Op til jul fortæller aviserne hvert år, at der nu uddeles flere julepakker til trængende end nogensinde før. Det udlægges hvert år troligt som, at fattigdommen er stigende, snarere end dét, det reelt er: at de uddelende organisationer bliver bedre til at rejse penge og ansøgerne bedre til at søge.

Tit gøres spørgsmålet om behov og fattigdom til identisk med fordelingsmæssig »lighed«, og lighed er også et særligt følsomt emne for den nuværende regering, der med en socialistisk baggrund og et venstre-radikalt parti, Enhedslisten, som en del af sit parlamentariske grundlag, er fikseret på den matematiske beregnede »Gini«-koefficient (der måler uligheden i indkomster eller formuer). Så meget, at man under finanslovsforhandlingerne efter sigende havde folk til at beregne konsekvenser på koefficientens fjerde decimal. Senest (6/12) har udviklingsminister Christian Friis Bach (R) haft en kronik på disse sider, der - hvis man skal være venlig - bedst kan kaldes tyk på vrøvl og tynd på dokumentation. Bach hævdede således uden skyggen af data, at »mere lighed skaber økonomisk vækst«, akkompagneret af åbenlyst selvmodsigende nonsens såsom »Øget lighed i et samfund giver også øget mobilitet«.

Dette og meget andet af debatten baserer sig imidlertid på en logisk fejlslutning: at bekæmpelse af fattigdom og tilstræbelse af fordelingsmæssig lighed skulle være det samme eller blot sammenlignelige. Som at der skulle være en nødvendig sammenhæng mellem, hvor godt (eller skidt) folk har det, og hvor lige (eller ulige) de er indbyrdes.

Men det er åbenlyst en fejl, både i teori og virkelighed. Man kan sagtens have en gruppe med meget stor indbyrdes lighed og samtidig meget stor fattigdom, ligesom man kan have en gruppe, der indbyrdes er meget ulige, men hvor ingen nyder nogen nød. At virkeligheden også ser sådan ud afspejler sig i det faktum, at lande som Ukraine, Hviderusland, Afghanistan, Kasakhstan, Etiopien og Pakistan er på Verdensbankens top-15 blandt de mest »lige« samfund i verden - kun lige under Danmark, Sverige og Norge. Men samtidig placerer landenes velstand (målt som gennemsnitlig, købekraftjusteret bruttonationalprodukt per indbygger) dem et sted mellem nr. 63 og nr. 168 i verden. Omvendt har lande som Singapore og USA på en og samme tid nogle af klodens mest ulige indkomstfordelinger og nogle af de højeste levestandarder - faktisk mellem 20 og 50 pct. højere end de langt mere lige danskeres.

Men er der da i det mindste ikke, når man ser på tværs af mange lande og over længere perioder, nogle systematiske tendenser, når det gælder på den ene side fordelingen i et samfund og på den anden side hvor velstående de er, eller hvor stor deres økonomiske vækst er? Nej, faktisk ikke. Forskere, der har set på data, har fundet stort set ethvert muligt resultat, afhængig af perioderne, udvalget af lande, de statistiske metoder og hvilke andre faktorer man har »kontrolleret« for. Det er da heller ikke så mærkeligt: Ingen ved deres fulde fem vil hævde, at selve fordelingen af goderne i et samfund har en direkte effekt på f.eks. den økonomiske vækst. Er der en sammenhæng, kan den sagtens gå den modsatte vej, og effekten skal under alle omstændigheder igennem komplicerede processer af også politisk karakter.

Skal man have en ordentlig debat om fattigdom, er det på tide at smide forestillingen om en »lige« fordeling af goderne ud på den samme historiske losseplads, hvor de mere doktrinære varianter af socialismen er deponeret. Så kan man i stedet fokusere på, hvilke politikker og hvilke institutioner der er relativt bedre end andre til at fremme menneskers levestandard.