Mads Holger sad nødig så tæt på en eksekverende moderne jazzguitarist, som jeg gør nu.

Havde jeg mødt ham foran scenen på Vandkunsten, ville han have rynket på næsen og sagt: »Kun en tåbe frygter ikke jazzen« og foreslået, at vi gik i baren og fik en pilsner, lidt røgtobak og to raflebægre. For et var, at han blandt sine utallige yndlingsaversioner havde tåvippende Fjällräve, noget andet, at han talte sproget og hyggede sig med at revse.

Vi ville have fortalt hinanden om dumme ting, vi havde gjort, eller endevendt sladder fra Indre By, og sådan ville det være, fordi jeg havde kendt ham, siden han var knægt og stadig skulle vænne mig til, at han ikke længere havde to 11-taller af snot hængende under næsen.

Havde jeg nu været en bekendt, ville vi alligevel have fået en øl eller to, men sprunget raflebægrene over, og han ville have peget ud på den frit fabulerende guitarist og fyret op under en af de 20 minutter lange tirader, som, både hvad angår form og indhold, var mesterligt komponeret.

Det ville sandsynligvis have været den om, at vi var vokset op i en tid uden store fortællinger. Han ville sige, at vi i ren desperation forsøgte at få opmærksomhed ved at smadre alt og rive ned, og da ville han pege ud på guitaristen og hans trækken avantgardekatten i halen og fortælle, at det ikke nyttede at smadre en krukke, som for længst var slået itu af generationen forinden.

Ville man provokere, skulle man i stedet klinke skårene og bygge en stor, flot krukke med bladguld og sirlige gesvejsninger.

Kvik som ind i helvede

Mads Holger var tidligt ude, ikke 10 vilde heste kunne holde ham fra at gå i byen som 12-årig, og skønt han var opvokset på Nørrebro og Østerbro, regnede jeg ham altid for tilhørende den lille klike af kids fra Indre By, som, før de var ude af teenageårene, var på fornavn med alle gadens vigtige karakterer og så snappy i replikken, at man aldrig kom i nærheden af serven. Kvik var han, som ind i helvede, og på Facebook boltrede han sig med opdateringer som:

»Uha, i aften kl. ca. 20.30 vises der Roma mod Real Madrid direkte. Samtidig sender DR et direkte transmitteret kejsersnit. Hvad skal man dog vælge?«

Eller denne fra 4. maj:

»I aften mindes vi dem, der døde for, at du kan spise ostepops, være på Snapchat, stemme Liberal Alliance og drikke Gajolshots.«

Eller:

»Det gode ved den skandinaviske velfærdsmodel er, at alle får mandlen. Det dårlige er, at mandelgaven altid er en bog af Ib Michael eller en pose rosiner.«

Flygtede fra RUC’erne

Han byggede sig selv som 10-årig, gik altid i jakke og hvid skjorte og brugte brylcreme i håret, og siden kom slipset og cowboystøvlerne i slangeskind.

Jeg lagde første gang mærke til hans signifikante skrivestil, da han som 17-årig begyndte at skrive Pisserendens lokalavis, Rendestenen, og i hans beskrivelser var et indbrud i gaden ikke gjort af simple tyve, men af løjsere eller banditter. Han hang en del på Atlas Bar i begyndelsen af 90’erne, og byens fester kunne han på fingerspidserne, men en dag fik han nok og rejste ud i verden, og jeg så ham ikke, før han en dag kontaktede mig.

Han havde læst min novellesamling og ville mødes for at tale.

Det skete selvfølgelig på et af byens gamle værtshuse, Hvide Lam på Kultorvet. Først ville jeg høre, hvad han havde lavet siden sidst, og fik en eventyrlig beretning om, hvordan han stort set uden en krone på lommen var flygtet fra alle RUC’erne og den meningsløse grungehærg for at finde noget større og smukkere.

Ved hjælp af sit filmstjerneydre og sin altovervindende charme lykkedes det ham at intervenere det europæiske jetset og blive en velkommen gæst på klubber i Saint-Tropez, Paris og Moskva.

»De anede jo ikke, at jeg kun havde det ene sæt tøj, og bremsesporene i mine underbukser lod jeg være med at vise dem.«

Nægtede at bøje sig

Mellemøsten var han også hjemmevant i, særligt Syrien og Beirut, og de kvinder, han mødte, var døtre af sheiker og på hesteryg eller svensk adel med kniplinger og sart tristesse.

Han var vendt hjem som en verdensmand med en mission. Det var ham magtpåliggende at bygge nye, store fortællinger op, og det i videste forstand: Han ville have kvinder i store kjoler, baller under krystalkroner og mænd, som stod inde for sig selv og følte sig tilpas ved bordenden, og dybereliggende ville han kæmpe for at genindføre dannelse og relancere sin version af den socialkonservatisme, som, han mente, var gået fløjten.

Den figur, han trådte ind i som 10-årig, var for alvor blevet ham selv, eller også var det omvendt, og han gik ind i kampen på alle mulige platforme. En af dem, og den jeg havde sværest ved at se meningen med, var Club Jet, en flyvende fest for rige og wannabes som indtog femstjernede hoteller i andre byer og dyrkede det ekstravagante, og det er min påstand, at al den pressedækning af disse fester i nogen grad kom til at skygge for hans troværdighed siden hen.

Han gjorde det let for modstanderne at afvise ham som en charlatan, og i stedet for at makke ret tog han til genmæle ved at poste fotografier af sig selv blandt overklassenymfer eller udsende billeder af Mads Holger på racehest. Han nægtede at bøje sig – og særligt for middelmådighed.

Klynkede ikke

Som ven af ham måtte jeg gang på gang tage ham i forsvar, og det kan godt være, at folk havde set sig blind på figuren, men havde de hørt de teologisk velfunderede og nørdede radioudsendelser, Skriftestolen, som han i årevis lavede på Radio24Syv, eller læst hans blogs i Berlingske?

Det kan godt være, at en eller anden forsmået akademiker kunne gå i rette med ham på afstand, men satte man dem over for hinanden, ville akademikeren hurtigt løbe tør for argumenter.

Det lykkedes ham mod alle odds at skabe sig et navn, at blive en meningsdanner og debattør, man regnede med, og selv om slagene fra tid til anden haglede ned over ham, hørte jeg ham aldrig klynke det mindste. Heller ikke da hans romaner blev sablet ned af blodtørstige anmeldere, eller da det ikke, som forventet, lykkedes ham at blive valgt til Folketinget.

I efteråret var han gæst i mit radioprogram, og da jeg vidste, at han var vokset op med en aldeles fraværende far, som endte med at tage livet af sig selv i en svensk fængselscelle, kom vi ind på emnet, og da lancerede han ’den mandlige tragedie’ som begreb. Han mente, at enhver succesfuld mand ville blive ramt af en altødelæggende tragedie, og jeg havde ingen anelse om, at han med dette omfattede sig selv.

Vi er mange, der vil blive ved med at kigge efter ham rundt om næste gadehjørne, for selv om han utvivlsomt havde det svært indimellem, insisterede han altid på at få andre til at grine og skilles i godt humør.

I hans ånd skal vi slutte for nu med en af hans legendariske opdateringer:

»Kære statsminister, vil du i din forestående nytårstale i år ikke nok undtagelsesvist lade være med at genfortælle en anekdote om, at du forleden var ude på en arbejdsplads eller et andet sted i offentligheden, hvor du mødte en helt almindelig dansker, der f.eks. hed Leif og sagde dig noget, som satte tanker i gang? Jeg har selv mødt Leif, det var i Fakta forleden, han var småfuld og sprang over i køen.«