Flera hundra syriska asylsökande har nyligen kommit från Tyskland till Danmark. Men åtskilliga av dem ville inte söka fristad i Danmark, utan tog sig förbi polisen med det uttalade målet att nå Sverige och städer som Malmö och Stockholm. Det finns många från Syrien i Sverige redan och dessutom beviljar Sverige permanent uppehållstillstånd för flyktingar från Syrien, sedan hösten 2013.

Så kom än en gång det mönster att manifesteras som den brittiske utvecklingsekonomen Paul Collier vid Oxford University redogjorde för i sin internationellt uppmärksammade bok Exodus. How Migration Is Changing Our World, från 2013.

En grundtes hos Collier är att migrationen från de fattiga länderna till de rika kommer att accelerera och att det vi nu ser är inledningen till en obalans av omfattande proportioner. Gapet mellan fattiga och rika länder kommer inte att minska i en sådan takt att migration blir mindre attraktivt. Den accelererande faktorn är att en påtaglig migration redan har ägt rum. Det finns diasporor.

Att migration är en kedjedriven process, där inledningsvis en elit av antingen arbetskraftsinvandrare eller flyktingar som kommer till det nya hemlandet åtföljs av släktingar, vänner och grannar, är ett välkänt faktum. Den amerikanske nationalekonomen Thomas Sowell, nestorn bland migrationsforskare och knuten till Stanford University, har i sina arbeten visat att människor som bott i samma kvarter eller by i hemlandet kan flytta tusentals kilometer och åter bosätta sig i samma kvarter och stadsdel i det nya landet.

Collier tar denna tes ett steg till och påpekar att ju större diasporan är desto större är dess attraktionskraft. Diasporans storlek och livslängd bestäms av migranternas anpassningstakt och uppgående till det nya samhället.

Anpassningstakten bestäms av faktorer som avståndet mellan den kultur som mi­granterna som grupp har med sig och majoritetssamhällets kultur, samt av migranternas vilja att upprätthålla en kulturell egenart eller att uppgå i majoritetssamhället. Givetvis spelar också sådant in som geografiskt avstånd, äktenskap inom eller utanför gruppen eller äktenskap med partner från hemlandet.

Ju mer långlivad diasporan är desto större kommer migrantbefolkningen att bli, eftersom diasporan underlättar ankomsten för nya migranter. Paul Collier menar att invandringsländerna framöver kommer att möta en ökad migration från länder och områden med större kulturellt avstånd till den infödda befolkningen, eftersom den långsammare anpassningen i majoritetssamhället upprätthåller en större diaspora. Detta är migrationens paradox. Det är främst migrationen från länder med större kulturellt avstånd till majoritetssamhället som kommer öka.

Det problematiska med uthålliga diasporor är att de riskerar att urgröpa ett viktigt element av socialt kapital i alla funktionella samhälle, den ömsesidiga tilliten människor emellan.

Att ett samhälle tillförs mångfald genom migration har uppenbara dynamiska och positiva effekter både snävt ekonomiskt och genom introduktionen av alternativa ansatser, tankesätt och lösningar. Dock upp till en viss nivå.

Ty mångfald leder också till minskad tillit. Som Harvardprofessorn och statsvetaren Robert Putnams forskning om etnisk och kulturell mångfald så försmädligt visar: Ju högre andelen migranter är i samhället desto lägre blir den ömsesidiga tilliten mellan invandrare och infödda.

Och än värre: Ju högre andelen migranter är desto lägre blir också graden av tillit mellan enskilda individer inom de olika befolkningsgrupperna. Det är beklagligt, men som Putnam påpekar ”vore det olyckligt om en progressiv politisk korrekthet skulle leda till en förnekelse av den utmaning som mångfald utgör när det kommer till social solidaritet”.

Kan den minskade tilliten i samhället vara ett övergående problem? Kan inte förlorad tillit byggas upp på nytt? Absolut, så kan ske. Men som i andra samhälleliga processer är tidsrymderna väldigt olika. Sådant som raserats på kort tid tar mycket längre tid att rest­aurera.

Vi vet att nivån av tillit i relationen mellan människor är en gruppbunden kulturell egenskap som går i arv. Andra generationens migranter ärver sina föräldrars (uppfostrande mödrars egentligen) uppfattning om tillit mellan människor i samhället.

Barn till mödrar som invandrat från länder där tilliten mellan människor är svag, tillmäter själva tillit ett lägre värde – är alltså mind­re tillitsfulla. Den forskning som den svenske ekonomen och IFN-forskaren Martin Ljunge bedriver, visar att den tillit till andra männi­skor som individer ger uttryck för, uppvisar ett starkt samband med den nivå av tillit som man kan påvisa i moderns ursprungsland.

Höga värden av tillit främjar individuell ekonomisk framgång. Ljunge har också påvisat att individer med hög tillitsfaktor är entreprenörer i större grad; är mer beredda att ta risker; investerar i större utsträckning i utbildning; arbetar mer och pensionerar sig senare i livet samt är i mindre utsträckning arbetslösa eller beroende av bidrag för sin försörjning.

LÄS ÄVEN DEBATTBLOGGEN: Perspektiv på glasets innehåll

En minskande tillit, följd av ökad misstänksamhet, minskad samhörighet, empati och solidaritet leder till sämre livsförhållanden i samhället, till både högre sociala och ekonomiska kostnader. De sociala kostnaderna för migrationen kan sålunda utplåna de eventuella ekonomiska vinsterna eller förorsaka än större förluster.

Paul Collier framhåller att det som driver emigranter från utvandringsländerna är dysfunktionella samhällen vad gäller ekonomi eller politiken eller bägge. Samhällen är dysfunktionella av kulturella skäl. Deras sociala och politiska modeller och institutioner producerar misstro och våld. Deras ekonomiska modeller upprätthåller fattigdom och korruption.

Migration är att folk röstar med fötterna och vill byta till en bättre, funktionell samhällsmodell. Likväl är det ofrånkomligt att olika element av de kulturella egenskaper som skapat dysfunktionalitet många gånger också uppbärs av mi­granterna. Människor är kulturbärare. Problemet med omfattande och uthålliga diasporor med migranter från dysfunktionella samhällen blir därmed uppenbart. När anpassningen fördröjs ökar risken att just de dysfunktionella kulturella egenheter som fått migranterna att lämna sitt ursprungsland, upprätthålls under längre tid i invandringslandet

Den avvägning – eller bättre på engelska: ”trade-off” – som migrationspolitiken står inför, är att tillförsäkra en nödvändig och önskad tillströmning av nykomlingar, att säkra fristad och skyddsbehov åt flyende och samtidigt slå vakt om de dygder, normer och kulturella egenskaper och institutioner hos det mottagande samhället som gör det så attraktivt att migrera till.

Thomas Gür, företagare och författare