Mă întorceam de la plimbare cu soția la braț. La un colț de stradă ne-a oprit o voce tremurândă: ”Dacă nu vă supărați, mă ajutați și pe mine, vă rog din suflet!”. Inițial am crezut că este vorba despre cerșetoria clasică. Toate patetismele cerșetoriei încep cam la fel și, în timp, te imunizezi fără să vrei la toată sărăcia care putrezește pe străzile orașului. Primul instinct a fost să ignor, dar vocea interioară a sărit cu gura pe mine că nu este normal să ignori pur și simplu și m-a obligat să întorc capul către sursa rugăminții. Era o bătrână cu ochi tulburi care tremura sprijinită într-un baston scorojit. Era îmbrăcată murdar și sărăcăcios, iar în cealaltă mână ținea o pungă de plastic la fel de murdară și aproape goală. Pe cap purta o pălărie de pescuit arsă de soare și care nu se asorta în nici un fel cu restul ținutei încropite din vechituri probabil donate și pantofi bărbătești cu multe numere prea mari. Bătrâna continuă: ”Vă rog din inimă, dacă puteți și nu e deranj, să mă ajutați să traversez strada să mă duc la mine pe bancă, că m-a călcat mașina aicea și mi-e frică să traversez! Sunt aproape oarbă. Nu văd bine deloc și m-a călcat mașina aicea când traversam!”. Ne-am întors din drum fără ezitare și am decis să o escortăm de braț până la ea la bloc.

Pe drum, baba își cerea iertare, la fiecare doi pași, că ne-a ținut din treabă și că ne-a deranjat. Apropierea de ea m-a obligat să-i văd toate detaliile feței. Mi-a apucat simțurile cu toată forța și m-a strivit cu capul de realitatea cruntă pe care nu simțeam nevoia să o înfrunt și azi, în singura mea zi liberă. Înaintea mea tremura o față schimonosită de durere și brăzdată de bătrânețe, cu ochii alburii și înconjurați de numeroase cicatrici chirurgicale, imprecise și cu margini inegale, ce trădau lucrătura unui chirurg plictisit și prost plătit. Un drum care nouă ne-ar fi luat două minute s-a transformat într-o călătorie de jumătate de oră, cu pași tremurânzi și pauze dese, cu instrucțiuni și etape pregătitoare pentru urcat și coborât borduri și, în general, cu toate procedurile necesare pentru escortarea unui nevăzător printre obstacolele urbane. Agățată de brațul meu bătrâna ne povestea cum a călcat-o unul cu mașina și ne arăta locul faptei. Era o alee printre blocuri, nicidecum un drum de circulație intensă, dar bătrâna nu știa chestia asta. Pentru ea toate drumurile deveniseră periculoase. Ne povestea cum domnul respectiv a trântit-o la pământ cu mașina și a refuzat să coboare din mașină ca să o ridice de jos. A scos capul pe geam și i-a strigat: ”Stai cuminte, că n-ai murit! Dacă n-ai murit, e bine!”. Inițial bătrâna a vrut să-l blesteme, dar s-a răzgândit și a decis că nu e normal să facă chestia asta… nu-i creștinește.

Tot pe parcurs ne-a povestit de pensia mică, de medicamente, de ce ar fi vrut și ce i-ar fi plăcut. Ar fi vrut să meargă la piață unde se organiza o adunare de tarabagii cu fripturi și mititei, cu produse tradiționale și bere rece. Evenimentul se ținea la o distanță de două stații cu autobuzul. Pentru ea era un vis imposibil. Pentru a parcurge această distanță ar fi trebuit să meargă vreo cinci sute de metri printre gropi, în șantierele interminabile din Drumul Taberei, să ghicească culorile semafoarelor de pietoni, să nimerească singură stația de autobuz, să deosebească cu ochii ăia autobuzul de un camion, să ghicească autobuzul potrivit, să poată urca în el, să vadă stația unde trebuie să coboare și să poată coborî din autobuz fără să-și rupă ceva. Din punctul ei de vedere, piața putea fi la fel de bine pe partea cealaltă a planetei. Pășeam împreună încetișor, eu aplecat ca să ajungă la brațul meu, ea înfricoșată de fiecare denivelare de teren. Se plângea că nu mai are dinți, că nu vede și că e greu la bătrânețe. Își cerea iertare de la noi, din doi în doi pași, deși amândoi încercam să o asigurăm că nu e cazul și că ne face plăcere să ajutăm.