Nyligen lanserade Folkpartiet en laga-mat-garanti. Den innebär att hemtjänsten ska erbjuda att laga både lunch och middag hos alla som så önskar. I stället för vattniga färdigrätter i mikrovågsugnen ska de gamla få känna oset av isterband och höra potatisen koka på spisen.

Det är lätt att ryckas med av denna vision. Vi har en växande moralisk skuld mot våra äldre. Samtidigt som alltfler blir gamla och skröpliga har antalet platser på äldreboenden skurits ner och hemtjänstens personal jagar minuter i alltmer pressade scheman.

Vad är då lättare än att utfärda en laga-mat-garanti? Kanske kan denna så småningom kompletteras med en gå-ut-gå-garanti och en sitta-ner-och-prata-garanti. Rikspolitikerna framstår som alla goda gåvors givare medan kommunerna får stå vid skampålen.

Välfärdsnotan ökar nu dramatiskt för landets kommuner, rapporterar Dagens Samhälle. Kostnaderna skjuter iväg på alla tunga områden de närmaste åren - skolan, förskolan, äldreomsorgen och individ- och familjeomsorgen. Till och med i gymnasieskolan ökar kullarna igen.

"Demografin tjurrusar", sammanfattar tidningen. Andelen barn och äldre växer på samma gång. Fram till år 2030 kommer antalet som är 80 år eller äldre att växa med 60 procent. Ett annat sätt att beskriva saken är att försörjningsbördan nu ökar drastiskt; allt fler ska försörjas av allt färre.

Så ser verkligheten ut för landets kommuner. Det borde stämma till viss eftertanke bland rikspolitikerna i Rosenbad och på Helgeandsholmen, kan man tycka. Men icke. Krav- och önskelistorna fortsätter att komma i oförminskad takt samtidigt som staten vägrar att betala vad det kostar eller berätta vad som ska prioriteras bort.

Listan över springnotor börjar bli ganska lång vid det här laget. En av dessa är LSS - lagen om stöd och service till funktionshindrade som infördes i början på 90-talet. Sedan den infördes har kostnaderna ökat med 138 procent utan att kommunerna har fått några nya resurser från staten. Eftersom detta är en rättighetslagstiftning måste landets socialförvaltningar hämta dessa pengar på annat håll, vilket oftast betyder äldreomsorgen. Men nu är uppenbarligen inte rikspolitikerna nöjda med det heller, utan vill ha rättighetslagstiftningar även för det snabbt växande antalet äldre.

En annan springnota som pressar många kommuner är flyktingmottagandet. Staten betalar visserligen ut etableringsersättning under de första två åren, men mediantiden för en flykting att komma i egen försörjning ligger på mellan sju och nio år. I praktiken lämnar alltså staten kommunerna i sticket. Landets kommuner har ingen som helst möjlighet att styra var flyktingarna hamnar. Men de har fulla skyldigheter att ordna skola, bostad och allt annat som kommuninvånare har rätt till.

En tredje springnota som växer i betydelse är infrastrukturen. Traditionellt har vägar och järnvägar betraktats som en statlig angelägenhet, men nu har man hittat smarta sätt att locka kommuner att öppna plånboken. Inför risken att bli en avkrok som invånare flyr bjuder kommunerna över varandra i jakten på en plats på Sveriges attraktiva väg- och järnvägsnät.

Till detta ska läggas alla andra mer eller mindre omöjliga uppdrag som läggs i kommunpolitikernas knä. De ska fixa rätt till heltid och ta bort otyget med delade turer. Även små kommuner som jagar med ljus och lykta efter lärare ska fixa behörighetskraven. De förväntas snickra ihop egna lösningar på allt från EU-migranter och jihadism till förstklassig undervisning av nyanlända barn.

"Staten gör det så otroligt lätt för sig", suckar Niklas Nordström, S-märkt kommunalråd i Luleå, när vi talas vid per telefon. "Man inför en massa saker på nationell nivå, men överlåter allt ansvar på oss. Rikspolitikerna outsourcar alla moraliska dilemman. De har en väldigt bekymmersfri tillvaro. Det blir vi i kommunerna som får ta alla svåra målkonflikter."

Ett annat sätt är att beskriva saken är att kommunpolitikerna kämpar vid välfärdens frontlinje medan rikspolitikerna alltmer framstår som skotträdda skrivbordsgeneraler. Det är lokalpolitikerna som måste fatta de smärtsamma besluten att lägga ner skolor och dra ner på hemtjänsten. Det är de som måste möta ledsna och arga kommuninvånare ansikte mot ansikte. De utgör den sista utposten och kan inte lägga över ansvaret på någon annan.

I riksdag och regering däremot kan man ägna sig åt trevliga saker som att utlova nya "lyft" och "garantier". Där kan man unna sig att vara halleluja-politiker, som Sanna Rayman så träffande uttryckte saken i en ledarkrönika i Svenska Dagbladet.

Det här börjar ta formen av ett systemfel. Sverige är ett påfallande decentraliserat land i internationell jämförelse. Hela välfärdens kärna - vård, skola och omsorg – sköts av kommuner och landsting. Samtidigt måste alla 349 riksdagsledamöter och 24 ministrar visa att de behövs och gör skillnad.

Därför får vi denna uppsjö av villkorade bidrag och garantier. Alltfler bidrag öronmärks så att väljarna ska veta vem de ska tacka för måltidslyftet eller läxhjälpen i skolan.

Ofta rör det sig bara om stimulanspengar som kräver att kommunerna själva är med och slantar upp. Det ger stort medialt genomslag när reformen presenteras; sedan kan pengarna plockas bort i tysthet för att ge plats för "nya satsningar". Kommunerna däremot står kvar med kostnaderna.

Följden blir att kommunernas planering trasas sönder och alltmer tid måste ägnas åt att söka bidrag från en lista som har blivit ohanterligt lång.

Så här kan det inte fortsätta. Det är dags att staten ger kommunerna rimliga förutsättningar att sköta sitt viktiga uppdrag. Det behövs en plan för hur kommunerna ska kompenseras för det demografiska tryck som nu lägger sig över välfärden. Kan något prioriteras bort? Kan staten avlasta på vissa områden?

Bara så kan vård, skola och omsorg värnas på riktigt. Det sista vi behöver är fler PR-trick från drömfabriken.

Läs också: Politik har blivit en tävling i godhet

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.