Anarkisterne brød sig ikke om det demokrati, der opstod i Danmark i midten af 1800-tallet. De anså det for elitært og udemokratisk, og de havde ret.

Det danske demokrati var ikke specielt demokratisk de første mange år efter sin fødsel. Langt under halvdelen af den voksne befolkning havde stemmeret, og opbygningen af det politiske system sikrede ved hjælp af Landstinget, at hensynet til kongen, godsejerne og de store købmænd altid vejede tungest.

Men selvom anarkisterne havde ret, fik de ikke magten. Det fik Socialdemokratiet til gengæld. I stedet for at afvise systemet formåede partiet at organisere arbejderklassen og bruge deres styrke til langsomt at tilkæmpe sig nok parlamentarisk magt til, at de kunne reformere det politiske system.

Læs også: Vi skal ikke have mere EU - vi skal have et stærkere EU

Netop den strategi bør venstrefløjen i dag bruge til at reformere EU. Det mener Jakob Mathiassen, der er betonarbejder og forfatter til bogen Kamppladser – Østarbejde og social dumping i byggeriet.

»Vi har jo hele lovapparatet og pibetøjet stående. Vi skal bare gå ind og overtage det. Jeg synes, det virker lidt dumt at smide det ud for at prøve at bygge noget nyt op. Men jeg kan godt forstå, at mange er uenige med mig. De kigger på EU’s historie, og så ser de, at EU er blevet opbygget på et liberalistisk grundlag. Mit argument er så, at det var nationalstaten også. Der var en stærk politisk magt, som kunne vindes. Og da først Socialdemokratiet fik fat i den, var de jo hundrede gange stærkere end anarkisterne,« siger han.

Læs også: Fagboss: Europæisk mindsteløn bliver over mit lig

Jakob Mathiassen anser ikke sig selv som den store EU-ekspert. Til gengæld er han gennem sit arbejde som betonarbejder blevet ekspert i forholdene for de danske håndværkere, som i stigende grad bliver påvirket af arbejdskraftens frie bevægelighed inden for EU.

Senest har Jakob Mathiassen derfor udgivet en rapport for Fagforeningen 3F om forholdene for de mange metroarbejdere, som kommer fra alle EU’s hjørner.

Arbejdet med den rapport har fået ham til at indse, hvor meget sproglige barrierer stadig forhindrer, at europæiske arbejdere for alvor organiserer sig på tværs af grænserne, så de bliver en reel politisk magtfaktor.

Svært at tale sammen

Sprog er et helt konkret problem. Det er et problem for danskeren i metrobyggeriet, som ikke kan forstå polakken, der ikke kan forstå portugiseren, der ikke lige kan google sig frem til en forståelse af det danske system. Derfor deler folk sig op i nationale grupperinger, som snakker meget lidt med hinanden.

Der er meget langt fra ’hallo’ og ’watch out’ til ’vi må hellere organisere os i en fagforening, så vores løn og arbejdsforhold ikke bliver udsat for et ræs mod bunden’, forklarer Jakob Mathiassen. Han glæder sig derfor over, at 1.000 af arbejderne i metrobyggeriet alligevel har meldt sig ind i en dansk fagforening.

Læs også: Venstrefløjen er ved at tabe EM i politik

»Det er kæmpestort. For ikke så længe tid siden så jeg en facebookopdatering, hvor der stod, at en portugisisk arbejder havde taget en rumænsk arbejder med ind i fagforeningen for at hjælpe ham med at melde sig ind. Så er det lige før, fuglene synger.« Information møder Jakob Mathiassen i lokalerne til en nedlagt Nordea på Mozarts Plads i Københavns Sydhavn.

Her har han fået lov til at opbevare materialerne til sin boligforenings beboerblad, som han er frivillig redaktør for. Det er også her, han arbejder med sin seneste bog, Kamppladser. Den skal gøres klar til at blive oversat til engelsk. En opgave, der er sværere, end man skulle tro. Her spiller sproget nemlig igen en begrænsende rolle, fordi helt centrale ord som østarbejder, Østaftalen og social dumping ikke bliver opfattet ens i alle lande.

»Jeg oversatte først indledningen til bogen direkte og sendte den til fagbevægelserne i England og Tyskland, og så svarede de, at det så virkelig spændende ud, men det lød meget racistisk. Vores tone er blevet så påvirket af Dansk Folkeparti i Danmark, at det, som for os lyder moderat, lyder vildt racistisk i England og Tyskland,« fortæller Jakob Mathiassen.

»Så skrev jeg en ekstra tekst, som jeg sendte ud til de samme folk. Den hedder: ’Kan man kalde en spade for en spade og stadig organisere den?’

– Hvad sagde de så til det?

»De har ikke sagt noget endnu. I Tyskland mener man, at emnet er for belastende for tyskerne at forholde sig til på nuværende tidspunkt. Men når den tyske fagbevægelse og venstrefløj nægter at diskutere problemerne med indvandringen, så kommer de længere og længere væk fra deres base i arbejderklassen.

Der bliver så stor forskel på det, de tør snakke om, og det, en tysk bygningsarbejder oplever, at de kommer til at fremstå virkelighedsfjerne og meningsløse. Her er den danske fagbevægelse og venstrefløj faktisk lykkedes. Nu tør vi snakke om problemerne med henblik på at løse dem i stedet for at blive racister og smide alle ud af landet, der ikke kan sige rødgrød med fløde.«

Grænseoverskridende aktioner

Det store spørgsmål er så, hvordan man løser problemerne. Her er Jakob Mathiassen meget klar i mælet: Alle de mennesker, der bliver presset af udenlandsk arbejdskraft – uanset om de er ingeniører eller betonarbejdere – må indse, at de ikke får noget ud kun at varetage deres egne interesser. De bliver også nødt til at varetage de andre europæeres interesser. Ellers bliver de bare løbet over ende.

»Den danske fagbevægelse burde støtte en europæisk mindsteløn, selvom det ikke vil være i Danmarks interesse. Vi har en stærk fagbevægelse, og hvis der kommer en europæisk mindsteløn, så risikerer vi, at arbejdsgiverne eller politikerne henviser til den i stedet for overenskomsterne. Det risikerer at undergrave vores aftalemodel.

Så det er farligt. Men det er utrolig vigtigt for lønmodtagergrupperne i resten af Europa, som ikke selv er i stand til at tilkæmpe sig en god mindsteløn.«

Han ved godt, at den danske fagbevægelse ikke vil opgive forsvaret for danske interesser, også når det gælder dansk industris interesser.

Det skyldes, mener han, at Socialdemokratiet og fagbevægelsen i mange år har haft den filosofi, at det, der er godt for dansk erhvervsliv, er godt for den danske arbejder. Hvis dansk erhvervsliv klarer sig godt, kan de danske arbejdere få en høj løn, og så kan de beskattes, så der kan skabes en stor velfærdsstat.

»Jeg kan godt forstå det. Jeg tror bare, at det er kortsigtet, for vi kan ikke i længden holde stand ved kun at se snævert på danske interesser. Det er ikke rentabelt at have slagterier i Danmark længere, så de flytter. Dansk Metal er i et uddannelseskapløb med kineserne og tyskerne om hele tiden at være lidt bedre uddannede og lidt mere produktive, så de kan kræve en lidt bedre løn. Men på et tidspunkt vil de jo indhente os. Jeg tror ikke, at man i længden varetager danske interesser ved kun at varetage danske interesser.«

Et helt konkret initiativ, som ville sætte gang i løsningsprocessen, kunne derfor være at afsætte én procent af lønrammen i de kommende overenskomstforhandlinger til internationale tiltag, som var orienteret omkring organisering af arbejdskraft, der kommer til Danmark, modstand mod udflytning af arbejdspladser og styrkelsen af en fælles europæisk arbejderbevægelse.

Det ville i Jakob Mathiassens øjne også betyde, at man kunne komme tættere på at løse et andet helt centralt problem.

»På metroen var vi i konflikt med et firma, der producerede noget af armeringen. Men så flyttede de produktionen til Tyskland, og så kunne vi ikke gøre mere ved det. Fagbevægelsen burde gå til arbejdsgiverne og kræve retten til sympatikonflikt over grænserne. Vi kan ikke have et åbent europæisk arbejdsmarked uden at have en europæisk konfliktret – punktum. Så må vi tage den storkonflikt og bruge vores strejkekasse til noget fornuftigt.«

Helst så Jakob Mathiassen, at alle verdens arbejdere var organiserede i ét stort fagforbund. Så hvis arbejderne på iPhone-fabrikkerne i Kina gik i strejke, ville der ikke blive langet en eneste iPhone over disken i Danmark eller på nettet, som han siger.

Han vurderer, at arbejdet og arbejdskraften vil blive mere og mere grænseoverskridende de kommende år, uanset om vi ønsker det eller ej. Derfor tror han heller ikke, at Enhedslisten har løsningen, når de argumenterer for, at Danmark skal melde sig ud af EU for på den måde at undgå konsekvenserne af arbejdskraftens frie bevægelighed.

»Jeg er enig i deres kritik af de institutionelle problemer i EU. Min pointe er bare, at vi burde se på EU, som Socialdemokratiet så på nationalstaten. Det er en begyndelse. Det er ikke det endelige resultat. Nationalstaten startede jo også som noget frygteligt lort, hvor kvinder og fattige ikke havde stemmeret.«

»Hvorfor skulle EU ikke kunne ændres, hvis der kom et tilpas stort pres nedefra? Europas arbejderbevægelser kunne jo sige: ’Vi tror, at vores interesser er bedre varetaget, hvis Europa-Parlamentet er den forsamling, som stiller lovforslagene i stedet for Kommissionen.’ Så kan vi altid fyre dem, hvis de stiller dårlige forslag. Og hvis vi så ikke får den reform, så kæmper vi for den, ligesom de kæmper i Frankrig nu – bare hele Europa på en gang.«

At ønske et styrket Europa-Parlament på bekostning af Kommissionen bliver af nogle dele af venstrefløjen set som et skridt i retning af et styrket EU som overnational føderalstat. Det kan Jakob Mathiassen dog ikke se noget problem i – især ikke, hvis føderalstaten er demokratisk og har den europæiske arbejderklasse som den politiske motor.

Han er langt mere bange for at blive spillet ud mod sin polske kollega af multinationale selskaber, end han er bange for at blive samlet i et større fællesskab. Det skyldes blandt andet, at han ikke tror på, at splittede nationalstater kan varetage arbejdernes interesser bedre.

»Hvis man skulle lave en ny samling af lande, som mente det samme som Enhedslisten, så ville det jo kræve, at man på samme tid havde socialistiske regeringer i alle de lande. Og det er totalt urealistisk, at der ville være en venstreorienteret regering i bare seks store europæiske lande på en gang på samme tidspunkt. Tværtimod er det mere sandsynligt, at vi kommer til at få en masse højrenationale regeringer, hvis EU falder fra hinanden. Det ville være en katastrofe, som i sidste ende ville kunne føre til krig.«

Spørgsmålet er så, hvad der er mest urealistisk: Jakob Mathiassens ønske om en forenet europæisk fagbevægelse, som kan reformere EU’s institutioner og sikre ordentlige lønforhold for alle. Eller Enhedslistens ønske om at udbrede socialismen ved at socialistiske partier tilkæmper sig magten i en række europæiske nationalstater, som så kan starte et samarbejde uden om EU.

Det kan Jakob Mathiassen ikke svare på. Til gengæld er han ret sikker på, at det kommer til at ende helt galt, hvis systemet fortsætter, som det er i dag.

»Hvis vi ikke kæmper for at få fællesskabet til at fungere i EU, så er der jo kun Enhedslistens vej tilbage. Så er jeg på Enhedslistens hold. For jeg kører ikke lige ud mod betonmuren. Og hvis det kun er Enhedslisten, der forsøger at dreje bilen, så hjælper jeg dem med at dreje rettet. Men jeg vil helst den anden vej.«