En komiker afslører det frie valg. Vi vidste godt, at der ikke var et valg, og vi vidste også, at det ikke var frit. Mange gange har vi set, hvordan det frie valg i den offentlige sektor, som skulle skabe effektivitet, endte i endnu mere bureaukrati og dokumentationsvælde. Det er ikke nyt.

Men komikeren Frank Hvam udvikler i en monolog i det nye Casper og Frank-show en anden kritik af det frie valg: Han siger, han er for dum til det frie valg. Valget forudsætter en viden, han ikke har. Han bliver bedt om at vælge mellem ydelser, som han ikke aner, hvordan han skal vurdere. Som eksempel nævner han, at vi selv kan vælge, om vi vil købe vores strøm hos Vattenfall eller Dong. Der har vi fået en luksus foræret: Vi skal ikke bare sidde med hænderne i skødet, mens Dong oplyser lejligheden og oplader mekanikken. Nej, vi kan også vælge Vattenfall — til at oplyse lejligheden og oplade mekanikken. Men langt, langt de fleste af os kender som Frank intet til, hvad der er af forskelle på strømmen fra Vattenfall og Dong, eller om man burde iagttage andre forskelle som produktionsomstændigheder, pris, serviceniveau og politisk konsekvenser. Det ville ifølge Frank kræve, at han investerede hele sin vågne tid i sit voksne liv på at undersøge energiproduktion og de forskellige firmaer, hvis han skulle realisere et frit valg — hvilket så ville betyde, at han ville være ude af stand til at foretage frie valg af læge, skole, tandlæge, daginstitution, sygehus, fritidshjem osv. Hvis man skal være fri med ét valg, bliver man idiot i alle de andre valg. Det frit vælgende menneske bliver på den måde dummere og mindre frit: Det bruger tid på sammenhænge, det ikke kan overskue, og det bliver opmærksomt på kampe, det burde vinde, men som regel taber.

Svækker den myndige borger

Hvams monolog peger også på en social konsekvens. Man bliver som frit vælgende menneske nervøs for, at man er blevet snydt. Nu kan man på afgørende områder som børns fremtid, forældres velfærd og egen sundhed risikere at vælge forkert. Altid bliver Frank Hvam ængstelig, når han møder andre, der har valgt strøm eller sygehus: »Var det godt?« spørger han nervøst en ven, der er blevet behandlet på Skejby. Selv har han valgt Rigshospitalet. Hvis Skejby viser sig at være fantastisk, har han dummet sig igen. Frank tør næsten ikke stille spørgsmålet, for kun hvis den anden er blevet fejlbehandlet, har han selv gjort det rigtige. Den slags forhåbninger bliver man ikke et større menneske af. Og hvis han møder én, der har valgt Vattenfall, og han selv endte med DONG, frygter han, at den anden har sparet penge og opnået store fordele, som han er gået glip af. Det frie valg af offentlige ydelser udvider kampzonen: Man måler sin egen succes og fiasko imod deres succes og fiasko. Hvis de har valgt anderledes og fået en bedre behandling, har man selv valgt forkert.

Det frie valg bliver ikke påtvunget borgerne. Men borgerne bliver gjort ansvarlige for valg, de ikke kan tage ansvar for. Vi får ansvaret for at finde den rigtige læge, den rigtige energiforsyning og det optimale institutionstilbud til vores børn. Det er ikke tvang, men vi skammer os over de valg, vi foretog i blinde, og alt det ansvar, vi ikke fik taget. Vi kan klage og klage over svigt og dårlig service, til vi til sidst konstant løber rundt efter krænkelser. Det frie valg af offentlige ydelser gør således borgerne skamfulde, uvidende og umyndige. Men det mest ubehagelige, som Frank Hvam-monologen afdækker, er forbindelsen til andre mennesker: Almindelige medborgere bliver til konkurrenter på ansvarlighed og kompetence. Selv fine mennesker fristes til at håbe det værste og frygte det bedste for dem, de ellers regner for venner. Det frie valg inspirerer ikke den slags myndige, generøse og solidariske mennesker, som vi gerne ville være. Det fremelsker umyndige, kværulerende og selvoptagne mennesker, vi helst ikke vil sidde ved siden af.

De store spørgsmål

Nu kan man med god grund hævde, at det frie valg slet ikke er til for borgernes skyld. Det handler om at få systemerne til at fungere bedre: Hvis institutionerne oplever borgerne som kritiske brugere, bliver de tvunget til levere deres bedste. Det er ræsonnementet: Hvis skolerne skal kæmpe om eleverne, bliver lærerne presset til at yde deres ypperste, og lægerne skal levere en bedre behandling, hvis utilfredse patienter har ret til at skride. Når man således kræver frit valg, sætter man systemet før borgerne — borgerne får formelle muligheder, som de færreste kan bruge, men som alle systemerne er bevidste om, kan blive brugt imod dem. Og det er i sidste instans også i borgernes interesse.

Det lyder grimt, det er grimt, men det er også en historisk erfaring: Mennesker kan ikke snakke sig til fælles løsninger på det hele, og ubetinget tillid får ikke det bedste frem i os — som regel tværtimod. Markedet appellerer til menneskets laveste instinkt for selvopretholdelse og ridderlige tilbøjelighed til at præstere det bedste. Det er svært at forestille sig et samfund uden markedsmekanismer, fordi alt skulle bestemmes af mennesker, hvis ikke noget blev bestemt af markedet, og fordi både selvopretholdelse og kappestrid driver det fælles fremad. Men hvis markedet ikke at styret af fornuft og samtaler, ender vi i det, som Hegel kaldte »det åndelige dyrerige«.

Det store spørgsmål er således ikke for eller imod frit valg, mellem kapitalisme og samtalesocialisme. Det store spørgsmål er, hvor borgerne skal have et frit valg, og hvor vi ikke skal have et frit valg. Lige nu virker det, som om vi har et frit valg på alle mulige områder, hvor vi ikke ved nok til vælge og ikke kan nok til at realisere friheden. Vi har en masse frie valg, der gør os dumme og umyndige. Til gengæld skal vi affinde os med en masse overordnede betingelser for produktion, finansiering og tilrettelæggelse af vores liv, som vi ikke selv kan vælge — og som også gør os dumme og umyndige. Det frie valg, vi vil have, er valget til at vælge, hvad vi vil vælge og vælge det frit.