Solen skinner gennem vinduet i plejehjemmets køkken på Nørrebro. Når Jamila Nabih er i praktik, kan hun ud af vinduet kigge over på Panuminstituttet og Rigshospitalet, hvor hendes 23-årige datter er i gang med at læse medicin. Hendes ældste datter på 27 år er allerede færdiguddannet læge og arbejder på Herlev Hospital. Jamila Nabih er stolt af sine døtre.



– Jeg er glad for, at de er nået så langt, siger hun.



De bor stadig hjemme, for de har ikke haft tid til at finde sig en mand endnu med den lange og krævende uddannelse, de har taget, fortæller Jamila Nabih. Men så kan de også hjælpe deres mor med det fysisk krævende arbejde, der er i hjemmet.



Den mandlige beboer på plejehjemmet sidder stadig ved bordet. Han stirrer ned på sin tomme tallerken, hvor der før lå et franskbrød.



– Må jeg gå ud i gården, spørger han pludseligt. Det er det alt for koldt til, svarer Jamila Nabih.



– Jeg mener på toilettet, siger han. En kvindelig beboer, der sidder og drikker proteindrik med et sugerør ved siden af ham, griner over misforståelsen. Jamila Nabih følger ham derud.



Til marts er hun færdig i virksomhedspraktik. Herefter ved hun ikke, hvad der skal ske med hende. Efter så mange år uden et arbejde er hun træt af at skulle forklare til sagsbehandlere, at hun ikke er arbejdsløs, fordi hun ikke vil arbejde - men fordi hun ikke kan. For halvandet år siden mistede hun sine sygedagpenge og kom på kontanthjælp.



Vil du gerne have førtidspension?



– Nej. Det er ikke mit mål. Men jeg vil gerne videre og vide, hvad der skal ske med mig i fremtiden.