En torsdag formiddag står der pludselig en cykel op ad billetskranken inde på Statens Museum for Kunst. Eller: cykel og cykel. Hvis det, vi forstår ved en cykel, er et køretøj, hvis fremdrift hviler på pedalkraftens bevingede principper, er cyklen her ikke nogen cykel, for den har ingen pedaler. Lad os kalde den et avanceret sammenklappeligt løbehjul for voksne.

Der er gratis adgang til museet, så de ansatte må have set lidt af hvert gennem årene. Men det er, som om dette køretøj med sin blotte tilstedeværelse sender nogle usynlige psykosociale svingninger gennem rummet, som aftvinger en reaktion fra omgivelserne. Svingninger, der får billetdamerne til at læne sig ud over skranken og sige ih og åh og ringe som besatte til kolleger inde i bygningen; svingninger, der gør den agtsomme museumsvagt i indgangshallen usikker på, om han skal intervenere eller ej. Han ender med at blive stående derude, uroligt, uden at slippe løbehjulet af syne.