Det pratas mycket lite i dag om människors behov av att känna att de kan ta hand om sig själva. I samhällsdebatten fokuseras det mer på människors ansvar att hjälpa andra än att hjälpa sig själva. Det bådar inte gott för framtiden.

Genom att ha studerat hur barn beter sig och hur de reagerar på vuxna och deras beteenden gentemot dem, har jag lärt mig mycket. Det lustiga är att det jag lärt mig går att tillämpa även på samhällsnivå och i politiken, vilket egentligen inte är särskilt konstigt eftersom det faktiskt handlar om människor i båda fallen.

Många föräldrar tror att de hjälper sina barn genom att göra allt åt dem. Föräldrarna flänger fram och tillbaks, hämtar grejer, gör till och med läxor åt barnen, med målet att beskydda barnen från misslyckanden och obehagliga känslor. Tänk om barnen har glömt läxboken? Tänk om barnet kommer för sent till skolan? Tänk om barnet blir ledset? Känner sig dåligt?

I själva verket är alla de känslor som barn riskerar att känna, en del av livet och av att vara människa. Därför måste känslorna också få vara en del av barnens uppväxt. Det är guidning i livet som barnen behöver - inte att föräldrarna tar ansvar åt barnen.

Eget ansvar innebär en risk att utfallet inte blir perfekt. Med det innebär samtidigt en chans för människor att växa och känna riktig tillfredsställelse när de lyckas av egen kraft.

Genom att ta bort mer och mer ansvar från individer får vi allt mer omoraliska individer som anser att ansvaret ligger någon annanstans än hos dem själva. Är det inte ens föräldrar som är ”dumma” och skyldiga är det poliserna, lärarna i skolan, socialsekreterarna, grannen, kompisarna och så vidare.

Inställningen går igen i synen på skolan. I stället för att skolan av barn och unga ses som den fantastiska möjlighet den är, anser många den bara vara ett hinder att navigera sig igenom med minsta möjliga ansträngning. Det är ingen slump utan ligger helt i linje med signalerna från samhället i stort. Resultaten i skolan har blivit därefter.

Låga skolresultat är förvisso allvarligt, men än värre blir det när det kommer till brottslighet som stenkastning på ambulanser, bråk i skolor eller på bibliotek. Varför ska man hålla sig inom lagens ramar om man ändå aldrig behöver stå till svars?

Precis som en förälder måste våga ge ansvar till sina barn, måste samhället våga låta människor ha eget ansvar över sin situation och ta konsekvenserna av sitt eget beteende.

Med en syn på människor som svaga, bräckliga, okunniga eller offer för sina omständigheter bygger vi system för sådana människor, vilket odlar fram fler med en sådan självbild.

”Eget ansvar är andras ansvar” är ingen bra princip att bygga samhälle på. Den bästa politiken ger möjligheter för människor att kunna ta eget ansvar - och tar inte ansvar åt dem.

Den bästa skolan skapar förutsättningar för elever att lära och förstå värdet av kunskap – den försöker inte eliminera svåra moment. Eller i värsta fall till och med godkänner elever för att det ska se bra ut i statistiken. Ansvarstagande går inte att curla fram.

Med en syn på människor som svaga, bräckliga, okunniga eller offer för sina omständigheter bygger vi system för sådana människor, vilket odlar fram fler med en sådan självbild.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.