I drygt en vecka ska landets ledande politiker frottera sig med varandra. Det är utmärkt och mycket svenskt. Då kan man i största stillhet slipa bort ofullkomligheter och dumheter. Inget är mer angeläget än att komma ur decemberöverenskommelsen.

DÖ var en nödlösning i ett illa hanterat läge. Alliansen gav igen för Socialdemokraternas tjuvnyp i budgetbehandlingen före valet. Det rimliga hade varit att Stefan Löfven då gick till talmannen.

Då hade Urban Ahlin antagligen bett Anna Kinberg Batra att bilda regering. Eftersom SD lovat att rösta mot varje regering som accepterade ökad invandring skulle även hon ha misslyckats med att hitta en konstellation som kunde få igenom sin budget. Då skulle Ahlin ha kunnat vända sig till Löfven igen – och då skulle alliansens partier med gott samvete ha kunnat säga, att de nu försökt uppfylla väljarnas mandat, att de misslyckats och därför måste pröva nya vägar.

Då hade vi kunnat få en regering över blockgränsen – och då hade den som första uppgift kunnat ta sig an invandringens problem. Det vore det bästa sättet att hantera den fråga som är SD:s livsluft.

Nu hotade Löfven i stället med nyval. I stundens brådska var då DÖ antagligen det bästa man kunde åstadkomma. Men i längden är det ett dåligt sätt att regera landet. Därför borde frotterandet i Almedalen syfta till något mer bestående.

Det går inte att jämföra med 1920-talets hoppande majoriteter. Dels var det ingen ärorik tid för svensk politik överhuvudtaget, dels blev det i alla fall majoriteter för förslagen.

Med DÖ får vi budgetar som bara har en minoritet bakom sig. Riksdagsmajoriteten gör tillkännagivanden som regeringen kan strunta i. I längden borde en demokrati inte kunna fungera på det viset. Även om man kan hitta tekniska lösningar som hanterar absurditeterna, så kostar röran alltför mycket för legitimiteten. Det går inte att förklara för väljarna hur en demokrati kan fatta beslut med minoriteter och strunta i vad majoriteter begär.

Vad värre är: DÖ:s ofullkomligheter frestar riksdagen att regera. På frihetstiden gick riksdagen djupt in i riksrådets, kollegiernas och domstolarnas arbete. Det hotade både rättssäkerheten och effektiviteten i förvaltningen. Grundlagen 1809 drog upp en rågång mellan riksdag och regering.

Med pekpinnar om vilka utredningar som ska genomföras och hur deras direktiv ska skrivas suddar riksdagsmajoriteten ut gränserna mellan statsmakterna. På lång sikt kan det bli en farlig konstitutionell följd av DÖ: att riksdagen glömmer 1700-talets läxa och ger sig in på regeringens område. Det ska den inte göra.

Därför måste DÖ vidare. Uppgiften i Almedalen borde vara att ta de första oförbindliga kontakterna. Samförståndet kring nödlösningen borde kunna omvandlas till något sundare och mer bestående.

Anna Kinberg Batra och Stefan Löfven har ett stort ansvar. De borde övertyga sina partier om att den stora koalitionens tid är inne. Tyvärr är det långt mellan deras dagar, men de kloka ingenjörerna Mikael Damberg och Ulf Kristersson kan väl mötas någonstans mitt i?