Cam asta a fost reacția la vizita artiștilor scandalagii Voina. Au venit în București și au speriat jandarmii, au alertat serviciile secrete, au scris pe zăpada românească cu pișat, căcat și apă sfințită, au pălmuit un hipster care i-a făcut lași, stârnind un uragan de revoltă. “Cine-s rușii ăștia nenorociți? Cu ce drept vin aici? Asta e artă?!” s-au întrebat oamenii.

“Dacă te caci pe tine de frică nu e artă“, au încercat cei de la Voina să explice. “Am făcut un performance azi și am vrut ca lumea să creadă că e doar agresiune și violență. Dar a fost o situație artistică – tipul reprezenta sistemul, iar noi reprezentam protestul.”

Probabil că palma lor a venit înaintea gândirii artistice, la fel cum mintea noastră i-a izbit cu judecata înainte să înțeleagă ce se întâmplă cu ei. Am stat câteva zile în preajma lor și m-am mirat de puterea pe care o emană. N-au bani, n-au pile, sunt niște amărâți în haine jerpelite. Dar au reușit să-i înspăimânte de-a dreptul pe conducătorii Rusiei, să farmece până la delir o grămadă de intelectuali, să emane putere pură.

Voina sunt puternici. Sunt puternici pentru că reușesc să construiască realități. Când sar jandarmii pe ei, nu se ceartă pe articole de lege, cum fac protestatarii din București. Îi întreabă despre artă și despre drepturile omului cu o candoare care îi paralizează. Doar în fața Yanei, o blondă de 20 și ceva de ani, am văzut jandarmi dezarmați de frică. Voina joacă întotdeauna pe terenul lor. Dincolo de asta, mulți consideră acțiunile lor inutile, extremiste sau de-a dreptul retarde.

În contrast, mulți artiști români au poziții raționale, corecte și articulate. Însă acestea nu înseamnă nimic cât timp le lipsește puterea. Puterea e concentrată la politicieni și la mafia din jurul lor. Ei creează realitatea. Intelectualii și jurnaliștii joacă pe terenul acestora, o mlaștină de legi, coaliții și jocuri politice. Le lipsește puterea de a crea realități, nu știu cum să gândească lumi mai bune decât cea care ne este servită.

Asta am învățat de la vizita Voina. Ruși dubioși și simpatici. Ducă-se învârtindu-se!

O Pulă pentru Dictatură

1 + 1 = 2. Într-o dictatură, să spui că unu plus unu egal doi înseamnă să spui că dictatura e criminală și trebuie să dispară. Ăsta-i adevărul de bază, restul sunt ca niște păhărele de votkă proastă pe care le torni pe gât ca să uiți de rahatul din jur.

Cam asta zicea Herta Müller acum un an jumate, după ce a câștigat premiul Nobel pentru literatură. Într-o dezbatere de la Ateneu l-a îngenunchiat pe Liiceanu, pe generația de intelectuali care și-a petrecut comunismul în turnul de fildeș și nu a avut curajul să spună adevărul cel mare.

Multă vreme m-am întrebat cum s-ar traduce în realitate acel unu plus unu egal doi. Cum înfrunți sistemul, cum te înfrunți pe tine? Dilema semiotică s-a spulberat când am văzut pula de 65 de metri care s-a ridicat în fața sediului KGB în noaptea de 14 iunie 2010.

Vreo 10 oameni au dat buzna pe podul Liteyny din Sankt Petersburg exact când începea să se ridice și au vărsat bidoanele de vopsea înainte ca polițiștii să sară pe ei cu pumnii. Falusul s-a ridicat în fața organului de represiune, iar isprava artiștilor de la grupul Voina (Război) a făcut înconjurul lumii.

Prin Occident, acțiunile de genul ăsta sunt niște glumițe sociale. În țara lui Putin, însă, sunt extrem de serioase. Rusia face echilibristică între un stat foarte corupt și o dictatură în toată regula. Iar Voina face echilibristică între libertate și pușcărie.

Membrii lor au fost arestați, torturați, dați în consemn prin Interpol. Dacă stai pe lângă ei, libertatea devine ca o plimbare prin mlaștină. Când e soare și te minunezi de frumusețea din jur, când se înnorează și începi să te scufunzi, tras în jos de monștri nevăzuți. Dar asta urma să aflu abia mai târziu.

Acum mai bine de o lună, au început să mă contacteze tot felul de indivizi care îmi spuneau conspirativ că se apropie un subiect pizdetz. Până să-mi spună despre ce e vorba se codeau de parcă aveau în servietă înregistrările din scandalul Watergate, care au dat jos un președinte american.

Vine Voina la București. Doi membri vin legal, alții pe nașpa, că le-au fost confiscate actele de autoritățile rusești. Așteaptă-i. Vei afla la momentul potrivit. Te contactăm noi.

Pe 8 martie primesc un mesaj – rușii sunt la Muzeul de Artă Contemporană, au tocmit un alpinist să le cațăre un banner imens cu pe Casa Poporului! Ajung fix la timp pentru scandal – polițiștii de la intrarea în muzeu, care ți-ar scana și creierul dacă ar ști cum, au avut un acces de paranoie când au văzut aparatele foto și strigă c-o să cheme jandarmii să-i salte pe toți!

Dar rușii sunt liniștiți. Au și ei din ăștia, doar că ai lor te bat direct, fără să-ți facă morală. Tipa de la muzeu, pe jumătate încântată, pe jumătate speriată, le explică ce-i cu SPP-ul. “Da”, zic rușii sictiriți, “sunt și la noi o grămadă de hăndrălăi care apără mafioții…”

Alex Plutser-Sarno, creierul operațiunii, e un artist absolvent de filosofie, de-o vârstă cu taică-miu. Are o geacă de piele ca roacherii din Suceava și acel calm hotărât pe care îl stăpânesc doar șefii de servicii secrete și paznicii din depourile CFR. Știe engleză, dar vorbește cu toată lumea în rusă și, culmea, îl înțelegi. Dar din spate vine Yana Sarna, o tipă de 20 și ceva de ani, care îți traduce naiba știe ce, face poze, se agită în toate părțile, fără filosofi rămâneam.

Acțiunea durează mai mult decât ai crede, e planificată la sânge. Plutser stă uneori minute-n șir nemișcat și calculează unghiuri, idei. Altfel nu ar fi reușit acțiuni ca orgia din Muzeul de Biologie, din ajunul alegerilor prezidențiale. S-au futut în cinstea alegerii lui Medvedev (Ursulean pe rusește), care ordonase în campania electorală femeilor să facă mai mulți copii.

În fine, bannerul cu “Voina Wanted” e legat fedeleș de Casa Poporului. Din spatele unor gratii se încruntă Oleg Vorotnikov, fondatorul grupului, care a fost arestat acum un an, după ce au răsturnat șapte mașini de poliție în centrul Sankt Petersburgului. Acum e pe jumate fugar, n-are acte, nu folosește din principiu bani, trăiește din ce ciordește prin supermarketuri și ce-i mai dă lumea.

Acțiunea de la București e parte dintr-o campanie prin care protestează împotriva persecutării deținuților politici. Voina plimbă bannerul pe unde pot și-l pozează. De asta au acceptat să vină la festivalul One World și să expună la MNAC, că altfel ei își bagă picioarele în orice formă de cultură instituționalizată. L-au beștelit și pe burghezul de Banksy după ce le-a donat 120.000 de euro ca să-l scoată pe Oleg din pârnaie. Au făcut mișto de toate premiile pe care le-au primit, dar au luat banii și i-au dat mai departe pentru activiștii care putrezesc prin pușcăriile rusești.

Așa că n-o să se mulțumească cu un banner atârnat cu aprobare pe muzeu. Pornim prin curtea imensă a Casei Poporului, o luăm pe lângă sediul SPP, spre intrarea principală. Trei dubioși cu shotgunuri în mână trec pe lângă noi. Nici o tresărire din partea rușilor. Mie îmi îngheață sângele. Pornim.

Noi desfacem bannerul, voi filmați și țineți de șase, hai! În 5 secunde se aud primele țipete – “Hei! Ce faceți acolo?! Băăăăăă!” Apare Jandarmul. Are o figură de om amărât. “Ce-i asta?! Ce faceți!?!” Yana sare în fața lui, Hello!, și-l întreabă în engleză:

– Ce credeți despre drepturile omului în Rusia?

Rămâne cu gura căscată câteva secunde, se bâlbâie și reia discuția ineptă.

– Credeți că e vreo diferență între Rusia și România?

– Don’t ask that question. My personal opinion is not here.

Unde vă e opinia? ar fi întrebat Yana, dar jandarmul strigă în stație: “Da, sunt un grup de… ce ați zis că sunteți? ARTIȘTI?! Da, care pun un banner la A1, fac reclamă cuiva, nu știu…”

Jandarmul de la capătul celălalt are o singură treabă:

– Auzi, da’ de ce mă suni tu? Nu treabuia să fie Almaru?

– … deci sunt niște artiști, au un afiș pe jos!

– Și Almaru de ce nu m-a sunat?!

Prins între relațiile internaționale România – Rusia și între cele hiperlocale, Almaru – Șefu’, jandarmul arborează o privire deznădăjduită.

– Deci putem să plecăm? întreb.

– …Da.

În tot timpul ăsta, un maidanez se cacă pe peluza Senatului. Plecăm cu câinele după noi. La poartă, auzim cum șefu’ îl face varză pe săracul jandarm.

În Piața Constituției, opt gagici din Siria descind din trei mașini negre care duduie de manele bulgărești și încep să danseze în fața Casei Poporului. Rușii întind bannerul în fața lor, iar câinele anarhist se covrigește pe el și își linge degetul rupt într-o confruntare de demult. În timpul ăsta, Siria împlinește un an de proteste împotriva dictaturii, în care au murit 7500 de oameni.

Parcă toți străinii se strâng în România să protesteze. Doar românii stau acasă și mormăie. La Universitate se mumifică încet 20 de bătrâni cu steaguri. La sediile ministerelor îmbătrânesc 20 de tineri care joacă leapșa cu jandarmii. Rușii trec prin centrul vechi cu privirea sus, ca Armata Roșie în ’44. Și, la fel cu atunci, românii îi primesc jumătate cu admirație, jumătate cu ură mocnită.

Ajungem la Centrul Ceh și ne simțim de parcă am reușit să intrăm în buncăr în timpul bombardamentelor. Aici nu ne poate atinge nimeni. Și avem un frigider plin cu bere moca. Debarasăm un raft și ajungem, pe cale naturală, la discuțiile despre dictatură.

După căderea regimurilor comuniste au fost vreo zece ani de degringoladă în rândul polițiilor politice, dar în ultimii ani au început să se reorganizeze puternic. FSB-ul rusesc ajunge încet-încet la performanțele KGB-ului. Românii investesc puternic în securitate, asta e prioritatea națională, avem până și prim-ministru din branșă.

Cei de la Voina au fost săltați acum două zile în fața Ministerului de Interne. Jandarmul urla la ei “Știu cine sunteți și ce faceți! Spuneți-mi – unde-i Oleg?!”

Alți polițiști le-au zis:

– Nu e voie! Cum ar fi dacă ar pune bannerul ăsta pe Kremlin?

– Dar noi l-am pus pe Kremlin!

– Cee? Pe Kremlin?! (începe să urle isteric) Dați-l jos, dați-l jos!

A doua zi, Jandarmeria a intervenit agresiv la o expoziție foto ambulantă. Nu ai nevoie de autorizație pentru așa ceva, dar asta nu a împiedicat jandarmii să-i hărțuiască cu legitimări “de rutină”. În alte părți ale orașului, zeci de oameni erau aruncați în dube albastre pentru că îndrăzneau să protesteze.

Paranoia se instala cu fiecare Staropramen și cu fiecare poveste. Pe 1 martie stăteam pe o bancă în Cișmigiu cu niște fete și le făceam mărțișoare. O trupă de jandarmi a descins, ne-a legitimat pentru că desfășuram o “activitate suspectă” și ne-a percheziționat. Era să iau amendă, pentru că aveam asupra mea o armă albă: forfecuța cu care tăiam șnurulețele de mărțișor.

Plutser lovește tastele micului laptop de parcă și-ar înfige degetele groase în ochii lui Putin. El scrie manifestele Voina și pentru asta intră într-o transă care se răspândește la cei din jur. Din când în când mormăie încruntat. “Ori faci Voina, ori ești complice.”

Pornesc speriat spre casă. O iau doar pe străduțe lăturalnice, privind în spate la fiecare intersecție. Închid ușa cu trei rotații de cheie. Mă arunc în pat.

Somn fără visuri.

Text publicat în Revista Vice.