Că lumea-i un loc mare și înfricoșător cam știm deja. Că se vorbește mult despre post-adevăr, neadevăruri, Trump și coaliții, iarăși, e lucru știut. Cu toate astea, cu cât te inundă mai puternic torentul de știri din toate direcțiile, cu-atât parcă știi mai puțin. Ca să pricepem mai multe și mai în profunzime despre lumea lui 2017, în care locuim, ne-am pus pe citit. Am devorat pe nerăsuflate volume de nonficțiune scrise de autori străini despre istoria umanității, viața secretă a copacilor, rasism și istoria afroamericanilor, super-materiale, țări cu care împărțim un continent, tehnologie și teoria jocului. Ce-am aflat? Merită să le citești și tu? Îți povestim mai jos despre șapte volume noi (și bune) de nonficțiune străină.

Poți citi un fragment din carte aici

Nu mi se-ntâmplă prea des să citesc o carte de non-ficțiune la ritmul cu care dau gata un roman palpitant. Dar cu Sapiens. Scurtă istorie a omenirii, am făcut fix asta. Mi-am dat seama și de ce: fiindcă Yuval Noah Harari scrie o istorie super-complicată într-un stil cât se poate de limpede, care curge cu viteza unui thriller, al cărui personaj principal e specia noastră. Într-un moment istoric în care avem de furcă pe cont propriu cu criza maimuței interioare și, împreună, ne izbim de-o criză colectivă, a societății create de maimuțe-devenite-oameni, Sapiens e o carte super-necesară. Fiindcă ne-ajută să înțelegem de unde și cum am venit și-ncotro e foarte plauzibil să ne-ndreptăm. Deși aproape că ne sufocăm în informație, ne e din ce în ce mai greu să punem bucățile de cunoaștere cap la cap, să distingem istoriile verificate și adevărurile întemeiate de balast. Iar Harari, profesor universitar la Ierusalim, își asumă statutul de filtru: răscolește prin debaraua umanității, de unde pune cap la cap dovezi, teorii și idei validate științific, într-o istorie cursivă a speciei. Cartea a devenit bestseller internațional, la fel ca urmarea ei, Homo deus. A Brief History of Tomorrow, pentru că răspunde unei nevoi de a înțelege de ce Homo sapiens, dintre toate speciile, a ajuns să stăpânească lumea, fără ca cititorii să-și prindă urechile între nenumărate surse academice. Însă, departe de-a livra un pachet de certitudini, Harari jonglează lejer cu necunoscutele și te-ncurajează să-ți pui întrebări despre obișnuințe, prejudecăți și ficțiuni în care credem.

Sugestie de lectură: La umbră, pe un șezlong, cu telefonul dat pe silent sau chiar „uitat” la o distanță de unde să-ți fie lene să-l iei. (Andra Matzal)

„Mare parte din istorie se învârte în jurul acestei întrebări: cum convingem milioane de oameni să creadă anumite poveşti despre zei sau naţiuni sau societăţi cu răspundere limitată? Şi totuşi, când acest lucru reuşeşte, el le oferă sapiens‑ilor o putere imensă, pentru că le permite milioanelor de străini să coopereze şi să lucreze în vederea unor scopuri comune. Încercaţi doar să vă imaginaţi cât de dificil ar fi fost să creăm state sau Biserici sau sisteme juridice dacă am fi putut să vorbim doar despre lucruri care există cu adevărat, ca râurile, copacii şi leii.”

Poți citi un capitol din carte - „Aspiratorul de CO2” - pe blogul editurii

„Scrie un text din 4-5 enunțuri despre viața copacilor în pădure în fiecare anotimp” - cerință de clasă primară, postată de utilizatorul AlexeiDruta în februarie pe site-ul Brainly.ro, un fel de crowdsourcing al temelor pentru școală sau, altfel zis, o game-ificare a trișatului. Primești coroane dacă dai răspunsuri bune și ești încurajat să întrebi ce nu știi (rezultatul e că azi, de pildă, cu o lună înainte de începerea școlii, se postează frenetic rugăminți de „Jurnal de vacanta clasa a 5-a editura delfin limba romana capitolul,, Franța ''ziua 1 va rog!!!!”, „As vrea si eu rezumat la: Amintiri din copilarie la brosteni. cat mai repede va ROGG!!!!!!”, „Sinapsiz aventură de vacanță”, „Patru Expressi în care Este Folosit cuvantuL apă” sau

„-x+4≥0

8x+5≤0

|-3|x+8≥0

(2√2+1)x-4+2√2<0

-6x-11>0

√5x+√125<0”



Utilizatorului Alexei i-a răspuns deja utilizatorul Darialalala101 („Un copac pe timpul primaverii îşi îmbracă haina verde din frunze cu flori multicolore si revine la viata” etc.), iar utilizatorul Alexei i-a mulțumit, zicând că a luat nota 10.

Ar fi luat 11 dacă ar fi citit măcar câteva capitole din Viața secretă a copacilor, o carte scrisă de un pădurar german, al cărui nume - Wohlleben - înseamnă, în traducere liberă, a trăi bine. Wohlleben a adunat cu voioșie tot felul de lucruri pe care le-a văzut în munca lui de pădurar și concluziile studiilor cercetătorilor care studiază de ani de zile viața copacilor. Totul într-un limbaj prietenos, cu analogii care să te facă să-nțelegi ce citești și cu informații care-ți deschid ochii de smartphone addict (mi-am dat seama, cu ocazia asta, că știu mai multe despre ce poate să facă un telefon decât despre ce poate un copac).

Din cartea lui Wohllebben am aflat următoarele lucruri:

copacii își anunță vecinii în caz de pericol

copacii sunt prieteni și se protejează reciproc (adică au grijă să nu-și îndrepte în direcția celuilalt crengile cele mai groase, ca să nu-și fure lumina și aerul

simt (repet, simt) când cineva, de pildă o omidă, le roade trunchiul sau crengile

cheamă ajutoare în caz de primejdie (viespi vs. omizi)

transmit informații de la un copac la altul printr-o rețea de ciuperci, care funcționează cam ca internetul nostru (cercetătorii îi spun „Wood-Wide-Web”)

plantele cultivate sunt surde și mute (spre deosebire de cele crescute în sălbăticie, care au simțurile ascuțite și funcționale)

la fagi, bogații ajută săracii

mamele le trimit copiilor zahăr prin rădăcini etc.

Chiar așa, tu ce-ai răspunde la cerința „Scrie un text din 4-5 enunțuri despre viața copacilor în pădure în fiecare anotimp”?

Cum se citește: Cu fluxul de știri închis, plonjând într-un escapism științific fermecător, în timp ce cauți o pensiune într-un parc național (poate Jiu, poate Retezat), îți scoți bocancii din dulăpiorul de pantofi și dispari un weekend la munte, ca să-i spui pădurii ce-ai aflat despre ea.

Ar merge și: Viața necunoscută a copacilor, de Alejandro Zambra, Editura Curtea Veche, 2017. Traducere de Liliana Pleșa Iacob (asta-i literatură, dar cică personaj e un tată care-i spune fetiței lui povești adevărate despre copaci). (Luiza Vasiliu)

„Arborii sunt capabili să recunoască primejdia care îi amenință în cazul unor specii diferite de insecte. Saliva fiecărui tip de insectă este specifică și poate fi clasificată atât de bine, încât substanțele emanate cheamă ajutoarele care se aruncă asupra prăzii cu plăcere. De exemplu, ulmii și pinii cer ajutorul unor viespi mici. Acestea își depun ouăle în omizile care mănâncă frunze. Puii viespilor vor sfârși prin a devora omizile din interior, bucată cu bucată. O moarte nu tocmai plăcută. Astfel copacii sunt eliberați de paraziții sâcâitori și pot crește în voie mai departe.”

Aici poți să citești un fragment mai lung din carte. Sau te poți mărgini la bucata scurtă de mai jos.

Jurnalistul polonez Mariusz Szczygieł e un cehofil fervent care-a găsit în Cehia ceea ce locuitorii ei nu mai caută demult în Dumnezeu: un soi de mântuire. Fără să-și propună „un ghid de cultură cehă” sau „o carte obiectivă” – ceea ce-i iese perfect -, polonezul prezintă amănunțit și fragmentar ce l-a fascinat în ultimii zece ani în țara vecină cu-a lui.

Cartea, scrie el, „reprezintă însemnări din lecturile și întâlnirile cu oamenii pe care am vrut să‐i cunosc acolo.” Și a cunoscut personaje dintre cele mai fascinante: poetul și filosoful Ergon Bondy, una dintre figurile proeminente ale underground-ului ceh în perioada comunistă; celebrul fotograf Jan Saudek și peretele scorojit ce i-a servit drept fundal pentru atâtea și-atâtea nuduri onirice; vedeta de televiziune Halina Pawlowská, „cea mai amuzantă femeie din Cehia”, obsedată de corpolența ei; sau David Čern, autorul celebrei sculpturi cu omul la costum suspendat de-o bârnă de pe coperta cărții lui Szczygieł sau al „Pișăcioșilor” care se pișă pe Cehia.

Raiul pe pământ portretizează un popor pe care nu-l mai șochează nimic și care prețuiește bunăvoința întâmplătoare. Care, deși creează eroi - cum e „Dumnezeul cehilor”, portarul de hochei Dominik Hašek -, dezeroizează eroicul – cum se poate vedea într-o operă despre hochei de la Teatrul Național din Praga. Care nu iubește pateticul sau sublimul. Care se ferește să-și înmormânteze morții și nu suportă suferința. Care preferă să râdă și să-și ridiculizeze angoasele decât să creadă în Dumnezeu.

Szczygieł stăruie de altfel asupra ateismului autodeclarat al cehilor, care-i face pe unii dintre ei să creadă în tăcere și să-și amâne coming out-ul creștin din teama de-a nu fi respinși și care-a transformat Biserica într-o agenție de PR ce „caută cu disperare o portiță de scăpare, ca să nu dispară cu desărvârșire.” Chiar dacă au tot ce i-ar plăcea lui să aibă polonezii, jurnalistul pare să insinueze că cehilor le lipsește totuși ceva, ceva la care se înfrânează să apeleze atunci când au nevoie de sens: pe Dumnezeu.

Sugestie de lectură: În pat, toamna, când plouă, cu netul la îndemână, să poți da search după enciclopedia de personaje care apar în carte. (Ionuț Dulămiță)

„ Preotul Tomáš Halík, profesor, teolog, psiholog și sociolog face orice îi stă în puțință – cel puțin asta e impresia mea – ca din gura lui să nu iasă public niciun cuvânt de incriminare la adresa celor care critică Biserica.

Madonna a concertat la Praga; și a interpretat piesa Live to Tell atârnând de o cruce. Cardinalul Vlk a protestat vehement, în timp ce Halík, președintele Academiei Creștine Cehe, a încercat să‐l îmbuneze, spunând că uneori asemenea gesturi provocatoare pot duce la stimularea interesului pentru religie.

— Personal am botezat doi studenți, a spus el, care au devenit interesați de Biblie după ce au văzut The Last Temptation of Christ. Și doar acesta este un film condamnat de Biserică.”

Aici poți să citești un fragment din carte, pe care l-am publicat în avanpremieră.

Ce nu e cartea lui Ta-Nehisi Coates, cel mai titrat jurnalist care a scris despre administrația Obama pentru The Atlantic? Nu e un îndreptar despre cum să nu fii rasist. Nu e o carte care să menajeze sentimentele persoanelor care nu sunt de culoare – sau, cum îi numește autorul, „cei care au nevoie să creadă că sunt albi”. Nu e o istorie clinică a abuzurilor suferite de afroamericani de-a lungul secolelor de sclavie și a luptei pentru drepturi egale. Nu e un reportaj și nici o carte de memorii, în accepțiunea clasică a cuvântului. Nu e o glorificare a suferințelor persoanelor de culoare. Nu e o explicație a abuzurilor autorităților americane, care au ucis nevinovați, ducând astfel la nașterea mișcării Black Lives Matter. Nu e un elogiu și nu tratează perioada Obama drept vreun miracol al superbei democrații americane.

Ce e Între lume și mine? E un eseu scris de Coates sub forma unor scrisori către fiul său adolescent, marcat de uciderea lui Michael Brown, afroamerican, 18 ani, de către un polițist alb. E memorialistică fragmentată: despre copilăria și adolescența autorului pe străzile ghetourilor din Baltimore; apoi la universitatea Howard, cu o lungă tradiție neagră, Mecca unde Coates citește istorie și descoperă „negritudinea”. E elogiu adus lui Malcolm X, activist radical, ale cărui îndemnuri la acțiune, fie ea și violentă, se opuneau în epocă apelurilor la rezistență pasivă (și aservire, spune Coates) transmise de Martin Luther King Jr. comunității afroamericane. E reportaj din Paris, oraș care ajunge să-l fascineze pe Coates – odată ce-l descoperă, înțelege că lumea cosmopolită în care crește fiul său, Samori, e în multe feluri diferită de cea în care s-a dezvoltat el.

În primul rând, însă, Între lume și mine își plasează centrul de greutate exact în locul la care face aluzie titlul: în corpul de culoare. Corp înrobit, violat, agresat, dezmembrat, hipersexualizat și flagelat cu toate resursele „celor care au nevoie să creadă că sunt albi”, pentru a construi Visul. American, ai putea să subînțelegi – Coates scrie din Statele Unite ale Americii și pune schinguirea corpului de culoare pe seama ruperii de realitate pe care o implică Visul. Visătorii, scrie el, își vor ierta păcatul sclavagismului, al violențelor rasiale și al tuturor formelor de discriminare, pentru că, nu-i așa?, erau ocupați cu nobila urmărire a unui ideal. Ăsta pare să fie marele semnal de alarmă pe care-l trage autorul. Cei care visează își pierd luciditatea. Contactul cu lumea reală, cu atrocitățile, violența și subjugarea corpurilor „diferite”, e esențial. Cei care aleg să îl piardă, aleg să continue să-i condamne și pe cei „diferiți”.

A se consuma cu: I Am Not Your Negro (r. Raoul Peck), 2017. Un documentar care pornește de la cele 30 de pagini care au supraviețuit din proiectul de roman despre Malcolm X, Martin Luther King Jr. și Medgar Evers - Remember This House, al scriitorului de culoare James Baldwin. Cei trei activiști contemporani, cu filosofii diferite despre rasă și revoluție, au sfârșit sub gloanțele poliției, iar Peck ia paginile rămase din proiectul lui Baldwin, le pune pe vocea lui Samuel L. Jackson și le ilustrează cu interviuri și imagini-document din epocă, dar și cu episoade din istoria mișcării Black Lives Matter și cu chipurile persoanelor de culoare ucise cu brutalitate de poliția americană în ultimii ani. Toni Morrison a scris despre Coates: „M-am întrebat de multe ori cine ar putea umple vidul intelectual lăsat în urmă de moartea lui James Baldwin. Acum sunt sigură că este Ta-Nehisi Coates.”