För ett och ett halvt år sedan kom jag tillbaks från ett Israel där jag hade spenderat elva och ett halvt år av mitt liv – och där var jag en del av det som ibland kallas “fredsrörelsen”, den israeliska vänstern. Jag kämpade för mänskliga rättigheter för palestinierna på Västbanken och i östra Jerusalem och deltog i kampen för uttåget ur Gaza. Tiden för uttåget, under en hetsig och varm sommar år 2005, var en av mina stoltaste stunder som israel. Jag hade då deltagit i demonstrationer, skrikit mig hes i hetsiga debatter, gått med ett blått band fäst vid väskan som värnpliktig, den färg som representerade stöd till det ensidiga tillbakadragandet från Gaza, som Israel hade ockuperat sedan 1967. Jag fick då veta av min befälhavare att detta inte var acceptabelt som soldat, trots att jag såg många soldater med orange band, färgen för dem som opponerade sig mot uttåget. Jag minns dessa dagar då inbördeskriget låg i luften, då religiösa soldater hotade att vägra lyda order, då religiösa bosättare hotade med, och i vissa fall även genomförde, våldsamt motstånd mot evakueringen från Gazaremsan. Jag såg det som en seger för demokratin att uttåget gick igenom utan att de värsta farhågorna om våld mellan judar uppfylldes, och som ett sent uppvaknande från Ariel Sharons sida: att ockupationen av palestinier inte var lösningen.