I 15 år arbejdede jeg teoretisk og praktisk med det, der i dag benævnes nation building. Jeg var bl.a. i Rusland umiddelbart efter Murens fald, i Mellemamerika under fascistiske regimer og i kommunistdelstaten i Vestbengalen. Alle steder kæmpede befolkningerne på forskellig vis med at få kontrol over deres skæbne efter systemiske kollaps.

Undervejs i mine rejser lærte jeg en del både teoretisk og praktisk om den udvikling, der sker, når gammelkendte politiske eller økonomiske systemer sættes under pres og til sidst bryder sammen.

Nogle steder var overgangen til noget nyt relativ rolig. Man dannede nye fællesskaber i stil med dem, vi kender fra andelsbevægelsen i Danmark. Andre steder gik det mere voldsomt for sig, og oprørerne greb til våben.

I mit arbejde i Indien oplevede jeg det systemiske kollaps og undertrykkelsen lidt for tæt på. Jeg reagerede som bekendt ved at deltage i beskyttelsesanstrengelserne af lokalbefolkningen.

Disse anstrengelser har siden givet mig en række tilnavne lige fra terrorist til frihedskæmper. Politiken kaldte mig sågar ’revolutionsromantiker’ — det stødte mig næsten mere end at blive kaldt terrorist. En revolutionsromantiker er sådan en, der tror, at han kan ændre verdens gang med magt, fordi han tror, han har en bedre vision for fremtiden end alle andre. Det ligger mig meget fjernt.

Det betyder dog ikke, at jeg ikke vil fastholde, at våben kan komme på tale som en vigtig del af et oprør. Min pointe er blot, at væbnet opstand aldrig bør være første skridt i en forandringsproces.

Forandring skabes helt lavpraktisk. Man smøger ærmerne op og forsøger at indrette et ordentligt liv for sig og sine, mens systemerne kollapser omkring en.

Våbnene kommer først ind i billedet, hvis man oplever, at mennesker med magt og med egeninteresse i status quo bruger deres magt til at undertrykke de fremskridt, man har skabt. Det var nøjagtig, hvad jeg oplevede i Indien. I en sådan situation har man ret til at beskytte sig og sine mod overgreb og om nødvendigt gribe til våben. Måske er det det, vi ser udfolde sig i Egypten i disse dage?

Danske ressourcer

Den situation er vi heldigvis lysår fra i Danmark. Det betyder imidlertid ikke, at vi er fri for systemiske udfordringer. Vi står over for i hvert fald tre af slagsen: En bobleøkonomi, der er bristet, en økologisk udfordring, der kræver store omlægninger, og store psykologiske problemer på grund af et alt for ensrettet materialistisk livsmål.

Umiddelbart har vi meget at bygge videre på i mødet med udfordringerne: Vi er gode til at samarbejde, og andelstankegangen er en grundlæggende del af vores historie. Den kan blive selve omdrejningspunktet i forsøget på at skabe en god fremtid for vort land.

Men hvis forsøgene på at skabe nye løsninger modarbejdes, opstår faren eller nødvendigheden for oprør. Spørger man sig selv, om der er et oprør på vej i Danmark, gives svaret altså af, hvad vi gør for at møde de udfordringerne, vi står overfor — og om magthaverne kan skabe det manøvrerum og den frihed, der skal til, for at vi kan løse problemerne.

På det økonomiske område er det ikke svært at se, at politikerne har mere end almindeligt svært ved at skaffe handlerum. Statsminister Helle Thorning-Schmidt har som nyvalgt statsminister måttet berolige markederne, så Danmark fortsat kan låne penge til priser, vi kan betale. Hendes manøvre var styret af et usikkert markeds kreditvurdering af Danmark. Markedets behov kommer altså før politikken. Dermed står det klart, at det nuværende økonomiske system ikke giver Danmark kontrol over sin egen økonomiske skæbne.

Samtidig har det nuværende ustabile og centraliserede økonomiske system skabt et modsætningsforhold mellem det såkaldte Udkants-Danmark og hovedbyerne. Den kløft kan vise sig at være et alvorligt handicap for evnen til at finde det fælles fodslag, der er nødvendigt for at komme godt igennem de nødvendige forandringer.

Holdbare løsninger, tak

Med spekulationsboblens kollaps er der opstået bred debat om, hvordan vi skal styre uden om de økonomiske faldgruber i fremtiden.

P.t. diskuteres hjælpepakker og reguleringsmekanismer som svaret på det økonomiske morads. De mest progressive taler om at indføre en wealth cap, som skal sikre, at rigdommene fordeles mere ligeligt.

Problemet er, at alle disse forslag er defensive. De giver intet bud på fremtidens økonomiske syntese. De frigør sig ikke fra de hidtidige økonomiske forestillinger. De tager ikke hul på spørgsmålet om, hvordan man kan skabe en nye og mere holdbare økonomiske systemer. De formår med andre ord ikke at ride forandringspresset af.

Meget tyder imidlertid på, at danskerne selv er begyndt at søge nye løsninger i det små. Vi oplever en bevægelse imod en mere decentral og selvbærende tankegang; bofællesskaber er blevet mainstream; kvarterer, landsbyer og øer er blevet meget mere selvbevidste, ikke mindst når det gælder om at skabe kontrol over deres egen økonomiske skæbne. Man rykker sammen for i fællesskab at tage kontrollen.

De forandringer er til at få øje på — selv i områder, der traditionelt er skammet ud for at gå i den modsatte retning.

Det viser et nyligt eksempel fra Nørrebro. Samtidig med at Blågårdsgade i Ekstra Bladet blev udråbt som styret af sharialov, gik NCC i gang med at lægge fjernvarme i området. Håndværkerne var lidt bange, inden de kom i gang — aviserne talte jo deres tydelige sprog. Men efter et par uger måtte de indrømme, at det var nok det hyggeligste sted, de nogensinde havde arbejdet. Cafeejere delte kaffe ud, grønthandlere spædede til frokosten, alle hilste og talte pænt til hinanden.

Beboerne i Blågårdsgade, Jægersborggade og mange andre områder har fundet hinanden og organiserer sig selv, hilser på hinanden, passer på hinanden, skaber lokaliseret økonomisk vækst.

Det kan være spirerne til et helt nyt Danmark. Revitaliseringen af andelstanken, de netværksbaserede aktiviteter, økologiske landbrug, der sælger direkte til nærmarkedet, er alle udtryk for en lokal selvbevidsthed, vi ikke har set i Danmark i flere generationer. Trods politikernes manglende evne til at tæmme markederne kan danskerne altså glæde sig over, at de har evnen og værktøjerne til at skabe stabil lokaliseret vækst.

Mentalitetsskifte

Jeg har boet i Danmark i 15 år, hvor der ikke har været den store interesse for at arbejde med alternativer til det bestående. Men nu, hvor en række bærende systemer er voldsomt under pres, vælter initiativet frem.

Jeg går og drømmer om, at resultatet kan blive et stille, dansk oprør. Et oprør, hvor menneskelige relationer baseres på tillid, hvor vi ser vores rolle på jord mere som hyrder end herremænd, og hvor en overordnet, mere langsigtet forståelse af, at økonomi- og governance magtbaserne skal afbalanceres med det fælles.

Det fælles skal forstås som de uformelle lokaliserede netværk, som traditionelt har styret alt for vores natur, vores lokalsamfund, vores ressourcer og meget mere, men som i de senere generationer er blevet skubbet til side af økonomi og centraliseret governance.

Vi har i Danmark lige været igennem 10 år med meget lidt tvivl på egen formåen. Den gamle patriarkalske tilgang er blevet båret frem og det midt i en tid, hvor netop den er under afvikling.

I dag er vi begyndt at tvivle lidt mere. Måske er vi ligefrem ved at sige farvel til både venstreorienteret revolutionsromantik og vestlig magtarrogance.

Der er i hvert fald tegn på, at mudderkastning er ved at blive erstattet af en no-nonsens forretningsmodel tilgang til problemerne: Ford har bygget en ’cradle to cradle’-fabrik med meget billig drift, bedre arbejdsmiljø og nul miljøbelastning. På græsrodsplan formuleres nye universelle kulturelle værdier. Ordene er forskellige, men sigtet er det samme. Vi søger det nødvendige sprog til at beskrive det paradigme, vi intuitivt ved, vi er på vej ind i.

Jeg kunne blive ved med denne liste, nøjagtig som jeg vil vædde en god middag på, at du ville kunne lave en lignende liste. Vi mangler bare at finde formen for, hvordan vi kan diskutere og formulere vor fælles liste.

Vores demokratiske processer er kørt så meget af sporet, at de reelt ikke beskæftiger sig med det, vi alle godt ved, de burde — jf. Helle Thornings kamp for at vinde markedets tillid.

Derfor er det altafgørende spørgsmål, om vi kan blive enige om, hvilke løsninger vi skal satse på, og om de kan blive effektueret hurtigt nok. Hvis ikke kan vi let ende med panikreaktioner, og den slags har det med at være farlige.