Jeg er ikke racist. Jeg synes måske bare, det er en smule naivt at benægte, hvad trods alt allerede i dag er et reelt problem, og som på længere sigt kan få konsekvenser, vi slet ikke er i stand til at overskue.



Jeg taler naturligvis om de mange indvandrere i København. Vi har en lang tradition for frihed og tolerance og vil gerne fortsat leve i fred, men det er vore ’gæster’ åbenbart ikke indstillet på.



De fleste kommer fra Jylland og andre landsdele, hvor man stadig har et middelalderligt forhold til mange ting. Det er typisk Venstres og Dansk Folkepartis kernevælgere, og læser man Jyllands-Posten, kan man næppe være i tvivl om deres hensigter.



Jeg har ikke noget imod jyder som sådan, jeg tænker blot på, om de i grunden ikke ville være meget lykkeligere i deres eget land i stedet for at komme her og påtvinge os deres menneskefjendske holdninger. Efter min mening er det misforstået tolerance at lade dem paradere på gader og stræder iført deres ’uniform’.



Deres jakkesæt og slips er en åbenlys provokation og strider imod alt, hvad der er københavnsk og progressivt. Som om det ikke er nok, at vi skal vækkes hver søndag morgen af deres kirkeklokker!



At tro, at mennesker, der står på et så lavt kulturelt stade som en århusianer, skulle kunne integreres i det københavnske samfund, er simpelt hen en utopi. At de heller ikke ønsker det, fremgår klart af deres udmeldinger.

Tværtimod er der ved at brede sig en ufredens ånd i hovedstaden, som vi aldrig tidligere har kendt. Vore børn må hver dag i skolen, hvor der ofte er en overvægt af jyder, opleve, at der bliver råbt ’københavnersnude’ efter dem, hvad der næsten får en til at overveje, hvis by det egentlig er.





I forgårs bad en af mine gamle bekendte høfligt en af de fynboer, der altid hænger ud i kvarteret, om at flytte sin cykel og fik et frækt svar, og jeg ved, at mange overvejer at begynde at gå med peberspray. Man forstår det godt, når man efterhånden ikke kan forlade sin lejlighed uden at risikere at støde på et medlem af Konservativ Ungdom.



Hvornår vil hærværk som det, vi så for nylig mod Ungdomshuset på Nørrebro, der efterlod et kulturcentrum som en ruin, gå over i egentlig terrorisme, og skal vi blot sidde med hænderne i skødet og lade det ske?