De har alle en fortid sammen. De tre kvinder som i disse dage pryder Enhedslistens valgplakater. I starten af 00’erne sad Johanne Schmidt-Nielsen, Pernille Skipper og Stine Brix i ledelsen af Danske Gymnasieelevers Sammenslutning (mens et fjerde folketingsmedlem, uddannelsesordfører, Rosa Lund, var formand for DGS fra 2006 til 2007).

Hvis DGS – som netop er fyldt 50 – har været »Danmarks vigtigste træningscenter for demokratisk praksis«, som det hedder i en ny jubilæumsbog Er lyset for de lærde blot, så har elevbevægelsen det seneste årti dog mest været det for Enhedslisten.

»Man kan ikke undervurdere den erfaring, det giver, som ung at sidde med ansvar for en organisation, hvor man skal koordinere landsmøder, lave budgetter og mediestrategier, tage ud og tale på gymnasier – og få betalt regningerne for telefon og internet,« siger Johanne Schmidt-Nielsen som var næstformand i DGS fra 2002 til 2003.

»DGS har været kendetegnet ved et gåpåmod og en fandenivoldskhed og tro på, at selvfølgelig kan vi forandre og lave tingene om. Det handler bare om at gøre det. Det med at det ikke kan lade sig gøre, det er der ikke noget af.«

I jubilæumsbogen forklarer Bjørn Hansen, uddannelseschef i tænketanken Cevea og DGS-formand fra 2001 til 2002, at der var en tro på, at man kunne gøre noget, hvis man blot var tilstrækkelig mange.

»Den naivitet og til tider arrogance, som DGS indprenter i generationer år efter år, er måske i virkeligheden DGS’s største bidrag i en tid, hvor myten om at det alligevel ikke nytter at gøre noget, er blandt de største trusler mod vores demokrati,« skriver Bjørn Hansen.

Johanne Schmidt-Nielsen og den såkaldte DGS-generation i Enhedslisten lærte, at folk skal med, for at det faktisk også kan lade sig gøre.

Generationen af unge aktivister havde tidligere set stort på, hvad andre mente om deres aktioner, hvis de ellers blot selv mente at have ret. Det var ikke længere nok.

DGS-generationen havde agiteret og mobiliseret til velfærdsdemonstrationer og gymnasiebesættelser og set, at aktiviteterne kunne påvirke politikerne. Det virkede.

Pernille Skipper, som sad i DGS’s bestyrelse fra 2001 til 2004, fortæller, at de oplevede en langt større opbakning til Enhedslistens synspunkter blandt deres jævnaldrende studiekammerater end partiets magre opbakning i meningsmålingerne og ved folketingsvalgene i 2005 og 07.

»Der var noget potentiale blandt unge mennesker, som Enhedslisten ikke udnyttede. I den tid blev der talt om generation fucked up som ikke var engageret i samfundet. Men vi oplevede det modsatte i DGS. Vi kunne engagere de unge til strejker og demonstrationer ud over gymnasierne. Det tog vi med os og ind i Enhedslisten,« siger Pernille Skipper.

Kaffekopundersøgelsen

Det var da også en femte DGS’er og tidligere formand fra 2002 til 2003, nemlig Rasmus Meyer Frederiksen, som efter valgnederlaget i 2007 tog initiativ til den første egentlige vælgerundersøgelse i Enhedslisten.

20 personer, med forskellig baggrund, blev bedt om at drikke en kop kaffe og fortælle, hvorfor de ikke havde stemt på Liste Ø. Beskeden fra de interviewede lød, at Enhedslisten nok havde sin berettigelse, men at partiet ikke lige var noget for dem selv.

Konklusionerne på kaffekopundersøgelsen fik Enhedslisten til at bede et analyseinstitut om at lave en egentlig kvantitativ undersøgelse af vælgernes holdninger til partiet, hvilket gav fornyet håb oven på det dårlige valgresultat. I vælgerundersøgelsen svarede 10 procent nemlig, at de havde overvejet at stemme på Enhedslisten. Potentialet var der. Hvis bare barriererne kunne nedbrydes.

Johanne Schmidt-Nielsen, der skulle blive personificeringen af Enhedslistens fornyelse de efterfølgende år, lærte i DGS, at fordomme nogle gange kan forhindre budskabet i at trænge igennem.

»Jeg blev altid sendt til Jylland for at overbevise skeptiske gymnasier, som mente at DGS var ræverøde, og at strejker og demonstrationer var noget pjat. Det kunne ikke nytte at sende en københavner, lød argumentet. Så var det mig som skulle tage derover, fordi jeg ikke havde nogen piercinger og talte sådan lidt fynsk og var velklædt. Det gik også for det meste, så de meldte sig ind.«

Modsat SF som i en periode i 00’erne også husede en række DGS-formænd og kvinder i sin ledelse, holdt Enhedslisten dog fast på sine DGS’ere og de på partiet. I dag har Thor Möger Pedersen (DGS-formand fra 2004 til 2005), Nanna Westerby (2003 til 2004), Kasper Bjerring Søby Jensen (2000 til 20o1) samt Rasmus Meyer Frederiksen (der efterfølgende meldte sig ud af Enhedslisten) alle forladt SF.

Knud Holt Nielsen, der som historiker har forsket i elev- og studenterbevægelsen og er medforfatter til Er lyset for de lærde blot, mener, at der er flere forklaringerne på, at det gik forskelligt for DGS’erne i de to partier på venstrefløjen.

»Forudsætningen er jo, at et parti vil give plads til dem, hvilket Enhedslisten gjorde i 00’erne, samtidig med at partiet voksede, hvilket selvfølgelig gjorde, at de så også kunne blive valgt. Og i modsætning til SF, hvor Thor Möger Pedersen og hans generation af DGS’ere nok på mange måder ville trække partiet væk fra traditionelle politiske kerneopfattelser, så har Johanne Schmidt-Nielsen og hendes generation politisk været mere i sync med udbredte grundholdninger i Enhedslisten, så her har det mere været et spørgsmål om en kulturrevolution,« siger Knud Holt Nielsen.

Pernille Skipper beskriver i dag partier som »supertankere« som det på godt og ondt tager tid at ændre modsat elevbevægelser som DGS, hvor ledelsen naturligt udskiftes hurtigt.

»Nogle gange drømmer man sig tilbage til en organisation, hvor man kan træffe hurtige beslutninger og afprøve nye ting – og nogle gange lykkes de og andre gange ikke. Det er ikke helt så nemt i partier. Men til gengæld er beslutningerne jo så også lidt mere velovervejede i et parti, og det kikser færre gange.«