2014 storsatsade världens mest slutna land på turismen. Kim Wall besökte Nordkorea som frusit fast i ett ideologiskt krig som alla andra har glömt.

TILL MINNE AV KIM WALL: Kim Wall är död. Det är viktigt att hon blir ihågkommen framförallt för det hon gjorde när hon levde. Därför publicerar vi Kim Walls reportage från Nordkorea. I texten syns hennes starka drivkraft: att rapportera om det underrapporterade. Kim Walls röst hade behövts länge, länge än. Så skrev hennes familj i ett öppet brev. Och så känner många som mött Kim Wall genom hennes artiklar.

Det var tidig sommar, den tid på året då vädret är milt och man planterar ris. Ändå höll Nordkoreas första skidort öppet. Masikryong har nio nedfarter, importerade liftar och stora ambitioner vad gäller internationella tävlingar.

I ett ”chalet” med nio våningar kunde man hitta ett mahjong-rum, swimmingpool, bastu och ett spa med märkliga japanska kroppstorkar. Shopen sålde europeisk skidutrustning, ­ostar, chokladtårta och köttkonserver – det mesta med passerat bäst-före-datum – plus en sextonlitersflaska traditionell ormsprit med två kvävda reptiler sammanslingrade innanför buteljglaset.

Nordkoreas ledare kan vara ett nästan lika stort mysterium för sina egna medborgare som för omvärlden.

Masikryong är ett av Nordkoreas senaste och mest påkostade turistprojekt, och under ett åtta dagar långt besök i landet eskorterades min resegrupp och jag runt på området som om vi hade varit potentiella investerare. Hela skidorten har byggts på tio månader av nordkoreansk militär under den unge härskaren Kim Jong-Uns ”visa ledarskap”, som våra guider formulerade det (på fotografier kan man se en skidlös Kim Jong-Un i en stollift).

Anläggningens ”chalet” hade en påtaglig alpkaraktär, och vi föreslog för våra guider att ledaren kanske inspirerats av sina intryck under studietiden i Schweiz. De verkade överraskade, och hävdade att de inte visste något om Kim-brödernas europeiska studier. De visste inte ens att Kim hade syskon. Nordkoreas ledare kan vara ett nästan lika stort mysterium för sina egna medborgare som för omvärlden.

Eremit-riket befinner sig paradoxalt nog mitt uppe i en aldrig tidigare skådad turistoffensiv. Flera prestigeprojekt har dragits igång i Nordkorea sedan Kim Jong-Un fick makten 2011: ett äventyrsbad, ett delfinarium, en ridklubb, en skjutbana med levande fasaner. Dessa muntra och moderna anläggningar finns med på en ständigt expanderande lista över besöksmål som är öppna för utländska turister. Och det finns mer i pipelinen. Pyongyang Sunan International Airport byggs ut. Det finns planer på ett undervattenshotell i Wonsan, en sömnig badort. Regimen hoppas att antalet utländska turister snart ska ha ökat till en miljon per år, vilket skulle placera Nordkorea någonstans i nivå med Sri Lanka. Men en miljon besökare skulle ändå bara motsvara en bråkdel av de tolv miljoner turister som besökte Sydkorea förra året.

Nordkoreas mål är storvulna, men turistindust­rin har trots allt gradvis vuxit sedan de första försöken i slutet av 80-talet och landet är inte längre det minst besökta i världen (Libyen, Afghanistan och Moldavien är några länder med färre utländska turister). Trots den diplomatiska isoleringen, för att inte tala om arresteringarna av turister på senare tid, är det numera förvånansvärt enkelt att resa till Nordkorea. Rese­arrangörer i väst uppskattar att Eremit-riket har minst 100 000 utländska besökare per år. De allra flesta av dem kommer från Kina. Och vid sidan av mer konventionella turistattraktioner som monument, krigsmuseer och massföreställningar på idrottsarenor kan researrangörerna allt oftare lämna de upptrampande stigarna och erbjuda cykling, golf och vandringar (dock alltid som en del av en godkänd rundtur).

Simon Cockerell är veteran som reseledare hos den brittiska Beijingbaserade resebyrån Koryo Tours som har arrangerat turistresor till Nordkorea sedan 1993. Han vispar nu iväg 2 000 turister om året till landet, en fjärdedel av dem amerikaner.

Andrea Lee, en korean-amerikan som driver Uri Tours – en liten New Jersey-baserad resebyrå som arrangerade min egen resa, och var inblandad i den tidigare basketstjärnan Dennis Rodmans första besök i Nordkorea – har i en intervju sagt att hon befann sig i landet i samband med förra årets kärnvapentest, men inte ens la märke till vad som hände. Researrangörerna hävdar att så länge man som turist inte bryter mot de lokala lagarna är Nordkorea – ett land praktiskt taget utan kriminalitet och terrorism – en av jordens säkraste platser.

De tre lokala guider som bordade vår buss så snart vi hade landat i Nordkorea försäkrade oss också att vi inte hade något att frukta. De två grundläggande reglerna lät nästan löjligt enkla – ingen vanvördighet mot ledarna, inga foton av militären (utom, uppenbarligen, vid turiststoppet längs den demilitariserade zonen, DMZ, där bilder ibland tolereras).

Guiderna anförtrodde oss att Nordkoreas turiststrategi syftar till att visa att nordkoreanerna ”inte är galna, inte farliga, bara annorlunda”, en formulering som de upprepade under hela resan.

Vi kördes direkt från flygplatsen till Pyongyangs stora monument: en triumfbåge som enligt våra guiders skryt var tio meter högre än bågen i Paris, och de kolossala statyerna av Nordkoreas grundare, president Kim Il-Sung, och hans son Kim Jong-Il (Kim Jong-Un har ännu inte fått någon staty.) Vi betygade vår vördnad med två buketter fluorescerande konstgjorda blommor, innan vi radade upp oss framför bronsgiganterna och bugade.

Som de flesta turister bodde vi på Yanggakdo International Hotel i Pyongyang. Det byggdes 1992 och har glashissar, en roterande restaurang på 47:e våningen och en femte våning som är mystiskt oåtkomlig, I byggnaden finns ett skrädderi med dygnet-runt-service, en nattklubb med egyptiskt tema och ett kasino med management från Macao. Där finns också en skönhetssalong i den bunkerlika källaren, ja praktiskt taget alla bekvämligheter man kan tänka sig utom wifi. Det verkade inte finnas något skäl att lämna hotellet (och hur som helst är det inte möjligt – det ligger på en ö). På morgonen ljöd en väckningssignal över hela staden som fick mig att störta upp ur sängen samtidigt som solen gick upp över Pyongyangs pastellfärgade skyskrapor.

Alla turister måste ha tillstånd utfärdade av myndigheterna och är tvungna att delta i guidade gruppresor, med alla måltider, toalettpauser och souvenirstopp noggrant inplanerade.

Den huvudstad som visas upp är på sitt sätt ett museum ägnat det kalla kriget. Kommunistkitschen fanns överallt – handmålade propaganda­affischer, fula arbetaruniformer, socialistiska slagord. Men man kunde också se tecken på utländska, moderna – till och med kapitalistiska – influenser. En restaurang spelade en koreansk version av en europophit från 80-talet, ”Bro­ther Louie”. De importerade bilarna har blivit så många att staden har fått sina första trafikstockningar. På den internationella flygplatsen kan man se nordkoreaner som återvänder från utlandet och bär med sig kartonger med nya Sony Bravia-skärmar genom tullen. Till och med souvenirshopen vid den demilitariserade zonen sålde Coca-Cola och en utlänning bosatt i Nordkorea – det finns 600 ”expats” i Pyong­yang numera, de flesta från Kina eller Ryssland, berättade en av dem för mig – vittnade om att man kan få tag på Ben & Jerry-glass i affärerna. (Med tanke på det amerikanska handelsembargot måste leveranserna av dessa produkter gå via den blomstrande svarta marknaden.)

Regeringen har försiktigt mjukat upp regleringen av den hårt kontrollerade turistindustrin. Men det väsentliga har inte förändrats. Alla turister måste ha tillstånd utfärdade av myndigheterna och är tvungna att delta i guidade gruppresor, med alla måltider, toalettpauser och souvenirstopp noggrant inplanerade. Men turisterna får ändå i stor utsträckning fotografera och videofilma, och mobilerna konfiskeras inte på flygplatsen. Den genomsnittlige invånaren i Nordkorea kan inte utnyttja internet, men besökare kan köpa 3G-simkort på flygplatsen och använda ett nätverk byggt i Egypten för att uppdatera sina konton på sociala medier. Och i år deltog för första gången utländska amatörer i Pyongyangs maratonlopp.

Jag fick hela tiden glimtar av något som tycktes vara vardagsliv och vardagslycka: militärt uniformerade par hand i hand på Pyongyangs nöjesfält, rullskridskoåkande flickor i rosa tröjor som köpte glass, uttråkade föräldrar som väntade på en skuggig bänk. I ett land som ofta beskrivs som obegripligt främmande framstod det familjära som bisarrt.

Kanske är det den kognitiva dissonansen som gör att uttryck för ett mer normalt och nyanserat Nordkorea är så sällsynta utanför landets gränser. Spekulationer i västvärlden och i Sydkorea reducerar ofta det gåtfulla landet till en karikatyr. Dessa rykten uppfattades som oupphörligt roande av våra guider: den ”obligatoriska” statligt sanktionerade frisyren (ingen har en sådan), det ”avrättade” flickbandet Moranbong (fortfarande i livet, vilket framgick av en tv-sändning vi såg när vi besökte ett mikrobryggeri i Pyongyang), den envetna legend som gör gällande att alla Pyongyangs tunnelbanepassagerare är skådespelare som engagerats för att skapa en illusion av normalitet.

Delar av Pyongyangs tunnelbana, som enligt våra guider var en gåva från Sovjetunionen, är öppna för utlänningar. När vi reste med t-banan under rusningstid tycktes den inte skilja sig alltför mycket från motsvarigheten i New York, fast här var den långsammare och renare.

Pendlarna läste tidningar eller tittade ner i mobiltelefoner. Det verkade narcissistiskt att i stället för att acceptera den logiska förklaringen att Pyongyangs invånare pendlar som alla andra, föreställa sig att regeringen anställt hundratals skådespelare med det skumma syftet att övertyga turister om att Nordkorea är ett vanligt ställe.

En äldre man med ett fiskespö som satt mitt emot mig avbröt en livlig diskussion med sin kamrat, log och låtsades veva in mig. Om han bara var ett kugghjul i Nordkoreas pr-maskin, så har regimen sinne för humor.

Vi hade inga illusioner om att vi fick se något annat än det Nordkoreas regering tillät oss att se – och då definitivt inga uttryck för landets ofattbara historik vad gäller mänskliga rättigheter, inklusive tvångsarbetsläger och offentliga avrättningar. Istället försökte våra guider visa oss ett folkets socialistiska Utopia befolkat av rosenkindade kvinnor på kollektivjordbruk och kostymklädda studenter. Till och med vårt besök vid den demilitariserade zonen var mestadels lättsamt; vi mötte två busslaster kinesiska besökare och unga gränssoldater gav varandra tråkningar om de kvinnliga turisterna.

Om Pyongyang kunde ge ett nästan modernt intryck, stod tiden stilla ute på landsbygden där riset planterades för hand och de få fordonen drevs med ved.

Samtidigt var våra guider vitsiga och uppknäppta och skämtade om den nordkoreanska filmindustrins ansträngningar att rekrytera västerländska skådespelare till rollerna som amerikanska imperialister. De refererade ofta till ”Titanic”, en film alla hade sett flera gånger, (de ville inte berätta hur det gått till). Guiderna svarade på våra frågor om allt från kärnvapen, svält och krig (allt skylldes på amerikansk imperialism) till dejtning (det är populärt att ta med sig sina dejter till sportevenemang), internationella sanktioner och till och med fångläger (vars existens de förnekade, i kontrast till ett färskt medgivande från en företrädare för det nordkoreanska utrikesdepartementet).

Ändå, och till med bedömt utifrån mina egna omsorgsfullt tillrättalagda rundturer, var Nordkorea också outsägligt sorgligt. Om Pyongyang kunde ge ett nästan modernt intryck, stod tiden stilla ute på landsbygden där riset planterades för hand och de få fordonen drevs med ved. I Hamhung, en dammig stad med dystra hus och tomma gator, förklarade en vacker dam i traditionella plagg att besökande utlänningar blivit så imponerade av staden (Nordkoreas näst största) att de tyckt att den borde bli landets huvudstad.

Ibland, och trots våra guiders ansträngningar, såg vi vad Nordkorea är: en relik från kalla kriget, lämnad ensam sedan dess allierade fallit tillsammans med Berlinmuren, fortfarande utkämpande ett ideologiskt krig som nästan alla andra har glömt.

När vi återvände till Pyongyang var vårt fordon det enda på en spöklik åttafilig motorväg, som ursprungligen byggts som en livlina mellan huvudstaden och kusten, men som nu mest var oanvänd, sa vår guide, eftersom sanktionerna satt stopp för handeln. På andra sidan våra fönster svepte uniformerade arbetare blomblad från den spruckna asfalten.

Många experter på Nordkorea tror att landets satsning på turism kan förklaras av behovet av utländsk valuta snarare än av hoppet om ett diplomatiskt närmande till det internationella samfundet. Turismen, en sektor undantagen från sanktionerna, skulle kunna ge den nordkoreanska ekonomin en smärre boost. Om det stämmer, betyder det då att man som besökare i Nordkorea stöttar en kärnvapenbeväpnad skurkregim som är mer intresserad av megaprojekt än av att livnära sin egen befolkning?

Kim Jong-Uns nya fokus på turism behöver inte nödvändigtvis signalera att hans regim vill öppna upp landet.

Charles Armstrong, professor i nordkoreanska studier vid Columbia University, har nyligen sagt i en intervju att Nordkoreas turistindustri är så liten att den inte kan leverera några större summor till regimen. Han hävdade också att pr-värdet är begränsat, eftersom få turister återvänder hem redo att lovprisa landet. Istället, sa Armstrong, skulle ett väsentligt ökat antal turister göra det svårare för regeringen att kontrollera såväl kontakterna mellan utlänningar och nordkoreaner som den information besökarna tar med sig tillbaka till sina hemländer.

Men Kim Jong-Uns nya fokus på turism behöver inte nödvändigtvis signalera att hans regim vill öppna upp landet. ”Nordkorea har aldrig varit ett ’Eremit-rike’ i den meningen att man skurit av varje förbindelse med omvärlden”, förklarade Armstrong. ”Istället har regeringen försökt att i största möjliga utsträckning kontrollera omvärldskontakterna och begränsa de nordkoreanska medborgarnas exponering för utlänningar och ’farliga utländska influenser’.” Han tillade att turistoffensiven, som äger rum parallellt med en skärpning av gränssäkerheten och en eskalation av den inre övervakningen, skulle kunna vara en pragmatisk dimension av denna större strategi.

Enligt Andrei Lankov, professor i koreanska studier vid Kookminuniversitetet i Seoul, har Pyongyang alltid letat efter sätt att fylla på kassa­kistorna och ändå behålla det gamla systemet intakt – turismen används nu för detta syfte.

”De vill ha turister, helst inte de där högljudda kineserna, utan väluppfostrade och svinrika västerlänningar, som ska tillbringa några dagar i Nordkorea, eller snarare i specialdesignade turistghetton, och glatt betala orimliga priser för i princip allt och sedan ge sig av”, säger Lankov per epost.

Han avfärdar regimens mål, en miljon utländska turister, som en ”önskedröm”. Det finns en gräns för vad landet kan erbjuda turister, slår han fast. Klimatet är kallt, det finns inga fantastiska stränder, det arkitektoniska kulturarvet är blygsamt och det lokalbefolkningen uppfattar som själva definitionen av extrem lyx imponerar inte på beresta västerlänningar.

”Än så länge lockar Nordkorea de västerlänningar som älskar att resa till märkliga och ovanliga platser. Människor vill se en stalinistisk diktatur i all dess otäcka prakt, och det är också vad de får ut av sina resor”, förklarar Lankov. ”Men hur många är intresserade av den sortens turism och hur många är villiga att betala saftiga summor för sådana saker?”

Cockerell på Koryo Tours, som har organiserat initiativ som idrottsutbyten och dokumentära filmprojekt, säger att hans företag försöker stimulera ömsesidig förståelse och dialog. ”Vi tror att snart sagt varje mänsklig kontakt bidrar till att humanisera båda sidor”, säger han.

Lee, på Uri Tours, håller med, och framhåller att ”turismen blir en sektor där vi kan flytta fokus en smula från det politiska och historiska misstroende som existerar mellan DPRK (Demokratiska folkrepubliken Korea) och väst”. Med ett skratt berättar hon om en fråga som ett nordkoreanskt barn en gång ställde henne om att leva i Amerika: ”Men dödar de dig inte?”

I motsats till vad många tror kan turister i Nordkorea interagera med lokalbefolkningen, och gör det också.

En kväll, med öl och biljard, frågade jag en av guiderna om nordkoreaner verkligen är lyckligare än människor i väst, som den nordkoreanska propagandan ofta påstår. Han tvekade. Sedan skakade han på huvudet.

Vid ett äventyrsbad frågade en nervös sjuttonårig servitris ut mig på dålig engelska om min ålder, min familj, mitt hemland, ända tills hennes ordförråd var tömt och hon bara log. Vid en avlägsen rastplats i bergen närmade sig en grupp blyga kvinnor mig, lekte med mitt hår och förklarade via Lee från Uri Tours, som tolkade, att jag var den första utlänning de sett, bortsett från på film. På en isrink åkte en medelålders man skridskor med två kvinnor som han höll i handen. Plötsligt grabbade han tag i mig och svepte med mig runt rinken. Operamusik dånade från en skärm på väggen samtidigt som han hojtade på en engelska med kraftig accent: ”Friends!”

En kväll, med öl och biljard, frågade jag en av guiderna om nordkoreaner verkligen är lyckligare än människor i väst, som den nordkoreanska propagandan ofta påstår. Han tvekade. Sedan skakade han på huvudet. Han var en medel­ålders far som hoppades att hans son en dag skulle få resa och lära känna världen, men han medgav att chanserna att det skulle bli så var små, med tanke på Nordkoreas internationella isolering.

Lankov, som växte upp i Leningrad på 70-talet, har en optimistisk syn på turismens möjliga sidoeffekter för Nordkorea. Besökarna kan få lokalbefolkningen att uppleva det nordkoreanska samhället som fattigt och förtryckande, tror han, så som sovjetmedborgare upplevde det när de såg besökande finska arbetare göra av med pengar som om de tillhörde den sovjetiska eliten.

”Turism betyder exponering: Om nordkoreanerna förblir isolerade och inte vet någonting om omvärlden, hur kan man då förvänta sig att de ska börja kräva förändring?”, frågar han. ”Hur i all världen skulle de då kunna upptäcka att man kan leva och organisera ett samhälle på bättre sätt?”

Fakta Turism till Nordkorea idag: Spänt läge – fler turister Flertalet turister i Nordkorea är från Kina och kineserna tycks resa dit i allt större antal trots det spända politiska läget. Kinas turismmyndighet har inte släppt några besökssiffror sedan 2012, då 237000 kineser ska ha besökt Nordkorea. Men enbart under det sista halvåret 2016 reste 580000 människor in från gränsstaden Dandong, enligt statliga China News Service. "Spänningarna på den koreanska halvön är större än på mycket länge och kan snabbt övergå till att bli mycket allvarliga", skriver Sveriges ambassad i Pyongyang i sin reseinformation och fortsätter: "Överväger du att resa till Nordkorea bör du därför vara medveten om att läget snabbt kan förvärras".

Översättning från engelska: Per Svensson

I KIM WALLS ANDA: Artikeln – som första gången kunde läsas i den amerikanska tidskriften The Atlantic, oktober 2014 –publiceras med tillstånd av familjen. Ersättningen kommer att gå till fonden som Kim Walls vänner och familj ska starta tillsammans med International Women's Media Foundation. Fonden ska stödja kvinnliga journalister som arbetar i Kim Walls anda.

Fakta Kim Wall Föddes i Trelleborg 1987. Efter studier vid Lunds universitet och London School of Economics läste hon journalistik och internationella affärer vid Columbia University i New York. Som frilansare skrev hon ofta om subkulturer och besökte länder som var underrapporterade. Hennes artiklar publicerades av prestigefyllda medier som The Guardian, The New York Times, Harper's magazine och The Atlantic. På minnessajten www.rememberingkimwall.com finns fler av Kim Walls reportage.

Läs också Till Kim Walls minne