Kanskje Stoltenberg og Spanias statsminister Rajoy bør bli enige om at spanjoler bygger vei i Norge?

Spania er et land i fullstendig krise. Arbeidsledigheten er skyhøy. Om det ikke strømmer, så kommer det i alle fall mange arbeidsledige spanjoler, portugisere og grekere til Norge for å finne arbeid. Spanias krise stammer fra en overdreven tro på sterk etterspørsel etter kontor- og boligbygg. Alt ble finansiert av svært utlånsvillige banker helt til finanskrisen kuttet pengestrømmen inn i bankene. Landets byggebransje står nå mer eller mindre stille. Det må antagelig bety at landet kan by på enorm kapasitet av både folk og maskiner til ulike byggeoppdrag.

Norge trenger bedre infrastruktur. I Norge er vi alle enige om at vi har mange utfordringer knyttet til infrastruktur. Det er vel ikke helt urimelig å anta at et stort flertall av Norges befolkning vil mene at det å knytte sammen Norges 4-5 største byer med et skikkelig veisystem er en meget god idé. Det betyr gode og effektive veier mellom byer både i Sør- og Nord-Norge. På mange av disse strekningene foregår det klatting på veistandarden. Men landet trenger et ekstremt løft på dette området. Jeg har derfor et forslag.



La oss tenke oss at Jens Stoltenberg tar en telefon til Mariano Rajoy, Spanias statsminister, og spør ham om han kan hoste opp en dugelig maskinpark og folk som egner seg for veibygging. Jeg tipper Rajoy vil si at det skal han nok kunne løse og organisere på et fornuftig vis.

NAV: Fra en rekrutterings-messe for utenlandske arbeidsledige arrangert av Eures. Foto: Eures, NAv

LES OGSÅ:Du ble 128.000 kr rikere i fjor



Idag går det uhyre treigt. Dernest finner vi hvilken veistrekning vi skal begynne med. Oslo-Kristiansand er et godt eksempel. Her foregår det arbeid litt hist og her, men det foreligger planer om fire-felt på hele strekningen. Men det går uhyre tregt. Vi etablerer en stor brakkeleir et eller annet sted i nærheten av Torp, skiper maskiner og utstyr inn via Larvik havn, og setter i gang med veibygging i ekspressfart. Så setter vi opp flygninger fra et oppsamlingssted i Spania til Torp, og flytter folk på ukentlig basis. Spanske veibyggere kan for eksempel gå i en 2 uker på og 1 uke av turnus på dette prosjektet. En ganske stor mengde arbeidsledige spanjoler kan få arbeid i Norge uten at de må rive sin familie opp fra gård og grunn og flytte hit for å søke lykken. Jeg antar de aller fleste spanjoler som i disse dager kommer til Norge for arbeid, kommer hit av nød og ikke fordi de absolutt vil flytte til denne kalde steinrøysa.

LES OGSÅ:Slik vil partiene skattelegge veier og samferdsel



Der det lønner seg mest. Samtidig som vi jobber med strekningen Oslo-Kristiansand, lar vi vegdirektoratet og andre planmyndigheter sprengjobbe med å tilrettelegge en helhetlig plan for neste prosjekt. Hvor det bør være, vet jeg ikke. Men vi velger i retning av det prosjektet som har størst samfunnsøkonomisk lønnsomhet og som har kommet lengst i planleggningsfasen allerede. La oss si at det blir mellom Oslo og Bergen. Vi flytter brakkebyen og alt utstyr til et fornuftig sted, og fortsetter flygning av våre spanske gjestearbeidere på turnusbasis.

LES OGSÅ:Har gjort deg 3 mill rikere siste år



Vil koste blod. Dette kommer til å koste blod, sier du. Hvor skal vi finne pengene? Et åpenbart alternativ er oljefondet. Da Dine Penger intervjuet avtroppende vegdirektør Olav Søfteland i 2008, påpekte han at Norge kunne utbedre 8000 km stamveinett til normal standard for om lag 230 milliarder kroner. Vel, la oss tenke oss at vi tok fullstendig av. Gikk helt banans med å bygge veier og brukte 400 milliarder kroner! Da kunne vi fått gjort mye bra. Et vederstyggelig beløp, selvfølgelig. Og ikke minst en sterkt kjettersk tanke mot den sosialøkonomiske trosbekjennelse også kalt handlingsregelen. Handlingsregelen, som det er mange gode grunner for å forsvare med nebb og klør, åpner for å bare ta ut inntil 4 % av fondet i året. La oss likevel utfordre den litt.



Fondet er i skrivende stund på 3 744 milliarder kroner. Med 60 % av pengene i aksjemarkedet, er 400 milliarder papirtapet vårt hvis verdensindeksen skulle falle med 17 %. Et scenario som slett ikke er usannsynlig. Det sier litt om risikoen vi har tatt på oss gjennom et av verdens største fond.

LES OGSÅ:Vi lever i en gullalder!



Jasså, Staavi vil slakte honningkrukken? Det er særlig to argumenter som er brukt for å forsvare handlingsregelen.

1. Ikke bare våre penger. Oljefonde er ikke bare våre, men også våre etterkommeres penger. Nye tider krever nye tanker. Vi lever ikke i en egen boble. Store deler av fondet er allerede plassert i ulike instrumenter for å hjelpe Europas pengesystem gjennom krisen. Hvis europeisk økonomi går til grunne, går også vår økonomi til grunne. Store deler av oljefondet vil da likevel være tapt. Et tiltak som skissert over ville skape mange gode ringvirkninger av pengene via spanske gjestearbeidere som i sin tur bruker pengene i Spania. Dessuten, det å bygge infrastruktur som et velfungerende veinett er, er jo ikke det samme som å tenne på pengene. Gode og effektive veier gir avkastning i et samfunnsøkonomisk perspektiv. Man kan alltids diskutere størrelsen på avkastningen, men den er over 0. Og i dag plasserer vi store deler av fondet til renteavkastning ikke langt fra 0. Selv om mange politikere benekter det, er det selvfølgelig fullt mulig å sammenligne det å investere i tyske statsobligasjoner eller koreanske iskremfabrikker med det å investere i et velfungerende veinett i Norge. Faren ved en slik omlegging av synet på oljefondet, er hvis alt blir ansett som investeringer. Da er vi på ville veier.

LES OGSÅ:7 av 10 tror på fortsatt pengefest



2. Vi må passe oss for inflasjon. I disse dager fortoner inflasjon seg som noe de slet med for lenge siden. Men den kan komme tilbake. Og det bør alltid bekymre oss. Men idéen beskrevet over skaper neppe inflasjon. Mesteparten av pengene vil bli brukt på arbeidskraft og utstyr fra et land der begge deler står ubrukt.

Kryssende interesser. Mulig det er slik at mange kryssende interesser og manglende prosjektplaner begrenser hvilke mulighetsrommet for å gjøre et skikkelig krafttak for veibygging. Mulig anbudsregler innenfor EU/EØS gjør at prosjektetene må organiseres på annet vis enn som en direkte bestilling av tjenester via det spanske NAV. Men jeg er helt sikker på at vi kunne gjort veldig mye mer enn det vi gjør i dag, på veldig mye kortere tid og med en minst like god avkastning på pengene enn der de står i dag. Vi har uansett planlagt å bygge bedre veier, men vi har planlagt å gjøre det i løpet av de neste 50 årene.

Tenke nytt. Hovedpoenget i teksten du nå har lest, er diskusjonen knyttet til om vi skal tenke nytt når det gjelder statens samlede utgifter. Alle utgifter over statsbudsjettet anses som forbruk, det føres intet investeringsregnskap med avskrivninger slik alle bedrifter gjør. Ergo anses en krone i lønn til en NAV-ansatt akkurat likt som å bruke 1 krone på å bygge en bro. Ingen bedrifter tenker slik.



Men veier skal vedlikeholdes, det vil si som investeringsprosjekter skal de avskrives og kostnadene fordeles over år. Det påfører staten kostnader etter at veien er bygget. Hva om vi satt bompengene likt som vedlikeholdskostnaden? Staten forskutterer veien, brukerne betaler vedlikeholdet.

Uansett skala på operasjonen, vil en fly-turnus prosjekt som beskrevet gi oss bedre veier, gi god avkastning på investert kapital og kriseøkonomier på kontinentet et verdifullt vekstbidrag.

For flere nyheter om privatøkonomi, følg oss på våre Facebooksider

LES OGSÅ:Du ble 128.000 kr rikere i fjor