La meva primera experiència campingista ha estat al Remei de Pont de Suert; un lloc de baixa capacitat al costat de la Noguera de Tor i al peu de la L-500; la carretera que serpenteja des de Pont de Suert fins al cor de la Vall de Boí. Vam llogar un bungalow per passar-hi tres nits i quatre dies i conèixer aquest indret on el romànic va brillar al seu màxim esplendor. També hi ha l’opció ‘apartament d’esquí’ (hi ha molta oferta en pobles com Boí, Taüll o Barruera) o l’hostalet però la Lola feia temps que volia “anar a una casa de fusta” i va ser l’excusa.

Hi vam anar l’última setmana de juny a caminar, visitar ermites i menjar bé i crec que vam aconseguir les tres coses. Vam agafar-nos el camí d’anada com un viatge. Això vol dir que no teníem pressa per arribar (és molt lluny des de Girona i vam aturar-nos a Cardona i Sort) i que vam arribar a les 8 de la tarda amb el temps just per comprar una mica de pa i embotit a Pont de Suert i comprovar com n’era de freda l’aigua de la piscina del càmping.

El primer dia de ‘feina’ pròpiament dit va ser el divendres. Vam anar a caminar pel Parc Nacional d’Aigüestortes. L’accés motoritzat al parc està restringit al taxi; unes furgonetes amb capacitat per 8 passatgers que surten de Boí quan consideren que hi ha prou quòrum perquè el viatge els surti rendible (això fa que t’hagis d’esperar). Des de Boí (pujar i baixar costa 10’2 € als grans i 6’3 € els petits) et deixen per sobre de l’estany de Llebreta (des de Boí hi ha 11 kms) i des d’allà pots caminar fins a l’estany Llong. Hi ha una hora i mitja (o dues hores) de marxa.

També pots conduir fins a l’entrada del parc, deixar el cotxe a l’aparcament (gratuït) i emprendre la ruta a peu des d’allà. Algú acostumat a caminar i sense mainada ho pot fer perfectament. I encara hi ha una tercera opció; deixar el cotxe aquí i fer-te el longuis per veure si algun taxi puja prou buit com perquè es vulgui aturar i pujar-te. Vaig veure uns alemanys que ho feien.

Ja m’haig de discutir amb prou gent en la meva feina com per també haver-ho de fer durant les vacances així que vaig anar a Boí, vaig pagar els 10 € i vam disfrutar d’una plàcida caminada a pas de vaca superant rierols, desnivells molt suportables, obsevant salts d’aigua i arribant, finalment, a l’estany Llong, on comença la ruta que et permet anar, per exemple, a Sant Maurici (nosaltres ho vam deixar per una altra vegada i vam pensar que, en aquell cas, serà millor establir el campament base a Espot).

Portavem entrepans i vam dinar amb els peus en remull a l’estany Llong. D’això jo en dic desconnexió. Hi havia gent però no carregava. De fet, per ser justos, en tots els dies que vam estar patrullant per la zona hi havia MOLT POCA gent. Els turistes arribàvem a conèixer-nos!.

Vam acabar fent 12 kms i la Lola va aguantar com una campiona. Vam passar pel super a Barruera i ens vam recompensar amb unes hamburgueses de vedella ecològica que era glòria. Abans havíem anat a baixar la temperatura a la piscina. No ens hi vam eternitzar. Els tàvecs s’encarregaven de fotre’t fora. La seva voracitat era equiparable a la nostra.

Dissabte va tocar ermites. Entrar a Santa Maria de Taüll és de franc, Sant Climent costa 5 € i les altres 2 € cadascuna però hi ha pacs que surten molt bé. Nosaltres vam agafar el de 3 i visita al centre d’interpretació per 8 €. Si sou molt fans, agafeu-vos el pac de 5 ermites però si no, amb el de 3 + Santa Maria passeu.

A Sant Climent ja no hi ha Pantocràtor, ni la còpia però hi ha un mapping més que recomanable. El passen cada mitja hora. Convé donar un cop d’ull als horaris per anar sobre segur. Nosaltres vam visitar les dues de Taüll, la d’Erill La Vall (on hi ha el centre d’interpretació). la Nativitat de Durro, la de Boí i també vam pujar fins a la urbanització el Pla de l’Ermita (un seguit d’hotels i apartaments per esquiadors que a l’estiu és fantasmagòric) per contemplar l’ermita de Sant Quirc (mireu les fotos).

Vam dinar a Taüll amb vistes a Sant Climent a la cerveseria gastronòmica Tribulosi. No hi havia millor manera de rematar-ho. A la tarda vam pujar a Durro però la mossa demanava clemència i, a més, teníem pla per la nit.

Piscina+dutxa i cap a Barruera a sopar per estar a punt per les falles, la celebració del Sant Joan a posteriori. La festa de les falles consisteix en encendre un tronc a la muntanya (des del poble es veu perfectament) i, amb aquest foc mare, anar encenent les torxes que habitants dels diferents nuclis de la vall (bàsicsment gent jove) baixen a la cursa fins al poble on s’encén una gran foguera.

La serp de foc descendint cap al poble en plena nit val molt la pena. A les 10 baixava la mainada (tenien una foguera més a prop perquè el terme mainada s’acaba als 5 anys), a dos quarts d’11 era el moment dels que tenien entre 5 i 12 anys i a partir de les 11 els grans, que baixen estesos inflats de poció màgica i abillats amb esquelles d’ovella i vaca; algunes enormes.

L’última nit vam dormir com els troncs encesos que baixaven de la muntanya. I ens quedava el diumenge per fer una última incursió a la zona i tornar. Vam optar per visitar el pantà de Cavallers. Queda al final de la L-500, on vam deixar el cotxe i vam fer una caminada de dues hores i mitja a peu d’embassament. Al final, hi ha un salt d’aigua molt recomanable però no hi vam poder arribar per lesió muscular de filla. És un corriol amb poc desnivell però que t’obliga a caminar sobre pedres i els turmells es poden ressentir.

Res que no curi un bon dinar a El Caliu de Taüll (un altre lloc recomanable del que entraré en més detalls en un altre post). Vam tornar en direcció Cambrils per la N-230, funambulejant per sobre de la frontera entre Catalunya i Aragó i, durant els primers kms, amb l’enorme pantà d’Escales a la nostra esquerra.