KRONIK – Jeg har arbejdet med hjemløse i 35 år – først i herbergerne, siden på gaden. Her har jeg stået ansigt til ansigt med mange ulykkelige skæbner, og undervejs har jeg ikke kunnet undgå at lægge mærke til de forandringer i hjemløses vilkår, som tiden har ført med sig. Forandringer i samfundet, som har betydet, at visse befolkningsgrupper ikke har fået tilstrækkelig hjælp til at klare skærene.

Vi skal helt tilbage til mellemkrigstiden og det første årti efter Anden Verdenskrig for at finde mennesker her i landet, som var hjemløse på grund af fattigdom.

Indtil nu?

De seneste år har antallet af hjemløse været stigende, og jeg er alvorligt bange for, at hjemløshed, der skyldes fattigdom, igen skal til at være del af virkeligheden i Danmark. Niveauet for sociale ydelser – senest med det ’moderne kontanthjælpsloft’ – er simpelthen ved at være så lavt, at de for nogen ikke rækker både til at betale de daglige udgifter og huslejen. Kan vi være det bekendt? Skulle vi ikke i vores rige land kunne komme hjemløsheden helt til livs?

Hård og uforsonlig

Velfærdsstatens komme signalerede den ekstreme fattigdom og fattigdomshjemløshedens afskaffelse. Men, som vi ved, forsvandt hjemløsheden ikke samtidigt. Årsagerne til hjemløshed blev blot nogle andre, og disse andre forhold har haft skiftende karakter gennem årene.

Da jeg for første gang blev inddraget i arbejdet med hjemløse i 1980, var hovedparten af dem, jeg mødte på herbergerne midaldrende og ældre mænd med et rodet liv bag sig og et betydeligt alkoholmisbrug. Da nedskæringerne af psykiatriske sengepladser i løbet af 1980’erne tog fart, uden at der var tænkt ret meget i socialpsykiatriske foranstaltninger, medførte det en drastisk stigning i antallet af mennesker med alvorlige psykiatriske lidelser, der blev hjemløse. Mange af dem opholdt sig på gaden og var ikke velkomne på herbergerne.

Det fik mig til at flytte mit arbejde ud på gaden. En hård og uforsonlig behandlingspolitik over for stofmisbrugere førte hen mod slutningen af 1980’erne til flere og flere hjemløse stofmisbrugere.

Dårlig integrationspolitik førte fra midten af 1990’erne til, at flere og flere første- og andengenerationsindvandrere blev hjemløse og efterhånden udgjorde op mod 25 procent af alle hjemløse.

Antallet af yngre hjemløse og antallet af hjemløse kvinder voksede langsomt i løbet af 1990’erne, og i løbet af de sidste små 10 år er antallet af helt unge hjemløse vokset eksplosivt. Mange af de unge, vi i min organisation, Projekt Udenfor, møder på gaden, har ikke bare svært ved at finde sig til rette i et uddannelseskrævende samfund, men er også helt uden eller med et meget minimalt økonomisk levegrundlag.

Hver gang har problemet fået lov til at vokse sig stort, før der er blevet grebet ind. I mellemtiden har masser af mennesker måtte lide under svigtet.

Nu er det tid til at sende et advarselssignal – selv om jeg er i tvivl, om det bliver hørt.

Det kan være svært at spå om fremtiden, men hvis man antager det synspunkt, at hjemløshed er et symptom på et samfund, der ikke yder den hjælp til særlige befolkningsgrupper, som de har brug for, har man et grundlag at gå ud fra. Det er nemlig sådan, det har været i forhold til forandringerne i profilen af hjemløsepopulationen – ikke blot siden 1980, men i århundreder.

Boligproblem

Hvad er det så – helt konkret – der gør mig så bekymret for, at vi er ved at sende folk ud i hjemløshed på grund af økonomiske problemer igen?

Gennem de seneste 10 til 15 år er den økonomiske ulighed vokset i Danmark, og i samme periode er der overordnet set blevet skåret ned på overførselsindkomsterne. Selv om det er gået lidt op og lidt ned, har resultatet været stadigt lavere ydelser til dem, der står uden for arbejdsmarkedet.

Politikernes slagord i denne proces har været, at det skal kunne betale sig at arbejde, og at ingen skal efterlades derhjemme, ensomme og uden for fællesskabet. For mange har realiteten dog været, at de kun lige har kunnet klare sig igennem ved at skære i udgifterne til daglige fornødenheder, sådan at de med nød og næppe har haft nok til at kunne betale huslejen.

Det bliver vanskeligere og vanskeligere at finde billige boliger i de store byer, hvor de fleste hjemløse opholder sig. I forgårs kunne man i Information læse, at loven står i vejen for, at kommuner kan opkøbe boliger og målrette dem til hjemløse (»Rådet for socialt udsatte: Sådan kommer vi hjemløshed til livs«, 16. december 2015), og der er igennem årene blevet talt meget om dette behov for at bygge boliger, som kan betales af dem med en lav indkomst – men den gode vilje har åbenbart ikke været tilstrækkelig på højeste politiske niveau. Udsatte unge, der ikke har forældre, som kan støtte dem økonomisk, har det særlig svært i de store byer, hvor studerende med bedre indtægtsmuligheder kappes om de lejede værelser, som efterspørgslen bringer godt op i pris.

Engelske tilstande

Vi kan ikke helt sammenligne vores socialpolitik og sociale forhold med de engelske. Men vi er måske på vej samme sted hen. Derovre har de en lidt længere tradition for at presse overførselsindkomsterne i bund, og sanktionsordningerne er skrappere, når aftaler ikke overholdes. En giftig blanding af arbejdsløshed, meget lave lønninger, dyre boliger og lave sociale ydelser fører også personer med ikke så alvorlige psykosociale problemer ud i hjemløshed.

Jeg har igennem de seneste år på tætteste hold været vidne til en udvikling i hjemløshed i Danmark, som minder om engelske tilstande.

Fra 2009 til 2015 er antallet af hjemløse steget fra 4.998 til 6.138, viser den seneste opgørelse fra SFI – Det Nationale Forskningscenter for Velfærd. Den største stigning er sket i forhold til helt unge hjemløse mellem 18 og 24 år. I 2009 var antallet af disse unge 633, og tallet var i 2015 vokset til 1.172 unge hjemløse. SFI’s optællinger, der er foregået siden 2007, går også ud på at indsamle enkelte data om årsagerne til hjemløshed. I 2009 indgik økonomiske problemer for 27 procent af alle, og den andel er steget jævnt over årene til 33 procent i 2015.

De svage betaler

Der er individuelle forklaringer på, hvorfor et menneske bliver hjemløst. Men disse grunde må aldrig få lov til at stå alene. For årsagerne til hjemløshed skal også findes i et svigt fra samfundets side, som måske ikke er intenderet, men det er ikke desto mindre kynisk, hvis vi lukker øjnene for det og ikke viser vilje til at ændre på det. Sådan et kynisk svigt ser jeg komme snigende ned over os for tiden, senest i form af det ’moderne kontanthjælpsloft’.

De socialt svageste betaler prisen for, at man kan få de stærkere personer, der står uden for arbejdsmarkedet presset til at komme i arbejde. Det er muligt, at sådan en strategi kan forsvares etisk, hvis man kigger på den samlede nytteværdi for samfundet. Men set fra et mere menneskeligt perspektiv; fra et perspektiv som mit, der ser, hvad hjemløshed gør ved det enkelte menneske, kan det aldrig blive acceptabelt.

Det gælder al form for hjemløshed. Men særligt katastrofalt er det for de unge udsatte, som jeg møder i mit gadeprojekt. De har allerede oplevet det ene nederlag efter det andet og er flyttet hjemmefra uden støtte fra deres forældre, og de har på ingen måde overskud til at slås med en økonomisk situation, der ikke levner dem mulighed for at få et sted at bo.

Det er ikke så svært at gøre noget ved det. Jeg er desværre bare bange for, at et forslag om højere sociale ydelser ikke har gang på jord. Det ville ellers være en god og værdig forebyggelse af hjemløshed.

Men kan de, der har ansvaret, så ikke i det mindste finde ud af at bygge de billige boliger, som der er blevet snakket så meget om?