För att en åklagare skall få en fällande dom vid ett mordåtal krävs att han kan styrka sin talan "bortom rimligt tvivel", det vill säga en sannolikhet på ungefär 98 procent. Teknisk bevisning, helst konklusiv sådan som binder den åtalade till gärningen, vittnen värda namnet och gärna ett erkännande som jordgubben på tårtan. Ibland lyckas det ändå men att göra det mot den åtalades nekande och enbart på en så kallad indiciebevisning, det vill säga olika märkliga omständigheter som skulle tala mot den åtalade, är inte något som jag rekommenderar.

De två bröder som nu misstänks för mordet på Lisa Holm sitter häktade på "sannolika skäl". Hur pass "sannolika" är då de skälen, kanske någon undrar. Ungefär femtio procent om ni frågar mig. Som att singla slant om saken. Krona, gå direkt till livstids fängelse. Klave, fri att omgående lämna finkan. Rätt eller fel lämnat därhän beroende på att de som skulle ta hand om den saken hade alldeles för bråttom.

Dåliga mordutredare är som en hop med jakthundar som driver i flock och följer spåret av den som springer först och ylar högst. Den vanligaste orsaken till att en mordutredning misslyckas är att man jagade fel byte och när man väl sprungit sig trött var det för sent att göra allt det där andra som man borde ha gjort i stället.

Det som kännetecknar bra mordutredare är att de lever i kraft av sina tvivel och tar god tid på sig innan de låter sig övertygas. När de väl skrider från tanke till handling har de alltid bra på fötterna och fast underlag att gå på.

Samtliga tre är tidigare ostraffade, de som känner dem beskriver dem som både hederliga, hyggliga och strävsamma, och själv hoppas jag att åklagaren och polisen för en gångs skull har rätt.

Det senare är långt ifrån alltid fallet. Bara hälften av sådana här spaningsmord leder till en fällande dom, antalet personer som under utredningarna frihetsberövas eller utsätts för andra tvångsmedel är betydligt fler än de som visade sig vara skyldiga och vid tidiga ingripanden är felprocenten hög.

I just det här ärendet finns det även fler saker som stör mig oavsett om det nu skulle handla om ett sexualmord eller något helt annat.

Det typiska fallet av ett frihetsberövande följt av ett mord handlar om en ensam gärningsman med tidigare brottsbelastning som ofta har en relation till offret. Inte om tre tidigare ostraffade personer som efter drygt en vecka i finkan fortfarande nekar kategoriskt. Sådant har förvisso hänt men vanligt är det inte.

Det som talar mot dem är att de bor och jobbar på det ställe där Lisa rövades bort och dödades och där man hittar saker som tillhört henne. Mig oroar det samtidigt. Inte så mycket spåren efter offret, för även vana gärningsmän missar ofta sådant, men att de också skulle låta kroppen ligga kvar i närheten är förvisso sällsynt. Som om inte detta skulle räcka och bli över finns det ytterligare två omständigheter som gör mig mindre komfortabel.

För det första utredningens kunskapsläge och för det andra dess förhållningssätt till omvärlden.

Enligt åklagaren saknas fortfarande teknisk bevisning trots att det så här dags borde finnas åtskilligt med sådan. Några vittnen värda namnet tycks han heller inte ha och det som stör honom är diverse okända och mystiska omständigheter som kan anföras mot de tre misstänkta.

Det som utredningen hittills har lyckats med är att värna om är den egna husfriden. De misstänktas advokater och alla andra som utredningen haft kontakt med har ålagts yppandeförbud och häktningsförhandlingen skedde givetvis bakom stängda dörrar.

I bästa fall finns det goda skäl för ett sådant förhållningssätt och har man riktigt bra på fötter kan man helt enkelt ge fan i den Stora Detektiven Allmänheten. I värsta fall är det bara ett sätt att odla sina egna fantasier i lugn och ro, öka sitt tunnelseende och avsäga sig den information som alla andra kan bidra med.

I förening med att polisen läcker som ett såll och redan börjat lovorda sina insatser när "de löste mordet på Lisa Holm" blir det hela gediget olustigt. Man gör allmänhet och medier till medbrottsling för att peka ut personer vars skuld ännu återstår att bevisa, man äventyrar rättssäkerheten, man ökar risken för att misslyckas med sin utredning och att skada alla de närmast sörjande. Lisa, hennes familj, alla andra nära och kära. I värsta fall även några oskyldigt utpekade och deras anhöriga.

Jag har haft fel förr, åtskilliga gånger med för den delen, men det som bekymrar mig nu är alla de gånger som jag har haft rätt.

Därför också min inledande och innerliga förhoppning att åklagaren och hans poliser har rätt och att jag själv oroar mig i onödan beroende på att jag har fel.