Șostakovici povesteşte undeva în jurnale o istorie care are o lecţie foarte actuală. El spune că a minţi nu e atât de uşor dacă celălalt nu se vrea şi nu se lasă minţit. Şi povestea lui e următoarea.

Anul 1949. Veselia şi libertatea de după război se termină. Începe un alt val al represiunilor şi mai ales un val antisemit de altă factură. Însă contextul era altul decât cel din anii ‘30 şi de aceea aparenţele trebuiau jucate cu mai multă fineţe.

În acel an 1949 la Moscova vine Paul Robeson, un cunoscut artist şi luptător american pentru drepturile omului. La unul dintre dineuri, la care participa şi Stalin, oaspetele american îşi aminteşte că avea un prieten bun pe nume Isac Solomonovici Feffer, sau Itzik Feffer, cum îi zicea lumea. Itzik Feffer era un cunoscut poet comunist care scria în idiş. Paul nu avea de unde să ştie că Itzik zace de câteva luni în beciurile NKVD-ului, dar auzise nişte zvonuri.

Paul Robeson, un faimos reprezentant al „societăţii civile” occidentale, se apropie de Stalin şi întreabă de prietenul său, cunoscutul poet sovietic ce scrie în idiş Itzik Feffer. Stalin îi întinde un pahar cu şampanie lui Paul şi-i zice: “Vrei Itzik? O să ai Itzik...” şi se retrage.

Stalin vorbeşte cu Beria să-l „aranjeze” pe Itzik şi să îl „servească” luptătorului pentru drepturile omului Paul Robeson.

Isac Solomonovici este scos din beciurile Liubleankăi, „retuşat” şi adus în unul din restaurantele de lux ale Moscovei. Fireşte, este prelucrat despre ce are voie să povestească şi ce să spună.

Prietenul lui Paul vine şi este încântat să vadă unde l-a invitat şi ce masă bogată îi oferă prietenul şi poetul Itzik.

- Wau, Itzik, dar văd că-ţi permiţi multe. O duci extraordinar, ai reuşit în viaţă!!!, se minunează Paul.

Sărmanul Itzik Feffer însă era prea distrus şi tăcut pentru a mai comenta ceva. Probabil, se gândea la ignoranţa cosmică a luptătorului american pentru drepturile omului.

După o masă copioasă în condiţii de lux, cei doi s-au despărţit. Unul a plecat spre beciurile pe care scria moarte, iar reprezentantul „societăţii civile” a plecat spre New York să continue lupta pentru dreptate şi adevăr.

Ajuns la New York, Paul Robeson a explicat că tot ce se zvoneşte despre prietenul lui Itzik Feffer sunt doar nişte minciuni şi rele intenţii. În realitate, poetul sovietic o duce foarte bine, căci el personal, Paul Robeson, s-a întâlnit, a mâncat şi băut cu el.

Şi, într-adevăr, trage concluzia Şostakovici, e mult mai comod să crezi că prietenul tău e bogat şi liber, că te poate invita la cel mai scump restaurant din Moscova decât să vezi realitatea tragică. Dacă îţi permiţi să vezi realitatea şi nu te laşi minţit, atunci ar trebui să iei atitudine şi să ai responsabilităţi. Trebuie să scrii, să faci proteste. Dar ce înseamnă asta? Un mare risc. Nu vei mai fi invitat la dineuri importante, vei fi împroşcat cu noroi şi vei deveni „nefrecventabil”. Nimănui, nici unei părţi nu-i trebuiesc „scandalagiii”, „oamenii cu probleme”. Nu-i aşa că e mult mai lipsit de riscuri, uşor şi comod să vezi ceea ce-ţi convine şi să admiri ceea ce-ţi pune în vitrină puterea? Puterea adoră „societatea civilă” şi „luptătorii pentru drepturile omului” care se mulţumesc cu ceea ce văd şi se înfruptă de la masa bogată pusă pe ascuns de ea. Doar aşa toată lumea e mulţumită.

Şostakovici numeşte asta psihologia găinii care vede doar boabele de porumb pe care le culege bob cu bob până cineva îi taie gâtul...