– Eikö niitä saatanan pullahiiriä ole jo tarpeeksi?

Sellaista uteli työkaveri sahalla, kun yksitoista vuotta oikeita töitä tehnyt kesäpoika kertoi lähtevänsä taidekouluun. Sittemmin Anssi Kasitonnina tunnettu Heinosen Anssi vastasi, että ei ole. Yksi vielä tarvitaan.

– Ei se ehkä ole niin helppoa sellaisessa porukassa, joka ei ole taideporukkaa kertoa, että kävinpä tuolla nykytaideshowssa ja olipa ihan älyttömän siistiä, tuumii Kasitonni.

Ihan yhtä kummallista on asenteeltaan Kasitonnin mielestä se kansanosa, joka korostaa oppineisuuttaan puhumalla taiteesta tavalla, josta ei saa tolkkua ilman useampaa korkeakoulututkintoa.

– Taidenäyttelyissä se on kauheaa, kun joku brassailee termeillä kovaan ääneen. Puheenparren voisi pitää ymmärrettävänä myös niille, jotka eivät ole käyneet taidekouluja tai eivät ole inessä nykytaideskenessä.

Taidekouluaikona asia ärsytti Kasitonnia erityisesti. Sittemmin kanta on lientynyt.

– Ajattelin silloin, että taidepuhe edustaa sellaista elitististä laitaa taiteessa, sellaista, joka tuntuu vähän teennäiseltä, ja jolla korostetaan omaa oppineisuutta. Myöhemmin tajusin, että joitain termejä on hyvä haltsata ja osata puhua taiteesta myös akateemisesti. Ei se pakollista tosin ole.

Anssi Kasitonni pistää kuvausta varten heinän suuhun, sillä maalaispojan syvin olemus pitää jotenkin tavoittaa. Pasi Heinikkala / Yle

"Ei näyttelyssä tarvitse tajuta mitään"

Kulttuurieliitin ja kansan syvien rivien välinen kyräily, teennäinen jako korkeakulttuuriin ja rahvaan mieltymyksiin huvittaa Anssi Kasitonnia. Koko kiista on kuin päiväkodin pihalta.

– Rahvas suuttuu aluksi siitä, että ei tajua taidetta, koska luulee, että taidetta pitää jotenkin tajuta. Sitten nämä ihmiset kokevat itsensä tyhmäksi, ja loukkaannuksissaan sanovat, että tämä on paskaa. Sitten tämä toinen porukka suuttuu, kun niiden hienoa taidetta arvostellaan. Eliitti päättää, että nuo idiootit eivät tajua yhtään mitään, ja jatkossa käytetään sitten sellaista kieltä, etteivät ainakaan tajua.

Kumpikaan osapuoli ei helly, vaikka jakolinjoissa ei Kasitonnin mielestä ole järjen häivää.

– En tiedä kuka siitä hyötyy, että on tällainen juopa ihmisten ja eri taidemuotojen välillä, jako kahteen. Onko se niin, että kansa on paremmin hallittavissa, jos se ei tiedä liikaa?

Teoria kuulostaa Anssi Kasitonnin omiin korviin niin hölmöltä, että häntä naurattaa.

– Tämän homman voisi pysäyttää heti alkuunsa sillä, että ihmiset tajuaisivat, ettei heidän tarvitse tajuta näyttelyssä mitään. On ihan kiva, jos valaistuu jonkun teoksen ääressä, mutta ei näyttelyyn tarvitse mennä ymmärtämään taidetta. Voi vaan katsoa, että "ai vitsi, onpa tosi kiva", tai "ai vitsi, onpa ihan kauhee", ja kävellä sitten pois.

Suomen tuntemattomin runoilija. Anssi Kasitonni

Taidetta on se, mitä taiteeksi sanotaan

Anssi Kasitonni sanoo näkevänsä ihan tavallisia juttuja siellä, missä joku muu näkee ylevää korkeakulttuuria. Ihan hienoja tavallisia juttuja.

– Jos menee vaikka oopperaan smokki päällä, niin siellä voi kuunnella vaikka pelkkää bassolinjaa, tai sitä, että löipä patarumpalisti upeasti pataan. Tai voi naurattaa se, että vitsi, tajusin taas yhden sanan, mitä tuo tuolla lauloi.

No hyvä, uskotaan. Korkeakulttuuri ei ole niin pelottavaa, jos sitä lähestyy mieli avoinna ja vilpittömästi. Mutta jalostuuko roska, kun se viedään museoon, sitten, kun sitä on sipaissut taidekoulun käynyt henkilö? Muuttuuko se taiteeksi?

– Muuttuu tietenkin! Kaikesta tulee taidetta, mistä joku sanoo, että tämä on minulle nyt taidetta. Sehän on taiteen määritelmä, se, mikä tehdään taiteeksi. Joskus sellainenkin on älyttömän hyvää taidetta, mitä ei todellakaan ole tehty taiteeksi.

Anssi Kasitonni tavoittelee poseerausta, jolla Don Johnson myi suomalaisen Luhdan vaatteita 90-luvun alussa. "Se kyllä taisi olla paljain nilkoin, ja mulla on Sahalahti-sukat jalassa". Pasi Heinikkala / Yle

Moni on eri mieltä: ennen oli hienompaa, nyt on rumaa. Yksi ja toinen nykytaiteilija saa alvariinsa kuulla, miten kuka tahansa osaisi tehdä samanlaisia tuherruksia.

– Sanotaan, että serkkuni koira osaisi maalata tuollaisen. Se voi olla totta, serkun koira voisi tehdä paremmankin. Taiteessa kuitenkin idea on aika tärkeä. Kaikki sanovat, että mäkin pystyisin tekemään tuollaisen, mutta moni ei sano, että pystyisi saamaan tuollaisen idean.

Taiteen rahat mummojen vaippoihin

Kasitonnia ärsyttävät puheet, joissa taiteilijoita kadehditaan lokoisasta elämästä. Apurahat juoksevat pullamössötaiteilijoille, joiden ei oikeastaan tarvitse tehdä muuta, kuin ostella uusia mahonkikansia purjeveneisiinsä.

– Jos taiteilijan tie on niin helppo, se on kaikille avoin kokeilla: voi olla vaan ja sutaista. Jotkuthan sanovat, että eikö näitä taiteen ja taiteilijoiden tukemiseen käytettyjä rahoja voisi vaan laittaa mummojen vaippoihin.

Eikö se ole ihan ymmärrettävä vaatimus, kun kovia aikoja eletään?

– Mitkä tahansa yhteiskunnan rahat voitaisiin laittaa vaippoihjin, vaikka kaikki, sitten olisi paikat täynnä vaippoja. Ymmärrän kyllä sen argumentin, että peruspalveluiden pitäisi olla kunnossa: rahat pois kulttuurilta ja sotepalveluihin. Olen ehkä idealisti, mutta jos niin tehtäisiin, niin sitten niille sotepalveluille vasta tarvetta olisikin. Etenkin mielenterveyspalveluille.

Vaikka taiteen rahoitus on tiukassa, tuntuvat urheilun resurssit joskus rajattomilta, Anssi Kasitonni ihmettelee. Sen sijaan, että niitä uhattaisiin leikata mummojen hyväksi, pannaan pystyyn TV-mainoskampanja, jolla pyydetään ihmisiltä lisää rahaa. Sitä tarvitaan mäkihyppääjille, jotka ovat unohtaneet miten hypätään. Kasitonnin mielestä ideaa voisi hyödyntää myös kituuttavien taiteilijoiden hyväksi.

– Kun Suomessa on niin paskoja taiteilijoita, niin voitaisiin laittaa sellainen mainoskampanja käyntiin, että tukekaa nyt vähän, kun näillä ei ole edes kunnon hitsauslaitteita, eikä niiden kyhäelmät pysy kasassa. Voitaisiin tehdä sellainen video, jossa olisi vaikuttavia hidastuksia koko ajan yrittävistä ja aina vaan epäonnistuvista taiteilijoista.

Kaikki taide ei ole kaikille

Keittiökriitikot ovat usein suomineet Kasitonnin luomuksia: niissä on ajatus ja hauskuus yleensä olennaisempaa kuin huoliteltu lopputulos. Teokset poukkoilevat kaikilla mahdollisilla populaarikulttuurin kentillä. Ne ammentavat kaikkien tunnistamasta, ikonisesta krääsästä ja 1980-90 -lukujen suosikki-televisiosarjoista, kuten Ritari Ässästä ja Alfista.

Taiteilija uskoo, että hän voi omalla persoonallaan ja humoristisella työotteellaan olla jonkinlainen sisäänheittäjä nykytaiteeseen. Hän on täynnä aseistariisuvaa uskoa siihen, että kuka tahansa autonrassaaja voi kiinnostua taiteesta.

– Käsillä tekeminen, jota vaikka mopon korjailu ja muu puuhastelu ovat, on kuvanveiston esiaste. Se saattaa olla lopullinen aste, jokuhan voi tehdä sellaisia veistoksia.

Tänä viikonloppuna Mäntässä avautuvat Kasitonnin kuratoimat kuvataideviikot. Hän on valinnut näyttelyyn töitä, jotka voivat houkutella museoon sellaisia ihmisiä, joille kynnys on ennen ollut liian korkea. Näytillä on muun muassa ruiskumaalattuja rekkoja, sarjakuvaa, ja virkattu poliisiauto.

– Siellä on muutama vetonaula, joka voisi vedota siihen porukkaan. Sekin voi auttaa, että olin pari vuotta sitten autoharrastusporukoiden arkea seuraavassa Latela-realitysarjassa. Mulla on sama ruutupaita vieläkin, se helpottaa tunnistamista. Joku voi katsoa, että toi on se autotyyppi ja nyt se on nykytaidehommissa. Voi tykätä nykytaiteesta ja Latelasta, ei ne sulje toisiaan pois.

Se, että nuoria ihmisiä saadaan edes nykytaiteen lähelle, on jo hyvä alku. Sen takia Mäntän näyttelyssä on esimerkiksi sarjakuvatyöpajoja ja skeittikoulu. Täytyykö taiteen olla kaikille, kuraattori Kasitonni?

– Mulla on romanttinen käsitys siitä, mitä taide voi tehdä; se saa miettimään asioita uudelta kantilta, ja auttaa pääsemään kosketuksiin sellaisten tunteiden kanssa, joita ei ole tullut ennen tunteneeksi. Niin minulle on käynyt, miksei niin kävisi muillekin?