Et spøgelse går gennem undervisningslokalerne. Digitaliseringens spøgelse. En enorm bevægelse er i gang for at gøre undervisning tilgængelig på andre måder end klassiske.

Det er ikke længere nok at læse tekster og møde op til undervisningen. Eller rettere har andre muligheder åbnet sig, hvor smartere læringsdesign og -muligheder kan udvikles: Se en forelæsning på en video derhjemme og kom til en workshop osv. Ultimativt kan hele uddannelser tages online som e-læring, hvilket samtidig betyder, at man lige såvel kan læse på Harvard Business School, som på Aalborg Universitet. Fagre nye verden.

Til alt dette melder der sig naturligvis ét præcist og brændende spørgsmål: Hvad ville Walter Benjamin have sagt?

Undervisningens kunst

Den tyske filosof Walter Benjamins banebrydende essay om Kunstværket i dets tekniske reproducerbarheds tidsalder fra 1935 byggede egentlig på et simpelt spørgsmål: Hvad sker der med kunsten i det øjeblik, hvor nye teknikker til reproduktion begynder at vinde frem som f.eks. fotografiet og ikke mindst filmen? Hvad sker der med maleriet og teatret?

Benjamins svar var ret raffineret og står endnu i dag som en milepæl for en sociologisk-marxistisk kunstkritik: Kunsten taber sin aura, men får nye tekniske muligheder, der både kan have fatale, men også progressive politiske konsekvenser.

Er det ikke det samme med undervisningen i dag? I det øjeblik, hvor undervisningen simpelthen bare ’båndes’ og kan reproduceres i det uendelige, taber undervisningen sin aura.

Den taber sit unikke »Her og Nu«, som Benjamin kalder det. Det Her og Nu, hvor penslen sættes til lærredet, eller hvor underviseren tager en tråd op, som de studerende giver ham eller hende.

Digitaliseringen renser potentielt undervisningen for det irrationelle og »ekstra-curriculære«, og de små situationer, hvor spørgsmål eller nye ideer opstår, erstattes med tjeklister i forhold til den grad af viden, den studerende har opnået.

»Du er nu nået til video nummer 5 i forløbet ’pædagogisk teori’, test dig selv i skemaet nedenfor.«

Sandhedens øjeblik i den traditionelle undervisning, hvor der pludselig viser sig et hul i den etablerede viden, erstattes af neutralmarineret viden. Viden nedskaleres til formater, hvor spørgsmål ikke melder sig. Undervisningens kunst forsvinder.

Undervisningens politik

Men skruen skal drejes endnu en tand. Kritikken af auratabet holder ikke hele vejen, for Benjamin fremhæver, at der også er en konservativ side ved auraen, idet den er knyttet til dyrkelsen af autoriteten og ritualet.

I undervisningssammenhængen kan begrebet om aura også bruges som beskrivelse af de tilfælde, hvor læreren står i vejen for selvstændig tænkning, f.eks. gennem dyrkelse af sin egen personlighed og autenticitet, som vi kender det fra utallige patetiske Hollywood-film (af én eller anden grund alle med Robin Williams som underviseren).

Og her kunne undervisningens tekniske reproducerbarhed pludselig blive en mulighed: Ud med underviseren! Ind med raffinerede samlinger af tekster, links, lyd og billede i nye montager. Underviserens person og konkrete krav erstattes af en mere abstrakt Anden, som blot henviser til viden, og dermed tillader begæret efter viden at flyde mere frit. Underviseren bliver en form for tilrettelægger.

Som Benjamin bemærker, må der imidlertid netop her tages et afgørende skridt: Hvis afviklingen af auraen skal være progressiv, må kunstværket, og dermed undervisningen, undgå at blive en vare og dermed genstand for en ny form for autoritet og et nyt ritual: markedets. Og sagen er netop, at digitalisering i den globale konkurrence først og fremmest betyder ’vareliggørelse’.

Fra aura til fetich

I auraens tidsalder har underviseren direkte kontrol over undervisningens Her og Nu.

I teknikkens tidsalder er det derimod institutionen, der ejer undervisningen i form af digitale formater, og som forvalter underviserens person – til brug for produktionen af generiske undervisningspakker, som skal kunne reproduceres af hvem som helst.

Underviseren bliver en form for skuespiller eller bugtaler. I princippet kan en lokal underviser endda erstattes af en standardvare med storkøbsfordele fra USA. Undervisningen når et nyt og større publikum, men det er ikke underviserne, der definerer, hvordan den skal se ud; det gør medieeksperter, konsulenter og sælgere.

Problemet med at gøre viden til vare er både didaktisk og økonomisk: Hvad denne viden er sat til at producere er ikke erkendelse, men profit. Underviseren reducerer et givent materiale til en vareform, der appellerer til et marked. I stedet for aura får vi en fetich: Viden bliver et produkt, der står og skinner på hylden, og som slører produktionsbetingelserne bag den.