Jeg var 20 år og boede i Frankrig. Jeg gik på sprogskole, og i fritiden gik jeg på opdagelse i byen, jeg boede i. Jeg havde fået lov at bo hos en fyr, som jeg stolede på og betragtede som en ven.



En aften sad vi og så tv i stuen. Fyrens bror, som også boede i lejligheden, var ude, så vi var alene i huset. Det havde vi været mange gange før.



På et tidspunkt begyndte han at skubbe til mig. Slå mig med en pude. Pjatte. Jeg tænkte ikke videre over det og slog lidt igen.



Han begyndte at kysse mig, og jeg kyssede først lidt igen, men trak mig hurtigt. Pludseligt ændrede situationen sig. Han grinede ikke længere, men tvang mig ned på ryggen og holdt mig fast. Jeg sagde, han skulle slippe. Jeg prøvede at skubbe ham væk, men han var meget stærkere end mig.



Jeg kunne ikke få øjenkontakt med ham. Han var helt væk. Flåede bare i mit tøj. Han lagde sin underarm over mit bryst og hals, og pressede mig ned med al sin vægt, så jeg næsten ikke kunne få vejret.



Med den anden hånd åbnede han mine bukser. Derefter var det som om, at jeg gav op. Min krop reagerede ikke, og jeg fik en følelse af at glide ud af mit selv.



Jeg tænkte, at det bare skulle overstås, og at jeg måske ikke kunne tillade mig at sige nej, fordi han lod mig bo gratis hos ham og hans bror.



Han tog alt mit tøj af, mens jeg lå på ryggen og kiggede op i loftet. Et meget smukt loft. Han havde fortalt, at Ludvig den 14. engang havde sovet i dette værelse, og det eneste jeg tænkte på var, at jeg lå og stirrede op i det samme loft, som Solkongen engang havde ligget og kigget op i.



Jeg kan ikke huske alt, hvad der skete. Ser det mest i glimt. Men jeg kan huske smerten og lugten. Da han var færdig, tog vi tøj på igen og satte os tilbage i sofaen og så tv. Kort tid efter kom lillebroren hjem og snakkede og grinede. Jeg sad som forstenet.



Stuen stank af storebrorens pik, og jeg kunne ikke forstå, at lillebroren ikke kunne lugte det. At han bare kunne sidde der og grine af The Simpsons uden at opdage, at noget var helt galt.



Herefter er der et sort hul, og jeg kan ikke huske, hvad der efterfølgende skete.



Det næste jeg husker er, at jeg sad i et tog på vej ud af byen og græd. Jeg følte mig skyldig, fordi jeg ikke kæmpede mere imod, og fordi jeg ikke turde anmelde ham. Jeg følte, at jeg ikke havde ret til at kalde ham, hvad han var: voldtægtsmand.



Der gik mange år, før jeg fortalte om voldtægten. I mellemtiden har jeg forsøgt at fortrænge det. Det er først, da jeg hører om andres oplevelser med voldtægt, at jeg begynder at tilgive mig selv.



Det har været svært for mig at bearbejde oplevelsen, når den mest udbredte fortælling om voldtægt er, at det er noget fremmede monstermænd gør i mørke gyder, og hvis ikke du sparker ham i nosserne, er du nærmest selv ude om det. Jeg blev voldtaget af en ven. Jeg havde grimt søndagstøj på. Vi sad i en varm og hyggelig stue. Og i stedet for at sparke, frøs min krop til is, da han trængte ind. Men det var stadig voldtægt.

