Erna Solberg og flere andre i på høyresida omtaler Listhaugs siste utspill og debatten rundt som «støy». Nils August Andresen i Minerva mener Erna må «fjerne støyen» ved å innskrenke justisminsterens facebookprivilegier. Det er en utmerka idé.

Men Frps angrep på Arbeiderpartiet er ikke støy. De er et budskap.

Frp forsøker å framstille Arbeiderpartiet som «terrorvennlige» (som Frps stortingspolitiker Jon Helgheim beskreiv det) eller som «mer bekymra for terroristers rettigheter enn nasjonens sikkerhet» (Listhaugs ord). I stedet for å anerkjenne at vi alle har et felles mål om å bekjempe terror, velger altså Frps politikere å stille spørsmål om Arbeiderpartiets intensjoner. Merk at Frp ikke kritiserer alle som stemmer dem ned, inkludert Venstre og KrF. De velger seg ut Arbeiderpartiet.

For de av oss som har fulgt med i den harde norske innvandringsdebatten, er det vanskelig å ikke lese dette inn i en konspiratorisk fortelling som har blitt gjentatt i forskjellige former på ytre høyreside både før og etter 22. juli: Arbeiderpartiet importerer muslimer, duller med terrorister, eller har et program for å islamisere Norge. De vil «dekonstruere nasjonen» med multikulturalisme. De har muslimske politikere som ikke er lojale til Norge.

Kjernen i disse konspirasjonsteoriene er at innvandring til Norge, med de utfordringer det fører med seg, er et slags «eksperiment» satt igang av Arbeiderpartiet. Som alle konspirasjonsteorier, omgjør disse mytene en kompleks virkelighet til en enkel fortelling om gode og onde krefter, og om skjulte aktører som vil oss vondt. Arbeiderpartiets politikere omtales som «landssvikere». Gro Harlem Brundland er «landsmorderen», Jonas Gahr Støre er «Judas Gahr Støre», og så videre.

Nettopp slike anklager verserer hyppig i Listhaugs kommentarfelt. Vi finner dem også under Listhaugs siste innlegg. Der omtales «Jihadia Tajik, en islamsk femtekolonist». Også Mani Hussaini er en del av en «muslimsk infiltrasjon». AP får skylda for en pågående «muslimsk invasjon av Norge», og Listhaug er «vår fremste milorg-kvinne». «Hadde ikke AP hatt en åpne grenser for Islam politikk så hadde aldri Utøya drapene skjedd» (sic).

Med andre ord: Der Erna Solberg hører «støy» hører andre et klart budskap. Den ubehagelige realiteten er Listhaug og Helgheim bygger opp under en fortelling, og at en veldig ekstrem versjon av denne fortellinga var den uttrykte begrunnelsen for Anders Behring Breiviks terror. Man kan påstå at han var gal, men han led også av en galskap som dessverre er utbredt.

I prinsippet ble terroren den 22. juli 2011 politisk «fredet». Problemet er bare at denne borgfreden aldri egentlig ble respektert av Fremskrittspartiet. Det fortsatte å spille på de samme konspirasjonsteoriene og dulgte anklagene som før, og var også hårreisende raske til å angripe Arbeiderpartiet for å «spille offer», noe Per Sandberg utbasunerte bare få måneder etter terroren. Når FrP spiller opp under anklagene om at Arbeiderpartiet utgjør en slags femte kolonne, eller ønsker å islamisere landet vårt, og attpåtil anklager Ap for å ikke ha gode motiver i kampen mot terror, bidrar de til å ytterligere forkaste det som burde ha vært et minstemål av anstendighet etter Breiviks islamofobe terror.

Selv om det finnes ekstreme stemmer i alle politiske leire, er det stor forskjell på hvor høylytt og hvor dominerende disse er. Breivik ble radikalisert i ekkokammere på nettet. I årene som har gått siden terroren, har disse ekkokammerene bare vokst seg sterkere. Daglig figurerer konspirasjonsteorier og aggressive utspill fra ytre høyre, gjerne mot Arbeiderpartiet, blant de mest delte sakene på sosiale medier, via nettsteder som Resett, Document.no (som Breivik var en ivrig leser av) og Human Rights Service (som får statsstøtte, fordi FrP krever det). Det finnes ikke noen tilsvarende sterk kvasioffentlighet av blogger, facebooksider og grupperinger på venstresida som daglig framstiller Høyre som landssvikere eller som terrorsympatisører.

Denne konteksten gjør at det er urimelig å forsøke å sette likhetstegn mellom disse utspillene og utspill fra venstre hold, for eksempel Martin Kolbergs noe klønete forsøk på å trekke en kobling fra høyrepolitikk til økonomisk ulikhet til terror. Høyre og Unge Høyre har ikke blitt utsatt for et terrorangrep basert på ekstreme versjoner av Kolbergs argumenter.

Ideen om at dette er «støy» som kommer i veien for saklig debatt er feilaktig på flere plan. Det er ikke slik at resten av partiene på Stortinget har latt seg forlede av Listhaug og latt være å diskutere substans. FrP og Høyres forslag om å frata fremmedkrigere statsborgerskap uten lov og dom har blitt grundig diskutert på Stortinget. Man har veid for og imot. Flertallet ønsker ikke å stemme for det. Denne «støyen» er altså ikke en bråkete avledning fra en pågående debatt, men et målretta politisk utspill på slutten av en debatt som FrP har tapt, inntil videre. Det er en type utspill som er ødeleggende for den norske politiske offentligheten.

Å kalle det «støy» er enten å være naiv eller å forsøke å tåkelegge virkeligheten. Den eneste måten Venstre, Høyre og KrF kan rettferdiggjøre sin omfavnelse av FrP er å hyppig misforstå, ignorere eller bagatellisere partiets faktiske standpunkter og utspill. Det er vanskelig å få noen til å forstå noe hvis deres deltagelse i regjering avhenger av at de ikke forstår det. For mye står på spill. De har ikke råd til å anerkjenne at mistenkeliggjøringen av Arbeiderpartiets intensjoner i terrordebatten nører opp under utbredte og farlige konspirasjonsteorier. Det tragiske er at det blant annet er ofrene etter 22. juli som må betale prisen.​