Ja, vi kan være os selv bekendt her til lands. Andre siger det modsatte. Andre har travlt med at bevise det modsatte. Andre har travlt med at overbevise udlandet om det modsatte. Andre har travlt med at pege med, når nogen i udlandet peger fingre ad os. Men vi kan være os selv bekendt her til lands.

Her til lands er politiet flinke, uniformsklædte folk, som man generelt kan stole på. De tager pænt mod folk og udviser situationsfornemmelse. Beskytter måske endda netop ankomne flygtninge, når hjælpsomme mennesker i den bedste mening vil uddele tæpper og trøjer til mennesker, som måske mest af alt trænger til søvn.

Men de hjælpsomme mennesker er der jo også. Og folk der vinker. Der er også folk, som ikke vinker eller hjælper, men som er lige så flinke, åbne og hjertelige folk for det. De færreste danskere er racister eller fremmedhadere. De fleste danskere sender slet ikke på de frekvenser. De er måske bekymrede for deres børn. Men det er ikke had. Det er jo også kærlighed.

I Danmark fungerer tingene, også når man netop er kommet hertil. Myndighederne er blandt verdens mindst korrupte. Man får adgang til offentlig hjælp. Måske ikke så stor en offentlig hjælp som før, men hjælp. Der bliver taget hånd om én, hvis man har krigstraumer. Man får en anstændig bolig, midlertidig eller mere varig.

Får man permanent ophold, kan man ofte få sin familie med til Danmark. Måske sine børn. Sætter man børnene i en folkeskole, hvor der går andre end tosprogede børn, møder man sjældent foragt eller afvisende rygge.

Ens børn inviteres med til de andre børns fødselsdage, selvfølgelig gør de det. Er man muslim, finder man en ordning med fødselsdagsmenuen, selvfølgelig gør man det. Danskerne ved, at integration ikke er en smal sag, og danskerne bekymrer sig om parallelsamfund, radikalisering og bandekriminalitet. Og om tosprogede drenge, der ikke lærer nok i skolen. Men det gør de ikke af had til, men af bekymring for mennesker. For de fleste vil bare helst have det til at fungere. I et tempo, så det kan fungere. Hårdest slår danskerne ned, når de ser hadet. Spytklatten fra broen eller hagekorset på asylcentret. Så lyner det med foragt mod hadet.

Danskerne har ikke nok i sig selv. Danskerne rejser meget. De møder fremmede kulturer. De er ikke bange for fremmede. De ved, at vi lever i en globaliseret verden, hvor varer, ideer, mennesker og information uden ophold suser kloden rundt. De giver mere i ulandsbistand end stort set alle andre folk, de tager imod forholdsmæssigt flere asylsøgere end de fleste i Europa, de sender soldater ud i verden for at standse krig og overgreb. De omgås andre med venlighed, også fremmede, også mennesker med en anden hudfarve, og de ser ikke med milde øjne på overgreb mod og angreb på andre, hvad enten det er muslimer, jøder eller homoseksuelle.

Måske er de bekymrede for velfærden, også for dens mulighed for overlevelse i en globaliseret verden, men bekymringen skyldes ikke had og foragt, men blot at de holder af et velfærdssystem, der kan tage hånd om de svageste. Det vil de gerne have, at det bliver ved med at være i stand til. Vi har intet at skamme os over.

Man har det godt i Danmark. Også som nyankommet. Vi kan være os selv bekendt her til lands. Det er det store billede. Når andre billeder bringes til at fylde det meste, er de fortegnede. Husk det. Ind imellem.