Vad är det som händer i Sverige? Ett land som toppat internationella listor över stater där medborgarna känner stort förtroende gentemot sina politiker, sina förvaltningar och övriga institutioner har glidit mot ett samhälle som kännetecknas av såväl misstro som ett allt grövre språkbruk.

Så många gånger har det skrikits rasist och fascist att ett nytt begrepp var tvunget att tas fram för att få tyst på det klagande folket. Och man fann ett slagkraftig begrepp, nedsättande och ändå så diffust att det är svårt att försvara sig emot: Populism. Det ”etablissemang”, som vägrar se sig som ett sådant, bestående av rikspolitiker, media, statsvetare och inflytelserika kulturpersoner, avfärdar främst Sverigedemokraterna som populister.

Vanligtvis har man använt begreppet högerpopulism, men i takt med att vänsterpopulism vuxit som begrepp har delar av detta etablissemang, där statsvetare som Andreas Johansson Heinö och en rad kulturskribenter ingår, gått steget längre och talar nu om ”auktoritär populism”. Stöveltrampet hörs tydligt i bakgrunden.

Men vad är populism? Är det överhuvudtaget ett akademiskt begrepp eller är det politik förklädd till forskning? Vilka är populisterna? Varför tycks de växa i antal inte bara i Sverige utan i hela Europa – för att inte tala om Trumps USA?

Populism i svårdefinierad. Men två tydliga drag framträder. Dels anser sig populisterna ha rätt att företräda folket, ja närmast ha ensamrätten på det folkliga stödet. Dels kommer populisterna med kortsiktiga lösningar för att vinna snabba röster. Det är lätt att finna två utmärkta kandidater för populism med dessa definitioner.

Stefan Löfvén och socialdemokraterna anser, vilket de senaste månaderna åter visat, att makten och folket är deras. Kosta vad det kosta vill. Deras är rätten att företräda folket. I socialdemokratin finns också. populismens tudelning inbyggd: de som arbetar gentemot de som äger.

Annie Lööf har visat sig manövrera med osviklig lätthet mellan olika förslag och lösningar med en absolut kortsiktighet och avsaknad av långsiktigt konsekvenstänkande. Högerskon kommer för alltid vara symbolen för hennes ”populism”.

Om man, som de flesta av oss, först söker sig till Wikipedia för en definition så är den i stort sett lika rörig som användarna av detta begrepp.

Populism, (lat. populus, “folk”), menar vanligen ett förenklat förhållningssätt till politik, där samhället delas upp i de två grupperna “folket” och “eliten”. Folket ses vanligen som bärare av “sunt förnuft”.… …Populism som en tunn ideologi En vanligt förekommande definition av populism föreslås av bland andra Cas Mudde och Rovira Kaltwasser. De föreslår att kännetecknande för populism är att det rör sig om politik med förenklade lösningar på svåra politiska problem genom tunn ideologi som föreskriver två homogena, antagonistiska grupper; ett vi-mot-dom-tänkande (folket mot eliten, svenskar (eller annan nationalitet) mot invandrare, land mot land), med argument om det “sunda förnuftet”. Det är dock inte främst åsikterna i sig själva som avgör om till exempel ett parti kan anses populistiskt utan just att man anspelar på ett tänkt “gap” mellan makthavare och en majoritet av folket. Ofta förespråkar populisterna fler folkomröstningar och är allmänt skeptiska till den representativa demokratin.

Och här börjar nu svårigheterna för ett etablissemang som inte vill erkänna sig som ett sådant. I Italien med Femstjärnerörelsen och Legas oerhört populäre Matteo Salvini har begreppet ”Webb och pizza” vuxit fram. Det syftar på den nya demokrati där åsikter inte bara framförs enligt stuprörsmodellen, från politikerna, från ledande media, och rakt ner till ett passivt förtroendefullt folk.

Internet har fått de horisontella krafterna att explodera. Människor pratar sinsemellan på Twitter, Facebook och via alternativa sajter. I Sverige söker allt fler information på ett sätt som inte kan kontrolleras vare sig av statligt finansierade Public service eller Bonniers, Schibsted och Hjörne.

I Frankrike har De Gula Västarna byggt upp hela sitt kontakt- och aktionsnät via Facebook. Den brittiske författaren David Goodhart satte häromåret ett helt nytt begrepp på kartan med sina somewheres and anywheres. De som betonar sina rötter och de som är rotlösa.

Höger vänsterskalan och statsvetarnas GAL-TAN skala håller inte helt längre.

Det är i detta perspektivet man ska se framväxande av begreppet ”auktoritär populism” vars ledande förespråkare i Sverige är Timbrostatsvetaren Andreas Johansson Heinö och sammanfattningsvis är det, enligt Heinö, i dessa tre punkter (artikeln på engelska) som auktoritär populism kan definieras:

1.Folket mot eliten

Populister ser och porträtterar sig själva som sanna representanter för folket som står upp mot eliten. Margret Canovan(1999) har uppmärksammat att populistiska rörelser såväl till vänster som höger tar för givet att det verkligen finns ”ett folk” och att detta är exkluderat från makt”…av korrupta politiker och en ickerepresentativ elit”. Denna primära karaktärisering av populism återfinns sällan bland traditionella partier.

2. Demokrati utan farthinder.

För det andra så saknas intresse för och även tålamod med rättsstaten.

Anton Pelinka (2013,p3) definierar populismen som ” …en allmän protest mot den maktdelning (checks and balances) som införts för att förhindra ”folkets direktstyre” och statsvetaren Tritsjke Akkerman(2005) fastslår att populistiska partier är ”aktivister som respekterar lagen”.

En naturlig följd av populisternas bristande förtroende för den politiska eliten är deras allmänt hållna krav på ökad direkt demokrati och specifikt deras stöd av diverse referendum: om EU, om immigration, om minoritetsrättigheter och så vidare.

3. En stat med starkare muskler.

En tredje likhet är deras sökande efter en starkare stat. Jobbik`s kampanjplattform säger att partiet strävar mot en potent, aktiv och kapabel stat. Det här är representativt för i stort sett alla partier inom den auktoritära populismen liksom inom vänster och högerpopulismen. Staten bör, anses det, ta på sig större ansvar, vara en bättre problemlösare och ett instrument för social och samhällelig förändring.

Men långt ifrån alla håller med Heinö. I denna debatt som pågår internationellt mellan främst historiker och statsvetare är det en tanke som framförs allt mer ofta: Är populismen rent av demokratins räddning?

Så konstaterar till exempel den franske historikern Jacques de Saint Victor att när väljarna insett att de inte längre kan vänta sig några förändringar vilket parti som än tar makten – så återstår bara att de protesterar mot de styrande vilka de än må vara.

Det svenska riksdagsvalet i höstas och resultatet av fyra månaders kohandel har fått allt fler väljare att se med misstro på det politiska spelet och medborgarnas möjligheter att påverka hur landet styrs. Istället har bilden av en privilegierad grupp människor som bekymrat sig mer om sin egen ställning än Sveriges framtid vuxit fram.

För många har dagens partiväsende och ”representativa demokrati” setts som en konstant trots att den egentligen bara härrör till franska revolutionen.Tidigare former av demokrati skulle inte ses som sådan idag.

Men med samhällets utveckling, den allt högre utbildningsnivån hos väljarna måste dagens demokratiform också ifrågasättas Den amerikanske presidenten John Adams(1797-1801 )ska ha uttryckt det:

There never was a democracy that didn´t commit suicide”.

Clifford Orwin, professor emeritus vid Toronto University , skriver i The Globe and Mail:

I själva verkat har liberalism och populism mycket mer gemensamt än vi tror. Detta kan synas som ett märkligt påstående. Idag ser de bägge den andre som den främste motståndaren. Alltmedan bägge( enligt vad var och en av dem hävdar) anser sig vara kompatibla med demokrati, är de ju inkompatibla med varann. Kanske inte i sådan omfattning som de tror. Det här är inte så märkligt som det låter. Populism börjar med en misstro gentemot politiska, ekonomiska och andra eliter. När den är som bäst, och om man ser till dess ursprung, så har liberalismen också odlat en sådan misstro. De stora tidiga tänkarna – Spinoza, Locke, Montesquieu, Adam Smith – gick obarmhärtigt hårt fram, de strimlade sin tids eliter…

Faran idag är att det etablissemang som inte vill erkänna den kontroll den haft och har över nyhetsförmedling, samhällsdebatten, tolkningen av historia och idéhistoria, åter bara vill lägga locket på.

I Frankrike, Storbritannien med flera länder är det självklart att diskutera om populism överhuvudtaget är ett tillämpbart begrepp för de samhällsrörelser som nu växer sig allt starkare.

Brexit var en signal, De Gula Västarna är en annan. Hittills läggs alltför ofta ansvaret på de personer eller rörelser som tycker fel, de som protesterar mot stelnade former och en elit som de anser ha släppt kontakten med en verklighet många lever i.

Som ett direkt inlägg i debatten om populism – eller auktoritär populism – höll De Gula Västarna under lördagen åter stora demonstrationer runt om i Frankrike. I den demonstration som hölls i Paris gick ett tjugotal Gula Västar som tidigare skadats av polis i täten.

De krav som framförs är fortfarande främst sänkta skatter för låginkomsttagare och införandet av folkligt initierade folkomröstningar.

Chris Forsne