Timbros Andreas Johansson Heinö tycker att jag har fel i min text om könsseparatistiska badtider i simhallarna. Det skriver han i en krönika i Borås Tidning, betitlad Att bada som en riktig svensk.

Jag vill besvara argumentationen eftersom den är vanlig. Det kommer ta lite utrymme att följa hela kedjan fram. Trötta läsare får helt enkelt ge upp halvvägs om orken tryter. Eller ta ett uppfriskande bad i pausen. ;-)

Redan i Johansson Heinös rubrik blir det ohederligt. Bada som en svensk? Nåja. Ur ett historiskt perspektiv är det faktiskt möjligt att argumentera för att det tvärtom är supersvenskt att bada könssegregerat. Det var först under tidigt 1900-tal som vi började gemensamhetsbada i Ransvik utanför Mölle – och blev internationellt kända på kuppen. Äldre än så är faktiskt inte den landvinning som vår plaskande jämställdhet är. Och det är den som är poängen, inte svenskheten. Män och kvinnor badar tillsammans i större delen av världen, det är ingalunda unikt för Sverige.

Faktum är att ingen som har skrivit i ärendet har propagerat för att folk måste ”bada som svenskar”. Det har helt enkelt inte varit en bärande del i någons argumentation. (Sakine Madon, Malin Lernfeldt och jag nämns i Heinös artikel). Att Johansson Heinö väljer den vinkeln tyder mest på att han bedömer att han behöver backa upp sina egna argument med krypskytte på andras med SD-puffran. ”Tala klarspråk”, uppmanar han i en diskussion på Facebook. ”Säg att ni förespråkar assimilering. Att ni vill att invandrare ska anamma svenska värderingar och svenska livsstilar.”

Nej. Det är för övrigt osannolikt att man skulle kunna tvinga någon att anamma en värdering, ens om man hade ambitionen. Vad det här handlar är vilka värderingar som Sveriges stat och kommuner ska ge uttryck för i sin egen verksamhet. Johansson Heinös uppfordrande fråga är emellertid en debattens klassiker. Tanken här är att jag och andra ska rygga inför obehaget i att förknippas med policylingo från Sverigedemokraterna och vika ner oss, trots att vår poäng aldrig har handlat om svenskhet, utan om detta mycket enkla: det offentliga ska behandla könen som jämlikar. Utgångspunkten att könen är jämlika är inte en chauvinistisk eller nationalistisk idé. Det är inte att tvinga någon att dricka snaps och äta bacon.

Heinös principargument är att offentliga verksamheter har en annan flexibilitet än när vi talar om lagar och rättigheter. I det senare fallet bör vi alltid behandlas jämbördigt, samma lagar, samma skatteregler osv, men i det förra kan vi gott unna oss lite breddade menyer:

”Till skillnad från Skatteverket kan en fritidsnämnd nämligen erbjuda ett utbud som tillgodoser så många av sina finansiärer som möjligt. Varför ska vi då, med hänvisning till ideologisk dogmatisk och grumliga idéer om svenskhet utforma verksamheten på ett sätt som de facto gör den obrukbar för en minoritet?”

Att flexibiliteten finns håller jag med om. Det är därför jag debatterar frågan. Och märk väl. Lösningar där en förening hyr simhallen då och då för att kunna bada efter vilka preferenser man nu har har jag till exempel ingenting emot. Men det är inte det vi diskuterar nu. Det vi talar om är när kommuner gör delar av den allmänna öppettiden stängda för halva befolkningen.

Johansson Heinös idé om att simhallar utan könsuppdelade tider skulle bli komplett obrukbara för vissa minoriteter är generaliserande. För det första tror jag inte det stämmer. Därtill framgår det inte vilka minoriteter J-H egentligen menar. Själv har jag i mina texter beskrivit samverkande intressen, bland annat grupper som av religiösa eller kulturella skäl anser att män och kvinnor inte får bada gemensamt, men också genusargumenterande grupper som anser att manlig närvaro innebär otrygghet – ett argument som jag menar att vi i första hand bör möta med nolltolerans och feministiskt lagda vakter inne i simhallarna, inte att ge vika för det fåtal som inte kan uppföra sig.

Jag vet inte vilken minoritet som J-H menar blir fullständigt oförmögen att använda simhallar utan segregerad simning, men jag tycker att han befinner sig nära ett generaliserande. Även inom minoriteter där patriarkala normer är förhärskande bör vi minnas att det högst sannolikt finns individer med emancipatoriska drömmar, som skulle välkomna om offentligheten inte så beredvilligt tillmötesgick dessa könsseparatistiska krav, utan istället stöttade den som vill bryta sig loss. Jag råkar rentav känna till ett par stycken som reagerade med glädje på min text.

Dessutom, man måste inte göra hela segregationsgrejen för att utforma verksamheten medborgarvänligt. Fittja simhall tillhandahåller exempelvis burkinis, vilket har efterfrågats just för att göra verksamheten brukbar för alla på ett bra sätt. Och så, återigen. Att skriva att debatten sker med hänvisning till ”grumliga idéer om svenskhet” är fortfarande en halmgubbe. Ingen av oss som har skrivit har grundat våra resonemang eller slutsatser i detta.

Sammanfattningsvis. Johansson Heinös principiella inställning är att gemensamt finansierade inrättningar inte ska vara normbildande. Istället bör de skräddarsys för att spegla så många skilda preferenser som möjligt. Och att denna princip gäller ”tvångsfinansierade” offentliga tjänster. Han verkar också vara säker på att den som problematiserar vissa preferenser måste ha grumliga skäl.

Eller? När frågan utvidgas i nämnda tråd på Facebook och frågor om separerade skolor och önskemål om kön på vårdpersonal dryftas skriver Johansson Heinö plötsligt att allt detta givetvis är en fråga om gränsdragningar. ”Det är ju därför vi behöver politiska beslut”, säger han.

Därmed faller J-H:s principargument. Den linje som han tidigare har drivit är att tvångsfinansierade offentliga inrättningar bör spegla skattebetalares preferenser helt enkelt för att alla är med och betalar. Det torde innebära att han anser att man skulle kunna begära vithetskvällar, etniskt åtskilda badtider, kvinnofri besättning på vårdavdelningen, kanske särskilda regler för menstruerande – eller vad det nu må vara. Det torde också innebära att debattörers problematiserande också av dylika krav skulle kunna avfärdas av J-H som chauvinistiska krav på assimilering och svenskhet. Eller?

Nej, inte riktigt. För nu visar det sig att han såklart förstår att det här inte alls är en svartvit principfråga och att behovet av gränsdragningar mycket väl kan bero på att vissa önskemål helt enkelt står i konflikt med grundläggande jämlikhetsvärden i ett fritt och demokratiskt samhälles grundvärderingar. Kvinnornas emancipation är en av de beståndsdelarna. Här kan man slappt raljera över att gemensamma badtider skulle vara ett för ynkligt offentligt uttryck för de värderingarna. (I så fall är också separata badtider en lika oväsentlig fråga, varför man i så fall bör avstå från hela debatten.) Men det är att bedra sig. Föreställ er etniskt separerade badtider, så inser man strax att det här är en fråga som innehåller en verklig principiell botten. Visst, bara en av många, men ändå.

Så gränsdragningar finns, alltså, även hos J-H. Och argumenten han nu lägger fram är istället att det är onödigt att tjafsa om ynka 90 minuter mer i Fittja simhall. Ingen stor sak ju! Komponenten att även barn skulle skiljas åt berör han för övrigt inte alls.

Sålunda landar vi alltså i insikten att hela J-H:s ståndpunkt vilar på inga principer alls. Det var bara ett godtyckligt ställningstagande, maskerat som princip. En gränsdragning mot en annan. Och tre opinionsskribentskor som råkade hamna på fel sida om den gräns där J-H placerar svenskhetsivrande assimilister. Sicken otur.

Jag måste säga att jag är förvånad över att se just Johansson Heinö svinga den påken. Det har inte varit denne debattörs weapon of choice hittills.