Oslo Arbeidersamfunns leders rabiate angrep på Rød Ungdoms revolusjonsfeiring ligner ei oppfordring til politisk forfølgelse av venstresida, lik den partiet hans har stått bak i flere tiår. Antikommunismen har gitt statskupp, tortur, terror og millioner av drepte, en tradisjon vi ikke trenger å forsterke.

“Vi tolererer ikke at nazister jubilerer. Om de gjør de det i skjul så liker vi ikke det heller. Det å være nazist er i det hele tatt så sterkt forbundet med skam, at det ville være nesten umulig å være en normalfungerende borger og samtidig være en åpen nazist. Hvorfor skal dette få være så lekende lett for kommunister?”

Dette absurde spørsmålet oppsummerer Fredrik Mellems kronikk i VG, Ytre venstres makabre kakefest, for to dager siden. Mellem er leder i Oslo Arbeidersamfunn, en relativt høy stilling i Det norske arbeiderparti. Da kunne man regne med at han har såpass med kunnskap om eget partis historie at han vet hvem, av sosialdemokrater og kommunister, som har utgjort en fare for hverandre i Norge.

En fare for sosialdemokrater — og andre på venstresida — har nazister vært. I over en time slaktet Anders Behring Breivik folk fra Mellems eget ungdomsparti etter at han hadde sprengt ei bombe ved regjeringskvartalet. At Mellem ikke liker kommunister er greit nok, men man skulle tro han kunne være litt mer fintfølende overfor eget ungdomsparti og de etterlatte.

LES OGSÅ: Antisosialismen som høyreekstrem voldsmotor

Hva kommunisme er og ikke er

Fredrik Mellem skriver ikke så mye om hva (han tror) kommunisme er i teksten, men han har fått med seg at Stalin var en fæl fyr. Dette i likhet med alle kommunister jeg har snakka med om Sovjetlederen. Det er greit å huske at ofrene for hans politiske forfølgelsesprosesser for det meste var nettopp kommunister. Såvidt meg bekjent er det bare én organisasjon i landet som synes at Stalin og Mao (som Mellem innbiller seg er er et forbilde for ytre venstre i dag) er noe å ha hengende på veggen og den er det ingen andre som vil ha noe som helst med å gjøre.

Kommunismen er ideen om et klasseløst samfunn basert på felleseie av produksjonsmidlene. Det er ikke ideen om en sentralstyrt velferdsstat hvor arbeiderne har liten eller ingen innflytelse over eget arbeid, produksjon eller andre politiske spørsmål. At avgjørelser i så stor grad som mulig tas der de får effekt er en naturlig konsekvens av et slikt utgangpunkt og noe kommunister har skrevet om teoretisk og satt ut i praksis til alle tider. Diktatur er den rake motsetningen til dette.

Stalins “sosialisme i ett land” er også i direkte motsetning til både Karl Marx og kommunistiske tradisjoner både før, under og etter ham — internasjonalisme har bestandig stått sentralt i den revolusjonære arbeiderbevegelsen. På mange måter kan man si at det å skulle styre i et land er selvmotsigende for en kommunistisk bevegelse i det hele og det store, men spillebrettet er nå en gang lagt opp slik av noen andre og hvis man har ambisjoner om statsmakt er det en nødvendighet.

LES OGSÅ om den kinesiske og russiske revolusjon: Lær av historien!

En kommunistisk oppvekst

Jeg er så heldig at jeg er oppvokst i et hjem med kommunistiske foreldre. Heldig ikke fordi de fortalte meg om den store revolusjonen, om hvordan arbeidere kunne reise seg og ta makten i egne hender eller hvordan kapitalens tidsepoke en gang skulle slutte og at menneskeheten da kunne ta sitt neste store steg framover. For det gjorde de aldri. Det var på skolen jeg lærte om Karl Marx, Lenin, Sovjetunionen og kommunisme.

Hjemme lærte jeg at man tar vare på folk rundt seg, spesielt de som trenger det mest. Jeg lærte å stå opp mot urettferdighet. Den uvurderlige verdien av samhold og fellesskap og at det er gjennom disse at man får utrettet de største ting er noe jeg har fått med meg fra oppveksten. Respekten for alle menneskers iboende verdi og ydmykhet overfor ens egen betydning har jeg fått innprentet fra barndommen. Vi snakket aldri om politikk med mindre jeg tok det opp.

Nå var det ikke alt som var fantastisk med å ha foreldre på ytre venstre flanke av den politiske skala. Mitt første minne om telefonovervåkning tror jeg kommer fra da jeg var ni år gammel, kanskje ti. Det ble ikke det siste. Den gangen forsto jeg ikke hva det var. Ei heller hvorfor mamma blei så opprørt da jeg fortalte henne at jeg hadde hørt min egen telefonsamtale spilt om igjen da jeg skulle plukke opp røret for å få en kompis med på fotballbanen.

Jeg er fra Kirkenes i Sør-Varanger kommune. Det er kanskje den kommunen i Norge hvor den politiske forfølgelsen og overvåkninga har vært mest omfattende. Den første ordføreren etter krigen var kommunist. Ingen blei forfulgt under Gotfred Hølvolds korte periode i sjefsstolen. Han sov på ei jernseng på ordførerkontoret mens familien bodde hos slektninger flere mil unna. Kona tvang han til slutt til å ta imot tilbudet om kommunal bolig. Heller ikke min oldefar, Åsmund Selfors, forfulgte noen under sine 14 år som ordfører i Nord-Rana, 1925-1939.

LES OGSÅ: Hvorfor du må lese kapitalen, din late jævel!

Kommunismen i Norge

Åsmund Selfors’ svigersønn, min bestefar Hans Møllersen, blei motstandsmann da krigen brøyt ut. Han var en av veldig mange kommunister som stilte seg i første rekke i kampen mot nazismen og satte sitt eget liv på spill. Lillebroren hans blei bortført av nazistene og kastet i konsentrasjonsleir. Han overlevde, men kom hjem til Norge forkrøplet.

Bestefar var på mange måter typisk for en ung kommunist den gangen. Den væpnede motstanden mot den nazistiske invasjonen blei dominert av kommunister. Bestefar er død og slipper heldigvis å bli utsatt for at Fredrik Mellem sammenligner ham med nazister.

Etter krigen ventet det ingen blomster, ingen medaljer, ingen æresbemerkninger. Takken for innsatsen var et liv i overvåkning, forfølgelse og mistenkeliggjøring. Dette er godt dokumentert over drøyt 600 sider i mappa til Hans Møllersen. Bestefaren til Rødts nestleder, Marie Sneve Martinussen (fra samme kommune som meg), var en av mange som fikk yrkesforbud som takk for krigsinnsatsen.

I Kråkerøy-talen blei folk som bestefar utpekt til nasjonens fiender. Det var imidlertid rein løgn da Einar Gerhardsen påsto at “Vi skal kjempe mot kommunistene med demokratiske midler og åndelige våpen”.

Det er mye man kan kritisere NKP for fra den tida de var et parti av betydning. Veldig mye av det har med deres forbindelser til og politikk overfor Sovjetunionen. Uavhengig av dette var de først og fremst et parti for industriarbeidere som krevde bedre vilkår og økt innflytelse der de var, noe den sterke oppslutningen på steder som Kirkenes og Rana vitner om.

LES OGSÅ: Klassekompromiss og klassekamp. Et essay om sosialdemokratiets fall

Veien fram til i dag

En gjeng med gymnasiaster og studenter sto bak et underlig gjenopplivningsforsøk av kommunismen i Norge. Deres troskap til en klasse de færreste av dem hadde noen befatning med var aldri spesielt troverdig. Svermeri for fjerntliggende diktaturer var heller ikke behjelpsomt. Etter mye om og men, et par navneskifter, avstandstagen fra det over nevnte og en ledelse som ikke var født da dette startet er resultatet blitt Rødt, det eneste partiet i Norge av betydning med levende ideer om kommunisme i seg (i hvor stor grad kan diskuteres).

Fredrik Mellem har hatt en føljetong i Klassekampen hvor han på uforståelig måte hakker løs på Rødt med argumenter som best kan oppsummeres ved et plakat delt av facebooksida Lilletinget. Rødt har i byrådet i Oslo sørget for at makt og penger flyttes fra profittdrevne barnehager til politisk og mer demokratisk kontroll, at det samme skjer med søppeltømminga og i flere tiår stått på barrikadene mot korrupsjon og hemmelighold. Mye av dette har de gjort mot Arbeiderpartiets vilje.

De sterkeste kreftene i fagbevegelsen for en mer demokratisk styring av både samfunn og egne forbund og bevegelse er ikke de med lojalitet til Arbeiderpartiet, men står til venstre for ørnen blant partier, og gjerne langt til venstre.

LES OGSÅ: Massemorderen som kom inn fra hva?

Nazismen i Norge i dag

Nazismen tar utgangspunkt i en jødisk verdenskonspirasjon, en tanke om en rases overlegenhet og overbevisningen om at kommunister står i ledtog med de onde jødene. Nazister tror de er i krig og målet er naturligvis å bli sterke nok til at de kan utøve makt og våpenmakt over andre.

Politisk analyse har aldri vært nazisters sterke side, ei heller et edruelig forhold til virkeligheten. “Ja, god dag, mitt navn er kommandør Anders Behring Breivik i den norske antikommunistiske motstandsbevegelsen”. Det var terroristens første ord da han ringte politiet 22. juli 2011. Drepinga den skjebnesvangre dagen var for Breivik en kamp mot kommunismen.

Den nordiske motstandsbevegelsen er en nynazistisk terrororganisasjon som sto bak flere bombeaksjoner mot flyktningfasiliteter og et fagforeningslokale rundt årsskiftet i Göteborg. De har stått bak drap ønsker å ta over Norge med makt. Nazister har stått bak mange bombeaksjoner, mot 1. mai-tog, tre ganger mot Blitzhuset, mot gudshus tillegg til flere drap. Lista er lang, men det begynner også denne teksten å bli så jeg avslutter her.

LES OGSÅ om politisk vold og terror i Norge

Antikommunisme i verden

“Oktoberrevolusjonen i Russland 1917, markerte begynnelsen på det største og mest vedvarende helvete på jord verden noen sinne har sett”, skriver Fredrik Mellem.

Det første den russiske revolusjon ga til verden var fred da Russland umiddelbart trakk seg ut av den første verdenskrig. Store deler av verden var imidlertid ikke like interessert i det som de russiske kommunistene og amerikanske, britiske og japanske styrker invaderte Russland for å knuse revolusjonen. Aristokrater og adelige som kjempet for sine egne privilegier blei støttet med våpen og penger. Borgerkrigen i Russland blei derfor langt mer dødelig og trakk ut i tid. I Tyskland var Rosa Luxemburgs og andre kommunisters krigsmotstand så lite populær hos landets sosialdemokrater at de ga tommelen opp til at Frikorpsene kunne ta livet av henne og hennes revolusjonære kompanjong Karl Liebnecht.

Det andre den russiske revolusjon ga verden var at et skred av land innførte åtte timers arbeidsdag. Arbeiderbevegelsen blei sterkere og fikk mer selvtillit av den første arbeiderrevolusjonen. “Gi dem noe eller så tar de alt”, skal den tyske kansleren Otto von Bismarck ha sagt før han etablerte det som mange kalte den første velferdsstaten; for så å forby kommunistpartiet. I Bismarcks ånd gikk steile motstandere av slike reguleringer med på den kanskje viktigste enkeltreformen i arbeiderbevegelsens historie.

Å gå over lista over antikommunistiske forfølgelser og nedslaktinger rundt om i verden vil kreve ei bok, men jeg kan ta noen viktige hendelser:

Dachau konsentrasjonsleir blei opprettet i 1933 og brorparten av plassene var forbeholdt kommunister og arbeideraktivister selv om det også var en del etniske minoriteter, homofile og andre der. Grunnen til at Adolf Hitler og nazistene var så populære hos den norske og øvrige europeiske høyresida var nettopp hvordan han behandlet “den kommunistiske fare”.

Den spanske borgerkrigen startet da Francos fascister ikke kunne tolerere at venstresida vant valget. Hundretusenvis av mennesker blei drept. USA forbøy våpensalg til den legitime regjeringa, mens amerikansk kapital ga enorme kreditter til fascistene. Det spanske utenriksministeriet, etter Franco hadde vunnet krigen, mente dette var årsaken til seieren. Den norske-amerikanske oljedirektøren Torkild Rieber var en av de som hjalp Franco, Mussolini og Hitler. Han fikk holde på helt til USA tok side i krigen.

Etter andre verdenskrig blei McCarthyismen en rådende innenrikspolitisk doktrine i USA. I Land of the free blei folk forfulgt for de mest absurde ting som visstnok skulle knytte dem opp mot kommunismen. Charlie Chaplin måtte flytte fra landet, kommunister blei fengslet og egne opprenskningskampanjer blei satt i gang i Hollywood. Paranoiaen var så sterk at amerikanere mistenkte naboer og andre for kommunisme på grunn av hårfarge og ganglag.

Vietnamkrigen tok livet av omlag tre millioner mennesker grunnet Washingtons frykt for at kommunister skulle styre landet. Terrorbombingen til USA strakte seg over hele regionen hvor Laos og Kambodsja var spesielt utsatte. Det kan nevnes at USA effektivt sett bombet Pol Pot til makta og seinere støttet ham da Vietnam invaderte Kambodsja og fjernet diktatoren. Norge under regjeringene til Gro Harlem Brundtland og Kåre Willoch støttet også massemorderen som den legitime lederen i Kambodsja.

Det USA-støttede militærkuppet i Indonesia i 1965 blei etterfulgt av det mange mener er et folkemord. Mellom 500.000 og én million mennesker blei slaktet ned på om lag åtte måneder og ytterligere en million mennesker fengslet på grunn av (mistenkt) affiliasjon til kommunistpartiet, som for øvrig ikke var bevæpnet. I anti-kommunismens navn hjalp USA til med våpen, penger og etterretning i folkemordsfasen.

“Jeg ser ingen grunn til at vi skal stå å se på at et land blir kommunistisk på grunn av uansvarligheten til dets folk”, sa den amerikanske utenrikspolitikeren Henry Kissinger om Chile. USA hjalp til under militærkuppet mot den demokratisk valgte Salvador Allende. Under Augusto Pinochets diktatur var drap på kommunister, tortur og tyranni grunnleggende verdier i styresettet.

Unión Patriotica er navnet på et kolombiansk parti startet opp i forbindelse med fredssamtaler på 1980-tallet. Farc-soldater kom ned fra fjellene og skulle drive partipolitikk. I en kampanje som pågår den dag i dag har over 3000 personer med tilknytning til partiet blitt drept. Jeg traff selv et søsterpar som hadde sittet i fengsel i 18 måneder uten lov og dom grunnet deres aktivisme knyttet til partiet og deres bror var blitt drept av militæret. Drap på venstreaktivister i Colombia fortsetter i dag tross fredsavtalen.

Nå kan selvfølgelig ikke Fredrik Mellem lastes for alt dette og sosialdemokrater har ikke vært like fornøyde med alle hendelsene på lista, for noe av det har de til og med vært ofre. Det sier imidlertid noe om den antikommunistiske tradisjonen, en tradisjon som lever i beste velgående i Norge i dag, og som vi har støttet rundt om i verden gjennom vår allianse med USA.

LES OGSÅ: USA og Latin-Amerika: Det gode eksempels trussel

Antikommunismens begrunnelse

Antikommunismen grunner i at den priviligerte eliten av kapitaleiere ønsker å opprettholde skillet mellom dem selv og de som ikke er kapitalister. Den private eiendomsretten over produksjonsmidler er en forutsetning for kapitalismen og utgangspunktet for hvordan mye av stat og samfunn fungerer i dag. At noen som ønsker å endre det mest grunnleggende maktforholdet i samfunnet møter motstand er ikke overraskende. Det er likevel forskjell på å være motstander av en politisk retning og å ønske at medlemmene behandles som om de var i en terroristisk folkemordsbevegelse. Spesielt i et land hvor maktapparatet og særlig maktpartiet over noen, Arbeiderpartiet, selv har drevet ulovlig overvåkning og politisk forfølgelse, både gjennom at de har kontrollert statlige organer og gjennom egen organisasjon.

Mange land hvor kommunistiske partier har vunnet makta har blitt autoritære. Det er ikke noe å se opp til — noe relativt få som kaller seg kommunister i Norge i dag gjør — men det er vanskelig å se bort fra at dette har hatt med at de har vært truet av statskupp og krig organisert av Norges og Arbeiderpartiets viktigste utenrikspolitiske alliansepartner.

Det er lite som tyder på at den politiske overvåkninga i Norge har tatt slutt. Det kan nevnes at min forgjenger som redaktør i Radikal Portal, Vegard Velle, har fått bekreftet at han har blitt utsatt for overvåkning på politisk grunnlag. Det blir stadig vanskeligere å gjøre karriere innen akademia med en marxistisk eller venstreradikal bakgrunn. Vi har en integreringsminister som synes å tro at det er en sosialistisk konspirasjon på gang mot henne i Den norske kirke og at folk som dyrker mat med statssubsidier er kommunisme i praksis. Venstres nestleder vil nominere en kuppmaker i Venezuela til Nobels fredspris. Mette Nord, leder i Fagforbundet, virker å være overbevist om at Rødt vil ta fra folk boligene sine.

Det er imidlertid ingen grunn til at sentrale arbeiderpartifolk skal holde på slik. Både ut i fra at det er noe forbanna tull, men også fordi partiet og venstresida som helhet neppe har noe å tjene på det.

LES OGSÅ: Venstres nestleder vil nominere kuppmaker til Nobels fredspris

De tvangssteriliserende sosialdemokratene

Fredrik Mellem later til å tro at det ikke er tatt noe oppgjør med Stalin og Mao. Jeg foreslår at han leser en avis, ei historiebok for ungdomsskolen og hører på hva Bjørnar Moxnes sier om dette i dag. Noe det ikke har blitt tatt et oppgjør med er antikommunismen. Vi hadde Lund-kommisjonen som anerkjente og kartla den ulovlige overvåkninga fra ett av etterretningsorganene, men ingen blei straffet, og ofrene kunne få noen skarve tusenlapper i erstatning for et liv i forfølgelse.

Tilbake til Kirkenes. Der inviterer en av lokalpolitikerne i Arbeiderpartiet til fest om noen uker til minne om den russiske revolusjonen, noe som forteller oss at det slettes ikke trenger å være slik Fredrik Mellem legger opp til.

Vi kunne sikkert oppfordret folk til å behandle sosialdemokrater som nazister fordi de ledet Norge mens tatere og rom blei tvangssteriliserte. Vi kunne behandla liberalister i tråd med at de har forsvart og drevet med slavehandel lenge etter at vinden var snudd selv i overklassen. Vi kunne behandla konservative som om de fremdeles ville ha svarte i egne gettoer. Heldigvis har verden gått fremover på en del områder.

Et annet alternativ er at man slutter med det røret, at Fredrik Mellem leser ei bok om den russiske revolusjon og arbeiderbevegelsen, og at VG ikke publiserer slikt svada igjen.