Ungdomsorganisasjoner til de fleste partiene i Norge foreslår å redusere den enestående sjenerøse ordningen vi har, nemlig full lønn under sykdom. Ordningen har ført til at sykefraværet er betydelig større i Norge enn i Sverige, som ikke har vår sjenerøse sykelønnsordning.

Organisasjonene mener dagens ordning ikke er bærekraftig. De unges standpunkt er imponerende, da det særlig vil gå ut over deres generasjon.

Jeg deler de unges konklusjon, men min hovedbegrunnelse er en annen.

Arbeidsinnsatsen er det viktige

For at vi kan leve vel i vårt samfunn, må vi alle yte våre bidrag. Det er summen av innsatsene til hver enkelt av oss som gjør at vi får produsert de varer og tjenester som trengs til et velfungerende samfunn.

I utgangspunktet er lønn betalingen for denne innsats, som vi altså alle bør bidra til. Men vi må ikke glemme at arbeidsinnsatsen er det viktige. Om mange nok av oss av en eller annen grunn ikke bidrar med arbeid, vil ikke samfunnet vårt kunne bestå. Alle innser dette.

For at vi kan leve vel i vårt samfunn, må vi alle yte våre bidrag.

Dessverre er det slik at arbeidsevnen varierer; mellom personer, og over tid for den enkelte. Noen har generelt dårlig arbeidsevne, noen blir ofte syke, mens enkelte aldri blir det. Med utgangspunktet at lønn er betaling for arbeidsinnsats, kan man her lett konkludere med at lønn bør opphøre ved sykefravær.

I et humant og velfungerende samfunn vil et slikt system virke urimelig hardt. Om man blir syk og mister arbeidsevnen, bør ikke lønna umiddelbart stanses.

Men å mene at lønnsutbetalingen skal fortsette uendret, også når man ikke kan arbeide, lyder for meg urimelig. Da sier man jo at ikke-arbeid kan være likeverdig med arbeid.

Dagens ordning her i landet, med full lønn under sykdom, innebærer en nedvurdering av arbeidets viktighet, som jeg altså finner moralsk uakseptabelt.

Skal ikke straffes for å være syk

I en diskusjon i Dagsnytt Atten forleden, med ungdomsorganisasjonene som foreslo reduksjon i sykelønnsordningen, spurte programlederen retorisk: – Skal man straffes for å være syk? Jeg har hørt samme utsagn fra andre.

Selvfølgelig skal man ikke straffes for å være syk. Men spørsmålsstillingen fra programlederen var forkjært. Utgangspunktet er jo at man belønnes for å arbeide. Grunnleggende her er at det er avgjørende for hele vårt liv og vår levestandard at våre viktigste arbeidsoppgaver faktisk blir utført. De som utfører dem bør belønnes.

Noen har generelt dårlig arbeidsevne, noen blir ofte syke, mens enkelte aldri blir det.

Å være syk er ikke entydig. Har vi et beinbrudd, eller høy feber, er jo sykdomstilstanden udiskutabel. Men føler vi oss litt nedfor, eller sliten, er det ikke umiddelbart klart at vi ikke kan arbeide. Det blir en helsemessig gråsone.

Om vi vet at det ikke vil ha noen effekt på avlønningen, kan det i en slik situasjon være fristende å bli borte fra arbeidet, selv om vi kan yte en akseptabel arbeidsinnsats.

Må markere at utført arbeid er viktigst

De vanlige argumentene mot dagens sykelønnsordning er vel at de frister til fravær også ved plager som ikke egentlig reduserer arbeidsevnen særlig. Denne oppfatning støttes ved statistiske betraktninger, og sammenlikning med liknende samfunn, som Sverige.

Vi bør være sjenerøse overfor dem som ikke kan arbeide, men ikke beholde ordningen med at det er likegyldig for honoreringen, om det utføres arbeid eller ei. Det behøver ikke å være noen stor forskjell, men den bør være der for å markere at utført arbeid er kritisk for at samfunnet skal bestå.

En karensdag ved sykefravær er en mulighet, altså at arbeidstaker ikke får lønn for første sykefraværsdag dersom man er borte fra jobben. En liten prosentvis reduksjon i lønna under sykdom er en annen.

Torbjørn Helle er professor ved institutt for kjemisk prosessteknologi ved NTNU

Les også:

Følg debatten: @NRKYtring på Twitter og NRK Debatt på Facebook