Nioåringar som uttrycker självmordstankar. Tonårsflickor som hoppar eller blir utknuffade från fönster. Tonåringar som svälter sig till livshotande tillstånd. Hårt pressade ensamstående mammor som säger att de ska ta livet av sig när barnen har fyllt arton. Misshandlade kvinnor som tvingas flytta med barnen till sina barndomshem på grund av bostadsbrist. Etniskt skiktade grupperingar på skolgårdar där trakasserier är en integrerad del av vardagen. Barn klämda av vuxnas konflikter, och som ingenting hellre vill än att föräldrarna blir sams och få en normal familj.

Allt detta möter jag i mitt yrke som socialsekreterare i en liten svensk kommun i södra Sverige. Ingen av dessa barn och ungdomar har jag lyckats hjälpa.