Thomas, Iina, Kuutti, Tarina ja Vinha asuvat Helsingin Punavuoressa, omassa kylässään. Kun lapsiperhe valitsee elämäntavakseen kaupunkiasumisen, jokainen milli, luovuus ja mittanauha on otettava käyttöön, jotta kalliit neliöt riittävät jokaisen onnelliseen asumiseen.

Kotiin pääsee suoraan kadulta, pitserian ja yöravintolan nurkalla on summeri. Rautaportista astutaan porttikongiin, josta mennään sisään kapeasta ovesta. Toiseen kerrokseen kiivetään kapeita, kiemuraisia portaita pitkin.

Rappukäytävässä seisoo iloinen, alle metrin mittainen pikkutyttö. Hän on Vinha. Asunnon ovi on jo auki ja tyttö on livahtanut meitä vastaan. Vinha on äidin ja isosiskon kanssa kotona, isä on vielä töissä ja isoveli koulussa.

– Tervetuloa! Vinhan äiti, Iina Paronen toivottaa.

Eteisessä on ahdasta.

– Jättäkää takit johonkin, jonne saatte ne mahtumaan, vaikka siihen vaunujen päälle.

Eteisessä on siis myös vaunut. Vanhoissa kerrostaloissa kun ei vaunuvarastoja, saati pesutupia, tunneta.

Lapset nukkuvat yhdestä makuuhuoneesta väliseinällä jaetuissa huoneissa. Keittöstä on tehty vanhempien ja taaperon makuuhuone. Antti Kolppo / Yle

Äiti Iina, isä Thomas, 9-vuotias Kuutti, 3-vuotias Tarina ja 1-vuotias Vinha asuvat Helsingin Punavuoressa, kävelykadun varrella. Neliöitä on 61,5. Tilaa on siis 12,3 neliötä perheenjäsentä kohti. Suomessa keskimäärin jokaisella ihmisellä on noin 40 neliötä asuttavanaan.

Eteisen oven yläpuolella, katon rajassa, seiniä kiertävät avohyllyt, joiden päälle on kasattu kymmeniä kenkälaatikoita päällekkäin ja vierekkäin. Thomas on liimannut jokaisen laatikon kylkeen printtaamansa kuvan laatikossa olevista kengistä.

Tyttöjen keijuasut pursuilevat Ikean seinään kiinnitetyistä kenkälaatikoista. Pesukone piti purkaa osiin, jotta se saatiin mahtumaan hyvin kapeasta vessan ovesta sisään.

Makuuhuoneita on oikeastaan kaksi, mutta yksi makuuhuone on jaettu kahdeksi pikkuruiseksi huoneeksi, jossa lapset nukkuvat. Toinen makuuhuone on alun perin keittiö. Onneksi huoneet ovat korkeita, joten kaappeja ja sänkyjä on voitu nostaa katon rajaan. Valoa tulvii ikkunoista sisään.

Makuuhuone toimii myös kodinhoitohuoneena. Perheen kaikki vaatteet ovat makuuhuoneen kaapeissa. Antti Kolppo / Yle

Tila ei tee ketään onnellisemmaksi, ei minua, eikä lapsia Iina Paronen

Kadulle päin antavassa olohuoneessa ollaan. Siellä tehdään ruokaa avokeittiössä, syödään, leikitään, vietetään illanistujaisia, nukutaan päiväunia ja katsotaan kannettavalta tietokoneelta lastenohjelmia. Televisio on jäänyt nurkkaan, sitä ei kukaan katso.

– Lapset katsovat pikkukakkosensa koneilta. Tässä huoneessa vietetään aikaa. Myös lapset saavat olla täällä ja tuoda lelut tänne, Iina kuvailee perheen yhteistä tilaa.

– Iltamyöhällä täältä keräillään sitten niitä leluja. Pienen asunnon haaste on se, että jos legot ja junaradat ovat lattialla, niin sitten täällä ei mahdu enää liikkumaan, äiti naurahtaa.

Kallista kaupunkiasuminen on. Vanhemmat ovat laskeneet, että perhe saisi asunnon hinnalla viisi huonetta, keittiön ja pihan omakotitalosta tai rivitalosta kymmenen kilometrin päästä Helsingistä.

He eivät kuitenkaan halua lähteä pois omilta kotikulmiltaan. Isompi asunto naapurustosta olisi kuitenkin kohtuuttoman kallis.

– En näe tilaa itseisarvona lasten enkä itseni kannalta. Tila itsessään ei tee ketään onnellisemmaksi, ei minua, eikä lapsia.

– En keksi mitään syytä, miksi me muuttaisimme pois täältä. Tämä on meidän kylämme, äiti hymyilee ja nostaa lahkeessa roikkuvan Vinha-vauvan syliinsä.

Olohuoneessa ollaan, tehdään ruokaa, syödään, leikitään ja nukutaan. Lastenohjelmat katsotaan läppäriltä. Televisio on unohtunut nurkkaan. Antti Kolppo / Yle

Kaupungissa lapsia ei voi hätistellä omaan huoneeseen tai pihalle

Kun kaupunkiasujan neliöt loppuvat, siirrytään kadulle, kahvilaan tai puistoon piknikille, konsertteihin tai tapahtumiin. Kauppa ja ravintolat ovat ikkunan alla.

– Tosi merkittävä osa asumistamme on se, että meidän tilamme jatkuu suoraan kadulle. Olemme hyvin tietoisia siitä, mitä tuolla kadulla tapahtuu, Iina naurahtaa ja vilkaisee kävelykadulle ikkunasta.

Iinalle kaupunkiasumisessa on kysymys kasvatusvalinnoista: lapset ovat siellä missä aikuisetkin. Lapsia ei voi hätistellä pois jaloista omaan huoneeseen tai pihalle, vaan heidän kanssaan ollaan. Lapset kulkevat koko ajan mukana.

– Kaupunkiasumisen ominaispiirre on se, että lapset eivät saa lähteä minnekään yksin. Me aikuiset olemme koko ajan tietoisia siitä missä ja kenen kanssa lapset ovat.

Lasten vanhemmat pitävät tiiviisti yhteyttä ja perheillä onkin vahva yhteisö: koko kylä kasvattaa.

– Olen aina pitänyt kaupunkiasumista turvallisena, koska kaupungissa on niin paljon ihmisiä.

Pienen tytön sänky korvataan kerrossängyllä, kun nuorimmainen kasvaa ja siirtyy nukkumaan isosiskon kanssa samaan huoneeseen. Antti Kolppo / Yle

Lapselle riittää oma sänky tai vaikka keittiön jakkara

Lastenpsykiatri Janna Rantala antaa synninpäästön ahtaasta tilasta huonoa omaatuntoa poteville vanhemmille: lapsen kehityksen kannalta ei ole tarpeellista, että lapsella olisi oma huone. Omaksi tilaksi riittää pienikin soppi tai paikka, johon kenelläkään muulla ei ole oikeutta tulla.

– Omassa tilassa olisi tärkeintä, että kukaan ei tule tökkimään sitä, joka haluaa olla rauhassa.

– Jos mahdollista, olisi hyvä, jos lapsi voisi olla siellä katseilta osittain suojassa. Jos neliöt ovat pienet, niin oma sänky riittää. Sen suojaksi voi laittaa vaikkapa verhot.

Rantalan mukaan lapsen oma paikka voi olla vaikka oma tuoli keittiössä, jossa kukaan muu ei saa istua.

Perheterapeuttina työskentevä Rantala muistuttaa, että myös vuoroasujalapsille täytyy järjestää oma soppi eri kodeissa. Pelkkä hammasharja vessan hyllyllä ja reppu eteisen nurkassa ei riitä.

– Vuoroasujalle pitäisi myös olla oma paikka tai edes laatikko, joka on lukossa, ja johon kukaan muu ei koske hänen poissaollessaan. Näin monessa kodissa asuvasta lapsesta tuntuu, että hän ei ole vain käymässä kylässä toisten kodissa.

Koulupoika nukkuu parvella, jonka alapuolella on tietokone- ja koulupöytä. Kuvassa Iina, Tarina ja Vinha Paronen. Antti Kolppo / Yle

Vanhemmat painavat usein kahta duunia, jotta he voisivat ostaa talon, jossa on lapsille omat huoneet Janna Rantala

Itä-Helsingissä kasvanut Rantala kokeili omakotitaloasumista Sipoossa hetken perheineen, mutta muutti pian takaisin. Hän siis vaihtoi vapaaehtoisesti ison talon pihoineen ja saunoineen kivikaupunkiin ja nyt perhe asuu Töölössä.

– Vanhemmat painavat usein vaikka kahta duunia, että he kykenisivät ostamaan talon, jossa on lapsille omat huoneet. Usein ajatellaan, että se on onnen tae.

– Mutta emmehän me voi näin yksioikoisesti ajatella. Toinen lapsi kaipaa enemmän omaa tilaa ja reviiriä, toinen vähemmän.

Fyysistä tilaa tärkeämpää on, että jokaisella perheenjäsenellä olisi mahdollisuus omaan henkiseen tilaan. Aikuinen voi ottaa sitä menemällä vaikkapa keittiöön tai parvekkeelle, laittaa oven kiinni ja kuunnella musiikkia täysillä. Lapsi voi uppoutua lukemaan tai pelaamaan luurit korvilla.

– Ehkä oleellisempaa kuin neliöt on se, miten luodaan sellainen koti, jossa jokaisella on mahdollisuus jonkinlaiseen omaan tilaan ja jonkinlaiseen yhteiseen olemiseen.

Televisiokeskeinen olohuone pian historiaa?

Ihanne ydinperheen kodista, jossa on keittiö, lastenhuoneet ja iso olohuone televisioineen saattaakin olla pikku hiljaa muuttumassa.

Kun lapsiperheet haluavat jäädä entistä useammin kantakaupunkien alueelle, tilasta on tingittävä asumisen kalleuden tähden.

Myös teknologian kehitys, kuten kannettavat tietokoneet ja tabletit, mahdollistaa sen, että olohuoneen voi varata muuhun käyttöön kuin television katseluun. Ruuanlaittobuumi saattaa siirtää yhteisen hengailun keskipistettä keittiöön.

Oma huone ei enää ole pakkomielle, vaikkakin tavoite Kirsi Saarikangas

Suomalaista asumista tutkinut taidehistorian professori Kirsi Saarikangas toteaa, että ihanne modernista, keskiluokkaisesta asumisen mallista on itse asiassa varsin uusi.

– Olohuonekeskeinen, moderni keskiluokkainen asumisen malli vakiintui toisen maailmansodan jälkeen, oikeastaan vasta 1960-luvun lopulta tai 1970-luvulta lähtien, jolloin televisiot ja asumisen väljentyminen tekivät olohuoneesta olohuoneen.

Aiemmin sekä maalla, että kaupungeissa asuttiin varsin ahtaasti lukuun ottamatta porvareita kartanoissaan.

– Omat huoneet ovat historiallisesti lyhyt ilmiö. Asumisen malli on 2000-luvulla hitaasti muuttumassa, vaikka asuntojen pohjaratkaisut eivät aina olekaan kovin joustavia.

– Vanhoja suurihuoneisia asuntoja voidaan vaivattomammin käyttää toisin, olohuoneen sijasta yhteinen tila voikin olla keittiö – tai kaupunki.

Saarikankaan mukaan keskiluokkainen, ydiperheeseen perustuva asuntomalli vakiintui suunnitteluun nopeasti ja asuntoja suunnitellaan yhä saman kaavan mukaan.

– Nykyään kotitaloudet ovat monimuotoisempia ja monikulttuurisempia ja perhemuodot vaihtelevat. Oma huone ei välttämättä ole enää pakkomielle, vaikka se onkin usein tavoite.