Jag sätter mig ner vid pianot och med min högra hand spelar jag fyra toner för dig.

Dessa toner berättar en historia, en historia med utgångspunkt från mig och min erfarenhet, som du sedan tolkar och blandar med din egen historia och din egen erfarenhet. Det är nu vår historia, vår musik, som du när vi skiljs åt nynnar tyst för dig själv.

Du passerar hundra, tusentals olika ljud under din promenad hem, vissa atonala, vissa explicita, vissa störande, vissa ljuva, vissa nästan obefintliga. En fysiker skulle aldrig, om hen så studerade i tusen år, kunna värdera dessa ljudvågor eller bevisa att en är vackrare än en annan.

Den kärlekskranke sångarens röst som strömmar ut ur högtalarna på uteserveringen, barnens skratt från parken intill, tunnelbanans skrik som panoreras från höger till vänster och så dina egna tankar, de fyra tonerna som jag spelade för snart en timme sedan är inte längre mina, de har för länge sedan begett sig ut i världen i all evighet.

Detta är musikens natur. Att spridas, att bege sig ut, att färdas, att delas, att blandas.

Melodi med rytm, sång med skrik, det fula med det vackra, det gamla med det nya.

Det är musikens väg.

Jag heter Gustaf Norén och spelar tillsammans med min vän Björn Dixgård i Mando Diao. Jag är kompositör och musiker. Jag letar likt en upptäcktsresande efter nya melodier. Tonerna finns där ute, i det osynliga, det har de alltid gjort, jag för dem samman och skapar nya variationer, som kallas låtar. Jag arrangerar och katalogiserar dem. Det har jag gjort så länge jag kan minnas.

Musik har funnits i alla tider och kommer att finnas i all framtid, den följer ingen marknad. Den meningen kanske verkar rimlig men den är radikalare än man tror.

Faktum är att vi sällan konsumerar musik som inte verkar vara hundra procentigt styrd av marknaden.

Hur kan det komma sig att så mycket musik ser så likadan ut. Hur kan det komma sig att den har samma form, samma längd, kommer i samma paket. Om och om och om igen. Är kulturen så endimensionell? Att alla låtar är tre till fyra minuter långa, släpps i format som kallas album och innehåller tio till tolv stycken, innehåller samma strukturer, samma vers-refräng uppbyggnader. Är det konstens natur? Är det musikens natur? Eller är det kapitalets natur?

Ibland känns det som vi lever i en dystopisk science-fictionfilm där vinstdrivande företag och känslokalla affärsmän styr utformningen av vår kultur.

Men framtiden är ändå ljus. Med internet har vi fått en öppen kanal mellan den som sjunger och den som lyssnar. Som att vi står bredvid varandra. Vägen emellan oss är egentligen helt fri.

Samtidigt sätter branschen upp hinder, låtsasmoment, så att du ska betala. Precis somdu gjorde för din CD-skiva.

De hävdar att de gör det för musikernas skull.

Men i själva verket hämmar de kultur. Bara för att tjäna pengar.

Kapitalismens drömvärld är ju när du måste ta bilen ner på stan till en skivförsäljare och köpa en fysisk plastprodukt, innehållande ca en timmes musik, som har färdats halva jorden runt, så att du kan gå hem och spela upp den i en speciellljudanläggning.

Om du sedan vill ha ytterligare en timmes musikupplevelse fick du hoppa in i bilenoch göra om samma process.

Idag är du ett tumtryck ifrån obegränsat antal låtar, direkt in i dina hörlurar. Man behöver inte vara ekonomiprofessor för att räkna ut att det är mycket pengar som går förlorade. Marknaden gråter. Musiken och jordens resurser jublar.

En melodi eller en rytm är som ett levande väsen, i ständig rörelse, i ständig förändring, på väg, från öra till öra. Från medvetande till medvetande, det är musikens väg.

Det är den vägen som vi bör hålla så fri och ren som möjligt, låt musiken vandra fritt, följd dess väg, studera dess natur. Blockera den inte, bind inte fast den eller lura in den i ett hörn. Om det är en massa pengar du vill ha finns det oändliga möjligheter, istället för att placera ut en massa barriärer på vägen mellan örat och tonerna.

Så varför vill musikern äga sin melodi? Vill den verkligen det? Jag tror inte det, jag tror att det är kapitalets vilja. Ägandet är kapitalets grund inte musikens.

Kan man äga en rytm? Kan man äga en melodi? Kan man äga en känsla? Ja, det kan man tydligen. Men jag tror och hoppas att ägandet är ett föråldrat system. En gammal, genomrutten, död gren som inte orkar mer tyngd, den brister när som helst.

Jag tycker att all musik bör vara tillgänglig för alla, alltid. Utan kostnad. En utopisk tanke, men även en realitet, exakt så är det ju idag på nätet. Du behöver egentligen bara avkriminalisera fildelning.

Spräng fördämningen, låt musiken forsa över oss. Mina låtar består av alla intryck och all den kultur jag influeras av, och ju mer musik som sköljer över mig desto rikare blir berättelsen. Det tror jag i sin tur leder till större förståelse för andra människor.

Det så jag vill jobba. Komponera musik, spela in musik och sedan lägga upp den på nätet, gratis för alla, att ladda ner eller streama.

För även om du censurerar omoraliska texter, fängslar Piratebaygrundarna, hugger händerna av Victor Jara, utmålar ackord och melodier som djävulens, kan du ändå inte stoppa musikens väg, från mig till dig.

LÄS OCKSÅ:

Norén lämnar Mando Diao

Norén: "Jag har inte lämnat Mando Diao"

SE: Dala-Demokratens unika turnédokumentär om Mando Diao. Inspelad 2007.