Mohamed Omar

När Åmåls kyrka förra veckan utsattes för mordbrand anordnades inga demonstrationer mot kristofobi. Det kan visserligen bero på att man inte visste om det var kristofober som låg bakom. Men sådana detaljer brukar man inte bry sig om när det är en moské som drabbas. Då tar man i stället tillfället i akt och manifesterar mot islamofobi.

Detta trots att en attack mot en moské lika gärna skulle kunna utföras av andra muslimer. Det finns ett utbrett, starkt sekteristiskt hat. I Syrien och Irak, men också i andra länder i Mellanöstern och övriga islamvärlden blir moskéer ständigt attackerade av andra muslimer. Men även i Europa. I mars 2012 attackerades en shiitisk moské i Belgien av en salafitisk fanatiker. Imamen dödades. Då var det tyst från dem som annars aldrig missar ett tillfälle att varna för islamofobi.

När den stora moskén i Uppsala vandaliserades i januari i år uttalade sig statsminister Stefan Löfven. ”Det viktigaste nu är att alla tar avstånd från det här”, sa han. ”Jag vill samtidigt berömma dem som varit ute och gett de drabbade sitt stöd. I Sverige ska ingen behöva vara rädd när man utövar sin religion”.

I Sverige ska ingen behöva vara rädd när man utövar sin religion. Man får förmoda att han med ”religion” även menade den kristna religionen. Ändå tiger han när en kyrka brinner.

En grupp visade sin solidaritet med den drabbade moskén i Uppsala genom en så kallad ”kärleksbombning”. De satte upp pappershjärtan på dörren. Ett fint initiativ på många sätt. Men jag undrar: skulle man ha gjort samma sak om det gällt en kristen kyrka som förespråkade dödsstraff för homosexuella, prygel och teokratisk diktatur? Det är tveksamt. Eftersom jag under ungefär tjugo år har besökt just denna moské och därför har god kännedom om vilka värderingar som råder inom församlingen var min första reaktion när jag såg hjärtana på dörren denna: mer kärlek utanpå än inuti.

De flesta av dem som överöste moskén med kärlek den dagen hade inte som jag vistats i moskén och deltagit i gudstjänster, begravningar och Korancirklar. I långa perioder har jag ”hängt” i moskén och lärt känna styrelsen och predikanterna såväl som lekmännen som kommer för att be. Jag har upplevt mycket kärlek. Kärlek mellan bröder, mellan dem som har samma tro och tycker likadant. Men jag har också upplevt mycket hat. Hat mot icke-muslimer, särskilt judar, och hat mot shiamuslimer.

Jag har fått höra, både från imamen och från församlingen, att icke-muslimer inte har samma värde som muslimer, och inte heller borde ha samma mänskliga rättigheter. Jag har fått höra att homosexuella borde avrättas och att en man har rätt att aga en uppstudsig hustru. Jag har fått höra att stening är det rätta straffet för den som har sex utanför äktenskapet. Jag har fått höra att det inte är lämpligt för muslimska barn att gå i svenska skolor eftersom de riskerar att förstöras av den ”smutsiga” svenska kulturen. Jag har fått höra, i en fredagspredikan, att Upsala Nya Tidning måste bojkottas eftersom den publicerat en bild på Muhammed och att bilder på Muhammed borde vara olagliga i Sverige. Jag har fått höra hur de tidiga islamiska kalifaten – med sina folkmord, sitt slaveri och sin absoluta, diktatoriska teokrati – hyllas som förebilder att efterlikna i vår tid.

Den som vill veta mer om vad som lärs ut i Uppsalamoskén kan gå in på YouTube och titta på en del av de inspelade fredagspredikningarna. Man kan konstatera att ingen kritiker av den intoleranta salafismen har fått stiga upp i predikstolen, däremot flera intoleranta salafiter.

En av dessa är den salafitiske missionären Bilal Borchali. I en predikan i Uppsalamoskén den 31 maj 2013 med rubriken ”Ungdomarnas ansvar” manar han församlingen till att följa hela Koranen till punkt och pricka. ”Hela paketet”, som han säger. Han säger sedan att Gud har fört muslimerna till Sverige och Uppsala av en anledning: för att sprida islam. Med islam menar han alltså den bokstavstrogna och intoleranta salafismen. Han uppmanar föräldrar att uppfostra sina barn muslimskt och stå emot det svenska samhällets negativa inflytande. De bör läsa Koranen istället för Aftonbladet och Metro, säger han. De unga bör ha profeten Muhammed som sin förebild istället för ”fotbollsspelare” och ”skådespelare”. Att det finns kloka icke-muslimska förebilder, varav vissa kanske till och med är skådespelare, nämner han inte. Han säger vidare att ”vi muslimer” måste försöka ”ge islam segern” och att vi aktivt måste stoppa ”dåliga saker”, som ”flickvänner” och ”musik”, annars kommer Gud att förbanna oss som han en gång förbannade Israels folk, det vill säga judarna.

Vi har alla hört talas om moralpoliser som trakasserar muslimska ungdomar, särskilt tjejer. Denna utveckling blir mindre förvånande när man lyssnar på Bilals predikan. Han uppmanar helt öppet sina salafitiska anhängare att inte tveka att gå fram till andra muslimer och säga till dem vad de ska göra och inte göra, vare sig dessa vill bli störda eller ej. Trakassera dem alltså.

Bilal fortsätter med att betona hur viktigt det är att nå muslimska ungdomar och engagera dem i det salafitiska missionsarbetet. Det finns ”massor av bidrag” att söka i det här landet, utbrister han. Underförstått att de muslimer som inte gör något för att missionera för den sanna tron inte har något annat att skylla på än sin lathet. I det här landet kan man till och med erhålla skattepengar för att sprida salafismen, så passa på!

Bilal Borchali är en av de populäraste predikanterna bland praktiserande, muslimska ungdomar i Sverige. I juni i år skulle den kanadensiske salafiten Kamal El-Mekki ha talat på Rinkeby Folkets hus. Bilal skulle ha varit konferencier. Evenemanget ställdes dock in när Svenska Dagbladets ledarskribent Per Gudmundson avslöjade att El-Mekki försvarar slaveri och förespråkar åsikten att muslimer som lämnar islam ska avrättas.

Överlag är budskapet från Uppsalamoskéns predikstol att Koranen och profeten Muhammeds exempel ska följas bokstavligt och i sin helhet. Muslimerna är under belägring från sina ”fiender” och att de bör svara genom att hålla fast vid tron, hårt och kompromisslöst. Ingen talar om att anpassa sig till den svenska, sekulära och demokratiska värderingar. Det är sharia, islams traditionella rättssystem, som ständigt hålls fram som norm och står över allting annat.

Visste de som kärleksbombade Uppsalamoskén om detta? Hade de någon aning om vad som predikas i moskén? Jag tror faktiskt inte att de bryr sig. För dem var nog manifestationen i första hand en uppvisning av den egna toleransen. Att moskén står för en intolerans av ett betydligt värre slag än de förhatliga Sverigedemokraterna besvärade dem inte. Inte heller att offren för denna intolerans först och främst är muslimer.