Jenže — nikdy neříkej nikdy.

Poté, co Google ohlásil definitivní konec své RSS čtečky Google Reader, proběhly na sociálních sítích četné diskuse. Někteří v nich Reader oplakali, jiní se těm prvním vysmáli. Ukázalo se, že většina z nás nemá ponětí, jak s informacemi pracují ostatní; a jakmile se to dozvíme, zcela zásadně s tím nesouhlasíme.

Pro případ, že opravdu nevíte, co to je RSS čtečka (omlouvám se, ale právě nad těmi diskusemi jsem si uvědomil, že i to se může stát): mnoho webových stránek umí zveřejňovat aktualizace svého obsahu v jednotném standardizovaném formátu. (Techničtěji, jde o XML schéma a těch formátů je ve skutečnosti víc než jeden, ale to teď není důležité.) Ten pak mohou načíst aplikace k tomu určené — čtečky — a nějak přehledně ho zobrazit. Většinou buď napodobují vzhled mailové schránky, anebo předstírají, že jsou stránkou fiktivních novin. Obsah je v obou případech stejný: titulky a za nimi buď začátek článku z webu, nebo jeho plné znění.

Smyslem RSS je tedy sledovat novinky. Ne jakékoli: tento způsob čtení se naprosto nehodí pro zpravodajské weby typu iDnes, BBC nebo třeba Lupa, protože byste byli zahlceni. Nejužitečnější je RSS tam, kde jde o hodnotný zdroj s malou frekvencí. O takový, kde nechcete promeškat a přehlédnout nic, co se tam publikuje. A s RSS skutečně nic nepřehlédnete, protože napodobuje mailovou schránku, novinky tam na vás tudíž počkají. (Rozebral bych to podrobněji, ale Marco Arment to udělal dřív a lépe.)

Google Reader

Tady právě začínají velké individuální rozdíly. Jsou lidé, v jejichž práci s informacemi takové zdroje – cenné a pomalé – vůbec nefigurují. Ti se pak bez RSS čtečky skutečně obejdou.

Přiznám se, že než vypukl rámus kolem Readeru, vůbec mě tohle nenapadlo – myslel jsem, že čtečku má víceméně každý, kdo na webu něco tvoří, není jen pasivním konzumentem. A že ji mají i mnozí pasivní konzumenti.

To očividně není pravda. Především proto, že namísto RSS se dnes používá Facebook a Twitter. Co je nového, to tam vždycky někdo napíše. Je-li to dostatečně důležité, budou to sociální sítě přemílat tak intenzivně, že se o novince určitě dozvíte. Kromě toho tu je přidaná hodnota — komentáře přátel. A na sociálních sítích jsou koneckonců i všechny sdělovací prostředky, lze je tedy touto cestou sledovat stejně dobře jako přes RSS.

A tak to skutečně je. Sdílení informací přes sociální sítě je obrovská vymoženost. Má ovšem svá omezení, která je dobré jasně vidět.

Za prvé, sociální sítě žijí v reálném čase. Minulost prohrabávat můžete – staré konverzace na Facebooku, včerejší tweety – ale nejspíš to neděláte, protože na to nemáte čas. Novinky sledujete, jen když se zrovna díváte. Informace z RSS se časově komprimují, sypou se do schránky celý den a pak je přelétnete za pět minut. Na sociálních sítích se tohle dělá obtížně, nejsou k tomu určeny.

Za druhé, každý má takový Facebook a Twitter, jaký si sám sestaví. Skupina našich přátel (budeme jim tak říkat) bývá jednostranně zaměřená, protože má silný spojovací článek – jsme jím my sami. Vybíráme si podle zájmů, názorů a postojů. Tím pádem nám unikne většina toho, co se vymyká. Naše sociální okolí je úzké okénko, jímž pozorujeme svět. To je velmi užitečné, dokud však takové okénko nezačneme používat jako převládající nebo dokonce jediný zdroj informací.