Han har ikke betalt en krone i skat siden 2011 og har ikke nogen folkeregisteradresse. I løbet af de sidste fire år har den 34-årige tidligere politibetjent Lars Kragh Andersen gjort alt, hvad han kunne, for at komme i myndighedernes søgelys med sine aktioner. Han har offentliggjort statsministerens CPR-nummer, solgt joints på internettet og brugt sin ytringsfrihed til at komme med krænkende udtalelser mod navngivne betjente og religiøse minoriteter. Aktionerne har gjort, at han allerede har været anholdt tre gange, og sandsynligvis har han tre straffesager i vente for de konstante provokationer af autoriteter i forskellige afskygninger. Som en konsekvens af sine holdninger har han selv valgt at leve de sidste fire år af sit liv med så lidt kontakt med staten som muligt og uden at bidrage til dens opretholdelse:

»Jeg har levet af bitcoin-handel, af mennesker, der donerer penge til mig på månedsbasis, og forskellige småjob, der har været rent markedsbaserede og ikke omfattet af kildeskattepligt,« forklarer Lars Kragh Andersen over en varm kakao med flødeskum på en tom restaurant i en københavnsk forstad.

»Det ville være nemmere for mig, at få en større indtægt, hvis jeg betalte skat. Men jeg ser staten som den største og farligste samfundsnedbrydende organisation, der findes, så den vil jeg meget gerne lade være med at finansiere. Det er et moralsk og etisk valg ikke at betale skat.«

Han startede ellers i den helt modsatte grøft med en helt almindelig hverdag og et job som politibetjent på Station Amager:

»Min indgangsvinkel har nok altid været, at jeg gerne ville passe på andre mennesker og deres ejendom kombineret med en drengerøvsting om, at jeg gerne ville gå med pistol og køre hurtigt i bil,« fortæller han om, hvorfor han oprindeligt blev politibetjent.

»I starten var jeg helt tanketom over for, hvad jeg håndhævede. Det var loven, og sådan var det. Jeg havde ikke gjort mig nogen grundlæggende tanker om legitimiteten af det, jeg gjorde. Det var sådan, alle gjorde, og jeg trampede bare i takt.«

Men en følelse af at lave noget, der gjorde mere skade end gavn begyndte at trænge sig på, og i sin fritid læste han op på særligt forbuddet mod narkotika. Om hvor stor en betydning forbuddet egentlig har for hele samfundet.

»Jeg opdagede, at jeg lavede ret mange ting, hvor jeg gjorde det modsatte af at passe på andre mennesker og deres frihedsrettigheder. Jeg trampede rundt ude på Christiania og gav folk bøder og visiterede unge mennesker, der kom gående helt tilfældigt,« siger han.

»Jeg mente måske ikke, det var illegitimt, men følelsen af, at der var noget lovgivning, der ikke var så smart, begyndte at udvikle sig til noget mere.« Enkelte gange tog han det op med sine kolleger, men der var ikke tradition for at tage den slags diskussioner på den politistation, hvor han arbejdede.

»Jeg kan huske en episode i en patruljebil, hvor jeg begyndte at tale med min kollega om det, og han sagde: ’Nej Lars, jeg gider ikke at høre om alt det der frihedspis’, og så holdt vi op med at tale om det.«

Sagde op i protest

Den voksende tvivl med hensyn til jobbet som betjent blev i marts 2010 til et blogindlæg på den liberale portal 180grader, hvor han argumenterede for en liberalisering af narkomarkedet. Mere kontroversielt fortalte han også om sine egne erfaringer med at håndhæve forbuddet som betjent.

»Er det rimeligt at bruge samfundets ressourcer på at jage offerløs kriminalitet? En jagt, der holder kunstigt liv i et marked, hvor det kan betale sig at bevæbne sig og udøve vold; en jagt, der efter alt at dømme ikke forhindrer en eneste i at indtage de stoffer, han eller hun alligevel havde tænkt sig?« spurgte han i indlægget som hurtigt blev citeret i andre medier.

Det var højest uvant, at en ansat i politiet ytrede sig kritisk i offentligheden om de love, han håndhævede, og godt tre måneder senere endte Lars Kragh Andersen med at sige op i en protest, der også fik en vis mediedækning.

»Det er korrekt, at Lars Kragh Andersen har ønsket at opsige sin stilling med virkning fra i dag. Og det er en løsning, alle parter er tilfredse med,« som Jan Bjørn, Københavns Politis personalechef udtrykte det til DR Nyheder.

Inden han sagde op i politiet, var han allerede blevet kendt i dele af offentligheden som Licens-Lars, hvor han særligt på sociale medier førte kampagne mod licensbetaling og opfordrede folk til at afmelde sig. Medieeksponeringen som kritiker af narkotikaforbuddet betød, at han fik yderligere lyst til at blive aktivistisk.

»Jeg har det lidt sådan, at enten skal jeg give den gas, eller også skal jeg lade være. Det er sådan en binær ting, og jeg valgte at give den gas,« siger Lars Kragh Andersen.

»Det hele foregik hjemme fra min lejlighed. Det var bare mig med min computer og min internetforbindelse som eneste redskab,« siger han.

Snart oprettede han firmaet Narkosalg for frihed og begyndte at sælge hashjoints via den daværende justitminister Morten Bødskovs Facebook-side. Det var ment som en provokation. I starten var der ikke rigtigt nogen, der tog notits af den, og myndighederne gjorde heller ikke noget. Derfor begyndte han, at anmelde sine egne lovovertrædelser til politiet for at få dem til at skride ind.

»Civil ulydighed er ingenting, hvis man holder den hemmelig, så er den bare ulovligheder. Så jeg prøvede aktivt at komme i fedtefadet,« forklarer han.

Med den ihærdige indsats lykkedes det ham til sidst at få sig selv i problemer, og politiet ransagede blandt andet hans lejlighed – som han dog på det tidspunkt havde fremlejet – i en søgning efter stoffer. En smule absurd kom Narkosalg for frihed også i SKAT’s søgelys, fordi firmaet ikke havde deklareret nogen indtjening, der skulle betales moms af. Derfor modtog Lars Kragh Andersen en momsopkrævning på et femcifret beløb for et narkosalg, der ifølge ham selv ellers var begrænset til omkring fem joints. Han betalte aldrig, men begyndte i stedet at sende cannabis til skattemyndighederne som svar. Til sidst endte han med at blive anholdt for den manglende momsbetaling, tilbragte en nat i detentionen, men fortsatte sine aktivititeter på nye områder:

»Jeg lavede også civil ulydighed med §266b (racismeparagraffen, red.). Der forsøgte jeg at komme i fedtefadet ved at sige noget grimt om muslimer, katolske mænd, hvide mænd og grønlændere i en kamp for ytringsfrihed,« fortæller han og afbryder sin opbremsning.

»Ja, det lyder måske som et underligt sammensurium af emner at blande sammen, men det hele har som hovedtema, at jeg mener, at mennesket har nogle ukrænkelige frihedsrettigheder. Vi har ret til at sige, hvad vi vil, så længe vi ikke truer andre, og vi har også ret til at handle med hinanden, så længe vi ikke handler med noget, der er stjålet fra andre.«

Succes med problemer

Den civile ulydighed og opsøgningen af konfrontationer med myndighederne var succesfuld. Han blev tit citeret i medierne, og etablerede sin egen permanente platform op på Frihedsaktivisten.com, der i løbet af to år fik mere end 800.000 sidevisninger. Mest opmærksomhed kom der tidligere i år, efter at han offentliggjorde flere ministres cpr-numre. Blandt andre statsminister Helle Thorning-Schmidt og forsvarsminister Nicolai Wammen fik deres CPR-numre offentliggjort på nettet, og han trykte dem også på T-shirts, som han solgte i sin netbutik. Offentliggørelsen skabte stor forargelse og kostede ham en anholdelse, lige efter en optræden i Go’morgen Danmark:

»Det var nok ikke CPR-nummeret i sig selv, men det at det gik ud over folkevalgte. Den politiske klasse opfattede det som et angreb på demokratiet, hvilket jeg jo egentlig også mente det som. Folk i staten hader, når man går personligt efter dem,« siger han.

Samtidigt var hans egen forhistorie også en væsentlig årsag til, hvorfor medierne og tusindvis af følgere på de sociale medier fulgte så tæt med i, hvad han foretog sig.

»Jeg har fået meget mere gennemslag end jeg overhovedet havde kunnet forestille mig. Man kan komme virkelig langt ene mand, hvis man er villig til at tage nogle prygl for det. Men nu var jeg også i den heldige situation, at jeg var tidligere betjent og gik fra den ene lejr til den anden lejr – det er åbenbart godt stof,« siger han.

Men med successen kom også problemerne, og den konstante konfrontation med myndighederne begyndte at blive en belastning for ikke bare ham, men særligt hans nærmeste. Da han ikke har nogen adresse, kom politiet i stedet på besøg hos både hans mor og far, og flere af hans venner fik deres lejligheder ransaget i politiets bestræbelser på at få fat på ham.

»Det er ikke befordrende for et godt forhold til sine nærmeste, at de bliver ransaget, og at politiet står og banker på og leder efter en. Til sidst må man gøre op med sig selv, hvad der egentlig gør en mest glad i længden. Er det hardcore aktivisme eller en mere normal relation til andre mennesker? Og der er jeg gledet over mod, at det er en god relation til mine medmennesker og det nære, der er begyndt at fylde mere,« siger han.

For en uge siden meldte han ud, at han stopper med aktivismen og ikke længere vil forsøge at komme i pressen ved i fuld åbenhed, at bryde de love, han synes er forkerte.

»Jeg synes egentlig stadig, det er sjovt, men de negative eksternaliteter, der følger med, er jeg ikke så vild med. Jeg har været utroligt aktiv på de sociale medier, og når man som jeg er i opposition til stort set hele Mainstreamdanmark, så kommer der meget negativ energi. Det kan mærkes på mit humør, og det var op ad bakke at starte fra nul hele tiden og også få en masse negativ energi tilbage, fordi mange folk egentlig bare syntes, jeg var en tosse,« siger Lars Kragh Andersen.

Sidste gang, han blev anholdt, var mellem jul og nytår – dagen efter at han havde meldt ud på sin blog, at nu var det slut. Her blev han sigtet for at bringe nedsættende udtalelser om navngivne betjente på internettet ved at kalde dem ’planterøvere’ og ’penisbelurere’, at publicere statsministerens CPR-nummer og for overtrædelse af våbenloven ved at sælge peberspray i sin webshop. Om han slipper med bødestraf eller må en tur i fængsel vil en eventuel kommende retssag vise, men alligevel fortryder han intet. For selv om han mest vil blive husket for en række enkeltsager, så mener han stadig, at de enkelte spørgsmål, kan rykke folk i retningen af at være mere kritiske.

»Der er rigtigt mange mennesker, der synes, at cannabis skal være lovlig, og at DR skal lade være med at opkræve licens. Det bruger jeg som løftestang for det, jeg grundlæggende føler for: at statsmagt grundlæggende er illegitim. Hvis jeg alene gik ud og sagde, at statsmagten skulle afskaffes, så ville det være utroligt begrænset, hvad jeg ville kunne komme ud til af folk, for det er et ret outrereret synspunkt i dagens Danmark.«

— Er det ikke lidt for nemt, at tage de få sammenstød, den almindelige dansker har med staten, og så bruge dem til at sige, at det hele skal afskaffes?

»Man skal jo fange folk ind på en eller anden måde. Selv om det langtfra er alle, man får med, så hvis bare der er lidt flere, der nu synes, det er forkert, at folk bliver sat i fængsel for plantehandel, er man da kommet så langt. Så er det alligevel lidt af et princip om, at man ejer sig selv, der er kommet ind i de folks hoveder. Om det betyder, at man bliver statsmodstander eller ej, er måske knap så vigtigt, men at flytte folk hen imod, at de er kritiske over for politisk autoritet, det synes jeg er positivt.«