U jednoj septembarskoj noći, saradnik Balkanske istraživačke mreže razgovarao je s porodicama iz Iraka, Afganistana i Irana na putu ka Evropi.

Peron 11. sarajevske autobuske stanice za većinu migranata koji su proteklih mjeseci prošli kroz BiH, obavezna je tačka na putu prema Krajini. S ovog perona kreće autobus koji putnike prevozi na noćnoj liniji od Sarajeva do Bihaća.

Već nekoliko mjeseci svake noći u 23:00 sata, odavde polazi u prosjeku pedeset do šezdeset putnika iz azijskih i afričkih zemalja s kupljenom kartom do Bihaća u jednom smjeru.

Ostali putuju ili vozom ili nekom drugom linijom, ali – kako navode i policajci i migranti u Unsko-sanskog kantona – noćni bus za Bihać je prevezao barem pola od 7,650 pristiglih migranata.

Na peronu je parkiran autobus na sprat s osamdeset sjedišta. Centrotrans je morao povećati kapacitet na ovoj liniji pa su zamijenili Neoplan Citylinere, čijih pedeset sjedećih mjesta nije bilo dovoljno, s većim autobusom španskog proizvođača Ayats koji ima trideset sjedišta više, piše Detektor.ba.

Kada su u Centrotransu birali slogan, nisu ni slutili koliko će se parola “Vaša veza sa Evropom” pokazati vizionarskom.

Danas upravo Centrotransovi autobusi izbjeglice i migrante voze dijelom puta kroz BiH ka Evropi, kojeg bismo mogli nazvati bosanskom rutom.

Već na ulasku se uočava podjela – migranti se penju na sprat dok mjesta u “prizemlju” zauzimaju ljudi iz BiH. Nema razvrstavanja ili upućivanja od strane posade da bi im se mogla prigovoriti neka segregacija ili diskriminacija – jednostavno ljudi po inerciji tako sjedaju.

Migranata je oko četrdeset, iako ih inače bude više. Jedan od vozača govori kako ih obično bude između pedeset i šezdeset, nekad ih zna biti i sedamdeset. Pokreće autobus i kaže kako mu je drago što migranata tu noć ima manje jer to vjerovatno znači kraće zadržavanje na redovnoj policijskoj kontroli koja će nas čekati u Ključu.

“Nešto ih je manje, ne znam zašto. Možda zato što je nedjelja… Inače ih najviše putuje petkom, ni to ne znam zašto, ali petkom je uvijek najveća gužva”, rekao je on.

Njegov kolega kaže kako u proteklih pet ili šest mjeseci intenziviranja migrantske krize nisu imali problema s novim putnicima. Uglavnom zaspu odmah po polasku jer su čak i sjedišta autobusa za neke od njih najudobnije i najmekše mjesto gdje su spavali u zadnje vrijeme. U smjeni ovih vozača je bio samo jedan slučaj koškanja koji je sam riješio.

Na spratu je tišina. Izišli smo iz Sarajeva na autoput i većina migranata je već uveliko spavala. Neki su skrolali po mobilnim telefonima koji su im osvjetljavali lica, a jedna je porodica pokušavala umiriti bolesno dijete. Dijete ima desetak godina, a porodica kaže kako idu za Bihać jer su čuli da je tamo bolja zdravstvena zaštita od one u kampu u Salakovcu odakle idu.

Otac djeteta moli za pomoć jer su torbu s djetetovim stvarima ostavili u prtljažniku autobusa. Nakon što je autobus stigao u Visoko vozači otvaraju bunker i vade torbu, poslije čega je majka dala djetetu nešto što mu smiruje napad.

Porodica je iz Irana, otac i majka s dvoje djece putuju u grupi sa prijateljima i rođacima, ukupno njih petnaestak. Kažu da su Kurdi i da bježe od nepravde koju im nanose vlasti, piše Detektor.ba.

Mlada djevojka Zilan odlično govori engleski jezik. Rekla je da su kao Kurdi u iranskom Kurdistanu bili izloženi diskriminaciji i kako je, doduše, Kurdima moguće u Iranu i raditi i napredovati, ali obično po cijenu odustajanja od vlastitog identiteta.

“Možeš ti u Iranu biti uspješan, ali onda više nisi Kurd. Ne govoriš svojim jezikom, usvojiš sve iransko, zbližiš se s vlastima i udaljiš od svog naroda. Tebi može biti dobro, ali ti zato ne možeš više biti ti”, objašnjava Zilan.

Njezin brat Pouyz ima dvadeset i dvije godine i kaže da je proveo godinu i osam mjeseci boreći se sa svojim kurdskim sunarodnjacima protiv snaga takozvane Islamske države (ISIL) u Iraku u redovima Pešmergi. Zbog toga je uhapšen u Iranu. Proveo je osam dana u zatvoru i za iranske vlasti će dugoročno biti osoba na koju treba obratiti pažnju.

“Imao sam devetnaest godina kada sam se pridružio Pešmergama. To nisu teroristi, to je regularna vojska u Iraku koja sarađuje s Amerikom i bori se protiv ISIL-a. ISIL je zlo. Ja sam se borio sa svojom braćom Kurdima jer mi je to bila dužnost. Sad zbog toga više ne mogu živjeti u Iranu”, rekao je Pouyz.

Kontrola u Ključu