To jsem se tuhle rozčílil nad videem dopravní nehody, kde auto srazilo dítě. Žádná krev; buďte stateční a pusťte si to. Dva borci tam chudáka sraženýho kluka poponášejí jak pytel s pískem. To se bohužel stává.

Co mi ale není vůbec zřejmé, je to, co kouřili slovenští policisté, když psali k videu komentář. Posuďte sami. „S tělem zraněného se nikdy nesmí hýbat. Jediná výjimka platí pouze v případě, že je zraněný v autě, které může vybuchnout. Důležité je si vizuálně, sluchem a hmatem ověřit, zda zraněný dýchá. Pokud ne, proveďte umělé dýchání. Pokud krvácí, krvácení zastavte. Potom volejte pomoc.“

Začnu od toho nejdůležitějšího. NIKDY NIKDO do NIKOHO nedejchejte! Takhle jednoduchý to je.

V laické první pomoci neexistuje umělé dýchání. Je to asi jako transplantace srdce nebo manuální vybavování stolice. Není to součástí první pomoci, nijak se vás to netýká, nikdy to nebudete řešit. (Z toho pravidla je jediná výjimka, týkající se malých dětí. To vám ale direktivně vypoví během asi tří vteřin náš člověk na 155, až to bude aktuální.)

Co naopak policisté nezmínili, je mačkání hrudníku. Máte člověka v bezvědomí? Nedejchá? Jediný, co se po vás chce, je mačkat uprostřed hrudníku do hloubky 5 až 6 centimetrů na rytmus písně Staying Alive, tedy asi 100× za minutu. Né dejchat. Nedejchat! Pardon.

Můj obrovsky oblíbený herec Vinnie Jones udělal před pár lety video o resuscitaci. Je v něm všechno důležité – nedýchat, nepřerušovat masáž, neřešit prasklá žebra. Je to v angličtině, ale stačí se jen koukat.

Náš dispečink kdysi zjistil, že celá řada lidí, která zavolá ZZS pro člověka, který se jim zastavil před očima, ho neresuscituje. Bylo to v dobách, kdy dispečerky ještě volající laiky rutinně nutily do těch cizích lidí v bezvědomí a bezdeší dýchat. Přišlo se na to, že ti nebozí laici prostě nechtěli dávat umělé dýchání, a tak nedělali vůbec nic.

Dále se zjistilo, že když se po vás chce jenom to mačkání, jste naopak přeochotní! U nás v Praze máme jednu z nejvyšších úspěšností v zahájení resuscitace volajícím laikem celosvětově. ČR jako celek je samozřejmě taky báječná, jsme fakt dobří. A to je, kamarádi, vaše práce! Zatleskejte si.

To proto na nás ostatní metropolitní záchranky tak nechápavě čumí, když vidí naše čísla úspěšných resuscitací. Je to vámi, přátelé. Ruku na srdce. Myslím, že támhle le paramédique Pierre z Paříže umí resuscitovat dost podobně jako já. Jenomže on nemá tolik Jeanů a Paulů a Sophií kolem sebe, který mu to tělíčko mačkaj, dokud se nedostaví. Jste skvělí a já vám děkuju!

Proč nedýchat

1) Neumíte to. Akorát mu nadejcháte do žaludku.

2) Budete kvůli tomu, abyste mu beztak nadejchali do žaludku, přerušovat masáž, což je hrozně špatně.

3) Každá vteřina, kdy nemačkáte, přiblíží pacienta k fatálnímu průseru o míle. Těch vteřin, po kterých neodvolatelně přichází průser, totiž odumření mozkových buněk, je asi tak 180. Neplýtvejte těmi nemnohými a nesmírně cennými vteřinami, nepřerušujte masáž, nedomlouvejte se během nich s druhým laikem, kdo teda dejchat, kdo mačkat a v jakých poměrech.

4) První pravidlo všech záchranářů je: „Chraň hlavně sebe!“ Takže teď poněkud drsněji. Vy vážně chcete přikládat svoje sliznice na sliznice někoho cizího? Fakt? Opravdu? Zkolabuje před váma chlap, 50 let. Nesmíte si to romantizovat. V jeho ústech bude asi krev, zvratky. Ještě jste stateční?

Tak ještě jinak. Jmenuje se to hepatitis A, hepatitis B, hepatitis C, jmenuje se to hepatitis D a E. Jmenuje se to HIV a jmenuje se to syfilis. Taky se tomu může říkat tuberkulóza. A dalších tisíc věcí, proboha.

5) Ohledně nadejchání žaludku. Hádejte, co udělá žaludek plnej vzduchu... No jasně, že se otočí. A hádejte, kdy to udělá. No pochopitelně, že přesně ve chvíli, kdy budete mít svoje ústa na jeho. A co myslíte, budete pak ještě pokračovat aspoň v masáži? No ovšem, že nebudete. Budete zvracet a budete rádi, že jste rádi.

To není jedna věc nebo druhá věc. To je pět zásadních věcí dohromady.

Ať to klidně praská

A teď si pojďme někoho zresuscitovat. Dospělého. To je tak nejběžnější. Nejčastější příčina zástavy oběhu dospělého tkví nepřekvapivě v pumpě. Příčina srdeční. Infarkt, arytmie. Dotyčný zkolabuje a neprobírá se. Nedýchá (nezvedá se mu hrudník), nebo dýchá vyloženě divně – nápadně dlouhé pauzy mezi nádechy, chrčení. Teď přišla vaše chvíle.

Zatřeste s ním, zakřičte na něj. Nic? Nedýchá / dýchá divně / chrčí? Jste sami? Zakloňte mu hlavu, nezačal hned dýchat? Vezměte telefon a volejte 155. Naše paní vás povede. Je vás víc? Rozkažte někomu konkrétnímu, ať volá 155. Ne někam do placu, prosím vás. Podívejte se někomu do očí a rozhodně, direktivně rozkažte: „Volej záchranku! Ty! Dělej!“

Zatím postiženému zakloňte hlavu, otevřete ústa, a jestli vidíte na první dobrou něco, co tam nepatří, vyndejte to. Jestli to nejde / ekluje se vám to / nejste si jistí, neřešte to, klekněte si vedle hrudníku, propněte obě ruce v loktech, dejte dlaně přes sebe a mačkejte dotyčného uprostřed hrudníku asi 100–120× za minutu do hloubky asi 5 až 6 centimetrů, což je docela dost. Ruce pořád natažené, mačkáte rameny a zády.

Praskají pacientovi pod vaší resuscitací žebra? A co jako? To je leda známka, že to děláte dobře. Neberte to na vědomí a přesně takhle pokračujte. Jste báječní.

Á... a to je všechno, kamarádi. Nic jiného se po vás nechce, je to jednodušší, než si myslíte, je to jednodušší, než vás učili. Vaší masáží se značně prodlouží oněch 180 vteřin. Na dvojnásobek? Trojnásobek? Víc? Možná. Každopádně svým snažením oddálíte smrt mozkových buněk a dáte nám čas přivézt dvě auta plná sofistikovaných udělátek, co se u resuscitace moc hodí.

Good luck.✌️