Det er to år siden. Jeg kan stadig huske kvalmen. Som et pres fra maven, hjernen blev blød som tyndskid. Jeg havde set en dokumentar om morgenen, og nu ville jeg bare nyde min cafémorgenmad i fred, men mit blik tilhørte ikke bare mig selv længere, mine arme var ikke helt mine egne, men også en andens. DR3’s dokuserieformat POV havde sat sig i mig.

I et af deres vildest eksperimenterende formater fik en psykisk syg kvinde sat et GoPro-kamera i panden, så vi kunne følge hende fra hendes eget udsyn, når hun vågnede op om natten med angst, og når hun skar i sig selv med sit nøglebundt, og når hun tvangsgnaskede den ene plade chokolade efter den anden i sig, haps, haps, haps, i et endeløst forsøg på at fylde noget ud indeni.

Så konkret at blive sat i en anden kvindes sted var grænseoverskridende tv, man havde lyst til at zappe væk fra. Det skabte både en kropsligt vakt empati og en mindre sympatisk fetichistisk trang til at glo på hendes krop frem for at glo fra hendes krop.

POV gjorde det samme med blandt andre en alkoholiker, en terminalt syg, en mandlig sexarbejder osv. Var det godt? Var det dårligt? I hvert fald husker jeg det stadig.

Når vi på kulturredaktionen nu har sat os for at dedikere de sidste uger af året på at se og evaluere de tv-kanaler på Danmarks Radio, som under næste medieforlig er i fare for at komme under sparekniven, så føles det åbenlyst rigtigt at åbne ballet med den lille, vilde femårige, DR3. For DR3 har de seneste år føltes som den livgivende kilde til fremtidens public service-tv for unge, yngre og os allesammen.

Plads til eksperimenter

DR3 er dansk tv’s laboratoriemaskine, der stikker idéer og talenter og vilde og uafprøvede koncepter ind i den ene ende for så at se, hvad der kommer ud i den anden. Det er gået godt, også mindre godt, men de seneste par år har de for alvor skabt og forfinet blandt andre nye takes på dokumentargenren.

Det er på DR3, man har udviklet formater, som man ikke satser på, at en million mennesker skal gide at se en fredag aften. Det er her, man har trukket unge talenter ind og givet dem mulighed for at udfolde deres kunstneriske visioner.

Det er på DR3, man har formået at komme med vilde og sære bud på, hvordan (billigt produceret) fiktions-tv kan se ud – som den underligt gribende mockumentary-serie Joe Tech, hvor en speedsludrende småkriminel slacker med en gravid kæreste dasker rundt i sin fars varevogn på Nørrebro og prøver at lege voksen, mens han snubler ind i problemer.

Men DR3 er først og fremmest der, man har kombineret reality-tv’s lystdrevne underholdningsværdi og sans for at skildre miljøer med dokumentarkunstens visuelle styrke og opfindsomhed og empatiske evne til at komme karaktererne nær – som da filmskoleuddannede Eva Marie Rødbro udfoldede sin lille afgangskortfilm, Os der valgte Mælkevejen, om unge piger fra Vestegnen i et større serielt format, Prinsesser på Blokken. Den serie er nu det mest sete tv-program på DR’s hjemmeside nogensinde. Hvornår har dokumentarisme om unge på den måde været et stilskabende tilløbsstykke?

Nye veje ind i samfundsdebatten

Efterhånden er det altid en eller anden ny serie på DR3, som fylder hyggesludderen på kulturredaktionens morgenmøder og nede i kantinen og på baren om eftermiddagen, det er DR3’s serier, jeg sluger som slik på sofaen – også selv om jeg ikke som udgangspunkt har behov for at vide mere om mænd, der træner deres muskler, om ambitiøse balletdansere eller om en kvinde, der lever som sugardater. Den slags udforskning af subkulturer møder vi også i kronikkerne. Men DR3 har eksperimenteret med og udviklet en måde at få de mennesker til at leve på – netop som mennesker.

Og kanalens erklærede målgruppe – de 15-39-årige – ser med, sådan som de skal. Selv om kanalen er den mindste, yngste og mest udsatte, er det altså der, man kan genopfinde tv.

DR3 har givet os et socialt supermandsblik, der kan kigge ind i alle de kulturer, vi ikke selv er en del af, og som kan tilbyde friske og anderledes måder at indstille det blik på. Om DR’s øvrige kanaler har gjort det samme, om de formår at genopfinde sig selv, vise nye veje ind i samfundsdebatten og -engagementet, er det spørgsmål, som DR – og de politiske partiers kultur- og medieordførere – bør stille sig selv. Og som vi stiller de kommende uger.