Arhiviram fotografije sa mobitela na “oblak” i vidim da već imam dosta primjera industrijske arhitekture… starih, ponekad vrlo starih građevina. To je prilika da razmotrimo popularni mit koji kaže da su komunisti, što god loše mislili o njima, barem industrijalizirali zemlju. Podigli tvornice i napravili radnike od seljaka, da ih umjesto pijetlova iz sna bude plamene zore i dim iz dimnjaka.

Postoji tu zrno istine. Nije sporno da se nakon drugog svjetskog rata događala urbanizacija i industrijalizacija Hrvatske. Ali ona je nastavljena, a ne pokrenuta. Mitologija preuveličava industrijske uspjehe narodne vlasti a omalovažava ili poriče podvige privatnog kapitala koji su joj prethodili. Na primjer, kaže predsjednik Društva hrvatskih ekonomista Ljubo Jurčić:

Industrijska revolucija, koja je počela krajem osamnaestog stoljeća i koja je bila temelj suvremenog razvoja, zaobišla je Hrvatsku. Krajem devetnaestog stoljeća, pa sve do drugog svjetskog rata, u Hrvatskoj se razvija obrtništvo i manufaktura, ali do prave industrijalizacije nije došlo. U industrijskom društvu teško se razvijati bez razvoja industrije, a to je Hrvatskoj nedostajalo do pedesetih godina prošlog stoljeća. Jedino razdoblje u kojom se razvijala industrija u Hrvatskoj bilo je od pedesetih do sedamdesetih godina prošlog stoljeća.

Nemoguće je znati kojom definicijom industrije on barata, ali očito je to neka koja mu omogućuje da ignorira predratna industrijska središta poput Zagreba, Rijeke, Pule, Osijeka i drugih. Možda se ne računa industrija u većim gradovima? Moje fotografije svjedoče o njenom postojanju i u manjim mjestima:

Vapnara u mjestu Tepljuh kraj Drniša iz 1908. Pruga je sagrađena 1876 i 1888. U obližnjim rudnicima ugljena je tada radilo 800 radnika, najveća koncentracija u Dalmaciji.

Mlin u mjestu Rovišću na putu prema Bjelovaru. Godinu izgradnje ne znam. Vidi se da je armiranobetonski dio sprijeda nov i da je ostatak zgrade dosta stariji.

Ciglana u Bunjanima nedaleko Ivanić-Grada. Godinu izgradnje ne znam, sudeći po ukrasima sigurno je predratna.

Mlin u Štefanju kod Čazme. Godinu izgradnje ne znam, ali zbog nedostatka vertikalnih betonskih ukruta vjerojatno je stariji od 1910.

Tvornica i radnika je očito bilo dovoljno da Zagreb već 1920 dobije komunističkog gradonačelnika (što se državnoj vlasti i nije baš svidjelo, pa je domaći Allende uhapšen nakon samo šest dana). Tko zna, možda bismo u protivnom imali vlastiti Crveni Beč? Iste godine u Hrvatsku se vratio Daimlerov test-vozač Josip Broz i zaposlio se kao radnik na stroju u Velikom Trojstvu kraj Bjelovara. Kasnije je radio i u brodogradilištu u Kraljevici i drugdje. Što je taj budući Staljinov agent radio u tim mjestima ako tamo nije bilo industrije? Radio je isto što i u Sisku 1907-1910: bio je tvornički radnik, proleter, i agitator.

Na slici niže: “Granik”, parna dizalica u Sisku postavljena 1903 godine. Mjesto tajnog okupljanja članova i simpatizera KPJ sve do 1941.

Ako gornji primjeri nisu dovoljni, postoji još nešto što se ne uklapa u “mit o postanku”: 3.000 km željezničkih pruga u Hrvatskoj. Znate li koliko je od toga sagrađeno nakon 1945? Nula kilometara! (Dobro, par desetaka. Usporedite sa ukupnom duljinom.) Pruge su starije ne samo od druge Jugoslavije nego uglavnom i od prve. Kako je putnički promet tada bio zanemariv, to svjedoči o raširenosti industrije.

S vremenom je sjećanje na predratno doba izblijedilo, a narodna su imena poduzeća (može li narodnije od “Đuro” ili “Rade”?), potpomognuta upornim a slabo informiranim ekonomistima, učvrstila mit o stvaranju jugoslavenske industrije iz ničega. Međutim, čim zagrebemo malo ispod površine vidimo drukčiju sliku: skoro svako poznatije domaće poduzeće ima temelje u kapitalističkim poduhvatima predratnog doba. Nekoliko primjera:

Janko Gredelj – utemeljena je 1894. godine kao glavna radionica Mađarskih državnih željeznica za popravak i glavni pregled parnih lokomotiva

Rade Končar – osnovan 1921. kao podružnica Siemens AG u Zagrebu

Marijan Badel – tvrtka koju je 1862. osnovao Franjo Pokorny

Đuro Đaković – osnovan 1921. kao “Prva jugoslavenska tvornica vagona, strojeva i mostova d.d. Brod na Savi”, domaćim i dijelom mađarskim kapitalom

INA – nastala od rafinerije u Rijeci koja je utemeljena 1882. od strane bečkog dijela obitelji Rothschild, a zbog prerade kaspijske nafte

Josip Kraš – osnovana 1911. u Zagrebu kao Union d.d. tvornica slatkiša

Nakon drugog svjetskog rata sva je postojeća industrija, a bilo je nje prilično, ukradena vlasnicima (nacionalizirana), preimenovana, i nastavila je s radom. Postavlja se pitanje: u redu, ako komunisti i nisu započeli industrijalizaciju, i ako su početni kapital ukrali, možemo li im priznati barem daljnji razvoj?

Rade Končar, na primjer, je s vremenom postao velika firma koja je svoja rješenja izvozila diljem svijeta. Ali imamo li razloga vjerovati da je komunizam bio ključni sastojak u tome, ili barem da je imao pozitivan utjecaj? Zar ne bi isti inženjeri bili jednako sposobni i u drugom političkom sustavu? Zar ne bi firma jednako mogla ulagati kapital u istraživanje i daljnji rast i u kapitalizmu? Iz svega što znamo možemo zaključiti da je vjerojatno da bi inženjeri bili motiviraniji a ulaganja efikasnija. Nameće se zaključak da je naš socijalizam imao efekt nagnutog tla: dok smo išli uzbrdo išli smo sporije nego na ravnom, a kad smo stali, počelo nas je vući natrag.

Nema ništa loše u nostalgiji za industrijom, ali nemojmo iz pedeset godina žestoke intervencije izvlačiti zaključke o njenoj poželjnosti – takvi su zaključci pogrešni – i nemojmo nasjedati na mit o postanku. Industrija je na ovim prostorima starija od socijalizma. Njene temelje je udarilo odricanje, štednja i poduzetnička vizija, a ne državno nasilje.

Protiv forsirane reindustrijalizacije sam pisao ovdje, a mišljenje o razlozima deindustrijalizacije ću napisati u odvojenom postu.