Ah, miten ihanan helpolta se kuulostaakin. Mutta jos tulot tasataan, niin miksi kukaan tekisi enää töitä? taloustieteen professori kysyy. Arkistokuva.

– Leikataan niiltä, joilla on rahaa. Ah, miten ihanan helpolta se kuulostaakin. Mutta jos tulot tasataan, niin miksi kukaan tekisi enää töitä? taloustieteen professori kysyy. Arkistokuva.

– Leikataan niiltä, joilla on rahaa. Ah, miten ihanan helpolta se kuulostaakin. Mutta jos tulot tasataan, niin miksi kukaan tekisi enää töitä? taloustieteen professori kysyy. Arkistokuva.

Turun yliopiston taloustieteen professori Matti Virén ihmettelee Puheenvuoro-blogissaan lausuntoja, joiden mukaan leikkauksia ei saisi tehdä.

Virénin mielestä tämän fraasin takaa löytyy kahdenlaista ajattelua. Niistä toinen on se, että rahaa vain on rajattomasti. Toinen peruste on se, että kuluttamalla rahaa syntyy lisärahaa. Virénin mukaan on kuitenkin satua väittää, että rahaa olisi rajattomasti.

– Vaikka julkinen sektorin olisi miten erilainen kuin kotitaloudet ja yritykset, on silläkin budjettirajoituksensa. Eli aina joltain leikataan. Jos sinulta ei leikata, niin naapuriltasi leikataan. Jos nyt ei leikata julkisista menoista, niin huomenna leikataan lastemme tuloista. Reilu peli, laitetaan lapset maksamaan. Kukaan ei yleensä suostu myöntämään kannattavansa tätä epämoraaliselta kuulostavaa ratkaisua, vaan suuntaa katseensa muihin väestöryhmiin. Ja sitten ollaankin jo tutuilla askelkuvioilla: leikataan niiltä, joilla on rahaa. Ah, miten ihanan helpolta se kuulostaakin, Virén kirjoittaa.

Lue lisää Puheenvuorosta: Miten kulutuksesta tuli avain paratiisiin?

– Mutta jos tulot tasataan, niin miksi kukaan tekisi enää töitä? Saadakseen valtion ansiomerkin, ei kai nyt sentään. Korkein marginaalivero on 58 % ja se päälle tulee vielä keskimäärin 30 prosenttia kulutusveroja – ketä enää kiinnostaa rehkiä työelämässä, hän jatkaa.

Virénin mielestä väitteissä pääomatulojen verotuksesta vedetään mutkia suoriksi.

– Pienyrittäjälle maksettavaksi kertyy ensinnäkin ALV (24 %) ja nettotuloista vielä pääomavero (34 %) ja jäljelle jääneistä tuloista vielä kulutusverot. Toki jotkut suurten pääomatulojen saajat pääsevät vähemmällä, mutta mitä sitten? Vanhaa fraasia käyttääkseni, pääomalla ei ole isänmaata, ja näinhän se on. Pääoma menee sinne, mistä saa parhaimman tuoton, jos tuotot ajetaan alas, päästään toki eroon pääomista. Paradoksaalista on se, että ne jotka kiivaimmin paheksuvat pääoman liikkeitä maasta toiseen, ovat kaikkien innokkaimpia avaamaan rajoja maahanmuutolle. Paradoksaalista on sekin, että vaikka väitetään yrittäjien rikastuvan helposti, yritysten määrä on ollut laskussa. Suomen tilanne on kansainvälisten vertailujen mielessä poikkeava myös siinä mielessä, että yritykset eivät kasva yhtä työpaikkaa suuremmiksi, eli vaikka uusia yrityksiä perustetaankin, ne jäävät poikkeuksellisen usein yhden hengen työpaikoiksi, Virén kirjoittaa.

Virén ihmettelee sekä nykyistä laimeaa säästämisintoa että valtion velkasuhdetta. Nämä molemmat olivat aivan eri tolalla sotien jälkeen 1950-luvulla, hän huomauttaa. Huolimatta siitä, että ihmiset olivat köyhempiä 1950-luvulla kuin nyt, he säästivät nykyisiä kotitalouksia enemmän. Ja sotakorvauksista huolimatta valtion velan ja bkt:n suhde oli 1960-luvun alkuun tultaessa vain 10 prosenttia, Virén kirjoittaa.