Den Arnamagnæanske Samling på Københavns Universitet opbevarer 1400 gamle håndskrifter om Norden i vikingetiden og middelalderen. Men nu har Island taget skridt til at få udleveret flere skrifter fra samlingen, selvom de to lande i 1965 aftalte, at islændingene ikke kan gøre flere krav

Den islandske regering har anmodet den danske stat om at få tilbageleveret flere håndskrifterr fra Den Arnamagnæanske Samling på Københavns Universitet. Samlingen, der rummer uvurderlige håndskrifter, som omtaler vikingetidens og middelalderens Norden og er på Unescos liste over umistelig verdensarv, blev ellers delt mellem Island og Danmark i 1965, hvor Island fik udleveret 1600 ud af omkring 3000 skrifter. Men nu er der islandsk ønske om at få flere.

Det islandske ønske kommer fra Lilja Alfredsdottir, minister for uddannelse, forskning og kultur. Hun har bedt den danske uddannelses- og forskningsminister Ane Halsboe-Jørgensen (S) om et møde herom, bekræfter den danske minister over for Kristeligt Dagblad.

”Island har informeret mig om, at de nu ønsker flere håndskrifter udleveret end aftalt i 1986, men har ikke uddybet det nærmere. Jeg skal mødes med den islandske minister for undervisning, forskning og kultur, Lilja Alfredsdottir, senere på måneden, og jeg ser frem til, at vi her kan have en god dialog om sagen,” skriver Ane Halsboe-Jørgensen i et mailsvar.

Det fremgår ikke præcis, hvor mange håndskrifter Island ønsker udleveret. Heller ikke om ønsket kun omhandler værker fra Den Arnamagnæanske Samling eller eventuelt også fra andre danske samlinger. Københavns Universitet ejer og opbevarer fortsat omkring 1400 håndskrifter i samlingen – heraf omkring 700 islandske – som går tilbage til den islandskfødte professor ved Københavns Universitet Arne Magnusson (1663-1730), som frem til sin død samlede de omkring 3000 håndskrifter, primært fra Island, som han testamenterede til Københavns Universitet.

Da Island blev selvstændigt i 1944, var der stærke ønsker om at få de sagaer og andre håndskrifter, som omhandlede Island og havde stor national betydning, hentet til Reykjavik. I 1965 gik Danmark med til at overdrage de værker, som drejede sig primært om Island, mens de skrifter, som handlede om nordiske eller europæiske forhold blev i København.

Nu mener den islandske regering imidlertid, at det er på tide, at endnu en del af samlingen kommer til Island. Ifølge det internationale islandske medie The Iceland Monitor er der flere grunde til dette ønske. Et af de argumenter, Lilja Alfredsdottir fremfører, er ”danskernes vigende ambitioner og interesse for den islandske kulturarv”. Som eksempel nævner hun, at Københavns Universitet i år har nedlagt en lektorstilling i islandsk.

Da Island og Danmark indgik aftalen om at udlevere de 1600 håndskrifter til Island, var der flere forhold, de to lande lovede at leve op til. Med traktaten fra 1965 blev landene ”enige om at anerkende ordningen, som en fuldstændig og endelig afgørelse af alle ønskemål fra islandsk side angående overgivelse af i Danmark beroende nationale islandske mindesmærker af enhver art.”

I en protokol fra 1986 blev landene enige om at forpligte hinanden på, at begge lande i fremtiden skulle styrke institutternes muligheder for at drive forskning i samlingerne af norrøne håndskrifter i både København og Reykjavik.

Og nu er spørgsmålet så, hvilket land, der har begået aftalebrud først. Er det islændingene, som bryder aftalen fra 1965 ved at anmode om flere islandske mindesmærker? Eller er det danskerne, der ikke har styrket forskningen i de norrøne håndskrifter, men tværtimod har beskåret antallet af forskere og dermed kan siges at have brudt aftalen fra 1986?

I 2003 forskede ni personer i islandsk, til næste år vil Københavns Universitet have tre personer ansat til at forske i emnet. Fra årsskiftet vil i alt fem personer forske i tekster fra den Arnamagnæanske Samling, da også en ekspert i dansk og færøsk er tilknyttet samlingen.

Blandt Københavns Universitets resterende forskere i islandsk er der delte holdninger til Islands anmodning om at få flere dokumenter til Island.

Lektor i norrøn filologi, Annette Lassen, kan godt forstå, at Island vil have håndskrifterne op til sit forskningscenter, nu da Københavns Universitet igen har skåret ned på antallet af forskere:

”Jeg synes, situationen er ulykkelig med de her nedskæringer på det islandske område. Derfor kan jeg godt forstå Islands position. I det lys kan man forstå frygten for, at der måske ikke er den tilstrækkelige vilje til at tage sig af forskning i islandsk på Københavns Universitet,” siger hun.

Lektoren understreger, at hun ønsker et stærkt forskningscenter baseret på de islandske håndskrifter i både Danmark og Island:

”Det er klart, at to forskningsmiljøer er til gavn internationalt, da det er gensidigt frugtbart og sikrer mod metodisk og faglig ensretning.”

Professor i norrøn filologi ved Københavns Universitet, Matthew James Driscoll, har til gengæld ikke forståelse for den islandske anmodning og henviser til aftalen fra 1965 om, at Island ikke måtte kræve at få flere håndskrifter udleveret.

”Det er fuldstændig absurd. Det er ligesom at invitere nogen til middag, og på vej ud ad døren siger gæsten: ’Jeg vil også have alt i dit køleskab’,” siger han.

Matthew James Driscoll forklarer, at han har meget svært ved at forstå, hvorfor Island skulle have udleveret flere manuskripter. Ifølge professoren er halvdelen af de omkring 700 håndskrifter på islandsk ikke skrevet på Island og har aldrig været på Island, men er afskrifter af ældre tekster, som er håndskrevet i Danmark:

”Efter min mening er der ingen faglig grund til at afhænde håndskrifterne. De fleste manuskripter er digitaliserede og ligger på nettet frit for alle, så de islandske forskere kan nemt få adgang til dem.”