VM byr ofte på ujevne kamper. Stjernegallerier har møtt semiprofesjonelle lag fra nasjoner som knapt har nok spillere til å stille lag. I sluttspillet i Russland vil flere av stormaktene møte mannskap fra mindre nasjoner som få vil sette stort med penger på.

Som regel pleier David selvsagt å få bank av Goliat.

Men historiebøkene har nok av unntak til å gi outsiderne inspirasjon.

Basert på de største overraskelsene i VM har NRK funnet fem tips utfordrerne kan følge for å felle tittelfavorittene. For om denne turneringen har vist noe, så er det at alt er mulig. Og vi kan like gjerne begynne med kampen hvor de semiprofesjonelle faktisk slo stjernegalleriet.

Det var dagen da verdens antatt beste landslag ble nedsablet av en postmann, en lærer og en likbilsjåfør.

1. Spill rollen som underdog: USA 1–0 England, 1950

Da England dro til Brasil i 1950, jaktet de kun en bekreftelse. De hadde boikottet de tre første VM-ene grunnet uenigheter med Fifa, uten at det hadde bekymret dem stort: Spillets oppfinnere trengte da ikke en tullete turnering for å vise at de var best.

Men nå deltok de likevel, for å fastslå sin status. Stallen var stappet med verdensstjerner. Før avreise hadde de slått Portugal 5–3 i Lisboa og Belgia 4–1 i Brussel.

– England bør slå hele gjengen, skrev The Daily Express da, ifølge ESPN.

Resultater: Ekspandér faktaboks USA 19/06/1949 USA 0–4 Skottland

(vennskapskamp, New York)

0–4 Skottland (vennskapskamp, New York) 04/09/1949 USA 0–6 Mexico

(VM-kvalik, Mexico City)

0–6 Mexico (VM-kvalik, Mexico City) 14/09/1949 Cuba 1–1 USA

(VM-kvalik, Mexico City)

(VM-kvalik, Mexico City) 18/09/1949 Mexico 6–2 USA

(VM-kvalik, Mexico City)

(VM-kvalik, Mexico City) 21/09/1949 USA 5–2 Cuba

(VM-kvalik, Mexico City)

5–2 Cuba (VM-kvalik, Mexico City) 25/06/1950 Spania 3–1 USA

(VM 1950, Curitiba) England 16/11/1949 England 9–2 Nord-Irland

(VM-kvalik, Manchester)

9–2 Nord-Irland (VM-kvalik, Manchester) 30/11/1949 England 2–0 Italia

(vennskapskamp, London)

2–0 Italia (vennskapskamp, London) 15/04/1950 Skottland 0–1 England

(VM-kvalik, Glasgow)

(VM-kvalik, Glasgow) 14/05/1950 Portugal 3–5 England

(vennskapskamp, Lisboa)

(vennskapskamp, Lisboa) 18/05/1950 Belgia 1–4 England

(vennskapskamp, Brussel)

(vennskapskamp, Brussel) 15/06/1950 England 2–0 Chile

(VM 1950, Rio de Janeiro) Kilde: rsssf.com (Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation) England, klikk her og USA, klikk her.

I Brasil begynte England med 2–0 mot Chile, før de møtte USA. Amerikanerne hadde ikke akkurat store forventninger. De hadde 500 i odds på å vinne VM. I OL i 1948 hadde de røket ut med 9–0 mot Italia. Fire dager senere hadde de tapt 11–0 mot Norge i en treningskamp i Oslo.

Stallen hadde blitt snekret sammen i hui og hast. Treneren Bill Jeffrey hadde blitt ansatt to uker før VM. Før avreise hadde de kun hatt tid til én treningskamp. Spissen Ben McLaughlin hadde måttet bli hjemme fordi han ikke fikk fri fra jobb.

Den eneste amerikanske journalisten der var Dent McSkimming, som tok turen for egen regning. USAs fotballforbund hadde allerede lagt hjemreisen til like etter gruppespillet. Jeffrey innså at han like gjerne kunne spille på rollen som underdog.

– Vi har null sjans. Vi er som sauer klare til å slaktes, sa Jeffrey, ifølge australske Daily Telegraph.

Få i England var uenige. Pressen sa at USA burde få en tremålsledelse fra start. England var så selvsikre at de hvilte sin beste spiller, Stanley Matthews.

– De trodde de kom til å kjøre over oss med syv-åtte mål, sa USA-stopperen Charlie Colombo til FourFourTwo.

Og slik virket det i starten. De første 12 minuttene hadde England seks skudd og to stolpetreff.

Men USA hadde fansen på sin side. Mer enn 10 000 brasilianere hadde møtt opp i Belo Horizonte – og de støttet underdogen. Hver gang en amerikaner rørte ballen, ble han heiet frem.

Plutselig kjørte USA et sjeldent angrep. Et skudd ble fyrt av. Joe Gaetjens stupte frem og styrte ballen i mål.

Your browser does not support the video tag.

England prøvde å slå tilbake, men USA lå så dypt at de «i praksis sto på målstreken». Ettersom folk hørte at USA var i ledelsen, strømmet flere og flere inn på stadion for å heie på dem. Kanskje ble dommeren påvirket, for da Colombo rev ned Stan Mortensen like før slutt, kunne han fort fått rødt.

Litt senere var sjokket et faktum. USA vant 1–0.

Tre av USAs spillere burde aldri ha spilt. Belgieren Joe Maca og skotten Ed McIlvenny manglet amerikansk statsborgerskap. De hadde fått tillatelse av fotballforbundet fordi de hadde hatt planer om å skaffe seg et. Fifas regelverk forbød slikt, men ingen sa noe.

– På den tiden stilte ikke Fifa noen spørsmål, sa Maca til FourFourTwo.

Det samme gjaldt Gaetjens, som ble født på Haiti. I stedet for å bli amerikansk byttet han senere landslag til fødestedet, hvor han forsvant sporløst på 60-tallet.

Ikke at England hadde noen unnskyldning. Resultatet anses som det flaueste i landets historie.

Men dette var ikke det mest traumatiske tapet i 1950-VM.

2. Tem publikum: Brasil 1–2 Uruguay, 1950

Et resultat senere i turneringen førte nemlig til rapporter om at tre personer hadde dødd av sjokk.

I 1950 gikk vinnerne av fire grupper til en siste gruppe, hvor det beste laget fikk tittelen. Resultatene ble slik at turneringens siste kamp i praksis ble en finale uansett. Den eneste forskjellen var at Brasil kun trengte ett poeng for å sikre tittelen.

Vertene hadde satset alt på å vinne turneringen. De hadde bygget Maracanã, verdens største stadion, i Rio de Janeiro. De hadde nettopp banket Sverige (7–1) og Spania (6–1). Rivalen i «finalen», Uruguay, hadde spilt 2–2 mot Spania og trengt to sene mål for å slå svenskene (3–2).

Da Brasil og Uruguay hadde møttes i Copa América året før, hadde Brasil vunnet 5–1.

Dagen før finalen publiserte den brasilianske avisen O Mundo, ifølge boken Futebol: The Brazilian Way of Life et bilde av Brasils lag. «Dette er verdensmesterne», sa teksten.

Mer enn 200 000 strømmet inn på Maracanã, det høyeste antallet på en fotballkamp noensinne.

Blant dem satt 100 uruguayanere. Før avspark hadde Ângelo Mendes de Moraes, Rio de Janeiros ordfører, en melding til Brasils lag, ifølge Futebol:

– Dere brasilianere, som jeg anser som vinnere av turneringen ... dere som om noen timer vil erklæres mestere av flere millioner landsmenn ...

REKORD: Mer enn 200 000 tilskuere fulgte Brasils marerittkamp mot Uruguay på Maracanã stadion i Brasil under VM i 1950. Aldri, verken før eller siden, har det vært så mange tilskuere på en fotballkamp. Her header Brasils Francisco Arambur utenfor. Til slutt tapte Brasil svært overraskende 2–1. Foto: AP

Denne arrogansen fyrte opp Obdulio Varela, Uruguays dominante kaptein. Da lagene ventet i spillertunnelen, sa han, ifølge Fifa.com, til spillerne:

– Ignorer alle menneskene. Ikke se opp på tribunene. De som er utenfor banen, gjelder ikke.

Da spillerne gikk ut på gresset, viftet folk med brasilianske flagg. Fyrverkeri smalt. Konfetti regnet ned over tribunen. Da nasjonalsangene ble spilt, skal Uruguay-spissen Julio Pérez ha tisset i buksen.

Uruguay klarte 0–0 til pause.

Men da Friaça scoret for Brasil to minutter etter pause, eksploderte stadion.

Varela måtte gjøre noe. Mens Brasil feiret, løp han 30 meter, stjal ballen og begynte å krangle med dommeren, engelske George Reader. Varela mente målet var offside, noe som åpenbart ikke var tilfellet. Men minuttene gikk.

– Tribunene kokte ... Om jeg hadde startet kampen umiddelbart, hadde de scoret fem mål, sa Varela, ifølge boken The Ball is Round.

Varela krevde at en oversetter skulle komme ut på banen og hjelpe ham med å diskutere. Brasil hadde nå feiret ferdig. Stadion ventet.

– Fansen begynte å bue. De ble nervøse, sa Varela, ifølge The Ball is Round.

Da stemningen hadde roet seg, ga Varela fra seg ballen. Innen Uruguay tok avspark, hadde luften gått ut av Maracanã. Gradvis vokste Uruguay inn i kampen. Etter 66 minutter utlignet Juan Schiaffino, til gisp blant publikum.

Like før slutt klinket Alcides Ghiggia inn vinnermålet fra høyre.

Publikum på stadion var så sjokkert at ingen visste hva de skulle si. – Det eneste man kunne høre var ropene til spillerne. – Alcides Ghiggia, ifølge Futebol

Uten støtte fra sine egne klarte ikke Brasil å reagere. Da sluttsignalet gitt, hevet uruguayanerne armene i været. Visstnok hadde Fifa-president Jules Rimet allerede skrevet gratulasjonstale til Brasil. Uten å vite helt hva han skulle si, ga han bare trofeet til Varela.

Brasil har ennå ikke kommet over tapet. Den dag i dag prates det om hva som gikk galt.

– Da spillerne trengte Maracanã, var den helt stille. Man kan ikke stole på et fotballstadion, skulle den brasilianske sangeren Chico Buarque skrive, ifølge Futebol.

Varelas triks hadde virket. Men han var ikke like heldig i neste VM.

3. Forbered laget godt: Vest-Tyskland 3–2 Ungarn, 1954

I Sveits møtte nemlig Uruguay et nytt storlag. Denne gangen tapte de – mot Ungarn.

– Aldri har turneringen hatt en større favoritt, skriver Chris Freddi The Complete Book of the World Cup, som tar for seg hver eneste VM-kamp i historien.

Ungarerne hadde allerede begynt å lage statuer av sine helter. Laget hadde tapt én av sine siste 30 kamper. De hadde vunnet OL i 1952, så knust England 6–3 i London og 7–1 i Budapest. I VMs sluttspill hadde de sendt hjem Brasil (4–2) og Uruguay (4–2).

I finalen ventet Vest-Tyskland, som Ungarn hadde slått 8–3 i gruppespillet. Tysklands trener Sepp Herberger hadde hvilt spillere i det tapet, men likevel var det forventet tap. Laget hadde blitt utestengt i 1950 på grunn av krigen, som hadde gjort enorm skade på tysk fotball.

– Dette er en stolt dag. La oss ikke være så godtroende å forvente at den skal ende med suksess, sa den tyske TV-kommentatoren Herbert Zimmermann, ifølge Tor!: The Story of German Football.

Men gode forberedelser ga Tyskland en sjanse. De hadde slått leir ved den idylliske Thun-sjøen, hvor de hadde ladet opp i stillhet. Ungarn hadde valgt et hotell like ved en lokal orkesterparade. Kvelden før finalen hadde trompeter og tubaer holdt spillerne våkne til langt på natt.

Da Ungarn reiste til stadion, ble bussen sittende fast i folkemengden. Spillerne måtte gå den siste biten til fots.

Dette til tross ledet Ungarn 2–0 etter åtte minutter, etter mål via Zoltán Czibor og Ferenc Puskás, en av tidenes beste spisser.

– Ingen som brukte ren logikk, kunne ha spådd annet enn ungarsk seier, skrev The Times, ifølge Bleacher Report.

Men Herberger klarte å snu kampen. Han hadde sett Ungarns seier mot England på Wembley to ganger, og fått spillerne til å gjøre det samme. I motsetning så ikke Ungarn ut til å ha analysert sine rivaler, for Tyskland utførte flere kjente trekk med suksess. Det hjalp også at livsfarlige Puskás var halvskadet.

Ti minutter senere hadde Max Morlock og Helmut Rahn snudd til 2–2.

I andre omgang virket Tyskland piggere. Regn hadde gjort banen tung og sleip, men kun Ungarn slet. Ved siden av Herberger på benken satt nemlig Adi Dassler.

Herberger og Dassler hadde for vane å inspisere gresset lenge før kamp. Siden de visste det ville regne, hadde Dassler gitt spillerne skruknotter, en revolusjonerende teknologi på den tiden. Man kan trygt si at skomakeren kunne sakene sine.

Fem år tidligere hadde han grunnlagt Adidas.

Seks minutter før slutt scoret Rahn vinnermålet.

«Mirakelet i Bern» anses som det viktigste resultatet i tysk fotballhistorie.

Men gode forberedelser er ikke alltid nødvendige. I 1990 var en av overraskelsene et lag som knapt kunne hatt en verre oppladning.

4. Trå til: Kamerun 1–0 Argentina, 1990

Alt tydet på at Kamerun hadde skutt seg selv i foten. Det som kunne gå galt, hadde gått galt. Nå skulle de møte Argentina, de regjerende mesterne, som hadde Diego Maradona.

Tidligere det året hadde Kamerun røket ut i gruppespillet i Afrikamesterskapet. De satte sin lit til trener Valery Nepomnyashchy, en russer hentet fra et lag fra Turkmenistan i russisk tredjedivisjon. Han snakket null fransk. Ifølge The Guardian fikk han hjelp av en oversetter som vanligvis jobbet som sjåfør for Kameruns ambassade i Moskva.

Før de dro til Italia, hvor VM ble holdt, hadde laget dratt på treningsleir i Jugoslavia. De hadde kun hatt med seg fire dårlige baller. De hadde ikke tatt med seg drakter. Da de kom til Italia, hadde spillerne truet med streik på grunn av ubetalte bonuser.

Et par dager før VM ga førstekeeperen Joseph-Antoine Bell et intervju til France Fotball, hvor han hevdet at Kamerun ikke hadde sjanse mot Argentina.

– Treningsleiren var elendig. Vi er heldige om vi taper 3–0, sa Bell, ifølge The Blizzard.

Selv om Nepomnyashchy visste Bell hadde rett, var han rasende. Han gikk ut og kjøpte alle France Football-magasinene ved leiren, slik at spillerne ikke skulle få lese det. Så vraket han Bell mot Argentina. N’Kono fikk vite at han skulle spille fem timer før avspark.

Men midt oppi kaoset hadde Nepomnyashchy en plan. Siden Argentina var regjerende mestere, visste han at de forventet å nå finalen.

– Det Argentinas stjerner fryktet mest, var å bli skadet i starten av turneringen. Jeg fortalte spillerne at de ville bli redde for oss om vi virkelig trådte til. Planen var å spille så tøft som mulig, selv om det betydde å gi bort frispark, sa Nepomnyashchy til The Blizzard.

DOBBEL BESKYTTELSE: Maradona var forberedt på tøffe tak mot Kamerun i 1990-VM. Men selv om han stilte med leggskinn både foran og bak, tapte Argentina overraskende 1–0. Foto: Sven Nackstrand / AFP

Maradona så det komme: Han stilte med leggbeskyttere både fremme og bak. Totalt lagde Kamerun 30 frispark. De var dyktige nok til å holde Argentina til 0–0 i en time, før forsvareren André Kana-Biyik ble utvist for å ha felt den kjappe vingen Claudio Caniggia.

Men så ble synderen reddet av sin egen bror. Da et frispark dalte ned i feltet, ruvet François Omam-Biyik i luften og headet rett på Nery Pumpido, som fomlet ballen over streken. 1–0.

Et par minutter før slutt kontret Caniggia. Emmanuel Kundé prøvde å stoppe ham, men Caniggia snublet videre. Så hoppet Victor N’Dip inn i en takling Caniggia så vidt smatt unna. Akkurat da Caniggia var i ferd med å falle, tok Benjamin Massing ham ut med en takling i hoftehøyde. Den var så kraftig at Massing mistet høyre sko.

Mens Caniggia lå og vrei seg på gresset, fikk Massing sitt andre gule.

Med ni mann vant Kamerun 1–0.

– Jeg tror ikke de hadde noen hensikt om å banke oss opp for å vinne ... Hvis Kamerun vant, var det fordi de var best, sa Maradona, ifølge The Guardian.

Maradona hintet også at dommeren kunne gjort mer. Det samme gjorde Italia 12 år senere.

5. Utnytt rivalens frustrasjon: Sør-Korea 2–1 Italia, 2002

Selv om Sør-Korea var verter sammen med Japan i VM i 2002, trodde få de kom til å vinne åttedelsfinalen. Italia hadde tross alt nådd EM-finalen to år før.

Men italienerne følte de hadde verden mot seg. I gruppespillet hadde de fått fire mål annullert, hvorav minst tre var feilaktige. Fire minutter ut i kampen mot Sør-Korea følte de seg igjen urettferdig behandlet. Ecuadorianske Byron Moreno ga nemlig Sør-Korea straffe, etter at Christian Panucci hadde revet ned Seoul Ki-hyeon på et frispark.

Your browser does not support the video tag.

Uansett kastet Gianluigi Buffon seg til høyre og slo unna straffen til Ahn Jung-hwan.

Like etter stanget råsterke Christian Vieri inn en corner for Italia.

Italia burde økt ledelsen, men sløste grovt. Skudd etter skudd fløy utenfor. Kontring etter kontring ble kastet bort. Så gikk Francesco Totti i bakken utenfor feltet, uten å få frispark. På sidelinjen meide treneren Giovanni Trapattoni til en vannflaske.

Tre minutter før slutt skjedde det som ikke skulle skje. Da Panucci ikke klarte å klarere en enkel ball inne i feltet, smalt Seol Ki-hyeon inn 1–1 med venstre. Det var klart for golden goal. I ekstraomgangene falt Totti igjen i bakken, denne gangen inne i feltet. I stedet for å gi straffe, viste Moreno ham ut for filming. Rasende italienere omringet Moreno i ren vantro. Reprisen viste at det ikke var straffe, men heller ikke gult kort. Senere kontret Italia nok en gang. Vieri spilte gjennom Damiano Tommasi, som rundet keeper og scoret. Men linjedommeren hadde flagget oppe. Reprisen viste at avgjørelsen var feil. Ved benken slo Trapattoni til et plastvindu. Tre minutter før slutt kom vinnermålet. Da et innlegg ble sendt inn fra venstre, steg Ahn i været og stusset ballen forbi Buffon. Sør-Korea vant 2–1.

– TYVER! sa forsiden til italienske Corriere dello Sport, ifølge The Guardian.

– Ingen lag i VMs historie har blitt så urettferdig behandlet, skrev Corriere della Sera, ifølge The Guardian.

Deler av Italias presse var overbevist om at Fifa hadde kastet dem ut. Selv medlemmer av landets regjering slaktet Moreno. Snart hevdet pressen at Moreno hadde dratt på en dyr ferie og kjøpt seg en luksusbil. Moreno svarte at han hadde bodd i søsterens hus i USA. Bilen var en Opel Corsa verdt 10 000 dollar.

Noen italienske kommentatorer fremhevet også at Italia burde ha spilt bedre. Laget hadde vært for defensive, brent sjanser og sløst energi på Moreno.

I Sør-Korea var det få som klaget. Marginene hadde kanskje vært med dem, men de hadde betydd lite om laget ikke hadde kjempet til siste slutt. Da favoritten var i vansker, da Goliat virket sårbar, hadde Sør-Korea slått til og utnyttet situasjonen.

Det er tross alt ikke bare flaks som står bak store VM-skreller. Man trenger dyktighet også.