Pinens begrensning

Hadia Tajik

6. juni 2015 21:25 Sist oppdatert 7. juni 2015

afp000886880-8mOtzsbgUF.jpg Johannessen, Sara

Vi straffer fordi noe galt har skjedd. Ikke fordi noe vakkert en dag kan skje.

«Vi plager folk», sa fengselsbetjenten. «Vi skader dem».

Han var høyreist, bredskuldret, med skjegg og rolige fakter. Jeg var på besøk i fengselet han jobbet, i kraft av min rolle som justiskomiteens leder. Han viste meg rundt og snakket om arbeidshverdagen sin.

«Jeg tok med ungdommer på isolat og kledde dem nakne fordi de var helt rabiate. Etter å ha ligget der en stund var de skadet. Noen av dem ble merket for livet», sa han senere.

_E5A1762-0gRExkMbR4.jpg Signe Dons

«Jeg skjønte det ikke i starten. Da jeg var ny. Jeg gjorde bare det som sto i boka. Jeg ser dem bedre nå, forklarer han. «Man blir ikke rehabilitert av å være i fengsel. Man blir ikke et bedre menneske. Man blir plaget, pint og skadet. Vi straffer folk. Ikke ha noen illusjoner om hva vi egentlig gjør her.»

Forskjønnende omskrivninger.

I den brutale ærligheten hans fant jeg ro. Fengsler er omgitt med så mange forskjønnende omskrivninger at vi kan glemme hva de egentlig er til for: Kriminalomsorg, heter det. Rehabilitering er målet. Noen politikere sammenligner det også med hotellopphold.

Men straff gjør vondt. Det er tilsiktet pine.

«I noen perioder pisket vi folk, kuttet lemmer av dem, eller skjøt dem. Nå tar vi tiden fra dem i lukkede rom», skrev samfunnsforsker og kriminolog Nils Christie.

Vi tar tiden fra dem.

Pårørende etter drap vil kunne si det samme: De er blitt fratatt tid med den de elsket, fratatt å se våren komme sammen med barna sine, eller solen gå ned sammen med sin ektefelle. Ingenting kan gjøre det godt igjen eller gjenopprette tapet.

"Jeg duger ikke som kriminell"

«Hva håper du skjer når du kommer ut?», spurte jeg en innsatt. Han så ut som han var litt yngre enn meg, midt i 20-årene og hengslete. Han hadde noen måneder igjen av soningen.

«Jeg håper å være en bedre far for dattera mi», svarte han. «Og være mer der for familien min. Jeg føler jeg har tatt og tatt i flere år. Og så duger jeg ikke til å være kriminell. Siden jeg stadig kommer tilbake hit», sa han og slo hendene ut. Jeg skulle til å humre litt, men han lo ikke.

Han så ned og fortsatte: «Så det er noe jeg ikke gjør riktig. Og så bør jeg begynne å tenke litt på pensjon, og betale kanskje litt i skatt. Jeg får ikke lov til å leve av pensjonen til samboeren min når vi blir eldre, det har hun sagt».

«Hun høres ut som en bra dame», sa jeg.

«Ja, det er hun», sa han.

Strafferettsteori tilslører straffens begrunnelse

Jeg spurte ikke hva han satt inne for. De gangene jeg har gjort det, har jeg merket medmenneskeligheten og empatien forsvinne: Ditt monster, har en del av meg tenkt. For en smerte du har påført andre. Det er nesten så jeg kan høre skrikene til offeret og føle raseriet til de etterlatte i hver nerve i kroppen. Jeg vil gå, eller slå til ham, eller begge deler.

Mister vi også litt av vår menneskelighet ved bare å snakke om fremtiden? Sorg og raseri er helt menneskelig reaksjoner. Jeg er mer bekymret for de som ikke føler noe. Som kan distansere seg uten at det koster noe.

I moderne strafferettsteori bruker man ikke begrunnelser om gjengjeldelse. Det står senest i forarbeidene til den nye straffeloven: «Gjengjeldelse kan ikke være straffens formål». Formålet må handle om noe som skal skje fremover, som igjen å kunne ta plass innenfor samfunnets verdinormer. Ta en utdannelse. Få et ærlig arbeid.

Men det tilslører samtidig straffens begrunnelse: Vi straffer fordi noe galt har skjedd. Ikke fordi noe vakkert en dag kan skje; at den straffedømte kommer tilbake til samfunnet som en bedre utgave av seg selv.

Straff er ikke arbeidstrening. Det er pine.

Straff er samfunnets svar på at noe galt har funnet sted. Det er samfunnets grense for aksept.

Arven etter Nils Christie

Nils Christie døde i forrige uke. Plutselig var han borte. En av landets fremste tenkere, og blant våre mest kjente forskere. Christie etablerte kriminologifaget til Norge og Norden, læren om hva som fører til og hjelper mot kriminalitet. Forskningen hans tvang oss til å se på gjerningsmenn som medmennesker, ikke bare som forbrytere.

«Antall innsatte i norske fengsler er til enhver tid politisk bestemt», skal han ha sagt.

Selvsagt er kriminalitet også et individuelt valg: Omstendighetene kan ikke alltid lastes for hvilke grenser man selv velger å krysse. Voksne mennesker skal kunne stilles til ansvar. Det var ikke hans poeng.

Han pekte på noe annet: Politikere avgjør hvem som straffes og hvor hardt. Ikke som enkeltsaker, men på systemnivå. Settes ressursene inn for å ta den slitne narkoavhengige eller den korrupte statsansatte? Dømmes den sjarmerende voldtektsmannen eller den unge kjeltringen med hettegenser?

Typen straff er også politisk bestemt. Samfunnsstraff, elektronisk kontroll i form av fotlenke, og dom om å gå gjennom rusbehandlingsopplegg, er alle eksempler på straffereaksjoner som kan idømmes i stedet for å frata mennesker tiden. Slik at de blir sittende mesteparten av døgnet på et lite rom. Hvilke straffemetoder som kan tas i bruk er også et spørsmål om ressurser, prioritert av politikere.

Et ubehagelig mønster

I tillegg er det lett å se et ubehagelig mønster blant dem som fengsles, i følge FAFO:

Tre av 10 er tidligere barnevernsklienter.

Tre av 10 har hatt nær familie i fengsel før.

Fire av 10 har bare ungdomsskolen som høyeste fullførte utdanning.

Fire av 10 lever under fattigdomsgrensa.

Tre av 10 mangler tak over hodet.

Syv av 10 er arbeidsledige.

Fem av 10 har kroniske sjukdommer.

Seks av 10 er rusmisbrukere.

Eller, sagt på en annen måte: Ungdommer som spiller fiolin driver ikke med kriminalitet.

Det handler ikke om å frata gjerningspersoner det individuelle ansvaret, men om å se mønsteret, ville gjøre noe med det.

Vi må gjerne være tøffe mot kriminelle. Men det hjelper lite om vi ikke er like tøffe mot kriminalitetens vekstgrunnlag. Straff alene er et nødvendig onde, en tilsiktet pine, og det gir begrenset effekt.

Arven etter Nils Christie handler om nettopp dette: At gjerningspersoner ikke bare er kriminelle. De er også noens bror, sønn, far. En dag blir de din eller min nabo.

Hadia Tajik er nestleder i Arbeiderpartiet

Les også: