Vindmøller har det problem, at vinden kommer uregelmæssigt, og at vindmøllestrøm derfor kommer i klumper. Tilmed pynter den nye generation megamøller just ikke i landskabet. På trods af dette, er det lykkedes mølleindustrien at tromle møllepropaganda hen over befolkning og politikere i en sådan grad, at (næsten) alle er overbevist om, at grøn energi er vindmølle-el, og at vindmølle-el kan dække det meste af Danmarks energiforsyning. Dette er imidlertid ikke tilfældet.

Ifølge Energinet.dk producerede vindmøller 4,3 procent af vores energiforbrug i 2011. Men beregninger baseret på timedata for produktion og import/eksport sandsynliggør, at mindst en tredjedel af den samlede vindmølle-el eksporteres som »overløb« (el-overskud), og at vindenergi reelt kun dækker ca. tre procent af energiforbruget i Danmark. Tvangssalg af vind-el til det internationale el-marked afregnes til lave priser og betyder tab for forbrugerne i form af eksportstøtte betalt med borgernes tilskudskroner.

Disse problemer forholder kommunikationsdirektør Morten Albæk, Vestas, sig ikke til i sin kronik »Energi på støtten (Berlingske 10. juli).

Vindmøllerne leverer ikke vedvarende energi, men u-vedvarende energi. Kun halvdelen af tiden blæser det i Danmark så meget, at vindmøllerne har en brugbar produktion.

Når det blæser for lidt, skal der være dansk »back up« på el-produktionen, eller også skal el importeres. Eksisterende kraft-varmeværker er bygget til at udnytte brændslet (kul, biomasse, gas) optimalt (op til 94 procent energiudnyttelse), de kan ikke reguleres op og ned i takt med hullerne i den tilfældige el-produktion fra vindmøllerne. Derfor eksporteres der overskuds-el, når det blæser, især om vinteren, mens der importeres el, når det er vindstille om sommeren. Resultatet er, at danske elværker ikke kan udnytte deres produktionskapacitet rationelt og derfor kører med underskud. Om sommeren lukkes store dele af kraft-varmeproduktionen ned, og Danmark bliver afhængig af udenlandsk el-forsyning til priser bestemt af sælger.

Den bedste udnyttelse af vindmølle-el i tilfældige klumper, opnås i lande, der har en stor, regulerbar vandkraftreserve. Vandkraftværker kan regulere strømproduktionen op og ned inden for sekunder, brændselsfyrede værker behøver timer. Norge, som Danmark udveksler el-energi med, har en stor el-produktion fra vandkraft, og Norge er interesseret i at købe vindmølle-el til den rigtige pris og sælge vandkraft-el til en bedre pris i vindstille perioder. Da Norge samtidig har en større vindenergi-ressource (det blæser mere), har man der overvejet en udbygning af vindmøllekapaciteten. Nyere beslutninger i Norge viser imidlertid, at man hellere vil importere billig vind-el fra Danmark, hvor de danske forbrugere betaler tilskudskronerne, end selv producere vind-el med norske tilskud.

De øvrige nabolande, Tyskland, Holland og Storbritannien, har selv en stigende el-produktion fra vindmøller, men da det blæser nogenlunde samtidigt i hele regionen, dumpes el-priserne for eksport af dansk vindmølle-el i vindrige perioder. Norge har forøget sin kapacitet for el-transmission til Tyskland og snart også til Storbritannien. Prisen på den regulerbare el fra de norske vandkraftværker vil derfor nødvendigvis stige i vindstille perioder, hvor Norges nabolande er tvunget til at købe.

Angående omkostningerne ved vindenergi kommer Vestas-direktøren med et enkelt dansk tal på 2,2 milliarder kr. om året i PSO-afgifter til vindmøller. Dette er imidlertid kun toppen af isbjerget. Kigger man på sin el-regning, vil man udover PSO-afgiften se en række vanskeligt gennemskuelige poster. Nogle af disse udgifter omfatter ændringer af el-nettets infrastruktur som følge af forøget vindmøllekapacitet, der skal indpasses i el-nettet. Vindmøller, der drysses ud over landet, kræver kabelføring ud i de yderste kroge. Dette betales af Energinet.dk (forbrugerne) og ikke af mølleejerne. Ændringer af el-infrastrukturen koster i størrelsesordenen to milliarder kr. om året, men der er ingen officiel statistik for beløbets størrelse

Forskel på el solgt, når der er overproduktion af vind-el, og den pris, der betales ved el-import i vindfattige perioder, genererer også et tab, som danske markedsaktører (energi- og distributionsselskaber) betaler i første omgang, men regningen videresendes til forbrugerne. Disse udgifter vil også være stigende. Endelig er der de tab, som kraft-varmeværker lider som følge af vindmøllernes dumpning af el-priserne i vindrige perioder. Mange kraft-varmeværker kører med underskud, og i branchen er det kendt, at en af de store kraft-varmeoperatører ønsker at afhænde sine tabsgivende værker i Danmark. Dette på trods af, at værkerne er topmoderne og energi-effektive og i stigende omfang bruger biobrændsel. Udgifterne til den politisk prioriterede vindmøllestrøm summer sig til seks-otte milliarder kr. om året, men de fleste udgifter er sløret for forbrugerne.

Et bredt flertal i Folketinget har besluttet, med tilføjelse af 12. juni 2013, at der skal opstilles 600 megamøller (3 MW havmøller) på land. De 150 m høje møller (mølletårnet er 100 m plus vinger på 50 m), vil i fremtiden fuldstændigt dominere det danske landskab i en radius af mindst ti km fra hver mølle. Kommunerne anviser ofte indlandslokaliteter med ringe vindenergi (laveste vindenergiklasse vurderet efter Risøs atlas for vindenergi), selv om Energistyrelsen pålægger kommunerne at opstille på lokaliteter med gode vindforhold.

Den lokale landbefolkning er rædselsslagen for, at netop deres område skal udpeges til mølleområde. Grunden er støj- og visuelle gener, men også den følgevirkning, at huse og landejendomme falder stærkt i pris, hvis de ligger inden for fire km fra en møllepark af megamøller.

Hvorledes Folketinget er blevet »inspireret« til at lovgive for opstilling af mindst 600 megamøller på land (samlet effekt på 1.800 MW) kan undre. Ifølge lovteksten skal der samtidig nedtages »gamle« møller med en samlet effekt på 1.300 MW.

Hvem har fordel af denne omstilling?

Ikke el-forbrugerne, der skal betale til mølleudskiftningen! De nedtagne møller har for de flestes vedkommende passeret støtteperioden, der normalt løber over ti år. Det betyder, at de nu producerer »billig« strøm set fra el-forbrugernes synspunkt.

Mølleejerne kan derimod have interesse i opstilling af nye møller, idet det udløser en ny støtteperiode. For én megamølle til 30 millioner kr. betyder det et nyt offentligt tilskud til mølleejeren på 16 millioner kr.

Mølleindustrien tjener på opstilling af nye megamøller, men ikke ret meget på møller, der er opstillet for ti år siden.

Hvem har interesse i at opstille møller inde i landet, hvor vindenergien er ringe i forhold til kyst- og havplaceringer? Fire møller på en indlandsplacering kan f.eks. producere 34 GWh på årsbasis, hvilket svarer til årsproduktionen fra tre kystplacerede møller eller to havplacerede møller. Selv om havmøller er næsten dobbelt så dyre som landmøller, er produktionsprisen for el stort set den samme, kun velplacerede kystnære møller producerer el til en lavere pris (EUDP, 2009).

Men mølleindustrien vil selvfølgelig hellere sælge fire møller end to!

Naboer til ældre møller har ikke fordel af udskiftningen. Gamle møller på 60 meters højde erstattes nu af møller, der er to en halv gang højere (150 m) uden erstatning til mølle-naboerne.

Det må konkluderes, at »mølleindustrien« atter en gang har dikteret en lovgivning, der er i denne industris interesse, men ikke nødvendigvis i samfundets. Den officielle begrundelse for udskiftningen af møllerne er, at de nye er mere effektive. Effektiviteten går imidlertid ikke på prisen for en produceret kWh, men nærmere på en mere effektiv indtjening til mølleindustrien og en mere effektiv udnyttelse af tilskudssystemet. Folketinget, hvis medlemmer tilsyneladende ikke har stor teknisk-finansiel indsigt, burde omvurdere den nye lov, opstilling af 150 m høje møller er tilmed ødelæggende for det danske landskab, i al beskedenhed en national katastrofe.