Det hænder fra tid til anden, at man får sat de helt rigtige ord på en fornemmelse, man længe har haft. Når det sker, oplever man en art forløsning eller lettelse. Sådan er det! Alt, hvad jeg hidtil har fornemmet, kan nu samles i et enkelt punkt eller udtryk. Med ét har man greb, og dermed begreb, om noget, man tidligere blot vagt fornemmede.

Senest, det skete for mig, var da en bekendt for nylig påpegede, at en særligt anstrengende gren af menneskeheden er personer, der har en lang, dårlig uddannelse.

Hvor er det dog rigtigt, kunne jeg ikke lade være med at tænke – idet jeg mindedes utallige frugtesløse samtaler med skråsikre mennesker, der bedrevidende holdt fast i de snæversynede skabeloner og fikse ideer, de under deres ophold på universitetet var blevet bibragt. I den gensidige tro hos både underviser og studerende, at dette udgjorde »en uddannelse«. Men hvad er det nærmere, der går galt hos den, der har en lang, dårlig uddannelse? Er der noget i den eksisterende forskning, der eventuelt kan give en dybere forståelse?

Den såkaldte Dunning-Kruger-effekt har sit navn efter de to amerikanske psykologer David Dunning og Justin Kruger. De beskrev i 1999, hvordan inkompetente mennesker har en systematisk tendens til at overvurdere sig selv. Inkompetente mennesker – konkluderede de – forstår ikke, at de mangler viden og færdigheder, og de genkender ikke viden og færdigheder hos andre. Som konsekvens af denne forståelsesblokering, får de et urealistisk selvbillede, som blandt andet kommer til udtryk, når de skal vurdere, hvor gode de er i sammenligning med andre.

Hvis Dunning-Kruger-effekten virkelig eksisterer – og det tyder alt på – er det nærliggende at forestille sig, at dette at modtage en lang uddannelse, der tillige er dårlig, virker som en art forstærker.

Dunning og Kruger viste nemlig, at hvis man udsætter en inkompetent person for oplæring, så vil dette oplæringsforløb i mange tilfælde bevirke, at den inkompetente person får en aha-oplevelse og begynder at forstå, hvor meget hun eller han faktisk mangler i forhold til den kompetente.

Stigende indsigt i hvor meget, man ikke ved og ikke kan inden for et bestemt område, giver i mange tilfælde et mere realistisk selvbillede. Om det så efterfølgende får folk til at give op eller lægge sig i selen for at blive bedre, er en anden sag, der ikke er plads til at diskutere.

Har man en lang uddannelse, der i sammenligning med tilsvarende uddannelser i andre lande er svag, kunne en hypotese være, at man overbetoner det formelle – nemlig at man har siddet den af på et universitet og erhvervet sig et eksamensbevis. Mens man samtidig undervurderer det reelle: at man ikke ved og kan nær så meget som den, der har den samme uddannelse i en stærk udgave.

En oberst i Frelsens Hær er som regel klog nok til ikke at diskutere militære anliggender med oberster fra de væbnede styrker. Desværre udviser universitetskandidater fra det, der svarer til Frelsens Hær, sjældent den samme tilbageholdenhed, når de taler med andre kandidater, der kommer fra steder, man kunne sammenligne med Jægerkorpset. Det er derfor, personer med lange, dårlige uddannelser er så anstrengende.