Ministeren var klar i mælet, da hun i efteråret 2012 proklamerede, at dokumentationen nu var på plads:

»Vi har her fået bekræftet, at inklusion af elever med særlige behov i den almindelige undervisning støtter alle børns læring og udvikling,« sagde daværende børne- og undervisningsminister Christine Antorini (S).

Udtalelsen henviste til en nyligt udgivet forskningsrapport fra det såkaldte Dansk Clearinghouse ved DPU, Danmarks Pædagogiske Universitet. Det var dette studie, måtte man forstå, der dokumenterede, at inklusion var vejen frem.

En gennemgang af studiet viser dog, at det er så som så med denne dokumentation. Der er alvorlige problemer med uklare definitioner og især manglende kausalitet (som vi vender tilbage til).

DPU-studiet er et såkaldt metastudie, hvilket i sig selv er en anerkendt form for forskning. Man gennemgår og opsummerer eksisterende solide analyser. Og forsøger at skabe ny og mere konsolideret viden på den baggrund.

DPU omtaler 65 studier, men anvender 43. Broderparten fra USA, nogle fra Storbritannien, få fra andre lande og ingen fra Danmark. En del af studierne er ekstremt små. De omhandler kun en håndfuld børn (helt ned til to).

Ringe kvalitet

I forskningssammenhæng bør tungen holdes lige i munden i forhold til to begreber. På den ene side korrelation (sammenhæng), og på den anden kausalitet (årsagssammenhæng). Forskellen er enorm.

Et eksempel: Der er sammenhæng mellem senge og død. Men der er ikke årsagssammenhæng. Rigtig mange af os dør i en seng, men det betyder ikke, at det er farligt at ligge i en. Korrelation.

Andet eksempel: Indkomst og bopæl er korreleret. I Hellerup er gennemsnitsindkomsten højere end i Gjellerup. Men sammenhængen er næppe kausal. Lad være med at forvente en brat forgyldt bankbog, hvis du flytter til Hellerup. Man bliver ikke rig af at bo i Hellerup. Hvis man har råd, kan man flytte til Hellerup. Korrelation.

De to begreber – og forskellen på dem – er helt afgørende for inklusionsstudierne.

Et udsagn, som ministerens, om, at inklusion støtter alle børns læring og udvikling, er et kausalt udsagn. Man må forstå, at det er godt – for både specialbørn og almenbørn – at inkludere i forhold til alternativet, altså ikke at inkludere. At alle børn lærer noget af det og udvikler sig.

Problemet er bare, at hovedparten af de 43 studier absolut intet viser om den påståede kausale sammenhæng. De viser korrelationer.

Det siger Bengt Persson, der selv er bidragyder til DPU-studiet og professor i specialpædagogik ved Högskolan i Borås:

»Helt kort viser resultaterne, at blandede læringsmiljøer med både specialbørn og almenbørn kan være positivt, hvis lærerne har gode kundskaber, og hvis der er adgang til den specialpædagogiske ekspertise. Men det fremhæves i størsteparten af artiklerne, at man skal holde sig fra at udtale sig om årsagssammenhæng i den forbindelse.«

Han støttes af Anders Holm, der ligeledes er bidragyder til DPU-studiet og økonomiprofessor på Københavns Universitet:

»Der er ikke noget bevis for kausalitet i studierne. Måske er den der. Vi ved det ikke. Problemet er, at de underliggende studier er af ringe kvalitet i forhold til at sige noget om det. Typisk dokumenterer studierne, hvordan denne eller hin metode virker i forhold til de børn, der går i en klasse. Altså en kausal sammenhæng. Men vi ved intet om, hvorvidt alternativet, at splitte klassen op, er bedre.«

Altså: Når man har valgt at inkludere, så får man en-eller-anden effekt, hvis man udsætter en klasse for et-eller-andet – f.eks. to lærere, særlige læringstiltag, ekstra pædagoger.

Men det fremgår ikke om, hvorvidt det er en fordel at flytte en bestemt gruppe børn fra et specialiseret tilbud til et alment. Eller, for den sags skyld, om det er bedre at beholde visse børn i almenklasse frem for alternativet. Fører det til bedre trivsel, social udvikling og faglighed? Det siger studierne intet om.

Det naturlige spørgsmål er, hvorfor DPU så ikke har valgt nogle bedre studier?

»Simpel forklaring,« siger Anders Holm: »Der er uendelig lidt af kvalitet derude. Vi ved ikke ret meget om pædagogik. Kausal evidens er ikke noget, der har optaget uddannelsesforskere. Faktisk er problemet så stort, at kongressen i USA i 2001 vedtog et forbud mod at bevilge penge til uddannelsesforskning, hvor lodtrækning ikke indgår.«

Uden lodtrækning, eller tilsvarende tilfældighedsgeneratorer, ingen kausale resultater. Samme regler er ikke indført i Danmark.

Antal ADHD’er pr. døv

En anden problemstilling er, hvor stramt de børn, der indgår i studiet, er afgrænset. Er det børn, der reelt bliver flyttet fra et specialtilbud til almenundervisning? Eller var de der i forvejen? Er det børn med ADHD, autisme, er de blinde, døve, motorisk hæmmede, eller er de fagligt bagud?

Afgræsningen i DPU-studiet synes at være bred. Nogle studier handler om ADHD/ADD, få om aspergers syndrom. Autisme som generel problemstilling er ikke nævnt – og det store flertal omhandler børn uden diagnoser. Hvilket kan være fint nok.

»Med mindre man bruger et sådant studie i en politisk sammenhæng til at legitimere en bred flytning af alle mulige specialelever ind i almenskolen,« siger Mogens Fosgerau, der er professor i økonomi på DTU, Danmarks Tekniske Universitet. Ham vender vi tilbage til.

Brede definitioner kan være fine. Men mest til abstrakte fortællinger. Langt sværere er de at tolke i forhold til noget konkret. Verden består som bekendt af konkrete mennesker. De færreste har en gennemsnitlig diagnose. Hvor mange vellykkede undervisningsforløb med børn med ADHD skal man have, for at kunne udtale sig om mulig inklusion af tre døve?

Det er et politisk mål, at der sker en bred flytning af specialelever i disse år. I 2010/11 var 94 procent almenelever. Andelen skal, ifølge den afgående regering og KL, øges til 96 procent i løbet af i år. Det betyder modsat, at seks procent specialelever skal reduceres til fire procent. Ergo skal omkring hver tredje specialelev – godt 10.000 børn og unge – omdannes til almenelever. Enten ved at flytte dem ind i almenklasser, eller ved ikke at flytte dem ud.

Og så er vi tilbage ved Mogens Fosgerau. Ud over at være transportøkonom ved han en del om inklusion. Fordi han er far til en dreng, der er diagnosticeret med aspergers syndrom. I forrige uge tog hans søn sidste fag i sin folkeskoleafgangseksamen.

Eksamenensresultatet bliver fint. Men det er ikke skolens fortjeneste, mener faren: »Han brød sammen midt i 6. klasse. Siden havde han det længe så dårligt, at han ingen steder kunne komme. Han er meget intelligent, men blev mobbet og var i konflikt med alt og alle. Han fik ingen hjælp, men mange skæld ud,« siger Mogens Fosgerau.

Fra 6. klasse og tre år frem fik han kun undervisning ganske få dage sammenlagt. Først da han blev bevilget et ekstra skoleår på en meget specialiseret behandlingsskole, kom han i gang igen. Undervisningen startede i hjemmet.

»Det er forkert, når man påstår, man har belæg for at inkludere alle mulige børn med diagnoser. Det, vi ved, er, at det ikke kan udelukkes, at det går godt, hvis alle mulige forudsætninger er til stede. Men man kan smadre de her børn for resten af deres liv. Den herskende fortælling lige nu er, at det er synd for børnene at blive ekskluderet, og at det er bedre at rumme dem i almenskolen. Den fortælling er helt forkert og ganske forfærdelig. Nogle børn kan ikke tåle at være i det hektiske miljø i en normalklasse. Det har intet med rummelighed at gøre. De kan ikke håndtere det, der for dem er støj, mangel på struktur og socialt kaos,« siger han.

Netop oplevelsen af kaos kan Jeanet Ørbæk Madsen tale med om. Hun er folkeskolelærer på Vanløse Skole og mor til en 10-årige pige, som for to år siden fik diagnosen GUA, en såkaldt autisme-spektrum forstyrrelse. Forældrene har villet beholde hende på en folkeskole. Men nu giver de op:

»Det er svært. Til næste år tager vi hende ud til fordel for en specialskole. Hun trives rigtig dårligt. Uanset hvor meget inklusion de taler om, så kan folkeskolen ikke rumme hende. Helt almindeligt børnekaos er alt, alt for meget for hende. Når de arbejder i grupper, ved hun alt om, hvad der er foregået i alle grupper. Forestil dig en svømmehal. Børnene svømmer rundt, leger og pjasker. På nær én. Hun står på bunden på tåspidser og bruger al energi på at holde munden oven vande og overleve. Det er min datter.«

Ministeriesvar

Christine Antorini har, før valget, fået mulighed for en kommentar. Hun lod ministeriet svare via mail, hvilke af rapportens underliggende studier der dokumenterer, at inklusion støtter alle børns læring og udvikling. Altså dokumentation af ministerens påstand.

Ministeriet peger på tre: Mastropieri m.fl. (2006), McDuffie m.fl. (2009) og Stevens m.fl. (1995). I det følgende kaldet henholdsvis det første, andet og tredje studie.

Det første viser ingen kausalitet i forhold til, om inklusion er en god idé. Det testes, om én undervisningsform er bedre end en anden i forhold til almene børn og dem med handicap. Det er svært at sige noget om effekten. Mange handicappede børn ville ikke aflevere deres testresultater bagefter.

Det andet studie handler om en to-lærer-ordning. De deltagende elever er blevet udvalgt bevidst (hvilket undergraver enhver påstand om kausalitet i forhold til, om inklusion er godt). Det viser sig (vel overraskende for de færreste), at man lærer mere, hvis man har to lærere.

Tredje studie ser på den kausale effekt af at have en speciallærer med i klassen. Det er godt, viser det sig. Men studiet viser ingen kausalitet omkring inklusion af flere eller færre børn med diagnoser.

De tre studier viser korrelation. Når man inkluderer, får man bedre resultater, hvis man bruger flere ressourcer, flere lærere og underviser smartere. Men igen: De viser intet kausalt om, hvorvidt inklusion er en god idé.

Vi kan i sagens natur ikke afvise, at ministeriet et eller andet sted er i besiddelse af studier, der påviser kausaliteten. Men det lader ikke til at være tilfældet.

Det er ikke særligt overraskende, at politik til tider føres på baggrund af tro, holdning og overbevisning. Mange beslutninger skal træffes, uden at der nødvendigvis ligger solid dokumentation bag. Problemet her er påberåbelsen af en dokumentation, der ikke synes at eksistere. Og den – bevidste eller ubevidste – manglende evne til at adskille kausalitet fra korrelation. Man ved ikke, om inklusion er godt.

I øvrigt er SFI i fuld gang med at lave kausale studier, som forventes at bidrage med viden om, hvorvidt inklusion er godt eller skidt. De første af dem forventes at kunne offentliggøres i løbet af 2016.