Izdanje Slobodne Dalmacije od 4. listopada ove godine krasila je velika fotografija Boba Dylana, praćena napisima SVJETSKI EKSKLUZIV te BOB DYLAN ZA ‘SLOBODNU’: Ne čekajte kraj života, spasenje počinje sada. Intervju s književnim nobelovcem i jednim od najglasovitijih svjetskih kantautora bio je najavljen na naslovnici i dan uoči objave, a autor tog intervjua dubrovački je novinar i pjesnik, bivši urednik beogradskog Džuboksa koji je, kako se čini, dobar dio 1970-ih i 1980-ih proveo u Americi – Vojo Šindolić.

Kao prijatelj Allena Ginsberga, vjerojatno najvećeg pjesnika beat-generacije, Šindolić se predstavlja i poznanikom Boba Dylana, o čemu svjedoče i potpisani primjerci albuma u popratnim fotografijama na četiri stranice (22.-25.) razgovora s američkim pjevačem. Međutim, taj intervju – koji je sada dostupan i u internetskom izdanju Slobodne Dalmacije – zapravo je zanimljiva i slojevita prijevara.

Ta prijevara funkcionira barem na dvije razine; na prvoj je riječ o tzv. autoplagijatu, a na drugoj, koja zahtijeva podrobniju elaboraciju, prefiks auto slobodno možemo i ukloniti.

Naime, intervju s Bobom Dylanom autora Voje Šindolića, a koji se oglašava pridjevima poput ekskluzivno, zapravo je potpuno istovjetan intervjuu za koji Šindolić tvrdi da je s Bobom Dylanom napravio 2008. godine u Varaždinu, samo što je potonji objavljen u hrvatskome prijevodu, a onaj varaždinski na navodnom engleskome izvorniku. Jedino što razlikuje intervju iz 2008. godine s onime iz 2017. jest uvod, koji je u oba slučaja opsežan i prilagođen kontekstu. U uvodu intervjua iz 2008., inače objavljenog 2009. godine u tiskanome i u internetskom izdanju lista Pacific Rim Review of Books, Šindolić piše sljedeće:

„I got news that Bob and his band will be performing only concert in this part of Europe on June 13, in the old city of Varazdin, Republic of Croatia. So, with some help of my old friends from the States, I managed to get again in contact with Bob and got his agreement to do an interview with him upon his arrival to Croatia”.

U uvodu navodnog intervjua za Slobodnu Dalmaciju stoje sljedeće riječi: „Nikada nisam stekao dojam da je Bob teška osoba – bilo za razgovor ili za prisniji kontakt, premda o njemu kolaju brojne glasine da je iznimno veliki prgavac. Možda razlog leži u činjenici što je Bob znao da smo Allen Ginsberg i ja bili veoma bliski prijatelji, kao i da se ustrajno bavim prevođenjem ne samo djela književnika Beat generacije (…). S druge strane, također je istina da je vođenje razgovora s Bobom Dylanom veoma zahtjevna djelatnost. Zapravo, uvijek je veliki izazov i golemo zadovoljstvo razgovarati s Bobom jer nikada ne znate hoće li biti raspoložen i pričljiv; ako ga u tom trenutku nešto doista zanima i dobre je volje za razgovor, rado će o tome opširno pričati. U svakom slučaju veoma je teško nagovoriti Boba da sjedne i odgovara na kojekakva pitanja“.

Iako su sva Šindolićeva pitanja i svi Dylanovi „odgovori“ u intervjuima iz 2008. te 2017. godine potpuno istovjetni, što je na gore priloženim poveznicama vrlo lako provjerljivo, navedimo ipak nekoliko primjera. Počnimo s uvodnim pitanjem, koje se također prilagođava devetogodišnjem vremenskome razmaku. Engleski navodi dolaze iz razgovora koji je navodno vođen 2008., a hrvatski iz „ekskluzivnog“ intervjua za Slobodnu Dalmaciju.

Prvo pitanje glasi: „Budući da sam prije nekoliko godina preveo knjigu Sama Sheparda o tvojoj čuvenoj turneji Rolling Thunder Revue Tour iz jeseni 1975., najprije bih te pitao o tvojim sadašnjim osjećajima prema toj turneji koja se dogodila prije gotovo četrdeset godina, ali i o tvom filmu Renaldo & Clara koji je nastao u isto vrijeme“ („Since I just finished translating Sam Shepard’s book on your famous Rolling Thunder Revue Tour from the Fall of 1975, I immediately want to ask you about your present-day feelings in regard to that tour, but also your movie Renaldo & Clara“). Dakle, jedina razlika je u odnosu prema vremenu prevođenja knjige („prije nekoliko godina“ i „I just finished“…) Kotrljajuća grmljavina: Putni dnevnik s turneje Boba Dylana, objavljene 2008. godine u izdanju koprivničkog Šarenog dućana.

Dylan na to odgovara: „Dakle, Renaldovo intenzivno maštanje i njegov konflikt sa stvarnošću – to su srž i bit samog filma. Moja osnovna namjera nije se odnosila na književni zaplet, već mnogo više na idejne poveznice – boje, slike, zvuk. Posve je jasno da je svatko u tom filmu glumio iz puke zabave. Nitko nije razmišljao o protoku vremena. Kako drugačije? I sâm život je improvizacija. Mi ga ne živimo po već utvrđenom, napisanom scenariju“ („Well, Renaldo’s intense dream and his conflict with the present – that’s all the movie’s about. My main interest was not in literal plot but in the associational texture – colours, images, sounds. It’s obvious everyone was acting in that movie for dear life. Nobody was thinking of time. How else? Life itself is improvised. We don’t live life as a scripted thing“).

Intervju s Bobom Dylanom autora Voje Šindolića, a koji se oglašava pridjevima poput ekskluzivno, zapravo je plagijat.

Iako su, ponovimo, sva pitanja i svi odgovori posve jednaki, uzmimo još jedan primjer – posljednje pitanje i dio odgovora na nj. Pitanje glasi: „Postoji li velika, stvarna razlika između ‘improviziranih’, u trenu nastalih pjesama, i onih koje su doživjele brojne preinake i izmjene? Zapravo, kakav je krajnji rezultat?“ („So to say, is there any real difference between “Improvised poetics” and hard re-workings on some poems? I mean, what is the final result?“). Odgovor glasi:

„Čovjek može stvoriti nešto trajno. Hoću reći, da bi vječno živio, moraš zaustaviti vrijeme. Da bi zaustavio vrijeme, moraš postojati u određenom trenutku, i to toliko snažno i djelotvorno kako bi uopće uspio zaustaviti vrijeme i dokazati svoju bit i to tako što si zaustavio vrijeme. Ako uspiješ to učiniti, svatko tko dođe u kontakt s onim što si ostvario – što god to moglo biti, bez obzira je li riječ o napisanoj pjesmi, isklesanom kipu ili naslikanoj slici – uhvatit će nešto od toga. Ono što je čudno jest to što oni to neće razumjeti, ali kao takvog će ga prepoznati“ („You can make something lasting. I mean, in order to live forever you have to stop time. In order to stop time you have to exist in the moment, so strong as to stop time and prove your point. So that you have stopped time. And if you succeed in doing that, everyone who comes into contact with what you’ve done – whatever it might be, whether you’ve written a poem, carved a statue or painted a painting – will catch some of that. What’s funny is that they won’t realise it, but that’s what they’ll recognise“).

Toliko o autoplagiranju. No na drugoj razini problem je još veći. Da nešto nije kako treba tankoćutni je čitatelj mogao naslutiti već iz samog, pomalo neobičnog izbora pitanja – umjesto upita o najnovijim diskografskim postignućima, Nobelovoj nagradi za književnost ili diskutabilnoj ocjeni hrvatsko-srpskih odnosa u razgovoru za časopis Rolling Stone 2012. godine, u Šindolićevom intervjuu većina pitanja uopće ne otpada na glazbu ili aktualije, već na filmove u procesu čijega je nastanka sudjelovao i Dylan, a koji su daleko od toga da bismo ih mogli držati ključnim ili posebno zanimljivim točkama njegove karijere.

Drugo pitanje koje si je takav čitatelj mogao postaviti jest – kakvoga smisla ima 2017. godine nametati niz tema koje su aktualne bile prije punih četrdeset godina? Odgovor je zapravo jednostavan; to je zato što izvori iz kojih je Šindolić preuzeo vrlo velik broj Dylanovih tobožnjih odgovora na njegova pitanja datiraju s kraja 1970-ih i početka 1980-ih godina.

Pođimo od prvog dijela Dylanova odgovora na posljednje Šindolićevo pitanje: „You can make something lasting. I mean, in order to live forever you have to stop time. In order to stop time you have to exist in the moment, so strong as to stop time and prove your point. So that you have stopped time. And if you succeed in doing that, everyone who comes into contact with what you’ve done – whatever it might be, whether you’ve written a poem, carved a statue or painted a painting – will catch some of that. What’s funny is that they won’t realise it, but that’s what they’ll recognise“. Pravi izvor ovih rečenica dostupan je na više mjesta, poput neslužbene, piratske zbirke glavnine intervjua s Bobom Dylanom od 1960-ih do početka 21. stoljeća (str. 524.-533.), no možemo ih pronaći i u pojedinim knjigama, primjerice u uvodu trinaestoga poglavlja knjige Bob Dylan: Performance Artist 1986-1990 And Beyond (Mind Out Of Time) Paula Williamsa. Ta je izjava, naime, nastala u dijalogu s Ginsbergom, te glasi:

„You can make something lasting. You wanna stop time, that’s what you wanna do. You want to live forever, right, Allen? In order to live forever you have to stop time. In order to stop time you have to exist in the moment, so strong as to stop time and prove your point. So that you have stopped time. And if you succeed in doing that, everyone who comes into contact with what you’ve done – whatever it might be, whether you’ve written a poem, carved a statue or painted a painting – will catch some of that“. Točan datum tog intervjua nije poznat, no dokumentirano je da je vođen između rujna i studenog 1977. godine te da su u postavljanju pitanja sudjelovali i neki drugi ljudi, poput stanovitog Pierrea Cotrella i filmaša Howarda Alka (Vojo Šindolić se, međutim, nigdje ne spominje), odgovori na čija pitanja su također uključeni u Šindolićevu fabrikaciju.

Osvrnemo li se na nekoliko Dylanovih „odgovora“ na niz Šindolićevih pitanja, uočit ćemo koliko je tkanje intervjua dubrovačkoga novinara zapravo sofisticirano; riječ je, naime, o kombinaciji niza fragmenata iz navedenog Ginsbergova razgovora s Dylanom, koji se izvorno proteže na više stranica, s još nekoliko intervjua koje je Bob Dylan davao od druge polovice 1970-ih pa do sredine 1980-ih.

„Well, Renaldo’s intense dream and his conflict with the present – that’s all the movie’s about. My main interest was not in literal plot but in the associational texture – colours, images, sounds. It’s obvious everyone was acting in that movie for dear life. Nobody was thinking of time. How else? Life itself is improvised. We don’t live life as a scripted thing“, kaže Dylan u navodnom razgovoru sa Šindolićem. 1977. godine, u intervjuu s Ginsbergom, Dylan u jednome trenutku izgovara prvi dio gornjega navoda („Renaldo’s intense dream and his conflict with the present – that’s all the movie’s about“, usp. str. 533.), a u drugome – prethodnom – trenutku drugi („The interest is not in the literal plot but in the associational texture – colors, images sounds“, str. 532.).

Zadnje četiri rečenice odgovora na isto Šindolićevo pitanje („It’s obvious everyone was acting in that movie for dear life. Nobody was thinking of time. How else? Life itself is improvised. We don’t live life as a scripted thing“) izvedene su iz šireg odgovora na posve drugo pitanje iz istoga intervjua iz 1977. godine, koje glasi: „You chose to do it as improvisation…“. Dylan na to odgovara: „How else? Life itself is improvised. We don’t live life as a scripted thing. Two boxers go into the ring and they improvise. You go make love with someone and you improvise. Go to sports car races, total improvisation. It’s obvious everyone was acting in that movie for dear life. Nobody was thinking of time“ (str. 533.)… I time smo apsolvirali „odgovor“ na prvo – i dio posljednjeg – od deset Šindolićevih pitanja.

Na Šindolićevo pitanje – treće po redu – o vremenitosti u njegovim pjesmama, Dylan „odgovara“: „You’ve got yesterday, today and tomorrow all in the same room, and there’s very little that you can’t imagine happening… What I was trying to do with the concept of time, and the way the characters change from one person to another person, and you’re never quite sure who is talking, if the first person is talking or the third person is talking… but to do that consciously is a trick, and if you look at the whole thing, it really doesn’t matter. In Renaldo & Clara I also used that quality of no-time. And I believe that the concept of creation is more real and true than that which dose have time… The movie creates and holds the time. That’s what it should do – it should hold that time, breathe in that time and stop time in doing that“.

Prva rečenica tog ulomka doslovce je preuzeta iz intervjua koji je Dylan 1978. godine dao Jonathanu Cottu iz časopisa Rolling Stone, gdje je, govoreći o načinu pisanja pjesama s albuma Blood on the Tracks, između ostaloga rekao i: „(…) you’ve got yesterday, today and tomorrow all in the same room, and there’s very little that you can’t imagine not happening“. U razgovoru s Cameronom Croweom u popratnoj knjižici kompilacije nekih od najboljih te nekih dotad neobjavljenih Dylanovih pjesama Biograph iz 1985. godine, Dylan (govoreći o pjesmi Tangled Up in Blue) izgovara riječi: „With that particular song, that’s what I was trying to do… with the concept of time, and the way the characters change from the first person to the third person, and you’re never quite sure if the third person is talking or the first personi s talking. But as you look at the whole thing it really doesn’t matter“ (str. 52.).

Surečenica „but to do that conciously is a trick“ – ovdje ubačena između dvije rečenice iz Dylanova razgovora s Croweom – dolazi iz intervjua s Mattom Damskerom iz 1978. godine (str. 666.). Završnica Dylanova „odgovora“ na ovo Šindolićevo pitanje preuzeta je iz istoga onog intervjua s Cottom iz 1978. godine: „Went on the Rolling Thunder tour, made Renaldo and Clara – in which I also used that quality of no-time. And I believe that that concept of creation is more real and true than that which does have time“. Zadnje dvije rečenice („The movie creates and holds the time. That’s what it should do — it should hold that time, breathe in that time and stop time in doing that“) iz istoga su intervjua, to jest – iz njegove prve polovice.

U Dylanovu „odgovoru“ na osmo Šindolićevo pitanje „What about your new songs?“, odgovor glasi: „You know, when I was growing up, I used to listen to Hank Williams, Gene Vincent, Little Richard and all those people. I think they formed my style in one way or another. I can’t help this type of music I play, this is just the kind of type I’ve always played…“. Potpuno iste rečenice Dylan je s pozornice izgovorio 1980. godine, što – ponovno – nije dokumentirano samo na internetskim fan-stranicama, nego i u knjigama.

U tim Dylanovim istupima s pozornice krije se još nekoliko ključnih misli iz „intervjua“ sa Šindolićem. Na predzadnje njegovo pitanje, Dylan 2008. „odgovara“: „I don’t know if people have seen me sometime in 1963 or 1964. Anyway, I was singing songs back then. One was a song called Desolation Row. It was, ‘What’s he singing about?’ They didn’t understand what I was singing about. I don’t think I did either. However, I understand now pretty much what I’m singing about. So it must have taken a while for Desolation Row, Maggie’s Farm, Subterranean Homesick Blues and all that stuff to catch on, because it wasn’t accepted very well at the time. I’ve always been prepared for adversity. I was always prepared back then, and now I’m even more prepared“.

U jeku preobraćenja na kršćanstvo, Dylan je svojoj publici 1980. godine govorio: „I don’t know if you’ve seen me before or not. I think I was here sometime in 1964. Anyway, I was singing songs back then. One was a song called Desolation Row. Huh? You’re clapping now, you weren’t clapping then. It was ‘What’s he singing about?’ They didn’t understand what I was singing about. I don’t think I did either. However, I understand now pretty much what I am singing about. So it must have taken a while for Desolation Row, Maggie’s Farm, Subterranean Homesick Blues and all that stuff to catch on, because it wasn’t accepted very well at the time. I’ve always been prepared for adversity; I was always prepared back then, and now I’m even more prepared“.

Iz tih Dylanovih monologa dolazi i završna misao iz Dylanova navodnog razgovora sa Šindolićem, koja je na naslovnici Slobodne Dalmacije pretvorena u naslov: „Salvation begins right now, today“. Istu rečenicu Dylan je, kao i u prethodnih par primjera, izgovorio tijekom jednog od svojih koncerata 1980. godine. U Šindolićevu slučaju, doduše, toj završnoj misli prethodi nekoliko drukčijih rečenica nego prigodom Dylanova obraćanja publici. U Šindolićevim intervjuima, završni ulomak glasi ovako: „Don’t wait until it’s too late now. Lotta people wait until they’re old, lotta people wait until they’re at the end of the line. You don’t have to wait that long. Salvation begins right now, today“. Na koncertu 1980., uvod u taj zaključak je glasio: „Jesus is for everybody. He came to save the world, not to judge the world. Education’s not gonna save you. Law’s not gonna save you. Medicine’s not gonna save you. Don’t wait too long… Salvation begins right now, today“.

Iz toga proizlazi nekoliko mogućnosti. Prva od njih je da neodgonetnuti dijelovi Šindolićevih intervjua potječu iz publikacija koje mi trenutačno nisu dostupne, a nije ih lako pronaći niti na internetu. Druga mogućnost je da su ti navodi posve izmišljeni. A treća mogućnost je, naravno, da su citati iz Šindolićevih intervjua kojima nisam pronašao izvor – izvorni, to jest da su doista plod nekog (po svoj prilici kratkotrajnog) razgovora koji su (tko zna kada) vodili Vojo Šindolić i Bob Dylan.

Što se tiče omjera raskrinkanih i neodgonetnutih (dakle: eventualno autentičnih) dijelova intervjua, sažmimo ih ovako – prvi i drugi „odgovor“ na Šindolićeva pitanja u potpunosti proizlaze iz starijih izvora, što je u ovome članku potkrijepljeno i citatima. Isto je i s osmim, devetim i dobrim dijelom desetoga Dylanova „odgovora“, gdje nisam pronašao ekvivalent rečenicama koje prethode završnoj misli („Don’t wait until it’s too late now. Lotta people wait until they’re old, lotta people wait until they’re at the end of the line. You don’t have to wait that long. Salvation begins right now, today“), izuzmemo li izvadak iz ovoga članka, kojemu je, međutim, budući da je objavljen 2016., Šindolićev „intervju“ s Dylanom iz 2009. godine mogao poslužiti kao – izvor.

Eliminiramo li pitanja i odgovore koji se sastoje tek od nekoliko riječi („What about the movie Hearts of Fire?“ – „What about it?“; „Do you still read a lot?“ – „Some“; „Did you always read a lot?“ – „I always read some“), ostaju nam još dva Šindolićeva pitanja i Dylanova odgovora. Prvi se tiče filma Pat Garrett and Billy the Kid, za koji je Dylan skladao glazbu, a drugi filma Hearts of Fire, u kojemu tumači glavnu ulogu.

Unatoč tome, samo u navedenim primjerima možemo pronaći čitav niz izvora iz kojih je Šindolić vadio Dylanove replike; riječ je o intervjuima koje su vodili Allen Ginsberg (1977.), Jonathan Cott (1978.), Matt Damsker (1978.) i Cameron Crowe (1985.), te o izvacima iz tri različita Dylanova koncertna monologa iz 1980. godine.

Naposljetku, zanimljivo je primijetiti kako se slučaj sličan ovim Šindolićevim „intervjuima“ s Bobom Dylanom već dogodio u Americi, i to nedavno, 2012. godine. Mladi je publicist Jonah Lehrer, autor nekoliko popularno-znanstvenih i popularno-psiholoških uspješnica, nakon što je otkriveno da je u knjizi Imagine: How Creativity Works izmislio i prilagodio šest navoda Boba Dylana, dobio otkaz u listu The New Yorker, a karijera mu je – posebice kada su u njegovu opusu pronađene i mnoge druge nepravilnosti – vrlo brzo krenula nizbrdo. To je pak dovelo do pojedinih članaka koji su počeli propitkivati stvarni stupanj Lehrerove odgovornosti te je, uspoređujući ga sa samim Dylanom, koji je u posljednje vrijeme također poznat po optužbama za plagiranje najrazličitijih tipova tekstova, i relativizirati.

Prve optužbe za Dylanovo navodno plagiranje počele su se pojavljivati početkom ovoga stoljeća, nakon objavljivanja albuma znakovitoga naziva “Love & Theft“ (s namjerno navedenim navodnicima), koji predstavlja jedan od kreativnih vrhunaca kasnije faze Dylanova lirsko-glazbenoga stvaralaštva, a sastoji se od niza citata čiji su izvori prešućeni i na koje se, u najboljim slučajevima, u pjesmama tek aludira. Ubrzo je otkriveno kako je sličnom, kolažnom metodom nastajala i Dylanova hvaljena memoarska knjiga Kronike, prvi dio, ali i pjesme s nekoliko kasnijih albuma, scenarij za film Masked & Anonymous, pa i dijelovi pobjedničkoga govora obvezatnog za formalno preuzimanje Nobelove nagrade za književnost.

Pitanje preuzimanja dijelova tuđih tekstova u umjetničkim djelima znatno je složenije od kopiranja u autorskome novinarstvu i zato je to tema prikladna za neki drugi članak, a ne ovaj. No ipak valja naglasiti: ono što se u umjetničkome kontekstu može nazvati kolažiranjem, u onome publicističkome i novinarskom (naročito u formi intervjua) s punim pravom nazivamo – plagiranjem.

Matija Štahan