Jani Sievinen ja Kari Ormo testasivat Ian Thorpen pukuja, joista yhdellä aussi voitti kaksi olympiakultaa Ateenassa 2004. Kuvassa Sievinen ja Ormo Wienin EM-uinneissa 1995.

Jani Sievinen ja Kari Ormo testasivat Ian Thorpen pukuja, joista yhdellä aussi voitti kaksi olympiakultaa Ateenassa 2004. Kuvassa Sievinen ja Ormo Wienin EM-uinneissa 1995. Juha Kärkkäinen/Lehtikuva

Heinäkuun lopulla tulee kuluneeksi kymmenen vuotta uinnin hullun vuoden huipentumasta, vuoden 2009 Rooman MM-kisoista. Hullu vuosi, sellainen 2009 todellakin oli. Maailman parhaat uimarit kisasivat MM-altaassa kelluvissa kumipuvuissa, jotka Kansainvälinen uimaliitto Fina oli jo päättänyt hyllyttää – mutta vasta MM-kisojen jälkeen. Finan päätös sai useilta tähtiuimareilta rajua kritiikkiä, ja sen seuraukset olivat sanalla sanoen villejä.

MM-altaassa nähtiin kaikkiaan 43 maailmanennätystä, ja valtamedioissa kisat jäivät historiaan teknologiadopingin näyttämönä.

Vain muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta kaikki miehet kilpailivat kokovartalopuvuissa, joissa vain käsivarret olivat kokonaan paljaat. Kyseiset puvut olivat pysyneet naisten tavaramerkkinä aina 2000-luvun alkuun, minkä jälkeen uimapukujen valmistajat aloittivat kilpavarustelun ja miestenkin vartaloa alettiin vuorata vyötäröstä ylöspäin ja reisistä alaspäin erilaisin materiaalein.

Aikakauden ensimmäinen silmiinpistävä esimerkki oli australialainen Ian Thorpe, joka kohahdutti uintipiirejä kotiolympialaisissaan Sydneyssä 2000. Niissä Thorpe voitti kolme olympiakultaa ja kaksi -hopeaa käyttämällä mustaa uimapukua, joka peitti kaulan alapuolelta kaiken kämmeniä ja jalkateriä lukuun ottamatta. Puvusta muodostui Thorpen tavamerkki, josta hän ei enää luopunut.

Jos Ian Thorpe ei erottunut altaassa vauhdillaan, niin hänen puvustaan ei ainakaan voinut erehtyä. imago sportfotodienst / All Over Press

Thorpen ura huipentui vuoden 2004 Ateenan olympialaisissa, kun hän puolusti menestyksekkäästi 400 metrin vapaauintikultaansa ja voitti 200 metrin vapaauinnin. Olympiahistoriassa tuplakultaa olivat aiemmin päässeet kyseisillä matkoilla juhlimaan vain Venäjän Jevgeni Sadovyi, Barcelonassa 1992, ja neljä vuotta myöhemmin Atlantassa Uuden-Seelannin Danyon Loader.

Harva kuitenkin tietää, että Thorpen harvinaisessa tuplassa oli myös suomalainen sivumaku. Australialaisen supertähden Ateenassa käyttämän puvun kehitys alkoi nimittäin Hyvinkäällä elokuussa 2002. Thorpe kuului Adidaksen talliin, josta soitettiin suomalaiselle uintivaikuttajalle Kari Ormolle.

– Adidas halusi, että pukutesti tehtäisiin Saksassa, mutta esitin vaihtoehdoksi Hyvinkäätä, jotta tulokset pysyisivät paremmin salassa. Kilpavarustelu oli silloin aluillaan, Ormo muistelee Yle Urheilulle 17 vuoden takaista puhelua.

Pinnan alle

Miksi saksalaisvalmistaja ylipäätään päätyi ottamaan yhteyttä Ormoon? Syynä oli Ormon ja virolaisen Rein Haljandin yhdessä kehittämä vedenalainen kuvaustekniikka ja kilpailuanalyysi, joilla kaksikko oli noussut parrasvaloihin kansainvälisissä uintipiireissä jo paljon ennen 2000-lukua. Suomalais-virolaisen yhteistyön siemen kylvettiin jo 1970-luvulla, kun Ormo matkusti Neuvostoliiton-ajan Tallinnaan.

– Bongasin Helsingin Sanomista, että Haljand oli väitellyt Tallinnassa tohtoriksi perhosuinnista. Ajattelin, että jos läheltä pitäisi löytää joku uinnista perillä oleva, niin tämän miehen täytyi olla se.

– Meillä oli selvä yhteinen johtoajatus: vedenpinnasta ei näe mitään, mitä uimari tekee, vaan sen selvittämiseksi on päästävä pinnan alle.

Ian Thorpe kauhoi mustassa hihapuvussaan kaikkiaan viisi olympiakultaa. imago sportfotodienst / All Over Press

Ormon oma kiinnostus uintiin oli alkanut vedonlyönnistä, kun hän opiskeli Pajulahden urheiluopistossa liikunnanohjaajaksi 1970-luvun alussa. Tuolloin Ormon sydän sykki jo vahvasti biomekaniikalle.

– Rehtori soitti minulle ja pyysi, että pitäisin hänen luentonsa fysiologiasta. Olin juuri saanut kiitettävän, ja minulla kun on aina ollut siviilirohkeutta, menin puhujanpönttöön ja pidin kolmen tunnin luennon. Salissa sattui olemaan henkilö Helsingin Työväen Uimareista, josta tuli sitten pyyntö lähteä mukaan uintivalmennukseen.

Elettiin vuotta 1973, kun Ormo löi vetoa, että valmentaa jonkun HTU:n uimareista Suomen mestariksi vuodessa.

– Se onnistui Hyvinkäällä vuonna 1974. Olen aina halunnut osoittaa, että teen jotain vuodessa.

Vedon panos jää arvoitukseksi, mutta 28 vuotta myöhemmin Hyvinkäällä Ormon asiakkaana oli varustejätti Adidas. Vaikka perusajatus pinnan alle menemisestä oli edelleen sama, 2000-luvun tekniikassa avainsana oli tehokkuus.

– 1970-luvulla kuvasimme 32-millisellä elokuvakameralla, johon filmin kehitti Eestin Kino. Filmin kehitys kesti viikon, minkä jälkeen siitä piti tehdä vielä positiivi ja negatiivi, jotta kuva saatiin tietokonepöytään. Tietokonepöydässä jaoimme ihmisen 18 pisteeseen, mistä saimme kulmat ja reikäkortin. Sitten reikäkortti syötettiin tietokoneelle, joka antoi nopeudet ja käyrät.

– Yhden filmin läpivienti kesti yleensä 2–3 viikkoa, joskus jopa kuukauden. Nykyisin analyysin voi tehdä tietokoneesta saman tien, Ormo nauraa.

Sievinen koekaniinina

Adidas toi Hyvinkään Sveitsissä elokuussa 2002 järjestettyyn salaiseen uimapukutestiin puvut, joiden veteentulo- ja liukunopeuksia Ormo ja Haljand mittasivat. Thorpea pääkoekaniinina simuloi mestariuimari Jani Sievinen.

– Tein pääosin kovia vetoja vapaauinnilla, koska se oli Thorpen päälaji. Vetoja oli erilaisia, muun muassa starttikorokkeelta ja vedestä, urallaan 31 arvokisamitalia voittanut Sievinen kertoo.

Pikkusimmareilla mitaleita kahmineen Sievisen mukaan Thorpen kokopuvun käyttäminen oli kokemuksena hankala. Jo pelkästään pukemiseen meni autettuna 20 minuuttia.

– Jonkun oli aina oltava avustamassa, koska jos pukua yrittää pukea yksin vartti ennen starttia ja joutuu jäykistelemään eri asennoissa, lähtöhetkellä on jo ihan hapoilla, Sievinen kiteyttää.

Thorpen puvut tehtiin lasermittauksella, jossa otettiin huomioon jokainen lihasnystyrä. Ormon mukaan Sievisen käyttämistä kahdeksasta eri testipuvusta yksi oli mittauksissa muita edellä, mutta erot eivät hänen mukaansa olleet mullistavia. Toisaalta 400 metrin vaparifinaalissa Ateenassa Thorpen voittomarginaali oli vain 26 sadasosaa, joten tasaisen vauhdin taulukolla eroa kertyi toiseksi tulleeseen maanmieheen Grant Hackettiin vain 0,0325 sekuntia jokaista altaanmittaa eli 50 metriä kohti.

– Huipulla marginaalit ovat aina pieniä, Ormo kuittaa ja kertoo, että nopeimman puvun kehitys jatkui Hyvinkään-testin jälkeen Australiassa.

Tässä vaiheessa päättyi Ormon ja Sievisen osuus Thorpen olympiapuvun kehittämisessä. 17 vuotta myöhemmin Sievinen ei kuitenkaan usko, että Hyvinkään-testi olisi pelannut Thorpen pussiin.

– Uin kokopuvulla joitakin kisoja, mutta menetin sillä tuntuman käsivarsista veteen. Käsittääkseni 99 prosenttia ammattilaisuimareista ei käyttänyt hihapukuja juuri tästä syystä, Sievinen kertoo ja antaa esimerkin:

– Uimarien tuntuma veteen muuttuu myös täysin erilaiseksi, kun kropasta ajetaan karvat pois, mutta hihapuvut olivat sitten ihan oma juttunsa. Väitän, että Thorpe olisi uinut kovempaakin käyttämällä samoja asuja kuin muut.

Väitteessä on perää, kun tarkastellaan Thorpen uran kehitystä. Aussi löi läpi heti ensimmäisissä aikuisten pitkän radan MM-kisoissaan Perthissä 1998, kun hän huudatti kotiyleisöään 400 metrin vapaauinnin voittajana. Tuolloin Thorpe oli vasta 15 vuoden ja kolmen kuukauden ikäinen teini, ja vielä tänäkin päivänä hän on nuorin miesten sarjan maailmanmestari.

Ian Thorpe voitti ensimmäiset MM-kultansa pikkusimmareissa. Australialaisen läpimurtokisat käytiin Perthissä 1998. imago sportfotodienst / All Over Press

Kaikkien yllätykseksi Thorpe vetäytyi kilparadoilta jo vuoden 2004 Ateenan olympialaisten jälkeen. Tuolloin hän oli vain 22-vuotias. Hän ei hävinnyt urallaan pitkillä radoilla yhtään 400 metrin arvokisafinaalia, mutta viimeisinä vuosina voittoajoissa ei tapahtunut enää kehitystä. Ensimmäisen maailmanennätyksensä hän ui jo 16-vuotiaana, kun Kieran Perkinsin ME 3.43,80 parani kertalaakista 3.41,83:een Sydneyssä 1999 – pikkusimmareissa.

Vuosina 2000–02 Thorpe pystyi parantamaan ME:tä vielä neljästi, ja viimeisessä ennätyksessään aussi pysäytti digitaalit aikaan 3.40,08. Mustassa hihapuvussa maailmanennätys koheni kuitenkin siis enää 1,75 sekuntia, vaikka Thorpe kehittyi fyysisesti vuosi vuodelta paremmaksi. Syitä, miksi Thorpe jatkoi uransa loppuun tavaramerkillään, voi hakea paitsi henkisestä turvasta jatkaa menestystä tuoneella puvulla myös taloudellisista tekijöistä.

– Addu maksoi Thorpelle vuosittain 200 000–400 000 dollaria. Thorpe oli parhaiten tienaava uimari ennen Michael Phelpsiä, jolle Speedo maksoi joka vuosi vähintään miljoona taalaa, sanoo Sievinen, joka sai 1990-luvulla italialaiselta Essenuotolta kaudesta parhaimmillaan 100 000 Suomen markkaa.

Kumipuvun hyöty useita sekunteja

Thorpen 400 metrin vapaauinnin ME-ajan 3.40,08 kovuutta kuvaa, että vaikka pukujen kehitys lähti täysin lapasesta vuonna 2008 ja huipentui Rooman MM-kisoissa 2009, vain Saksan Paul Biedermann on onnistunut uimaan matkan Thorpea nopeammin – ja hänkin vain sekunnin sadasosalla.

Biedermann hyötyi kumipuvustaan sekuntitolkulla, sillä Rooman ME-aikansa 3.40,07 jälkeen hän on parhaimmillaan uinut 400 metriä vain aikaan 3.44,14. Tästä huolimatta saksalainen oli pitkällä radalla MM-mitalivauhdissa vielä Kazanissa 2015. Tuolloin hän voitti MM-pronssia 200 metrillä ajalla 1.45,38, joka jää sekin hulppeat 3,38 sekuntia hänen omissa nimissään olevasta kumi-ME:stä.

Kymmenen vuotta sitten Rooman MM-kisoissa uiduista ME-ajoista 11 on edelleen voimassa, muun muassa Biedermannin 200:n ja 400 metrin ME:t. Sittemmin Kansainvälinen uimaliitto on rajoittanut miesten asuja niin, ettei niissä saa olla lahkeita eivätkä ne saa yltää navan yläpuolelle. Naisten puvussa alaosan strategiset mitat ovat samat kuin miehillä, ja yläosassa puku ei saa peittää koko selkää tai hartioita. Roomassa uiduista ME-ajoista voimassa on edelleen 11, joista yhdeksän kuuluu miehille.

Superpukujen lyhyt aikakausi ehti kuitenkin muuttaa lajia huomattavasti fyysisemmäksi. Kun kymmenen vuotta sitten uimarien kelluvuus parani kumipuvuilla, voimakkaammat ja kookkaammat uimarit nostivat osakkeitaan. Vaikka 2010-luvulla pukujen on täytynyt läpäistä vettä tietty määrä, kelluvuusefekti on silti edelleen olemassa.

Uimareiden kohentunut fysiikka on Sievisen mukaan muokannut silmiinpistävästi etenkin sprinttereiden tekniikkaa. Katsoja voi havaita muutoksen jo lyhyimmällä olympiamatkalla, 50 metrin vapaauinnissa, kun vertaa, millainen finaali oli esimerkiksi Atlantassa 1996 ja Rio de Janeirossa 2016. Hallitseva mestari on USA:n Anthony Erwin, kun taas 20 vuotta aiemmin vinstan kuningas oli uinnin tsaari, Venäjän Aleksandr Popov.

– Tänä päivänä sprintterit uivat lähes suorin käsin. Meno on propellimaista verrattuna popovmaiseen, jossa vedoissa oli nykyistä hitaampi frekvenssi ja kyynärpää koukussa. Nyt uimarien kädet ovat huomattavasti suorempina niin vedenpinnan ala- kuin yläpuolella, ja se vaatii valtavasti enemmän voimaa kuin minun huippuvuosinani, Sievinen sanoo.

Myös Jani Sievinen hyödynsi pidempiä uimapukuja aktiiviuransa viimeisinä vuosinaan. European Pressphoto Agency EPA / All Over Press

Yle Urheilun asiantuntija, entinen huippu-uimari Vesa Hanski antaa kouriintuntuvan esimerkin, miten sprinttereiden harjoittelu on muuttunut.

– Tämä on karkea arvio, mutta jos ennen vanhaan mietittiin, kuinka monta leukaa pystyy ylipäätään tekemään, nykyaikana 50 metrin vaparimiehen pitäisi pystyä tekemään yksi leuka 50 kilon lisäpainolla, 45-vuotias Hanski sanoo ja kiteyttää kehityksen seuraavasti:

– Kumipuvut toivat vahvempia, vähän teknisesti heikompia uimareita esille, minkä jälkeen valmennus oivalsi vähän kuin vahingossa, mikä voiman merkitys on varsinkin lyhyillä matkoilla.

Kompressio isossa roolissa

Varustemyllerryksestä huolimatta urheilija on silti säilynyt uintiyhtälön tärkeimpänä tekijänä. Tästä esimerkkinä käy vastikään mainittu Ervin, jonka ensimmäinen olympiavoitto 50 metrin vapaauinnissa tuli jo Sydneyssä 2000. Ehti kulua siis 16 vuotta, ennen kuin Ervin pääsi uudelleen nousemaan korkeimmalle korokkeelle Riossa. Välillä tapahtunutta kehitystä kuvaa, että kun Ervin jakoi kultamitalin Sydneyssä maanmiehensä Gary Hall juniorin kanssa, voittoaika oli 21,98. Se jäi kuusi sadasosaa Popovin Barcelonassa 1992 uimasta olympiaennätyksestä.

Yhdysvaltalainen Anthony Ervin tuuletti villisti Rio de Janeiron olympia-altaassa 2016, kun hän oli voittanut toista kertaa urallaan kultaa 50 metrin vapaauinnissa. EPA / All Over Press

Popovin 21,92 olisi kuitenkin ollut pelkkää paperia Riossa 2016, kun jo pelkästään finaaliin vaadittiin aika 21,80. Ervin pokkasi kullan ajalla 21,40, joka jää kymmenyksen Cesar Cielo Filhon Pekingissä 2008 uimasta olympiaennätyksestä. Kuten tässä artikkelissa on jo useasti tullut ilmi, Pekingin kisat olivat pukuteknologian ensimmäinen näytös ennen vuoden päässä odottanutta finaalia, Rooman MM-kisoja.

Puvuissa tapahtuneesta teknologiakehityksestä voi vetää jotain johtopäätöksiä siitä, että vielä Melbournessa 2007 pikamatkan MM-finaaliin riitti 22,31, kun taas Pekingissä temppuun edellytettiin aikaa 21,72 ja Roomassa 21,46.

Ennen vuonna 2008 pukumateriaaleissa tapahtunutta jättiharppausta kahtena edellisenä vuonna oli otettu jo merkittäviä kehitysaskeleita asujen rakenteessa. Valmistajat alkoivat hyödyntää kompressiota eli puristusefektiä, jolla asu pystyttiin rakentamaan niin, että se tuki uimarin lihaksistoa uintityylille sopivalla tavalla.

– Kompressiota pystytään rakentamaan pitkittäissuunnassa eli käytännössä tukemaan vartalon ylös-alas-liikettä. Siinä samassa pystytään hillitsemään vartalon sivuttaissuuntaista kiertoliikettä, perhosuinnissa kannuksensa ansainnut Hanski sanoo.

Hanskin uran huippuhetki osui vuoden 1995 Wienin EM-kisoihin, joissa hän perhosteli neljänneksi 200 metrillä. Finaali uitiin koleassa sadessäässä, ja Hanskin aika oli 2.00,35. Mitali jäi vain 39 sadasosan päähän. Kaksi vuotta myöhemmin Sevillan EM-altaassa Hanski kauhoi kovempaa kuin Wienissä, mutta 1.59,32 riitti tällä kertaa viidenteen sijaan. Aika on edelleen voimassa oleva Suomen ennätys.

200 metriä perhosta oli myös uintikuningas Michael Phelpsin paraatimatka. Phelps perhosteli 200 metrin ME-mieheksi jo 15-vuotiaana Fukuokan MM-kisoissa 2001, jolloin ennätys kirjattiin lukemin 1.54,92. Se parani vuoden 2006 elokuuhun mennessä 1.53,71:een, josta Phelps lohkaisi kertalaakista 1,62 sekuntia vuoden 2007 alussa.

Kompressiosta ei pelkkää hyötyä

Toisin kuin useilla kilpakumppaneilla, Phelpsin ajat eivät kuitenkaan piikanneet enää merkittävästi kumiaikakaudella 2008–09, vaan 200 metrin perhosessa parannusta ME:hen tuli enää 0,58 sekuntia. Sen sijaan sadan metrin perhosessa Phelps ui Roomassa MM-kultaa 0,76 sekuntia kovemmalla ajalla kuin vuotta aiemmin Pekingin olympiafinaalissa. Roomassa hän ui satasen perhosen muiden tavoin asulla, joka peitti ylävartalon käsivarsia lukuun ottamatta, mutta Pekingissä hän kauhoi valtaosan kahdeksasta kultamitalistaan ylävartalo paljaana.

200 metrin perhosfinaalin Phelps ui Roomassa kuitenkin yläkroppa paljaana, koska hän ja kaksi muuta finalistia katsoivat, että kompressiosta oli pitkällä matkalla enemmän haittaa kuin hyötyä.

– Etenkin perhosuinnissa kokopuvun saattoi kokea ahdistavaksi hapenottotilanteessa, koska kompressio oli niin voimakas, Hanski kertoo.

Michael Phelps käytti hänelle poikkeuksellisesti pitkää pukua voittaessaan 100 metrin perhosuinnin MM-kultaa 2009. EPA / All Over Press

Pukushow'ta, sellaista uinti oli viime vuosikymmenen loppupuolella. Rooman MM-kisojen jälkeen käyttöön otettujen asurajoitusten ansiosta Hanski katsookin, että 2010-luvulla uinti on palannut terveemmälle pohjalle. Näkemystä palvelevat myös tilastot: jos 10 vuotta sitten MM-kisoissa tehtiin reilussa viikossa 43 maailmanennätystä, kuluvan vuosikymmenen yhteissaldo on 48 ME:tä.

Hanskin mukaan Kansainvälinen uimaliitto teki oikein, kun se ei tehnyt täyskäännöstä takaisin 1990-luvun pikkusimmareihin.

– Kehityksen pitää antaa mennä eteenpäin. Nyt ollaan mielestäni tilanteessa, jossa kukaan ei saa epäreilua etua. Homma on speksattu riittävän tarkasti ja karsinut pois monenmoiset pellepelottomat. Enää ei tule yhtäkkiä jotain indokiinalaista merkkiä, jossa uikkarissa on pelkkä tefloni.

Ennätyksiä ja mitaleita jahdataan seuraavaksi Etelä-Korean Gwangjussa, jossa MM-kisat alkavat sunnuntaina 21. heinäkuuta. Siitä, mikä jäljellä olevista kumiennätyksistä rikkoutuu seuraavaksi, Hanski ei lähde lyömään vetoa. Lajiasiantuntijalta löytyy kuitenkin näkemys, kenen ennätys pysyy vielä pitkään voimassa.

– Biedermannin vapaauintiennätyksiä tuskin lyödään ihan hetkessä. Sama pätee varmaan Liu Zigen ME:hen 200 metrin perhosessa, Hanski arvioi.

Kuten alla oleva tilasto osoittaa, Biedermann on todennäköisesti kahden ennätyksen mies vielä Etelä-Korean kisojen jälkeekin – kuluvan kauden nopein uimari on hänestä niin kaukana molemmilla matkoilla.

Biedermanneilla muistetaan varmasti erityisellä lämmöllä vuoden 2009 Rooman hulluja karkeloita, sillä saksalaistykin vaimo, vapaauintispesialisti Britta Steffen oli miehensä tavoin pääosassa naisten puolella. Steffen voitti kultaa 50:llä ja 100 metrillä ME-ajoilla, jotka hän on kuitenkin jo menettänyt.

Molempien pikamatkojen ME-aikoja pitää muuten nykyisin hallussaan Ruotsin Sarah Sjöström, Rein Haljandin asiakas.

Voimassa olevat kumipuvuilla uidut ME-ajat ja paras aika kaudella 2019 *Rooman ME:t boldattuna Miehet 50 m vapaauinti: Cesar Cielo Filho, Brasilia 20,91 (Brasilian mestaruuskisat 2009), ...19. Bruno Fratus, Brasilia 21,31 100 m vapaauinti: Cesar Cielo Filho, Brasilia 46,91 (Rooman MM 2009), ...17. Kyle Chalmers, Australia 47,35 200 m vapaauinti: Paul Biedermann, Saksa 1.42,00 (Rooman MM 2009), ...94. Martin Maljutin, Venäjä 1.45,46 400 m vapaauinti: Paul Biedermann, Saksa 3.40,07 (Rooman MM 2009), ...28. Sun Yang, Kiina 3.42,75 800 m vapaauinti: Lin Zhang, Kiina 7.32,12 (Rooman MM 2009), ...19. Mihailo Romatshuk, Ukraina 7.42,74 200 m selkäuinti: Aaron Peirsol, USA 1.51,92 (Rooman MM 2009), ...30. Jevgeni Rilov, Venäjä 1.54,00 100 m perhosuinti: Michael Phelps, USA 49,82 (Rooman MM 2009), ...7. Caeleb Dressel, USA 50,36 200 m perhosuinti: Michael Phelps, USA 1.51,51 (Rooman MM 2009), ...12. Kristof Milak, Unkari 1.53,19 400 m sekauinti: Michael Phelps, USA 4.03,84 (Pekingin olympialaiset 2008), ...19. Daiya Seto, Japani 4.07,95 4 x 100 m vapaauinti: USA 3.08,24 (Pekingin olympialaiset 2008), ...nopein aika 2010-luvulla USA:n 3.09,92 (Rio 2016) 4 x 200 m vapaauinti: USA 6.58,55 (Rooman MM 2009), ...nopein aika 2010-luvulla USA:n 6.59,70 (Lontoo 2012) 4 x 100 m sekauinti: USA 3.27,28 (Rooman MM 2009), ...nopein aika 2010-luvulla USA:n 3.27,91 (Budapest 2017) Naiset 200 m vapaauinti: Federica Pellegrini, Italia 1.52,98 (Rooman MM 2009), ...6. Ariarne Titmus, Australia 1.54,30 200 m perhosuinti: Liu Zige, Kiina 2.01,81 (Kiinan mestaruuskisat 2009), ...ei aikoja top 100:ssa kaudella 2019 4 x 200 m vapaauinti: Kiina 7.42,08 (Rooman MM 2009), ...nopein aika 2010-luvulla USA:n 7.42,92 (Lontoo 2012)

Lue lisää:

Laura Lahtinen murskasi 10 vuotta vanhan nuorten SE-ajan – toinen EM-mitali jäi vain kymmenyksien päähän

Uinnin superlahjakkuus Lahtinen nappasi nuorten EM-pronssia – huippu-uinnilla kolkuteltiin jo lähelle Suomen ennätystä

Naisten sekaviestijoukkue tähyää olympiapaikkaan MM-altaassa – Laukkanen ja superlupaus Lahtinen ratkovat kahden osuuden kohtalon

Uimari Ari-Pekka Liukkonen kertoi homoudestaan ensimmäisenä miesurheilijana, odotti urheilulta nopeampaa kehitystä: "Liike on ollut huomattavasti hitaampaa kuin Puolustusvoimissa ja kirkossa"

Kiinalaisten ylivalta jatkuu MM-uimahypyissä – rohmunneet kaikki kullat

Hallaselkä ja Kanerva karsiutuivat MM-uimahyppyjen finaalista