Eksterne kommentarer: Dette er en debattartikkel. Analyse og standpunkt er skribentens egen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Spørsmålet om identifisering, altså omtale med navn og bilde, av mennesker i vanskelige livssituasjoner, har vært kalt det vanskeligste temaet i presseetikken.

Carl-Erik Grimstad,

1. amanuensis i presseetikk Høyskolen Kristiania Vis mer

Vi har mange eksempler på at eksponering, berettiget eller uberettiget, har medført alvorlige konsekvenser for enkeltpersoner, oppløsning av familier, sykdom og i verste fall selvmord.

Den generelle svekkelsen av personvernet, som følge av ny teknologisk utvikling, har gjort at vi stadig må være på vakt slik at pressen i så måte, beholder sin eneste kapital - troverdigheten.

Temaet er for tiden aktualisert i Finnmark. En kvinne, gravid i 27. uke ble, i fjor på disse tider, brakt til sykehuset i Hammerfest i en akutt tilstand.

I følge funksjonsfordelingen mellom dette sykehuset og Universitetssykehuset Nord-Norge (UNN) skal kvinner som føder før 32. uke sendes til Tromsø. På grunn av omstendighetene fødte kvinnen likevel i Hammerfest. Barnet døde og kvinnen måtte i etterkant gjennom omfattende behandling.

Blant de medisinske problemstillinger som har oppstått er selvsagt hvorvidt kvinnen på et tidligere tidspunkt burde ha vært sendt til Tromsø. Saken ble rutinemessig meldt til Helsetilsynet.

14. oktober i år skriver Finnmark Dagblad om saken under overskriften: «Baby døde ved Hammerfest sykehus: Overlege granskes igjen av Helsetilsynet.» «Igjen» refererer seg til en advarsel som den ansvarlige overlege på kirurgisk avdeling fikk for fjorten år siden.

Historien er slått stort opp på avisens førsteside med navn og bilde på overlegen. En vesentlig del av saken dreier seg om det fjorten år gamle forholdet. Bildet som tegnes av legen er egnet til, på en dramatisk måte, å svekke hans omdømme og var selvsagt en stor belastning for ham.

Hammerfest-saken er svært sammensatt. Pasienten ble sendt fra avdeling til avdeling og en viktig side ved tragedien er således knyttet til interne prosedyrer og kommunikasjonsrutiner i sykehuset.

Kanskje har det foregått et brudd på retningslinjer, kanskje er det et samlet miljø som bør granskes, kanskje har det overhodet ikke funnet sted noe kritikkverdig? Muligens er det en sykehistorie bakenfor som avisen ikke har kjennskap til.

Assisterende fylkeslege i Finnmark er sentral kilde i saken. Han har praktisert meroffentlighet og derfor svart bekreftende på at overlegen, som ble gitt en advarsel for fjorten år siden men aldri mistet sin lisens, er den samme som nå er i søkelyset.

Samtidig ba fylkeslegen avisen innstendig om å utvise konduite i saken.

– Jeg er rystet over måten avisen har utvist sitt etiske skjønn, forteller fylkeslegen. Og legger til det åpenbare – at utvidet rett til innsyn i offentlige dokumenter alltid bør ledsages av skjerpet etisk bevissthet.

Å hekte en slik katastrofe til én sykehuslege, med bruk av sterke tabloide virkemidler, er derfor ikke bare korttenkt journalistikk, den baserer seg også på en presseetikk som er frynsete i kantene, men dessverre ikke unik i norsk sammenheng.

Den bør selvsagt påtales og behandles i PFU gjerne med påfølgende etterutdanningskurs for de berørte redaktører og journalister.

Tankene går uten videre til en sak fra Bodø der en lege ble anklaget og identifisert med navn og bilde etter en kreftoperasjon. Også her døde pasienten.

Avisa Nordland slo fast på forsider og i lederartikler at operasjonen hadde foregått «uten grunn» og at det hadde funnet sted brudd på reglene for funksjonsfordeling (pasienten var avdelingssjef på sykehuset og hadde selv blitt forelagt muligheten for å bli operert andre steder).

Saken endte i Høyesterett med blank frifinnelse for legen. Dommen er blant annet basert på at journalisten kjente til vesentlige fakta i saken – som talte til legens fordel – men som hun ikke publiserte.

Reglene for identifisering i slike saker er regulert i Vær Varsom-plakaten der det blant annet heter: «Identifisering må begrunnes i et berettiget informasjonsbehov.»

Begrepet «berettiget informasjonsbehov» er moralfilosofisk interessant. Hvem sitt behov er det vi har å gjøre med? Hvem definerer dette behovet, og på hvilket grunnlag? Hva er i det hele tatt et informasjonsbehov? En litt mildere versjon av informasjonskrav, eller en invitasjon til tilfredsstillelse av behovet for persongrafsing?

Er det slik at vi har å gjøre med hovedingrediensen i et sammensauset, usmakelig måltid servert av journalister uten sosial ansvarsfølelse, men med opplagsinstinktet intakt?

Er det derfor «informasjonsbehov» uten videre kan knyttes til pølsekastere, kjendisfyllekjører, finansfolk som «nesten» har gått til sengs med sangartister, kjente artisters privatliv , etc?

Det er et faktum at det store flertallet av norske ranspersoner, mordere og andre voldsmenn aldri blir identifisert i norsk presse. Bakgrunnen for det er en etisk rensing gjennom mange tiår i regi av pressen selv. Resultatet har blitt en lavere identifiseringsgrad knyttet til alvorlig kriminalitet.

Samtidig er det åpenbart at når det gjelder saker knyttet til underholdning, sport, nærings- og organisasjonsliv er terskelen for å identifisere blitt senket til havnivå.

Årsaken til anomalien er selvsagt at privatlivet til tungt kriminelt belastede er mindre verdt i kroner og øre enn forseelsen til en kjendis eller næringslivstopp, herunder medisinere. Derfor havner vi i merkelige situasjoner der leger, på tynt grunnlag og uten engang å være anmeldt, kan henges ut i pressen som mordere, mens dømte drapsmenn får fortsette sitt liv i full anonymitet.

I den første Vær Varsom-plakaten fra 1936 het det: «La det ikke kunne sies med sandhet at pressen setter folk unødig i gapestokken». Med andre ord: Hvor nødvendig er identifiseringen for å «avdekke kritikkverdige forhold» slik pressens samfunnsoppdrag er formulert?

Nødvendighetskriteriet er en spesielt viktig ledesnor å avklare når det gjelder medisinske sensasjonsoppslag som rammer enkeltleger fordi uberettiget tillitssvikt til helsevesenet kan medføre alvorlige konsekvenser for helsevesenets generelle troverdighet.

Da Bodø-legen ble hengt ut i Avisa Nordland meldte det seg straks 16 nye pasienter i køen av «feilopererte». Etter full gransking av alle tilfellene. fant Helsetilsynet grunn til påtale i bare ett, men heller ikke dette medførte noen form for advarsel mot legen.

På dette tidspunktet var allerede legen utstøtt fra Bodø-samfunnet og ryktene gikk om at sykehuset opererte ut friske organer fra pasientene for å selge dem på det illegale markedet.

Hvordan dette på lang sikt kan påvirke rekrutteringen til legeyrket vet ingen, men man skal ikke ha vært lenge i et medisinsk miljø for å oppdage en voksende antagonisme mot alt som har med journalistyrket og offentlighet å gjøre. En slik utvikling har på lang sikt ingen godt av.