Jeg arbejder i psykiatrien. Med fødderne godt nede i mulden. Der danser jeg danse – jeg elsker nemlig mit arbejde – og løfter sten, som fra tid til anden forekommer rigeligt tunge.

Det gør jeg sammen med mine kollegaer og sammen med de unge voksne, som vi midt i vores hektiske travlhed gør os umage for at møde med smil og venlighed, i respekt og værdighed.

Fordi vi ved, det betyder noget – faktisk en hel del – når man har været på en lang, ensom og farefuld færd. Og fordi vi ved, at de er særligt følsomme mennesker, som nemt føler sig til besvær, og som gerne vil beskytte os mod dem. De slås med psykotiske, traumatiserende oplevelser.

Når mulden af og til forekommer tung og stenene ligeså, så er det ikke byrden fra de unges lidelser, som tynger. Tværtimod er der ofte noget meget opløftende og livsbekræftende på spil imellem os.

Byrden ligger alt for ofte i den helt urimeligt fodslæbende dans med jobcenteret, som vi medarbejdere og de unge må danse, når vi på daglig og ugentlig basis møder jobcenterets stramme og rigide regler og rammer.

Kontanthjælpsbyrden

Vi er tænkt som et behandlingstilbud for unge mennesker med alvorlige psykoselidelser. Behandling af mennesker, som er ramt i yderste potens, kræver som grundlag tid, forudsigelighed, kontinuitet og ro. Og vi ved, at selv ganske lidt stress og pres meget ofte forværrer den psykiske tilstand.

Det er ikke længere en hemmelighed, at tid i psykiatrien er en mangelvare, og at vi af samme grund er udfordret på kvalitet. Derfor må det være vores alles fornemmeste opgave – fra øverst til nederst i sundhedssystemets hierarki – at lette os fra mest mulig spildtid. Det lykkes i disse effektiviseringstider desværre ikke særlig godt.

En helt unødvendig tidskrævende og forstyrrende del af vores – de unges og vi medarbejderes – samarbejde, er kontakten til Københavns Kommune, ikke mindst Jobcenter København, som alt for ofte slår de unge hjem og skaber panik dér, hvor panikken allerede alt for længe har bygget rede.

Forestil dig, at du hører fremmede menneskers stemmer skrige inde i dit hoved, at du skal hoppe ud fra din lejlighed på fjerde sal. Forestil dig oplevelsen af, at din krop er overtaget af en fremmed magt, som du ved, vil skade dig. Og forestil dig oplevelsen af, at der er åbent ind til hjernen, så alle, også dem, du er bange for og ikke kender, kan høre dine inderste og grimmeste tanker, fordi tankerne ikke kan finde deres vante plads beskyttet bag din krops naturlige grænser.

Og forestil dig en helt ægte oplevelse af, at din krop går i opløsning. Eller at verden omkring dig er et udspekuleret skuespil, hvor alle er imod dig, kigger mistænksomt på dig, hvor du står og går, og taler om dig bag din ryg. Det er sådanne forhold, de unge mennesker beretter om. Når de tør. For det at turde er nemlig i sig selv ofte en væsentlig del af processen. Fordi skammen og mistænksomheden for mange forplumrer den lige vej til bare at tale ud af posen.

Mange unge i behandling hos os søger på et eller andet tidspunkt kontanthjælp. Hvis nogen skulle forfalde til at tro, at de er dovne og ugidelige, så tager de grueligt fejl. Og hvis nogen skulle tænke, at ’hvis man er syg, skal man jo i ressourceforløb!’, så tager de også fejl. For forud for ressourceforløb skal der afklares og dokumenteres, længe og grundigt, for at sikre, at ingen får noget, de ikke er berettiget til. Så tilbage til kontanthjælpen. Der begynder man, når kæden er hoppet af, efter man har forsøgt at hænge på i årevis.

Krav og straf

At søge om kontanthjælp er en meget omstændelig proces. Det første, man falder over, når ansøgningsprocessen går i gang, er, at alle går ind ad den samme dør. Alvorligt psykisk syge sammen med alle andre.

Udgangspunktet for alle er, at de i første omgang betragtes som job- og uddannelsesparate. Det betyder, at de unge overhældes med alle mulige og umulige krav og forpligtelser og skal orientere sig i et væld af sider, som handler om jobparathed og om at skulle søge job. NU! Og læs siderne NU! Og SVAR inden for fire dage, ellers bliver du STRAFFET. Og der skal argumenteres og dokumenteres, fordi de altid er parate til meget lidt eller ingenting (lovgivningen giver kun mulighed for at erklære mennesker job- eller aktivitetsparate, hvilket vil sige, at det ikke er muligt ikke at være parat til noget uanset, hvor syg man er).

I dette forløb er vi som behandlere oftest de tætteste til at støtte, så de unge dels får de ydelser, de er berettiget til, og dels ikke vælter endnu mere omkuld af angst og psykose og bliver (gen)indlagt på psykiatrisk afdeling, som i forvejen er fyldt til over bristepunktet. Og vi kan ikke bare se forbi betydningen af denne støtte, dels fordi vores medfølelse forbyder os det, og dels fordi såvel behandling som bedring er betinget af, at de helt basale ting som for eksempel økonomi, bolig og beskæftigelsesvej er nogenlunde på plads.

Efter kontanthjælpen er søgt, sætter en anden tung dans med jobcenteret ind. Der er nemlig strenge krav til, hvad man skal gøre og ikke må gøre for at modtage kontanthjælp. Og der skal argumenteres og dokumenteres, hvis de stramme regler, man er underlagt, spænder ben for ens mulighed for at komme sig – og det gør de tit. Noget for noget hedder det.

Man kunne få det indtryk, at hensigten med dette forpligtende forhold er at støtte syge mennesker til at komme tilbage til uddannelse og arbejde. Og det i sig selv er egentlig en sympatisk hensigt. Ret skal være ret.

Men når man låser mennesker fast med krav og trusler og siger, at man er der for at hjælpe, så skal man også være det. I virkelighedens verden er der mest frustration at hente, fordi jobcenteret alt for ofte virker fuldkommen ligeglad med dig.

Det er også selv om, at der sidder mange gode folk med gode intentioner. Fordi den ene hånd oftest ikke aner, hvad den anden gør. Fordi man konstant skifter sagsbehandler. Fordi man bliver videresendt til ’anden aktør’ i et otte ugers forløb, som er alt for kort og slet ikke batter. Efter du lige var begyndt at åbne dig over for din mentor, fordi det skal du, hvorefter du får at vide, at du bliver kontaktet igen og må vente. Og vente.

Fastlåst

Alt imens du skal agere, som om du stod til rådighed for arbejdsmarkedet, hvilket du ikke gør. Det ved alle. Også jobcentret. Og du må ikke røre dig ud af flækken – heller ikke selv om der er halvanden måned til næste møde i jobcenteret. Og heller ikke selv om du måske lige aner en lille førstegangsspirende lyst og gerne vil vandre alene i de svenske skove eller gerne ville tage til Sønderjylland hos noget familie, fordi dæmonerne raser i dit hoved.

Du kan ikke gå i gang med noget andet, fordi jobcenteret vil være med. Og fordi der er så mange uigennemskuelige regler, og med garanti nogen du slet ikke ved eksisterer, og det er jo svært ikke at forbryde sig mod regler, man ikke kender til. Og så kommer panikken. Og du har i forvejen ikke meget at leve for.

Og det kan du slet ikke tåle, for du er allerede blevet straffet alt for meget og er i fuld gang med at straffe dig selv for det elendige liv, du lever, fordi du ikke bare kan tage dig sammen og gøre ligesom alle de andre. Og i øvrigt magter du ikke at kontakte jobcenteret, for du skal igennem 17 led og vente i halve timer, før du taler med den rette. Og fordi du er angst for at tale i telefon og i det hele taget bare er angst for det meste. Det er et catch 22, så det batter, og det bliver man hverken gladere eller mere rask af.

Det ville være en stor lettelse for os og de unge, hvis man ved første dør ind til det kommunale system blot skulle dokumentere, at man var psykisk syg og i behandling. Og derefter blev mødt med åbne, tillidsfulde arme af et system og en lovgivning, som var gearet til at byde velkommen med det udgangspunkt, at de unge skal støttes på deres og ikke på systemets præmisser, og at de skal bygges op og ikke brydes ned.

Fordi den tillidsfulde, kontinuerlige og faciliterende kontakt i sig selv er helende, og fordi vi i psykiatrien – vi behandlere og de unge – i højere grad kunne hellige os samtaler om lidelsen og livet frem for samtaler om kommunen.