Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

I jakten på politiske løsninger for å hindre mennesker på flukt i å komme til Norge, ofres enkeltmenneskets grunnleggende rettigheter og Norges internasjonale forpliktelser.

POLITISK RÅDGIVER: Mona Reigstad Dabour. Vis mer

I 2016 støttet Norge New York-erklæringen, og bekreftet dermed at løsninger for å håndtere flyktningestrømmer skal baseres på FNs flyktningkonvensjon. Premisset om å legge flyktningkonvensjonen til grunn er fulgt opp i FNs flyktningeplattform, som ble vedtatt av FNs generalforsamling i desember 2018. Regjeringen følger ikke opp forpliktelsen i norsk asylpolitikk. NOAS lanserte nettopp «Rikets tilstand på asylfeltet 2018» (www.riketstilstand.noas.no), som viser at Norge på flere områder bryter FNs flyktningkonvensjon og menneskerettighetene.

Norge har innført kraftige innstramninger i asylpolitikken etter økte asylankomster i 2015. Norge har i praksis fjernet asylinstituttet ved den norsk-russiske grensen ved Storskog, og avskjærer mennesker på flukt retten til å søke beskyttelse i Norge. Norge fratar somaliske flyktninger flyktningstatus i Norge, i strid med flyktningkonvensjonen. Sikkerhetssituasjonen i Mogadishu er ikke tilstrekkelig forbedret til at flyktninger kan sendes tilbake dit, som FN har påpekt i et brev til norske myndigheter.

Barns rettigheter brytes. Som et politisk innstramningstiltak, har det såkalte rimelighetsvilkåret i internfluktvurderingen i asylsaker blitt fjernet – i strid med flyktningkonvensjonen. Konsekvensen er at flyktningbarn som kommer alene til Norge ikke får flyktningstatusen de har krav på. Som påpekt av Norges nasjonale institusjon for menneskerettigheter, bryter Norge også FNs barnekonvensjon når det ikke gis et likeverdig omsorgstilbud til enslige mindreårige asylsøkere over 15 år.

Det er voksne og barn med et reelt beskyttelsesbehov som ikke ønskes til Norge. Over 70 prosent av asylsøkerne får oppholdstillatelse i Norge – de langt fleste fordi norske myndigheter mener de ville være i fare ved en retur til hjemlandet og derfor har behov for beskyttelse i Norge. De fleste som søker om beskyttelse er kvinner og barn.

Partier med streng asylpolitikk mener det er viktig å «løfte blikket», og se norsk asylpolitikk i sammenheng med flyktningsituasjonen i verden: det bør komme få asylsøkere til Norge, så vi kan hjelpe dem som ikke har klart å komme seg hit.

Det er bra å løfte blikket. NOAS støtter fredsarbeid i konfliktsoner, mer penger til bistand og økt antall kvoteflyktninger. Men behovet for å løfte blikket legitimerer ikke brudd på flyktningkonvensjonen og menneskerettighetene til barn og voksne som befinner seg i Norge.

Å inngå avtaler med land utenfor Europa for å hindre asylankomster, kalt tredjelandsavtaler, er en populær idé blant politikere som ønsker at mennesker på flukt skal reise andre steder enn hit. Innstillingen fra Arbeiderpartiets migrasjonsutvalg skal behandles på partiets landsmøte, som startet i går. Migrasjonsutvalget ønsker flere tredjelandsavtaler, etter modell fra EU Tyrkia-avtalen. På denne måten skal Norge ha kontroll på antall asylsøkere som kommer til landet, og hente hit det antall kvoteflyktninger som vi selv bestemmer.

Å inngå avtaler med land utenfor Europa om håndtering av asylankomster utgjør ikke per definisjon et brudd på Norges internasjonale forpliktelser, og tredjelandsavtaler framstår i teorien som en god løsning. Men erfaringen så langt er at tredjelandsavtaler fører til brudd på flyktningkonvensjonen og menneskerettighetene. En rapport NOAS utga om EU Tyrkia-avtalen i februar i år, viser at europeiske land betaler Tyrkia for å avskjære flyktninger fra asylprosedyre og flyktningstatus. I Tyrkia har flyktninger ikke rettssikkerhet, og risikerer å bli returnert til forfølgelse i hjemlandet.

I teorien finnes gode løsninger, i den virkelige verden brytes menneskerettighetene og FNs flyktningkonvensjon. Det kan ikke godtas som del av jakten på en politisk løsning for å hindre flyktninger i å komme til Norge.