Den dom, som Retten på Frederiksberg den 19. november afsagde i sagen mod den tidligere senioranklager Trine Sorgenfri, er på mange måder principiel. Så vidt vides er det første gang i danmarkshistorien, at der føres en retssag mod en anklager for at have medvirket til falsk forklaring for retten og for forsøg på påvirkning af vidner, og derfor har dommen været afventet med stor interesse. Meget kort fortalt blev Trine Sorgenfri dømt for at have løjet for Østre Landsret, men frikendt for forsøg på påvirkning af vidnerne – som synes at være det, som hendes løgne skulle dække over.

Her godt en måned senere er det dog andre aspekter, som flere jurister har undret sig mest over, først og fremmest at anklageskriftet fra Rigsadvokatens side blev så kraftigt beskåret i forhold til, hvad Den Uafhængige Politiklagemyndighed (DUP) tidligere havde fundet frem til. Konkret fra 14 anklagepunkter til kun fem.

»Tilskæringen af tiltalen i forhold til indstillingen fra DUP kan bestemt godt forekomme overraskende, når man sammenligner de enkelte forhold. Når en påtaleundladelse ikke hviler på et overbevisende grundlag, efterlades man let med indtrykket af, at anklagemyndigheden har varetaget rollen som domstol,« lyder kommentaren således fra professor i strafferet ved Københavns Universitet Jørn Vestergaard.

Med andre ord har anklagemyndigheden ved at fravælge ni anklagepunkter næsten fungeret som en domstol.

Som det senere skal fremgå, har også procesretsprofessor emerita Eva Smith undret sig. Det samme har det tidligere folketingsmedlem Preben Wilhjelm, der har en ph.d. i strafferetspleje, og som for nylig har skrevet bogen Kampen for retsstaten i anledning af hundredåret for retsreformen i 1919.

Da Nordlys blev til et blålys

Forhistorien er en række ransagninger, videooptagelser og skjulte observationer, som politiet gennemførte under kodeordet Operation Nordlys i og omkring Christiania 2012-2014. Da flere end 80 personer blev tiltalt for omfattende hashhandel i 2014, blev sagskomplekset delt op i seks parallelle spor, Pusherstreetsag 1-6, og i byretten blev 83 personer tilsammen idømt 220 års fængsel.

De fleste domme blev anket til Østre Landsret, og det var under behandlingen af Pusherstreetsag 3, at skandalen begyndte at rulle. Det kom frem, at Trine Sorgenfri, som var anklager i sag 1, 3 og 6, havde haft en omfattende kommunikation med tre politiagenter, som kun er kendt som P 509, P 510 og P 511. Agenterne havde optrådt som hashkøbere og havde filmet de personer, der stod i og omkring de forskellige hashboder. Da de nu skulle møde op i landsretten for at afgive vidneforklaring, sendte Trine Sorgenfri, der var ved at gennemgå de mange timers videooptagelse, en mail til en af dem med et meget direkte spørgsmål:

»Har du et bud på, hvem manden i den sorte T-shirt ved siden af X er? (ikke ham med rygsækken, men ham inde i boden) Jeg kan godt løfte sløret for, at JEG tror, at det godt kunne være Y, men se det igennem og giv mig jeres bud :-)«

Politiagenten svarede: »Hej Trine Vi har alle 3 (politiagenterne, red.) set begge klip nu og der er ikke nogen af os der som udgangspunkt vil pege på Y. Med lidt god vilje kunne jeg godt gå med på klippet af ham i den hvide T-shirt kunne være Y, men der er ikke fuld opbakning.«

Et andet eksempel fra endnu en mail fra anklageren til en politikommissær, der skulle vidne i landsretten om gramprisen på hash – et spørgsmål, som selvfølgelig havde betydning for hvor store mængder de anklagede kunne dømmes for:

»Men i byretten lagde de en grampris på 80 kr. til grund – det vil jeg meget gerne have lidt ned! Så alt hvad du kan bidrage med i den retning er kærkomment.«

Trine Sorgenfri havde forklaret i landsretten, at hun havde forberedt agenterne på sine spørgsmål. Det blev forsvarerne i sagen så overraskede over, at hun blev bedt om at redegøre for sin kontakt til vidnerne. Hun fremlagde så en liste med spørgsmål, som var renset for hendes personlige bemærkninger, og da hun direkte blev spurgt af retsformanden, om ikke hun havde sendt andet, svarede hun – i strid med sandheden – nej. Da forsvarerne derefter bad og fik aktindsigt, kom omfanget af kommunikationen for en dag.

Ifølge Kim Bagge, der var en af forsvarerne i sagen i Østre Landsret, fik advokaterne i første omgang kun »en liste med nogle enkelte stikord på en A4-side, hvor alle spørgsmålene var fjernet. Derudover var der tre sider med lister over de videoer, hun gerne vil have, at vidnerne forberedte sig på.«

Men som han tilføjer: »Da vi senere fik spørgsmålene, så udgjorde de ca. 10 sider.«

Sagen er stadig udsat

En anden af forsvarerne, Hugo Steinmetz, siger, at »vidnernes optræden var pakket og tilrettelagt sammen med anklageren på en måde, vi aldrig har set før. Og det er en overtrædelse af objektivitetsforpligtelsen. Man må ikke forberede vidner«.

Kim Bagge supplerer: »Anklageren havde sendt skemaer til vidnerne, hvor hun havde klistret deres notater fra politirapporter ind som deres svar på hendes spørgsmål i retten. Det var flere år siden, vidnerne havde skrevet rapporterne, men de virkede enormt overbevisende, når de i retten sagde, at det var sådan, de huskede, hvad de havde set.«

Hvis politividnernes rapporter i stedet bare var blevet læst op i retten, havde de ikke haft den samme bevismæssige værdi, forklarer Kim Bagge.

»Og de spørgsmål, de kunne svare så overbevisende på i retten, var om helt centrale beviser i sagen. Det handlede om, hvor ofte de tiltalte var blevet set, men ikke filmet, af politividnerne, når de gik rundt i civil i Pusherstreet,« tilføjer han.

På den baggrund blev Trine Sorgenfri sat af sagen, som i oktober 2016 blev udsat. Og det er den fortsat. Først på et lukket møde mandag den 10. december i år enedes anklagemyndigheden og forsvarerne i Østre Landsret om at mødes igen i anden halvdel af marts 2019 for at drøfte, hvordan sagen skal genoptages. Anklagemyndigheden har som udgangspunkt hele tiden ment, at sagen skulle fortsætte i Østre Landsret, hvorimod sagens 11 forsvarere vil kræve, at sagen starter helt forfra i byretten.

»Selv om vi ikke med sikkerhed ved, om anklagerne allerede i byretten arbejdede på samme måde med politividnerne, har der været så meget rod i landsretten, at sagen må starte forfra i byretten,« siger Kim Bagge.

Hertil kommer så, om det samme tætte samarbejde mellem anklager og politividner har været anvendt i de øvrige fem Pusherstreetsager, der alle er afsluttet i Østre Landsret.

Trine Sorgenfri forklarede således i Retten på Frederiksberg gentagne gange, at hun bare fulgte »den samme fremgangsmåde, som var fulgt i de øvrige sager«, som hendes forklaring refereres i dombogen. På et senere tidspunkt sagde hun, at hendes anklagerkollegers »fremgangsmåde i forhold til forberedelse af agenterne« ikke adskilte sig fra hendes.

»I sagen mod senioranklager Trine Sorgenfri blev det jo erkendt, at det samme var foregået i alle sagerne«, siger Kim Bagge og tilføjer:

»Jeg ved, at det overvejes alle mulige steder, om de andre sager skal kræves genoptaget på grund af det, der er blevet afsløret i vores sag.«

På det lukkede retsmøde i december kom det frem, at to af de afsluttede sager allerede er indbragt for Den Særlige Klageret med krav om, at de skal gå om.

Fra 14 til fem anklager

Men tilbage til sagen mod Trine Sorgenfri. Som nævnt blev hendes sag efterforsket af DUP, og de nåede i december 2017 frem til, at senioranklageren muligvis havde overtrådt straffeloven i 14 forhold, som bl.a. drejede sig om, at anklageren havde instrueret en politiagent »til at afgive falsk forklaring for retten«, og at hun derfor havde misbrugt sin stilling.

Men efter at have gransket materialet fandt Rigsadvokaten i april 2018 frem til, at syv af de 14 punkter skulle opgives. Senere blev de syv barberet ned til fem, da sagen kom for. Hovedsageligt skete det, fordi Rigsadvokaten ikke forventede, at anklageren ville blive fundet skyldig, fordi det ikke »uden for enhver rimelig tvivl« ville kunne bevises, at hendes hensigt var påvirkning af vidneforklaringerne.

En del af Rigsadvokatens argumentation for at opgive tiltale var, at Trine Sorgenfri selv »på det bestemteste« havde afvist, at hun havde til hensigt at påvirke vidneforklaringerne, og at politiagenterne ligeledes »på det bestemteste« afviste, at deres forklaringer var blevet påvirket af de mails, de havde modtaget fra anklageren.

Behov for særlig anklager?

Og så er vi tilbage til kritikken fra juristerne. Preben Wilhjelm mener nemlig ikke, at det er argumenter, som en anklager i andre sager ville tillægge værdi.

»At tiltalte selv siger, at hun er uskyldig, og mulige medsammensvorne bedyrer det samme. Og når Rigsadvokaten anfører, at der sædvanligvis kræves særlig stærke beviser for at dømme falsk forklaring, gælder det vel almindelige borgere, der kan have svært ved at huske begivenheder flere år tilbage, men vel ikke professionelle politiagenter og slet ikke en anklager, der har hele sagen at støtte sig til«, siger han.

Preben Wilhjelm mener, at Rigsadvokaten burde have anket dommen for at få afklaret, hvor grænsen går for domfældelse for påvirkningsforsøg.

»Vi står med en helt enestående sag. Og man vil næppe kunne finde et mere principielt spørgsmål inden for strafferetsplejen. Dommen siger ligeud, at anklagemyndighedens objektivitetspligt er tilsidesat. Men for det første: Rigsadvokaten er øverste chef for den tiltalte anklager. For det andet: Rigsadvokaten frasorterer halvdelen af Den Uafhængige Politiklagemyndigheds kritikpunkter. For det tredje: Rigsadvokaten forhindrer, at frifindelsen for vidnepåvirkning prøves i landsretten,« siger Preben Wilhjelm og fortsætter:

»Hvis det skete i Orbans Ungarn eller Putins Rusland, ville vi ikke være tvivl om, at det brød med helt fundamentale retsstatsprincipper. Uanset hvad resultatet af en anke ville være, kan man vist sige, at det er højst usædvanligt, at en så principiel sag ikke ankes. Ved ikke at anke har man nu etableret en retstilstand, hvor objektivitetspligten ikke skal tages så højtideligt, og hvor det direkte i dommen siges, at det i større og mere komplicerede sager er tilladt at slække på sædvanlige retsgarantier. Jeg vil påstå, at det er ganske enestående, at anklagemyndigheden i så principielle spørgsmål ikke anker – endda når man har fået underkendt de anklager, man efter frasortering har besluttet at rejse,« konkluderer Preben Wilhjelm.

Eva Smith siger, at »byretten har nu talt, og anklageren er frifundet for at have søgt at påvirke vidnerne.«

Og som hun tilføjer: »Dommen efterlader et ubehageligt signal om, at anklagemyndighedens objektivitetsprincip ikke er så rodfæstet i hver eneste danske anklager, som jeg hidtil har troet – og at domstolen har accepteret dette som et faktum.«

Retsplejelovens § 96 knæsætter princippet om, at de offentlige anklagere skal følge et objektivitetsprincip »og derved ikke blot påse, at strafskyldige drages til ansvar, men også at forfølgning af uskyldige ikke finder sted«, som det hedder.

Eva Smith mener, at »hvis anklagemyndigheden ikke lever op til sin objektivitetsforpligtelse, udfordres retsplejen, og man risikerer i yderste konsekvens justitsmord. Det burde derfor være en selvfølge, at anklagere ikke kontakter vidner, før de skal afgive forklaring i retten.«

Dommen fra Retten på Frederiksberg kritiserer indirekte Trine Sorgenfris ledelse for ikke at have gjort reglerne for kontakt med vidnerne mere klare for anklagerne i sagskomplekset.

Det burde ikke være nødvendigt over for en erfaren anklager som Sorgenfri. Og det kan være grunden til, at Rigsadvokaten ikke ankede dommen mod Sorgenfri, vurderer Preben Wilhjelm. Hun blev nemlig dømt udelukkende for det, der kun vedrørte hende selv: at lyve i retten. Hvis hun var blevet dømt for påvirkningsforsøg, ville pilen ikke kun også pege på de tre andre anklagere i sagskomplekset. Pilen ville formentlig også kunne rettes længere op i ledelsen hos Anklagemyndigheden, der i det mindste må siges at have svigtet.

»Det er noget rod. Principielt bør sagen fra Pusherstreet gå om i byretten. Men det krav er svækket, når Trine Sorgenfri ikke blev dømt for at påvirke vidnerne i landsretten. Og det var jo endnu en god grund for Rigsadvokaten til ikke at anke dommen mod hende, for så risikerede man måske, at alle seks sager i komplekset skulle gå om«, siger Preben Wilhjelm, der mener, at der ligefrem er tale om en brist i retssystemet, der ikke giver sikkerhed for, at en sag mod en anklager kan føres på en uvildig måde.

»Hvis man erkender, at det er et juridisk vakuum, kan man fremover udpege en midlertidig rigsadvokat udefra, der kun har med denne ene sag at gøre. Det er før sket, når det drejer sig om ombudsmanden. I det mindste burde man da have fulgt DUP’s indstilling og rejst hele den tiltale, som DUP lagde op til«, siger han.

Preben Wilhjelms forslag om en midlertidig rigsadvokat til den slags sager er Jørn Vestergaard ikke enig i:

»Som statsadvokaternes overordnede er Rigsadvokaten rette instans, og efter alt foreliggende er der ikke skyggen af inhabilitet i forhold til Trine Sorgenfri. Jeg har svært ved at forestille mig, at det skulle gøre den store forskel at indsætte en særlig anklager i stedet for Rigsadvokaten. Hvem i alverden skulle det dog være,« spørger han og fortsætter: »Om der i det konkrete tilfælde er taget usaglige hensyn, vil jeg ikke vurdere.«