Bluzer sam po vokaciji i uglavnom mi se repertoar vrti oko toga. Zapravo sviram što volim, sviram kad mi se da, a kad ne, to ne činim. Ne gnjavim ni sebe ni druge, već odem na čaj, pa kad opet poželim svirati, sjednem i sviram

Znate onaj čovjek koji već deset godina svira ispod Gradske ure na riječkom Korzu? E, pa on se zove Aleksandar Aco Sedlak i te, daleke 1987. godine kad smo se prvi put sreli, ni u tisuću života kako ja, tako ni on ne bi predvidjeli nit’ da će Aco postati Riječanin, a bogme niti čovjek koji svojom svirkom »udara« ritam gradu na Rječini.

stina, naš susret jest bio vezan uz glazbu, jer zbio se na glazbenom festivalu alternativnih bandova bivše države – Omladinskom festivalu Subotica ’87, na koji me je donio »riječki novi val«, a Sedlak je bio službeni fotograf Festivala. Omoti mnogih ploča vezanih uz taj festival, kao i onih vezanih uz pulske KUD Idijote i neke druge bendove nose Sedlakov potpis, ali Sedlak već cijelo desetljeće ne zarađuje fotografiranjem već svirkom. U Rijeku su ga »zdravlje, a i još poneki razlog« doveli 1993. godine. I riječki je život pratio fotoaparatom, odnosno posao fotoreportera u tjedniku Subotičke novine zamijenio je onim u Slobodnoj Dalmaciji. A onda se ta tehnologija zakotrljala prebrzo da bi je Aco poželio slijediti i za njom trčati, novinarstvo je sve više prestajalo biti ono i onakvo kakvim je on smatrao da bi trebalo biti i jednostavno je jednu ljubav zamijenio drugom. Fotoaparat gitarom.

Ulični svirač

Kako sad glazba? Pa, Aco je oduvijek koketirao s glazbom, bilo da je kao mladić na početku 60-ih godina prošlog stoljeća u bendu Faraoni svirao s Vladom, Bobom i Ivicom, ili kad je fotoaparatom bilježio svaki glazbeni nastup u rodnom mu gradu. A kako je Rijeka počela plesati onako kako Aco svira?

– Gle, bio sam prestar za te webove i nedorečene honorare. K tome mi se i auto pokvario, a fotoreporter slobodnjak bez auta i da hoćeš ne možeš biti. Ideju o tome da postanem ulični svirač dao mi je pokojni Mario Poje. Nakon prvog hm, počeo sam razmišljati. Ono do tad sam ja gitaru uvijek imao kako se reče »oko kuće« ali nikad u životu nisam sjeo i nešto vježbao. Nikad za to nisam imao ni želje, ni vremena. No, malo po malo, priča s ovim, priča s onim i odlučio sam se upustiti u tu avanturu. Sjećam se da sam sam sebi rekao – pa šta, i veliki B. B. King je svirao na ulici, prisjeća se Aco tih početaka i dodaje kako je repertoar slagao danima. Sam sebe pitao – što ja znam i sam sebi odgovarao – ne znam ništa.

Danima je slagao kockicu po kockicu i konačno kad je, kako reče, ovladao motorikom, kad je složio repertoar po sistemu »ono što mogu odsvirati i što mi se sviđa, jer ako se meni ne sviđa koji to sviram, kako će se svidjeti onom tko sluša«, došao je trenutak da izađe na ulicu.

– Pitaš me kakav je to bio osjećaj? Bio je to glup osjećaj, vjeruj mi. Sad ja tu negdje sjedim i nešto sviram, no vrlo brzo se to pretvorilo u ugodu. Bluzer sam po vokaciji i uglavnom mi se repertoar vrti oko toga. Zapravo sviram što volim, sviram kad mi se da, a kad ne, to ne činim. Ne gnjavim ni sebe ni druge, već odem na čaj, pa kad opet poželim svirati, sjednem i sviram. Dnevno je to od tri do pet sati, ovisi o raspoloženju i dakako vremenskim uvjetima. Kad skužim da mi ton nije više kvalitetan kupim se i odlazim.