AT ALLE PRESSEMELDINGER slettes før de leses er noe alle som mottar pressemeldinger vet. For oss som er så heldige å få jobbe i media går dagene stort sett med til nettopp dette: å slette pressemeldinger. «Teateroppsetning med studentteater». Slett. «Arven fra Vasa – barokkmusikk fra Litauen». Slett. «Retorikk-bad på Kulturhuset». Slett! «Kjendisene hyller Wallmanns 15 år – Rød løper og galla forestilling. Kommer dere ?» Interessant.

Mailen er fra den ekstravagante partyfikseren Ronnie Ottem. Meget interessant. Ottem skriver: «Vi vil svært gjerne invitere dere til både rød løper, og muligheten til å anmelde årets show. Det vil bli servert full middag og vinpakke under kvelden.» Og så, som om ikke det var nok, legger Ottem til det som må være en av de sterkeste pitchene i norsk pressemeldingshistorie:

«Hvem kommer? Kristian Valen dukker opp. Carl i hagen (sic) tar seg fri. Hege Schøyen er med å feire Wallmans 15 år. Hans Marius og Maria Mitten er med på feiringen. Skal vi danse Gunvor tar seg fri fra trening. Mia Gundersen og Linni Meister tar seg en kveld på byen. Skal vi danse dommer Egor og Merethe tar seg en kveld uten å måtte dømme prestasjonene.»

NOEN DAGERE SENERE befinner vi oss derfor i enden av broen ved Møllaparken. Det er duskregn i luften fra fossen som bruser et stykke opp i elven. Noe som kan minne om hovmestere med hvite hansker kommer oss derfor i møte med hver sin paraply og geleider oss over broen, for anledningen drapert i hvitt og lilla, mot Wallmans Salonger.

I enden av broen står arrangør Ronnie Ottem. Han håndhilser på gjestene og ønsker dem hjertelig velkommen. Til meg sier han:

– Moren din.

Jeg blir litt satt ut. Sa han «moren din»?

– Moren din, gjentar Ronnie Ottem.

– Ser du etter moren din?

Gjestene foran snur seg mot meg.

– Eh, nei, svarer jeg.

– Ånei! Det er en mor her som venter på sønnen sin, skjønner du, men da er det ikke deg. Velkommen!

Flau og fornærmet over å ha blitt forvekslet med et bortkommet kjendisbarn, trer jeg inn i lokalet. Her blir humøret straks bedre av uendelig tilgang på en brungrumsete og illeluktende velkomstdrink bestående av Cognac og ingefærøl. Gullsnorer hengende fra hvite og lilla Wallmans-ballonger i taket dingler som et gyllent slør over rommets øvre tredjedel. Til høyre i rommet er det satt opp en Wallmans-fotovegg. En musikerduos live-fremføring av Chaka Khans «Ain’t Nobody» kjemper om kapp med lyden av intens kjendismingling.

Artikkelen fortsetter under bildet.

Det blir feil å si at hele Kjendis-Norge er på plass. En spesifikk del av Kjendis-Norge er på plass. Linni og Triana koser seg foran fotoveggen. Carl og Eli Hagen har tatt seg fri, akkurat som Ronnie lovet. Noman Mubashir ser upåklagelig ut, som alltid. Gaute Ormåsen har virkelig ikke blitt en dag eldre siden det skjebnesvangre finaletapet mot Kurt for 12 år siden. Eksen til Petter Pilgaard er på plass, det samme er alle de homofile kjendisene i Norge. Kompisen til kjæresten til Carina Dahl har på seg smoking.

EN SOM HAR gitt fullstendig beng i dresskoden (mørk dress) er Kristian Valen. Han står foran fotoveggen og poserer i en opprevet singlet under en demonstrativt krøllete vest eller noe sånt sjukt. Han gir også tilsynelatende beng i hele arrangementet, for han er ikke å se resten av kvelden. Han møtte altså utelukkende opp for å bli tatt bilde av foran «Wallmans»-veggen. For en rutinert fyr.

Etter en drøy halvtime i minglerommet, sluses vi inn i salen. Her skal vi bli servert en fire retters middag, med tilhørende vinpakke og, ikke minst, tilhørende show i ni akter. I programbladet fristes vi av blurbs som «Helaften med stort trøkk» (Aftenposten), «Wallmanns er det skandinaviske eventmarkedets flaggskip» (Dagbladet) og «Halleluja, for en herlig opplevelse» (Vårt Land).

Carl og Eli sitter på bordet to «etasjer» over oss. Hele livet har man hørt at håret til Eli Hagen er høyt, – man har faktisk sett det også, hundrevis av ganger – men det er noe annet å oppleve det live. Det håret er HØYT – i hvert fall når man får det i froskeperspektiv, som vi gjør nå.

Artikkelen fortsetter under bildet.

TOM: Sterri, altså.

ÅPNINGSNUMMERET ER PUR, destillert underholdning. Stepping. Mangestemt versjon av Katy Perrys «Fireworks» (som showet heter). Er det Anh Vu fra idol 2004 som plutselig danser på bordet vårt? En kjapp titt ned i programbladet avkrefter det. Hadde vi visst det på dette tidspunktet hadde vi ikke trodd på det, men Wallmans kjører samme taktikk som Dæhlie: de går ut hardt og øker, med tangonummer etterfulgt av rockenummeret «Deep Black Zep».

Det er veldig mye «sexy» dansing både fra guttene og jentenes side, og det gir en følelse av å være på Rigas fineste strippeklubb, med salongbord og serverende dansere. Bare at de ikke stripper. Wallmans er strip-tease i ordets rette forstand.

Paradoksalt nok blir man flau på samme måte som man kan bli hvis man overværer en forestilling beregnet på barn. Man smiler høflig, men kan ikke hjelpe for at man synes det som skjer på scenen er veldig flaut og dårlig. Det er fordi forestillingen er beregnet på barn. Forestillinger beregnet på barn kan selvsagt også være dårlige, objektivt og aldersuavhengig, men som regel vil det være misforholdet mellom min og den beregnede mottakers alder som er grunnen.

På Wallmans er det ingen barn, hverken på scenen eller blant publikum. Likevel sitter man med nettopp denne følelsen og det samme, tåpelige smilet, som – følelsene inni meg tatt i betraktning – egentlig er et veldig nedlatende smil. Dette fører igjen til dårlig samvittighet overfor ensemblet på scenen, som etter krevende danse- og syngeopptredener kommer ilende med vin og mat til oss. De smiler ustanselig og spør om hva vi synes. De jobber sikkert for minstelønn og blir trakassert av sjefene. De liker jo bare å synge og danse. Vi hadde ikke engang trengt å være her. Langt mindre kritisere dem offentlig i ettertid. Men sånn er vårt liv, vi som jobber i media. Man sletter pressemeldinger og man kritiserer uskyldige, forsvarsløse mennesker med Bårdar-studielån offentlig.

ETTER ANDRE FORRETT er det klart for å gi oppmerksomhet til en meget spesiell gjest. Mannen ved et av bordene helt fremst ved scenen er ingen hvem som helst: Jan Olav er nemlig den som har vært flest ganger på Wallmans i år! Det feires ved at en av gutta i ensemblet setter seg på bordkanten og synger noe som høres ut som «Dancing Queen». Absurd, absolutt, men det er ingenting mot det som snart skal komme.

Artikkelen fortsetter under bildet.

HEDRES: El I. Hagen og Carl I. Hagen koste seg på Wallmans Salonger.

Den vakreste dama i lokalet skal nemlig også kåres. Hun sitter noen bord ovenfor oss og heter selvsagt Eli Hagen. Wallmans velger å hedre Hagen med Elton Johns «Can You Feel the Love Tonight» – på italiensk, sunget av en fyr i knallilla velurblazer. NÅ skjønner vi hvorfor det under hvert enkelt nummer er kreditert «Idé:» i programbladet. Å trekke frem Eli Hagen som den vakreste dama i lokalet og synge Løvenes Konge-sanger til henne på italiensk er jo mildt sagt en rå idé.

Vi tygger i oss seige entrecoter og drikker en Michael Jackson-vin mens «Womanizer» dundrer over anlegget. Etter guttas boyband-mimring, jentenes Spice Girls-hyllest, grov skjending av rockehistorien fra ’62 til ’71, den obligatoriske gitarsoloen (med ekte gitar!) og dessertvin er det endelig klart for det niende og siste nummeret, «Norsk på norsk». «Allsangfaktoren er enorm!» lokkes det med i programbladet.

Rekende på ei fjøl kommer de, «de beste rockelåtene gjennom tidene». Den svorske aksenten høres, men det blir pirk. Jenter som kommer og jenter som går. Fem timer. Har Gaute Ormåsen kastet inn håndkleet? Jeg snur meg for å sjekke. Neida, Gaute er seig. For en event-kjendis av hans kaliber er fem timer med jukse-stripping utført av svensker og Bordar-alumni bare barnemat.

ROY: Simon Andersen spilte Roy i «Familiesagaen de syv søstre» i 1995 – 2000. Her koser han seg på Wallmans Salonger.

For oss andre er det med en blandet følelse av utmattelse og begeistring vi nå kan lene oss tilbake og se en dude med minihestehale stå på bordet til Tom Sterri og Roy fra Familiesagaen De syv søstre, og skrike «Her blir det liv, RAI RAI». Hva han har på seg? Rød velur-vest, haremsbukse, et pistolhylsterlignende naglebelte og HALS. Han ser ut som en mislykket fashionista fra Sibir. Tom Sterri rekker såvidt å begynne å synge med, før «Rumpa mi» runger utover lokalet. Sekunder senere står det en annen velurvest med haremsbukse inni et bur oppå publikumsbalkongen og synger Vamps «Tir n’a Noir».

Det hele avsluttes med «Levva Livet». Selvfølgelig gjør det det. Etter at det har blitt danset på samtlige kjendisbord, eksploderer lokalet i gullkonfetti. Det regner gull og glitter og velur og paljetter og HOME-bokstaver og LOVE-bokstaver og BMW X3-er og pesto og Pepsi Max. Og når takraset har lagt seg, etter over fem timer med intens Wallmansk kulturtolkning, er det nå publikums tur til å ta tak i et verk å gjøre til sitt eget: I hele lokalet sprer det seg en høy og aggressiv allsang av «Seven Nation Army».