Danske Bank har i det skjulte sendt store beløb til partierne på højrefløjen. Efter hvidvaskeskandalen er det på tide, partierne lægger kortene på bordet.



Sagen om Danske Banks medvirken til omfattende økonomisk kriminalitet buldrer videre. En lang række landes myndigheder undersøger banken. Og sagen truer med at underminere troværdigheden til hele den danske finanssektor – og dermed i sidste ende den danske økonomi.



At der er brug for en grundig oprydning i finanssektoren, er efterhånden åbenlyst for enhver. Det er ikke gavnligt for noget samfund, at have banker der er blevet så store, at de uden risiko kan skalte og valte som de vil.



Men samtidig er vi nødt til at spørge os selv: hvordan har det kunnet lade sig gøre, at vi er endt der hvor vi er?

Hvordan kunne Danske Bank få lov til at vokse sig til en nærmest monopollignende størrelse? Hvordan kunne banken sikre sig enorme skatteyderbetalte redningspakker skræddersyet til netop Danske Bank? Og hvordan kan det gå til at banken – efter at være blevet reddet af danskerne – gør sig skyldig i historiens største hvidvask-skandale, uden at der bliver grebet ind fra myndighedernes side?

For spørgsmålet må melde sig: Er der på den ene eller anden måde en sammenhæng mellem denne laden stå til, og så det faktum, at Danske Bank har haft tætte forbindelser på politisk niveau?

Bankens ledelse og direktion har bevæget sig hjemmevant i det øverste lag af samfundet. Og ikke mindst haft stærke forbindelser og netværk til partier og politiske beslutningstagere.



Meget af det er sket i det gedulgte, men vi ved alligevel en række ting om bankens politiske forbindelser:



I de samme år som hvidvask-skandalen stod på, er der strømmet store summer fra Danske Bank til de politiske partier på højrefløjen. Ved folketingsvalget i 2011 – højdepunktet for hvidvask-skandalen – sendte banken 500.000 danske kroner i partistøtte til Venstre, De Konservative, Dansk Folkeparti, Liberal Alliance og De Radikale.

Pengene blev kanaliseret igennem en såkaldt pengeklub under navnet 'Finanssektorens Forening til Støtte af et Sundt og Konkurrencedygtigt Erhvervsliv'.

På den måde blev lovgivningen om åbenhed om partistøtte omgået. Man kan således ikke se i et eneste af partiernes regnskaber, at de modtog penge fra Danske Bank. Helt bevidst har man altså spekuleret i, hvordan de kunne skjule den massive partistøtte, selvom det år for år udløste international kritik fra Europarådets antikorruptionsenhed.

Også ved valget i 2007 – det år hvidvaskeskandalen tog sin begyndelse – modtog højrefløjen over 2 millioner kroner fra bankernes pengeklub. Men det kan ikke afdækkes hvor mange af dem der kom fra Danske Bank.



De politiske forbindelser har også taget andre former end den direkte pengestøtte til partierne. Et enkelt eksempel er den tidligere Konservative formand Bendt Bendtsen, der fungerede som Erhvervsminister med ansvar for bankområdet i perioden 2005 til 2008 – altså de år hvor hvidvaskeskandalen tog sin begyndelse.

Efter tiden som erhvervsminister blev samme Bendtsen medlem af Danske Banks Advisory Board og repræsentantskab. Ligesom han fik en bestyrelsespost i en anden Mærsk-ejet virksomhed.



Alt dette er selvfølgelig ikke i sig selv bevis for, at partier og politikere er blevet påvirket til at give Danske Bank længere snor og ikke har grebet ind overfor banken i tide. Men alene det at mistanken findes, er et problem for vores demokrati. Og det mindste borgerne kan forvente, er, at de får fuld indsigt i de forbindelser, der har eksisteret mellem de politiske partier og ledelsen i Danske Bank.



Derfor er min opfordring til højrefløjens partier klar: Fortæl hvad I år for år har modtaget i økonomisk eller anden støtte fra Danske Bank. Og oplys om alle andre relationer fra jeres partier og politiske ledelser til Danske Bank.



Læg kortene på bordet. Det skylder I danskerne. Så kan de selv vurdere, om de mener der er en sammenhæng mellem de politiske forbindelser og den særstilling og særbehandling som Danske Bank øjensynligt har nydt godt af igennem mange år.