Pohjalainen autopeltiseppä Mauri ja thaimaalainen torimyyjä Marisa rakastuivat. Pari muutti Suomeen ja eli onnellisena, mutta neljä vuotta sitten Thaimaasta saapui traaginen suruviesti.

Ei osannut pohjalainen autopeltiseppä aavistaa, millaisen kuperkeikan elämä heittäisi, kun hän pakkaili tammikuussa 2013 matkalaukkuaan Thaimaan-reissulle.

Mauri Palmi oli sinkku, muttei varsinaisesti haku päällä. Vaan kuinka ollakaan, Pattayan kuuluisalla baarikadulla hän tutustui Marisa-nimiseen thainaiseen. Romanssihan siitä kehittyi, vaikka Mauri liiteli juhlatunnelmissa eikä yhteistä kieltä ollut.

Onneksi Mauri on aina ollut kova puhumaan. Hän myös sai taustatukea kavereiltaan, jotka yllyttivät paria naimisiin heti ensikohtaamisella.

Iloinen ilta jatkui tanssin merkeissä, ja ennen kuin tiet erkanivat, Marisa ja Mauri vaihtoivat puhelinnumeroita. Viimeistään seuraavana päivänä kävi selväksi, että Marisa oli kiinnostunut Maurista: hän ehdotti miehelle kaupunkikierrosta.

Se oli menoa.

Marisa oli kolmen lapsen yksinhuoltaja. Hän hankki elantoa myymällä vaatteita torilla. Elämä oli köyhää ja velatkin painoivat päälle.

Mauri tuntui turvalliselta ja mukavalta. Pari jatkoi tapailuaan koko Maurin loman ajan. Kun loma loppui ja arki alkoi, umpirakastunut mies ei saanut ihanaa naista mielestään. Puhelut ja viestit Thaimaahan eivät helpottaneet ikävää. Polte rinnassa oli niin kova, ettei työnteostakaan tahtonut tulla mitään.

Maurin pomo oli tilanteen tasalla ja antoi alaiselleen luvan palata Phuketiin. Sinne tämä myös matkusti ennen kuin tammikuu ehti vaihtua helmikuuksi.

– Soitin serkkupojalle, joka oli mukana ensimmäisellä reissulla. Hän ihmetteli, että kuinka minä siellä yksin pärjään, kun en yhtään osaa englantia, kertoo Mauri, nyt 62.

Kolmannella reissulla maaliskuussa Mauri kosi Marisaa.

Valkoisen rintamamiestalon olohuoneessa Alavudella on monta kuvaa Marisa ja Mauri Palmin häistä. Niitä juhlittiin morsiamen kotikylässä Koratissa, kun ensitapaamisesta oli kulunut kolme kuukautta.

– Me ollaan menty kaksi kertaa naimisiin. Thaimaassa oli mahtavat systeemit: pöydät oli koristeltu hienosti, koko kylän väki toi ruokaa ja kaljaa, ja jytä soi. Kolme päivää juhlittiin, muistelee Mauri.

Suomalaismies oli Marisan vanhemmille ja koko suvulle oikea onnenpotku. Avioliitto ”rikkaan falangin” kanssa tietää parempaa elämää myös heille.

Marisa, Elina ja Mauri asuvat rintamamies talossa Alavudella.­

Thaimaassa kuvatussa potretissa ovat mukana myös Marisan kaksi nuorta poikaa ja tytär Elina, joka on nyt 11-vuotias.

Marisa, nyt 43, tuli Suomeen toukokuussa 2013. Lapset jäivät aluksi hänen vanhempiensa luo.

Sen jälkeen on tapahtunut paljon. Kerrostaloasunto Seinäjoella vaihtui omakotitaloksi Alavudella. Elina muutti äitinsä luo ja meni kouluun. Maurista tuli Elinalle isä. Muita lapsia Maurilla ei ole.

Myös pojat ehtivät jo muuttaa Suomeen, mutta koska he olivat jo täysi-ikäisiä, he eivät saaneet oleskelulupaa.

– Heillä oli täällä työpaikatkin, mutta sekään ei auttanut. Kahdeksan kuukauden jälkeen heidän oli lähdettävä pois. Sen jälkeen Maahanmuuttovirastosta tuli kysely, että ovatko pojat varmasti poistuneet maasta.

– Sanoin, että teidänhän se pitäisi tietää, kertoo Mauri.

Tilanne suututtaa häntä vieläkin. Toinen poika on sittemmin saanut kelpo työpaikan kotimaastaan, mutta toisen elämä päättyi traagisesti.

Suruviesti tuli Thaimaasta huhtikuussa neljä vuotta sitten. Poika oli jäänyt auton alle ja menehtynyt.

Perhe matkusti välittömästi Thaimaahan. Se oli raskas matka.

Marisa suri poikansa kohtaloa pitkään, mutta nyt suru on jo helpottanut. Hän tietää työn olevan hyvä lääke sekä surussa että ikävässä.

Niinpä Marisa ei koskaan istu toimettomana, vaan keksii aina puuhaa. Hänellä on myyntipaikka kirpputorilla ja hän on tehnyt hienon puutarhan talon ympärille. Mansikkapaikka kasvimaalla on tuottanut niin hyvän sadon, että marjaa riitti myytäväksikin.

– Kymmenen tuhatta Thaimaan bathia (noin 250 euroa) sain mansikoista, Marisa kertoo.

Rahat hän lähetti vanhemmilleen. Summa on sama kuin kuukausipalkka Thaimaassa.

” Thaimaalaiset ystävät sanovat, että olen onnen nainen, kun sain hyvän miehen. Kaikki eivät pääse miesten mukana lomille, vaan joutuvat olemaan vain kotona. Minä tykkään mennä aina mukaan.

Marjastaminen on perheen yhteinen harrastus. Viikonloput kuluvatkin metsässä, ellei Maurilla ole kisoja.

Mauri on aina harrastanut maarata-ajoa, speedwayta ja moottoripyöräilyä. Marisasta ja Elinasta hän on saanut hyvät kaverit kisareissuille. Molemmat naiset rakastavat reissaamista, vaikkeivät varikko-olot aina luksusta olekaan.

– Joskus kisoissa on vähän tylsää, koska en tiedä mitä pitäisi tehdä. Usein on myös kylmä ja tuuli, kertoo Marisa.

– Eihän siellä mitään tarvitse tehdä, katsoa vaan, muistuttaa Mauri.

Marisa on edelleen hänelle unelmavaimo. Marisa kertoo itsekin olevansa tyytyväinen. Hän tietää, ettei kaikilla Suomeen muuttaneilla thainaisilla ole yhtä hyvät oltavat.

– Thaimaalaiset ystävät sanovat, että olen onnen nainen, kun sain hyvän miehen. Kaikki eivät pääse miesten mukana lomille, vaan joutuvat olemaan vain kotona. Minä tykkään mennä aina mukaan.

­

Vaikka Marisa pelkää vauhtia, hän hyppää usein Maurin Goldwing-moottoripyörän kyytiin. Marisasta jo pienikin vauhti tuntuu liian kovalta, ja hän joutuu vähän väliä hakkaamaan Maurin selkää, jotta tämä ajaisi hiljempaa.

– Monesti Marisa kuitenkin nukahtaa kyytiin.

Erityisesti mieleen on jäänyt viime joulu, jonka Palmin perhe vietti Kuusamossa. Mauri yritti opettaa vaimoaan hiihtämään.

– Kaaduin ja hän kaatui minun päälleni, Marisa hihkuu.

Koti-ikävä hiipii Marisan mieleen varsinkin yksinäisinä ja hiljaisina hetkinä. Mauri jää kohta eläkkeelle, ja parin haaveena on muuttaa joskus Thaimaahan, jossa heillä on tontti odottamassa Marisan kotikylässä.

– Sinne olisi mukavaa saada jonkinlainen paikka, ettei aina tarvitsisi mennä hotelliin, sanoo Mauri.

Nyt perhe käy Thaimaan-lomalla noin kerran vuodessa.

– Isä ja äiti kysyvät koko ajan: koska tulet, koska tulet? Poika sanoi: tule Thaimaahan takaisin, kun olet vanha, nauraa Marisa.

Pidempiaikainen oleskelu Thaimaassa ei ole mahdollista Elinan koulun takia.

– Elinalla on vielä monta vuotta koulua jäljellä. Täällä on hyvä tytölle, Thaimaa on vaarallinen.

Marisan vanhemmilla on ikää kohta 70 vuotta. Vanhemmat tekevät työtä edelleen.

– Joka päivä on pihalla töitä, en halua istua kotona. Vanhempani rakastavat töitä ja minä rakastan töitä.

Marisa työskenteli pesulassa kaksi vuotta. Nyt hän käy kielikurssia, minkä jälkeen toiveissa on päästä takaisin töihin.

Palmin perheessä on selkeä työnjako: Mauri hoitaa perinteiset miesten työt ja Marisa huolehtii kodista, ruuanlaitosta, puutarhasta ja kasvimaasta. Keittiö on vaimon valtakuntaa, eikä Mauri saa koskea kattiloihin.

Työpaikalle isäntä vie aina niin ison lastin thaimaalaisittain maustettua ruokaa, että siitä riittää lounasta työkavereillekin.

Maurin elämä muuttui Marisan tapaamisen jälkeen parempaan malliin. Esimerkiksi kaljoittelu on jäänyt pois kuvioista lähestulkoon kokonaan.

– Sain 60-vuotislahjaksi monta viinapulloa, mutta kaikki ovat jääneet juomatta. Enää ei huvita juoda.

Tunteet Maurin ja Marisan välillä ovat tasaantuneet, mutta rakkaus on pysynyt. Marisan mukaan Mauri on aivan sama mies kuin viisi vuotta sitten. Mauri arvostaa kovasti sitä, ettei vaimo nalkuta asioista.

– Mutta on yksi asia, josta en pidä: kova ääni, Marisa ilmoittaa.

Se ei haittaa, että mies puhuu paljon, mutta ääni voisi Marisan mielestä olla hiljaisempi.

Mauria naurattaa.

– Kyllä pitää puhua niin kovaa, että varmasti kuulee.

Mies pyytää vaimoltaan suolapurkkia. Suolankäyttö on toinen asia, josta vaimon tekisi mieli vähän nalkuttaa.