Folkeafstemningen er overalt lanceret som et ja eller nej til politiet. Vi kan slet ikke få en parallel-aftale, eller det vil tage mange år. Få bemærker, at Norge fik sin aftale på otte måneder, og at det var den tidligere danske regering, som afbrød forhandlingerne om en parallel-aftale – ikke EU.

Må jeg ikke efterlyse de EU-politikere, der vil smide Danmark ud af politi-samarbejdet efter et eventuelt nej? Jeg har ikke mødt nogen i Bruxelles under et par dages besøg og samtaler med vigtige beslutningstagere. Jeg mødtes også med Jean-Claude Piris (1988-2010 leder af Ministerrådets juridiske tjeneste, red.), som ryddede Berlingskes forside med en trussel, bestilt af tænketanken Europa for at skræmme vælgerne.

Hvor er de, der finder det praktisk med et stort hul i eftersøgningsarbejdet mellem Tyskland og Norge? Danmark og Norge er med i Europol i dag. Vi deltager selv i forhandlingerne om ændringen af forordningen. Så kan der naturligvis også findes en enten mellemstatslig eller overstatslig løsning, så vi fortsætter samarbejdet i Europol, som samtlige partier ønsker.

I min nye bog »Hvad stemmer vi om?« advarer jeg mod en parallel-aftale. Ikke fordi vi ikke kan få den, men fordi vi som fuldt medlem af EU naturligvis kan få en meget bedre aftale end Norge. Vi kan fortsætte med fuld medindflydelse ved at stemme ja til regeringens model med overladelse af samtlige retspolitiske beføjelser. Vi kan også få en aftale med fuld medbestemmelse efter et nej ved kun at aflevere beføjelsen på politiområdet.

Vi kan endelig forhandle en mellemstatslig ordning, som vi har det med Schengen-lovgivningen, hvor alle 100 love gælder mellemstatsligt i Danmark. Der er frit valg, også til at vælge den parallel-aftale, jeg advarer imod.

Folkeafstemningens overskrift er omdannelse af retsforbeholdet til en tilvalgsordning. Men denne ordning fik vi med Lissabon-traktaten i 2009, uden folkeafstemning. Den består, hvad enten der stemmes ja eller nej. Overskriften burde have været retvisende og handle om overladelse af suverænitet, som er afstemningens kerne og egentlige årsag.

Ved et ja til loven flyttes hele beføjelsen til at lovgive om retspolitik fra danske myndigheder til EU. Politikerne vil så selv beslutte, hvor EU skal lovgive og handle i stedet for Folketinget. Christiansborg overtager den såkaldte tilvalgs-ordning fra vælgerne.

Danmark fik et retsforbehold i 1992. Jeg var selv med til at opfinde det. Det ændres, så regeringen fremover kan vedtage alle love på retsområdet. Det skal ske i samarbejde med fem af Folketingets partier og naturligvis med EU. De fem ja-partier vil anvende Lissabon-traktatens tilvalgs-ordning til at udpege de retspolitiske EU-love, der skal gælde i Danmark. Vælgerne vil ikke længere skulle spørges. Statsminister Lars Løkke Rasmussen og Socialdemokraternes leder, Mette Frederiksen, har lovet en ny folkeafstemning, hvis Danmark skal deltage i EU´s flygtningepolitik. Kompetencen til at lovgive og handle om flygtninge flyttes dog til EU ved den planlagte folkeafstemning. Vi er allerede med i den hårde del af flygtningepolitikken gennem Schengen-reglerne og Dublin-forordningen. Det er de regler, som skaber rettigheder for flygtningene, regeringen vil holde os uden for.

Efter Grundloven skal beføjelser overlades med fem sjettedeles flertal i Folketinget eller ved folkeafstemning. Fremover skal politikerne kunne gøre det selv – med et almindeligt flertal i Folketinget. Det er således en grundlovsændring, der lægges op til. Men uden at anvende reglerne for ændring af Grundloven.

Ifølge Grundloven skal alle love besluttes af Folketinget. Fremover skal retspolitikken vedtages af regeringen efter forelæggelse for Europaudvalget og beslutning i EU. Det skal følge hidtidig praksis, hvor kun et lille mindretal af regler forelægges Folketinget.

Det skal ske på disse fire hovedområder:

1. Grænsekontrol, flygtninge og indvandrere.

2. Civilret, dvs. lovgivning om alt fra konkurser og opkrævning af fordringer over grænserne til ægteskab, skilsmisse, arv, forældremyndighed og børns vilkår.

3. Straffe.

4. Politi og en ny fælles EU-anklagemyndighed, der kan rejse sager ved de nationale domstole.

Danmark har i dag en undtagelse på de fire hovedområder. De behandles detaljeret over 23 forskellige paragraffer – artikler, kalder man dem i EU - i Lissabon-traktaten. Det er disse bestemmelser fra artikel 67-89, der sættes i kraft i Danmark ved et ja til folkeafstemningen. I dag har disse paragraffer ingen retskraft i Danmark.

Nogle af dem kan give hjemmel til at vedtage love, udgifter og internationale aftaler. Andre virker direkte og umiddelbart i samtlige medlemslande, som ikke har undtagelser. Der er i alt vedtaget 680 love og andre retsakter med hjemmel i disse bestemmelser, og der er 192 forslag på vej ifølge EU’s lovkatalog, Eur-Lex.

Et ja vil ikke kun blive ledsaget af de meget omtalte 22 love. Flere hundrede love og retsakter vil følge efter. Regeringen har afvist en anmodning fra Folketinget om at få en fuldstændig oversigt. Jeg har fået afslag på aktindsigt i, hvordan regeringen og de fem ja-partier er nået frem til de 22 opreklamerede bestemmelser og de ti afviste. Personligt ville jeg gerne stemme for mange flere retspolitiske bestemmelser, f.eks. for otte af de ti afviste.

Hovedproblemet i mit hoved er, at loven flytter den lovgivende magt fra vælgerne til Folketinget, fra Folketinget til ministerierne og fra regeringen til EU, uden at demokratiet følger med. Det kan der gøres noget ved, både før og efter et ja eller nej. Men det er nok tryggest at få tilsagnene, før vi skal stemme om at aflevere hele retspolitikken til EU.