Del 3



Undergången



Jag blev inte bara alltmer socialt isolerad, jag började också förändra min personlighet. Ett tag fick jag för mig att jag inte kunde lyssna på den musik jag gillat under min uppväxt (främst reggae och hiphop) utan var tvungen att börja gilla typiskt nationalistisk musik. Ett problem med detta är ju att nästan alla nationalistiska band suger getpung, även om det finns en del bra nazipunk (t.ex. Midgårds Söner) och vissa östeuropeiska band som jag hade kunde uppskatta på en rent musikalisk nivå. Under en period fick jag för mig att jag över huvud taget inte kunde umgås med folk av ickesvensk etnicitet, jag tvingade mig själv att ogilla svenska bekanta som hade relationer med invandrare, osv.



I perioder gymmade jag och tränade kampsport maniskt. Det var bra för kroppen men knappast för själen. Jag fantiserade om att återigen möta invandrarkillarna som rånat mig på stan och hur jag avväpnade dem och misshandlade dem brutalt. Jag började bli stiff, ilsken och paranoid i vardagen. Jag blev rasande över de mest triviala motgångar. Om jag vid den här tiden hade fått en anledning att gå över gränsen och ge mig på någon i en krogkö eller liknande hade det kunnat gå fullständigt åt helvete. Tack och lov hände det aldrig.



I perioder ledde min starka övertygelse till att jag levde nyktert och sunt eftersom jag sällan festade och inte hade tid att dega i soffan. Men det fanns också perioder då jag satt och drack mig full ensam framför Flashback på helgerna och lät tangenterna glöda.



Kvällen då SD kom in i riksdagen kan ha varit en av de lyckligaste i mitt liv. Vi hade lyckats, vi hade vunnit, och jag hade gjort min del i kampen. Jag kände mig sliten och rent av lite trött på alltihop, men nu skulle jag i alla fall få min belöning. Jag visste att jag låg bakom dussintals eller hundratals av de nya röster SD fått.Jag ville slicka fiendens tårar som gräts i direktsändning när SD blev större än kommunisterna. Det var flera års förhoppningar och väntan som kulminerade, och jag var övertygad om att jag skulle vakna till en bättre, gyllene värld dagen därpå.



Ett dygn senare postades SD:s hackade kontaktregister på nätet, där mitt namn naturligtvis fanns. Jag läste i medierna om sverigedemokrater som misshandlades eller knivhöggs och såg bilder på hur tiotusentals människor demonstrerade mot valresultatet ute på staden. Jag fick ett smärre nervsammanbrott den veckan efter valet. Under några hemska dygn slutade jag helt att ta del av nyheter och gick knappt ut ur lägenheten. Jag var övertygad om att alla visste sanningen, att alla var ute efter mig. Snart skulle det sitta en yxa i dörren, jag skulle få sparken från mitt extrajobb och de vänner jag hade kvar skulle ringa och säga upp kontakten. Jag vågade inte annat än sitta hemma och jag drack mig full flera kvällar i rad för att över huvud taget kunna sova. Jag började läsa på om andra länder och på fullt allvar planera hur jag skulle emigrera för att komma bort från landet som hatade mig och börja ett nytt liv någon annanstans. Jag är medveten om ironin i detta.



Den mest hätska stämningen och uthängningarna upphörde snabbt, men mitt själstillstånd blev inte mycket bättre. Allt verkade gå åt fel håll. Ingenting hade blivit bättre för att SD kom in i riksdagen. Paranoian ökade.



Sedan kom Breivik. Jag kommer nog aldrig att glömma kvällen den 22:a juli 2011 som började med luddiga rapporter om att al-Qaida hade tagit på sig ett bombdåd mot Oslo, innan hela bilden plötsligt stod klar några timmar senare. Jag tror inte att jag sov någonting den natten. Jag satt bara och uppdaterade NRK gång på gång tills de sammanbitna norska poliserna i direktsändning meddelade att det er minst 80 drepte på Utöya



Jag var inte ensam om att påverkas av Breivik. På Flashback gick många av de nationalistiska skribenterna igenom personliga kriser dygnen efter massakern. Det här var jordens undergång. Allt var kört. Vi kommer alla att bli uppspårade, registrerade och straffade. I efterhand tror jag att en del av skräcken och paniken som Breivik utlöste hos mig och andra likasinnade handlade om att han var så lik oss. Att han inte var någon återfallsförbrytare eller övervintrad nationalsocialist, att han var en helt vanlig kille som hade börjat som oss men gått vidare till att sätta vapen bakom orden. Kunde det ha varit jag?



Här någonstans kulminerade påfrestningarna på mitt psyke. Det fanns ingen kampvilja eller ilska kvar, bara total ångest, rädsla och paranoia. Jag drack alltmer alkohol. I vardagen var jag livrädd, men när jag satt full framför datorn kunde jag fortfarande slappna av, känna mig stark och modig.

I början av hösten 2011 satt jag i föreläsningssalen på universitetet när några studenter från ett av humaniora-programmen kom in och delade ut en enkät till vår klass. En av de många frågorna var vilket parti man sympatiserade med. Ett år tidigare hade jag gladeligen kryssat i SD, gärna så att bänkgrannarna såg, och lämnat in undersökningen med ett leende. Nu blev jag helt ställd.



Vilka risker fanns det om jag satte ett kryss i SD:s ruta? Undersökningen var anonym och vi var 150 pers i klassen, men det torde inte finnas många sverigedemokrater vilket innebar att mitt svar skulle stå ut.



Var undersökningen ett förtäckt försök till åsiktsregistrering från universitetet? Skulle kopior skickas till Expo eller någon ljusskygg handläggare på någon av alla antidiskrimineringsmyndigheter och diarieföras? Fanns det folk som satt och jämförde sådana här enkäter med namnen på klasslistorna och stulna kontaktregister från SD i syfte att identifiera oliktänkande? Var läraren med i konspirationen? Borde jag varna övriga i klassen att inte uttrycka sina verkliga åsikter, eller var de i själva verket också delaktiga? Jag sneglade försiktigt på personerna som satt närmast mig. Hur mycket visste de om mig? Vad hade jag sagt? Misstänkte de mig?



Det här är naturligtvis inte en frisk persons tankar, och det inser jag i efterhand. Dagen efter enkätundersökningen i klassen fick jag min första riktiga panikångestattack. Jag slutade att gå på lektioner och seminarier och satt bara hemma och pluggade. Jag hittade på svepskäl för att slippa muntliga redovisningar och salstentor och få göra kompletteringsuppgifter istället. Jag hörde inte av mig till några kompisar. Jag jobbade aldrig. Jag åkte inte buss. Jag var rädd för allt. Alla, allting runt mig var farligt, riskabelt, illasinnat. Jag tappade även vikt och utvecklade magsår under den här perioden.



Någonstans mitt i allt det här eländet började en tanke ta form i mitt huvud: Vad svårt livet har blivit.



Vad var det egentligen jag hade gjort? Varför måste jag känna såhär? Varför kunde jag inte vara en vanlig person och göra saker som andra i min ålder gjorde, tänka som de gjorde, leva som de gjorde? Fanns det en väg ut ur det här?



Det fanns det, när jag till slut hade viljan. Jag började det nya året med att ta ett tremånaders uppehåll från Flashback, jag läste inga alternativa medier, jag försökte att ignorera det som hände i världen och politiken. Jag avprogrammerade mig sakta från destruktiva tankar och åsikter. Jag tvingade mig att inte reflexmässigt fnysa och rynka på näsan när jag såg en beslöjad kvinna på stan. Jag försökte att koncentrera mig på den lilla världen så mycket jag kunde och jobba mig utåt. Jag gick till en psykolog och började reda upp mina mentala problem och min panikångest, jag började arbeta upp kontakten med ett par av mina närmsta gamla kompisar, jag fyllde dagarna med bra och lättsamma TV-serier och datorspel. Jag dejtade till och med en trevlig tjej ett tag. Det här är naturligtvis inte intressant för er, så jag avstår från att närmare beskriva hur mitt liv har utvecklat sig det senaste året.





*********************************************





Jag vet inte riktigt vilken respons jag förväntar mig på den här långa berättelsen. Många kommer antagligen att tycka att det är ganska patetiskt och tragiskt och det gör inget, för jag har insett att det är en ganska patetisk personlighet jag beskriver. Jag bryr mig inte om ifall jag blir kallad feg, förrädare, vekling eller idiot. De flesta av er vet ändå inte vem Mästerkatten är, och mitt verkliga jag är inte Mästerkatten längre. Jag är den jag alltid har varit, den som mina vänner och anhöriga känner mig som och tycker om. Det kommer jag att fortsätta vara, men Mästerkatten är det slut med.



Vad är sensmoralen? Att nationalister har fel? Ja det tycker jag visserligen att de har, men den här berättelsen handlar egentligen inte om politik utan om en osund kultur runt en politisk åskådning. Jag är övertygad om att det finns intelligenta nationalister, goda nationalister, nationalister som mår bra. Men det finns en sjuklig kultur runt den nationalistiska rörelsen på internet. Det sjuka består i att man avskärmar sig från allt som motsäger den egna världsbilden och trissar upp ett hat och en paranoia hos varandra mot resten av samhället. Det är ett sektbeteende. Det leder till radikalisering och skapar instabila människor. Några få hämtar geväret och ger sig på den fientliga omgivningen. En del knäcks istället mentalt som jag gjorde. De flesta gör ingetdera, men jag är övertygad om att de går miste om mycket.



Jag mår bra nu och trivs med livet, men det går inte att göra det förflutna ogjort. Jag la fyra av mina bästa år på att vara missnöjd, hatisk och leva i ständig skräck eftersom jag inte kunde stå för vad jag egentligen var. De åren kommer inte tillbaka och jag har gått miste om många möjligheter och relationer. Det här inlägget är ett bokslut över allt det.



Om det finns en enda person som läser den här tråden och känner igen sig det minsta lilla så är jag nöjd. Du behöver inte skriva någonting, jag vill bara att du tänker efter hur du mår och vad som är viktigt i ditt liv.