„Vă spun că era un șofer foarte bun, nu bun, foarte bun!"

„Vă spun că era un șofer foarte bun, nu bun, foarte bun!”

Asta a declarat prietenul șoferului de pe autocarul morții. Dacă e vorba de agentul de Poliție Ciobanu, care șofa în timpul liber, am avea toate motivele să credem că așa e: avea carnet din 1989, pentru toate tipurile de autovehicule, și conducea autospeciale de serviciu ale Poliției. Un om al legii, cu experiență și presupus a fi foarte bine antrenat, având în vedere verificările la care sunt supuși periodic angajații MAI.

Și atunci, cum au ajuns atâția români să plece cu autocarul în excursie și să se întoarcă în țară unii în coșciuge, alții în comă?

Cred că tragicul stă aici într-o definiție. Ce înseamnă în Țara Românească „șofer foarte bun”?

Logic ar fi ca expresia să definească un șofer care, fiind un foarte bun cunoscător al tehnicii condusului și dinamicii autovehiculelor, având reflexe și vedere foarte bune, conduce prudent, prevăzător, respectând legile circulației atât în litera, cât și în spiritul lor.

În realitate însă, pentru mult prea mulți, excelența în șoferie presupune să „știe să țină covrigul în mână”. Adică „se bagă”, merge „tare”, are „vână”. Forțează intersecțiile pe galben și ciupește roșul, depășește în forță, la fir de păr, puțin îi pasă de carosabilul umed sau vizibilitatea redusă, ia curbele la limita scrâșnetului de roți. Nu suportă să meargă câtuși de puțin în spatele unui „fraier”.

Faptul că ani de zile nu pățește nimic, e atestatul lui de mahăr, ba chiar de șumahăr al volanului.

Și n-am spus nimic despre aspectul că bunul șofer ținea în mâini nu covrigul autoturismului personal, ci al unui autocar plin cu oameni, ceea ce ridică totul la puterea n.

Când traversezi un tunel într-o zi ploioasă, parcurgi o porțiune de drum uscat, după care ieși brusc pe carosabilul umed, cu risc de derapaj. Tot la ieșirea din tunel, schimbarea abruptă de luminozitate produce un moment de vedere neclară șoferului. Sunt lucruri de care țin seama și eu, conducător auto vechi, dar amator.

Profesionistul morții, în schimb, deși avertizat de pasageri, după cum declară supraviețuitori ai accidentului, a râs și a accelerat mult peste limita legală în zonă de 50km/h ca să depășească un vehicul la ieșirea din tunel, în curbă și cu mâzgă pe asfalt. S-a bazat pe talentele și experiența lui îndelungată în a călca regulile circulației și conducerii preventive. Morții pot fi mândri, au fost trimiși pe lumea cealaltă de un șofer foarte bun.

Și a mai fost cineva foarte bun, dacă nu genial, în povestea asta crudă: ambasadorul României în Muntenegru, un anume domn Florovici. Numai că nu un prieten i-a dat titlul de ambasador nu bun, foarte bun, Excelența Sa și l-a dat singur – „Acum s-a văzut cum e văzută România în Muntenegru, poate și datorită mie”, n-a ratat prilejul să declare slujbașul român în timp ce muntenegrenii făceau coadă la donare de sânge pentru răniții români.

Un polițist și un diplomat. Când ni se întoarce stomacul pe dos la vederea încăierării politicienilor din Opoziție cu cei de la Putere ca să mai stoarcă niște capital politic dintr-o nenorocire, să ne gândim o clipă și la cum se comportă „profesioniștii” nepolitici din țara asta.