Mannerheimintien alkupäässä se näkyy ehkä selvimmin: jugend ja uusrenessanssi vuorottelevat modernististen liikerakennusten kanssa. Sattuuko silmiin vai käveletkö ohi katsomatta? 50-80-lukujen liikerakennuksia haukutaan jopa ympäristörikoksiksi. Silti näillä metallinhohtoisilla tai graniitin punertavilla taloillakin on arvonsa - osa on myös tulevia suojelukohteita.

Helsingin ydinkeskusta muuttui sodan jälkeisinä vuosikymmeniä rajusti. Vanhaa rakennuskantaa purettiin ja keskusta laajeni erityisesti Kampin suuntaan. Keskustan rakennuskannasta neljännes rakennettiin vuosina 1945-1990 - ja valtaosa on liike- ja toimistorakennuksia. Arkkitehteideillä ja rakennusliikkeillä riitti työtä.

Silti näistä rakennuksista on tiedetty yllättävän vähän.

– Ne ovat aika anonyymeja. Keskustan sodanjälkeiset liikerakennukset ovat olleet meillekin tutkijoillekin aika tuntemattomia. Emme ole tienneet suunnittelijoita tai rakennuttajaa, sanoo tutkija Johanna Björkman Helsingin kaupunginmuseosta.

Nyt tilanne on korjattu. Helsingin kaupunginmuseo on arvioinut ja arvottanut ydinkeskustan liikerakennukset, yhteensä 65 kappaletta. Inventoinnilla oli kiire, sillä nuorimmatkin rakennukset alkoivat olla täydellisen peruskorjauksen tarpeessa.

Tutkijoillekin tuntemattomia

– Meillä oli tiedontarve tästä nuoremmasta rakennuskannasta. Moni on peruskorjausiässä, jolloin rakennuksiin saattaa tulla suuriakin muutoksia. Rakennusten ominaispiirteet, materiaalit, julkisivu - kaikki saattavat muuttua, minkä jälkeen niiden arviointi on vaikeaa.

Esikuvat Amerikasta

Vaikka tutkittavat rakennukset valmistuivat useamman vuosikymmenen aikana, voi niistä löytää yhteisiä piirteitä. Pintamateriaalit ovat usein arvokkaita, alumiinia, kuparia tai graniittia. Tutkijan mukana se on ymmärrettävää, rakennettiinhan Suomen kalleimmille tonteille. Rakennuttajina oli usein pankkeja tai menestyviä yrityksiä, joten vakavaraisuus sai näkyä. Aina suunnitelmat eivät kuitenkaan toteutuneet.

– Hotelli Presidentin julkisivun piti olla graniittia, kuten viereisessä Granittitalossakin. Päädyttiin kuitenkin betoniin, joka oli tyypillinen pintamateriaali 1960-luvulla, sanoo Johanna Björkman.

Modernististen liikerakennusten tyylin yhteydessä puhutaan ns. "rasterijulkisivusta". Sillä tarkoitetaan ikkunoiden ruudukkomaisuutta. Puhutaan myös verhomaisesta julkisivusta, millä tarkoitetaan sitä, ettei rakennuksen pinta ole kantava rakenne, vaan julkisivu "roikkuu" verhomaisesti kantavan seinän edessä.

Tyyliasioissa otettiin mallia rapakon takaa, Yhdysvalloista.

– Esikuvat löytyivät Amerikasta, jossa on paljon pilvenpiirtäjiä. Tämä näkyy Helsingissäkin, tosin vaatimattomampana, arvioi tutkija Johanna Björkman ja viittaa haastattelupaikan takana Kampissa näkyviin Autotalon torneihin.

Moderni on vähän ankeaa

Siirrymme Kampista pari sataa metriä kaakkoon, Mannerheinmintien alkupäähän. Rautatieaseman edustan ohella Mannerheimintie on eniten muuttuneita alueita keskustassa. Moni nykyinen helsinkiläinen muistaa kaiholla vanhoja rakennuksia, jotka saivat tehdä tilaa uudisrakennuksille.

Julkisivu saisi olla vanhempaa tyyliä

Kauneusarvojen löytäminen 50-80-lukujen virastorakennuksista on monelle ylivoimainen tehtävä.

– Manskulla on laatikoita ja sitten näitä mukavamman näköisiä taloja. Julkisivu saisi olla vanhempaa tyyliä. Kaipaan polveilua ja yksityiskohtia, joita uusista taloista ei löydy, sanoo kotimatkalla oleva Tapio Sallinen.

Sallisen tapaan yllättävän moni satunnainen haastateltava kertoo katselevansa Mannerheimintien arkkitehtuuria.

– Katselen niitä aika useinkin. Varsinkin kesällä, talvella kiirehtii nopeammin sisätiloihin, sanoo Reetta Hokkanen työpaikkansa edustalla.

– Juuri katselin Forumin yläkerran kellotornin näköistä rakennelmaa ja mietin, mitä paikalla on aikanaan ollut, jatkaa Johanna Santtila.

Molemmat pitävät moderneista rakennuksista ja löytävät niistä myös yksityiskohtia ja katseltavaa. Peruskorjausta suunnitteliville lähtee terveiset, ettei taloja saa muuttaa, ainakaan liikaa.

Suojellako vai purkaa?

Inventoinnin jälkeen seuraava vaihe on pohtia, mikä rakennus ansaitsee suojelun. Keskustan moderneista liikerakennuksista jo nyt suojeltua ovat lähinnä Alvar Aallon suunnittelemat talot, muun muassa Rautatalo, Akateeminen kirjakauppa sekä Sähkötalo. Hiljattain myös Etelä-Esplanadillla sijaitsevan Brondan talon julkisivu suojeltiin.

– Modernismissa ei voida puhua ikäarvosta, joka on vanhempien rakennusten kohdalla olennaista. On löydettävä uudenlaisia arvoja, pohtii tutkija Johanna Björkman.

Kuinka hyvin rakennuksen alkuperäinen ominaisluonne, rakenteet, yksityiskohdat ja materiaalit ovat säilyneet, kaikki ne vaikuttavat, kun pohditaan rakennuksen suojelua. Myös se, ilmentääkö rakennus aikansa henkeä, vaikuttaa arvioinnissa.

– Suojelupäätökset tehdään tapauskohtaisesti. Yleensä hyvä aika on silloin, kun uudistetaan asemakaavaa.

Tutkija Johanna Björkman on vakuuttunut, että 50-80–lukujen liikerakennuksilla on arvoa. Kaikki eivät suojelua tarvitse, osan voisi ehkä purkaakin, mutta joukossa on myös helmiä.

– Tämä on nykyistä rakennusperintöämme, tulevaisuudessa sitä suojeltavaakin. Sitä kannattaa katsoa avoimin mielin.