



Un reporter al „Jurnalului Național“ s-a internat incognito la Institutul Național de Endocrinologie „C. I. Parhon“ ca să afle mai multe despre obezitate și să scrie despre această maladie globală și despre victimele ei. O săptămână în pavilionul obezilor, în infernul celulei adipoase. Această experiență a reporterului, el însuși obez, s-a materializat într-o mărturie sinceră, nemiloasă, despre „sinucigașii sătui“, cum sunt numiți obezii.

Bună! Mă numesc Viorel Ilișoi și sunt obez de gradul trei. Am aproape șaizeci de kile în plus. E faza morbidă. Acum visul meu e să devin supraponderal. Sunt unul dintre cei vreo șase milioane de români prea grași. Cam treizeci la sută. Atâția spune Organizația Mondială a Sănătății că suntem. Și că peste vreo douăzeci de ani vom fi de două ori mai mulți. O țară de grăsani și grăsuțe. Dar statisticile astea planează peste noi mute ca niște avioane de hârtie și nici nu le băgăm în seamă.

Eu n-am luat obezitatea în serios decât atunci când s-a rupt bicicleta sub mine. Noroc că m-am oprit într-un stâlp. Pe urmă s-a rupt scaunul. Tot norocul a făcut să nu dau cu capul de podeaua de gresie. Mi-a fost clar că obezitatea poate să ucidă în multe feluri. Nu mai puteam să-mi leg singur șireturile. Vă spun fără niciun fel de jenă că și ștersul la fund sau spălatul au devenit o problemă. Bolnavii nu se sfiesc să vorbească despre aceste intimități, așa că vă spun tot. Ca la doctor. Și sunt și alte zone ale corpului la care nu mai am acces nici măcar vizual. Mi-e dor de ele. Din cauza asta adesea miros urât. Stau mai mult închis în casă. Așa evit penibilul. Se întâmplă să nu vorbesc cu nimeni și câte o lună. Doar pe mess și foarte puțin la telefon. N-o să vă vină să credeți, dar așa aproape mi-am pierdut și exercițiul vorbirii. Articulez greu cuvintele, mă exprim cu dificultate. Asta se cheamă bradilalie. Așa mi-a scris doctorița Cristiana Stoian, de la „Parhon“, pe foaia clinică de observație. Tot ea mi-a dat și alte vești triste despre cum au lucrat mișelește împotriva mea toate bunătățile cu care m-am înfruptat. Mi-a plăcut să fac asta, recunosc. Am făcut chiar eforturi, mai ales financiare. Acum îmi ies pe ochi.

Doctorița mi-a explicat ce se întâmplă cu un un trup inundat de grăsime. Mi-a tras o sperietură soră cu moartea. De frică, am hotarât să îmi schimb viața. Nu să țin o dietă, pentru că doctorița mi-a spus că nu există diete. Când ții o dietă, slăbești. Iar când nu o mai ții, te îngrași. Arăți așa cum mănânci. Așadar, mi-am schimbat modul de viață. Însă e deja prea târziu.

Prea târziu

La Institutul Național de Endocrinologie „C. I. Parhon“ m-am internat la secția profesorului Constantin Dumitrache. Cu generoasa lui complicitate. Numai el a știut că sunt ziarist și că urmăresc să scriu un reportaj. Am putut vorbi cu pacienții ca de la obez la obez. Am aflat multe despre ei și despre mine. Adevăruri cu care nu mă mândresc. Mi-am făcut și niște analize ca să nu bată la ochi prezența mea acolo. Asistenta Adriana Giui mi-a luat din venă sirop. De mai multe ori. Mi-a montat la venă un fel de canea, ca la butoaie, ca să nu mă înțepe de mai multe ori. Că ea era asistentă medicală, nu croitoreasă. Și m-ar fi durut și pe mine. Că doar și obezii au simțuri. Ei îi ziceau dispozitivului branulă, dar nu am găsit cuvântul ăsta în DEX. Deci doamna Adriana deschidea caneaua din jumătate în jumătate de oră și îmi tot lua sânge. Mi-a mai lăsat și mie.

Domnul profesor Dumitrache mi-a spus râzând când a văzut ecografia: „Ai un ficat foarte frumos. Gras ca la rațele îndopate. E bun de făcut pateu“. Și a început să înșire un cârnat de boli provocate de obezitatea mea. Dar măcar la mine țesutul adipos e repartizat uniform și nu par așa de gras. Scrie asta în foaia de observație. Mă consolez cu asta. Semăn cu grașii ăia perfecți din planșa didactică atârnată în anticamera profesorului. Planșa stă printre reproduceri după Gustav Klimt și Salvador Dali. Sunt foarte frumoase.

N-am luat obezitatea în serios fiindcă nu durea. La școală nu m-a învățat nimeni: cum să mănânc. Și nici copiii de azi nu învață. Bine măcar că fac educație sexuală. Tot e ceva. Acasă mi s-a spus că două bătăi strică, nu două mâncări. Și că oricât aș fi mâncat, tot mai merge o cană de lapte. În sat la mine femeia ideală era albă, grasă și frumoasă.

Despre obezitate am auzit vorbindu-se serios abia în ultimii trei-patru ani. Tocmai în perioada în care îmi desăvârșeam varianta expandată. Eram în plină expansiune. Când mi-a sunat alarma în cap, era deja prea târziu.

Ce bărbat eram odată!…

Prietenii au început să mă ocolească sau eu am început să-i ocolesc pe ei. Nu-mi spun decât: „Vai, ce te-ai îngrășat!“. Parcă nimic altceva nu ar mai fi semnificativ, remarcabil în viața mea. Sau, și mai rău, se uită pe lângă mine, se fac că nu observă cât de tare m-am îngrășat în ultimul timp. Jena mea și jena lor dau mână cu mână și fac între noi un lanț ca la „Țară, țară, vrem ostași!“ Sunt tot mai izolat. Ca o insulă. Mă ajută și dimensiunile.

Femeile mă evită ca pe un lepros. Toate. Fac glume pe seama mea. Mă îmbălează cu falsa lor compasiune. Sau mă biciuiesc de-a dreptul: „Hai, rostogol de-aici!“. Nu știți cât doare asta. E umilință în stare pură, în concentrație maximă. Unele poate mă invidiază în secret că am țâțele mai mari decât ale lor. Dar la cele mai multe pur și simplu nu le plac obezii. Nici mie nu îmi plac oamenii grași, în general. Și în special femeile grase. Adevărul e că acum și eu fug de ele. Obezitatea e inamicul numărul unu al potenței. Dorința, chemarea, satisfacția sexuală își iau frumușel tălpășița, alungate de grăsime. În locul lor se încuibează complexele de tot felul, blazarea, disprețul față de tine însuți, depresiile cele mai negre. Și bolile, care nu lasă nimic neatins de la neuron până la pielea de pe tălpi. Vin toate astea și nu se mai dau duse.

Până și fosta mea nevastă s-a scârbit. Am prins-o că mă înșeală și căsnicia mea s-a dus dracului. După divorț mi-am zis: gata, nu se mai poate, trebuie să dau burta jos. Și am dat-o. Acum a ajuns aproape la genunchi. De-abia o mai duc. Am reușit asta așa, de unul singur. Nu mi-a luat decât trei ani.

Bazar aseptic

A fost neașteptat de bine la „Parhon“, la obezi. E, totuși, institut național. Dacă nimeream într-un spital jegos, îmi ieșea un reportaj mai bun, că aveam ce critica. Dar nu-mi pare rău. La „Parhon“ era cald, curat, apă caldă non-stop și mâncarea bună. Nu trebuia decât să o dibuiești în farfurie. Dacă ți-ai adus farfurie de acasă. Eu n-am știut. Credeam că numai medicamentele trebuie să le aduci de acasă. Norocul meu că în sala de mese mă aștepta o doamnă care vindea castroane de plastic. Am luat două. Mi-a făcut o reducere.

De orice ai nevoie la spital, se găsește cineva să-ți vândă. A bătut la ușă o altă doamnă să-mi vândă un tensiometru. A doua zi a venit alta cu aparate de măsurat glicemia. Alta, cu șosete. Pe urmă una cu chiloți din ăia cât sacul lui Moș Crăciun. Pe urmă un domn mi-a trântit în pat un braț de cărți. Numai romane siropoase. I-am zis mersi, dar nu, că am glicemia mare. Altul vindea integrame și pixuri. Ce să zic, era bună agitația asta comercială. Mai spărgea monotonia albă și aseptică a spitalului. Îi dădea un aer mai viu. Erau și prețuri îmbietoare. Ca la Dragonul Roșu.

Am scăpat fără șpagă

Nu cunosc pe nimeni care a stat în spital și n-a dat bani la doctori, la asistente, la infirmiere. Ei din ce trăiesc? Din o mie de lei pe lună? Îmi era jenă să le bag banii în buzunar asistentelor. Puteau să creadă că încerc să le pipăi. Niciun obez nu ar face asta. Ei sunt complexați și timizi, dar nu poți să știi ce îi poate trece prin cap unui bugetar prost plătit.

Am ținut toată săptămâna o bancnotă de 10 lei pe noptieră. Când cu Grigorescu-n sus, când cu țarăncuța. N-a întins nimeni mâna s-o ia. Nici nu mi-a cerut cineva vreun ban. Și doar nu știau că sunt ziarist în documentare. Doctorul Constantin Dumitrache susține că așa e în secția lui: nu-ți spune nimeni că, dacă nu-i dai bani, nu-ți face tratamentul sau nu-ți schimbă lenjeria. E incredibil, dar adevărat. A, dacă vrei tu să le oferi o atenție, nu bagă mâna în foc că angajații lui nu acceptă. Dar nu condiționează. Ar zbura imediat din spital ca un obez prins cu mâncare de-acasă ascunsă sub saltea. Domnul profesor e sever și cu angajații și cu pacienții. E sever. În anticameră la el se vorbește numai în șoaptă, ca la priveghi. Așa trebuie. Mie mi-a plăcut acolo. Zău că m-aș mai duce.

Cu televizorul ați îngrășat poporul

În saloane nu erau televizoare. Televizorul îngrașă. Te uiți la telenovele și tot bagi în tine alune sau alte prostii, în loc să te plimbi prin parc, dacă tot n-ai ce face. Bine, noi nu prea mai avem parcuri în București, dar asta e altă poveste. Primarul general e medic, nu cred că termină el mandatul fără să consulte Capitala la plămâni.

Îmi vine să strig: cu televizorul ați îngrășat poporul! Și cu calculatorul. Numai eu știu câți ani am stat lipit de calculator chiar și când nu aveam nimic de scris. Dimineața, întâi și-ntâi deschid calculatorul. E ca un drog. Te ține lipit de scaun zi și noapte. Când stai pe loc, în retortele invizibile din carne se distilează grăsimea. Dacă vrei să te îngrași, nu trebuie să faci efort.

Domnul profesor Dumitrache mi-a spus că supraalimentația și sedentarismul au devenit un mod de viață în toată lumea. Ca efect al globalizării, alimentația se uniformizează. Toată lumea mănâncă produse concentrate si procesate. Asta se numește globezitate: obezitatea ca epidemie cronică și globală. Nu există absolut nicio șansă să fie eradicată. Drept să spun, m-a speriat rău de tot. A spus chiar că însăși specia umană, așa cum arată acum, e în pericol. Fiecare om trebuie făcut să înțeleagă ce rău e binele de care se bucură mâncând cum, ce și cât nu trebuie. Pe noi, românii, turcii ne-au învățat prost. Mama lor de turci! Bine le făcea Ștefan cel Mare că-i căsăpea. Ne luau vitele și oile, ne lăsau porcii. În sute de ani, ne-am învățat cu mâncarea grasă.

Abdomenul lui Mircea Badea

La ecografie am stat de vorbă cu Sorin Teșcu, din Mioveni. Ce coincidență! Și el a fost ziarist câțiva ani după revoluție. Meseria asta nu e deloc sănătoasă. Am stat în picioare fiindcă împreună am fi rupt banca de lemn de pe hol. Era mai înalt și mult mai gras decât mine, bătea binișor spre două sute. Am simțit că se curbează spațiul și timpul în jurul lui ca în teoria lui Einstein. Gâfâia când vorbea. Avea depozite de grăsime pe brațe. Parcă ascundea castane pe sub piele. Îmi era tare antipatic. Și eu lui la fel. Dar ne era și milă unuia de altul.

El mi-a spus că nu-i pare rău că n-are televizor în cameră. Și acasă a renunțat la blestematul de televizor. Nu face decât să te îndemne să mănânci orice și cât mai mult. Armate de oameni complotează în laboratoarele publicității ca să te smintească de cap. N-a mai suportat să-i vadă pe copiii ăia din reclame ronțăind la cipsuri și la batoane de ciocolată cu alune și caramel. Mai dădeau și ochii pe spate de plăcere, parcă se drogau. Într-o zi s-a enervat și a aruncat televizorul de la etaj. Obezii sunt de multe ori în stare de asemenea răbufniri. Din ziua aceea s-a hotărât el să înceapă o viață de om activ și alimentat rațional

Sorin mi-a spus că de la televizor nu-l regretă decât pe Mircea Badea. Chiar dacă face la emisiunea lui un mișto nemilos de grași, lui Sorin îi place de el, e modelul lui. Dar nu la celebritatea lui Mircea Badea râvnește fostul ziarist. Nici la verva, la talentele sau la dantura lui. Ci la acei formidabili abdominali pe care poate să-i onduleze cum vrea el. „A făcut valuri cu abdominalii la televizor, în direct. A văzut toată țara. Deci se poate!“, a încheiat uriașul bătându-se optimist pe burtă. Și m-a îndemnat și pe mine să slăbesc. „Acum e momentul, cât e Boc la guvernare!“

Mănâncă, băiatul mamii!

Și Tudor Tudosă s-a hotărât să slăbească. Era un puști de doisprezece ani și o sută și ceva de kile. Părea făcut numai din fălcuțe. El era un obezel roz și simpatic. Îți venea să te joci cu el cum te joci cu un urs mare de pluș. Era din Suceava. La „Parhon“ se internează mai ales bolnavi din țară. Bucureștenii vin, își fac analize și pleacă acasă, dacă nu e ceva grav. Obezitatea e o boală atât de răspândită în România, dar sunt puține centre unde poate fi tratată.

Urcam în fiecare zi, cu greu, până în salonul lui Tudor să mă cântăresc. În secție erau câteva cântare electronice speciale, cum nu găsești în comerț. Țineau 350 de kile. De câte ori mă cântăream, puștiul stătea cu ochii pe ecran. Ziceai că mănâncă cifre. Se bucura la fiecare scădere. Parcă slăbea el, nu eu. Zicea că în fiecare noapte visează cotlete cu cartofi prăjiți și gogoși-ineluș tăvălite prin pudră de zahăr. Și Cola. Eu i-am mărturisit că am coșmaruri cu pui fripți. Din ăia pârpăliți la rotisor, de la hypermarket. Mâncam câte unul la o masă. Tare buni și fragezi mai erau! Cred că aveam, mâncând, expresia de drogat pe care Sorin din Mioveni o văzuse la copiii din reclame.

După câteva zile eu m-am obișnuit cu porțiile mici de la spital, ca pentru obezi, și am început să visez din nou femei. Eram pe calea cea bună. Dar Tudor, care se internase înaintea mea, și când m-am externat eu tot cotlete visa. La el lucrurile erau mai complicate.

Mama lui se internase cu el. A recunoscut că ea e vinovată. L-a tot îndopat pe Tudor cu de toate. La școală îi dădea bani să-și cumpere tot ce poftea. Frigiderul era mereu plin. Se bucura să-l vadă mâncând. Zicea că e semn de sănătate. Și acum, poftim, băiatul plesnea de atâta sănătate. Visa cotlete și se cântărea din oră-n oră. Era obsedat. Nu voia decât să redevină copil. Cât mai repede. Numai el știa câte îndura la școală. Nici nu știți cât de răi pot fi uneori copiii cu alți copii. Pot ajunge chiar să se omoare. Ca în „Împăratul muștelor“, de William Golding. Dar Tudor a simțit-o pe pielea lui.

Școala din spital

Mama lui Tudor n-a știut că la copii obezitatea survine prin creșterea numărului de celule adipoase. Iar la adulți ca mine ele nu se înmulțesc, ci le crește volumul. Așadar, când Tudor va ajunge adult, va avea mai multe celule adipoase decât mine, care în perioada de creștere am fost un copil normal, am făcut și sport, la mine nu s-au format celule adipoase noi. Și când acele celule multiplicate în copilărie își vor mări volumul, Tudor ar putea deveni planetă. Să aibă gravitație proprie.

Doamnă Tudosă n-a știut nici că obezitatea întârzie maturizarea sexuală a băiatului ei. La fetițe e invers, o grăbește. Iar la adulți, cum am mai spus, pur și simplu le ia bucuria asta. Ca pe un dar pe care n-au știut să îl prețuiască. Obezitatea instaurează anarhia hormonilor. Cresc estrogenii și se poate ajunge la cancer de sân, de col uterin. Ori crește testosteronul și le vezi că încep să se bărbierească. Iar infertilitatea îi pândește pe toți deopotrivă. Cine s-ar fi gândit că mănânci prăjituri și după aia îți taie un sân sau rămâi fără urmași? Nici doamna Tudosă nu știa asta, nici eu. Ne-a spus domnul profesor.

Tot el mi-a explicat că e o prostie să spui că, dacă te lași de fumat, te îngrași. Nu lipsa nicotinei îngrașă, ci mâncarea în exces. El nu mai fumează de cinșpe ani și n-a luat nici un kil în greutate. Ba a mai și dat jos. Bun, el a făcut medicina, știa asta. Dar eu? După ce m-am lăsat de fumat, am înlocuit țigările cu bomboane. Așa mi-a spus o prietenă de pe net. Pe urmă i-am dat cu napolitane. Ronțăiam tot timpul ceva ca să nu fumez. Și nici n-am băgat de seamă când m-am făcut cât Rusia și am început să mă stric de pe picioare. Îmi stă inima în loc numai când mă uit la ce diagnostic stufos am. Cazierul infracțiunilor mele contra mea.

La spital am aflat și că țesutul adipos este considerat un organ endocrin. Este implicat în sinteza peptidelor, a componentelor nonpeptidice și a altor factori. Eliberează trigliceride, retinoizi și colesterol. Interacționează cu alte organe. Mi s-a făcut părul măciucă. Va să zică am un organ în plus. Nu m-am născut cu el. Dacă-mi creștea încă un picior? Și organul ăsta dobândit are vreo șaizeci de kile! Am senzația că e încă o persoană în pielea mea. Una străină. Eu îi dau să mănânce și ea își aruncă gunoiul în mine. E un organ care poate face atâtea! Poate capătă și sentimente, mai știi? Să se îndrăgostească de altcineva și să plece de la mine. Ar fi prea simplu.

Tăticul obezilor

Nouăzeci la sută dintre obezi sunt așa pentru că au mâncat mai mult decât avea nevoie organismul lor. Organismul ăsta al nostru are apucături de hârciog. Ce are în plus, adună în fălci. „Așa e programat corpul uman. Soluția e simplă: două linguri mai puțin și doi pași mai mult“ , mi-a zis domnul profesor.

El e tăticul nostru, al obezilor. Ne explică tot ce se întâmplă cu trupurile și cu mințile noastre. Dacă ne prinde că mâncăm pe ascuns, ne dă afară din spital. Ne ține la dietă ca să reînvățăm să mâncăm normal. Care vrea. Care nu, pa! Ne prescrie medicamente. Părerea lui e că statul n-ar trebui să asigure servicii medicale pentru bolile pe care omul și le face cu mâna lui. Cum ar fi obezitatea. Mai puțin alea zece la sută cazuri de obezitate provocată de niște boli preexistente. Doamne ferește! Ne ajută cu știința lui să ne recăpătăm dimensiunea umană – pe asta luați-o cum vreți. Ne spune clar că nu există diete miraculoase. Dar noi, obezii din spital, tot visăm că domnul profesor vine tiptil pe la spate și ne înțeapă cu un ac magic. Și, pfffsssss!, ne dezumflăm încet, ca niște baloane. Și gata!

Platoșa de ciocolată

Pe doamna Aurica am întâlnit-o într-o zi pe hol. Nu puteam trece de ea. Reușea să blocheze cu fundul holul acela larg, de spital. Stătea sprijinită cu brațele pe calorifer și se uita pe geam cum niște țigani râneau zăpada din fața porților. Câștigau un ban. Cele mai profitabile zăpezi cad în România. Șmecherii aruncau zăpada de la o poartă la poarta vecină și luau bani și de colo și de colo. Asfaltangii ratați.

Calculată în fripturi, doamna Aurica însemna câteva microferme. Chiar așa zicea ea însăși despre sine. Era glumeață, ca toți grașii.

Domnișoara Alexandra Siru, psihoterapeut la Centrul de Diagnostic și Tratament „Dr. Victor Babeș“, m-a lămurit la un interviu: „Jovialitatea asta proverbială a grasului tipic este de fapt o încercare exagerată de a se face plăcut. Îi este teamă că nu va fi plăcut și acceptat, că va fi abandonat. Obezul poate deveni extrem de exuberant, afectuos, condescendent, își oferă în mod excesiv ajutorul pentru a se face util, necesar. Astfel vrea să se asigure că este căutat“. Deci noi, obezii, purtăm un fel de platoșă de ciocolată. Ne protejăm de ceilalți și ne facem plăcuți.

Ca să mi se facă plăcută, doamna Aurica mi-a spus o pildă licențioasă, făcându-mi cu ochiul. Cică un tip s-a așezat din greșeală pe scaun cu fundul pe propriile testicule. Îl durea de-i săreau ochii din cap, urla, dar nu se ridica. N-avea voință. Așa și cu obezii. Suferă, știu că le face rău surplusul de mâncare, dar nu au tăria să renunțe. Ca fumătorii, ca alcoolicii, ca drogații.

Femeia se consola că există totuși unele mai grase decât ea. Cum ar fi tânăra aceea din Craiova, de 240 de kile. Au scos-o cu pompierii din locuință ca s-o ducă la maternitate să nască. Zicea doamna Aurica: „Eu nu pot să pricep cum, Doamne, iartă-mă, a rămas fata aia gravidă. A fost ori Terente, ori Sfântul Duh!“. Și și-a făcut o cruce mare pe piept, de pe un deal pe altul, să fie iertată.

Tovarășa mea de suferință mi-a mai spus că presa greșește. Prezintă numai excepțiile, extremele: elefanta din Craiova, mamutul de 350 de kile din București. Și în felul ăsta se ignoră marea masă a obezilor. Cei mulți. Adevărata problemă.

Nu știa că sunt ziarist. Am primit drept în ficat reproșul. Am simțit că am pus la loc instantaneu câteva sute de grame.

Frumoasă pe jumătate

Cea mai frumoasă pacientă de la obezi era o fată de vreo douăzeci și ceva de ani. Rar am văzut femei atât de frumoase. Dar ea era frumoasă numai până la mijloc. Cum se termina talia subțire, delicată, izbucneau șoldurile și coapsele într-o uriașă explozie de grăsime. Semăna cu un bibelou fragil, de pus pe televizor, așezat pe soclul lui Lenin din Piața Presei. Nu știu de ce, la ea se depunea numai acolo. Mergea legănat, ca rața. Își arunca picioarele într-o parte ca să poată păși. O pândeam când venea la masă și mă uitam numai la fața ei. Nu-mi coboram privirea.

Ea contrazicea teoria platoșei de ciocolată. Să-i zicem așa. Era o fată tristă, tristă. N-am putut să intru în vorbă cu ea. Cu toți ceilalți pacienți înnodam ușor discuții. Chiar și cu cei cu greutate normală, internați pentru cine știe ce boli endocrine. Eram toți ca o familie. Am aflat de la o infirmieră că fata aceea a început să se îngrașe așa după ce i-a murit mama. A mâncat inconștient, de supărare. Compulsiv, cum ar zice domnișoara Alexandra. Obezitatea pândește în orice întâmplare din viața noastră. Se ascunde ca diavolul în amănunte. Dacă nu ești atent, își strecoară un tentacul în tine, ca în filmele cu invadatori extratereștri, și începe să pompeze. Până ajungi să îți trebuiască un oraș numai pentru tine.

De la un timp a început o cură de slăbire luată dintr-o revistă. A slăbit și pe urmă s-a îngrășat și mai tare. Toate prietenele ei s-au simțit datoare să-i dea câte un sfat. Ea, disperată, le-a urmat pe toate. Și s-a îngrășat tot mai mult. A părăsit-o și iubitul, logodnicul, ce-o fi fost. Da, nu mai puteau face dragoste.

La spital fiecare colăcel de grăsime de pe burta cuiva ascunde o dramă.

„ Am fost un dobitoc“

Exact așa am făcut și eu în prostia mea.

Am luat pastile cu ulei de in să-mi scadă pofta de mâncare. Pastile pe bază de crom ca să nu mi se mai facă de dulciuri. Înghițeam cărbune. Ceaiuri de slăbit. Dar erau doar niște buruieni cu arome și coloranți sintetici. Mâncam disociat. Varză fiartă până mă lua leșinul. Pe urmă numai carne, de vomam bucăți de pui. Chiar am vrut atunci să mă mut mai aproape de Protan. Era și chiria mai mică în zonă.

Altcineva mi-a zis să înghit dimineața, pe nemâncate, un bob de orez. A doua zi, două boabe. A treia zi, trei. Și tot așa până la zece zile, zece boabe. După care o luai invers, descrescător. Disperat cum eram, am încercat și asta, dar n-a ținut. Fie m-am zăpăcit și am încurcat numărătoarea, fie puii întregi pe care-i mâncam imediat ciuguleau boabele din stomac.

Dar ce n-am încercat! Numai la doctor nu m-am dus, că aveam prieteni binevoitori pe net. Nu mai spun de colegii de redacție. Obezii din România nu prea se duc la medic pentru obezitate. Ei se duc că le crapă inima sau ficatul din cauza obezității. Și dacă nu mă durea nimic… Se duc la medic mai ales femeile. Ele sunt mai atente la cum arată. Dar obezitatea nu e doar o problemă de estetică. Și când murim, nouă, obezilor, nu ni se scrie în actul de deces că am murit de obezitate. Ci de boala provocată de obezitate. Eu credeam că sunt un obez sănătos. Înseamnă că am fost ultimul. Am primit asigurări de la medici că nu mai există niciunul.

M-am gândit cu multă compasiune la fata aceea. Și la pățaniile mele. M-am înțeles cu câțiva obezi din spital să mobilizăm cât mai mulți durdulii de-ai noștri. Deja ne revendicăm ca o categorie aparte. Parcă am fi altfel de oameni. Al treilea sau al patrulea sex. Să ne mobilizăm pentru un proiect de lege. Să fie pedepsiți cei care recomandă neautorizat regimuri alimentare, cure de slăbire, metode, substanțe. Exact cum sunt pedepsiți cei care practică medicina clandestin. Iar obezii să-și dea unul altuia câte un pumn în cap pentru cât de deștepți au fost să apeleze la așa ceva.

Crede și nu cerceta!

Într-o zi am fost la slujbă. În curtea institutului e o bisericuță unde vin și se roagă bolnavii. Vin și câțiva medici. Sunt creștini, dar nu ascultă de porunca de a crede și a nu cerceta. Ba chiar se încăpățânează să cerceteze. Asta e treaba lor la Institutul Național de Endocrinologie. Încă mai există cercetare acolo. Un pic. Nu de alta, dar endocrinologia e o știință românească. Păcat ar fi de ea.

Primul tratat de endocrinologie l-a publicat C. I. Parhon în 1909. Prima catedră de endocrinologie s-a înființat la București în 1933. Primul congres internațional de endocrinologie tot la București s-a ținut. În 1939. Chiar Institutul „Parhon“ este primul de acest fel din lume. Paulescu a descoperit insulina. Gr. T. Popa a descoperit și a demonstrat strălucit legătura dintre creier și activitatea endocrină. Până prin anii ‘70 publicațiile de endocrinologie din Europa erau scrise pe jumătate de endocrinologii români. Și în țara endocrinologiei avem șase milioane de supraponderali și obezi! Iar unii vor să slăbească rapid cu un bob de orez pe stomacul gol. Alții se duc și la biserică. Unde se termină competența doctorului intră preotul cu busuiocul.

Părintele Gheorghe Oprea m-a miruit și pe mine la rând cu bolnavii veniți la slujbă. După câteva zile mi-a povestit cum o femeie tânără s-a îngrășat rapid cu 35 de kile. Nu slăbea nicicum. Doctorii nu îi găseau pricina, erau în mare încurcătură. Stătea în spital fără diagnostic. Părintele i-a citit Sfântul Maslu, ce i-a mai citit, s-au rugat împreună. Și, minune, femeia a slăbit. S-au mirat și doctorii. Aveau faptul în față.

Păcatul național

I-am mărturisit părintelui Gheorghe teama că nu sunt un bun creștin. Nu mi-am înfrânat poftele trupești și uite unde am ajuns. N-am fost deloc cumpătat. Nu, am stârpit tot mai mulți pui. Îmi făceam și tort singur, acasă. Să ies mai ieftin. N-am ținut niciun post. „Postul nu e o cură de slăbire“, mi-a tăiat-o preotul. Dar,așa, ca efect secundar…

E clar că am păcătuit. Și părintele Gheorghe m-a dojenit pentru asta. Cu blândețe. E un psiholog bun părintele. Mi-a citit din carte: „Trupul e o slugă bună, dar un stăpân hain“. Trupul e un templu în care sălășuiește sufletul, care e de la Dumnezeu. Datoria mea de bun creștin era să mă îngrijesc de acest templu. M-am scuzat ca un laș. Am zis că românii se declară 85 la sută ortodocși, dar 30 la sută sunt obezi. Și numărul lor tot crește. Vor încăpea tot mai puțini în biserici. Plus că am văzut și călugări obezi. „Bine, dar la ei e din cauză ca mănâncă prost. Numai paste făinoase și la ore nepotrivite“, a replicat părintele.

Happy end

De două săptămâni țin cu strictețe dieta prescrisă de domnul profesor Dumitrache la spital. Ceva ca în vremea alimentației științifice, pe timpul lui Ceaușescu. Cu deosebirea că acum găsesc toate alimentele din listă. Grija mea e doar să nu abuzez. Îmi măsor mâncarea cu un cântar de bucătărie electronic. E foarte precis. Că ochiul e parșiv, te înșeală. Chiar s-a demonstrat experimental că o persoană legată la ochi mănâncă exact cât îi trebuie. Stomacul trimite un SMS la creier: „Mi-ajunge!“. Dar dacă mai e mâncare, ochiul blochează SMS-ul și zice să razi tot din aria de acoperire, că nu-i frumos să lași în farfurie.

Dieta nu o dau la nimeni, așa cum mi-au dat alții mie rețete de slăbit care îngrașă. Sunt peste șase miliarde de oameni pe Pământ și nu găsești doi la fel. Medicul trebuie să prescrie o dietă pentru fiecare caz în parte. Parafrazându-l pe Tolstoi, toți oamenii sănătoși sunt sănătoși la fel, dar fiecare bolnav e bolnav în felul lui.

De fapt, asta nu e o dietă. Așa voi mânca toată viața de acum înainte. Și mișcare în fiecare zi. Sunt hotărât. Sperietura de la spital și suferința sunt cea mai bună motivație. Nu vreau să mă sinucid cu furculița. Și nu mai suport să fiu obez. Nu mai am familie. Nu mai am prieteni. Cine se crede prietenul unui obez să se gândească bine când l-a întâlnit ultima oară. Mi-am provocat singur câteva boli care m-ar putea ucide înainte de a pune punct acestei mărturii. Tot așa cum s-ar putea să mai trăiesc încă mulți ani. Dar nu va mai fi niciodată o viață normală. Voi reuși. Oricine poate reuși.

Obezul se învârte într-un cerc vicios „Deși studiile de specialitate nu au demonstrat că ar exista un portret psihologic general valabil al obezului, există câteva aspecte ale personalității des întâlnite la persoanele care suferă de obezitate. Este vorba despre sentimente și gânduri autodistructive: proasta imagine de sine asociată cu lipsa respectului de sine, lipsa siguranței și satisfacției de sine, sentimentul de neajutorare, lipsa de speranță, toate acestea orientând atenția spre un tablou de tip depresiv. Se creează un cerc vicios: cei cu tendințe depresive sunt mai vulnerabili la obezitate, iar apoi obezitatea întreține sau chiar accentuează starea depresivă deoarece împiedică și mai mult capacitatea de socializare. Efectele fizice ale obezității – se mișcă mai greu, transpiră mai mult, mirosurile corporale se accentuează, gâfâie, comorbidități – au o foarte mare influență și asupra psihicului în sensul că întrețin imaginea proastă despre sine, dar o și accentuează cu fiecare kilogram în plus și cu fiecare activitate sau întâlnire la care nu poate participa. Sau cu fiecare persoană care poate manifesta dezgust la vederea unui obez. O persoană obeză, în general, suferă o accentuare a emoționalității: fie este extrem de sensibilă și impresionabilă, cu multe sentimente de teamă ce duc la comportamente evitante, fie este irascibil, impulsiv, conducând la comportamente de tip agresiv.“ Alexandra Siru, psihoterapeut

(Apărut în „Jurnalul Național, 25 februarie 2010)

UPDATE 20 februarie 2016: