Etter klokka åtte i kveld er kommentarfeltenes tid omme i Dagbladet. Vi var de første med åpne felter i 1996, og de 20 åra siden da har de blitt en institusjon i seg selv.

Fram til for halvannet år siden var Dagbladet litt fremmedgjort når det gjaldt feltene. De var stuet vekk rent mentalt. Modereringen var gjort av Interaktiv säkerhet, et firma i Sverige, som spesialiserer seg på massemoderering. Linken mellom avisa og kommentarfeltene var altså ikke-eksisterende, annet enn at artiklene fra oss og kommentarfeltene var på samme side. Feltene ble lest av få på huset. Å si noe i kommentarfeltet var ikke det samme som å henvende seg til avisa.

Samtidig viser undersøkelser at feltene leses av leserne. De er også rent presseetisk en del av vårt redaksjonelle produkt.

Så vi tok feltene inn igjen. Tre faste moderatorer holdt feltene oppe fra 10.00 til 20.00 hverdager. Feltene ble begrenset til antall felt vi realistisk kunne lese. Alle poster skulle med andre ord bli lest av et menneske som satt i Dagbladets redaksjon. Ikke bare for å hindre at ting ble vilkårlig slettet av automatisk moderering eller for å passe ekstra mye på, men for at et innlegg i Dagbladets kommentarfelt som påpekte en faktafeil eller stilte et spørsmål skulle kunne besvares eller sendes videre. Å faktisk få et svar endrer tonen mellom avisa og leserne en god del, fra klagemur til dialog.

Det burde ikke være noen hemmelighet at jeg gikk til denne jobben med betydelig skepsis. Prosjektet startet ikke med blanke ark, og det var ikke noe mål å fullstendig endre den etablerte interne kulturen i feltene. Men det ville nok føles ut som om vi tukla med noe som ikke var vårt å tukle med.

I tillegg er det et aspekt ved internettdebatt at man som journalist og moderator utsetter seg for en viss fiendtlighet. Vi skulle være til stede i debatten som ekte mennesker, signere med navn. Du skal ikke ha jobbet lenge som journalist på betente temaer før innboksen blir en mindre hyggelig del av jobben.

Men vi satte i gang. Målet var tilstedeværelse og et litt menneskelig uttrykk.

Noe var ren kundeservice fra vår side: Å gjenopprette innlegg slettet ved en feil eller teknisk glipp, eller åpne flere felt på saker om Liverpool. Noe har vært voksenopplæring: «Dette er en leder, derfor er den ikke signert.» Noe har vært svar på rene faktaspørsmål: «Du får tak i journalisten på denne e-postadressa».

Vi kommer dessverre ikke utenom at det var noen få som nok var vant til å tråkke over enhver grense. Som regel så langt over grensa at de ikke kunne se grensa med kikkert en gang. Regelen om at vi ikke tillater oppfordring til vold ble blant annet etter hvert tolket litt videre: «vi tillater ikke oppfordring til forbrytelser mot menneskeheten».

Men som oftest har det bare vært når debatten har gått litt for heftig for seg mellom debattantene, at vi har vært nødt til å slette kommentarer. Vi har hatt som mål å forklare nøyaktig hva som var over grensa, så det ikke skulle virke vilkårlig.

Vi mener vi har fått det til. Feltene er noe vi kan vedkjenne oss. Vi har hatt en gruppe meget faste bidragsytere som vi kommer til å savne, og vi har fremdeles stor deltakelse målt i antall «upvotes/likerklikk» fra dem som ikke selv bidro med tekst.

Og innboksen? Dette er antakelig overraskende for en del: men ingen av moderatorene har fått truende meldinger som følge av (denne) jobben.

Dessverre har de begrensede åpningstidene en naturlig årsak: Ressurser. Etter hvert har det vist seg at debatten foregår andre steder. Den har ikke flyttet seg fra kommentarfeltene, men vokst. På Facebook. De siste 18 månedene har facebooksida til dagbladet.no vokst fra noen-og-søtti tusen likerklikk til over hundre og nitti tusen. Veksten er ikke bare i følgere, men også i engasjement.

Facebooksidene våre oppfattes ikke som en del av «Facebook», men som en del av vårt produkt. Når leserne våre går inn på en dagbladet-facebookside ser de et hjørne av Internett som tilhører Dagbladet. Stadig oftere når vi mottar mail om noe som står «i kommentarfeltene deres» er det tråder på facebooksidene de mener. Det er egentlig ingen vei utenom, og det er med tungt hjerte vi flytter moderator-ressursene over dit.

Vi mister noe unikt. At de faste deltakerne våre ofte har valgt å opptre anonymt betyr ikke at de ikke har hatt identiteter og personligheter. Vi har fått gode debatter om alt fra innvandring og fotball, til kunstnerlønn og amerikansk politikk.

En hilsen til dere i feltet: dere er langt bedre enn folk skal ha det til. Moderatorene kommer til å savne dere og jobben i feltene, og vi håper dere fortsetter å delta i offentligheten.