Den gångna veckans mest berörande läsning handlade om hur det offentliga Sverige behandlar unga som utsätts för brott av minderåriga gärningsmän.

Jan Kellgren och Susanna Kellgren Lundberg skrev i DN om hur deras 13-årige son nästan inte fick någon hjälp alls efter att han blivit svårt knivhuggen. Och SvD:s politiska chefredaktör Tove Lifvendahl beskrev hur ”Filip”, en 13-åring i Uppsala, har trakasserats så svårt av ett minderårigt ungdomsgäng att hela hans familj nu väljer att flytta från stan.

Tillsammans tecknar de bilden av allvarliga systemfel. Ett av världens rikaste högskatteländer tycks stå närmast maktlöst mot kriminella 14-åringar. Visst finns det engagerade personer inom skola, polis och åklagarväsendet som försöker hjälpa brottsoffren och deras familjer. Men de saknar uppenbarligen verktygen.

Offren får stå i Bup-kö

Trots det svåra brott som 13-åringen utsatts för får han inget målsägarbiträde, ingen rätt till medling och ingen kunskap om när gärningsmannen återvänder till hemstaden. Det är sekretessbelagt. I likhet med brottsoffret Filip i Uppsala tvingas han däremot själv stå i kö till barn- och ungdomspsykiatrin för att få behandling.

”Alla dessa instanser sliter men står handfallna i ett system där gärningsmannen ständigt ska hjälpas tillbaka in i samhället,” konstaterar föräldrarna.

Det är förstås oändligt nedslående att Bup har uppmanat Filip att inte anmäla trakasserierna och att polisen tycker att det är klokt att familjen flyttar. Men givet hur systemet är konstruerat går det egentligen inte att bli upprörd på tjänstemännen. Tvärtom framstår råden som goda.

Sverige har helt enkelt inte tagit höjd för att brottsligheten har ändrat karaktär. Det är inte längre ovanligt att mycket unga personer begår väldigt svåra brott. Men det är fortfarande socialtjänsten som får ta hand om kriminella personer under 15 år och insatserna bygger i regel på frivillighet.

Äldre ungdomar som inte blivit myndiga kan visserligen bli dömda av domstolar, men ofta hamnar de till slut ändå hos socialtjänsten. Det står tyvärr klart att socialen i många fall inte är kapabel att hantera svår brottslighet. Ofta saknas dessutom både LVU-platser och finansiering av dem.

Ingen gränsdragning

Hårdare tag är förstås inte hela lösningen på den här svåra problematiken. Men när man läser texterna i DN och SvD infinner sig en fråga: För vilka är dagens ordning egentligen bra?

Den flata hållningen är uppenbarligen mycket dålig för brottsoffer och omgivning. Ungdomsjouren på socialen i Uppsala berättar om hur ungdomar i gängen återkommande blir omplacerade till nya skolor där de röker på, hotar och slår andra unga. Inkludering i all ära, men hur värderar samhället övriga ungdomars trygghet och skolgång om de tvingas studera under sådana förhållanden? Svek mot unga brottsoffer är oförlåtligt.

Men dagens gränslösa bemötande gynnar knappast brottsaktiva unga heller. I dag kan det dröja åtta-tio år in i en kriminell karriär innan det offentliga för första gången drar en tydlig gräns. Då är det ofta redan för sent.

Ingen tjänar på att samhället står maktlöst inför kriminella 14-åringar.

LÄS MER: Flatheten mot unga göder gängkriminaliteten