Lottovoitto oli, kun rikas enoni Musse Hashi sanoi, että minun pitää lähteä sodan jaloista maailmalle. Somaliassa oli 90-luvulla alkamassa sisällissota. Ikäisilläni nuorilla miehillä oli vaara joutua taisteluun, joko hallituksen tai sissien puolelle. Lähdin melkein viimeisellä lennolla Mogadishusta. Tarkoitus oli lähteä pakolaiseksi Ruotsiin Moskovan ja Suomen kautta.

Lottovoitto oli, kun Venäjän ja Suomen rajalla rajavartija kysyi, mihin olen menossa ja kun ilmoitin, että Ruotsiin hakemaan turvapaikkaa, naisvartija kysyi, miksi en hae turvapaikkaa Suomesta.

Lottovoitto oli, kun Punaisen Ristin työtekijä Eeva toivotti tervetulleeksi Suomeen somalin kielellä Helsingin rautatieasemalla.

Lottovoitto oli, kun soitin vihdoin äidille ja kerroin olevani turvassa jossain paikassa, jonka nimi on Suomi.

Lottovoitto oli, kun huomasin ensimmäisen kerran elämässäni, että sain lääkkeitä, asunnon ja ruokaa, mitä monet pitävät itsestään selvänä.

Lottovoitto oli, kun nuorella pojalla, joka on elänyt katulapsena ja kengänkiillottajana Dhusamarebissa Keski-Somaliassa, oli yhtäkkiä mahdollisuus opiskella ja tehdä töitä ja ennen kaikkea olla turvassa.

Sitten alkoi mustan miehen arki Suomessa. Alussa ihmettelin, miksi ihmiset tuijottivat minua kadulla tai kahvilassa. Ajattelin että varmaan, koska olen komea, sillä olin tyypillinen nuori somali: pitkä, hoikka ja afro oli viimeisen päälle muhkea.

Pikkuhiljaa huomasin erehtyneeni. Tuijotus johtui siitä, että olin musta mies valkoisten ihmisten maailmassa. Ja tuijottajat olivat enimmäkseen miehiä, eivätkä he varmaan pitäneet minua komeana.

En ymmärtänyt alussa, miksi perääni huudeltiin päivittäin ja haastettiin riitaa. ”Saatanan neekeri", "saatanan somali" ja "saatanan kusipää” olivat ensimmäiset oppimani suomen kielen sanat. Yksi romanituttavani sanoi joskus, että kiitos Wali, kun tulitte. Nyt manne-sanan tilalle ovat tulleet neekeri, somali, rättipää ja pakolainen.

Somali-sanasta on tullut melkein kirosana. Sen takia melkein puolet ystävistäni, jotka tulivat samaan aikaan Suomeen, ovat lähteneet maasta pois. Yhdysvaltoihin, Kanadaan ja Englantiin.

Yksi heistä oli hyvä ystäväni Mahdi, joka vuonna 2010 joutui lähtemään eteläafrikkalaisen vaimonsa kanssa pois Suomesta rasismin takia.

"Minun on vaikea lähteä Suomesta, koska pidän Suomea kotimaana. Jumalan jälkeen Suomi on minulle elämä, eivätkä kaikki suomalaiset ole rasistisia. Sitä paitsi jos me koulutetut ja hyvin menestyneet tummaihoiset lähdemme pois rasismin takia, niin kuka rakentaa sillan suomalaisten ja niin sanottujen maahanmuuttajien välille? Mutta vaimon ja lasten takia minun on lähdettävä", sanoi Mahdi. Umayya Abu-Hannan kokemukset eivät ole yksittäisiä.

Mahdi palasi viime vuonna perheensä kanssa, enkä huomannut, että mediassa olisi kirjoitettu, kuinka Mahdin rakkaus Suomea kohtaan on tuonut hänet takaisin. Abu-Hanna sentään aiheutti kohun, kun hän kertoi rasismista, joka kohdistui hänen pieneen lapseensa ja häntä syytettiin kiittämättömäksi diivaksi, joka sai Suomelta kaiken ja lähti tyhmän rasismin takia pois.

Totuus on, että rasismista ei puhuta tarpeeksi ja eniten puhumista välttelevät ne, jotka rasismista kärsivät, koska vastaus on aina sama: Onko rasismia, jos kutsun sinua neekeriksi? Onko rasismia, jos en päästä sinua ravintolaan? Onko rasismia, jos väitän, että mustat raiskaavat ja islam on pedofiiliuskonto? Onko rasismia, jos en ota sinua töihin, vaikka sinulla on koulutusta ja osaamista?

En ole ikinä kuullut työnantajasta, joka olisi sanonut, että en ota sinua töihin, koska olen rasisti.

Tehdään yksi asia selväksi: Suomi muuttuu kansainvälisemmäksi. Suomen valtaväestön kasvu on nykyään kaksi prosenttia ja maahanmuuttajien kasvu on kahdeksan prosenttia. Yhdessä perheessä voi olla 4-8 lasta. Tulevaisuudessa on suomalaisia värillisiä ihmisiä, jotka edustavat eri taustaa ja uskontoa, ja ovat silti ylpeitä suomalaisuudestaan.

Abu-Hannan rasismiväitteet eivät ole liioiteltuja, rasismi on Suomessa nykyään pahempaa kuin 90-luvulla. Siksi täytyisi muistaa, että ihmiset ovat yksilöitä ja sormella osoittaminen ei palvele ketään.

Olen musta mies, somali, muslimi, pakolainen ja ennen kaikkea turkulainen, enkä ole lähiaikoina lähdössä mihinkään.

Wali Hashi

Kirjoittaja on freelancetoimittaja