MeningerDette er et debattinnlegg. Innlegget gir uttrykk for skribentens holdninger.Forslagene i det regjeringsoppnevnte Rusreformutvalget skal innen sommeren 2021 skal forhåpentligvis gi oss en etterlengtet ny ruspolitikk her til lands. Mange av oss som har sett de negative konsekvensene av dagens feilslåtte ruspolitikk, anser dette som en viktig reform og imøteser den med stor forventning.

Mange er sterkt imot reformen, blant annet sterke røster i politiet, og frivillige organisasjoner som IOGT. IOGT, som startet som en måteholdsorganisasjon i USA for 170 år siden, fremstår i dag som en avholdsorganisasjon. Motstanderne av reformen mener vi ikke må røre ved dagens ruspolitikk, mens vi som fullt og helt støtter reformen mener at dagens ruspolitikk har spilt totalt falitt og er utgått på dato. Den har så lite av humanisme i seg, og vi ser daglig resultatet av dette blant annet med politiets håndtering av rusmisbrukere.

Mangel på humanitet i denne sammenheng er enorm. I nyere tid er rusmisbrukere blitt jaget rundt i byene våre, fra Plata til Slottsparken, tilbake til Plata. Bøtelegging med trussel om ubetinget straff har etter hvert blitt hverdagen for disse personene. Uten at dette virkemidlet hverken har gavnet rusmisbrukerne eller samfunnet for øvrig.

Den enkle sannheten, som også regjeringens rusutvalg understreker, er at straff ikke virker, hverken for å hindre folk i å ruse seg eller for å få de til å slutte med rus. Derfor gir det ingen mening i å fortsette å «skrive ut mer av den medisinen som ikke virker.»

Straff fungerer ikke for dem som vi trenger å nå, og straffregimet blir et hinder for at offentlig myndighet med rett kompetanse (les helseetaten) kan ha en fornuftig samtale med dem om sitt rusbruk. Dessuten koster straffen mye både for de som rammes og de som skal håndheve lovverket. Og sist, men ikke minst, strafferegimet skyver sårbare mennesker fra seg slik at de ikke lenger føler de har noe mer å tape. Straff øker de sosiale skillene, og forsterker utenforskap for allerede marginaliserte grupper. Relasjoner brytes og fremtidshåp knuses.

Dagens regime, med bekymringssamtaler i regi av politiet og påfølgende påtaleunnlatelse med vilkår om ruskontrakter, urinprøver med mer, skaper flere tapere enn vinnere. Stigmatisering og kriminalisering gir unge i sårbare situasjoner, og deres pårørende en «bekreftelse» på at de er et problem, og man får en negativ selvforsterkende effekt. Blant annet derfor er alternativet, som utvalget foreslår, langt å foretrekke.

Den viktigste grunnen til at vi trenger en ny ruspolitikk, sett med mine øyne, er den vedtatte usannheten om at straff er forebyggende for unge. Den «sannheten» må utfordres, fordi den kun er sann for de unge som likevel ville klart seg godt i samfunnet. De som politiet kommer i kontakt med, og de som trenger hjelpen mest, er de som skyves bort med dagens ordning.

I bunnen ligger det for meg en grunntanke om at det er feil å straffe mennesker for det de velger å gjøre med egen kropp. Om de hopper i fallskjerm, spiser feit mat eller inntar rusmidler, så er det personlige valg som vi ikke har noe med å straffeforfølge. At bruk kan føre til adferd som skader andre, har vi helt andre lovbestemmelser som håndterer.

Og med den grunntanken som utgangspunkt blir samfunnets (les politiet) reaksjon på atferden begrunnet i en «moralsk forargelse» over at noen gjør valg som ikke er optimale i forhold til egen helse.

Det humanistiske tankesett, nemlig at man tilskriver enkeltmennesket en ukrenkelig egenverdi og verdighet, tilsier at man i 2020 må komme seg videre og ikke krenke enkeltmennesket, slik dagens ruspolitikk gir oss anledning til.

Det tilligger ikke det offentlige, her ved politiet, å straffe individer for valg de gjør mot egen kropp. Dette er og blir et helseproblem som bør løses av helt andre offentlige etater enn politiet.

Innlegget er forkortet, Red. anm.



