Venäläisillä olisi hyvät mahdollisuudet hankkia riippumatonta tietoa Ukrainasta. Jos he haluaisivat, kirjoittaa Anna-Lena Laurén.

Euro on heikentynyt. Tekin kärsitte sodasta – vaikka me kärsimme enemmän.

Ystävättäreni Žanna kommentoi lyhyesti ja ohimennen, mutta minä ärsyynnyin. Niin tuttua – tämä raivostuttava itsesääli ja itsekritiikin puute.

Edellispäivänä hyvin tuntemani, fiksu ja kokenut moskovalainen työkaveri oli väittänyt, että Krimin valloitus on ollut lännelle vain hyvä tekosyy haukkua Venäjää. En kiellä, etteikö lännessä mielellään ja joskus tarkoituksellisestikin haukuttaisi Venäjää. Mutta ajatus, että pitäisi olla reagoimatta kun toinen valloittaa naapurin alueen, saa minut raivon partaalle. Juuri siksi, että kuulen sitä jatkuvasti – kavereilta, taksikuskeilta, kollegoilta.

Älykkäät, korkeasti koulutetut ihmiset väittävät vakavissaan, että venäläisvastaisuus on ainoa syy, miksi EU ei voi hyväksyä Krimin pakkoliittämistä Venäjään.

Kysyin, miksi Kremlin sitten piti antaa lännelle näin loistava tekosyy. Kollegani ei vastannut.

Vaihdoimme aihetta ja rupesimme keskustelemaan siitä, miksi Tšehov on suurempi kirjailija kuin Tolstoi. Söimme työkaverini tekemiä lihamurekepihvejä ja vietimme loppujen lopuksi ihan mukavan illan.

Seuraavana iltana istuin siis Žannan kanssa uudessa, kalaruokaan erikoistuneessa ravintolassa Moskovan keskustassa. Silloin hän vahingoniloisesti totesi, että euro on heikentynyt.

Ravintolan nimi oli Boston, ja se tarjoaa muun muassa kalifornialaista salaattia ja katkarapuja New Orleansin tapaan. Iso osa keskusteluistani lännen ja Venäjän konfliktista tapahtuu tämänkaltaisissa paikoissa. Ruoka ja kulutuskulttuuri on Moskovassa edelleen länsimainen, aitoa vihaa länttä kohtaan on vähän. Tunne siitä, että meitä on loukattu ja siksi olemme oikeassa, on sen sijaan hyvin yleinen.

Tietenkään ei kestänyt kauan ennen kuin olimme taas napit vastakkain Ukrainasta, Venäjästä ja lännestä. Nykyään minulla on sellainen tunne venäläisten ystävien seurassa, että joko puhutaan tästä aiheesta ja riidellään tai sitten ei puhuta siitä ja tulee sellainen tunne, että vaikenemme jostain oleellisesta.

Olen viettänyt kohta kaksikymmentä vuotta riidellessäni venäläisten ystävien kanssa feminismistä, vähemmistöjen oikeuksista, demokratian olemuksesta ja toisesta maailmansodasta. Väittelyt ovat olleet erittäin antoisia. On terveellistä joutua jatkuvasti perustelemaan omia vakaumuksiaan sekä muille että itselleen.

Venäjän valloitettua Krimin ja sekaannuttua Itä-Ukrainaan sekä lisääntyvän yltiöpatriotismin myötä olen kuitenkin huomannut, että omat tunteeni ovat muuttuneet. Enää en nauti samalla tavalla hyvästä väittelystä. Olen kyllästynyt samojen argumenttien toistamiseen, siihen että tiettyjä aivan päivänselviä asioita ei haluta nähdä realiteetteina.

Venäjä moittii länttä usein siitä, että länsi kieltäytyy realiteettien hyväksymisestä. Se kuitenkin syyllistyy itse samaan valittaessaan lännen sanktioista. Alusta asti oli tiedossa, että sotilaallisella seikkailulla on seurauksensa. Silti reagoidaan ikään kun ne olisivat tulleet aivan syyttä.

Aikaisemmin halusin selvittää, miksi meidän on niin vaikeaa ymmärtää toinen toistamme. Nyt se ei enää kiinnosta samalla tavoin, tietyistä syistä:

Tiedonsaanti. Kenellä tahansa internetiä käyttävällä Venäjän kansalaisella on vapaa pääsy sekä valtiollisiin, riippumattomiin että ulkomaisiin tiedotusvälineisiin. Riippumatonta venäjänkielistä raportointia esimerkiksi venäläisistä sotilaista Itä-Ukrainassa on runsaasti. Mutta monet vain päättävät, että kaikki mediat joka tapauksessa valehtelevat. Se on mukavaa. Ei tarvitse ottaa kantaa.

Konkreettiset tapahtumat. Minusta on hyvin ymmärrettävää, että Venäjä pahoittelee, kun Nato laajenee sen rajoille asti. Venäjällä on oikeus vaatia, että kaasusta pitää maksaa markkinahinta. Mutta kun Venäjä lähettää sotilaitaan toiseen maahan se rikkoo kansainvälistä oikeutta. Tässä minun on vaikea nähdä tarvetta ymmärtää tai selittää.

Turha asettuminen uhriksi. 1990-luvulla Venäjä oli rutiköyhä ja heikko. Länsimaiset bisnesmiehet ja kotimaiset oligarkit tekivät jättimäiset voitot, maan luonnonrikkauksia ja pääomaa vietiin ulkomaille. 2000-luvulla Venäjästä kasvoi vakaa ja jopa vauras valtio. Tätä ei käytetty hyväksi, taloutta ei monipuolistettu, vaikeita päätöksiä ei tehty. Ei länsi ole aiheuttanut korruptiota, heikkoa taloutta, turvattomuutta. Sen aiheutti Putinin valtakoneisto ihan itse. Tästä venäläiset kärsivät eniten, eivät Naton tai EU:n laajentumisesta.

Kalaravintolassa Moskovassa väittely Venäjästä, Ukrainasta ja lännestä kävi kuumana. Yhtäkkiä naapuripöydässä istuva puolalainen puutttui keskusteluun. Rauhallisesti ja seikkaperäisesti hän selitti, että Ukrainassa halutaan sama elintaso kuin Puolassa. Että vaikka Ukrainasta tulisi EU:n jäsen, mitään kauheata ei tapahtuisi Venäjälle. Että siihen on syy, miksi kaikki Katyniin tapetut puolalaiset upseerit tunnetaan nimellä ja heille on rakennettu muistomerkki, mutta samaan paikkaan tapetut venäläiset sotilaat ovat edelleen tuntemattomia: Venäjän valtio ei välitä heidän kohtalostaan.

Silloin koko seurue hiljeni.

Puolalainen ei ollut aggressiivinen eikä vihainen. Keskustelun sävy muuttui, rupesimme kuuntelemaan toisiamme ja lopuksi skoolattiin limoncellolla, jota ravintolan henkilökunta tarjosi ilmaiseksi.

Ilta päättyi ja kävelimme Žannan kanssa metroon. Matkalla hän totesi minulle:

”Niin mukava ja sujuva tyyppi. Selvästi Puolan tiedustelupalvelusta.”

Kirjoittaja on kirjailija ja Hufvudstadsbladetin sekä Svenska Dagbladetin Moskovan-kirjeenvaihtaja.