Asuin 2000-luvun alussa kaupunkikerrostalossa. Se oli minulle melko ilotonta aikaa. Ajatukseni olivat työssä ja huomioni ihmisten ulkonäössä, autoissa ja kulutuksessa.

Eräänä kevätpäivänä huomioni vei sinitiainen. Se lauloi päivästä toiseen keittiöni ikkunan viereisellä parvekkeella ja lennähti tuuletusluukun koloon. Kun laitoin korvani kiinni seinään, saatoin kuulla linnunpoikasten piipityksen. Kimppakämppä sinitiaisten kanssa teki minut iloisemmaksi kuin mikään aikoihin.

Kun poikasten tuli aika lähteä pesästä, ne hyppäsivät kuudennesta kerroksesta rohkeasti siivilleen. Minä päätin muuttaa elämääni, mutta hyppy pelotti.

Muutin maalle, mutta laitoin kaupunkiasuntoni vuokralle, hätävaraksi, jos en viihtyisikään. Vuokralainen olisi välttämättömyys, jotta saisin rahaa isojen lainojeni ja kulujen maksuun. Vuokralle tarjoamani asunto oli lähellä keskustaa, kauniilla maisemilla, juuri remontoitu iso yksiö.

Se aiheutti huolta ja ponnisteluja. Jouduin esimerkiksi selvittämään vuokraukseen liittyviä asioita. Arvioin vuokratasoa, valokuvasin asuntoa, teetin ylimääräisiä avaimia. Kävin läpi asunnonhakijoiden tietoja: nainen, mies, avopari, kissalla ja ilman, koiralla ja ilman, tupakoitsija, tupakoimaton, luottotiedot-ei-niin-kunnossa, vuokratakuut-kohta-kasassa. Luin kauhutarinoita lehdistä, jossa vuokransa maksamatta jättänyt vuokralainen voisi aiheuttaa ongelmia.

Tällä kertaa vuokranantajana toimiminen ei aiheuta huolia eikä talous- tai luottotietojen pohtimista ja vuokranmaksu on aina taattu

Lopulta löysin ihannevuokralaisen: nainen, ei lemmikkejä, tupakoimaton ja raha-asiat hanskassa. Hän olisi valmis asumaan asunnossa vuosia. Huokaisin helpotuksesta. Paitsi että vuoden kuluttua vuokralaisen elämäntilanne oli muuttunut ja olin taas saman projektin edessä.

Lopulta päätin jäädä maalle ja myydä yksiöni. Myöhemmin ison talonikin. Ymmärsin, että minulle riitti pienenpieni koti, jolloin pääsisin eroon isosta lainasta ja olisi helpompi hengittää.

Olen kuitenkin edelleen vuokranantaja. Nyt vuokrattavana on useita yksiöitä järven rannalla kansallismaisemissa. Ainoa vaan, että tällä kertaa vuokranantajana toimiminen ei aiheuta huolia eikä talous- tai luottotietojen pohtimista ja vuokranmaksu on aina taattu.

Olen nimittäin rakentanut linnunpönttöjä. Kymmenittäin.

Luotettavia suloisia asukkaita on ruuhkaksi asti: talitiaisia, sinitiaisia, kirjosieppoja, telkkiä, naakkoja, oravia, kottaraisia, puukiipijöitä ja pöllöjä. Asujia on enemmän kuin asuntoja. Aivan kuten kaupungissa ihmiset etsivät kotia ja joutuvat kilpailemaan niistä, kolopesijälajeja on Suomessa paljon, kestämättömien metsänkäsittelytapojen vuoksi kolopuita ja pesäpaikkoja on yhä vähemmän. Eläimet joutuvat kilvoittelemaan kodeista metsissä, puistoissa ja pihoissa.

Onnellisuus ei ole riippuvainen omistuksista tai kodin koosta vaan linnunpönttöjen määrästä ja siitä, että kiinnittää huomiota siihen mihin huomionsa kiinnittää

Kuka tahansa voi ryhtyä vuokranantajaksi, pesäpaikantarjoajaksi, asuinsijaintiin ja varallisuuteen katsomatta. Tuotto on varma. Lievittäessämme eläinten ongelmia, saamme itsellemmekin iloa. Vuokralaiset vaihtuvat vuosittain, mutta muuttosiivous on jännittävää.

Mitä sieltä löytyy? Huolella rakennettuja pesiä, joissa rakennusaineena on naavaa, sammalta, höyheniä, hirven tai myyrän karvaa, joskus sudenkorennon siipiä. Mieltä lämmittää, kun näkee lintujen hakevan talviyöltä suojaa pöntöstä, jossa voi talvehtia myös perhosentoukkia ja leppäkerttuja.

Keväällä on ihastuttava seurata, kuka uutterana kantaa pesämateriaalia pönttöön. Kuka muutti rannan leppäyksiöön ja kuka etelän haapayksiöön? Joko haudonta tai poikasten ruokinta on alkanut?

Paras hetki on kesän korvilla, kun pesistä kuuluu poikasten piipitys ja ahkerat vanhemmat ruokkivat jälkikasvuaan. Pieneen asuntoon mahtuu paljon väkeä. Viimein poikaset toisensa perään pomppaavat pesästä ja siivet kantavat.

Onnellisuus ei ole riippuvainen omistuksista tai kodin koosta vaan linnunpönttöjen määrästä ja siitä, että kiinnittää huomiota siihen, mihin huomionsa kiinnittää.

Kiinnitetään linnunpönttöjä puihin ja kiinnitetään huomiota siihen, kuka pesii talojen tuuletusluukkujen koloissa.

Ulkonäköasioihin tai velkaan elämäänsä ei kannata kiinnittää.

Kaarina Davis

Kirjoittaja on tietokirjailija, luontoyrittäjä ja sairaanhoitaja, joka elää pienessä mökissä luonnoneläinten läheisyydessä. Davis uskoo, että maailmasta saataisiin terveempi, kun luotaisiin uudenlainen, kohtuuteen ja luonnonläheisyyteen pyrkivä elämäntapa.