În mai 2014, într-o zi călduroasă și faină, voiam să plec spre casă din centrul vechi al Bucureștiului. Eram, ca de obicei, cu bicicleta. Când am vrut să intru pe carosabil (de pe trotuar), un polițist de la rutieră (cel din poza de mai sus) mi-a spus: “Treci pe trotuar! Ce faci?”

M-am oprit cumva “între” trotuar și carosabil, cu roata din spate sus, pe trotuar, și cea din față pe carosbil – eu fiind pe bicicletă.

La momentul acela polițistul nu îmi dăduse niciun motiv pentru care mi-a zis să trec pe trotuar, așa că am întrebat foarte naiv: “De ce? Ce am făcut (șefu’)? De ce n-am voie pe carosabil?”

Atât mi-a trebuit. În clipa doi omul a venit la mine și m-a îmbrâncit și a început să mă înjure. Fără nicio explicație.

Știu că am fost așa șocat de reacția lui că instant am sunat-o pe Corina să-i povestesc ce pățesc.

După ce m-a împins pe trotuar și m-a înjurat, polițistul a plecat înapoi pe carosabil – unde stătea absolut degeaba, nu dirija… stătea.

Până am sunat-o pe Corina și până m-am îndepărtat puțin de polițist mergând pe trotuar, văd că pe strada cu pricina trece o coloană oficială. În perioada aia era Joe Bidden prin București. Atunci am avut revelația: d-aia n-am avut eu voie pe carosabil. Deși dacă m-ar fi lăsat să-mi văd de drum eram de mult disăprut din calea coloanei… SAU dacă-mi zicea: “Stai un minut să treacă coloana oficială”, pe cuvânt că eram extrem de înțelegător și stăteam un minut.

Dar nu. Lucrurile nu-s așa simple când vine vorba de poliția română. Pe trotuar am mers aproximativ 100 de metri “în amonte” (adică în sensul invers sensului de mers de pe strada aceea). Apoi am coborât pe carosabil cu bicicleta și mi-am văzut de drum.

Desigur, polițistul care inițial mă oprise pe trotuar era încă pe carosabil. M-a văzut. L-am văzut. I-am bătut obrazul. Foarte subtil. În fond: mă înjurase ca la ușa cortului fără niciun motiv. Iar eu nu-i zisesem nimic, doar îi cerusem explicații pentru care mă oprea pe trotuar.

La următoarea intersecție un alt polițist de la rutieră mi-a făcut semn să mă opresc. Era clar că ceva era necurat … și deși aveam timp să “fug” și să mă prefac că nu văd semnele polițistului – sunt 110% sigur că nu m-ar fi urmărit cu mașina de poliție … – am staționat.

Polițistul de la noua intersecție: “Ce ați făcut domnule?”

Eu: “Ce-am făcut? Dumneavoastră m-ați oprit și dumneavoastră mă întrebați ce-am făcut?”

Polițistul: “Mi-a dat prin stație șeful să vă opresc urgent. L-ați înjurat sau ce-ați făcut?

Eu am înțeles că începe un joc fain de puteri. Dar eram șocat.

Din urmă a venit polițistul gras din poza de mai sus. Când a ajuns în dreptul meu a început să zbiere și să mă facă în toate felurile posibile. Mi-a futut morții, răniții, gâții, a zis că am părinți cretini care nu m-au educat etc.

În tot acest timp Corina era cu mine în telefon (am căști și de multe ori sunt cu cineva în telefon când pedalez prin oraș).

După ce m-a înjurat mi-a cerut buletinul. Eu am început să tremur mai mult de nervi decât de emoții.

Corina mi-a zis în telefon: “Nu-i da buletinul fără să se legitimeze și să-ți zică de ce ți-l cere!”

I-am zis, după valul de injurii, primul lucru: “Vă rog să-mi spuneți cine sunteți și de ce îmi cereți buletinul.”

Degeaba. L-a durut în fund că i-am cerut să se legitimeze, să se prezinte, să-mi dea un nume …

Mi-a zis, însă, că nu-i treaba mea cine este el și că dacă nu-i dau buletinul lui, mă vor legitima cei de la jandarmerie oricum.

În centrul vechi al Bucureștiului există gherete cu jandarmi și locul în care inițial mă oprise polițistul pe trotuar era un loc cu o astfel de gheretă.

În fine, nu știu ce-a fost în capul meu și am hotărât că orice ar fi, o să-i dau buletinul, să văd ce poate să-mi facă și pe ce argumente …

I-am dat buletinul. În timpul ăsta polițistul n-a încetat să mă înjure și să mă întrebe de ce râd/zâmbesc. Eu mereu când sunt într-o situație din asta de “stres” ajung să râd sau să zâmbesc tâmp. Pe polițiști îi irită.

Cu buletinul meu a plecat înapoi spre locul în care mă oprise inițial. Eu l-am urmat, că n-aveam ce să fac. Cât l-am urmărit îmi tot zicea: “Lasă că vezi tu, căcatule!” și alte vorbe de genul, foarte amenințătoare.

Apoi am fost înconjurat de vreo 6 jandarmi. Polițistul dispăruse…

Buletinul meu era la un jandarm foarte tânăr – de vârstă cu mine. Discuția cu jandarmul ăsta a fost priceless.

El: “Trebuie să-ți dau o amendă pentru tulburarea liniștii publice.”

Eu: “Mie? De ce? Ce-am făcut?”

El: “Nu știu ce ai făcut, dar trebuie să-ți dau această amendă. O să fie între 100 și 1000 de lei. Dacă o scriu, o semnezi? Nu vreau s-o scriu degeaba.”

WHAT THE ACTUAL FUCK IS GOING ON?!

Am închis telefonul Corinei și l-am sunat pe Adrian, omul-super-avocat care mă scosese de multe ori din rahaturi de genul ăsta.

I-am povestit pe foarte scurt la telefon ce se întâmplă. A râs de mine, ca de obicei, și mi-a zis să semnez amenda că o contestăm.

Iată amenda: cu buletinul meu în față n-a fost capabil să scrie CONSTANTINOF, ci doar CONSTANTIN. Și argumentul este simpla “tulburare a liniștii publice”. Deși jandarmul nu fusese de față când polițistul m-a înjurat de toată familia și morții.

Am încercat să fiu “uman” cu acest jandarm care era de vârsta mea. I-am spus: “Nu e ciudat că-mi dați o amendă complet aiurea, fără să știți ce am făcut? Nu e nedrept? Cum puteți dormi la noapte cu gândul ăsta?”

Și jandarmul mi-a zis că: “Îmi pare rău, dar n-am ce să fac. Noi ne supunem la ce ne zic șefii. Trebuie să-ți dau amenda asta. O să fie de 200 de lei, e singurul mod în care te pot ajuta, să fie o amendă mai mică…”

Eu: “Merci, apreciez că nu-mi dai o amendă de 800 de lei, dar totuși – cum vei dormi la noapte știind că mi-ai dat o amendă complet aiurea?”

Și el o ținea pe a lui: “N-am ce să fac…” și apoi mă întreba: “Dar ce i-ați făcut domnului politist de era asa furios?”

Am văzut că n-am cu cine vorbi, așa că am încetat să mai comunic cu el. I-am zis doar că greșește și că e corupt. Face o mare nedreptate pe care o semnează cu numele lui și e nasol…

Fast-forward: Adrian-super-avocatul mă ajută să contest amenda. După aproape 3 luni, pe 6 iulie 2014, răspunde Jandarmeria Română care susține că nu va anula amenda pentru că eu am înjurat un jandarm și am tulburat liniștea publică astfel. Complet fals, desigur.

Ce-a urmat apoi?

Păi fast-forward la 16 maritie 2015, luni, ora 7:50, Corina este sunată de către mama ei care-i spune că sunt doi jandarmi la ușă, la ea acasă, care o caută pentru că “au mandat de aducere”.

Ne-am trezit super-speriați și panicați. 20 de minute mai târziu jandarmii erau la noi acasă. Au luat-o pe Corina, ca martor, în cazul de mai sus. Am aflat asta atunci, căutând cazul meu pe internet.

Și uite așa a plecat Corina la 8:10 dimineața, într-o zi de luni, cu un total de 4 jandarmi într-o Dacia Logan. Eu am luat un taxi după ea.

Pe site scria că la 8:30 este cazul meu. Dar de fapt lucrurile astea funcționează altfel: toată lumea este chemată la ora 8:30 în sala X a judecătoriei și sunt rezolvate pe rând. Majoritatea se rezolvă în câteva minute. Multe sunt amânate pentru că lipsesc martorii sau petenții sau intimații… Și foarte puține chiar durează mult.

La ora 9 eram în sală cu Corina. Erau tot felul de cazuri amuzante. Toate aveau loc în fața mulțimii de oameni ce-și așteptau rândul.

La ora 11:30 a venit rândul Corinei, când în sală mai erau vreo 3-4 cazuri doar.

Au întrebat-o ce-și amintește, ce poate confirma, ce știe etc. A durat cam 2 minute totul.

Judecătoarea, la un moment dat, chiar a întrebat: “Păi și cum a tulburat liniștea publică?” – era o întrebare retorică.

Pe scurt

Am fost nedreptățit de un polițist de la rutieră care nu s-a legitimat și n-avea (se vede în poză) nici numărul pe care-i obligat să-l poarte în piept, ca să pot să-i depun o plângere. Am luat astfel o amendă de la jandarmerie pe care am contestat-o și, cu greu, după aproape un an, am reușit s-o anulez.

Da, poți să-ți faci “dreptate”… oarecum. În sensul că am anulat o amendă falsă.

DAR polițistul din prima poză de sus, acel rahat de om care m-a înjurat absolut fără niciun motiv și care s-a comportat cu mine ca cu o cârpă, n-a pățit nimic.

ȘI nici jandarmul care mi-a dat amenda “că așa i-a zis șeful” n-a pățit nimic.

Oamenii ăștia sunt liberi să facă ce vor, cum vor, că e greu să le faci ceva…

Mă bucur că mi-a fost anulată amenda falsă … dar am impresia că mă bucur degeaba, din păcate.

Am scris rândurile astea în ideea că poate cineva are ce învăța din ele… Eu în continuare consider că n-am greșit cu nimic și consider că polițistul de la rutieră ar trebui să fie dat afară. Dar, din păcate, n-am cum să îi fac eu vreun “rău” lui sau bine nouă…

Jandarmeria, clar, apără hoția. Tipul ăla, care era de vârsta mea, era supus șefilor și n-aveai ce discuta cu el. Era încredibil de spălat pe creier.

Iar la judecătorie e destul de fain și simplu și rapid. Măcar acum știu cum funcționează sistemul ăsta.

Îmi pare rău că închei textul ăsta într-o notă oarecum negativă. N-aș fi vrut să fie așa.