I den trange og stappfulle baren i Arendal ventet alle på pressekonferansen med Per Sandberg og Bahareh Letnes. I blytung luft satt journalistene og ventet, sure og forventningsfulle på én gang. Som pauseunderholdning fikk de Ap-nestoren og stortingsrepresentanten Martin Kolberg. I utgangspunktet et spennende punkt på programmet i Arendalsuka. Den tidligere partisekretæren, kjent for mantraet «Fagbevegelsen, fagbevegelsen, fagbevegelsen», skulle snakke om veien framover for Arbeiderpartiet.

Han snakket på nytt om viktigheten av samarbeidet med fagbevegelsen. Det gjorde han selvsagt rett i. Det var folk fra denne bevegelsen som stiftet partiet i 1887, og det fagligpolitiske samarbeidet har vart i 90 år. Arbeiderpartiet og fagbevegelsen har felles interesser, samarbeidet virker også mobiliserende opp mot valg. I land hvor samarbeidet er avviklet, faller de sosialdemokratiske partiene en etter en, som Kolberg gjentok fra krakken i Arendal.

Men akkurat som det var noe tungt over Kolbergs publikum denne dagen, er det også noe tungt over budskapet.

For like mye som det er en grunnpilar i Arbeiderpartiets strategi for vekst og gjennomslag, er det i dag en klamp om foten. Særlig i dag. I et parti som strever med å etablere ro etter Trond Giskes avgang som nestleder og påfølgende (og pågående) maktkamp, er LO en kompliserende faktor.

Skal du få ro i Arbeiderpartiet, må du legge ned et enormt arbeid. Du skal ikke bare balansere fløyer i den store stortingsgruppa, mellom storting og partikontor, mellom nord og sør i landet, øst og vest. Du skal også sikre forankring i LOs enorme organisasjon, med mektige forbund under seg, som i likhet med LO-lederen selv sitter i Arbeiderpartiets sentralstyre.

Lederen i Fagforbundet og Fellesforbundet, Mette Nord og Jørn Eggum, sitter begge i Ap's sentralstyre. De lot seg nylig intervjue her i avisa, hvor de åpnet for en fjerde person i toppledelsen, og manet til ro - i et intervju som for de innvidde var spekket med budskap som måtte leses mellom linjene. For øvrig ble frinsippene for hvem som kunne velges, fra hvilken del av landet, framført med den største selvfølgelighet av de to fagforeningstoppene. Det er ingen avstand. Fagforeningene, Arbeiderpartiet og konflikten i toppledelsen er en og samme smørje.

Eggum har tidligere vært uttalt kritisk mot Hadia Tajiks håndtering av varslersakene mot Trond Giske. På spørsmål i intervjuet om hvem som har drevet mer med lekkasjer og renkespill enn andre, svarte han at han «gjør seg noen tanker».

Før Nord kom ham til unnsetning med kommentaren: «Det er livsfarlig for oss å antyde noe som helst».

Konflikten i Ap er som et vepsebol. Det er kanskje derfor kilder rundt LO-leder Hans Kristian Gabrielsen i dag forteller Dagbladet at Gabrielsen kanskje ikke ønsker vervet som leder av valgkomiteen i partiet. Fra den posisjonen skulle han i så fall ledet arbeidet med å forberede valget av partiledelse fram mot landsmøtet i april neste år. Det har vært tradisjon i Ap at LO-lederen er sjef i valgkomiteen. Nå virker den jobben som verdens mest utakknemlige, for uansett hva han måtte gjøre, vil det utløse reaksjoner. Det finnes ingen enkel vei fram mot valget av partiledelsen neste år.

Det illustrerer godt det prinsipielt betenkelige ved at LO skal ha så stor innflytelse på styringen av skjebnen og politikken til landets største parti. Ikke minst viser det hvor vanskelig det er rent praktisk. Det kan være ødeleggende for begge parter. De må bruke energien på å velge hvilke tær de skal og ikke skal tråkke på. Oppmerksomheten de får i offentligheten må de bruke på å forklare seg om maktkampen.

I mellomtida går resten av verden og politikkutviklingen videre.

For LO er dette tungrodde og innadvendte systemet et problem, uavhengig av lederstriden. I sin nye bok «Jakta på makta - 12 råd for effektiv påvirkning», beskriver de to tidligere SV-strategene Bård Vegar Solhjell og Ketil Raknes hvordan LO har tapt terreng. Stivnet i gamle former.

Hovedkonkurrenten NHO har gått fra å være en «sutreklubb for avdankede høyrepolitikere» til å bli en samfunnsaktør, som de to skriver. Ved å ansette rådgivere med bakgrunn fra ulike deler av det politiske spekteret, ved å arrangere NHOs årskonferanse med temaer som alltid er utadvendte og full av politiske utspill, mestrer de på en helt annen måte det moderne lobbyarbeidet. NHOs innflytelse er ikke på samme måte låst til at «deres» side sitter i regjering.

Så mens Ap og LO-toppene pønsker ut hvordan de skal bilegge konflikten i partiet, bør de kanskje også tenke ut en smidigere samarbeidsform. Som er litt lettere å håndtere. Og kanskje til og med mer effektiv.