Någon måste ha förtalat Dan P., ty utan att ha gjort något ont häktades en morgon. Inte ens Kafka kunde ha föreställt sig att den magiska teatern skulle äga rum i den plats vi så ofta kallar för verkligheten. Långt mindre än att det för en sådan häktning skulle krävas inte mindre än fem poliskonstaplar. Med andra ord kan Dan P. glädja sig åt ännu en skimrande framgång, Det förefaller ju som om han gör konst ”på riktigt”. Konsten, och därom råder en djup konsensus, skall vara överskridande, provocera (framför allt konstvärlden) och utmana maktelitens dryga konventioner. Den får också gärna kombineras med omvärldens surrealistiska missförstånd och småborgerlighetens fadda protester.

Mycket är sålunda tillstädes och Dan P. berättar på sin blogg att den som makten haver har reagerat för några av hans bilder. Bland annat återfinner vi ännu en gång den klassiska hängningsscenen med den legendariske Jallow Momodou. Jag kan inte se annat än att verket, nu i en helt annan och överraskande kontext, kan skänka intensivt liv till debatten om yttrandefriheten. Det har nämligen visat sig att den som sprider detta komplexa verk vidare är ingen annan än Momodou själv. Han visar upp bilden som en del av sitt politiska uppdrag och onekligen har vi här ett exempel på att konst kan påverka människor utanför konstvärlden. Momodous utställningsverksamhet uppmärksammades av flera twittrare som återgav bilden i dess visningssituation. Dan P., självfallet smickrad över detta oväntade intresse, publicerade bilddokumentet på sin blogg. Men även om han var smickrad (vilket jag antar att han borde vara) var han dessutom kränkt eftersom hans upphovsrätt nonchalerats. Detta hände sig i månaden mars men först nu har det sålunda varit möjligt att rekrytera den erforderliga polisstyrkan om fem man i utryckningstillstånd. Det är trots allt inga småsaker vi talar om: En häktning är en häktning är en häktning som skalden skulle ha serverat om denna mäktiga peformance.

En ytterligare bild har också betydande yttrandefrihetsvärde. Bilden är en kommentar till en gruppvåldtäkt på en i övrigt trivsam färja. Den springande punkten är att bilden är försedd med inte mindre än åtta blackface vilka dessutom beskrivs som ”niggers”. Sakligt sett är väl detta en korrekt deskription men frågan är dels om det kan vara kränkande för våldtäktsmännen att inrymmas i sådana, knappast upphöjande epitet och dels om det kan vara så att andra, i sammanhanget givetvis helt oskyldiga, känner sig (eller förmodas känna sig) utpekade.

Dessa frågor får överlämnas till juridiken vilken nogsamt må undersöka huruvida kontext har någon betydelse eller om enbart den affekterade evidenskänslan skall ligga till grund för omdömesförmågan ansträngning att nå ett sobert resultat. Antagligen finns det all grund till att åberopa Kritik der Urteilskraft.