Som man kan se i det undre hjulet föreslår WM Marston inte enbart fyra färger, utan totalt sexton, vilket hintar om att han ser fler nyanser i en människa än vad hans nutida fans gör. Här ska jag också tillägga att Thomas Erikson i boken påpekar att en person kan vara en kombination av färger och vanligtvis domineras av två. I uppföljaren, som heter Omgiven Av Psykopater, menar han att vissa personer inte är någon färg och därmed inte har någon personlighet. De är ”vargar i fårakläder”. Thomas Erikson gör sedan en av de största uppväxlingar jag läst när han menar att dessa personer är psykopater (s. 8-9 i e-bokversionen av Omgiven Av Psykopater).

Men, åter till det William Moulton Marston skriver. En intressant aspekt i det hela är att Marston själv skriver att: ”Although the method pursued in building up an integrative basis for primary emotions may have seemed to consist, up to this time, of making a purely logical analysis of neurological results, I may say that the discovery of the four nodal points of primary emotion was the result, originally, of quite a different type of analytical procedure.” (s. 113 i Emotions of Normal People). Marston medger själv att han byggt upp sitt resonemang på en logisk analys i stället för experiment, vilket historien visat är en metod som inte nödvändigtvis leder till sanningsenliga resultat. Ett exempel på en som gjort samma misstag är René Descartes, som via en logisk analys av tänkandet kom till slutsatsen att kroppen och medvetandet är åtskilda. Det är ett synsätt som följt med ända till våra dagar, främst bland lekmän. Trots att 1900-talets psykologiska och neurologiska forskning vederlagt det genom experiment, denna så kallade dualism finns enbart i våra föreställningsvärld.

Också det mesta av det William Moulton Marston påstår har vederlagts. Numera vet man att det inte finns den typ av vävnad mellan synapser i det centrala nervsystemet som han beskriver, utan att det finns ett glapp där neurotransmittorer sänder signalsubstanser mellan neuroner. Och det WM Marston kallar ”motor self” är en neurons normalläge innan den påverkas av elektriska impulser från andra neuroner. Hans idéer om medvetandet stämde inte. Men en version av hans färgsystem har hängt kvar till våra dagar.

Det finns en ytterligare en sak jag reagerar på. På sidan 109 skriver Thomas Erikson om en firmafest och är ärlig med att ”Det jag tänker berätta nu är ingenting jag vetenskapligt kan bevisa, men jag har sett liknande beteendemönster många gånger efter det. Jag tror att det med viss forskning skulle gå att hitta vissa intressanta belägg för min teori.” Jag vill först ge honom en eloge för att han lägger in osäkerhetsmarkeringar. I sammanhanget får han det dock att verkar som att resten av det han påstår i boken går att bevisa vetenskapligt. Och det kan det inte. Det här visar att han har en felaktig, dock alltför vanlig, syn på vad vetenskap är.

Det finns flera olika vetenskapliga metoder. I sammanhanget är det relevant att påpeka att man inom beteendevetenskap i första hand bör försöka falsifiera, alltså vederlägga, sina hypoteser för att uppdatera sina teorier om hur någonting fungerar och sedan berätta för andra hur man kommit fram till denna nya kunskap. Det är därför denna text är fylld med hyperlänkar till sidor/artiklar där du som läser kan kolla att det jag påstår faktiskt stämmer. Man formulerar en hypotes för att kunna hitta bevis mot den, inte för den.

Det är enkelt att hitta bevis för någonting, och på så sätt underbygga sin världsbild. Att söka bevis för sin tes snarare än att vederlägga den är något mänskligt och kallas confirmation bias. Mer om det längre ner i detta inlägg. Ett klassiskt exempel handlar om svanar. Om jag bor i Sverige och har hypotesen att alla svanar i världen är vita och vill bekräfta den, behöver jag bara bege mig till havsviken vid mitt hem i Ljungskile och se två vita svanar för att min teori ska stämma. Jag har då hittat belägg för min teori. Jag beger mig sedan till en sjö i Dalarna och ser fyra nya vita svanar. Sedan till en ö i Stockholms skärgård och ser en hel flock med vita svanar. Jag blir bara mer och mer säker på att jag har rätt ju fler platser i Sverige jag besöker. Men, om jag i stället har hypotesen att alla svanar i världen är vita och vill falsifiera den beger jag mig till Australien där det finns svarta svanar. Det räcker med att jag ser en enda svart svan för att min teori att alla svanar är vita, ska falsifieras.

Alltså, författaren till Omgiven Av Idioter har förstått några saker fel:

Vetenskap innebär inte att handplocka exempel ur historien för att underbygga sitt eget budskap.

Vetenskap innebär inte att säga ”forskningen visar” och sedan inte berätta vilken forskning man menar.

Vetenskap innebär inte att hänvisa till en 90 år gammal bok, som handlar om något annat än det man försöker att presentera och som senare vederlagts.

När man bedriver beteendevetenskaplig forskning bör man främst sträva efter att falsifiera sina hypoteser, inte hitta belägg för dem.

Retoriska trick, eller logiska felslut

Jag vet inte om Thomas Erikson är medveten om hur fel han har i flera av passagerna i Omgiven Av Idioter. Om han är medveten om det, tycker jag att det är bedrövligt att han lurar sina läsare med retoriska trick. Om han är omedveten om det hoppas jag att han blir uppmärksammad på det, skriver om sin bok och ger ut en reviderad upplaga.

Detsamma gäller författaren till bokens förord, Sune Gellberg, som är grundare av företaget IPU som alltså säljer analysinstrumenten i Sverige. Han beskriver hur IPU gjorde sina första tester 1992. ”Våra första tester i Sverige, som gjordes på engelska, visade att man redan då upplevde att minst 80 procent av rapportens innehåll stämde in på personerna.” (S. 5) och menar att man fortsatt att utveckla dem sedan dess. Men, att en person upplever att innehållet i en rapport stämmer överens med personerna den berör, betyder inte att det faktiskt stämmer överens med personerna det berör. Testet bygger på felaktiga idéer, en skakig teoretisk grund. Då spelar det ingen roll att testet utvecklats sedan 1992. Om man springer åt fel håll, hamnar man bara mer fel ju längre tid man springer.

Thomas Erikson spinner vidare på detta och skriver att ”Den här boken handlar om världens kanske mest använda sätt att beskriva olikheterna i mänsklig kommunikation, och jag har använt varianter av verktyget i över tjugo år med lysande resultat” (s. 11). Att påstå att det är ”världens kanske mest använda” betyder ingenting och går inte heller att vederlägga på grund av osäkerhetsmarkeringen ”kanske”. Han presenterar dessutom inget att backa upp påståendet med. Det är samma sak som om jag skulle säga ”jag är världens kanske bästa maratonlöpare.” Du skulle sedan kunna påstå att mina maraton-tider inte alls placerar mig först i något maraton. Jag skulle då kunna komma med en rad undanflykter. Exempelvis att jag är det om man inte räknar med alla de maratonlöpare som fått bättre tider än mig. Allt är möjligt, tack vare mitt ”kanske”. Likaså hänvisar inte Thomas Erikson till vad ”lysande resultat är”. Det kan vara allt från att det gett lysande resultat på hans bankkonto, till att det inneburit att han lärt sig att skruva i en glödlampa tack vare testet. Båda två är att betrakta som ”lysande resultat”.

På sidan 11 gör han en utläggning om hur han som ung klassade in människor i antingen ”bra personer” eller ”personer med något fel på”. Därefter beskriver han hur han förändrats: ”Numera är jag inte alls lika kategorisk och jag dömer ingen bara för att han inte är som jag.” Det stämmer visserligen, snart blir det klart för läsaren att han gått från två kategorier (bra och felaktig) till fyra (röd, gul, grön och blå).

Med andra ord en ökning på 100 %! Nej, lägg nu märke till att jag själv demonstrerar ett fult trick. Nämligen att använda irrelevant statistik för att presentera ett budskap. För även om det stämmer att författaren gått gjort en hundraprocentig ökning i antalet kategorier han placerar andra människor i, är det inte relevant i detta sammanhang. Vad som i stället är relevant är att författaren målar upp en historia där han själv en gång var okunnig men fann en källa till visdom och större kunskap, och nu är mer upplyst. Det underliggande budskapet är givetvis att även läsaren, som troligtvis någon gång känt på sig att den inte förstår andra människor, kan göra samma resa som författaren. Samma knep är vanligt inom kost- och hälsa, där många som exempelvis säljer hälsoråd, produkter eller träningsformer brukar spela på människors tvivel, blanda in en dos empati och påstå att ”en gång var även jag [fet/beroende/otränad], med sedan jag började med [lchf/nikotintabletter/crossfit] har mitt liv förändrats, pröva du också!”.

När författaren sedan beskriver de olika profilerna/personligheterna/färgkoderna (han verkar ha svårt att bestämma sig och använder olika begrepp), kan det låta så här: ”De röda personerna är snabba och tar gärna befälet när det behövs. De får saker och ting att hända. Men när de tar i för mycket blir de kontrollerande, bossiga och ibland hopplösa att ha att göra med.” Eller ”De analytiska blå är lugna, sansade och tänker efter före. Deras förmåga att hålla huvudet kallt är tveklöst en avundsvärd egenskap hos alla som inte klarar det.”

Under den andra halvan av 1800-talet var cirkusdirektören PT Barnum aktiv. Hans cirkus turnerade runt hela USA och ett av de nöjen besökarna kunde roa sig med var att ta ”personlighetstest”. Det innebar att de fick sträcka fram sin hand, skriva sin namnteckning eller liknande, och få ett uttalande som kunde vara i stil med ”Du har en stor dos outnyttjad kapacitet som du ännu inte fått utlopp för” eller ”ibland har du tvivel på om du fattat rätt beslut eller gjort rätt sak”. Du som läser dessa uttalanden skulle säkert känna igen dig i dem. Och det är själva grejen. De är så vaga att vem som helst känner igen sig. De kallas för Barnum-uttalanden, eller Forer-effekten efter den forskare i psykologi som gjorde vetenskapliga experiment på den formen av uttalanden.

Omgiven Av Idioter är full av Barnum-uttalanden gällande de olika färgkoderna. Det finns ingen människa som aldrig får saker och ting att hända, ingen människa som inte blir kontrollerande ibland, ingen människa som aldrig är lugn, och ingen människa som aldrig klarar av att inte hålla huvudet kallt. Därför är beskrivningarna helt meningslösa eftersom var och en, om de vill söka bekräftelse för påståendena, kan finna det.

Horoskop fungerar på samma sätt. De är konstruerade för att vara så vaga och allmängiltiga att den som läser dem ska söka bekräftande exempel i sitt minne och i den situation den befinner sig i, och tro att det var konstruktören av horoskopet som kunde sia in i framtiden snarare än att den var listig i hur den formulerade sig. Skulle du betala pengar för att en spågumma skulle hjälpa dig för att utveckla er personalgrupp?

Slutsatser av detta är att:

Det verkar som att författaren och förordsförfattaren inte har så bra koll på resultaten av testet som de säljer och den teoretiska grund det bygger på.

Författaren och förordsförfattaren använder retoriska knep som är svåra att uppmärksamma om man inte är tränad i det, vilket kan få en att tro att testerna är bättre än de egentligen är.

Uttalandena som beskriver de olika färgerna är att betrakta som Barnum-uttalanden och fungerar alltså på samma sätt som horoskop. Underhållande, men inte trovärdiga.

Trams

Slutligen vill jag ta upp några citat som är att betrakta som rent trams. Att sådana uttalanden finns med är de slutliga spikarna i likkistan för den här bokens trovärdighet.

”Det sägs att lögnare inte riktigt möter ens blick, och att de tittar upp mot ena hörnet, beroende på om de är höger- eller vänsterhänta. Men eftersom detta är känt även bland lögnare så har de värsta av dem lärt sig att stirra dig stint i ögonen när de ljuger. Så ingenting är ju helt givet. Att folk, som helt omotiverat tar sig i nacken, förmodligen ljuger är en mer träffsäker analys.” (S. 98). När jag läser sådant börjar jag bli orolig på riktigt. Inte för att han inte ger några referenser, det har jag vant mig vid så här långt in i läsningen. Men, det blir uppenbart hur fel ute författaren är när han påstår att han kan se på en person att den ljuger, genom att den ”helt omotiverat tar sig i nacken”. Det finns moderna myter om att man kan avslöja lögnare genom att se vilket håll de tittar åt. Men de stämmer inte. Därför är det oroande att en person som utger sig för att ha skrivit en bok som är baserad på forskning, och som kommit att bli en auktoritet som andra människor tror på, påstår såna här saker.

Thomas Erikson skriver ibland om spelet Omgiven Av Idioter. Han menar att ”Det är kunskap jag egentligen tycker att skolorna borde ha med i sina program, åtminstone från gymnasienivå. Oavsett var våra ungdomar hamnar i livet så kommer de att möta människor.” (S. 96). Jag förstår att Thomas Erikson menar väl, men han borde ta en titt på Nätverket För Evidensbaserad Policy och sluta att lägga sig i frågor som rör något så viktigt som utbildning.

”Att ta in ny kunskap är inte det lättaste. Det är kanske enkelt, men det är inte lätt. Det finns så mycket att göra, så mycket att läsa, så mycket att lära sig. Var ska man börja? [...] Såhär i medelåldern börjar jag tycka att jag har hyfsad koll på hur människor fungerar.” (S. 93-94). Det stämmer att det inte är lätt att ta in ny kunskap. Men, på frågan om var man ska börja, har jag ett förslag. Han borde läsa på om Dunning-Kruger-Effekten. Det innebär att människor ofta är dåliga på att bedöma sin kompetens, vilket leder till att de som är inkompetenta ofta lever i en illusion av överlägsenhet. Och å andra sidan, de som är kompetenta, dras ofta med tvivel och anser sig underlägsna.

Avslutning

På samma sätt som det är underhållande att läsa horoskop är det underhållande att läsa Omgiven Av Idioter. Jag som romanförfattare tycker själv om att hitta på fiktiva historier och Thomas Erikson verkar göra detsamma. Så där har vi något gemensamt. Men, du som läser Omgiven Av Idioter bör vara medveten om hur författaren har missförstått vad vetenskap är, att han använder retoriska trick, alternativt drar felaktiga logiska slutsatser, och att boken innehåller en hel del trams.

Och med det sagt, trevlig läsning!

Det här blogginlägget är en del i en serie artiklar jag skriver för att beskriva olika fenomen som finns gestaltade i min roman "Förvaltningen - En roman om offentlig sektor". Dels för att läsaren ska kunna fördjupa sig inom de ämnen som romanen kritiserar och ironiserar kring, och dels för att skapa intresse och uppmärksamhet för Förvaltningen.

Dessa blogginlägg berör Putts Lag, Peters Princip, Parkinsons Lag, Färgkodning enligt DISA och Neurotrams.

Om du vill kontakta mig, klicka här.

Om du är intresserad av Förvaltningen, klicka här.