Den 19. juni, på toårsdagen for Wikileaks’ Julian Assanges selvpålagte ’husarrest’ i Ecuadors ambassade i London, lækkede WikiLeaks et hemmeligt udkast til forhandlingerne om den såkaldt flerstatslige aftale om handel med tjenesteydelser, TISA. Det omfatter en aftaleskitse om det meste af verdens handel med tjenesteydelser og har forslag til regler, som ville fremme de finansielle multinationale selskabers muligheder for udbygge deres aktiviteter ved at rydde hindringer i nationale lovgivninger af vejen.

Udkastet vil tillige forbyde stærkere regulering af finansielle tjenesteydelser, ganske uagtet at den finansielle nedsmeltning i 2007-8 almindeligvis ses som en følge af utilstrækkelig regulering. I forhandlingerne presser USA desuden på for at øge den grænseoverskridende datastrøm, herunder personlige og finansielle data.

Udkastet er hemmeligstemplet. For TISA søges hemmeligholdt, ikke blot under forhandlingerne, men i hele fem år efter en aftales ikrafttræden. Skønt TISA-forhandlingerne ikke er underlagt decideret censur, bliver de knap nok nævnt i vores medier – en marginalisering og hemmeligholdelse, der står i kontrast til den historiske og vidtrækkende betydning, som en sådan aftale vil få.

Konsekvenserne vil blive verdensomspændende: TISA vil reelt komme til at fungere som en juridisk rettesnor for omfattende omstrukturering af verdensmarkedet. TISA vil binde fremtidige regeringer, uanset hvem der vinder de nationale valg, ligesom den vil binde nationale domstole.

Bentham hersker

Er der noget overraskende i dette misforhold mellem politisk-økonomisk betydning og graden af hemmeligholdelse? Er det ikke snarere et trist, og rammende vidnesbyrd om, hvor vores højtbesungne demokratier i de vestlige liberale lande er endt?

For 150 år siden beskrev Karl Marx i Das Kapital det frie marked som »en Edens Have for menneskers medfødte rettigheder … Her hersker frihed, lighed, ejendomsret og Jeremy Bentham«. For Marx angiver den ironiske tilføjelse af den egoistiske utilitarismes hoffilosof nøglen til, hvad frihed og lighed i realiteten betyder i det kapitalistiske samfund. For at citere Det kommunistiske Manifest: »Ved frihed forstår man under de nuværende borgerlige produktionsforhold den frie handel, det frie køb og salg«. Men lighed menes den juridisk formelle ligestilling af køber og sælger, selv om den ene af dem – arbejdstageren – under alle omstændigheder er tvunget til at sælge sin arbejdskraft til kapitalen.

I dag kan vi sige, at vi har frihed, demokrati og TISA: Frihed betyder en fri strøm af kapital og finansielle data og personoplysninger (og med TISA vil strømmene kunne flyde frit). Og demokrati?

Markedets stemme

De hovedansvarlige bag finansnedsmeltningen 2008 sætter sig nu igennem som de eksperter, der kan føre os ad den finansielle genopretnings smertefulde vej, og hvis anbefalinger derfor må kunne tilsidesætte parlamentarisk politik. Eller, som Mario Monti, udtrykte det: »De, der regerer, kan ikke lade sig fuldstændig binde af parlamentarikere«.

Men hvem har da den højere magt og myndighed til at suspendere de afgørelser, som folkets valgte repræsentanter træffer? Det spørgsmål blev besvaret i 1998 af Hans Tietmeyer, daværende guvernør i Deutsches Bundesbank, der roste de nationale regeringer for at foretrække »de globale markeders permanente stemmeafgivninger« frem for »valgurnernes folkeafstemninger«. Bemærk den demokratiske retorik i udsagnet: De globale markeder er mere demokratiske end parlamentsvalg, fordi afstemningsprocessen her foregår på en permanent basis (det vil sige afspejles i de løbende markedsudsving), og ikke kun hvert fjerde år. Den foregår samtidig på globalt plan, og ikke kun inden for grænserne af en nationalstat. Det implicitte budskab er, at frigøres de fra markedernes (og eksperternes) overordnede kontrol, vil de parlamentarisk-demokratiske beslutninger blive »uansvarlige.«

Ufrihed sælges som frihed

Det er altså her vores demokrati er endt, og TISA-aftalerne er et skoleeksempel på denne tingenes tilstand. Forhandles og vedtages de centrale beslutninger om vores økonomi ude af syne og uden for den offentlige debat, bliver koordinaterne sat for kapitalens uhindrede herredømme. Råderummet for, hvad demokratisk valgte politikere kan beslutte, bliver løbende indskrænket, mens den politiske proces i overvejende grad bliver afledt til at handle om spørgsmål, som kapitalen er ganske ligeglad med (typisk de såkaldte kulturkrige).

Da det frie valg i vores samfund er ophøjet til øverste værdi, må social kontrol og dominans ikke længere kunne opleves som noget, der indskrænker vores frihed. Disse valg skal fremstå som (og opretholdes af) menneskers selvoplevelse som frie personer.

De nye ufriheder optræder i et væld af forklædninger som deres egne modsætninger: Fratages vi universel sundhedspleje, får vi at vide, at vi får ny valgfrihed (f.eks. kan vi nu selv vælge sygehus og behandlingstype). Kan vi ikke længere regne med ansættelsesforhold, der er langsigtet betryggede, men må hutle os igennem i foreløbige, usikre stillinger, får vi at vide, vi jo dermed har mulighed for at genopfinde os selv og opdage nye uventede kreative potentialer. Må vi til at betale vores børns skolegang, får vi at vide, at vi nu er blevet ’iværksættere i vores eget liv’, fordi vi ganske som en kapitalist kan vælge frit, hvordan vi vil forvalte og investere de ressourcer, vi besidder.

Når vi konstant bombarderes med ’frie valg’ og tvinges til at træffe beslutninger, vi ikke altid har ordentlige vidensforudsætninger for, begynder vi i stadig højere grad at opleve vores frihed som det, den i virkeligheden er: En byrde, der berøver os et ægte valg af forandringer.