LEDARE. Det gångna decenniet, 10-talet, förändrade förutsättningarna för svensk politik. Men det var inte väljarna som åstadkom parlamentarisk kortslutning, det var politikerna. 10-talet hade inte behövt bli så inrikespolitiskt rörigt som det blev.

Valet 2010 blev historiskt. Moderaterna gjorde sitt bästa val sedan den allmänna rösträttens införande. De fyra borgerliga partierna gjorde sitt bästa sammanlagda valresultat sedan 1979 i procent räknat, men mandatsystemet ställde till det för alliansen och den egna majoriteten försvann. Sverigedemokraterna kom in i riksdagen. I debatten fanns olika sätt att beskriva vad som hade hänt, rent parlamentariskt: Väljarna har stökat till det, sa några. Sverige har många gånger tidigare haft minoritetsregeringar, sa andra.

Men de beskrivningarna är inte korrekta.

Sedan många decennier hade Sverige haft regeringar som ibland regerade i minoritet, men alltid med ett stabilt numerärt stöd i riksdagen (undantaget 1973–1976, ”lotteririksdagen” får ses som ett specialfall). Med andra ord har regeringen kunnat få igenom sin budget och sina propositioner, efter förhandlingar med eventuella koalitions- eller samarbetspartier. I några fall har regeringen spruckit under mandatperioden och då har politiken fått hanka sig fram till nästa valdag.

Men alla regeringar som har tillträtt har gjort det med stöd av en majoritet. Carl Bildts regering 1991–1994 hade ett inofficiellt men stabilt stöd av Ny Demokrati.

Detta ändrades 2010. Fredrik Reinfeldt och alliansregeringen valde att sitta kvar. Man säkrade upp en riksdagsmajoritet endast på ett sakområde: migrationen (med MP). I de andra frågorna räknade regeringen med att de rödgröna inte skulle gå ihop med Sverigedemokraterna för att fälla förslag. Men redan två veckor efter valet ville de rödgröna få en talman tillsatt med hjälp av Sverigedemokraterna. Samma höst röstade de rödgröna och SD för en neddragning av anslaget till Regeringskansliet, vilket vilket ledde till ambassadnedläggningar. Och några år in i mandatperioden gjorde de rödgröna med hjälp av SD utbrytningar ur statsbudgeten i skattefrågor.

Redan 2010 stod det alltså klart att om en regering inte skaffar sig en riktig majoritet så kan man bli nedröstad. Detta ledde till att regeringen lade örat mot rälsen för att avlyssna Sverigedemokraternas inställning. Om man inte var säker på riksdagsstöd avstod man från att lägga fram ett förslag. Bland annat ändrade sig alliansregeringen 2011 och lade inte fram förslaget om ett nytt jobbskatteavdrag.

Totalt sett blev det en reformfattig mandatperiod.

Inför 2014 års val deklarerade Fredrik Reinfeldt att det traditionella block som blev minst skulle släppa fram det större. Och så blev det. De borgerliga partierna lade ned sina röster i omröstningen om Stefan Löfvens S–MP-regering. Doktrinen om att störst block skulle få regera i fred tycktes ha satt sig.

Men det dröjde bara två månader innan de fyra allianspartierna i finansutskottet hade skrivit ihop sig om en skuggbudget, och läget var vidöppet för Sverigedemokraterna, som röstade med alliansen i budgetomröstningen.

Stefan Löfven spelade skickligt, skrämde upp oppositionen rejält med ett nyvalshot som tycktes verkligt. Och på tredjedag jul hade decemberöverenskommelsen slutits. Dess överordnade syfte var att hålla SD utanför inflytande.

Den rödgröna sidan förhandlade sig till arbetsfred och allianspartierna skulle få motsvarande om de blev större 2018. Alliansen slapp ta tag i det faktum att Sverigedemokraterna hade blivit Sveriges tredje största parti.

Konsekvenserna var lätta att se redan då för den som ville: Sverigedemokraterna blev det enda ”riktiga” oppositionspartiet och vann följaktligen väljarsympatier. Och frustrationen växte snabbt inom den opposition som hade lovat lägga ned sina röster i olika sammanhang, nämligen de fyra borgerliga partierna.

På en extra moderatstämma två veckor efter decemberöverenskommelsen kokade ilskan. I oktober 2015 röstades överenskommelsen ned av Kristdemokraternas riksting. Det blev plötsligt normalt att säga att decemberöverenskommelsen inte var lyckad. Ändå fortsatte den gälla i allt väsentligt, eftersom de borgerliga partierna inte längre skrev ihop sig om en gemensam skuggbudget.

Det borgerliga opponerandet i sakfrågor inskränkte sig mestadels till så kallade tillkännagivanden från riksdagen, som vann majoritet för att Sverigedemokraterna tyckte samma sak. Det blev ett stort antal sådana, en markering om var den sakpolitiska majoriteten egentligen låg.

I några fall ställde majoritetsoppositionen skarpa krav, genom misstroendehot. Det gällde Transportstyrelseskandalen och skattehöjningar som inte hade stöd i riksdagen. Ministrar fick gå och förslag drogs tillbaka.

Efter valet 2018 valde C och L att stödja en S-ledd regering. Det uttryckliga skälet var att SD skulle hållas utan inflytande. Men det betonades också att januariöverenskommelsen var en parlamentariskt stabil lösning, som skulle säkerställa att 73 politiska punkter skulle kunna genomföras. Det var inte sant, vilket har bevisats i striden om Arbetsförmedlingen. V fick stöd från M, KD och SD om sitt misstroendehot, och januaripartierna tvingades backa. V lovade att återkomma med liknande initiativ även i framtiden.

Viktiga frågor har låsts in i ett samarbete som saknar majoritet. Man kan fråga sig om det är att vara ansvarsfull mot sakfrågorna.

Miljöpartiet behövdes när S gick tillbaka i valet 1998 och blev därmed ett vänsterparti. Ny Demokrati blev omedelbart ett borgerligt parti 1991. När nya partier har kommit in har de absorberats in i riksdagsarbetet. 2010 tillät andra partier inte att detta skedde med Sverigedemokraterna. Och då började tricksandet. Det är inte väljarna som har stökat till i politiken, det är partierna.

Tre mandatperioder under 10-talet. Tre perioder med regering som saknade majoritetsunderlag. Detta är viktigt att påminna om eftersom de aktuella regeringarna (och deras stödpartier) har velat ge sken av att de har makt trots sin minoritetsställning. Stabiliteten är en chimär. Väljarna vilseleds. Parlamentet kortsluts.