För 22 år sedan antog Riksbanken prisstabilitetsmålet för att tackla en värld där devalveringar och hyperinflation var biprodukter av en ansvarslös finanspolitik. I ett Sverige med skenande statsskuld och i en värld fri från deflation sattes målen för Riksbanken. En fri valuta i kombination med en oberoende Riksbank har hjälpt Sverige sedan dess.

Riksbankens beslut att sänka reporäntan till -0,10 procent och sedan till -0.25 procent är ett resultat av en lämplig åtgärd givet läget i omvärlden för 22 år sedan i kombination med dagens inflation.

Enligt mig är prisstabilitet uppnått om inflationen rör sig kring noll. Enligt Riksbanken är en inflation kring 2 procent mer stabilt än noll. Detta må vara semantik i debatten, och det faktiska problemet är ett helt annat. Jag skulle vilja hävda att inflationen är mycket högre än vad KPI anger.

Skillnaden ligger i hur vi definierar inflation.

Jag hävdar att det primära syftet med sparandet för medelklassen oftast är boenderelaterat. Syftet är att spara till en insats eller till nästa boende. Men de 400 000 kronor som finns på medelsvenssons sparkonto har inte alls samma köpkraft i dag som de hade tio år sedan i relation till syftet med sparandet. Inflationen i bostäder har nämligen varit 7,2 procent i snitt per år sedan 2005 jämfört med KPI på 1,25 procent per år under samma period.

I KPI-beräkningen ingår endast ett fragment av bopriser (så kallad kapitalstocksindex). Priserna på bostäder har en betydande fördröjning i hur det påverkar KPI, samtidigt som Riksbankens egna räntesänkningar i sig driver ner inflationen. Den lilla påverkan bopriser har på KPI dämpas därför i takt med att Riksbanken sänker räntan ytterligare.

Priset på fastigheter är ett resultat av räntesatsen – ju lägre ränta, desto högre fastighetspriser. Det är därför inget konstigt att Riksbankens låga räntor eldat på bostadsmarknaden.

1993 kunde Riksbanken (med rätta) inte tolerera en inflation på fem procent. Men i dag inte bara accepterar de en inflationstakt på över sju procent på bostäder, de väljer att elda på denna inflation med negativ ränta.

Det finns många Keynesianer som anser att billig finansiering är en gudasänd gåva för en expansiv politik. Det märks i Magdalena Andersons plan att överge överskottsmålet och börja låna pengar när det är billigt – precis den politik hon kritiserade borgarna för innan valet. När Grekland kom med i euron 2001 gjorde låga euroräntor att de kunde bygga OS-arenor utan att behöva skära i de generösa och populära sociala skyddsnäten. Att billiga pengar inte varar för evigt kom ikapp Grekland, och den verkligheten kommer även att komma ikapp Sverige.

De krissignaler Riksbanken sänder ut med negativ ränta är kontraproduktiva. Få företag avstår investeringar i dag för att finansieringen är för dyr. Däremot skulle en högre ränta skulle inte bara förhindra hyperinflationen i bostäder, det skulle också rensa ut ineffektiva företag och raffinera fram nya, mer konkurrenskraftiga affärsidéer.

För att Riksbanken ska sikta rätt måste inflationsmåttet kalibreras så att bopriser får en mycket högre vikt. Svenskarnas besparingar blir 7 procent mindre värda varje år (mätt i köpkraft på bostadsmarknaden), och de som eldar på hyperinflationen i bostäder är Riksbanken själva.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.