Jos opiskelija tulee Suomeen tekemään tutkintonsa englanniksi opettelematta sanaakaan suomea, ei hänellä ole syytä jäädä Suomeen – ellei hän sitten satu rakastumaan suomalaiseen, kirjoittaa Rajkumar Sabanadesan.

Paasikivi aikanaan sanoi, että tosiasioiden tunnustaminen on viisauden alku. Tosiasia on, että Suomi ei ole erityisen houkutteleva maa ns. ”huippuosaajille” tai edes ihan tavallisille asiantuntijoille.

Kun Euroopan Lääkeviraston Lontoon työntekijöiltä pari vuotta sitten kysyttiin mielipidettä muutosta Helsinkiin, yli 70 prosenttia vastasi, että he mieluummin eroavat (sangen hyväpalkkaisesta ja kilpaillusta) työpaikastaan kuin muuttaisivat Helsinkiin. Sen sijaan esimerkiksi Amsterdamiin, Barcelonaan ja Kööpenhaminaan lähtijöitä ei tarvinnut erikseen houkutella. Helsingin lisäksi häntäpäähän sijoittuivat mm. Kreikan Ateena, Romanian Bukarest ja Bulgarian Sofia.

Tulos oli paitsi nolo, myös tavallaan yllättävä.

Suomihan on maailman mallioppilas! Jo toista vuotta peräkkäin saamme kuulla olevamme maailman onnellisin kansa. Olemme myös kärkisijoilla tasa-arvon, työn ja perhe-elämän yhdistämisen, peruskoulun laadun, puhtaan ilman, tuloerojen pienuuden ja monen muun mittarin (siirryt toiseen palveluun) osalta.

Aika monessa maassa on hyvät koulut, toimiva julkinen terveydenhuolto ja puhdasta luontoakin löytyy myös Suomen ulkopuolelta.

Mutta käsi sydämelle – jos itse mietit muuttoa toiseen maahan, onko sillä merkitystä, onko maan peruskoulu maailman toiseksi vai seitsemänneksi paras? Tai onko maassa maailman pienimmät vai viidenneksi pienimmät tuloerot tai maailman pienin vai kuudenneksi pienin lapsikuolleisuus? Ei tietenkään, vaan pääasia on, että perusasiat ovat kunnossa.

Aika monessa maassa on hyvät koulut, toimiva julkinen terveydenhuolto ja puhdasta luontoakin löytyy myös Suomen ulkopuolelta.

Ikävä tosiasia onkin, että vaikka moni asia on Suomessa kunnossa, moni seikka vastaavasti toimii Suomea vastaan. Tällaisia ovat esimerkiksi kylmä ilmasto, syrjäinen sijainti ja vaikea kieli, ja vaikka miten haluaisimme, näille emme voi tehdä mitään.

Ei ole sattumaa, että niistä turvapaikanhakijoista, jotka vuonna 2015 lähtivät Lähi-Idästä, Suomeen saapui suhteessa hyvin vähän koulutettuja ihmisiä.

Jos olisit syyrialainen hammaslääkäri ja joutuisit pakenemaan kotoasi sotaa, hakeutuisitko mieluummin Iso-Britanniaan, jossa on entuudestaan suuri syyrialaisten yhteisö, ja jossa voisit jatkaa ammattisi harjoittamista vailla mitään ongelmia – englanniksi? Vai Suomeen, josta et tiedä entuudestaan muuta kuin että se on kylmä maa, josta et tunne ketään, ja jossa mahdollisuudet jatkaa entisessä ammatissasi vaatisivat paitsi vuosien investointia oudon ja harvinaisen kielen opiskeluun, vieläpä kokonaan uuden hammaslääkäritutkinnon suorittamista?

Suomen vetovoimaisuuden lisäämiseksi on tehty yhtä sun toista. On ollut Ollilan maabrändityöryhmää (siirryt toiseen palveluun) ja lukuisia muita maakuvahankkeita. Vetovoimaisuuden lisäämiseen ei kuitenkaan auta hokkus pokkus.

Sen sijaan kannattaisi puuttua konkreettisiin keinoihin, joilla saisimme tänne jo eksyneet osaajat jäämään: esimerkiksi niistä ulkomaalaisista opiskelijoista, jotka tulevat Suomeen tekemään korkeakoulututkintoa, vain murto-osa jää Suomeen osaamistaan jakamaan ja verovaroja kerryttämään. Suurin osa rientää ulkomaille heti kun tutkintotodistus on kädessä.

On esitetty, että tämä johtuu työlupabyrokratiasta. On syytetty suomalaisia työnantajia haluttomuudesta palkata ulkomaisia osaajia. On syytetty työmarkkinoita siitä, että liian monessa työpaikassa edellytetään suomen kielen taitoa. Ratkaisuksi on esitetty enemmän englantia, enemmän englanninkielisiä tutkintoja ja löysempiä kielivaatimuksia rekrytointiin.

Muistan, kun 1990-luvulla Suomeen alkoi ilmaantua englanninkielisiä tutkintoja. Oltiin optimistisia, ja ajateltiin, että näin saamme maahan toivottua kansainvälisyyttä ja huippuosaajia. Toisin kävi. Suurin osa valmistuneista lähti heti kun se oli mahdollista, ja ne jotka jäivät, työllistyivät kielitaidottomina erittäin huonosti.

Nokian 2000-luvun kriisin jälkeen käsissämme oli sama ongelma. Kun Nokia kaatui, maassa oli satoja, jopa tuhansia ulkomaalaisia huippuosaajia. Tunnen itsekin henkilökohtaisesti heistä kymmeniä. Koska heidän suomen kielen osaamiseensa ja juurruttamiseen ei oltu panostettu, he lähtivät maasta heti kun saivat muualta töitä.

Ratkaisu onkin suomen kielen aseman vahvistaminen – ei sen heikentäminen. Kun puhutaan turvapaikanhakijoiden kotoutumisesta, korostetaan ihan oikein suomen kielen mahdollisimman nopean oppimisen merkitystä. Ensimmäisessä kolumnissani esitinkin, että meidän pitäisi uskaltaa tehdä kielen oppimisesta – ei vain opiskelemisesta – velvoittavaa.

Samasta syystä meidän tulisi panostaa ulkomaisten opiskelijoiden kielikoulutukseen.

Suomen tulisikin tarjota tutkinto-opiskelijoille vuosi suomen kielen teho-opintoja maksutta korkeakouluopintojen yhteydessä – investointi kyllä maksaisi itsensä takaisin.

Neuvostoliiton aikaan maahan pääsi opiskelemaan ulkomailta, jos sitoutui tekemään opinnot kokonaan venäjäksi. Vastapalvelukseksi Neuvostoliitto kustansi laadukkaan, koko vuoden kestävän intensiivisen kielikoulutuksen, jonka jälkeen henkilöllä oli valmiudet käyttää akateemista venäjää. Yhdysvaltojen ulkoministeriö panostaa kielikoulutukseen siten, että strategisesti tärkeisiin maihin lähteville diplomaateille tarjotaan ensimmäinen vuosi kokonaan kielikoulutusta, vailla muuta raportointivelvollisuutta.

Suomen tulisikin tarjota tutkinto-opiskelijoille vuosi suomen kielen teho-opintoja maksutta korkeakouluopintojen yhteydessä – investointi kyllä maksaisi itsensä takaisin. Tehtyään vuoden mittaisen investoinnin uuden kielen oppimiseen ja saatuaan suomen kielen osaamisen myötä valtavan määrän uusia ystäviä ja siteitä suomalaiseen yhteiskuntaan, osaaja voisi kokea tämän kylmän ja etäisen maan omakseen.

Suomen ongelma on yhtäältä liiallinen omahyväisyys ja toisaalta liiallinen nöyryys. Olen huvittuneena seurannut, miten päättäjät puhuvat Kanadan mallin pisteytysjärjestelmän luomisesta Suomeen: siitä huolimatta, että emme saa tänne houkutelluksi ihmisiä ilmankaan pisteitä.

Englannin kieli nähdään Suomessa usein virheellisesti synonyyminä kansainvälisyydelle.

Samaan aikaan suomalaiset ovat väärällä tavalla nöyriä, eivätkä osaa olla ylpeitä hienosta ja harvinaisesta suomen kielestä, joka kuuluu maailman vanhimpien edelleen puhuttujen kielten joukkoon (siirryt toiseen palveluun). Englannin kieli nähdään Suomessa usein virheellisesti synonyyminä kansainvälisyydelle.

Englanti on kätevä työkielisiinä missä moni muukin, mutta opiskelijalla, joka tulee Suomeen tekemään tutkintonsa englanniksi opettelematta sanaakaan suomea, ei ole mitään syytä jäädä Suomeen – ellei hän sitten satu rakastumaan suomalaiseen.

Darwin sanoi: ”lajinsa menestyneimpiä eivät ole nopeimmat tai älykkäimmät vaan ne, jotka parhaiten sopeutuvat muutokseen”. Suomi on ollut muutokseen sopeutumisessa loistava. Matka köyhästä maatalousyhteiskunnasta yhdeksi maailman kehittyneimmäksi maaksi on tällaisen ulkosuomalaisen näkökulmasta todella ihailtavaa.

Suomi on joutunut luomaan itsensä uudelleen monta kertaa – matka kumisaappaista mobiiliteknologiaan on tästä vain yksi huikea esimerkki. Kuitenkin iPhone tappoi Nokian ja iPad paperiteollisuuden, joten taas olemme jatkuvan muutoksen edessä. Emme kai halua, että Suomi on kuin Kreikka, joka edelleen elää menneisyydessä antiikin loistosta haaveillen?

Ei. Menestys edellyttää kykyä sopeutua muutokseen. Ja se edellyttää joskus rohkeita päätöksiä.

Nyt herätys, päättäjät! Suomen kieli ei ole ongelma, vaan ratkaisu. Investointi kielikoulutukseen on investointi tulevaisuuteen.

Rajkumar Sabanadesan

Kirjoittaja on tamperelainen yrittäjä, muutosjohtamisen konsultti ja entinen turvapaikanhakija.

Suomen kielen asemasta voi keskustella 5.5. klo 16.00 asti.