Când l-am sunat pe Emilian Mihăilescu să stabilesc un interviu pentru campania „Cu gândul la fericire", nicio nuanță din glasul său nu mi-a dezvăluit tristețea marii drame pe care a trăit-o în urmă cu aproape 60 de ani. „Pregătiți-vă să vă cuceresc", mi-a spus de la celălat capăt al firului cu o voce căreia nici pomeneală nu i-ai fi dat cei 80 de ani pe care îi împlinește în decembrie.

Arhitectul Emilian Mihăilescu este unul dintre supraviețuitorii teribilelor temnițe comuniste. La 22 de ani, pe 18 septembrie 1958, dată pe care și-o amintește fără ezitare, a pornit pe drumul pușcăriei, fiind unul dintre cei 16 condamnați din lotul „Rugul aprins” din care făceau parte și 8 preoți călugări, printre care părintele Sofian, Benedict Ghiuș, Andrei Făgețianu, Felix Dubneac, Dumitru Stăniloaie, Arsenie Papacioc și, șeful lotului, părintele Daniil. Toți au primit peste 15 ani de pușcărie.

„Tatăl meu mereu mă avertiza, o s-o pățești cu preoții tăi”, își aduce aminte, după mai bine de o jumătate de secol Emilian Mihăilescu, de cum bătea mânăstirile Moldovei cu colegul său George Văsii. Și a pățit-o. Chiar dacă la început totul i se părea o farsă: „La anchetă, când m-a adus caraliul, toate treburile astea mi se păreau scenarii, chiar am zâmbit. N-am realizat drama. Lasă că o să-ți treacă ție zâmbetul, mi-a zis”.

Zâmbește. La anchetă, a ajuns printre ultimii, mai exact penultimul. Ochii i se umplu de lacrimi, iar vocea îi coboară înspre capul pieptului. „Vasile Voiculescu, doctorul și poetul, el era ultimul”, face o pauză apăsătoare. „Ce om, ce ticăloși! Un sfânt care trăia printre noi”.

Revine.

„Când s-au terminat aceste interogatorii a trebuit să semnez că s-a terminat ancheta. L-am întrebat pe anchetatorul meu: cât credeți că o să iau? El cu impertinență: Ei, 5 ani! Bine, dar pentru ce 5 ani? A sărit la mine, urlete, înjurături pumni picioare, bătaie”, de această dată vocea nu-i mai tremură. De altfel, cât a durat discuția, Emilian Mihăilescu a povestit cu detașare de ororile din temnițele prin care a trecut. Bătăile crunte, umilințele inimaginabile pentru un om din ziua de azi, niciuna nu i-a adus vreun tremur în glas. Doar când pomenea de oameni, colegii săi de suferință, lacrimile nu mai puteau fi controlate, iar vocea i se gâtuia. Avocatul de la Periprava, suferind de dezinterie, care cădea cărând roaba. Colegul de celulă de la Gherla care în sala de judecată i-a cerut soției să facă „ce e mai bine pentru ea și pentru copii”. „A eliberat-o”, povestește cu o emoție de simți fiori pe șira spinării.

„Sunt convins că fără ajutorul lui Dumnezeu nu aș fi reușit să străbat gulagul românesc. Regimul concentraționar din România a fost extrem de dur, poate uneori mai dur decât gulagul sovietic”, cad vorbele ca o sentință.

Gulagul său a început cu Jilava. „La Jilava, am stat 6 luni. A fost cea mai îngrozitoare pușcărie. Umezeală frig, mizerie, bătaie. Am mâncat izolare, am crezut că o să mor. Noroc că eram mai mulți și ne încălzeazeam”, spune Emilian Mihăilescu, adăugând că a fost unul dintre cei care ajungea foarte des în celula mică, de beton, făcută într-o veche toaletă. „Am făcut multe izolări. Totdeauna aveam lucruri interzise. Am ieșit de la Stoenești cu caiețele făcute, căpețele mici de creioane și le băgam la Gherla”, comentează.

De la Jilava, a ajuns la Periprava, lagărul unde comandant era Ioan Ficior, unul dintre cei mai temuți și cruzi torționari ai pușcăriilor comuniste. „Era un bandit, plin de sine, orgoliul se citea pe chipul său. Avea un baston cu care și mai croia deținuții. Nu avea nimic uman. Totul respira bestialitate. „Bă, bandiților, aici nu ați venit să vă îngrășați, aici ați venit să intrați în pământ”, își amintește.

Nu trebuia să faci ceva ieșit din comun ca să fii victima bestialității. De altfel, una dintre bătăile pe care Emilian Mihăilescu a primit-o a ajuns să fie relatată într-o carte, „Tortura pe înțelesul tuturor”, scrisă de un fost deținut politic, Florin Constantin Pavlovici, care a asistat la întreaga scenă.

„A fost o bătaie care a impresionat întreaga colonie, cu bâtele groase cu care se cărau hârdaiele de apă. De ce? Acești indivizi, când te întorceai, făceau iarna, înainte de a intra în colonie, percheziții să vadă dacă ești prea gros îmbrăcat. Mie mi-au confiscat mânecile pe care le cosesem pe manta. În timp ce ei nu erau atenți, le-am luat și le-am ascuns. Ei nu au observat că am fost acolo, a fost un gest nebunesc ăsta, au observat că intram iar în rând și au presupus că vreau să mă duc acolo. A urmat o bătaie cu bâte. Am căzut jos și au dat, au dat. Și asta a impresionat tot șirul. Atunci am văzut prima dată stele verzi și am căzut jos, leșinat, că dădeau numai în cap. Mi-a înflorit căciula. S-a spart căciula”, își aduce aminte Emilian Mihăilescu.

„N-am scăpat la Salcia și la Stoenești nicio bătaie în poartă. Caraliul mă recunoștea după ochelari. Erau dresați ca niște animale. Nu am văzut pe unul să aibă milă. Nu am scăpat o bătaie în poartă. Seara când ne întorceam: tu, tu, rămâneți în poartă la bătaie”, adaugă.

Poți să mai speranță, să-și facă loc un strop de bucurie în sufletul tău în toate aceste momente cumplite? „La Periprava marile bucurii erau două. Răsăritul și apusul de soare. M-au încântat, m-au fermecat, m-au uluit. Au fost cele mai mari cadouri pe care mi le făcea Dumnezeu. Niște spectacole. Vedeai norii sub diverse culori, parcă erau munți în flăcări. Și al doilea lucru care mă emoționa, de la la Vâlcov, de cealaltă parte a brațului Chilia, se auzeau clopotele care băteau duminica. Astea erau momentele mele de fericire”, spune cu o seninătate pe chip, Emilian Mihăilescu.

Dar gândul la eliberare? „Le spuneam oamenilor. Aici suntem într-un fel de rezervație, să vedeți ce ne așteaptă afară”. A venit și ziua în care a ieșit pe poarta închisorii. A fost eliberat de la Gherla. A ajuns în Cluj, unde avea o verișoară, cu o ocazie.

„Când m-a văzut verisoara, nu mă recunoștea. Ai ei aveau bilete la un spectacol la cinematograf. Și mi-a zis dacă vreau si eu să merg. Am mers seara. Mă gândeam mereu, colegii mei iau masa acuma. Mănâncă mizeria aia de mâncare și eu stau la cinema. Nu am putut să mă bucur. Făceam asociația ce fac ei și ce fac eu. Mă simțeam foarte vinovat, mă simțeam desolidarizat. Mi-aduc aminte, exact, exact, mă apăsa. Nu vă dați seama ce înseamnă să te încarci cu regrete că nu ești alături de ei, deși erai liber”, povestește prima zi de libertate.

A reînvățat, apoi, încet, încet să se bucure. „ Căutam lucrurile care să-mi dea bucurie. Și acum vorbesc cu copiii, cu câinii”, spune.

După atâta suferință, mai poate fi un om fericit? „Asta depinde numai de noi să ne acceptăm suferința. Aș fi putut să fiu un om banal, să umble cu vorbe și intrigi. Nu am invidiat. Niciodată nu am urât. Și asta le explic oamenilor. Pe mine ca să urăsc pe cineva încarcă negativ, nu-mi dă pace. Deși nimeni nu s-a comportat cu mine comme il faut. Ii iert, l-am luat pe fiecare așa cum e și l-am accepat. Iubirea, toleranța și iertarea sunt lucruri pentru care Isus și apostolii au militat. Lumea nu este mai bună că urăște”, spune. „Micile bucurii. Asta este definiția fericirii”, adaugă cu fața înseninată Emilian Mihăilescu.

O mare dorință? „Cea mai mare bucurie a mea ar fi să văd țara asta reînflorind, cu oameni adevărați care se respectă, care-și iubesc țara”.