Internacionalistički komentar o sukobu Irana i SAD-a

Tijekom proteklih tjedana tenzije između SAD-a i Irana stavile su retoriku o još jednom bliskoistočnom ili čak svjetskome ratu u centar pozornosti. Do rata nije došlo jer on trenutno nije u interesu ijedne od sukobljenih sila, što ne znači da nas jednog dana u bližoj budućnosti vladajuća klasa neće poslati da ginemo u rovovima za njihove interese, kao što je učinila nebrojeno puta u povijesti. Nadolazeće ratove može spriječiti samo radnička klasa koja se organizirano bori za svoje interese jer je jedino njoj u interesu ujedinjeno i slobodno čovječanstvo. Odluka o tome hoćemo li bezglavo srnuti u još jedan rat ne smije ostati u rukama vladajuće klase jer kada to njoj bude u interesu, ona će nas bez imalo savjesti poslati u smrt.

1. Sukob Irana i SAD-a

Tenzije između Teherana i Washingtona su počele još 1979. godine rušenjem pro-američkog režima iranskog vladara Mohammeda Reze Pahlavija i preuzimanjem vlasti od strane islamističkih frakcija predvođenih ajatolom Ruholahom Homeinijem. Iako razlog sukoba obje strane vole skrivati iza praznih teza o američkoj okupaciji muslimanskih zemalja i potpore Izraelu te iranskog kršenja ljudskih prava, autoritarizma i potpore terorističkim skupinama, jasno je da je razlog ovog sukoba, kao i svakog drugog sukoba između država skrivenog iza takozvanih plemenitih ciljeva, borba oko kontrole nad bogatstvom, resursima, radnom snagom i tržištima. Novorođena iranska vladajuća klasa nije htjela dijeliti svoj utjecaj s američkom vladajućom klasom i krenula je u sukob protiv nje. Nakon što su iranske vlasti istjerale američki utjecaj i pobijedile pokušaje njegovog povratka u zemlju, krenule su u ofenzivu kako bi uspostavile vlastitu prevlast na Bliskom istoku i zgrabili svo njegovo bogastvo za sebe.

Scenarij koji smo vidjeli toliko mnogo puta kroz povijest se ponavlja danas na Bliskom istoku. Dok se iranske, američke te druge lokalne vlasti i skupine bore za prevlast, stotine milijuna ljudi pate zbog rata, etničkih i vjerskih sukoba, gladi i gubitka svega što su posjedovali. Iranski general-bojnik Qassem Soleimani bio je jedna od ključnih osoba u iranskoj vanjskoj politici odgovorna za vodstvo i potporu pro-iranskim skupinama i vladama na Bliskom istoku, poput libanonskog Hizbolaha, jemenskih Houthija, sirijskog režima i drugih, uključujući i niz pro-iranskih militantnih skupina u Iraku. Od američke invazije Iraka 2003. ta je zemlja pod snažnim utjecajem SAD-a i Irana koji se već desetljeće i pol bore kako bi uspostavili potpunu vlast u državi. Posljedica te borbe je i atentat na Qassema Soleimanija tijekom rastućih tenzija između američke vojske i već spomenutih pro-iranskih militantnih skupina. Atentat je doveo do najveće eskalacije tenzija na Bliskom istoku u zadnjih nekoliko desetljeća. One nisu dovele do otvorenog rata jer vladajuće klase SAD-a i Irana nisu htjele u današnjem razdoblju ekonomskog rasta riskirati gubitak svojega utjecaja na Bliskom istoku. No to će se promijeniti kada uđemo u recesiju i rat postane profitabilniji od mira. Taj rat neće moći spriječiti nitko osim radničke klase Amerike, Irana i ostatka svijeta.

2. Ratna i antiratna retorika

Frakcije i glasila vladajuće klase su se podijelile oko rata s Iranom. To nas kao internacionaliste ne smije ohrabrivati jer na dan kada rat počne sve frakcije vladajuće klase će ga poduprijeti u ime obrane civilizacije, slobode, nacije, Islama ili čega već, i ostat ćemo sami kao jedini protivnici krvoprolića. Takav razvoj događaja smo mogli vidjeti mnogo puta u povijesti – europski socijaldemokrati koji su se kleli u internacionalizam su poduprli svoje države u Prvom svjetskom ratu, ljevica je stala rame uz rame vladajućoj klasi u Drugom svjetskom ratu pod izlikom antifašizma, takozvani komunisti poduprli su niz „anti-imperijalističkih“ kapitalističih režima (uključujući i Iran danas), liberali su pozivali na invazije mnogih zemalja kako bi njihovim narodima donijeli „blagoslov“ slobode i demokracije. Antiratni redovi naglo će se isprazniti kada do rata dođe i u njima će ostati samo komunisti i dio radničke klase koji ne želi poginuti za interese vladajuće klase. Toga svi kojima je uistinu stalo do mira i dobrobiti ljudske rase moraju biti svjesni i ne smije ih iznenaditi kada se to dogodi.

3. Što nam je činiti?

Na kraju nam ostaje pitanje što sada, kada nam strahote rata postanu sve realnije i bliže? U Hrvatskoj nam opcije nisu mnoge, iako možemo utjecati na uključenje države u ratove na Bliskom istoku u sklopu NATO saveza, jer hrvatsko sudjelovanje u njima ni sada nije veliko. Druga nam je opcija boriti se protiv prodaje oružja u ratne zone kao što se dogodilo tijekom sukoba u Siriji i Iraku. Primjer nam mogu biti lučki radnici u Italiji koji odbijaju sudjelovati u transportu oružja namijenjenog za države koje sudjeluju u ratnim sukobima. Za to je naravno potrebna bolja organizacija radnika i informiranost stanovništva što je nešto na čemu i sami možemo poraditi na našem radnom mjestu, u domu ili društvu. Isto tako bitna je i potpora, makar ona bila i samo retorička, radničkoj klasi u Iranu, Iraku i Libanonu koja prosvjeduje i buni se protiv vlasti i pod prijetnjom je i domaće vladajuće klase i stranih imperijalista. Borba protiv rata ne smije biti stavljena u drugi plan samo zato što se on događa daleko od nas, jer kad tad bi se on mogao vratiti na Balkan i zbog toga već danas moramo sudjelovati u borbi protiv nacionalizma i za interese radničke klase kako sutra ne bi bili pred još jednim balkanskim etničkim sukobom.

Naslovna slika: BBC