Tirsdag kommer den første, officielle undersøgelse af den proces, der i 2003 førte til dansk deltagelse i angrebet på Irak. Det sker, når den uvildige historiske rapport – den såkaldte krigsudredning – klokken 10 bliver offentliggjort ved et pressemøde på Københavns Universitet.

Krigsudredningen er en historisk undersøgelse af Danmarks deltagelse i krigene i Kosovo i 1999, Afghanistan fra 2001 og Irak fra 2003. Men på forhånd er det mest opsigtsvækkende, hvad den ikke indeholder – den vil nemlig ikke give svar på, om Irakkrigen var lovlig, eller om fanger i Afghanistan og Irak i strid med folkeretten blev udleveret til tortur.

Udredningen er dog alligevel interessant, blandt andet fordi den kan kaste lys over tre centrale punkter:

Punkt ét: Forpligtede Venstres statsminister Anders Fogh Rasmussen sig i forhold til en dansk deltagelse i Irakkrigen, før Folketinget vedtog at gå med i krigen?

Punkt to: Hvad skete der i Statsministeriet med den FN-rapport, hvis konklusioner gik imod den danske regerings påstande om Iraks lagre af kemiske og biologiske våben?

Punkt tre: Hvad skete der, da udenrigsminister Per Stig Møller fortiede centrale oplysninger om Iraks nedlagte atomprogrammer under afslutningsdebatten om dansk krigsdeltagelse?

Disse tre spørgsmål vender vi tilbage til. Først lidt om baggrunden for, at vi er endt med en krigsudredning.

I sommeren 2015 blev den igangværende kommission, der skulle undersøge Irak- og Afghanistan-krigene lukket uden mulighed for at gøre sit arbejde færdig, og det var herefter, at krigsudredningen blev iværksat af Venstre, Dansk Folkeparti, Liberal Alliance, De Konservative og Alternativet.

Den historiske undersøgelse blev udvidet til at omfatte krigen i Kosovo i 1999, men blev indskrænket fra at undersøge juridiske og folkeretlige spørgsmål i forbindelse med krigene.

Skillelinjen med Kosovo er historisk interessant, fordi beslutningen i 1999 om at deltage i NATO’s bombardementer i Eksjugoslavien, uden opbakning fra FN’s Sikkerhedsråd, markerede et dramatisk skifte i dansk krigspolitik. Før Kosovo gik Danmark kun i krig i FN-regi.

Men det er en barberet, historisk undersøgelse og ikke en fuld kommissionsundersøgelse, der præsenteres tirsdag, og det er naturligt at have et særligt fokus på rapportens behandling af Irakkrigen. Det var den omstridte beslutning om at deltage i krigen i Irak, der sammen med den danske håndtering af fanger førte til, at Irak- og Afghanistankommissionen blev nedsat i 2012 under den socialdemokratiske statsminister Helle Thorning-Schmidt – tre år senere altså lukket ned igen før tid af statsminister Lars Løkke Rasmussen (V).

Foghs og Wolfowitz

I forhold til punkt ét var der især én, lidt undersolgt begivenhed i kølvandet på nedlæggelsen af Irak- og Afghanistankommissionen, som det var værd at holde øje med.

Dengang i sommeren 2015 faldt det lidt under radaren i tumlen fra det netop overståede valg. Der var nok også en vis metaltræthed i medierne i forhold til dækningen af krigen i Irak og dækningen af et krigsgrundlag, der efterhånden lå længere og længere tilbage.

Regeringspartiet Venstre havde skrevet ind i sit regeringsgrundlag, at krigsdeltagelsen var ’tilstrækkeligt belyst’, og at kommissionen skulle nedlægges.

Derfor var det ikke den store overraskelse, da Politiken den 2. juli 2015 klokken 17.01 kunne skrive:

»I forlængelse af regeringsgrundlaget ’Sammen for fremtiden’ har Justitsministeriet i dag underrettet Irak- og Afghanistankommissionen om, at kommissionen skal ophøre med sin virksomhed.«

Lidt mere overraskende var det, da samme avis blot fem en halv time senere kunne offentliggøre artiklen ’Hemmeligt notat: Fogh varslede støtte til USA et år før Irakkrigen’.

Det hemmelige notat kan muligvis vise sig at være centralt for at forstå Danmarks rolle i Irakkrigen. Notatet var et referat af et møde, som daværende statsminister Anders Fogh Rasmussen havde med USA’s viceforsvarsminister Paul Wolfowitz den 27. marts 2002, det vil sige et år før, Folketinget den 21. marts 2003 vedtog, at Danmark skulle deltage i den militære aktion til afvæbning af Irak for landets masseødelæggelsesvåben.

Notatet rummer ifølge Politiken den oplysning, at statsminister Anders Fogh Rasmussen i marts 2002 lovede den amerikanske viceforsvarsminister, at »Danmark ville til sin tid utvivlsomt yde sin støtte« i forhold til Irak.

Det fremgår ikke klart af Politikens referat, hvad denne støtte kunne være. Men mødet mellem Fogh og Wolfowitz handlede officielt om »forsvarsemner af fælles interesse«.

Den amerikanske præsident George W. Bush tager imod den danske statsminister Anders Fogh Rasmussen i Camp David den 9. juni 2006. Jason Reed

Kronologien er vigtig. I international storpolitik er faktorernes orden ikke ligegyldig. Først fremlægger man beviser og presser til det yderste for en fredelig løsning. Når alt er prøvet af, så beslutter man at gå i krig. Ikke omvendt. Politikens referat af Statsministeriets referat kan potentielt bestyrke den mistanke, at der blev spillet mikado med faktorernes orden i forløbet op til angrebet på Irak i 2003.

Bush’ tre hovedfjender

Det har i flere lande længe været et kritikpunkt af krigen i Irak, at beslutningen om at gå i krig blev taget først, og at beviserne derefter blev tilpasset beslutningen.

For eksempel viste et internt referat fra premierminister Tony Blairs administration fra juli 2002, at »Bush ønskede at fjerne Saddam ved en militær aktion, retfærdiggjort af terrorisme sammenholdt med masseødelæggelsesvåben. Men efterretninger og fakta blev tilpasset politikken«.

Dette dokument blev lækket til The Times i 2005 og indgik i den britiske såkaldte Chilcot-rapport om Tony Blairs beslutning om at gå med i krigen mod Irak.

I marts 2002 havde USA’s præsident Bush blot få uger tidligere udpeget Irak som en af blot tre globale hovedfjender, der støttede terrorisme og stræbte efter masseødelæggelsesvåben. Da Fogh over for Wolfowitz gav tilsagn om »utvivlsomt« at støtte USA, skulle der gå yderligere syv måneder, før den amerikanske efterretningstjeneste CIA fremlagde sin samlede rapport om Iraks våbenprogrammer.

Der skulle gå otte måneder, før FN vedtog den resolution, der sendte våbeninspektørerne ind i Irak for at eftersøge og destruere masseødelæggelsesvåben og der skulle gå yderligere næsten et år, før USA erklærede, at alle forsøg på at få Irak til frivilligt at afvæbne sig havde været forgæves, og at man nu ville indlede det militære angreb på landet.

I øvrigt en konklusion som USA nåede uden opbakning fra hverken NATO eller fra FN's Sikkerhedsråd, der ønskede at lade våbeninspektørerne i Irak gøre deres arbejde færdig.

Der blev aldrig fundet masseødelæggelsesvåben i Irak, hverken før eller efter krigens begyndelse.

Årelang kamp

Politikens afsløring var meget sparsom på oplysninger og beskrev blot notatet som »et klassificeret mødereferat fra Statsministeriets arkiver, som Politiken kender indholdet af«. Men inden lækagen af notatet var der forløbet et 12 år langt slagsmål om aktindsigt i særligt dette referat.

Statsministeriet havde ignoreret aktindsigtsanmodninger. Statsministeriet havde afvist at svare på anmodninger. Klagesager ved Folketingets Ombudsmand var blevet forhalet. Spørgsmålet om aktindsigter i referatet og andre papirer var taget op i folketingssalen som spørgsmål til Anders Fogh Rasmussen.

Kort af langt: Det har ikke siden juni 2003 været muligt at slå, hive eller sparke Statsministeriet frem til en kopimaskine med det følsomme notat. Det er den dag i dag ikke udleveret til offentligheden, undtagen i den lækage der gør, at Politiken »kender indholdet«, men indholdet af Politikens artikel er ikke blevet bestridt af hverken politikere eller af Statsministeriet.

I 2016 kom det frem, at Statsministeriets kopi af dette notat lå i et indtil da hemmeligholdt arkiv i ministeriet, det såkaldte sikkerhedsarkiv, der består af et pengeskab i ministeriet. Arkivet, der var ukendt selv for prominente forskere i sikkerhedspolitik, rummer ganske få særligt følsomme dokumenter, og referatet af mødet mellem Fogh og Wolfowitz indgik i det materiale, som Statsministeriet og de andre ministerier afleverede til Irak- og Afghanistankommissionen.

Politikens kilde havde enten kendskab til notatet fra det aflåste pengeskab i Statsministeriet eller også havde kilden sit kendskab til notatet fra den kommission, der endeligt og formelt var blevet lukket ned få timer før, til vrede for oppositionspolitikere, men også til frustration for de jurister, der efter tre lidt slingrende år endelig havde fået løftet kommissionen op på et nogenlunde velfungerende sæt skinner.

På den baggrund er det værd at holde øje med, om og i givet fald hvordan krigsudredningen redegør for Anders Fogh Rasmussens møde med Wolfowitz i 2002 og i det hele taget de forhandlinger og møder, som Fogh Rasmussen og daværende udenrigsminister Per Stig Møller deltog i hen over foråret og sommeren 2002.

Det kunne for eksempel være det møde, som Per Stig Møller havde med USA’s udenrigsminister Colin Powell ombord på skoleskibet Danmark i juli 2002. Her fortalte Colin Powell, at det var et spørgsmål om »stærke følelser« for præsident George W. Bush at få fjernet Saddam Hussein, gerne med militær magt.

FN-rapporten der forsvandt

I forhold til punkt to er det værd at følge strømmen af oplysninger ind i den såkaldte Irak-kreds i den danske administration, der bestod af blandt andet folk fra stats-, udenrigs- og forsvarsministeriet, samt Forsvaret og efterretningstjenesterne. Det gælder især FN-rapporten ’Unresolved Disarmament Issues’.

Rapporten er dateret to uger før den danske beslutning den 7. marts 2003 om at deltage i det militære angreb, der skulle sikre tilintetgørelse af Iraks masseødelæggelsesvåben. Men i rapporten konkluderede FN’s våbeninspektører, at Iraks lagre af biologiske og kemiske våben måtte være rådnet op.

Rapporten blev mailet til Irak-kredsen få minutter over midnat mellem 7. og 8. marts. Statsministeriet stod sammen med blandt andet Udenrigsministeriet som modtager af mailen, men har officielt aldrig modtaget rapporten, på trods af at samme mail gik fint igennem til de øvrige modtagere.

Soldeater i den danske lejr, Camp Einherjer, nær Basra i det sydlige Irak i februar 2007. I dag kommer krigsudredningen om Danmarks deltagelse i tre krige siden 1999. David Bering

Endelig er der punkt tre, nemlig de oplysninger, som daværende udenrigsminister Per Stig Møller ikke gav videre til Folketinget. Her er det værd at følge det internationale atomenergiagentur IAEA’s sidste rapporter på deres vej ind i de danske ministerier. IAEA konkluderede blandt andet, at de ’beviser’, der var fremlagt om Iraks forsøg på at importere uran, byggede på forfalskede dokumenter. Atomenergiagenturet nåede frem til en endegyldig konklusion om, at Irak ikke havde noget aktivt atomprogram, endsige noget atomvåbenprogram.

Denne konklusion blev skrevet ind i håndakter, som Per Stig Møller havde i hånden, da han gik på Folketingets talerstol i minutterne før afstemningen om dansk krigsdeltagelse, men han læste det ikke op. Oplysningen om Iraks nedlagte atomprogrammer blev ikke givet videre til Folketinget. Vi ved til dato ikke, hvorfor disse afgørende oplysninger ikke blev fremlagt. Men det kan vi måske få svar på i krigsudredningen.

V: Tilstrækkeligt belyst

Den historiske krigsudredning er en underlig krøllet lille plante, der dybest set ikke er sået af Venstre selv, og derfor har fået lov til at spire i et af de lidt mere stenede og triste områder af regeringens baghave.

Venstre har siden 2003 ment, at grundlaget for Irakkrigen er »tilstrækkeligt belyst«. Netop de ord er gået igen i utallige besvarelser på spørgsmål om blandt andet de påstande, der blev fremsat før krigens start om Iraks masseødelæggelsesvåben.

Men efter nedlæggelsen af kommissionen i 2015 kom det på tale at offentliggøre hele det arkivmateriale, som kommissionen havde modtaget. Liberal Alliance var positiv over for en sådan offentliggørelse, og dermed var Venstre-regeringen på vej i mindretal om Irak-dokumenterne.

Det hele endte den 25. maj 2016 med en politisk aftale om en ’Uvildig udredning af det historiske forløb i forbindelse med Danmarks militære engagement i Kosovo, Irak og Afghanistan’.

Krigsudredningen blev mødt med massiv kritik allerede før nedsættelsen. I et brev til Rektorkollegiet opfordrede seks historieprofessorer til en boykot af undersøgelsen. Forskerne talte blandt andet Kurt Jacobsen fra CBS, Bent Jensen fra SDU og Claus Bryld fra RUC.

Forskerne kritiserede, at ministerier og efterretningstjenester kunne afvise at udlevere dokumenter til undersøgelsen, og at »hele konstruktionen er i strid med almindelig videnskabelig etik og praksis«.

Det indgik i aftalen om undersøgelsen, at den skulle kortlægge baggrunden for de politiske beslutninger om dansk deltagelse og sikre en retvisende beskrivelse og læring for eftertiden.

Siden er det kommet frem, at regeringspartierne bag beslutningen om at gå i krig med Irak har nægtet at give forskerne adgang til referater fra interne møder. I Dansk Folkeparti, der var støtteparti og med i beslutningen, hævder man, at der ikke findes sådanne interne referater.

Krigsudredningen Efter de meldinger, der er kommet fra lederne af undersøgelsen selv, så vil den krigsudredning, der bliver offentliggjort tirsdag, fokusere på fire områder: Ydre forhold, herunder de trusselsbilleder der var på tidspunktet for beslutningerne og Danmarks forhold til andre lande og internationale institutioner.

Indre forhold, herunder enkeltpersoners roller, de skiftende regeringer og myndighedernes roller.

Fortidens skygger, herunder hvordan krigsbeslutninger hviler på erfaringer fra tidligere konflikter og Danmarks udenrigspolitiske tradition.

Forventninger, herunder hvilke gevinster Danmark kunne forvente at få ved at gå ind i – eller blive væk fra – en krig, og hvilke omkostninger man kunne forvente.

De to forskere bag undersøgelsen, lektor Rasmus Mariager og professor Anders Wivel, beskrev selv i november 2016, hvordan de opfattede deres mandat. De to forskere skrev, at manglende viden om baggrunden for Danmarks militære engagement i snart to årtier har »bidraget til en polariseret debat om dansk udenrigs- og sikkerhedspolitik«.

De to forskere forklarede, at de ville forsøge at få beskrevet, hvilke oplysninger danske beslutninger om krigsdeltagelse byggede på, hvordan oplysningerne blev inddraget i de politiske overvejelser, og hvilke oplysninger der blev givet videre til Folketinget.

Ved den politiske aftale i 2016 udvidede Lars Løkke Rasmussens regering undersøgelsen fra at omfatte krigene i Irak og Afghanistan til også at omfatte den danske krigsindsats i Kosovo.

Det kunne godt minde lidt om politisk drilleri, for hvor det var Venstre der stod i spidsen for missionerne i Irak og Afghanistan, så var det den socialdemokratisk ledede regering under Poul Nyrup Rasmussen, der i 1999 besluttede, at Danmark skulle deltage i indsatsen i Eksjugoslavien, til trods for, at det var umuligt at få grønt lys til krig i FN’s Sikkerhedsråd. Det var NATO, der stod for Kosovo-aktionen.

Kosovo kom til at markere en milepæl i dansk udenrigspolitik. Før Kosovo gik Danmark kun i krig med FN i ryggen, men efter Kosovo har NATO og forskellige koalitioner i stigende grad afløst FN som ramme for dansk deltagelse i militære operationer. Angrebet på Irak skiller sig dog ud ved hverken at blive bakket op af NATO eller FN.

Før 1990 havde Danmark deltaget i 13 militære operationer, heraf de tolv i FN-regi. En operation fandt sted før dannelsen af FN, nemlig det danske bidrag til besættelsen af Tyskland efter Anden Verdenskrig. Efter 1990 har Danmark deltaget i 76 militære operationer – heraf 33 i FN-regi og 25 under NATO.

Niels Klingenberg Vistisen er krigshistoriker og var en del af det sekretariat i Forsvaret, der betjente Irak- og Afghanistankommissionen. Han har i en kronik i militærtidsskriftet Olfi kritiseret arbejdsbetingelserne for krigsudredningen i særdeles skarpe vendinger, især det forhold at udrederne kun må citere fra klassificerede dokumenter med tilladelse fra myndighederne:

»Det er blevet kaldt censur, men i min optik er det meget værre. Censur er vel, når man ikke må sige eller skrive noget. Når man derimod nærmest bliver fortalt, hvad man skal skrive, er jeg mere fristet til at kalde det historieforfalskning,« skrev Niels Klingenberg Vistisen, da aftalegrundlaget blev offentliggjort.

Men Niels Klingenberg Vistisen havde en vigtig pointe, da han alligevel mente, at undersøgelsen skulle gennemføres og offentliggøres på trods af de urimelige indskrænkninger i forskernes arbejdsrammer: Arkiver er ikke fuldstændige, og arkivmateriale forsvinder. Noget, men langtfra det hele, ender i Rigsarkivet.

Derfor er det sidste udkald.

Tidslinje, dansk deltagelse i tre krige: 24. marts 1999: NATO foretog bombardementer af jugoslaviske mål i perioden fra den 24. marts til den 10. juni. Formålet var at bremse den krig, der havde stået på i Kosovo siden 1996. Operationen blev indledt uden mandat fra FN’s Sikkerhedsråd.

NATO foretog bombardementer af jugoslaviske mål i perioden fra den 24. marts til den 10. juni. Formålet var at bremse den krig, der havde stået på i Kosovo siden 1996. Operationen blev indledt uden mandat fra FN’s Sikkerhedsråd. 11. september 2001: USA blev ramt af et terrorangreb, hvor tre kaprede fly blev fløjet ind i World Trade Center og Pentagon. Et fjerde kapret fly styrtede ned i Pennsylvania.

USA blev ramt af et terrorangreb, hvor tre kaprede fly blev fløjet ind i World Trade Center og Pentagon. Et fjerde kapret fly styrtede ned i Pennsylvania. 2. oktober 2001: NATO erklærede, at pagtens artikel fem, den såkaldte musketered, trådte i kraft efter al-Qaedas terrorangreb på USA. Musketereden betød, at angrebet mod USA skulle betragtes som et angreb kollektivt mod samtlige NATO-lande.

NATO erklærede, at pagtens artikel fem, den såkaldte musketered, trådte i kraft efter al-Qaedas terrorangreb på USA. Musketereden betød, at angrebet mod USA skulle betragtes som et angreb kollektivt mod samtlige NATO-lande. 7. oktober 2001: USA indledte angrebet på Afghanistan, den såkaldte Operation Enduring Freedom. I slutningen af december 2001 blev en ny overgangsregering indsat i landet.

USA indledte angrebet på Afghanistan, den såkaldte Operation Enduring Freedom. I slutningen af december 2001 blev en ny overgangsregering indsat i landet. 29. januar 2002: USA’s præsident George W. Bush udpegede tre lande, der indgik i ’ondskabens akse’, der blev beskyldt for at udvikle masseødelæggelsesvåben og have forbindelse til terrorister. De tre lande var Nordkorea, Iran og Irak.

USA’s præsident George W. Bush udpegede tre lande, der indgik i ’ondskabens akse’, der blev beskyldt for at udvikle masseødelæggelsesvåben og have forbindelse til terrorister. De tre lande var Nordkorea, Iran og Irak. 27. marts 2002: Statsminister Anders Fogh Rasmussen lovede ifølge et hemmeligt referat USA, at Danmark ’utvivlsomt vil støtte’ USA.

Statsminister Anders Fogh Rasmussen lovede ifølge et hemmeligt referat USA, at Danmark ’utvivlsomt vil støtte’ USA. 8. november 2002: FN’s Sikkerhedsråd vedtog resolution 1441 om inspektion og destruktion af Iraks masseødelæggelsesvåben, UNMOVIC. Inspektionerne blev ledt af svenskeren Hans Blix. UNMOVIC fandt ingen våben.

FN’s Sikkerhedsråd vedtog resolution 1441 om inspektion og destruktion af Iraks masseødelæggelsesvåben, UNMOVIC. Inspektionerne blev ledt af svenskeren Hans Blix. UNMOVIC fandt ingen våben. 20. marts 2003: USA, der havde opgivet at få mandat fra FN’s Sikkerhedsråd, indledte invasionen af Irak. Dagen efter vedtog Folketinget at støtte krigen. Iraks hovedstad Bagdad faldt den 9. april 2003.

USA, der havde opgivet at få mandat fra FN’s Sikkerhedsråd, indledte invasionen af Irak. Dagen efter vedtog Folketinget at støtte krigen. Iraks hovedstad Bagdad faldt den 9. april 2003. April 2003: USA og Storbritannien nedsatte Iraq Survey Group ISG under ledelse af David Kay. ISG indledte en eftersøgning af ulovlige våben. USA nægtede efter besættelsen FN’s inspektører i UNMOVIC adgang til Irak. I oktober 2003 offentliggjorde ISG en rapport om undersøgelserne uden at have fundet masseødelæggelsesvåben.

USA og Storbritannien nedsatte Iraq Survey Group ISG under ledelse af David Kay. ISG indledte en eftersøgning af ulovlige våben. USA nægtede efter besættelsen FN’s inspektører i UNMOVIC adgang til Irak. I oktober 2003 offentliggjorde ISG en rapport om undersøgelserne uden at have fundet masseødelæggelsesvåben. 30. september 2004: USA offentliggjorde den såkaldte Duelfer report om Iraks våbensystemer. Rapporten var på 1.000 sider og konkluderede, at det irakiske styre ikke havde nogle formelle, nedskrevne planer om at genoplive våbenprogrammer.

USA offentliggjorde den såkaldte Duelfer report om Iraks våbensystemer. Rapporten var på 1.000 sider og konkluderede, at det irakiske styre ikke havde nogle formelle, nedskrevne planer om at genoplive våbenprogrammer. Juli 2007: Danmark afsluttede sin mission i Basra i det sydlige Irak.

Danmark afsluttede sin mission i Basra i det sydlige Irak. Januar 2015: – Danmark afsluttede den militære indsats i Afghanistan under ramme af NATO-missionen ISAF, men fortsatte sit militære bidrag i Afghanistan inden for rammerne af NATO’s Resolute Support Mission, primært med trænings-, rådgivnings- og støttefunktioner.