Det finns jobb som få av oss skulle orka med mentalt. Tänk att vara biståndshandläggare i en kommun och tala om för 82-åriga Asta att hon är för pigg för att komma in på ett äldreboende även om hon är så ensam om dagarna att hon gråter i telefonluren.

Eller att sitta på Migrationsverket och slå fast att Ali och hans familj ska skickas tillbaka till hopplösheten i Kabuls slum för att deras asylskäl inte räcker.

Runt om i våra kommuner och Myndighets-Sverige sitter dessa grindvakter och bestämmer vem som ska få ja och vem som ska få nej på sin ansökan. Är Ellen verkligen tillräckligt sjuk för att förtidspensioneras? Ska Olle ha rätt till personlig assistans trots att han kan gå på toaletten själv? Borde Eva tömma barnens sparkonton först innan hon får rätt till socialbidrag?

Och hur är det med den arbetslöse metallararbetaren i Degerfors - ska han tvingas att flytta för att ta ett jobb om han ska få behålla sin a-kassa?

Tänk att sitta med dessa människoöden i ena handen och lagboken i den andra. Det är ett jobb som måste göras, men ibland till ett högt pris för alla inblandade parter. Ett avslag som kan kullkasta tillvaron för den enskilde. En vardag kantad av hot och obehag för handläggaren.

Även politikerna tillhör grindvakternas skara. Med budgeten som pressande svångrem tvingas de ofta fatta beslut som väcker omgivningens vrede. Tänk att behöva lägga ner ortens enda skola och möta fientliga blickar på bygatan varje dag. Vem orkar med det?

Den enklaste lösningen vore förstås att plocka bort grindvakterna. Då skulle vi slippa allt detta obehag, alla dessa hjärtskärande historier om människor som på olika sätt far illa.

Utan grindvakter skulle ingen flykting behöva sätta sig i en ranglig båt på Medelhavet. De skulle i stället kunna ta första bästa flyg till Arlanda. Ingen skulle heller behöva leva i åratal bakom neddragna persienner i fruktan för att bli utkastad.

Sjukskrivna skulle slippa riskera att bli utförsäkrade och behövande få rätt till den hjälp de vädjar om.

Problemet är bara att utan grindvakter skulle det inte längre finnas något kvar att vakta. Välfärdsstaten överlever bara om dess utbud ransonseras.

Utan nejsägarna på Försäkringskassan, Arbetsförmedlingen, Migrationsverket, i kommunerna och så vidare skulle dagens välfärdsbygge kollapsa.

Man kan förstås hävda att rättigheter per definition inte kan ransoneras. Så resonerar exempelvis nyliberalerna i migrationsdebatten. Det spelar ingen roll att det skulle bli kåkstäder och soppkök om alla som vill komma till Sverige finge det; fri rörlighet är en rättighet oavsett konsekvenserna.

Det är en föredömlig hållning på många sätt, kanske den enda moraliskt försvarbara. Men väldigt få av oss skulle vara beredda att betala det priset. Och det är där någonstans det börjar brännas.

Om man accepterar tanken på ransonering måste man också orka möta grindvakten inom sig själv. Det är inget behagligt möte. Vi när alla en önskan om att vara goda människor och vill helst slippa tänka på de svåra valen. Då är det bekvämare att skjuta obehaget ifrån sig och demonisera grindvakterna och deras uppdragsgivare.

Om vi bara hade sluppit alla dessa kallhamrade politiker och känslomässigt stumma tjänstemän så hade allt det jobbiga - utförsäkringarna, avvisningarna och avslagen - försvunnit. Men så är det ju inte.

Det är givetvis viktigt med en högröstad debatt och kritisk granskning av enskilda fall. För den lilla människan står oerhört mycket på spel, ibland hela personens framtid. Om lagar får orimliga konsekvenser måste det upp i ljuset och om tjänstemän rundar samma lagar måste det rättas till.

Men ofta handlar debatten om något mer än det - låt oss kalla det flykten från ansvar. Ingen vill ta ansvar helheten eller förklara varför grindvakterna behövs. Rikspolitikerna duckar i möjligaste mån och vi i medierna ser det över huvud taget inte som vår uppgift. Den debattör som skriver i ämnet får lätt stämpeln som en "kall jävel" som slår nedåt.

Det är illavarslande. Trycket på välfärdssystemen kommer bara att öka. Under de närmaste decennierna beräknas antalet personer över 80 år öka dramatiskt. Sjukskrivningskostnaderna pekar uppåt igen och assistansersättningen väntas om några år passera 30-miljardersstrecket.

Vem kommer att vilja vara kommunpolitiker eller biståndshandläggare i en sådan framtid? Vem kommer att försvara nejsägarna mot spott och spe eller, i värsta fall, hot och våld?

Vi måste hitta ett sätt att tala om de svåra prioriteringarna. Det finns inga breda välfärdsprogram för friska medelålders män som vi skulle kunna ta bort för att frigöra resurser. Visst kan man höja skatten, och det görs redan runt om i landets kommuner och landsting. Men hur högt man än går kommer man inte undan begränsningens dilemma.

Vi måste acceptera att grindvakterna i grund och botten finns inom oss själva.