Suomi on esiintynyt eurokriisin hoidossa yhteisrintamassa Euroopan talous- ja rahaliiton pohjoisten jäsenmaiden sekä vahvojen talouksien Saksan ja Hollannin kanssa. Viimeisten vuosien taloudellinen kehitys on kuitenkin asettanut Suomen jäsenyyden niin sanottujen vastuullisten valtioiden klubissa kyseenalaiseksi.

Finanssikriisin jälkeen taloutemme ulkoinen tasapaino on kääntynyt päälaelleen, ja pitkään ylijäämäisenä pysytellyt vaihtotase on ollut viime ajat selvästi alijäämäinen. Tämä tarkoittaa sitä, että taloudestamme karkaa ulkomaille jatkuvasti enemmän tulovirtoja kuin sieltä vastaanotamme.

Vaihtotaseen alijäämät olivat keskeinen syy eteläisten euromaiden talouksien kriisiytymiseen. Jos taloudesta karkaa nettomääräisesti tulovirtoja ulkomaille, joko kotitalouksien, yritysten tai julkisen sektorin on velkaannuttava.

Kreikassa velkaantui julkinen sektori, Espanjassa ja Irlannissa taas yksityinen. Kun finanssikriisin ja sitä seuranneen taantuman vuoksi rahoittajien usko velallisten maksukykyyn romahti, eurokriisiä ei voitu nykyoloissa välttää.

Valtiovarainministeriö on arvioinut Suomen talouden vaihtotaseen pysyvän alijäämäisenä ainakin vuoteen 2015 asti. Ennuste on optimistinen ja sisältää oletuksen vientikysynnän elpymisestä vuoden 2014 aikana. Mikäli vaihtotase säilyy alijäämäisenä pitkään, julkisesta velasta voi tulla merkittävä ongelma myös Suomessa – varsinkin jos talouden taantuma pitkittyy.

Taantumassa julkinen velka on ongelma valtiolle, jolla ei ole omaa valuuttaa. Esimerkiksi Suomi ei voi enää edes kriisioloissa rahoittaa kulutustaan omasta keskuspankistaan. Näin vaihtotaseen alijäämä saattaa ajaa myös Suomen kansainvälisten velkakirjamarkkinoiden armoille.

Vaihtotaseemme olisi tärkeää saada käännettyä ylijäämäiseksi. Pelkästään Suomen omilla toimilla tämä on vaikeaa, koska globaali talouskasvu on hidasta. Siksi edes huomattava hintakilpailukykymme parantuminen ei välttämättä lisää merkittävästi suomalaisyritysten valmistamien tuotteiden ja palveluiden kysyntää ulkomailla.

Suomen olisikin vaadittava muutosta euroalueen talouspolitiikkaan.Toistaiseksi Suomen hallitus on vaatinut euroalueen kriisimailta voimakkaita sopeutustoimia. Samalla se on kuitenkin katsonut, ettei talouskriisiltä välttyneiden euromaiden tarvitse muuttaa peruslinjaansa. Jos Suomi taantuu seuraavien vuosien aikana itse kriisimaaksi, nykyinen politiikka kääntyy omien intressiemme vastaiseksi.

Vaihtotaseeltaan ylijäämäisten euromaiden, erityisesti Saksan, olisi elvytettävä talouksiaan voimakkaasti, jotta myös alijäämämaiden vientituotteille riittäisi kysyntää.

Jos alijäämämaat pyrkivät parantamaan hintakilpailukykyään esimerkiksi alentamalla reaalipalkkoja, koko euroalueen laajuinen kokonaiskysyntä supistuu. Tämä on kaikkien maiden kannalta tuhoisaa.

On mahdollista, etteivät ylijäämämaat suostu elvyttävämpään talouspolitiikkaan. Tämä olisi haitallista Suomelle, sillä juuri nyt kotimainen talous kaipaisi kokonaiskysynnän kasvua. Kokonaiskysntää voidaan lisätä myös voimakkaalla kotimaisella elvytyspolitiikalla, mutta tämä todennäköisesti lisäisi vaihtotaseen vajetta. Yksipuoliseen elvytykseen pitäisikin turvautua vasta, jos euroalueen ylijäämä maat kieltäytyisivät elvyttävämmästä talouspolitiikasta.

Radikaalein vaihtoehto olisi Emu-järjestelmästä irtautuminen, mikä palauttaisi rahapoliittisen autonomian, parantaisi pidemmällä aikavälillä talouden velkakestävyyttä ja laventaisi talouspolitiikan mahdollisuuksia. Lyhyellä tähtäimellä euromääräisten velkojen maksaminen voisi kuitenkin muodostua ongelmaksi, jos kotimainen valuutta jäisi heikoksi.

Siksi yleiseurooppalainen vaihtoehto olisi Suomen kannalta selvästi paras, ja sitä tulisi edistää kaikin keinoin. Ilman talouspolitiikan suunnanmuutosta edessämme on pahimmassa tapauksessa useiden vuosien hitaan kasvun ja suuren työttömyyden aika.

Jussi Ahokas ja Lauri Holappa

Kirjoitus on julkaistu Helsingin sanomien Vieraskynä-artikkelina 27.5.2013.