Lørdag sker det. Tusindvis af kontanthjælpsmodtagere vil kunne logge ind på deres netbank og se, at der står færre penge, end der gjorde sidste måned.

For nogle vil det være en forskel på et par hundrede kroner. For andre vil det være tusindvis af kroner og en forskel, der betyder, at de må flytte fra hus og hjem. Den nyeste prognose fra Beskæftigelsesministeriet er, at 33.000 bliver ramt af kontanthjælpsloftet, men hvor mange det præcist kommer til at dreje sig om, er der ingen, der ved. Hvor mange penge den enkelte mister, afhænger af den pågældende modtagers specifikke situation.

Derudover vil omkring 9.000 ifølge ministeriet blive ramt af 225-timersreglen. Den går ud på, at man skal arbejde 225 timer på et år. Ellers bliver man trukket 500-1000 kroner om måneden.

Tilsammen udgør de regeringens kontanthjælpsreform, og den er ikke bare endnu et politisk indgreb i rækken. Den er det klareste eksempel på det skifte, som alle midterpartierne i nogen grad har bidraget til over flere årtier, men som især den borgerlige fløj, nu eksempelvis med kontanthjælpsloftet, har ført an i:

Socialpolitik er blevet beskæftigelsespolitik. Tag ikke fejl; hverken loftet eller 225-timersreglen handler i nævneværdig grad om besparelser eller nødvendighedens politik. De er faktisk et udtryk for ægte politisk vision. De handler om, at regeringen og støttepartierne mener, at de har fundet det bedste svar på spørgsmålet om, hvordan man gør den enkelte borger, og for så vidt dermed samfundet, velfungerende.

Svaret er arbejde. Dem, der ikke har et, skal have det både for deres egen og for andres skyld. Det er derfor “det skal kunne betale sig at arbejde,” som regeringen siger. Kontanthjælpsreformens indførsel er med andre ord årets største socialpolitiske begivenhed, så her bliver du klædt på med tre centrale tal, der i korte træk viser rundt i spørgsmålene:

Hvorfor vi har reformen? Hvem den rammer? Og frem for alt: Kommer den til at virke?