Mitä enemmän kuulee poliitikkojen argumentteja pakkoruotsin puolesta,

sitä varmemmaksi tulee, että pakkoruotsille ei ole mitään järkeviä

perusteita. Argumentit ovat useimmiten lähinnä erilaisia olkiukkojen

rakentelua, kuten syyttelyä nationalismeista tai asettamalla toisten

suuhun väitteitä, joita kukaan ei ole esittänyt.

Pakkoruotsikeskustelussa pelotellaan taantumuksella, ruotsinkielisten

holokaustilla ja muulla täysin yhdentekevällä sanahelinällä, joka ei

joko tarkoita mitään tai jolla ei ole mitään liittymäkohtaa

todellisuuteen.

En jatkuvasti jaksa sosiaalisessa mediassa toistella papukaijan

lailla samoja argumentteja joka ikisessä keskustelussa, jonne

muodottoman nenäni satun tunkemaan, päätin koota tähän muutamia niistä

väitteistä, joihin törmään useimmiten, sekä kertoa, miksi nämä väitteet

ovat päin helvettiä. Koska tiedän, että kaikissa asioissa on aina

useampia puolia ja me karvattomat apinat olemme toivottomasti omien

aivojemme vankeina, olen täysin varma, että pakkoruotsille löytyy myös

jotain järkeviä, faktoihin perustuvia argumentteja. Toivon, että

ruotsinpakottajat näkisivätkin hieman vaivaa ja toisivat esille muutamia

näistä argumenteista, niin ei joudu jatkuvasti hokemaan samoja juttuja.

1. Vapaaehtoisuus ei tarkoita vaihtoehdottomuutta

Väite: “Valinnaisuus on johtanut siihen, että kouluissa

opiskellaan entistä vähemmän kieliä. Todennäköinen seuraus on, että

mitään muuta kieltä ei sitten valittaisi tilalle.”

– Paavo Lipponen, Svenska nu ry:n puheenjohtaja

Vastaus: Pakkoruotsin poistaminen ei vähennä koulujen pituutta, vaan

pakkoruotsin tilalle on asetettava opetussuunnitelmissa jotain muuta.

Kaikista todennäköisimmät ja loogisimmat

vaihtoehdot ovat toiset kielet. Pakkoruotsin poistaminen ei tarkoita,

että “mitään muuta kieltä ei valittaisi tilalle”, vaan sitä, että

ihmisillä on mahdollisuus valita toinen kieli tilalle.

2. Vapaa kielivalinta parantaa kilpailukykyä

Väite: “Toteutuessaan [vapaaehtoinen kielivalinta] heikentäisi Suomen kilpailukykyä. Suomi on taloudellisissa vaikeuksissa ja tarvitsee kielitaitoisia ihmisiä. Tarvitsemme kouluihin enemmän kielten opetusta, emme vähemmän.”

– Anna-Maja Henriksson, oikeusministeri

Vastaus: Elinkeinoelämä kannattaa vapaaehtoisuutta

kielten valintaan ja näkee pakkoruotsin Suomen kilpailukykyä

vahingoittavana tekijänä. EK:n mielestä pakollinen ruotsin opettaminen

syö resursseja muiden kielten opiskelusta ja siten heikentää

suomalaisten kieltenosaamisen monipuolisuutta. EK:n jäsenjärjestöt

painottavat omassa rekrytoinnissaan esimerkiksi venäjää, portugalia ja

kiinaa moninkertaisesti ruotsiin nähden. Elinkeinoelämän näkökulmasta

pakkoruotsi on vahingollinen ja haitallinen suomalaisten työllisyydelle.

Pakkoruotsi ei lisää kielten osaamista, vaan vähentää sitä. Suomen

kielipolitiikka on poikkeuksellinen muihin Pohjoismaihin verrattuna.

Vaikka muissakin Pohjoismaissa on kielivähemmistöjä, kuten Ruotsin

suomalaiset, ei missään muussa Pohjoismaassa ole vastaavaa pakollista

vähemmistökieltä kuin Suomessa. Tämän seurauksena kaikissa muissa

Pohjoismaissa osataan kieliä laajemmin ja paremmin

kuin Suomessa. Pakkoruotsi tarkoittaa, että kaikki joutuvat käyttämään

resursseja saman kielen opiskeluun, vaikka suurin osa ei ole

motivoitunut siihen ja esimerkiksi Itä-Suomessa venäjän osaaminen on

huomattavasti hyödyllisempää. Pakkoruotsin poistaminen ei vähennä

kielten opetusta, vaan lisää sitä, koska pelkän ruotsin opetuksen

lisäksi oppilaille tarjotaan myös muita kieliä.

3. Kaksikielisyys ei edellytä pakkoruotsia

Väite: “Kannatan pakollisuutta,

koska kukaan ei ole vielä vakuuttanut minua siitä, etteikö

vapaaehtoisuuden vaikutus olisi pitkällä tähtäimellä sellainen, että on

mahdotonta pitää kiinni kaksikielisyydestä.”

– Li Andersson, Vasemmistonuorten puheenjohtaja

Vastaus: Suomessa on ollut pakkoruotsi vasta 70-luvulta. Tätä ennen

ruotsia opetettiin ainoastaan niille, jotka sitä tulivat myöhemmin

tarvitsemaan työelämässään. Valtavasti pidempi aika Suomen historiasta

on ollut aikaa ilman pakkoruotsia. Kaksikielisyys ja ruotsinkielisten

palvelut voivat hyvin ajalla ennen pakkoruotsia, eikä pakkoruotsin voida

osoittaa millään tavalla olevan kaksikielisyyden perusta tai sen

kannalta tarpeellista. Koska meillä on historiallista faktaa siitä, että

pakkoruotsia ei ennenkään tarvittu kaksikielisyyteen, on todistustaakka

pakkoruotsin välttämättömyydestä kaksikielisyyden turvaamiseksi

pakkoruotsin kannattajilla.

4. Perustuslakikaan ei edellytä pakkoruotsia

Väite: “Pakkoruotsin poisto olisi paitsi iso ideologinen

muutos, myös hallinnollisesti suuri ja ongelmallinen projekti. Ruotsi

on määritelty kielilaissa ja perustuslaissa toiseksi

kansalliskieleksemme.”

– Janne Laitinen, Savon Sanomien Keski-Savon aluetoimituksen johtaja

Vastaus: Perustuslaki ei puhu yhdellä ainoalla sanalla

pakkoruotsista. Perustuslain mukaan suomen- ja ruotsinkielisten palvelut

on turvattava, mutta missään ei sanota, että tämä tarkoittaisi

pakkoruotsia. Perustuslaki edellyttää, että viranomainen voi antaa

palvelua sekä ruotsiksi että suomeksi. Tämä ei tarkoita yksittäistä

viranomaista, vaan viranomaisinstituutiota. Koska suomen- ja

ruotsinkielisten palvelut oli turvattu jo ennen pakkoruotsia, ei voida

olettaa, että pakkoruotsi olisi palvelujen turvaamiseksi välttämätön.

Ruotsin opiskelun muuttaminen vapaaehtoiseksi ei ole ristiriidassa

perustuslain kanssa. Ainoastaan, jos lakiehdotus kirjoitetaan

perustuslain vastaiseksi, voi ongelmia tulla. Mitään tarvetta

perustuslain vastaiselle muotoilulle ei kuitenkaan ole, mikäli ei vartavasten tahdota perustuslaillisia ongelmia.

5. Pakkoruotsi on tasan oikea termi

Väite: “Siinä mielessä pakkoruotsi on väärin valittu sana, että emmehän me puhu myöskään pakkomatematiikasta.”

– Juhani Lindholm

Vastaus: Ensiksikin pakkoruotsi on täysin looginen termi pakolliselle

ruotsille. Ruotsi on ainoa aine, joka on pakollinen kaikilla

kouluasteilla peruskoulusta korkeakouluun. Ruotsia on pakko opiskella

riippumatta siitä, onko sillä tekemistä oman alan kanssa vai ei.

Esimerkiksi historian opiskelija ei joudu opiskelemaan yliopistolla

matematiikkaa, mutta ruotsia joutuu. Ahvenanmaalla puolestaan ei ole

lainkaan pakollista suomea.

Toiseksi yleissivistävät aineet poikkeavat perustavanlaatuisesti

kielistä. Ruotsia puhuu koko maailmassa vain 8,7 miljoonaa ihmistä.

Matematiikka taas pätee kaikkialla maailmankaikkeudessa samalla tavalla

riippumatta kielistä. Yleissivistyksen kannalta on tärkeämpää, että

lapsi osaa sanoa, kuka on Charles Darwin kuin puhua kiinaa.

Yleissivistyksen kannalta on tärkeämpää tietää, mikä on keskiarvo kuin

puhua somaliaa. Yleissivistyksen kannalta on tärkeämpää osata kirjoittaa

kuin puhua tanskaa.

Ennen kaikkea ruotsin vertaaminen matematiikkaan on myös looginen

virhe. Se perustuu oletukselle, että yhden aineen tarpeellisuudesta ei

voisi puhua puhumatta samalla kaikkien muiden aineiden

tarpeellisuudesta. Näin ei tietenkään oikeasti ole, vaan esimerkiksi

historian tarpeellisuus on kokonaan erillinen kysymys siitä, onko

koulussa tarpeellista opettaa arkeologiaa.

Yleisesti ottaen oikeusvaltio ja liberaali demokratia toimivat siten,

että pakottaminen ei ole sallittua, ellei se ole hyvin perusteltua.

Todistustaakka on pakottajalla, ei sillä, joka tahtoo lisätä

vapaaehtoisuutta ja ihmisten omaa valintaa. Esimerkiksi matematiikan

kohdalla alkeiden sisällyttäminen oppivelvollisuuteen on perusteltua,

koska yhteiskunnallinen toiminta edellyttää käytännössä kaikilta

sellaisia normaaleja taitoja kuten ymmärtää, mitä merkit +, – ja %

tarkoittavat. Pakkoruotsin kohdalla järkeviä perusteluja pakottamiselle

ei ole annettu.

Pakkoruotsi vahingoittaa suomalaisten kieliosaamista, Suomen

kilpailukykyä, eikä sille löydy perusteita kaksikielisyyden

turvaamisesta tai Suomen perustuslaista. Jotta pakkoruotsi olisi

hyväksyttävää, sille pitäisi löytyä edes asteen verran nykyistä parempia

perusteluja. Jos noita perusteluja ei tuoda tiskiin, pakkoruotsista

tulee luopua välittömästi haitallisena ja resursseja turhaan syövänä

yhteiskunnallisena riippakivenä.