Jeg har for første gang vært i en rettssal. Og overvært en rettssak.

Saksøker var David – en funksjonshemmet skatteyter.

Saksøkte var Goliat – ved Staten og Nav.

Les om rettssaken Ingrid Njerve var til stede på her: BLE SKADET FOR LIVET AV ØDELAGT HJELPEMIDDEL – FÅR IKKE ERSTATNING

Nav kommenterer saken her: – IKKE AKTUELT Å SAMLE INN HJELPEMIDLER NÅR GARANTIEN HAR GÅTT UT

David har en medfødt funksjonshemming og er avhengig av rullestol og gåstol. Goliat har lånt ut de tekniske hjelpemidlene til David.

En dag knakk gåstolen, David falt og ødela det ene øyet.

Tre operasjoner seinere har øyet bare 20 prosent funksjon (med kontaktlinse). David bad om erstatning, men Goliat nektet for objektivt ansvar.

Jeg ville overvære rettssaken for å lære om objektivt ansvar og dermed hvor grensen går for hva Goliat har ansvar for. Det jeg satt igjen med er skuffelse, bekymring og frykt.

Innimellom paragraf-babbel var dette argumentene for at Staten (eh … Goliat) mener de ikke har objektivt ansvar:

1: Du må være takknemlig

Du som er funksjonshemmet klarer ikke deg selv, og jeg, Goliat, er veldig snill som låner deg tekniske hjelpemidler. Du må være takknemlig for det og ikke klage.

2: Din sykdom er ikke min skyld

Alle må påregne dagliglivets risiko, og fall fra egen høyde må alle forvente av og til. De alvorlige konsekvensene av ditt fall kom på grunn av din sykdom, og det kan ikke jeg, Goliat, ta ansvar for.

3: Hvis ikke, så …

Hvis Retten kommer frem til at jeg, Goliat, har objektivt ansvar for dette, så må jeg organisere hjelpemidler på en annen måte.

Jeg trodde rett og slett ikke at o-hellige Stat skulle se ned på meg som trenger rullestol og si: hold kjeft, smil og vær takknemlig!

Etter at saksøkerens advokat fortalte at Staten alltid avslutter sine prosedyrer med trussel, så sitter jeg fortsatt igjen med skuffelse og bekymring.

Jeg trodde det var mange tiår siden vi var ferdig med veldedighetssamfunnet. Jeg trodde på de som har sagt at alle har rett til å delta.

Jeg trodde rett og slett ikke at o-hellige Stat skulle se ned på meg som trenger rullestol og si: hold kjeft, smil og vær takknemlig!

Jeg trodde at min funksjonshemning var det som var grunnlaget for valg av hjelpemiddel. Og da trodde jeg det inkluderte hele funksjonshemningen med alle underpunkter.

Hvis det er spesielt farlig for meg å falle, så er vel ikke det en del av dagliglivets risiko, men derimot en høyrisiko som er helt avgjørende i valg av hjelpemiddel?

Rettssaken ga meg ikke så mange svar, men veldig mange spørsmål. Og uansett hva retten konkluderer med, så er jeg både skuffet og bekymret over holdningene og argumentene som Staten forfekter.

Dessverre er det fortsatt mye å ta tak i for organisasjonene og alle David-ene.

Go David!

Ingrid Njerve, Oslo