Sverige har en restriktiv narkotikapolitik - en nollvision, rentav. Den har inte uppnåtts. Det finns många "Jim" i Sverige.

Expressens intervju med Arne Moberg, Jims pappa, ekar av förtvivlan och maktlöshet. Jo, samhället blev varse att Jim missbrukade. Polisen haffade honom med heroin och Subutex på fickan. Han försökte sluta på egen hand, men några månader senare larmade Arne Moberg Gullmarsplans beroendemottagning: Jim injicerar heroin öppet där hemma.

Nu kopplas socialtjänsten in. En utredning enligt lagen om vård av missbrukare, LVM, inleds. Och läggs ner. Handläggaren skriver att Jim inte är i farozonen.

Snart blir det ett nytt polisingripande. En ny LVM-utredning inleds. Jim går med på att lämna urinprov. Efter tre negativa prov bedömer socialtjänsten att han är drogfri. Den andra LVM-utredningen läggs ner. Någon månad senare är Jim Moberg död.

Fallet lex Sarah-anmäldes av socialtjänsten. Men även om detta första skyddsnät, med utredningar och missbruksvård, blev bättre, är nollvisionen långt borta.

Och när allt annat misslyckas bör samhället försöka minimera de skador och faror som tungt missbruk medför.



Men Sverige har släpat efter vad gäller skademinimering. Sprutbyteskliniker har motarbetats överallt i landet. I Skåne började man dela ut rena sprutor redan 1986 men i Stockholm dröjde det till 2013 innan en klinik kunde öppna. Motviljan mot skademinimering går djup inom båda blocken. Att WHO, FN, Internationella röda korset och Världsbanken rekommenderar sprututbyten har båtat föga. I stället gömmer sig politiker gärna bakom utredningar.

Nyligen larmade Europeiska narkotikabyrån, EMCDDA, om den höga dödligheten bland missbrukare i Sverige: 2013 dog 460 människor av droger, 200 fler än de som dog i trafiken. Och det är mer än tre gånger så många som det europeiska genomsnittet, sett till befolkningsstorlek.

Det är siffror som ett rikt välfärdsland borde skämmas över. Ett missbrukarliv är lika mycket värt som ett annat och politiker borde ha ett öppet sinne inför skademinimerande metoder.

EMCDDA rekommenderar exempelvis utdelning av naloxon, ett motmedel mot opiatöverdoser som sjukvården har använt i decennier. Om det delas ut till anhöriga och missbrukare kan liv räddas. Estland, det enda landet med större dödlighet än Sverige, är ett av flera länder som påbörjat försök eller program.

Det går förstås att utreda naloxon i 20 år, om viljan finns. En mer barmhärtig väg vore dock att bryta den dödliga långbänksstrategin.

Sjukvårdsminister Gabriel Wikströms (S) besked att det först behövs en utredning om dödlighetens orsaker och sedan tålmodiga studier av hur naloxon fungerar i andra länder, tyder dessvärre på att den hårdföra svenska attityden mot tunga missbrukare lever än.

Följ ledarsidan på Facebook för tips på fler ledare och krönikor