Farsan växte upp i närheten där, och när jag var liten fick jag ofta höra av mina ganska stränga fastrar; Om man sjunger när man äter, så kommer det en gubbe ifrån Säter.

Alltså om man sjöng vid matbordet så var man lite eljest i huvet och då var ens enda plats i tillvaron hispan, sinnessjukhuset. Dårhuset som låg där så vackert vid sjöstranden.

Jag går ofta längs stranden där bort mot golfklubben. Uppåt skogen växer en tät och tuktad granhäck. Den har under decennier dolt namnlösa gravar för alla dom…. som sjöng när dom åt.

Nu pågår ett arbete för att återupprätta dessa människors identitet, man försöker namnge gravarna med hjälp av register och så sätta upp kors med namn och årtal.

Det är väldigt bra.

Den svenska psykiatrin bär på en mörk historia av övergrepp.

Min första erfarenhet från arbetslivet var just inom psykiatrin, jag fick som 16-åring jobb på Långbro Sjukhus utanför Stockholm, på en avdelning för kronsikt schizofrena. Jag fick städa och dela ut mat.

Jag fick i demokratisk anda sitta med på mötena med avdelningsläkaren och vårdpersonalen, det gjordes upp vårdplaner för trasiga människor, det talades om barndomen som för dom allra flesta patienter varit svår, och dess betydelse för hur dom mådde nu.

För mej en väldigt grundläggande lärdom.



Då höll sjukhuset på att tömmas, man hade förhoppningsfulla planer på att människor som var sköra psykiskt skulle integreras i samhället och arbetslivet och åtnjuta öppenvård.

Det fanns en stark tro på att man med hjälp av terapi och mänskliga möten kunde bota mycket psykiskt lidande.

Det olyckliga var att avvecklingen kom samtidigt som dom nyliberala vindarna började blåsa, med New Public Management som modell för vården, alltså att man långsamt började göra sej av med personal och söka sej till billigast möjliga lösningar, speciellt bland patientgrupper som inte kunde göra sina röster hörda.

Resultatet av det ser vi nu på Stockholms gator, men det skulle sett ännu värre ut om det inte hade funnits droger. Eller psykofarmaka om man så vill, legala droger.

Jag har en hel del kompisar som går på olika former av legala droger för att klara av sin vardag. En del av dom har i vuxen ålder fått en ADHD-diagnos, och jag vet att jag nu drar på mej deras ogillande med det jag ska skriva: det är faktiskt tjack som dom får i sej.

När jag var i mina sena tonår så tog jag vid några tillfällen ett amfetaminliknande preparat som hette Bustaid. Bubbar kallade vi det.

Det var amfetaminet som var den aktiva substansen i det och man mådde superbra på det. I några timmar. Men det är faktiskt inget vidare att knarka, och jag såg i min omgivning snabbt att om jag ville få ett hälsosamt och lyckligt liv så var det nog bäst att ge fan i det.

Nu delas amfetaminliknande preparat ut till mina kompisar, och till deras barn. I väldigt låga doser och under läkarkontroll.



Och den ökande konsumtionen av psykofarmaka har gjort att vårdavdelningar för till exempel demens och psykiatriska åkommor numera inte alls är dom skrikande armageddon-korridorer som fanns fram till 80-talet.

Det är tyst och fint.

Förhållandevis lugnt och fint på Stockholms gator också, tiggarna sitter diskret med sina pappersmuggar vid husväggarna, pundarna gömmer sej för polisen i buskagen.

Men; läkemedelsindustrins enorma makt över människors liv har ökat enormt.

Kompisarna känner sig befriade, dom blir arga när jag kallar deras mediciner för tjack, dom är nöjda med sina diagnoser. Livet har blivit överblickbart och hanterligt, vem är då jag att komma och ifrågasätta hela fundamentet för deras lugn?

Jag kan ändå inte låta bli att tänka att det är ett vattentätt fängelse som börjar byggas runt dom, eller oss snarare, ett system som har sina egna fångar som sina främsta försvarare.

Om man ska få stöd och extra resurser till en bråkig unge i skolan idag är det bäst att ungen får en diagnos, då sätts det in stöd. Alla blir då glada och nöjda, det finns plötsligt människor som bryr sej, föräldrarna pustar ut, inga problem i familjen har med detta att göra. Alltså ingen skuld. Och det vet jag av egen erfarenhet att det inte är nåt bra med skuld i mellanmänskliga relationer.

Så alla är glada och nöjda, nu vet jag inte om ungarna är det, har aldrig hört nån av dom uttala sej om det, men dom vuxna är det i alla fall, även dom vuxna som själva fått ADHD-diagnos.

Och jag förstår det och får otroligt svårt att överhuvudtaget ifrågasätta detta.

Den senaste tidens angrepp på den uppfattning som rådde när jag jobbade på Långbro, den psykodynamiska uppfattningen att människors mående i hög utsträckning har att göra med vad man upplevt, speciellt som liten, har inte mötts av speciellt starkt motstånd.

Dan Josefssons utmärkta bok om det sektliknande gäng på Säters sjukhus som kanhända feldiagnosticerade Thomas Quick och hans glömda minnen har gjort att man nu glatt förkastar idén om att bortträngda upplevelser skulle spela roll för hur folk mår.

Vilket jag tror är både fel. Och enormt farligt.



Och om man ifrågasätter hela den här kemiska festen som pågår, där inga frågor ska ställas om vad som hänt människor, eller om hur relationer mellan patient och hans/hennes omgivning ser ut; då får man räkna med att bli ihopkletad med virrhjärnorna i scientologerna, som påstår att läkemedelsindustrin har tagit över världen.

Det vill jag inte påstå.

Jag vill bara säja att jag tror fortfarande det är otroligt viktigt för den allmänna psykiska hälsan i samhället att man behandlar barn som människor och inte bara nån slags kostnad som snabbt och effektivt ska göras om till effektiva och välfungerande arbetstagare och konsumenter.

Och att man inte snabbt förklarar alla störningar i denna process med kemiska eller genetiska defekter.

Som man gör nu.

Men det är klart, tyst och skönt är det.



Stefan Sundström



