Turski predsjednik Recep Tayyip Erdogan odlučan je u ponovnom uvođenju smrtne kazne ako ju turski narod traži i ako parlament izglasa takvo zakonodavstvo. Ova cinična izjava ima i svoj nastavak; naime, kao demokratski izabran političar, Erdogan legitimno predstavlja volju naroda, a parlament je ionako u čvrstom stisku Stranke pravde i razvoja (AKP) i gotovo je sigurno da bi izglasao smrtnu kaznu ako dobije naredbu.

Predsjednik Europske komisije Jean-Paul Juncker izjavio je da će Turska prestati biti zemljom kandidatom za članstvo u Europskoj uniji ako odluči ponovno uvesti smrtnu kaznu. Erdogan je ukazao da postoji smrtna kazna u SAD-u, Japanu i Kini, te ostalim državama u svijetu, i da samo zemlje EU-a nemaju takvu vrstu kazne. Samim time je odbacio njezinu nedemokratsku prirodu.

Turska je ukinula smrtnu kaznu 2004. Prvo za civilna kriminalna djela u ljeto 2002., a dvije godine kasnije i tijekom rata. Europska komisija nazvala je to značajnim korakom Turske na putu pune demokracije koja poštuje europske standarde.

U jeku nevjerojatnih užasa i zločina koji potresaju svijet (stravična pogubljenja u Siriji, Islamskoj državi, svakodnevni zločini u SAD-u, pa i nedavno ubojstvo djevojčice u Srbiji, kao i ubojstvo Antonije Bilić u Hrvatskoj prije tri i pol godine), i prije 'turskog puča' u svijetu se sve više vode ozbiljne rasprave o ponovnom uvođenju smrtne kazne tamo gdje je nema.

Tijekom prošle godine tek je 20 od 198 zemalja u svijetu provodilo pogubljenja. Više od dvije trećine zemalja, njih čak 140, ne primjenjuje smrtnu kaznu ni u zakonu, ni u praksi. U Europi smrtnu kaznu izvršava još samo Bjelorusija.

Oduzimanje tuđeg života, kao krajnja i najstroža kazna, pojavila se još u plemenskim zajednicama koje su živjele tisućama godina ranije. Nastala je iz krvne osvete, tako što je dozvoljavala da se obitelj ubijenog osveti, što je onda često znalo dovesti do sukoba koji se nikada ne bi završavali.

Kazna smrti se u razdoblju 2000 godina prije naše ere primjenjivala u slučajevima homoseksualnosti, incesta, ubojstva s predumišljajem, fizičkog zlostavljanja roditelja, vračanja i preljuba. Od tada, pa do danas, ona i dalje postoji, kao što postoji i veliki broj ljudi koji je podržava i vjeruje kako je njezino postojanje opravdano.

Metode egzekucije su kroz povijest bile vrlo različite – od giljotine (odsijecanja glava) koje su učestale u Iraku i Saudijskoj Arabiji, preko električne stolice, vješanja. Tijekom povijesti poznato je i spaljivanje na lomači žena koje su smatrane vješticama. U želji da se ova kazna izvrši na što 'humaniji način', moderno vrijeme je izmislilo smrtonosne injekcije, plinske komore i slično.

No koja god metoda smrtne kazne bila u pitanju, ona uvijek povlači dvije strane, koje zastupaju različito mišljenje. Postoje pobornici ali postoje i ljudi koji ne dijele to mišljenje, smatrajući ovu kaznu krajnje nehumanom.

U Hrvatskoj je smrtna kazna ukinuta božićnim Ustavom iz 1990. godine. Jedan od kreatora tog Ustava Vladimir Šeks javno je isticao kako se oko ukidanja smrtne kazne ozbiljno sporio s Franjom Tuđmanom koji je smatrao da je rano za njezino ukidanje, ali da je na kraju uspio predsjednika RH pridobiti na svoju stranu. Posljednja smrtna kazna u Hrvatskoj izvršena je tri godine ranije 1987. godine u Karlovcu.

'Smaknuće je krajnji domet državne vlasti nad svojim podanicima. Smrtna kazna ponižava ne samo onog na kojeg se primjenjuje, nego i sve one koji u tome sudjeluju'.

Sudac Slobodan Božić ovim se riječima obratio prisutnima u sudnici Okružnog suda u Karlovcu 4. listopada 1983. godine. Sudnica je puna, a ispred suda nalazi se više od tisuću ljudi koji nestrpljivo očekuju presudu.

Ispred suca stoji optuženi, pognute glave. Božić ga proglašava krivim. Dosuđuje mu najtežu kaznu - smrt strijeljanjem. Smrtna kazna je bila postavljena kao nešto posve izuzetno jer je Ustav proklamirao neprikosnovenost ljudskog života. Vrhovni sud je takvu presudu dva puta potvrdio.

Dušan Kosić osuđen je zbog hladnokrvnog i okrutnog ubojstva četveročlane obitelji Matijević, bračnog para Čede i Slavice i njihove malodobne djece Dragane i Snježane 1. ožujka 1983. godine. Sve je priznao, sve su pronašli na mjestima koje je pokazao. Ipak, na suđenju je sve porekao. Iako ga nitko nije vidio na mjestu zločina, sudac je povjerovao ranijem priznanju. Ovo je ujedno i jedini slučaj osude za višestruko ubojstvo na temelju indicija.

Četiri godine poslije, 28. siječnja 1987. godine, u 22 sata predsjednik Okružnog suda pokucao je na vrata samice karlovačkog zatvora. U njegovoj pratnji su dvojica stražara i liječnik. Ulazak stražara osuđenika budi iz sna. Iako još uvijek snen, jasno razumije riječi suca.

- U ime naroda, obavještavam vas da će se smrtna kazna strijeljanjem izvršiti u roku od četiri sata. Vaša posljednja molba za pomilovanjem je odbijena - kaže mu sudac.

Osuđenik je klimnuo glavom. Pregledao ga je liječnik i ustanovio da je zdrav. Prije toga, prema propisima, predsjednik suda obavijestio je tadašnji Republički sekretarijat za unutrašnje poslove o vremenu i mjestu izvršenja. Obavijestio je i Republički sekretarijat za pravosuđe i organizaciju upravne vlasti radi određivanja straže iz kazneno-popravnih domova koja će obaviti pokop.

Oko jedan sat poslije ponoći tog 29. siječnja, osuđenik je u vozilu. Ide na stratište. U vozilu su i liječnik i član Sudskog vijeća. Osuđenik ima pravo na posljednju želju. Tražio je rakiju. Dobio je konjak, dva decilitra popio je naiskap.

Traži još jednu stvar. Da se novac koji je zaradio u zatvoru preda njegovoj obitelji, odnosno njegovim maloljetnim kćerima. Nakon kraće vožnje, stigli su na Jamadol, nedaleko od karlovačkoga groblja, na mjesto gdje će se izvršiti egzekucija. Osuđeniku se stavlja povez preko očiju.

Streljački vod je spreman. U redu stoji sedam policajaca. Zbog njihove sigurnosti, njihova imena nikad nisu ušla u sudski spis. U rukama su im puške. Prije nego što će preuzeti puške, njihov komandant će ih napuniti mecima. U četiri puške stavit će bojeve metke, u tri puške biti će ćorci. Samo jedan od njih bit će presudan. U točno dva sata i osam minuta 29. siječnja 1987. godine, liječnik je ustanovio da je osuđenik Dušan Kosić mrtav. Bila je to posljednja smrtna kazna s izvršenjem u Hrvatskoj, ali i Jugoslaviji.

Zločin je otkriven nakon što se vozač kamiona Čedomir Matijević pet dana nije pojavio na poslu. Policija je pokucala na njegova vrata na periferiji Karlovca. Obili su vrata jer im nitko nije otvarao. Dočekao ih je težak i ustajao zrak. I tišina.

Čedomirovo tijelo ležalo je u kuhinji, odmah kraj ulaznih vrata. Oko glave bila je lokva krvi, a zidovi su bili poprskani. Snježana, beba od osam mjeseci, ležala je na trbuhu u krevetiću u spavaćoj sobi. Glava joj je bila deformirana i krvava. Na drugom kraju sobe ležala je mrtva 2-godišnja Dragana. Ubojica ju je pokrio dekom. Nakon što su policajci obili šupu pronašli su tijelo Čedomirove supruge Slavice.

Policajcima je postao sumnjiv Čedomirov kolega Dušan Kosić jer se pretjerano zadužio. Uhitili su ga 30. ožujka iste godine. Brzo je priznao da je ubio obitelj.

U njegovu kamionu pronašli su popis ljudi kojima je bio dužan. Među imenima je pisalo i ime Čedomira Matijevića. Dugovao je žrtvi 155.000 dinara, a plaća mu je bila 14.000 dinara. Dušan je vratio dugove šestorici drugih treći dan nakon nestanka Čedomira. Platio je i zaostale rate kredita.

Priznao je ubojstva policajcima, a zatim i istražnom sucu. Opisao je da je krenuo za Slavicom u šupu i željeznom šipkom je udario nekoliko puta po glavi. Nesretnu Draganu je zadavio, a bebu tukao pepeljarom po zatiljku. Pronašao je sjekiru, sjeo u kuhinju i čekao Čedomira. Udarao ga je dok se god micao.

Uzeo je krpu s lavaboa u kupaonici i obrisao sjekiru. Nakon što ju je obrisao, zabio ju je na panj u šupi. Obrisao je stepenice i mjesta gdje je hodao u kući. Zatim je počeo brisati kvake. Vratio se u dnevnu sobu i upalio televizor. Na televiziji prijenos finala košarkaškog kupa Jugoslavije, Cibona-Rabotnički. Gleda utakmicu i pogledava kroz prozor. Još je dan i još ima ljudi. Vidi susjeda kako ruši neko drveće.

Sat vremena kasnije, Karlovac je već u mraku. Pali svjetlo u kuhinji i nastavlja s brisanjem hodnika i kvaka. Upalio je i grijalicu. U kuhinji s tranizistora cijelo je vrijeme bio emitiran program radija Karlovac. Do ulaznih vrata vukao je krpu ispod nogu. Krenuo je u sumrak, a nakon što se udaljio 100 metara od kuće, krpe i ključeve je bacio u jarak.

Svojoj kući u Gornjoj Trebini stigao je oko jedan sat nakon ponoći. Dok je hodao prema svom domu, razmišljao je o samoubojstvu. Bio je uznemiren. Nije mirno spavao. Pred oči su mu stalno dolazile slike mlađeg djeteta obitelji Matijević kako izviruje iz dječjeg krevetića. Gnusni čin koji je počinio sam sebi nije mogao objasniti.

U Hrvatskoj je od 1918. pa sve do propasti bivše Jugoslavije na smrt osuđeno 1922 osoba, od toga 722 u Zagrebu. Podaci su to, zasigurno nepotpuni, koje je punih 30 godina po sudovima, iz knjiga i republičkih arhiva skupljala udruga "Srbija protiv smrtne kazne" (SPSK).

Baza podataka obuhvaća dosjee o smrtnim kaznama iz Kraljevine Srba Hrvata i Slovenaca, Kraljevine Jugoslavije i SFRJ. Podaci nisu kompletni, pogotovo za razdoblje 1944. - 1951.

Za vrijeme Kraljevine Jugoslavije, smrtne kazne najčešće su izvršavane za ubojstvo i razbojništvo sa smrtnom posljedicom, ali i za terorizam. Od 1918. do 1940. izrečeno je oko 904 smrtne kazne, a izvršena 291 smrtna presuda.

Od 1944. do 1951. smrtne kazne su izvršavane najčešće za razne oblike političkih krivičnih djela protiv naroda i države. U prvim godinama poslije Drugog svjetskog rata smrtne kazne su u velikom broju svakodnevno izricane kolaboracionistima i ratnim zločincima, ali i 'narodnim neprijateljima', tj. svima onima koji su se protivili novom režimu pa se tako procjenjuje da je izvršeno oko 10 tisuća smrtnih presuda.

Od 1950. do 1958. godine u Jugoslaviji je smrtnih presuda bilo 229. Od 1959. godine, ukinuto je vješanje koje je bilo austrougarsko naslijeđe pa je jedini zakonski način pogubljenja ostalo streljanje i to bez prisustva javnosti.

Ubojice, silovatelji, sadisti... monstruozni ljudi čiji su zločini ledili krv u žilama javnosti u Hrvatskoj u posljednjih 50 godina izvirali su, u pravilu, iz mirnih i običnih ljudi kojih se nitko nije bojao. Svoje sredine pretvarali u mjesta užasa te žrtve i obitelji zauvijek ranili svojim postojanjem.

U svijetu od razvijenijih zemalja smrtnu kaznu još imaju SAD i Japan u kojem nije bilo izvršenja od 2011.godine. Kina godišnje izvrši više smrtnih kazni nego ostalih 20-ak zemalja (koje je imaju) zajedno. Prema Amnesty Internationalu to je minimalno tisuću pogubljenja godišnje.

Međutim, brojka je vjerojatno i tri do pet puta veća, pa se procjenjuje da je u zadnjih pet godina pogubljeno oko 25.000 zatvorenika!

U svijetu i danas na izvršenje smrtne kazne čeka oko 18 tisuća ljudi

BIH, Srbija,Crna Gora Posljednju dosuđenu smrtnu kaznu u BiH odredio je vojni sud 1993. Borislavu Heraku i Sretku Damjanoviću zbog ratnih zločina, ali je ta kazna kasnije preinačena u dvadeset godina robije. Prestankom primjenjivanja jugoslavenskog kaznenog zakona, nestala je i smrtna kazna u BiH, formalno 1997. Zanimljivo, smrtna kazna za najteže zločine ostala je u Ustavu Republike Srpske iako Krivični zakon RS ne predviđa ovu kaznu. EU inzistira da se odredba ukine. Smrtna kazna u Srbiji ukinuta je Ustavom Srbije i Crne Gore 2002. Prije toga je u okviru SRJ Crna Gora inzistirala na aboliciji, ali Milošević, sklon izvansudskim efikasnim i jednostavnim rješenjima, nije htio.

SAD Na oba američka kontinenta SAD je jedina država koja provodi pogubljenja, iako njihov broj tijekom godina opada. Primjerice 2002. godine provedeno je 71 pogubljenje, 2010. godine 46 pogubljenja, a 2011. godine 43. 'Samo' sedamdesetak novih smrtnih presuda donese se u SAD-u prosječno zadnjih godina, što predstavlja pad u primjeni smrtne kazne, u usporedbi s prosječnih 280 smrtnih kazni godišnje koliko ih je bilo osamdesetih i devedesetih godina prošlog stoljeća. Smrtnu kaznu imaju 32 američke države, a način izvršenja najčešće je smrtonosnom injekcijom, koju i sami osuđenici biraju ako imaju to pravo. Osim injekcije u obzir dolaze i strijeljanje, vješanje te još uvijek i električna stolica i plinska komora!

Zadnja egzekucija Posljednji koji je na prostorima nekadašnje države strijeljan je Johan Drozdek iz Novog Sada. On je 1987. ubio, pa silovao petogodišnju Ivanu Salijević iz Karavukova u Vojvodini. Navodno je to učinio iz osvete njenom ocu Džemailu Salijeviću koji mu nije htio posuditi bicikl, ali se kasnije saznalo kako je Drozdek već bio osuđivan za seksualne zločine. Drozdek je pogubljen strijeljanjem početkom 1992. u Subotici.