Nordean kotipaikan muutto Suomeen vahvistaa paperilla euromaiden pankkiunionia. Mutta ei sen vertaa, että pankkiunionin kriisipuskuri kestäisi uutta finanssikriisiä, Taloussanomien erikoistoimittaja Jan Hurri kirjoittaa.

Nordean ilmoitus pääkonttorin ja konsernin kotipaikan muutosta Suomeen on innostanut tulkintoja, joiden mukaan muuttoilmoitus on osoitus euromaiden pankkiunionin vahvuudesta ja kaikinpuolisesta erinomaisuudesta.

Onkin totta, että Nordean pääkonttorin siirtäminen Tukholmasta Helsinkiin merkitsee finanssikonsernin juridista ja hallinnollista siirtymistä euroalueen ja pankkiunionin ulkopuolelta niiden sisäpuolelle.

Sekin on epäilemättä totta, että konsernin johto on päätynyt muuttopäätökseen vapaaehtoisesti ja omasta aloitteestaan – ja arvioi muutosta koituvan konsernille ajan oloon enemmän hyötyä kuin vaivaa tai kustannuksia.

Joka tapauksessa muuton on tarkoitus kohentaa Nordean voitontekokykyä ja edistää osakkeenomistajien etua. Juuri niin kuin suomalaisenkin osakeyhtiölain mukaan on osakeyhtiömuotoisessa liiketoiminnassa tarkoitus.

Nordean hallituksen puheenjohtaja Björn Wahlroos ja konsernijohtaja Casper von Koskull perustelivat muuttopäätöstä tuoreeltaan esimerkiksi sillä, että muutolla pankki pääsee samaan tasavertaiseen kilpailu- ja sääntely-ympäristöön kuin sen keskeiset eurooppalaiset kilpailijat.

Perustelut ovat täysin päteviä, joskin diplomaattisen ympäripyöreitä.

Pankin johdolta olisi ollut poliittisesti epäviisasta perustella muuttopäätöstä europankkien heikkoudella ja sillä, että muuton avulla se pyrkii ”siitä yli, missä aita on matalin”. Niin kuitenkin käy.

Muutolla pankkiunionin sisäpuolelle Nordea siirtyy samalle viivalle itseään verrattomasti heikompien kilpailijapankkien kanssa. Se on yhtä kuin sääntelyriman laskemista.

Koska koko pankkiunioni on perustaltaan poliittinen rakennelma, on rima kuin luonnostaan hakeutunut juuri niin matalalle kuin alueen suurpankkien enemmistön kunto on vaatinut. Siitä rimasta Nordea menee yli vaikka kädet ja silmät sidottuina.

Ehkä muuttohaluja onkin herättänyt ennemmin pankkiunionin ja europankkien heikkous kuin niiden vahvuus.

Nordean muutto vahvistaa pankkiunionia

Muutto pankkiunionin sisäpuolelle alentaa Nordealta vaadittavien niin sanottujen vakausmaksujen ja pääomapuskureiden määrää. Periaatteessa muutto tarjoaakin pankille mahdollisuuden heikentää omankin taseensa iskunkestävyyttä lähemmäs eurooppalaisten suurten kilpailijoiden kuntoa. Eli nykyistä heikommaksi.

Pankkiunioni ei sentään velvoita Nordeaa niin kuin ei muitakaan pankkeja heikentämään oman taseensa iskunkestävyyttä, joten vakavaraisuuden hienosäätö jää tältä osin pankin osakkeenomistajien ja johdon harkintaan.

Se on kuitenkin ainakin alkajaisiksi varma asia, että Nordean muutto parantaa eikä heikennä pankkiunionin suurten pankkien vakavaraisuuden ja kannattavuuden mittareita. Keskiarvot kohenevat kummasti, kun rupusakin sekaan tulee yksi suhteellisen hyväkuntoinen.

Ainakin yhden mutkan kautta Nordean muutto vahvistaa suoraankin pankkiunionin kuntoa. Pankin pulittamista vakausmaksuista alkaa muuton jälkeen kertyä lisää pesämunaa euromaiden yhteiseen kriisinratkaisurahastoon.

Kriisinratkaisurahasto on pankkiunionin kantavia rakenteita, jonka tehtävä on torjua uusia pankkikriisejä.

Tavallaan Nordean muutto helpottaa kriisinratkaisurahaston tehtävää kahdella tavalla, ensin kohentamalla euroalueen suurpankkien keskikuntoa ja heti perään vahvistamalla kriisirahaston omia pääomapuskureita. Ainakin paperilla riski pienenee ja riskin kestävyys kohenee.

Ei tämä yksi muutto kuitenkaan kriisirahastoa tai muitakaan pankkiunionin kantavia rakenteita sentään niin paljon vahvista, että ne estäisivät tai kestäisivät seuraavaa pankkikriisiä.

Euromaat kokoavat paraikaa yhteiseen kriisinratkaisurahastoonsa 55 miljardin euron pääomapuskuria uusien pankkikriisien taltuttamiseen. Se riittää ehkä joidenkin yksittäisten ongelmapankkien pystyssä pitämiseen mutta se ei riitä uuden euroalueen laajuisen pankkikriisin taltuttamiseen.

Pankkiunionin kriisinratkaisurahasto on kuin vakuutus, jonka mainoslauseet lupaavat kaiken kattavaa vahinkoturvaa – mutta joka on voimassa vain niin kauan kuin vahinkoja ei satu.

Paljon rahaa mutta vielä enemmän riskiä

Äkkiseltään voi tuntua, että 55 miljardia euroa on suuri rahasumma, ja että se kyllä riittää minkä tahansa tulevaisuudessa väijyvän pankkikriisin taltuttamiseen. Se onkin absoluuttisena rahamääränä suuri.

Ongelma onkin suhteellinen: 55 miljardia on taskurahaa euroalueen suurimpien pankkien taseiden ja pääoma-aukkojen rinnalla.

Uuden finanssikriisin oloissa kriisirahaston koko 55 miljardin puskuriraha riittäisi ehkä niukin naukin ranskalaisten Societe Generalen tai Credit Agricolen uuden pääoman tarpeisiin, mutta ei molempien. Niin ikään ranskalaisen BNP Paribas’n tai varsinkaan saksalaisen Deutsche Bankin tarpeisiin tämä puskuri tuskin riittäisi.

Näin käy ainakin siinä karseassa tapauksessa, että Sveitsin Lausannen yliopiston riskienhallinnan tutkimuskeskuksen riskilaskelmien kriisioletus käy toteen.

Kyse on inhorealistisesta rasitus- eli stressikokeesta, jonka karun oletuksen mukaan euroalueenkin suurpankit joutuvat uuteen laaja-alaiseen ja rajuun finanssikriisiin siinä kunnossa kuin nyt ovat.

Riskianalyysi tarkastelee suurpankkien riskipitoisuutta ja pääomien riittävyyttä kuvitteellisessa uudessa kriisissä, jossa maailmanlaajuiset osakemarkkinat kärsivät 40 prosentin kurssilaskun puolen vuoden kuluessa. Analyysin 50 000 simulointia arvioi kunkin pankin kokemia mutta myös toisille pankeille aiheuttamia tappioita.

Näiden laskelmien maalailemassa painajaismaisemassa pääomat sulaisivat pikavauhtia ensin euroalueen suurpankkien rupusakilta. Ja jos niitä olisi pidettävä pystyssä euromaiden kriisinratkaisurahaston voimin, sulaisivat pian senkin pääomat.

Neljä suurta syytä, miksi tarvittiin pankkiunioni

Lausannen riskitutkijoiden viimeksi tässä kuussa päivittämän analyysin mukaan uudesta finanssikriisistä koituisi euroalueen suurpankeille uuden pääoman tarvetta monin verroin runsaammin kuin pankkiunionin kriisirahastoon on tarkoitus koota.

Riskianalyysin rujoilla oletuksilla yksin Deutsche Bankin olisi tarpeen vahvistaa tasettaan 63 miljardin euron uudella pääomalla, BNP Paribas tarvitsisi 62 miljardia, Credit Agricole 50 miljardia ja Societe Generalekin 46 miljardia euroa.

Siinä on neljä esimerkkiä, mitä tarkoittaa ”liian suuri kaatumaan” – ja mitä tarkoittaa ”liian suuri pidettäväksi pystyssä” edes isojen euromaiden voimin. Ja siinä on neljä esimerkkiä, miksi Saksa ja Ranska halusivat kaikki euromaat Suomea myöten yhteiseen pankkiunioniin tarvittaessa jakamaan pankkikriisien taakkaa.

Toki Nordeakin löytyy suurena eurooppalaispankkina samasta riskianalyysistä. Sekin saisi uudessa kriisissä siipeensä, mutta uuden pääoman tarve olisi aivan samojen riskisimulointien perusteella ”vain” viitisen miljardia euroa.

Eikä tällainen jyrkkä jako ole pelkästään Lausannen riskitutkijoiden tulkintaa saati satunnaisen taloustoimittajan ”mielipide”.

Aivan sama jyrkkä jako löytyy kansainvälisten finanssimarkkinoiden puntaroinneista. Kymmenen viime vuoden kurssikehitys on euroalueen suurten pankkien rupusakilla -70 ja Nordean osakkeella +35 prosenttia ja kymmenen vuoden osingot päälle.

Lausannen riskianalyysit tai osakemarkkinoiden jo toteen käynyt kurssikehitys eivät kerro, miltä seuraava kriisi näyttää.

Mutta ne helpottavat esimerkiksi sen aavistelua, että uuden ankaran kriisin oloissa pelisäännöt menevät todennäköisesti taas uusiksi. Ja että uudessa kriisissä Suomikin joutuisi sijaiskärsijän osaan – mutta ennemmin pankkiunionin kuin Nordean takia.