DEBATT. Dagens läge har likheter med perioden före finans- och fastighetskrisen 1990, en hemmasnickrad överhettad högkonjunktur och val i snar framtid. I det värsta fallet, i slutet av nästa mandatperiod, är en miljon bidragstagare, skriver Hans Jensevik.

I en debattartikel bekymrar sig ekonomiprofessor John Hassler över att den ekonomiska tillväxten i Sverige är för låg och att ekonomin är ett fördelningspolitiskt nollsummespel med allvarliga konsekvenser för välfärdens utveckling. Han får en kommentar av Karl Walentin, forskare på Riksbanken, som håller med Hassler men menar att Sverige inte kan ha högre tillväxt än den i vår omvärld. Sverige hänger med bra vid jämförelser.

Hassler utgår från ett läge med en minst oförändrad välfärdsnivå och då krävs en ekonomisk tillväxt över en viss kritisk nivå, som jag gissar bör ligga över 2 procent. Perioden 2007-21 med Konjunkturinstitutets prognos ger genomsnittliga 0,9 procent och det räcker inte, enligt Hassler. Walentins budskap är att omvärlden begränsar vår tillväxt. Walentin nämner inte att konsekvenserna är ett fortsatt bantat samhällskontrakt.

Min uppfattning är också att Sverige hela tiden bantat innehållet i samhällskontraktet sedan finans- och fastighetskrisen i början av 1990-talet. Det har genomsnittligt aldrig funnits några årliga reformutrymmen för den identitetspolitik som förts av riksdagens alla partier. Till alla dessa små politiska ”presenter” till invånarna genom åren har pengar hämtats ur befintlig verksamhet, vilket är liktydigt med en utarmning av välfärden. Nu kommunplaceras invandrare och de försörjs via lokala socialbidrag och då staten slirar med utbetalning av pengar så omprioriteras medel från kommunernas äldreomsorg. Det finns statistik som visar detta.

Baumols effekt tillämpad på offentlig sektor kallas Baumols dilemma. Lågproduktiva sektorer, som den offentliga kan hållas intakt endera genom ständiga skattehöjningar eller tillräckligt hög ekonomisk tillväxt. Vad gör man i ett land med höga skatteuttag?

Igen presenterar Hasslers diagram över tillväxten i BNP-siffror. De biter inte. Mönstret i debatten behöver brytas. Kanske ett scenario med en långsiktig förvärvsfrekvens kan få valet att handla om de strukturproblem Hassler nämner.

Studera förvärvsfrekvensen i diagrammet nedan från 1985 till 1998, som dels visar läget åren före finans- och fastighetskrisen, dels åren under den med konsekvenserna av den. Under några år faller förvärvsfrekvensen 10 procent och 500.000 går ut i öppen arbetslöshet. Räntehöjningar tvingar folk sälja villor och bostadsrätter på fallande marknader. Höll nyligen ett föredrag om detta med resultat att äldre som var med då och drabbats hårt tog över och berättade för en förvånad yngre publik vad de varit med om.

Dagens läge har likheter med perioden före finans- och fastighetskrisen 1990, en hemmasnickrad överhettad högkonjunktur och val i snar framtid. Vid en inpassning av serien förvärvsfrekvenser ska 1989 jämföras med 2017, 1990 med 2018 och efter 1991 föll Sverige handlöst genom botten på lågkonjunkturen. Varför skulle det inte bli så nu igen? I så fall blir utvecklingen enligt frågetecknen. Det har hänt en gång. Även då pratades det hela tiden om mjuklandning. Inga ledande politiker och ekonomer vågade då, som nu, beskriva de välkända effekterna av denna typ av en ekonomisk kris.

Folk observerar direkt att förvärvsfrekvensen 2013 kommer in 4,4 procent lägre än 1985. Sverige har tappat en andel av 4,4 procent skattebetalare på 20 år! I en obeveklig långsam årlig takt håller pengarna på att ta slut. Inte undra på att kvinnorna i vården är utbrända! Baumols dilemma finns. Ingen hög produktivitet eller tillväxt har slutit detta gap.

I det värsta fallet, i slutet av nästa mandatperiod är 600.000 av urbefolkningen öppet arbetslösa och till det många invandrare, kanske 400.000. En miljon skattebetalare blir bidragstagare. Dessutom lär antalet beviljade uppehållstillstånd från då tills nu vara 2 miljoner. Folkhushållets försörjningsbörda blir stor och antalet skattebetalare, kvar i Sverige, närmast orimligt fåtaliga.

Detta vill ekonomer som känner ansvar för Sverige att valet ska handla om.

Hans Jensevik, nationalekonom, storstadsutredare och f d ekonomichef i Uppsala kommun.





Läs John Hasslers debattinlägg här.

Läs Karl Walentins svar här.





Är du sakkunnig i en aktuell fråga? Välkommen att sända ditt inlägg till debatt@di.se. Bifoga högupplöst porträttfoto. Textlängd 2.500-6.000 tecken inklusive blanksteg.