Am zvârlit ieri o postare pe FB despre celebrul, de-acuma, filmuleţ paseist-propagandistic plătit şi asumat de guvernul României. Aşa cum au făcut şi alţii zilele astea, luându-l la mişto, pe bună dreptate. Filmul e nărod în concepţie şi ton, fiind presărat şi cu fake news vizibile: nu-i adevărat că Poenaru a inventat stiloul; nu-i adevărat că Vlaicu a fost primul om zburător cu un aparat mai greu decât aerul; şamd. Lucrurile puteau rămâne aici, la acest nivel de provincie complexată care compensează prin ţâfnă involuntar-amuzantă, ce stârneşte cel mult perplexitate îngăduitoare în lumea civilizată. In fond tradiţia asta e lungă: şi URSS revendica becul electric şi caloriferul, doar un complot imperialist răpind ruşilor prioritatea în aceste domenii, plus premiile cuvenite.





Insă menţionarea în fimuleţ a dr. Nicolae Paulescu, “inventatorul insulinei”, ne duce într-un cu totul alt plan de discuţie, unde nu mai e de glumă. Reacţiile la uimirea mea că asemenea personaj absolut sinistru, bolnav, a putut fi inclus cu nonşalanţă într-un clip care vrea să arate ce are România mai bun la 100 de ani (de fapt, corect, 159 sau 137 de ani de statalitate, depinde cum o iei; mi se pare ceva deplasat în fetişizarea exclusivă a momentului 1918), pe bani de la buget şi cu viza de tipar a unui culturnic guvernamental, demonstrează că avem probleme serioase în societate, mai grave decât realizăm.

Revărsarea de comentarii analitice, indignate sau înjurături de-a dreptul, care mă pun la punct şi justifică locul lui Paulescu în marea galerie a figurilor naţionale, o împart în trei categorii. Prima, a primitivilor nonşalant-antisemiţi, care nici nu se străduie să-şi voaleze tonul, expediază scurt problema în limbajul anilor ’20-’30, când scria şi milita politic însuşi maestrul. Aici e puţin de comentat, în afară de aceea că situaţia politică actuală şi valul de nativism populist în politica europeană funcţionează ca declanşator al unor reflexe pe care le credeam depăşite. Cum ar veni, s-a dat liber la înjurat, că destul am suferit sub apăsarea odiosului regim politically correct. Se dau jos din pod vechile clişee cu protocoalele înţelepţilor Sionului, imaginarul medieval şi marotele antisemite moderne: jos evreii care ne-au adus comunismul!

Categoria a doua ar fi a celor neinformaţi, care n-au auzit de rasismul cu metodă al dr Paulescu. Ei ştiu doar din Flacăra lui Adrian Păunescu ce mare savant a fost acesta, cum a inventat insulina şi a fost marginalizat de occidentali, care i-au furat premiul Nobel şi l-au dat în schimb unor canadieni. Nazismul stângist al regimului Ceauşescu propaga într-adevăr asemenea fake news, adică jumătăţi de adevăr ţesute într-o mare conspiraţie anti-naţională, cu străinul rău care călăreşte românul cel bun şi îngăduitor. Realitatea e că cercetările dr Paulescu pe rolul pancreasului şi tratarea diabetului sunt importante, însă un remediu eficient pentru oameni el n-a produs (doar experimente pe câini). Poate fi considerat un precursor important în domeniu, sau mai mult decât atât; e bine să lăsăm specialiştii în domeniu să se pronunţe.

Şi cu asta ajungem la categoria trei, unde dezbaterea e cea mai interesantă. Aici se află oameni care mai ştiu una-alta de viaţa şi opera omului, însă le pun în balanţă şi argumentează că ştiinţa e mai importantă decât “opiniile”. Se spune că am putea separa “părerile personale, desigur, regretabile ale dr Paulescu, dar în spiritul vremii”, de realizările sale profesionale. In principiu argumentul e de luat în seamă: sunt atâtea cazuri, de la Wagner la Heidegger, unde convingeri private antisemite n-au influenţat (zice-se) cariera profesională a respectivilor. Şi în cazul acestora dezbaterea va continua la nesfârşit, vor fi mereu unii care vor spune că e inacceptabil să joci sau să publici Wagner şi Heidegger oricum şi oricând, fără măcar să pui o notă de subsol despre defectele lor morale, şamd.

Problema este că Paulescu nu se poate nici pe departe compara cu Wagner şi Heidegger. El nu a fost un oarecare om cu păreri “în spiritul vremurilor antisemite” (argument în sine fals, pentru că majoritatea oamenilor de atunci, cu mai puţină educaţie decât doctorul, nu erau antisemiţi), nici vreun hipster tânăr şi teribilist, ca Cioran sau Eliade, care au cochetat pe la uşa Gărzii de Fier ca s-o facă pe interesanţii, fără să-i bage prea multă lume în seamă.

Adevărul pe care Flacăra lui Păunescu, propaganda lui Ceauşescu şi continuatorii lor de azi – în principal Academia Română – îl escamotează e că dr Paulescu, somitate academică, profesor la Medicina din Bucureşti, a fost un lider de opinie asumat şi ascultat care, pe lângă cercetările pe diabet, a studiat şi întemeiat ştiinţific înferioritatea rasială a evreilor. Ca atare, nu e vorba de opinii private şi nici măcar articole de ziar cu vorbe aruncate aiurea, ca Eminescu, ci de metodă ştiinţifică ce trebuia să fundamenteze epurarea etnică, într-un fel sau altul, a naţiunii române de o clasă de indivizi degeneraţi fizic şi mental: evreii.

Astfel, în 1928, de la înălţimea catedrei de fiziologie, dr Paulescu publică lucrarea Degenerarea Rasei Jidăneşti, organizată pe trei capitole: (1) Cauzele degenerărei, (2) Leziunile degenerărei (leziunile scoarţei creierului, greutatea creierului, malformaţiile creierului şi anomaliile faciale); (3) Simptomele degenerărei. Acestea din urmă includ „lenevia musculară a jidanilor, murdăria jidanilor şi pribegia jidanilor” ca şi „nebunia la jidani şi viţiile la jidani”. Intr-un interviu ce preceda cartea de căpătâi, lucrurile erau de asemenea temeinice şi definitorii pentru activitatea ştiinţifică a doctorului, nu opinii amatoristice, private:

“Eu mă ocup de mult pe bază ştiinţifică de problema rasei, doar predau fiziologia la Universitate… Problema jidovească pe punctul acesta devine de nesoluţionat, fiindcă în urma cercetărilor mele am descoperit că jidanii au un creier prost format, adică cu toţii sunt degeneraţi. Degenerarea aceasta o înţeleg aşa, că toţi jidanii sunt nebuni fără excepţie”.

Concluziile acestea nu se voiau a fi speculaţii editorialistice, nici pamfletărie politică, ci observaţii empirice robuste bazate pe cercetare ştiinţifică sistematică, de cel mai înalt nivel, incluzând măsurători, poze, etc. E greu de găsit în Germania în anii ’30 corpus de lucrări atât de amplu şi explicit, venit din partea unui savant-medic, care să justifice eugenia medicală (eliminare de indivizi degeneraţi) – cu alte cuvinte, soluţia finală.

E drept că Nicolae Paulescu nu a luat parte la aplicarea soluţiei finale, deoarece nu a mai apucat: a murit devreme, în 1931. Insă sunt puţine dubii că ar nu ar fi făcut-o, deoarece el nu a fost doar un savant care a legitimat ştiinţific soluţia finală prin zeci de broşuri, articole şi conferinţe publice, ci a fost şi un organizator politic. Impreună cu alt celebru profesor, ieşeanul jurist AC Cuza, tocmai certat din motive personale cu la fel de naţionalistul Nicolae Iorga, Paulescu a fondat primul partid fascist românesc, cu zvastica autentică pe drapel (înaintea lui Hitler) şi trupe de asalt pentru bătălie urbană similare SA german de mai târziu: lăncierii. Aici, într-adevăr, ne putem mândri cu ceva pionierat.

Iată o relatare din 1923, la înfiinţarea partidului LANC, de unde reiese rolul de promotor şi agitator politic al profesorului:

La o săptămână de la marea adunare de constituire a L.A.N.C., anunţată abia după două zile …. omiţând să menţioneze înfiinţarea ligii, anunţând doar că dl. A.C. Cuza a fost proclamat “şef al asociației creştine pentru apărarea naţională”, acesta, împreună cu colaboratorii săi apropiaţi, Ion si Corneliu Zelea Codreanu, prof. dr. N.C. Paulescu, au demarat un turneu de conferinţe pentru propagandă în sprijinul noii formaţiuni politice, acţiunea fiind semnalată prompt de agenţii Siguranţei.

Au urmat serii de conferinţe şi întruniri publice prin diverse oraşe, unde Paulescu şi-a promovat partidul şi doctrina şi a adunat membri. A fost vice-preşedinte al LANC şi şef al filialei Ilfov, a organizat grupele de “cămăşi albastre” în zona lui, adică derbedeii stradali pe care se baza acţiunea politică directă şi linşajele de intimidare. Pe nedrept istoria noastră reţine doar pe legionarii lui Zelea Codreanu – “cămăşile verzi” – drept reprezentanţi ai extremismului interbelic, când de fapt “albaştii” au fost cel puţin la fel de activi în pogromuri şi bătăi de stradă, iar LANC un partid cu mai mare greutate electorală decât Garda de Fier multă vreme, cel puţin în zona Moldovei, leagănul antisemitismului nostru creştin. Terorizarea minorităţilor, în principal a evreilor, presiunea publică şi spargerile de prăvălii din Iaşi şi târgurile moldoveneşti se datorează la fel de mult lăncierilor LANC cât legionarilor lui Zelea Codreanu, un dizident care s-a rupt din partid şi a creat propria formaţiune, ajunsă ulterior celebră, din cauza disputelor personale cu AC Cuza.

Cam aşa arată imaginea completă a “aproape-inventatorului insulinei”: om de acţiune, lider naţional de partid fascist-creştin, nu editorialist de fotoliu. Mai cu seamă, părinte european al teoriei inferiorităţii “rasei evreieşti”, fundamentul ştiinţific al soluţiei finale, din poziţia prestigioasă de profesor în medicină. Nu-i vorba de câteva scrieri regretabile de tinereţe, cum ipocrit (sau neinformat) pleda recent o somitate din Academie, ci de activitate sistematică şi definitorie profesional. Poate fi “separat omul de savantul Paulescu”, aşa cum ne propun cei din categoria trei de comentarii? Eugenismul ştiinţific şi vasta activitate de promovare a teoriilor rasiale nu tot în calitate de savant au fost făcute?

Cu asemenea figuri defilăm noi mândru, pe bani de la buget, în an centenar. Cu o doză eroică de optimism, eu încă sper că e doar sfertodoctism şi prostie adâncă, din aia care bubuie, în rândul oficialilor guvernamentali şi creativilor din firmele de PR implicate în proiect (apropo, cine sunt? cine a scris scenariul?). Şi mai sper că nazismul ceauşist de baracă, completat mai nou cu două-trei cruci creştine care-i lipseau, n-a ajuns iarăşi ideologia oficială a statului român.