»Hegel sidder ikke på første række i en skoleklasse! Vi er nødt til at skabe betingelserne for, at filosofien kan udvikle sig,« siger Henrik Jøker Bjerre fra Aalborg Universitet. Foran ham sidder 200 koncentrerede fagfilosoffer – studerende, universitetsansatte, gymnasie- og folkeskolelærere – og de er samlet til debat om filosofifagets fremtid.

For faget er i krise. Regeringens dimensioneringsplan for de videregående uddannelser resulterer i nedlæggelsen af i alt 2320 studiepladseri hele Danmark, og særligt kategorien ‘klassisk humaniora’ rammes. Debatten om dimensionering genåbnede i efteråret diskussionen om humanioras rolle i samfundet og de små fags eksistensberettigelse. Og når nogen spørger til filosofiens eksistensberettigelse, tager filosofimiljøet det alvorligt – for det udgøres af folk, der er vant til at håndtere livets store spørgsmål.

»Filosoffen skal indtage rollen som offentlig intellektuel,« mener Jacob Dahl Rendtorff fra Roskilde Universitet.

Der er for mange fagfilosoffer på universiteterne, siger Pia Lauridtsen fra Aarhus Universitet, og foreslår, at filosofien kan få bedre betingelser som undervisningsforløb i etik og eksistens for folkeskoleelever og i virksomheder. »Det handler ikke om, at der er for meget filosofi her, men om, at der er for lidt alle andre steder!« indvender en tilhører. »Nogen er nødt til at gøre det beskidte tænkearbejde og reflektere over det, andre discipliner glemmer,« erklærer Thomas Schwarz-Wentzer fra Aarhus. Debatten raser. Henrik Jøker Bjerre foreslår, at filosofien måske skal overvintre i køkkenerne. Det vender vi tilbage til.

Velkommen til Dansk Filosofisk Selskabs Årsmøde.

Fagfilosofferne

Konferencestemningen hviler over de 200 deltagere. Skjorterne er strøgne, blazerne fundet frem, kaffen er nybrygget, frugten skåret ud i stykker, alle bærer morgenens nysgerrighed og sjældent har så megen velopdragenhed været samlet på ét sted. I auditoriet sidder de unge, de gamle, de fedtede og de pjuskede. De nye studerende, som desperat forsøger at nedfælde alt, der bliver sagt i håbet om i det mindste at kunne forstå størstedelen af oplægget senere; de rutinerede, der læner sig tilbage og forbereder et kritisk spørgsmål; weekendens oplægsholdere, der finpudser powerpoint-præ- sentationerne og lytter med et halvt øre.

Hvert år samles fagfilosoffer fra hele landet til Dansk Filosofisk Selskabs Årsmøde, som afholdes på skiftende universiteter. Selskabet blev stiftet i 1999 og har som sit primære formål at arrangere årlige møder, som kan styrke fællesskabet, samarbejdet og forståelsen mellem de filosofiske miljøer i Danmark og formidle kontakt mellem filosofifaget på universiteterne og de filosofiuddannede, som arbejder med eller underviser i faget i andre sammenhænge. Årsmøderne har skiftende temaer, og alle medlemmer af selskabet kan bidrage med oplæg, workshops eller foredrag til programmet.

Og sådan omtaler de i øvrigt sig selv, som fagfilosoffer, for ganske vist er ’filosof’ ingen ærestitel, men der hersker udbredt enighed om, at filosof, det var Platon. Og Hegel. Og Kant. Og at det måske er lige lovlig meget at placere sig i samme kategori som dem. Men hvilken kategori befinder man sig egentlig i som fagfilosof i 2015?

Filosofi overalt

»Det var jo en pige, jeg kendte engang,« begynder kandidatstuderende Andreas Vinther Jensen, da han skal fortælle, hvordan hans filosofiinteresse begyndte. »Hun var interesseret i sådan noget med eksistentialisme, og jeg tænkte, at det var meget spændende. Nu taler vi ikke sammen længere, og jeg er heller ikke eksistentialist længere, men jeg læser stadig filosofi.«

– Er filosofifaget en frihed eller en nødvendighed?

»En nødvendighed! Vi kan ikke fungere uden. Folk tror, de kan fungere uden filosofiens spørgsmål, men det kan de ikke. Folk tror, at de ved, hvad de siger, mener og tror, men de har ingen idé om det,« erklærer Andreas hen over sin frokost. »De taler om frihed og tror, at frihedens væsen er ikke at betale skat – eller at betale 40 procent på Fyn. Det er et helt forkvaklet syn på frihed, som slet ikke rummer alle de aspekter, sådan et begreb har.«

– Hvordan kan filosofien rette op på det?

»At orientere sig i filosofiens overvejelser over store begreber får én til at sætte spørgsmålstegn ved, om man virkelig er fri, når man er cand.scient.pol. og betaler sin skat. Det får os til at undres og er meget mere end fagfilosofi på universitetet. Undren er en livsindstilling, som kan afklare mange samfundsspørgsmål,« konstaterer Andreas.

»Den undren, der er forbundet med at læse filosofi, tror jeg er noget, mange mennesker har i større eller mindre grad uden at have gået på et eller andet filosofistudie,« bemærker Mark Lie.

Han er én af de filosoffer, som agerer i det, de andre grinende kalder »det pulserende erhvervsliv«. Derude hvor Morten Albæk markerer sig. Og altså også Mark, som er projektleder i en større dansk energivirksomhed – og filosofiuddannet.

»Filosofi indeholder alle mulige elementer, som er vigtige for at forstå ting; bare det, at være til ...«

»Kernefilosofisk,« indskyder Andreas.

»Og stille spørgsmål ved verden omkring sig for at forstå den.«

»Sokratisk,« konstaterer Andreas.

»Jeg synes ikke, at samfundet bør klare sig uden filosofien,« siger hans medstuderende Jonas Mousten. »Og derfor synes jeg også, at det er skræmmende, at samfundet faktisk klarer sig rigtig, rigtig godt uden. Det hele går jo, men den grundige tænkning er næsten ikke til stede i samfundet i dag. Tag for eksempel Helle Thorning-Schmidt, når hun melder ud, at hun ikke ser Deadline.«

Jonas mener, at filosofien er blevet fordrevet fra den offentlige debat: »Der har været en tendens i filosofien efter Anden Verdenskrig til at afvise enhver stor fortælling om en universel sandhed – humaniteten, naturvidenskaben. I et politisk perspektiv har det resulteret i en form for asketisk politik, hvor selv de mest idealistiske partier bliver nødt til at affinde sig med tabet af sandheden ved at indfinde sig i et bestemt politisk spil – et spil hvis grundregel er, at der kun findes holdninger og perspektiver.«

»Men samfundet kan heller ikke fungere med filosofi,« indskyder Andreas, og Jonas fortsætter: »Nej. Det er rigtigt. Og derfor kan filosofien måske bedst fungere som konstante interventioner i samfundets udvikling, som er sådan en glat bevægelse, og minde os om at huske at stille grundlæggende spørgsmål. Filosofien minder os om, at vi skal huske at tænke os om.«

De er unge, men deres tanker er ældre. Og nu rejser alle sig, for oplæggene begynder, og det skal vise sig, hvad fagfilosofferne egentlig beskæftiger sig med.

Drengen, der læste Heidegger

Studenterhuset i Aarhus er i dagens anledning omdannet til tænkningens maskinrum. I ét lokale diskuterer teknologifilosofferne sociale robotter, i et andet undersøger de etikinteresserede forholdet mellem principper, partikularisme og praktisk fornuft, og i et tredje diskuterer retsfilosofferne burkaforbud og republikansk sekularisme, mens psykoanalytikerne undersøger hvorfor vi af og til griner af både vold og vitser.

I et lokale på første sal sidder Nicolai Krejberg Knudsen. Han er én af de unge og nyslået Ph.d. ved Aarhus Universitet. Han undersøger, hvornår man kan mene, at noget er fremmed. Det gør han med den tyske filosof Martin Heideggers forståelse af forholdet mellem det fremmede og det egne, mellem det græske og det tyske folk. Nicolai læser citater fra den kryptiske digter Hölderlin naturligt op på tysk, mens hans tilhørere nikker, skriver notater i hånden og bekymrer sig om ord i deres mest oprindelige form. En tilhører spørger, hvilken form for fællesskab, der bliver mulig, når man tænker over det egne, folket, som Heidegger gør.

»Et inoperativt fællesskab,« begynder Nicolai.

»Ja,« nikker tilhøreren, »men inoperativt på en anden måde end en appelsin, ikke?«

I lokalet nikker man indforstået. Den er godtaget.

I et tredje lokale diskuterer Esben Nedenskov Petersen og Caroline Schaffalitzky fra Syddansk Universitet, hvor megen filosofisk viden en sygeplejerske egentlig behøver. De har skrevet en bog om videnskabsteori for professionsuddannelser, og de mener, at svaret er: meget. Alle og enhver bør have en solid filosofisk grundviden, »fordi det hjælper os med at reflektere over omverdenen,« konstaterer Esben Nedenskov Petersen.

»Men det er jo sindssygt svært at skrive sådan en lærebog. Man sidder dér som universitetsfilosof og har egentlig en ret stor gennemslagskraft; vi skulle jo beslutte, hvad der var vigtig viden for en hel masse mennesker!«

Til køkkenfilosofien

Tilbage hvor vi begyndte, sidder altså 200 fagfilosoffer med 200 forskellige projekter, hjerner, drømme og ønsker for og med filosofien. De ved godt, at det danske samfund i disse år ikke ligefrem skriger på deres tænkning. Og de er ikke ligeglade – men de er stædige.

»Måske skal vi i en periode tilbage til køkkenfilosofien,« foreslår Henrik Jøker Bjerre med henvisning til Østblokken, hvor man samledes i køkkenerne for at diskutere politik og poesi i ly for magtens dømmende blik.

»Det er muligvis der, filosofien skal overvintre i en periode, for så vidt at den ikke kan få plads i andre kontekster. For vi har brug for humaniora, vi har brug for filosofi, hvis vi overhovedet ønsker viden om, hvad for en verden vi lever i.«