Hans fingre var så langt nede i min hals, at de ramte min gane. Det var der, jeg vågnede. Hvis jeg selv havde åbnet munden, var jeg måske ikke blevet så overrasket over den pornoagtige gag-lyd, som fulgte.

Under andre omstændigheder, med en mand jeg rent faktisk ville bolle, havde jeg måske ovenikøbet nydt lyden, væskeophobningen i halsen og det kontroltab, man føler, når man er ved at blive kvalt af én, man stoler på.

Men under andre omstændigheder havde jeg været vågen, og jeg bilder mig selv ind, at man ikke skal stole på mænd, som kvæler én, når man sover.

Nok er min seksualitet utilregnelig og nogle gange i et omfang, så den overrasker både mig og den mand, jeg har sex med. Men den er altid vågen, og den ved altid, når den vil have mere. Den ved også, når den vil have overskredet grænser, men når det er tilfældet, bliver jeg liderlig og tryg, ikke angst og forvirret.

Jeg tænker, det er sådan, sex skal føles, uanset hvilke præferencer man har: liderligt og trygt.

Sådan var det ikke den vintermorgen.

Røven i vejret

Det fortsatte sådan i fire timer. Jeg sov, og så vågnede jeg. Sov og vågnede.

Jeg kan ikke huske, hvor mange gange det gentog sig, men det var lidt ligesom, når man vågner fra en drøm, som man ved vender tilbage, lige så snart man falder i søvn igen. Drømmen var bare en næsten fremmed mands uønskede hænder på og i min krop, og når jeg kunne mærke, mine øjenlåg var ved falde i, gjorde jeg mig mentalt klar til at skulle fjerne hans hænder igen.

Vi havde festet sammen aftenen inden, og det var ikke meningen, han skulle sove i min seng. Han lagde sig der, og jeg tænkte: Irriterende, men whatever. Klokken er otte om morgenen, og vi er stegte. Fair nok, han ikke kan overskue at tage hjem, fair nok at jeg ikke kan overskue en akavet situation.

Efter at have fjernet hans hænder fra cirka alle steder på min krop, gjorde jeg noget, som overraskede mig, men som alligevel føltes rigtigt. Jeg vendte røven i vejret. Jeg tror måske ovenikøbet, at jeg selv tog mine trusser af og placerede min røv sådan, som man nu gør, når man gerne vil tages bagfra.

Når man gerne vil.

Man kan også sige, at jeg lod ham tage mig. Jeg samtykkede, og i momentet var det helt simpel cost-benefit.

Jeg var glad. Det virkede befriende.

I hvert fald rarere end at skulle fortsætte med at falde i søvn med angsten for at skulle vågne op med hans fingre i min krop. Der var en vis tryghed i at vide, at det ville få en ende.

Jeg tror ovenikøbet, jeg fremtvang en form for støn, og jeg prøvede at få det til at virke ærligt, for han måtte da gerne tro, at han evnede at give mig en orgasme, hvis det betød, han blev færdig hurtigere. Bonussen ved stillingen var selvfølgelig, at jeg ikke behøvede se hans ansigt imens.

Når ting er forbi

Jeg ville gerne sige, at jeg led, eller at jeg var bange og skubbede ham væk. Det ville bare ikke passe.

Jeg lod ham, og imens gloede jeg ind i væggen og tænkte på praktiske ting. Fordi han havde holdt mig vågen alt for længe, kunne jeg nok ikke nå at bage en kage til min mors fødselsdag næste dag, som jeg havde lovet hende, og hvad ville hun mon sige til det. Hun ville nok blive lidt skuffet uden at ville indrømme det.

Jeg kan også huske, at jeg tænkte, at jeg i stedet måtte gå i Lagkagehuset og købe en af de der overpriced, fesne kager, og hvad mit minus på kontoen mon ville sige til det, og at jeg egentlig glædede mig til at mærke hans sperm oppe i mig – ikke fordi jeg ville have det i min krop, men fordi det ville være slutningen på noget, jeg godt ville have skulle ende, men som jeg selv lod begynde, da jeg vendte røven i vejret.

Og når ting er forbi, kan man få fred.

Se, dét var den ultimative fordel i min cost-benefit-analyse.

Hvilket mærkat passer her?

Jeg har mere end én gang overvejet, om den skam- og skyldfølelse, jeg har slæbt rundt på siden, har fået næring af, at det foregik på den måde. At jeg tænkte på min mors fødselsdag, mens jeg lod ham gøre sig færdig og bruge min krop. At jeg ikke var bange eller slog ham. At jeg ikke råbte eller sagde nej direkte.

Men jeg tænker, det er sådan, det føles at give op. Man har forsøgt, og nu orker man ikke længere. Og vigtigst af alt, i hvert fald i min cost-benefit-analyse: Man vurderer, at det ikke nytter noget. Det er dér, man lader ting ske. Og smerten er man i momentet overbevist om, man har kalkuleret med. Derfor kan man lettere omfavne den og lade, som om den er velkommen. Så længe det bare er for en stund.

Sådan var det for mig.

Og det er her, I måske kan hjælpe mig. For folk fortæller mig, at samtykke er simpelt, men hvorfor ved jeg så ikke, om det, der foregik den morgen, var voldtægt?

Jeg ved ikke, hvilket mærkat jeg skal sætte på det.

Mine veninder ved ikke, hvilket mærkat de skal sætte på det. Bevares, nogle siger, det klart var voldtægt, andre siger, det var en ubehagelig og dårlig sexoplevelse med massive misforståelser, men det har ikke gjort mig mindre forvirret.

Center for Seksuelle Overgreb på Rigshospitalet ved ikke, hvilket mærkat de skal sætte på det. Til samtalen sagde de, at han helt klart havde overskredet mine grænser, og at jeg kunne vælge at melde ham, hvis jeg ville – så skulle de nok gemme det materiale, de havde indsamlet til undersøgelserne.

Øh, ja, gud fanden er mine grænser blevet overskredet, og selvfølgelig kan jeg gribe knoglen og melde ham, hvis jeg vil, men fortæl mig, om jeg burde. Fortæl mig, om det er det her, folk kalder samtykke, eller om det er det, folk kalder voldtægt.

Jeg troede, at man altid ville vide, om man blev voldtaget. At man ikke ville være i tvivl.

Debatten om seksuelt samtykke, og hvorvidt vi skal have en samtykkebaseret voldtægtslovgivning, hviler for mig at se på en præmis om, at der ikke er noget mellem samtykke og voldtægt. På den måde virker samtykke som et enkelt koncept, både i teori og praksis: Enten foreligger der samtykke, eller også gør der ikke. Gør der ikke, er det ikke sex. Så er det voldtægt.

Et simpelt regnestykke. Men jeg kan ikke finde facit.

Det var ikke hans intention

Jeg sagde aldrig direkte nej, og jeg valgte selv at vende røven i vejret. Det ved jeg.

Jeg ved også, at jeg i stedet for at fejre min mors fødselsdags næste dag endte med at ligge udsplattet, grædende og uden ord i hendes arme på min alt for lille sofa. Den kradser på huden og endnu mere, når ens kinder er røde og ømme af gråd. Det er sådan, jeg vil huske mors fødselsdag. Og kagen, den blev selvfølgelig ikke til noget.

Nok har jeg intet sprog for, hvad der skete den morgen, men jeg ved, at det ikke er den følelse, jeg plejer at være efterladt med efter sex. Ikke næste dag, og ikke ni måneder efter. Det må ikke forfølge én.

Jeg ved bare ikke, om det gør det til en voldtægt.

Jeg har talt med ham, og han var sød. Det var vigtigt for mig, han ikke skulle føle det som en anklage, men at vi skulle have en dialog om, hvad der skete mellem os. Den indgik han i, og på en mere empatisk måde end jeg havde turdet håbe på. Han var chokeret over min oplevelse, men han underminerede ikke mine følelser eller det faktum, at mine grænser blev overskredet, og at han var motoren.

Han ville være der for mig, og jeg skulle aldrig tøve med at kontakte ham, hvis jeg havde brug for at snakke eller ønskede mere afklaring, sagde han. Og så sagde han noget andet vigtigt: Det var ikke hans intention.

Jeg meldte ham aldrig, for jeg var i tvivl.

Men måske kan I svare mig på, om jeg er blevet voldtaget, for jeg er stadig i tvivl.