Jeg vil ikke have dialogen. Jeg vil ikke have nuancerne. Jeg vil vedstå mig min vrede og min frygt, og jeg vil have omgivelsernes støtte og hjælp til verdens forfulgte bøsser, lesbiske, transpersoner og andre, der vover at leve og elske udenfor de rammer, reaktionære kræfter vil sætte for os.

I søndags blev 49 mennesker myrdet og 53 mennesker såret af Omar Mateen, som selv blev skudt af amerikansk politi efter en to timer lang belejring, hvor han kunne henrette løs, som han ville. En ISIS-hyldende, homohadende bøddel, der tog “loven” i egen hånd for at straffe de homoseksuelle, som han havde lært var onde, og som han måske selv var en af.

I går var jeg så i studiet hos Radio24syv for at dele min reaktion. Jeg er selv homoseksuel, selv amerikaner, og jeg føler mig udsat. Og jeg vil ikke være forsonlig. Jeg er ikke nær så udsat som andre, men jeg ved, hvad udsatheden gør mod mig. Terror griber fat i mig. Jeg raser og fyldes af harme; jeg bliver også skræmt. Mine håndflader sveder og hjertet slår let og febrilsk, og det føles koldt. Fight or flight. Jeg dirrer og det er harmen over hadet til folk som mig, der sætter mig i den position.

Mit bidrag kom efter interview med to imamer. Den ene, Mohamad Jammal, imam ved Det Muslimske Hus i Skive, delte sin væmmelse for folk som mig og sit ønske om at retsforfølge homoseksuelle. Han ville ikke være klar i mælet, af frygt for at blive retsforfulgt for ekstremisme, men dødsstraf for homoseksualitet ville han ikke tage afstand fra. Den anden imam i udsendelsen, Waseem Hussain, havde svært ved at stå ved, hvad han mente, men forsøgte at virke så moderat, som hans tro kunne tillade. Også med i studiet var LGBT Danmarks talsmand for hadforbrydelser, som var mere forsonlig, end jeg kan magte at være.

Massemord på en bøssebar er politisk. Det er ikke bare en tragedie; det er en forbrydelse, og vi har ikke brug for sorg og sørgebind, men vrede og handling.

Jeg vil ikke have dialog med de her mennesker. Det eneste, der gør indtryk på homohadere, er når mennesker de selv personligt kender og respekterer, springer ud af skabet. Så støder deres had sammen med den åbenlyse virkelighed, at LGBT-personer -- at vi -- også er mennesker, der betyder noget, som fortjener bedre end pistoler og galger.

Og synlighed kræver sikkerhed; kræver sammenhold, et helle, et asyl; kræver støttenetværk som dem, bøssebarer og -miljøer har leveret gennem tiden. Angreb på bøssebarer angriber grundlaget for, at vi kan leve frit, fordi det driver stadig flere dybere i skabet. Den frygt er velbegrundet. Bøssebarer er tilflugtssteder. De skal beskyttes, på linje med synagoger, kvindekrisecentre, og alle mulige andre særligt truede områder. Hvis der er én ting, der skal kræves, så er det dét. Natklubben i Orlando havde en bevæbnet vagt, men bevogtningen var tydeligvis ikke nok.

Omar Mateen var efter alle forlydender et bundråddent menneske, der var fyldt med had til kvinder, andre racer, vesten og -- homoseksuelle. Der er forlydender om at han selv kom på Pulse. Han ville i så fald ikke være verdens første vrede, voldelige, homoseksuelle homofob. Homoseksuelle vokser op i samme samfund som alle andre. Hadprædiken gør indtryk, og det gør skade, og det er ansvarspådragende at bidrage til homofobien.

Der har været mange fortilfælde, i Vesten såvel som resten af verden. I 1999 sprængte en nynazist i London en bombe på bøssebaren Lord Nelson, hvor to mennesker blev dræbt og et utal såret. “Såret”. De blev skåret, spiddet af flyvende søm og glasskår, sprængt, blændet, kvæstet, lammet. “Såret” er for abstrakt. Giv mig detaljerne, og jeg skal give dig min vrede.

Orlando fylder mig med det samme, og de gør mig bange. Hvad jeg har oplevet af homofobi har været i den absolut milde ende. Men jeg har måttet sidde mut og forsøge at beholde fatningen i en taxatur - chaufføren 30 cm til venstre for mig - hvor chaufføren, en ung mand som havde fundet islam og mistet sin trimmer, fortalte om sin glæde ved Isis-videoer. “Jeg må indrømme, jeg grinede,” sagde han. Fight or flight, sagde alle mine instinkter.



Frygt er et livsvilkår for homoseksuelle. Man skal se sig over skulderen, når man kysser en kæreste. Man kan frygte omgivelsernes fordømmelse, at blive smidt ud hjemmefra eller lagt for had. Nogle frygter og skjuler deres identitet for dem selv, indtil de dør indeni.

Om kilden til frygten er religiøs, social kontrol, statslig forfølgelse, AIDS-krisen eller faren for isolation, så er den der. Der er en grund til, at Priden findes og er så demonstrativ, som den er. Det er gennemført politisk at markere, at man er stolt over præcis det, som så mange hader ved en.

Historisk har LGBT-miljøet, især i USA, gjort meget for at bevogte egne steder, således som også synagoger og jødiske centre må stå for egen bevogtning. Det er ikke længe siden, at politiet udgjorde en lige så stor fare som selvbestaltede selvtægtsmænd, så man var bevidst om at være belejret. Der har været helte på gaden og succesfulde lobbyister på de bonede gulve. Men jeg vil ikke have at vide, før ofrene er begravet, at det er bedst at besinde mig.

Jeg har respekt for LGBT Danmarks arbejde over for politikere som interesseorganisation for minoriteter, også Ask Ulrik Petersens personlige arbejde med ofrene for hadforbrydelser. Men der var meget, jeg gerne ville have hørt fra en talsmand for homoseksuelle og andre seksuelle minoriteter. “Det er ikke mit job at være pårørende lige nu,” sagde han. Jo, det er.

LGBT Danmarks budskab, det deres talsmand havde valgt som virkelig væsentlige at fremhæve, det LGBT Danmark syntes, alle skulle tænke på lige nu, var faren for islamofobi. Og frygt. Og usaglig vrede. Vrede, måske, som min.

Jeg vil have folk til at gå i brechen for os. Jeg ville bruge mine minutter i radioen til at fordømme homofobien generelt og den homofobi specifikt, som findes i islamisk tænkning, og som inspirerer og legitimerer vold mod homoseksuelle. Gu’ findes det i de andre store religioner, men lad os tale om de imamer og den fordømmelse, de fortjener.

De er ikke bare anderledestænkende -- de tænker forkert. Det er forkasteligt at prædike den slags over for unge mennesker, som bliver fyldt med frygt og skam. Det er forkasteligt at udbrede budskaber, som måske ikke billiger vold -- især ikke i radioen -- men som fremstiller homoseksuelle som syndere der skal straffes.

Selv helt almindeligt gængse imamer har jo viet deres liv til at udbrede en lære, som fordømmer homoseksuelle. Fængselsimamen Wasim Hussein ville ikke tage afstand. Og det er klart. “Hadithen står jo skrevet,” sagde han. Og så forklarede han lødigt og fair, hvad der stod i teksterne. Og der var forskellige fortolkningsmuligheder. Det er der selvfølgelig. Han støtter ikke Orlando-mord, men “det er ikke noget jeg har tænkt over.” Hvor han selv stod, ville han ikke ud med. Han dansede om den varme grød. Glat som en ål. I Danmark ville han ikke have en juridisk straf. Men i andre samfund, i det ideelle samfund, ja, så var det noget andet. Så måtte det være op til de mennesker, der levede der. Og så måtte han endelig huske på at minde om, at homoseksualitet er en synd. Måske for ham. Måske i hans bøger. Måske skal han tage sin kuglepen frem og begynde at strege ud.

Pæne og reflekterede mennesker har ret i, at en islamofobi, som bliver storm uden retning, er hverken fair eller klogt;. Hvis der var akut fare for, at bøssemilitser stod på vippen til at rejse regnbueflaget og gribe vores glimmerpyntede AK47-rifler, så forstod jeg bedre. Men det er os, der er ofre. Det er folk som os, der bliver forfulgt af islamister i -- og nu fra -- den muslimske verden. Det er LGBT-personer, som er udsat for bestialske mord, det er LGBT-personer som bliver smidt ud fra kraner, fængslet og hængt af sortklædte bødler.

Raseri mod personer, der støtter den slags, er storm med retning - og med retfærdigheden på sin side. Ask Ulrik Petersen sagde ikke noget, der ikke var korrekt. Men jeg ville gerne have hørt fordømmelsen. Hvor er ånden fra Stonewall-optøjerne, hvor homomiljøet fik nok og begyndte at kæmpe imod -- hvor er raseriet over uretfærdigheden? Måske befinder LGBT Danmark sig i stormens øje. Måske er det derfor, de kan være så fattede.

Det kan jeg ikke. Jeg vil ikke mane til besindighed eller mindes om, hvor lidt udsat jeg og folk som mig er. Jeg vil stå ved min vrede og jeg vil råbe det fra hustagene. Jeg vil ikke kun have regnbueflag på facebook, men vagter foran natklubber, imamerne ud af det gode selskab, alle bøsser i landet op på podierne og danse, og jeg vil have mere end bare sorg.

For at det fri og åbne samfund kan bestå, så er diskussionen nødt til at være sort på hvidt: Du kan leve som du vil, så længe du tolererer andres ret til samme. Kan du ikke dette, så kan du ikke være en del af vores samfund.