Nykyisessä vaalitavassa on merkittäviä ongelmia. Isomman kannatuksen saaneet puolueet voivat saada vähemmän edustajia kuin pienemmän kannatuksen saaneet, kuten nyt on käynyt Kokoomuksen ja Perussuomalaisten kanssa. Toisaalta vaalipiirien käyttö ääntenlaskennassa nostaa kannatuskynnyksen jolla pääsee läpi paljon korkeammaksi kuin tasa-arvoinen 0,5% eli 1/200 äänistä. Suuret puolueet tarvitsevat kansanedustajan paikkaan paljon vähemmän ääniä kuin pienet.

Mutta tarvitaanhan vaalipiirejä! Muuten pienet maakunnat eivät saisi kansanedustajia, eikös niin?

Selvitin asiaa muuttamalla nykyisen vaalitavan vähän yksinkertaisemmaksi. Poliittisen realismin nimissä kaikki muu säilyy ennallaan, paitsi että kansanedustajia valittaessa vertausluku lasketaan puolueen koko maan äänimäärästä ja ehdokkaan sijoituksesta suhteessa puolueen koko maan ehdokkaisiin. Poikkeus on Ahvenanmaa, josta valitaan aina yksi ehdokas.

Näin kaikki ehdokkaat ovat samalla viivalla ja puolueet saavat enemmän edustajia kun kannatus kasvaa. Läpipääsyn kynnys on tasa-arvoinen 0.5% äänistä puolueelle, eli pieniä puolueita ei sorsita.

Kuinka kävi, jäivätkö pienet maakunnat ilman edustajia?

Eivät jääneet. Vaalipiireistä pienin eli Lappi sai yhdeksän edustajaa, kun nykyisellä laskutavalla heitä tuli vain seitsemän. Toisaalta vaalipiireistä suurin eli Uusimaa vähensi peräti kahdeksan edustajaa nykyisestä 35:stä 27:ään. Muutos tapahtui ääripäissä päinvastoin kuin on pelätty. Ääripäiden välissä muutokset olivat pieniä, plus miinus pari paikkaa, paitsi Helsingissä joka sai kuusi edustajaa lisää nykyisen 22:n lisäksi. Nämä muutokset riippuvat kunkin vaalipiirin vaalikohtaisesta äänestyskäyttäytymisestä ja vaihtelevat vaaleista toiseen. Kyseessä ei siis ole joidenkin vaalipiirien suosiminen muiden kustannuksella.

Eduskunnan paikkajaon muutokset näkyvät tässä.

Kuinka tasa-arvoinen yhden laskentaan käytettävän vaalipiirin järjestelmä on? Tässä kuvassa näkyy äänien määrä per kansanedustaja kullekin puolueelle.

Nykyjärjestelmä selvästi suosii suuria puolueita, ja antaa niille paikkoja vähemmillä äänillä. Kristilliset tarvitsivat 21 004 ääntä yhtä kansanedustajaa varten, Keskustalle riitti 12 769. Tämä on väärin, sillä eri puolueita äänestäviä kansalaisia kohdellaan hyvin eriarvioisesti. Piraateilla pylväs ei mahdu kuvaan sillä 25105 ääntä ei nykyjärjestelmässä tuottanut yhtään paikkaa.

Vihreistä palkeista nähdään yhden vaalipiirin järjestelmän huomattava tasa-arvoisuus. Keskusta saa yhden edustajan 14550 äänellä ja Kristilliset 15 000 äänellä.

Nykyisten äänestysalueiden ja yhden laskennallisen vaalipiirin järjestelmä ei siis suosi suuria maakuntia pienten kustannuksella. Se tuottaa äänestysalueiden saamaan edustajamäärään vaalikohtaista vaihtelua, mutta saa puolueet radikaalisti tasa-arvoisemmiksi.

Koska eduskunnassa asioista päättävät puolueet, eivät maakunnat, on puolueiden tasa-arvoisuus vaalijärjestelmässä olennaisen tärkeää. Siksi yhden laskennallisen vaalipiirin järjestelmään siirtyminen on helppo mutta tärkeä edistysaskel demokratialle.

—

Ehdottamassani järjestelmässä minä olisin se ainukainen Piraattien kansanedustaja. En kuitenkaan ehdota uutta järjestelmää itseni vaan paremmin toimivan demokratian vuoksi.