Chicago päritolu räppari Noname (kodanikunimega Fatimah Nyeema Warner) debüütalbum, mida juba praegu on nimetatud üheks selle sügise ja võib-olla ka aasta märkimisväärsemaks debüüdiks. Noname laulab 25-aastase naise maailmast, suurlinna üksindusest ja suhteprobleemidest koduigatsuseni. Albumi köitvus ei avaldugi esmalt mitte niivõrd selles, millest ta laulab, kuivõrd selles, milline maailm on siia peidetud. See maailm on rahulik, õrn, intiimne ja delikaatne, tulvil idealismi ja head energiat, ehkki Noname laulab ka pettumustest, tagasilöökidest, ebavõrdsusest. Need ei võta aga rajalt maha, sõnade ja mõtete voog kannab teda edasi, moodustades sulami mahedate rütmide ja loopidega. Noname liigub hiphopi, jazzi ja souli vahepealses tsoonis, kulgedes ühest teise ning võttes sel liikumisel kaasa ka elemente eelmisest keskkonnast, haarates justkui õhust juurde kerget bossat. Vaieldamatult andekas produtsent Phoelix on siin teinud nauditava töö, luues ühtlase, aga üldse mitte tüütu kõlamaailma. Maailma, kus erksavärvilised riided ja tossud kunagi ei määrdu, päike ei looju ning inimesed on üksteise vastu head.

Noname'i debüütalbum on üks vihje sellest, kuhu hiphop võib areneda pärast mõminaräppi.