"I lost my identity. With no audience, no one to perform for, I was just there. There was no need to define myself; I became irrelevant."

Citatet kommer fra den amerikanske eneboer Chris Knight, der har boet alene ude i skoven i staten Maine i USA i 27 år. Han blev interviewet i magasinet GQ.

“Jeg tabte min identitet. Med intet publikum, ingen at optræde for, så var jeg der bare. Der var ingen grund til at definere mig selv; jeg blev irrelevant.”

Kunsten at tie stille

Hvor ville det dog være skønt, hvis paraden af såkaldte meningsdannere kunne efterleve disse få linjer. De snakkende hoveder fra fjernsynets debatprogrammer. De ekstreme bloggere fra avisernes websider. Hoben af æggehoveder i avisernes debatsektioner. Og de pludrende stemmer i min radio. Alle sammen mest interesserede i at optræde med deres til lejligheden påtagede meninger. Og ofte om emner de ved intet eller kun meget lidt om.

I vores moderne medielandskab er der intet lettere end at have en “mening” og blive udråbt til meningsdanner - ja, måske “ekspert” hvis man har held til at få opmærksomhed tit nok.

Jeg har lyst til at sende dem alle ud i den mørke skov, hvor de kan se en svamp gro op ad et træ, høre isen flække på søen, stå op klokken to om natten i 20 graders frost og koge sne og meditere for ikke at dø af kulde. Men fremfor alt; lære at holde deres kæft, når de intet har at sige.

Ingen kan undslippe

Okay - jeg kan godt se det selvmodsigende i, at jeg sidder her og mener, at alle de andre, der mener noget, skal klappe kaje. Jeg kan godt selv klappe i og være helt stille. Det bliver nemlig stadig sværere at mene noget relevant, når alle bare skal have ørenlyd med deres meninger hele tiden.

Eneboeren ville faktisk slet ikke høres. Journalisten, som opsøgte ham, havde meget svært ved at få manden til at tale. Han var jo i sine egne øjne (og ører) irrelevant. Han betød ikke længere noget for verdens gang. Men fordi han havde levet af indbrud i 27 år, blev han fanget, fængslet og kom i medierne. Han blev nogen igen. Hans gerninger havde alligevel relevans for andre mennesker.

Man kan med andre ord aldrig melde sig helt ud.

Men skal dette ikke være en klumme om teknologi, kunne den ikke helt tavse læser måske spørge?

Forkert at give teknologien skylden

Jo. Hver jul samles familierne, og alle opdager, at de meget hellere vil sidde med næsen nede i skærmen end tale med familien, som man oftest ikke har ret meget andet end lidt DNA til fælles med. Og så opstår krisen. Flasken peger ikke på én selv eller familien. Nej, det er teknologien, fordi den lokker os til at være dårlige og selvoptagede mennesker, der skal bekræftes, optræde og have opmærksomhed 24/7 for at være de vidunderligt spændende og interessante individer, vi går rundt og er til dagligt i vores arbejdsliv. Men i familien er vi bare helt almindelige.

For at købe aflad inviterer man måske en 50something poet til at skælde ud på internet og smartphones på en hel side i avisen. Som læser opdager man hurtigt, at internet i hendes optik er e-mail, Facebook og Instagram. Oh well…

Eller man finder en ekspert, der kan tegne et dystert billede af vores børns afhængighed af smartphones suppleret med en liste, hvor man selv kan hakke symptomerne af. Fx er jeg afhængig af min smartphone, fordi den ligger på mit natbord. Hvis jeg havde et almindeligt vækkeur og en papiravis - og måske tv i soveværelset, hvad ville jeg så være afhængig af? Ikke den “onde” smartphone - og så ville alt jo være så godt som i 1975, hvor solen altid skinnede, hvis det ikke lige var hvid jul.

De unge ER bare anderledes, så lad dem være i fred

De samme meningsmaskiner ville for 20 år siden have været sure på e-mail eller mobiltelefoner i det offentlige rum. Hvor ville det være skønt, hvis de bare slukkede for deres egne dimser og flyttede ud i skoven og lod os andre om at bygge fremtidens samfund sammen med de mange tweens, der helt uundgåeligt smelter sammen med deres smartphones og holder op med at læse papirbøger, papiraviser eller at se “1864” eller X-Faktor på tv, fordi de ikke gider at være ligesom deres far og mor.

Nøjagtig som jeg, der læste “for mange” tegneserier, så “for meget” amerikansk tv og hørte “for meget” og “for høj” punkmusik.

Vi lever i en tid, hvor stadig mindre computere vil smelte sammen med os, og robotter, kunstig intelligens, sensorer og anden digital teknologi vil forandre os. Det er uundgåeligt, og derfor skal vi forstå den fremtid fremfor at brokke os over den i et fortidigt perspektiv.

Hvis vi skal gøre noget for at påvirke den udvikling, så skal vi sikre os, at det hele ikke bliver som tv og Facebook i dag, hvor det kun handler om det modsatte af eneboerens indsigt. Teknologien er et spejl, der understøtter og fremmer det, vi spejler i den. Hvis man er et ulideligt “se-mig-hør-mig”-væsen, så virker teknologien som en forstærker af dette. Men hvis man er lidt mere refleksivt anlagt, så kan man måske godt spejle sig til selvindsigt uden at tilbringe 27 år alene i en skov?