Jag har sedan valnatten hållit öppet för att SD skulle rösta för alliansens budget. Det har uppenbarligen inte klantarna i Moderaterna gjort som - ursprungligen - förlade sin extrastämma till 7 mars. Det har inte heller finansministern gjort som sagt sig vara ”övertygad” om att budgeten skulle accepteras.

Jag förstår inte heller alla de politiska kommentatorer och politiker som nu säger sig vara överraskade över SD:s agerande.

Det finns nämligen en drivkraft bland politiker som inte ska underskattas: Revanschlusta!

Driften att ge igen för historiska oförätter i något ungdomsförbund kan förfölja en generation politiker i decennier. Hämndbegäret för att en partikamrat snott ens flickvän på någon kongress ryms inte heller i de statsvetenskapliga förklaringsmodellerna.

När SD valdes in i riksdagen 2010 behandlades partiet som något katten släpat in. Vänsterpartisterna protesterade över att tvingas dela riksdagskorridor med SD. På fullt allvar diskuterades möjligheten att krympa utskotten för att utestänga partiet från allt praktiskt riksdagsarbete.

En sådan antidemokratisk hållning grundlade revanschlustan hos SD.

Diktaturkramarna i VPK blev på sin tid visserligen utestängda från utrikesnämnden. Det hindrade dock inte dagens vänsterpartister från att filibustra och driva igenom onödiga omröstningar när Björn Söder (SD) skulle väljas till andre vice talman. Det är plakatpolitik när den är som värst.

SD är också upprörda över att de som tredje största parti är bannlysta från ordförandeposterna i utskotten. De får inte heller delta i riksdagens antika kvittningssystem. Men hur svårt kan det vara att låta en riksdagsledamot i sjuksängen rösta med sin mobil?

Att SD behandlas som ett B-lag i riksdagen bidrar till lusten att läxa upp de etablerade partierna. Tro inte att stödet för alliansbudgeten var ett stöd för alliansen. Tvärtom. Partiledarvikarien Mattias Karlsson jublade säkert inombords över att ha skickat ut allianspartierna i en valrörelse de absolut inte ville ha.

Tro inte heller att SD automatiskt kommer att straffas av väljarna för att de har orsakat en regeringskris. De rekordlåga räntorna kommer att bestå och hushållens privatekonomi lär knappast påverkas av den politiska röran.

SD kommer att veva Migrationsverkets rekordprognoser för antalet asylsökande och peka på ”tiggarinvasionen”. Vi har anledning att befara att SD växer med ytterligare ett antal procentenheter. Och varje torgmötestal som även i kommande valrörelse saboteras av omdömeslösa ”antirasister” spär på opinionen mot det politiska etablissemanget.

Det utbredda hånet mot Jimmie Åkesson i sociala medier - efter att han blivit sjukskriven - var också vedervärdigt att följa. De självutnämnda ”goda” SD-hatarnas brist på allmänmänsklig empati var ytterligare ett bidrag till omröstningsbeslutet.

Jag tror inte för ett ögonblick på Mattias Karlssons konstruerade förklaring om att partiledningen noga övervägt fördelar och nackdelar. Efterhandskonstruktion är politikens moder.