Om mindre end et år har politikerne valgt, at Danmark skal købe for op mod 30 mia. kroner kampfly. Eller rettere 50 mia. kroner, hvis man regner udgifterne til vedligeholdelse og opgraderinger med. Der er tale om en af vor tids største offentlige investeringer – faktisk på størrelse med to-tre Storebæltsbroer i nutidskroner – og desuden en særdeles vigtig politisk beslutning, som sætter scenen for, hvordan Danmarks udenrigs- og sikkerhedspolitik skal udvikle sig de næste 40 år.

Men tro nu ikke, at du som borger får lejlighed til at debattere den sag – eller at du kan få nogen indsigt i de overvejelser, som politikere gør sig, før de vælger en af de fire kandidater.

Som det de seneste dage er fremgået af Information, vil processen formentlig være mørkelagt. Både af konkurrencehensyn, af sikkerhedsmæssige hensyn og af politiske hensyn. Valget af kampfly er nemlig et ekstremt følsomt emne. Når Danmark vælger kampfly, træffer Danmark nemlig også en lang række politiske valg. Først og fremmest vælger Danmark en alliancepartner, men også hvilket aktivistisk niveau, dansk udenrigspolitik kan få.

I alle tilfælde peger pilen på USA som leverandør. Siden Murens Fald har Danmark allieret sig stadigt tættere med USA, og den alliance er der ingen tegn på, at den nuværende regering agter at udfordre.

Prismæssigt vil det være smartest at købe det velafprøvede og driftsikre F-18 Super Hornet fra Boeing, men det er et fly, som USA selv er holdt op med at købe. Hvis Danmark ikke køber flyet, går det faktisk helt ud af produktion i 2018. Derfor er der reelt kun ét valg, og det er det nyudviklede og væsentligt dyrere F-35 Joint Strike Fighter fra Lockheed Martin. Det er det fly, USA selv satser på, og dermed også det fly, som USA helst ser, at Danmark vælger. Hvis Danmark vil have maksimal goodwill i USA, sætter forsvarsminister Nikolaj Wammen (S) altså senest 1. juli næste år sit kryds ud for JSF – det fly som Danmark i øvrigt sammen med syv andre lande har været med til at finansiere udviklingen af siden 1997.

På papiret ser valget altså simpelt ud. Men bagved ligger en række følsomme politiske spørgsmål, og dem har ingen af partierne på Christiansborg den mindste lyst til at diskutere.

■ Skal Danmark overhovedet være så tæt allieret med USA, eller er det bedre for Danmark at vende blikket mod Europa, der tilbyder det tysk-fransk-britiske fly Eurofighter? Eller skal Danmark træde et skridt tilbage fra den storpolitiske arena, satse på et nordisk samarbejde, der kan trække Danmark i en mere neutral retning?

■ Skal Danmark partout have et fly, der giver regeringen mulighed for at deltage i første angrebsbølge mod Bagdad, Tripoli, Teheran, eller hvor fremtidens trussel mod verdensfreden næste gang truer? Eller skal Danmark satse på en mere tilbagetrukken fælleseuropæisk rolle? Eller måske bare passe sit eget luftrum og patruljere lidt i Baltikum og over Arktis?

■ Og er der egentlig behov for, at Danmark har mellem 24 og 30 af verdens mest avancerede kampfly? Kunne der eventuelt være brug for halvt så mange? Og så i stedet købe nogle transportfly og helikoptere, der kan flyve – måske oven i købet med mere end nogle få mand om bord? Ja skal vi overhovedet have kampfly?

Ingen af disse diskussioner kommer vi imidlertid til at tage. For samtlige partier, med undtagelse af Enhedslisten – der er helt imod indkøb af kampfly – har besluttet, at det ikke skal diskuteres. De har indgået en borgfred, og det betyder desværre, at medierne ikke kan råbe en debat i gang, uanset hvilke informationer det lykkes at fremlægge. Det er et alvorligt demokratisk problem, at et så vigtigt samfundsanliggende ikke gøres til genstand for en åben og offentlig debat, hvor politikerne kan stilles til ansvar for deres holdninger – og aftvinges et bud på, hvilken udenrigs- og sikkerhedspolitisk rolle Danmark skal spille de næste mange år.

At der yderligere er udsigt til, at kampflykøbet falder tidsmæssigt sammen med udskrivningen af det næste folketingsvalg, gør det endnu mere akut at få brudt tavsheden. Hvis ikke det kan lade sig gøre at diskutere en af danmarkshistoriens største offentlige investeringer i et åbent og frit samfund som det danske, er det et spørgsmål, om Danmark lever op til de demokratiske idealer, vi gerne vil kendes på.