»Én ting er det, han har gjort. Noget andet er så den tvivl …«

Christian Stadil stopper op midt i sætningen og ser ned i bordet. Læben dirrer. Og kødranden af journalister, som har taget elevatoren op til 16. sal på advokatkontoret på Østerbro, hvor der er stillet kaffe og cola frem til Hummel-pressemødet, holder vejret. Det her er ikke normalt. De er vant til nålestriber og blanke biler – ikke blanke øjne.

»… den tvivl, som jeg skulle høre, se, læse og mærke. Førende erhvervsfolk i Danmark, som betvivlede det, jeg sagde. Det er dét, jeg er sur over,« siger Stadil og slår i bordet.

»Hold da kæft!« sagde erhvervskommentator Henrik Ørholst efterfølgende til TV2. »Jeg kan ikke huske, jeg har set noget lignende.«

Den seneste virak om Hummel begyndte i forrige uge, da Christian Stadil og hans far, Thor Stadil – der sammen driver tøjfirmaet og 120 andre virksomheder – fyrede deres direktør og personlige ven gennem 24 år Søren Schriver.

Stadil skrev en e-mail til landets journalister om, at Schriver havde handlet »groft illoyalt«, og så begyndte det offentlige slagsmål med avisforsider, tårer og pressemøde, inden Hummel om torsdagen meldte Søren Schriver til politiet for bedrageri og bestikkelse. Søren Schriver nægter alt og vil sagsøge Hummel for millioner. Kommentatorer taler om »karaktermord« og en »ekstraordinær« sag, for erhvervslivet plejer at holde den slags bag lukkede glasdøre – men Christian Stadil er ikke som resten af den danske businessclass.

I to årtier er buddhisten, milliardæren og kendissen Stadil blevet hyldet som en ledelses- og brandingguru. Men hvem er Stadil? Og hvor dygtig en erhvervsmand er han egentlig?

Medierne elsker hans fusion af big business og cool karma, men han bliver også beskyldt for hykleri. For at kaste de smukke principper over bord, så snart pengene bliver store nok. For at være en rigmandsarving, der nok er god til at brande sig selv, men ikke til at styre en virksomhed. Og for at have misforstået alt ved buddhismen.

Tog røven på Tibet

Det er langtfra første gang, der står blæst om Stadil. På en usædvanligt varm 1. maj i 2012, bragte Ekstra Bladet et stort billede af Christian Stadil på forsiden: »TOG RØVEN PÅ TIBET,« stod der.

Mange husker stadig sagen. Stadil og Hummel havde skrevet under på en femårig sponsoraftale med Tibets lille fodboldlandshold. Det sendte alle de rigtige signaler om buddhisme, karma og socialt ansvar, og de rød-blå spilletrøjer blev hurtigt så cool, at man kunne spotte dem i det københavnske natteliv.

Men … Hummel producerede rigtig, rigtig meget tøj i Kina, hvor regeringen bestemt ikke syntes, at Tibettrøjerne var cool. Den gav Stadil klar besked: Enten dropper I Tibet, eller også kommer jeres containerne ikke ud af Kina.

Og så løb Hummel fra sponsoraftalen.

»Det var desværre ikke en lykkelig skilsmisse,« som koordinatoren for Tibets fodboldforbund sagde til Ekstra Bladet.

»Det er jo dobbeltmoralsk, når man udadtil kører den der karmacowboystil,« siger journalist på Ekstra Bladet Kristian Kornø, som var med til at skrive historien i sin tid. »I Ekstra Bladet-termer hedder det grådighed, ik’?«

Tre måneder tidligere havde Kristian Kornø og en kollega gravet en anden Stadil-skandale frem: Et skib fra Stadil-familiens shippingselskab, Thorco, var blev stoppet i Finland med 69 jord-til-luft-raketter og 150 ton sprængstof i lastrummet.

»Mens han taler om god karma og fred i verden, sejler Hummel-direktør Christian Stadil våben,« lød det.

Det kom også frem, at et Stadil-skib blev ophugget på den indiske strand Alang, som er kendt for notorisk at se stort på arbejdsforhold og miljø. Og i en anden prekær sag, afslørede avisen, at Hummel var gået bag om ryggen på Dansk Håndbold Forbund for at markedsføre sit tøj.

»De henvender sig til de danske landsholdsspillere på deres hotel, og de sender sms-beskeder til dem om ’fest på stranden’ og den slags,« fortalte håndboldforbundets marketingchef Anna Grandt til Ekstra Bladet. Hun kaldte Hummel »patetisk, uetisk og dybt intellektuel injurierende«. »En parasitvirksomhed«.

En rigtig erhvervsleder

Da Thor Stadil købte Hummel en sensommermandag i 1999, var tøjfirmaet i krise. Hummel, som var blevet etableret i en forstad til Hamborg, havde været på danske hænder i et par årtier – bl.a. med Frank Arnesen og Allan Simonsen i ejerkredsen – og det havde endda sponsoreret mægtige Real Madrid sidst i 80’erne. Men nu var det på spanden. Nike og Adidas buldrede frem, og Hummel skulle genbygges fra grunden. Også imagemæssigt. Og her kom Christian Stadil ind i billedet.

»Han er pissegod til branding,« siger konsulent og foredragsholder Christine Feldthaus. »Han har skabt en fortælling om sig selv og sit brand, som folk har lappet i sig som fed fløde. Jeg tror, du kan vække en bredrøvet hustru fra Tarm midt om natten, og så vil hun kunne sige noget om Hummels værdier: noget med yoga og meditation.«

I 00’erne fik Hummel succes med »en blanding af mode og sport, der red på retrobølgen«, som Nikolaj Stagis fra kommunikationsbureauet Stagis udtrykker det. Sidste år omsatte tøjfirmaet for 834 mio. kroner og tjente 110 mio. kroner før skat. Og ifølge Berlingske er Christian Stadil god for 3,9 mia. kroner.

Jeg har igennem mange år haft en modvilje mod Stadil – ikke personligt, men fordi hans flirt med buddhismen har været temmelig frastødende. Det fremstår som en karikatur, der vender læren på hovedet, siger buddhist, journalist og forfatter Erik Meier Carlsen. Thomas Howalt Andersen Scanpix

Alligevel ser mange ikke Christian Stadil som en tung erhvervsmand.

»Mange taler om, at han bare har arvet noget fra farmand,« siger Børsens virksomhedsredaktør, Mads Meisner. »At de godt nok har bygget det op sammen, men at det reelt er Thor Stadils forretningsevner, der har skabt det. I offentligheden er han succesfuld, men han har ikke fået den anerkendelse i dansk erhvervsliv, som han synes, han fortjener. På pressemødet hørte du en Christian Stadil, som tydeligvis efterspørger anerkendelsen fra dansk erhvervsliv. Det, der knækker ham, er, at de har tvivlet på ham.«

»Du kan se det sådan her,« siger erhvervsredaktør på Berlingske Business Peter Suppli Benson: »Christian Stadil har haft folk til at tage sig af den kedelige del af det at drive virksomhed, og så har han fået skæve ideer og muntret sig med det tibetanske landshold og de bonede gulve. I Hummel har Søren Schriver drevet virksomheder og sørget for, at de rigtige mennesker har trykket på de rigtige knapper og givet overskud.«

Ham der med Hummel

Medierne har til gengæld altid elsket Stadil junior. Igennem to årtier har han stiller op til alt fra »Garderobesnak med Christian Stadil« til »Sådan bor Hummel-bossen«.

Han har fortalt Politiken om sine kunstindkøb, været til indsamlingsshows med Mads Mikkelsen og ønsket Aftenshowets seere glædelig jul. Han har givet start-up-råd på DR1 og været med i Stjernerne på Slottet på TV2. Så sent som i januar prydede han forsiden af Euroman, mens Se og Hør skrev om hans lykkelige familieliv (han har fået tre børn på tre år: Winston Balthazar Bodhi, Hamilton Balthazar Beat og Harper India Bloom).

I den mere kuriøse ende skrev Ekstra Bladet i 2006 historien om et rendezvous i Københavns natteliv mellem Stadil og skuespilleren Robert Hansen: Christian Stadil kom kørende i sin Mercedes cabriolet, da en fuld, blødende og aggressiv Robert Hansen kørte ind foran ham og angiveligt forsøgte at snuppe Stadils solbriller, mens han havde dem på. Stadil, som hele sit liv har trænet kampsport, stod ud af bilen.

»Jeg gjorde det, man gør i den situation,« udtalte han dengang til Ekstra Bladet: »Jeg gik ned i en kampstilling for at signalere, at hvis du går over stregen, så kan jeg godt forsvare mig. Det er noget, man lærer.«

Det er ikke beskrivelsen af en konventionel dansk erhvervsleder.

»Han er et brand i sig selv,« siger Peter Suppli Benson. »Han taler ikke til et hardcore business-publikum, men til hr. og fru Danmark. Han er rigmanden. ’Ham der med Hummel’.«

Stadil er verdenskendt i Danmark, og hans person er bundet sammen med Hummel i en image-buket af bedekranse og buddhisme, kampsport og karma-filosofi.

På sin hjemmeside, fortæller Christian Stadil, at »the core philosophy« i hans virksomheder er »company karma«. »Det er corporate social responsibility på syre eller på steroider.« som han siger, og det skal sørge for, at Stadils selskaber ikke bare er gode for kunder og ejere, »men vigtigst af alt for de sager, vi tror på«. Stadil ville ikke bare tjene penge, han ville ændre verden.

»Han har svinge sig et trin højere op på frelserskalaen,« siger Mads Meisner »Det er ikke bare bæredygtigt og grønt, vi er helt oppe ved meningen med livet.«

Neoliberalisme og Buddha

Derfor er Christian Stadil meget mere end en ugebladskendis. Han personificerer en moderne businessideologi, som skyllede ind over Vesten i 1990’erne, mener lektor i antropologi på Københavns Universitet Karen Lisa Salamon: en fusion af neoliberalisme, selvhjælpslitteratur og new age-religion.

»Stadil er en arketype på alt det her,« siger hun. »Han har redet på flere bølger på én gang: lederdyrkelse, den spiritualiserede selvhjælpslitteratur, ideen om corporate social responsibility og værdibasseret ledelse.«

I yuppie-80’erne blev businessledere pludselig tilbedt som sportsidoler – ikke mindst Donald Trump, som var den store helt i American Psycho på Wall Street. Og da Muren faldt, ramlede de gamle ledelsesmetoder også sammen: Alt, hvad der duftede af DDR – femårsplaner, bureaukrati og mellemledelse – skulle ud.

»Mellemlederne blev erstattet med overordnede retningslinjer, som medarbejderne selv kunne fortolke,« fortæller Karen Lisa Salamon. »Man talte om værdier og ’et kompas’, som medarbejdere kunne navigere efter. Man ville have ’gazellevirksomheder’, som kunne tilpasse sig til den globaliserede økonomi med fleksible ansættelsesforhold og forandringsparathed.«

Medarbejderne skulle være ’ressourcer’. Kreative, omstillingsparate og selvstyrende. Og her passede Stadils vestliggjorte buddhisme perfekt ind.

»Ny-buddhismen opererer med en kontinuerlig vækst. Selvudviklingen er evig, og det svarer godt til nyliberalismens målsætning. Kapitalismens etos om vækst, udvikling og foranderlighed fandt et kosmologisk sprog,« siger Karen Lisa Salamon.

Mens den oprindelige buddhisme lærer sine tilhængere, at selvet – egoet – er en illusion, som skal overvindes, har Stadils company karma-version ingen problemer med at sælge sko og identitet.

Journalist og forfatter Erik Meier Carlsen, som har været praktiserende buddhist i over 40 år, giver ikke meget for Hummelejerens buddhisme.

»Det er en letbenet new-age-buddhisme,« siger han. »Jeg har igennem mange år haft en modvilje mod Stadil – ikke personligt, men fordi hans flirt med buddhismen har været temmelig frastødende. Det fremstår som en karikatur, der vender læren på hovedet. Det bliver en vranglære.«

Kapitalisme + Selvrealisering = Christian Stadil

Alligevel har Christian Stadil været med til at gøre nybuddhismen folkelig, mener Karen Lisa Salamon.

»Der er opstået en folkelig nybuddhisme,« siger hun. »Man har en lille buddhastatue stående i stuen, læser Dalai Lamas bøger og går til poweryoga og mindfulness. Det har Stadil været med til at udbrede.«

— Er det et problem?

»Tja … hvorfor er det lige Christian Stadils livsforståelse, der skal have så meget opmærksomhed? Det er nok, fordi han er cool, går i smart tøj og er arving til en masse penge. Men der findes kloge filosoffer, psykologer og andrelærte, som ved en masse om etik, magtforhold og eksistens – de får bare sjældent samme taletid som en cool rigmandsarving,« siger Salamon.

Christian Stadil har ikke ønsket at kommentere kritikken, men han har faktisk ytret sig om dette emne for nylig.

I efteråret skrev Information en anmeldelse af hans tv-program Løvens Hule under overskriften »Kapitalisme + Selvrealisering = Christian Stadil«. Stadil lagde artiklen op på sin Instagramprofil sammen med en kort tekst: »Sjov/interessant overskrift og artikel fra Information forleden. That’s a first!«