I gymnasiet gav Geeti Amiris rødstrømpedansklærer hende Amalie Skrams roman Forrådt. Hun tudede hele vejen igennem den.

»Det var min mors historie: et tvangsægteskab med en meget ældre mand og et samfund, der tvinger hende til at opretholde facaden om den anstændige kvinde,« siger Geeti Amiri på en telefon fra Bornholm, hvor hun er i skriveeksil for at skrive en bog om sit eget liv.

»Det er fuldstændigt åndssvagt. Jeg er kun 26 år. Hvem kan være interesseret i at læse den?«

Men da hun præsenterede sig for en forlægger med ordene: »Jeg er perkerudgaven af Amalie Skram,« bad han hende skrive en bog.

At hendes talegaver ikke fejler noget, har hun også vist som debattør. Hvor det for få år siden var svært at finde nydanskere i den offentlige debat, er Geeti Amiri blevet en etableret stemme i en ny generation af nydanske meningsdannere. Og hun lægger ikke fingre imellem i sin kritik af de mange nydanskere, som, hun mener, sidder fast i forstokkede og kvindeundertrykkende værdisæt.

»Fordi min søster blev skilt for mere end 10 år siden, er jeg stadig kendt som søster til den fraskilte i det afghanske miljø. Jeg kan godt tænke, at hvis hendes skilsmisse havde så stor indflydelse på opfattelsen af min person, hvad kan en bog så gøre? På den anden side er det også derfor, jeg gør det. Jeg kan ikke klare uretfærdighed. Og især ikke, at man i den afghanske kultur udøver så meget uretfærdighed over for kvinder,« siger Geeti Amiri, som kan genkende den kamp hos Amalie Skram.

»Hun kæmpede også om retten til at få lov til at være sig selv og retten til ligestilling i soveværelset og ude i samfundet. Vi bryster os af at være et af de mest ligestillede lande, men der er en gruppe kvinder, som ikke har ret til at have deres egen seksualitet, og hvis eksistens stadig er betinget af en mand.«

Geeti Amiri havde aldrig tænkt sig at gå ind i den offentlige debat. Men hun kan ikke slippe det »opgør med den afghanske identitet«, hun tog hul på, da hun som 17-årig lukkede døren til sit barndomshjem og med en sort sæk i hånden ankom til et krisecenter i Nordsjælland og skiftede navn til Celina.

Hun håber da heller ikke, at hun skal være debattør »forever«.

»Hvis jeg ender med det, er det udtryk for, at der ikke sker noget. Jeg håber, at jeg om et par år er en almindelig studerende, som stresser over den næste eksamen, frem for om jeg har råbt højt nok.«

Og det mål kan Amalie Skram hjælpe med at indfri, mener hun.

»Hvis man skal igangsætte en form for ungdomsoprør blandt unge nydanskere, skal man smække så mange bøger fra det moderne gennembrud i hovedet på dem som overhovedet muligt.«

Palet af stereotyper

Kort før sin fars død blev Geeti Amiris storebror, som længe havde været indblandet i kriminalitet og misbrug, også radikaliseret.

»Han havde hele den der ’fine’ palet af fordomme, der eksisterer om nydanske fyre,« som Geeti Amiri siger.

Da faren døde, mente storebroren, at han skulle være familiens overhovedet. Han gav hende tre hjernerystelser på et år, og hun gik i lange kjoler om sommeren for at dække sine blå mærker. Han slog hende ikke, fordi hun havde været til fest eller havde fået en dansk kæreste. Hun var med sine egne ord »en kæmpe nørd, fordybet i den klassiske perkerdrøm om at blive læge«. Det, hendes bror strittede imod, var, at hun læste Rushy Rashids bøger, arbejdede, ikke klædte sig fuldt tildækket, var medlem af skolebestyrelsen, bar runde øreringe og cyklede – sidstnævnte ville ødelægge hendes mødom, mente broren.

Geeti Amiri er ellers vokset op i et sekulært hjem uden vold. Med en far, som insisterede på, at døtrene skulle på lejrskole og lære at cykle, som drak et glas rødvin hver aften, og som konsekvent afviste sine unge døtres bejlere, fordi de først skulle uddanne sig og blive selvstændige.

»Han minder mig om Georg Brandes. Han var familiens feminist og var meget atypisk af en afghansk mand at være,« siger Geeti Amiri om sin far, som flygtede fra Afghanistan, fordi han var medlem af kommunistpartiet.

»Han var enormt optaget af, at kvinder blev opfattet som andenrangsborgere i Afghanistan. I sit eget hjem behandlede han kvinder som kongelige.«

Og selv om hendes far har en særlig plads, erkender hun hans fejl.

»Georg Brandes var ikke perfekt. Det var min far heller ikke. Han så ikke, at han ikke skulle projicere al sin vrede over, hvad den patriarkalske afghanske kultur havde gjort galt, over på sin søn. Det skubbede min storebror væk og gjorde ham vred. På et tidspunkt gav han op og lod sig forfalde til fællesskaber, der var bygget på had.«

Rygtesamfund

Geeti Amiri mener, at den unge generation af nydanskere er »sin egen værste fjende«, fordi den opretholder forældregenerationens rygtesamfund.

»Jeg tænkte altid: Hvordan fanden ved afghanere fra mine forældres generation, at jeg arbejder på klub No. 8? Jeg fandt ud af, at det var en ung dansk-afghaner, som havde set mig i byen og sagt det videre. Til trods for at vi har ressourcerne til at frigøre os fra de lænker, så opretholder ungdommen dem.«

Uden at acceptere det kan hun godt forstå, hvorfor man som kvinde opretholder rygtesamfundet i Afghanistan. Dér er det selve samfundsstrukturen, der er kvindeundertrykkende.

»I Afghanistan er det en overlevelsesstrategi. Gør man det ikke, er man en død kvinde. Dér er en kvinde til i kraft af en mand. Det er alfa og omega, at hun er pletfri, ren, ærbar og anstændig – alle de kvalmende ord, jeg hader. Ellers kan hun ikke blive gift og dermed være en del af samfundet. Men jeg kan ikke forstå, hvorfor hun skal være det her. Hvad er vores undskyldning for at videreføre det herhjemme?«

Hun synes, det er »ærgerligt«, at hendes kvindekamp ofte bliver bundet op på islam, selv om hun anerkender, at religion er en del af problemet.

»Imamerne skal ruskes op og melde sig ind i 2016,« siger Geeti Amiri, som mener, at de f.eks. skal vise større forståelse for muslimske kvinder, der gerne vil vies på tværs af religioner. Men ellers handler det om kultur.

»Fjern islam fra Afghanistan, og du vil stadig have et lige så råddent kvindesyn,« siger Geeti Amiri, som godt kan blive skuffet over »den larmende tavshed«, hun møder fra andre unge nydanskere.

»Jeg bruger så meget krudt på den offentlige debat, og så kan jeg godt tænke: Hvad nytter det, hvis jeg møder en dansk-afghansk kvinde i byen, og hun som det første siger, at jeg ikke må sige til nogen, at hun har været der?«

Brune emner

For nylig skrev Ayan Mouhoumed, redaktør for Ethniqa Magazine, i en kronik i Information, at hun er »så træt af, at medierne kun henvender sig til mig for at høre vores holdning til integration eller etnicitet«. Men Geeti Amiri synes ikke, det er underligt, at hun ikke debatterer økonomi, klima og økologi.

»Det er da helt naturligt, at man ikke bliver spurgt om sit syn på grøn omstilling, når man hverken har en relevant uddannelse eller gjort sig faglige erfaringer inden for området. Og selv om de stadig er studerende, får nydanske debattører jo rent faktisk lov til at debattere brune emner, ofte baseret på personlige erfaringer – altså som mig selv,« siger hun.

»Men hvis man føler, at brune stemmer kun taler om brune emner, så lad mig vende den om: Hvorfor er der efter 40 års ikkevestlig indvandring stadig behov for, at vi taler om ting, som burde være fortid? Den dag, nydanske kvinder ikke udgør den største gruppe på krisecentrene, nydanske drenge ikke topper de negative statistikker, og vi tager den etikette på os, at vi er danskere, så skal jeg love dig for, at der sker noget,« siger Geeti Amiri, som heller ikke giver meget for argumentet om, at volden i minoritetsmiljøer ikke adskiller sig fra den vold og kvindeundertrykkelse, der finder sted i den hvide majoritetsbefolkning.

»Den hvide vold ligner på overfladen den brune, for vold er vold, men nedenunder udløses de af forskellige mekanismer. Jeg anerkender den hvide mands vold, men fordi samfundet ikke er fuldstændigt, skal jeg ikke tie om, at nogen mener, de har ret til at frihedsberøve deres søn eller datter.«

»Jeg håber, at nydanskere i stedet for konstant at ærgre sig over ikke at få lov at udtale sig om andre emner, sætter pris på, at de besidder en offentlig platform til selv at tale om emner, som vores forældres generation aldrig fik lov til. Muligheden for det andet kommer, så snart vi har frigjort os.«

Tabuiseret seksualitet

Men der er ét emne, hun håber, nydanskere, kommer til at debattere: seksualitet.

»Jeg er blevet klandret for at have lyst til at udstille alle nydanskeres lagengymnastik. Men det handler om, at du skal være i stand til at tale om din seksualitet uden at frygte repressalier og udstødelse. Om man så gør det, må det være op til den enkelte.«

Særligt det nydanske jomfruideal trænger til at blive aftabuiseret, mener hun.

»Det øjeblik, man tager emnet mødom op, bliver man mødt med fordomme om, at man er promiskuøs. Så længe seksualitet ikke tilhører individet, så kan man ikke gøre krav på alt muligt andet,« siger hun og forklarer:

»En families ære afhænger af, om dens ugifte kvinder fremstår jomfruelige eller ej. En kvinde kan være jurist, pædagog, tandlæge og en fantastisk datter og søster, men det altafgørende for hendes og familiens anseelse er, at i hun miljøet er kendt for sin jomfruelighed. Det reducerer kvinden til et objekt, der skal fremstå intakt.«

Hun så især gerne mere fokus på rekonstruktion af jomfruhinden.

»Selv den veluddannede 30-årige kvinde med flere forhold bag sig, der pludselig kommer i identitetskrise, fordi hendes forsøg på at frigøre sig fra familiearrangerede forhold ikke lykkes, og er kommet i tvivl om det frie liv, hvor man selv søger efter kærligheden, kan finde på at gøre det. Den dag, en kvinde og en mand med muslimsk baggrund åbent kan tale om bagateller i deres sexliv – sådan ’fem fif, der forbedrer dit sexliv’ – er vi nået langt.«

Geeti Amiri mener, man overvurderer, hvor meget løn og uddannelse siger om integrationen.

»Der er masser af kvinder, som har fine titler, som ikke kan tage kampen op alene. Og som ikke er lige så oprørske eller skøre som mig og siger farvel og tak som 17-årig. I nybyggeriet på Islands Brygge bor der nydanskere med høje uddannelser, som har ligeså skæve kønsopfattelser som deres forældre.«

Mønsterbryderen

I tre år kendte kommunen og folkeskolen ifølge Geeti Amiri til hendes blå mærker, trykkede ribben og hjernerystelserne.

»Igennem tre år tiggede jeg mine mange sagsbehandlere om at hjælpe mig med at vække min mor op af sin dvale,« siger Geeti Amiri og fortæller, at hun fik at vide, at hun kun kunne få hjælp, hvis hun brød med sin familie.

»Det gjorde mig til problemet, selv om det var min storebror, der var problemet og burde blive hjulpet. For det var hans adfærd, der splittede min familie ad, ikke min.«

Og det er ikke bare urimeligt. Det er også en kortsigtet, dum løsning, mener hun.

»Vi fjerner den kvinde, som kan ændre mønstrene. Tror man virkelig, at fordi man fjerner den ene søster, så bliver den anden skånet?«

Geeti Amiri havde ikke noget at gøre med sin familie i seks år.

»Jeg kan huske, jeg tænkte: Kan jeg virkelig være den eneste, der har sagt nej til det her? Jeg synes ikke, jeg hørte mere fra Rushy Rashid eller andre som hende. Den Rushy Rasid, jeg havde fundet støtte i at læse, forsvandt.«

Efter fire år uden kontakt fik hendes storebror en datter, som hendes mor overtalte hende til at se. Forinden havde første forsøg på at mødes med storebroren udløst en knust glasdør, mens et andet møde var endt med, at han kylede en termokande efter hende. Men den lille niece gjorde indtryk.

»Jeg så hende og tænkte: Hvis hun om 20 år gennemgår det samme som mig, hvad er det hele så værd? For jeg var ikke sikker på, at det havde ændret min bror, at jeg havde gjort oprør.«

Den erkendelse gjorde, at hun gradvist fik mere kontakt til sin familie. I dag er hendes storebror kommet ud af sin »lortefortid«.

»Han erkender, at jeg havde ret. Den erkendelse går videre til hans datter, og det er det hele værd. Jeg siger altid, at det er ham, der er mønsterbryderen.«