Vid ett extrainkallat partiråd under fredagen ska Liberalerna utse en ny toppkandidat till EU-parlamentsvalet.

Förtroendet för den tidigare ettan - Cecilia Wikström - var förbrukat när hon inte ville välja mellan sina roller som parlamentariker respektive styrelseledamot. Därför slår ledande partiföreträdare något slags sorgligt rekord i politiskt självskadebeteende när de vill låta Cecilia Wikström ta plats på listan på nytt, fast inte i toppen.

Har de så svårt att hitta kandidater som lockar väljare att de prompt måste ha kvar en som konstaterats olämplig?

Liberalerna och Europaparlamentsvalet

Andra partier – inte minst Moderaterna och Socialdemokraterna – verkar se Bryssel som en avstjälpningsplats för folk man inte orkar ha kvar i riksdagsgruppen (eller i landet). Deras EU-engagemang är pragmatiskt, stabilt – men inte särskilt översvallande. Det är mer förståeligt att dessa partier har haft svårt att hitta starka toppkandidater.

Men i liberalers ögon är det EU:s pelare som bär upp civilisationen, demokratin, friheten på hela kontinenten. Fördjupat EU-samarbete är dessutom en av de få frågor som partimedlemmarna är överens om.

För Liberalerna är EU-parlamentet inte någon reträttpost, utan ett förtroendeuppdrag med tyngd. Det är exempelvis självskrivet att (minst) en EU-parlamentariker ska sitta i partistyrelsen. Det borde alltså inte vara svårt att hitta frivilliga som vill toppa listan.

Och ändå verkar det inte finnas någon stjärna som vill förbarma sig över ett krisande parti och bli ansiktet utåt för dess idéfattiga valkampanj ”Sí, yes, oui, ja till Europa!”. Birgitta Ohlsson har tackat nej – hon är färdig med partipolitiken och vill satsa på en internationell karriär på egen hand.

Den som hoppas på att Liberalerna inte bara ska återanvända sin EU-valsslogan ”Ja till Europa!” för tredje gången, utan också låta Marit Paulsen göra en andra comeback i Bryssel, blir också besviken.

I EU-valrörelsen 2014 stod Marit Paulsen på affischerna med texten: ”Rätt tant för jobbet”. Tyvärr är Liberalerna numera fel parti för tanten. Det tidigare dragloket har deklarerat att hon ska rösta på Centerns Fredrick Federley.

I stället vill partiledningen lyfta Karin Karlsbro, en lokalpolitiker från Norrtälje som står femma på listan. Karlsbro har ett genuint klimatengagemang, men är helt okänd för väljarna. Toppkandidaterna är viktigare i Europavalen än i riksdagsvalen, eftersom det inte är partiledarna som tar tv-debatterna.

Karin Karlsbro väntas bli etta

Kan Karlsbro mäta sig med de vasstungade debattörerna Sara Skyttedal (KD) och Fredrick Federley (C)? Har hon lyskraft som Alice Bah Kuhnke (MP)?

Liberalerna har två mandat i Europaparlamentet. Det ska mycket till för att de ska få behålla ens ett. I den första opinionsmätningen fick de bara fem procent, nästan en halvering av valresultatet 2014, och farligt nära spärren.

Sammantaget befinner sig Liberalerna i ett riktigt uselt läge:

Partiet ska byta ledare i juni – men det verkar inte finnas en enda riksdagsledamot som är valbar. Tidigare försök att ha en partiledare utan riksdagsplats fungerade dåligt.

Ekonomin är körd i botten. Har L överhuvudtaget råd att ha en partiledare som inte avlönas av riksdagen?

I mätning efter mätning slår L nya bottenrekord i opinionen.

Och nu lyckas Sveriges mest EU-positiva parti alltså inte ens skaka fram namnkunniga kandidater till Europaparlamentet.

Hur kan man köra ett parti så fullständigt i botten?

Fråga Jan Björklund.

LÄS MER: L ska välja mellan två misslyckade ministrar

Statsvetaren Svend Dahl och ledarskribenten Linda Nordlund analyserar krisen i Liberalerna i Ledarsnack (november 2018).