Poznamo dve vrsti naključij: vzorčno naključje in nepričakovan splet okoliščin. V principu sta si enaka, samo da prvi deluje na manjšem obsegu, gre za nekakšen nepričakovan mikro-splet mikro-okoliščin. Naj razložim.

Recimo, da obstaja idealna številčna ključavnica za kolo, ki je taka, da nima trenja pri obračanju cifer (števk, hihi). Recimo, da imam to ključavnico v rokah in cifre zarolam in se ustavi pri 0000. To je naključje! Da od vseh možnih 10.000 kombinacij pade taka, da ima cifre enake in da so to ravno ničle. Rezultat je vendar najnižje možno število! (”Iz dane množice,” se obregnejo matematiki.)

Je to res naključje? Znanost odkima. Verjetnost, da pade katerokoli število, je enaka, če predpostavimo da je ključavnica idealna. Naleteli smo na “vzorčno naključje”, kar pomeni, da rezultat sistema subjektu predstavlja prepoznaven vzorec. Bolj mi je prepoznaven, bolj ga racionaliziram in jemljem za “več vrednega”. V ta razred spadajo vsi tisti primeri, ko subjekt, močno pod božjim vplivom, vidi obraz kakšnega svojega pop idola (marija, ježušček) v pravkar-razsutem kupu kamenja, mikada, svojih zob ali česa podobnega. Zvezde na nebu. Oblak v obliki ovce.

Drugi primer. Po dooolgem času pomislim na nekoga, ta pa pride izza vogala. Kakšno naključje! Znanost zdolgočaseno zmajuje z glavo. Ti imaš razlog, da si tam. On ima razlog, da je tam. Vajini prisotnosti sta rezultata vajinih preteklosti, pretežno malo-pred-tem-dogodkov, ki so spet posledice vajinih odločitev, seštetih z odločitvami in preteklimi dogodki ostalih vpletenih ljudi, ki … No, saj razumete.

Edino pribežališče pravih naključij, tako trdijo nekateri, bi lahko bili samostojni razpadi atomskih jeder (think razpolovna doba, Schrödingerjeva mačka) in te zadeve. Ampak razpadi atomskih jeder se zagotovo ravnajo po nekih zakonih in so posledica nekih drugih dogodkov. Samo ne vemo še, kaj na razpade vpliva in česar ne poznamo, temu pripisujemo nek večji pomen. Vedno bolj pa kaže, da tud ti dogodki niso naključni v matematičnem smislu popolnega naključja.

Torej smo verjetno brez “pravih” naključij. Vsako naključno srečanje je samo bolj ali manj nepričakovan splet okoliščin. Kje potem postavimo mejo? Kdaj nek nenaključen dogodek v naših glavah postane “naključje”? Kakšen mora biti nivo nepričakovanosti, da dogodek zaznamujemo, si ga posledično bolj zapomnimo in govorimo o njem drugim ljudem? Zakaj imajo taki dogodki večjo virtualno vrednost od ostalih?

Zanimiva posledica pomanjkanja pravih naključij je verjetno ta, da je svet determinističen. Da je že v trenutku velikega poka naš svet imel eno samo možno prihodnost in da vsak naslednji trenutek samo še čaka, da se bo zgodil. (Če ste slučajno pomislili, da to kaj zveča možnosti za obstoj boga, ste se gladko zmotili.) Ampak ta debata že zahaja v globoko vodo, jaz pa ne znam plavat brez rokavčkov. Drugič.