Am folosit trei fotografii mai vechi. Prima a fost un portret cu Florin din Corcova (foto main), pe care l-am cunoscut când avea 13 ani și încă mergea la școală. Când l-am fotografiat a doua oară pentru proiect, Florin avea 15 ani, un copil de șapte luni și era deja divorțat. Nu și-a recunoscut fiul, pe Mădălin, pentru că părinții lui și ai fostei sale neveste (care avea 12 ani) s-au temut să nu aibă probleme cu Protecția Copilului. Am folosit un portret mai vechi al lui Florin de pe vremea când încă mergea la școală și o fotografie recentă cu fiul său.

Celelalte două imagini din arhivă sunt o fotografie din Craiova și una din Cluj-Napoca.

Cum ai reușit să dai de urma acestor oameni nerecunoscuți de tații lor și cât de greu ți-a fost să-și împărtășească povestea cu tine?

Elena Stancu m-a ajutat la documentare, ea a trimis e-mailuri și solicitări înainte. Pe câțiva dintre ei i-am descoperit total întâmplător, documentând alte povești. O bună parte dintre cei cu care am vorbit n-au vrut să fie fotografiați, doar intervievați, pentru că le era rușine.

M-a ajutat însă viața noastră nomadă: călătorim în tot felul de comunități, descoperim multe povești și, din păcate, am găsit destul de ușor copii care n-au fost recunoscuți de tată, pentru că în România sunt foarte mulți în această situație.

În 2015, în România s-au născut 12.653 de copii cu tată necunoscut, iar între 2005 și 2015, s-au născut 162.662 de copii cu tată necunoscut.

Asta înseamnă că în fiecare an se nasc, în medie, 16.266 de copii cu tată necunoscut, adică 1.355 pe lună, adică 45 pe zi, adică la fiecare jumătate de oră în România se naște un copil cu tată necunoscut. Informațiile acestea pe care le-am primit de la Institutul Național de Statistică sunt cele mai recente pe care le avem.

Cum ți se pare că absența tatălui modelează viața copiilor și raportarea lor la familie, în ciuda diferențelor - sociale, culturale etc. - dintre ei?

Fiecare poveste pe care am întâlnit-o a fost diferită. Destinele copiilor și ale adulților pe care i-am cunoscut au fost marcate de absența sau de prezența tatălui. Iar poveștile lor au deschis alte povești și nu am reușit să tai doar o felie despre relația sau lipsa unei relații cu tatăl. Mereu a fost vorba și despre locul în care s-au născut acești copii, și despre lumea din jurul lor, și despre oportunitățile pe care le-au avut sau nu le-au avut. Așa că portretele s-au transformat într-o istorie a unor locuri și a unor povești de viață care au influențat în egală măsură destinele taților și cele ale copiilor.

Unii dintre ei nu și-au cunoscut niciodată tatăl și au crescut singuri, săraci, respinși, alții au amintiri îndepărtate cu tații lor absenți, alții se agață de poveștile pe care le-au auzit de la mamele sau de la bunicii care i-au crescut. Unii au trăit împreună cu tații lor, care nu aveau acte sau care după ce au ieșit din penitenciar nu au știut cum să facă demersurile birocratice ca să-i recunoască. Alții s-au născut în comunități sărace și depind de ajutorul dat familiilor monoparentale.

Sunt copiii fără tată și aceste familii, din care acesta lipsește, stigmatizate în comunitățile unde se află?

Am întâlnit atât de multe cazuri de copii nerecunoscuți de tată, încât nu se puneproblema de stigmatizare. Mai ales în comunitățile vulnerabile, această situație e banală. Sunt mulți copii care sunt crescuți de tații lor biologici, dar care nu au fost recunoscuți pentru că, atunci când s-au născut, tații lor erau la închisoare sau erau plecați din oraș. Mai târziu nu li s-a părut important sau n-au știu ce acte trebuie să facă să-și recunoască copiii.

Mamele singure primesc un ajutor minuscul pentru familie monoparentală. Evident, această mică sumă de bani – nu mai știu exat cât e – nu ajută prea mult familia. Mama trebuie să muncească și, în același timp, să aibă grijă de copii, iar în comunitățile vulnerabile situația asta e copleșitoare pentru femei. Mamele sunt de multe ori foarte tinere și nu știu cum să se descurce pe cont propriu. De multe ori, copiii lor abandonează școala, iar mai târziu acești copii fără tată și fără școală ajung în penitenciar, acolo unde-i împinge sărăcia. Din păcate, am întâlnit mulți tineri în situația asta în penitenciarele din România.

Stigma apare doar în comunitățile tradiționale din România, acolo unde o astfel de situație e mai rar întâlnită. Mama a fost un copil din flori, așa cum se spune în Maramureș, și a simțit această stigmă. Cu portretul mamei mele se încheie, de altfel, proiectul.

Statul nu are politici sociale prin care să ajute mamele singure, dar, din păcate, asta devine un răspuns standard pe care pot să-l dau și atunci când vorbesc despre sărăcie, abandon școlar, rasism, integrarea persoanelor cu dizabilități sau prevenirea recidivei.