Kajaanilainen Miia-Sofia Lukkari on omasta valinnastaan yksinäinen. Hän viihtyy omassa ja koiriensa seurassa paremmin kuin väkijoukossa.

Mistä on kyse? Miia-Sofia Lukkari saattoi olla useita viikkoja omissa oloissaan, kun hän oli työttömänä. Hän ei kaipaa seuraa tai väkijoukkoja.

Hiljaisten ja omissa oloissaan viihtyvien tarpeet tulisi hänen mukaansa ottaa paremmin huomioon kouluissa.

Työelämässäkin hän on huomannut sen, että sosiaaliset huomataan herkemmin.

Kaveriporukka on lähdössä viettämään iltaa. Melu yltyy autossa, kun ilta jatkuu pidemmälle. Nauru, kovaääninen keskustelu ja musiikki sulautuvat toisiinsa muodostaen auton sisään pyörremyrskyn. Tekee mieli nostaa kädet korville ja kadota. Tältä tuntuu kuskista, kajaanilaisesta Miia-Sofia Lukkarista.

Hän muistaa, miksi olisi ollut mieluummin kotona koirat kainalossaan, kuten muinakin tavallisina iltoina.

– Aluksi seurassa on mukavaa, mutta lopulta tulee kaipaus omaan rauhaan, Lukkari sanoo.

En oikeastaan kaipaa ihmisseuraa. Olen aina viihtynyt paremmin eläinten kanssa. Miia-Sofia Lukkari

25-vuotias Lukkari viihtyy parhaiten omassa seurassaan ja on aina viihtynyt. Yksinäisyys on hänelle vapautta, niin hän on valinnut.

– Saa olla rauhassa. Ei tarvitse olla tilivelvollinen kenellekään, voi tehdä ihan mitä lystää ja milloin haluaa, Lukkari sanoo ja hörppää kaakaotaan Kajaanin keskustassa sijaitsevassa kahvilassa.

"Hiljaiset jäävät usein taka-alalle"

Lukkari on tulossa töistä ja pimeys on laskeutunut kaupunkiin. Koirat odottavat kotona emäntäänsä.

Koirista on tarpeeksi seuraa, eikä Lukkari toivo, että kotona odottaisi kukaan muu.

– En oikeastaan kaipaa ihmisseuraa. Olen aina viihtynyt paremmin eläinten kanssa, Lukkari toteaa.

Lukkari ei osaa kertoa syytä sille, miksi hän viihtyy paremmin yksin.

– Kai se on luonteessa joku sellainen piirre, että enemmän tykkää hiljaisuudesta ja rauhasta.

Hiljaiset ja ujot ihmiset jäävät usein paitsioon koulussa ja työelämässä. Se harmittaa Lukkaria. Niillekin, jotka eivät tee itsestään numeroa, tulisi antaa tilaa.

Yleensä ne ovat ne muut, jotka soittelevat perään. Minä en hirveämmin soittele. Miia-Sofia Lukkari

– Kyllähän se koulussa aina rasitti kun tungettiin kaikkiin ryhmä- ja paritehtäviin. Olisi pitänyt viitata, olla läsnä ja osallistua. Jos olisi halunnut tehdä jotain yksin, niin se ei aina onnistunut.

Lukkari toteaa myös ymmärtävänsä sen, että ryhmätyöskentelytaitoa täytyy harjoittaa. Ryhmän kanssa toimiminen ei suinkaan ole Lukkarille ongelma, hän ei vain ole ikinä nauttinut siitä. Monesti hiljaiset oppilaat tekevät työnsä tunnollisesti ja mukisematta.

– Sen voisi varmasti ottaa paremmin kouluissa huomioon. Tuntuu, että sitä pidetään jotenkin omituisena, jos ei koko ajan halua olla seurassa.

Saman hän on huomannut myös tämän päivän työelämässä.

– Hiljaiset jäävät usein taka-alalle. Pitäisi nähdä ulkokuoren taakse. Ne pärjäävät, jotka osaavat tuoda itsensä parhaiten esille.

Omissa oloissa jopa useita viikkoja

Moni pitää yksinäisyyttä ja omien ajatusten kanssa olemista pelottavana tai ahdistavana.

Lukkari myöntää, että välillä tulee hetkiä, jolloin yksinäisyyden möröt nousevat esiin, mutta niitä on kuitenkin todella vähän.

– On kai niitä hetkiä, mutta yleisesti ottaen ei. Joskus pimeällä jää kuuntelemaan rasahduksia.

– Jos jokin katastrofi sattuisi, niin silloin kai yksinäisyys korostuisi, muttei muuten. Pärjään ihan hyvin.

Ei se minulta pois ole, jos joku nauttii keskustelusta. Miia-Sofia Lukkari

Lukkari oli aikaisemmin pitkään työttömänä. Silloin hän saattoi olla omissa oloissaan viikon, kaksi tai jopa enemmänkin. Ainoat ihmiset, joiden kanssa hän jutteli olivat kaupan kassa sekä hänen omat vanhempansa.

– Aika ei käynyt pitkäksi. Yleensä ne ovat ne muut, jotka soittelevat perään. Minä en hirveämmin soittele.

Välillä ihmiset kyselevät, että miten Lukkari viihtyy niin paljon omissa oloissaan, eikä hakeudu seuraan.

– En minä siihen osaa vastata muuta kuin että hyvin.

Työ, eläimet ja katto pään päällä

Miia-Sofia Lukkari ei haaveile parisuhteesta, perheestä tai isommasta elämänmuutoksesta tulevaisuudessakaan. Hänelle riittävät työ, eläimet ja katto pään päällä. Mieluiten hän asuisi korvessa.

– Kunhan selviää päivästä toiseen, se on tavoite.

Lukkari ymmärtää myös sosiaalisia ja seuraan pyrkiviä ihmisiä.

– Kaikki tekevät tyylillään. Ei se minulta pois ole, jos joku nauttii keskustelusta. Minä olen hyvä kuuntelija, hän toteaa.

Kuuntelija saa myös usein salaisuuden säilyttäjän roolin. Kuka sitten pitää Lukkarin salaisuudet?

– Onhan niitä salaisuuksia, ei niitä kerrota kenellekään. Omien salaisuuksien kanssa pystyy elämään. En usko, että kukaan voi ikinä täysin tuntea toista. Aina on jotain, mitä ihminen ei sano ääneen.