L’art de l’educació

Sara Colangelo escriu i dirigeix aquesta adaptació d’una pel·lícula homònima israeliana del 2014. El film explica com una professora de parvulari, Lisa Spinelli, escolta com un alumne seu, Jimmy, recita un poema mentre espera per ser recollit. Lisa que assisteix a classes de poesia, plagiarà les obres del nen en els seus propis treballs de poesia. La història ens parla sobre un món materialista que no sap apreciar l’art i on els pares prefereixen que els seus fills siguin esportistes abans que artistes. També com el currículum educatiu no està dissenyat per potenciar el talent artístic dels alumnes. A més a més, és un retrat d’un conflicte generacional entre uns pares que somiaven en un món millor en la seva època hippie i uns fills i filles, aparentment, despreocupats pel món que els envolta. Un film interessant que passa de ser gairebé un assaig sobre l’educació i l’art a un thriller psicològic, però que no aprofita tot el seu potencial.

Sara Colangelo és una directora que va dirigir la seva primera pel·lícula amb Little Accidents (2014) i va triomfar en el món del curtmetratge amb títols com ara Un attimo di respiro (2007). Ara fa una adaptació de la pel·lícula homònima israeliana, La profesora de parvulario (The Kindergarten Teacher) (2014). La directora i guionista va explicar els sentiments que li van suscitar el film original: “M’agradava perquè em feia qüestionar el personatge principal (…) A vegades, entenia el seu comportament i a vegades, no. Això també m’interessava narrativament.” De fet, una de les virtuts del film és com et va fent canviar d’opinió sobre la protagonista durant la narració.

La història comença quan la professora de parvulari, Lisa Spinelli (Maggie Gyllenhaal) descobreix que el seu alumne Jimmy (Parker Sevak) és un gran poeta. Lisa que està assistint al curs de poesia de Simon (Gael García Bernal) utilitzarà els poemes del seu estudiant per demostrar que és una autèntica artista. Tot això li serveix per amagar els traumes d’un matrimoni monòton i avorrit amb el seu marit Grant (Michael Chernus) i els seus fills Josh (Sam Jules) i Lainie (Daisy Tahan), amb qui està molt distanciada.

La banda sonora d’Asher Goldshmidt et va portant de bracet en el viatge cap a la foscor que fa la protagonista. A més a més, s’inclou música de Mozart, que és posat en la pel·lícula com a exemple de geni que va tenir totes les facilitats per triomfar de jove.

La fotografia de Pepe Avila del Pino se centra, a vegades, massa, en la relació entre Lisa i el seu alumne Jimmy. Tot i això, hom no pot deixar de veure-hi referències implicites a El club de los poetas muertos (The Death’s Poets Society) (1989).

Maggie Gyllenhaal fa una gran interpretació com a Lisa, un personatge que amaga molts traumes; el més fort no haver-se convertit en la dona que somiava ser quan era jove. Cal destacar la interpretació de Parker Sevak com a Jimmy que sap mostrar la pèrdua de la innocència d’un nen que pateix el mateix mal que molts altres infants actualment: haver de madurar massa ràpid. També cal assenyalar la presència de Gael García Bernal en el paper de Simón, el professor de poesia de Lisa.

La directora va explicar en una entrevista què volia mostrar en aquesta pel·lícula: “Aquesta és una pel·lícula sobre una dona que té ganes de ser artista i utilitza el nen per ser-ho”. El film, però, acaba sent molt més que tot això. També és un retrat d’una societat materialista només preocupada per convertir els alumnes en treballadors. Un món, on els pares prioritzen que els seus fills es puguin guanyar la vida en acabar els estudis en comptes de dedicar-se al món de les arts o del pensament. Però, també com, l’obsessió d’alguns mestres per fugir del currículum normatiu pot acabar provocant seriosos dèficits educatius. En conclusió, un bon film al qual li falta la poesia i l’art de la qual es parla tant en el guió.