Mohamed Omar

Jag såg Kalla fakta som sändes på TV4 den 11 november: ”Mitt barn är en IS-soldat”. Det handlar om mödrar till barn som anslutit till terrorgruppen Islamiska staten. Och så får vi möta Jessica, vars systerdotter rest till Syrien med sin tvåårige son. På Facebook har systerdottern lagt upp bilder på barnet med vapen i hand, stående framför en IS-flagga.

Mostern Jessica är förstås förtvivlad, men kan inget göra. Hon berättar att systerdottern blev allt mer religiös efter att hennes mamma plötsligt dog. ”Hon blev mer och mer inbunden i islam”, säger Jessica. Systerdottern slöt sig mot omvärlden och gick med i salafitiska grupper på Facebook. Salafismen är den strömning inom sunnitisk islam som gett upphov till Al-Qaida och Islamiska staten.

De få gånger Jessica har kontakt med sin systerdotter undviker hon att ställa ”obekväma frågor”. Jessica är rädd för att systerdottern ska avbryta relationen. Det kan jag förstå. Det hade kanske passat bättre att ställa obekväma frågor när dottern började blir ”mer och mer inbunden i islam” hör jag mig själv tänka. Nu vill jag inte döma. Jag vet ingenting om Jessica och hennes systerdotters liv förutom det jag sett på Kalla fakta.

Jag vet att man kan vara rädd för att verka ”okänslig”, kanske till och med anklagas för islamofobi och rasism, och man ifrågasätter en vän eller anhörig som är på väg in i fundamentalistisk islam. Men att vänta på att en person man bryr sig om ska gå från icke-våldsam fundamentalism till våldsam fundamentalism och utsätter sig själv och andra för fara kan vara värre.

De våldsamma fundamentalisterna har börjat någonstans. De började med att gå till någon moské, lyssna på föreläsningar på nätet, gå med i Facebookgrupper och så vidare. Det ena ledde till det andra. Anhöriga, lärare, vänner och andra som finns runtomkring dessa unga människor bör försöka reagera på tecknen, medan de ännu går att påverka.

Vi kan inte begränsa oss till att göra något åt våldsam fundamentalism eller jihadism. Den icke-våldsamma fundamentalismen ligger självklart till grund för den våldsamma. Redan där finns intoleransen, dogmatismen, föraktet för livet, självisoleringen från samhället, ja, ”inbundenheten” som Jessica talade om.

Jag har aldrig varit medlem i en våldsbejakande, islamisk grupp. Men som tonåring anslöt jag mig till den ultrakonservativa, missionerande och sektartade gruppen Jamaat at-Tabligh. De ”plockade upp” mig, vilket blev början på en lång ”karriär” inom islam.

Det hade förstås inte gått om jag inte var redo att bli upplockad. Det var mitt eget fel. Gruppen, och senare andra grupper och sammanhang i islam, tog många dagar, timmar och år från mitt liv. Dagar och timmar som jag hade kunnat använda till studier och arbete eller bara att ha kul med mina jämnåriga. Att tänka så gör mig bitter.

Visst, jag har lärt mig en hel del om islam som de flesta svenskar inte känner till. Jag har fått tillträde till miljöer som de flesta svenskar aldrig har varit i. Jag har hört och sett saker. Men till vilket pris? Jag blir ibland ledsen när jag tänker på alla de ”normala” saker som jag gått miste om. Nu när jag själv är pappa försöker jag ta igen en del genom att göra saker tillsammans med barnen.

De som fanns runtomkring mig visade alltför stor respekt för mitt livsval. De ville inte vara okänsliga och ställa ”obekväma frågor”. Ni kanske tycker att jag skyller ifrån mig. Så är det inte. Jag vet att det yttersta ansvaret vilar på mig själv. Jag föddes i Sverige, ett sekulärt, demokratiskt och ekonomiskt välmående land, men valde att förstöra min egen ungdom genom att välja att sätt att tänka och leva som gjorde mig till en olycklig främling i mitt eget samhälle.

Men i vissa stunder, när jag ser tillbaka på mitt liv, kan jag inte låta bli att känna en gnutta bitterhet mot dem som såg mig dras in i dessa sammanhang och inte reagerade. Jag vet att det hade varit svårt, men det är en känsla som jag inte kan rå för eller hejda. Till de som faktiskt reagerade vill jag säga förlåt för hur jag bemötte er! Idag skäms jag för det. Ni hade rätt och era ansträngningar var inte förgäves: ni sådde frön.

Som sagt, jag hör inte till dem som är mest olyckligt lottade. Jag klarade mig till sist! Dessutom har jag för det mesta haft tillgång till andra vänner utanför den islamiska miljön, och andra intressen som litteratur, konst och musik. Det har gjort att jag har kunnat gå in och ut ur miljön. Jag har kunnat se den både utifrån och inifrån. Jag har dessutom haft både kunskapen och språket för att kunna tvivla, ifrågasätta och resonera. Jag har dock sett andra, som varit ensammare och psykiskt svagare, gå rakt in i mörkret och uppslukas av det.

Det gör ont när jag tänker på dem och att det kanske inte finns någon där som kan visa dem ut igen.