3. Empati er ikke løsningen, men en del af problemet

Against Empathy, imod empati. Det er den provokerende titel på den canadisk-amerikanske psykolog Paul Blooms bog, der går ind og fejer alle de smukke visioner om empati af bordet. Hvordan kan han dog være imod empati? Empati er jo godt, det handler om at tage del i andres følelser. Nej, siger Paul Bloom, empati gør mere dårligt end godt i verden, og nej, han er ikke psykopat, han ønsker virkelig det bedste for alle. Her kommer argumentet.

Lad os begynde med et eksempel: Et barn er blevet væk i en skov i Jylland. Medierne rapporterer flittigt om dette barn, vi ser søde billeder af det, vi hører om forældrenes forfærdelse. Mediedanmark gribes af følelser for barnet og dets forsvinden, som optager offentligheden, indtil barnet bliver fundet.

I samme periode dør 100.000 børn i Afrika som følge af krig og sult. Det kan vi ikke rigtig rumme, det er langt væk, det er hverdagskost, det er alligevel håbløst. De fleste af os føler ikke rigtig noget for de 100.000 børn. Men i det globale, moralske perspektiv er det et langt større problem end barnet, der blev væk i en skov.

Hvis vi skal handle moralsk og politisk, kan vi ikke lade empatien styre os, for det er den slet ikke gearet til. Empati er dybt uretfærdig på mindst tre punkter:

For det første har vi empati med individer eller mindre grupper af mennesker. Det er lettest at føle empati med et enkelt menneske. Dernæst med en mindre gruppe. Så snart den bliver større, gør det ingen forskel for vores empati, om der er tale om 200 mennesker eller 200.000 mennesker. Empatien kender ikke til kvantitet. Men moralsk set er det et større problem, at mange lider, end at få lider.

For det andet har vi empati med konkrete mennesker, som vi kender godt eller kan identificere os med. Først og fremmest dem, vi kender og elsker. Dernæst med mennesker, vi møder på vores vej. Men også med dem, vi har en så konkret fremstilling af, at vi nærmest synes, vi kender dem. Som karakterer i en film – eller som barnet, der bliver væk i skoven. Det er derfor, nødhjælpsorganisationerne får bedre resultater, når de viser konkrete, lidende børn. Vi skal kunne identificere os med nogen for at have empati med dem.

Empati er dybt diskriminerende og kan i sidste ende være racistisk, idet vi også spontant identificerer os lettere med nogen, der ligner os selv, og racister har en udpræget empati med deres racefæller på bekostning af andre racer. Det er decideret i modstrid med de grundlæggende moralske principper om at behandle folk lige.

For det tredje er empati knyttet til dem, der lider her og nu. Netop fordi vi skal se dem lide, fordi deres lidelser skal være konkrete, har vi ikke rigtig empati med kommende generationer. Det betyder, at forebyggende arbejde for menneskehedens fremtid ikke kan bruge empati som motor. Det gælder for eksempel klimaproblemerne, hvis fremtidige ofre vi skal tænke os til.

Empati fungerer simpelthen ikke i forhold til samfundsproblemer overhovedet. Empati favoriserer den enkelte – den, der ser sød ud, den, vi kender, den, der bor tæt på os, og den, der ligner os selv. Empati er chauvinistisk og umoralsk. Et tydeligt eksempel er vores blik på andre dyrearter end os selv. Vi går langt mere op i, at pandabjørnen er truet, end at diverse slangearter er. Det er, fordi pandabjørnen er cute, mens slangerne er lidt klamme. Vi har mindre empati med væsener, vi finder fysisk frastødende. Det er de færreste, der kan acceptere den slags diskrimination som et etisk kompas.

Det er ikke kun filosofiske påstande, Paul Bloom kommer med. Der er en del konkret forskning, der understøtter hans argument. Såsom eksperimentet, hvor forsøgspersoner skulle tage stilling til, hvorvidt en (fiktiv) 10-årig pige, der lider af en smertefuld og dødelig sygdom, skulle komme forrest i hospitalskøen til at få en effektiv behandling. Foran andre lidende børn. Den gruppe forsøgspersoner, der blot blev stillet over for den abstrakte problemstilling, sagde – af hensyn til de andre lidende børn – nej til, at hun skulle foran i køen. Den anden gruppe fik en empatiøvelse, hvor de skulle sætte sig ind i, hvordan hun havde det med sine smerter. De valgte overvejende at sætte hende forrest i køen. Empatien førte til diskrimination.

Empati kan bruges til at understøtte hvilken som helst holdning i en debat og kan derfor ikke bruges til at tage stilling til noget, siger Bloom. De fleste debatter handler ikke om for og imod empati, men om, hvem man har empati med. Har man empati med de fremmede, der kommer hertil, eller med dem, der oplever, at deres værdier og tilværelse er truet af indvandringen? Har man empati med kontanthjælpsmodtageren, der har svært ved at få pengene til at slå til, eller med de hårdtarbejdende skatteydere, der lever under et stort skattetryk? Det er ofte dér, de politiske debatter skiller vandene.