Onsdag døde den danske biokemiker og biosemiotiker Jesper Hoffmeyer, født 1942. Det skete »fredeligt efter et kortere sygdomsforløb, der startede med et hjertestop«, skrev hans to yngste sønner, Johannes og Max, torsdag på Facebook. Dermed har Danmark mistet en sjældent original, arbejdsom, egensindig og insisterende tænker, der søgte at gentænke hele den biologiske videnskab med teorien om tegn som ledetråd.

Det hele startede med en kandidatgrad i biokemi fra Københavns Universitet i 1967, efterfulgt af et forskningsophold i Paris. Da den unge mand skrev hjem for at spørge, om der var mulighed for, at han kunne få et treårigt stipendium, lød svaret, at der var en fast stilling som amanuensis til ham. Sådan var tiderne indrettet: Universiteternes stærke vækst betød, at man kunne satse på nye unge talenter og give dem frie rammer.

Jesper Hoffmeyer forlod således gennem 1970’erne den eksperimentelle biokemi for i stedet at kaste sig over miljøet og videnskabens rolle i samfundet. Bogen Samfundets naturhistorie fra 1982 var et hovedværk i en lang række bøger skabt i tæt samarbejde med forlagsredaktøren Merete Ries.

Det blev til deltagelse i tidsskrifter som Naturkampen (Hoffmeyer fandt på navnet) og siden OMverden, som han redigerede sammen med historikeren Uffe Østergaard.

På hjemmefronten var Hoffmeyer en aktiv og dominerende kraft i det frodigt sprudlende kollektivliv i ’Landsbyen’ i Hellerup, hvor tre kollektiver – Maos Lyst, Hundrede Blomster og Nordkrog – satte en pæn del af dagsordenen i de oprørske år med Kløvedalerne, arbejdsmedicinerbevægelsen og børnekulturen. Nordkrog, hvor Jesper Hoffmeyer (og jeg selv) boede, blev siden portrætteret af et af kollektivets børn, filminstruktøren Thomas Vinterberg.

Frodigt forskningsfelt

Efterhånden som ungdomsoprørets og venstrefløjens kreativitet ebbede ud, bevægede Hoffmeyer sig fra miljøkampen og videnskabsteorien over i den semiotik, læren om tegn, som groede frem mange steder i den danske intellektuelle verden. Der var flere skoler i Danmark i 1980’erne. Der var de genialske efterkommere af den ’glemte’ amerikanske filosof Charles Sanders Peirce, som i 1800-tallet forklarede, at der var tre ting omkring et tegn: et fodspor, noget der har sat et fodspor, og nogen der har set et fodspor – det var folk som fysikeren Peder Voetmann Christiansen og biologen Søren Brier.

Og så var der mere akademisk orienterede semiotik-dyrkere som Hoffmeyer, hans nære kollega, biologen Claus Emmeche og litteraten Frederik Stjernfelt.

Det blev til et frodigt forskningsfelt, som Hoffmeyer i 1994 gjorde kendt for en bredere kreds med bogen En snegl på vejen (der jo som bekendt er et tegn på regn – i Spanien) og siden disputatsen Biosemiotik fra 2005.

Jesper Hoffmeyers forskningsprogram vandt international anerkendelse, og det var en stor oprejsning for den ærgerrige biokemiker, at hans tanker gik global.

Man kan diskutere, hvor meget biosemiotikken i praksis betyder for den biologiske videnskab. Men man kan ikke diskutere, at der kom mere ud af den amanuensisstilling, end man havde kunnet forvente. Og at Hoffmeyers historie er et forløb, der ville være utænkeligt i dag, hvor universiteterne er så økonomistyrede.

Verden har brug for mangen en snegl på vejen, men nu har vi mistet en, og vi får snart ikke flere.