Stalinin vainoista selvinnyt Otto Wille Kuusinen loi nahkansa moneen kertaan.

Saksan demokraattisen tasavallan (DDR) pääministeri Otto Grotewohl (vas.), DDR:n presidentti Wilhelm Pieck, Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštšov, Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen pääsihteeri Walter Ulbricht ja Otto Wille Kuusinen Berliinissä heinäkuussa 1958. AOP

Kiistelty Otto Wille Kuusinen tuli Suomessa tunnetuksi erityisesti Terijoen hallituksen pääministerinä, mutta teki hän paljon muutakin. Ennen muuta hän selvisi hengissä Stalinin vainoista, tullakseen lopulta haudatuksi ainoana suomalaisena Kremlin muuriin.

– Jokaisella kommunistilla pitää olla suojaväri. Aivan samalla tavalla kuin eläimellä, jolla talvella on vaalea turkki, mutta kesällä kirjava. Meidän on päältä päin muututtava ympäristön muotoiseksi.

Sitaatti on Otto Wille Kuusisen. Sitä käytti muistelmissaan Suomen Kommunistisen Puolueen pitkäaikainen puheenjohtaja Aarne Saarinen. Asiayhteys oli toinen, mutta voisi se Kuusista itseäänkin kuvata. Sanoihan hän joskus toiselle vaimolleen Aino Kuusiselle, että hän oli elämänsä varrella vaihtanut nahkansa seitsemään kertaan.

Nahanluonnilla Kuusinen myös pelasti nahkansa, mutta se tapahtui aatteen, toverien ja jopa sukulaisten kustannuksella. Kenties tärkein tavoite jäi saavuttamatta. Suomen eduskuntatalossa ei koskaan soinut sirmakka, eikä Messuhallin katolle ilmestynyt sirppiä ja vasaraa. Tutkija Kimmo Rentolan mukaan Kuusinen haaveili sosialistisesta Suomesta viimeisiin päiviinsä asti.

Väri punaiseksi

Otto Wille Kuusista ei nähty Suomessa enää vuoden 1920 jälkeen. Tämä vuonna 1958 otettu kuva on Lontoosta. IL ARKISTO

Laukaassa 1881 syntynyt ja Jyväskylässä kasvanut Otto Wilhelm oli koulupoikana ollut hartaan uskonnollinen, rukoillut paljon ja käynyt ahkerasti kirkossa. Hän kirjoitteli romanttisia runoja. Kuusisesta tuli 1900 ylioppilas Jyväskylän lyseosta ja hän siirtyi Helsingin yliopiston opiskelijaksi aineinaan filosofia, estetiikka ja taidehistoria. Hän liittyi vanhasuomalaiseen puolueeseen ja oli täynnä isänmaallista intoa.

Kuusinen meni 1902 naimisiin Saima Dahlströmin kanssa. Esikoistytär Aino syntyi jo ennen liiton solmimista, mutta hän kuoli jo parivuotiaana. Juuri Ainon kuoleman sanotaan johtaneen uskon menetykseen. Lapsia pariskunnalle tuli vielä viisi lisää.

Otto Wille valmistui filosofian kandidaatiksi suurlakon aattona 1905, väriä vaihtaneena. Suomettarelaisesta oli sukeutunut sosialidemokraatti. Lyseon koulukaverukset Edvard Gylling, Sulo Wuolijoki, Martti Kovero ja Kuusinen olivat olleet perustamassa ylioppilaiden sos.dem. yhdistystä. Mukana oli myös Yrjö Sirola. Suurlakon aikana Kuusinen johti punakaartin osastoa.

Kuusisesta tuli muutamassa vuodessa kansanedustaja, Työmiehen toimittaja ja SDP:n vasemmistosiipeen kuuluva puoluetoimikunnan jäsen. Vuonna 1911 hän oli jo puolueen puheenjohtaja. Kuusisen puhujan lahjoja ei kehuttu, mutta viestin sisältö oli johdonmukainen ja terävä. Lauseiden väliin mahtui kuitenkin ”tuotanoin” tai ”ottiatuota”.

Kuusinen alusti marraskuun 1917 ylimääräisessä puoluekokouksessa menettelytapakysymyksen vallankumoukseen lähtemisestä. Itse hän ei kuitenkaan ottanut asiaan suoraa kantaa. Vielä tammikuun 1918 puolueneuvostossa hän oli vallankumousta vastaan, joskin piti sen syntyä väistämättömänä.

Pako Pietariin

Sisällissota syttyi. Kansanvaltuuskunnan puheenjohtaja leivottiin Kullervo Mannerista, mutta Kuusisesta tuli vallankumouksen aatteellinen isä. Kuusisen opetusasiain kansankomissaarin tehtävät jäivät vähäisiksi, olihan sota. Sen sijaan hän voi keskittyä punaisen Suomen valtiosääntöehdotuksen kirjoittamiseen. Erkki Tuomiojan luonnehdinta sen sisällöstä on osuva: valtiosääntö oli pikemminkin radikaalidemokraattinen kuin kommunistinen tai sosialistinen.

Kun sota kääntyi kohti vääjäämätöntä häviötä, Kuusinen pakeni muun kansanvaltuuskunnan tapaan ensin Viipuriin ja sitten Pietariin. Kansanvaltuuskunta asettui Pietarissa pääosin hotelli Astoriaan, jossa pidettiin myös valtuuskunnan viimeinen kokous.

Punakaartit olivat yrittäneet estää kansanvaltuuskunnan karkaamisen jo Helsingissä, eikä sen mainetta parantanut pako Viipurista. Katkeruus hävitystä sodasta lisäsi Pietariin saapuneiden punapakolaisten kaunaa. Kuusinen ja Manner joutuivat tappouhkausten vuoksi välillä piileskelemään. Ratkaisu oli vallankumoukselle tyypillinen. Johtajat valituttivat itsensä komiteaan, joka totesi lausunnossaan, että kansanvaltuuskunnan pako oli ollut olosuhteiden sanelema ja välttämätön toimenpide.

Kommunismin tielle

Vasemmiston yhteinen vappukulkue lähtee Kallion urheilukentältä. Etualalla Otto Wille Kuusisen kuva. Kannisto Väinö

Neuvostomaassa tapahtui Kuusisen uusi kääntyminen. Hän kirjoitti itsekritiikin ja irtisanoutui sosialidemokraattisesta menneisyydestään. Suomen vallankumouksen epäonnistumisen syynä oli kommunistisen puolueen puute. SDP oli ollut vailla uskoa vallankumoukseen, koska siihen ei luotettu eikä pyritty. Oli lähdettävä ehdottomuuden tielle. Uutena selkeänä lähiajan tavoitteena tuli olla aseellinen vallankumous ja proletariaatin luokkadiktatuuri. Nämä seikat kirjattiin Moskovassa elokuussa 1918 perustetun Suomalaisen kommunistisen puolueen perusteeseihin, jotka Kuusinen oli laatinut.

Ennen SKP:n perustamista Kuusinen oli tavannut Moskovassa Vladimir Leninin, joka oli patistanut puolueen perustamishommiin. Se ei ollut ensikohtaaminen. Miehet olivat kohdanneet jo syyskuussa 1917 Helsingissä, jossa Lenin oli piileskellyt Kustaa Rovion luona. Syvän vaikutuksen Kuusiseen tehnyt keskustelu oli käyty saksan kielellä. Kuusinen oli jäänyt myös Leninin mieleen.

Lenin tarvitsi länsimaisen ajattelun tuntevaa kielitaitoista Kuusista kansainväliseen vallankumoustyöhön. Kuusinen oli mukana maaliskuussa 1919 perustamassa Kommunistista Internationaalia.

Vältti murhaiskun

Kuusinen uskoi vallankumouksen jatkumiseen Suomessa. Hän lähti toukokuussa 1919 Jukka Lehtosaaren kanssa rakentamaan Suomeen maanalaista kommunistiverkostoa. Puolitoista vuotta kestäneen hengenvaarallisen reissun aikana hän piileksi asuinpaikkaa vaihtaen ja valeasuja käyttäen. Kuusinen agitoi, kirjoitti artikkeleita, yritti hajottaa sosialidemokraatteja ja perusti SKP:n bulvaaniksi Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen SSTP:n.

Etsivä keskuspoliisi oli luvannut Kuusisesta 50 000 markan palkkion – elävänä tai kuolleena. Turkulainen etsivä Juho Koivukoski ilmoittikin ampuneensa Kuusisen Pohjanlahden jäälle. Asiasta tuli sensaatio – Helsingissä ja Punaisella torilla vietettiin julkisia surujuhlia, työväenlehdet kirjoittivat muistokirjoituksia. Tapaus paljastui Koivukosken juovuspäissään keksimäksi ja päättyi hänen itsemurhaansa.

Saima-vaimoaan ja viittä lastaan Kuusinen ei kiirehtinyt tapaamaan. Otto Wille iski silmänsä naimisissa olleeseen Aino Sarolaan. Kuusinen oli piilotellut Saroloiden luona Tapanilassa.

SSTP:n perustamisen jälkeen Kuusinen jatkoi kesäkuussa 1920 Ruotsiin. Siellä oleskelu pelasti hänet suomalaisten punaupseerien suorittamalta ns. Kuusisen klubin murhaiskulta. SKP oli ehtinyt jakautua jo kahtia. Murhaisku tehtiin elokuun lopussa johtavien kommunistien kokoukseen. Kuolleita oli kahdeksan, vaikeasti haavoittuneita yksitoista.

Kommunistisen internationaalin seitsemäs maailmankongressi Moskovassa heinä-elokuussa 1935. Takarivissä vasemmalla Otto Wille Kuusinen. AOP

Stalinin tukijaksi

Kuusinen palasi Moskovaan parahiksi tullakseen Leninin toivomuksesta valituksi Kominternin toimeenpanevaan komiteaan ja sihteeristöön. Siitä sukeutui toimenkuva, joka kesti järjestön lopettamiseen saakka. Kuusinen tuli kirjoittamaan valtaosan järjestön päätöslauselmista, julistuksista, vieläpä näkyvien johtajien puheista. Aino Sarola saapui Moskovaan 1922, ja pariskunta avioitui neuvostolain mukaan. Samana vuonna lapset Hertta, Esa ja Riitta Kuusinen muuttivat perässä.

Lenin alkoi sairastella ja samaan aikaan kasvoi pääsihteeriksi nimetyn Josif Stalinin valta. Hän kävi raakaa valtataistelua Lev Trotskin kanssa. Kuusinen seurasi tapahtumia tarpeeksi läheltä, mutta myös tarpeeksi kaukaa. Kun Lenin kuoli 1924, Kuusinen asettui surutta Stalinin näkyväksi kannattajaksi, ja oli ensimmäisten joukossa tuomitsemassa Trotskia. Sama toistui Nikolai Zinovjevin kohdalla.

Yrjö Sirola sanoi, että Kuusinen oli ollut jo opiskeluvuosinaan kuin sfinksi, joka ei paljastanut tuntemuksiaan. Hertta Kuusisen mukaan hänen isällään oli hyvin vähän läheisiä ystäviä. Pravdan päätoimittaja ja Kominternin toimeenpanevan komitean puheenjohtaja Nikolai Buharin oli kuitenkin sellainen. Kun Buharinin teurasaika koitti, Kuusisella ei ollut ongelmaa syyttää häntä keskuskomiteassa.

Suomalaisvainojen aikana kommunisteja teurastettiin liukuhihnalta. Arvo Poika Tuomisen mukaan Kuusinen ”ei pannut tikkua ristiin”, kun monet vangituksi tulleet yrittivät turvautua häneen. Kuusinen ei vastannut heidän viesteihinsä.

Edes sukulaisuus ei auttanut. Miniä ja lanko katosivat, Aino Kuusinen kiersi Siperian vankiloita viisitoista vuotta. Oma poika Esa menehtyi vankileirillä saamaansa keuhkotautiin. Hertta Kuusinen pelastui lähinnä siksi, että hän oli vainojen aikaan vangittuna Suomessa. Oikean kätensä Tuomisen Kuusinen sentään lähetti Tukholmaan turvaan.

Kuusinen itse pelastui Stalinin lihamyllystä joko taitavan väistelyn tai sattuman kautta. Stalin löysi hänelle uutta käyttöä, kun Suomen kukistamissuunnitelmaan kuului Terijoen hallitus. Kuusisesta tuli pääministeri, ja hän haali puhdistukselta säilyneitä harvoja kommunistiemigrantteja siihen mukaan. Tuolloin Kuusisella oli jo kolmas vaimo, armenialainen Marina Amiragova.

Vaikuttavat hautajaiset

Stalinin ja suomalaisten kohtalo kietoutui yhteen historian murroksissa. Suomessa Stalin tapasi ensi kertaa Leninin, myöhemmin talvisodassa häntä nöyryytettiin. Erikoislehdessä Stalin ja Suomi perataan myös Mannerheimin, Paasikiven ja Kekkosen suhde hirmuhallitsijaan. Myydään yhdessä Iltalehden kanssa, Iltalehden hinta + 3,90 euroa.

Talvisodan jälkeen Kuusinen siirtyi Karjalais-Suomalaisen Sosialistisen Neuvostotasavallan korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajaksi. Näin hänestä tuli Neuvostoliiton korkeimman neuvoston ja puhemiehistön jäsen.

Stalinin kuolemakaan ei hänen ylistäjänsä uraa katkaissut. Ei, vaikka valtataistelun voitti Nikita Hruštšov, joka arvosteli Stalinin henkilökulttia kovin sanoin. Hruštšovin aikana Kuusinen valmisteli NKP:n uutta puolueohjelmaa ja osallistui tärkeisiin ulkopolitiikan linjanvetoihin Kuuban ohjuskriisiä myöten.

Kuusinen kuoli maksasyöpään 1964. Hänen arkkunsa ääressä seisoi kunniavartiossa koko NKP:n politbyroo varajäsenineen. Samoin kunniavartioston tekivät neuvostomarsalkat, mukana Stalingradin voittaja ja Berliinin valloittaja Vasili Tšuikov ja talvisodan hyökkäysarmeijan komentaja Kirill Meretskov.

Iltalehti uutisoi 23.2.1920 etsivä Juho Koivukosken itsemurhasta. Koivukoski oli väittänyt tappaneensa Kuusisen Pohjanlahden jäälle.

Pravda julkaisi kokonaisuudessa korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajan Nikolai Podgornyin muistopuheen.

– Milloinkaan ei tulla unohtamaan toveri Kuusisen taistelua maailman kommunistisen liikkeen eheyden ja yhtenäisyyden puolesta periaatteellisella pohjalla, marxismi-leninismin opin puhtauden puolesta, taistelua oikeisto- ja vasemmisto-opportunisteja vastaan, ryhmäkuntalaisia ja hajottajia vastaan.

Tärkeimmät lähteet:

Uitto: Suomen syöjä Otto Wille Kuusinen (Paasilinna 2013)

Vihavainen (toim.): O.W. Kuusinen ja taistelu Stalinin perinnöstä (SKS 2003)

Aino Kuusinen: Jumala syöksee enkelinsä (Otava 1972)

Tuominen: Kremlin kellot (Tammi 1957)