Olen seurannut keskustelua puolustusministeriön toiveesta verkkotiedusteluun viime päivinä, ja havahtunut kahteen asiaan:

Osa suomalaisista ministeriöistä haluaa uudestaan lyödä päätään seinään verkkovalvonnassa Krista Kiuru on asiaa vastustaessaan oikeilla jäljillä

Hatunnosto Kiurulle yllättävänkin suoraselkäisestä toiminnasta, ankea hymähdys monille muille omasta ennalta-arvattavuudesta. Viranomaisille on luonnollista hakea lisää mandaattia omille toimilleen – kukapa ei haluaisi tehdä töitään parhailla mahdollisilla välineillä. Ajatushan on vähän samankaltainen, kuin Oras Tynkkysen näkemys eräänlaisesta edunvalvonnasta: ei teollisuudelta ole tyhmää esittää härskin yliampuvia väitteitä, tyhmää on päättäjiltä uskoa ne.

Kun teollisuuden vaihtaa tiedusteluyhteisöön ja saasteet toimivaltuuksien riittämättömyyteen, ollaan aika lähellä suomalaisen (ja monen muun maan) tiedusteluyhteisön näkökulmaa tietoyhteiskunnasta. Verkkoliikenteen massavalvonnassa kun ei olla ensimmäinen kertaa liikkeellä:

“Euroopan unionin tuomioistuin katsoi huhtikuussa, että teleoperaattoreiden verkkotietojen säilytysdirektiivillä puututtiin erityisen vakavasti yksityiselämän ja henkilötietojen suojaan. … Vastaavia tietoja hankittaisiin Suomeen suunnitteilla olevan tiedonhankintalain perusteella yleisluonteisella verkkovalvonnalla. Tiedot myös tallennettaisiin mahdollista myöhempää käyttöä varten.”

Käytännössä direktiivillä tai lailla voitaisiin siis valvoa kenen kanssa ja miten ihminen on viestinyt. Onkin vaikea ymmärtää, että puolustusministeriö haluaa uudelleen lyödä asiassa päätään seinään esittämällä massamuotoista kansalaisten tietoliikenteen valvontaa. Samoin asian näkee myös julkisoikeuden professori Tuomas Ojanen:

”Vain riittävän rajattu ja täsmällisesti kohdennettu tietoverkkovalvonta voisi olla perus- ja ihmisoikeuksien mukainen. On vaikea nähdä, miten verkkovalvonnan kaltainen massavalvonta saataisiin niin hyvin rajatuksi ja tarkasti kohdennetuksi, että se saataisiin sopusointuun yksityiselämän suojan, henkilötietojen suojan ja luottamuksellisen viestinnän salaisuuden suojan kanssa”

Hyvät aikeet eivät riitä etenkään silloin, kun kyseessä on perusoikeudet tai mahdollisuus niiden rikkomiseen. Toistaiseksi esimerkiksi Suojelupoliisin parlamentaarinen valvonta on Suomessa heikkoa. Kun valvojien vallankäyttöä ei pystytä todentamaan, sen laajuutta tai tehokkuutta valvomaan, ei ole pienintäkään syytä antaa vallankäytölle lisää välineitä.