Estonia, Thaimaan tsunami, Jämijärven lento-onnettomuus. Kun kuolleen henkilöllisyydestä ei ole varmuutta, apuun tulee uhrintunnistusyksikkö. Vapaaehtoisvoimin pyörivä ryhmä tutkii suuronnettomuuksien uhrit ja yksittäiset vainajat.

Tapaninpäivänä 2004 tsunamin aallot löivät Thaimaassa rantaan. Armoton vesimassa kylvi tuhoa ja kynsi kaiken mennessään. 178 suomalaista katosi. Kuoli, mutta sitä ei kukaan vielä tiennyt tai halunnut uskoa. Läheisensä kadottaneiden rintaa puristi ja hätä oli hirvittävä. Toivosta pidettiin kiinni viimeiseen asti. Kun tuhon suuruus lopulta alkoi valjeta, myös toivo kuoli. Jäljelle jäi vain tarve saada varmistus siitä, minkä sydän jo tiesi. Omat rakkaat, jotka meri oli riuhtaissut eroo, haluttiin tuoda kotiin. Heidät haluttiin saattaa viimeiselle matkalleen.

Ensimmäiset katastrofiuutiset kulkivat hitaasti, eikä suomalaisuhreista puhuttu mitään.

– Katsoin aamulla telkkaria ja mietin, että ei jumalauta. Joulu ja uusivuosi, siellä on paljon turisteja ja täytyy olla myös pohjoismaalaisia, muistelee Keskusrikospoliisin rikosylikomisario Göran Wennqvist, tsunaminkin uhreja tunnistaneen DVI-yksikön (Disaster Victim Identification) päällikkö.

Wennqvist oli aavistuksineen oikeassa. Alkoi Suomen suurin yksittäinen uhrintunnistusoperaatio.

Uhrintunnistajaksi ei voi pakottaa ketään, se on työtä, johon on oltava palava halu, Göran Wennqvist sanoo.­

Keskusrikospoliisin alaisuudessa toimiva DVI-uhrintunnistusyksikkö perustettiin Suomeen 1989. Se syntyi Interpolin tarpeeseen yhdenmukaistaa kansainväliset uhrintunnistusmenetelmät.

Maaliskuussa 1977 kaksi lentokonetta törmäsi toisiinsa Los Rodeosion lentokentällä Teneriffan saarella. Kolarissa kuoli 583 ihmistä, joukossa useiden maiden kansalaisia. Samoihin aikoihin Euroopassa tapahtui myös tuhoisia pommiattentaatteja. Uhrit olivat hyvin huonossa kunnossa, henkilöllisyyksiä oli haastava selvittää.

Tapauksia ratkottiin kansainvälisellä yhteistyöllä. Pian kuitenkin huomattiin, että toimintatavat olivat hyvin kirjavia, eivätkä tulokset olleet vertailukelpoisia. Vuonna 1986 perustettiin työryhmä, johon kuului poliiseja, oikeuslääkäreitä ja oikeushammaslääkäreitä. Tarkoitus oli löytää kansainvälinen tunnistusjärjestelmä, jonka tietoja voisi verrata keskenään.

Suomessa yli sata ammattilaista on koulutettu uhrintunnistustehtäviin. Yksittäisissä kuolemantapauksissa henkilöllisyyttä selvittää muutama henkilö, isommissa tapauksissa ryhmä koostuu reilusta kymmenestä hengestä. Uhrintunnistus ei ole kenenkään päätoimi, vaan ryhmä kootaan aina tilanteen niin vaatiessa.

Kaksi uhrintunnistusyksikön tutkijaa istui pian uutisten jälkeen Thaimaan koneessa. Matka katastrofin keskelle alkoi. Koska vuonna 2004 elettiin aikaa ennen reaaliaikaista uutistulvaa ja sosiaalista mediaa, oli epätietoisuus suuri. Kukaan ei tiennyt, mitä perillä odotti. Isompi ryhmä uhrintunnistajia lähti perässä heti, kun virallinen virka-apupyynto saapui. Thaimaassa tarvittiin paljon apua.

Tsunamissa kuoli 178 suomalaista. Lisäksi yksi loukkaantuneista menehtyi Suomessa. Vain viisi suomalaista jäi tunnistamatta.­

Kansainväliseen operaatioon lähtö vaatii aina omat valmistelunsa.

– Olen sanonut, että jos turisteina mennään, turisteina tullaan pois, Wennqvist sanoo.

Ennen lähtöä odotetaan myös kohdemaan toimivaltaisen viranomaisen virallista avunpyyntöä, sekä lupaa toimia kyseisen maan lainsäädännön mukaisesti.

Vaikka jokainen uhri on yksilöllinen, tapahtuu tunnistus aina samalla kansainvälisellä kaavalla, kahden identtisen lomakkeiston avulla. Jos ihminen katoaa, hänestä kerätään elämänaikaista tietoa monikymmensivuiseen lomakkeeseen. Lomakkeeseen pyritään saamaan kaikki tunnistusta helpottavat seikat. Kun jostain ilmaantuu tuntematon vainaja, kerätään hänestä kaikki samat kuoleman jälkeiset tiedot, jotka vain ovat saatavilla. Sen jälkeen tietokoneohjelma vertaa lomakkeiston eri kohtia keskenään ja muodostaa kärkipäähän todennäköisimmät parit.

Uhrin henkilöllisyyden aukoton tunnistaminen tapahtuu aina sormenjälkien, DNA:n tai hammastunnistuksen avulla. Jos oikeuslääketieteellisessä ruumiinavauksessa löytyy esimerkiksi sarjanumerollisia implantteja, voidaan niitä käyttää myös tunnistamiseen.

Taskusta löytynyt henkilöllisyystodistus tai visuaalinen tunnistus ei sen sijaan koskaan ole yksinään riittävä. Se voi sysätä tutkintaa oikeaan suuntaan, mutta sen varaan tunnistamista ei voi laskea.

– Muistan useampiakin tapauksia, joissa omaiset ovat tunnistaneet väärin. Ruumiiseen tulee kuoleman jälkeen muutoksia ja siinä surun ja hämmennyksen keskellä mennään hyvin äkkiä pieleen, Wennqvist kertoo.

Vuonna 2013 eteläsuomalaisesta kaupungista löytyi buutsi ja jalkaterä. Tutkimuksissa selvisi, että kyseessä olivat 20 vuotta sitten kadonneen miehen jäännökset. Yksittäiset tuntemattomat vainajat työllistävät uhrintunnistusyksikköä säännöllisimmin.­

Erilaisten suuronnettomuuksien lisäksi uhrintunnistusyksikköä työllistävät yksittäiset kuolemantapaukset, joissa paikallispoliisi ei onnistu määrittämään uhrin henkilöllisyyttä.

Silloin vainajan tunnistamiseen pyydetään apua uhrintunnistusyksiköltä. KRP keräsi kaikki Suomessa kadonneiden tiedot yhtenäiseen rekisteriin, joka helpottaa tunnistamista. Jos tuntematon vainaja ei löydy omasta rekisteristä, käännytään muiden pohjoismaiden puoleen, joilla on myös vastaava rekisteri.

Lisäksi tehdään tarvittaessa maailmanlaajuinen kysely kansainvälisen poliisijärjestön Interpolin jäsenmaille.

Esimerkkinä Wennqvist kertoo muutaman vuoden takaisesta tapauksesta, jossa Hangon itäpuolelta löytyi vedestä vainaja. Vainajasta kerättiin oikeuslääketieteellisen avauksen yhteydessä kaikki tunnistetiedot. Uhrilla oli tatuointeja, jotka viittasivat siihen, että hän saattaisi olla ruotsalainen.

– Soitin Ruotsiin ja kysyin, että puuttuuko teiltä tällainen henkilö. He sanoivat, että eihän kadonnut sinne asti ole voinut tulla. Parinkymmenen minuutin päästä puhelin soi uudestaan, että kyllä teillä siellä sittenkin on ruotsalainen.

Mies oli hukkunut Tukholman saaristossa ja ajautunut sieltä Ahvenanmaan ja Turun ohi Hankoon saakka.

Uhrintunnistusyksikössä työskennellään aina vapaaehtoisesti. Käytännössä siihen kuuluvat pitävät työpuhelimen äänet päällä aina, ilman lisäkorvauksia.

Wennqvist vietti vapaapäivää pääsiäisenä 2014, kun Jämijärvellä tapahtui lento-onnettomuus, joka vei kahdeksan laskuvarjohyppääjän hengen. Wennqvist oli juuri tyrkännyt lampaan uuniin, kun puhelin alkoi soida.

– Jouduin sanomaan perheelle, että ottakaa se sieltä puolen tunnin päästä ulos ja syökää. Sitten lähdin itse töihin, hän muistelee.

– Ei tähän voi ketään pakottaa. Pitää olla oikeasti palo tehdä tätä.

Jämijärven lento-onnettomuus tapahtui pääsiäisenä 2014. Kahdeksan laskuvarjoharrastajaa kuoli, kolme pelastui.­

Tsunamiuhrien tunnistaminen kesti yli vuoden. Ruumiita oli valtavasti ja ne olivat kamalassa kunnossa. Yli 100 uhrintunnistustehtäviin koulutettua henkilöä Suomesta työskenteli Thaimaassa, parikymmentä kerrallaan. Lisäksi paikalla oli 32 muusta maasta vastaa vastaavaa tunnistusryhmää, joiden kanssa tehtiin tiiviisti yhteistyötä. Samaan aikaan tietoja kerättiin myös Suomessa. Läheiset oli tuotava kotiin, rakkaille haluttiin jättää viimeiset hyvästit. Perheet haluttiin saattaa viimeisen kerran yhteen.

Tsunamikatastrofissa uhrien tunnistaminen oli kansainvälinen voimanponnistus. Kaikki vainajat olivat niin huonossa kunnossa, ettei minkäänlaista visuaalista tunnistamista voinut tehdä. Kun tutkimuspöydälle tuli uusi ruumis, oli mahdotonta sanoa, oliko kyseessä suomalainen vai thaimaalainen.

Kansainväliset tutkimusryhmät toimivat rinta rinnan, uhri kerrallaan. Samaan aikaan kotimaassa toinen joukko tutkijoita etsi vertailukohteeksi elämänaikaisia tunnistetietoja uhrien omaisilta, heitä hoitaneilta lääkäreiltä, hammaslääkäreiltä, sekä sormenjälkiä kotoa, työpaikoilta, kouluista ja päiväkodeista.

Esitunnistamisen jälkeen uhrit laitettiin arkkuihin ja jokaisen kohdalla varmistettiin, että suomalaiset päätyivät oikeaan koneeseen. Suomessa kuolleille tehtiin vielä kuolemansyytutkinta sekä lopullinen tunnistus oikeuslääketieteen laitoksella ja Keskusrikospoliisissa. Sen jälkeen uhrit saivat henkilöllisyytensä takaisin ja heidät pystyttiin luovuttamaan omaisille hautausta varten.

– Meiltä kysytään usein, miten voimme työskennellä huonossa kunnossa olevien vainajien kanssa. Se on kuitenkin se, mihin me olemme itse hakeutuneet ja kouluttautuneet. Raskain osuus on omaisten kohtaaminen silloin, kun he elävät elämänsä pahinta aikaa.

Rikoskomisario Ismo Kopra tunnisti tsunamin uhreja Thaimaassa 13 kuukautta.­

Tsunamin aikaan Wennqvist mietti, miten omaisten hirvittävästä tuskasta voisi tehdä inhimillisemmän kantaa. Syntyi uusi toimintamuoto, johon kerättiin vapaaehtoisia ja kokeneita väkivaltatutkijoita. He alkoivat yhteyshenkilöiksi poliisin ja omaisten välille. Yhteyshenkilö kertoo omaisille tilanteen etenemisen säännöllisesti ja helpottaa siltä osin epätietoisuutta.

– Siitä tuli niin hyvää palautetta, että se otettiin mukaan toimintaan pysyvästi myös yksittäistapauksissa.

Yksittäisissä tapauksissa vainajat tunnistetaan yleensä nopeasti muutamassa päivässä. Suomessa ketään ei haudata nimettömänä, Wennqvist vakuuttaa. Vaikeimpia ovat tapaukset, joissa ulkomaalainen on tullut Suomeen ja tehnyt esimerkiksi itsemurhan erämaassa. Ruumis löytyy vasta pitkän ajan kuluttua, pahoin vaurioituneena.

– Joskus se on työn ja tuskan takana, jos henkilöä ei ole ilmoitettu kadonneeksi Suomessa tai muissa Pohjoismaissa.

Nykyisellä DNA-testauksella on kuitenkin mahdollista määrittää geeniperimää tiettyyn maailmankolkkaan. Sen jälkeen kyselyitä osataan kohdistaa oikeaan suuntaan. Yksi metsästä löytynyt ruumis saatiin lopulta paikannettua Keski-Eurooppaan.

– Tässä tapauksessa henkilöllä oli mielenterveysongelmia ja hän oli ilmoittanut lähtevänsä pohjoiseen töihin. Kukaan ei ollut ilmoittanut häntä kadonneeksi. Nämä ovat niitä hankalampia.

Jokelan kouluampumisessa vuonna 2007 sai surmansa yhdeksän henkilöä. Uhrintunnistusyksikkö varmisti kuolleiden henkilöllisyydet.­

Tsunamin viimeiset uhrit tunnistettiin tammikuussa 2006 ja tuotiin Suomeen. Vain viisi suomalaista jäi meren velloviin aaltoihin. Heistä neljä oli lapsia. Myös viimeiset uhrintunnistajat palasivat kotiin.

Jos tutkii väkivaltajuttuja, tappoja ja murhia, siihen tottuu. Jos ei tottuisi, ei työtä voisi pidemmän päälle tehdä. Tapaukset jäävät mieleen, mutta loukkaantuneiden ja kuolleiden määrät unohtuvat. Tilalle tulee uusia asioita, siirrytään eteenpäin.

Yksi valtavan tärkeä voimavara on läheinen työyhteisö. Yhteistyö on niin tiivistä, että siinä huomaa heti, jos jonkun kuppi uhkaa kääntyä nurin. Vaikeista tilanteista puhutaan heti, eikä kukaan saa jäädä murehtimaan niitä yksikseen.

– Tietysti silloin, kun pikkulapsia tapetaan, joutuu käymään sitä enemmän läpi, varsinkin jos itsellä on samanikäisiä lapsia tai lapsenlapsia. Mutta mitään tapausta ei voi jäädä liikaa murehtimaan. Jos niin tekisi, olisin ollut pöpilässä jo aikoja sitten, Wennqvist hymähtää.

Vaikeimpia ovat hetket, jolloin omaisten tuska on käsillä. Kun uhreja luovutetaan omaisille, ovat tilaisuudet todella tunteellisia.

– Emme ole niin kylmiä, ettei se kolahtaisi jotenkin. Se on työn raskain puoli. Oikeastaan olemme aika pehmeää porukkaa, koska ollaan koko ajan tekemisissä sellaisten juttujen kanssa, jotka muistuttavat siitä, että elämä voi loppua. Me ehkä arvostamme keskivertoihmisiä enemmän elämää, perhettä ja omaisia, Wennqvist pohtii.

Vaikka omaisten kohtaaminen on työn raskain osuus, on se hyvin hoidettuna myös palkitsevin.

– Se on melkein 43 virkavuoden aikana antanutkin eniten. Se kiitos, mikä omaisilta tulee, tulee sydämestä. Ihmiset lähettävät joulukortteja tai saattavat tulla halaamaan supermarketissa kiitokseksi siitä, että olemme selvittäneet mitä heidän läheisilleen tapahtui. Se menee syvälle tunteisiin.

852 ihmistä kuoli, kun M/S Estonia upposi vuonna 1994. Uhrintunnistusoperaatio oli 90-luvun taitteessa perustetulle uhrintunnistusyksikölle varsinainen tulikaste.­

Lähteet: Ilta-Sanomat, Helsingin Sanomat, Suomen Kuvalehti