Knappast ett folkhav. "Välkommen till Sverige", tänker Johan Apel Röstlund när han ser några undrande turister.

På fredagsförmiddagen höll det fascistiska partiet Alternativ för Sverige valmöte i Kungsträdgården i Stockholm. Arbetarens Johan Apel Röstlund var där. Han är inte imponerad av varken musiken, uppslutningen eller det tjatiga credot om ”återvandring, landsförrädare och politikerpatrask” på den sömniga tillställningen som blott för några sekunder liknade ett väckelsemöte i den amerikanska södern.

Egentligen är det väl mest tragiskt. Obehagligt skulle vissa kanske säga, men jag kliver in i Kungsträdgården med öppet sinne. Försöker smälta in och är uppriktigt nyfiken på fascistiska Alternativ för Sveriges avslutning på den så kallade ”Återvandringsturnén” de genomfört runt om i landet de senaste veckorna.

”Alla till Kungsan” står det i Facebook-eventet som har 274 attendings, alltså användare som säger sig ska dyka upp rent fysiskt. Och någonstans där, mellan tummen och pekfingret, landar nog siffran på anhängare som slutit upp den här sista fredagseftermiddagen innan valet.

Jag tar en kaffe och rör mig fram emot podiet där talen ska hållas. Poliser som står i klungor, civilare med hörsnäckor dåligt gömda bakom högerörat och några turister som förvånat undrar vad som pågår. Välkommen till Sverige, tänker jag tyst för mig själv och minglar vidare.

På stentrappan under Karl XIII:s staty sitter ett gäng gammeldags skinnbulor och sippar på varsin mineralvatten. Den ena, han med tatueringar över hela ansiktet, stirrar otåligt över de öppna ytorna som vid det här laget borde vara fulla av entusiastiska Sverigevänner.

”Ni vet inte vem jag är, PK-pack”, ropar en som inte ser helt nykter ut.

Något piper till i högtalaranläggningen och klockan slår tolv i en av de närliggande kyrkorna. Så hörs fiolspelet på avstånd. Folkmusiker mot rasism anländer med sina nyckelharpor och ställer sig i en ring bakom polismuren som bildats. Killen med ansiktstatueing reser sig långsamt, men får plötsligt fart när han förstår vad det handlar om.

Fler Sverigevänner sluter upp, just som första talet ser ut att börja. ”Ni vet inte vem jag är, PK-pack”, ropar en som inte ser helt nykter ut. Vännerna klappar om honom och brölar något om Sverige åt svenskarna.

Fiolmusiken fortsätter och det riktigt sticker i ögonen på dem med blågula plakat.

Så kliver Jessica Ohlson upp på den lilla scenen. De nästan 300 Sverigevännerna vänder sig om igen och lunkar sakta tillbaka. Plakaten höjs och jag minglar vidare. En trubadur fattar sin gitarr och rättar till mikrofonen.

Sverigevännerna brölar också den här gången i extas. Någon försöker klappa takten, men trubaduren har inte börjat än så kvinnan kommer snabbt av sig.

Så tar han ton.

Och på riktigt. Smaken är visserligen delad, men på fullaste allvar har jag svårt att tro att ens den mest inbitne Alternativ för Sverige-anhängare kan tycka det låter bra. Sången är falsk, men inte så där punkigt charmig utan det mer skär i öronen när han skaldar ut sin hyllning till partiet som just sagt sig ska fylla Kungsträdgården, men knappt lyckas uppta en femtedel av ytan.