Dela via: Facebook

Twitter

LinkedIn

Centern har just nu höga opinionssiffror men så har det inte varit tidigare.

Den 31 januari 2014 låg Centern på 3,1 % och Stefan Löfven deklarerade att C skulle ut ur riksdagen.

Jag hade inte startat bloggen då, det gjorde jag först i september det året. Men jag och många andra borgerliga twittrare ägnade tid åt att försvara just Centern från angreppen från Alliansfritt Sverige och andra delar av den socialdemokratiska valapparaten. Alliansen stod enade på alla plan, från partierna till oss påverkare utanför.

Så är det tyvärr inte just nu och Centern har skuld i det här. Synd att se att de inte kunnat avhålla sig från att kapitalisera på Moderaternas opinionsras.

Jag har en rad exempel.

Dessutom kan man fråga sig varför ingen ifrågasätter deras inkonsekvens. Det finns en lång linje av att säga en sak och göra en helt motsatt.

Vi kan börja den 19 januari 2017. Då stod Moderaternas partiledare Anna Kinberg Batra på en presskonferens och sa att hon inte vill inleda vare sig budget- eller regeringsförhandling med SD. Att Alliansen redan idag sitter i samma utskott som SD och samtliga tillkännagivanden de varit eniga om byggt på att de röstat för förslagen förtydligades tyvärr inte men det var det hon menade.

Ingen gång har Anna Kinberg Batra pratat om förhandlingar, regering, budget eller etablerat samarbete. Det tog Annie Lööf några dagar innan hon användes detta medvetna missförstånd för att höja Centern.

“Vi vill inte starta samarbete med Sverigedemokraterna”

Om hon nu tyckte Anna Kinberg Batra var otydlig, varför ringde hon inte henne och benade ut vad hon egentligen menade?

De har ju varandras nummer och träffas regelbundet. Det hade varit superlätt. Och så hade man kunnat ha en enad front. Istället för att som Lööf valde redan i januari, svinga direkt mot sin Allianspartner och börja prata om samarbete trots att det aldrig handlade om det, hade hon kunnat förtydliga Centerns hållning utan smocka inblandat.

Till exempel:

“Vi tycker som Moderaterna att SD inte ska ingå i vare sig regering eller budgetsamarbete och vi vill inte inleda något samarbete”

Men nej, varför missa en bra chans?

Den 29 januari fortsätter hon krypskyttet mot Moderaterna genom att återigen hävda att de inte vill samarbeta med SD. Återigen, det sa aldrig AKB och om Lööf inte, som många tyvärr, förstod exakt innebörden i det AKB sagt hade hon lätt kunnat rett ut det på ett enda möte. Givetvis visste Lööf hela tiden men hon spelar spelet för att maximera egen vinning.

I samma intervju bekräftar hon att hon pratat med Moderaterna, att de sagt att de inte tänkt förhandla men “hon tänker absolut inte förhandla med SD”.

Hon vet alltså exakt vad Moderaterna menade, det bekräftade hon själv redan två veckor efter AKBs utspel, men struntar i det utan bygger på PR-spinnet som skapades av att AKB inte var så tydligt som man önskat.

Den 22 mars upprepade hon allt en gång till.

Hon passar också på att ge sin Allianskompis ett ultimatum. För så gör man om man vill ha bra stämning. Återigen upprepar hon medias påstående för att behålla spinnet – jag vill inte sitta i en regerings om förhandlar med SD.

Den 4 april fortsätter Lööf och pratar om att det var “olyckligt av Moderaterna”. Hon hade kunnat välja att förmedla bilden av en enig Allians vad gäller samarbete med SD men valde återigen att peka på Moderaterna.

De fick 12,1 % i april. Well played. Sedan säger hon en sak jag vill att ni kommer ihåg i resten av inlägget.

“Som politisk ledare måste man ha starka värderingar men använder man dem inte så har man dem i onödan”

I december 2013 valde Socialdemokraterna i ett öppet samarbete med just SD att bryta den budgetpraxis alla partierna har kommit överens ska gälla. Anmärkningsvärt faktiskt.

Då skrev Centern att “budgetreglerna ska stå över dagspolitiken” och att “kortsiktiga politiska poänger inte ska gå före stabiliteten i ekonomin”. Det S och SD bröt ur var en höjning av brytpunkten för statlig inkomstskatt.

Men när regeringen aviserade just skattehöjningar på inkomst, nämligen sänkt brytpunkt för statlig skatt och kraftigt försämrade 3:12-regler för fåmansföretag bara drygt 3 år senare var det annat ljud i skällan.

För i mars i år annonserade Centern att de vill göra exakt som S och SD – bryta budgetpraxis.

Ironiskt nog kräver en sådan manöver att SD röstar för. Alliansen har som bekant färre mandat än S, V och MP i riksdagen. Ska man kunna bryta ur saker ur budgeten krävs precis som 2013 att SD röstar för. Men det såg vi ingenting om i Centerns besked utan detta faktum hoppades de att ingen skulle notera.

Den 23 oktober 2015 meddelade regeringen att de och hela Alliansen, inte alla utom C utan hela Alliansen, var överens om att strama upp flyktingpolitiken.

Den 24 november 2015 meddelade regeringen att de inför mycket striktare regler för migration.

Bara ett år senare i december 2016 lovar Lööf tvärtom generösare flyktingregler med Alliansen.

Den 10 juni 2015 i en intervju med Expressen meddelar hon att hon var beredd att rikta misstroendevotum mot Stefan Löfven, vid till exempel ett konstitutionellt brott.

I juni 2016 under Almedalsveckan upprepade Lööf att fälla regeringen genom misstroendevotum inte var bortförhandlat och om regeringen begår grova konstitutionella övertramp så kan C använda det ihop med Alliansen.

Den 15 juni i år var Alliansen överens om att stoppa regeringens planerade skattehöjningar och hotade med misstroendeförklaring.

Men den 5 juli, bara några veckor senare, är Centern plötsligt inte alls med på att rikta misstroende mot regeringen.

Precis som 2015, efter DÖ fallit, och 2016, vill inte Centern få igenom sin politik och vägrar att vara med på en Alliansbudget som de övriga tre partierna vill.

Trots att Lööf ville fälla regeringen i juni 2017, för att sedan i juli 2017 inte fälla regeringen ville hon inte fälla regeringen i januari. Heller.

Hon bekräftade redan den 19 januari 2017 också att hon helt och hållet accepterat Socialdemokraternas problembeskrivning att om inte Socialdemokraterna får regera med sin budget byggd på demokratisk socialism så “hamnar Sverige i ett politisk kaos”.

Gissar att landets S-kommunikatörer äter tårta nu.

Men den 22 mars 2017 meddelar Lööf plötsligt också i Dagens Industri att om Alliansen är större än Socialdemokraterna så kommer de ta makten.

“Men skulle vi olyckligt nog få en liknande situation efter valet 2018 (red.anm när inget av rött eller blått block får egen majoritet utan SD är ett tredje block), som vi har nu så måste vi agera annorlunda”

“Vi kommer i en statsministeromröstning eller valet att rösta nej till Stefan Löfven”

I januari kan hon alltså inte tänka sig att lägga en gemensam Alliansbudget för att inte “skapa kaos” (socialdemokratiska för borgerlig politik). Men två månader senare deklarerar hon att hon i september 2018, om bara S är mindre än hela Alliansen ihop, tänker ta makten ihop med Alliansen.

Eftersom S har haft en enda mätning runt 30 % och snarare legat runt 25-27 % och Alliansen leget på 35-40 % så kan man se att denna artikel säger att oavsett hur valet går kommer Alliansen försöka ta makten. Oavsett vad SD får eller vill göra.

Fast det förstås. Vis av erfarenhet kan detta lika gärna inte gälla alls längre och absolut inte i september 2018. Centern ändrar sig lätt som synes.

Några månader senare, i juli 2017 så försöker Lööf också dra en så kallad rövare när hon påstår att Alliansen är överens om att inte lägga fram en gemensam budget i år heller. När sanningen är att Centern är överens med Centern och de övriga tre är överens om att man vill fälla Löfven. I alla fall KD och M. Men det är ju Lööf inte. Fast ibland. Men inte när det gäller.

Men den 26 juli 2017, efter Transportstyrelse-skandalen briserat, riktade hela Alliansen inklusive Centern misstroende mot Anders Ygeman, Anna Johansson och Peter Hultqvist.

Rikets säkerhet hade riskerats. Något i alla fall jag skulle definiera som grovt konstitutionellt övertramp.

Dagen efter sparkade en märkbart förbannad Löfven, så arg som bara en sosse som förlorat makt kan vara, Anna Johansson och Anders Ygeman, men med ett löfte att Ygeman minsann skulle dyka upp i en ny S-regering och att han tills dess får vara gruppledare för riksdagen. Hultqvist tänkte han inte röra.

Lööf kommenterade då att misstroendeförklaringen låg kvar mot Hultqvist, men plötsligt var det inte bråttom att kalla in riksdagen utan det kunde vänta till det ordinarie riksdagsåret som inleds i september. En dag tog det innan de ändrade sig denna gång.

Fem veckor senare ungefär så har Centern plötsligt förtroende för Peter Hultqvist.

Trots att han alltså visste om att rikets säkerhet äventyrats redan tidigt 2016 men struntade blankt i att informera såväl sin statsminister som oppositionen.

Centern skyllde på att eftersom Emma Lennartsson, Löfvens statssekreterare fått sparken för att inte heller hon (precis som Anna Johansson, Anders Ygeman och Peter Hultqvist, medarbetare på Näringsdepartementet (Bromander?) och valda delar av myndighetens styrelse samt ledning informerat statsministern, räckte det. Plötsligt har Hultqvist agerat korrekt.

Lööf kallar sitt eget agerande för “sans och balans”.

Vilket implicerar att Moderaterna och Kristdemokraterna alltså inte är sansade och balanserade. Trevligt.

Att inte fälla en försvarsminister som gått omkring och ruvat på information om brott mot rikets säkerhet i si sådär 10-12 månader innan han informerade statsministern för att han “trodde att någon annan informerat honom”. Då hade han dessutom suttit på de månadsvisa säkerhetsrådsmötena och ätit kakor och varje gång låtit bli att nämna att Transportstyrelsen skänkt bort våra körkortsuppgifter och en massa annat. Eller att han vidtagit alla åtgärder med Försvarsmakten och andra myndigheter för att förhindra skador. Det orkade han heller inte prata om.

Men innan detta hände kuppades Anna Kindberg Batra bort av sitt parti, personen som Lööf alltså utan några dubier deltagit i spinnet mot. Det spinn som sossarna drog igång och media hakade på. På internet kallas detta halmgubbe, att bygga en debatt på fel premisser. I detta fall har Lööf låtsas att AKB ville förhandla med SD och bilda regering.

Sossarnas spinn-doctors har nog gnuggat händerna av hybris och förtjusning sedan januari av denna oväntade draghjälp från en av Alliansens egna partier.

Den som föreslås som efterträdare till AKB av många länsförbund är Ulf Kristersson. I en intervju med honom i Agenda upprepade han Moderaternas hållning. En hållning som han alltså tillsammans med övriga i den absoluta toppen i M tillsammans fastlade i januari 2017.

“Vi kommer inte förhandla med Sverigedemokraterna”.



Trots att Kristersson upprepat det Lööf givetvis redan vet och återigen förklarar att inte heller M vill regera med SD, förhandla budget eller har något slags samarbete skrev Lööf den 8 september en artikel i Di att “Alliansen måste lämna besked i regeringsfrågan”.

Va?

Och hur kan folk gå på det här om och om igen?

Annie Lööf försöker kräma ur allt hon kan av det spinn som sossarnas framgångsrikt skapat kring Moderaterna och SD, som bygger på medvetna missförstånd och Lööf har inga som helst problem att kapitalisera på det. Slugt. Men inte särskilt förtroendeingivande vad gäller Alliansens möjlighet att komma överens faktiskt.

Hon verkar också helt ignorera att hon gör exakt det Socialdemokraterna önskar att hon gör – ger sig på Moderaterna och samtidigt vackert illustrerar den borgerliga splittring sossarnas drömt våta drömmar om om sedan Fredrik Reinfeldt fick nycklarna till Rosenbad 2006. Äntligen är den tillbaka. Den borgerliga splittringen. Äntligen återvänder vindpustar av Bengt Westerberg och Olof Johansson, som båda inte hade några problem att kasta de borgerliga vänskapsbanden under bussen för att få en liten klapp på huvudet av en socialdemokratisk statsminister.

Annie Lööf accepterar däremot inte själv ett uns av den kritik hon själv skjuter iväg regelbundet mot sina Alliansvänner, framför allt Moderaterna. Nyss kallade hon rättfärdig kritik och frågor om varför hennes parti plötsligt har förtroende för Hultqvist för “smutskastning”.

Och att “Alliansen nu behöver samlas”.

Hennes kommunikationschef Ola Spännar meddelade den 15 september att C inte kommer delta i smutskastning.

Två dagar senare kallar Spännar Svenska Dagbladet Ledare för att publicera “skräp som man tidigare mest såg på Flashback och SD-relaterade FB-grupper“. Åkessons lag alltså, att alla debatter förr eller senare hamnar med Jimmie Åkessson.

Igår gjorde sig Spännar lustig över att folk i flödet kommenterade det Annie skrev, lite grann själva poängen med sociala medier. “Många män” som vill förklara för kompetenta Lööf. Jag nekar inte till att Lööf är oerhört kompetent, men det är hon ju inte ensam om i Sverige. Det kan man inte använda som argument varför folk inte får ha åsikter om något hon skriver.

Partistyrelseledamoten och EU-parlamentarikern Federley kallade härom dagen Jan Björklund för lögnare. Och att de håller på med tjuvnyp. Ironiskt nog, med tanke på vad C ägnat sig åt senaste året.

Han kallade också kritik mot att Centern struntade i att följa upp sitt misstroendevotum för att häckla kamrater i Alliansen.

Jag vill påminna honom om att vi var många som försvarade Centern mot just tjuvnyp men från alla andra än Alliansen under 2013 och 2014 när de låg så illa till.

Det hindrade tyvärr inte dem från att när det går bra för dem och dåligt för Moderaterna vara den sämsta kompisen åtminstone jag kan tänka mig.

Lööfs pressekreterare kallar all kritik för smutskastning. Och buntar ihop källan till all kritik från “sossar, miljöpartister, anonyma källor, sverigedemokrater och konservativa förståsigpåare”.

Jag faller inte in i någon av kategorierna men gissar att denna före detta ståuppkomiker (sant, det står på Wikipedia), inte kommer ha något som helst problem att glatt ge mig den eller de etiketter som han föredrar.

I en intervju i vintras sa Lööf:

“Jag hade önskat att vi kunnat fortsätta de här samtalen internt” (inom Alliansen).

Det är vi många som hade önskat att du själv levt efter faktiskt. För det ekar väldigt ihåligt att bete sig så här som ni i Centern gjort och sedan säga att vi i Alliansen måste hålla ihop.

Vi är många som önskat att Centern betett sig så bussigt som Alliansvännerna gjorde mot er när ni låg pyrt till i opinionen, att ni försvarade Moderaterna istället för att hälla bensin på brasan.

Sent ska syndaren vakna.

Hoppas Lööf menar allvar nu och lever som hon lär. Och det vore ju trevligt om hon kunde vänta med nästa debattinlägg eller utspel tills kompisarna i Moderaterna åtminstone valt en ny partiledare. Det är lätt att se att Lööfs relation till AKB var tämligen sval. Ska skadan repareras här krävs ansträngning från Centern och Folkpartiet att bygga en stark relation med Ulf Kristersson och Elisabeth Svantesson, de två som förhoppningsvis tar över i oktober.

För om inte partiledaren för en av de fyra Allianspartierna tar sitt ansvar, sitt befogade ansvar, för den splittring som Alliansen just nu ser ut att ha och kanske är den värsta sedan Alliansen bildades hemma hos hennes egen företrädare Maud Olofsson, är det svårt att se hur detta ska lyckats.

Då får vi nog tyvärr alla acceptera att enpartistaten med sin demokratiska socialism är tillbaka, för evigt kanske.