Äntligen maktskifte i Göteborg! Med 24 av kommunfullmäktiges 81 mandat bakom sig är det dock inte en styrkedemonstration av rang från Alliansens sida, som kommer gå till historien. Men det är ändå i någon mån ett symboliskt maktskifte. Alliansen tar ordförandeklubban i kommunstyrelsen; inte med stöd av uppstickarpartiet Demokraterna utan med hjälp av valtekniskt samarbete från Feministiskt Initiativ, Miljöpartiet och Vänsterpartiet.

På pappret är det som skett ett fall framåt för den göteborgska lokaldemokratin. 24 år med socialdemokratisk dominans, som föregicks av ytterligare några decennier av S-styre var tvunget att brytas. Det i sig, oaktat hur skört det borgerliga minoritetsstyret är, har ett egenvärde. Politiskt ombyte är viktigt och de fyra Allianspartierna har ett gediget reformprogram som de är redo att implementera i Göteborg.

Men att staden, som det ser ut nu, kommer styras med en Alliansbudget, vilket det rödgrönsrosa samarbetet tillåter, om de senare lägger en egen budget utan Socialdemokraterna, räcker knappast för att verkligen driva nödvändig borgerlig politik i Göteborg. För det första: Budgeten innebär långtifrån makt över alla de centrala beslutsprocesserna i staden. I nämnderna kommer maktförhållandet inte direkt tala till Alliansens fördel.

Dessutom kommer de rödgrönrosa förvänta sig saftiga maktpositioner i kommunen för att släppa fram budgeten. Det kommer bli många och långa förhandlingar där det inte är säkert att de som sitter med ordförandeklubban i kommunfullmäktige också har mest makt i staden.

Väljarna i Göteborg får en decemberöverenskommelse av hittills oöverträffade proportioner. Genom listig politisk kohandel lyckas partier med diametralt motsatta ideologiska och sakpolitiska uppfattningar aktivt hålla kommunfullmäktiges två största partier ute ur det centrala beslutsfattandet. Motivet från Alliansen har givetvis varit att inte ge Demokraterna en millimeter i förhandlingar om Västlänken.

Från Vänsterpartiet har syftet var att maximera inflytandet och samtidigt göra Socialdemokraterna irrelevanta de kommande fyra åren. Moderaterna och Vänsterpartiet kan troligen inte enas om mycket politiskt, utöver sin motvilja till Socialdemokraterna.

Priset för Alliansens maktskifte, som närmast kan liknas vid Faust pakt med Mefistofeles, var att få nyckeln till fyra år av politiskt styre från de tre partier man ligger längst bort ifrån politiskt. Men denna nyckel till makten är porös. Alliansen kommer lastas för samtliga politiska misstag i staden utan att ha makt att åtgärda dem.

Samtidigt kommer den Vänsterpartiledda oppositionen att bida sin tid och utgöra det huvudsakliga alternativet till det bräckliga borgerliga styret. De har på sikt givetvis inte minsta intresse av att hålla ett moderatlett styre av Göteborg under armarna. Men bråttom behöver vänstern inte ha. De kan vänta.

Med den nuvarande lösningen tvingar Vänsterpartiet Socialdemokraterna att ta ställning till en budget som S aktivt valt att inte medverka till. Här har Ann-Sofie Hermansson (S) gått ”all in” medan Daniel Bernmar (V) varit den tålmodige och förslagne. Han är utan tvekan den store vinnaren i sammanhanget. Alliansen vinner också, på något sätt, måste de resonera - även om segern kan visa sig bli en pyrrhusseger.