Lige nu står Europa over for de største trusler i mit voksne liv. EU, som har sikret os velstand og fred, er rystet. Nationalismen og egoismen vinder frem. Det er på tide at kæmpe for EU.

Da jeg anbefalede et nej ved folkeafstemningen om retsforbeholdet for et halvt år siden, var det mit håb, at et nej ville få ja-siden til at vågne op. Til at stoppe dets defensive, halvkvædede opbakning til EU. Til at tage et opgør med alle de skadelige forbehold.

Det var naivt, forkert og kortsigtet af mig. Jeg tog fejl.

Det nej, vi fik i december, har kun styrket dem, som grundlæggende er skeptiske eller direkte imod EU. De ja-politikere, jeg havde håbet ville vågne op efter nej’et, virker ligeglade. Hverken Lars Løkke Rasmussen eller Mette Frederiksen er parate til at tale EU’s sag.

Lige nu står Europa over for de største trusler i mit voksne liv:

Det EU, som har sikret os velstand og fred, er rystet. Den solidaritet, der har betydet, at rigere lande har været villige til at overføre midler til fattigere lande, er truet. De åbne grænser, den frie bevægelighed, det indre marked – unionens hjørnestene – er under pres.

Nationalismen og egoismen vinder frem på skræmmende vis:

Storbritannien, EU’s tredjestørste, vakler på kanten af udmeldelse. Frankrig, EU’s næststørste, taler åbent om udmeldelse. Polen, det vigtigste østeuropæiske land, opfører sig stadig mere udemokratisk og usolidarisk. Grækenland, demokratiets vugge, er fortsat i dyb krise.

EU’s værste ydre fjende – Rusland under Putin – godter sig. I det geopolitiske nulsumsspil, som Moskva abonnerer på – hvor den ene part kun kan vinde, hvis den anden taber – er et svagt Europa en drøm, man næsten ikke kan tro på. Det giver Kreml nye muligheder:

Ét er, at EU reelt har accepteret Ruslands invasion og overtagelse af Ukraines Krim-halvø. Noget andet er, at Ukraines drømme om et EU-medlemskab nu er dødt. Endnu værre: Flere EU-lande – mest tydeligt Ungarn – begynder nu at se Rusland som et alternativ til os.

De forløbne 70 års europæiske historie dokumenterer, hvorfor vi alle bør være forelskede i EU – for det er en lang succeshistorie:

I 1950, mens Vesteuropa fortsat var plaget af verdenskrigens efterveer, skabte statsmænd, anført af Robert Schuman, den franske udenrigsminister, Kul- og Stålunionen, hvis mål var at ’skabe fred og hindre nye krige’. Vesttyskland, som netop havde forladt nazismen, var med.

Fællesskabet blev så stor en succes, at alle ville med – og dets helt centrale krav om, at kun demokratiske lande, som overholdt menneskerettighederne, måtte være med, drev det ene land efter det andet væk fra diktaturet: Først i Sydeuropa. Siden i Østeuropa.

Da jeg blev født i 1967, var Spanien, Portugal og Grækenland diktaturer. Da jeg blev student i 1987, var Ungarn, Polen og Baltikum knuget af kommunismens åg. Da jeg blev far i 1996, var Balkan i blodig borgerkrig. Da EU’s Østudvidelse kom på plads i 2002, græd jeg af glæde.

Internationalt samarbejde handler om kompromisser. Det handler om at acceptere, at ikke alt går ens egen vej hver eneste dag – men at de fælles, solidariske løsninger, man kan opnå, er så vigtige, at man sagtens kan overleve de små tilbageskridt. Tænk på det modsatte:

Tænk på, hvordan Vesteuropa kunne se ud i dag, hvis ikke statsmænd havde indledt den store forsoning efter Anden Verdenskrig? Tænk på, hvordan Østeuropa kunne se ud nu, hvis ikke vi havde appelleret så fristende til østeuropæerne med frihed, velstand og muligheder.

EU er en den største gave, som europæerne nogensinde har fået. Jo, Platon og de øvrige græske filosoffer lærte os demokratiet. Jo, Voltaire og videnskabsfolkene førte os ind i Oplysningstiden. Men Schuman og andre fremsynede statsmænd gav os freden.

Da jeg stemte nej i december til retsforbeholdet, glemte jeg det store perspektiv. Jeg var ikke tilfreds med det ’gode’, men ville have det ’bedre’ med det samme. Det var dumt. EU er altafgørende for vores fremtid, vores velstand, vores fred. Det bør vi kæmpe for. Det vil jeg kæmpe for.