Miksi suomalaiset ovat puolitoista kertaa rikkaampia kuin virolaiset[1], vaikka Virossa on paljon enemmän uudistuskykyä niin, että he tekevät melkein kaiken paremmin?

Elinkeinopohja on meillä tietysti parempi, mutta ei tämä etu kestä kauan. Teollisuus rakennetaan melkein kokonaan uudestaan 20 vuodessa. Suomi on menettänyt tuotantokykyään tämän pitkittyneen laman aikana, kun vanhaa koneistoa on hylätty eikä uuteen ole investoitu.

Kuten edellisissä postauksissa tässä rajassa olen todennut, olemme menettäneet paljon vahvuuksistamme nopeasti.

Kertauksena edellisistä postauksista. Suhteellinen asemamme on heikentynyt, koska

Vaikka metsä-sektori on edelleen tärkeä, se ei koskaan enää palaa siihen roooliin, joka sillä oli vielä 1980-luvulla.

Nokia-klusteri. joka toi meille valtavasti vaurautta 1990 laman jälkeen, katosi yhtä nopeasti kuin nousi. Muut ovat saavuttaneet meitä alan osaamisessa ja menneet roimasti ohi (Etelä-Korea)

Vahvuutenamme ollut osaava ja hyvin koulutettu keskiluokka on menettänyt merkitystään, koska keskiluokan työt katoavat teollisuusmaista. Olemme hyviä asioissa, joissa robotit ovat vielä parempia.

Päätöksentekokykymme on kadonnut eikä keskinäinen luottamuksemmekaan ole tasolla, jolla se oli ennen

Kun raudan tuottamisesta on siirrytty sisällön tuottamiseen, pienen kielialueen rasitteet korostuvat.

Kun vanhat vahvuutemme ovat menneet, meidän on näyrryttävä elämään sillä kulutustasolla, johon iskukykyään menettänyt kansantaloutemme pystyy. Joudume sietämään, että ero esimerkiksi Viroon pienenee ja Ruotsiin kasvaa.

Menetettyjen vahvuuksien tilalle pitää hankkia uusia. Uusien markkinoiden valtaaminen on paljon helpompaa, kun hintakilpailukyky on kunnossa. Jos uusien markkinoiden valtaaminen onnistuu, voidaan aikanaan taas keskittyä elintason nostamiseen.

Kun uusia markkinoita on taas vallattu, on aika (ehkä) taas reaaliansioiden nousulle eli sen hintakilpailukyvyn syömiselle.

Jos olisi oma markka, nyt olisi oikea aika devalvoida. Jos markka kelluisi, surkeat talousnäkymät olisivat jo kelluttaneet sen arvoa alas, halusimme tai emme.

Omaa markkaa ei kuitenkaan ole. Niinpä on tarjottu vaihtoehdoksi sisäistä devalvaatiota tai fiskaalista devalvaatiota. Sisäinen devalvaatio tarkoittaa palkkojen alentamista ja fiskaalinen devalvaatio sitä, että valtio maksaa osan työn sivukuluista työnantajien puolesta ja rahoittaa tämän arvonlisäveron korotuksella.

Fiskaalisen devalvaation suhteen liikkumavara on aika vähäinen, pari prosenttia korkeintaan. Jos kilpailukykyä halutaan kohentaa niin, että talous taas alkaisi vetää, on pakko alentaa myös palkkoja. Reilu palkkojen alentaminen on vaihtoehtona paljon parempi kuin saman asian tekeminen työajan pidentämisenä. Työajan pidentäminen ei vaikuttaisi monella alalla mitenkään pitkään aikaan. Lisäksi se olisi askel väärään suuntaan.

Sisäinen devalvaatio on paljon kivuliaampi toimenpide kuin ulkoinen devalvaatio, koska se on konkreettisempi, koska kotimaiset hinnat eivät laske ainakaan heti ja koska velkojen suhde palkkoihin kohoaa.

Konkreettisuudessa on kyse ammattiliittojen kasvoista. Devalvaatio merkitsee palkkojen ostovoiman alentamista, mutta se ei näytä niin pahalta kuin selvä euromääräinen palkan alennus. Helpompaa olisi vain pidättyä palkankorotuksista ja odottaa, että inflaatio huolehtii palkkojen alenemisesta ja kilpailukyvystä, kun palkat kilpailijamaissa nousisivat suhteessa suomalaisiin palkkoihin. Tähän tarvittaisiin sitä inflaatiota. 1990-luvun lamassa palkkoja alennettiin siirtämällä osa työnantajan sosiaaliturvamaksuista palkansaajien maksettavaksi. Voi sen tietysti noinkin tehdä.

Oikean devalvaation seurauksena tuontituotteiden hinta nousee jokseenkin heti, mutta kotimaisten vasta hiljakseen. Kotimaisten tuotteiden hinnat nousevat pikkuhiljaa, koska niissäkin on sisällä vientipanoksia ja koska ulkomaisten kilpailijoiden nousseet hinnat antavat tilaa hinnankorotuksille. [VIENTITUOTTEET KORJATTU TUONTITUTTEIKSI]

Sisäisen devalvaation seurauksena kotimaisten hintojen pitäisi laskea, mutta tämä tapahtuu hitaasti. Muutaman vuoden kuluttua tulos on sama kuin ulkoisessa devalvaatiotta, mutta siinä välissä ostovoima laskee liikaa ja turhaan.

1990-luvun devalvaatiot ajoivat tuhoon monet valuuttalainoja ottaneet. Sisäisessä devalvaatiossa lainojen reaaliarvo nousisi kaikilla. Olisi oikeudenmukaista, jos lainojen ja talletusten arvoa myös leikattaisiin, mutta se ei ole käytännössä mahdollista.

Sisäisen devalvaation tarvetta on kiistetty sanomalla, ettei meidän vientimme ole kiinni hinnasta. Emmehän me voi kuitenkaan kiinalaisten tuotteiden kanssa hinnalla kilpailla. Jos joku todella uskoo, ettei hinnalla ole merkitystä, eikä silloin kannattaisi ratkaista valtiontalouden ongelmat panemalla ankara vero viennille? [2]

Kiinalaisen halparoinan kanssa emme pärjää kuin laadulla, mutta on paljon vientituotteita, joiden menekin kannalta pienetkin kustannustason muutokset ovat merkittäviä. Sama koskee suomalaisten tuotteiden menestymistä tuontituotteiden kanssa kotimarkkinoilla.

Sanoin yllä, että suomalaisten tulot ovat puolitoistakertaisia virolaisiin nähden. Laskelma perustuu ostovoimaan, eli siinä on mukana Viron alempi hintataso. Erot nimellispalkoissa ovat yli kaksinkertaiset. Palkkojen alentaminen viidellä prosentilla ei alenna ostovoimaa viidellä prosentilla, koska hintataso laskee palkkojen mukana – aikanaan.

Sisäiseen devalvaatioon pitäisi liittää elvytyspaketti. Jos ensin palkkoja alennetaan työllisyyden ylläpitämiseksi, on kohtuullista odottaa edes parempaa työllisyyttä. Tätäkin tärkeämpi syy on, että sisäinen devalvaatio heikentää kotimaista kysyntää, joka syventää lamaa entisestään.

Tämä kaikki pitäisi pystyä tekemään solidaarisesti niin, että ne tinkivät tuloistaan enemmän, joilla on mistä tinkiä, mutta tämä ei olekaan ratkaisuna aivan yksinkertainen asia.

Hintakilpailukyvyn parantaminen on välttämätön edellytys sille, että talous saadaan taas käyntiin, mutta se ei riitä. Jos vain siihen tyydytään, elintason lasku jää pysyväksi. Tarvitaan niitä kuuluisia rakenteellisia uudistuksia. Jos niitä olisi tehty hyvinä aikoina, ei oltaisi nyt elintason laskun edessä.

Pidän palkkojen alentamista hyvin brutaalina keinona, johon ei pitäisi ajautua, mutta siitä on lähdettävä, että tähän on tultu.

Sarja jatkuu…

[1] BKT henkeä kohden ostovoimapariteetilla korjattuna.

[2] Varastettu Juhana Vartiaiselta