De siger, de kæmper mod had og intolerance. Men ingen hader så manisk som journalister i flok.

Der skal som bekendt ikke så meget til at begejstre dagbladet Politiken. Dagen efter at det blev meddelt, at den 26-årige Isabella Arendt overtager Kristendemokraternes valgkamp, bekendtgjorde chefredaktør Christian Jensen i en leder, at det nye ansigt var som »sendt fra himlen«. Godt nok bryder missionsmanden sig ikke om hendes ”livssyn” – hvad det så end er – men han beundrer hende for at give stemme til noget, han kalder ”borgerlig humanisme”. Det må være et eller andet a la Hans Gammeltoft-Hansen, Mimi Jakobsen, Jens Rohde eller Søren Pind.

Humanisterne bliver flere og flere, men er fanget i et spejlkabinet, hvor de kun kan se sig selv. Når herredets mest højlydt kulturradikale organ styres af religiøse metaforer og humørsvingninger som en teenager, følger flokken med. Talrigt, opvakt og evigt fordømmende.

Det er slut med at sætte ting til debat eller dele sig efter anskuelse, for der er kun én verdensanskuelse. Humanismen har lagt sig som en dyne over de magtfulde, kloge og anstændige, som efterhånden ikke laver andet end at mime hinanden i tale, jura, politik, teater, på skrift og tv. Man kan udtrykke det sådan, at det modernistiske avantgarde-begreb, som vi kender bedst fra kunstens verden, er helt og aldeles udtømt i kultur, politik og underholdning.

I dag bliver selv det mest overfladiske indtryk eller udtryk omfavnet øjeblikkeligt, hvis det imiterer noget vedtaget godt. I enhver debat står der en humanist klar til at kramme en anden humanist. Ingen er længere foran eller på kant med noget, alt favnes af en indforstået enighed, hvor det gerne er nok at være ung, kvinde, ”humanist”, komme fra en ghetto eller ”tænke ud af boksen”. Når nogen så akkurat drister sig til sidstnævnte, er han nazist. I stedet kalder missionshuset: Send os noget fra himlen, et tegn, en genopstandelse. Nu!

Det var som bekendt den tysk-jødiske filosof Karl Löwith, der for 70 år siden påpegede, at alle moderne historiefilosofier – og politiske ideologier – er sekulariserede udgaver af religiøse forestillinger. Det menneskelige behov for åndelig gratifikation er evigt. Hvis vi ikke kan komme i himlen, vil vi som minimum have himlen ned på jorden. Derfor må ”vi” tage ansvar for at styre nutiden hen imod et progressivt og endeligt mål, såsom at ”redde” klimaet, de universelle menneskerettigheder eller Danmark fra fremmedhad og racisme. Opmærksomme iagttagere vil for længst have opdaget, at sådan taler Christiansborg i kor med DR, TV 2, Politiken og Gyldendal. Uden en progressiv redningsmission mangler de simpelthen en højere mening.

Meget kan man sige, men historien har næppe sådan én. Mening og skæbne er egenskaber, vi tillægger historien, når vi er holdt op med at studere den, sådan som Martin A. Hansen var så brutal at minde os om. Derfor kan der sagtens være mening i vores tilværelse, den er bare konkret og personlig.

Det samme gør sig gældende i den verserende valgkamp. To blokke med næsten identiske varer kæmper med statsministerens sigende ord om, hvem der skal stå i spidsen for Danmark, dvs. om, hvilke navne der skal stå på bordkortene hos dronningen. Vi kunne med andre ord nøjes med at trække lod, ligesom den mest opportune udgang rigtignok ville være en regering bestående af de to partier, der konkurrerer om at bestikke deres vælgere mest. Af samme grund kommer ægteskabet næppe i stand. Sosserne fryder sig for meget over Venstres tilbagegang til at kunne danne regering med fjenden. Som antydet: Valgets indre logik er konkret og personlig.

Og så alligevel ikke. For ”Journalistisk Venstreparti” har nok en gang held med at præsentere valget som et mellem de gode og de onde. De fleste aktører er end ikke klar over, at det er, hvad deres vinkling og valg af historier udspringer af. De gør jo bare, hvad der forventes af dem, og høster derfor kollegial og humanistisk anerkendelse. Selv om dansk politik handler om bestikkelse, præsenteres valget eskatologisk af de offentligt finansierede mainstreammedier og deres private klakører. Det er religion og hellig uvidenhed forklædt som politik.

Hvordan taler man med sit barn om Rasmus Paludan, spørger en karakteristisk artikel i Kristeligt Dagblad. Djævelen har fået et navn, og djævleuddrivelsen er i fuld gang i den fjerde, femte og sjette statsmagt udstyret med tastaturer, mikrofoner og kameraer. De siger, de kæmper mod had og intolerance. Men ingen hader så manisk som journalister i flok.