Under 2015 ansökte närmare 163 000 personer asyl i Sverige. Den 30 januari i år meddelade inrikesminister Anders Ygeman (S) att uppemot 80 000 asylsökande skulle kunna komma att utvisas framöver efter avslag på deras ansökningar.

På en presskonferens den 2 maj presenterade Ygeman tillsammans med migrationsminister Morgan Johansson (S) regeringens åtgärder för att åstadkomma detta i praktiken, varvid beräkningen justerats till att omkring 60 000 – 80 000 människor kommer att utvisas de närmaste åren. De aviserade åtgärderna består i att regeringen öronmärker vissa medel i vårbudgeten som skall gå till polisen och Migrationsverket. En konkret sådan skulle vara att öka antalet förvarsplatser från dagens 250 till 350.

Man behöver bara erinra om att dagens avvisningskapacitet anses ligga på cirka 4 000 personer per år för att inse det lätt sensationella i den tillkännagivna ambitionen. Kapaciteten skall alltså, som Ygeman får förstås, ökas till cirka 30 000 – 40 000 människor per år, motsvarande en kapacitetsökning med mellan 650 procent och 900 procent.

För att åstadkomma detta föreslås alltså, bland annat, antalet förvaringsplatser ökas med den - i jämförelse - något lägre procentsatsen om 40 procent. Antalet förvaringsplatser är förstås endast en av de pusselbitar i det stora logistiska pussel Ygeman och Johansson säger sig vilja lägga.

Sett till verkligheten torde således de aviserade massutvisningarna vara ogörliga. Ygeman och Johansson ägnar sig därför här rimligen främst åt signal- och plakatpolitik. Avsikten med uttalandena och de aviserade åtgärderna är i så fall dels att göra en markering mot omvärlden om att asylsökande göra sig icke längre besväret att söka sig till Sverige, dels att signalera till de väljare som alltmer oroar sig för den svenska migrationspolitiken att regeringen minsann tar frågan på allvar.

Den här drastiska signalen illustrerar tydligt det märkliga i den signalpolitik Sverige tidigare har fört på asylområdet, såväl under regeringen Reinfeldt som under regeringen Löfven.

Först skickar man ut budskapet att Sverige är ett land som villkorslöst välkomnar alla människor. Sedan stänger man gränserna tvärt när det blir uppenbart att såväl kommunala som statliga resurser inte räcker till för att upprätthålla ett bra flyktingmottagande och en framtida generell välfärd, givet svårigheten för nyanlända att bli nettoskattebetalare inom överskådlig tid. Som om det inte gick att räkna ut detta i förväg. Och nu när verkligheten väl kommit ikapp skulle det alltså istället vara dags för massutvisningar.

Betänk de kostnader den förda politiken har orsakat, såväl i form av personliga tragedier för de asylsökande som bokstavligt talat har lurats hit och som nu skall utvisas, som i form av de omfattande insatser som kommer krävas för att verkställa utvisningen av upp till 80 000 personer.

Tänk om alla dessa resurser istället hade använts på ett klokare sätt, för att hjälpa de mest utsatta människor som sitter fast i flyktingläger eller som befinner sig i krigshärjade områden. Och för att åstadkomma en jämnare könsfördelning bland ensamkommande ungdomar och att ge även kvinnor som flyr krig en chans att söka sig till Sverige.

Allt detta hade kunnat åstadkommas genom att Sverige istället hade skickat ut signaler att vi endast tar emot kvotflyktingar genom samarbete med UNHCR och genom rejält ökat bistånd på plats istället för, som det blir nu, rejält minskat.

Istället fick vi grundlurade människor som riskerar att utvisas under inhumana former, och resurser som är bortslösade på bekostnad av de mest utsatta och samhället i stort. Allt på grund av politikernas ointresse, okunskap, ovilja att ta ansvar och inte minst rädsla för att sammankopplas med ett visst enskilt parti - som aldrig hade haft någon grogrund om man hade tagit dessa frågor på allvar tidigare.

Nu verksamma och framtida svenska politiker måste dra lärdom av dessa misstag och aldrig mer låta den för Sverige så viktiga frågan om invandring urarta i ett verklighetsfrånvänt ideologiskt pajkastningskrig. En liten öppen ekonomi som Sverige helt enkelt måste ha en stringent, genomtänkt och hållbar migrationspolitik.

På temat personliga tragedier är verkligheten sådan att många av de människor som berörs kommer att ha hunnit rota sig i Sverige vid den tidpunkt då utvisning enligt regeringens ambitioner blir aktuell, kanske med barn som då hunnit gå flera år i svensk skola och som på detta och andra sätt fått anknytning till landet.

De tidshorisonter som Anders Ygeman skisserar är helt enkelt inte realistiska. Det kommer i sådana fall att framstå som omänskligt att verkställa utvisningar, oavsett om det finns asylskäl eller ej.

De praktiska och humana aspekterna talar snarare för att de människor som lockats hit av den tidigare signalpolitiken har kommit för att stanna. Istället för att fokusera på avvisningar bör därför resurser allokeras och tankemöda ägnas åt hur dessa människor skall ges förutsättningar att bli en del av, och delaktiga i, det svenska samhället.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.