„Weekend Adevărul“: Când aţi zburat prima oară cu avionul? Bogdan Marcu : Am zburat de mic, de prin clasa a V-a. Sunt băcăuan şi, în copilărie, aveam un tratament de îndreptat dinţii pentru care eram nevoit să merg la Bucureşti. Călătoream cu avionul. Veneam împreună cu un văr de-ai mei, care era mai mare cu doi ani. Când el şi-a luat buletinul, tatăl meu, care avea misiunea să ne păstorească prin Bucureşti, n-a mai venit. Vărul meu putea deja să cumpăre singur biletul de întoarcere. Până într-o zi, când a fost vreme proastă, şi s-a anulat zborul. Am rămas de izbelişte, şi atunci familia a aflat că taică-meu ne lasă de capul nostru, singuri, prin Bucureşti. Dar zborul cu avionul era extraordinar! Am prins încă avioanele Il-14, o replică rusească a avioanelor Douglas DC 3, care te scuturau bine de tot. Dacă aveai loc lângă aripă, se putea vedea şi motorul, care funcţiona cu conductă de eşapament la roşu. O adevărată experienţă.

Privindu-l pe Armstrong în pijamale



Sunteţi născut în ’59. Aveaţi, aşadar, 10 ani când astronautul american Neil Armstrong a păşit pe Lună. V-a impresionat în vreun fel momentul istoric sau nu vă interesa atunci universul cosmic?

Mi-amintesc că eram în pijamale. Era noapte în România când Apollo 11 a aterizat şi ţin minte dâra aia albă, prăfuită, neclară, care a rămas în urma lui Armstrong când a făcut primul pas. Aşteptasem cu sufletul la gură, împreună cu toată familia, să urmărim momentul la televizor. A fost un eveniment care a marcat multe generaţii, nu doar pe mine. Am avut atunci un gând: „Oare cum e să faci parte din echipa care lucrează la aşa ceva?“. Interesant e că nu voiam să fiu astronaut, pe mine mă interesa tehnica. Îmi plăceau rachetele. Mă vedeam ocupându-mă de inginerie, deşi eram prea mic să fac diferenţa dintre inginerie şi aviaţie.

Cum vă explicaţi această pasiune? Părinţii lucrau în domeniul ingineriei?

Nicio legătură. Părinţii mei erau amândoi economişti. Tatăl meu avea patru unelte în casă: un ciocan, o şurubelniţă, o cheie şi nişte cuie. Mulţi ani nici eu n-am fost foarte tehnic. Dar mă pricepeam la matematică şi la fizică. În plus, eram fascinat de nişte emisiuni despre spaţiu de la Televiziunea Română. Mi-l amintesc bine pe unul dintre reporteri, Andrei Bacalu. Când eram la liceu, Bacalu, un om foarte pasionat de spaţiu, a scris o carte, „America în transmisie directă“. Erau mărturiile lui după un tur de trei săptămâni în SUA la toate centrele NASA, unde fusese trimis cu o bursă de TVR, şi-n care adăuga impresii de călătorie. Capitolul despre Los Angeles, de exemplu, se numea „Nu vă dereglaţi mintea, realitatea are o defecţiune tehnică“. Cartea aia a ajuns ferfeniţă de câte ori am citit-o. Dacă la 10 ani, după prima aselenizare, am avut un mic imbold, după ce am lecturat cartea lui Bacalu, mi-am zis hotărât: asta vreau să fac!

20 de ani în industria aerospaţială americană Numele: Bogdan Marcu Data şi locul naşterii: 13 aprilie 1959, Bacău Studiile şi cariera: - În 1984, a absolvit Institutul Politehnic din Bucureşti, secţia Aeronave, iar începând cu 1991, a urmat, în calitate de bursier, cursurile Universităţii din California de Sud, absolvind în 1996. - Este expert în propulsia rachetelor, cu o carieră de douăzeci de ani în industria aerospaţială americană - În 1998 a început să lucreze la corporaţia Rocketdyne, la proiecte legate de motoare pentru navete spaţiale. - Este autorul multor studii publicate de American Institute for Aeronautics and Astronautics (AIAA). - Din 2011, a lucrat pentru Space X, corporaţia miliardarului Elon Musk, unde a proiectat turbinele motoarelor Merlin 1D si MVacD, care echipează rachetele Falcon 9 şi pe cele ale motoarelor prototip Raptor, care echipează racheta BFR destinată misiunilor spre Marte. - În 2016 s-a reîntoars la Rocketdyne, ca leader al grupului de dezvoltare a turbinelor, cu proiecte la noile motoare RS-25 pentru NASA Space Launch System (SLS). Locuieşte în: Los Angeles

Eraţi un elev eminent?

Cam de nota 8. Abia când am ajuns la Facultatea de Inginerie Aerospaţială, după primii doi ani în care am avut şi restanţe, am descoperit că pot fi un student eminent. A fost pentru prima oară când am avut 10 pe linie şi, cumva, o revelaţie.

Facultatea din România l-a pregătit psihologic



Despre ce revelaţie e vorba?

Anul III de facultate era primul an de specialitate în care învăţai exact ce-ţi doreai. Fiind foarte interesat de subiectele respective, mi-am pus mintea şi am realizat că pot să fiu de 10. Dar acum, după ce am acumulat ceva experienţă, pot să spun ce am remarcat: în viaţă, cei care reuşesc cel mai bine sunt studenţii de 7. Au un fel de înţelepciune de viaţă şi anumite orientări. „Coroniţele“, în general, sunt mai puţin orientate.

Care era atmosfera din facultate în acea vreme? Erau cursuri dificile, profesori exigenţi? Inginerie aerospaţială sună oarecum SF pentru necunoscători, explicaţi-ne.

Era o facultate foarte bună. Dar inutil de dificilă, ziceam noi. Matematicile era predate teribil de complicat şi erau foarte puţin orientate către aplicaţii practice. Totuşi, aceste examene foarte dificile – chiar nu exagerez – ne-au pregătit psihologic pe mine şi pe cei din generaţia mea. Oriunde ne-am dus ulterior în lume, am putut să trecem cu brio peste orice piedică şi test. Pe lângă teorie, am avut parte şi de o foarte frumoasă practică, în anul II, de zbor. Fiecare student trebuia să aibă zece ore de pilotaj ca să-l ajute să înţeleagă mai bine cum „se simte“ un avion.

Sărbătoarea absolvirii Institutului Politehnic Bucureşti Fotografii: Arhivă personală Bogdan Marcu

O lecţie de viaţă cu litera „T“



Înţeleg că v-a plăcut să zburaţi, dar n-aţi avut emoţii să pilotaţi?

Am avut emoţii, dar nu foarte mari. Ai mai mult curaj când eşti tânăr. Cursurile se făceau la Braşov şi la Ploieşti. La Braşov, aveau nişte avioane româneşti – IAR 823 se numeau. Bine făcute, din aluminiu complet, cu motoare englezeşti Lycoming, în care instructorul stătea în dreapta. Cei de la Ploieşti zburau cu Zlim, nişte avioane mai sportive, poloneze. La Zlim, instructorul stătea în spate. După ce ne-au cântărit bine, vrând să vadă cine e mai talentat, instructorii de la Braşov şi-au luat mâinile de pe manşă şi ne-au lăsat pe noi să manevrăm. Ţin minte de atunci o aterizare. Aveam un marcaj, o literă „T“, făcută cu pânză albă, pe iarbă, şi trebuia să ţii ochii pe „T“-ul ăla, în aşa fel încât să ajungi în dreapta lui şi într-un anume loc să aterizezi. La al treilea zbor, instructorul m-a lăsat pe mine să conduc. În mod intenţionat, mi-a zis la un moment dat: „Ia uite ce pasăre frumoasă!“. Eu, cu mâinile pe manşă, m-am uitat după pasăre. După, m-a întrebat: „Dar unde e T-ul ăla?“. Aşa a vrut să mă înveţe că secunda aia de uitat după pasăre m-a făcut să pierd din vizor „T“-ul şi că nimic nu trebuie să-mi distragă atenţia.

Cum simţeaţi ideologia sistemului comunist la ore, acasă?

Aveam obligatoriu şi noi nişte cursuri de economie politică la facultate. Când începusem să iau note bune la facultate, mi-am dat seama că mai pot să iau şi altele, aşa că recitam conştiincios profesorului inepţiile alea. Profesorul era un om foarte competent, dar trebuia să-şi execute şi profesia de dascăl, aşa că dădea din cap la poezia mea cu un aer plictisit de genul: „Da, domnule, foarte bine, ia 10 şi cară-te de aici“ (râde). Înţelegeam vremurile. Învăţasem din copilărie că nu e bine să vorbesc chiar tot ce-mi trece prin cap. Aveam în familie rude care au suferit persecuţii în anii ’50-’60. Bunicul, care făcea declaraţii incomode contra sistemului, fiind un naţionalist, a făcut puşcărie politică. De aceea eram reţinut cu comentariile. Ştiam că nu trebuie să mărturisesc nimănui că eu vreau să plec să lucrez pentru NASA. Era secretul meu şi nu l-am spus nimănui.

„Am avut trei zile de speranţă trăite cu puşca în mână“

La dezbaterea „Paşi în spaţiu. După 50 de ani”, în cadrul seriei de conferinţe „Despre lumea în care trăim”, organizate de Fundaţia Humanitas Aqua Forte FOTO Fundaţia Humanitas Aqua Forte

După facultate, aţi lucrat la Institutul de Aviaţie din Bucureşti. Cu ce vă ocupaţi mai precis acolo?

Am primit mai întâi repartiţie la Bacău, la uzina de Aviaţie, unde am lucrat doi ani şi jumătate. Pe urmă, m-am întors în Bucureşti, în cercetare, la Institutul de Aviaţie – secţia de motoare. Încercam să dezvoltăm un motor turbopropulsor. Cel care are turbină, dar antrenează o elice exterioară. Aveam o licenţă franţuzească – se fabrica şi zbura pe elicoptere, nu şi pe avioane – la Turbomecanica. Motoarele se numeau Turbomeca. Şi am reuşit să le convertim din motor de elicopter în motor turbopropulsor, care, în fond, presupunea o conversie logică – trebuia schimbată o cutie de viteză.

„Să-ţi vezi de ştiinţa ta!“



Erau şi presiuni politice?

Aveam tot timpul senzaţia, în epoca asta, că ne sabotează cineva. De câte ori avansa un proiect, ceva îl oprea. Nu făceam chestii revoluţionare, despre care s-ar fi putut spune că vor schimba faţa lumii, dar voiam să facem un motor, să dezvoltăm turbine. N-am avut probleme cu autorităţile, dar am fost imprudent la un moment dat. Cei din aviaţie eram majoritatea membri de partid, pentru că altfel nu aveai cum să ajungi în funcţiile respective. Mama, care era anticomunistă convinsă, mi-a zis: „Fă-te membru, dar nu te băga la funcţii. Vezi-ţi de ştiinţa ta!“. Aşa am făcut.



În ce mod aţi fost imprudent? Aţi „deranjat“ autorităţile?

Eram prieten cu Mário Neto, fiul fostului preşedinte al Angolei, Agostinho Neto. El terminase studiile aici şi se dusese la doctorat în Los Angeles, în SUA. Mai corespondam. Odată m-a sunat şi m-a întrebat dacă nu vreau să îl vizitez în SUA. I-am spus categoric că nu. Era o nesăbuinţă să întrebi aşa ceva. Până la urmă, a înţeles el limitele. Oricum, cred că cineva mă încondeia. Când eram la Bacău, m-au pus să păstoresc o organizaţie de UTC-işti din uzină. Nu-mi plăcea, pentru că trebuia să pierd timp în şedinţe. Când îşi dădea cineva doctoratul, trebuia să prezinte oamenilor muncii concluzii din lucrare. A venit, la un moment dat, un doctorand în istorie, care avea ca temă relaţiile internaţionale ale României. Avea o teză foarte plicticoasă. Spunea la un moment dat că România este de partea Coreei, că cele două ţări, Coreea de Nord cu Coreea de Sud, se vor uni, în mod evident, sub tutela Coreei de Nord. Am ridicat mâna, enervat, şi am întrebat ce părere are despre cele două Germanii separate de război. S-a lăsat tăcere. Doctorandul s-a făcut alb. Profesorul lui, care era totuşi un profesor deştept din Bacău, a zis: „Tovarăşu’ Marcu, noi le dorim germanilor ceea ce le este lor cel mai bine!“. În următoarea săptămână, m-au luat de pe funcţia respectivă. Probabil că cineva m-a însemnat. Numai că, pentru mine, consecinţa a fost plăcută, că mi-au luat boii de la bicicletă.



Restricţiile şi dualitatea specifice regimului v-au întărit şi mai mult decizia de a părăsi ţara?

Gândul de plecare îl aveam deja de la Bacău. Regimul a fost doar o nuanţă la hotărârea mea. Nu ştiam însă cum voi face asta. Pe măsură ce trecea timpul, devenea un motiv de îngrijorare – ce fac şi cum? N-aveam un plan. Ştiam doar că, dacă voi reuşi, trebuie să fiu foarte pregătit. Să cunosc cât mai bine domeniul ăsta, astfel încât, ajuns în partea cealaltă, să pot să răzbesc. Acest gând m-a făcut să fiu mereu foarte conştiincios, să-mi depăşesc sfera de lucru şi barierele. Mergeam frecvent la bibliotecă şi citeam reviste de specialitate. La un moment dat, a trebuit să proiectăm nişte compresoare şi m-am apucat să traduc din germană materialele care nu se găseau, ca să pot să adaptez programe pe calculator pentru proiect. Alte variante nu aveam.

„Noi voiam un Nürnberg, nu un asasinat“

Ce aţi făcut în zilele în care a avut loc Revoluţia din 1989?

Am ieşit pe stradă, cu soţia şi o prietenă de-ale ei. Pe 21, era agitaţie, cu şiruri de scutieri, care ba te lăsau să treci dintr-o parte în alta, ba te blocau. Oamenii huleau, părea ceva nenatural. Auzisem că e posibil să se tragă în civili. Cum soţia mea şi prietena ei aveau haine albe, mi s-a părut că suntem nişte ţinte fixe. Le-am luat de guler şi am plecat. A doua zi, am mers la institut, dar am ieşit iar. Eram într-o coloană de oameni şi au început să tragă sus, undeva pe la Lujerului. Veneam pe bulevardul Păcii şi din spate veneau nişte tancuri. Am îngheţat cu toţii. Ce am remarcat pe tancuri: erau câte trei-patru soldaţi, speriaţi ca dracu, lipiţi de turelă, cu puştile în mână. Am început să le arătăm buletinele. Nu suntem agenturi străine, domnule, suntem de-ai voştri! Când ne-am întors la institut, ne-au dat câte-o armă la fiecare să păzim institutul de terorişti. Am avut, aşa, în aberaţia aia, vreo trei zile de speranţă trăite cu puşca în mână. Când l-am văzut pe Ceauşescu împuşcat în noaptea aia, mi-am dat seama că e nasol. Noi toţi voiam un Nürnberg (n.r. – procesul principalilor responsabili pentru atrocităţile regimului nazist din Germania), nu voiam un asasinat. Acolo s-a terminat.

Libertatea câştigată însemna şi că, în sfârşit, puteaţi să vă construiţi mai uşor planul de a pleca din ţară.

De-atunci numai lucrul ăsta m-a preocupat. M-a sunat şi Mário în zilele acelea: „Acum poţi să vorbeşti?“. El mi-a explicat ce examene trebuie să dau şi cum să aplic la o bursă de doctorat la Aerospace Engineering la Universitatea Southern California din Los Angeles. M-am apucat să învăţ. În aprilie, dădeam primele examene în Ungaria, la Consulatul american, pentru că la noi încă nu exista posibilitatea. Dar, în ciuda oricăror teste pe care le-am dat, colacul de salvare pentru a primi bursa a venit cu totul neaşteptat, la Mineriada din iunie, când am salvat un american dintr-un grup de mineri agresivi, cu bastoanele la ei. A fost şansa de care nu ştiam că am nevoie.