Jeg kalder mig selv feminist.

Det er ikke en betegnelse, der kom af sig selv. Jeg havde længe haft rigtigt svært ved at identificere mig med ideen om feminisme. Min første hage ved var, at jeg mente, at vi sådan set havde ligestilling. Min anden var, at feminister var mere optaget af at udskamme andre og prædike anerkendelse af indviklede højpandede ord som 'ikke-binær kønsidentitet' og 'cisheteronormativitet'.

Jeg tog fejl i min første antagelse. Men der var et gran af sandhed i den anden.

Feminismen er for alle. Feminister gør den imidlertid for de få

Lad os begynde med det vigtigste: Feminismen handler om, at vi alle skal have friheden til at leve vores liv, som vi ønsker, uanset om vi er født mand eller kvinde. Ja, ordet feminisme relaterer sig oprindeligt til kvinder, men i dag handler feminismen også om mænds ligestillingsproblemer (og meget mere) – mange ord betyder noget andet, end de gjorde oprindeligt, og feminismen er ingen undtagelse.

Ligestillingsproblemer inkluderer alt fra sexchikane og voldtægter til skæv arbejdsdeling i hjemmet eller de fordomme og særregler, der rammer mandlige pædagoger. Hele ideen om, at mænd og kvinder skal behandles forskelligt, eller at ”rigtige” mænd eller kvinder gør dit og dat, er problematisk og er på mange måder at sammenligne med racisme og anden diskrimination, mener feminismen.

Jeg er ny i bevægelsen

Da jeg først købte ovenstående præmis, var det naturligt for mig at kalde mig feminist. Også selv om der var og stadig er noget, der ærgrer mig ved den feministiske bevægelse. Jeg engagerer mig i den politiske debat for at ændre opfattelser og skubbe til den offentlige diskurs. Men en stor del (for stor) af bevægelsen har så længe, jeg har været politisk aktiv, været mere interesseret i konflikten og i at sætte politiske modstandere til vægs.

Det vækker stor jubel på diverse feministiske Facebook-fora, men gør meget lidt godt for den feministiske sag.

Lad mig gøre én ting klart: Jeg er ny i bevægelsen, og nærer ikke andet end respekt for de mange dygtige feminister, der i årtier har kæmpet for kvinder og mænds rettigheder. Jeg er ikke i en position, hvor jeg hverken kan eller vil diktere, hvordan andre fører en kamp, som jeg lige har sluttet mig til. Men jeg tror alligevel, at jeg har noget at bidrage med. For jeg ved, hvorfor mange vender feminismen ryggen. Jeg var der jo selv.

Og tillad mig at være ærlig: Det var ikke den offentlige debats feminisme, som gjorde mig til feminist. Tværtimod, så skubbede feministerne mig væk fra feminismen. Det var først, da jeg blev kæreste med en feminist, der tålmodigt og over lang tid overbeviste mig om, at feminismen var andet end den ofte blev gjort til i den offentlige debat, at jeg kunne se mig selv som feminist.

Tre fordomme om feminismen, som feminister selv bidrager til

At være feminist er ikke noget forbeholdt en særlig minoritet. At være feminist er ligeså selvindlysende som at være demokrat, antiracist eller pro-LGBT. Men der er alligevel tre årsager til, at feminismen ikke er brudt igennem på samme niveau, som de øvrige selvfølger. Det er ikke kun feministers skyld, at feminismen opfattes sådan – men til tider gør nogle feminister det lidt for let for deres politiske modstandere at stemple dem som følgende:

1. Feminister mener, at mænd altid er skurken, ikke offeret. Det er nok den mest sejlivede myte om feminismen. Men det er et alvorligt problem for feminismen, at der er en opfattelse af, at de ønsker ”omvendt diskrimination” – altså straffe mænd for at fremme kvinders ligestilling.

2. Feminismen er rød og kapitalismekritisk. ”Kvindekamp er klassekamp,” sagde rødstrømperne engang. Og fordi langt de fleste feminister er venstreorienterede med forslag som kvoter, regulering og forbud, skræmmes alle liberale væk fra den feministiske sag.

3. Du skal være 100% politisk korrekt og købe hele pakken for at være feminist. Feministisk teori kan fylde et helt bibliotek, og hvis ikke man til alle tider er perfekt opmærksom på sin privilegie blindhed, så er man sexist.

Ovenstående tre fordomme er alle, ja, fordomme og derfor forkerte. Men som skrevet ovenfor er deres eksistens en seriøs hindring for feminismen. Jeg har skrevet om de to første fordomme. En nylig episode kræver dog, at tredje fordom tages under lup: Særligt fordi det er en opfattelse, der desværre også er udbredt blandt nogle feminister.

Er ”mand” og ”kvinde” nu sexistisk?

Lad mig tage et eksempel. Journalist på Politiken Ditte Giese uddeler hvert år et mindelegat til minde om sin afdøde mor, Suzanne Giese. Som de forrige år skrev Ditte i forbindelse med åbningen af nomineringer, at prisen uddeles til en ”yngre person eller en gruppe personer, der har udmærket sig markant ved at engagere sig i kampen for ligestilling mellem kvinder og mænd”.

Og så brød helvede løs. Flere feminister reagerede kraftigt på, at kun kvinder og mænd blev nævnt – for hvad med transkønnede og ikke-binære (personer, der hverken opfatter sig som mand eller kvinde)? Flere hundrede kommentarer senere har debatten spredt sig ud i det feministiske mikrokosmos, hvor en stor del samstemmende skriver, at Ditte Giese er ekskluderende og decideret ufeministisk.

Imens tager jeg mit til hovedet

Der er jo ingen, der påstår, at transkønnede er ligegyldige i den sammenhæng. Ingen går til angreb på mennesker, der af den ene eller anden årsag ikke synes, at de kan identificere sig som mand eller kvinde. Så debatten får altså ikke ændret en opfattelse om, at transkønnede og ikke-binært kønnede ikke er velkomne – for det har de altid været. Men derimod skubber den igen-igen mennesker væk fra feminismen. For debatten ekskluderer. Den gør, at det end ikke er nok at købe ideen om ligestilling, men at man også skal købe en masse lingo og indviklede teorier, for at man kan føle sig som rigtig feminist.

Jeg ved godt, at mange feminister tager sådan en debat yderst seriøst. Men lad mig sige det som det er: Mens feminister har travlt med at diskutere, hvordan man bedst inkluderer ikke-binært kønnede i sin titulering, så skubber det resten af Danmark gevaldigt væk fra feminismen. Ja, det gør slet og ret feminismen til grin.

Selvfølgelig skal alle inkluderes

Debatten er sikkert interessant nok rent teoretisk – hvad ved jeg – og hvis en lille studiegruppe vil diskutere emnet til hudløshed, gør det jo absolut ingen skade. Men det her er ingen lille studiegruppe – det er en offentlig debat blandt hundredevis af feminister, der nu også udskammer en af de få personer, som har evnerne og midlerne til at kommunikere ud til den brede befolkning.

Selvfølgelig skal alle inkluderes. Men selv hvis der er nogen, der har en anden opfattelse, så gør det intet godt for sagen at udskamme, at råbe, rase og kalde folk for sexister. Og hver evigt eneste gang en sådan debat starter, så gør den mere skade end gavn. Feminismen bliver ikke folkelig. Den bliver til grin.

Jeg har en regel, som jeg prøver at overholde, når det kommer til den offentlige debat. Før jeg siger eller skriver noget, så skal jeg overveje, om jeg kommer tættere på at overbevise andre mennesker. Hvis ikke, så burde jeg nok holde det for mig selv.

Det er årtier siden vi har diskuteret så meget ligestilling, som vi gør i disse år. Feminismen har en unik mulighed for at samle en hel befolkning i kampen for ligestilling. Så kære medfeminister: Forspild den nu ikke på debatter, der intet rykker.

Bidrag ikke til, at feminismen bliver gjort til grin.