Nu ska vi prata om Sverigedemokraterna. Är det, som vissa debattörer och politiker påstår, ett tecken på mobbarfasoner när allianspartierna väjer undan från brunt samarbete av rena prestigeskäl? Jag tror att det finns en annan förklaring, nämligen att Jimmies gäng inte är ett högerparti.

Majoriteten av väljarna placerar nog SD nära alliansen på höger–vänsterskalan, och partiets egna väljare föredrar dessutom Anna Kinberg Batra som statsminister visar undersökningar. Svenskt Näringslivs oblyga värvningskampanj mot SD i fråga om vinster i välfärden hjälpte nog också upp den imagen.

Det är hög tid att syna om den här parkopplingen verkligen stämmer, rent sakpolitiskt. Om det nu finns en högermajoritet i riksdagen, varför gör alliansen inte slag i saken och fäller regeringen?

Kanske är det bara att läsa partiprogrammet: Sverigedemokraternas står för en kraftigt utbyggd bidragsstat med bland annat höjd a-kassa och dessutom ett motstånd mot Europeiska Unionen. Nato, nej tack. I riksdagen röstar de helst med regeringen och nu senast hakade de på regeringen och stärkte kollektivavtalets ställning – Lex Laval.

Inget av dessa besked får Annie Lööf att direkt skutta ur sängen eller Anna Kinberg Batra att hoppa över maten och gå direkt på efterrätten. Utöver migrationspolitiken och den rasistiska retoriken är det rätt mycket Gröna Lund inom sakfrågorna. Lite höger, lite vänster, lite karusell och lite tombola.

Sammanfattningsvis finns inte något stöd för påståendet att Sverigedemokraterna är ett högerparti. Även om deras väljare är det i större utsträckning än snittet. Och även om samsyn råder i enskilda skattefrågor mellan alliansen och SD.

Den minsta gemensamma nämnaren hos sverigedemokrater verkar vara oron för att någon annan (inte Carl-Larsson-svensk) ska få ut mer av välfärdsstaten än vad hen själv (givetvis pursvensk sedan jura och krita) ska få ut. Inte hur de själva avser att bidra till landet Sverige.

Det bekymmersamma för borgerliga väljare som röstat på SD måste ändå vara effekten av deras demokratiska handlande. Väljarna ville ha en borgerlig regering minus migrationspolitiken. Resultatet blev i stället en socialistisk regering i knäna på Vänsterpartiet.

Det är knepigt att skilja de stora svenska partierna åt: Sveriges nya arbetarparti Moderaterna eller arbetarpartiet Socialdemokraterna som glidit högerut, och med Decemberöverenskommelsen förstärktes symbiosen. Sverigedemokraterna fick möjligheten att agera ensamt oppositionsparti mot etablissemanget.

I dag har S och M gått opinionen till mötes och skärpt migrationspolitiken. Om sexton månader är det val igen. Frågan är då: Hur viktigt blir det för borgerliga väljare att rösta ideologiskt istället för att lägga sin röst på populister lika stabila som ett duschdraperi?