»I mine øjne står vi over for et decideret ragnarok-scenario.« Ordene var Dansk Flygtningehjælps generalsekretær, Andreas Kamms, da han skulle vurdere konsekvenserne af en fortsat folkevandring til Europa.

Ragnarok, altså. Det var nyt fra den kant og kunne altså ikke blot affærdiges som endnu en alarmerende udmelding fra højrefløjen. Kamm fortsatte: »Vi kan ikke være forpligtet til at ødelægge vores eget samfund. Vi må stoppe før det, hvis vi overhovedet kan.«

Advarslen skal tages meget alvorligt, for ragnarok er som bekendt en alvorlig sag, især når vi har så meget godt at miste. Danmark er nemlig et mirakel af et velfungerende samfund, og jeg tror ganske enkelt ikke, at folk har indset, hvor godt vi har det – og hvor slemt vi kan få det. Tillid, tryghed, lykke, velstand og frihed er kerneværdier, som i den kombination næppe fås bedre noget sted på kloden eller nogensinde i historien.

Pointen er nu, at det tager hundredvis af år at opbygge den slags samfund, men det kan ødelægges på meget få år. I dag trues vi af folkevandringen og den opsplitning, den medfører. Mistillid, fjendtlighed og spændinger mellem grupper vil træde i stedet for den fordragelighed, vi har taget for givet. De få, der har råd, vil barrikadere sig i gated communities, disse dystre symboler på samfund i forfald.

Det gode samfund som det danske og de europæiske kan ikke trylles frem. De forudsætter opfyldelsen af nogle helt særlige betingelser. Som jeg skriver i min seneste bog, »Fortællingen om fredens Europa«, er det etableringen af kulturelt homogene nationalstater, der har skabt fred og stabilitet i Europa i efterkrigstiden.

Med nationalstaterne – hver nation, hvert folk, sin egen stat – sikres freden udadtil. Nationalstaterne løser problemerne med løsrivelsesbevægelser og grænsestridigheder. Men også indadtil sikres freden: Der opstår sammenhængskraft og solidaritet, når borgerne deler den samme kultur.

Nogle stater fungerer naturligvis bedre end andre, men pointen, som slår igennem i de aktuelle krisetider, er enkel: Nationsprojektet er en af modernitetens allerstærkeste drivkræfter. Det er interessant at se, at nationalstaterne tager over, når EU viser sin afmagt. Og det sker i dag på den allermest basale måde, nemlig ved at beskytte de ydre grænser. I visse lande nu med hegn, pigtråd og militær grænsebevogtning.

Man skal imidlertid huske, at denne proces frem mod etablering af homogene nationalstater i sig selv langtfra var fredelig. Tværtimod udløste den visse steder frygtelige overgreb lige fra undertrykkelse af mindretal og etnisk udrensning til borgerkrige og folkemord. Det er også i det lys, man skal se Andreas Kamms advarsel. Folkevandringen vil bringe en fornyet og meget voldsom ustabilitet ind i Europa.

Nogle spår, at Europa ganske enkelt vil gå under. Det tror jeg dog ikke. Men fortsætter folkevandringen vil der helt sikkert opstå en modreaktion, sådan som det netop er sket tidligere i den europæiske historie, og som vi har set ansatser til med de afskyelige brandattentater mod asylcentre. Det er den udvikling, vi skal forhindre ved at bremse folkevandringen. Men det er desværre den vej, det går. Forrige weekend havde en fanatisk islamist nær udløst et blodbad i et fransk tog. Kun heltemodige amerikanske soldater forhindrede det, men hvor mange af den slags fuldbyrdede terroraktioner skal der til, før vi begynder at se franske, tyske, belgiske, britiske, svenske Breivik’er? Antallet af personer, som efterretningstjenesterne bør holde øje med, er allerede så højt, at det ifølge lederen af Europol er »ekstremt vanskeligt« at følge dem alle. Jihadisme er også et resultat af folkevandringen.

Men terror er kun en del af ragnarok-billedet, og fokus udelukkende på terror afleder opmærksomheden fra den lille terror i hverdagen og alle de svære prioriteringer, der vil ske i de kriseramte velfærdsstater. Indvandringen koster nemlig et stort, tocifret milliardbeløb hvert år, og det vil stige. Hvem skal undgælde? De ældre på plejehjem, der har betalt skat og gjort deres pligt hele livet? Orker vi flere Muhammedkriser? For de vil komme, og i forvejen tør vi ikke ytre os frit om islam. Vi har netop hørt om en enorm vækst i indvandrerbander. Orker vi mere vold og kriminalitet? Udlændinge tegner sig for en stor del af voldtægterne. Orker vi mere? Islamisering af foreningslivet er også velkendt. Vil vi mere af det?

Rigtigt mange nye udlændinge vil klare sig godt, selvfølgelig, men vi vil se langt flere problemer, og de vil forøges år for år. Hvorfor? Fordi det går den forkerte vej, efterkommerne af afrikanske og arabiske indvandrere er generelt ikke bedre, men dårligere integreret end den første generation. Og hvis alle de behjertede forslag til integration virkede, ville vi have set det for længst, som med flygtninge fra bl.a. Sri Lanka og Vietnam. Når problemerne først er opstået, vil de bestå. Udviklingen er uafvendelig, kan ikke rulles tilbage. Medmindre der tages drastiske midler i brug, og det ønsker ingen.

De Radikales Zenia Stampe skrev for nylig om folkevandringen: »Vil vi være dem, der bare vendte ryggen til, mens mennesker druknede? […] Det spørgsmål, dine børnebørn vil stille dig, er: På hvilken side stod du, da det hele begyndte?«

Det er et helt legitimt spørgsmål, for vi står i et moralsk dilemma. Men hvis folkevandringen ender i ragnarok-scenarier, kan man lige så vel spørge: Vil vi være dem, der tillod ødelæggelsen af vort samfund?

I grunden kan vi bare spørge dem selv, vores børn, de unge. I en ny Epinion-undersøgelse er Dansk Folkeparti det største parti (efter LA) blandt de unge vælgere. Enhedslisten og de Radikale – der fører Zenia Stampes humanistiske politik – får under 15 procent af de unges stemmer. En undersøgelse fra Wilke i januar viste, at især de unge (over 18 procent) ville overveje at stemme på et parti med en strammere udlændingepolitik end Dansk Folkeparti.

Årsagen? De har oplevet det multikulturelle samfund, og de bryder sig ikke om det. Klart nok, de er jo de første til at undgælde for forældrenes og bedsteforældrenes humanistiske idealer.