Lad os bombe den muslimske verden – den hele. For at redde den fra sig selv. Er dette ikke ret beset den eneste moralsk konsistente strategi? Hvorfor stoppe ved Islamisk Stat, når Syriens regering har myrdet og torteret så mange? Dette var trods alt sidste års moralske imperativ. Så hvad har ændret sig? Hvad med at dronedræbe Iraks shiamilitser? En af disse udvalgte sig i juni 40 tilfældige mennesker på Bagdads gader og myrdede dem, alene fordi de var sunnier. En anden massakrerede 68 mennesker i en moské i august. Shiaekstremister taler nu om den »udrensning«, de vil bedrive, når IS først er besejret. Som en ledende shiamuslimsk politiker advarer: »Vi er ved at skabe shiamuslimske al-Qaeda-lignende grupper, lige så radikaliserede som de mest militante sunnitiske grupper«.

Hvilke humanitære principper byder os at standse her? I Gaza i år blev 2.100 palæstinensere nedslagtet. Og ikke kun Hamas-krigere, men også personer, der søgte ly på skoler og hospitaler. Må svaret på disse grusomheder ikke være luftkrig mod Israel? Og hvordan kan vi moralsk forsvare, at vi ikke for længst har fjernet det iranske præstestyre? Mohsen Amir-Aslani blev i sidste uge hængt i Iran, fordi han havde gjort sig skyldig i at »nytænke religionen«. Hans brøde: at antyde, at beretningen om profeten Jonas i Koranen var symbolsk og ikke bogstavelig. Og skal ikke også Pakistan smage vores militære humanismes bomber? Her afventer en ældre mand og britisk statsborger, Mohammed Asghar, der lider af paranoid skizofreni, sin henrettelse i lighed med andre ’blasfemikere’. Hans brøde: Han tror, han er en hellig profet. En fangevogter har allerede skudt ham i ryggen.

Tiden nærmer sig

Er det ikke på tide at sprænge Saudi-Arabien i luften? Her har man trods alt i indeværende år halshugget 59 mennesker for lovovertrædelser så sære som utroskab, trolddom og hekseri. Det ultraortodokse kongerige har længe truet Vesten mere, end IS gør i dag. I 2009 advarede Hillary Clinton i et hemmeligt notat om, at »midler fra Saudi-Arabien stadig udgør en væsentlig finansieringskilde for al-Qaeda, Taleban og andre terrorgrupper«. I juli kunne Sir Richard Dearlove, forhenværende chef for MI6, afsløre, at prins Bandar bin Sultan, som indtil for nylig var leder af den saudiarabiske efterretningstjeneste, engang erklærede over for ham: »Den tid nærmer sig i Mellemøsten, Richard, hvor shiaerne må anråbe Gud om hjælp – vi er over en milliard sunnier, der har fået nok af dem.« Den støtte, som igennem prins Bandars embedsperiode har tilflydt sunniekstreme militser i Syrien fra Saudi-Arabien, anses af iagttagere for at have bidraget afgørende til Islamisk Stats hastige opkomst. Men hvorfor slå til mod datterselskabet og skåne moderselskabet?

De humanitære argumenter, som skal retfærdiggøre luftkrigen mod Islamisk Stat, må da, hvis vi skal være konsistente, således også forpligte os til at tæppebombe hele Mellemøsten og Vestasien. Men er dette virkelig metoden til at befri befolkningerne i disse regioner fra den jammerdal, de bebor?

Mord og undertrykkelse

Resultaterne er ikke prangende. Barack Obama har nu bombet syv overvejende muslimske lande, hver eneste gang under påberåbelse af moralsk nødvendighed. I Libyen, Irak, Pakistan, Afghanistan, Yemen, Somalia og Syrien har dette kun styrket jihadgrupperne, ført til øget forvikling af konflikterne og skabt endnu mere kaos, mord, undertrykkelse og tortur. Vestens morderengle har ikke kunnet fordrive alt ondt fra jordens overflade.

Nu har vi så et nyt bombemål og en ny grund til at lade det regne ned fra himlen med vores barmhjertighed. Med lignende chancer for succes. Indrømmet, IS har en modbydelig dagsorden og begår de mest horrible skændselsgerninger. De myrder og torterer, terroriserer og truer. Som Obama siger, er IS »et dødens netværk«. Men kun et blandt mange andre dødsnetværk. Og hvad værre er: At invitere til et vestligt korstog var præcis, hvad IS ønskede sig.

Obamas bombninger har allerede bragt IS og Jabhat al-Nusra, en førhen rivaliserende milits med bånd til al-Qaeda, sammen. Over 6.000 krigere har sluttet sig til IS, siden bombardementerne begyndte. De lod hovederne af halshuggede ofre dingle foran kameraer som lokkemad for vores kampfly. Og vores regeringer var dumme nok til at bide på.

Svaret er bomber

Hvad, hvis bombardementerne lykkes? Hvad nu, hvis – og det er et stort hvis – vi får knust IS, hvad så? Ja, så vil det næppe vare længe, før vi hører om shiitiske dødspatruljer, og vores moralske pligt bliver da også at tilintetgøre dem, og med dem alle de tilfældige civile, der måtte komme i vejen. Målene varierer, politikken ligger fast. Pyt med spørgsmålet, svaret er altid bomber. I fredens navn og for at redde menneskeliv fører vores regering evig krig.

Og mens bomberne falder, har vi og vore alliancepartnere travlt med at forsvare de andre dødsnetværk. USA’s regering nægter stadig – skønt Obama har lovet det – at frigive 28 hemmeligstemplede sider fra et kongresudvalgs undersøgelse af angrebene mod USA 11. september 2001, der angiveligt dokumenterer saudiarabisk meddelagtighed. I 2004 begyndte det britiske bagmandspoliti, Serious Fraud Office, at efterforske beskyldninger om, at saudiarabiske ministre og deres mellemmænd var involveret i massiv bestikkelse omkring det britiske selskab, BAE Systems, verdens tredjestørste våbenproducent. Men netop da afgørende beviser skulle offentliggøres, greb Tony Blair ind for at standse al videre efterforskning. Den største påståede modtager af returkommissioner var ingen anden end prins Bandar, der skal have modtaget 1 milliard pund i hemmelige betalinger fra BAE.

Hver gang vores væbnede styrker har bombet eller invaderet muslimske nationer, har de gjort livet værre for dem, der bor der. De områder, hvor vores regeringer har interveneret mest, er i dag dem, der lider mest under terrorisme og krig. Og dette er hverken tilfældigt eller overraskende.