Udruga "U ime obitelji" želi obnoviti proces Filipu Lukasu, davnom čelniku Matice hrvatske (1928. – 1945.) i apologetu zločinačke NDH, koji je zbog javne podrške tom genocidnom režimu 1945. osuđen na smrt. Osuđen je u odsutnosti jer je nakon pada NDH uspio pobjeći iz Jugoslavije, da bi 1958. umro u Rimu u dubokoj starosti, a Županijski sud u Zagrebu uskoro treba odlučiti o reviziji postupka i eventualnoj Lukasovoj rehabilitaciji.



Ova inicijativa ima potencijalno zloćudne implikacije na hrvatsko društvo. Tako ugledni odvjetnik Čedo Prodanović smatra da se tim manevrom želi pripremiti teren za ukidanje presuda istaknutim ustaškim zločincima Slavku Kvaterniku i Mili Budaku, dok se bivši ministar pravosuđa Orsat Miljenić također pribojava da iza ovakvih zahtjeva stoje neprihvatljivi pokušaji rehabilitacije NDH.



Time Hrvatska i službeno ulazi u krug revizionističkih zemalja čija desnica želi mijenjati ishod Drugog svjetskog rata. U Europi je najdalje u tom smjeru zasad otišla Srbija, koja je već sudski rehabilitirala vođu zločinačkog četničkog pokreta Dražu Mihailovića, a upravo traje proces s ciljem rehabilitacije šefa srpske kvislinške ratne vlade Milana Nedića.

Osim Hrvatske i Srbije, u tom "revizionističkom kružoku" nalazi se svega još nekoliko država s istoka Europe, prije svih Ukrajina, a potom i baltičke zemlje Litva, Latvija i Estonija.

Zločinci, a ne heroji

Ukrajina je 2007. i 2010. rehabilitirala Hitlerove suradnike Romana Šuheviča i Stepana Banderu, koje je tadašnji ukrajinski predsjednik Viktor Juščenko proglasio "herojima Ukrajine", što je najveće ukrajinsko priznanje. Ta nakaradna i protupovijesna imenovanja 2011. je poništio sljedeći predsjednik Ukrajine Viktor Janukovič, nakon što je i Vijeće Europe u rezoluciji od 25. veljače 2010. protestiralo zbog rehabilitacije Bandere.



U baltičkim zemljama, pak, nema sudskih rehabilitacija nacističkih kolaboracionista, ali se u tim zemljama već godinama održavaju javne ceremonije veterana domaćih SS jedinica iz Drugog svjetskog rata, te se tamošnji pripadnici jedinica njemačkog Wermachta prikazuju kao tobožnji borci za nezavisnost zemlje. I u Ukrajini i na Baltiku pozadinu čini antisovjetski narativ, odnosno doživljaj da su sovjetski partizani i Crvena armija bili okupatori.



Slično tome, revizionistički pokušaji hrvatske i srpske desnice također stižu iz antipartizanskog narativa, po kojem su pobjednici nad Hitlerom zločinci, a Hitlerovi suradnici su domoljubi.



Bizarnost ove revizionističke ofenzive balkanske i istočnoeuropske desnice pojačana je činjenicom da je u Europi desnica danas jača nego ikad, ali pritom nigdje – osim Hrvatskoj, Srbiji i Ukrajini – ne osporava ishod Drugog svjetskog rata i ponašanje tadašnjih pobjednika, niti nacističku bagru itko drugi želi rehabilitirati i prikazati kao domovinsko cvijeće. Desnica u zapadnoj Europi snagu crpi iz huškanja na muslimanske izbjeglice i migrante, dok jedino na Balkanu i u dijelovima istočne Europe desnica huška protiv onih koji su pobijedili naciste.



Recimo, cijela liberalna Europa danas drhti od pomisli da će Francuskom zavladati radikalna desničarka Marine Le Pen i njezina Nacionalna fronta, koji bi mogli postati lideri desničarske Europe. Pa ipak, nitko nikada nije čuo da je Le Pen zucnula jednu riječ protiv generala Charlesa de Gaullea i francuskog Pokreta otpora, iako bi se mogla pozvati na istu stvar kao balkanska desnica.

Bolna brojka

Naime, na kraju Drugog svjetskog rata širom Europe došlo je do masovne osvete nad nacistima i njihovim pomagačima, od čega nije bila imuna ni Francuska. Tamošnji desničari tvrdili su da je na kraju rata bez suđenja likvidirano 105.000 kolaboracionista, dok je De Gaulle priznao tek 10.842 pogubljenja bez sudske presude, pri čemu su ostale zapamćene njegove riječi:



"Ta je brojka bolna, ali je ograničena s obzirom na to koliko su groznih zločina oni počinili i kakve su njihove posljedice."

Naknadne procjene francuskih povjesničara potvrđuju brojku od najmanje 50.000 nacističkih suradnika pogubljenih bez sudske presude, pri čemu valja znati da su zločini francuskih kolaboracionista bili dječja igra prema zločinima ustaša i četnika. Pa ipak, Marine Le Pen, kao ni drugim europskim desničarima, ne pada na pamet ustajati protiv svojih partizana.



Dakle, naša desnica kasni za europskom ravno 70 godina.



No, valja razumjeti nezavidnu poziciju balkanskih desničara. U odnosu na ideološke kolege iz Zapadne Europe, oni su lišeni mogućnosti da pastvu nabrijavaju suvremenim strahom od muslimana – koji zaobilaze njihove zemlje – a kako i sami znaju da su njihovi idoli u Drugom svjetskom ratu radili znatno masovnije i masivnije zločine od zapadnih kolaboracionista, jedino što im preostaje jest da se blatom bacaju na najveću generaciju koja je hodala Balkanom.