Det våras för feminismen. För nu står det klart att även Kristdemokraterna kommer att få en kvinnlig partiledare och vi kan höra ljudet av ännu ett glastak som krossas.

Nu får de socialistiska feministerna akta sig. Med tre kvinnliga partiledare, varav en statsministerkandidat, i fronten kommer de bli akterseglade av oss borgerliga feminister. Vi tänker ta tillbaka både ordet feminism och lösningarna från vänsterfeministerna. Med sina omoderna krav på kvotering och mer fokus på kön istället för mindre, klassisk socialistisk politik förklädd till feminism och ett eget inmutat problemformuleringsprivilegium kommer kartan nu att ritas om. För feminism är inte fina ord, det är handling. Och nu kommer vi från höger.

Nu kommer vänsterfeministerna tvingas försvara varför en 50-årig manlig fackpamp är bättre som statsminister än en ung småbarnsmamma. Varför det största glastaket av dem alla inte ska krossas 2018. De kommer att tvingas argumentera varför ett regeringsalternativ dominerat av unga kvinnor inte är det feministiska alternativet. Alldeles utan kvotering - de har alla blivit valda av sina partier för att de var de bästa kandidaterna och inte för vad de har mellan benen. Som liberal feminist ser jag fram emot det.

Jag och alla andra feminister till höger vill nämligen att kön inte ska spela någon roll alls. Vi vill att alla människor ska behandlas som individer. Kanske kan det här tvinga de socialistiska feministerna att inse det? För hur ska de annars kunna argumentera för Stefan Löfven? Att det just när det kommer till statsminister handlar det inte om kön utan om individ?

Den vänsterpräglade feministiska debatten är full av sådana här medvetna tankevurpor. Ta till exempel det här med livslön. Kvinnor påstås ligga 3,6 miljoner kronor efter männen. Men siffran tar inte hänsyn vare sig till ålder, arbetstid, utbildning, yrke eller erfarenhet. Mycket ohederligt. En medelålders hjärtkirurg slås ihop med ett ungt deltidsarbetande vårdbiträde. Tar man hänsyn till dessa faktorer skiljer det istället 870 000 kr. Den siffran är inte heller okej, men den sjunker stadigt. I senaste rapporten från Medlingsinstitutet är den 0,5 procentenheter lägre än för ett år sedan.

En annan sak som inte hänger ihop med feminism är vänsterns envisa motstånd mot både rut och privata välfärdsföretag. Det är nämligen inte grundat i feminism utan socialism.

För det är just av feministiska skäl man ska vara för. Inga andra reformer har gjort så mycket för kvinnor på senare tid. Över 64 000 personer arbetar inom städbranschen och 64 % är kvinnor. Av företagarna är sju av tio kvinnor.

Rut har gjort svarta jobb vita och därmed gett utförarna försäkringar, yrkesstolthet, pensionspoäng och kvalificering till alla socialförsäkringar, som bygger på intjänad lön. Rut har också gett lågutbildade kvinnor och invandrare sitt första jobb - tre av fyra kommer från arbetslöshet.

Med konkurrensutsättningen av välfärden har de kvinnodominerade sektorerna vård, skola och omsorg lett till att kvinnor nu har fler än en arbetsgivare att välja på. Hela 54 % av företagen inom välfärden leds av kvinnor, jämfört med 28 % i övriga näringslivet. Av cheferna inom friskolor är 68 % kvinnor.

Två av målen för feminismen är jämn fördelning av makt samt ekonomiskt jämställdhet. Med rut och privata välfärdsföretag, båda branscher som historiskt är mycket kvinnodominerade, har vi uppnått stora feministiska vinster.

Som feminist hyllar jag dessa steg och jag hyllar att borgerligheten nu åker först i det feministiska framtidståget. De socialistiska feministerna lämnar vi kvar på perrongen.

För hur ska de annars kunna argumentera för Stefan Löfven? Att det just när det kommer till statsminister handlar det inte om kön utan om individ?

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.