Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

LILLEHAMMER (Dagbladet): I kveld samler den tradisjonsrike «Idrettsgallaen» over en million TV-seere. Lite er mer populært enn dette årlige premiedrysset over norske idrettshelter, men du finner knapt noen jenter med innvandringsbakgrunn blant dem som blir hyllet:

•• Mens over 800 000 nordmenn nå er født i utlandet eller har to foreldre født der, er den svært lovende bordtennisspilleren Aida Dahlen den eneste av de nominerte idrettstjernene som denne gangen oppfyller disse kriteriene.

Akkurat Aida har en bakgrunn som forteller lite om hvilke kulturelle utfordringer norsk idrett møter når klubbene forsøker å få med jenter med minoritetsbakgrunn. For hennes framgang er løftet fram av familie og nærmiljø.

Idrettsbevegelsen har i mange år jobbet systematisk over hele landet for å dra inn disse jentene, men utviklingen går seint. I Norge er imponerende 70 prosent av alle mellom 6 og 12 år med i en idrettsklubb. Men mens gutter med minoritetsbakgrunn er overrepresentert i de ulike sportsgrenene, er deltakelsen blant innvandrerjenter uten bakgrunn fra vestlig kultur langt lavere.

De faller også lettere fra i tenårene. Her forteller for eksempel to tredjedel av 16 -og 17-åringene i Oslo at de aldri har vært med på noen form for organisert idrett. Det tilsvarende tallet for resten av jentene i hovedstaden er en tredjedel.

DENNE skjevheten er lett synlig i de største norske jenteidrettene fotball og håndball. Der gutta fra flere ulike minoritetskulturer i årevis har preget både toppklubbene og A-landslaget, får mange av innvandrerjentene fortsatt ikke lov hjemmefra til å være med. Det preger norsk kvinnefotball på elitenivå:

HELT HVIT FOTBALL: Kvinnelandslaget har vært helhvite lenge. Her er troppen mens Even Pellerud fortsatt var sjef med dagens trener Roger Finjord som assistent. FOTO: Håkon Mosvold Larsen / NTB scanpix. Vis mer

•• Mens fotball over hele verden mer enn noen annen sport er preget av miksen av ulike kulturer, stiller Norge blendahvite i den spennende OL-kvaliken i mars.

Det er garantert en sportslig svakhet, og den vil hefte ved dette ellers gode landslaget i mange år framover. For foreløpig finnes det ikke en eneste jente med minoritetsbakgrunn på noe yngre landslag.

Typisk nok er jentefotball i Oslo; der nær en tredjedel av innbyggerne er innvandrere, nå dominert av klubber fra de hvite bydelene. Bare i villastrøkene på vestkanten og i de velstående nabokommunene Bærum og Oppegård er det tradisjon, ressurser og rekruttering til å sikre en stabil drift av sporten. Disse klubbene hadde mange med da Norges 60 beste 14 -og 15-åringer nylig var samlet til treningsleir , men heller ikke der fantes det noen innvandrerjenter fra resten av landet.

HÅNDBALLEN sliter med den samme skjeve rekrutteringen. Denne uka har deres beste tenåringsjenter trent i Larvik for å sikre at Norge fortsatt dominerer sporten. De siste ti årene har vi vært verdens desidert beste nasjon i kvinnehåndball, men den posisjonen vil bli utfordret av nye land og kulturer. Internasjonal håndball jobber for å bli mer enn en begrenset europeisk idrett.

Den endringen ser miljøet. Håndballforbundet har lenge forsøkt å finne flere spillere fra minoritetskulturene, men disse jentene har foreløpig falt fra før elitesatsingen. I norsk håndball finnes det nå ikke en eneste spiller med et slik bakgrunn på noe landslag.

FOR Norges mest populære jentelag er det på alle måter dumt. Denne utfordringen er likevel ikke begrenset til toppidretten:

•• Innvandrerjentenes manglende deltakelse i organisert lek er mest trist for den enkelte av dem, men over tid også kostbart for hele samfunnet. Denne manglende kulturen for å trene og ta vare på kroppen får alvorlige følger.

Ulike rapporter har de siste årene pekt på de helsevanskene som følger med en innvandrerbefolkning som delvis har langt dårligere treningsvaner enn resten av befolkningen. Det gir mer diabetes, hjerte-og karsykdommer samt alle andre plager som kommer med fedme. Det er denne helseutfordringen som raskt øker. Bare på de siste fem årene er det blitt 250 000 flere nordmenn med innvandrerbakgrunn. Blir jentene derfra holdt unna fysisk trening, kan dette gi en eksplosiv økning av ulike helseproblemer.

DET er bakgrunnen for at idretten søker bredere allianser både for å få med flere unge jenter og beholde dem lenger i klubbene. Dette er en kulturell -og økonomisk utfordring som det ofte er lettere å løse på de mindre stedene enn i storbyene.

Oppgaven er å nå foreldregenerasjonen, skape tillit i de ulike miljøene og finne økonomiske løsninger som gjør det mulig for flere tenåringer å bli med lenger. Frafall er også et tydelig fattigdomstegn. Flere forskjellige aksjoner er derfor i gang med statlig og kommunal støtte for å bruke idretten som et verktøy til bedre integrering.

Men i mellomtida skinner de norske jentelandslagene blendahvite.

FOTNOTE: Det er mye bra stoff om denne utfordringen i rapporten «Kom igjen, jenter!» som et utvalg satt ned av Kulturdepartementet leverte våren 2014. To år seinere er dessverre problemet det samme.