Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

La oss reise til en alternativ virkelighet. I den virkeligheten sier en halvprofilert nittenåring «fuck Jonas Gahr Støre». Det skjer i forbindelse med at nittenåringen mottar en pris.

Det går en stund. Så begynner en sosialdemokratisk nettavis med bloggpreg og vidåpent kommentarfelt å publisere artikler om den aktuelle 19-åringen. De er skrevet av et voksen mann, bak et pseudonym. Han argumenterer blant annet for at den unge mannen er en spydspiss for det som ødelegger Norge. Det hele legger opp til en hetsfest mot vedkommende. I kommentarfeltet blir han sammenlignet med en skrikende fugl, sagt å være en «trygdepudding» og han blir også omtalt som en parasitt. Folk ber om at 19-åringen blir kastet ut av landet.

Reisen til en annen verden er kanskje vanskelig å henge med på? Det er mildt sagt vanskelig å finne en sosialdemokratisk nettavis – eller blogg – som ville gjøre noe slikt.

Den egentlige historien er ekte nok. I vår egen virkelighet er 19-åringen riktignok en kvinne, norsksomaliske Sumaya Jirde Ali, samfunnsdebattant og forfatter av en samling ganske sinte dikt, «Kvinner som hater menn». Og det engelske banneordet ble satt foran Sylvi Listhaugs navn, og ikke foran Støres.

Nettpublikasjonen er også reell nok. Den heter Resett. Den er et nytt samlingssted for sinte innvandringsmotstandere, drevet med pengegaver fra milliardærer som Øystein Stray Spetalen og Jan Haudemann-Andersen.

Det var Resett som – på redaksjonell plass – publiserte en artikkel der Sumaya Jirde Ali ble omtalt som «spissen på det somaliske og særdeles aktivt fødende, tunge spydet som er kastet inn i Norge», som «et hatsk pk-smykke med snevert utsyn» og som «selvopptatt posør for bakstreverske tanker».

I samme tekst heter det at «det finnes grenser for ytringsfrihet, la oss kalle det anstendig oppførsel». Finnes slike grenser i Resetts kommentarfelt? Finnes folkeskikken der? Der blir Jirde Ali omtalt som «hettemåke», «nøtteskrike», som «samfunnsmus som parasittiserer på offentlige midler» og som «trygdepudding».

Dessuten snakkes det i dette kommentarfeltet om «den muslimske søpla som flyter rundt i gatene», det etterlyses at Jirde Ali skal kastes ut av landet, og en kommentator forteller oss også at det som nå skal til er en revolusjon.

Og Resett-artiklene har en konsekvens til. Raseritrålen virker. Ikke bare kommentarfeltet fylles opp, det gjør også innboksen til Sumaya Jirde Ali.

Det er selvsagt fristende å la det hele ligge. Ikke bare fordi min innboks er tom, men også fordi Resett i seg selv er en uinteressant publikasjon, en publikasjon som ligner mer på skuffen fortidens lokalavisredaktører puttet refuserte leserinnlegg i enn den gjør på en nettavis.

Kommentarfelt er det mange som ikke gidder lese, uansett hvor de er, på sitt beste kunne de ha gjort demokratiet bredere og bedre, men på sitt verste er det ikke demokratiet som vokser der, men mobbeveldet, et mobbevelde som roper om ytringsfrihet mens det skremmer folk til å holde kjeft.

Men dilemmaet er: Resett trenger seg vei inn i offentligheten. De gjør det gjennom råttenskap. Og de bidrar til å flytte grenser for hva som er akseptabelt.

Denne uken ble Resett for første gang felt i PFU, etter å ha publisert en artikkel der Oppland Arbeiderblad-redaktør Erik Sønstelie ble beskyldt for lage opptøyer og for å tilhøre et ekstremt miljø. Artikkelen var skrevet av en «journalist» som selv har omtalt 22. juli som «motangrep på de onde kreftene som vil slippe IS inn i Europa og som forfølger regimekritikere i Norge» og som dessuten har formidlet rene drapsfantasier i sosiale medier.

Resett ble felt så det sang etter. Men fikk skryt for å ha deltatt i klagebehandlingen, kanskje et uttrykk for hvor lave forventninger pressens eget etiske råd har til Helge Lurås’ milliardærsponsede blogg.

Sumaya Jirde Ali har klaget Resett inn for PFU. Hun mener de har brutt med flere punkter i Vær varsom-plakaten, blant annet punktet som sier at det er pressens oppgave «å beskytte enkeltmennesker og grupper mot overgrep».

Jeg skal ikke spekulere i hvordan det går. Men på sosiale medier begynner plutselig noen av høyresidens ivrige, blant dem menn med posisjoner, å snakke om dobbeltmoral.

Hvordan kan Sumaya Jirde Ali klage Resett inn for PFU på bakgrunn av hets, når hun selv har brukt et banneord foran Sylvi Listhaugs navn, liksom-undrer de seg, som om en nittenårings bruk av ordet «fuck» er sammenlignbart med en nettpublikasjons raseritråling, og med all gørra som velter i Sumaya Jirde Alis retning.

Og imens – hos Nettavisen – kan vi lese tegneserieskaperen Karine Haaland, som mener at Ali er en «offergeit», «en prisvinnende liten dumrian som en liten aktivist-elite og deres sympatisører har blinker ut som Hovedoffer for erkefienden Mannen – i nåtid den verste av dem alle: Den Hvite Mannen».

Teksten prøver i tillegg å vriste Alis definisjonsmakt over seg selv ut av hennes hender, og istedenfor legge skylden for det hele på «denne lille eliten av kulturpersonligheter og mediafolk». Ny jubel blant dem som vil lese alt som en del av den store kulturkrigen.

Det finnes bedre argumenter enn «fuck» mot Sylvi Listhaugs politikk. Både nittenåringer og andre kan med fordel la bannskapen ligge i politiske debatter. Som regel. Nesten alltid.

Men et eller annet sted langs kulturkrigens frontlinjer er det noen som har rota bort både sansen for proporsjoner og sitt moralske kompass. Og til det er det bare en ting å si. Fuck det.