Farvel, demokrati? | Torbjørn Røe Isaksen

Torbjørn Røe Isaksen Næringsminister (H)

9. august 2018

Vi vet ikke om det vi ser, er midlertidig turbulens som vil avløses av ny stabilitet, eller om vi står ved innledningen til en ny epoke hvor de liberale, demokratiske ideene og institusjonene som ble formet etter andre verdenskrig, vil forvitre eller i verste fall bli borte, skriver Torbjørn Røe Isaksen (H). Tor Stenersen

Diskusjonen om det liberale demokratiets fremtid er blitt skremmende aktuell. Det er særlig tre utviklingstrekk som gir uro.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Det regner i København denne sommerdagen i slutten av juni, men solen er i ferd med å bryte frem over Det kongelige danske teater. I den store, moderne bygningen like ved vannkanten samles rundt 200 deltagere for å diskutere intet mindre enn demokratiets fremtid.

Det er en egen sjanger disse internasjonale seminarene. Davos er Mekka, men det finnes arenaer også i mange andre land. Steder hvor politikere, tidligere politikere, noen forretningsfolk, mange fra tenketank-bransjen og NGO-er samles for å diskutere store verdensproblemer. Alltid i dress, stort sett med god servering, og alltid med en eller flere tidligere toppolitikere som trekkplaster.

Danmarks tidligere statsminister, Anders Fogh Rasmussen, har gjort et godt arbeid med trekkplastrene på sin Copenhagen Democracy Summit. Her er tidligere visepresident Joe Biden og tidligere statsminister Tony Blair som innledere, tidligere statsministre i Spania og Canada, José Marie Aznar og Stephen Harper i panelsamtale, Storbritannias Nick Clegg og tidligere Mexicansk president Felipe Calderon. Alle ledet av Hardtalk-vert Jeremy Paxman.

Stenersen, Tor

Drømmen om demokratiet

Da er det lett å få en ironisk distanse til slike arrangementer. Det er så åpenbart at her samles elitene, men Anders Fogh Rasmussens demokratiprosjekt har truffet noe i tiden, tror jeg. Diskusjonene føles ubehagelig aktuelle.

For bare 15 år siden ville det føltes smått uvirkelig å høre nettopp statsmennene (ja, det var nesten bare menn) diskutere hvorvidt demokratiet er på vikende front.

Flere av disse politikernes virke ble kjennetegnet nettopp av en voldsom tiltro til at demokratiet kunne og måtte vinne frem. Ikke minst preget det begrunnelsen for invasjonen av Irak i 2003, som både Fogh Rasmussen, Blair og Aznar støttet.

Fasiten har vi i dag. Amerikanerne ble møtt som frigjørere. Først. Men så kollapset landet i anarki og vold. Det liberale demokratiet hadde universelle ambisjoner, men var ikke dermed universelt i den betydning at alle ønsket det velkommen.

Den kalde krigens slutt

Ideen om at det liberale demokratiet er fremtidens styreform, og nærmest en slags historisk nødvendighet, får virkelig vind i seilene etter den kalde krigens avslutning. Den internasjonale kommunistiske bevegelsen var en eksistensiell trussel mot demokratiet, men ble samtidig også en kraftinnsprøyting rent ideologisk.

Kampen mot diktaturet ble et kamprop for demokratiet, en måte å definere seg selv på ved å peke på sin motpol. Hvorfor demokrati? Jo, se hva som skjer i Sovjetunionen hvor de har marxisme og ettpartistyre: se på fattigdommen, se på fangeleirene. Demokratiet ble en sekk man kunne putte alle gode ønsker i: fred, trygghet og ikke minst velstand gjennom markedsøkonomien.

I realiteten var det aldri slik at en liberal markedsøkonomi forutsatte et liberalt demokrati, eller omvendt. India var et demokrati, men i mange år ingen reell markedsøkonomi. Militærdiktaturet Chile var under Pinochet markedsliberalt, men slett intet liberalt demokrati. Det var store forventninger knyttet til de økonomiske liberaliseringene i Kina og Russland. I dag er det ikke like mange optimister igjen.

Autoritære suksesser

Det er minst tre utviklingstrekk som gir uro for om det liberale demokratiet svekkes:

– Den første er allerede nevnt mellom linjene, nemlig den økonomiske suksessen til autoritære styresett som aldri har vært demokratiske og heller ikke ser ut å utvikle seg til liberale demokratier. Kina er selvfølgelig det fremste eksempelet. Kina har hatt en utrolig økonomisk vekst, men er også et land med politisk stabilitet.

Vi har lett for å tolke alle begivenheter inn i vår egen, liberale forståelsesramme. Som når den arabiske våren blir hyllet som et liberalt hig etter demokrati og ytringsfrihet. Realiteten var langt mer komplisert. Samtidig overvurderer vi lett demokratiets ideologiske appell dersom det ikke også leverer stabilitet, velstand og materiell utvikling. Utviklingen det siste tiåret gjør at den mentale koblingen mellom demokrati og velstand er brutt. For å si det banalt enkelt: Vestens økonomiske motor har harket, mens land som Kina har hatt en fantastisk vekst.

Demokratiets konkurrenter i dag er ikke totalitære regimer styrt av blodtørstige og lunefulle diktatorer, men autoritære stater som i mange tilfeller også opprettholder et skinn av demokrati gjennom valg.

– Den andre grunnen er forvitringen innenfor demokratiske stater selv. Utviklingen i land som Ungarn, Polen, Filippinene eller Tyrkia er omdiskutert, og det er viktig å huske at landene også har ulike erfaringer i nær fortid. For eksempel kan ikke betydningen av kuppet i Tyrkia undervurderes. Uansett gjenstår det faktum at diskusjonen om det liberale demokratiets fremtid ikke lenger handler om de andre som skal bli demokratiske, men om land som er våre nære allierte og er demokratiske i dag.

– Den tredje grunnen er utviklingen i USA. Ingen realistisk politisk analyse vil mene at selve demokratiet i USA er truet på kort sikt, men diskusjonen i verdens eneste supermakt går rett inn i frykten for forvitring av demokratiets grunnmur, og det er dermed en bekymring som strekker seg langt utover en enkelt presidents valgperiode.

Les også Les også Anne Christine Kroepelien: Den tyrkiske rettsstaten er avskaffet

Et liberalt demokrati

Vestlige land har, som tidsskriftet The Economist skriver, ofte vært opptatt av legitime valgprosesser. Å bryte Stalins gamle maksime om at det ikke betyr noe hvem som får flest stemmer, men hvem som teller stemmene, er selvfølgelig helt avgjørende for ethvert demokrati.

Samtidig kan det lett skape et overfladisk inntrykk av hva et liberalt demokrati faktisk er. Det er ikke simpelthen det samme som et demokrati som sådan, men et bestemt sett med politiske institusjoner kombinert med en bestemt politisk kultur.

Flertallsmakten er åpenbart et viktig trekk også i et liberalt demokrati.

Demokratier må ha frie valg, rettferdige valgregler og allmenn stemmerett. Men i flertallsmakten lurer det også en fare. Flertallets vilje slik den manifesterer seg gjennom politisk makt, behøver slett ikke være liberal og tolerant.

Like gjerne kan flertallet kaste seg over samfunnets minoriteter, tøye og bøye reglene i egen favør eller i ytterste instans bestemme seg for å avskaffe selve demokratiet. Historien har utallige eksempler på flertallsmakt som er blitt til flertallsdiktatur – et begrep som bare gir mening om man også forstår den andre institusjonelle søylen som et liberalt demokrati bygger på.

Kjernen i det liberale demokratiet er at flertallsmakten også balanseres av rettsstaten, noen fastlagte lover og regler som skal beskytte den enkelte borger mot selve flertallet. Det liberale demokratiet har altså innebygget en begrensning av sin egen makt! Også statsmakten – uansett hvor demokratisk og legitim dens makthavere måtte være – er bundet av lovene.

En demokratisk kultur

Men heller ikke med flertallsstyret og rettsstaten er det liberale demokratiet ferdig beskrevet. Liberale demokratier krever også både en bestemt infrastruktur og en bestemt kultur for å fungere.

Den demokratiske infrastrukturen er blant annet uavhengige institusjoner som universiteter, pressen eller frivillige organisasjoner. Et liberalt demokrati må ha en eller annen form for uavhengig og kritisk presse for å sikre at noen ser makthaverne i kortene.

Vi bør ha en eller annen form for felles offentlighet, vi må ha en måte å kanalisere innbyggernes engasjement på gjennom organisasjoner som ikke er underlagt statlig kontroll, vi må ha åpenhet og gjennomsiktighet når midler fordeles og så videre.

Liberale demokratier krever også en bestemt kultur. Vi trenger demokratiske dyder. En av disse dydene er selve deltagelsen i de demokratiske prosessene.

En annen del av den demokratiske kulturen er et minstemål av tillit mellom forskjellige grupper. Hvis motparten ikke bare blir en politisk motstander som ønsker andre løsninger, men en fiende som må bekjempes, blir demokratiet vanskeligere å opprettholde.

Politikken blir da en versjon av den tyske, autoritære juristen Carl Schmitts idé om at det definerende for all politikk, er skillet mellom venn og fiende. Man kan snakke og kompromisse med sine motstandere, men ikke med sine fiender.

Derfor er fragmentering av offentligheten – ekkokamre hvor man bare møter sine egne synspunkter, hatprat og konspirasjonsteorier – ikke bare problemer fordi det rammer enkeltmennesker med avskyelige trusler, men fordi det på sikt undergraver den demokratiske kulturen.

Likeså kan angrepene på mediene bidra til å undergrave et av fundamentene for demokratiet. Mediene må selvfølgelig kritiseres, vi kan diskutere om de vinkler saker feil, er for politisk korrekte eller unngår å belyse vanskelige problemer.

Mediene er ikke overdommere og er på ingen måte hevet over kritikk. Problemet er når angrepene rettes mot selve medienes legitimitet. Vi har sett slike resonnementer før. Den radikale, revolusjonære venstresiden angrep selve systemets legitimitet.

Alt var klassekamp, og de etablerte institusjonene opprettholdt undertrykkende strukturer, sukret med vakre fraser om demokrati og ytringsfrihet. Enhver oppegående person vil se forskjellen på å diskutere medienes rolle, innhold eller vinkling og et grunnleggende angrep på selve medienes legitimitet.

Se video av TV2-journalisten etter fengslingen i Pakistan:

Hva nå?

Den amerikanske utenrikskommentatoren Robert Kagan kalte utviklingen jeg har beskrevet, for «historiens tilbakekomst» allerede i 2008. Den liberale ideen om at hele verden higet etter det liberale demokratiet og at historien nå var ved et endepunkt, var aldri noe annet enn en illusjon.

Tilbake i København. Dagen er over, panelsamtalene forbi. Solen er kommet, men jeg sitter med en ubehagelig følelse av at noe er i ferd med å glippe. Og med en følelse av at selv om temaene som diskuteres er ubehagelig prekære, er vi fjernt fra den virkelige verden der ute.

Som klisjeen sier, kan ingen spå om fremtiden, men det er likeså vanskelig å forstå hva som foregår her og nå. Vi vet ikke om det vi ser, er midlertidig turbulens som vil avløses av ny stabilitet, eller om vi står ved innledningen til en ny epoke hvor de liberale, demokratiske ideene og institusjonene som ble formet etter andre verdenskrig, vil forvitre eller i verste fall bli borte. Vi bruker mye tid på enkeltsakene, men det er faren for den perfekte storm som bør bekymre, for at presset innenfra og utenfra blir så sterkt at de liberale demokratiene forvitrer – «not with a bang but a whimper» som poeten T.S. Eliot skrev.

Det er vanskelig å beskrive løsningene uten at det høres ut som en 17. mai-tale, men også fordi en viktig erkjennelse er at i virkelighetens verden finnes ikke perfekte løsninger.

Sivilisasjon er en evig kamp, ivaretagelse av det liberale og demokratiske samfunnet vi har arvet, likeså. Enklere blir det ikke av at mange av utviklingstrekkene er utenfor vår kontroll. Når vi for eksempel ser at de felles debattarenaene svekkes, skyldes det ikke bare ekkokamre og polarisering, men like mye den teknologiske utviklingen som gjør at vi alle kan trekke oss tilbake til en privat-offentlig sfære av feriebilder, matoppskrifter og solnedganger. Utviklingen i verdenspolitikken kan vi påvirke, men selvfølgelig ikke styre. Og svært ofte vil vi stå i det vanskelige valget mellom moralsk posering hvor vi gjør «det rette» og en realpolitisk vurdering av hvordan verden faktisk er.

Vi møter en serie utfordringer, men jeg tror første steg er å erkjenne hva som faktisk står på spill. Jeg vil ikke misforstås. Det er ikke slik at diktaturet lurer like rundt hjørnet, vi kommer ikke til å gjenoppleve den mørke perioden fra 30-tallet. Men de liberale demokratiene kan gradvis forvitre, og dermed svekkes muligheten for at de overlever for nye generasjoner. Det liberale demokratiets periode er faktisk bare er et lite øyeblikk i menneskets historie.

Isaksen deltok selv i en panelsamtale om internasjonal handel under konferansen.