Okänt här. Ökänt där. Omskrivet i lokalblaskan. Förträngt och ointressant för riksmedia. Det handlar om hatbrott, hat utanför tullarna och hot på flyktingförläggningen. Med samma offer men andra gärningsmän hade det varit feta rubriker, extraupplagor och extrasändningar i TV. Nu stannade det i några artiklar i länstidningen…

Någon mil upp på Sveriges svar av Route 66 – Riksväg 66 – ligger Surahammar. Blåser man på i laglig fart hinner man uppfatta en halvdöd vägkrog, en OK/Q8-mack på vänster hand och en golfbana lite längre fram på höger hand. Svänger man av 66:an så finns där en byhåla, mest känd för att ha fostrat ett gäng hyfsade hockeyspelare och den socialdemokratiska bloggaren som heter Mattila. Svänger man av så ångrar man sig. Man ångrar till och med att man inte tryckte gasen i botten för att passera så fort det bara gick.

På andra sidan Surahammar finns Westsura Herrgård. Westsura Herrgård är som så många andra lämpliga och olämpliga byggen ute i obygden numera flyktingförläggningar. Flyktingförläggningen på andra sidan Surahammar är HBT-certifierad. Där skall de flyktingar som är – eller har har flytt för att de är – homosexuella, bisexuella, transsexuella få skydd i det land de har sökt skydd i. Läser man rikspressen är Westsura Herrgård och flyktingförläggning i det närmaste en okänd plats. Ett svart hål i nyhetsrapporteringen. Läser man lokalpressen är Westsura mer av en ökänd plats.

I somras tände en inneboende 28-åring eld på sitt rum för att det dröjde för länge för honom att få prata med Migrationsverket. Sommaren 2015 hissades Pride-flaggan utanför Westsura. Några veckor senare var den spårlöst försvunnen, innan den hittades i ett confetti-liknade skick i en container på gården – strimlad av en inneboende asylsökande som oroade sig över att inte kunna hitta någon fru på förläggningen om alla kvinnor på Westsura gick och blev lesbiska. Häromdagen rapporterade lokalpressen om Westsura igen. Nu handlade det om hatbrott.

Det var inga av Hallstahammars fascister som hade sökt sig upp längs med länsvägen mot grannbyn för att hatbrottas. Det var ingen av Surahammars nazister som hade gjort en utflykt västerut till Westsura för att hata och jävlas. Det var ingen av Ramnäs eller Kolbäcks rasister som lajvade KKK utanför Westsura. Det var inte ett sådant hatbrott som hade fått rikspressen att reagera. Det var ett sådant hatbrott som stannade i Vestmanlands Läns Tidning.

En homosexuell flykting anfölls med stolar, gafflar och andra tillhyggen av en större grupp flyktingar som inte hade hunnit tillgodogöra sig den svenska värdegrunden. Hat, hot och misshandel. Blod och våld. En ensam utsatt medmänniska som har fått det bevisat att han har ett verkligt skyddsbehov, inte bara från situationen i hemlandet – utan också från en svensk flyktingförläggning. Det var inte första gången. De homosexuella som sökt skydd känner sig inte skyddade i Sverige. Ett land som är lika tolerant på utsidan är intolerant på insidan av vissa flyktingförläggningar. Där finns det ett gäng individer som genom sina handlingar har bevisat att de inte skall vara här, alldeles oavsett hur det ser ut i deras hemländer.

De som hatar, hotar och misshandlar andra flyktingar på grund av sexuell läggning har i mina ögon förverkat all rätt i världen att stanna i den delen av världen som är Sverige. Ut. Bara ut. Inget bjäbb. Inga patetiska försök till förklaringar. Ingen medkänsla med gärningsmännen enligt Lex Dan Eliasson. Bara ut. Det finns de som behöver skydd, och det finns de som använder skyddet de har fått för att skydda sina våldsvärderingar. Ut. Bara ut. Vi behöver inte ens säga ”Hej då”…