KRÖNIKA

Jag har fått sparken från tv förr. 127 gånger, om jag räknar lite försiktigt. I går var det dags igen.

Min insats i morgonsoffan hos SVT var droppen som fick bägaren att rinna över.

Tack och adjö, sa SVT:s chefer.

Tack och adjö, svarade jag, och äntligen kan jag säga att ni fattat rätt beslut.

Å tack, svarade de en smula generat. Min gamle chef Jan Helin, som en gång i tiden basade på Aftonbladet, var mannen som fattat beslutet, sades det.

– Det var förbanne mig på tiden, fortsatte jag, att ni lägger ner Nöjespanelen, Sportpanelen, Fredagspanelen och alla andra eländiga, andtrutna, okunniga paneler överhuvudtaget.

Bakgrunden är den här: SVT-morgon görs om. Det är ett rimligt beslut. Alla som tittar är urgamla. Urgamla människor är en målgrupp som media inte vill ha - och SVT:s morgontittare är verkligen lastgamla. Jag har en moster som heter Siv och är 85 år. Hon gillar nöjespanelen och det beror nog, om sanningen ska fram, mest på att jag är med, tror jag. Resten av SVT:s morgonprogram tycker hon är sååå mossigt. Hon gillar TV4 bättre med spänstiga människor som Tilde och Jenny. Och Steffo, som visserligen är lika gammal som jag men åtminstone kan dansa hyfsat.

Men SVT:s morgon-tv suger. Där har Jan Helin rätt. Redaktionen är inte glad på honom för det. Den slutar också. Eller sparkas. I veckan var Helin för övrigt gäst och skulle försvara sitt lite konstiga beslut att sända Oliver Stones löjliga program om Putin. Då tog redaktionen sin hämnd. Helin grillades av den skenbart förtjusande Kattis Ahlström och den ytterst påläste Fredrik Wadström från Dagens Eko som har en röst så vacker att lyssnarna rodnar och debattmotståndarna låter som målbrottslingar.

Helin grillades så effektivt att en av Helins gamla medchefer på Aftonbladet sms:ade:

”Det är som att alla på SVT-skolgården bestämt sig för att mobba den där nye tjockisen från Aftonbladet:”

Elakt? Ja. Sant? Kanske.

Snällt var det i alla fall inte. Men i fallet morgon-tv måste jag nog ändå säga att jag tycker att Helin har rätt; morgon-tv suger, dammar och hackar. Morgonpanelerna är oftast usla och pretentiösa och tråkiga och okunniga. Skrap på ytan av tre människor som ska prata om saker som de är så lite okunniga som möjligt om, typ Taylor Swifts nya naglar.

Kulmen nåddes under veckorna när Sven-Erik Magnusson dött och Lill-Babs valdes in i Swedish Music Hall of Fame.

Då satt tre överåriga fjortisar där och Sven-Erik hade de knappt en aning om vem det var och Lill-Babs visste de på det hela taget inte mycket mer om än att hon var med i tv-serien Bonusfamiljen (!).

Hallå.

Tror fasen att eländet måste läggas ner.

Jag har varit med länge. Kulmen på min ångest över det här eländiga spektaklet var när vi fick ett förslag av redaktionen om att vi skulle prata om hur Beyonces graviditet påverkade en popfestival i USA.

Hallå.

Vem bryr sig?

Jag bad att få slippa vara med om skiten, vilket fick en av mina medpanelister - chefredaktör på Nöjesguiden - att visa mitt sura mejl för sin mamma av pur förtjusning. När vi träffades i studion sedan - jag fick igenom min vilja om byte av ämne - så berättade hon att mamman var road, bland annat för att dottern varit rädd för mig hela sin barndom eftersom jag var så elak i Sikta mot stjärnorna (om ni inte vet vad Sikta mot stjärnorna var så får ni fråga era mammor...).

Jag har varit med i morgonpaneler i evigheter. Är det någon som kan kallas Mr Panelhöna så är det jag, möjligen i konkurrens med Göran Greider.

När TV4 startadesin morgon-tv 1992 så blev Fredagspanelen snabbt cementerad med mig, Stigbjörn Ljunggren och Marie Söderqvist. Efter tio år sparkades jag för att de skulle starta en sportpanel också. Det var jag, Peppe Eng och Annika Greder Duncan. Sen sparkades Peppe av oklara skäl men eftersom han två veckor senare var med i Let´s Dance och plötsligt var Sveriges hetaste kändis så ändrades det andnupna beslutet fortare än man kan säga Tittarsiffror.

Två gånger fick jag sparken i direktsändning.

En gång hävdade jag att TV 4 är sämst i världen på sport i tv.

– Tack för den här tiden, sa Steffo.

En annan gång fick jag sparken av Malou von Sivers för att jag hade den tvivelaktiga smaken att hävda att hennes och Lennart Ekdals valprogram varit för dåliga.

– Tack för den här tiden, sa Malou.

Den mest bisarra kulmen på min förvirrade verklighetsbild var när Bo Holmström – alla tv- legendarers moder – en fredag i TV4 frågade om min synpunkt på Irak-kriget.

Lilla jag. Skulle förklara världsläget. För Bo ”Lägg ut” Holmström.

Hallå.

Det kändes lite för stort.

Sämsta programledaren under alla de här 27 åren var nog Jan Guillou. Han ställde hur många frågor som helst till sportpanelen, långa fina intressanta frågor, och sen besvarade han dem själv. Åtta minuters paneltid. Panelen fick aldrig ordet. Sen fick vi går hem efter att ha kvitterat ut det feta gaget.

Nu är festen slut. Tack gode gud för det.

VECKANS PAMP:Jag vet inte hur det gick till riktigt, men jag har blivit invald i styrelsen för Selma Lagerlöf-sällskapet. Det kändes också stort. Mycket stort.