Piše: Slađana Bukovac

Kad vidim što sve ljudi rade, i kako se sramote da prežive (zapravo nemam pojma rade li to da prežive, ili da održe nepotrebno visok standard, jer pola stvari koje kupuju i tako im ne treba), dođem mi da uzmem jedan lonac, četiri majice i dva donja dijela od trenirke, pet pari veša i iBook, i odselim se na Kubu.

Kad vidim što sve ljudi rade nakon što dobiju previsoke plaće, u iznosu dva liječnika opće prakse na primjer, na nekom poslu koji baš i nije cijepanje atoma, i na to im još sjedaju inozemne dnevnice, lova od nekih malih namještaljki, i diskretnog promoviranja sponzora, pa onda još ulete u prvi kokošinjac i maznu ukućanima pred očima najdeblju kokoš, dođe mi da pročitam svu psihoanalitičku literaturu koja je dosad objavljena, i to na način da uprtim onu kompletnu stalažu iz gradske knjižnice na leđa, i vlastitim je naporima iznesem na prilično strmo brdo na kojem živim.