Share this article on Facebook!

פרשת העקידה

לעילוי נשמות אחת-עשרה עקידות פיטסבורג הי”ד

מאת בצלאל נאור

בפרשתנו, פרשת וירא, ישנן שתי עלילות ההפוכות מן הקצה אל הקצה: מהפיכת סדום ועקידת יצחק.

בסיפור הראשון, מהפיכת סדום, כאשר הקב”ה מגלה לאברהם אבינו על-דבר “זעקת סדום ועמורה”,[1] ותכניתו, יתברך שמו, לספותם, אברהם אבינו מתדיין עמו, כביכול: “השופט כל הארץ לא יעשה משפט?!”[2]

ואילו בפרשת העקידה, כאשר מתבקש אברהם אבינו לקחת את בנו יחידו אשר אהב, את יצחק, ולהעלותו על אחד ההרים,[3] הושלך הס בחדר. אין אברהם תובע את הקב”ה למשפט, כביכול, ואין פוצה פה ומצפצף. היתכן?

הסתירה גלויה, וכבר נאמרו בה כמה “תירוצים”.

כל מי שגדל בבית-מדרשו של רמח”ל יכיר מיד בשתי ההנהגות: הנהגת המשפט והנהגת היחוד (או “סוד היחוד”).[4] במהלך ההיסטוריה, ישנם שני ערוצים. לפעמים, הקב”ה מנהיג את עולמו במידת המשפט, שכר ועונש בהדיא, “צדיק וטוב לו, רשע ורע לו”.[5] אזי מזמין הקב”ה את יצוריו לתבוע אותו למשפט, כביכול, לשקול במאזני משפט. “השופט כל הארץ לא יעשה משפט?!”

ולפעמים, הקב”ה קם מעל כסא-המשפט והרחמים ויושב על כסא-היחוד. על הנהגה מסתורית זו נאמר, “והוא מסיבות מתהפך בתחבולותיו”.[6] אזי, יתכן ויתכן “צדיק ורע לו, רשע וטוב לו”.[7] כך לפחות בטווח הקרוב. בסדר הפרדוכסלי הזה אין הקב”ה משחק לפי כללי המשחק של “שכר ועונש”. להקב”ה יש אינטרס משלו. הוא הולך על “סוד היחוד”. בסוף תולדות ימי עולם, בסוף “שית אלפי שני”,[8] יתגלה למפרע כי “כל דעביד רחמנא—לטב עביד”.[9] אז יברך אדם על הרעה בפה מלא “ברוך הטוב והמטיב”.[10] ולא יהיה זה “מס שפתים” בלבד, כי-אם כך ירגיש מקרב לב עמוק. אך בינתיים, במשך ה”שית אלפי שני”, חייב אדם לברך על הרעה “ברוך דיין האמת”.[11] ועל אברהם אבינו, עליו השלום, לשתוק ולקבל עליו את הגזירה, ולא להרהר אחר מדותיו של הקב”ה. “צידוק הדין”.

“החזרת הרע לטוב”, במינוח רמח”לי, היא מטכסיסי “סוד היחוד”. כדברי הגמרא:

“והיה ה’ למלך על כל הארץ, ביום ההוא יהיה ה’ אחד ושמו אחד”.[12]

אטו האידנא לאו אחד הוא?

אמר רבי אחא בר חנינא: לא כעולם הזה העולם הבא. העולם הזה, על בשורות טובות אומר “ברוך הטוב והמטיב”, ועל בשורות רעות אומר “ברוך דיין האמת”. לעולם הבא, כולו “הטוב והמטיב”.

עד כאן מכמני “סוד היחוד” במישור המוסרי, האתי. מכאן ואילך אנו נכנסים לפני ולפנים “סוד היחוד” במישור הקיומי, האכסיסטנציאלי.

ולכך, נצטרך להעתיק את מקומנו מבית-מדרשו של רמח”ל לבית-מדרשו של האחד המיוחד מתלמידי “אדמו”ר הזקן”, עליו קרא רבו את הפסוק “דורשי יחודך כבבת שמרים”[13]: רבי אהרן הלוי הורוויץ מסטארושיליא, בעל “עבודת הלוי”, זת”ע.

פעמים אין ספור בספריו הקדושים, טורח וכותב רבי אהרן על תכלית היחוד, היחוד האחרון: “השוואת יש ואין”. הפירוד בין הקיום והאפיסה אינו אלא לעיני בשר. בעולם היחוד, “כחשיכה כאורה”,[14] וכאין כיש.

וכאן אנו חוזרים כלעומת שבאנו, לפרשת העקידה. בעלילה זו ישנו הפרדוכס האולטימי: החי יצחק או המת? בתורה שבכתב, ברור ששרד יצחק. אמנם בתורה שבעל-פה, מונח “אפרו של יצחק”.[15] כלומר, אכן יצחק עלה על המוקד; אכן נשרף על-גבי המזבח. וכנגד יצחק אבינו, עליו השלום, נתקנה ברכת “מחיה המתים”. (מתוך ברכות שמונה-עשרה, הברכה הראשונה, “מגן אברהם”, כנגד אברהם אבינו, עליו השלום; הברכה השניה, “מחיה המתים”, כנגד יצחק אבינו, עליו השלום; והברכה השלישית, “הא-ל הקדוש”, כנגד יעקב אבינו, עליו השלום.)[16]

התופעה הפרדוכסלית הלזו—עירוב תחומי החיים והמות, טשטוש גבולי היש והאין—היא בדיוק תכלית הנהגת היחוד. ואנו כולנו, בני אברהם ויצחק, נקראים “דורשי יחודך”. “מכלל דבעיא דרישה”.[17]

“דורשי יחודך כבבת שמרם”.

בראשית יח, כ.[1]

בראשית יח, כה.[2]

בראשית כב, ב.[3]

הדברים נתבארו באר היטב בספרו של רבי יוסף אביב”י שליט”א, זוהר רמח”ל (ירושלים, תשנ”ז).[4]

ברכות ז, א.[5]

איוב לז, יב.[6]

ברכות ז, א.[7]

סנהדרין צז, א; עבודה זרה ט, א.[8]

ברכות ס, ב.[9]

פסחים נ, א.[10]

ברכות ס, ב; פסחים נ, א.[11]

זכריה יד, ט.[12]

מתוך תפילת “אנא בכח” המיוחסת לרבי נחוניה בן הקנה.[13]

תהלים קלט, יב.[14]

ירושלמי, תענית פ”ב הל”א; בבלי, תענית טז, א.[15]

רבינו דוד אבודרהם, ספר אבודרהם (למברג, תרי”ז), “סדר שחרית של חול”, לה, ב.[16]

סוכה מא, א.[17]

‘Akedat Yitshak

The Binding of Isaac

For the Ascent of the Souls of the Eleven ‘Akedot of Pittsburgh

by Bezalel Naor

In the Torah portion of Vayera there are contained two epics that are diametrically opposed: the Destruction of Sodom and the Binding of Isaac.

When the LORD reveals to Abraham His plan to destroy the city of Sodom, Abraham proves adversarial, as he attempts to intercede on behalf of the people of Sodom. As it were, Abraham summons the Almighty to appear in a court of law: “Shall the Judge of the entire earth, not do justice?!”

At the conclusion of the Torah portion, we read of the Binding of Isaac. On that occasion, Abraham is asked by the Almighty to take his only son whom he loves, Isaac, and offer him up on one of the mountains. And on that occasion, Abraham remains silent. He does not utter a peep in protest. No remonstrance. Nothing. How is that possible?

The contradiction between the two narratives is glaring, and several “solutions” have been offered by interpreters.

The truth is that whoever has grown up in the study-house of Rabbi Moses Hayyim Luzzatto, the great Paduan mystic, will immediately recognize that these two stories adhere to two different divine governances: the Governance of Justice (Hanhagat ha-Mishpat) and the Governance of Unity (Hanhagat ha-Yihud). (The concepts were clarified by Rabbi Yosef Avivi in his work, Zohar Ramhal [Jerusalem, 1997].)

In the course of history, there are two tracks. There are times that the LORD conducts His world through a lens of justice. Then “reward and punishment” are the order of the day. The righteous prosper and the wicked suffer. In such a chapter in history, the LORD actually invites His creations to summon Him to court, as it were. Then the appropriate response is to throw up in God’s face the rhetorical question, “Shall the Judge of the entire earth, not do justice?!”

Then there are other times when the LORD arises from the Throne of Justice and sets Himself down upon the Throne of Unity. In regard to this mysterious behavior, Job said: “And it goes roundabout by His schemes” (Job 37:12). In that scenario, it is more than likely that the righteous will suffer and the wicked prosper. (At least in the short term.) In this paradoxical arrangement, God does not play by the rules of “reward and punishment.” The LORD has an overarching interest: the Secret of Unity (Sod ha-Yihud). At the conclusion of human history, at the end of the proverbial “six millennia of the world,” there will be revealed retroactively that “All that the Merciful One does—is done for good” (b. Berakhot 60b).

At that time, man will sincerely bless “the Good and the Benefactor” (Ha-Tov ve-ha-Metiv). This will not be merely “lip service”; it will be wholehearted conviction. But in the meantime, within the span of the “six millennia,” upon hearing evil tidings we are obligated to recite the blessing “the Truthful Judge” (Barukh Dayyan ha-Emet). And Abraham, our forefather, must maintain a self-imposed silence; he must accept the divine decree and not second-guess the Holy One, blessed be He. It is called “Tsidduk ha-Din.” “Justification of the Law.”

The Return of Evil to Good (Hahzarat ha-Ra‘ la-Tov), in the parlance of Luzzatto, is part of the agenda of the Secret of Unity (Sod ha-Yihud). This was laid out already in the Talmud (b. Pesahim 50a):

“The LORD shall be a king upon the entire earth; on that day the LORD shall be one and His name one” (Zechariah 14:9).

Does that mean that today He is not one?

Said Rabbi Aha bar Hanina: This world is not like the World to Come. In this world, upon hearing good tidings, one says, “Blessed is the Good and the Benefactor,” and upon hearing bad tidings, one says, “Blessed is the Truthful Judge.” But in the World to Come, it is all “the Good and the Benefactor.”

So far, we have briefly surveyed the Secret of Unity as it is expressed on the ethical horizon. From here on, we shall attempt to penetrate the Secret of Unity as it is expressed on the existential horizon.

To do so, we must journey from the city of Padua, Italy, to the hamlet of Staroselye in Belarus; we must temporarily take leave of the study-house of Rabbi Moses Hayyim Luzzatto and transport ourselves to the study-house of the favorite pupil of the “Alter Rebbe” (founder of Habad Hasidism)—that beloved disciple for whom the Alter Rebbe would pray, “Seekers of unity (Doreshei Yihudekha), watch over them as the apple of Your eye”—Rabbi Aharon Halevi Horowitz, author ‘Avodat Halevi.

Innumerable times in his works, Rabbi Aharon will revisit the theme of the ultimate unity, the final frontier: “the equation of being and nothingness” (hashva’at yesh va-’ayin). This great “Seeker of Unity” will point out that the division between existence and non-existence is a mental construct of the human brain. Rabbi Aharon will explain—as only he can—that in the World of Unity (‘Alma de-Yihuda), “the darkness is even as the light” (Psalms 139:13); non-existence is even as existence.

We return to our point of departure, the Biding of Isaac. This epic is enveloped in mystery. Did Isaac survive or succumb? The Written Torah is most clear that Isaac survived the ordeal. But in the Oral Torah there are deposited the “ashes of Isaac” (efro shel Yitshak). (See y. Ta‘anit 2:1; b. Ta‘anit 16a.) Which is to say that in truth, Isaac was offered up on the altar as a burnt offering, a “holocaust.” It is precisely for this reason that there was instituted the second of the Eighteen Benedictions (Shemoneh ‘Esreh): “Who revives the dead” (mehayeh ha-metim). (The first blessing, “the Shield of Abraham,” corresponds to the first patriarch, Abraham; the third blessing, “the holy God,” corresponds to the third patriarch, Jacob; while the intervening blessing, “Who revives the dead,” refers to the immolation of the second patriarch, Isaac.)

This paradoxical situation—this interpenetration of life and death; this blurring of the boundaries of being and non-being—is precisely the objective of the Secret of Unity.

And all of us, Children of Abraham and Isaac, are referred to collectively as “Seekers of Unity.”

“Seekers of Unity, watch over them as the apple of Your eye.”

“Doreshei yihudekha, ke-vavat shomrem.”