Klockan är tidig eftermiddag.

Det börjar dra ihop sig till nya festligheter.

”I dag blir det igen lite förfest med metallmusik här hos mig och sedan har vi en stor bastu bokad till kvällen. Det brukar bli så här ibland, att mitt födelsedagsfirande drar ut. Ibland firar vi tre helger i rad.” säger Sami.

Så vi beger oss iväg mot den slitna radhuslänga där några av de människor som varit, och är, viktiga för bröderna har samlats. Kompisar, och så ett litet nätverk av vuxna som under alla svåra år haft dörrarna öppna både för bröderna, och flera av de kompisar som också i olika faser har befunnit sig i marginalen.

I en av bostäderna bor Knut-Erik Juvonen, 56.

Han gav 31 år av sitt liv åt ett lokalt företag, men då produktionen för sex år sedan flyttades till Sverige fick han, likt tiotals andra äldre arbetstagare, sparken. Numera är han en av de drygt 150 000 finländare som räknas in i den statliga statistiken över ”svårsysselsatta”, eller som de också kallas: ”strukturellt arbetslösa”.

Inte så att han inte har försökt hitta ett nytt jobb.

”I år har jag skickat in över 30 arbetsansökningar. Men det är inte så lätt att få jobb i min ålder. Med alla bidrag klarar jag av vardagen, fast det blir inte så mycket över – kanske 70 euro per vecka. Men de veckor då jag vet att jag ska ta lite alkohol så äter jag mindre. Nog får jag på något sätt alltid pengarna att räcka.”

Graf som visar att antalet svårsysselsatta var som högst 2016 och nu har gått tillbaka till samma nivå som 2010.

Fast i de här kretsarna spelar statliga epitet ingen roll.

Här räknas solidaritet, inte socioekonomisk status. Den som råkar ha, den delar med sig. Den som behöver, den får. Behoven går i vågor. I det här gänget lever ingen i överflöd.

Men man tar hand om varandra.

”’Knatte’ är min metallpappa. En hygglig typ som alltid låter oss vara här. Han är viktig.” säger Sami.

Under de senaste åren har Sami och ett tiotal andra unga Hangökillar samlat ihop ett eget gäng kring ”Knattes” darttavlor. De ordnar regelbundet vänskapliga tävlingar mot varandra – med medaljer och pokaler – och är det någon som inte synts till på en tid så har det hänt att man bokstavligen hämtat den personen hemifrån.

Spåren av dagar, kvällar, nätter framför darttavlorna syns i de nedslitna väggarna i form av hundratals små hål av pilar som träffat fel. Ibland har också andra saker gått sönder då ungdomarna sena nätter fått för sig att brottas med varandra.

Husets värd förhåller sig stoiskt till ungdomarnas upptåg. Så länge man inte missbrukar narkotika så står dörren till hans hem öppen. De grabbar som hittat hit har under åren blivit lite som de egna barn, som han aldrig själv fick, säger han.