En väldigt redig insatschef ger oss direktrapport från de som arbetar med att släcka elden.

Han törs vara självkritisk också. Branden fick rasa för länge. Vi har kunnat kalla in hjälp tidigare, säger han. Ja, och så är det, en bonde som slog larm sa att branden var 30x30 meter när han ringde. Nu har över 10 000 hektar brunnit upp.

Folk ruskar på huvudet och några talar också om svårigheterna för de olika brandkårerna att samarbeta. Alla har var sin ledare och var sin kommun som betalar.

Jag sitter i bilen och lyssnar. Huset står än så länge kvar, elen försvann i natt och nu tar vattnet slut. Jag är ändå lyckligt lottad, andra har fått fly lågorna, hus har brunnit ner, människor har dött.

– Vi har ett bättre läge i dag än i går, säger insatsledaren.

Men han medger att branden inte är under kontroll. Vi är beroende av vädret säger han, börjar det blåsa ordentligt kan läget förvärras snabbt.

Röken är så tung, det luktar så illa, jag är nästan illamående, men jag sitter här och vägrar lämna mitt hus. Vi är några i byn som håller ut. Vi cyklar ner till poliserna som står en bit bort för att få en lägesrapport. Som vanligt vet de ingenting. Men om det blir krigsläge kommer vi och varnar säger de.

Sanningen är att ingen vet vad som händer. De som ska hjälpa oss utsatta medborgare vet inte heller. Vi har ingen chans att agera själva, räddningsledningen kan inte ens leverera en uppdaterad brandkarta. Något som måste vara extremt viktigt för oss som befinner oss vid branden.

Men det är kaos, precis som det varit kaos varenda gång tidigare när Sverige råkat ut för stora katastrofer. Vi har ingen krisberedskap!

Även om jag har varit förbannad över att det tog så lång tid innan branden här i glesbygden blev en nationell angelägenhet så förstår jag att kaoset hade varit precis lika stort om Stockholm varit drabbat eller om vi skulle ha hamnat i krig. Herregud, vilket elände.

Vi har ansvariga politiker i regering och riksdag som inte har en aning om hur vi ska hantera en stor kris. Trots att det är valrörelse har ingen av partiledarna knappt brytt sig om branddrabbade i Bergslagen. Fredrik Reinfeldt blev visst bjuden på tårta och Stefan Löfven har problem med rasister på Facebook.

Men så i går eftermiddag kom Eskil Erlandsson och försvarsminister Karin Enström till krissamordningsgruppen i Ramnäs för att kolla läget. De höll presskonferens. Jag har följt branden från början, säger försvarsministern. Varför tror jag henne inte? Kanske för att hon säger att läget är väldigt allvarligt, att vi inte har någon kontroll och att vi behöver internationell hjälp.

Det är så dags nu!

Folk blev förbannade, vissa gick och på Facebook rasar ilskan över bristen på samordning och bristen på information. Strategin är att hålla folk utanför och ge så lite information som möjligt. Argumentet är att får mycket information skapar panik. Min bild är att det är tvärtom, för lite information skapar panik.

Jag pratar med krisgruppen i Norberg som ska hjälpa oroliga medborgare. De har inte heller någon information, de sitter och letar uppgifter på nätet. Folk ruskar på huvudet. Några hade blivit evakuerade trots att det inte behövdes, men polisen trodde att evakueringen var nödvändig. Andra hade fått positiva besked om att det kanske ordnar sig och sedan tog vinden branden till deras hus.

Stefan Löfven dök också upp i Norberg i går. Det är bra att han visar sig i detta mycket röda socialdemokratiska fäste. Vad han sa det hann jag inte ta reda på. Röken välde in över byn och jag kände paniken och började packa bilarna och ropa på katterna.

Finns det något positivt? Ja sammanhållningen, solidariteten och inställningen att vi hjälper varandra.

Vi hade 70 hästar att evakuera från byn sent i måndags kväll. Det kom transport efter transport från hela Mellansverige och de tog våra hästar undan branden. Det var ljuvligt att skåda. Min islandshäst Hjörtur, som är livrädd för att åka i en transport och omöjlig att lasta, var kvar sist i stallet.

Jag gick fram till honom och såg honom i ögonen och sa: "Nu måste du gå in i transporten annars slutar det illa du måste vara lugn."

Tro det eller ej men för första gången i sitt liv gick hästen snällt in i transporten och stod stilla hela vägen till räddningen.