Na kraju rovinjskog predavanja 5. listopada nobelovac Paul Krugman rekao je: 'Moje su dvije najveće noćne more: biti sveučilišni rektor ili premijer perifernih europskih zemalja - imati status bez ikakve moći.' Prisutni (bivši) rektori zajedno sa svima nama iskreno su se nasmijali

Često se kaže kako u svakoj šali ima pola zbilje. Ali u ovoj šali ima je i mnogo više. Za rektore državnih sveučilišta, pogotovo naših, to je cijela istina. Rektore obvezuju odluke senata, a odluke senata ustvari su zbroj odluka pojedinačnih interesa sveučilišnih sastavnica. A interesi sastavnica ustvari su interesi pojedinaca i aktivnih skupina na fakultetima. ‘I tako nije bilo ništa...’, kako u svojoj slavnoj pjesmi o miševima i mačkama (i seksualnim odnosima, za djecu i odrasle) piše Luko Paljetak

Sjećam se kako sam pred desetak godina, s izvjesnim administrativnim iskustvom, pisao bilješke poput: ‘Zašto ne treba biti pomoćnik ministra u istočnoeuropskim zemljama’. A teza je bila upravo Krugmanova: ako imaš navodne ovlasti, ali nikakvu moć za njihovu provedbu, tvoja funkcija očito nema smisla. U to vrijeme mislio sam kako je riječ o rezidui sustava samoupravljanja. Što naime činiti, ako demokratska javnost, pa čak niti ‘resor’ na koji se odnose navodne ovlasti, ne želi uvođenje mjera koje bi mogle i trebale popraviti sustav? Kako pomiriti ‘demokraciju’ s financijskom učinkovitošću i pravednošću? Sudeći iz činjenice da je i naša današnja vlast, više od desetljeća kasnije, upravo povukla prijedloge novih obrazovnih zakona, rješenje problema ‘demokracija ili učinkovitost’ u području visokoga školstva očito još uvijek nije na pomolu.

A premijeri? Što je s njima? Ako čak ni premijer nema ovlasti i moć, tko je onda ima? Krugman je mislio na Hrvatsku, ali i na ostale male zemlje unutar eurozone. Male, zadužene zemlje u eurozoni, zbog zajedničke valute ne mogu povećavati konkurentnost devalvacijom. Hrvatska nije u eurozoni, ali za nju očito vrijedi isto. Budući da smo privatno i javno dužni u eurima, naša bi devalvacija samo povećala kunski iznos duga i sve bi ostalo isto – ili bilo još mnogo gore. It's economy, stupid.

Premda o bankrotu nije pričao (osim spominjući Island), čini se kako je Krugmanu ta riječ ipak stalno lebdjela oko glave. Eto: na to se svodi moć premijera! Da prizna poraz, da vjerovnicima kaže da smo nesposobni vraćati dugove, i da se počne ispočetka. Ali i takvo je sredstvo jedna velika iluzija. Jer vjerovnici će i dalje inzistirati na svojim potraživanjima, plijenit će nam brodove i avione (kao što su to činili nakon sloma Jugoslavije), zamrzavati imovinu u inozemstvu, a kapital će otići iz zemlje bez šanse u skori povratak.

Ali ako čak ni premijeri nemaju moć, kako je došlo do toga da demokracija postane toliko neučinkovita?

Vjerojatno najtočniji odgovor na to pitanje pružio je američki ekonomist Bryan Caplan u svojoj knjizi Mit o racionalnom glasaču. Zašto demokracije biraju loše politike? Premda govori o Americi, Caplanove su teze još istinitije za ‘male zemlje’. Caplan objašnjava kako loša ekonomska politika nije posljedica (isključivo) partikularnih interesa, ‘lobiranja’, ili kako bi neki naši komentatori rekli, ‘slizavanja političara i poduzetnika ili bankara’, ili pljačke, što ponegdje doista i jest slučaj, već upravo obrnuto: demokracija propada zato što političari glasačima pružaju upravo ono što glasači od njih žele! Želite imati ‘besplatno’ školstvo, ‘besplatno’ zdravstvo, ‘besplatno’ socijalno osiguranje, subvencije za vode, šume, željeznice, poljoprivrednike, brodograditelje, kazališta, televiziju, radio i još stotine drugih stvari? Nema problema! Navodno ‘racionalne’ političke opcije, one naime koje žele pobjedu na izborima, obećat će vam i pružiti sve to! Političari će se, baš kao i glasači, ponašati kao da sve te stvari ‘nemaju cijenu’, i svi će se začuditi kada se jednoga dana (a taj je dan očito stigao!) za sve te ‘besplatne’ stvari ispostavi račun.