Lørdag 6. september afholder Information, Dansk PEN og netværket Fri Debat et symposium i Informations kantine i Store Kongensgade. Det kommer til at ske under politibeskyttelse, for blandt talerne på listen er Lars Vilks, svensk kunstner og dødstruet, siden han for syv år siden tegnede profeten Muhammed som ’rundkørselshund’.

For publikum bliver der visitation for at komme ind. Det er en forholdsregel, der ifølge ankermanden for arrangementet, forfatteren Jens-Martin Eriksen, effektfuldt illustrerer alvoren i symposiets sprængfarlige tema: Ytringsfrihed og radikalisme. Med indlæg fra forskere og intellektuelle fra Danmark, Norge og Sverige sættes et særligt fokus på erfaringer med denne problemstilling i en nordisk offentlighed.

Det grundspørgsmål, som diskuteres er: Kan en større tålsomhed, en mere udvidet ytringsfrihed, en mindre grad af selvcensur være en farlig ting, fordi ekstremister så kan give deres betændte anskuelser mere frit løb?

Eller er det måske omvendt sådan, at tabuisering af bestemte spørgsmål og problematikker og forbud mod visse typer ytringer lige præcis skaber vilkår, hvor radikalisme kan trives bedre og udarte sig mere ondartet?

Selektiv antiracisme

I mellemtiden har Sverige oplevet en opsigtsvækkende dom, der både giver symposiet en ny drejning og en særlig aktuel baggrund, forudsiger Jens-Martin Eriksen.

Dan Parks omstridte værk ’Hang on, afrofobians’. En udtalelse om angst for afrikanere fra formanden for Afrosvenskaras Riksförbund, Jallow Momodous, i forbindelse med et voldeligt overfald på Yusupha Sallah satte et eller andet i gang hos Dan Park, og han lavede kort efter denne kollage, hvor Jallow Momodous hænger yderst til venstre, Yusupha Sallah hænger i midten og en tredje sort mand, Aaron Alexis, hænger til højre. Foto fra Dan Parks profil på Twitter.

Den 21. august blev en anden svensk kunstner, Dan Park, idømt et halvt års fængsel ved Malmø Tingret for en serie på ni tegninger, som ifølge domstolen var en overtrædelse af Sveriges forbud mod ’hets mot folkgrup’ (se Information, 23. august). Dan Park, der i forvejen var idømt tre måneders fængsel for lignende forhold i april, fik derudover ordre til at udlevere de pågældende stødende værker til destruktion. Siden 5. juli har han været frihedsberøvet.

– Du ser denne dom som skelsættende, Jens-Martin Eriksen? Hvorfor?

»For det første, fordi stadfæstelsen af den tidligere fængselsdom plus tillægsstraffen er udryk for et principielt skred. Det er mig bekendt først gang, at en domstol i et vestligt land har afsagt fængselsdom for en ’ytringsforbrydelse’, siden den britiske historiker David Irving i Østrig i 2005 blev dømt for at benægte Holocaust. Normalt forbinder vi kun en sådan praksis med diktaturstater.

For det andet, fordi de præmisser, Malmø Tingret har lagt til grund for dommen, vidner om rystende amatørarbejde. Selv inden for den svenske anti hatespeech-lovgivnings rammer«.

– Vil du uddybe den vurdering?

»I dommen bliver der konsekvent set bort fra det forhold, at Dan Parks billeder har karakter af karikatur. Beskrivelserne i dommen af værkerne udmaler nok deres ’fornedrende og hetzende’ indhold, men det sker på sært løsrevet måde. At gøre grin med de karikerede er hele genrens væsen, og de værker, jeg har set af Dan Park, indskriver sig alle i en aktuel kontekst. Karikaturgenren er per definition en kommentar til lokale politiske slagsmål. Og derfor kan man slet ikke læse en karikaturtegning, hvis man afkobler ethvert kendskab til dens kontekst«.

– Hvem bliver karikeret?

»Lad os tage den tegning, der bærer titlen, der hedder Hang on Afrofobians. Vi ser ansigter tilhørende tre sorte, der sidder i galger. Et af dem tilhører Yusupha Sallah, en svensk-gambier, der blev overfaldet i Kroksbäck i Malmø af en gruppe racister, da han gik på en gangbro med sin søn. En hadforbrydelse, der var ved at koste ham livet, og som vakte opstandelse i medierne og udløste antiracistiske demonstrationer. Med god grund.

Så sker der imidlertid det, at man finder ud af, at gerningsmændene var muslimske arabere – alle var jo automatisk gået ud fra, at det var hvide svenske racister, der stod bag. Med ét lukker hele den svenske offentlighed fuldstændig ned. Sagen bliver tiet ihjel. Neddysset på samme måde, som det åbenbart er sket med en bande pakistanske pædofiles mangeårige sexovergreb i den midtengelske provinsby Rotherham.

Det er her, Dan Park kommer på banen, for han er den eneste, der kommenterer, og hans tegning er en sarkastisk kommentar. Han siger Hang on Afrofobians, for det er den opfordring, han mener at høre til voldsmændene fra et politisk korrekt Sverige, der klapper i. Hvad han i realiteten gør, er at levere en spiddende kommentar til relativismen i den såkaldte antiracisme: At racisme og racistiske hadforbrydelser kun kan erkendes som sådan, hvis det er etniske europæere, der står som aggressor og alle andre etniciteter, der står som offer. Men har man aggressorer af anden etnisk herkomst, bliver deres overgreb afideologiseret. Så bliver episoden til en notits, en tilfældig begivenhed i døgnet, som ikke er værd at nævne på den politiske agenda og giver ikke anledning til mobilisering«.

– Hvorfor ikke?

»Motivforskning er en sumpet affære, men rimeligvis, fordi man har sagt: ’Åh nej, fokus på denne sag, risikerer kun at gavne Sverigesdemokraterne’. Episoden følger en bredere tendens, hvor man lukker sådanne sager fuldstændig ned.

Konsekvensen af dette er, at antiracisme i denne dominerende variant i dag har mistet al troværdighed, fordi den reelt promoverer og beskytter den racisme, der fx kommer fra muslimske arabere. Antiracisterne er simpelt hen ude af stand til at tænke i de baner, at der kunne eksistere racisme i alle kulturer – også i de indvandrerkulturer, der kommer til Europa. De har fået den idé, at racisme er et endogent fænomen i europæisk kultur. Det betyder, at de heller ikke kan erkende indvandrermiljøers voldsomme sanktioner mod indvandrerpiger, der har haft etniske europæiske fyre som kæreste – i værste fald æresdrab – som racistiske hadforbrydelser. Selv om den udstødelse, som bliver reaktionen på den slags kæresteforhold, er præcis så racistisk, som reaktionen over for nigger lovers i de amerikanske sydstater i gamle dage«.

– Antiracisterne er selektive?

»Ja, og det duer ikke. Enten er man antiracist hele vejen eller også er man det slet ikke. Man kan ikke være relativt antiracist. Man må være det på et universelt grundlag. Man kan ikke sige, at nogle må gerne være racister, mens andre ikke må.

Men tilbage til dommen over Dan Park: Den relativistisk antiracistiske bevægelse har Sverige antaget karakter af statsbærende ideologi, og her er nu udfordringen at for at den kan hævde sin gyldighed som overlegen moral, bliver man nødt til jævnligt at stampe racistiske sager op af jorden, for der er simpelt hen ikke nok at tage af. Derfor ser vi, at moddemonstrationer mod små sekteriske svenske højrepartier kan samle tusinder, som den, der for nylig fandt sted mod Svenskernes Parti. Her stod 2.500 antiracistiske demonstranter over for en pauver trussel i skikkelse af syv marginale forkølede højreekstremister. Racisme bliver et et fantasme, et fremmanet fænomen, som antiracisterne selv behøver at puste op for at kunne træde i karakter. De fremmaner et spøgelse for at få lov til at blive dem, de gerne vil være. Men hvis de vitterligt var antiracister, måtte de gå imod al racisme, og så måtte de også gå imod indvandreres racisme over for etniske skandinaver.«

– Hvad er forklaringen på, at hvide europæere ikke kan empirisk anerkende, at de også selv kan være ofre for racisme?

»Det forhold, at man ikke kan erkende anden racisme end hvid racisme, skyldes, at man på en meget subtil måde selv er racist. Fordi man tror, at antiracisme beror på særligt gode egenskaber, på en godhed og barmhjertighed, på menneskelige kvaliteter ved en selv. Og grunden til, at man er antiracist, er, at man er sådant særligt barmhjertigt menneske. Antiracisterne forstår ikke og søger derfor ikke at fremme antiracisme med et universelt grundlag, hvorudfra mennesker anses for at være lige væsener. Ifølge dem er antiracisme en viljeshandling, en selviscenesættelse – ikke en erkendelseshandling. Jeg kan ikke komme på andre forklaringer på, hvorfor de relative antiracister ikke kan indse, at racisme er noget, der kan komme fra en hvilken som helst etnicitet imod en hvilken som helst anden.«

Deltag i debatmødet Ytringsfrihed og radikalisme lørdag 6. september. Køb billet her