Oful meu e invazia de oratori, teoreticieni și vorbitori motivaționali.

Am auzit că, în sfârșit, managerii s-au deșteptat și-i preferă pe cei cu nițică experiență - și de viață, și profesională - celor cu dosarul gros de mastere, diplome, cursuri de specializare și alte certificate. Și-au dat seama că petrec mai mult timp la interviuri de angajare decât la urcarea firmei până la cer. Tinerii tind să plece spre zări mai prietenoase după două-trei luni și-i lasă cu ochii-n soare. Pe când „oldies, but goldies” sunt mai loiali.

1. S-o iei de jos...

În anii 90, absolvenții de ASE căutau slujbe la puținele firme care existau atunci. Un coleg a obținut un interviu la o firmă de construcții. Directorul general era un tip care construise în Asia, Africa de Nord și Rusia, un practician, în adevăratul sens al cuvântului.

Amicul a intrat la el în birou și s-a prezentat:

- Absolvent de ASE, secția Management.

Omul s-a uitat lung la el și l-a întrebat:

- Management? Ce, mai exact?

- Păi, să fiu șef peste un proiect, adică manager.

Omul, surprins, l-a rugat să se ridice și să facă schimb de locuri. Adică, amicul să stea pe scaunul directorului și invers. După care l-a întrebat:

- Ia zi, șefule, ce facem azi?

Amicul a rămas stupefiat, a bălmăjit câteva cuvinte, și-a cerut scuze și a dat să plece. Directorul l-a oprit și i-a spus cum ar fi trebuit să se prezinte: „Sunt X, am terminat ASE și am venit să învăț.”

Spre cinstea lui, directorul l-a angajat, evident, ca stagiar. Fazele incipiente ale internshipului în România.

2. ...și să știi meserie

Puștiul-minune al modei italiene din anii 90 terminase Institutul de Design Vestimentar din Milano. Cu o mapă plină de desene proprii, începe să bată pe la ușile creatorilor. Cineva îi aranjează un interviu cu Giorgio Armani. Acesta se uită peste desene, unele i se par interesante. Vine în schimb cu întrebarea-bombă:

- La mașină știi să coși?

Băiatul rămâne perplex.

- Nu.

- Atunci, vino când o să înveți.

3. Să-ți știi mușteriii...

Italianul cu pizza. Ajung eu, din Balta Albă, la Napoli, Italia. Din afară, Italia mi se părea toată ca un mall: sclipitoare, îmbrăcată frumos, plină de oameni cu bun gust și bune maniere. Realitatea de pe teren era foarte diferită de ce credea un ageamiu ca mine. Într-o pizzerie, veche de aproape 100 de ani, amicul Pascuale era pizzaiolo. El făcea blaturile de pizza. Le arunca la 2 m, le învârtea, figuri. Ulterior, punea ingredientele pe ele și le băga la cuptor. L-am întrebat dacă pizza iese mai bună dacă face toate mișcările astea.

- Pe dracu’. E la fel.

- Și-atunci?! Pentru ce faci circul ăsta?

- Pentru nemți. Ei fac poze, noi facem pizza.

4. ...și să fii modest

Anii 2000, într-un bar cu ștaif din București. Patronul aduce un barman nou, un băiat arătos și priceput în mixarea băuturilor. După câteva zile, patronul se duce la el cu două cămăși albe și-i spune:

- Te rog frumos să le îmbraci când vii la lucru.

Băiatul îi răspunde:

- Cu tot respectul, șefu’, dar am cămăși mai frumoase și mai bune decât astea.

Patronul se uită la el surâzând și-l întreabă:

- Ție-ți place bacșișul?

- Evident, răspunde barmanul.

- Dacă eu sunt client și vin la tine să-ți cer o băutură, eu purtând o cămașă de 20 de euro și tu una de 100, de ce ți-aș mai lăsa bacșiș?

Cu aceste povestioare pe care le-am cules pe traseul meu „profesional”, am vrut să spun că nimic nu se poate construi fără răbdare și bun-simț. Dedic acest text noilor generații de absolvenți care caută un job „de la 1000 de euro în sus”, „program de lucru flexibil” și „posibilități rapide de avansare în carieră”.