Häromdagen var jag i Lunds domkyrka, en av de vackraste och mäktigaste kyrkorna i Sverige. Jag och den fyraåriga lilla flickan som är med i vårt sällskap tänder ljus. Hon tänder ljus på ljus, bara för att det är så roligt, allt under sin mammas vakande öga. ”Vi har bara betalat för fem ljus”, manar mamman. ”Försiktigt nu så att du inte bränner dig”. Jag förklarar att man tänder ljusen i kyrkan för att man tänker på någon särskild, någon älskad som är borta. Flickan lyssnar med ett halvt öra, förstår inte riktigt vad jag menar. Hon är ju för liten för att ha förlorat någon. Hennes mamma föreslår att hon kan tända ett ljus för farfars katt, som dog i somras. Ritualen fylls plötsligt med innehåll även för henne.

Själv tänder jag numera två ljus när jag går in i en kyrka. Båda för ateister – mina föräldrar. Min far, född på 30-talet, var ateist på det där närmast fanatiska sättet som jag ofta har mött just hos människor i den generationen. Han läste bok på bok som ledde i bevis att Jesus aldrig har existerat. Han läste även otaliga böcker om religionshistoria, om påvarna, om Luther, om kyrkor och andra heliga platser. Givetvis läste han också Bibeln, ”på rent litterära grunder”.