För oss som engagerat oss i arbetet mot hederskultur och hedersrelaterat våld och rasism har det aldrig varit fråga om att vilja smutskasta orten.

Vi bor här själva, våra vänner och familjer bor här. Vi tycker om våra orter där vi bor.

Men att tycka om var man bor är inte samma sak som att blunda för problemen.

Att blunda inför radikaliseringen av unga män (och unga flickor) som krigar mot demokrati och jämställdhet med vapen i handen är att göra orten en otjänst.

Att blunda inför att flickor (och pojkar) diskrimineras och hotas i hederns namn är det som är rasistiskt.

Enligt studier lever 100 000 flickor och unga kvinnor i hederskulturer i Sverige.

Manijeh Mehdiyar och Maimuna Abdullahi har rätt i att Amineh Kakabaveh som riksdagsledamot har ett visst inflytande.

Som persmarga, socialarbetare, flykting, aktivist och kvinnorättskämpe i Skärholmen har hon också en erfarenhet.

Att ge sin röst åt systrar i orten som vill dela med sig av sina upplevelser och att ta kamp för att förorterna också ska vara toleranta och öppna platser där alla kan känna sig trygga är hennes ansvar. Det ansvaret har hon tagit och vi tackar henne för det. Ändå skriver Mehdiyar och Abdullahi att Amineh Kakabaveh "olyckligtvis" är riksdagsledamot.

Nu är artikeln inte skriven av henne som riksdagsledamot utan som ordförande för Varken Hora eller Kuvad men det är ingen olycka att hon är riksdagsledamot, det är hon för att folk röstat på henne.

Som boende i orten undrar vi också över tystnaden.

Att vara tyst är inget man kan beskylla Amineh Kakabaveh eller Varken Hora eller Kuvad för. Snarare tvärtom.

Däremot undrar vi varför bara ett fåtal inflytelserika politiker vågar se och ta tag i de problem vi upplever dagligen. Den tystnaden är rasistisk.

Vi tycker också att det är djupt kränkande att det påstås att vi som faktiskt bor i förorten skulle vara ute efter att smutskasta den.

Om vi inte brydde oss om platserna där vi bor skulle vi ju inte engagera oss för att göra dessa platser till bättre ställen att bo på.

Vi menar att det är centralt för analysen av kvinnoförtryck att i varje enskilt fall identifiera i vad den patriarkala kulturen har sin bas.

I de fall vi här diskuterar är basen en reaktionär och kvinnoförtryckande kultur som förs i arv. Vi jobbar varje dag med dessa problem och för att motverka dem.

Bland oss finns människor med alla olika nationaliteter, troende och icketroende. Gemensamt är att vi vill att demokrati och mänskliga rättigheter ska omfatta alla. Oavsett om man som vi bor i förorten eller om man bor i innerstaden. Det är lätt att sparka bakåt och mena att all kritik mot vad som händer i förorterna är en kritik mot muslimer. För oss är det kvinnosynen och beteendet och inte religionen som är det centrala.

Ni kallar vår bild för ensidig och orättvis.

Vi som bor, jobbar eller verkar i dessa orter håller inte med. Självklart är det våra exempel och våra upplevelser som ligger till grund för vad vi för fram. Men det gör knappast våra upplevelser mindre värda än era.

Vi kommer fortsätta att prata om dessa frågor och försöka bekämpa kvinnoförtryck i förorten och samhället.

Ni vet var vi finns om ni vill vara med.

Helin Gül, Seve Saleh, Zeliha Dagli, Maria Amin, Banni Farkhondeh, Shahla Rashed, Nadin Fakhro, Nergiz Gumu - kvinnorättsaktivister och medlemmar i Varken hora eller kuvad

Maria Rashidi, ordförande Kvinnors rätt

Läs också: Förortens kvinnor får inte svikas igen