Sosiaalisessa mediassa on kuohunut sen jälkeen, kun talousasiantuntemuksestaan tunnettu kansanedustaja Elina Lepomäki kirjoitti eilen Twitteriin:

”Asian vierestä. Onko muutaman henkilön apurahoin tukema #taide hienompaa kuin satojen ihmisten omin rahoin ostama taide? #markkinat”

Tähän mennessä moni on loukkaantunut, suivaantunut, yllättynyt ja jyrähtänyt. Lepomäen kommenttia on pidetty ”haksahduksena” ja verrattu perussuomalaisten edustajien kohulausuntoihin. On jopa väläytelty, että moiset kommentit viestisivät sivistyksen puutteesta. Vastakommenteissa Lepomäki avasi ajatustaan lisää korostamalla arvon olevan subjektiivista. Tuo olennaisin näkökulma meni vihaisilta humanisteiksi julistautuneilta möykkääjiltä täysin ohi. Erikoiseksi asian tekee se, että taloustieteen perusta, ymmärrys subjektiivista arvoa kohtaan, on viime kädessä hyvin filosofinen ja humanistinen ajatus. Se on juuri se asia, joka tuo talouden alan tai ”finanssijuntit” kauemmas insinööreistä ja lääkäreistä, lähemmäs humanisteja.

Joukko ihmisiä suuttui siis siitä, että Lepomäki sanoi ääneen vanhan, mutta validin yhteiskuntatieteellisen oivalluksen, jolle esimerkiksi moderni taloustiede perustuu. Sen mukaan arvo ei ole peräisin hyödykkeelle tai palvelulle sisäisestä, objektiivisesti havainnoitavasta piirteestä saati sen tuottamiseen vaadittavasta työstä, vaan yksilön henkilökohtaisesti kokemasta arvosta. Arvo voi siis vaihdella tunnearvosta käytännön hyötyihin tai spekuloituun vaihtoarvon nousuun. Käytännössä arvo voi olla useampienkin tekijöiden summa. Se on altis muuttumaan ajan myötä. Sen sijaan objektiivista ja yksiselitteistä arvoa ei ole. Usein puhuttu markkina-arvo muodostuu esimerkiksi siitä, että tiettyjä asioita arvostetaan ja vaihdetaan aktiivisesti.

Twitter-kommenteissa Lepomäeltä kysyttiin esimerkiksi sitä, tulisiko taiteen arvon olettaa liittyvän jotenkin sen rahoitukseen. Arvo näkyy käytännössä silloin, kun päätetään niukkojen resurssien kohdistamisesta. Koska kaikkea ei ole saatavilla loputtomasti ja välittömästi, niukkuus on ihmiselämässä enemmänkin sääntö kuin poikkeus. Rikkainkaan ihminen ei voi saada heti kaikkea haluamaansa. Taloustieteellinen niukkuuden käsite on selitysvoimainen myös silloin, jos tiettyjä asioita ei voi hankkia edes rahalla. Joka tapauksessa, jos jotain asiaa arvostaa, siitä on valmis maksamaan. Tämän takia ihmiset ovat esimerkiksi kautta historian käyttäneet tai olleet käyttämättä rahojaan taiteeseen.

Arvon käsitteen taustalla on siis oma erityinen filosofiansa. Silti maailman parhaan koulutuksen maassa edes korkeasti koulutetut keskustelijat eivät ole kyenneet käsittelemään sitä analyyttisesti raivonsa vallassa. Toiset keskustelevat arvosta, muut huomaamattaan arvoon mahdollisesti vaikuttavista tekijöistä. Esimerkiksi Vihreiden Kaisa Hernberg nosti esille taiteen erilaisia rooleja yhteiskunnan peilinä, mm. ajatusten herättäjänä, ärsyttäjänä, riemastuttajana ja samaistumisen kohteena. Nuo ovat päteviä esimerkkejä merkityksistä tai tekijöistä, jotka vaikuttavat uniikilla tavalla jokaisen ihmisen henkilökohtaiseen kokemukseen ja arvostukseen kutakin taideteosta kohtaan. Näin ymmärrettynä Hernbergin kommentti ei ole edes ristiriidassa Lepomäen esittämän subjektiivisen arvon käsityksen kanssa. Sen sijaan yhteiskunnallinen rooli tai mekanismi ei ole analyyttisessä mielessä synonyymi millekään objektiiviselle yksiselitteiselle arvolle, jolla voitaisiin esimerkiksi oikeuttaa tietty summa veronmaksajilta jotain tiettyä hanketta kohtaan, olipa kyse ”taiteesta” tai ”sivistyksestä”.

Twitter- ja blogikeskusteluista välittyi kuva, että ilman muodollista humanistista taustaa talousihminen olisi vähemmän oikeutettu keskustelemaan taiteen arvosta. Esimerkiksi Hernberg luonnehti Lepomäkeä ”finanssijuntiksi” ja kiteytti filosofiansa taiteen arvosta muotoon: ”Taiteella on arvo, koska se on.” Osoitettuaan edellä kuvatulla tavalla ylivertaisen sivistyksensä ja analyyttisyytensä Hernberg päätti varmuuden vuoksi ylistää ”oikean sivistyksen” humanistista pesäeroa teknisiin, helppoihin oppisisältöihin:

”Vanha kunnon humanistinen sivistys antaa ajatteluun sellaista laajuutta ja perspektiiviä, jota ei pelkän kauppakorkeakoulun käymällä saavuta. Tekniset asiat on melko helppo oppia nopeasti, mutta oikean sivistyksen saavuttamiseen menee paljon kauemmin.”

Toden totta, vaikka olen kauppakorkeakoulutaustainen, subjektiivisen arvon teorian olen sisäistänyt koulun ulkopuolella harrastettuani asioita, joita kanssaopiskelijat voisivat ehkä pitää humanistisina. Suurena yllätyksenä joudun huomaamaan, että koko yhteiskunnan vaurauden ja hyvinvoinnin kannalta ratkaiseva ajatus on vielä pahemmin hukassa äänekkäimmiltä humanisteilta. Nähtävästi arvon käsite on asia, jota ei pidä ainakaan laskea teknisten, nopeasti opittavien asioiden joukkoon.

”Nykymenoa Suomessa kun seuraa voi vain todeta: mitä muuta voi odottaa maassa, jota johtavat häkäpönttöjen rakentajat.”

Koko mylläkkä olisi vältetty, mikäli innokkaimmilta humanisteilta olisi löytynyt sitä, jolla he ovat äänekkäästi nostamassa itseään muiden yläpuolelle, esim. filosofista analyyttisyyttä. Tällä kertaa kaltaiseni finanssijuntit joutuvat tuomaan keskusteluun humanistista asiapuolta. Hernbergin mietteitä muotoillen voisin kärjistävästi heittää pallon takaisin: Suomen nykymenosta voi vain todeta: mitä muuta voi odottaa maassa, jossa edes humanistit eivät suuttumiseltaan malta pohtia arvon käsitettä tai ylipäätään soveltaa väitettyä humanistista sivistystään.

Blogit Liberan blogiin kirjoittavat eri alojen asiantuntijat tai muuten vain mielenkiintoiset henkilöt. Blogit ovat kirjoittajiensa mielipiteitä, eivätkä välttämättä edusta Liberan virallista kantaa.