0. Noii securişti nu sunt nici mai inteligenţi, nici mai puţin ticăloşi decât cei dinaintea Revoluţiei. Au, doar, mai puţină putere – într-o Românie poliţienească, deocamdată, doar prin organele sale de represiune (oricine a avut vreodată de-a face cu Jandarmeria română ştie despre ce vorbesc). Un lucru trebuie să ne fie clar: actuala tentativă de impunere, dincolo de orice scrupul privind constituţionalitatea, legile supravegherii n-are nici o legătură cu ameninţările teroriste, nici cu pericolele la adresa siguranţei naţionale. Avem de-a face, pur şi simplu, cu voinţa-de-putere a noilor securişti şi cu poveştile pe care aceştia, prin numeroasele canale şi persoane pe care le controlează, ni le îndrugă pentru a obţine această putere.

1. România actuală e un stat profund corupt, condus de o clasă politică lipsită de orice credibilitate; mai ales acum, că oamenii au realizat masiv asta şi au început să-şi apere drepturile, soluţia pentru a nu pierde controlul are două componente:

a. Distrugerea din interior a echilibrului puterilor în stat – scoaterea “din joc” a judecătorului, mai precis a mandatului eliberat de acesta pentru supraveghere va lăsa cetăţenii lipsiţi de apărare în faţa binomului legislativ-executiv, întărit de presiunea organelor de supraveghere şi intervenţiile tot mai brutale ale poliţiei de toate felurile. “Decidenţii” îşi votează, pe de o parte, legi care îi scot din rândul cetăţenilor protejându-i împotriva anchetelor şi condamnărilor penale; pe de altă parte, ei sesizează avantajul excepţional al unui sistem legislativ care operează cu prezumţia de vinovăţie: fireşte, nu fiecare cetăţean va fi azvârlit în puşcărie, dar nu strică să ai oricând la îndemână lucruri cu care să închizi gura oricărui personaj deranjant.

b. Creşterea radicală a nivelului de suspiciune şi delaţiune în interiorul populaţiei largi. Crearea, întreţinerea şi intensificarea unui climat de frică – iniţial frică de terorism, iar ulterior, după ce această perdea de fum îşi va fi făcut efectul şi supravegherea va fi fost instituită, frică de cel de lângă tine, frică de ofiţerii a 7 servicii şi 3 ministere, frică – în cele din urmă – de propriile tale cuvinte şi fapte, de modul cum ar putea fi ele instrumentate împotriva ta.

2. SRI, SIE şi celelalte servicii par a fi tot mai puţin interesate (dacă or fi fost vreodată) de protejarea intereselor României şi evoluează spre statutul de poliţie politică. Există chiar o concurenţă tot mai evidentă între acestea – ultima perioadă electorală a fost mai mult decât grăitoare în acest sens. Ne-supuse nici unui fel de control real, aceste organizaţii au devenit tot atâtea sisteme stat-în-stat, care urmăresc scopuri şi desfăşoară activităţi pur şi simplu opace. Despre grozăvia devianţei de la ‘apărarea interesului naţional’ a acestor servicii ne dăm seama doar când câte un formator de opinie sau chiar decident (un jurnalist de prim-plan, un prim-ministru în funcţie etc. etc.) se dovedesc a fi aparţinut acestor organizaţii – al cărui rol, nu trebuie să uităm, este să adune informaţii şi nu să influenţeze viaţa publică. Sau când câte un director al SRI îi absolvă, în declaraţii oficiale, de orice suspiciune de corupţie pe politicieni, acuzându-i în schimb de extremism, eco-anarhism şi intenţii violente pe protestatarii Roşiei Montane (aici).

3. Virulenţa şi masivitatea atacului (“lobby”-ului) mediatic desfăşurat de servicii în aceste zile ar trebui să-i trezească oricărui cetăţean lucid un sentiment de frică. Lucrează din plin pentru SRI & Comp. agenţii de presă (în primul rând hotnews, Mediafax), televiziuni (de pe ambele părţi ale baricadei politice: B1, dar şi România TV, în tot mai mare măsură şi Realitatea), publicaţii (dintre care cele mai lipsite de măsură, decenţă, inteligenţă sunt Evenimentul Zilei şi DC News), persoane publice (consilierul prezidenţial Mihai Răzvan Ungureanu; şeful deputaţilor, Valeriu Zgonea; procurorul şef Tiberiu Niţu etc.) şi chiar ONG-uri (Asociaţia pentru Implementarea [!!] Democraţiei a lui Alexandru Cumpănaşu, sindicatele în numele cărora vorbeşte neautorizat un Marius Nistor etc.). Pe cât de mare şi autentică e îngrijorarea societăţii civile, pe atât de puternic e efortul tuturor celor menţionaţi/ menţionate de a face cât-de-cât credibile legile supravegherii. În istoria recentă a României, o astfel de presiune generalizată s-a mai întâmplat o singură dată: în toamna 2013, legat de Proiectul Roşia Montana.

4. Serviciul Român de Dezinformare (Tromboane, Gogoşi, Minciunele); Serviciul de Instrumentalizare a evenimentelor Externe; Ministerul Apăsării Naţionale etc. etc. – aşa ar trebui să sune, pentru a fi judicioase, numele multora dintre instituţiile care încearcă astăzi să confişte România. Mai precis, să confişte viaţa civilă a cetăţenilor ei. Conform articolului 17 din Legea Securităţii (da, iată un act ratat extrem de elocvent) Cibernetice, provider-ii de internet vor trebui să “acorde sprijinul necesar” la “solicitarea motivată” a nu mai puţin de 9 astfel organizaţii, permiţând “accesul reprezentanţilor desemnaţi la datele deţinute relevante în contextul solicitării”, fără nici o vorbuliţă despre mandat de supraveghere, putere judecătorească etc. Cu alte cuvinte, acest articol are prevederi mult mai grave decât cele ale legilor deja declarate neconstituţionale în România. Cum e posibilă o asemenea aberaţie? riscăm să ne întrebăm, dar asta ar însemna să ne furăm singuri căciula. Întrebarea nu e cum poate fi cineva într-atât de neinteligent încât să nu înţeleagă ce i se spune, româneşte, clar, în mod repetat de către cel mai important organ de control al legislaţiei din România. Pentru că din punctul de vedere al noilor securişti aceasta nu e şi n-a fost niciodată o discuţie pe fond (drepturi individuale, securitate naţională etc.), ci de la început o luptă retorică pentru putere.

5. Formele pe care le iau manipularea şi minciuna sunt dintre cele mai variate. Avem articole de presă care cad sub orice limită a ridicolului (Panică pe aeroportul din Cluj! Ameninţare cu bombă. A intervenit SRI). Avem un George Maior care ne cere să fim recunoscători faţă de SRI pentru că a dejucat ţ-şpe atentate, despre care fireşte că nu are voie să ne spună nici un cuvânt suplimentar . Avem un institut de sondare, IRES al clujeanului Dâncu, care după ce ne-a spus tuturor cât de mult iubim Gold Corporation,ne asigură că astăzi cea mai mare temere a românilor e cea de un război în regiune (că întrebarea a fost pusă în perspectiva următorilor 25 de ani şi că în ciuda insistenţei intervievatorilor doar 39% dintre respondenţi au căzut în plasă… sunt informaţii de fundal, doar-doar or rămâne neobservate). Avem un procuror general al României care conform fişei postului nu are absolut nici o atribuţie în domeniu, dar care ne anunţă sentenţios că avem de ales nici mai mult, nici mai puţin decât între dreptul la secretul corespondenţei şi dreptul la viaţă. Avem o vizită la Bucureşti a Victoriei Nuland, după care toată presa noastră începe să scrie despre dorinţa USA ca legile supravegherii să fie rapid adoptate şi implementate – în absenţa oricărei informaţii oficiale în acest sens. (Spre deosebire însă de cazul Geoană, în care Ambasada lor s-a grăbit să dezmintă consimţământul la debarcarea lui Ponta, aici Statele Unite tac mâlc. E o politică veche şi tipică a agenţiilor şi a statului american, it’s called deniability.) Avem, în fine, în fiecare seară la ora de maximă audienţă talk-show-uri pe principalele televiziuni, de cele mai multe ori cu invitaţi dedicaţi ridicării-în-slăvi a acestor legi sau, mai rău, hotărâţi să afirme – indiferent de bine, rău, Constituţie etc. – inevitabilitatea adoptării lor.

6. Decizia Curţii Constituţionale* va fi crucială. Vom afla, în primul rând, dacă presiunea politică, despre care putem fi siguri că a fost pusă asupra judecătorilor în mult mai mare măsură decât asupra societăţii, poate fi mai puternică decât Legea noastră fundamentală şi drepturile garantate de ea. Dacă Legea Securităţii Cibernetice (una, aşa cum am spus, mai gravă în prevederi decât toate cele de până acum) pică la CCR, ar fi pe de o parte un semn de normalitate, pe de alta o palmă, a treia, cum nu se poate mai dureroasă, dată noilor securişti. Dacă legea trece, va fi semnul sigur că ne îndreptăm vertiginos spre o catastrofă a drepturilor cetăţeneşti şi un colaps al democraţiei – spre un Stat nu doar poliţienesc, ci şi securistic în cel mai puternic sens al cuvântului.

7. Sarcina noastră, a tuturor celor care vor să-şi păstreze drepturile proprii şi să le apere pe ale concetăţenilor, nu se schimbă de mâine* încolo. Dar mâine va fi o bătălie extrem, extrem de importantă, simptomatică pentru starea actuală, pentru ierarhia actuală a forţelor din acest război.

Notă: textul a fost publicat pe 20 ianuarie și pe activewatch.ro.

Cornel Vîlcu este cadru universitar la Facultatea de Litere, Universitatea Babeș-Bolyai, din Cluj, și activist civic