Am vorbit cu Grigore Arsene, președintele Asociației Editorilor din România, despre Uniunea Scriitorilor din Pușcării și despre editurile la care își publică deținuții „lucrările științifice” care le aduc scăderi de câte 30 de zile ale pedepselor.

„Știți care este cea mai mare editură din România”, m-a întrebat?

„Este o editură din Craiova, se numește SITECH, scoate cam 1.800 de titluri pe an, cam de șase ori cât Humanitas”, spune Grigore Arsene. Pe lista cărților scrise în pușcării, editura SITECH apare cu zeci de titluri publicate, printre care cele ale lui Dinel Staicu, Marius Locic, Ioan Niculae și Maricel Păcuraru.

Grigore Arsene vorbește despre o industrie editorială paralelă care s-a dezvoltat în urmă cu mulți ani în România. „Povestea asta cu 400 de cărți scrisă de deținuți sigur că e foarte vizibilă în media, dar e grefată pe un fenomen care de ani de zile avansează. Noi ne tot batem cu problema asta, acum suntem bucuroși că acum a ieșit la lumină. Există în România o industrie editorială paralelă, a cărților invizibile. Sunt scoase în 50 de exemplare sau chiar mai puțin, în diverse scopuri - avansări, grade didactice, CV-uri. Sunt cărți apărute la edituri care nu au redactori, care pur și simplu publică un text, nu verifică dacă e autentic sau luat de undeva, nu verifică ce e înăuntru și respectivul beneficiază de faptul că mai are o carte”, crede președintele Asociației Editorilor din România. O astfel de propunere a primit el însuși: „A venit unul care îmi era oarecum prieten și mi-a spus că trebuie să se facă profesor și că mai are nevoie de o nouă carte. Și îmi zice luați-le pe astea două pe care le-am scris deja, luați un capitol de acolo, un capitol de acolo și faceți a treia carte. L-am dat afară”.

Potrivit lui Arsene, în anul 2015, peste 36.000 de titluri au primit ISBN de la Biblioteca Națională, însă pe piața de carte ajung între aproximativ 10.000 dintre acestea. „Eu constat că există un număr foarte mare de titluri de carte care sunt invizibile. Ceva nu este în ordine cu ele. Unde sunt? Ce sunt?”, se întreabă Grigore Arsene. Publicarea unei cărți științifice presupune un proces de referare, în care unul sau mai mulți specialiști stabilesc dacă aceasta aduce vreun element de noutate într-un domeniu anume. Urmează apoi partea de redactare. „De ani de zile editorii încearcă să spună: Domn’e, nu se poate ca ăla să aibă 1.800 de titluri! Păi știți ce înseamnă să scoți 1.800 de titluri? Trebuie să ai o armată de redactori, de referenți...Cum poți matale să scoți atâtea titluri fără să ai niciun corp redacțional?”

Îl întreb dacă există posibilitatea ca un autor să cumpere întreg tirajul unei cărți. „Sigur, dacă editura achiesează la așa ceva, nu este nimic ilegal. Dar este imoral. Ce carte e aia pe care autorul o cumpără și o ține în dulap? Sau o dă pe la prieteni și se laudă ce a făcut?”