Som far til en liten gutt som går på skole i Oslo og en liten jente som snart skal gjøre det, er skolen et av de områdene som ligger mitt hjerte nært. Oslo har som by mye å være stolt over på dette området. Gjennom de siste 20 årene er Osloskolen blitt Norges aller beste skole. Osloskolen er så bra at de dårligste bydelene i Oslo gjør det bedre enn de fleste større kommuner gjør det i snitt. Det er fint. Men vi kan ikke være fornøyde med det.

Skal skolen fortsette å være relevant for å skape det samfunn vi vil ha i fremtiden, og ikke bare reprodusere det vi selv vokste opp, i må skolen kontinuerlig forbedres, endres og tilpasses den nåtid den til enhver tid virker i. Vi må være kunnskapsbaserte rundt hva som virker og ikke. Ikke minst må vi lage en skole som møter den virkelighet folk lever i, i Oslo og Norge i dag. Den virkeligheten kan oppsummeres i tre temaer; multikulturell by, dobbeltarbeidende foreldre og organisert fritid.

Dette betyr at vi ikke kommer utenom det. Vi må snakke om lekser. Leksene - slik de fungerer på skolen i dag - hemmer istedenfor å fremme læring. De reproduserer sosiale forskjeller. De fremmer utenforskap og skolefrafall. De skaper stressede barn og foreldre. De er en elendig læringsmessig ressursbruk.

Og ikke minst; de skaper en foreldremotstand mot hele prosjektet Osloskolen som er vesentlig og merkbar. Dette snakkes om blant foreldrene. Ofte. Det snakkes om i skolegården, i forbindelse med fritidsaktiviteter og på Facebookgrupper som egentlig brukes for å koordinere praktiske ting som loppemarked og sosialt samvær. Stemningen er enhetlig. Det finnes ingen dissentere. Alle er frustrert.

Min sønn er seks år gammel. Han fyller syv til høsten. Som andreklassing sitter han så og si hver dag med lekser som kan ta fra 45 minutter og opptil halvannen time. Det kunne jo vært at min sønn er spesielt treg og tungnem. Men i så fall er hele klassen det. Alle andre foreldre rapporterer om ca samme tidsbruk. Avsjekk med foreldre som har barn i same klassetrinn, men på andre skoler avkrefter også en eventuell hypotese om at det er akkurat vår skole som «har tatt litt av».

De leksene han får bærer ingenlunde preg av å utelukkende være repetisjon. Det ligger klar nylæring i lekseporteføljen, noe som gjør at leksene krever betydelig foreldreassistanse. En slags outsourcing av læringen fra skole til hjem.

Lekser hører til i en annen tid og er elendig organisering av barns tid. Det første problemet med daglige lekser i denne mengden på små klassetrinn er at det ikke går opp i folks hverdag. Den tradisjonelle allmuebaserte lekseskolen kom til i en tid hvor mor var hjemmeværende. Skolen varte til ca klokken 14 før barna gikk hjem og fikk mat. Leksene var ferdige og huset vasket før far kom hjem til middag klokken 17:30. Dette smårutete femtitallet lever vi ikke lengre.

I den hverdagen virkelige mennesker lever ut livene sine i dag har vi naboforeldrene på speed dial for å koordinere hvem som skal hente ungene på AKS/SFO i dag. Mor jobber like mye som far. Middagen står ikke klar når noen kommer hjem. Den må lages kjapt (siden ungene knapt har fått næring siden storefri er de utsultede og skylder blodsukker). Spises kjapt må den og om man skal rekke å få plass til en time med lekser før svømmekurset/fotballen/dansetimen eller hva det måtte være.

Siden fritiden over de siste tyve årene har blitt organisert må man få tid til disse aktivitetene. Det er der barna treffer vennene sine. Man kan ikke være den ene som ikke deltar. Selv om det selvsagt går en grense. Leksekjøret er nok hovedårsaken til at vår seksåring sluttet på fotball. Ikke på initiativ fra foreldrene, men ham selv. Han orket ikke mer. Flere av de andre seks- /syvåringene har også droppet fritidsaktiviteter.

Når vi henter barna, henter vi dem på SFO, eller AKS som man har valgt å kalle det i Oslo. Der har de tilbragt de siste to timene før henting med hovedsakelig å kjede seg. De ansatte der er fantastiske folk som gjør en kjempejobb på lave budsjetter. De er virkelig mine personlige helter! Men den underliggende realiteten er en to timers oppbevaring i et skolegårdsfengsel, eller å sitte inne og bygge med klosser mens barna venter på at det virkelige livets klokke og skolens klokke igjen skal komme i synk.

Når den gjør det skal de hjem og kompensere for at skolen ikke gjorde seg ferdig med opplæringsoppgavene sine på dagtid. Det blir hevdet i leksedebatten at barne må lære seg å ta ansvar og gjøre ting ferdig. Slik blir det også når de får seg jobb. Vel. Om jeg som arbeidsgiver hadde beordret mine ansatte til stillstand gjennom arbeidsdagen, for så å beordre overtid hver eneste dag ville jeg fått Arbeidstilsynet på besøk.

Lekser forsterker og reproduserer sosiale forskjeller. På skolebildet vi har hengene på veggen er det 24 blide barneansikter. Jeg tok en telling her om dagen. Bare åtte av dem er «norske» (hva nå enn det betyr i vår globale verden - jeg velger her å definere det som at begge foreldre er norske). Vi har elever fra Somalia, Irak, Østerrike, Polen. Spania, Afghanistan og Rwanda for å nevne noen. En av de flinkeste i norsk er halvt kineser og tilbragte sine første leveår i Japan. Elevene heter Sohaib, Abdullahmehr, Teta, Sebastian og Hans.

Min sønn kommer fra en stabil kjernefamilie med to norske foreldre med utdannelse på Mastergrad eller høyere og mange hyllemetre med både skjønnlitteratur og sakprosa i hyllene. For oss er de kravene skolen setter til å drive nylæring og lærerarbeid på kveldstid klart på grensen. Hvordan foreldre som knapt snakker norsk kan får det til overstiger min fatteevne.

Realiteten er selvsagt at det gjør de ikke. Så derfor har skolen etablert leksehjelp et par dager i uken. Der springer det rundt noen uutdannede assistenter og har så mange barn å se til at de ikke klarer å hjelpe dem. Når leksene ikke er repetisjon, men også faktisk nylæring klapper leksehjelpen sammen og blir til dårlig undervisning. Derfor er det heller ingen av de ressurs- og språksterke som bruker leksehjelpen. De fleste prøvde i begynnelsen - fordi de så at hverdagen kom til å bli krevende - men trakk fort ut barna da de innså at kvaliteten var såvidt dårlig at leksene måtte gjennomgås så grundig hjemme etterpå at det endte med å i praksis gjøre dem om.

Allerede nå ser vi det fint på de nivådelte lesekursene. De hadde ikke trengt å teste barna for å finne ut hvem som skulle på hvilket kurs. De kunne bare kastet et raskt blikk på foreldrenes sosioøkonomiske bakgrunn.

Viktigst av alt; lekser virker ikke. De gangene jeg er stolt av å være med i Høyre er når vi velger å ta standpunkter på bakgrunn av kunnskap og fakta. Vi legger til side smålig tjas og fjas og gjennomfører en historisk kommunereform. Vi sier nei til gnålet om stadig flere lærere og mindre klasser når vi vet at det er kvaliteten og ikke kvantiteten på lærerne som er viktig.

Som de kunnskapsbaserte flinkingene vi prøver å være må vi ta inn over oss den forskning som er på lekser. Tradisjonelle lekser er verdiløse læringsinstrumenter i småskolen. Forskeren John Hattie (Det er han vi bruker for å fortelle at «forskning viser at klassestørrelse ikke er viktig») har gjennomgått hvilke faktorer som har betydning for læring og har identifisert 138 av dem. HattiesVisible Learning er selve gullstandarden for internasjonal skoleforskning. La oss ta en titt på hvilken effekt lekser i småskolen (merk småskolen; når ungene blir større og mer selvstendige sånn rundt ungdomsskolen blir det bedre) har ifølge ledende internasjonal skoleforskning: Homework in primary school has an effect of around zero.

Rundt null, altså. Eller, for å være eksakt: Studiene viser at lekser på videregående har effekt på ca 0.64. Dette er en veldig høy effekt som kan oversettes til at det å gjøre lekser på videregående tilsvarer ca en karakter i forskjell i snitt. I småskolen er lekseeffekten 0.15. Lekser i småskolen har lavere målbar effekt på læringsresultatet enn barnets fødelsvekt - som sannsynligvis ikke har noen effekt i det hele tatt, men kun er en tilfeldig korrelasjon.

Forskningen er videre tydelig på at det ikke finnes noen «disiplineringseffekt» av lekser i småskolen. Elever med lekser i småskolen blir hverken bedre på tidsstyring, mer ansvarlige eller bedre med leksene når de først kommer enn det elever uten lekser i småskolen blir.

Så vil kanskje noen si at «ja, men Hattie foreslår jo ikke å fjerne lekser». Det er riktig. Han sier at vi må forbedre måten vi gir dem på. Men la oss dvele litt med begrunnelsen. Hattie sier: If you try and get rid of homework in primary schools many parents judge the quality of the school by the presence of homework. So, don't get rid of it.

Altså; fordi vi foreldre (feilaktig) tror at en skole med lekser er bedre bør vi beholde lekser. Det er et imageargument og ikke noe annet. Han har sikkert rett. Kunnskapsløse foreldre vil nok subjektivt oppleve at skolen er mindre læringstung om ikke ungene svetter hjemme. Også kunnskapsløse bekymringer må tas på alvor. Så Hattie foreslår følgende: Five to ten minutes has the same effect of one hour to two hours. The worst thing you can do with homework is give kids projects. The best thing you can do is to reinforce something you´ve already learnt.



Hva må gjøres? Vi må fikse denne absurditeten før andre går til valg på å gjøre det. Vi må sikre at skolen gjør den jobben den er satt til å gjøre og ikke outsourcer læring til foreldrene.

• Øk timetallet - kutt ned AKS. AKS/SFO er en meningsløs oppbevaringsboks så lenge elevene går med uløst overtidsarbeid i sekken. Jeg mener å øke timetallet. Ikke leksehjelp.

• Dropp lekser fullstendig i 1—4 klasse. Har skolen gjort jobben sin og lært ungene det de skal på dagtid, er det ikke behov for at en andreklassing skal gråte seg i søvn fordi hen ikke ble ferdig med leksene i dag.

• Innfør korte lekser som utelukkende er repetisjon fra fjerde klasse. Ikke prosjekter og masse tøys, men i tråd med forskning kun forsterkning av det man allerede har lært.

• Vent med skikkelige lekser til ungdomsskolen hvor de faktisk har en effekt.

Denne teksten ble først publisert på forfatterens blogg.

