Sällan har ett utspel väckt så febriga reaktioner som veckans presskonferens om vinst i välfärden. Janerik Larsson, Prime-konsult med ett förflutet på Svenskt Näringsliv, varnade för ett "ideologiskt ebolavirus" och Timbros Karin Svanborg-Sjövall förklarade krig på Twitter.

Det tog bara några veckor för högern att gå in i en exilmentalitet där allt till vänster om Löfven bär en omisskännlig lukt av DDR.

Hundratusentals människor sägs vara "drabbade" och potentiella offer. Frågan om Attendos och Academedias vinster har i ett kast förvandlats till den lilla människans rätt att slippa bli överkörd av maktfullkomliga politiker.

Det är skicklig PR-hantering, men som politisk strategi för borgerligheten är det en återvändsgränd.

Alliansen borde i stället återknyta till den självkritik som inleddes efter JB-konkursen förra året. "Vi har varit naiva", konstaterade Jan Björklund (FP) då, och lovade tillsammans med Anders Borg (M) ett stopp för riskkapitalbolag i välfärden.

Det är ditåt som eftervalsanalysen bör styra i stället för att reflexmässigt backa in i Almega-högerns positioner.

Ett av alliansregeringens största misstag var att odla en svensk form av anarkokapitalism: en övertro på att marknaden kan frälsa alla verksamheter. Fri företagsamhet och konkurrens skulle släppas in på så många områden som möjligt för att garantera effektivitet och kvalitet.

Men det är en alldeles för grund syn på marknadsekonomi. Om man exempelvis lägger ut myndighetsutövning på en marknad kommer vi att se hur företag säljer den likt en vara till sina kunder. Det är precis vad som har hänt när det gäller betygen, som stiger lika snabbt som kunskapsresultaten sjunker.

Samma mönster är synligt när det gäller sjukintyg. En färsk granskning visar att det fria vårdvalet i Stockholm har resulterat i fler sjukskrivna och längre ersättningsperioder jämfört med andra landsting. Är man missnöjd med en läkares utslag kan man alltid gå till nästa.

Eller ta svarthandeln med arbetstillstånd. I praktiken har vissa företag gjort till sin affärsidé att sälja uppehållstillstånd i Sverige.

En annan aspekt av anarkokapitalismen är att den över tid bygger upp ett industriellt komplex av övervakning. Den fina omskrivningen för detta är att ställa hårda kvalitetskrav. Men när behovet av att kontrollera att allting går rätt till växer, slukar det alltmer resurser och kväver professionernas autonomi.

Alltmer måste regleras, redovisas och kollas. I stället för att bygga verksamheter på tillit, såsom den finska skolan exempelvis, styrs de med kontroll. Det är den amerikanska vägen - kontraktsekonomin - i stället för den nordiska.

Inom nationalekonomin skiljer man på enkla och komplicerade tjänster. Det förra kan vara sådant som snöröjning eller blodprovstagning och är förhållandevis lätt att lägga ut på privata aktörer. Kärnverksamheterna inom vård, skola och omsorg däremot är mycket svårare att definiera i ett kontrakt eller för kunderna/medborgarna att få en rättvisande bild av.

Allt detta är exempel på hur välfärden skiljer sig från andra marknader. Det går inte att tänka på vård, skola och omsorg som vilken bransch som helst där företagen måste ha rätt att etablera sig som de vill.

Det är våra gemensamma, begränsade skattepengar det handlar om och stora samhällsintressen står på spel.

Här någonstans måste den borgerliga analysen börja om den ska bli trovärdig. Det är dags att erkänna att det också finns problem förknippade med att släppa loss marknadskrafterna i välfärden. Sverige är extremt i ett internationellt perspektiv och det behövs en ordnad reträtt.

I nästa andetag kan man gärna angripa vänstern för att idealisera offentligt driven verksamhet och för att strunta i välfärdsföretagens behov av kapital. Dagens system gynnar aktörer som kan tillhandahålla eget kapital, det vill säga kapitalister. I andra länder däremot, såsom Danmark och Storbritannien, tillhandahåller det offentliga lokaler och/eller krediter för att driva skolverksamhet.

Vill man på allvar värna en mångfald av aktörer måste även vi i Sverige hitta en lösning på det problemet. Man kan inte förvänta sig att privata eldsjälar ska ge sig in i verksamheter utan vare sig tillgång till kapital eller möjlighet till vinst.

En liberal linje bör vara uttalat pragmatisk. Det är inte vinsten i sig som är problemet, utan risken för att man får in oseriösa aktörer med tvivelaktiga drivkrafter. Olika verksamheter behöver därför regleras på olika sätt. Det finns ingen "one size fits all" i denna fråga.

På skolans område behöver vinstintresset tas bort helt och etableringsfriheten inskränkas; på andra områden kan marknadskrafterna tämjas på annat sätt. Hela detta frågekomplex borde underställas en forskarledd utredning med så fria direktiv som möjligt.

Kanske hamnar man till sist i en modell liknande kärnkraftsuppgörelsen. De "önskvärda alternativen" subventioneras aktivt medan de "icke önskvärda" görs olönsamma eller diskvalificeras med hjälp av skärpta säkerhetskrav.

De borgerliga partierna behövs som en konstruktiv spelare i denna debatt. En bra början vore att distansera sig från näringslivshögern och börja tänka självständigt.