Nuohousta koskevat pelastuslain muutokset tulivat voimaan tammikuun alusta. Alueellisilsta pelastuslaitoksilta poistui velvoite huolehtia nuohouspalveluiden järjestämisestä alueellaan.

Tämä tarkoittaa valtakunnallisen piirinuohousjärjestelmän loppumista. Nykyiset alueelliset piirinuohoussopimukset lakkaavat viimeistään kesäkuussa.

Lapissa nuohous vapautui kilpailulle kokonaan heti vuoden vaihteessa seitsemässä kunnassa eli lnarissa, Sallassa, Kemijärvellä, Kolarissa Pellossa, Ranualla ja Simossa.

Muualla Lapissa vapaus koittaa kesällä, kun siirtymäaika päättyy kesäkuun lopussa.

Vapautuminen vaikuttaa myös hintaan

Nuohouksen vapautuminen on yksi askel viranomaissääntelyn vähentämisen pitkällä tiellä.

Aikaisemmin nuohouksen järjestäminen oli pelastuslaitosten vastuulla. Käytännössä se tarkoitti, että pelastuslaitos määritteli nuohousalueet ja niille piirinuohoojat. Heillä oli usein myös työntekijöitä tekemässä käytännön työtä joko suoraan palkattuina tai aliurakoitsijoina.

Miten niitten syrjäseutujen käy, kuka sinne lähtee, kun kellään ei ole velvollisuutta lähteä. nuohooja Matti Happonen

Järjestelmän paras puoli oli siinä, että maksu määräytyi tulipesien mukaan yksikköinä, oli kiinteistö sitten keskustassa tai kunnan äärilaidalla. Hinta oli hyvin maltillinen eikä matkakustannuksiakaan laskutettu.

Huono puoli oli se, ainakin joidenkin asiasta päättävien mielestä, että hinta oli vakio, ei ollut niin sanotusti kilpailua. Nuohoojien kannalta huono puoli oli tiukat piirien rajat, aidan yli hyppimistä ei sallittu.

– Kyllä tämä uudistus on minun mielestä hyvä, se pikkuisen vapauttaa nuohoojien liikkumista ja myös hinnoittelua. Jokainen voi määritellä millä hinnalla pystyy tekemään. Ja voi tehdä myös asiakkaan kanssa sopimuksia esimerkiksi könttäsummista, nuohooja Matti Happonen AR Centrestä Rovaniemeltä sanoo.

Syrjemmällä nuohous voi kallistua

Uudistuksen häviäjiä ovat todennäköisesti sivukylillä tai yksinäisellä paikalla olevissa taloissa asuvat.

Yksikään nuohooja ei voi lähteä jynssäämään yhden talon hormeja kymmenien kilometrien päähän samalla kustannuksella millä työ tapahtuu asuinkeskuksessa.

Aikaisemmin piirinuohoojilla oli velvollisuus hoitaa myös syrjäkylien nuohouspalvelut kiinteillä hinnoilla. Nyt sellaista vastuuta palvelun järjestämisestä ei ole kenelläkään.

– Miten niitten syrjäseutujen käy, kuka sinne lähtee, kun kellään ei ole velvollisuutta lähteä, nuohooja Matti Happonen pohtii.

– Siellä saattaa tulla ongelmia. Voi olla, että sinne ei kukaan lähde tai sitten hinta voi olla niin kova, että asukas ei raaski nuohouttaa.

Nuohouttaminen on yhä pakollista

Kiinteistön omistajalla ja haltijalla on velvollisuus nuohouttaa tulipesät kerran vuodessa vakituisessa asunnossa tai vuokrakäytössä olevassa lomamökissä. Yksityisessä käytössä olevassa vapaa-ajan asunnossa nuohous on tehtävä joka kolmas vuosi.

Työ pitää teettää henkilöllä, jolla on nuohoojan ammattitutkinto, itse tehty jynssäys ei käy. Jos nuohouksesta ei ole ammattilaisen todistusta, voi tulipalon sattuessa vakuutusyhtiö alentaa maksettavaa korvausta.

Nuohouksessa kannattaa jatkossa kehitellä naapurisopua

Asukkaat ja mökkiläiset voisivat yhdessä sopia ajankohdan, jolloin nuohooja kutsutaan käymään. Toisaalta myös nuohoojat itse hankkivat mielellään useita asiakkaita kerralla samalta suunnalta.

– Varmaan se todellisuudessa tapahtuu niin, että otetaan yhdellä kertaa useampia kiinteistöjä ja jaetaan ne matkakulut sitten niiden kesken.

– Minä olen tehnyt sitä jo tähänkin asti, esimerkiksi tuon Ounasjoen itäpuolen ja Meltauksen alueelta olen ottanut 7-8 taloa ja käynyt tekemässä ne yhden päivän aikana ettei tule ristiin rastiin ajelua, nuohooja Matti Happonen SR Centrestä sanoo.