Det finns en intressant schizofreni i den svenska debatten dessa dagar. Det är inte många veckor kvar till valet, och från alla håll och kanter får vi höra att detta val är livsavgörande, ett ödesval, ett vägval för Sverige, en vattendelare mellan ljus och mörker, mellan en vision om Sverige som ett Törnrosdalen eller Körsbärsdalen. Visst, allt detta må mycket väl stämma, men det är svårt att förneka att detta är det slappaste valet i mannaminne. Valet 2018 betyder verkligen allting, hör vi, och ändå verkar ingen riktigt särskilt intresserad av att försöka vinna det.



Den politiska retoriken följer ungefär samma mönster, speciellt i relation till SD. Att skriva krönikor, texter, essäer och ledare på temat ”Jag säger inte att Jimmie Åkesson är Hitler, eller att SD är NSDAP, men ändå” har blivit en smärre industri numera, och vi måste ju kunna anta att alla dessa texter inte kan vara produkter av ren cynism. Många av de som varnar för saker i stil med de mörka molnen på horisonten, stöveltramp i antågande eller andra överdrivet målande liknelser är säkert ärliga. Ändå verkar det som om att ju mer direkta varningarna om det nära förestående 30-talet blir, desto mer verkar de som varnar för katastrofen runt hörnet göra... ja, faktiskt ingenting särskilt?



Här hittar vi samma sorts schizofreni: å ena sidan lurar mörkret och katastrofen runt hörnet, å andra sidan så betyder det absolut inte att det är dags att emigrera eller samla på sig vapen och ammunition. Medelklasslivets konformistiska lunk fortsätter, trots att vi bara är veckor från katastrofen.



Denna dubbeltydighet är egentligen inte är särskilt svår att förklara. Faktum är att detta inte är något nytt: George Orwell, i The Road to Wigan Pier, skrev redan år 1937 om samma fenomen vi ser idag. Hans syrliga påpekande om de övertygade medelklassocialister som var tämligen vanliga på hans tid (och en grupp han själv i mångt och mycket ingick i) var i korthet att alla höjde näven mot klasskillnader, det moderna samhället och allt vad det nu var, men att man snabbt märkte att hur bekväm denna gemensamma ritual var.



”Snart kommer revolutionen!” betydde inte nödvändigtvis att man faktiskt hoppades på revolution, utan ofta var det precis tvärtom: snacket var en sorts besvärjelse, ett vidskepligt sätt att signalera att man hoppades att den aldrig komma. I det gamla bondesamhället ställde folk ut en tallrik gröt till tomten i hoppet om att han inte skulle komma och ställa till med sattyg för ens gård. Orwells upplysta kamrater pratade om revolutionen i hoppet om att den aldrig skulle komma.



Tiden då det faktiskt var fashionabelt att vara någon sorts oreformerad marxist är sedan länge över, och den kommer antagligen aldrig tillbaka. Jag tycker mig trots det märka att ju mer saker ändras, desto mer lika förblir de ändå. Denna uppskruvade retorik om 30-talet, om fascism och mörker, uttalade av människor som definitivt inte själva lyfter ett finger för att förbereda sig, är inte oärlig. Då som nu är retoriken en besvärjelse, en markör om att ingen faktiskt tror att särskilt mycket kommer att ändras.

Dela Kopiera länk