Suomessa kytee vakava sananvapausongelma. Suomalaisen media- ja kulttuurieliitin yksinpuhelu on uhattuna.

Vanhoina hyvinä aikoina toimittajat, kirjailijat ja elokuvaohjaajat saivat rauhassa kuunnella oman äänensä iätöntä viisautta, mutta nykyään kaiken maailman katkerat ja kateelliset anonyymit saattavat tulla somessa sanomaan ikävästi. Se on ihan epistä. Vihaajat eivät ymmärrä, että kun toimittaja tai taiteilija sanoo arvostavansa dialogia, hän tarkoittaa sellaista monologia, jossa hänen kanssaan samaa mieltä olevat ihmiset kertovat hänen olevan oikeassa.

Viime aikoina ikävän dialogisen vainon uhreiksi ovat joutuneet esimerkiksi Jussi Heikelä, Kauko Röyhkä ja Tuukka Temonen.

Neljännesvuosisadan julkisuudessa ollut Jussi Heikelä ilmaisee kaventunutta sananvapautta uudella tv-ohjelmalla (siirryt toiseen palveluun). “Heikelä syndroomaa” on käsitelty runsaasti mediassa, ja Heikelä on saanut sen kummemmin kyseenalaistamatta toistella haastatteluissa ohjelman lähtökohtaa ja ydinviestiä, jonka mukaan ohjelma tarttuu “suomalaiseen mielensäpahoittamiseen”. Heikelä haluaa myös “törmäyttää” keskenään “mielipidevaikuttajia, akateemikkoja, poliitikkoja, näyttelijöitä tai muusikoita”.

– Puhumme siitä, mitä Suomessa saa sanoa ja mitä ei, Heikelä lausui Ilta-Sanomien haastattelussa (siirryt toiseen palveluun).

Mediahuomiosta huolimatta avoimeksi jäi useampi kysymys.

Mihin lineaarista televisiota tarvitaan törmäyttämisyhtälössä? Eivätkö edellä mainitut ryhmät törmäydy toisiinsa eli ota yhteen jo aivan riittävästi sosiaalisessa mediassa ja niissä muutamassa tuhannessa muussa prime time -ohjelmassa?

Väittääkö 25 vuotta julkisuudessa elänyt ihminen tosissaan, ettei mitään saa enää sanoa?

Ja ennen kaikkea: Miksei näiden tv-ohjelmien nimiä voi ikinä kirjoittaa niin kuin suomea oikeasti kirjoitetaan? Onko Heikelä väli syndrooma jotenkin siistimpi kuin Heikelä-syndrooma yhteen?

Stalinistiämmälehmien väsymättömästä vainosta kärsivä Kauko Röyhkä puolestaan murisi Helsingin Sanomissa (siirryt toiseen palveluun), ettei mies “oikein saa sanoa enää mitään mielipidettä”. Sen jälkeen mies puhui vielä joitakin tuhansia merkkejä itsestään, työstään ja Facebook-päivityksistään. Facebookissa Röyhkän vaiennettua ääntä kuuntelee noin 30 000 ihmistä (siirryt toiseen palveluun).

Viimeksi mies eli Röyhkä on vaiettu kuoliaaksi Helsingin Sanomissa syyskuussa (siirryt toiseen palveluun) ja myös sitä ennen hänen uusista levyistään ja kirjoistaan on vaiettu valtamediassa tasaiseen tahtiin (siirryt toiseen palveluun). Röyhkää on pyydetty vaiennettavaksi myös Vain elämää -ohjelmaan.

Työkseen elokuvia tekeviä Tuukka Temonen on joutunut työkseen elokuvia arvostelevien ihmisten kiusanteon kohteeksi. Suomalaiset elokuvakriitikot eivät näytä millään ymmärtävän, että Tuukka Temosen elokuvia on arvioitava eri kriteereillä kuin muita elokuvia, koska ne ovat Tuukka Temosen elokuvia. Ei mitenkään ole mahdollista, että Valmentaja ja Teit meistä kauniin olisivat huonoja elokuvia, vaan kyse on kaunaisten ja yrittäjävihamielisten kriitikkojen salaliitosta.

Mitäköhän näihin nyt sanoisi.

Voimia?

Tabu ja vaientaminen ovatkin entistä useammin vain tyhjiä sanoja, joita käytetään mediahuomion maksimoimiseksi.

Heikelän, Röyhkän ja Temosen mediastrategia on lapsellinen, mutta näppärä.

Kun ensin itse ilmoittaa olevansa vaientamisen uhri, mutta silti – kelatkaa! rohkeasti puhuu televisiossa, voi esiintyä voittajana taistelussa, jonka on itse keksinyt ja josta kukaan muu ei oikeastaan ole kiinnostunut. Hieman samasta on kyse, kun taiteilijat ja toimittajat julistavat tarttuvansa vaiettuun aiheeseen. Kuinka vaiettu tai tabu aihe voi olla, jos siitä voi tehdä valtavan jutun maan johtavaan sanomalehteen tai tv-sarjan parhaaseen katseluaikaan?

Pikaisen “on edelleen tabu” -googlauksen perusteella lehdistössä tabuja ovat esimerkiksi tyttöjen halu, julkinen homoseksuaalisuus, väkivaltainen nainen, vammaisten seksuaalisuus, rahasta puhuminen ja suhde, jossa nainen on miestä vanhempi. Sillä erotuksella, ettei mikään näistä ole tabu.

Tabu ja vaientaminen ovatkin entistä useammin vain tyhjiä sanoja, joita käytetään mediahuomion maksimoimiseksi. On jollain kierolla tavalla joko surullista tai pähkähullua, että julkisuudesta elantonsa saavat ihmiset kertovat toisilleen viikosta toiseen julkisuudessa, etteivät he saa sanoa enää mitään.

Heikelän nimeämät ilmiöt poteroitumisesta ja lynkkaamisesta ovat todellisia ja ikäviä, mutta kaikkea kritiikkiä ei pidä kehystää mielensäpahoittamiseksi tai vihakirjoitteluksi. Välillä yhteiskunta tarvitsee anonyymejä Twitter-pyllyjä sanomaan, että nyt oot kyllä jäbä harvinaisen pihalla.

Tuija Siltamäki

Kirjoittaja on Tampereen ylioppilaslehden Aviisin päätoimittaja.