Till våren kommer Johan Norbergs dokumentärserie i SVT om hur subventioner, regleringar och Hyresgästföreningens privilegier har skapat den bostadsbrist som både drabbar många svaga och som förhindrar landets ekonomiska utveckling.

Han går runt i utsatta bostadsområden, intervjuar 30-åringar som fortfarande bor hemma hos föräldrarna och pratar med arbetslösa som inte kunnat flytta till jobb i staden eftersom det inte fanns någonstans att bo. Den lilla människans lidande under de stora systemen står i centrum. Nej, jag bara skojar så klart. Något sådant skulle aldrig ske.

När borgerliga intellektuella är med i public service är det som debattörer, inte som programmakare med en egen politisk och ideologisk agenda.

Däremot har Po Tidholm, en journalist med tydlig vänsterprofil, i tre timslånga SVT-avsnitt på bästa sändningstid fått driva sina teser om den döende landsbygdens orsaker och konsekvenser. (Full disclosure: Jag intervjuades i projektet men klipptes bort).

När Tidholm sedan bemöts av borgerliga ledarskribenter får vi en rätt hygglig bild av svensk medieoffentlighet. De flesta tidningar har blå politisk färg medan public service är rödgrön. Det är väl bra med lite jämvikt, kan man tycka.

Det är bara det att en ledarsida är en liten del av en tidning och dess färg påverkar i allmänhet inte den övriga nyhetsrapporteringen. Dessutom är en ledarsida tydlig med sin politiska färg och försöker inte låtsas som att den är opartisk. Vidare är det frivilligt att köpa tidningarna.

LÄS MER: Public service ska inte ändras med chefen



Public service, däremot, har en skyldighet att vara opartiska och ska inte ha slagsida åt något håll. Och ändå genomsyrar ett ideologiskt vänsterperspektiv det mesta som görs. Lösningen på varje samhällsproblem är ökade offentliga utgifter, när företag och näringsliv förekommer är det på grund av någon oegentlighet och feministiska och ekologiska perspektiv tas för givna. Ja, det finns till och med hela program med sådana utgångspunkter.

När hörde du senast ett inslag i SR:s "Klotet" om att regleringar, bristande marknadsperspektiv eller motstånd mot tekniska framsteg var de allvarligaste hindren mot en bättre miljö? Dessutom är alla som vill se på exempelvis BBC eller TV4 tvungna att betala för SVT, SR och UR.

Den politiska och ideologiska snedvridningen i public service uppmärksammades nyligen av Janne Josefsson i en debatt på Publicistklubben. Han sammanfattade reaktionerna på SVT när han 2004 gjorde ett program om Vänsterpartiets mörka nutidshistoria, med kommunism och nära band till brutala diktaturer: "Men varför granskar du våra partier?" En redogörelse för och ett ifrågasättande av en ideologi som sätter omfattande kränkningar av mänskliga rättigheter i system anses vara obekväm journalistik. För SVT har visst egna partier, varav ett har ett nära förflutet i det samhällssystem som stått för det mest omfattande politiska dödandet i mänsklighetens historia.



Runt ett decennium senare, när Josefsson gjorde ett program om den våldsbejakande vänstern, lät det ungefär likadant. Debatten efteråt handlade också mer om huruvida det var rätt att över huvud taget granska dem än om det hot mot demokratin som dessa grupper utgör.

Det är ofta svårt att belägga vänstervridningen i SVT och SR. Medieprofessor Kent Asps undersökningar om hur journalisterna i public service röstar – på SVT är Mp större än alliansen – brukar viftas bort med att urvalet är för litet och att det också handlar om nöjes- och sportjournalister. Det är också svårt att kvantifiera tonfall, vinklingar, frågeställningar och nyhetsurval. Men det går tio reportage om de usla arbetsförhållandena i Asiens textilindustri på varje reportage om att samma industri stått i centrum för den mest dramatiska fattigdomsminskningen i mänsklighetens historia.

Detta är något som måste rättas till. Det första steget är att public service ser över sin partiskhet och tar sitt demokratiuppdrag på allvar.

Sedan måste vi fråga oss om det verkligen är rimligt att över halva svenska befolkningen ska tvingas betala för nyhetsföretag som motarbetar den.

Fredrik Segerfeldt

Liberal debattör