Upoznajte FRANJU TUĐMANA

Autor: Nedžad HAZNADAR

Po dolasku iz Italije u Zagreb, u drugoj polovici devedesetih, mlada modna dizajnerica, Antonija Vlatković, brzo je postala nezaobilazno lice zagrebačkog društvenog života. Nije prošlo mnogo vremena da atraktivna plavuša na jednom od događaja zapne za oko mlađem Tuđmanovu sinu, Stjepanu. Iako je Braco, kako su ga od milja zvali roditelji, već bio u braku i nedavno mu se rodila kći, trenutak slabosti i strasti odveo ga je u paralelnu, strastvenu ljubavnu vezu s Antonijom.

Vezu su započeli 1997. u tadašnjem kafiću „Lady Šram“, u Mesničkoj ulici u središtu Zagreba, ponad kojeg je Stjepan živio sa svojom obitelji. Njegova supruga Snježana, dok je podizala njihovo prvo dijete, djevojčicu Neru, ni slutiti nije mogla da se ispod njihova stana odvija pravi vrtlog strasti. Braco i Antonija živjeli su u svom paralelnom svemiru, išli su tako daleko da ih se moglo vidjeti na javnim događanjima u blizini jedno drugoga – sreći zaljubljene Antonije nije bilo kraja. Braco je imao ljubavnicu iz snova, sve je išlo glatko… A, onda? Onda je Antonija ostala trudna…

U ljeto 1998. obitelj Tuđman bila je na vrhu svoje društvene, političke i ekonomske moći. Franjo Tuđman čvrstom rukom upravljao je cijelom zemljom i držao sve konce u rukama, uključujući Sabor i Vladu. Kći Nevenka, nakon okončanja braka sa Stevanom Košutićem, vratila se iz Beograda u Zagreb s dvojicom sinova i u to je vrijeme bila uspješna poduzetnica. Njezina djeca, sinovi Dejan i Siniša Košutić, značili su sam vrh novog hrvatskog jet-seta; iako praktički mladići, obojica su postizali uvažavanje javnosti – prvi je bio bankar, a drugi – automobilistički as.

Seneka je brinuo o Stjepanovom sinu…

Stariji sin Miroslav, bio je na ponos majci i ocu, poznamo ga kao „jedinog sređenog“ potomka obitelji Tuđman. Sveučilišni profesor sa stanom na zagrebačkom glavnom trgu, oženio je Vanju Morić, djelatnicu Ministarstva vanjskih poslova, dobio s njom dvije kćeri – Ivanu i Ninu, a upravo u doba kad je njegov mlađi brat, Braco, imao ljubavnu avanturu života, bio je ravnateljem Hrvatske izvještajne agencije (HIS), današnje SOA-e.

U proljeće 1998., Antonija je obavijestila Stjepana Tuđmana da je trudna i da nosi njihovo dijete. Stjepan je, naravno, ostao u šoku. Ljubavnica nije tražila oca svog djeteta da rasturi svoj brak, a on je bio razuman, kazavši da ona ima svo pravo roditi njihovo dijete – mogućnost pobačaja nikad nije inicirao. Pao je dogovor da će Antonija roditi, a on će uzdržavati plod njihove ljubavne veze. Dijete se rodilo početkom zime, Stjepan nije prisustvovao porođaju, a dijete je vidio nekoliko dana kasnije. Ali, pomogao je naći kuma – bio je to njegov prijatelj, slavni hrvatski slikar i scenograf, Željko Senečić.

Seneka, kako su ga zvali prijatelji, svoju je kumsku rolu obavio doista časno do kraja – brinuo je o Stjepanovu sinu i kad njegov prijatelj nije, kupovao mu knjige za školu, savjetovao ga i bio mu istinski prijatelj sve do smrti u siječnju ove godine. Senečić je bio taj posrednik koji je s majkom Antonijom dogovorio ime djeteta – imao je dva, oba po djedovima – Franjo po očevoj, a Anton po majčinoj strani.

U knjigu rođenih upisan kao – Tuđman…

Situacija se počela komplicirati odmah nakon odabira imena, upisom u maticu rođenih. Stjepan se nije ponio državnički, muški i časno – tražio je od Antonije da ne upiše njegovo ime kao oca, uz obećanje da će to biti učinjeno nakon što njegov otac siđe s funkcije Predsjednika Republike, smatrajući da bi se vijest brzo pročula te, ne njemu – on, kao nije tu bitan, već njegovu ocu i cijeloj državi nanijela golemu štetu.

Uz to, obećao je, on će financijski brinuti o njihovu sinu, predsjednikovu jedinom unuku koji će prezime Tuđman prenijeti u slijedeće generacije, koje će rasti u zemlji za kakvu se borio. Franjo Tuđman je umro, a da nikad nije vidio unuka. Navodno, za njega nije ni znao, što je bilo posve nevjerojatno. Ta, stariji mu je sin Miroslav u to doba bio ravnatelj središnje obavještajne službe, a on je imao pristup svakoj, pa i najmanjoj i najmizernijoj informaciji o tome što se događa u bilo kojem zaseoku njegove države…

Kao i mnoga druga obećanja u životima ljudi i ovo o pomoći i suradnji pri podizanju zajedničkog sina bilo je iznevjereno. Desetljeće dugu obiteljsku sagu, ovdje ćemo posve skratiti. Stjepan Tuđman i Antonija Vlatković završili su na sudu gdje on sina isprva nije priznao, ali je kasnije utvrđeno da je on, ipak, otac, pa je njegovo dijete, na kraju, u knjigu rođenih, ipak, bilo upisano s prezimenom koje mu je pripadalo – Tuđman.

U unajmljenom stanu na Trgu F. Tuđmana…

Veliku ulogu u priznavanju djeteta odigrala je Bracina majka, žena Franje Tuđmana, Ankica, koja je sinu jasno rekla da se ponese kao muško, odgovorno i odraslo, te da prizna dijete, ako je doista njegovo. Kasnije je Stjepan prestao plaćati alimentaciju, pa su se i tu godinama vodili sudski sporovi. Stjepan je tvrdio da je slabog imovnog stanja, iznos zaostataka već prelazi 130.000 kuna, dok su njegov sin, koji je polako odrastao i Antonija živjeli u unajmljenom stanu u Zagrebu.

Antonija je bila bez posla – pa tko bi želio zaposliti ženu koja je u sporu s najmoćnijom obitelji u zemlji, bez obzira na njezino obrazovanje, talent, radno iskustvo i nagrade? Uzdržavali su ih Antoniji otac i majka, a povremeno s pomoći je ulijetao i Franjin kum – Željko Senečić.

Franjo Anton Tuđman u međuvremenu je odrastao, postao punoljetan i danas živi sam u Zagrebu u unajmljenom stanu čiji prozori, gle igre sudbine(!), gledaju na sam Trg dr. Franje Tuđmana. Na dogovoreni sastanak stigao je uspravan i uredan mladić odlučnim i čvrstim korakom, točno minutu prije dogovorenog vremena. Oči su mu žive, zelene, isto kao u njegova djeda po očevoj strani. Kako je, što radi?

„Spremam ispit iz povijesti arhitekture, to mi je uvjet za upis treće godine na Arhitektonskom fakultetu u Zagrebu“, kaže Anton i dodaje: „Kao klinac imao sam dvije ljubavi, nogomet i arhitekturu, samo u prvo vrijeme nisam znao za tu riječ – arhitektura. Kao dijete samc rtao kuće i zgrade, izgleda da sam smisao za crtanje i oblikovanje naslijedio od majke koja je stvarno sjajna modna dizajnerica. Završio sam VI. Gornjogradsku gimnaziju u kojoj sam bio vrlo dobar i odličan učenik, samo sam uz crtanje kuća i zgrada dodao i igranje Mindcrafta. Tu igricu nisam igrao, ono, baš po pravilima, samo sam gradio kuće, sad vidim i da mi je to na neki način bila priprema za fakultet. Bio sam siguran da želim upisati arhitekturu, što sam bez problema, ali s dobrom pripremom i pomoći arhitekta Filipovića – uspio ostvariti.“

Učenje i ispiti nisu nikakav problem

Zanima nas kako mu je na fakultetu, koliko je opterećen, što mu predstavlja napor, a što mu je po guštu? Prema odgovoru samo možemo pretpostaviti od koga je povukao gen:

„Uživam na faksu, baš uživam! Dosta sam dobro organiziran, još od osnovne škole sam radim svoje skripte, znam odvojiti bitno od nebitnog, tako da mi učenje i prolaz na ispitima ne predstavljaju nikakav problem. Moraš biti dobro organiziran da bi uspio. Ne opterećujem se previše, niti premalo. Od jutra sam na predavanjima, ovisno o rasporedu i danu ona traju do 14 ili do 18 sati. Onda odlazim doma, učim i navečer kad stignem, tri ili četiri puta tjedno, oko deset ili jedanaest sati odem u teretanu. Igram i s dečkima nogomet, isto dva ili tri puta tjedno.“

Učinilo nam se da je u potpunosti posvećen fakultetu:

„Ne, nisam. Ne uskraćujem si ništa, priuštim si ja i izlazak. Odem jednom ili dva puta mjesečno navečer van s prijateljima. Ja najvišem volim rap. Ali, ako društvo s curama ide u H2O ili Bungu, idem i ja“.

Što kaže njegovo društvo, ljudi koje upoznaje kad kaže da se zove Franjo, Franjo Tuđman?

„A, jooj! Ljudi ne vjeruju, misle da ih zezam. Ne znam koliko puta sam morao vaditi osobnu da dokažem da se stvarno tako zovem. Najsmješnije je sa ZET-ovcima ili policijom – jednostavno ne vjeruju, pa onda kad naručujem dostavu, čuješ da je netko s druge strane zašutio, misle da je glupa šala. Ali ne, nisam imao negativnih iskustava zato što se zovem Franjo Tuđman. Ljudima, kad me upoznaju, bude simpatično i drago.“

Jedan susret s ocem, obitelj nije vidio…

Gledamo tog po svemu skromnog, dobro odgojenog mladića i ne možemo se glasno ne zapitati – kako se osjeća noseći to prezime, a iako punopravan član po krvnoj liniji, nije dijelom funkcionalne obitelji? U tom trenutku staje s govorom, neko vrijeme hrabro drži pogled na sugovorniku, koncentrirano diše, pa polako progovara:

„Ne bih ih želio ičim izazvati ili povrijediti. Činjenica je da nikad nisam vidio polusestre, baku, tetu, tetka, sestrične i bratiće. Ali, ja na to ne mogu utjecati, tako je kako je. Još uvijek nisam definirao neki poseban stav ili odnos prema njima. Osim da ništa od njih ne tražim… Uz to, ja ni ne znam što oni misle o meni. Jedino što sam si ispunio, bila je želja da vidim svog oca, bar jednom u životu.“

Sintaksa posljednje Franjine rečenice bila je osobito potresna, no on ju je izgovorio na osobito miran i sabran način. Dugo su oko ovog dijela trajali pregovori, pa je na kraju Franjo rekao:

„Znao sam od prije gdje mama drži jednu staru knjižicu s telefonskim brojevima, pa kad sam napunio osamnaest godina smatrao sam da imam pravo upoznati svog oca. Bez mamina znanja, nazvao sam njegov broj i nakon nekoliko dana našli smo se u jednom kafiću i razgovarali. Bio je to taj jedan put. Ne znam što bih vam dalje rekao, jer ni sam još nisam siguran. I dalje promišljam o tome, ne znam jesam li sretniji ili tužniji…? Najvjerojatnije sam isti kao prije.“

Nedostaje li mu otac?

Samo zbog posla bi otišao iz Zagreba

„Moja majka toliko mi je bila posvećena, sad vidim, na jedan izuzetno dobar način, ona je super mama, puna pažnje. Naravno da sam ja kao dijete osjećao da nešto nije u redu, ali tek kad sam bio puno stariji, shvatio sam probleme s kojima se mama suočava, ali ona nikad nije pokazivala da imamo problema, da smo u oskudici, da je u brizi. Tako da ne znam jesam li ja to naslijedio od nje, ili su me životne okolnosti tako formatirale, ali danas ni ja kad imam problema ne opterećujem druge s njima, već ih pokušavam riješiti. Mama mi je tako nadomjestila oca, a kad smo bili baš u teškom financijskom stanju, kad nismo imali za život, pomagali su djed i baka s majčine strane. Na tome sam im zahvalan i zato još više volim svake godine za vrijeme ljetnog raspusta dolaziti k njima doma u Senj.“

Sad je u Zagrebu, započinje treću godinu studija, živi sam, obitelji i rodbine ovdje nema. Formalno ima obitelj, ali nema njihovu podršku… Pa, kako živi?

„Mama mi nedostaje, ali tek ponekad. Sretan sam što živim sam kao samostalna osoba; dobro sam organiziran i racionalan tako da se sigurno neću dovesti u probleme. Hranim se u ‘menzi na građevini’, puno je bolja od one u SC-u, ponekad jedem iz dostave, a iz nužde sam naučio i kuhati, ono, barem osnovno – tijesto s tunjevinom i to. Koliko god mogu pazim da se hranim zdravo. I ne, ne osjećam se usamljen. Imam prijatelje, oni dođu meni u posjet, ja njima, ponekad igramo playstation, ali uglavnom su to ‘indie’ igrice. Centar Zagreba, moj je dom. Zapravo, kad sad razmislim, dalje od centra Zagreb uopće ne poznajem. Nemam romobil, bicikl, ni automobil. Niti mi trebaju. Ovdje imam sve što mi treba, tu je sve što volim. Znam svaku ulicu, svaku zgradu, svaki izlog. I, mislim, nikad ne bih otišao iz Hrvatske, baš zbog Zagreba. Meni deset kuna vrijedi kao nekom deset eura. Osim, ako ne bih dobio kakvu poslovnu ponudu za inozemstvo…“

A, je li bio u inozemstvu?

Tko ne bi glasovao za Franju Tuđmana?

„Nikad nisam bio. To je možda razlog zašto me i ne privlači. Možda da jesam, možda bi me vuklo prema van. Ovako, ne. Mislim da je to isto ili slično kao i s ovom obiteljskom stvari o kojoj ste me pitali. A, naravno da bih volio putovati, vidjeti uživo građevine koje me fasciniraju, one Normana Fostera, Zahe Haddid ili Franka Lloyda Wrighta. Nedostižne stvari me ne opterećuju, jer nemam želju za njima. Cilj mi je što prije stvoriti plan, imati jasan dugoročniji cilj u budućnosti, te da ga ostvarim što ranije. Znam da nakon studija želim pronaći posao u velikom arhitektonskom uredu gdje bih mogao usavršiti sve aspekte arhitektonske struke, a kasnije imati vlastiti studio“, vrlo koncizno, strateški i taktički govori unuk prvog hrvatskog predsjednika, Franje Tuđmana.

Za kraj, pitamo ga – zanima li ga politika?

„Iskreno govoreći, svoju građansku dužnost glasovanja još nisam ispunio, prvi put kanim ubaciti listić u glasačku kutiju na ovim predsjedničkim izborima. Frendovi mi kažu da bih bio super političar, jer sam moralan, koncizan ili organiziran. Ali ja volim arhitekturu i mislim da se taj dio ogleda u mojim rješenjima jednako kao i osjećaj za lijepo koji sam naslijedio od mame.“

Kroz smijeh dodaje:

„Oni najambiciozniji među mojim prijateljima kažu mi da bih se trebao kandidirati za predsjednika, jer da nema toga tko ne bi glasovao za Franju Tuđmana…“

Dodali bismo, Franju Antona Tuđmana. Uza sve što je stekao i dobio sadašnji naraštaj obitelji Tuđman, bit će na vječnom gubitku, ne prihvati li i ne približi li se ovom, zaista po svemu, divnom mladom čovjeku koji s njima dijeli istu – krv. On to od njih ne traži, a to što ih njih nema – Franji Tuđmanu ne stvara nikakav gubitak. Uz dobar odgoj, skromnost, ugodnu osobnost, snažan karakter i privlačnu vanjštinu, Franjo Anton Tuđman povukao je od dvije loze, dva svijeta – ono najbolje…