Man kan ikke lave regnestykket.

Det har været svaret fra regeringen, når den er blevet bedt om at fremlægge beregninger af de økonomiske og sundhedsmæssige konsekvenser af tiltagene mod smitte med corona.

Ifølge regeringen kan man ikke lave regnestykket, fordi man ikke ved nok.

Man ved ikke nok om, hvor stor en del af befolkningen der vil blive smittet (eller hvordan det vil påvirke økonomien), hvor stor en del af de smittede, der vil blive indlagt på hospitalet (eller hvordan det vil påvirke økonomien), hvor stor en del af de indlagte på hospitalerne, der vil miste livet (eller hvordan det vil påvirke økonomien), og hvis man alligevel forsøgte at lave regnestykket ud fra nogle antagelser, så ville det ifølge regeringen ikke kunne bruges.

Som statsminister Mette Frederiksen (S) sagde på et pressemøde i sidste uge:

»Det regnestykke er for simpelt.«

De seneste uger er kritikken af regeringens manglende beregninger taget til. Senest har en række økonomer i denne uge i Berlingske opfordret regeringen til at gøre som den norske regering, som har nedsat et udvalg bestående af både sundhedseksperter og økonomer for at lave en samfundsøkonomisk konsekvensberegning af forskellige tiltag.

Men beskæftigelsesminister Peter Hummelgaard (S) fastholder modstanden mod at gøre det op som costs and benefits.

»Grundlæggende handler det om, at det er umuligt at lave det regnestykke, når man ikke kender hverken den menneskelige eller den økonomiske omkostning ved at lade pandemien flyde frit i samfundet,« siger han.

Ministeren blandede sig for to uger siden i debatten, først på Twitter som en reaktion på kritikken af regeringen og senere i et debatindlæg i Politiken. Ifølge ham kan man ikke sammenligne konsekvenserne af forskellige tiltag uden at have set alle tiltag gennemført i praksis – og for eksempel mangler vi endnu at se et land undlade at gøre noget som helst mod corona, mener han.

»Vi har ikke set pandemien hærge frit i noget samfund indtil videre. Vi har set pandemien i lande, hvor man har grebet ind sent og lukket alt ned. Vi har set pandemien i andre lande, hvor man har lukket ned tidligere og derefter åbnet op, hvilket har fået smitten til at blusse op igen. Det er de to ting, vi kender de økonomiske omkostninger af. Men vi kender ikke de økonomiske omkostninger af at lade virussen sprede sig i samfund uden tiltag til at bremse eller kontrollere smitten. Derfor kan man ikke lave den samlede beregning af costs og benefits,« siger han.

Et livs værd

I Norge blev der i denne uge offentliggjort en rapport om netop de økonomiske og sundhedsmæssige konsekvenser af forskellige tiltag.

I rapporten har en række embedsmænd og forskere fra blandt andet den norske nationalbank, sundhedsstyrelse og fra norske universiteter samt finansministeriet og erhvervsministeriet beregnet konsekvenserne af tre forskellige tilgange til at bremse smitten: Fra en hård tilgang med nedlukning af samfundet i et halvt år over en moderat til en blød tilgang med begrænsede nedlukninger i korte perioder. For hver tilgang har udvalget beregnet konsekvenserne, ikke bare de økonomiske eller de sundhedsmæssige, men de samlede konsekvenser.

I den norske undersøgelsen har man for eksempel brugt finansministeriets såkaldte værdi af et statistisk liv til at beregne, hvor meget et reddet liv betyder i det samlede regnestykke.

– I Norge har man beregnet det. Det viser vel, at det kan lade sig gøre?

»Jeg påstår ikke, at man ikke kan lave beregninger med den viden, vi har. Men man kan ikke lave en simpel cost-benefit-analyse, for vi kender ikke omkostningerne ved ikke at gøre noget. Hverken økonomisk eller menneskeligt.«

I den norske rapport anbefales den bløde strategi med begrænsede nedlukninger – selv om den vil føre til omkring 1.000 flere dødsfald. Det er almindeligt i de politiske beslutningsproces også i Danmark at medregne værdien af et statistisk liv i samfundsøkonomiske konsekvensberegninger, for eksempel hvis man skal beregne fordele og ulemper ved for eksempel at bygge en rundkørsel i stedet for en vejkryds eller hæve eller sænke grænser for luftforurening.

– Hvorfor ikke gøre det her?

»Jamen, der vil da helt sikkert være nogle ’økonomister’, som sagtens kan sætte sig ned og lave det regnestykke. Min pointe, som er en nøgtern og selvfølgelig også en politisk pointe, den er, at det regnestykke ikke ville tage alle komponenter med. Det ville være en ufuldstændig ligning.«

– Hvorfor ville det være en ufuldstændig ligning?

»Fordi vi kender ikke omkostningerne ved at lade coronaen rase uden at reagere. Og vi ved fra vores sundhedseksperter, at der vil være overhængende risiko for, at vores sygehuse simpelthen ikke vil kunne følge med, hvilket ville have konsekvenser for alle dem, der har brug for behandling: kronikere, kræftpatienter, kvæstede efter ulykker. Samtidig ville der være en faldende tillid i befolkningen til for eksempel at gå ud og handle i forretninger. Man kan se i andre samfund, hvor man har åbnet op, der går folk stadig ikke i forretninger, fordi folk ikke vil smittes. Min pointe er, at det samlede regnestykke over, hvordan man politisk skal reagere på denne pandemi, ikke kan reduceres til en simpel cost-benefit-analyse af, om et tiltag svarer til de økonomiske omkostninger.«

– Men som du siger, kan man godt forsøge at lave regnestykket.

»Der bliver produceret regnestykker hele tiden. Det er et fint bidrag til debatten, men man kan ikke lægge en simpel cost-benefit-analyse til grund for de politiske beslutninger. For regeringen har det afgørende været at få bremset smitten, så vi undgår, at vores sundhedssystem bryder sammen, og undgår en overdødelighed i befolkningen.«

»Hele usikkerheden om den her sygdom betyder, at vi ikke fuldt ud kender de økonomiske og menneskelige konsekvenser af ikke at handle. Man kan ikke lave beregninger af, hvad regeringens strategi koster, fordi man ikke ved, hvad det ville koste ikke at gøre noget.«

– Så hvad har regeringen lagt til grund for beslutningerne i stedet?

»Da vi i marts så, at den danske smittekurve mindede om den italienske, der var det selvfølgelig den udvikling, der blev lagt til grund. Vi lagde til grund, hvad vi vidste fra andre stater, som sagde: Gør noget hurtigt.«

»Men nu må man jo ikke forstå det sådan, at vi i regeringen slet ikke lytter til økonomer, når vi træffer beslutninger. Vi benytter os hele tiden af økonomer og faglige eksperter, så vi træffer beslutninger på et oplyst grundlag – så oplyst som det nu kan blive i og med, at vi står i en situation, vi aldrig har set før. Da vi skulle tage første skridt til en genåbning og valgte at sende børn tilbage i skole og dagtilbud, så var det da blandt andet på baggrund af anbefalinger fra økonomer.«

Dystopisk

Ifølge Peter Hummelgaard ville konsekvenserne ved ikke at gøre noget være »enorme«.

Den umiddelbare konsekvens ville være, at smitten ville sprede sig i samfundet hurtigere og føre til flere indlæggelser, hvilket kunne føre til en overbelastning af sundhedssystemet og en overdødelighed i befolkningen. Men ud over de umiddelbare konsekvenser i sundhedssystemet ville manglende handling ifølge Peter Hummelgaard kunne få store konsekvenser for resten af samfundet.

Kernen i det danske velfærdssamfund risikerer ifølge Peter Hummelgaard »simpelthen« at bryde sammen.

»Det lyder dystopisk,« skriver han i debatindlægget i Politiken.

»Men jeg mener, det er virkeligheden.«

Som mange andre henviser Peter Hummelgaard til billederne fra Italien og New York.

»Hvis man skulle opleve scenarier som dem, man har set i New York eller Italien, hvor sundhedsvæsenet de facto er brudt sammen, og hvor man ikke har mulighed for at helbrede folk, så er det et udtryk for et sundhedsvæsen, der ikke leverer sin absolut vigtigste opgave, at helbrede, og heller ikke den næstvigtigste, at skabe smertelindring og omsorg,« siger han.

Det er den ene ting.

»Den anden ting er, at en af en af de vigtigste forudsætninger for, at mennesker i vores civilization har organiseret sig i samfund og stater, har jo været sundhed. At have en fælles sundhedsomsorg, en fælles sundhedsbehandling af mennesker. Og hvis et samfund ikke er i stand til at levere det, så er det min grundlæggende opfattelse, at det på den lange bane vil betyde et enormt skred i tilliden og opbakningen til den samfundskonstruktion, man har.«

– Så når du taler om, at kernen i vores samfund kan bryde sammen, så mener du sundhedssystemet?

»Ja, det er afgjort en af kernerne.«

– Men er der ikke andre institutioner end sundhedssystemet, som løser kerneopgaver, for eksempel folkeskolen eller institutioner for udsatte borgere?

»Jo da!«

– Og der er nu færre penge til dem.

»Der er indtil videre ikke noget, der tyder på, at man skal spare på hverken skoler eller socialt udsatte. Fordi de 300 milliarder er en engangsinvestering og noget, man efter en årrække med sunde offentlige finanser har råd til.«

– Men det er stadig en del af den samlede økonomi – og en politisk prioritering at bruge pengene.

»Det er det. Og Selvfølgelig kan man diskutere om man ville bruge pengene anderledes. Det er rimelige diskussioner. Ikke desto mindre står jeg helt og fuldt på mål for vores prioritering, som har været at sige: Vi står over for en pandemi, som vi ikke har stået over for siden 1918. Vi kender ikke de fulde omkostninger ved at lade den rase, og derfor tager vi nogle tiltag, som kan kontrollere den, bremse den, og omkostningerne ved at gøre det, løfter vi kollektivt. Det står jeg på mål for.«

Folketinget har indtil videre brugt omkring 300 milliarder kroner på at mindske den økonomiske krise efter nedlukningen af store dele af Danmark i starten af marts. Det svarer til prisen på at bygge 50 supersygehuse. Det har fået flere til at kritisere regeringen for at bruge for mange penge på at redde et ukendt antal liv – ikke mindst fordi en del af dem vil være alvorligt syge i forvejen.

– Kan du forstå, hvis nogle synes, 300 milliarder er meget, for eksempel i forhold til de to milliarder, regeringen havde afsat i forhandlingerne om klima og normeringer i daginstitutioner under finanslovsforhandlingerne?

»Jeg forstår sagtens, at man bliver forvirret og undrer sig over, at der den ene dag bliver jongleret med lave beløb, når man snakker råderummet, og den anden dag med beløb, der er meget højere. Jeg forstår udmærket dem, der gerne vil have diskussion om, om det, vi gør, er prisen værd. Mit bidrag er bare at udfordre det synspunkt, fordi jeg mener, at det er forsimplet.«

– Når man ved så lidt om det, som du siger I gør, er du så ikke bange for at have truffet den forkerte beslutning?

»Det tror jeg altid, man er, men i en situation hvor man dag til dag ikke ved, hvad der er hverken det rigtige eller forkerte, men man ved, at hvis man ikke gør noget, så risikerer man at det blive værre, at pandemien får fat, at mange tusinde mennesker dør, og at man ikke kan opretholde nogle af samfundets institutioner, der har vi truffet det politiske valg, at vi vil udvise rettidig omhu og handle.«