Tsaarinaikaiset – Annat ja Einot, s. 1908–1917

On pieni ihme, että vanhimmat meistä ovat selvinneet hengissä näihin päiviin asti. Meidän polvestamme useampi kuin joka kymmenes kuoli jo vauvana ripuliin, keuhkokuumeeseen tai yleiseen heikkouteen.

Lapsuudessamme riehui poikkeuksellisen vaarallinen influenssa, espanjantauti. Kun olimme nuoria, viereltä lähti monta Aunea ja Toivoa tuberkuloosiin.

Ruumiillinen työ alkoi varhain, pitkiäkin matkoja käveltiin. Teräskunnossa emme silti olleet, ruoka oli kehnoa. Jäimme kymmenisen senttiä lyhyemmiksi kuin ihmiset nykyään, ja iso osa asevelvollisista pojista vapautettiin palveluksesta, koska olivat niin heikkoja.

Synnyimme Venäjän suuriruhtinaskunnassa, ja osa meistä muistaa lapsuudestaan Suomen sisällissodan 1918, tai ainakin sen vihantäyteiset jälkitunnelmat. Meistä parikymmentätuhatta jäi silloin orvoiksi.

Jo ollessamme lapsia sukupolvemme halkesi kahtia, valkoisiin ja punaisiin, voittajiin ja nujerrettuihin. Se sirpale, joka aktivoitui radikaalisti, jakautui sisällissodan traumojen ohjaamina kommunisteiksi ja äärioikeistoksi.

Railo kuroutui umpeen sodissa 1939–45, kun oli yhteinen vihollinen. Samalla syntyi uusi halkeama: niihin jotka selvisivät hengissä ja tolkuissaan ja jotka eivät selvinneet. Sodissa meitä kuoli 42 862. Naisista tuli leskiä ja ei-leskiä.

”Jokainen ihminen vain elää hetken sen, sen minkä kohtalo on hälle määräävä”, lauloi ikäisemme Veikko Lavi (s. 1912)

Sanotaan, että 17-vuotiaana koettu yhteinen avainkokemus yhdistää sukupolvea. Meillä tuo herkkä ikä osui vuosiin 1925–1934, johon mahtuu niin huima kaikkia koskettanut talouskasvu kuin kieltolaki, 30-luvun alun lama ja oikeistoradikalismin nousu. Yleisesti ottaen tuo aika oli kuitenkin optimismin aikaa. Tuore valtiollinen itsenäisyys innoitti rakentamaan, ja konkreettisinta muutos oli torppareille, jotka olivat saaneet maata omakseen.

Paavo Nurmi oli maailman paras juoksija, ja entäs autot, lentokoneet, äänilevyt ja elävät kuvat! Vain viidennes suomalaisista asui kaupungeissa vuonna 1930, mutta tietoisuus uuden ajan ihmeistä levisi pientiloillekin. Kehitysusko ehti juurtua meihin, vaikka sota sen katkaisikin.

Moni meistä oli ehtinyt perustaa perheen ennen sotaa, ja lapsista tuli elämän tarkoitus. Niukkuus, pula, raataminen ja menetykset olivat niin tuttuja, että lapsillemme halusimme vaivoja säästämättä tarjota enemmän kuin itse olimme saaneet. Suuri lohtu oli se, että he eivät rintamalle koskaan ehtineet.

Mutta mitä vanhemmaksi elää, sitä enemmän menettää. Useimmat meistä ovat joutuneet luopumaan aikalaisistaan, aisteistaan, muistoistaan ja itsemääräämisoikeudestaan.

Alkuperäistä Dallapé-orkesteria kun kuulee, se kyllä ilahduttaa.

Meitä on elossa noin tuhat.

Sotasukupolvi – Veikot ja Kertut, s. 1918–1926

Synnyimme itsenäisessä Suomessa, mutta nuoruus katkesi sotiin.

Harvalla oli vielä omaa perhettä, kun poikien oli lähdettävä miehistymään Kollaalle, Raatteeseen, Tali-Ihantalaan ja Uhtualle. Naisista 60 000 oli kokopäiväisinä lottina.

Jako miesten ja naisten töihin alkoi murentua, kun naiset ottivat vastuun kotitiloilla ja tehtaissa. Sadonkorjuuseen ja heinäntekoon käskettiin kaupunkienkin nuoret naiset.

Meidän sukupolvestamme noin 33 000 kaatui. Palanneet kipuilivat sotatraumojaan kuka enemmän kuka vähemmän. Väinöt ja Erkit koteloivat kauhut sisälleen kuten kranaatinsirpaleetkin, tai sitten joivat, löivät ja huusivat öisin ääneen.

Sodan jälkeen teimme lapsia ja taloja, jälleenrakensimme saksalaisten hävittämää Lappia ja rehkimme metsäsavotoissa ja sotakorvausteollisuudessa. Tuoreen laudan tuoksuun sekoittui Työmies-tupakan savu, kun Suomeen perustettiin lähes 100 000 uutta pientilaa ja rakennettiin 75 000 asuintaloa, enimmäkseen puolitoistakerroksisia omakotitaloja. Sukupolvemme ääniraidalla rahisevat pokasaha, vasara, Harmony Sisters ja radiokuunnelmien Kalle-Kustaa Korkki.

Hävityn sodan häpeän voitti ilo itsenäisyyden säilyttämisestä. Karjalaiset ja petsamolaiset surivat menetettyä kotiseutuaan, mutta maahenki ja uudisraivaus kukoistivat valtion kannustamana. Pula väistyi hitaasti mutta varmasti. Kahvilaivat palasivat satamiin, sikurinjuuret saatoimme hylätä lopullisesti.

Helsinki sai kuin maailman kollektiivisena hyväksyntänä vuoden 1952 olympialaiset, ja Armi Kuusela todettiin maailman kauneimmaksi tytöksi. Olimme jo kolmekymppisinä kiitäneet läpi koko tämän vuoristoradan. Tuntojamme tulkitsivat kirjailijat Väinö Linna (s. 1920) ja Eeva Joenpelto (s. 1921).

Kun olimme nelissä-viisissäkymmenissä, omat lapsemme rienasivat meitä sotahulluiksi. Nuoria, työtä vieroksuvia pitkätukkia oli kerta kaikkiaan mahdoton ymmärtää.

Samaan aikaan koneet jyräsivät ylitsemme: tuli lypsykoneet, moottorisahat ja keinolannoitteet, ja tallissa ruunan korvasi Fordson tai Massey Ferguson. Voi- ja viljavuoret kasvoivat varastoissa. Moottorisahat ja metsäkoneet veivät pientilojen isänniltä talvitienestit. Tukkien uittotyötkin harvenivat, kun kuljetukset siirtyivät maanteille. Valtio alkoi maksaa lehmien tappamisesta ja juuri äsken itse raivaamiemme peltojen panemisesta pakettiin.

Uudisraivaushenki sai tylyn lopun. Lapset lähtivät kaupunkiin. Televisiosta tuli sentään Rintamäkeläiset, joka oli sukupolvemme oman pojan Reino Lahtisen (s. 1918) kynästä.

Meitä on vielä noin 40 000.

Vastuunkantajat – Matit ja Liisat, s. 1927–1944

Kun isät olivat sodassa ja äidit isien töissä, meidän lasten tarpeet eivät olleet tärkeimpiä. Jouduimme ottamaan varhain vastuun itsestämme, sisaruksistamme ja kotitöistä.

Sukupolvemme säästyi enimmäkseen sodan kauhuilta, mutta meistä 70 000 koki varhaisen traumaattisen eron vanhemmistaan, kun heidät lähetettiin naapurimaihin sotalapsiksi. 50 000–60 000 jäi orvoiksi.

Lapsuus jätti jälkensä, vaikka nuoruusvuosina saimme nauttia jatkuvasta elintason noususta. Suuri osa meistä kasvoi työkeskeiseksi ja oppi sivuuttamaan omat tarpeensa. Urheilimme, luimme, kuuntelimme radiota, ja jotkut harkitsivat Jawa-moottoripyörän hankintaa. Pentit aloittivat työuransa usein metsäsavotoissa, Anjat kotiapulaisina.

1960-luvulle mennessä useimmat meistä muuttivat kaupunkiin, kohtasimme sen oikean tanssilavalla Olavi Virran laulaessa, menimme naimisiin ja hankimme Upo-pulsaattoripesukoneen. Monella oli 1960-luvulla jo varaa ostaa auto, ja pikku-Fiatit ja Volkswagen Kuplat alkoivat täyttää nopeasti enimmäkseen sorapintaisia teitä.

Meidän vastuunkantajien sukupolvesta kasvoi kaksi presidenttiä, Martti Ahtisaari (s. 1937) ja Tarja Halonen (s. 1943), sekä pääministerit Kalevi Sorsa, Keijo Liinamaa, Harri Holkeri ja Paavo Lipponen.

Meitä on 575 000.