Spektakulärt om migration och integration

Karin Pettersson signalerar migrationspolitisk omprövning i dagens Aftonbladet. Angela Merkel och de tyska kristdemokraterna blev inte så framgångsrika i att hitta en lösning på EU-nivå som AB hade hoppats, och då blottlades till sist "en svaghet i argumentationen på denna ledarsida". Även i AB blev det tydligt att den kompromisslösa linjen var ohållbar. "Sverige kan inte på egen hand upprätthålla asylrätten", som Pettersson konstaterar. Å ena sidan förtjänar det en eloge; det är aldrig roligt att medge att man kört vilse. Å andra sidan hade det varit klädsamt med några ursäktande ord för all den galla som har strömmat från sidan.

I SvD gör Fredrik Johansson en intressant analys av Petterssons budskap. Han menar att det politiska målet har blivit att flytta striden från den kontroversiella och motsträviga migrationsfrågan till frågan om integration, som berör bostäder, löner och arbetsmarknad och som känns som betydligt mer hemtam och välbekant terräng för socialdemokratin. Att vinna gehör hos partikamrater i småkommuner för att det kommer 500 asylsökande på måndag är inte det lättaste. Att bekämpa lägre ingångslöner och kräva pengar till statliga byggprojekt kan man göra i sömnen.

Det ligger mycket i detta.

Samtidigt tycker jag att Johansson är aningen generös när han skriver att Pettersson gör "en spektakulär omsvängning" vad gäller migrationen.

Vad hon gör är att hon faller tillbaka på ett Facebookinlägg av statssekreteraren Erik Nilsson, som han skrev den 13 november i fjol kort tid innan regeringen stramade åt. I detta säger han att det är omöjligt för Sverige att hantera 10 000 asylsökande i veckan men också att Sverige klarar ett stort flyktingmottagande och att det är fullt realistiskt att "uthålligt" ta emot och integrera 100 000 - 150 000 människor per år. Hos Pettersson transformeras detta till att the sky is the limit visserligen är ohållbart men att "vi bör bygga kapacitet för att ta emot upp till 100 000 asylsökande per år". Det innebär att Pettersson väljer en stramare linje än statssekreterarens dåvarande, eftersom alla asylsökande inte beviljas uppehållstillstånd. Men bägge talar om historiskt sett väldigt höga nivåer. Det skulle bli utomordentligt omfattande asylinvandring även om Petterssons spektakulära omsvängning bleve verklighet.

Vilket i sin tur väcker en fråga. Vad har Nilsson för grund för att Sverige långsiktigt kan ta emot och integrera 100 000 - 150 000 personer om året? Det enda vi med säkerhet vet är att vi har haft mycket stora svårigheter med integrationen av de klart mindre grupper som hittills har kommit: att bidragsberoendet och det sociala utanförskapet är problem, att deras sysselsättning är klart lägre än hos inrikes födda eller EU-födda. Vad är det som ska göra att denna utveckling plötsligt vänds i sin motsats och att betydligt större dilemman kan klaras av på ett betydligt bättre sätt? Man kan tycka att Nilsson borde backa upp sin trosvissa åsikt med ett batteri ambitiösa och omvälvande förslag men i själva verket står han alldeles svarslös. Hans vision vilar bara på fromma förhoppningar.

Och detsamma gäller redaktören som har låtit sig inspireras av honom. Karin Petterssons artikel är fullständigt renons på seriösa förslag. Den avslutning som ska utgöra trumpetstöt blir mest som ett hjälplöst tut: "Om vi långsiktigt ska kunna stå upp för öppenhet och anständighet och ta emot fler flyktingar än andra länder, så måste både vårt mottagande och vår integrationspolitik fungera på ett annat sätt än i dag." Det handlar i ytterst allmänna ordalag om kraftigt ökade statsutgifter och tvärnej till reformer för flexibilitet - se Fredrik Johansson - och på stabilare grund än så behöver tydligen inte den nya migrations- och integrationspolitiken byggas.

Ska det gå bättre måste det gå bättre. Visst är det spektakulärt. Frågan är bara på vilket sätt.