Primul ministru a făcut o greşeală mare cînd a trimis la Parlament un proiect de lege controversat, consultat diversionist şi pe şest [1] şi neconstituţional. A mărit greşeala cînd a acceptat şi încurajat scenariul Gold cu muncitorii în mina-muzeu (treizeci de mineri cu căşti nouţe) versus hipsterii şi intelectualii bucureşteni în stradă. De fapt, duminică seara cînd am fost eu în weekend la Bucureşti (şi evident şi la demonstraţie) oamenii din Roşia Montană, conduşi de Eugen David, au deschis manifestaţia noastră. Iar scenariul celor două Românii, expresie la care o să vă iau comision de cîte ori o mai folosiţi (înapoi la Sfera politicii 1992 pentru a vedea în ce context am folosit-o prima oară) este vechi şi securist, dezvoltat de propagandiştii de la Azi şi Adevărul în 1990, ale căror mumii şi odrasle bîntuie dimpreună studiourile şi agenţiile de PR şi azi, deopotrivă la Voiculescu şi la dna Udrea, că nu vreau să le spun stînga şi dreapta pe nemeritate. Acesta e scenariul distrugerii, al mineriadelor, este scenariul comunist prin excelenţă, descris de mine în Secera şi buldozerul, statul care distribuie pămînturile victimelor unor terţi şi expropriază oamenii ca să le mute pe alţii în case, lăsînd la dispariţia sa în 1989 o societate înrăită, învrăjbită, incapabilă de unitate. Atîta mai lipseşte să punem faţă în faţă pe muncitorii plătiţi de Gold cu ecologiştii din toată ţara. De ce nu şi cu victimele accidentului cu cianură de la Baia Mare? De ce nu punem faţă în faţă pe elevii din şcolile desfiinţate, pe bolnavii din dispensarele pentru care nu avem bani cu muncitorii de la Oltchim şi de la CFR Marfă să rezolve între ei problema că nu ne mai putem permite datoriile companiilor de stat şi trebuie să tăiem spitale, şcoli, alocaţii? De nu trimitem muncitorimea de la metrou direct la ICR, Institutul Diplomatic, RAAPPS sau alte institute de stat de lux să îşi ia de acolo direct banii de salarii? Nu o facem, pentru că e obligaţia statului să calculeze şi să pună în practică acele politici care sporesc bunăstarea socială, aduc un cîştig celor mulţi şi compensează pe cei care au de pierdut. Statul trebuie să fie mediator, nu arbitru şi nu samsar.

Proiectul Gold nici măcar în teorie nu sporeşte bunăstarea socială. O să fac aici o rudimentară analiză cost-beneficiu pentru uzul oricărui parlamentar, jurnalist, hipster sau miner, cu precizarea că pe blogurile lui Mihai Goţiu, Lucian Isar sau pe Biziday-ul lui Guran există la ora asta detalieri care merită citite integral.

- Beneficiile teoretice ale proiectului sînt mult sub ce se numeşte bună practică. Aceasta o puteţi găsi la compania Debswana din Botswana, unde statul are 50% şi exploatatorul privat la fel, pe lîngă redevenţă, impozit pe profit şi aşa mai departe. Cu 80% pentru Gabriel Resources, afacerea Gold e o ţeapă.

- Beneficiile practice ale proiectului, chiar aşa reduse, ar exista poate dacă Gold ar avea banii necesari, dar în raportul său de activitate recunoaşte că nu îi are, deşi a listat la bursă un proiect fără autorizaţii şi a speculat deja enorm vînzînd cai verzi pe pereţi. Ce urmează? Credite garantate tot de noi?

- Riscurile proiectului sînt însă enorme şi subestimate în calculele guvernului. Nu doar costul ataşat riscului de accident este a zecea parte din cît a costat de fapt accidentul de la Baia Mare, dar riscurile geologice (motivul pentru care Institutul Geologic al Academiei Române susţine că proiectul nu poate primi aviz de mediu niciodată, dar el e trimis la Parlament) sînt mult mai mari: riscul de tulburări seismice, de exemplu, care nu e inclus deloc, deşi specialiştii Academiei spun că e serios. Riscurile nu au fost transformate profesional în costuri în acest proiect, pentru că s-ar fi văzut imediat că depăşesc beneficiile. Şi orice proiect la care riscurile privesc atît de mulţi oameni faţă de cîţi profită trebuie privit cu circumspecţie: în raza unor ape potenţial infiltrate cu cianuri de mare concentraţie sînt regiuni întregi, ba chiar şi o altă ţară. Nici nu mai adaug patrimoniul sau cei trei munţi care vor fi afectaţi, că poate unora nu le pasă de aşa ceva, rămînem doar la marile riscuri. Ce analiză de risc poate susţine că acestea sînt compensate de crearea a cîtorva locuri de muncă în localitatea respectivă? Cîte aplicaţii la fonduri europene a depus primarul care se opune înscrierii în patrimoniul UNESCO a localităţii, cu alte cuvinte, cîte locuri de muncă a încercat să creeze prin alte mijloace, presupunînd că ultimii mineri nu se pot reloca ( zeci de mii de mineri din această ţară au făcut-o)

- Beneficiul în slujbe e incorect calculat. Nu numai că acelea noi sînt puţine (cîteva sute maxim) şi pe o durată limitată, cea a exploatării (şaisprezece ani), dar nu a calculat nimeni cîte se vor pierde dacă zona devine periculoasă şi oamenii cu mici afaceri legate de natură închid. Dacă analiza cost beneficiu a închiderii unei mine de stat în anii nouăzeci spunea că trebuie să lichidăm slujbe pentru că la fiecare tîrnăcop minerii ne băgau în datorii în loc să ne aducă bani (deci am luat pe faţă decizia de a face oamenii să sufere) acum situaţia actuală e în echilibru. Nu dăm pe nimeni afară- vorbim de viitoare slujbe ipotetice. Cu alte cuvinte, dacă proiectul Gold nu se face, nici o persoană nu se va afla într-o situaţie mai rea decît e acum- asta în sine ne spune că nu trebuie să facem nimic, că nu strici un echilibru Pareto pentru un potenţial beneficiu grevat de enorme riscuri.

Proiectul, cu alte cuvinte, nu rezistă nici celei mai elementare analize de acest tip. Argumentul general că România se poate reabilita prin resurse naturale e o idee primitivă, de colonie, de ceea ce se numea cîndva lumea a treia. Dacă viitorul nostru este exportul de aur o să avem o economie asemănătoare dacilor, strămoşii noştri, dar noi am semnat Agenda de la Lisabona, si Agenda 20/20, prin acestea ne angajăm să ne dezvoltăm pe baza economiei intensive în cunoaştere, nu a mineritului. Viitorul e Măgurele, nu Petrila. Cum ne antrenăm resursele umane pentru această perspectivă? Bună întrebare, dat fiind că trei termene la bani europeni au fost pierdute prin incompetenţa ministerului Educaţiei, iar responsabilul direct de pierderea a 150 de milioane de euro, mult mai palpabile ca slujbele Gold, un domn Ispas, a fost avansat de primul ministru (sursa: Caţavencii). Şi, în general, văd că dl Teodorovici e sub performanţa pe care o aşteptam, şi sîntem pe la cinsprezece la sută absorbţie a fondurilor, lăsînd acolo miliarde FĂRĂ RISC necheltuite doar pentru că nu sîntem în stare să controlăm conflictele de interese şi să facem nişte priorităţi de finanţare cu sens? Sau continuăm să cheltuim discreţionar, plătim din fondul de rezervă legal destinat urgenţelor arierate vechi de cînd lumea şi alegeri parlamentare al căror calendar era cunoscut cu ani înainte, semn că guvernarea a rămas o improvizaţie (vezi ultimul raport SAR aici, http://sar.org.ro/policy-brief-sar-65-nemaipomenita-epopee-a-fondului-de-rezerva-bugetara/)?

Cazul Roşia Montană nu e unul izolat şi argumentele pro nu au nici o credibilitate, nu doar că sînt la mijoc promisiuni politice încălcate şi legi forţate, ci şi pentru că logica economică cere ca guvernul, şi în primul rînd Ministerul Marilor Proiecte să se concentreze pe fonduri europene dacă nu vrea să fie Ministerul Marilor Ţepe. Dacă or fi oameni care nu ştiau acestea, bîlbîielile unor membri ai guvernului din ultima săptămînă au convins pe toată lumea că din ţeapa asta mulţi au de pierdut, dar cîţiva au luat lingourile acasă în avans.

În Piaţă nu s-a strigat încă Jos Ponta, pentru că unii din noi au fost pentru dialog. Dar în clipa în care începem cu scenariul a două Românii e clar că dialogul între manifestanţi şi guvern nu mai are sens. Duminica viitoare se va striga Jos Ponta, şi după asta la manifestaţie oamenii cărora le pasă de mediu vor fi mai puţini decît cei care îl detestă pe Ponta- deocamdată aceştia din urmă stau ascunşi că manifestanţii nu sînt cu ei, şi ei ştiu. Nu e nimeni păcălit de comisia parlamentară, că nu are ce căuta subiectul la Parlament. Înapoi cu el, la Ministerul Mediului, acolo să ţinem consultarea, pe bune de data asta. Iar dl. Ispas să fie dat afară dacă ne pasă de banii europeni.

Acesta sînt genul de gesturi pe care îl mai poate face primul ministru pentru a detensiona situaţia. Şi e nevoie de fapte, nu de alte fraze, nimic din ce ar spune nu mai trezeşte la ora asta decît ironie şi neîncredere. Cine, din cei care l-au văzut cu Moise Guran la o oră de vîrf nu ar fi preferat ca rolurile să fie invers distribuite şi să nu avem un PM ca Guran? Că nu e adevărat că această ţară nu are resurse umane.

Proiectul trebuie retras. Şi pe urmă să discutăm răspunderile, incusiv penale, de la prima concesiune cu 80% la descărcarea de sarcină arheologică şi să publicăm lista de miniştri din toate guvernele, parlamentari şi ziarişti care au fost achiziţionaţi de Gold în contul aurului spălat cu cianură. Că e cazul să ne curăţăm odată de mizeria asta.