Kommentar

Aps Listhaug-spøkelse

Av Hanne Skartveit

Foto: TEGNING: ROAR HAGEN. VG

Ap har mistet grepet om asylpolitikken. Nå skal partiet lage ny politikk. Det kan gjøre galt verre.

16. desember 2017

Dette er en kommentar. Kommentaren gir uttrykk for skribentens holdning

Artikkelen er over to år gammel

Gjennom valgkampen vek Aps ledere unna alt som hadde å gjøre med asylpolitikk og integrering. Det var en planlagt strategi. Resultatet? Ap gjorde sitt nest dårligste stortingsvalg siden 1924.

I ettertid har det vist seg at innvandring var den viktigste saken for velgerne ved årets stortingsvalg. Drøyt en av fire velgere så dette som viktigst, mer enn dobbelt så mange som ved forrige stortingsvalg.

Bildet var annerledes blant dem som stemte Ap. Her var det færre enn en av ti som pekte på innvandring som tema. Det er naturlig å tenke seg at de mange velgerne som mente denne saken var avgjørende, gikk til andre partier. Ap har mistet troverdighet på innvandringsområdet. Det er et overraskende skifte. Da Ap ledet den rødgrønne regjeringen, var partiet kjent for en streng og ansvarlig politikk.

Gjennom de åtte årene med Jens Stoltenberg som statsminister, innførte regjeringen midlertidig beskyttelse for enslige mindreårige asylsøkere. Det innebar at unge asylsøkere som kom alene, og som ikke hadde rett til asyl, bare fikk bli i Norge frem til de fylte atten år. Etter det skulle de tilbake til hjemlandet sitt.

Det ble også vedtatt at dersom en norsk borger giftet seg med en utlending, måtte begge være over 21 år for at ekteparet kunne bosette seg sammen i Norge. Dette var for å hindre at unge nordmenn med innvandrerbakgrunn skulle bli presset til å gifte seg mot sin vilje. Såkalte henteekteskap blir ofte inngått fordi storfamilien ønsker at flere slektninger skal få opphold i Norge. Ap ønsket opprinnelig en 24-årsgrense, men måtte gi etter for regjeringspartner SV.

Også i flere andre, store og små saker, strammet Ap inn asylpolitikken gjennom disse åtte årene. Daværende statsminister Jens Stoltenberg forsvarer denne linjen i sin bok «Min historie». Stoltenberg viser også til at det var en Ap-regjering, ledet av Trygve Bratteli, som i 1975 innførte innvandringsstopp.

I boken skriver Stoltenberg: «Flere sosialdemokratiske partier i Europa har undervurdert den kraften som ligger i asyl- og innvandringspolitikken. De mister sin posisjon som dominerende partier. Arbeiderpartiet har klart å stå på en streng og rettferdig linje i årtier.»

Denne linjen er nå under press. Mange opplever at Ap etter drøyt to år med Jonas Gahr Støre som partileder har lagt seg på en mindre streng linje enn under Stoltenberg. Støres landsmøtetale i 2015, der han åpnet opp for 10.000 flyktninger fra Syria, ble av mange sett som en oppmykning. Og denne høstens strid om de såkalte oktoberbarna, der Ap har gått inn for endringer som kan gjøre at flere unge menn får bli i Norge, etterlater det samme inntrykket.

Aps problem er at i den grad partiet har snakket om innvandring og asylpolitikk, har det enten handlet om å myke opp – eller det har handlet om Frp og Sylvi Listhaug sin ordbruk. Jonas Gahr Støre og hans folk har snakket lite om politikkens innhold.

Dagens regjering fører en politikk som er svært lik den politikken Ap førte i regjering gjennom åtte rødgrønne år. Et illustrerende eksempel er asylforliket i Stortinget under flyktningkrisen høsten 2015, som innebar kraftige innstramminger. Dette var et bredt forlik, som i virkeligheten bekreftet den tradisjonelle aksen mellom Ap og Høyre i asylpolitikken.

Men Ap har ikke stått opp for denne politikken i debatten etterpå. Dermed har de latt Frp og integreringsminister Sylvi Listhaug «eie» den politikken som Ap egentlig er enige i – forsvart med Frps ordbruk, ikke sosialdemokratiets.

Når Støre og andre ledende Ap-politikere har malt Listhaug-spøkelset på veggen, har de også undergravet sine egne argumenter for en streng, rettferdig og human asylpolitikk – og styrket den fløyen i Ap som ønsker en oppmykning. Dermed kan det bli denne linjen som vinner frem når Ap nå setter ned et utvalg som skal gå gjennom partiets politikk på dette feltet.

Egentlig skulle det ikke være så vanskelig å begrunne en streng asylpolitikk med gode sosialdemokratiske argumenter. Det grunnleggende må være at de som er forfulgt og trenger beskyttelse, er de som må får bli. Da må de som har fått avslag, sendes ut. Dersom de som har fått avslag likevel får bli bare de haler ut tiden lenge nok, bryter hele systemet sammen. Da kan vi ikke lenger hjelpe dem som trenger det.

Bistand i nærområdene hjelper flest flyktninger. En god illustrasjon her er de enslige mindreårige asylsøkerne, flest unge gutter, fra Afghanistan, som i fjor kostet Norge nær 7 milliarder kroner. Tenk hva 7 milliarder kroner kunne gjort for jenter og kvinner i Afghanistan. Eller for skolebarn i flyktningeleirer i Syrias nærområder.

Få, om noen land i Europa har i løpet av de siste tiårene tatt imot flere innvandrere, målt opp mot innbyggertall, enn Norge. Vi ser samtidig at fattigdommen øker, og at vi er i ferd med å få en ny underklasse, som i stor grad består av familier med innvandrerbakgrunn. Kjernen i sosialdemokratiet er at alle skal ha mulighet til å skaffe seg et godt liv, med en inntekt å leve av, og et sikkerhetsnett når det trengs.

Derfor er det helt avgjørende at de som allerede har kommet hit, blir godt integrert, og kan ta del i det norske samfunnet. Nykommerne trenger det de kan få av muligheter i arbeidsmarkedet – og hjelp og støtte for å komme seg dit. Også dette er gyldige og gode sosialdemokratiske argumenter.

Men de må fremføres med trygghet og selvtillit. Hvis Ap fortsetter å vike unna, kan partiet miste sin dominerende rolle i norsk politikk

Publisert: 16.12.17 kl. 07:26