De andre i miljøet kalder Jørgen for »en af de sidste«. Selv om hans liv og hverdag er styret af en konstant jagt efter kokain og heroin, holder han sit fokus. Han er god til at dosere, få spist mad, være social og generelt have en rytme. Han blev lært op af en gammel ven Henrik, som desværre er død nu, men han havde styr på sagerne. De var nogle af de første i Danmark, der lærte at ryge heroin, og Jørgen har aldrig tage en overdosis.



Jørgen trækker sin cykel, men er forpustet. Han har en aftale med en dealer ved Bruuns Galleri, og det er bedst at være der til tiden. Hans krop er helt foroverbøjet.



»Fuck mand, jeg når det ikke,« siger Jørgen fortabt.



De forbipasserende sender Jørgen skeptiske blikke.



»Ja, det er spændende, ikke?« siger han.



Da han ankommer, sænker roen sig. Han fløjter, synger, imiterer et par velkendte skuespillere og spørger samtlige forbipasserende: »Giver du en cigaret?«



De fleste siger nej.



Jørgen svarer: »Nå, du ryger ikke? Det var da fornuftigt.«



Han smiler, og alle smiler tilbage.



Nok får Jørgen to daglige fix heroin på klinikken hos Center For Misbrugsbehandling, men de yderligere fem-ti daglige fix må han skaffe andre steder. Han har prøvet afvænning – flere gange endda. Men han er altid faldet i igen. Der er ingen grund til at spilde flere kræfter eller penge på endnu et forsøg – det løb er kørt.



En sort bil med tonede ruder ruller op til kantstenen, forhandlingen tager et halvt minut.



Jørgen vandrer rundt i lejligheden. Han er høj. Han leder efter noget. Et gammelt billede af Ole og Jørgen dukker frem bag hans mannequindukke. Brødrene er iklædt hvidt tøj og spiller op til kameraet. Det er Inger, som har fotograferet sine to sønner på besøg hjemme i Malling.



De beskyttede hinanden. De passede på hinanden. Han kan ikke rumme, hvis Inger også dør. Han kan ikke dø før hende. Det, Jørgen kan, er at leve.

