Gæld er blevet en stadig vigtigere del af vores liv. Vi gældsætter os for stadig flere ting, landmænd kæmper med enorm gældsætning, flere europæiske stater segner under gældsbyrden, boligejere gældsætter sig med løftet om boligen som en idiotsikker investering. Og nu kommer regeringens forslag om at omlægge dele af SU’en til studielån. Argumentet herfor er balance på statsbudgettet og ønsket om at bruge pengene på andre ting. Men der er også andre ting på spil i denne forholdsvis lille omlægning.

Ting, der sammen med andre lignende omlægninger peger frem imod et andet samfund end det, vi kender nu. Et samfund, hvor folk i stigende grad finansierer egen velfærd, pension, arbejdsløshedsunderstøttelse, sygdom og uddannelse. Ting, der tidligere blev finansieret kollektivt, bliver nu privatiseret. Risici, der tidligere blev afbødet, afværget og håndteret af fællesskabet, bliver nu i stigende grad pålagt individet selv i det, vi kunne kalde for selvrisikosamfundet.

Gæld kiler sig ind imellem folks og politikeres forventninger til vækst og velstand og de aktuelle realiteter. Som den engelske samfundsforsker Colin Crouch skriver i sin bog ’The Strange Non-Death of Neoliberalism’, var en af de kræfter, der reddede neoliberalismen fra manglende positive resultater og mærkbare negative effekter »væksten i kreditmarkeder for fattige og folk med middelindkomst«.