Pravdassa se kerrottiin: länsimaiset poliitikot on ohjeistettu toimimaan Venäjää vastaan, ja he valmistelevat kansojaan sotaan maan tuhoamiseksi. Viha venäläisiä kohtaan kasvaa myös Suomessa, missä pääministerin puoluetoveri surmasi julmasti venäläisen naisen.

Venäjän mediassa (siirryt toiseen palveluun) Suomea koskevien uutisten ja arvioiden hyökyaalto kasvaa kohisten.

Muistan kuinka pari vuotta sitten, Suomen vastaisen informaatiosodan alkuvuosina, maatamme koskevia juttuja ilmestyi kuukaudessa korkeintaan neljäsosa siitä, mitä nyt. Lisäksi merkittävä osa niistä oli lähtöisin yhden ainoan suomalaisen dosentin kynästä. Näin ei ole enää.

Nyt kirjoittelua hallitsevat ulko- ja turvallisuuspolitiikka ja seurattujen aiheiden luettelo olisi niin pitkä, ettei sen esittämiseen tämän katsauksen aika riitä.

Natosta on luovuttava

Mikä tahansa ilmiö, lausunto tai haastattelu, jolla on mitään yhteyttä Suomen puolustukseen tai mahdolliseen Nato-jäsenyyteen, kirjataan (siirryt toiseen palveluun) naapurissa tarkasti. Usein ne varustetaan uhkauksilla niistä kohtalokkaista seurauksista, joita Suomelle aiheutuisi väärien ulkopoliittisten valintojen tuloksena. Julkilausumattomana tavoitteena on saada Natoa koskeva keskustelu Suomessa loppumaan.

Suomalaisten poliitikkojen ja muiden julkisuuden henkilöiden vierailuja, oli niiden todellinen tarkoitus millainen tahansa, käytetään Venäjän oman propagandan terävöittämiseen. Yleensä kerrotaan (siirryt toiseen palveluun) vain, mikä kulloisellekin isännälle on ollut tärkeää. Viime kuussa tämän kohtelun uhriksi joutui Moskovassa käynyt ulkoministeri Erkki Tuomioja.

Ruplan heikentymisen ja elintason laskun hermostuttamille venäläisille kerrotaan, kuinka Suomi on joutumassa taloudellisesti polvilleen EU:n haitallisten talouspakotteiden ja Venäjän tarkkaan harkittujen vastatoimien yhteisvaikutuksen seurauksena. Suomen luottoluokituksen lasku (siirryt toiseen palveluun) kävi tästä hyvänä todisteena.

Infosota kiihtyy

Informaatiosodan parhaiden perinteiden mukaisesti kaikki naapurin silmissä arvokkaat saavutukset pyritään vetämään lokaan. Tätä edusti RIA Novostin (siirryt toiseen palveluun) lokakuun puolivälissä julkaisema karkea hyökkäys presidentti Martti Ahtisaarta ja hänen saamaansa Nobelin rauhanpalkintoa vastaan.

Valion tuskaista taivalta Venäjän vastapakotteiden ja mielivaltaisten tarkastusten ristitulessa seurataan (siirryt toiseen palveluun) kuin jatkuvajuonista saippuasarjaa ja Rosatomin suomalaisesta ydinvoimalahankkeesta kerrotaan (siirryt toiseen palveluun) asioita, joista ei Suomessa puhuta mitään.

Kaikki, mitä Suomesta Venäjällä julkaistaan, ei toki ole disinformaatiota. Nettisivusto gazeta.ru esimeriksi siteerasi (siirryt toiseen palveluun) Ylen julkaisemaa tutkimusta, jonka mukaan Ukrainan kriisin myötä kolme neljästä suomalaisesta on alkanut suhtautua Venäjään kielteisemmin, lähes puolet suomalaisista paljon kielteisemmin.

Jutussa lainataan myös suomalaista professoria Aki-Mauri Huhtista, joka lohdutti venäläisiä lukijoita toteamalla, ettei kansalaisten huolestumisella välttämättä ole mitään todellisuuspohjaa. Tottahan se on, että monen professorin mielestä ihmiset myös äänestävät väärin.

Uusia yrittäjiä

Venäjän median poikkeuksellisen voimakas kiinnostus Suomea kohtaan on aiheuttanut meillä pyrkimyksiä ulkopoliittisiin irtiottoihin. Myös kaikki nämä ilmiöt raportoidaan halukkaasti.

Lokakuussa Venäjän media nosti kansanedustajien joukosta esiin Sirkka-Liisa Anttilan, joka RIA Novostille antamassaan haastattelussa (siirryt toiseen palveluun) varoitti etsimästä syyllisiä Ukrainan kriisiin, koska se voisi vaikeuttaa diplomaattisen ratkaisun etsimistä.

Myös eräät kirjailijat ovat ilmaisseet halunsa johtaa Suomen kansaa ulkopolitiikassa oikeille raiteille. Lokakuussa joukkoon ilmoittautui (siirryt toiseen palveluun)Esa Seppänen, jonka mukaan Venäjän demonisointi johtaa järjettömään politiikkaan, kasvattaa perusteetonta Venäjän pelkoa ja on Suomessa siivittänyt keskustelua Nato-jäsenyydestä. Tähän liittyy Seppäsen mielestä Suomen hallituksen taholta erittäin harkitsemattomia askeleita.

Todellinen tekijämies

Anttilan ja Seppäsen rinnalla Pietarin tietä kulki myös mikkeliläinen ekonomisti Ville Paasonen, jonka tempauksesta kertoi lifenews.ru (siirryt toiseen palveluun). Paasonen julkaisi Mikkelin bisnesklubin lehdessä arvion, jonka mukaan Venäjä pelasti yli kaksi miljoonaa ihmistä sodalta palauttamalla Krimin Venäjän yhteyteen. Jos näin ei olisi tapahtunut, Sevastopolissa olisi nyt Naton tukikohta, kaasuputki Southstream olisi tullut 40 miljardia kalliimmaksi, eikä Krim saisi 30 miljardin kiinalaisia investointeja itselleen, vaan Ukraina omisi ne – näin päätteli tämä aloitteleva kansainvälisen politiikan erityisasiantuntija.

Paasonen julkaisi kirjoituksensa ilman lupaa mikkeliläisen työnantajansa nimissä, minkä hänen esimiehensä tulkitsi sopimusrikkomukseksi ja sanoi työsuhteen irti välittömästi. Tämä tuomittiin ”ennennäkemättömänä sananvapauden loukkauksena eurooppalaisessa maassa”.

Lokakuun lopulla Venäjän hallituksen virallinen lehti Rossijskaja gazeta (siirryt toiseen palveluun) teki myös yrityksen myrkyttää Suomen ja Venäjän välejä rikosuutisella, jonka se otsikoi: ”Suomen hallituspuolueen nuoriso-osaston johtaja tappoi julmasti Venäjältä kotoisin olleen naisen”. Sekä tekijän että uhrin nimet julkaistiin Venäjän mediassa. Yritys näytti kuitenkin kuihtuvan, kun osa mediasta (siirryt toiseen palveluun) kertoi surmatyön aiheutuneen koirien kohtelua koskeneesta riidasta.

Järjen ääni hukkuu

Lopuksi on syytä kiinnittää huomiota laajaan haastatteluun, jonka Venäjän Suomen suurlähettiläs Aleksander Rumjantsev antoi samoihin aikoihin, jolloin keskustelu russofobiasta eli venäläisvihasta kävi kuumimmillaan.

Hän kuittasi puheet tylysti sanomalla, että ”vihan lietsonta on täällä marginaalista”. Hän korosti myös, että ”Suomen venäläisväestöllä on hyvät oltavat” ja ettei esimerkiksi lasten huostaanottoa koskevissa asioissa ole koskaan esiintynyt ”mitään venäläisväestöön kohdistunutta erityismenettelyä”.

On valitettavaa, että järjen ääni nykyään usein hukkuu Venäjän mediassa vallalla olevan patrioottisen kiihotuksen alle.

Jarmo Mäkelä