU-fortaleren Jens Rohde fra Venstre er alt andet end imponeret over blogindlægget på Berlingskes hjemmeside fra Merete Riisager, som han i en kommentar på bloggen kalder »en historieløs møgspand, du hælder ud over det fællesskab, som du ikke vil have«.

»Du vil ikke give EU kompetence til at løse problemerne efter fællesskabsmetoden. Og bagefter kritiserer du, at EU ikke løser problemerne. Eller som Svend Auken sagde: Først pisser du på mig, og så siger du, at jeg lugter.«

Merete Riisager afviser, at det er fodslæbende typer som hende, der reelt afskærer EU muligheden for at handle effektivt.

»Hvis man ser historisk på det, er det meget få superstater, der har været levedygtige i længden, og som både har kunnet give sine borgere sikkerhed og udviklingsmuligheder. EU bliver et organ, der detailstyrer vores hverdag, men samtidig bevæger sig for langsomt til at løse akutte kriser. Hvis vi skal køre EU som en maskine, skal vi udligne forskellene mellem landene på en række områder og give afkald på vores decentrale demokrati, vores demokratiske indflydelse, vores personlige frihed og kulturelle særegenhed. Europa er blandt andet blevet rigt på sin forskellighed. Den måde, vi indretter os på, hænger sammen med, hvem vi er.”

Så hvor er det, Jens Rohde tager fejl, hvis man skal tro Merete Riisager?

»For mig er EU ikke lig Europa. For mig er Europa et kontinent med forskellige nationer med fælles historie, som over mange århundreder har haft fælles udfordringer; vi har bekriget hinanden, vi har sluttet fred, vi har handlet, og vi har nogle kulturelle rødder. EU er en institution, et bureaukrati og nogle bygninger. EU er ikke lig Europa. Europa er langt større end EU. Europa har fælles interesser, men i det øjeblik, man ligesom kun fremhæver EU og siger, at vi skal lide, vi skal overdrage suverænitet, vi skal bære korset, fejler man. Det kan EU ikke holde til. EU skal være et fornuftsorgan, som hjælper landene med de problemer, landene har.«

Her er vi inde ved kernen i Liberal Alliances EU-politik.

»EU skal være en handelsplads, hvor man løser problemer, alle har en interesse i at løse. Det vil sige et frivilligt fællesskab. Jeg tror på frivillige fællesskaber. Hvis alle kan se, at der er en god løsning på bordet, vil alle medvirke frivilligt.«

Hun lyder meget overbevist. Sådan har det ikke altid været. Da hun i 2011 som EU-ordfører skulle indstille til Liberal Alliance, hvad partiet skulle mene om det retlige forbehold, vi nu stemmer om, var hun i tvivl. Hun læste meget og talte med mange mennesker.

»I den proces var jeg i tvivl og vurderede det indholdsmæssige i disse retsakter, som vi stemmer om. Men jeg er kommet frem til, at det principielle er det vigtigste: Det er vigtigt, at Danmark som nation bevarer sin suverænitet. Det ville være nemmere for Danmark på kort sigt bare at tilslutte sig. Så ville vi ikke skulle ud i en forhandling med de andre lande om Europol, og der ville blive løst nogle bøvlede ting på kort sigt. Men omkostningen ville være alt for stor.«

Læs også:’De lover guld og grønne skove, men de svigter alle sammen’

Hun vender tilbage til den manglende tillid. Hvilket kunne lyde som et ejendommeligt og følelsesladet argument.

For er det overhovedet muligt at føre nogen form for politik, hvis man tager tilliden væk, hvad enten scenen er byrådet, Christiansborg eller EU? Praktisk politik foregår ved at tage en debat, gå ind i en forhandling, svede sammen og komme ud med et resultat i fællesskab. Uden tillid til den proces er der ikke nogen politik.

Læs også: ’Danmark er for lille til at stemme nej’

»Det, du beskriver, er et teknokrati. Politik er mere end et teknokrati. Det er vigtigt at holde sig for øje: Hvad er det for et samfund, vi ønsker os, også på lang sigt og i fremtiden? Dengang danskerne stemte nej i 1992 til Maastricht, var det i min tolkning, fordi danskerne var fremsynede og havde holdninger til Danmark og EU. Det viste sig at være en rigtig fornuftig beslutning. Det gav os fire forbehold, hvor specielt euroforbeholdet har været meget fornuftigt, selv om et stort flertal af politikerne dunkede os i hovedet. Politikere er nogle gange for kortsigtede, det er nogle af virksomhedsorganisationerne også.«

– Lad os sige, vi får et nej. Hvad sker der så?

»Så skal vi i gang med at forhandle om Europol. Det kan godt blive besværligt, men det løser sig. Jeg tror ikke, at nogen vil slukke for Danmarks adgang til forskellige databaser. Der er mange muligheder og modeller. Men husk: Alle har en interesse i, at det bliver løst. Og når alle har en interesse i, at det bliver løst, så bliver det også løst.«

– En parallelaftale, en ny Europol-afstemning. Hvad ser du for dig?

»Der må vi sætte os ned sammen med regeringen og finde en måde at løse det på.«

– Det lyder meget ukonkret?

»Igen: Hvis alle har en interesse i, at det bliver løst, så bliver det løst …«

– Så der kommer en god løsning i morgen?

»Ja, politisamarbejdet vil fortsætte. Dansk politi samarbejder med Europol samt Interpol, dansk politi samarbejder med politi i mange lande. I virkeligheden tror jeg, vi gør det mere kompliceret, end det er.«