Svoji rodinu mám vlastně ráda do dnes, jen už vím, že se na ně nemůžu spolehnout tak jako většina dětí na své starostlivé rodiče. Ale byly i dny, kdy jsme se se setrou měly dobře, třeba když oba rodiče společně dorazili domu po celodenních montážích s plnými taškami jídla, i když smutné bylo, že jsme moc dobře věděli, že je pak zase celou noc neuvidíme, dokud budou mít za co utrácet. Takhle ve velké zkratce to u nás doma chodívalo pár let než moji sestru skrze její menší problémy ve škole přiřadili do diagnostického ústavu. Při této příležitosti se sociálka konečně přišla podívat i k nám domů, jak se vlastně daří mně. Nevím jak to probíhalo doma (nejspíš se jim něco nezdálo na těch podmínkách, ve kterých jsem žila již 13 let), jen jistě vím, vlastně to pořád vidím jako kdyby to bylo včera, jak mě ve škole vyzvedl ředitel z hodiny matematiky, já sešla o patro níže, kde stála moje plačící mamka držíc igelitku narvanou mým oblečením. Zpoza ní vyšli dva cizí lidé, kteří mi řekli, že okamžitě pojedu s nimi. Přesně 14 dní jsem stravila v rizikovém centru v Brně a poté si mě zase stejní lidé přišli vyzvednout a jeli jsme neskutečně dlouhou cestu do dětského domova, kde už na mě čekala moje starší sestra. Trvalo mi v celku dlouho než jsem si na domov zvykla, všechno jsem tam nenáviděla a první noc jsem chtěla utéct (ale tyhle pocity má dle mého dost starších dětí v podobné situaci). Je to vtipné, jelikož teď se hrozím toho dne, kdy toto zařízení budu muset opustit. Dalo by se říci, že jsem tu za tu dobu našla dost lidí, na kterých mi neskutečně záleží. Na které se mohu spolehnout, když bych se dostala do jakkoli nepříznivé situace. Dalo by se říct, že jsem zde našla svojí druhou “rodinu” ...

Při přestupu ze základní na střední školu jsem byla vybrána jako jediná z našeho domova do projektu Dejme dětem šanci. Hned mě zahrnuli různými praktickými nádhernými dárky jako např. notebookem, fixními rovnátky nebo kolečkovými bruslemi.. samozřejmě se toho nahromadilo za těch pár let hrozně moc a neustále jsem jim nesmírně za vše vděčná, hlavně ve finanční podpoře ve studiu. Díky nim jsem se take podívala se školou do Anglie a Itálie a u tohodle se vracím k tomu, že jsem v závěru ráda, že jsem skončila v DD. Díky podpoře jsem nyní na vyšší odborné škole a mám v plánu pokračovat ve studiu co nejdéle to půjde. Když bych zůstala doma, mám takovou menší vidinu toho, že bych už po základce musela jít nejspíš někam pracovat abych mohla přispívat na nájem a...

Abych dokončila myšlenku: jsem ráda, že žiji v domově, protože díky tomu mohu být a jsem neskutečně vděčná všem členům DDŠ za všechno, co pro mě udělali a neustále dělají a závěrem bych chtěla ze srdce poděkovat vám, všem přispěvatelům charitativního streamu, děkuji že v nás věříte a přes DDŠ nám poskytujete prostředky pro náš osobní rozvoj.

