Kreikka ja Troikka ovat useaan otteeseen sopineet Kreikan lainojen ehtojen keventämisestä. Lainaehtojen keventäminen on kuitenkin täysin sama asia kuin lainojen anteeksianto, vaikka ne formaalisti erotetaankin toisistaan. Kreikan todellinen velkataakka on puolet nimellisestä, jos lainaehtojen keventäminen otetaan huomioon. Troikka harhauttaa EU-kansalaisia, koska se kieltäytyy hyväksymästä tätä, vaikka nykyisten kirjanpitosääntöjenkin mukaan sen pitäisi hyväksyä tosiasiallinen velkojen anteeksianto.

Paul de Grauwe on osoittanut Kreikan lainaehtojen keventämisen vaikutusten olevan juuri nuo yllämainitut, tässä ja tässä. Logiikka on helppo ymmärtää. Kuvitellaan että K on velkaa E:lle 10 miljardia ja maksaa velasta korkoa 50 prosenttia. K ja E sopivat, että lainan korkoa lasketaan 30 prosenttiin, jolloin vuotuinen korko, jonka K maksaa E:lle on 3 miljardia. E:lle ja K:lle sama seuraisi siitä, jos lainaa olisi pienenennetty 6 miljardiin, mutta korko pidetty 50 prosentissa: vuotuinen korkomaksu olisi 3 miljardia. Sama pätee, jos koronalennusten sijaan lainojen maksuaikaa pidennetään.

De Grauwen laskelmien mukaan Kreikan velka suhteessa sen bruttokansantuotteeseen on n. 90 prosenttia, ei siis 180 prosenttia, jolle koko Troikan politiikka perustuu. Vaikutus on dramaattinen ja sen seuraukset myös.

Tavanomainen tapa laskea sellainen perusbudjettiylijäämä (ylijäämä ilman korkomenoja), jolla velkaantuneisuusaste pysyy muuttumattomana (jolla siis velka vakautetaan) perustuu niin sanotulle Domarin yhtälölle: ylijäämä = (velan korko - nimellisen bruttokansantuotteen kasvu) x velkaantuneisuusaste (velan suhde bruttokansantuotteeseen). Tämän mukaisesti Kreikan todellinen sopeutumisaste on korkeintaan puolet siitä, mitä siltäon vaadittu ja yhä vaaditaan noudattamaan.

Todellinen sopeutumisaste on paljon alhaisempi kuin puolet nykyisin vaaditusta. Troikan vaatimat kuristustoimet ja rakenteelliset uudistukset ovat supistaneet Kreikan nimellisen BKT:n kasvuvauhtia huomattavasti, sekä siksi, että se on romahduttanut reaalisen BKT:n kasvun, talous on supistunut, että siksi, että Kreikassa hinnat ovat laskeneet, maa on ollut deflaatiossa. Siksi sen on ollut paljon vaikeampi saada julkinen talous kuntoon. Eikä tässä kaikki, kuten Paul Krugman vast’ikään huomautti, deflaatio itsessään lisää velkaisuutta. Tämä on yksi osa Krugmanin laskelmassa, jossa hän osoitti, että Kreikka ei koskaan pysty maksamaan velkojaan takaisin nykyisellä nimellisellä velkaantumisasteella (180 prosenttia).

Jos tosiasiallinen velkojen anteeksianto hyväksytään, niin Kreikka ei ole vararikossa, sillä on vain väliaikainen likviditeettiongelma (maksuvalmiusongelma). Kuten de Grauwe toteaa, tällöin EKP:lla ei ole sen sääntöjen mukaan mitään oikeutetta lopettaa Kreikan pankkijärjestelmän tukemista.

Kreikan kriisi on siis ratkaistavissa helposti. Ensiksi, Troikka, EU ja euromaat tunnustavat sen, että Kreikan velkoja on tosiasiallisesti annettu anteeksi, Kreikka ei ole konkurssissa. Tätä vaativat itse asiassa nykyaikaiset kirjanpitovaatimukset. Niiden mukaan velat ja varat on taseissa arvioitava niiden todellisen, ei nimellisen arvon mukaan. Useimmiten tämä tarkoittaa markkina-arvon mukaan, mutta nyt se ei ole mahdollista, koska Kreikan velka on EU-maiden ja instituutioiden hallussa. Toiseksi, kuristuspolitiikka on lopetettava, koska se vain pahentaa velkaongelmaa, Kreikan on sallittava kasvaa. De Grauwe osoittaa laskelmissaan, kuinka tärkeä tämä on erityisesti Kreikan talouden kannalta.

Troikka elää siis kuvitteellisessa maailmassa, miksi? On vaikea löytää mitään rationaalista selitystä asialle. Yksi mahdollisuus on politiikka. EU:n ja erityisesti euroalueen kansalaisille on toitotettu monta vuotta, että Kreikan velkoja ei annetta anteeksi. On varmasti vaikeaa tunnustaa, että niin on jo tehty. Mutta eikö tämä olisi nyt helppo tunnustaa: Tunnustamalla tosiasiat voidaan samalla todeta, että uusia tukipaketteja ei enää tarvita, paitsi EKP:ltä väliaikainen tuki Kreikan pankkijärjestelmälle.

Todellinen ongelma lienee ideologinen. Euroopan johtajat ovat nyt lähes kaikki oikeistolaisia. Heille kuristuspolitiikalla on ideologinen oikeutus, se on tapa pienentää julkista sektoria riippumatta kuristamisen seurauksista. Luopumalla tästä politiikasta he tunnustaisivat tämän politiikan haaksirikon.

Politiikan haaksirikkoa yritetäänkin nyt peittää monin keinoin. Kreikkaa syyllistetään eri tavoin. Sen väitetään laistaneen sovitusta politiikasta, vaikka tosiasia on, että se on toteuttanut paljon tiukempaa kuristamispolitiikkaa kuin yksikään Euroopan maa, mukaan lukien euroalueen muut kriisimaat. Lisäksi se on toteuttanut OECD-maista kaikkein eniten rakenteellisia uudistuksia. Nämä faktat voi käydä tarkistamassa vaikkapa Frances Coppolan viimeaikaisista blogikirjoituksista, hänellä on hyvät viitteet tietolähteisiin.

Valitettavasti myös julkinen sana on osallistunut peitetalkoisiin, osin varmasti tahattomastikin. Yksi koettiin eilisiltana YLE:n pääuutislähetyksessä. Siinä uutisankkuri Matti Rönkä ja YLE:n Brysselin kirjeenvaihtaja Marja Stenroos kuvailivat keskustelussaan Kreikan edustajia ja heidän näkemyksiään alentuvasti ja pilkallisesti. Tämä ei liene julkisen palvelun tiedonvälityksen tarkoitus, kai sen tarkoitus on välittää tietoa.

Aihealueet: Makro, Rahoitus