Hvor er jeg glad for, at min muslimske, tørklædebærende og analfabetiske mor ikke bor i Danmark. Det er en lettelse ikke at se hende hver dag i tv’et, hvor hun ellers ville blive præsenteret som en belastning for Danmark.

Det er også befriende at være fri for at handle ind sammen med hende og opleve danskeres nedladende øjne på hende og hendes tøjstil. Jeg er sikker på, at disse oplevelser ville give mig ondt i maven.

Måske ville jeg ikke kunne holde mig tilbage fra at svare igen, jeg ville måske komme til at diskutere med nogle ’ægte’ danskere, der ville anmelde hende til politiet, bare fordi hun ikke viste sit ikkehvide ansigt frem.

Jeg er også ret glad for, at min kone af eget valg ikke går rundt tildækket. Ikke fordi jeg har en holdning til det, men fordi jeg også ville føle mig utilpas sammen med hende. På denne måde er jeg også fri for at skulle forsvare og beskytte hende mod de ’ægte’ danskeres ytringsfrie øjne og mund.

Tænk, hvis min kone var burkabærende. Hvordan skulle jeg forklare over for mine børn, hvorfor deres mor ikke længere kunne færdes ude, når det var lyst. At deres mor ikke længere kunne aflevere dem i skolen, tage dem til lægen være sammen med dem på legepladsen – fordi hun var tvunget til at have et flagermuseliv. Pludselig ville jeg være blevet til en form for enlig far, idet jeg måtte stå alene med alle udendørsaktiviteter og forpligtelser.

Slukker for tv'et

Især nu, op til folketingsvalget, taler hovedparten af politikerne ikke om andet end dårligt integrerede muslimer, som ikke vil tilegne sig danske værdier, men bor i Danmark og udnytter de ’gratis ydelser’. Muslimer, som ikke ønsker at rette sig efter danskhed og opholder sig i Danmark, som om det er deres egen muslimske mark.

Det er allerede sikkert, at der under valgkampen vil blive talt rigtig meget om integration, eller rettere sagt ikkeintegration. Men der bliver sikkert mindre snak om udlændinge. Og mere snak om muslimer.

Op til hvert Folketingsvalg tænder jeg mindre for tv’et herhjemme. Før i tiden var det mest, fordi jeg ikke kunne holde ud at følge med i de ’politiske’, til tider umenneskelige, debatter, især om dårligt integrerede muslimer. Nu er det mere for at beskytte mine børn.

Min 11-årige datter kalder allerede Inger Støjberg (V) for en racist. Min søn, som er otte år, har ikke fanget det hele endnu. Han er mest interesseret i Spiderman og tror, at verden kan reddes af superhelte.

Hjemme hos os praktiserer vi ikke nogen religion eller ideologi. Men det ser ud til, at det er lykkedes for Inger Støjberg at radikalisere min datter. Og med ’lykkedes’ mener jeg, at hun uden dårligt integrerede muslimer og radikaliserede nye generationer blot vil være en mislykket politiker for sin liberale ideologi.

Identitet gennem kontrast

Men Støjbergs indvandrerkritiske politik handler ikke nødvendigvis om, at hun har et dårligt menneskesyn. Højrefløjen i Europa har i perioder brug for dårligt integrerede muslimer, for identitet dannes jo i kontrast til det modsatte.

De er med andre ord nødt til at skabe en ’anden’. I gamle dage skabte den vestlige kolonisering gode muligheder for at producere en ’anden’, som kunne medvirke til at bevare og styrke det, europæere havde sammen, og styrke europæerne i troen på, at det er en national, medfødt form for kulturarv.

I dag skaber eller understøtter mange europæere en form for indenlands koloniseringer i form af ghettoer og særlige bydele for at opbevare det, de har, og det, de er meget bange for at tabe til indre fjender.

Det er, fordi højrefløjen ikke ønsker, at Danmark skal være et multietnisk og ikkekristent samfund. Højrefløjens politik og dens kristne etik, der ønsker at retfærdiggøre sin eksistens i moderne tider, er derfor afhængig af de dårligt integrerede muslimske kvinder. Og (for) mange muslimer opfylder desværre de forventninger og fordomme, som de ’ægte’ danskere har brug for som modpol.

Styrker danskheden

Men det handler ikke alene om de dårligt integrerede muslimer. Yahya Hassans og Sara Omars værker har de seneste år skabt et decideret gennembrud på den danske litteraturscene, hvorfor de klart fortjener al den ros og de nomineringer, som de har fået.

Men ville deres værker være blevet belønnet og rost lige så højt og flot og fået den omtale, hvis disse unge forfattere med muslimsk baggrund var ’ægte’ danskere – og havde skrevet deres værker ud fra deres personlige erfaringer med mødet med den hvide danske kultur, som de så selv havde været en del af?

Hvad er det, vi mest dømmer disse unge forfattere ud fra? Hvad er det nye, som de bringer frem i rampelyset?

Svaret er deres religion. At de er muslimer. At deres værker udspringer af de erfaringer, der opstår i kontrasten mellem den danske og ikkedanske kultur, hvor det her er den muslimske. For at reproducere de hvides overlegenhed har vi også brug for de gode, velintegrerede muslimer, som skal fungere som intellektuelle talspersoner for den særlige gruppe, som ikke fungerer.

Det ironiske her er, at disse intellektuelles personlighed tjener til det ’ægte’ danske samfunds overlevelse, uanset om de kan holde kursen. Altså uanset om de lykkes i deres stræben efter at være en del af det danske samfund, indfri deres individualitet og blive ved med at være kritiske imod deres baggrund, fremmer de bevidst eller ubevidst danskheden. Hvis man lever op til den ’ægte’ danskers forventninger, så har man vist, at integrationen godt kan lykkes, og at alle kan gøre det.

Men hvis ikke, f.eks. i Yahya Hassans tilfælde, så er man et godt eksempel på, at man bliver født som muslim og forbliver muslim, selv om man forsøger at komme væk fra det.

Begge tilfælde tjener højrefløjens nationalistiske politik. Derved er der ikke forskel på Sara Omar og den burkabærende kvinde, idet de begge to bliver brugt politisk til at styrke danskheden og nationalismen.

Børnene lytter med

Min datter er meget interesseret i politik trods sin unge alder og ønsker at melde sig på banen politisk, når hun bliver stor. Hendes interesse begyndte med Helle Thorning-Schmidt (S) som statsminister, idet min datter tænkte, at en kvinde kunne gøre Danmark til et bedre land.

Jeg bakker hende op i det politiske engagement. Men jeg ønsker hverken, at hun skal have de samme værdier som Inger Støjberg, eller at hun skal kalde hende racist og have negative ideer om, hvordan danske politikere generelt er.

Støjberg repræsenterer ikke kun sig selv, men også den danske stat og regering, hvorfor hun også er forpligtet til at arbejde for, at min datter ikke skal føle sig som ’en anden’ i Danmark. Jeg ønsker ikke, at min datter bliver radikaliseret, hverken af højreorienterede danske politikere eller af islamistiske grupper, som er imod integrationen.

Men den danske udlændingepolitik er desværre blevet alt for polariseret, og det gør det svært for os i gruppen af ikkevestlige forældre at skabe balance for vores børn i den verden, de skaber.

Derfor er min opfordring til politikerne inden det kommende valg: Hold jer til en faglig og saglig diskussion om udlændinge, selv om jeres politik, der hviler på præmissen om den uintegrerbare ’anden’, giver mening for jer. Husk, at vores børn lytter med på jeres diskussioner i tv’et.

Løsningen bør ikke være, at vi forældre slukker for tv’et for at undgå at have ondt i maven og på den måde forsøger at sørge for, at I ikke får lov til at radikalisere vores børn.