Els cossos d’alts funcionaris de l’Estat són formats molt majoritàriament per persones de les regions centrals d’Espanya. El sistema d’elecció centenari i memorístic, les tradicions familiars, i també arguments històrics, porten a la formació d’un cos de directius públics amb poca pluralitat geogràfica i també amb biaixos elitistes. Aquests treballadors controlen les estructures de poder a través de les seves influències en la política, però també perquè molts d’ells acaben fent el salt a la política activa o a les grans empreses.

Quan José Luis Rodríguez Zapatero va guanyar les seves primeres eleccions per sorpresa, després dels atemptats de l’11 de març de 2004, un alt funcionari de l’Estat, de dretes, va expressar la seva satisfacció a Carles Ramió, professor de Ciències Polítiques de la Universitat Pompeu Fabra (UPF). El seu raonament era el següent: com que Zapatero no tenia prou tècnics de confiança a les capes altes de l’Administració, i calen unes 1.000 persones per controlar l’Estat, estava convençut que qui manaria realment no seria el flamant president espanyol, sinó que els alts funcionaris podrien maximitzar la seva influència i exercir un autèntic govern a l’ombra.

L’anècdota explica amb claredat l’existència d’una capa densa i gruixuda de treballadors públics a les altes esferes de l’Administració, amb un poder capaç de marcar la direcció política de l’Estat, tot i la manca de legitimació democràtica. Són bàsicament els advocats de l’Estat, interventors, personal diplomàtic, membres de la judicatura, tècnics d’hisenda, així com economistes de l’Estat, entre d’altres. Allò que alguns han anomenat deep state, però que funciona des de molt abans que els anglicismes fessin forat entre nosaltres. Els directius de l’Estat, que accedeixen als seus càrrecs a través d’un centenari sistema d’oposicions memorístiques, formen un cos de personal envellit, eminentment masculí i amb un alarmant biaix geogràfic, amb presència testimonial de les regions perifèriques de l’Estat, en favor de les regions centrals, i especialment la Comunitat de Madrid. “La política madrilenya està totalment dominada pel funcionariat. Allà no governa el PSOE ni el PP, sinó que hi governen els cossos de funcionaris”, diu Ramió.

Infrarepresentació de l’arc mediterrani

El professor de la Universitat Complutense de Madrid Jorge Crespo González ha intentat objectivar aquest biaix territorial. Ha posat la lupa sobre alguns dels cossos d’alts funcionaris de l’Estat i ha posat negre sobre blanc un desequilibri que era conegut, però fins ara poc estudiat. En concret, segons els seus treballs acadèmics, entre els administradors civils i a la carrera diplomàtica de l’Estat, la preeminència de funcionaris madrilenys és abassegadora, fins a quadruplicar el seu pes, respecte al que representen en el conjunt de la població espanyola. Mentrestant, la presència de catalans en aquests cossos amb prou feines és d’una cinquena part de la que li correspondria per població. Dit d’una altra manera, de cada 100 alts funcionaris d‘aquests cossos de l’Estat, més d’una seixantena són madrilenys, i només quatre són catalans: 15 a 1. La resta es reparteixen, sobretot, entre les dues Castelles i Navarra i, en menor mesura, entre andalusos i bascos, mentre que l’arc mediterrani s’hi troba, en general, infrarepresentat. I aquesta realitat, segons ell, s’estén també als altres cossos d’alts funcionaris.

“En essència, són unes quantes famílies, originàries molt majoritàriament de Castella i Lleó, que es passen de pares a fills els càrrecs, i que dominen l’Estat des de l’època de Franco”, sentencia, en una conversa amb Mèdia.cat, el president d’un important organisme de supervisió econòmica de l’Estat, que prefereix restar en l’anonimat, i que assenyala especialment el cos d’interventors generals —aquells que controlen el compliment pressupostari i que obren l’aixeta financera. La conclusió pot semblar hiperbòlica, però el professor Crespo la corrobora en termes més acadèmics, i assenyala com una de les causes principals d’aquest biaix la “reproducció professional entre pares i fills, per tradició familiar”. Hi ha nissagues d’alts funcionaris de l’Estat, i no perquè els fills d’aquests funcionaris tinguin facilitats a l’hora de fer les oposicions —cap dels experts consultats no assenyala corrupció en el sistema d’elecció—, sinó per un còctel de factors socials i econòmics. Per començar, l’antiquat sistema d’elecció de l’alt funcionariat és “tan esotèric” per a les noves generacions que “no hi ha ningú que s’ho plantegi a menys que t’ho hagin dit des de petit”, afirma Ramió. Les oposicions per a aquests cossos són memorístiques, i requereixen una preparació que va dels quatre als set anys, amb professors que viuen a Madrid. L’Estat no ha adoptat cap dels nous sistemes d’elecció del sector privat, com les entrevistes personals, o les incorporacions de treballadors per mèrits, tot i que fins i tot les agrupacions d’alts funcionaris com la Federació Espanyola d’Associacions dels Cossos Superiors de l’Administració de l’Estat (Fedeca) ho demanen, i han deixat de ser una opció per a una gran part dels estudiants de les carreres que podrien nodrir els llocs de treball. Tant és així, que l’Estat té autèntics problemes per cobrir les places que ofereix: el 2018 només va ser capaç d’ocupar un de cada tres llocs disponibles entre aquests segments.

Biaix social i de gènere

Aquest sistema d’elecció, a més, imposa un biaix social als alts funcionaris, perquè només els fills de famílies amb possibilitats de pagar-los els estudis fins als 30 anys són capaços de completar el procediment necessari per accedir a aquests càrrecs, i es converteix en una carrera elitista. I encara s’hi afegeix un nou biaix, que és el de gènere, perquè sobretot a les capes altes dels cossos funcionarials de l’Estat, i malgrat que la Llei d’igualtat obliga a la paritat en l’Administració, els llocs de responsabilitat entre el funcionariat estan copats en una proporció de dos a un per homes, segons un informe del Ministeri d’Hisenda del 2017. Segons la secretària d’Igualtat del sector de l’Administració pública de CCOO, Pilar Seoane, en aquest cas, el problema no és amb el disseny de les oposicions, perquè en aquestes sí que s’hi presenten moltes dones, sinó en el sistema de promoció, que és per designació, i que reprodueix els problemes que es veuen en el sector privat pel que fa a la bretxa de gèneres: “Com que són homes els que trien, acaben triant altres homes i incomplint la llei”, denuncia.

Malgrat que la llei obliga a la paritat, els llocs de responsabilitat funcionarial estan copats en una proporció de dos a un per homes

Rere el biaix territorial, Crespo assenyala també motius de caràcter històric o cultural. Segons ell, el nivell d’identificació dels ciutadans d’una comunitat determinada amb l’Estat influeix a l’hora de motivar-los a participar en el seu sector públic. Això, segons ell, també podria explicar en part la falta de motivació dels catalans per submergir-se en el deep state. És l’Espanya castellana la que se sent més prop de l’Estat, i l’Estat acaba representat per aquesta Espanya, per sobre de les altres realitats nacionals que l’integren. Però encara és més significatiu, afirma, el fet que existeixin, històricament, sectors productius que han donat oportunitats al talent autòcton, més enllà de l’Administració pública. És a dir, que el dinamisme econòmic de Catalunya, diu, també ha frenat la conquesta de l’Estat profund, per l’existència d’alternatives atractives a la funció pública en el sector privat.

Aquest biaix geogràfic exerceix d’element disgregador de l’Estat, segons els experts consultats. “Si l’Administració General de l’Estat és de tothom, ha d’incorporar la complexitat de l’Estat”, considera Crespo, que afirma que guanyaria legitimitat si més ciutadans hi trobessin dins persones del seu entorn social i cultural: “En cas contrari, és més fàcil identificar l’Administració com una cosa imposada pels altres, i no com una Administració també pròpia”. Així, segons aquest raonament, el biaix geogràfic va camí d’intensificar-se amb els processos d’emancipació nacional com el que es viu a Catalunya, perquè es produeix una situació de retroalimentació: la distància creixent de bona part de la població catalana amb la realitat administrativa espanyola fa que perdi interès per formar-ne part. Això accentua el biaix territorial del deep state, i a la vegada allunya encara més els ciutadans de les regions infrarepresentades, perquè no es veuen identificats en aquesta estructura de poder. Un peix que es mossega la cua.

I és que el Procés també ha posat en relleu aquesta realitat. En bona mesura, han sigut cossos funcionarials com els jutges del Tribunal Suprem, els fiscals o els advocats de l’Estat els que han dirigit la resposta de l’Estat. I, aquest cop, fins i tot de manera visible i televisada, i no solament des de les bambolines, exercint de titellaires del sistema. Això accentua encara més aquesta retroalimentació i distancia de manera accelerada una part de la població catalana de la realitat administrativa espanyola, que percep com a estranya i poc sensible al seu raonament elemental. “Una gran part del baldó imposat al règim del 78 és conseqüència del bloqueig polític imposat pels alts funcionaris”, diu l’autor de Madrid es una isla, un llibre sobre el centralisme de l’Estat espanyol, Óscar Pazos. Hi coincideix Ramió, que veu un “marc mental” dominant entre els alts funcionaris de l’Estat, conseqüència, en gran part, del biaix social i territorial, que els impossibilita a mostrar sensibilitat amb la pluralitat nacional de l’Estat, o amb els processos polítics com el català.

Un poder mastodòntic

Si aquest és el marc mental, els alts funcionaris de l’Estat tenen moltes eines per imposar-lo. Perquè el poder que abasten aquests cossos de l’Administració és, segons els experts, mastodòntic. La proximitat de l’alt funcionariat amb la política comença des de la mateixa entrada a l’Administració. Dins d’aquesta, són els advocats de l’Estat els qui orienten els polítics sobre les possibilitats de desplegaments dels textos legals o sobre les respostes que ha de donar l’Estat a uns reptes determinats. Són els interventors els que diuen què és i què no és possible o acurat des del punt de vista pressupostari, i són els tècnics de Foment els que controlen el desplegament de les infraestructures de l’Estat, entre d’altres.

Hi ha una estructura de ‘portes i finestres giratòries’ que porta els alts funcionaris a ocupar també el poder polític i econòmic

Però la influència d’aquests cossos en el funcionament del dia a dia no s’acaba aquí, perquè aquests mateixos funcionaris formen una xarxa de poder que sobrepassa els seus llocs de treball. Hi ha una estructura de “portes i finestres giratòries”, segons Ramió, que els porta a ocupar també el poder polític i econòmic. La cort de la vicepresidenta espanyola, Soraya Sáenz de Santamaría, era formada per advocats de l’Estat, companys de la seva promoció, que van fer el salt a la política de la mà del PP, i que van copar un poder gairebé absolut durant els governs de Mariano Rajoy. La promoció de Santamaría del 1996, coneguda als entorns madrilenys per La Gloriosa, va enviar 14 dels seus 35 integrats al govern de les grans empreses, amb exemples com Jaime Pérez Renovales, número dos de la promoció, darrere de Santamaría, que va ser subsecretari de Presidència a les ordres de la vicepresidenta.

Aquesta ha estat una constant en els governs espanyols dels últims 40 anys, abonats parcialment a la clàssica estructura tecnòcrata instaurada per Franco a partir dels anys seixanta. I són també alts funcionaris els que acaben ocupant organismes de designació política com el Tribunal Constitucional o el Tribunal de Comptes. Però el cercle de poder de l’alt funcionariat es completa amb l’etapa posterior al pas per la política, quan molts dels alts funcionaris de l’Estat fan el pas a l’Ibex, i tanquen un cercle de poder òmnibus que accentua el problema del biaix territorial.

N’és un exemple, també de La Gloriosa, el marit de Santamaría, Iván Rosa, que va acabar d’alt funcionari a Telefónica. “El 60% dels alts funcionaris estan en excedència, ocupant llocs polítics o a les grans empreses”, expressa Ramió.

Així, el sistema d’elecció de l’alt funcionariat, els factors culturals i la mateixa dinàmica endogàmica del poder a Espanya estan imposant una visió unificada dins del deep state espanyol, en un procés que no té visos de revertir-se. L’Estat profund s’allunya de la plurinacionalitat i s’uniformitza, i la plurinacionalitat se’n desentén.