Tanskalaislehti Jyllands-Postenin toimittaja Flemming Rose uskoo, että media pelkää väkivaltaa ja sensuroi siksi itseään. Hän ei enää haluaisi puhua vuoden 2005 pilapiirrosjupakasta, mutta aihe on edelleen ajankohtainen. Suomessa vieraileva Rose on kymmenen vuotta tapahtumien jälkeen entistä vakuuttuneempi, että kuvat kannatti julkaista.

Tanskan suurin päivälehti julkaisi luultavasti historiansa kuuluisimman numeron 30. syyskuuta 2005. Sen sivuilla nähdyt kaksitoista pilapiirrosta profeetta Muhammedista nostattivat myrskyn, joka johti ympäri maailmaa sensurointipäätösten ohella hyökkäyksiin tanskalaisia yrityksiä, lähetystöjä ja poliitikkoja kohtaan. Kuvat tilasi tuolloin Jyllands-Postenin kulttuuritoimittajana työskennellyt Flemming Rose, jonka mukaan pilakuvien tilaamisessa ei ollut kyse sananvapauden koettelusta vaan itsesensuurin tutkimisesta.

– Halusin tutkia kahta kysymystä: onko Tanskassa itsesensuuria ja jos näin on, perustuuko itsesensuuri todellisuuteen vai mielikuvitukseen. Kymmenen vuotta myöhemmin vastaus molempiin kysymyksiin on: kyllä, itsesensuuria on edelleen ja se perustuu pelolle. Ihmisiä on tapettu, joten pelko on ymmärrettävää, Rose sanoo.

"Vuonna 2005 vain 43 prosenttia tanskalaisista piti pilakuvien julkaisua kannatettavana. Tänä vuonna tehdyn tutkimuksen mukaan vastaava luku oli 58 prosenttia". Flemming Rose

Pilakuvien julkaisu vaikutti Rosen ohella monien muiden tanskalaisten elämään peruuttamattomalla tavalla. Al-Qaidan iskussa Tanskan Pakistanin lähetystöön vuonna 2008 kuoli kuusi ja haavoittui 30 ihmistä. Terroristijärjestön kertoi tehneensä iskun kostona siitä, ettei Tanska ollut pyytänyt pilakuvien julkaisua julkisesti anteeksi. Jyllands-Postenin toimitusta vastaan suunniteltuja terroritekoja on paljastettu toistuvasti, ja pelko on osa päivittäistä elämää. Julkaisua Rose ei kuitenkaan kadu.

– Vuonna 2005 vain 43 prosenttia tanskalaisista piti pilakuvien julkaisua kannatettavana. Tänä vuonna tehdyn tutkimuksen mukaan vastaava luku oli 58 prosenttia. Mutta samaan aikaan enemmistö kansasta on sitä mieltä, ettei kuvia pidä enää julkaista uudelleen, Rose sanoo.

Jyllands-Posten ei ole julkaissut profeetta Muhammedia esittäviä kuvia vuoden 2009 jälkeen. Rosen mielestä on virheellistä ajatella, että media jättää kuvat julkaisematta kohteliaisuutena muslimeja kohtaan.

– Ei median toimintaa määrittele kohteliaisuus tai se, että haluaisimme olla jotenkin kilttejä. Jos näin olisi, jättäisimme monia muitakin asioita kertomatta. Totuus on se, että me ja muut julkaisijat pelkäämme. Tästä täytyy olla rehellinen ja käydä keskustelua, haluammeko elää pelon vai vapauden yhteiskunnassa. Itse eläisin mieluummin jälkimmäisessä, Rose sanoo.

Flemming Rose puhuu YLE Forum -seminaarissa sananvapaudesta. Tommi Pylkkö / Yle

Uskonnonvapaudesta ja sananvapaudesta ei voi tinkiä

Flemming Rosen mielestä Tanskan tai Suomen kaltaisen yhteiskunnan kannalta on tärkeää, millä tavalla sananvapaudesta ja uskonnosta keskustellaan kouluissa ja yliopistoissa. Hänen mukaansa myös pilapiirroksista pitää voida keskustella koululuokissa rauhallisesti ja opettaa, mikä kuvissa muslimeja ärsyttää.

Rose käsittelee länsimaisen ja islamilaisen kulttuurin törmäystä jumalanpilkan käsitteen kautta.

"Tanskassa ja Suomessa on voimassa kirjoittamaton jumalanpillkkalaki, joka estää julkaisemasta kuvia profeetta Muhammedista. Ja tämä johtuu pelosta". Flemming Rose

– Euroopan historia on ollut eräänlaista vapautumista uskonnosta politiikan välineenä. Vuosisatojen ajan jumalanpilkkaa käytettiin poliittisen ja taloudellisen vallan sekä sosiaalisen kontrollin välineenä. Nykyään, kiitos satiirin ja uskonnon kritiikin, olemme vapauttaneet itsemme jumalten diktatuurista. Ei se tarkoita, ettei uskota mihinkään, vaan uskonnosta on tullut enemmän yksityisasia, Rose sanoo.

Islamilaisessa maailmassa tilanne on toinen. Uskonto on Rosen mielestä edelleen poliittisen ja taloudellisen vallan väline sekä peruste naisten ja vähemmistöjen alistamiselle.

– Medialle tämä on ongelma. Tanskassa ja Suomessa on voimassa kirjoittamaton jumalanpillkkalaki, joka estää julkaisemasta kuvia profeetta Muhammedista. Ja tämä johtuu pelosta, Rose sanoo.

Siirtolaisvirrat Eurooppaan tulevat tällä hetkellä etenkin islaminuskoisista maista. Rosen mielestä eurooppalaisten ei pidä kumarrella liikaa tulijoiden suuntaan, vaan pitää kiinni omista arvoistaan.

– Meidän pitää kertoa selvästi tänne tuleville siirtolaisille, että Euroopan menestyksen taustalla on ollut vapaus ja lain valta. Ja tämä johtuu pitkälti siitä, että on ollut ihmisiä, jotka ovat olleet valmiita taistelemaan näiden arvojen puolesta. Suomen ja Tanskan kaltaiset maat muuttuvat väistämättä monikulttuurisiksi, mutta uskonnonvapaus ja sananvapaus ovat arvoja, joista emme suostu tinkimään, Rose sanoo.

Kiihtyvä siirtolaisvirta vaatii monipuolista mediaa – myös Suomessa

Flemming Rose vierailee pääpuhujana YLE Forum –sananvapausseminaarissa Helsingissä. Hän työskentelee edelleen Jyllands-Postenissa, nyt ulkomaantoimittajana, ja on kirjoittanut kokemustensa perusteella kaksi kirjaa. Hiljattain englanniksi käännetty The Tyranny of Silence nostaa esiin sananvapauden globaalina kysymyksenä.

Kirja The Tyranny of Silence. Yle

– Sananvapauden ja muun yhteiskunnan sekä uskonnon suhde on läsnä kaikkialla maailmassa, oli sitten kyse Venäjän ortodokseista, Intian hindunationalisteista tai Lähi-idän kristityistä vähemmistöistä. Kyse on vain painotuksista, mutta jokainen yhteiskunta maailmassa joutuu tottumaan uskontojen ja etnisyyksien monimuotoisuuteen.

Rosen mielestä median monimuotoisuutta tarvitaan keskustelun ylläpitämiseen. Suomen ongelmana hän pitää median keskittymistä.

– Jos teillä on vain yksi suuri sanomalehti ja yksi yleisradioyhtiö, jää keskustelu kovin yksipuoliseksi. Tanskassa edustamani lehden kustantajalla on sekä oikealle kallellaan oleva, eurooppalaisin termein liberaali Jyllands-Posten, että keskusta-vasemmistolainen Politiken. Tanskalainen lehdistö on sykkivä ja monipuolinen, Rose sanoo.

Rosen mukaan suurempien siirtolaisvirtojen tulo Pohjoismaihin edellyttää myös medialta aikaisempaa enemmän.

– Media määrittelee, miten keskeisistä ongelmista puhutaan ja miten yhteiskunnan arvomaailma esitetään. Juuri tässä tarvitaan moniarvoista, keskustelevaa ja monipuolista mediaa, Rose sanoo.