Jeg ved, at jeg aldrig rigtigt vil være i stand til rigtigt at forstå pædofili. Men jeg tror til gengæld, at jeg - og alle andre - bliver nødt til at gøre et forsøg.

Og hvad skulle det så gøre godt for, vil de fleste sikkert spørge. Og mit svar er: Så færrest muligt bliver ofre for pædofili.

Forestil dig, at det eneste du tænder på, er noget som du aldrig nogensinde vil kunne udleve. At du aldrig kunne fortælle nogen om det, fordi du er så fyldt med skam, og fordi du ved, at der aldrig vil være nogen, der vil acceptere dig. Alle – inklusiv dig selv – ser dig som perverteret, klam og syg i hovedet. Og du er ved at koge over af frustration, frustration over din identitet, din seksualitet og dit liv. Måske i en sådan grad, at du fantaserer om at gøre nogen fortræd.

Pædofili er et følsomt emne, hvis ikke det største tabu i dagens samfund. Tanken om at nogen kan have en romantisk eller seksuel tiltrækning til børn, er mildest talt afskyvækkende for de fleste af os. Men spørgsmålet er, om vores afsky over pædofili overhovedet hænger sammen med, hvad der burde betyde noget: At undgå seksuelle overgreb på børn.

Lad os lige få en ting på det rene først. Pædofili og seksuelle overgreb på børn er to forskellige ting. Mange pædofile begår aldrig nogensinde overgreb på børn. Og de fleste, der begår overgreb på børn, kan ikke diagnoticeres som pædofile.

Jeg læste en artikel i Information i oktober sidste år, som satte tankerne i gang hos mig. Artikel omhandlede tjekkiske Daniel på 25 år, der var pædofil, men som aldrig havde begået et overgreb på et barn. Han skammede sig dybt over at være pædofil, og prøvede at finde på måder at leve med sin seksualitet på uden at skade andre.

Mine følelser over hans beretning var en blanding af afsky – for hvordan fanden kan han forelske sig i et lille barn? – og frustration på Daniels vegne. En frustration over, at han skal leve et liv af skam og forvirring og for altid leve i samfundets skygge – for noget, som han ikke selv har kontrol over.

Der er en fælles anerkendelse i samfundet af, at pædofili er en grufuld sygdom, der skal pakkes væk – ja endda kureres, som man forsøger at gøre i Sverige. Vi ser med foragt på de mennesker, der styrer deres seksuelle impulser med animeret børneporno, dukker eller sexlitteratur. Men giver det overhovedet mening?

For er vi ikke for længst kommet til den erkendelse, at seksualitet, der afviger fra normen, ikke er noget, som den enkelte har kontrol over – eller som overhovedet er en sindslidelse?

Hvordan adskiller den type behandling, man i dag forsøger på nutidens pædofile, sig fra hormonbehandlingen og kastrationen af forrige århundredes homoseksualitet? Og ligesom det ikke dengang gjorde andet end at fjerne homoseksualitet fra det offentlige øje og lade det fortsætte, hvor læger og ordensmagten ikke fulgte med, hvorfor tror vi så nu, at det virker med pædofile? Hvorfor tror vi, at en undertrykkelse af pædofiles seksuelle behov medfører færre seksuelle overgreb mod børn?

Èn ting er i hvert fald klart: Enten anerkender vi, at vores seksualitet er prædefineret – altså noget vi ikke selv har kontrol over – eller også mener vi, at seksuelle afvigelser er psykiske sygdomme, der kan og bør behandles. Og anerkender vi pædofili som en seksualitet, så må det også følge, at det ikke er noget, man kan fjerne eller kurere – det er noget man må lære at leve med.

Spørgsmålet er så, om tabuiseringen af pædofili og forsøgene på at undertrykke en medfødt seksualitet – både fra samfundets side, men også hos den enkelte pædofile – ikke kun skaber seksuel frustration, og måske derfor også bidrager til flere seksuelle overgreb på børn? Hvis det ikke var for vores egen afsky overfor den uskadelige udlevelse af pædofili – altså den animerede børneporno, dukker eller sexlitteratur, som man ønsker forbudt – så kunne vi måske bidrage til at hjælpe de pædofile. Gøre det lettere for dem at søge hjælp til at forstå og leve med deres egen seksualitet. Og gøre det lettere for dem at udleve dem uden at det skal gå ud over nogen børn.

Det her er emne er svært. Det er kort sagt umuligt at diskutere. Men vi burde gøre det. Dels for at give de pædofile et bedre liv (husk på, de er ikke selv skyld i deres seksualitet!). Ingen ved, hvor mange pædofile der er i Danmark, men forskellige kilder anslår 10.000 og 20.000.

Vigtigst af alt er selvsagt børnene, og at de ikke bliver ofre.

Kan en aftabuisering, debat og oplysning bidrage til, at bare én pædofil kan håndtere og bearbejde sin seksualitet uden at skade et barn, så er det værd for os som samfund at se vores afsky i øjnene, og prøve at forstå og hjælpe i stedet for kun at dømme.