Nakon "Oluje" činilo se da je samo nebo granica i da će slijediti gospodarski preporod. Ekonomsku "Oluju" nismo imali, mnogi se vojnici nisu imali gdje vratiti na posao, jer dok su oni oslobađali zemlju i nosili glave u torbi, drugi su smanjivali broj zaposlenih i pojačavali brojčano stanje zavoda za zapošljavanje i mirovinskog fonda. Tako je zaposlenima dodavan privatizacijski uteg prijevremeno umirovljenih jer će ubuduće iz svojih plaća, bilo mirovinskim doprinosima ili povećanim porezima koje će onda ministri financija rasporediti za isplatu mirovina, plaćati sve te mirovine. Plaćat će ono što novi vlasnici nisu platili.



Bilo kako bilo, bolji smo vojnici i ratnici nego gospodarstvenici. Jest malo teža kvalifikacija, ali rat je trajao pet godina, a diplomatskim i političkim potezima mirno je reintegrirano Podunavlje 1998. godine.



Najsvježiji primjer i test naših ekonomskih sposobnosti je posljednja kriza koja je zahvatila cijeli svijet. Nitko nama nije smetao da nađemo model poticanja rasta, no jedino smo uspješno poticali punjenje proračuna. Dok su tvrtke propadale, rušio se broj zaposlenih, imali smo krizni harač na plaće, od srpnja 2009. dva nam je puta povećana opća stopa PDV-a, prvo s 22 posto na 23 posto, a onda na današnjih 25 posto. Iz krize smo izašli ne zbog vlastitih pametnih poteza, nego činjenice da su se oporavili naši gospodarski partneri koji su onda i nas podigli, a mi sedam godina nismo mogli sami sebi pomoći.

Obuzdavanje inflacije

Samo bi zločesti ljudi kazali da nismo napredovali od 1995. do danas. Jesmo. Samo se nekako čini da smo najbolje ekonomske poteze povukli još u ratu. Najuspješniji smo bili u obuzdavanju inflacije. Tako je 1991. u Hrvatskoj godišnja stopa inflacije bila 149 posto, a godinu dana poslije popela se na 953 posto... Cijene su toliko galopirale da u Hrvatskoj gotovo dvije i pol godine kovanica uopće nije bilo u optjecaju. Stabilizacijskim programom iz 1993. obuzdana je inflacija, a kuna je uvedena godinu dana poslije. Malo smo imali takvih poteza u gospodarstvu.



Na žalost, zaposlenost nam i nije porasla značajno, prosječan broj zaposlenih 1996. iznosio je 1,19 milijuna, a lanjski je prosjek je bio 1,39 milijuna. Još 1991. imali smo 1,84 milijuna zaposlenih, 2008. u zemlji je bilo 1,55 milijuna zaposlenih.

Čini se da su današnji zaposleni produktivniji nego nekad jer su manji broj ljudi uspijeva proizvesti više. Bruto domaći proizvod nam je u 1996. bio 107,9 milijardi kuna, a u 2016. godini BDP, odnosno sve što smo proizveli u cijeloj toj godini težilo je 345 milijardi kuna.



Čini li se to velikim uspjehom, vrijedi spomenuti primjer Slovačke koja je od početka tranzicije do danas povećala svoj BDP za sedam puta, a mi smo od tranzicije do danas upola manje podigli svoj BDP. Zato smo znatno više napumpali proračun. Prihodi su mu prije 20 godina bili 48 milijardi kuna, a rashodi malo 48,8 milijardi. Lanjski proračun je s prihodovne strane težio 115 milijardi, a rashodovna strana ili proračunska potrošnja 117 milijardi kuna.



Nismo loši ni u zaduživanju. Dugove smo podigli znatno više nego BDP. Primjerice, dok je u 1996. dug središnje države bio 30,7 milijardi kuna, krajem prošle godine zaduženost središnje države iznosila je 284 milijarde kuna. Pa računajte. BDP je od 1996. skočio za tri puta, a dug središnje države za devet puta. U što je otišao taj novac od zaduživanja, pravo je pitanje. Imamo autocestu, nešto infrastrukture, mlade umirovljenike koji su još mogli raditi i zaposlene koji će puneći mirovinski fond dobro ostarjeti dok ne budu mogli u mirovinu.

Kronični izostanak reformi

Nedavno su nam iz Hrvatske gospodarske komore bili kazali da nema usporedivih statistika za razdoblje od osamostaljenja Hrvatske, te prema dostupnim podacima o stopama rasta BDP-a, njegova je realna vrijednost u 2016. bila oko 10 posto veća nego 1990. godine. S druge strane, u odnosu na pretkriznu 2008. godinu, njegova je realna vrijednost bila oko 8,4 posto manja. Ukazali su na to da Hrvatska zaostaje zbog izostanka značajnijih reformi.

Dugi niz godina se raspravlja o niskoj razini robnog izvoza, rastrošnoj državi, relativno visokom poreznom opterećenju, neefikasnoj administraciji, neefikasnom pravosuđu, slabom privlačenju greenfield investicija, visokim plaćama u odnosu na zemlje usporedivih značajki i jakoj domaćoj valuti, a na svim tim poljima ovih godina nema značajnijih pomaka osim nešto izraženijeg rasta izvoza omogućenog pristupanjem EU-u...

Dodajmo tome još da nas kako vrijeme prolazi sustiže u Europskoj uniji i Rumunjska, te smo usamljeni na začelju, u društvu s Bugarima, pa je jasno zbog čega se baš nismo iskazali kao gospodarstvenici. Jasno je to i odseljenima. U zemlji ih je prije dva desetljeća bilo 10.027, a lani 36.436 prema onim podacima kojima raspolaže Državni zavod za statistiku.