Debatindlæg af Lærke Visby, 18 år

Mit navn er Lærke. Jeg er 18 år gammel og har 22 tatoveringer. Tre af dem sidder på halsen. Jeg bliver tatoveret hver måned, og jeg har gjort det lige siden, jeg blev 18 år i september 2017.

Jeg arbejder som butiksassistent i en bager og har gjort det i fem år. Jeg er lige blevet student på hf, og skal til at arbejde som fastansat i bageren i to år for at spare sammen til min uddannelse som personlig træner og kostvejleder.

Når jeg er færdig i bageren, har jeg et problem. Det har jeg i hvert fald, hvis du spørger mine nærmeste. Men det burde jeg ikke have.

Jeg vil kunne gå på arbejde uden at skjule, hvem jeg er. Ligesom alle andre kan. Jeg vil hverken pakke mig ind i store trøjer for at dække mine tatoveringer eller lægge mine piercinger på natbordet hver morgen, når jeg skal på arbejde. Jeg vil kunne glæde mig til at skulle på arbejde, og det kan jeg ikke, hvis jeg ikke må se ud, som jeg vil.

privatfoto Vis mere privatfoto

Selvom jeg har armen og halsen fyldt med tatoveringer, så er jeg stadig fantastisk til mit arbejde. Det er jeg, fordi jeg må være mig selv på mit arbejde, og når jeg må det, så er jeg den bedste version af mig selv. Også den gladeste. Jeg afslutter jævnligt en ekspedition af med at smile i hele ansigtet, fordi en kunde har sagt ’tak for en god service', og det gør mig glad. Det gør mig glad, at andre også mener, jeg gør mit arbejde godt, også selvom jeg har armen og halsen fyldt med tatoveringer, og jeg har piercinger i ansigtet.



Hvorfor skulle jeg ikke have ligeså meget ret til at have et hvilket som helst arbejde, jeg drømmer om, bare fordi jeg har tatoveringer, som du måske ikke synes er pæne?

Jeg vil kunne gå på arbejde uden at skjule, hvem jeg er. Ligesom alle andre kan

Hvorfor er det okay at afvise en ansøger på baggrund af tatoveringer, men det er ikke okay, hvis ens jobansøgning bliver afvist, hvis chefen synes, man er for grim? Eller for stor?

Jeg har ofte diskuteret kropsudsmykning og job med ældre mennesker, men også folk på min egen alder. Og mit budskab er og vil altid være det samme: Ens egenskaber afspejles ikke ud fra ens kropsudsmykning, lige såvel som det heller ikke afspejles ud fra ens tøjstil, eller hvordan man har sat sit hår!



Jeg elsker mit arbejde, fordi der er plads til mig! Plads til ekspedienter der ikke skal lægge en facade på, når de skal på arbejde! Plads til forskelligheder!

Selvom jeg har armen og halsen fyldt med tatoveringer, så er jeg stadig fantastisk til mit arbejde. Det er jeg, fordi jeg må være mig selv på mit arbejde

Danmark vil så gerne udstråle at vi har plads til forskelligheder. Vi jubler, når vi ser plus size-modeller i bikini hænge på plakaterne på busskurene, men hvorfor jubler vi ikke, når ekspedienten har flere tatoveringer, end du kan tælle på to hænder?

Jeg undrer mig lidt, når jeg ser kommentarer som »det er fint med mig, du har tatoveringer på hænder og i ansigtet, men du skal ikke pive, når du ikke kan få arbejde«.

Hvorfor er det lige præcis, min ret til at udtrykke min utilfredshed frafalder, bare fordi jeg har tatoveringer? Må jeg ikke være ked af, at jeg ikke kan få et arbejde, bare fordi jeg har kropsudsmykning, men du må gerne, fordi du ikke har nogen?

Jeg ved, at mange ældre mennesker bare ser mig som en uansvarlig 18-årig, der gerne vil være på tværs og måske synes, det ser lidt sejt ud med tatoveringer på halsen og op og ned af begge arme, men det er jeg ikke.

Det gør mig glad, at andre også mener, jeg gør mit arbejde godt, også selvom jeg har armen og halsen fyldt med tatoveringer, og jeg har piercinger i ansigtet

De burde se mig som en 18-årig, der synes, det er flot med tatoveringer op og ned af hals og begge arme, og som vælger at stå ved sin holdning. Jeg står ved min holdning, og jeg er stolt af den, og jeg er stolt af, at jeg ikke bukker under for resten af samfundets normer og holdninger.

Så er der så nogen, der stiller mig spørgsmålet, ja næsten på ugentlig basis: Hvorfor?

Og til det vil jeg bare sige: Hvorfor ikke?