Rød blok og DF indgik i 2014 en politiske aftale om en togfond. Fonde har normalt mange penge men ikke togfonden, og DF har endda fortrudt aftalens konsekvenser i Vejleområdet. Som afledningsmanøvre for aftalens ringe levedygtighed har de fem partier nu indgået en ny aftale, men nu kun for en første etape. På et nyligt pressemøde skulle broderskabets fortsatte sammenhold og handlekraft sættes i scene som modvægt mod regeringens trafikpolitik. Men reelt var der tale om, at aftalepartierne bortrangerede de stort tænkte planer. Der mangler ganske enkelt alt for mange milliarder.

Togfondens aftalepartier, repræsenteret ved Andreas Steenberg (R), Kim Christiansen (DF), Nicolai Wammen (S), Henning Hyllested (EL) og Karsten Hønge (SF), præsenterede d.7. september 2017 ved et fælles pressemøde en ”ny” politisk aftale om Togfonden.

Fotos: Folketinget.dk





Cigarkasseøkonomi var noget, man i gamle dage måtte ty til, hvis indtægten i en familie var så beskeden, at der skulle være ekstra sikkerhed for penge til husleje, mad og tøj. Pengene blev lagt i dertil indrettede cigarkasser, og så var der styr på økonomien. Rød blok og DF genoplivede i 2014 systemet - ganske vist med modsat formål. Pengene i deres cigarkasse skulle ikke bruges til de nære nødvendige opgaver men til en drømmevision om jernbanen i Danmark. Genoplivningen blev kædet sammen med, at man ude i Nordsøens oliefelter havde fundet - troede man - 28,5 mia. upåagtede afgiftskroner, og de skulle durk ned i cigarkassen.

Krybestrøm udenom statskassen

Aftalepartierne vidste nemlig alt for godt, at hvis de mange penge først kom ind i statskassen, ligesom alle andre skatter og afgifter, så ville der være en hel del påtrængende behov, der nok kunne konkurrere med drengedrømmenes Märklin-fascination. Oliepengene skulle derfor kanaliseres helt udenom konkurrerende behov som eksempelvis ungdomsuddannelser, udbygning af forsvaret, sygehuse, ældresektoren osv. for slet ikke at tale om muligheden for skattelettelser.

Pengene skulle primært bruges til at gennemføre timemodellen, hvis hovedbestanddel var to timers køretid mellem København og Aarhus. Her havde man i forvejen haft fingrene dybt nede i Storebæltsbroens billetkasse til at medfinansiere andre baneprojekter så som København – Ringsted, der også er en del af timemodellen.

Musefældeklausulen

Men kunne partierne nu være sikre på, at der i virkelighedens verden rent faktisk ville komme hele 28,5 mia. kr. i kassen? Nej, det kunne de ikke, så derfor indførte de en musefældeklausul om, at skulle der komme til at mangle penge, så ville aftalepartierne sørge for, at cigarkassen blev fyldt op fra statskassen. Så ikke bare fravalgte de at se på de mulige alternative anvendelser af de 28,5 milliarder, hvis altså pengene overhovedet var der. De fravalgte også at overveje, hvilke andre statslige opgaver og funktioner der i givet fald skulle reduceres for at lukke et eventuelt hul i fonden. Det var således en aftale for dobbelt lukkede øjne!



Musefældeklausulen var eksempel på, at aftalepartier grundliggende har dyb mistillid til hinanden, så de sørger altid for at brænde alle broer bag sig, så intet parti kan løbe fra en aftale, uanset hvor meget forudsætningerne senere måtte ændre sig.

Tre grundstødninger i rap

Men nu er timemodellen i den grad løbet ind i problemer. For det første manglede der hele 15 mia. kr. i cigarkassen, og for det andet kan DSB, der selv i sin tid lancerede timemodellen, ikke længere se idéen med den. Den passer nemlig skidt i forhold til DSB’s egne planer om indkøb af nyt rullende materiel. Men værre er det, at DF har pådraget sig en slem kattepine i Vejle og nærmeste omegn.

Thulesen Dahl er nemlig kommet til at love sine vælgere der, at der skal bygges en jernbane mellem Vejle og Billund. Men timemodellen afkobler desværre banen gennem Vejle, fordi time-togene skal ud at køre på en helt ny milliarddyr jernbanebro over Vejle Fjord langt væk fra og højt hævet over Vejle by. Så koblingen mellem Billundbanen og timebanen er p.t. et puslespil, hvor de afgørende brikker ikke findes. DF har derfor været nødt til forsigtigt at antyde – det er jo en ubrydelig aftale – at man måske heller ikke holder fast i timemodellen, som jo - en passant - var hele rationalet bag togfonden. Sikke dog et gedigent rod for de stakkels aftalepartier!

Ikke tabe ansigt

Det er jo en skamplet på folkestyrets grundidé – altså ekskl. folket men alene forstået som politikernes eget selvbestaltede aftalekodeks – hvis en så stort tænkt vision alligevel falder på virkelighedens alter. Det er i det lys, vi skal se den nye politiske aftale. Dybest set er den helt overflødig, for partierne har allerede i den gamle fastlagt, at mangler der penge, så tages de bare fra andre formål på finansloven.

De har endda været beskedne med kun at hente to milliarder og endda fra en anden af deres egne cigarkasser. Den blev skabt som konsekvens af, at betalingsringen i København i sin tid måtte opgives. Betalingsringen skulle have flyttet bilister over i den kollektive trafik, men det blev der jo ikke noget af, så i stedet satte de nogle milliarder til side til styrkelse af den kollektive trafik. Og det var nok mere et forsøg på at komme ud af fadæsen med skindet på næsen, end det var grundlag for handling, for pengene står der ubrugte endnu. Men altså intet nyt der kræver en ny aftale, så hvorfor alligevel?

Udvortes medicin til indvortes brug

Den nye aftale skulle se ud som et slag i ansigtet på regeringen. Og dele af pressen hoppede på den. F.eks. skrev Kristeligt Dagblad, at det var en ”ydmygelse af regeringen”. Men til Jyllands-Posten udtalte transportminister Ole Birk Olesen: ”Jeg glæder mig over, at partierne bag Togfonden DK begynder at tage konsekvensen af, at der mangler ca. 15 mia. kr. i fonden. Partierne flytter nu penge fra luftige projekter i deres ”Aftale om bedre og billigere kollektiv trafik” til at gennemføre nogle mere solide projekter i togfonden. Eksempelvis elektrificeringen af hovedstrækningerne i Jylland og banen til Kalundborg.”



Husk kropssproget

Realiteten er, at aftalepartierne har erkendt, at deres oprindelige aftale om togfonden er helt urealistisk – pengene mangler ganske enkelt. Dertil kommer, at DF skal ud af sin ømme Vejle-klemme. Uanset adskillige brændte broer er det således ikke muligt for partierne at holde liv i aftalen. Men hvad gør man så, så det ikke bliver netop den historie, der tager rampelyset? Man laver en ny aftale mellem de samme partier om de penge, der dog trods alt er i cigarkassen og lægger to mia. kr. oveni. Alle er glade – selv regeringen! Det var et flot indstuderet og godt camoufleret pressestunt, men kropssproget hos de fem afslørede tydeligt, at det ikke var en vinder- men en exitstrategi ud af den oprindelige aftale.

Viel Geschrei und wenig Wolle

Nu skal regeringen så indregne de to milliarder i finansloven. Det gør den ganske givet med største glæde, for pengene blev i sin tid disponeret under rød regering til formål, der ikke havde blå bloks støtte. At de to milliarder så ikke skal bruges i Hovedstadsområdet for netop at kompensere for, hvad betalingsringen skulle have udvirket, viser jo desværre med al ønskelig tydelighed, at politikerne ikke arbejder med klare mål men med symbolprojekter og drillerier for andre folks milliarder til stor skade for det danske samfund.