Da jeg gik på fritidshjem i slutningen af 1970’erne, havde vi en pædagog, der hed Bolette. Hun var vel 25 år og dygtig til sit arbejde. En sommer havde vi vandkamp, og Bolette deltog uden en trevl på kroppen. Hun var buttet og lyshåret, og jeg var nok ikke den eneste, der var fascineret af hendes tunge, gyngende bryster.

Bolette skammede sig tydeligvis ikke det mindste over sin nøgenhed, ingen problematiserede den, og den ændrede intet ved hendes rolle som autoritetsfigur. At jeg, og sikkert andre, havde vage seksuelle tanker om Bolette, var der efter alt at dømme ingen, der bekymrede sig om.

Knap 10 år senere, da jeg som 19-årig flyttede fra forstæderne ind til København, opfandt jeg et forårsritual for mig selv: Den første dag, der virkelig var varme i solen, satte jeg mig på en bænk i Kongens Have med en øl og en avis og nød synet af de mange bare bryster, der omsider var kommet ud af deres vinterhi. Også disse kvinder bar tydeligvis deres utildækkede overkroppe uden skam. Ritualet var en fejring af sommerens komme og alt det gode, der var i vente: frodighed, havbad, lyse nætter.