Alle politikere bør, uanset politisk farve, ønske, at forskellen mellem kontanthjælpsniveauet og den faktisk betalte mindsteløn er så lille som mulig. Det er nemlig positivt, når afstanden mellem kontanthjælpsniveauet og mindstelønnen er lille. Ønsket om, at der skal være mere luft – så flere for alvor kan mærke økonomisk forskel på, om de får en ydelse eller tjener en løn – baserer sig på en forkert forståelse af dynamikken på arbejdsmarkedet. Forklaring følger.

For øjeblikket svarer kontanthjælpen til noget, der minder om et fuldtidsjob til en løn på 90 kr. for forsørgere, og 75 kr. for ikke-forsørgere pr. time. At den har netop denne størrelse, er et politisk valg. Den kunne halveres eller fordobles, hvis man rent politisk mente, at noget var vundet ved det.

Mens kontanthjælpen fastsættes af Folketinget, så bestemmes lønningerne på arbejdsmarkedet. Det lovgiver vi ikke om. Men lovgivningen påvirker lønnen. Sættes kontanthjælpen ned, falder de laveste lønninger, og sættes kontanthjælpen op, stiger lønningerne. Det kan tage tid, men det vil ske.

At kontanthjælpen eksisterer, forvrider arbejdsmarkedet. Der er alle mulige argumenter for, at vi har valgt at have ydelsen. Men at den skaber en forvridning af en fri løn- og beskæftigelsesdannelse, kan man ikke komme udenom. Kontanthjælpen lægger en bund under, hvad lønningerne i praksis vil være på markedet.

Uanset hvilket niveau man vælger, vil der være mennesker, som akkurat er produktive nok til, at de ville kunne tjene de samme eller lidt flere penge på markedet. Jo flere af dem, der er i arbejde, desto mindre vil det såkaldte forskelsbeløb være. Forskelsbeløbet er forskellen mellem kontanthjælpen og de laveste observerede lønninger på arbejdsmarkedet. Det lille forskelsbeløb opstår, fordi nogle udbyder deres arbejdskraft – og kommer i job – til lønninger, som ligger tæt på kontanthjælpen. Som samfund bør vi derfor ikke ønske os en stor forskel.

FØLGENDE TANKEEKSPERIMENT kan illustrere problemstillingen: Lad os sætte, at Folketinget i morgen satte kontanthjælpen ned med 25 procent. Konsekvensen ville være, at kontanthjælpsmodtagere ville få, hvad der svarer til en timeløn i omegnen af 55-70 kr. Hvilket ville give et markant forskelsbeløb i forhold til de knap 100 kr. i timen, som på visse områder er den laveste løn, der betales i dag. Fint, ville nogen måske sige, så er der endelig kommet en forskel ind, der vil kunne mærkes. Så kan det virkelig betale sig at arbejde!

Men hvad ville man ønske, der skete lønmæssigt? Burde man ønske, at de nævnte 100 kr. i timen – ca. det dobbelte af kontanthjælpsniveauet – forbliver den lavest betalte løn? Eller modsat ønske, at der kom nye job til lønninger i intervallet mellem de 100 kr. og de 55-70 kr. i timen, der svarer til det nye kontanthjælpsniveau? Altså at de faktisk betalte mindstelønninger fulgte med kontanthjælpen ned (og dermed, at forskelsbeløbet blev mindre)?

Det er naturligvis op til den enkelte, hvad man ønsker. Men hvis målet er størst mulig beskæftigelse (og dermed færrest muligt på ydelse), bør man ikke ønske sig, at afstanden mellem mindsteløn og ydelse forbliver stor. Tværtimod. Indsnævringen af forskelsbeløbet ville være ensbetydende med, at der er mennesker, som tidligere var kontanthjælpsmodtagere, der nu udbyder deres arbejdskraft til 60, 70 eller 80 kr. i timen. Jo mindre afstanden bliver mellem den nye lavere kontanthjælp og de laveste lønninger, desto bedre går det med beskæftigelsen.

SÅDAN ER DET OGSÅ med det nuværende kontanthjælpsniveau. Uanset, hvor man politisk lægger niveauet for de sociale ydelser – højt eller lavt – vil man være interesseret i, at så mange som muligt kommer i arbejde. Høj beskæftigelsesgrad må være målet. Og jo bedre det går med den målsætning, desto mindre vil afstanden være mellem de laveste faktiske lønninger og de sociale ydelser. Et lille forskelsbeløb er ikke et problem, men derimod et tegn på succes.

HVOR DÅRLIGT ET mål forskelsbeløbet end er, så er det let at se, hvorfor det indtager så markant en plads i den politiske debat. Det er til at få øje på. Til at forstå. Til at kommunikere. Det taler lige ind i noget, de fleste kan erklære sig enige i, nemlig at det altid skal kunne betale sig at arbejde.

Netop det udsagn – at det altid skal kunne betale sig at arbejde – ville kunne volde problemer. En nedsættelse af kontanthjælpen, som faktisk øgede beskæftigelsen, ville kunne tage sig ud som fiasko. Nok havde man sat ydelserne ned og øget beskæftigelsen, men man ville fortsat kunne pege på et lille forskelsbeløb og sige, at det igen ikke kunne betale sig for kontanthjælpsmodtagere at skifte ydelsen ud med lønnen fra et af de (nu) lavest lønnede job.

BASALT SET HANDLER det om at tage stilling til, om kontanthjælpen giver mennesker den levestandard, som man politisk ønsker, den skal gøre. Desværre mangler vi gode enkle mål for, hvad omkostningerne, i form af svækkede økonomiske incitamenter, er ved et givet niveau af kontanthjælpen.