Kristendom som kærlighedsreligion, og kristne som moderate, vestlige og normale. Islam som lovreligion, og muslimer som ekstreme og fremmedartede. Disse stereotyper støder man på i populære undervisningsbøger til folkeskolens religionsundervisning. Fagets bekendtgørelser lægger vægt på en stærk kobling mellem Danmark og kristendom, der levner så lidt plads i faget til ikkekristne religioner, at de fremstår overfladiske og stereotype.

I mit speciale i religionshistorie analyserede jeg det meget anvendte undervisningsmateriale til kristendomskundskab, serien Liv og religion (skrevet i årene 2000-2009 af medlemmer af Religionslærerforeningens bestyrelse), ligesom jeg undersøgte fagets juridiske rammer. Her blev det tydeligt for mig, hvordan kristendom privilegeres på en måde, så den fremstår heterogen, historisk foranderlig og personliggjort, mens alle andre religioner fremstår homogene, ahistoriske og upersonlige.

Allerede fra barnsben oplæres såvel etniske danskere som etniske minoriteter altså til at tænke i dem og os-kategorier baseret på stereotyper; en tankegang, der hverken er begrænset til nævnte lærebøger eller til folkeskolen, men som hver dag reproduceres i den offentlige debat – det viste valgkampen med al ønskelig tydelighed.

Og Venstre har vist det ved at indskrive i det nye regeringsgrundlag, at »Danmark er et kristent land«. En klar besked til ikke kun det muslimske trossamfund, men også til det mosaiske, til hinduer, buddhister og ateister om, at de ikke rigtigt hører hjemme her i landet.

Bøj dig for Allah!

I undervisningsmaterialet bliver kristendom, særligt lutheranisme, fremstillet som en mild religion (»kærligheden er det vigtigste i kristendommen«) og er stort set forskånet for inddragelse af kompromitterende temaer. Martin Luther fremstilles i et positivt lys som manden, der fandt ud af, at der var noget galt med kirken og derefter insisterede på en reformation til stor glæde for folket. I bøgerne møder vi desuden en række andre personer fra kristendomshistorien, f.eks. Paulus, Benedikt af Nursia, Augustin, Ansgar, Frans af Assisi, Grundtvig og Kierkegaard.

Den ikkekristne religion, der levnes mest plads til i bøgerne, er islam, men den metodiske tilgang til formidlingen er markant anderledes end til kristendommen. De få islamiske foreninger/fortolkere, der omtales i bøgerne, er Osama bin Laden og Hizb ut-Tahrir. Der levnes ikke plads til islamisk historie, og der tages ikke udgangspunkt i religiøse menneskers eget forhold til religion – tørklædebærende kvinder kommer f.eks. ikke til orde, når tørklædet bliver problematiseret.

Islam formidles i stedet gennem en række stereotyper, f.eks. at alle muslimer beder fem gange om dagen, og at sharia pr. definition er »en streng lovgivning«. Muslimer skildres med vægt på den ydre praksis, og religionen koges ned til primært at handle om lydighed (f.eks. under overskriften »Bøj dig for Allah!«).

Mens fremstillingerne af kristendom lægger stor vægt på de kristnes individuelle refleksion, moderation og forskellighed, fremstilles muslimer som en ensartet og meget religiøs gruppe. Eleverne opfordres bl.a. til at stille den menige muslim teologiske spørgsmål om begrebet ’hellig krig’.

Til trods for forfatternes til tider fine refleksioner om at undgå fordomme og generaliseringer, giver bøgerne altså læseren et fortegnet og generelt negativt ladet billede af islam. Et andet problem ved bøgerne er deres opstilling af identitetsfællesskaber: det normale/danske og det fremmede/eksotiske. Islam spiller en fremtrædende rolle i et kapitel om kulturmøder, og det antydes, at muslimer i udgangspunktet står uden for »det danske« og følgelig skal integreres heri. I et tema om parallelsamfund bliver et boligkvarter, der er befolket af etniske minoriteter, primært muslimer, f.eks. sat i forhold til omverdenen på følgende måde:

»Heroverfor står det almindelige danske samfund, hvor der naturligvis primært tales dansk, man ser tv-kanaler som DR1, DR2, TV 2 m.fl., og man lever et almindeligt liv på de stille villaveje og i sportsklubberne«.

Ifølge bøgerne er disse »ghetto-beboere« altså ikke en del af det danske normalfællesskab og de lever ikke et almindeligt liv.

Mørklødede i baggrunden

Kristendomskundskab har en livsfilosofisk tilgang til læring, hvilket betyder, at der lægges stor vægt på elevernes egne tanker og følelser og på diskussion af almenmenneskelige temaer som glæde, tilgivelse, døden, etik osv. Med denne tilgang har faget et stort potentiale til at fremme fællesskabsfølelse og samhørighed på tværs af religion og kultur, hvilket tilsyneladende også er et ønske med faget.

Derfor er det problematisk, at disse livsfilosofiske emner i så markant grad illustreres gennem kristne tekster, at man får det misvisende indtryk, at kristendom er særligt egnet til at belyse universelle begreber som tilgivelse og tillid. Her ligger bøgerne i tråd med de juridiske rammer, hvor bibelske fortællinger skal fylde meget i faget, og hvor ikkekristne religioner først skal inddrages efter 6. klassetrin.

Bøgerne er også problematiske i kraft af, at disse almenmenneskelige temaer stort set kun illustreres igennem tegninger af hvide børn. Mørklødede personer er enten passive i baggrunden eller helt fraværende; de fremmedgøres altså fra det ’normale’ og det ’menneskelige’.

De få gange, hvor mørklødede spiller en aktiv rolle i tegningerne, er det enten som kriminelle (øver hærværk mod en bil) eller som religiøst praktiserende (fx i gang med at bede iklædt religiøs påklædning). Mens hvide mennesker altså tænker over livet, bliver forelskede, bliver forældre, bliver bange, ensomme, syge, drømmer og griner, dyrker ’de andre’ deres religion.

Følgende modsætningspar viser afgrænsningen af to identitetsfællesskaber i bøgerne: ’Os’ er lig med hvid (hudfarve), kristendom, dansk, moderat religiøsitet, dynamisk, fri, reflekterende, normal.

’Dem’ er lig med mørk (hudfarve), ikkekristne religioner, ikke-dansk, ekstrem religiøsitet, statisk, ufri, ureflekteret, fremmed.

Fagets bekendtgørelser underbygger denne tendens til at opstille inkluderende og ekskluderende fællesskaber med formuleringer som »vores kulturkreds« og »de fremmede religioner«.

Drop de forældede stereotyper

Det er vanskeligt at forestille sig, at etniske minoriteter kommer til at føle sig ’hjemme’ i skolen (og i Danmark) efter at have læst bøger som disse.

Det ville klæde Danmark at opfostre en generation af borgere med en viden om kultur og religion, som ikke er baseret på forældede stereotyper. Desuden ville det gavne fællesskabet i Danmark at bløde op på de skarpe mentale opdelinger af mennesker baseret på etnicitet og religion. De førnævnte bøger er et eksempel på en problematisk tendens, som desværre er langt større end bøgerne selv – bøgerne efterlever bogstav og ånd i fagets bekendtgørelser og er således politisk understøttede.

Anden forskning dokumenterer problemstillingen fra andre vinkler. Blandt andre antropolog Laura Gilliam har vist, hvordan etniske minoritetsbørns skoleerfaringer forstærkede deres identitet som ikkedanske.

Lad os få nuanceret bekendtgørelserne og reflektere lidt over, hvad institutionel etnocentrisme egentlig indebærer.