Politica și capitalismul formează cu teologia un vechi ménage à trois de succes. Amintesc aici doar teza lui Carl Schmitt din Teologia politică potrivit căreia „toate conceptele semnificative ale teoriei moderne a statului sunt concepte teologice secularizate”; sau cunoscuta teorie a lui Max Weber privind nașterea capitalismului din spiritul protestant. În fine, cine este interesat de astfel de discuții poate citi cu maxim folos cărțile lui Giorgio Agamben din seria Homo Sacer, traduse de Alex Cistelecan la editurile clujene Idea și Tact.

Cartea lui Alexandru Racu, Apostolatul antisocial. Teologie și neoliberalism în România postcomunistă, apărută recent la Tact, se ocupă de o serie de intelectuali români mai mult sau mai puțin notorii din ultimele două decenii și ceva: Horia-Roman Patapievici, Ioan I. Ică jr., Teodor Baconschi, Mihail Neamțu și Radu Preda. Ceea ce îi unește este background-ul creștin (mai precis ortodox) și împărtășirea unor valori politice și economice de dreapta (mai precis credința în neoliberalism – stat minimal, politici de austeritate etc. etc.).

Una dintre calitățile forte ale cărții lui Racu stă în faptul că autorul cunoaște foarte bine bibliografia ambelor domenii – teologie și politică/ economie. Revendicându-se de la stânga, Racu se prezintă în același timp drept creștin ortodox. Asta îi permite, pe de o parte, să îl știe pe Marx din doască-n doască, iar pe de alta să citeze nonșalant din te miri ce popi și papi. Combinația nu este inexistentă pe partea zonei de stânga, dar nici foarte curentă – sincer, nu mi l-aș închipui pe Costi Rogozanu scufundat în Ioan Gură de Aur sau în gândirea teologului Constantin Coman („părintele Coman”, cum îi zice Racu, bun credincios cum este).

Deci Alexandru Racu se autodistribuie într-un rol ideal atunci când scrie Apostolatul social. Lucrarea sa nu este chiar de pionierat (îmi amintesc câteva texte pătrunzătoare și amuzante de Dan Ungureanu despre asocierea improbabilă dintre libertarienii de la Institutul Ludwig von Mises România și scrierile Sfinților Părinți), dar este cea mai amplă și mai sistematică de până acum.

O primă parte îi introduce în contextul problemei pe cei neduși la biserică. Aici Racu trece în revistă sursele scripturistice și patristice ale compatibilității dintre Hristos și bani/ averi; pe scurt, nici Ioan Gură de Aur, în ciuda numelui, nici Vasile cel Mare, nici alții nu păreau să vadă vreo compatibilitate; ba chiar Sfântul Ioan cel Milostiv al Alexandriei, „poate cel mai mare erou al Răsăritului creștin în materie de acțiune caritabilă”, zicea de-a dreptul că cine fură de la bogați pentru a da la săraci „nu ar face niciun rău”. De asemenea, este conspectată avizat bogata doctrină socială a catolicismului (Benedict al XVI-lea, Ioan Paul al II-lea, Francisc I ș.a.), precum și lipsa unei doctrine sociale a ortodoxismului („Deși există, la nivel individual, autori ortodocși care au exprimat poziţii pe teme sociale, nu există documente cu statut oficial de acest gen redactate la nivel sinodal în cadrul Bisericii Ortodoxe Române sau al altor biserici locale, excepţie făcând demersurile desfășurate în această direcţie, la începutul acestui mileniu, de către Biserica Ortodoxă Rusă”). Tocmai această inegalitate evidentă între catolici și ortodocși în ce privește fundamentarea doctrinară a preocupărilor sociale (dincolo de practica filantropică, capitol la care ortodocșii au mai mișcat totuși câte ceva) i-a împins pe intelectualii din România preocupați de reconectarea politicii la teologie să caute luminița de la capătul tunelului în vest, și nu printre terfeloagele teologilor băștinași. Cu ce rezultate s-a produs această nouă încercare de import spiritual, Racu o arată, vai, prea bine (și, nota bene, o face fără să cadă în partizanat ortodox).