Najbrž ni naključje, da je prostor poslednjega boja Pohorskega bataljona, kjer je 8. januarja 1943 v premoči napadalčevega ognja padlo 69 bork in borcev, kmalu postal kraj, kamor je s spominom na padle soborce že isto leto praviloma zelo previdno in spoštljivo zašla kakšna partizanska patrulja. Kot piše France Filipič (1919–2009), se je še globoko v petdeseta leta dalo na tleh najti ožgaline brun zemljank, jedilni pribor, izstreljene naboje, opazovati razcefrana drevesa in tudi koščke tkanine po vejah smrek. Ti so z delci teles tam pristali po eksplozijah minometnih min, kar je v trojnem obroču, sestavljenem iz okoli 2000 mož napadalnih oddelkov nacistične oborožene sile, dokončno strlo odpor branilcev. Od konca vojne svojci in tovariši vsako leto obiskujejo bojišče in Srečko Šarh st. (1930–2016), ki je tam izgubil očeta in tri brate, je leta 2007 povedal: "Samo eno leto po 1945 me ni bilo sem gor …"

Kmalu se porodi ideja, da bi prostor označili s spomenikom. To se je na pobudo Okrajnega odbora Zveze borcev narodnoosvobodilne vojne okraja Maribor – okolica zgodilo v nedeljo, 16. januarja 1949, ko so na kraju, kjer je padel Pohorski bataljon, odkrili spominsko ploščo. Ob vabilu na slovesnost so še zapisal, da bo ob 5. uri odpeljal iz Maribor poseben vlak do Ruš, od tam pa bodo skupaj odšli do Treh žebljev. Slovesnost je bila ob enajsti uri. Napis na plošči, ki so jo izdelali oplotniški kamnoseki, se je glasil: "Na tem kosu naše zemlje je dne 7. januarja 1943 v najusodnejših trenutkih človeštva hkrati s sovjetskimi tovariši, ki so pri daljnem Stalingradu na Volgi padali, a ustavili nemške horde, do zadnjega vojaka v boju padel ves Pohorski bataljon za svobodo, za zmago pravice, za bratstvo vseh narodov." Plošča je bila pritrjena na tri velike izklesane granitne kamne, okrašena z vencem in prekrita s trobojnico. Po nagovoru jo je odkril Franc Zalaznik - Leon (1907-1973), tudi sam pohorski partizan in v tistem času predsednik Zveze borcev Maribor – okolica.

Tisto, kar z današnjega zornega kota vzbuja zanimanje, je najprej sam datum – arhivski dokumenti govorijo o 8. januarju kot o dnevu tragičnega dogodka, drugo pa sta ideološki pridih in vzporednica z žrtvami, ki jih je terjala sovjetska obrambo Stalingrada, kjer se je zadnje dni januarja 1943 Rdeči armadi dokončno vdalo okoli 110 tisoč vojakov in častnikov nemške in drugih podpornih armad.

Tedaj po tleh zažarijo padle vertikale - osupljivi ozki trakovi svetlobe, menda od nekdaj značilni za posebne kraje na tem svetu

V času odkritja spominske plošče se piše leto 1949, to je čas neposredno po resoluciji Informbiroja. Iz Sovjetske zveze prihajajo obtožbe, jugoslovansko politično vodstvo se trudi Moskvi dokazati, da njeni očitki o jugoslovanskem odklonu od marksistično-leninistične smeri ter domnevno sovražnem odnosu do Sovjetske zveze ne držijo, zato kljub formalnemu razkolu s Stalinom celo radikalizira nekatere že pred tem vpeljane sovjetske zglede. A spirala gre naprej. Čez nekaj manj kot pol leta v idilični zaliv jadranskega otoka s preprostim imenom Goli vpluje ladja. Skoraj galjotsko vklenjenim ljudem na njej pravijo "informbiraši".

Zanimivo pa je, da France Filipič ob sklepu poročila s slovesnosti, ki je potekala "v svetlem, čistem, nekoliko vetrovnem predpoldnevu", zapiše, da je spominska plošča na bojišču Pohorskega bataljona samo začasna …, "nekoč bo tam stal velik spomenik in vsako leto znova bodo romale sem množice ob obletnici dogodka, ki je postal mejnik partizanskega gibanja na Štajerskem". Čeprav začasne zgodbe pri nas že od nekdaj rade postanejo trajne, to za prvotno spominsko obeležje pri Treh žebljih ni veljalo.

Ob koncu septembra 1957 je po tistem, ko je prevladalo mnenje, da "sedanji spomenik Pohorskemu bataljonu ne ustreza več svojemu namenu", spomeniška komisija pri Okrajnem odboru Zveze borcev Maribor pripravila posvet, ki se ga je udeležil celoten politični vrh Maribora na čelu s predsednikom Okrajnega ljudskega odbora (OLO) Milanom Apihom (1906-1992). Razpravljali so o nujni postavitvi novega spomenika, saj Tri žeblje letno obišče več kot 10 tisoč ljudi. Med razpravo se je pokazalo, "da je tematika obširnejša, kakor so predčasno menili. Leopold Krajnčič iz Gozdnega gospodarstva Maribor je predlagal, da naj bi na kraju zadnje borbe postavili dostojen spomenik "na jasi, do koder je že zdaj speljana dobra vozna cesta pa planinsko kočo". Milan Apih je očitno imel zadnjo besedo: "Na tem mestu naj ne bi stal veličasten spomenik, zaradi katerega bi bilo vse obeležje spremenjeno. Spomenik naj bi bil skromen, vendar dostojen." Udeleženci razprave so mnenje predsednika OLO podprli.

Končni sklep je bil, da bodo povabili vse mariborske arhitekte, naj si ogledajo kraj, naredijo osnutke predlogov in te posredujejo komisiji oziroma žiriji. Udeleženci posveta so menili, da naj bi sam kraj ostal čim boj nedotaknjen, obeležen le s skromnim spomenikom. Na Osankarici pa naj bi stala tudi nova planinska koča, v kateri bo obiskovalcu na ogled tudi razstava o Pohorskem bataljonu.

Javno oznanilo je pomenilo izziv za arhitekta Branka Kocmuta (1921-2006), ki ga uvrščamo med vodilne urbaniste in arhitekte druge polovice 20. stoletja v Mariboru in Sloveniji, ter akademskega kiparja Slavka Tihca (1928-1993), brez dvoma enega najpomembnejših naših kiparjev istega časa.

Stane Kocutar Zaradi planotastega reliefa skozi smrekov gozd, po tistem, ko ga ni več mogoče videti na obzorju, nenadoma in za res zelo kratek čas spet posije zahajajoče sonce.

Že 17. oktobra 1958 se je komisija spet sestala. Slavko Tihec ji je predložil dva osnutka, od katerih je bil "po dolgi, burni razpravi" sprejet model, ki predstavlja "dve ranjeni, raztrgani, na pol na tla zleknjeni figuri, ki se dvigata k poslednjemu, a vendar še mogočnemu in neuklonljivemu uporu". Tako je osnutek spomenika Pohorskemu bataljonu, prva Tihčeva javna plastika, dobil zeleno luč. Sprejeta je bila tudi arhitekturna zasnova Branka Kocmuta, ki je s krožno kompozicijo predstavil bodoči spomeniški kompleks, za katerega je komisija menila, da dostojno označuje zgodovinski prostor. Kompozicija je zajemala označbo obrambne krožnice, s poudarjenim položajem posameznih branilcev. Te danes označujejo manjši kamniti kvadri z imeni bork in borcev. Na mestih v središču, kjer so stale zemljanke, stojijo večji kvadri iz pohorskega kamna z napisi. V osrednji poziciji pa je ureditveni načrt predvidel največji, ob postavitvi nekoliko svetlejši kamniti kvader s ploščo, na katero je nameščena Tihčeva skulptura. Plošča ima v jugozahodnem kotu izsek, skozi katerega naj bi po avtorjevi zamisli raslo drevo. To je bilo posajeno in ga na fotografijah spomenika, nastalih pozimi 1958/60, še vidimo, vendar je po nekaj letih odmrlo, poskusi ponovne zasaditve pa niso bili uspešni.

Druga zanimivost je tudi ta, da so v skladu s projektom sprva nameravali na bližnja drevesa namestiti posebne bronaste ploščice, ki bi že ob lahnem vetru delovale kot piščali in oddajale zvok, vendar kasnejša poročila izvedbe te zamisli ne omenjajo več. Celotna zasnova naj bi obiskovalcu nemo pripovedovala o tragiki Pohorskega bataljona in njegovem junaškem koncu. Tihčevi umirajoči, a še vedno v bojevniški upornosti privzdignjeni telesi dajeta celotnemu občutenju nekakšen akord, tega pa naj bi po izvirni zamisli dopolnilo skozi izsek rastoče drevo, s simboliko novega življenja. Tudi napis na plošči se bistveno razlikuje od tistega iz leta 1949: "V boj za svobodo sveta ste šli kot ponosni junaki, venec je večno zelen – Pohorje vam spomenik." Ker ga že dolgo nihče ni obnovil, ga danes lahko bolj slutimo kot vidimo.

Komisija je Tihčevo kiparsko stvaritev prepoznala kot moderno delo in prišla do sklepa, ki v ugotovitvi preseneti s širino razumevanja sodobnega umetniškega izraza. Zapisali so, da "ne kaže z nekimi realistično izdelanimi skulpturami tekmovati z veličastnostjo narave, ki daje spomeniku tako lep okvir. Kiparsko delo naj bo poosebljena misel o junaštvu in borbi, o tragediji, a ne o brezupu." Zavedajoč se sočasnega odpora (in tudi političnega vpliva) tistih, ki so pričakovali, da bo spominsko znamenje pri Treh žebljih nagovarjalo z govorico neskaljenega realizma, pa so dodali, da je treba "kiparsko delo ocenjevati kot del spomenika in ga razumeti v odnosu do celotne zamisli, samo kot podčrtavanje tragike in junaštva velike borbe".

Jeseni 1958 so tudi napovedali, da bo odkritje spomenika ali 4. ali 22. julija 1959, ko bo prav gotovo pod streho tudi Koča Pohorskega bataljona postavljena 20 minut stran. Pri Domu na Osankarici je danes na ogled spominska razstava o zadnjem boju Pohorskega bataljona.

Razumljivo je, da podaja revolucionarno vsebino v napredni vznemirljivi obliki

Slavko Tihec je 16. maja 1959 v tedanji Večerovi rubriki Pomenki po ateljejih spraševalcu, podpisanem najbrž z inicialkama, ki pa je umetnika dobro poznal, saj ga je v relativno kratkem intervjuju kar štirikrat ogovoril s "ti", omenil, da se skulpturi za spomenik Pohorskemu bataljonu pravkar odlivata v Beogradu. Tihec je spretno izkoristil priložnost in povedal, da "me je prijetno razveselilo, ko je žirija izbrala moje delo, kljub izrazito moderni zasnovi, ki je še marsikomu pri nas tuja. To dokazuje dober okus naših ljudi". Kompliment je nedvomno namenjen predvsem članom komisije, ki je sedem mesecev prej "po dolgi, burni razpravi" sprejela enega od dveh njegovih osnutkov.

Na začetku januarja 1959 je nastajanje spomeniškega kompleksa na poslednjem bojišču Pohorskega bataljona ovrednotil tudi ugledni umetnostni zgodovinar Sergej Vrišer (1920-2004), diplomant dr. Franceta Steleta, tedaj še kustos v Pokrajinskem muzeju Maribor. O Tihčevem delu je zapisal: "Prav gotovo se to delo bistveno razlikuje od prvih spomenikov po vojni. Avtor je mlad kipar (tisto leto dopolni 31 let), teži za sodobnim izražanjem in razumljivo je, da podaja enako kot njegovi sovrstniki revolucionarno vsebino v napredni 'vznemirljivi' obliki. Pri pohorskem spomeniku bo kiparsko delo učinkovito dopolnilo arhitekturno zasnovo in dostojno predstavilo dobo, v kateri je nastalo. V gozdovih nad Oplotnico bomo šestnajst let po tragediji Pohorskega bataljona počastili njegov spomin z resnimi stvariteljskimi napori," zaključuje svoj izrazito naklonjen in strokovno utemeljen zapis Vrišer. Posamezne kamnite komponente so po predloženih načrtih izklesali in do 10. junija obdelali v tedanji Granitni industriji Josipdol. Za končno postavitev na terenu je ostalo dobrih dvajset dni časa. Četrtega julija 1959, na nekdanji državni praznik dan borca, je generalpodpolkovnik Peter Stante – Skala (1914-1980) po osrednjem nagovoru odkril spomenik, na slovesnosti pa se je zbralo okoli 12 tisoč ljudi.

Sprva s spomenikom na samotni koti 1240, do katerega je v skladu z zasnovo še vedno mogoče priti le peš, po skoraj poldrugem kilometru ali dvajsetih minutah hoje številni niso bili zadovoljni. Menili so, da bi tja sodilo nekaj izrazito realističnega. Prav temu sta Branko Kocmut in Slavko Tihec ugovarjala, saj ob tedaj mladih, vitkih in z vojno zaznamovanih smrekah razen njihovih nista videla možnosti za še kakšno tja umeščeno konkurenčno vertikalo.

Zato je na mestu domnevne poveljniške zemljanke postavljen kamen – horizontala in zato v bron ujeti umirajoči telesi poosebljata tragiko usodnega januarskega dne leta 1943, ob kateri bi se pesnik Edvard Kocbek kot v svoji Obljubljeni deželi zagotovo še enkrat vprašal: "Kaj je iskanje neba proti najdeni zemlji?"

Zaradi planotastega reliefa zahodnega Pohorja se zgodi kdaj na večer, da skozi smrekov gozd, znotraj Kocmut–Tihčeve spomeniške stvaritve, po tistem, ko ga ni več mogoče videti na obzorju, nenadoma in za res zelo kratek čas spet posije zahajajoče sonce. Tedaj po tleh zažarijo "padle vertikale" - osupljivi ozki trakovi svetlobe, menda od nekdaj značilni za posebne kraje na tem svetu. Take, kamor s svojo človeško majhnostjo ne zaideš prav pogosto. A vedno, ko od tam zbrano in spoštljivo spet greš, njihovo sporočilo še dolgo hodi s tabo. Trije žeblji na Pohorju so tak kraj …