Foto: STA

Po predčasnih volitvah sredi 2018 smo v 2019 vstopili pod vodstvom novonastalih LMŠ (Lista Marjana Šarca) v manjšinski koaliciji z diskreditiranimi centraši prejšnjih vlad (SAB – Stranka Alenke Bratušek, SMC – Stranka Mirana Cerarja in DeSUS – upokojenska stranka) in diskreditiranimi Socialni demokrati. Poseben dogovor je koalicija podpisala z Levico, ki je centraški vladi dala funkcionalno večino (čeprav je lahko računala tudi na desne glasove opozicije), in pečat levo- (dokler je ta bil koristen). Po sprejetju zakona o minimalni plači decembra 2018, ki da je uspešno predlagala Levica, v 2019, pričakovano, niso uspeli izvajati svojih projektov. Po letu nezadovoljne komplicitnosti so sodelovanje konačno prekinili zaradi neuspešne ukinitve dopolnilnega zdravstvenega zavarovanja. V tej kompoziciji je v 2019 v koaliciji moč nabirala LMŠ, v opoziciji pa desna Slovenska demokratska stranka, največja parlamentarna stranka. Politično, tudi če koalicija nastopa po predčasnih volitvah in z levo legitimacijo v gospodarski konjunkturi, je program kontinuiteta izčrpavanja javnih storitev, krčenje socialnih programov in krhanje delavskih pridobitev in enotnosti.

Z novim letom je minimalna plača višja za 6%, iz nje pa so po novem izključeni vsi dodatki. V bizarni situaciji, kjer plače nikakor niso sledile gospodarski rasti, oziroma so v kolektivnih pogodbah dogovorjeno zelo nizko, so dodatki (za delovno dobo, za posebne pogoje dela, za delovno uspešnost) lahko predstavljali tudi 20% zneska plače – nova definicija minimalne plače zato lahko pomeni dobršno zvišanje za nekatere delavce. Zakon o minimalni plači je bil predlagan novembra 2018 in je že 2019 uvedel povišanje. Ob sprejemanju zakona, ki ga je predlagala Levica, so predstavniki kapitala na vlado naslovili protestno pismo in grozili z odpovedjo od kolektivnih pogodb. V odgovor so konec 2018 sindikati izvedli (opozorilni) protestni shod proti grožnjam o odpovedovanju kolektivnih pogodb in v podporo zakona o minimalni plači. Zakon je bil sprejet in njegova parlamentarna zgodba je zaključena. Skozi leto 2019 je Gospodarska zbornica Slovenije (GZS) pripravila navodila, kako lahko v 2020 delodajalci, z neplačevanjem dodatkov, omilijo ali zanikajo pridobitve zakona. Strankarski in sindikalni funkcionarji se spet zgražajo kot da niso pričakovali, da GZS brani interese kapitala, njeni člani pa te interese uveljavljajo na mestih dela. Organiziran kapital je boj prenesel iz državnih organov na podjetja kjer, ob odsotnosti borbenih sindikatov, ne pričakuje večjega odpora.

Oktobra je mizo prišel zakon, ki bi ukinil dodatek za delovno aktivnost. Ta dodatek je bil uveden 2011 kot del denarne socialne pomoči za spodbudo in motivacijo k delu tistih, ki so delovno aktivni vsaj 60 ur mesečno. Ministrstvo za delo je to spodbudo želelo ukiniti, ker naj bi spodbujalo ravno obratno: denarna socialna pomoč, ki jo prejemajo najrevnejši naj bi bila previsoka in odvračala prejemnike od iskanje zaposlitve. Po objavi statistike pa se je izkazalo, da je večina prejemnikov zaposlenih in so do socialne pomoči upravičeni zaradi nizkih plač ali pa celo ker podjetja več mesecev zamujajo s plačilom. S parlamentarnimi orodji in intenzivno medijsko kampanjo so se proti zakonu aktivirali poslanci Levice, ZSSS in deli civilne družbe. Državni zbor je zakon sprejel, celo z amandmajem opozicijske SDS, da se vsi delovnosposobni prejemniki socialne pomoči morajo vključiti v javna dela. Državni svet, oziroma interesna skupina delojemalcev (ZSSS) je nato uspešno predlagala odložilni veto. Pri naslednjem glasovanju zakon ni dobil dovoljšnje podpore. Po letu antisocialnih politik, davčnemu odpustku najbogatejšim, paktiranjem koalicije z desnimi strankami opozicije, je novembra Levica uradno prekinila sodelovanje z vlado.

Najvidnejše izvenparlamentarne aktivacije letos so bile seveda okoljske demonstracije. Slovensko mladino je mobiliziral svetovni moment Grete. Marca je na Ljubljanskih ulicah „štrajkalo“ 9000 ljudi (v Sloveniji 12000), kar je ena največjih demonstracij v Sloveniji. Lokalni predstavnik tega globalnega momenta so Mladi za podnebno pravičnost (MZPP). Odvijanje zelenih politik bo pomembno vplivalo na delavce Šaleške doline, kjer delujeta Premogovnik Velenje in Termoelektrana Šoštanj. Jedrni del, oz. eden izmed konstitutivnih delov MZPP so aktivisti in aktivistke iz organizacij, ki imajo zgodovino sindikalnega organiziranja. Ocenjujemo, da je to ena izmed vezi med okoljskim in delavskim bojem, ki je sicer pri marsikaterih okoljskih organizacijah pogrešana. Pravična tranzicija je tako v tudi programu Sindikata delavcev rudarstva in energetike Slovenije (SDRES), ZSSS pa je sprejela dokument, ki zvezo opredeljuje do podnebnih sprememb in Podnebnega štrajka na kratko v stavku: „Na mrtvem planetu delovnih mest ni.“ Kakorkoli, mobilizacija je temeljila na dijakih in mladih; marčevske zahteve so naslavljale vlado in se osredotočale na uskladitev proračuna z ugotovitvami IPCC poročila, dieto in pravično tranzicijo za delavce Šaleške doline. „Štrajk“ so ponovili septembra z nekoliko manjšo udeležbo a s širšo koalicijo; med drugim z ZSSS in gibanji na področju stanovanjskega. Septembrske zahteve so tako nekoliko bolj zeleno-rdeče oziroma inspirirane po Zelen New Deal-u: 4-dnevni delovni teden, zajamčena zelena delovna mesta, pospešena gradnja javnih najemnih stanovanj. Odziv vlade, izvzemši PR sekcijo, je bil seveda zanemarljiv. Dekarbonizacija Šaleške doline bo verjetno diktirana od zgoraj (EU) in prepozno za pravičnost.

Dobršen del medijske pozornosti so dobile tudi aktivacije na stanovanjskem področju. Zadnji pomenljiv politični ukrep na področju stanovanj so denacionalizacije in privatizacije stanovanj v 90ih. Danes, ko se v tridesetih letih ni dogradilo praktično nič standardnega ali dostopnega stanovanjskega fonda, se vedno več govori o stanovanjski krizi, celo o „naraščajočih socialnih razlikah“. V zadnjih letih so ob stagniranju plač cene nepremičnin zrasle za več deset procentov, najbolj to čuti razredno mešana ljubljanska študentska populacija in ostali najemniki, starejši delavci pa so na tem področju kot lastniki pacifizirani. Trenutno se politični izraz stanovanjske krize predvsem ukvarja z zakonodajnim zagovorništvom. GZS, spet edini z razredno pozicijo, pa ugotavljajo, da visoki stroški bivanja pritiskajo na plače in motijo pri reprodukciji delavcev.

Po večletnih neuspešnih dogovarjanjih med Pošto Slovenije in zaposlenimi, sta oba reprezentativna sindikata (SPD – Sindikat poštnih delavcev in SDPZ – Sindikat delavcev prometa in zvez) februarja napovedala stavko. Ključni problem s katerim se sooča Pošta Slovenije je pomanjkanje kadra in opravljanja vse širšega nabora storitev. Sindikati so izpostavljali, da to vodi v preobremenjenost delavcev. Kadrovsko stisko so reševali tudi z nižanjem pogojev za zaposlitev in objavljanjem razpisov za delo v Bosni in Hercegovini in Srbiji. Tak način kadrovanja, zaradi fluktuacije delavcev in različne stopnje uvedenosti v zahteve delovnega mesta in delavske organizacije, problemov preobremenjenosti ni rešil, otežaval pa je sindikalno aktivnost. Dan pred stavko so sklenili dogovor, ki zvišuje plačo, razbremenjuje delavce in izboljšuje varnostne pogoje na delovnih mestih, in stavko preklicali. Neizvajanje dogovora s strani delodajca je bilo očitnejše poleti, ko delavcem, zaradi kadrovske podhranjenosti, ni bila omogočena izraba dopusta. Novembra (9 mesecev po dogovoru) so SPD napovedali novo stavko, spet, z zahtevami, ki so se osredotočale na razbremenitev, zaposlovanje in varnost pri delu ter na ponovno povišanje plače. Prvi dan stavke se je udeležilo skoraj dve tretjini delavcev pismonoš in delavcev na okencih, kar kaže na visoko podporo zahtevam kljub neenotnosti sindikatov. SPDZ, drugi reprezentativni sindikat, stavke, kot skrajne metode, ni podprl in je stavil na nadaljevanje „socialnega dialoga“. Stavko je s pismi podpore podprlo več sindikatov drugih sektorjev (tudi čez mejo). Po treh dneh stavke je Pošta Slovenije pristala na zahteve stavkovnega odbora in stavko so zaključili.

Kot smo že omenili, v 2020 vstopamo z napovedjo delodajalcev, da bodo boj prenesli direktno na delovna mesta. Parlamentarni poskus Levice se je izjalovil pri namenih; sodelovali so v vladi, ki je v času konjunkture nadaljevala z varčevalnimi politikami. Stranki, ki se vse od Syriza-momenta trudi uveljaviti kot resna stranka, je celo uspelo. Predstavniki dela (ZSSS) so v korporativističnih organih republike še edini „partnerji“, ki vztrajajo pri „socialnem dialogu“, čeprav so globalni nauk 2019. poštarji že skromno ponotranjili: edino orodje delavskega razreda je stavka.

Z druge strani so opolnomočena okoljska gibanja svoje demonstracije označili kot „štrajk“ in celo poskrbele za geste, ki do neke mere priznavajo nujnost delavske aktivacije. A nereagiranje vlade bo dohitelo krizno reagiranje nekega evropskega dokumenta, ali celo dobesedni agrarni kolaps, in bo šibko koalicijo – ki večinoma še vedno temelji na mobilizaciji generacije, in ki v veliki meri še vedno stavi spremembe potrošniških navad – postavilo pred lažno izbiro: ali zeleno varčevanje ali zanikanje podnebnih sprememb.