De sagde det i TV-Avisen aftenen før. Hun havde haft en uro lige siden. For hun var nødt til at se det.

Men der var også hendes niårige datter. Hun skulle ikke se sin mor se det. Mor ville aldrig kunne forklare, hvorfor hun blev oprørt over at se en mand sidde og fortælle om noget, der skete for 29 år siden. 37-årige Mette Würtzen var hjemme, fordi datteren var syg. Det var influenza. Pigen havde feber. Alligevel sendte hun sin datter i karbad.

Så tændte hun for pressemødet. »Stemmen« sad der. »Stemmen« fra Peter Øvig Knudsens bøger om Blekingegadebanden, Bo Weymann, havde hidtil været anonym. Men i anledning af sin medvirken i dokumentarfilmen, baseret på bøgerne, stod han nu frem.

Vreden vældede op i hende.

Hun vidste ikke, hvad hun skulle gøre af den. Eller af sig selv. Hun vidste heller ikke, om Weymann var med den dag. Men det var egentlig heller ikke det.

»Det var mest det, at han dukkede op og sagde noget med, at det var en ’soningsproces’. Jeg mener, hvor mange år har det taget ham at nå frem til det? Han sagde, at han nu havde en helt normal tilværelse. Et normalt liv. Og han havde et normalt direktørjob. Og en normal familie. Jeg kan til gengæld ikke sige, om jeg er normal. Ikke efter det, der skete,« siger Mette Würtzen.

»Stemmen« vækkede forurettelsen. Den fremkaldte hele historien i Mette.

»Han var blevet den pæne mand med pæn, blød sweater. Men det er jo bare hans maske nu om dage. De mænd, der kom til min farfars og farmors hus, var også pæne mennesker, der var nyvaskede og helt rene. De lignede ikke forbrydere. Det blev de først, da min farmor åbnede døren, og de trængte ind,« siger Mette Würtzen.

Hun ville ønske, der var faldet straf. Det gjorde der ikke. Der var ikke engang en tiltale.

Det skete i sommeren 1980. Mette var otte år gammel. Hun var på besøg hos sin farmor og farfar i patriciervillaen på Heggelunds Allé i Glostrup.

Her er, hvad Mette husker:

»Jeg er glad. Det er altid godt at være hos farmor og farfar. Man kan lege med sine dukker i haven og snakke med farmor, der kommer med køkkenudstyr til legen eller sidder i havegyngesofaen og følger med. Og farfar er hyggelig. Han leger ikke med én. Men han er der som sådan en tryghedsskabende figur. Det er det tryggeste sted på Jorden. Jeg er aldrig ked af, at jeg ikke er hjemme hos mor og far, når jeg er hos farmor og farfar.

Der er nogle faste rutiner. Man skal ud og købe ind, og så skal man i legetøjsbutikken og kigge, og måske får man en lille ting. Og så kommer farfar hjem fra banken, og så laver vi aftensmad, og så spiller vi måske Matador bagefter. Jeg er alene denne gang. Min storesøster er ikke med. Så jeg kan rigtig blive forkælet.

Telefonen ringer. Farmor tager den. Det er min venindes far, der gerne vil tale med min far. Men far er der ikke, fortæller farmor. Der er kun mig. Jeg synes, det er mærkeligt, for »Lille-Mettes« far – min veninde hed også Mette og var et år yngre end mig – ringede aldrig. Det var aldrig sket. Vi løb altid bare til og fra hinanden hjemme i Vallerød.

De vidste, hvem jeg legede med, og hvad hun hed. Vi har været under overvågning.

Kort efter ringer telefonen igen, og nogen spørger efter farfar. Det er fra Hillerød Sygehus, lyder det. Farfar kommer til telefonen. Og mens han overtager den, står farmor og jeg i køkkenet. Vi skal have min livret: Stegt flæsk med persillesovs.

Vi ser tre mænd komme op ad havegangen. De er velklædte. En er i mørk jakke med slips og bærer en attachémappe. De to andre er i lyse habitter. Farmor bliver et øjeblik irriteret på farfar, som hun synes er en glemsom bankdirektør. Nu har han glemt at sige, at der kommer gæster.

Det ringer på.

Farmor åbner døren. De tre mænd præsenterer sig som politi. Den ene siger, at det drejer sig om et dødsfald i familien. Den skal farmor så lige sluge. Så trænger de ind. De tager masker på. De er af stof. De er sorte forneden, gule ovenfor og har huller til øjnene.

De går bare ind og skubber farmor til side. Hun forsøger at protestere. Hun mærker, at det er helt forkert, at der er noget galt. Farfar sidder med telefonrøret inde i arbejdsværelset. En af mændene går ind mod ham. Farmor protesterer. De tager fat i hende. De er meget voldsomme. En af dem slår hende. Hun gør modstand. Hun bliver slået igen. Med knytnæve. Min farfar bliver holdt inde i arbejdsværelset. De holder ham nede på stolen. Han får håndjern på. De har en pistol. Sådan en har jeg aldrig set før. Den peger mod hans nakke.

Jeg bliver slæbt ind i stuen og holdt nede på gulvet. De tager kvælertag på farmor. Det ser jeg ikke, men jeg kan høre det. Jeg kan høre lyden. Jeg ved, at det her ikke er godt. Jeg vil gerne redde hende. Jeg forsøger at komme op, jeg græder og skriger. Jeg får sådan et stort hudfarvet hæfteplaster over munden. Det kan jeg stadig lugte i dag. Den der lugt af medicinskab. Den kan bringe mig lige direkte tilbage til det hele.

Ham, der holder mig nede, lugter af sæbe. Han ligger bag mig og holder mig. Han taler et fremmed sprog. Det er engelsk, men det kender jeg ikke.

Jeg kan huske døren ned til kælderen. Hvordan den bliver knaldet op, så den rammer en knagerække i gangen. Det er dér, hvor min jakke hænger. Det skulle man ellers passe på med. Man måtte ikke bare smække kælderdøren op i farmors og farfars hus. Men det gør én af mændene. Døren går i stykker.

Jeg er rædselsslagen. Jeg har ingen idé om, hvorfor det her sker.

Jeg bliver slæbt ned i kælderen. Sådan som jeg fornemmer det, bliver min farmor slæbt bagefter mig. Men vi sidder ikke lænket i samme rum. Ikke i starten. Han har hårdt fat i mig, ham der har taget mig med. Han tager mig ind i billardrummet, og jeg bliver sat fast omkring benet på billardbordet. Han strammer ikke håndjernene godt nok. De er ikke klikket på plads. Det kan jeg jo godt mærke. Jeg kan komme løs.

Jeg vrider mig fri med det samme, da han er gået. Så søger jeg hen mod kælderskakten. Derhen, hvor der går en dør ud og op fra kælderen til haven.

Jeg ved, at jeg skal op ad trappen og løbe gennem hækken ind til præsten, der bor ved siden af. Der er sådan en stor jernnøgle. Jeg kan ikke få den op. Det kan bare ikke lade sig gøre. Jeg vil så gerne. Jeg gør alt, hvad jeg kan. Men jeg er otte år og kan ikke dreje den. Og der er også en krog. Den sidder for højt til, at jeg kan nå den.

De hører mig. De kommer. Jeg bliver grebet bagfra, og så bliver jeg slæbt ind i fyrrummet.

Farmor er der. Hun er hævet i ansigtet, har også hæfteplaster for munden. Hun har stadig forklæde på. Hun græder. Det er jo det værste for et barn. At se de voksne græde og være fortvivlede. Vi er sat fast med håndjernene til rørene i det der fyrrum, og de kommer med en madras, vi kan sidde på.

De går op. De roder rundt deroppe.

Efter et stykke tid kommer de igen. Med noget vand. De letter på plastret og holder det hen til min mund. Men farmor lader mig forstå, at jeg ikke må drikke det. Hun gør det på en måde, så jeg kan forstå, at det er farligt. Vi ved ikke, hvad der er i. Det er måske forgiftet.

De går igen. Jeg skal tisse.

Der bliver stille ovenpå. Vi kan ikke længere høre noget eller nogen. Vi ved ikke hvorfor. Der bliver bare stille. Vi ved ikke, hvad der er blevet af farfar. Stilhed er heller ikke godt. Det er lige før, det er værre. Vi sidder og lytter efter livstegn. Jeg tror ikke, jeg har tænkt sådan: at vi lytter efter livstegn. Jeg lytter bare. Kan farfar høres nogen steder?

MÆNDENE HAR TAGET bankdirektør Poul Erik Würtzen ud til hans sølvgrå BMW. De vil til banken og tømme boksen. De har forlangt nøgler og koder. Bankdirektøren bedyrer, at han ikke kender koderne, og at han heller ikke vil være i stand til at åbne pengeboksen alene. De truer ham. Hvis ikke han gør, som de siger, vil halsen blive skåret over på både hans hustru og barnebarn nede i kælderen.

De kører mod Forstædernes Bank på Hovedvejen i Glostrup. Der er ikke langt. De parkerer ud for banken, som er lukket. Bankdirektøren åbner døren ud mod vejen i håb om at fange nogens opmærksomhed. Han når næsten ud af bilen, da han bliver hevet ind igen.

»Det kommer du til at fortryde,« siger én af mændene til bankdirektøren.

Han ved ikke, hvad han skal lægge heri. De har walkie-talkier og er i forbindelse med andre. Er der stadig nogen af dem hjemme hos hans kone, Ellen, og barnebarnet Mette? Würtzen ved det ikke. Der er flere vidner til scenariet. Blandt andet har et vidne set én af mændene være oppe ved bankens hoveddør. Muligvis i et forgæves forsøg på at låse sig ind. Banden opgiver sit forehavende. De kører tilbage til villaen på Heggelunds Allé. De fører bankdirektøren ned i kælderen og ind i billardrummet, hvor de knebler og bagbinder ham og efterlader ham lænket til det ene bordben.

»Jeg skal bare tisse gennem bukserne. Det siger farmor. Hun taler ud under plastret, som gaber ligesom mit. Vi sidder på denne her madras, og jeg kan ikke lide at tisse på den. Ikke når farmor sidder på den. Til sidst er jeg nødt til det.

Farmor forsøger at få håndjernene af. De sidder heller ikke, som de skal. Ligesom da jeg selv fik dem på første gang. Og hun har tynde håndled. Hun spytter på sit håndled og forsøger at lade dem glide af. Hun siger, jeg skal gøre det samme. Jeg skal også spytte ud gennem åbningen under plastret. Jeg bryder mig ikke om at skulle spytte på farmor. Det er ikke rart.

Men farmor kan se en udvej. Sådan er farmor.

Jeg sidder og forsøger at komme i tanke om noget godt. Det kan jeg huske. Jeg ønsker at tænke på noget godt. Det er vel det, man gør i sådan en situation, man prøver at holde fast i noget. Jeg kan tydeligt huske, at jeg får fremkaldt et billede af mine undulater derhjemme. Jeg kan se dem helt tydeligt, høre dem og fornemme dem, og så mor og far og det hele.

Jeg ved ikke, hvor lang tid der går. Det føles som lang tid. Jeg ved heller ikke, hvornår de vender tilbage. Og jeg ved ikke, at farfar nu sidder inde i billardrummet. Det er ikke gået op for mig. De rumsterer rundt ovenpå igen. Det kan jeg høre. Men de kommer ikke ned igen.

Jeg tror, farmor fornemmer, at farfar er der. Inde i det andet rum. Jeg ved det ikke. Vi har aldrig talt om det. I dag kan jeg forestille mig, at han sidder derinde. Han sidder der uden nogen som helst anelse om, hvad der er blevet af os. Han ved det ikke. De har givet ham tæsk. Han er helt forslået. Han ved ikke, hvad der er sket med farmor og mig. Han må have haft de mest forfærdelige forestillinger.

Til sidst lykkes det for farmor. Hun kommer fri. Hun går op. De er gået igen. De er der ikke mere.

Det næste, jeg husker, er, at politiet kommer. De kan få mig fri. Vi skal på politistationen. Men jeg har jo tisset i bukserne. Det er ubehageligt. Det er flovt. Farmor finder noget rent tøj. Vi har været igennem alt det dér, og alligevel har hun overskud til at sørge for, at jeg får skiftet tøj.

Jeg kan ikke huske min farfar. Hvordan han ser ud og har det. Måske fordi jeg er så optaget af det med, at jeg skal have rent tøj på. Men jeg tror også, at man kan blokere sådan noget. Farfar var i mine øjne en stor og agtværdig mand. Han var i hvert fald ikke én, man bare lige sagde ’sgu’ til. Han var bankdirektør, husets herre og holdt på formerne. Og så har han vel stået dér. Helt ydmyget.

Jeg kan godt huske farmor. Hendes ansigt. Hun forsøger at holde stand over for panikken. Hun er skræmt. Men hun forsøger at skjule det. Af hensyn til mig.

Der er en læge på stationen. Han tilser os. Han har en lineal. Skrammer og mærker bliver målt op og noteret ned. Farmor har blodudtrækninger i øjnene fra kvælertaget. Det ved jeg fra senere. Hun var i livsfare.

Vi snakker ikke ret meget med politiet, lige da det var sket. Vi snakker heller ikke meget selv – farmor, farfar og jeg.

Jeg sidder på bagsædet af en politibil. Jeg bliver kørt hjem alene. Af en meget ung politibetjent. Det er mærkeligt at tænke på. Men jeg tror ikke, mine forældre helt har fået at vide, hvad der rent faktisk er sket. Hvor alvorligt det har været. Og heller ikke at farfar og farmor måske ikke er i stand til at køre med. Jeg ved det ikke. Jeg ved bare, at jeg sidder på bagsædet af politibilen. Tænk sig, jeg kører i politibil, når jeg at tænke. Det er mærkeligt.

De står der. Både far, mor og min søster. Jeg ved ikke, hvad de siger. ’Jamen, helledusseda’ eller sådan noget. De har ikke fået så meget at vide. Og jeg er otte år og ved ikke, hvad jeg skal sige. Jeg har ikke lyst til at tale om det. Jeg har ikke lyst til at sige til dem, at mændene kom ind og gjorde alt det mod os. Mod mig, farmor og farfar. Og jeg kan heller ikke forklare det. Jeg ved jo ikke hvorfor. Det er der ingen, der har fortalt mig. De kan ikke forstå det. Jeg kan ikke forklare det.

Det er begyndelsen på, hvor svært det bliver at tale om i årene efter.

Jeg kan huske, at de har dækket op, så vi kan få noget at spise. Sådan er det i vores hjem. Man kan sætte sig ned og få en spegepølsemad eller noget andet og så snakke om tingene og falde lidt ned, når der er sket noget, eller nogen har været væk og kommer hjem. Så de har dækket op. Også til farmor og farfar. Men de kommer ikke. De er taget hen til farbror, som også bor i Glostrup.

Først dagen efter kommer min farmor og farfar op til os i Vallerød.

De kommer. De er der. Men de fortæller ikke noget. Heller ikke til min mor og far. Vi sidder ude i haven og spiller kort, som vi plejer. Vi spiller rommy. Min farmor er blå og gul i ansigtet. Hun siger ikke noget. Ikke om det. Det gør vi ikke i mange år. Ikke når farmor og farfar er til stede.

Jeg kommer til psykolog. Det sørger min mor og far for. Det er ikke sådan noget, der sker automatisk, som det vil gøre i dag.

Min farmor og farfar taler ikke med nogen. De bliver aldrig de samme igen. Slet ikke farfar.

POLITIET MENER, DET ER NARKO. Det er teorien. Overfaldsmændene i Glostrup ville røve millioner af kroner til en stor narkohandel. Man sørger for at have mange civile betjente ude i bestemte værthusmiljøer i ugerne efter. På et tidspunkt er der altid nogen, der taler over sig.

Det er, hvad familien Würtzen får at vide. Det er et spørgsmål om tid, så dukker der oplysninger op, der kan føre til arrestation af de maskerede mænd. Et par måneder senere bliver Jens Holger Jensen, en fremtrædende figur i Blekingegadebandens tidlige år, slået ihjel i en trafikulykke i Århus. En lastbil kører ind i den bil, hvori Jensen sidder og overvåger en bank.

Jens Holger Jensen er i forvejen under observation af Politiets Efterretningstjeneste. Hans lejlighed ransages af PET og politiets rejsehold. Her finder man blandt andet et Krak-kort over København. På kortet er et område i Glostrup markeret. Området indbefatter både bankdirektør Würtzens hjem samt banken, hvor han er direktør.

Politiet intensiverer efterforskningen af den såkaldte »Appel-gruppe«, som Jens Holger Jensen har forbindelse til. Uden at finde yderligere beviser i Glostrup-sagen.

Der går ni år.

I april 1989 anholdes en bande i en røverisag. Fire af medlemmerne, Jan Weimann, Peter Døllner, Torkil Lauesen og Niels Jørgensen, sigtes også for frihedsberøvelse og forsøg på røveri i sagen med bankdirektørfamilien i Glostrup. I bogen »Blekingegadebanden« hedder det, at kriminalfolkene »ikke kun kan genkende den brutale professionalisme, men også en række særtræk som brugen af lejede eller stjålne varevogne, forklædning, våben, dæklejligheder, falske legitimationspapirer og moderne kommunikationsudstyr«.

Politiet har ingen konkrete beviser i Glostrup-sagen.

Mette Würtzen er 17 år og går i gymnasiet, da hun møder op på Politigården til konfrontation. Bankdirektør Würtzen er der også. Farmoren vil ikke. Hun er 77 år, har dårligt hjerte og dårlige nerver.

Niels Jørgensen nægter at stille op i konfrontationen. Mette Würtzen og bankdirektøren ledes én for én med hver sin politimand ind foran tre gange syv mænd, der holder skilte op foran sig med bogstaver på. Mette Würtzen udpeger, ifølge politirapporten, »med rimelig sikkerhed Torkil Lauesen« som den, der fikserede hende. Poul Erik Würtzen kan ikke genkende nogen af mændene med sikkerhed.

Det er ikke nok for anklagemyndigheden.

Få uger senere kører et medlem af Blekingegadebanden galt ved Birkerød. Han bringes bevidstløs på hospitalet. Den smadrede bil står tilbage spækket med spor. Der er forklædningsudstyr som falske overskæg og parykker, diverse identitetspapirer, fremmed valuta og en afgørende telefonregning på en adresse i Blekingegade på Amager. Der er tale om en lejlighed fyldt op med våben, sprængstof, raketudstyr og med efterladte nedfældede planer for blandt andet røveriet mod postkontoret i Købmagergade.

Anklageskriftet mod Blekingegadebanden kan skrives.

Mette Würtzen og hendes bedsteforældre modtager brev. Deres sag er ikke den del, der står stærkest. Den glider ud af anklageskriftet. Der er grove røverier. Og der er ikke mindst et politimord, som banden vil blive tiltalt og dømt for, lyder ræsonnementet.

»Ingen og intet er sig selv mere.

Jeg kan ikke sove alene mere. Vi får lavet en køjeseng. Så kan min søster sove inde på mit værelse sammen med mig. Men det er ikke godt nok. Jeg sover alligevel inde hos mor og far. Vi flytter til et hus, der har kælder, som jeg hele tiden kan høre noget fra. Familien har fået mere plads. Det er dejligt. Jeg har fået en kælder at holde øje med.

Det hører ikke op.

Min familie gør alt, hvad den kan for at skabe tryghed. For at jeg skal få det godt igen. Og vi taler om det derhjemme. Det kommer også langsomt på afstand. Men det sidder i mig. Det kan dukke op igen når som helst. Hvilket det også gør ind i mellem. Jeg har aldrig fortalt om det til jævnaldrende. Det nærmeste jeg nogensinde er kommet, er at skrive en stil i generelle vendinger om terrorisme. Og det er først i gymnasiet, det sker.

Jeg flytter også skole kort efter. Så kan vi lægge det bag os. Jeg kan starte som en helt ny Mette. Det tænker både jeg og mine forældre. Men det kan jeg ikke. Jeg kan ikke være alene. Det kan farmor og farfar heller ikke.

Medlemmerne af banden er meget hurtigt ude af fængslet igen. De er ikke dømt for mordet på politibetjenten. Inden jeg er færdig med min uddannelse, har en af dem allerede fået job i Københavns Kommune. Jeg tænker på, om jeg kan få et job. Jeg følger dem gennem aviserne.

En af dem skal forelæse på universitetet om forbrydelse og straf. Min far var censor dér og meget vred over det.

Jeg læser på RUC. Jeg får en depression. Men jeg kommer mig og opnår en god eksamen.

Farmor og farfar flytter først sent fra huset i Glostrup. De bor der i mange år efter overfaldet. Døren til kælderen er i stykker. Den er nødtørftigt repareret af min farmor. Så den bliver lappet på en måde, så det lige går an. Farmor kommer alligevel ikke meget i kælderen længere. Men de bor der. Sådan noget må man stå igennem. Det skal man kunne klare.

I deres sidste år flytter de til Svendborg, hvor min farbror og tante bor. Farfar er ikke længere til at komme i kontakt med. Han har trukket sig ind i sig selv. Han dør før farmor.

Jeg sidder på Svendborg Sygehus ved min farmors seng. Og her bliver det sagt. Vi har gennem årene vidst, at det her var sket for os. Vi har genkendt det i hinanden. Men det er ikke noget, vi har talt om.

’Vi to, vi har noget særligt sammen,’ siger hun til mig. Det bliver sagt.

METTE WÜRTZEN SAD HJEMME og så Bo Weymann sidde og holde pressemøde i fjernsynet.

Hun slukkede. Hun kunne ikke holde det ud. Han sad dér og sagde, at han har tre børn og kone. Kortene skulle lægges på bordet, sagde han. Og hvad mente han med »soning«?

»Jeg har læst filosofi. Betyder det, at forholdene så skulle være i balance igen, at han vil have tilgivelse eller hvad? For det kan han ikke få. Han har jo ikke engang selv lagt kortene på bordet. Jeg var meget, meget vred. Når vi spiste familiemiddag med min farmor og farfar, talte vi aldrig om, hvad der var foregået. Jeg ved ikke, om Weymann sidder der og spiser familiemiddag med sin bror (Jan Weimann, også medlem af Blekingegadebanden og regnes for én af to medlemmer, der kan have dræbt politibetjent Jesper Egtved Hansen i Købmagergade, red.) og deres familier, og så har de det bare hyggeligt eller hvad? Det har jeg svært ved at forstå,« siger Mette: »Hvorfor træder han frem og taler om soningsproces, når han og de andre ikke mere kan straffes for det?«

Hun måtte slukke for »Stemmen«. Ellers skulle hun stå og forklare for sin datter, hvorfor mor var så oprevet. Det ønskede hun ikke.

Datteren var stadig ude i badekarret med feber. Hun skulle heller ikke være i vandet for længe.

»Jeg ringede til Arly, min mand. Han var på arbejde. Jeg sagde, at ham Weymann sad dér med sin pæne, bløde sweater og sagde, at han levede et helt normalt liv, og at han var helt normal, og at han var én af dem i Blekingegadebanden. Det var vist det, jeg sagde i telefonen. Ikke mere. For Arly ved godt, at det ikke har været helt normalt for mig. At det ikke har været helt normalt for os. Det ved han alt om,« siger Mette.

Det var et fåtal, hun fortalte sin historie. Blekingegadebanden havde ellers ikke ligefrem været et sjældent konversationsemne gennem årene. Hverken på RUC, hvor Mette Würtzen gik, og hvor nogle autonomt anlagte medstuderende mente, at banden var fantastisk og virkelig gjorde noget ved undertrykkelsen af palæstinenserne. Hun afstod fra at begynde med: »Nu skal I høre en historie …«. Eller ved sociale sammenkomster, hvor emnet dukkede op. Mette skulle ikke være den, der spolerede en fest. Eller på arbejdet, hvor kollegaer måske talte i frokostpausen om, at de havde læst Øvig Knudsens bøger. Mette kunne se, hvor malplaceret det ville være, hvis hun bidrog. Alt omkring hende ville gå i stå.

»Jeg har altid gået rundt med sådan en stor, sort ubestemmelig ting i maven. Jeg ved ikke, om det ville fortage sig, hvis der faldt en dom. Men det er, som om de havde ret til at gøre det, når de ikke fik nogen straf,« siger Mette.

De talte om det i familien Würtzen. Både Mette og hendes mand. Samt hendes mor, Ninna, og Mettes far, Hans, og storesøster Hanne. De talte længe og grundigt om det og blev enige. Mette måtte give sin historie en stemme.