Pimeä taivas tihuttaa Kihniön keskustassa. Taksiyrittäjä Erkki Virnala käy vessassa ja vilkaisee älypuhelinta: ei keikkaa.

Kello on viisi aamulla.

On pakko herätä kukonlaulun aikaan. Kelan maksamat matkat ilmestyvät näytölle kolme tuntia etukäteen. Jos kyytiä ei kuittaa ajoissa, työpäivä valuu hukkaan.

Virnala jatkaa unia, kunnes nousee kuudelta keittämään puuroa.

Uusi tarkistus: tilaus, yksi henkilö.

Alkaa odotus. Vasta puoli yhdeksältä, puoli tuntia ennen lähtöä, selviää mistä asiakas on noudettava ja minne kuljetettava.

Määränpää on Radius, Tampereen yliopistollisen sairaalan sädehoitoyksikkö.

Syöpäpotilas istuu etupenkille, niin kuin maalla on tapana. Tuttujen kesken juttu luistaa. On sukuja, jotka ovat istuneet tämän kuskin kyydissä kolmessa polvessa.

Perillä 115 kilometrin päässä mittari näyttää 180 euroa. Asiakas maksaa omavastuun, 25 euroa, veronmaksajat loput.

Virnala avaa Nostalgia-radion ja ajaa tyhjänä takaisin Pirkanmaan luoteiskolkkaan.

Keikka on päivän ainoa.

”Yrittäjä voisi esimerkiksi aikaisin aamulla jakaa lehtiä, sitten kuljettaa lähipiirin asukkaita kauppaan ja lapsia kouluun ja toimia illalla taksina.”

Elokuussa 2016 Anne Berner, keskustalainen liikenne- ja viestintäministeri, hahmotteli maalaistaksien tulevaisuutta Turun Sanomissa.

Kuukautta myöhemmin hallitus löysi sovun liikennekaareksi kutsutusta lakiesityksestä.

Se mullistaisi taksiliikenteen.

Sääntelystä siirryttäisiin markkinatalouteen. Ei enää kunnittain jyvitettyjä lupakiintiöitä, ei enää valtioneuvoston vahvistamia enimmäishintoja.

Taksit kilpailisivat aidosti asiakkaista. Enemmän autoja, halvempia hintoja, lisää kyytejä – kaikki voittaisivat.

Digitalisaatio lisäisi uudenlaista yrittäjyyttä. Tavoite oli, että ”erityisesti maaseudulle syntyy lisää tarjontaa”, ministeriö tiedotti.

Laki astui voimaan heinäkuun alussa 2018. Halpatakseja ilmestyi kaupunkien kaduille. ”Eläköön, pöljät ajat ovat ohi!” Fixutaksi mainosti. Aluksi hinnat halpenivat hiukan, Tilastokeskus selvitti. Mutta syyskuusta lokakuuhun taksat kallistuivat taas roimasti, kuusi prosenttia.

Taksilupia on myönnetty uusille yrittäjille reilut 2 800. Lisäystä kolmannes. Mutta tolpilla autoja ei ole ollut paljonkaan enemmän; suurin osa on toistaiseksi pöytälaatikkopirssejä, firmoja paperilla.

Luvista lähes 80 prosenttia on jaettu yli 30 000 asukkaan kaupunkeihin. Maaseutukuntiin innostus ei ole tarttunut.

Kihniöön ei ole haettu yhtään lupaa.

On pakko herätä kukonlaulun aikaan. Kelan maksamat matkat ilmestyvät näytölle kolme tuntia etukäteen.

Toyota Avensis, vuosimallia 2014, on parkkeerattu kahvilan eteen. Erkki Virnala seisoo tummansinisessä työasussa, jota koristaa Taksiliiton keltainen logo.

Takana on 30 vuotta ratin takana.

Aikoinaan peräkontissa kulki Ilta-Sanomien nippuja, kunnes keikat loppuivat. Koululaisten kyydit ja vanhusten kauppamatkat kilpailutettiin. Halvin voitti. Jotta kilpailuihin olisi voinut edes osallistua, olisi pitänyt olla isompi, varusteltu auto.

Tavallisia keikkoja ei juuri ole.

Kihniöstä kuljetaan viikonloppuisin Parkanon ja Seinäjoen ravintoloihin kaverikyydissä.

”Jos ei olisi Kela-ajoja, auton olisi saanut myydä aikaa sitten.”

Taksilain myötä kelakyytien korvaukset muuttuivat radikaalisti. Ei asiakkaalle, vaan taksiyrittäjälle.

Erkki Virnala oli tottunut palauttamaan lähes kaikki matkustajat Kihniöön. Se kannatti, koska odotusajasta oli maksettu. Enää ei korvata.

Kela myös kilpailutti kyydit. Pirkanmaalla taksa laski kymmenen prosenttia. Samalla keikat välittävä Tampereen aluetaksi nosti reilusti kuskeilta perittävää välityspalkkiota ja kuukausimaksua.

Maalaistaksit kokivat: yrittäjät, isännät, pakotettiin välitysfirmojen rengeiksi.

Lakiuudistuksen myötä alkoivat ongelmat. Kelakyytien maksatus takkuaa eikä keikkoja tahdo saada.

Virnala on Kihniön viimeinen kelataksi. Yksi yrittäjä lopetti taksiuudistuksen alla. Toinen ei ole löytänyt kuskia vajaan kahden tuhannen asukkaan kuntaan.

Vastoinkäymiset ovat olleet veteraanikuskin onni. On sentään yksi varma kyyti päivässä.

”Olen niin nauttinut tästä tilanteesta!”

Äänestä aistii sarkasmin.

Heinäkuun jälkeen taksiyrittäjän tuloista on kadonnut kolmannes.

Sekin harmittaa, että palvelu on heikentynyt. Enää taksikuski ei odota yli 90-vuotiaan tukena ja hae lääkkeitä paluumatkalla, vaan ojentaa numerolapun ja jättää yksin vastaanottoaulaan. Sanoo sitten, että katsokaa tuota ruutua, siihen tulee huoneen numero.

”Kelakyydissä on ollut paljon myös sielunhoitoa.”

Lentäjäksi vai autoilijaksi?

Vuonna 2015 Matti Ylitalo sai ensimmäisen taksiluvan Virroille. Hän nautti ajaa hienoilla autoilla. Ja pirssin rattiin pääsi halvemmalla kuin lentokoneen ohjaimiin.

Yritys laajeni 11 auton firmaksi. Kun taksiuudistus alkoi, Ylitalo tuskastui kelakyyteihin.

”Ei päivää ilman ongelmaa.”

Maksatuksia on ollut myöhässä 20 000 euroa.

Ylitalon mielestä Tampereen aluetaksi suosii kaupunkiautoja; maalaistakseilta viedään kyytejä ja niille jaetaan enemmän lyhyitä keikkoja. Välitysfirma kiistää väitteen, ajoja välitetään ”absoluuttisen tasapuolisesti”.

Yksi Ylitalon autoista on Nivalassa, Pohjois-Pohjanmaalla. Siellä kelataksa säilyi ennallaan. Välityspalkkio on Pirkanmaata pienempi. Myös menopaluukeikat hyväksytään.

”Pohjanmaalla ajatellaan autoilijan ja asiakkaan parasta.”

Ympäri Suomea on alueita, joissa pirssit boikotoivat halpuutettuja kelakyytejä. Takseja on jouduttu ajattamaan pitkin taipaleiden takaa asiakkaiden luo.

Pirkanmaalla kelataksien määrä on pudonnut lähes kolmanneksen, reiluun 600:aan.

Ylitalo on ottanut kolme autoa pois kelakyydeistä. Maalaiskuskit ajavat Tampereen koululaisia. Luvassa on työtä tuntitaksalla aamuisin ja iltapäivisin.

”Miksi kytätä kelakyytejä huonolla taksalla? Koulukuljetukset takaavat kuskille varman palkan.”

Vapauduttuaan taksi lipuu sairaalan tolpalle. 50 auton jonoa kutsutaan taistelutantereeksi.

Joka arkiaamu taksin ovi aukeaa kello 5.20.

Seppo – hän ei halua oikeaa nimeään julki – alkaa odottaa kelakyytiä. Hän asuu pienessä kunnassa Pirkanmaalla.

Kesän jälkeen työpäivät on mullistuneet. Aiemmin oli lupa ajaa vain oman kunnan kelakyytejä. Jos nyt keikkaa ei ole tai auto on jonossa viides, Seppo etsii kyytiläisiä lähimmistä naapuripitäjistä.

Kotinurkilla pyöriessä mittariin kertyy tuskin sata euroa päivässä.

Siksi Tampereelle on päästävä, mieluiten aamupäivällä, jolloin ajetaan kyydit yliopistolliselle sairaalalle. Vapauduttuaan taksi lipuu Taysin tolpalle. Taistelutantereelle, kuten 50 auton jonoa kutsutaan.

Paljon on onnesta kiinni. Saako seuraavan kelakyydin Kissanmaan lähiöön vai Pihtiputaalle Keski-Suomeen? Pitkä keikka on mieluinen, se takaa kunnon korvauksen.

Neljässä kuukaudessa Seppo on kolunnut 46 paikkakuntaa.

Liikevaihto on kasvanut, päivässä voi kertyä 700 euroa. Mutta Kela-ajojen tuotto on heikentynyt viidenneksen, sillä paluumatkan joutuu ajamaan tyhjänä, omaan piikkiin. Työpäivät ovat pidentyneet, jopa 15 tuntiin.

Mies ja auto vanhenevat silmissä.

Taksiaseman makuusopessa on kaksi pedattua vuodetta. Taukotilan seinällä roikkuu viimeiseksi jäänyt ajovuorolista.

Taksiuudistus lopetti kiinteät asemapaikat ja pakolliset päivystykset.

Seppo hörppii tuoretta kahvia. Tässä kopissa on nuokuttu ja nukuttu satoja ja satoja öitä.

”Seitsemässä viikossa oli yksi viikonloppu, jolloin ei ollut yöajovuoroa.”

Päivystys oli rankkaa. Vuosien mittaan turhauttavaa, sillä maaseutukunnat ovat hiljentyneet. Samat naamat kyydittiin ja haettiin kylän ainoasta ravintolasta.

Perjantain tai lauantain Seppo päivystää yhä. Mutta ei koskaan kahta yötä peräkkäin.

”Ei kiinnosta valvoa muutaman kympin keikan takia.”

Seppo aikoo kokea ”hullunmyllyn”, pikkujoulusesongin Tampereella. Keikkoja on niin paljon kuin ehtii ajaa. Eikä pikkutunneilla pitkässä jonossa tingata hintaa.

Päivät kelakyytejä ympäri maakuntia ja viikonloppuöitä kaupungissa. Se on yhä useamman maalaistaksin työnkuva.

Syrjäiset kunnat uhkaavat tyhjetä pirsseistä. Kyytiä ei aina saa, vaikka autoja olisi vapaana. Ennen Seppo käytti naapurikunnan mummon ostoksilla ja tienasi 40 euroa. Mittari alkoi raksuttaa matkalla, nykyisin vasta kohteessa.

”Enää ei kannata ajaa hurua kahden kilometrin kauppareissun takia.”

”Taksin katolla vilkkuu / Yön ainoa valopilkku.”

Tuomari Nurmion lyriikka on muuttunut todeksi monessa perukassa. Pirssi on säilynyt raitilla, vaikka kylän palveluja on lakkautettu.

Viimeiset valopilkutkin alkavat sammua.

Seppo on 55-vuotiaana kuntansa nuorin taksiyrittäjä. Useat virkaveljet lopettavat lähivuosina. Matti Ylitalo on etsinyt kuskia Kuruun lehti-ilmoituksella: ei yhtään vastausta.

Erkki Virnala on 61-vuotias. Puolitoista vuotta eläkkeelle, sitten saa riittää.

Hän uskoo, että perinteinen maalaispirssi katoaa. ”Yksi auto, yksi mies sivukylällä alkaa olla menneen talven lumia.”

Uudenlaiset firmat saattavat hoitaa haja-asutusalueiden kuljetuksia. Kyytipalvelu Kyytiä johtaa Pekka Möttö. Mies, joka mullisti linja-autoliikenteen halpabussifirma Onnibusilla.

Hiljan yritys tiedotti: Kyyti ”haluaa pelastaa suomalaisen maaseudun”.

Minibussi poimisi kyläläiset kimppakyytiin. Edullisesti ja joustavasti, matkan varrelta. Kyyti on digiajan innovaatio, samalla puhelinsovelluksella saisi myös juna- ja bussiliput.

Toistaiseksi Kyytiä on testattu kolmessa kaupungissa.

Syyskuussa Möttö kiitti ministeri Anne Berneriä rohkeudesta:

”Luojan kiitos poliittiset päättäjämme uskalsivat tehdä valtakunnallisen taksiuudistuksen.”