”Det största hotet mot svensk demokrati finns vid landets juristutbildningar”

Debatt

Publicerad: 2019-02-12 13:06



DEBATT – av Johannes Norrman, studerar på termin 4 vid juristprogrammet, Lunds universitet

Ett påstående som blivit allt vanligare i samhällsdebatten, är att den svenska demokratin är hotad. Kring detta tycks det närmast råda konsensus. Vari hotet består finns det däremot ingen tydlig enighet om, utan analyserna spretar åt olika håll beroende på vem man frågar.

Några återkommande huvudteman går dock att urskilja; exempelvis pekas vår tids förment radikala politiska strömningar ofta ut som en av de största farorna.

Denna världsbild framstår dock som mycket tveksam. I ett modernt västerländskt land, i synnerhet ett med så robusta demokratiska traditioner som Sverige, är folkstyret fast förankrat i folksjälen. Om Stefan Löfvén imorgon utnämnde sig till envåldshärskare hade alla skrattat åt honom och han hade inte varit statsminister dagen efter.

Ett Machtübernahme av hitlerianskt stuk är – kort sagt – fullkomligt otänkbart, och det är därför dåraktigt att söka demokratins bödel i form av en politisk rörelse.

Men, som Franz Kafka uttryckte det i Processen, ”att rätt uppfatta en sak och att missförstå samma sak utesluter inte helt varandra”. Det är på ett plan sant, att den svenska demokratin blir alltmer hotad.

Den som har läst EU-rätt är kanske bekant med det så kallade vattenskoter-målet ( C‑142/05). I målet, förklarade EU-domstolen att förbudet mot kvantitativa importrestriktioner eller åtgärder med motsvarande verkan i EU-fördragen (nuvarande art 34 FEUF), kan utgöra hinder mot lagstiftning om i vilka vattenled man får använda vattenskoter. Detta eftersom ”[en] begränsning av användningen av en vara i en medlemsstat, beroende på den aktuella begränsningens räckvidd, [kan] ha en avsevärd inverkan på konsumenternas beteende, vilket i sin tur påverkar varans tillträde till medlemsstatens marknad”.

I ett annat rättsfall, NJA 2005 s. 805 (Åke Green-målet), fastslog Högsta domstolen att en viss pastor Greens homofobiska uttalanden visserligen var straffbara som hets mot folkgrupp enligt svensk rätt, men att Europadomstolen, om pastorn dömdes, möjligen skulle finna att domen kränkte Greens yttrandefrihet enligt Europakonventionen. Följaktligen frikändes Green, jämte (nuvarande) 2 kap 19 § RF.

Målen ovan berör helt olika ämnen, men förenas samtidigt av en subtil likhet, som är svår att sätta fingret på. Fundera på om de inblandade staternas folk, då EU-fördragen undertecknades, hade fullt klart för sig att deras underskrifter skulle innebära att de inte längre fick designera särskilda farleder åt vattenskotrar.

När du tänkt klart kan du övergå till att begrunda Åke Green-fallet. Det är nämligen långt ifrån givet att Sverige skulle få bakläxa i Europadomstolen om Green hade fällts. HD dömde två personer i ett liknande fall året därpå, och det ledde inte till några problem (se NJA 2006 s. 467 och Vejdeland m.fl. mot Sverige, 2012-02-09).

Två helt olika domstolsärenden, två helt olika domar. Och ändå, så har de något gemensamt.

År 1766 antog riksdagen den första tryckfrihetsförordningen och offentlighetsprincipen gjorde intåg i vårt land. På den tiden fruktade riksdagens ledamöter något helt annat än våra samhällsdebattörer tycks frukta idag. De fruktade nämligen en tjänstemannastat.

De fruktade ett rättsväsende, där det var de anställda på en myndighet eller ledamöterna i en domstol, som i praktiken avgjorde vad som var lag i Sverige. De fruktade ett styre där propositionerna passerade i riksdagen och domarna avkunnades i domstolarna, utan att det ena var kopplat till det andra.

Det var också därför som de gav folket ett kraftfullt vapen för att motstå en sådan stat; rätten att begära ut allmänna handlingar, och att därigenom ställa förvaltningen till svars.

Denna vaksamhet återfanns inte bara bland dåtidens riksdagsmän. ”Genom vår historia löper”, som Hans-Gunnar Axberger formulerar det i sin bok JO – i riksdagens tjänst (2014), ”en motsatsställning mellan ämbetsmännen och allmogen”. Denna misstro kan anas redan i Olaus Petris domarregler och är ett av vårt folks främsta särdrag.

Ett fattigt men fritt folk, som redan från början blev förtrogen med den latenta tyranni, som ofrånkomligen vilar i en centraliserad stats byråkratiska uppbyggnad. Men det var då, och nu är nu, och hur ser det då ut idag?

Vi kan inledningsvis konstatera, att juridiken ökar i komplexitet för varje år som passerar, och att rättsordningen kräver fler och fler jurister för att gå runt. Enligt SCB (Könsstruktur per utbildning och yrke, temarapport 2010:1) fanns det cirka 16 000 yrkesverksamma jurister i Sverige år 1990. Nu, sisådär trettio år senare, har antalet ökat till 35 000, det vill säga mer än fördubblats. Sveriges befolkning, å sin sida, har under samma tidsperiod bara ökat med en femtedel.

Rättsordningen har i själva verket blivit så oerhört invecklad, att rätten att begära ut allmänna handlingar för många människor mist sin mening. En vanlig person lär ha tämligen svårt att begripa EU-domstolens ordvrängeri, när den med vidlyftiga hänvisningar till prejudikat och principer menar att förbud mot importrestriktioner innebär förbud mot att ange farleder till vattenskotrar.

På den mest avancerade juridiska nivån, är det numera omöjligt för en lekman att skilja en uppenbart riktig dom från en uppenbart oriktig sådan.

Den växande klyftan mellan folket och juristerna, innebär en betydande maktförskjutning till den senare gruppen, som ej varit sen med att utnyttja sitt nyfunna överläge. Inte minst Högsta domstolen har på senare år börjat förhålla sig alltmer fritt till lagar och förarbeten (se till exempel “Judiciell aktivism eller prejudikatbildning?”, Mattias Derlén och Johan Lindholm, SvJT 2016 s. 143).

Stefan Lindskog, HD:s f.d ordförande, skriver i sitt tillägg till NJA 2012 s. 535 att ”förutsatt att rättsläget inte är ’låst’ genom lag är det inte bara naturligt, utan det är många gånger nödvändigt att de högsta domstolarna tar ansvar för rättsbildningen, när de anpassningar eller förändringar i rättsläget som omständigheterna påkallar inte möts med lagstiftning. Eftersom lagstiftaren kan ingripa om de högsta domstolarna går för långt i sin prejudikatverksamhet (…) kan en sådan rättsbildning redan av det skälet inte anses stå i strid mot de grundläggande maktfördelningsprinciper som bör gälla i en demokrati”.

När domstolarna börjar ”ta ansvar” för rättsbildningen, skapas emellertid en beklämmande demokratisk problematik. Domare är inte folkvalda. Det är till och med så att vår grundlag förhindrar att en ordinarie domare avsätts i förtid för annat än flagranta tjänstefel eller brott. En lag vi inte tycker om kan vi ändra. Ett prejudikat är paradoxalt nog svårare att bli av med.

I USA är judiciell aktivism en accepterad del av statsskicket. I Roe v. Wade (1973) fastslog den amerikanska Högsta domstolen att det inte var tillåtet för delstater att förbjuda abort.

Många amerikaner har uttryckt oro för att Roe v. Wade skall komma att undanröjas om Trump nominerar ytterligare konservativa ledamöter till domstolen, men dessa farhågor åskådliggör egentligen främst det förbluffande i själva systemet. Om abort skall vara förbjudet i USA avgörs i praktiken inte av folket eller presidenten eller kongressen, utan av nio domare i Högsta domstolen.

Att svenska HD skulle förbjuda abort med hänvisning till artikel 2 i Europakonventionen är givetvis långt borta. Samtidigt är det åt det hållet utvecklingen är på väg. Moderaterna presenterade för inte så länge sedan förslag på att yttermera stärka domstolarnas ställning.

Partiet vill bland annat se en ännu mer vidsträckt lagprövningsrätt, och utöka domstolarnas oberoende. Partiet vill dessutom frånkänna Justitieombudsmannen, det vill säga riksdagens och folkets representant, tillsynen över domstolarna och istället överlåta denna på ett av domsolsväsendet inrättat ”domstolsråd”.

Våra förfäder fruktade skendemokratin. Nu, sisådär 250 år senare, tyder mycket på att deras rädsla var välgrundad. Samtidigt vill jag ta tillfället i akt och understryka, att förfallet till ett byråkrattyranni inte är oundvikligt. Om framtidens tjänstemän ödmjukar sig inför sin huvudman och politikerna ser till att behålla makten där den hör hemma, kommer den svenska demokratin säkerligen att blomstra i ytterligare hundra år.

Men det är viktigt att inskärpa att inte heller denna utveckling är given. Tvärtom. Ifall morgondagens förvaltning och rättskipning skrider till verket, fylld av makthunger och vaken egoism, tyder mycket på att dess anställda i det tysta kommer att avskaffa det svenska folkstyret – antingen uppsåtligen eller av oaktsamhet.

Så, med allt detta sagt; vad är det största hotet mot svensk demokrati? Det är inte en särskilt svår fråga. Vill du veta svaret, så gå in på Juridicum och se dig omkring.

Dela sidan: Skriv ut: