Jeg har blondt hår og blå øjne. Du ved, den dér type, som ser helt tilforladelig ud, og som er oplagt, når man i en menneskemængde skal udvælge sig en fremmed at spørge om vej. Jeg husker altid at få øjenkontakt og sige »tak og hav en god dag« til kasseekspedienten i Netto. Også på dårlige dage sidder jeg høfligt og kigger op, når læreren gennemgår dagens stof, selv om tankerne måske er et helt andet sted. Jeg er 12-talspigen, der tager teten i gruppearbejder og får mine ting lavet. Med andre ord er uddannelsessystemet nærmest som designet til mig. Det støtter og bekræfter mig.

Eller det gjorde det i hvert fald indtil den skæbnesvangre dag, hvor jeg besluttede mig for at droppe ud af universitetet. Den dag, jeg for første gang valgte at forlade stien og gå en anden vej end den, samfundet forventede af mig. Den første gang, jeg mærkede, hvad det vil sige at gå imod strømmen.

Hele tragedien tog sin begyndelse, da jeg besluttede mig for at tage et år fri, efter at jeg var blevet student. Jeg fik et par kommentarer med på vejen om, at »jeg da egentlig var typen, man havde regnet med ville direkte videre«, men så var det heller ikke værre. Man kunne vel også lære en ting eller to uden for rammerne. Fremtiden var stadig lys.

Året gik, og sommeren kom endnu en gang, og beslutningen om studie skulle tages. Efter lange overvejelser endte jeg med at beslutte mig for endnu et år på bænken. Denne gang var modtagelsen ikke helt så positiv. Var jeg nu sikker på, at det var nødvendigt? Hvorfor var det ikke nok med ét sabbatår? Hvad var min undskyldning?

Men i sidste ende blev det accepteret. To sabbatår var trods alt også rimelig almindeligt. Jeg var ikke mere end 19 år gammel, så helt fortabt var jeg nok ikke.

Endnu en sommer kom, og nu måtte det da også være på tide, at jeg fik valgt mig en vej i livet! Og yes, jeg søgte ind på jura og startede på Københavns Universitet i september 2013.

Alle åndede lettet op. Balancegangen på afgrundens rand var slut. Jeg havde genfundet fornuften. Lige indtil den dag i april, hvor jeg måtte indse, at det ikke var jurist, jeg skulle være.

Ingen kære mor

Jeg gik i panik. Hvad skulle jeg gøre? Jeg besluttede mig for at fortsætte året ud og tage mine eksamener og gik ellers hovedkulds i gang med at finde ud af, hvilket studie jeg kunne begynde på, direkte efter sommerferien. Ingen ville forhåbentlig bide for meget mærke i min svipser, hvis jeg bare skiftede spor og kørte videre med samme fart i en sideløbende bane.

Men ak og ve, jeg kunne stadig ikke finde ud af, hvilket studie der var det rigtige. Så jeg endte med den skræmmende beslutning at give mig selv endnu et år til at løse identitetskrisen. Denne gang var der ingen kære mor. Hvis jeg troede, at jeg skulle forklare og undskylde min opførsel før, var det ingenting imod denne gang. Skuffelsen var der ingen tvivl om. Selv fra mine ubekymrede venner skulle jeg lægge ryg til jokes om »dengang, jeg havde en fremtid foran mig«, og fra min mor kom den obligatoriske: »Så er der forhåbentlig ingen tvivl om, at du starter næste år.« Intet af det sagt i ond mening eller formentlig særlig bevidst, men ikke desto mindre et klart signal om, at fremdriftsretorikken har vundet en endegyldig sejr. Sabbatår er for de ubeslutsomme og forvirrede. Dem, der sakker bagud. Hvis man endelig tillader sig at tage dem, skal de være velplanlagte og studieforberedende. Livet har ikke tid til pauser eller mangel på planer.

Drømmer vi om understøttelse?

Begynder man ikke på en uddannelse inden for to år, kan man ikke gange sit gennemsnit, så man bliver hurtigt tabt, hvis man stadig er uafklaret på tredje år (gud forbyde det!). Er man så heldig at være afklaret og kunne komme ind på sin drømmeuddannelse, er der nu ikke længere mulighed for at tage orlov og få noget erhvervserfaring, der rent faktisk gør én klar til at komme ud og få et job på den anden side af sin kandidat.

Jeg er så heldig, at jeg har haft 13 år i det danske uddannelsessystem, hvor jeg har fået at vide, at jeg er dygtig, og at det nok skal gå mig godt. Jeg er så heldig, at jeg har en faglig selvtillid, en tro på fremtiden og et solidt gennemsnit fra gymnasiet til at bakke det op, så jeg ikke skal ligge under for 1,08-reglens tyranni. Jeg er så heldig, at jeg har haft spændende job, rejseplaner, højskoleophold og frivilligt arbejde at undskylde mine sabbatår med.

Hvordan jeg ellers skulle have klaret presset, ved jeg ikke.

Jeg tror på, at det er de færreste unge mennesker, der drømmer om en tilværelse på understøttelse. Vi vil alle sammen gerne blive til noget, have en uddannelse og blive anerkendt for det, vi er gode til.

Så hvad nytte gør alle disse fremdriftsreformer, retorikken omkring fjumreår og det konstante pres, der ligger på unge i dag? Det fører intet godt med sig at presse os og kun omtale vores søgen efter den rigtige plads i livet som noget negativt. I ender med generationer, der er faldet fuldstændig ud, fordi de bukkede helt under for presset. Eller som går ned med midtvejskriser som 40-årige, fordi de ikke fik muligheden for at tage en velovervejet beslutning om fremtiden.

Tager tid at blive voksen

Jeg kan godt se, at vi ikke skal ligge på sofaen i syv år og se fjernsyn efter gymnasiet, mens vi modtager kontanthjælp. Jeg forstår godt, at vi skal tage vores del af ansvaret. Men hvorfor skal vi skældes ud for at arbejde ufaglært? Hvordan skulle supermarkeder, cafeer og daginstitutioner løbe rundt, hvis det ikke var for de unge afhoppere, der har brug for en pause fra den skemalagte læring?

Vis mig de skatteberegninger, der understreger, at det er fuldstændig altafgørende for nationens overlevelse, at jeg ryger op i topskatkategorien, inden jeg fylder 30. Vis mig den livsfilosofi, der bekræfter, at alt, hvad du skal lære her i livet, kan læres inden for uddannelsessystemets rammer. Vis mig den undersøgelse, der dokumenter, at folk under pres træffer de bedste beslutninger. Nej vel?

Jeg har ingen videnskabelig evidens at gå ud fra andet end almindelig sund fornuft. Men giver det ikke meget god mening, at det tager tid at blive voksen? At det er sundt at stå uden for systemet for en tid, hvor man skal stå helt på egne ben og tilrettelægge sin hverdag, og hvor man ikke har en pensumliste og et skema at leve fuldstændig ukritisk efter?

I beder os om at blive globalt indstillede: Vi rejser ud og får venner fra alle dele af verden. I beder os om at blive kritiske og deltagende samfundsborgere: Vi tager på højskole og hører om demokratiske værdier og får styrket vores kritiske sans og vores evne til at leve sammen med andre mennesker. I beder os om at bidrage til økonomien: Vi arbejder og betaler vores skat.

Dagen kommer ikke, hvor alle 18-årige har styr på deres liv og fremtid. Støt og rådgiv os i vores forvirring og hjælp os til at finde den plads, der er god for både os og for samfundet. Også selv om det tager et par år eller fire.