Worst of all, though, the black public intellectual stance derives from and presumes a condition of political demobilization. And for good reason. The posture of the Racial Voice requires – and, as the centennial of Washington’s perfidy should remind us, helps to produce – a black population that is disfranchised and incapable of articulating its own agendas as a citizenry. – Adolph Reed Jr.

Normkritik, normkritik: vad hände egentligen? Det var inte så länge sedan som detta ord fortfarande var trendigt, som normkritiker fortfarande sågs som en grupp som representerade något nytt och viktigt, sin kaxighet till trots. Med tiden så har dock förundran och fascination bytts mot något som börjar likna motsatsen, och bland Sveriges pyttelilla skikt av det vi kanske kan kalla ”kulturmänniskor” så känns det som om smekmånaden nu definitivt går mot sitt slut.

Att Åsa Linderborg kommer med kritik mot denna ”rörelse” är kanske ingen nyhet – Linderborg var väl alltid lite för traditionellt vänster och för klipsk för att helhjärtat köpa det nya i den ”nya vänstern” – men idag ser vi hur en sorts backlash sakta men säkert växer hos en hel klass av tidningshjon och mediepratare, en motreaktion driven av irritation och interpersonella konflikter men också ett växande tvivel kring vad det egentligen är för sorts ”diskurs” man faktiskt bjöd in i huset till att börja med. Det som vid första anblicken verkade vara söta små pälsdjur förvandlas helt plötsligt till allt annat än gulliga gremlins, en aggressiv huvudvärk som man inte upplever sig behöva och helst vill bli av med. När det på en och samma gång går att läsa en kritik av normkritiken i ETC – av alla tidningar! – samtidigt som H&M bestämmer sig för att göra en normkritisk reklamkampanj för att besegra ”klädmaktsordningen” så är nog frågan hur länge det dröjer innan normkritiken som sådan förpassas in i glömskan likt förra årets höstkollektion.

Tråkigt nog så kommer det antagligen inte att finnas något kvar överhuvudtaget av denna s.k. ”rörelse” som byggt upp sitt eget lilla ekosystem inom omfånget av mediernas strålkastarljus när väl media slutar bry sig. Normkritiken – åtminstone i dess ”aktivistiska” form – är kanske unikt beroende av detta fortlöpande strålkastarljus, något som i sin tur kräver att de Viktiga Personer på vars lott det faller att bestämma vart ljuset ska riktas måste fortsätta med att vara välvilliga och generösa. Kanske är det bäst om vi i sammanhanget funderar en stund över organisationen Black Coffee, dels därför att denna grupp anklagas för att ha haft ett finger med i spelet i Kultursveriges senaste kontrovers, dels därför att den på så många vis exemplifierar det kulturella mode som just nu råder. Black Coffee startades, likt så mycket annat idag, som en ”separatistiskt” organisation för svarta, en organisation som enligt egen beskrivning har som mål att agera som (fika)rörelse och plattform. En naturlig fråga i sammanhanget är kanske vad denna organisation anser sig agera plattform för, men vi kan för enkelhetens skull börja med att Black Coffee ser sig själv som ”separatistiskt”. Vad betyder detta?

Separatism är ett ord som precis som normkritik började sin mediala kometkarriär som något lite lagom häftigt och ”farligt” men som nu börjar möta mer och mer mothugg. Rent generellt så är separatism ett politiskt verktyg, och precis som de flesta verktyg så kan man använda det av olika skäl och i olika syften. Ta organisationen Nation of Islam. NoI är en separatistisk svart organisation grundad i USA som enbart tillåter svarta att gå med. Nation of Islam är separatistiskt därför att den ser separationen av svarta från vita – allra helst i form av en egen stat – som ett av sina mål. Oavsett vad vi anser om önskvärdheten i denna politik så kan vi antagligen komma överens att det är tämligen logiskt för NoI att inte tillåta vita medlemmar: för den som faktiskt anser att svarta och vita är radikalt väsensskilda varelser och att samexistens och rasblandning bara producerar misär så finns det goda skäl att se till att reglerna angående vem som får vara medlem utgör en del av den tilltänkta lösningen snarare än en del av problemet.

Nu finns det dock ett par skillnader mellan NoI och Black Coffee som är värda att hålla i minnet. Till att börja med är NoI en seriös politisk rörelse med tiotusentals medlemmar och någorlunda utförliga politiska, sociala och religiösa program samt en väl utvecklad infrastruktur i former av företag, moskéer, fastigheter och dylikt, medan Black Coffee är en grupp på Facebook som man måste be om att få gå med i. NoI är separatistiskt därför att de i praktiken utgör ett helt mini-samhälle som åtminstone delvis fortfarande drömmer om dagen då de svarta massorna ska vakna upp och göra namnet ”Nation of Islam” till mer än bara ett namn. Något sådant går självklart inte att säga om Black Coffees ”separatism”, och vid första anblicken är det ganska oklart om det överhuvudtaget går att uttyda någon politisk poäng med denna, annat än att det idag bara är lite allmänt häftigt och ”radikalt” att säga att vita inte får vara med.

Den senaste kontroversen kring Stadsbiblioteket i Stockholm och dess inställda panelsamtal visar om något på hur missvisande etiketten ”separatism” faktiskt är idag. Varför är Black Coffee så otroligt intresserade av det som kan tänkas sägas på något panelsamtal i huvudstaden? Nation of Islam bryr sig inte nämnvärt om vad som sägs eller görs på alla platser i ”majoritetssamhällets” mediekanaler, därför att de hoppas kunna separera från detta majoritetssamhälle en vacker dag. Amish i Amerika skiter nog fullständigt i samma media eller om Amish som grupp ”representerades” korrekt i den där lustiga musikvideon av Weird Al Yankovich, därför att de redan har separerat från majoritetssamhället. Det som försiggår där är inte längre deras angelägenhet.

Din relation till – och språk gentemot – ”majoritetssamhället” är således helt beroende av vad du vill få ut av det. Den som är separatistisk i någon sorts politisk bemärkelse vill få till stånd ett avskiljande och brukar därmed inte ha några andra krav än ”stick härifrån”, alternativt ”lämna oss ifred”. Separatism är alltså en position som markeras av ett grundläggande ointresse i de närmare detaljerna hos det samhälle man vill komma bort ifrån. Idag är det dock så att även den som inte kan sägas stå för någon sorts separatistisk politisk position gentemot majoritetssamhället ändå kan utge sig för att vara ”separatistisk” genom att utnyttja dagens slarviga språkbruk; det enda som krävs är att du säger att alla vita användare från och med nu kommer att ”separatistiskt” blockeras från ditt twitterflöde och hoppas att ingen i Kultursverige är påläst nog att förstå vad det är du egentligen håller på med.

Vad är då Black Coffee ute efter? Black Coffee är, som vi konstaterat ovan, knappast ointresserade av det som faktiskt försiggår inom majoritetssamhället, utan snarare tvärtom. Majoritetssamhället är snarare organisationens fokus, och målet med detta fokus är att uppnå ”representation” inom detta samhälle. Representation betyder, enkelt uttryckt, att vissa individer ges rätten och möjligheten att tala å andras vägnar. Svart representation innebär att svarta 1) ges utrymme för att 2) dela med sig av svarta åsikter. Varför var då Stadsbibliotekets debatt så förargelseväckande att man var tvungen att lämna sin slutna Facebook-grupp och ryta till? Jo, därför att den var på tok för vit. I klarspråk betyder ”för vit” dock inte alltid samma sak som ”alla i panelen är vita”, därför att i just det här fallet så var Makode Linde faktiskt inbjuden, och vid första anblicken så har Makode Linde utan tvekan nog med melanin i huden för att kvala in i den för sammanhanget relevanta kategorin.

Här i ligger dock problemet: Linde är kanske svart, men han är i så fall är enbart svart på sina föräldrars sida; han saknar helt enkelt rätt sorts representativa Svarta Åsikter. Som i uppställningen ovan så räcker det inte med att vara svart, representation handlar om att så att säga vara svart på ett korrekt sätt, vilket i praktiken innebär att en tämligen liten grupp människor kan ges denna uppgift utan att något går fel. Ett korrekt återgivande av dessa Svarta Åsikter (snarare än de åsikter som någon svart person som Linde bara kan råka ha) kräver således att en relevant svarthetsexpert bjuds in, en expert som självklart har rätten att ta ut skäliga traktamenten för sitt arbete.

I detta finner vi en paradox som definitivt inte är ny. Svarta i Amerika brottades med denna debatt för mer än hundra år sedan, och den var egentligen inte särskilt ny på den tiden heller. Paradoxen är att Svarta Åsikter, enligt detta narrativ, är just Svarta Åsikter för att de på något vis är de åsikter som är inherenta och naturliga för svarta människor att ha. Samtidigt är det så att personer som Makode Linde (men även undertecknad har nöjet att få en släng av samma slev till och från) kan vara svarta och ändå ha ”fel” åsikter. Svarthet är på en och samma gång något demokratiskt, något som alla känner och har direkt tillgång till bara de har nog melanin i huden, men samtidigt så krävs det en alltid en sorts experter, en klass av ras-tolkar vars jobb det är att sortera ”autentiska” åsikter från de som inte är det. Således så kan svarta delas upp i folk som ”fattar vad det handlar om” och de som inte gör det, där den senare gruppen ofta beskrivs som en sorts förvirrade stackare, alternativt självhatande ”husnegrer” och/eller osjälvständiga verktyg som cyniskt används av den vita härskarklassen för att splittra den annars så radikala potentialen hos den svarta rasen. Återigen: denna diskussion – och alla de tarvliga debattrick som folk har för vana att kasta i ansiktet på dig – är gammal som graven, och få av de saker som sägs eller tänks på området i Sverige anno domini 2016 har inte sagts eller tänkts tusentals gånger innan.

Problemet med att kalla någon för husneger är – förutom att detta överlag gör dig till något av en tröttsam, frasradikal idiot – att det bara skapar ett nytt konceptuellt problem som inte går att lösa. Om det faktiskt är så att det dels finns svarta människor som talar i egenskap av Representanter för rasen, dels svarta som inte gör det, hur skiljer man dessa åt? Det finns inget teoretiskt hållbart sätt att sortera ”fel” eller ”icke-autentiska” ras-åsikter från ”autentiska” ras-åsikter. Makode Linde är en person med svart hud som säger X, och mot honom står en person med svart hud som säger Y. Båda har melaninet som krävs, så vem har egentligen mer rätt? I praktiken så är det helt enkelt så att den position som ”representerar” svart hud väljs efter vem som är mest högljudd eller har vassast armbågar: vem som kan få flest människor på twitter att trycka på retweet-knappen, vem som är mest beredd att dreva och använda sig av mobbing och trakasserier för att få sin egna position igenom. Black Coffee är i denna bemärkelse självklart inte heller någon demokratisk organisation; den skickar inte ut någon sorts enkäter till Sveriges svarta befolkning i syfte att etablera vad svarta åsikter faktiskt är för något.

Om vi så söker med ljus och lykta så kommer vi inte ens att finna den minsta tillstymmelse till en förklaring av hur och varför dessa grupper faktiskt är ”representativa”, hur många separatistiska kafferep vi än så bemödar oss om att infiltrera. De demokratiska processer (eller snarare: deras totala avsaknad) varmed Sveriges afrosvenska befolkning kan återkalla tolkningsprivilegiet hos de offentliga figurer som överträtt sitt mandat är inte något problem, lustigt nog. När vita människor organiserar sig i politiska sammanhang så är det så självklart att det inte ens behövs uttalas att det måste finnas någon sorts process, någon sorts tydliga regler för hur man kommer fram till gemensamma beslut och gemensamma hållningar för att undvika att dessa kapas. Vi svarta däremot antas inte behöva hålla på med sådant föreningskramande sossetjafs, utan för oss räcker det med att röka fredspipa eller sällsamt slå på bongotrumman eller vad det nu är folk föreställer sig att ”vi” gör när vi på telepatisk väg bildar konsensus och/eller kommunicerar med vår inre spirituella förståelse av världen och politiken. Självklart är detta den värsta sortens rasistiska nonsens, den allra mest skamlösa och ogenerade sortens exotifiering av den nobla Vilden, men av någon otroligt mystisk anledning så är det sällan man ser någon ur Black Coffee eller Afrosvenskarnas riksförbund som förklarar twitterkrig mot förekomsten av just denna klassiker bland rasistiska troper.

Kanske har detta att göra med att Black Coffee inte skulle existera om det inte längre gick att spela på denna föreställning om Den Andre som det politiska subjektet som följer en egen, outskådlig, mystisk logik som inte kan förstås, bara översättas, helst i utbyte mot en traktamentsenlig ersättning. Black Coffee utgör inte heller något undantag eller någon sorts unikt icke-demokratisk version av denna politik, tvärtom: en diskurs byggd på representation kräver mer eller mindre de facto att de som blir ”representerade” blir det som just en politisk passiv, viljelös massa. Denna massa är inte bara passiv, den måste vara passiv: annars så går det inte att legitimera behovet av att ha en kast av professionella tolkar som ensamma sitter på de hemliga metoder som krävs för att utröna den Autentiska Svarta Viljan i ett givet kontext.

Om eller när det ställs krav på att en ”expert” på ”svarthet” måste inkluderas i varje kontext så finns åtminstone två frågor som verkligen behöver ställas. Den första är den självklara: vem är det tar sig rätten att faktiskt avgöra vilken åsikt som är den Autentiskt Svarta? Den andra frågan är om något ännu mer självklar: hur mycket kräver de här experterna att få i betalt? Just denna andra frågan har lustigt nog lämnat ett visst personligt intryck på undertecknad, då jag haft nöjet att bli varnad att inte hålla på och föreläsa gratis av en av Sveriges mest namnkunniga svarthetsexperter (vars namn jag av förklarliga skäl inte inkluderar här), därför att detta hotar att förstöra marknaden. Kort sagt: ibland händer det att jag blir tillfrågad att åka någonstans och hålla föredrag, och de (tacksamt få, då jag avskyr att resa) gångerna detta händer så brukar jag be att få kostnaden för resan och eventuellt också för en pizza till lunch betald. Att på grund av detta kunna lyssna på en ”fellow PoC” som diplomatiskt och med enkla ord försöker förklara att detta gör mig till någon sorts osolidarisk svartfot som saboterar de ekonomiska möjligheterna för mina bröder och systrar sätter, om inte annat, vissa saker i perspektiv.

På sistone så har det getts uttryck för en sorts chockblandad förundran över hur mycket det drevas och hur lätt det är att falla offer för trakasserier och hatkampanjer som vid första anblicken verkar helt ur proportion med det som utlöste dem. Spelar det egentligen så stor roll att Stadsbiblioteket valde en lite för vit panel? Är bokmässans klavertramp verkligen så allvarligt att det förtjänar den kritikstorm som utbröt? En fråga som ofta ställs är varför den här sortens drev verkar ha en sådan skoningslös karaktär: det spelar ofta ingen roll om du förklarar vad du menar, om du ber om ursäkt, eller om själva drevet baserades på ett missförstånd från allra första början, utan när väl drevet rullat igång så är det sällan som om någon riktigt blir nöjd med en lösning som inte utmynnar i att huvudena börjar rulla.

Kanske hjälper det er att förstå det som händer om ni helt enkelt börjar tänka på dessa drev som det de faktiskt är: en sorts arbetsmarknadspolitiska stridsåtgärder. Stadsbiblioteket förtjänar ett drev, inte för att faran är att de är rasistiska än Hitler, utan därför att om folk tilläts hålla paneler om saker och ting utan att bjuda in en legitimerad Svarthetsexpert så skulle marknaden för dessa experter riskera att försvinna. Det är också i detta kontext som poängen med den sortens ”separatism” som vi ser hos exempelvis Rummet eller Black Coffee verkligen framgår i tydlig dager: det är en revirmarkering, ett kungörande om att ”autentisk svart kunskap” enbart står att finna hos just dessa miljöer. Vita måste således nöja sig med förlita sig på autentiskt svarta experter från en exklusiv lista av (identitets)politiska konsultbyråer som därmed kan ta gillesenliga ersättningar för sina tjänster. Poängen med att vita inte får dricka kaffe tillsammans med Black Coffee är inte att det ligger något speciellt vare sig i kaffet eller sällskapet, utan poänger är skapandet och upprätthållandet av ett narrativ där ”autentisk svarthet” enbart kan skapas i kontext där vita inte äger tillträde. Likt tandfen som hotar med att sluta existera så fort barnet bestämmer sig för att filma henne mitt i akten så är även denna sorts konceptualisering av Autentiskt Upplevd Svarthet utrotningshotad om eller när produktionen av denna inte kan ske bakom ett döljande skynke.

De flesta av namnen bakom Rummet har idag använt sig av uppståndelsen som dess lansering skapade för att röra sig vidare mot diverse ”riktiga” jobb inom just det majoritetssamhälle och den kulturindustri som man så kaxigt raljerade mot. Men detta var i slutändan också hela poängen, det enda verkliga telos som hela denna miljö byggdes kring. Black Coffee är ingen ”rörelse”, åtminstone om vi med rörelse fortfarande menar någon sorts politisk organisation med en materiell bas ute i samhället. Sådana saker kräver i regel mer än en ofärdig hemsida och ett konto på Instagram. Den sorts drev mot ”rasism” och ”vithetsnormer” vi ser i Kultursverige säger i realiteten allt som behöver sägas om normkritikens svaghet; den är i slutändan till fullo beroende av att det finns någon på andra änden som kan tänka sig att ge dig ett jobb, bjuda in dig till en föreläsning, eller ha dig i en TV-soffa. Om eller när det kulturella modet skiftar så finns det inte heller någon massrörelse att falla tillbaka till, därför att det inte går att bygga en massrörelse vars syfte är att se till att vissa individer får håva in en inkomst som tolkar åt eller experter på samma formlösa, tysta ”massa”.

Jag tror inte att samtidens växande motreaktion mot separatism, rasmässig essentialism, mot ”representation” som idé och diverse andra frågor som folk börjar ställa idag har särskilt mycket att göra med en reell förståelse av de verkliga farorna hos dessa saker, eller något större intresse för hur dessa saker talades om eller såg ut för femtio, hundra, eller hundrafemtio år sedan. Snarare så är det nog så att de ”representanter” som man tidigare trodde var så söta och gulliga och värda att bjuda in i hushållet plötsligt börjar förvandlas till Gremlins efter att ha blivit matade en gång för mycket: en allt mer aggressiv, krävande, otacksam och dryg skara människor som man sakta men säkert börjar fråga sig om man verkligen har någon reell användning för. Subtexten i en del av den kritik jag läst på sistone hamnar då och då farligt nära ett sorts uppgivet ”Hur kan de fortsätta bete sig så här elakt och oresonligt efter att vi faktiskt gav dem så mycket av det de bad om?”

Tja, detta om något illustrerar väl ungefär hur de relevanta maktrelationerna faktiskt ser ut. Om eller när Kultursverige bestämmer sig för att klippa av navelsträngen så kommer hela denna miljö att snabbt duka under, och det är faktiskt ganska lustigt att så många av de som högljutt skryter om hur de praktiserar ”normkritik” och ”kritik av maktförhållanden” så totalt kunde glömma något så grundläggande som vem som faktiskt hade på sig byxorna i denna relation, om ni ursäktar denna patriarkala liknelse. Det är kanske du som drevar på twitter, men det är UR som bestämmer sig om eller när de vill ge någon sparken. Detta förhållande glömmer man bara på egen risk.

Mycket av 60- och 70-talets supermaoistiska ultraradikala mega-kommunism fick som bekant ett ganska plötsligt och snöpligt slut, många gånger på grund av att den egna tyranniske borgarjäveln till farsa till slut faktiskt fick nog och upphörde med att skicka den ”veckopeng” som lät världsproletariatets söner och döttrar spendera sina dagar med att planera Revolutionen. Nu när jag sitter här framför tangentbordet så slår det mig att jag själv under lång tid stött på diverse radikaler med exakt samma sorts hatrelation till Åsa Linderborg.

Åsa Linderborg: denna tyranniska cishäxa som hatar allt som är bra och personifierar allt som är dåligt och som personligen övertalade Hergé att skriva Tintin i Kongo för tvåhundrafemtio år sedan. Åsa Linderborg, vithetsnormens kronprinsessa, som likt Joakim von Anka har sitt eget bankvalv fyllt med negerbollar som hon badar i varje morgon. I början var det förstås ganska svårt att förstå varför denna sorts helt och hållet fetischistiska bild av chefen för Aftonbladets kulturredaktion framstod som så tilltalande. Ju mer tiden går, desto mer enkel verkar förklaringen vara.

Det är ju trots allt hon som håller i veckopengen denna gång.