- Det finnes elsparkesykler og drosjer. Hvis folk vil, kommer de seg på jobb

Norges dyreste spiller ble stemplet som et bomkjøp i Danmark. Hvorfor kan proffdrømmer ende opp som mareritt?

Hvorfor skal vi bygge en bru til 34 milliarder for å erstatte et fungerende kollektivtilbud?

Ap-veteran: Trist å høre om en kultur som de fleste av oss tar avstand fra

Hva ville du følt hvis fastlegen foreslo å veie deg, når ditt ærend var en føflekk du bekymret deg for?

Hybeltilværelsen har gitt meg perspektiv på hva som må til for at jeg skal dra hjem

Saken oppdateres.

Dette er historien om hvorfor og hvordan det gikk.

Min sønn er en nydelig ung mann, snill, glad i dyr, glad i vennene sine, veltalende og kjekk.

Dessverre aldri noe skolelys. Lei av skolen allerede som 6-åring. Hadde mark i ræva, ville leke og ikke lære. Hvilken 6-åring vil ikke det?

Hvem som sørget for å drepe skolelysten, er en sammensatt problemstilling som ikke drøftes her, men det som er sikkert er at det krevde sin mor å få poden gjennom både ungdomsskole og videregående. Det var et helvete.

Les også: Skolene må bli flinkere til å løfte fram gutter, mener ekspertutvalg

Pustet ut

Da dette var over, klappet jeg meg på skuldra og pustet ut. Nå måtte det vel bli noe av ungen? Hodet har det tross alt aldri vært noe galt med. Han har både vett og forstand.

Vel, etter et kort utenlandsopphold som ikke ledet til noe som helst, minst av alt en jobb, kom guttungen hjem og flyttet inn på gutterommet. Der levde han herrens glade dager i morgenkåpe i månedsvis, mens jeg og min mann slepte hjem stadig fullere handleposer med melk, egg og havregryn.

Unge menn spiser mye, de bruker mye strøm, de har høylytte telefonsamtaler på badet hvor de godt kan befinne seg i to timer i strekk. Han sov til middag og stekte egg midt på natten. Tømte aldri oppvaskmaskina, bar ut søpla eller luftet hunden.

Jeg holdt på å klikke i vinkel.

Les også Terje Eidsvågs kommentar: Foreldregenerasjon prestasjon må se på seg selv

Tydelige krav

Etter noen måneder stilte jeg noen få, men tydelige krav. Noen enkle oppgaver som skulle gjennomføres hver dag, uten unntak i tre uker. Hvis ikke: vel, da må du dessverre flytte ut.

Etter en uke hadde det ikke vært tid til å gjennomføre verken ditt eller datt. Oppgavene var ikke store, men det er lett å bli lat når livet blir bedagelig.

Jeg tok en ny alvorsprat med avkommet: Rene ord for pengene: «Jeg kommer til å kaste deg ut lørdag om 14 dager. Du har ikke gjort det jeg ba deg om, og det var kriteriene for å bli boende. Du er en voksen mann. Nå må du finne ut hvor du skal bo og du har 14 dager på deg.»

Opptatt av debatt? Les også: Travdrømmen i Malvik drukner i kvikkleire

Grusomme dager

Det var 14 grusomme dager. Han spurte pent noen ganger om ikke det var mulig å endre beslutning og jeg svarte pent nei. Den lørdagen jeg hadde satt som frist ba jeg han pakke sakene sine og oppgi en adresse, så kunne jeg kjøre ham dit. Jeg visste at han hadde nettverk og venner, det var en forutsetning, jeg kunne jo ikke satt han igjen under Bakke bru akkurat.

Vi satt i bilen i stillhet. Jeg sa, på et tidspunkt: «Som moren din kan jeg ikke sitte og se på at du sitter hjemme hos meg og er passiv. Jeg må tvinge deg til å ta tak i ditt liv og dette er min måte å gjøre det på. Dette er omsorg. Du kommer til å tilgi meg, og kanskje takke meg, men ikke akkurat nå og det er greit.»

Jeg vet ikke hvem som bodde på adressen vi kjørte til. Han tok tingene sine fra baksetet og smelte døren igjen. Jeg kjørte hjem med knust hjerte.

Mer debatt: Jeg er ikke «støy», Erna. Jeg er forbannet!

Kløp meg i armen

Etter noen uker ordnet poden seg jobb. Han har forsørget seg selv siden. Jobbet over hele Norge, jobbet i utlandet, spart opp penger og reist fire måneder i Asia. Kom hjem til jul, kjøpte flybilletten sjøl. Kjøpte julegaver til hele familien for egne penger. Lånte penger av meg og betalte de tilbake på avtalt dato, uten at jeg måtte spørre. Jeg kløp meg i armen. Var dette min sønn?

Det var brutalt, men det var nødvendig. Og jeg hadde gjort det samme igjen. Et lite, men brutalt spark ut av mammas trygge og hyggelige rede fikk guttungen til å ta ansvar for seg selv.

Det finnes mange sånne som min sønn rundt forbi, jeg hører stadige klagesanger fra venner og bekjente. Gutter som sitter hjemme, mor fortviler, far er forbanna og Nav prøver med kurs og tilrettelegging i hue og ræva. Enkelte av disse unge mennene er både 25 og 35 år.

Jeg har ingen råd til andre foreldre. Men jeg vet hva dere står i. Og jeg vet hvordan vi kom oss ut av denne sirkelen. Og det var ikke ved at poden på mirakuløst vis tok ansvar. Det var fordi jeg gjorde det.

Hør våre kommentatorer snakke om nye politiske skandaler, skyhøye strømpriser og den vanskelige humoren

Følg Adresseavisen Meninger på Facebook og Adresseavisen på Facebook, Instagram og Twitter

Hør vår debatt-podkast: De møtte sine jentesuperhelter