Sandsynligheden for at komme i job er stort set den samme for indvandrere, der modtager den højeste arbejdsløshedsunderstøttelse og for indvandrere, der slet ikke modtager arbejdsløshedsydelser.

Det viser en ny ph.d.-afhandling af Anna Diop-Christensen fra Aalborg Universitet og Luxembourg Institute of Socio Economic~Research, der sammenligner data fra 12 forskellige EU-lande. Og som Anna Diop-Christensen på den baggrund konstaterer i Ugebrevet Mandag Morgen:

»Hovedforklaringen på den høje arbejdsløshed blandt indvandrere i de skandinaviske lande er sandsynligvis ikke, som det ofte bliver antaget, at vi har generøse sociale ydelser. Så at skære i ydelserne vil ikke få flere i arbejde.«

En stor del af Folketingets partier mener, at man bør sænke de sociale ydelser for at få flere indvandrere i job. Eksempelvis skrev Joachim B. Olsen fra Liberal Alliance i juli 2014, at »de sociale ydelser i Danmark er så høje, at de er med til at ødelægge integrationen ved at presse indvandrere fra tredjelande ud af arbejdsmarkedet«. Og i december fremlagde Venstre sit seneste integrationsudspil, der genindfører starthjælpen i en ny version, så flygtninge skal starte livet i Danmark med 5.839 kroner om måneden før skat, plus muligheden for et uspecificeret »forsørgertillæg«. I dag får enlige flygtninge over 30 år 10.689 kroner om måneden før skat, og forsørgere får 14.203 kroner.

Men det er ikke manglende motivation, der holder indvandrere uden for arbejdsmarkedet, mener Henrik Andersen, der forsker i indvandrere og arbejdsløshed på Kora, Det Nationale Institut for Kommuners og Regioners Analyse og Forskning.

»Der er sprogbarrierer, diskrimination og manglende kvalifikationer. Spørgsmålet er, om økonomiske incitamenter rykker ret meget. Det lyder ikke som den rigtige vej at gå,« siger han.

Sproget blokerer

Forskningsleder på SFI, Jørgen Søndergaard, mener ligeledes, at lavere sociale ydelser vil have en »meget lille effekt« på beskæftigelsen. Han peger på, at den største barriere mellem indvandrere og job er de høje lønninger på det danske arbejdsmarked, hvor også ufaglærte tjener en høj timeløn. Mange indvandrere er simpelthen ikke den høje løn værd, siger han.

»Der er f.eks. mange indvandrerkvinder, der ingen uddannelse og ingen erhvervserfaring har; og mange taler dårligt dansk. Stiller man en arbejdsgiver over for valget mellem en person med dét sæt kompetencer og én, der har erfaring, er opvokset i Danmark og taler dansk, så er det ikke mærkeligt, hvad arbejdsgiveren vælger,« siger Jørgen Søndergaard. Han peger på, at når mange indvandrere starter mindre virksomheder – f.eks. en kiosk eller et pizzeria – er det et eksempel på, at de er motiverede for at arbejde, men ikke har de rette kompetencer til at få job som lønmodtagere.

I sin ph.d.-afhandling peger Anna Diop-Christensen på, at det er lettest for indvandrere at få job i lande, hvor »efterspørgslen efter ufaglært arbejdskraft er høj«.

Den liberale tænketank Cepos har tidligere talt for at indføre en såkaldt indslusningsløn på 70 kroner i timen for personer med dårlige kvalifikationer for at give dem lettere adgang til arbejdsmarkedet. Efter tre år skal lønnen så vokse til overenskomstniveau.

Jørgen Søndergaard er positiv over for ordningen, men forudsiger, at fagbevægelsen vil stritte imod.

Fattigdom og marginalisering

Hvis man alligevel vælger at beskære de sociale ydelser for at få flere indvandrere i job, kan det have uønskede effekter, frygter arbejdsmarkedsforsker på Aalborg Universitet Flemming Larsen. Erfaringerne viser nemlig, at kun de stærkeste indvandrergrupper har mulighed for at reagere på de økonomiske incitamenter, der bliver givet. Resten bliver fattigere.

»Det er især marginaliserede indvandrere, der rammes, hvis man skærer i ydelser. Derfor kan man nemt gøre ondt værre og få folk endnu længere væk fra arbejdsmarkedet,« siger han til Mandag Morgen.

Erfaringerne fra starthjælpen, der blev indført i VK-regeringens Udlændingepakke i 2002 og afskaffet af SSFR-regeringen i 2011, viser netop dette. I en rapport fra 2012 konkluderer Rockwool Fonden, at »starthjælpsflygtningenes levevilkår præges af fattigdom«, og Center for Alternativ Samfundsanalyse beskrev i 2011, at »den langvarige starthjælpsydelse modvirker flygtninges og indvandreres integration i det danske samfund«.

Starthjælp fik godt nok andelen af flygtninge, der var i job til at stige fra 9 til 14 pct., men som Rockwool Fonden skriver i sin analyse af starthjælpens effekt: »Det politiske spørgsmål er naturligvis, om fem mere i beskæftigelse ud af hver 100 er tilfredsstillende efter halvandet år. Effekten skal holdes op mod de omkostninger, der er ved, at ganske mange familier lever på en nedsat ydelse i mange år.«

Både Anna Diop-Christensen og Henrik Andersen peger desuden på, at de job, indvandrere presses til at tage via økonomiske incitamenter, ofte er midlertidige.

»Tit er kvaliteten af beskæftigelse, der kommer fra økonomisk pisk, ikke så høj. Det er ikke permanent beskæftigelse. Der er en eller anden form for dårlig match mellem arbejdstager og jobbet, som gør, at beskæftigelsen ikke varer,« siger Henrik Andersen.

I sin afhandling har Anna Diop-Christensen også undersøgt effekten af den såkaldte 300-timers-regel, som blev indført samtidig med starthjælpen i 2002. Konklusionen er, at 300-timers-reglen hverken gavnede den enkelte indvandrers jobmuligheder eller samfundsøkonomien.

Ifølge Finansministeriet kunne det offentlige tjene 23 mia. kroner om året, hvis indvandrere fra ikke-vestlige lande havde samme beskæftigelsesmønster som personer med dansk oprindelse.