Catedrala Mântuirii Neamului este cel mai mare proiect al românilor de centenar. Nicio altă inițiativă investită cu simbolism național n-a beneficiat, la edificare, de atâtea resurse publice.

Finanțată aproape exclusiv de la buget, promovată de politicieni vrednici, Catedrala are un istoric aparte – unul care poate fi, în sine, aidoma trecerii noastre încâlcite prin tranziție.

La începuturile proiectului, Biserica Ortodoxă a cerut doar un teren pentru amplasarea construcției, susținând că va acoperi toate cheltuielile din buzunarul propriu.

Zis și nefăcut, întrucât la sfârșit – adică astăzi – o evaluare oricât de superficială a costurilor catedralei arată dincolo de dubiu că ea este, mai ales, opera resurselor publice și a unei legislații schimbate în mai multe rânduri. Așa încât să ajungă pe potriva dorințelor Bisericii.

Într-un deceniu, apelând la patru guvernări diferite și la zeci de parlamentari, Patriarhia Română a reușit să mute finanțarea Catedralei Mântuirii Neamului din sarcina proprie în sarcina bugetelor publice.

Un bilanț definitiv al finanțării acordate de stat nu poate fi, la drept vorbind, făcut. Ce se poate face e un bilanț al banilor publici alocați pentru catedrală în ultimul deceniu, după ce o ultimă inițiativă legislativă a modificat cadrul finanțării proiectului.

După ce am procesat date din sute de documente oficiale, am obținut un total al finanțării publice diferit de cel anunțat public de BOR. Mult diferit, pentru că – potrivit calculelor noastre – 40 de milioane de euro ieșiți din bugetele publice, spre catedrală, s-au evaporat în statistica Bisericii.

La drept vorbind, aceasta e mai puțin povestea unei izbăviri și mai mult a unei manevrări.

I-am spus, simplu, Catedrala Mânuirii Neamului.