Jag var chef för Räddningsverket från 1998-2010 och ansvarig för katastrofberedskapen. Arbetet som den nya myndigheten för samhällsskydd och beredskap MSB bedriver nu har jag varit med och byggt upp.

Jag har samarbetat med SIDA, FN och regeringen i biståndsfrågor, framförallt i olika operativa insatser med katastrofbistånd.

För att kunna rädda liv vid jordbävningar, som kräver en utomordentlig snabbhet, kan man tillämpa en princip om en passarspets i Stockholm, den andra skänkeln väster om Island. Dra sedan en cirkel.

Då passerar skänkeln norra Afrika, Turkiet och Kaukasus. Innanför finns det för Sverige stora möjligheter att rädda många liv. Utanför cirkeln stora risker.

Nepal ligger långt utanför den cirkeln.

Detta sätt att granska planeringen grundar sig i erfarenhet.

MSB och Räddningsverket har genomfört insatser alltför långt från Sverige med dåligt resultat förr. Vi har varit i Indonesien, Filippinerna och i Sydamerika.

Alla gånger med knappt ​godkänt resultat.

Därför tog vi fram under mitten av 2000-talet modellen med passaren. På så sätt tog vi ansvar för biståndsmedel och för hjälp till lidande människor.

Inte minst SIDA och UD var kritiska till att skicka räddningsstyrkor alltför långt bort från Sverige. ”Förutsägbart ineffektiva insatser” framfördes och därvid tog vi intryck. Men nu tycks allt sådant vara begravt i processkartan inom MSB.

Det finns en djup kunskap inom MSB om svårigheterna och därför mindre bra att dessa kunskaper inte tar sig fram genom egna organisationen.

Den pågående insatsen i Nepal har uppenbarligen gått till så att först bad FN om hjälp med sök- och räddningsinsatser, det vill säga livräddning.

Redan då borde MSB tackat nej till att genomföra en insats.

Men man planerade för en livräddningsinsats och fick i ett mycket sent skede förändrade uppgifter som rör mer att planera för fortsättningen av det humanitära arbetet i Nepal.

Livräddning bedömdes inte meningsfull på grund av att personal från Sverige inte skulle hinna fram.

Det otydliga mandat som MSB nu fått borde ha diskuterats medan MSB var kvar i Sverige så materiel och kompetenser kunnat rekryteras lugnare.

Det syns i intervjuer av MSB-personal att mandatet är ganska tunt.

MSB borde ha insett redan från början att sök- och räddningsinsatser var omöjligt att genomföra på plats i Nepal på grund av avståndet. Man hinner helt enkelt inte dit i tid.

Man stoppar inte insatsen i tid, för att rösterna från den personal som kan det här inte kommer fram i egna organisationen.

Det finns massor att göra på plats i Nepal, men när katastrofen väl inträffar måste man ha en snabb tillväxt av räddningsarbetare på plats i Nepal, nepaleser och hjälp från närliggande länder som Kina, Japan och Indonesien.

Den här insatsen kostar 13 miljoner kronor och både regeringen och MSB kommer sannolikt att rapportera om framgångar, flexibel organisation och viktiga insatser.

Det kan säkert i viss mån komma att stämma men mycket bättre hade varit att assistera de lidande nepaleserna på annat sätt. Förbättringar kan bara komma om insatserna är närmare till Sverige, innanför cirkeln.

Jag menar att Sverige kan och skall hjälpa när katastrofen är vid handen. Inget land, ingen regering kan hjälpa befolkningen om man inte får hjälp utifrån. Det är för stor katastrof.

Men för Sveriges del bör vi landa våra resurser på så sätt att vi verkligen kan ge stöd.

Risken för att insatsen i Nepal blir en riskfylld insats som inte ger valuta för insatta medel är uppenbar.

Bara när katastroferna inträffar i vårt närområde finns det fog för att lägga pengarna på sök- och räddningsinsatser.

Vad kan då MSB och Sverige göra för ett land som Nepal, som kommer att drabbas av nya jordbävningar? Tiden fram till nästa har redan börjat ticka.

För min del är kompetensuppbyggnad av räddningspersonal innan nästa katastrof en naturlig insats. Då blir de som är närmast, nepaleserna själva, bättre rustade och dessutom är de först på plats. Garanterat.

En sådan utvecklingsinsats planerades för några år sedan men har fallit igenom av outgrundliga skäl.