Suomessa potilaan ohella terveydenhuollon rahoitukseen osallistuvat kunnat, valtio, Kela, vakuutusyhtiöt, työnantajat ja työeläkeyhtiöt. Rahoitus tuottaa sekä tehottomuutta että luo epätasa-arvoa. On toki sellaistakin sanottu, että onhan se hyvä, että rahaa tulee monesta tuutista, kun terveydenhuolto on niin kallista. Kaikki tämä raha on peräisin veronmaksajilta, eikä veranmaksajan taakka siitä vähene, että rahavirtoja on monia.

Monikanavarahoitus synnyttää tehottomuutta, koska menon siirtäminen omalta organisaatiolta toisen maksettavaksi kannattaa tehdä, vaikka rahaa menisi enemmän.

Kipeään selkään voi määrätä fysikaalista hoitoa tai pillerin. Kunta joutuisi maksamaan hoidon kun taas lääkehoidon maksaa Kela. Niinpä kunta, joka asiasta päättää, päätyy herkästi pillerin kannalle. On paljon tilanteita, joissa kunnan antama hoito ja kelan maksama lääkkeet ovat toistensa vaihtoehtoja, eikä tämä valinta mene läheskään aina oikein.

Kela maksaa vain apteekista ostettavat lääkkeet. Sairaalassa annosteltavat lääkkeet maksaa kunta. Kymmenisen vuotta sitten tämä aiheutti ns. Remicade ongelman. Remicade on kallis reumalääke, joka helpottaa huomattavasti joidenkin reumapotilaiden tilannetta. Se maksoi aikanaan noin 10 000 euroa vuodessa potilasta kohden. Sillä oli suunnilleen yhtä hyvä kilpailija, joka maksoi noin 20 000 euroa vuodessa. Luulisi, että pääsääntöisesti valittaisiin halvempi. Valittiin kalliimpi. Remicade annosteltiin suoraan suoneen, ja siksi potilas sai lääkkeensä sairaalassa tai terveyskeskuksessa, jolloin kunta maksoi. Kilpailija pistettiin insuliinin tavoin lihakseen, joten sen saattoi ostaa apteekista ja laskun maksoi Kela. Päätös lääkkeestä tehtiin sairaalassa ja sairaalan kannatti valita kalliimpi hoito, jotta ei joutuisi itse maksamaan. Arviolta tuhat potilasta käytti tämän takia kalliimpaa lääkettä, mikä lisäsi kuluja kymmenellä miljoonalla eurolla.

Jos päivystystä keskitetään ja terveysasemia lakkautetaan, potilaiden matkat pitenevät. Säästö keskittämisestä tulee kunnille ja korvaukset pidentyneistä matkoista maksaa Kela. Kunnan kannattaa keskittää silloinkin kun kokonaismenot kasvavat.

Tärkein ongelma liittyy kuitenkin pitkiin hoitojonoihin, jota tuottavat turhia sairauspäiviä. Kelan kannattaisi usein ostaa asiakkaalleen leikkaus yksityissektorilta vain välttyäkseen maksamasta päivärahoja jonottamisen ajalta.

Aikanaan peruspalveluministerinä käynnistin valmistelun hoitotakuusta, jotta hoitojonot saataisiin lyhyemmiksi. Kävin tästä aika tiukan keskustelun pääministeri Lipposen kanssa, joka vastusti hoitotakuuta sinänsä hyvin perustein. Ruotsissa hoitotakuusta oli juuri luovuttu sen haittavaikutusten takia. Olisin ollut valmis luopumaan hoitotakuusta, jos olisimme tehneet sairauspäivärahojen kanssa, kuten on tehty Ruotsissa. Sama landstinget, joka on vastuussa hoitojonoista on vastuussa myös sairauspäivärahoista. Tämä pitää jonot lyhyinä.

= = = = =

Työmarkkinajärjestöt pitävät tiukasti kiinni siitä, että eräät Kelan maksamat korvaukset ovat niiden rahaa, koska ne rahoitetaan työnantajamaksuin ja palkansaajien sosiaaliturvamaksuina. Kaikki verot ovat lähtöisin tavalla tai toisella työnantajilta tai työntekijöiltä. Tuolla ”partien raha” -retoriikalla halutaan oikeuttaa se, että työikäisiä hoidetaan paremmin kuin muita.

Niinpä työikäisten kuntoutus, jonka tarkoitus on saattaa kuntoutettava takaisin työkykyiseksi, maksetaan Kelan ja työeläkeyhtiöiden rahoista, mutta eläkeikäisten kuntoutus kuuluu kunnalle. Kunta taas yleensä ei maksa. Tästä tulee eduskuntaan paljon vihaista palautetta.

= = =

Onko toisten terveys tärkeämpi kuin toisten?

Kukaan ei vaadi Tero Pitkämäkeä samaan hoitojonoon muiden kanssa, jos hänellä on kylki kipeä juuri ennen Olympialaisia. Entä tavalliset veroa maksavat työntekijät? Onko heidän terveytensä tärkeämpi kuin eläkeläisten tai työttömien terveys?

Aika harva on valmis avoimesti sanomaan, että terveyden arvo riippuu veronmaksukyvystä. Sen sijaan voidaan hyvin perustella, että toisten aika on arvokkaampaa kuin toisten.

Suomen perusterveydenhoito jakautui vuosituhannen vaihteessa harmillisesti hyväosaisten työterveyshuoltoon ja tavallisen kansan terveyskeskuksiin. Jako on eriarvoistava ja haaskaa voimavaroja. Olisi hyvä saada työterveyspotilaat takaisin terveyskeskuksiin niin, että työterveyshuoltoon nyt käytettävät rahat siirtyisivät mukana. Tarkoitan tällä niin sanottua vapaaehtoista työterveyshuoltoa eli kansanomaisesti työterveyslääkärien vastaanottoa, en työoloja tarkastavaa pakollista työterveyshuoltoa.

Tällaista siirtoa ei saa mitenkään aikaan, ellei tunnusteta, että työssäkäyvän aika on kalliimpaa kuin muiden. Työnantajan kannattaa maksaa yksityislääkärin vastaanotosta mieluummin kuin päästää työntekijä kesken työpäivän jonottamaan terveyskeskukseen. Joku voi pitää eri tahtiin eteneviä jonoja eriarvoisina, mutta onko jotenkin vähemmän eriarvoista, että työssä käyvien nopeampi jono siirretään toiseen taloon, kuten nyt tapahtuu?

On hyvin yksinkertainen tapa päästä eroon monikanavarahoituksen haitoista. Tehdään kuten Ruotsissa. Ohjataan Kelan nyt maksavat lääke- sairaanhoito- matka- ja sairauspäivärahakorvaukset tulevien sote-piirien maksettavaksi. Silloin kaikilla menoilla on sama maksaja eikä kustannuksia pysty siirtämään paikasta toiseen. Kelan toimistot voisivat edelleen huolehtia maksatuksesta, mutta niiden jakama raha olisi sote-piirin rahaa. Näin tehdään jo nyt kotihoidon tuen kanssa. kela huolehtii maksatuksesta, mutta raha tulee kunnalta.

Teksti on julkaistu Savon Sanomissa 31.8.2014