"Jag känner ingenting för flyktingarna" var rubriken på ett inlägg på svenska Reddit som fick en del spridning för ett par veckor sedan. "Mitt själaliv är totalt likgiltigt inför de här människorna", bekände skribenten, som sedan önskade att de "stannade i sina sönderbombade hem" i stället för att komma till Europa.

Man kan uppröras över det arroganta sättet att tala om mänskliga tragedier. Men det verkligt intressanta här är den koppling som tas för given, nämligen den mellan känslor och moral. Bristen på medkänsla blir ett argument för ett politiskt ställningstagande om stängda gränser.

Men spontana känslor är usla moraliska vägvisare. Vetenskapliga studier visar att vi kan känna större medkänsla med slagna hundar än misshandlade människor. Det ger oss en intressant inblick i människans psyke, men är inget skäl till att ändra någon lagstiftning.

Gripna av Alan Kurdis öde

Problemet är att vi sedan upplysningen har förvisat allt som är viktigt till känslorna. När sanning reducerades till det som kunde mätas och vägas ansågs det utestänga både konst och religion. Moralen försökte man rädda, genom att bygga den på abstrakta principer eller utilitaristiska kalkyler.

I dag har det projektet havererat, och även moralen framstår som en samling sublima men ändå subjektiva känslor. Om vi tycker att en handling är fel säger vi att det "inte känns bra".

Därför kan man bli stressad om man inte känner som man borde inför en tragedi - eller tvärtom: tro att man är moralisk bara för att man är indignerad. Många av oss har blivit djupt gripna över Alan Kurdis öde. Vi har gråtit i fikarum och på Facebook, och i "Aktuellt"-studion grät till och med utrikesministern.

Öppna säkra vägar till Europa

Men tårar ensamt gör oss inte till moraliska människor, lika lite som att den som inte känner något nödvändigtvis är omoralisk. Moral handlar inte bara om att känna rätt, utan ännu mer om att göra rätt. Och det kräver karaktär, samt dygder som mod och uthållighet. I värsta fall blir den moraliska upprördheten till och med en mask som vi gömmer vår passivitet bakom; gömmer den till och med för oss själva.

Vi bör öppna lagliga och säkra vägar till Europa. Men inte för att det känns rätt. Det vore om inte annat kortsiktigt, för när vi väl öppnat dem finns risken att vi känner en del annat också, som att det är jobbigt eller påfrestande eller utmanande. Vi bör göra det för att det är rätt.

Joel Halldorf

Kulturen@expressen.se