Päivän Byrokraatti -palkinnon saa Helsingin Sanomien uutisoima kansainvälinen kysely, jossa 56 prosenttia vastanneista uskoi, että ”kapitalismi nykyisessä muodossaan aiheuttaa enemmän vahinkoa kuin hyvää”.

Olette täysin oikeassa: palkinto pitäisi toki ennemmin jakaa kyselyyn vastanneille kuin itse kyselylle, mutta valitettavasti palkintokomiteamme menisi tarvittavien pystien valmistuksesta konkurssiin, sillä kyselyssä tavoitettiin yhteensä 34 000 ihmistä 28 maassa. Tulokset julkaistiin Davosin talousfoorumin aattona.

Eniten kapitalismiin epäilevästi suhtautuvia, eli 74 prosenttia vastanneista, oli Thaimaassa ja Intiassa. Ranskassa vastaava prosenttiosuus oli 69. Thaimaan ja Intian omituisista poliittisista olosuhteista ei edes meidän tuntemuksellamme osaa paljoa sanoa, mutta Ranskan osalta vasemmistopainoinen yhteiskuntajärjestys saattaa olla yksi selittävä tekijä epäluuloille kapitalismia kohtaan.

Kokemuksemme mukaan Ranskassa vallitsee samantyyppinen illuusio kuin Suomessa: kansalaiset eivät ymmärrä, kuinka vasemmistolaisessa regiimissä he elävätkään, ja talouden takkuillessa he siksi syyttävät asiantilasta väärää järjestelmää. Ulkopuolisen sen sijaan on helppo nähdä millaista vahinkoa Ranska aiheuttaa taloudelleen korkeilla veroilla, jäykillä työmarkkinoilla ja valtion sekaantumisella markkinoiden toimintaan. Aivan samalla tapaa myös Suomen itseaiheutetut rakenteelliset heikkoudet on helpompi havaita ulkopuolelta.

Kapitalismiin luotti yli puolet vastaajista vain Australiassa, Yhdysvalloissa, Etelä-Koreassa, Hongkongissa ja Japanissa. Sattumalta nuo maat ovatkin maailman menestyneimpien joukossa. Suomessa kyselyä ei tehty.

Joku voisi perusteellisesti kyseenalaistaa koko kysymyksenasettelun, koska “nykymuotoisen kapitalismin” määritelmä ei varsinaisesti tarkoita yhtään mitään, tai ainakaan termin sisällöstä ei vallitse yhteisymmärrystä. Miten nykymuotoinen kapitalismi eroaa esim. jostain muusta aikaisemmasta kapitalismista? Onko ero sen sekatalousluonteessa – tulonsiirroissa ja valtion vahvassa roolissa talouselämässä?

Eri tieteenaloilla ja jopa niiden sisällä samalla määritelmällä saatetaan viitata eri asioihin tapauksesta riippuen. Mikrotaloustieteellinen tai kauppatieteellinen tarkastelu kapitalismista korostaa yksityisomisteisen mallin logiikkaa yksittäisen toimijan päätöksenteossa, esimerkiksi liiketoiminnan strategista asemointia suhteessa kilpailijoihin, sekä tuoton ja riskin suhdetta investoinneissa. Vastaavasti makrotaloustieteilijän huomio kapitalismin suhteen kiinnittyy useimmin kokonaiskuvaan markkinoista ja niitä tukevista instituutioista.

Taloustieteen perusoppikirjat määrittelevät kapitalismin analyyttisesti ja universaalisti sellaiseksi järjestelmäksi, jossa tuotannontekijät ovat yksityisesti omistettuja. Tässä yhteydessä mainitaan usein myös markkinatalous, sillä markkinat ovat tyypillinen seuraus ihmisten rauhanomaisesta yhteistyöstä yksityisomistukseen perustuvassa taloudessa. Tämä määritelmä näyttää kuitenkin hyvin teoreettiselta sitä tosiasiaa vasten, että käytännössä kaikki valtiot ovat enemmän tai vähemmän sekatalouksia. Ihmiset voivat omistaa, vaihtaa ja ansaita yksityisesti, ja vastaavasti heiltä sosialisoidaan resursseja kierrätettäväksi poliittisen järjestelmän suunnitelmien mukaan. Maakohtaiset erot markkinatalouden ja sosialismin sekoitussuhteessa ovat kuitenkin hyvin suuria.

Kapitalismin käsite kehittyi teollisen vallankumouksen ja pääoman kasautumisen myötä, ja monille kyse on siten myös historiallisesta ilmiöstä sekä laajemmasta yhteiskunta-analyysistä.

Byrokratian ideaalimallin ja taloussosiologian oppi-isä Max Weber (joka partoineen löytyy myös Päivän Byrokraatin logokuvasta Franz Kafkan seurasta) pohti kapitalistisen järjestelmän kehityksen suhdetta protestanttiseen työetiikkaan. Kapitalismi oli hänelle laajempi yhteiskuntaa määrittävä ilmiö, jossa korostui ahkeruus ja aineellinen kehitys. Karl Marxin 1800-luvun määritelmä kapitalismista taas on eräänlainen oman aikansa tuote, jossa työntekijän riistäminen nähdään erottamattomana osana tuotantojärjestelmää. Marx näki kapitalismin ohimenevänä ihmiskunnan vaiheena, jossa agraariyhteiskunnan jälkeen pääoman kasautuminen ja tehokas tuotanto olivat synnyttäneet proletariaatin ja kylväneet siemenet vallankumoukselliselle luokkasodalle. Kaikki tietävät, miten siinä sitten lopulta kävi.

Marxin innoittamat myöhemmät 1900-luvun aktivistiset sosiologiset suuntaukset kuten Frankfurtin koulukunta/kriittinen koulukunta jatkoivat kapitalismin tarkastelua kulttuuri-ilmiönä, johon liittyi olennaisesti massatuotanto, massakulttuuri ja joukkotiedotus. Kapitalismiin monella tavalla liitetty prosessien tehokkuus ja standardisointi nähtiin kulttuurimielessä homogenisoivana ja yksilöllisyyttä häivyttävänä voimana. Myöhemmin kapitalismiin on liitetty useita etuliitteitä sen mukaan, mihin ilmiöön erityisesti halutaan ohjata huomiota: “globaali kapitalismi”, “hyperkapitalismi”, “hyvävelikapitalismi”.

On suorastaan vastuutonta tai ainakin epätarkoituksenmukaista tehdä kyselyjä suurista ja monimutkaisista asioista, jos on vaarana, että vastaaja voi mielivaltaisesti fiilispohjalta tehdä oman tulkintansa siitä, mitä kyselyssä ylipäätään kysytään.

Paradoksaalista on, että samaan aikaan kun kapitalismi on mahdollistanut viime sukupolvien ajan ihmiskunnalle eksponentiaalisen elintason nousun, termistä on selittämättömästi varsinkin monien nuorten suussa tullut leimasana kaikelle ikävälle. Jonkin asian nettohyödyllisyyden arviointi kun tarkoittaa loogisesti sitä, että ilman kyseistä asiaa asiat olisivat paremmin. Toisin sanoen, jotta näiden kapitalismikriitikoiden kannattama väittämä pitäisi paikkansa, “nykymuotoisen kapitalismin” poistamisen tulisi muodostaa nettoparannus ihmiskunnalle.

Vaan mitä nykyisestä elintasosta jäisi jäljelle, jos kapitalismin todella poistaisi? Ainakin lukuisten sosialismia tai ”valtiokapitalismia” kokeilleiden valtioiden kokemusten perusteella hyvin vähän.

Miten Päivän Byrokraatti sitten käyttää termiä kapitalismi? Pitkälti samassa hengessä kuin Adam Smith puhuu vapaasta kilpailusta klassikkoteoksessaan Kansojen varallisuus, vaikka Smith ei koskaan tainnut itse käyttää nimenomaista termiä ”kapitalismi”. Se jäi sitten hänen seuraajiensa keksittäväksi. Kapitalismia on nähdäksemme se, että valtio suojelee yksilöjen vapautta ajaa omia taloudellisia etujaan, jolloin kansantalous toimii ”näkymättömän käden” ohjaamana tehokkaammin kuin keskusjohtoisesti. Yksilöiden sinänsä itsekkäiden intressien pohjalta tekemät valinnat luovat taloudellisesti tehokkaan kokonaisuuden, jonka luomasta hyvinvoinnista hyötyy lopulta koko yhteiskunta.

Taloudelliset perusvapaudet, joita valtion tulee suojata, ovat Smithiä mukaillen muun muassa vapaus valita ala, vapaus tehdä päätöksiä riippumatta muista, vapaa kilpailu ja kaupan vapaus. Lisäksi valtion on varmistettava ihmisten ja heidän omaisuutensa turvallisuus, ratkaistava kiistat ja varmistettava sääntöjen noudattaminen.

Sattumalta tätä klassisen poliittisen taloustieteen teorian mukaista määritelmää käyttää myös The Heritage Foundationin ja The Wall Street Journalin ylläpitämä Index of Economic Freedom, jonka tuloksista Päivän Byrokraatti raportoi vuosittain. Yhdellä vilkaisulla huomaatte, että edellä mainitut kapitalismimyönteiset valtiot löytyvät kyseisen indeksin kärkipäästä.

Nyt uutisoidun kyselyn tuloksiin pitää silti kiinnittää asianmukaista huomiota. Päivän Byrokraatin hypoteesi ainakin suomalaisen julkisen keskustelun pohjalta on, että kapitalismikriittisten mielipiteiden esittäjissä on ylipaino nuoremmissa ikäluokissa. Länsimaisiin yhteiskuntiin näyttää nimittäin jostain syystä olevan pesiytynyt sisäänrakennettu mekanismi, jossa hyvinvointi synnyttää sen tuhoavan voiman (sosialismin).

Mainitut nuoret ikäluokat, joilla ei ole omaa muistikuvaa sosialismin kiroista, intoilevat vasemmistoaatteen parissa niin kuin se olisi jokin uusi keksintö.

Ilmiöllä voi ainakin länsimaiden osalta olla jotain tekemistä myös sen kanssa, että nuoruutta ihannoivassa kulttuurissamme ei riittävästi kunnioiteta vanhempia ihmisiä ja näille kerääntynyttä kokemusta ja tietämystä. Esimerkiksi niistä kärsimyksistä, joita sosialismi aina aiheuttaa. Kukaan ei tietysti voi mitään nuorelle iälleen, mutta historian opetuksen soisi tuottavan parempia tuloksia. Se, joka ei tunne historiaa, on tuomittu toistamaan sen aiemmat virheet.

Stabiileja, rikkaita yhteiskuntia yhdistävä tekijä on nimittäin juurikin pitkä ja rauhallinen traditio.

Tätä todistavat esimerkiksi maailmansodilta säästyneet maat kuten Sveitsi, joissa ei ole päästetty unohtumaan, kuinka vauraus rakentuu hiljalleen kerros kerrokselta aiempien sukupolvien luoman hyvinvoinnin päälle. Tuon tietäminen auttaa myös ymmärtämään, että radikaalisti ”uudelleen keksimällä” voidaan vain hajottaa toimivia rakenteita. Tämä viisaus suojelee muun muassa sveitsiläisiä kaikkein hölmöimmiltä muotivillityksiltä.

Asiaan liittyen, radiojuontaja Ville Kinaret esitteli hiljan Twitterissä asiaan liittyen mainion ”sukupolvisen sykliteorian”, mistä lienee hän onkin sen keksinyt. Siihen on hyvä päättää tämä kirjoitus:

1. Kovat ajat rakentavat lujia ihmisiä.

2. Lujat ihmiset rakentavat hyviä aikoja.

3. Hyvät ajat rakentavat heikkoja ihmisiä.

4. Heikot ihmiset rakentavat kovia aikoja.

(5. Kovat ajat…)

Kukin meistä voi hiljaa pohtia, missä kohtaa sykliä mahdamme mennä Suomessa, ja mikä merkitys onkaan sillä, että valtiolaivaamme ohjaa kolmikymppisten vasemmistolaisten kokematon ”tyttöbändihallitus”…