F.eks. fremføres det som hyppigt, at den norske politik om, at mindst 40 procent af alle bestyrelsesmedlemmer i større aktieselskaber skal være kvinder, har været en succes - fordi den har givet flere kvinder. Hvis det er et succeskriterium, at folk gør, som man gerne vil have, når de får vredet armen rundt, har man i sandhed sat succeskriterierne lavt. Faktisk er det indiskutable resultat blandt de norske selskaber, at kvoterne reelt ikke har medført flere kvinder (40,9 procent), end netop den lovpligtige andel. Af den simple grund at det er svært at finde tilstrækkeligt mange kvalificerede kvinder. Reelt må nordmændene altid gå på jagt efter kvalificerede kvinder i udlandet - hvilket om noget understreger absurditeten i tankegangen.

Hvor S og SF vil have, at danske virksomheder skal skaffe de kvalificerede kvindelige bestyrelsesmedlemmer fra, hvis de får magt til at kopiere den norske kvotelovgivning, er uvist. Konsekvenserne er ellers interessante. En undersøgelse viste i 2010, at en forudsigelig men næppe heldig konsekvens af det norske kvotesystem har været, at virksomhederne har ændret deres selskabsstatus - fra offentligt noterede aktieselskaber til noget, der minder om anpartsselskaber, så man ikke længere er omfattet af reglerne. Det gør det til gengæld sværere at rejse kapital, hvilket man skal være meget enøjet for at se som en fordel. Bliver politikken gennemført i Danmark, vil man givetvis se noget lignende og teknisk udflytning til lande uden kvoter.

På den måde har den norske politik betydet færre norske bestyrelsesposter - og derfor er der nu paradoksalt nok mere end 200 færre kvindelige bestyrelsesmedlemmer i Norge, end da der var flest. Den mest omfattende analyse af de målbare, økonomiske effekter af den norske politik, giver et i bedste fald meget blandet billede. Selve kønnet betyder tilsyneladende intet, positivt eller negativt, når kvalifikationer tages med i betragtning. Til gengæld har selve kvotepolitikken givet en så stor tvangsudskiftning af bestyrelsesmedlemmer, at det har haft en kraftig negativ effekt på virksomhedernes værdi.

Senest har en undersøgelse i denne uge vist, at kønskvoterne slet ikke er kommet en bredere kreds af norske kvinder til gode. Snarere er der tale om at den er blevet til gunst for en ganske lille klike af særligt begunstigede kvinder: 130 af de vægtigste bestyrelsesposter er blevet fordelt på kun 36 feminine hoveder. Måske det netop er dét, det handler om? At en lille, eksklusiv, veluddannet og privilegeret gruppe skal gøres endnu mere privilegeret. Kvoteforslagene går altid på bestyrelsesposter i store børsnoterede selskaber, professorater eller lederstillinger i det offentlige. Hvis det handlede om ligestilling i almindelighed, ville det handle om stillinger og bestyrelsesposter i almindelighed, men der er vist endnu ingen, der indigneret har krævet, at der skal være mindst 40 pct. kvindelige taxi-chauffører og skraldemænd, eller mindst 40 pct. mænd blandt sosu-assistenter og sygeplejersker.

Der er heller ingen, der seriøst har argumenteret for kønskvoter for flypiloter eller kirurger, hvor kønsfordelingen nok ellers er ganske skæv. Måske fordi det er den slags stillinger, hvor alle helst vil betjenes af en, der har jobbet på grund af evner snarere end kromosomer?