Vi skal bekæmpe fordommen om, at smukke kvinder er uintelligente. Den lever stadig, og den er et godt eksempel på, at vi fortsat skal kæmpe for et samfund, hvor kvinden ikke bliver objektiviseret, og hvor kvindens ord vægter lige så højt som mandens.

Men skal vi nu også til at kæmpe for kvindens ret til at blive taget fagligt seriøst, når hun samtidig flasher bryster eller røv for tusindvis af mennesker, primært mænd?

Kald mig gammeldags. Eller patriarkalsk. Jeg fylder jo snart 30, og jeg kan næsten høre mine fingerknogler knirke, i det jeg taster disse ord.

Men jeg har bare stadig ikke forstået det der 4. bølge feminisme, helt.

Jeg er med på den del, som handler om at bekæmpe ’slut-shaming’. Selvfølgelig skal man ikke kalde kvinder for ludere – ej heller, når de deler frække billeder af sig selv.

Men det kan aldrig blive mit ansvar at tage Louise Kjølsen fagligt seriøst, når hun, på trods af sin titel som cand.psych, har valgt at være bedre kendt som Twerk Queen.

Eller når hun, med lilla hår og læbestift, iført hot pants og lyserød top, sidder i Deadline og debatterer feminisme med Mette Fugl. Også i Debatten for nylig lignede hun en, der var som taget ud af en musikvideo fra 2002 med Missy Elliot.

Det er hendes frie valg. Jeg har intet imod det. Jeg kunne faktisk ikke være mere ligeglad. Men hun kan ikke forvente, at det ikke skaber støj og mudrer hendes budskaber.

Det samme ville jo ske for mig, hvis jeg satte mig i Deadline-studiet iført hawaiiskjorte, shorts og klaphat. Det samme sker faktisk indimellem for mig, fordi jeg har valgt at ligne en blanding af Jesus, Hr. Skæg og en hipster fra Vesterbro. Men det klynker jeg ikke over i ligestillingens navn.

Jeg påberåber mig selvfølgelig retten til ikke at blive forvekslet med en terrorist, men det handler mere om et ønske om ikke at blive skudt end en forventning om at blive taget fagligt seriøst.

Vi kan grundlæggende ikke bestride det naturlige i, at vi danner førstehåndsindtryk af hinanden. Vi kan heller ikke bestride, at der findes grænser for, hvor langt man kan gå med udklædning og nøgenhed, før man falder uden for en norm, der helt naturligt dikteres af majoritetens måde at gå klædt eller frisere sig.

Jo mere man afviger fra normen, desto mere vil fokus hovedsageligt være rettet mod personens ydre, i stedet for de ord, der kommer ud af denne. Man objektiviserer sig selv, og så kigger folk mere, end de lytter.

Af samme årsag forstår jeg godt, at Morten Sabroe hidsede sig op over Berlingskes anmeldelse af hans nye bog. Anmelderen hed Kathrine Diez, og hun er i øjeblikket mere kendt for sin krop end sin litteraturkritik. Det bør ikke støde nogen. Det er der intet galt i. Det er noget, hun selv har valgt.

Men Morten Sabroe er forfatter. Han foretrækker en anmelder, der først og fremmest er kendt for sin litteraturkritik.

På samme måde foretrækker klienten en advokat, der er kendt sine juridiske kompetencer, frem for frække billeder eller hot pants og lilla hår. Eller en psykolog, der ikke er kendt for at ryste røv.

Det er ikke mit ansvar at tage dig seriøst. Det er dit ansvar at få mig til at lytte. Du kan ikke forvente, at jeg ser eller hører, hvad du er bedst til, når du primært vil have mig til at fokusere på din krop.