Kun Vladimir Putin on aloittanut näyttävän kampanjan Suomen Nato-jäsenyyden puolesta, moni on kysellyt kantaani asiaan. Yritän vastata, vaikka en ole asiaan paneutunut enää vuosiin. Jotta tätä ei siteerattaisi vihreiden puheenvuorona, totean, että vihreiden virallinen kanta on suunnilleen, että ei jäseniksi, kumppanuus on ok, mutta tulevaisuus voi olla toisenlainenkin, toivottavasti ei kuitenkaan ole.

Eurooppalaista yhteistyötä harjoittaneiden vihreiden keskuudessa on ollut Nato-jäsenyydelle ymmärrystä, koska Euroopan vihreät eivät suhtaudu Natoon mitenkään kielteisesti – pikemminkin Nato-vastaisuus samaistuu de Gaullen nationalismiin.

Minulla ei ole asiasta lopullista kantaa, mutta olen pitkään pitänyt asiasta käytävää keskustelua epä-älyllisenä ja paljolti vääriin tietoihin perustuvana.

Tapasin elokuussa 2002 pääministeri Lipposen keskustellakseni hänen kanssaan vihreiden ja demarien suhteesta sen jälkeen, kun olimme lähteneen pois Lipposen hallituksesta. Tässä Natoa koskeva pätkä muistiinpanoistani:

PL totesi ulkopoliittisia muutoksia olevan edessä ja minä vastasin kehumalla turvallisuuspoliittisen seminaarimme korkeatasoisuutta ja analyyttisyyttä. Sanoin, ettei ole kovin suurta hinkua Natoon, varsinkin jos se merkitsee puolustusmenojen kasvua. Meillä kun olisi sille rahalle muutakin käyttöä. PL sanoi, ettei Nato-jäsenyys näyttäisi tuovan lisää puolustusmenoja. Asemäärärahat kun Suomessa ovat aivan kärkitasoa asukasta kohden. Nato on huolestuneempi esimerkiksi tiedustelun tasosta. En kertonut, että yleinen käsitys on, ettei Natosta nyt kuitenkaan tehdä hallituskysymystä.

Minut oli äänestetty pois vihreiden puheenjohtajan paikalta keväällä 2005. Kun saatoin taas kirjoittaa ajattelematta edustavani puoluetta, suunnittelin, että presidentinvaalien jälkeen 2006 avaisin omissa nimissäni Nato-kysymystä kirjoituksella, joka vähän karsisi aiheettomia ennakkoluuloja asiasta ja yrittäisi palauttaa asian normaalin harkinnan piiriin, ottamatta asiaan selkeää kantaa, koska minulla ei sellaista ollut silloinkaan. Olisi yksi poliittisen umpikujan aihe vähemmän. Olin miettinyt sen sisältöä pitkään, mutta valitettavasti en enää löydä luonnoksia koneeltani.

Televisioidussa presidentinvaalikeskusteluissa Paavo Lipponen hyökkäsi voimakkaasti Sauli Niinistöä ja kokoomusta vastaan Nato-kortilla. Päätin, että antaa olla. Jos Lipponen, niin minä myös. En ole vaivannut asialla päätäni sen jälkeen. Jättäydyin vuoden 2007 vaaleissa pois eduskunnasta, enkä kokenut olevani asiasta mitenkään vastuussa, eikä kysymys ole tämän eduskunnan aikana ollut ajankohtainen, ennen tätä Putinin aloittamaa Nato-kampanjaa.

Turvallisuuspolitiikka kiinnostaa minua varsin vähän ja sotilaalliset kysymyksen vielä vähemmän. Silti koko keskustelu Suomen puolustamisesta vaikuttaa epä-älylliseltä. Minusta neljää tavoitetta ei voi saavuttaa yhtä aikaa, vaan vähintään yhdestä on luovuttava:

1) Suomella on uskottava puolustus.

2) Suomen puolustus perustuu alueelliseen maanpuolustukseen, mikä edellyttää pinta-alaan, ei väkilukuun suhteutettua armeijaa.

3) Ei luoteta vieraan apuun.

4) Rahaa riittää puolustuksen ohella myös hyvinvointiyhteiskunnan tarpeisiin.

Aivan kummallinen on käsitys, että yhdessä puolustautuminen tulisi kalliimmaksi kuin että jokainen maa varautuu kaikkeen erikseen. Aivan varmasti yhtä uskottava puolustus saadaan Naton jäsenenä halvemmalla.

Olen ymmärtänyt, että monella erityisesti keskustalaisella kansanedustajalla Nato-kysymyksessä painaa pelko, että Nato ryhtyisi nykyaikaistamaan maanpuolustustamme, panisi meidät luopumaan kalliista alueellisesta maanpuolustuksesta, järkevöittäisi reservin kokoa, kouluttaisi pienemmän määrä asevelvollisia. Oman maakunnan varuskunnat ovat vaarassa. Minun kannaltani vastaavasti paras asia Nato-jäsenyydessä olisikin juuri Santahaminan vapautuminen siviilikäyttöön, mutta se ei riitä päätöksen perustaksi.

Nato-jäsenyyttä vastaan puhuu pelko ydinaseiden sijoittamisesta Suomen maaperälle. Ilmeisesti tämä ei kuitenkaan seuraa jäsenyydestä väistämättä. Korviini on myös kantautunut, että Suomen armeija saisi osavastuun Baltian puolustamisesta, ja sitä me taas emme halua. Baltian maathan luottavat vieraan apuun ja vain siihen.

On myös pelätty, että tiukan paikan tullen sopimuksia ei noudateta. Historia kertoo, että Suomi on arvokkaampi Venäjälle kuin Länsi-Euroopalle, jolloin realiteettien puhuessa Suomi uhrataan taas kerran. Tämä argumentti koskee vähintään yhtä lailla puolustusyhteistyötä Ruotsin kanssa. Olisikohan Ruotsilla edes kykyä auttaa Suomen puolustuksessa siinäkään tapauksessa, että haluja olisi. Mutta ei Nato-jäsenyys tietenkään tarkoita, ettei omaa armeijaa lainkaan olisi.

On väitetty, että Nato-jäsenyys pakottaisi Suomen lähtemään mukaan, kun Yhdysvaltain presidentti tukee vaalikampanjaansa aloittamalla sodan taas jossain päin maailmaa. Ei pakota. Nato-mailla ei ollut velvollisuutta osallistua Irakin sotaan, eivätkä monet niistä myöskään osallistuneet.

Sen sijaan Nato-jäsenyydellä on suojaavaa vaikutusta, kun Venäjän hallitus käy omaa kampanjaa venäläisten sieluista ja arpoo, minne tällä kertaa menee muskeleitaan näyttämään.