Elvytyksen höydyt ovat suurimmallaan silloin kun taloudessa on paljon hyödyntämätöntä kapasiteettia, ennen kaikkea työvoimaa. Tällöin julkinen valta voi esimerkiksi toteuttaa uuden rakennushankkeen ilman, että jokin yksityinen rakennushanke jää sen seurauksena toteuttamatta.

Uuden työmaan ansiosta työllistyneet ihmiset arvattavasti lisäävät omaa kulutustaan, mikä hyvässä lykyssä työllistää muitakin työttömiä joillekin toisille aloille. Lopputuloksena kansantulo voi kasvaa enemmänkin kuin mitä rakennushankkeeseen käytetään rahaa. Sitä, kuinka paljon kansantulo kasvaa suhteessa rakennushankkeen kustannuksiin, kuvataan ns. kerroinvaikutuksella.

Lisähyötyjä voi tulla esimerkiksi siitä, että työllisenä osaaminen ei rapistu samalla tavalla kuin työttömänä. Sitä kautta työllisyyttä parantava elvytys voi nostaa kansantuloa myös tulevaisuudessa (rakennushankkeen jo päätyttyä). Tämä on esimerkki ns. hystereesivaikutuksesta.

Paljon huomiota saaneessa paperissa DeLong ja Summers (2012) esittävät millä ehdoilla elvytys, eli verotuksen keventäminen tai harkinnanvarainen julkisten menojen kasvattaminen, rahoittaa siinä mielessä itse itsensä, ettei se edellytä finanssipolitiikan kiristämistä joskus myöhemmin. He korostavat erityisesti hystereesivaikutuksen tärkeyttä.

Pointti on siinä, että jos elvytys kasvattaa kansantuloa lyhyellä aikavälillä (sen aikaa kun rakennustyömaalla tehdään töitä) , se voi hystereesivaikutuksen ansiosta kasvattaa myös tulevaa kansantuloa. On mahdollista, että elvytyksen rahoittamiseksi otetun lisävelan aiheuttama vuotuinen korkokustannus on pienempi kuin hystereesivaikutuksen synnyttämä vuotuinen verotulojen kasvu. Tällöin elvytys ei edellytä verotuksen kiristämistä tai menojen leikkaamista joskus myöhemmin. Tämä on sitä todennäköisempää mitä suurempia kerroin- ja hystereesivaikutus ovat ja mitä matalampi on valtion velan korko. Yhtälöön voi vielä lisätä talouskasvun. Talouskasvu helpottaa edelleen lisävelan hoitamista. Sen ansiosta ainakin osa korkomenoista voidaan rahoittaa lisälainalla ilman, että velka kasvaa suhteessa bkt:hen.

Pertti Haaparanta on hiljattain arvioinut Summersin ja DeLongin mallikehikon avulla, että kotimainen elvytys rahoittaisi nyt todennäköisesti itse itsensä (ks. Haaparanta 2015). Itse epäilen, että ainakaan laajamittainen elvytys ei edelleenkään rahoittaisi itseään. Luulen, että kerroinvaikutus ei ole edelleenkään riittävän korkea, koska tuotanto on vajonnut suurelta osin vientiteollisuuden ongelmien vuoksi, eikä kotimainen elvytys juuri auta vientiteollisuuden ongelmiin. (Koko euroalueen elvytys voisi olla Suomenkin kannalta hyvin tehokasta, koska se auttaisi vientiteollisuuttamme.) Ja jos kerroinvaikutus on suhteellisen pieni, hystereesilläkään ei voi olla suurta merkitystä.

En kuitenkaan halua tässä keskittyä kysymykseen siitä, rahoittaisiko elvytys tässä tilanteessa itse itsensä. Elvytys voi tietysti olla erittäin järkevää, vaikka se ei ihan ilmaista olisikaan.

Sen sijaan haluan kiinnittää huomiota siihen, että Summers ja DeLong sallivat laskelmassaan velan kasvaa pysyvästi verrattuna siihen velkauraan, joka toteutuu, jos ei elvytetä. Vaikka elvytys olisi itsensä rahoittava (Summersin ja DeLongin määritelmän mukaisesti), todennäköisesti velan määrä ja myös velan suhde bkt:hen kasvaa (elvytysperiodin jälkeen) verrattuna tilanteeseen, jossa ei elvytetä. Laskelmassa edellytetään vain, että velka suhteessa bkt:hen vakiintuu uudelle tasolleen. (On toki ainakin teoriassa mahdollista, että kerroinvaikutus on niin suuri, että edes lisävelkaa ei lopulta tarvita. Summersin ja DeLongin kriteeri on löysempi.)

Ne, jotka suhtautuvat elvytykseen vähän varauksellisemmin, tuovat usein esiin, että velkaantumisella on rajansa. Tämä on relevantti huoli varsinkin rahaliittoon kuuluvissa maissa, joilla ei ole omaa keskuspankkia. Suomenkin velkaantumisella (suhteessa bkt:hen) on epäilemättä olemassa jokin raja, jonka jälkeen rahoituksen saaminen kävisi vaikeaksi. Tuo raja saattaa myös muuttua olosuhteiden muuttuessa. Jo ennen rajan saavuttamista sijoittajat alkavat vaatia meiltä korkeampaa korkoa, mikä tietysti nostaisi velkaelvytyksen hintaa.

Siksi on hyvä miettiä miten elvytyksen hyödyllisyyttä koskevat johtopäätökset muuttuvat, jos elvytyksen takia otettua velkaa joudutaankin myöhemmin lyhentämään finanssipolitiikkaa kiristämällä. IMF:n tutkijoiden tuoreessa paperissa (Fletcher ja Sandri 2015), joka on oikeastaan Summersin ja DeLongin analyysin laajennus, pohditaan juuri tätä asiaa.

Oletetaan ensin, että julkinen valta elvyttää tänä vuonna velkarahalla, mutta joutuu syystä tai toisesta maksamaan lisävelan pois joskus tulevaisuudessa. Unohdetaan myös hetkeksi hystereesi. Ensimmäisenä vuonna toteutettu elvytys kasvattaa tuotantoa, mutta toisaalta tulevaisuudessa velan lyhentämiseksi tehty finanssipolitiikan kiristys pienentää tuotantoa.

Yksi tapa arvioida tällaisen elvytyksen hyötyä on kysyä, mitä tapahtuu bkt:n nykyarvolle (vuotuisten bruttokansantuotteiden diskontatulle summalle). Vastaus riippuu, tietenkin, siitä, kuinka suuret kerroinvaikutukset ovat voimassa silloin kun elvytetään ja silloin kun kiristetään.

Jos kerroinvaikutukset ovat yhtä suuret, bkt:n nykyarvo ei muutu verrattuna tasaisen politiikan (ei elvytystä, ei kiristystä) vaihtoehtoon. Myöhemmin toteutettava kiristäminen supistaa taloutta, ja sitä myötä myös verotuloja, yhtä paljon kuin tänään toteutettava elvytys sitä kasvattaa. Jos elvytyksen vastapainoksi joudutaan kiristämään tilanteessa, jossa kerroin on suurempi, bkt:n nykyarvo pienenee. Tällöin kiristyminen supistaa tuotantoa enemmän kuin mitä elvytys sitä alunperin kasvattaa. Vastaavasti bkt:n nykyarvo kasvaa, jos kerroinvaikutus on suurempi elvytettäessä kuin kiristettäessä.

Hystereesivaikutus muuttaa tätä tulosta ainakin kvalitatiivisesti. Sen ansiosta elvytys voi kasvattaa bkt:n nykyarvoa vaikka kertoimet olisivatkin samat elvytettäessä ja kiristettäessä. Hystereesin merkitys voi kuitenkin jäädä pieneksi, koska myöhemmin toteutettava kiristys pienentää vastaavasti hystereesin vuoksi bkt:ta siitä eteenpäin.

Elvytyksen perusteluksi ei siis riitä pelkästään se, että finanssipolitiikan kerroinvaikutus on nyt suuri. Ratkaisevaa on se, että elvytystä ei tarvitse kompensoida finanssipolitiikan kiristämisellä ennen kuin talous on tilanteessa, jossa finanssipolitiikan kerroin on nykyistä pienempi.

Toki monet elvytystä puoltavat argumentit liittyvä juuri siihen, että finanssipolitiikan kerroin vaihtelee suhdanteiden myötä. Tässä mielessä IMF:n kavereiden analyysissä ei ole mitään mullistavaa. Se tuo kuitenkin selkeästi esiin sen, että kun mietitään elvytystä tänään, on tärkeätä arvioida myös paljonko meillä on pelivaraa tulevaisuudessa, jos talouskehitys yllättääkin taas ikävällä tavalla. Elvytyksen riskinä on se, että joudumme kiristämään tilanteessa, jossa menee vielä huonommin kuin nyt.

Avainsanat: elvytys

Aihealueet: Julkinen talous, Makro