Krönikan är tidigare publicerad i Fastighetsnytt nummer sex, som utkom i fredags.

Den pessimistiska versionen

När det enda förslag som läggs fram är att processen för tillfälliga bygglov ska snabbas upp har politikerna uppenbarligen inte förstått situationens allvar. Ingen kan ju heller på allvar tro att några miljarder i subventioner – utan krav på mer planlagd mark – har någon märkbar effekt på byggandet. Det antyds att flyktingar kommer att få ordna boende själva i högre grad, och vad händer då? Trångboddhet och svart marknad växer ännu mer i områden där många med utländsk härkomst bor. Det blir lysande affärsmöjligheter i att köpa upp radhus och villor i närheten och hyra ut till ockerhyror. Kontorslokaler i närheten kommer illegalt att hyras ut som bostäder.

Om några år orkar ingen längre röja upp i lägren med EU-migranter där även andra börjat bosätta sig när den svarta marknaden är dyr och inkomstmöjligheterna små. Vi får våra egna kåkstäder med husvagnar och skjul på undanskymda platser i förorterna. Politikerna gör inget därför att majoriteten av de som har det bättre ställt inte märker så mycket av situationen där de bor i sina miljövänliga stadsdelar närmare stadens centrum.

Den optimistiska versionen

Sverige har historiskt visat att när det är en krissituation så tar vi oss samman och löser problemet. Med ytterligare kanske 100 000 människor som kommer att stanna i Sverige i många år blir bostadskrisen så akut att det blir möjlighet att genomföra radikala åtgärder. Staten bestämmer hur många bostäder som varje kommun ska planera för att och att det ska finnas planlagd mark i alla delar av de större orter med bra arbetsmarknad. Byggföretag och ledande arkitekter tar tillsammans fram ett antal kvartersmoduler med blandade hustyper och kvaliteter. Dessa får ett nationellt typgodkännande och kan direkt kan placeras ut i alla kommuner efter mindre anpassningar till lokala förhållanden. Anpassningar som bestäms av samma nationella grupp av byggare och arkitekter.

Om varje kvarter innehåller 400 lägenheter och vi behöver 400 000 permanentbostäder under de närmaste åren så ska alltså 1000 sådana moduler placeras ut, främst i större orter med bra arbetsmarknad. De ekonomiska riskerna delas mellan stat och företag. Kapital kommer från bland annat pensionsfonderna och genom att ett antal samhällsekonomiska olönsamma infrastrukturprojekt skjuts på framtiden.

Åker vi omkring i landet om 20 år och känner igen dessa moduler lite här och där kommer vi att stolt minnas dom som ett tecken på svensk handlingskraft och problemlösningsförmåga. Här är ett land som slår vakt om välfärdsstaten där alla har rätt till en bostad med rimlig standard och rimligt pris.

Hans Lind

Professor i fastighetsekonomi, KTH, Stockholm