Mari Käyhkön mukaan työläistaustaisen astuessa yliopiston ovesta sisään, hän siirtyy kasvuympäristöstään ulos.

Mari Käyhkön mukaan työläistaustaisen astuessa yliopiston ovesta sisään, hän siirtyy kasvuympäristöstään ulos. Laura Koivunen / Yle Uutisgrafiikka

Työläistaustainen opiskelija mielellään piilottaa akateemisuutensa vanhemmiltaan, yliopistolla puolestaan ei aivan sulaudu joukkoon.

Suurin osa Henriikka Veidin kavereista jatkoi peruskoulun jälkeen ammattikouluun. Ammattikoulu kävi vaihtoehtona myös Veidin mielessä, mutta se ei tuntunut omalta.

Vaikka moni nuori voisi valita jatko-opiskelupaikan kavereiden perusteella, Veid päätti lähteä kavereista poikkeavalle koulutielle. Hän jatkoi peruskoulun jälkeen lukioon ja siitä yliopistoon.

Päätös korkeasti kouluttautumisesta ei tullut kotoakaan. Lapsuudessa ei akateemisen tutkinnon suorittaneita esikuvia näkynyt.

Veid on nyt 27-vuotias ja aloittelee neljättä lukuvuotta Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa.

Työläistaustainen nuori saattaa sulkea itseltään kouluttautumisen mahdollisuuden

Vanhempien yhteiskunnallinen asema näkyy kaikista selkeimmin nuorten korkeakouluihin hakeutumisessa.

Itä-Suomen yliopiston sosiologian yliopistonlehtori Mari Käyhkö on tutkinut muun muassa luokkakysymyksiä työläistaustaisten naisten näkökulmasta. Käyhköllä on myös itsellään työläistausta.

Käyhkö kertoo, että Suomessa akateemisista perheistä tulevilla nuorilla on muihin nähden kahdeksankertainen todennäköisyys päätyä yliopisto-opiskelijaksi.

– Eroja on siinä, että millaiset koulutusväylät ovat erilaisissa perheissä odotettuja tai jopa vaadittuja.

Käyhkö tarkentaa, että akateemisesta suvusta tuleva nuori tai perhe ei välttämättä edes missään vaiheessa pidä ammattikoulua vaihtoehtona. Korkeakoulu on useimmiten itsestäänselvyys, vaikka poikkeuksiakin löytyy.

Sen sijaan työläistaustainen nuori saattaa sulkea itseltään korkeakouluttautumisen mahdollisuuden. Se tapahtuu, kun ajattelee, ettei yliopisto ole oikea paikka itselle, tai kun epäröi omia kykyjään. Näin käy varsinkin silloin, kun suvusta ei löydy akateemista esimerkkiä.

– Voi olla todella merkittävää työläisnuorelle, että edes yksi sukulainen tai tuttava on hakeutunut korkeakouluun. Tällöin saadaan toisenlainen suunnannäyttäjä.

Akateemisista perheistä tulevilla nuorilla on muihin nähden kahdeksankertainen todennäköisyys päätyä yliopisto-opiskelijaksi.

Vaikka Käyhkö puhuukin toisenlaisesta mallista, hän ei tarkoita, että työläisnuorten koulutusvalinnat olisivat vääriä tai vähemmän arvokkaita, jos he valitsevat ammattikoulun.

– Etuoikeutetussa asemassa olevat ihmiset eivät useinkaan havaitse tai ymmärrä sitä, että kyse on myös kotiympäristöstä opituista erilaisista arvostuksista. Hyväosaisten arvostukset määrittyvät yhteiskunnan keskiluokkaisessa kulttuurissa automaattisesti "oikeiksi" valinnoiksi.

Käyhkön tutkimuksien perusteella yliopistoon hakeutuneet työläistaustaiset ovat valikoitunut joukko. Heitä yhdistävät aiempi koulumenestys ja lukemisharrastus.

Henriikka Veid kokee, että toisenlainen tausta auttaa ymmärtämään asioita konkreettisemmin ja laaja-alaisemmin. Vy Tram / Yle

Yliopistossa pelataan keskiluokkaisten pelisäännöillä

Yliopiston porttien avauduttua kuvitellaan, että kaikki ovat samalla lähtöviivalla.

Edesmenneen ranskalaisen sosiologin Pierre Bourdieun mukaan sosiaaliset yhteisöt muodostavat pelikenttiä. Myös yliopisto voidaan nähdä eräänlaisena pelikenttänä.

– Suomessa yliopistoissa kentällä pelaavat enimmäkseen keskiluokkaiset. Samalla he määrittelevät pelin säännöt sekä kentän hierarkian. Valta on tällöin keskiluokkaisilla. Pelaaminen voi olla tiedostamatonta tai tiedostettua kyynärpäät edellä -tyyppisesti.

Käyhkön mukaan yliopiston pelikentällä eniten arvoa on kulttuurisella pääomalla. Yliopistossa sillä voidaan tarkoittaa esimerkiksi ympäristöön sopivaa sivistynyttä kieltä, lukeneisuutta tai käyttäytymistapaa kuten äänen ja tilan haltuun ottaminen, joilla voidaan taata menestyminen yliopistossa.

– Akateemisesta perheestä tulevalla nuorella on etumatkaa, sillä hän jatkaa yliopistoon itselleen tutussa maailmassa. Arki ja arvostukset ovat samanlaisia, joihin hän on kasvanut. Työläistaustainen nuori taas siirtyy tutusta kasvuympäristöstään ulos astuessa yliopiston ovesta sisään.

Käyhkön mukaan työläistaustaisilla on kotiympäristössä tavallisesti arvostettu enemmän tekemisen eikä niinkään sanojen maailmaa kuten akatemiassa.

"Piti perustella olemistaan täällä"

Yliopiston alussa Henriikka Veid ei ensin ajattelut, että tulisi mitenkään erilaisesta asemasta.

– Ajan kuluessa huomasin, että välillä saatettiin hämmästyä, kun kysyttiin vanhempien koulutuksesta. Piti perustella olemistaan täällä. En täyttänyt odotuksia.

Veidin mukaan valtiotieteellisessä ollaan yleisesti ottaen suvaitsevaisia ja tiedostavia. Ajetaan tasa-arvoa. Ollaan heikompien puolella, mutta joissakin tilanteissa rivien välistä annetaan ymmärtää, että on ne "toiset" ja sitten "me". Ollaan hierarkiassa eri tasoissa.

– En usko, että eronteko toisiin ja meihin on mitenkään tiedostettua tai tarkoituksellista, mutta sitä kuitenkin tehdään.

Kuulumattomuuden tunne ei nouse pinnalle vain yliopistossa. Kolmen vuoden aikana Veid on ehtinyt liikkumaan kauemmas työväenluokasta. Äidin luona käydessään hän piilottaa akateemisen puolen itsestään.

– Vältän kotona liiallista sivistyssanojen käyttöä tai tiettyjä puheenaiheita.

Myös Käyhkö on havainnut tutkimuksissaan, että yksilön vierauden tunnetta on sekä entiseen taustaan että uuteen ympäristöön. Koetaan, että olisi parempi hiljentyä yliopistomaailmasta. Välille syntyy kuilu. Ei haluta, että muut ajattelisivat heidän asettuvan koulutuksen vuoksi muiden yläpuolelle.

Mari Käyhkön mukaan kahden erilaisen maailman välillä eläminen on tasapainoilua. Laura Koivunen / Yle Uutisgrafiikka

"Meidät on opetettu tasa-arvomyyttiin"

Miksi yhteiskuntaluokista on vaikea puhua?

– Se on häiritsevä kysymys, kun meidät on opetettu tasa-arvomyyttiin, Käyhkö vastaa.

Käyhkön mukaan myytti ei ole totta. Halutaan torjua ja kieltää käsitys yhteiskuntaluokista.

– Oletetaan, että kaikille taattu peruskoulu ja sitä kautta mahdollisuuksien tasa-arvo – jota on tosin rapautettu viime vuosina – poistaisivat esteet yksilön edestä, mutta ne eivät poista sisäisiä estoja.

Käyhkö kertoo myös toisen selityksen häiritsevälle kysymykselle. Suomalaisten käsitys luokasta on vanhanaikainen. Se mielletään 1970-luvun kollektiivisena, poliittisena, luokkatietoisuuteen liittyvänä kysymyksenä, joka "elää" lähinnä työelämän ja politiikan kentillä.

Miten luokka tulisi mieltää vuonna 2018?

Käyhkö kuvailee, että luokka on piiloutunut ihmisten arkiin ja toimii ns. "ihmisten selän takana". Se näkyy kysymyksissä, joita ei mielletä luokkaistuneiksi kysymyksiksi vaan yksilöllisiksi.

– Luokan voi siis nähdä melkeinpä kaikessa ihmisen toiminnassa, jos sen vain haluaa nähdä. Esimerkiksi mihin eri taustoista tulevat yksilöt ovat itseselvyyksien lailla kasvatettu.

– Luokka ei ole ihmisestä irrallista vaan se on ihmisissä. Luokka läpäisee ns. julkisen tilan rinnalla myös ihmiselämän yksityisen tilan kuten kodin, perheen ja kasvatuksen.

Käyhkö pitää yksilökeskeistä ajattelua ongelmallisena.

– Ihmiset elävät ja tekevät luokkaa. Annetaan ymmärtää, että kaikki olisi yksilön omasta tahdosta kiinni. Epäkohtien esille tuomista pidetään turhana kohuamisena. Tällöin luokkakysymys jää piiloon, eikä sitä osata tunnistaa.

– Yksilökeskeinen ajattelu kääntyy myös itse yksilöä vastaan esimerkiksi juuri ajattelemalla, etteikö kykenisi korkeakouluttautumaan tai aiheuttamalla alemmuuden tunnetta ja itsesyytöksiä.

Toisenlaisesta taustasta on hyötyä

Kuulumattomuuden tunteesta huolimatta Henriikka Veid ei näe itseään missään muuallakaan kuin yliopistossa.

– Erilaisesta taustasta on myös hyötyä. Se auttaa näkemään asioita konkreettisemmin ja laaja-alaisemmin.

Veid painottaa, ettei pidä kumpaakaan yhteiskuntaluokkaa huonompana. Ulkopuolisuuden tunne kertoo vain luokkien olemassaolosta.