Omkring 2003 började i Göteborg med omnejd en handfull av oss formeras till en grupp med målet att starta en tidskrift. Motivationen var att vrida tillbaka utgångspunkten för den anarkistiska och autonoma rörelsen i Sverige till klasskampen. Istället för mer eller mindre välmotiverat ”motstånd” mot en skiftande uppsättning ”förtryck” behövdes, menade vi, ett enhetligt perspektiv på samhället grundat i verkliga klassmotsättningar. Detta var vi såklart inte ensamma om, men vid den här tiden var den ideologiska faktorn fortfarande av betydelse. Vi var anarkister. Andra som kom från en mer eller mindre marxistisk bakgrund hade sina projekt. Det här var, också såklart, inte heller något unikt för Sverige. I efterdyningarna av globaliseringsrörelsen pågick flera liknande försök, som vi var medvetna om, och av vilka de ”anarkistiska” var de vi ville delta i. Den ursprungliga idén med Dissident var därför att introducera de nya försök som uppstått kring denna period.

Det första numret utkom vinter 2004. Under rubriken ”Organiserad anarki” samlade vi fyra översatta texter från den så kallade ”nyplattformistiska” strömningen. Det var en naturlig utgångspunkt eftersom det var en strömning vi själva då sympatiserade mycket med. Nyplattformisterna tog upp dokumentet De frihetliga kommunisternas organisationsplattform från 1926 av den exilryska gruppen Dielo Trouda (bland andra Nestor Makhno, Ida Mett och Piotr Arshinov) som modell för organisering. Förutom att vara de som tydligast och mest kraftfullt betonade klasskampens betydelse, tycktes deras modell för organisering och praktik vara den som kunde överkomma rörelsens smågruppsfragmenterade och i hög grad livsstilsorienterad inriktning. Vad plattformisterna kallar syntesorganisering, det vill säga organisering på basis av ideologi, kritiserades och kontrasterades mot en ”taktiskt och teoretisk enhet” som byggs upp underifrån utifrån verkliga behov. Detta var för oss den avgörande punkten. Kvalitet före kvantitet. Verkligt underifrånperspektiv och tillika taktik. Det fanns därför, för oss, inte någon fantasi om en ny massorganisation bakom intresset för plattformismen; vi läste det mer i termer av en slags ”organisk” organisering. Fast att vi ville lyfta fram detta och alltså intervenera på ett teoretiskt, ideologiskt plan var vi tveklöst i hög grad inom en primärt ideologisk position utan en analys av anledningarna till det rådande tillståndet. Men under samma period diskuterades dock två saker mycket bland aktivister, i tidskrifter och framför allt på internetforum: dels den så kallade aktivismkritiken dels begreppet ansiktslöst motstånd. Det var i hög grad utifrån de diskussionerna som vår ståndpunkt utvecklades.

Aktivism har kritiserats flera gånger sedan arbetarrörelsens födelse och från delvis olika perspektiv. Det som här kallas ”aktivismkritiken” hänvisar både till den specifika diskussion som uppstod i samband med globaliseringsrörelsens protester runt 2000-talet, och till den bredare diskussion som förts under längre tid. Kritiken har flera aspekter och alla kritiker riktar inte in sig på samma aspekter. Först och främst riktas kritik mot föreställningen att ”aktioner” kan störta något så komplext som kapitalismen. Förändring måste börja och röra sig på mer grundläggande plan, det vill säga vara av mer ”vardaglig” art och inte något som endast iscensätts av enskilda individer eller grupper som tillfälliga händelser. Men det har funnits flera olika och ibland motstridiga uppfattningar om vilka specifika aktiviteter och verksamheter det rör sig om, både bland de som kritiserar och försvarar ”aktivismen.” Olika svar på frågan Vad är aktivism? har därför resulterat i en del förvirring. Få försvarar den vanliga repertoaren av demonstrationer, manifestationer, och aktioner för uppmärksamhet som tillräckligt för att skapa genuin förändring. Skillnaderna ligger dels i synen på strategi och taktik, alltså vilka aktiviteter som anses meningsfulla och hur de hänger ihop i en större plan (om de gör det alls), och dels i synen på subjektivitet och historia, det vill säga vilka aktörer som anses bära på potentialen till förändring och i vilka historia situationer. Inledningsvis innebar aktivismkritiken för vår del en perspektivförändring gällande objektet för praktiken, och dels en vändning bort från den mentalitet aktivistmiljön så lätt resulterade i. Samtidigt var det smärtsamt uppenbart hur fast vi var i samma miljö, vilket resulterade i många och bittra gräl med ”aktivisterna,” i många fall kamrater vi stod nära personligt och teoretiskt, men som vi upplevde var positionerade i divergerande riktningar. Allt för långsamt landade insikten om att aktivismen som separerad aktivitet är mer en produkt av samhällets arbetsdelning än felaktiga val, en objektiv bestämning som man tvingas förhålla sig till oavsett om man vill det eller ej. Allt för långsamt landade också insikten om att vårt eget perspektiv fortfarande var djupt rotat i mer eller mindre samma grundantaganden. Aktivismkritiken som vi först tog till oss var först och främst, och huvudsakligen, mer av en kritik av vad vi kan kalla ”aktion-ism”, den typ av handlingar som tenderar att fixeras vid de mediala effekterna av symbolhandlingar och som tappar det vardagliga och det lilla. Istället vände vi fokus till det ”ansiktslösa motståndet.”

Begreppet ansiktslöst motstånd hade introducerats av Kämpa tillsammans! (som i sin tur hämtade det från Kamunist Kranti) och öppnade upp för en mer nyanserad syn på hur klasskampen faktiskt såg ut, bortom eller hitom mytiska konflikter, förmedlade av fackföreningar eller politiska grupper. Ansiktslöst motstånd beskrev något som redan händer, alldeles oavsett aktivister och ideologer. Fokuset hamnade på ”mikrokamp,” det informella, outtalade och i många fall omedvetna som utgör större delen av den vardagliga och direkta motsättningen mellan arbete och kapital. Det är så att säga själva substansen och kraften i ”den verkliga rörelsen,” en materiell kraft hitom individuella medvetanden och politiska organisationer, något väsentligen annat än ideologiskt motiverad aktivism. Hur intervenera i detta? Och vad är det egentligen man vill uppnå? Även om vändningen till ansiktslöst motstånd och den verkliga rörelsen var ett delvis ändrat objekt, så landande fokus likväl på ”aktioner” av en sort, som sabotage, expropriering, (vilda) strejker, kravaller, blockader, och så vidare. Eller med andra ord: fortfarande ett upphöjande av subjektivt ingripande, och med målet och förhoppningen om en självständig klassrörelse.

Allt detta sammantaget var otroligt viktiga faktorer för vår utveckling men kom inte till uttryck på något utvecklat sätt i vare sig Dissidents första nummer eller andra skrifter. En viktig plats under den här tiden var forumet socialism.nu där diskussioner om ovanstående direkt eller indirekt utspelades och kom att destillera positioner under hela 00-talet.

Förutom översättning bestod det teoretiska arbetet inte i mycket mer än ett kort förord och en egen ”plattform” för Batkogruppen (inte digitaliserad), som vi kallade oss (Batko var Nestor Makhnos smeknamn). Att vi gjorde skillnad på redaktionsarbetet med tidskriften och själva gruppen i sig är av betydelse. Vi hade kommit samman på grund av en gemensam vilja att påbörja ett projekt. Ett projekt som var både praktiskt och teoretiskt, som förutsatte en enhet som i sin tur krävde en gemensam utveckling. Gemensamt teoretiskt arbete innebär att kritik, förslag och diskussioner måste tydliggöras. Det tvingar fram djupare och stadigare förståelse. Var och en utvecklas och krävs på klargörande. Och då vi i hög utsträckning delade referensramar och förförståelse, och inte minst för att vi var vänner, var våra interna diskussioner långt mer givande än de som fördes offentligt på forum (som socialism.nu eller annorstädes). Denna grupprocess är betydelsefull. Dissident var bara en av våra verksamheter, vi som grupp var större. Vi blev ett projekt som drev en linje. Vi blev en slags tendens. Tendensen drog inte i den riktning vi först stakade ut, vilket måste sägas ha varit tursamt. Batkogruppen var i en mening ett teoretiskt laboratorium. Det skrevs visserligen en slags programförklaring till första numret, men den glömdes fort. Mest aktivitet var nog ändå de interna diskussioner som ständigt pågick, och den snabba teoretiska utveckling som åstadkoms. Som enskilda men medlemmar i en grupp kunde vi ta plats för en större tendens än vad vi som individer med blott individuella perspektiv någonsin kunde uppnå. Gruppen blev så att säga större än summan av individerna. Förutom självförtroendet det ger när man vet att kamrater backar upp en i varje situation innebär det en breddning av möjliga influenser. Det kan innebära upplösning därför att enskilda drar åt olika håll eller så kan det innebära en utveckling om gruppen har en kapacitet att införliva en vilja att omtolka, verkligen försöka förmedla och omsätta teorier i nya sammanhang. Under tiden vi arbetade med Dissident tror jag att vi i viss utsträckning faktiskt lyckades med detta. Det finns naturligtvis också baksidor med grupper, vilket vi kommer att återkomma till.

Denna bakgrund är viktig att beakta för att förstå hur vi läste och tog till oss den insurrektionella anarkismen. I denna strömning fann vi en kritik av syntesorganisering som vi delade från Plattformen, men det var en kritik som gick djupare. Det fanns en tydligare koppling till den ”informella” organisering som sker i klasskampen, i det ansiktslösa motståndet, i den ”andra” arbetarrörelsen…

Influenser: Northeastern anarchist; Anarkisterna i klasskampen; Situationistiska Internationalen; Vi vill ha allting!; Den andra arbetarrörelsen; riff-raff; Aufheben; Vägrandets dynamik; Imperiet; Exempel; Revolutionary writing;