Per Bolund är finansmarknadsminister, men i första hand miljöpartist. Det märks. I en intervju i SvD nyligen läxade ministern upp AP-fonderna: "Vi förväntar oss att AP-fonderna ska vara ledande i klimatomställningen av finansmarknaden."

Regeringen presenterade i somras sitt förslag om framtiden för fonderna. Och nog är det frestande för varje regering att titta ner i fondernas kassakistor på 1 200 miljarder. Receptet på "Bolunds frestelse" innehåller en minskning av dagens fem buffertfonder till tre. De ska i sin tur peppras med en AP-fondsnämnd, ett slags överrock som ska fastslå ett gemensamt avkastningsmål och en referensportfölj.

Med denna nämnd, som skulle stå regeringen nära, ökar naturligtvis risken för kortsiktig politisk styrning av fondernas investeringar. Regeringen ska dessutom besluta om ett kostnadstak för AP-fonderna och de ska tvingas teckna de statliga kollektivavtal som andra statliga myndigheter använder. När AP-fondernas utrymme för att betala för kompetent personal därmed kraftigt minskar uppstår naturligtvis en kompetensbrist. Men svenska folkets pensionsmiljarder borde naturligtvis förvaltas av de bästa på marknaden.

Bolunds frestelse luktar med all sin politiska detaljstyrning 1970-tal.





Naturligtvis har ledningarna för AP-fonderna protesterat kraftfullt mot regeringens förslag. De påpekar att fonderna står sig väl i internationell jämförelse när det gäller såväl avkastning som förvaltningskostnader. Fonderna har ökat sina tillgångar med 350 miljarder kronor mer än vad som beräknades när de fick sin nuvarande konstruktion för femton år sedan.

Varför då ändra på ett vinnande lag? Vari består det stora problemet som kräver en dramatisk ändring av spelreglerna för hur våra pensionsmiljarder förvaltas? Jag misstänker att regeringen översätter AP till Andras Pengar och då är det av underordnad betydelse om miljarder riskerar att gå förlorade i lägre avkastning.

Det finns en före detta finansminister, Pär Nuder, ordförande för Tredje AP-fonden, som ställt sig i protestkören och varnat för ökad byråkrati, ineffektivare förvaltning och riskerna för politisk klåfingrighet. Och han borde ju veta.

Per Bolund är givetvis inte först med tanken att pensionsmiljarderna ska rädda något angeläget. Mona Sahlin filosoferade 2008 om att AP-fonderna kunde rädda Saab. Göran Persson gick steget längre i valrörelsen 2006: Ledningarna för AP-fonderna beordrades till Rosenbad för "överläggningar" om Volvo då Persson vill stoppa finansmannen Christer Gardells inflytande över Volvo.

Där luktade det inte bara 1970-tal. Det stank statssocialism.

Stefan Löfven har också gått över gränsen när han pratat om att AP-fonderna skulle kunna användas för att finansiera Norrbotniabanan. Med tanke på nationens akuta brist på bostäder var det heller ingen överraskning att Socialdemokraterna på sin kongress trumpetade ut att AP-fonderna skulle välsigna oss med miljardinvesteringar i bostäder.

AP-fonderna ska kunna investera i bostäder om det - enligt nuvarande lagstiftning - innebär hög avkastning till låg risk. Men fondmiljarderna ska inte vara Andras Pengar för någon politikers önskebrunn.