I de seneste måneder er en række unge, danskfødte kvinder rejst til Mellemøsten for at slutte sig til Islamisk Stat. Alene i maj rejste mindst ni unge kvinder fra Vestsjælland med det mål. Mindst fem af de ni har kurdisk oprindelse. For udenforstående er det nemt at få den tanke, at der i den kurdiske kultur må ligge et kim til fascination af radikal islam og patriarkalsk kultur, som den IS praktiserer. At de etniske minoritetsbørn drages af islamiske bevægelser, må kunne forklares med, at de følger i deres forældres fodspor.

Vi, der kender den kurdiske kultur og de ramte familier, ved, at de unges opbakning til IS i mange tilfælde tværtimod er udtryk for et brud med forældregenerationens værdier.

For mens unge kvinder, som er født og vokset op i Danmark i sekulariserede og velintegrerede indvandrerfamilier, slutter sig til IS, kæmper kurdiske kvinder i Syrien og Irak mod IS og for en sekulariseret, civiliseret og ligestillet verden i lighed med vestlige værdier og demokratier. Drivkraften bag den bevægelse, der også betragtes som ’kurdisk feminisme’, er Kurdistans Arbejderparti (PKK).

PKK blev stiftet i 1978 som en reaktion på den tyrkiske nationalstats homogeniseringsprojekt og kæmper i dag for kurdisk selvstyre i regionen. Bevægelsens ideologiske udgangspunkt er, at man ikke kan frigøre samfundet uden at frigøre kvinderne først, fordi kvinderne generelt er den mest undertrykte gruppe i samfundet. Kvindernes befrielse fører derfor til Kurdistans befrielse, som er bevægelsens egentlige formål.

Qua organisationen er kurdiske kvinder blevet aktive og populære aktører i den offentlige debat om det kurdiske spørgsmål. Partiprogrammet fastslår en kvindekvote på 40 procent i bestyrelserne i alle kurdiske organisationer under PKK – både de legale og de illegale. Kvinderne deltager også i organisationens væbnede kamp. En tredjedel af PKK’s mere end 15.000 guerillasoldater menes at være kvinder.

PKK’s kvindesyn har skabt en social bevægelse i regionen, der påvirker opfattelsen af køn og forandrer kønspositioner i det kurdiske samfund. Kvinderne er begyndt at opfatte sig selv som politiske aktører, der er ligestillede med mænd. Denne effekt kan man også se i Syrien og Irak efter udbruddet af borgerkrigen og krigen mod IS.

Kurdere i disse lande er begyndt at organisere sig selvstændigt med inspiration fra PKK’s ideologi for at kunne beskytte deres lande og de andre minoritetsgrupper.

Kvinderne har oprettet deres særskilte hær, hvor de kæmper mod jihadister og Assad-regimet. De kurdiske kvindehære er ikke homogene, da arabere, aleviere, assyrere, ezidiere, turkmenere, shiitter og flere andre etniske og religiøse grupper med tiden har sluttet sig til dem. I Syrien har de sammen dannet selvstyrede områder, hvor de kæmper for et sekulært, demokratisk og føderalt Syrien. Set i det lys er det paradoksalt, at netop kvinder med kurdiske rødder udgør så stor en del af den gruppe af nydanske kvinder, der på det seneste har valgt at slutte sig til IS’ kamp i Mellemøsten.

IS er fjenden

Jeg kender personligt fædrene til tre af de fem kurdiske kvinder, der sluttede sig til IS i maj. Efter min mening er de velintegrerede borgere, som har et sekulariseret familieliv i det danske samfund. De har sympati for den kurdiske politiske bevægelse i Mellemøsten, og de er stolte af kurdiske kvindekrigere, som kæmper hårdt mod IS.

Derfor er det ekstra hårdt for dem, at deres døtre tilslutter sig fjenden. De siger direkte, at de hellere så, at deres døtre havde tilsluttet sig kurdiske kvindekrigere, for så havde de ikke behøvet at føle skam, men kunne i stedet være stolte af dem.

Det er meget svært for fædrene at gennemskue, hvorfor deres døtre har meldt sig til IS’ hellige krig. De mener, at de har det godt med etniske danskere og med at være i Danmark, og derfor bekymrer de sig blandt andet for, hvorvidt deres børns beslutning vil ødelægge den gode interaktion mellem etniske minoriteter og etniske danskere.

Dette gælder også for de pårørende til den formodede syrienkriger HC, der også har kurdisk baggrund, og som netop er blevet fundet skyldig i at have ladet sig hverve til IS. Hans familie kæmpede frem til hans fængsling for at få ham ud af det radikaliserede miljø.

Fælles for fædrene er, at de ikke betragter IS som muslimer. De mener, at IS er en kriminel fundamentalistisk bevægelse, som under banneret hellig krig misbruger islam. De mener også, at deres børn er blevet hjernevasket, for ellers ville det i deres øjne have været umuligt at hverve dem til IS.

Unge religiøse

Ser man mere overordnet på forskellen mellem den ældre generation af indvandrere og deres børn, er det en kendsgerning, at nogle indvandrerbørn bliver mere religiøse end deres egne familier – på trods af at familierne ikke deler deres børns stærke religiøsitet. Det er i højere grad børnene, der påvirker deres familier religiøst, end omvendt.

Indvandrerfamilier bibeholder naturligt deres traditioner og kultur fra oprindelseslandet, selv om de bor i Danmark. De videregiver deres sprog, kultur, tradition og religion til deres børn nøjagtig som alle andre familier, men i reglen er de ligeså sekulariserede som etniske danske familier. Det kommer som en overraskelse for mange af dem, når deres børn bliver stærkt religiøse.

Den ældre generation ser først og fremmest religion som en kulturel tradition, mens den unge generation opfatter religion som en livsstil, identitet og ideologi. Til forskel fra den ældre generation er den unge generations viden om religion mere dybtgående og detaljeret, og derfor fremstiller de deres opfattelse af islam som rigtig islam. De beskylder samtidig den ældre generation for at basere sin tro på uvidenhed og for at blande kultur og religiøsitet sammen. Som en ung kvinde engang sagde til mig: »Min mor har givet mig en tro, mens jeg har givet hende en religion.«

Pointen er, at unge etniske minoriteter selv træffer et valg. Unge finder selv vejen til religionen, når de prøver at finde deres oprindelige rødder, og når de bliver bevidste om, at de er anderledes end etniske danskere. Familien og omgivelserne er ikke afgørende – i mange tilfælde styrer familien slet ikke børnene mod islam. Religion bruges af de unge som en måde at positionere sig i forhold til de fremmede – for eksempel de etniske danskere.

Alternativ identifikation

Det ser ud til, at de nye islamiske tendenser blandt unge etniske minoriteter skaber en subkultur, hvor der opstår nogle nye normer og værdier, som ikke bare er på tværs af de etnisk danske, men som også bryder med den eksisterende moral og kultur inden for det samfund, hvor de unge har deres kulturelle rødder. Den nye subkultur billiges ikke af de unge etniske minoriteters egne familier og slægter.

Vil man væk fra den islamiske radikaliserings spor, er det måske en mulighed at bringe den kurdiske feminisme mere i spil som en fortælling, der kan bidrage til unge andengenerationsindvandre kvinders forsøg på at skabe sig en identitet.

For Vesten ville en sådan udvikling også være en gevinst. Hvis man vel at mærke ville begynde at åbne øjnene for PKK’s rolle som politisk og social bevægelse i stedet for blot at opfatte PKK som en terrororganisation eller som bekvem midlertidig allieret i kampen mod IS.