Forskningen och utbildningen på högskolor och universitet är en grundpelare för kunskapsnationen Sverige, och allt fler läser på högskolan.

Sett till kvantitet är akademin på frammarsch.

Men hur står det till med kvaliteten?

I olika sammanhang har studenternas bristande förkunskaper lyfts fram som ett ökande bekymmer som hotar att undergräva utbildningens kvalitet.

Mats Alvesson påpekade nyligen att den kvantitativa expansionen av högskolan riskerar att spä på detta och andra problem, och resultera i en gymnasifierad högre utbildning.

Vi vill i stället uppmärksamma lärarnas och forskarnas situation.

Alltför ofta utmanas möjligheten att bedriva god forskning och undervisning från ett annat, och något oväntat håll: ovanifrån.

Exemplen på hur ledningsgrupper på högskolor och universitet genomdriver reformer och projekt som går på tvärs med den ordinarie verksamhetens behov börjar tyvärr bli många.

På Malmö högskola flyttar två fakulteter snart in i nybyggda lokaler – utan enskilda arbetsrum. Forskningen ska bedrivas i öppet kontorslandskap, där man vid varje dags början får leta upp en ny arbetsstation.

Personalen har förgäves påpekat att i princip all forskning talar emot öppna kontorslösningar.

När nya undervisningssalar planerades för en institution vid Uppsala universitet inreddes de med mängder av modern presentationsutrustning.

Några whiteboardtavlor skulle dock inte få plats. När lärarna protesterade svarade universitetsförvaltningen att man i modern undervisning inte behöver kunna skriva på tavlan.

Förvaltningen ansåg sig alltså veta bättre än lärarna hur modern undervisning ska bedrivas.

Det är svårt att skaka av sig känslan att ledningsgrupperna i hög utsträckning drivs av en vilja att ”hänga med” och ”förnya sig”, snarare än att vårda och förvalta den akademiska kärnverksamheten.

Göteborgs universitet satsar just nu på utvecklandet av stora onlinekurser, så kallade MOOC.

”MOOC är en del av det digitala lärosätet version 2.0” hette det i personaltidningen när satsningen presenterades.

Men utbildningarnas innehåll kommer i andra hand och bestämdes långt senare – det viktiga är marknadsföring och att ”förnya undervisningen”.

Från lärarhåll hör man dock sällan önskemål på flexibla kontorslösningar, samverkanshus, landmärkesbyggnader, avancerad presentationsutrustning, strategiska verksamhetssatsningar eller digitala lärosäten av andra eller ens tredje versionen.

Vad som är konstant är i stället önskan att få ägna mer tid åt forskning, få mer tid med studenterna, och att slippa ökande administrativa arbetsuppgifter.

Kort sagt, att få göra sitt jobb.

Detta kan tyvärr inte uppnås i ett slag, genom visionärt ledarskap och svepande reformer ovanifrån.

Istället krävs att man utgår från den forskande och undervisande personalens behov, och försöker lösa de problem som den stöter på i sin vardag. Dessutom krävs god hushållning med befintliga resurser.

Det är naturligt att den som sitter i ledningen för en högskola eller universitet försöker lösa utmaningar med mera styrning och initiativ ovanifrån.

Akademins framgångsrecept bygger emellertid på den motsatta principen: Att drivna och kunniga personer ges frihet att själva utforska problem och söka lösningar.

Det riktigt visionära akademiska ledarskapet är att ta ett steg tillbaka och försöka underlätta för andra, snarare än att sträva efter att göra egna avtryck.

Anders Sundell

universitetslärare och forskare i statsvetenskap, Göteborgs universitet

Jörgen Ödalen

universitetslärare och forskare i statsvetenskap, Linköpings universitet