En riktig kväsarkvanting tecknad av Arthur Högstedt som illustration till hans sång Kungsholmsligans paradmarsch. ”Hostar’u kvanting?” är väl kvantingspråkets motsvarighet till ”Parlez-vous français?” föreställer jag mig.



Synt eller hårdrock? Sunar eller mods? Grilljanne eller kvanting?

De avlöser varandra under decenniernas lopp — dessa eviga frågor som ska skilja agnarna från vetet.

Men en sak förenar alla de ovanstående tvåvalsalternativen: det ena är mer proletärt, det andra mer medelklassigt. Syntarna är mera medelklass än hårdrockarna. Sunarna, med sitt bakåtstrukna brylkrämshår och sin femtiotalsrock är mer proletära än modsen med sina dufflar, sina Beatlesfrisyrer och sina direktimporterade brittiska popsinglar.

Samma mönster går igen hos grilljannen och och kvantingen, 1890-talets främsta svenska ungdomskulturer. Grilljannen är något av en dandy, och hänger på Jones grill — snarast ett slags stekare, vilket ju passar bra ihop med grillprefixet.

Kvantingen är en betydligt råare sälle. En riktig kväsarkvanting ska helst ha en vegamössa med knäckt skärm som demonstrerar att han ofta råkar i slagsmål — denna brutna mösskärm kallas för ”kväsarmärket”.

”Ussare” betyder bara ”akta dig” — och ”Ussare kvanting” verkar rent generellt vara ett bra råd att ge till de arbetarungdomar som bekänner sig till kväsarkulten. (Kväsar-prefixet ska såvitt jag förstår tolkas bokstavligt — ”kväsa” som i undertrycka eller stoppa. ”Kvanting” är däremot bara ett gammalt ord för ”pojke” — precis som ”pjatt” i den senare sammanställningen ”swingpjatt”.)

Förutom den knäckta vegamössan (helst inköpt hos Björnboms i Storkyrkobrinken) skulle kvantingen ha kavaj av grovt militärtyg med foder som stack fram därbak, halsduk i stället för krage, synnerligen säckiga byxor som kallades ”slängarbrallor” och spetsiga skor. (Efter år 1900 började kväsarna bära plommonstop i stället för vegamössa, enligt mina källor — som främst består av en utmärkt B-uppsats av Michael Karlsson från 1993: Kväsarkvantingar — Ligister eller bärare av en subkultur? )

Kväsarrynkan å sin sida bar kortare kjolar än andra kvinnor av sin klass — vilket under sent artonhundratal kanske inte säger så där väldigt mycket — och rökte dessutom offentligt, vilket möjligen var ännu mer upprörande.

I övrigt utmärkte sig väl kväsarkvantingen — och hans fjälla/rynka — genom sitt särpräglade idiom, odödliggjort av Arthur Högstedt i Kväsarvalsen:

En kvanting träder i salen in

för att fröjda med fjällan sin,

och alla rynkor bli glada i håg,

ty stunsigare kvanting man sällan såg. O, du den stunsigaste kvanting

som vi nå´nsin i livet gett

något av vår kvantitettjolanting

ty aldrig bättre i livet vi sett. Grabben sig sakta i salen rör,

tar av sig lörpan från lockigt skör,

stoppar den ner ut i lomman sin,

tar ett tag i daljan och gör sig fin. O, du den stunsigaste kvanting

som vi nå´nsin i livet gett

något av vår kvantitettjolanting

ty aldrig bättre i livet vi sett. Grabben går efter väggen kring,

träffar sin fjälla i rynkornas ring,

släcker harsset å spottar ett tag,

tjänare A´gusta, godda´, goddag.

Men Arthur Högstedt var inte bara schlagerkompositör och skribent — han var även en skicklig tecknare, och i tidningar som skämtbladet Strix avbildade han gång på gång kvantingarna och deras rynkor.

Faktum är att det är en ganska utbredd uppfattning att Högstedt gjorde mycket för att kodifiera kvantingen som ungdomsgruppering — att han så att säga kom att bli ett slags kväsarnas Malcolm MacLaren, som tog en existerande, men något formlös ungdomsrörelse och skulpterade den efter eget skön. (Hur stort inflytande Högstedt hade över den offentliga bilden av kväsaren torde vara lite vanskligt att få full visshet om, så här hundratjugo år senare.)

Att det rör sig om en ganska brutal subkultur framgår för övrigt av en annan av Högstedts sånger, Kungsholmsligans paradmarsch, som enligt uppgift var något av ett anthem för de råa sällar som utgjorde kvantingkulturens kärntrupper:

Till Kungsholms tull en stjärnklar natt vi tåga

med både skåp och fjälla under arm, under arm

och under pirkan välvas mörka tankar

och ingen mäkta hindra deras gång – sicken en gång! Till Kungholms tull vi tåga

och där vårt liv vi våga

vi dessa kväsarkvantingar tillhör

som blott för skåp och för vår fjälla dör – stekt i smör!

(Rätt mycket tyder på att den här ungdomskulturen hade sitt starkaste fäste just på Kungsholmen.)

I jämförelse framstår grilljannarna som ganska stillsamma figurer med sina korta kavajer, säckiga byxor och käppar med stora silverkryckor. Utmärkande för grilljannestilen är att den är lite snobbig och sprättig, lite ostentativt välmående och kontanttryfferad — precis som stekarstilen.

Själva ordet ”grilljanne” sägs ha myntats av kåsören Jörgen som för övrigt inte skrädde speglosorna när han skildrade denna stockholmska sekelskiftes-subkultur:

Grilljanne är en specefik [sic!] stockholmare: en ung herre som går till Jones på auktoritet, äter och dricker hvad som helst, bär pince-nez och dunderkäpp, grinar illa, gör ingenting (utom skulder), svältföder en tam dogg, lånar pengar av procentare, helst mot falska reverser, låter kappvaktmästare stoppa galoscher i fickorna på sig, skryter af sina ‘eröfringar’ och krämpor, klär sig gammalmodigt, brokot och kortstubbadt enligt Wienvarieté och som stalldräng, utan att ens ha en häst. Och slutar ofta på Långholmen i god tid. Med få ord: Grilljanne är en omodern, kortstubbad halfherre, som vet intet, tål allt, tror på rang och pengar, börjar hos Jones och slutar på Långholmen. Men en fin och förnäm och smakfull karl är ingen grilljanne.

(Hjalmar Meissner var om möjligt ännu mindre älskvärd när han karakteriserade jannarna som ”fin de si-äckel”.)

Ett försök att återskapa grilljannestilen– Gösta Ekman den äldre som Sigge Wulff.



Grilljannarna modellerade sin stil efter den stora idolen Sigge Wulff — 1890-talets ledande rockstjärna, som helt levde efter devisen sex, champagne och snärtiga slagdängor.

Sigge Wulff — 1890-talets stora idol — blev bara tjugotvå år gammal

I likhet med alla rockstjärnor värda sitt salt levde han inte heller särskilt länge — han blev raskt fruktansvärt alkoholiserad av det ständiga champagnekolkandet, som hörde till hans image — inte för inte hette ett av hans största slagnummer just Kvinnor och champagne:

Att vara med om slik kampanj

det är förtjusande

och får man så en skvätt champagne

blir allt berusande

Och efter en av allt att döma särskilt hård finlandsturné var det i princip slut med Sigge Wulff, som gick ur tiden redan 1892.

Sigge Wulffs grav på Norra begravningsplatsen i Solna (foto Mattias Boström).

Men grilljannarna fortsatte att idolisera den fallne hjälten, som nästan blev större i döden än i livet (inte heller helt ovanligt i rockstjärnesammanhang). Ur grilljannarnas boomboxes dånade städse sången om Kalle P:

Vill ni se, Kalle P?, Så ödmjuka tjenare!

Jag det är, Fast man plär, Kalla mig ”Herr Egenkär”

För mitt sätt, Är så nätt, Och att jag fått mera vett;

Men jag tror, Avund stor, Uti Norden bor…

… som kom att bli grilljannarnas signaturmelodi — de hade uppenbarligen ingenting emot att kokettera med att de var ”snobbiga” och ”sprättiga”.

”Avund stor, uti Norden bor” — detta kastar möjligen även ett visst ljus över kväsarnas något intoleranta påbud: ”Alla som bär käpp ska ha stryk” …

Tillägg, senare samma dag: Nu har jag förkovrat mig vidare i Grilljannarnas mytologi genom att läsa Henning Bergers novell Första fjätet i samlingen Films (1914). Här får vi en tidsbild från nittiotalet och ett måttligt smickrande porträtt av en grilljanne som heter Sjövall. Introduktionen av denne — som för övrigt är styckets skurk — innehåller den mest detaljrika och tillförlitliga beskrivning av grilljannens klädstil som jag har hittat:

Med hemlig beundran och en smula fasa iakttog

herr Danielsson sin vän och yrkeskollega. En

sådan kostym hade endast vissångaren i Berns

make till. Djupt urringad väst, som visade ett

rutat skjortbröst, i vars mitt satt en blank

knapp, stor som en medalj. Skjortkragen var

flera centimeter hög och till den hörde en

oerhört bred, svart rosett, i vilken stuckits en

nål med slipad glasdiamant. De blågrå byx-

orna hade ränder och svarta sidenrevärer, men

dessutom höga uppvikningar, som voro satin-

fodrade! Och så bar vännen Sjövall en gigan-

tisk käpp, vars krycka var nästan lika lång

som underarmen!

– En djävla karl, tänkte Danielsson, en

giggelschentleman – fäng dö säckel

Och omedvetet började han nynna en slag-

dänga från varietéerna:

»En förbaskat stilig herre är min vän herr

Lindemann …»

Detta väckte herr Sjövall:

– Äsch, nu har dom fått nya kupletter –

djävligt piffiga. Har du hört Kvinnor och

champagne?

Han gnolade:

»Att vara med om sån kampanj …»

Lite senare får vi även höra ett smakprov på hur en småslirig grilljanne — i det här fallet en förskingrande bokhållare som aspirerar på att bli kabaretsångare — låter i Bergers öron: – Hon har uppträtt på Novilla, sade Sjö-

vall otåligt, och kallade sig Franziska della

Stella. Och nu, féstårru, ha vi beslutat att

bli duettistpar, vi ha övat in flera kiliga ku-

pletter mårutro – riktiga tjim och tararabom

deräjor, féstårru. Vi ha redan fullt upp med

engagementer, och flaxiga kostymer, vi börja

i Hamburg och sen ska vi till Scala i Milano

och sen till Kristallpalatset i London. Så här

vilar inga ledsamheter mårutro, sällan, göbbe,

sällan … skål pårej. – Men, fortsatte han i

nästa andedrag, liksom rädd för ett avbrott,

då han väl kommit i tagen, men, sirru, olyckan

ä att fast vi haft väldig flax så har hon

kostat mycke schaber, det kan du väl begripa.

Nu får jag tiotusen om en månad av vår

impressario, han är tysk och har en jäkligt

fin agentur – du féstår att jag inte talar till

vem som helst, men redan första gången jag

såg dej så skilde du dej från alla di andra

småstruntarna däroppe i den där syföreningen,

du – du ä min själ ingen vanlig stövel (…)

Share this: Twitter

Facebook

Gilla Gilla Laddar... Relaterade