Dragă române, stimate cetățean european, omule,

Știu că ești obosit, chinuit cu viața de zi cu zi, uneori bucuros, de cele mai multe ori apăsat de griji. Știu că te zbați să îți plătești ratele la bănci, să îți achiți taxele către stat, să le dai de mâncare copiilor, să le iei o hăinuță și să îi duci, din când în când, la o înghețată și la un film de desene animate. Știu că alergi toată ziua, într-o viteză nebună, și că aștepți niște vremuri mai bune, în care să îți tragi măcar puțin sufletul. Știu că, în timp ce citești textul ăsta, îți zumzăie prin cap lista cu un milion de lucruri pe care le ai de făcut urgent. Că ești nedormit, încercănat și ușor depresiv. Dar o să îți spun ceva foarte-foarte important: oprește-te. Oprește-te măcar puțin, pentru că ai de făcut ceva esențial, de viață și de moarte: să te rogi. Să te rogi în genunchi la toate icoanele care-ți ies în cale. Să te rogi să nu te îmbolnăvești, mai cu seamă nu de ceva grav. O gripă, o gastrită, o miopie mai merg, dar neapărat NU TE ÎMBOLNĂVI GRAV! Te rog și insist. Te implor. Roagă-te să nu te îmbolnăvești! Pentru că, în România, dacă te îmbolnăvești, ești ca și condamnat. România este o țară care îți poate garanta dreptul la viață doar atâta timp cât nu te doare ceva. Dacă ești bolnav, nu îți mai garantează nimic. “Nu sunt bani”, “O să suplimentăm fondurile”, “O să găsim o soluție” – asta primește în România bolnavul, în loc de tratament, indiferent de câte zeci de ani ar fi plătit la nenorocita aia de asigurare. Numai că viața nu așteaptă niciodată după guvernanții incompetenți. Nu poți să înghiți comprimate de “O să găsim o soluție” și să te faci bine. Bolile nu spun niciodată “OK, atunci o să revin când o să fie bani”. Ele spun “Hei, baby, eu sunt acum, aici, în trupul tău și te invit la o luptă pe viață și pe moarte, din care numai unul dintre noi va ieși viu”.

România o țară în care sălile de operație și mâinile chirurgilor sunt dezinfectate cu apă chioară, vândută de șmecheri, sub numele de dezinfectant, fără ca autoritățile să intervină în vreun fel. România este o țară în care, în multe spitale, ți se servesc lături în loc de mâncare, WC-urile sunt infecte, iar, dacă vrei să mergi la duș, trebuie să te dai jos din patul de Ev Mediu, pe care îl împarți cu alt bolnav, și să te întorci în Comuna Primitivă. România este o țară în care medicii sunt atât de umiliți ei înșiși, încât cei mai mulți s-au transformat în niște măcelari acri și cinici, care nu dau doi bani pe tine și pe viața ta. România e țara în care o somitate medicală se definește, de cele mai multe ori, doar prin aroganță și dispreț față de ființa umană pe care a jurat s-o îngrijească cu devotament și profesionalism. Țara în care medicii tineri nu au bani de cărți și de congrese, iar cei vârstnici și experimentați se cred Dumnezei, deși n-au mai citit serios de când aveau 30 de ani. România e țara în care un medic e plătit ca o femeie de serviciu. Țara în care, dacă nu ai pile, poți să mori la ușa unui cabinet medical, fără ca cineva să se uite la tine, iar, dacă ai pile, tot poți să mori, pentru că doctorul tău are atâția oameni în grijă, încât n-are timp nici să facă pipi. România e o țară în care, dacă viața ta depinde de vreun medicament compensat, ești trimis să ți-l cumperi, iar, când întinzi mâna tremurândă peste ghișeul farmaciei, afli că, de fapt, nu ai ce cumpăra, pentru că nu există. “Nu se găsește, reveniți peste o lună, poate îl primim”… În timp ce cetățenii celorlalte țări europene beneficiază de tratamente noi, inovatoare, care le oferă șanse mai mari în lupta cu boala, România este o țară în care aceste tratamente ajung cu mulți ani întârziere, pentru că listele de medicamente compensate se actualizează rar și cu zgârcenie. România e țara în care, permanent, lipsesc din spitale și din farmacii medicamente vitale. Țara în care bolnavii de cancer sunt trimiși acasă și invitați să revină peste o vreme, pentru că lipsește cutare citostatic. Unii dintre ei se duc la cimitir și nu mai revin.

România e țara în care anumite boli grave nu se pot diagnostica și trata corect, pentru că analizele esențiale nu se decontează. Și țara în care anumite secții de spital, renovate și dotate modern de câte-un ONG, zac nefolosite, pentru că lipsesc aprobările de la minister. E țara în care, dacă ai cancer și viața ta depinde de radioterapie, tot ce se ți se oferă e un loc pe niște liste uriașe de așteptare. Iar când, mult peste termenul la care ai mai putea învinge în lupta cu boala, îți vine, în sfârșit, rândul, ești tratat cu aparate care în afară nu se mai folosesc de 10 ani. România e țara în care medicii refuză să dea recomandare pentru formularul S2 (fost E112), pe baza căruia oricine are dreptul să se trateze într-o țară din UE, în cazul în care țara lui nu îi poate oferi tratamentul necesar. De ce refuză, deși e vorba de dreptul la viață al pacientului și de dreptul lor, ca medici, să apere respectiva viață? Nimeni nu are, până acum, un răspuns la această întrebare. Să fie teama de autoritățile care i-ar putea persecuta pentru că au risipit banii de la buget, salvând vieți?

România e țara care ignoră cu seninătate protocoalele internaționale elementare. Dacă în țările civilizate, există un protocol obligatoriu, pentru aproape fiecare situație medicală, în România, poți primi 10 recomandări diferite de la 10 medici diferiți, pentru o problemă banală. România e țara în care nu că medicii nu se consultă între ei, dar nu au nici internet în spitale, ca să poată accesa un articol științific sau un studiu care le-ar putea fi de folos. Asta presupunând că sunt dintre cei care au bani să plătească abonamente la diverse platforme științifice importante. România e țara în care, dacă ai 2 boli care se bat cap în cap, cei doi specialiști care te tratează nu vor comunica între ei și nu se vor pune de acord asupra unei conduite de mijloc, care să împace pe cât posibil cele două afecțiuni. Îți vor recomanda chestii contradictorii, fiecare îți va spune că celălalt e un dobitoc, iar tu, pacientul, vei bâjbâi în infinit între cabinetele lor, măcinat de disperare, neputință și deznădejde.

România e țara în care, pentru că nu există protocoale medicale obligatorii, clinicile private își vor permite, cu nesimțire și lăcomie, să te suprainvestigheze, doar ca să te jupoaie de bani. Nimeni nu te poate apăra de această lăcomie, pentru că totul e o mare cumetrie, iar domnii doctori din comisiile care ar putea impune protocoalele și veghea la respectarea lor lucrează și în clinicile dornice de jupuire. La fel și în caz de malpraxis: doctorii care evaluează o anume conduită medicală suspectă se bat pe burtă cu “făptuitorul” și vor avea grijă să decidă că e corect ce-a făcut.

România e țara în care banii și-așa puțini din bugetul de sănătate sunt furați cu cruzime și cinism. Țara în care deciziile se iau în funcție de orice altceva, în afară de interesul pacientului. Țara în care mor, în mod curent, oameni, din vina altor oameni care ar putea să îi salveze și sunt și obligați s-o facă, dar n-o fac, pentru că sunt mult prea preocupați de prosperitatea personală. Țara în care ești ales să mori sau să trăiești, în funcție de câți bani ai, de cum te cheamă sau de cunoștința cui ești. Și, bineînțeles, țara ai cărei politicienii se operează la Viena, în Turcia sau pe te miri unde.

România e țara în care, dacă ești sănătos, viața e doar urâtă și umilitoare. Dacă însă te îmbolnăvești, ea devine iadul pe pământ.

De asta spun: dragă române, stimate cetățean european, omule, oprește-te din goana ta nebună, îngenunchează chiar acum și roagă-te obsesiv să nu te îmbolnăvești. Vei fi operat cu instrumente colcăind de microbi, în săli de operație dezinfectate cu apă chioară, vândută spitalelor de șmecheri aflați în cârdășie cu autoritățile. Nu vor fi bani de tratamente noi pentru boala ta, ba chiar nu vor fi bani nici pentru tratamente mai vechi. S-au cheltuit deja pe vile, pe Merțane, pe huzurul aleșilor și al partenerilor lor întru hoție și cinism. Nici loc în patul de spital nu va fi, sunt deja doi alți români înghesuiți în el. Chiar acum zbiară doctorul la ei, pentru că e nervos, iar cearșaful de sub ei e murdar, fiindcă n-au avut bani să mituiască infirmiera. Nu, nu te revolta, nu ajută la nimic. Mai bine îngenunchează și roagă-te cu disperare, cu furie neputincioasă, cu lacrimi. Roagă-te, până la epuizare, să rămâneți sănătoși și tu, și familia ta. N-o să-ți folosească la nimic, dar măcar știi că ai făcut tot ce-ți stătea ție în puteri ca să te salvezi. Sistemul românesc de sănătate n-o va face. Poți să mergi și la biserică, dacă vrei, o să avem în curând și Catedrala Mântuirii Neamului. Pentru asta s-au găsit ceva bani și se vor mai găsi. Ah, și după ce te rogi, nu uita esențialul: să nu te îmbolnăvești.

Orice, numai nu te îmbolnăvi, da?

Foto Shutterstock