Suomen sotavoimien käyttöön luovutettavien hevosten piti olla "hyvässä kengässä sekä varustettuna vahvoilla päitsillä marhamintoineen, loimi loimivöineen, juottoämpärillä ja puhdistusvälineillä".

Yksi näistä vajaasta 72 000 hevosesta oli 6-vuotias ruuna Jalo, jonka Matti Laurila, 88, muistaa yhä elävästi.

Laurila oli vain 9-vuotias poika, kun hän sai todistaa kotitilallaan Etelä-Pohjanmaan Teuvalla unohtumattoman näyn: kaatuneeksi julistettu Jalo palasi ehjin nahoin ja omin päin talvisodasta kotiin keväällä 1940.

– Ja kun tallin ovi avattiin, ruuna meni suoraan omaan pilttuuseensa. Se oli iloinen ja liikuttava hetki koko perheelle, Laurila herkistelee.

Maatiloilta hevoset vietiin ensin linnoitustöihin ja sen jälkeen monenlaisiin huoltoajoihin rintamalle. Kunkin hevosen mukana kehotettiin tuomaan vähintään 50 kiloa kauroja ja 100 kiloa heiniä. Hevosajoneuvojen mukana oli tuotava vahvat valjaat ja suitset ohjaksineen sekä mahdollisuuksien mukaan myös kuormapeite, köysi, rautakanki ja lapio.

Hevosen arvo määriteltiin 5 000-12 000, hevosajoneuvojen 950-2 200 markaksi.

Sijaiskärsijöitä

Maassamme oli 80 vuotta sitten vajaat 400 000 hevosta, jotka olivat pääsääntöisesti rodultaan suomenhevosia. Sotatalven ankarissa olosuhteissa, yli 40 asteen pakkasessa suomenhevosten vahvuudet - luotettavuus, kestävyys, pelottomuus ja sisukkuus - nousivat arvoonsa.

Hevosista pidettiin rintamalla mahdollisimman hyvää huolta, vaikka ravinnosta oli välillä puutetta. Niitä pidettiin tavallaan sodan sijaiskärsijöinä, ja suomalainen sotilas tunsi uskollisia ja urheita suomenhevosia kohtaan suoranaista aseveljeyttä.

Hevosia ei jätetty yksin. Sotamiehen ja hänen hoitohevosensa kiintymyksestä kertoo jotakin se, että hevosia autettiin oman hengen uhalla tulituksenkin keskellä.

On jopa sanottu, että oman hoitohevosen menetys oli kovempi isku kuin kaksijalkaisen asetoverin. Hevoset oppivat maastoutumaankin miesten kanssa, kun keskitys tuli.

Vihollisen tulesta kaatui lähes 4 000 hevosta. Tappioiden suuruuteen vaikuttivat etulinjan tykistötuli, lentopommitukset sekä tulitus avoimilla alueilla liikkuneita kolonnia vastaan.

Matti Laurila, 88, muistelee lämmöllä ja suurilla tunteilla perheen Jalo-ruunaa. Katja Rinta-Nikkola

Pakokauhussa vihollisen puolelle

Jalo-ruunan omisti Teuvan kunnan Komsin kylässä maata viljellyt Eino Laurila, Matin isä. Rintamalla Jalon ajomiehenä toimi Einon veli Lauri Laurila, joka joutui tutulla ruunalla aivan etulinjaan.

Kun Jalo oli eräänä päivänä levon ajaksi kiinnitettynä puuhun ilman valjaita, kaistalle osui raju keskitys. Sitä seurasi kaoottinen taistelutilanne, joka saattoi ruunan pakokauhun valtaan.

– Jalo riuhtaisi itsensä irti puusta, lähti luotisateessa juoksemaan ja joutui vihollisen puolelle, Matti Laurila muistelee setänsä kertomaa.

– Sen jälkeen pidettiin varmana, ettei hevonen selvinnyt hengissä siitä rytäkästä.

Lauriloille toimitettu virallinen suruviesti Jalon kaatumisesta vahvisti otaksuntaa. Heille palautettu reki ja valjaat uhkasivat jäädä viimeiseksi muistoksi rakkaasta perheenjäsenestä, kunnes kohtalo puuttui peliin.

"Takkupua" olikin Jalo!

"Konilotiksi" kutsutut eläinlääkintälotat kunnostautuivat sodissa sairastuneiden ja haavoittuneiden hevosten huoltajina. Noin puolet heistä palveli sotatoimialueella kenttähevossairaaloissa. SA-kuva

Talvisodan päätyttyä välirauhaan hyväksyttiin esitys, jonka mukaan maatalous- ja metsätöihin piti lomauttaa kiireellisesti 15 000 hevosta mukaanlukien tuntemattomat hevoset.

Erityisen tärkeäksi koettiin se, että hevoset ehtivät omistajilleen kevätkylvöjen ajaksi. Kun kesäkuun alkupäiviin mennessä hevosia oli kotiutettu 40 000, toukotyöt saatiin käyntiin kohtuullisen ajoissa.

Eino Laurila oli saanut huhtikuussa 1940 hevosanomukseensa myöntävän vastauksen. Sotasaaliina venäläisiltä saaduista yli 3 000 hevosesta sotilas- tai siviilikäyttöön voitiin ottaa vain noin puolet.

Laurilat eivät siten tienneet, millaista vetovoimaa he tulisivat saamaan pellolle.

– Saimme lupauksen, että meidän tuleva hevosemme saapuu muiden luovutettavien hevosten kanssa Teuvan asemalle. Eläimet purettiin junasta ja kiinnitettiin aseman pihassa puomiin.

Matti Laurilan mukaan kotona odoteltiin sen jälkeen jännittyneinä sitä, "minkähänmoonen takkupua siältä tuloo".

– Samassa pihalta kuului hirnuntaa. Menimme uteliaina katsomaan, ja siellähän hevonen oli ilman minkäänlaista saattajaa. Ja mikä yllätys, se oli meidän Jalo!

Myöhemmin Laurilat saivat kuulla, että Jalo oli asemalla tunnistanut tutun paikan, repinyt itsensä irti puomista ja juossut sen jälkeen reilun kilometrin pituisen matkan kotiin.

– Jalo oli sittenkin selvinnyt hengissä tulimyrskystä, ja joutunut ehkä palvelemaan "iivanaakin". Siihen, että kaikista hevosista juuri Jalo osoitettiin Etelä-Pohjanmaalle ja Teuvalle, tarvittiin suurempia voimia, Laurila sanoo.

Uupuneita sankareita

Ylväs parivaljakko: suomalainen sotilas suomenhevosensa kanssa. SA-kuva

Sotahevosten paluusta on olemassa lukematon määrä koskettavia tarinoita. Niitä yhdistävät paitsi ihmisten, myös hevosten ilon ja onnen tunteet.

Kotiutettavat hevoset tunnistivat ällistyttävän tarkasti kotimaisemansa - ja kotiväkensäkin, joskus paremmin kuin kotiväki nelijalkaisen palaajan.

Hyväkuntoisimmat niistä laukkasivat ja ravasivat palautuspaikalta suoraan kotiin ilman riimunarua kymmenienkin kilometrien matkan.

Kylillä kyynelehdittiin, kun rampautuneina kirkolta kotikylille lähtenyt hevonen innostui viimeisillä sadoilla metreillä lentävään laukkaan. Jälleennäkemisen riemu oli molemminpuolinen, ja isäntänsä nähdessään hevoset kuopivat etukavioillaan, hirnuivat ja heiluttivat korviaan.

Sankarihevoset palasivat kotiin joko haavoituttuaan rintamalla tai viimeistään sodan päättyessä. Huonokuntoisimmat hevoset piti auttaa talliin, jossa ne rojahtivat oljille sodan uuvuttamina. Hyväkuntoiset pääsivät suoraan kylvötöihin.

Kotiutetut hevoset olivat yleensä laihoja, takkuisia ja väsyneitä. Lisäksi niillä saattoi olla reumatismia jaloissa, eivätkä ne päässeet kunnolla ylös makuulta.

Jotkut hevosista olivat tulleet rintamalla niin aroiksi, ettei niistä ollut enää työhevosiksi. Kun metsästä oli esimerkiksi tullut vastaan ajon aikana jotakin odottamatonta, ne saattoivat vauhkoina ravata äkkiä johonkin piiloon.

– Jalon palattua kotiin kylvötöiden alkamiseen meillä jäi sen verran aikaa, että se ehdittiin kuntouttaa kaikkien koettelemustensa jälkeen, kertoo Matti Laurila.

– Rintamalta palattuaan erityisesti sen ruokinnassa piti olla varovainen. Äkkilihominen olisi voinut olla Jalolle kohtalokasta.

”Nöyrä työhevonen”

Jalo sai elää sodan jälkeen vielä monta onnellista vuotta. Matti Laurilan mukaan 14-vuotiaana menehtynyt Jalo oli nöyrä työhevonen, omistajansa loistopalvelija ja käytökseltään muutenkin kaikin puolin mallikas..

– Jalon kanssa tuli sen jälkeen tehtyä kylvöt ja monet muutkin maatalon työt useana vuotena, sillä se palveli meitä elämänsä loppuun saakka.

Talvisodan syttymisestä tulee tänä vuonna kuluneeksi 80 vuotta. Taistelut Suomen ja Neuvostoliiton välillä käynnistyivät 30. marraskuuta 1939 ja päättyivät 13. maaliskuuta 1940.

Suomenhevonen - sotahevonen -patsas paljastettiin Suomen itsenäisyyden 80-vuotisjuhlan kunniaksi 1997 Seinäjoella Törnävän kartanon puistossa. Kuopiolaisen kuvanveistäjän Herman Joutsenen tekemän pronssipatsaan jalustalla on lähes aina kukkia, seppeleitä tai kauralyhteitä.

Jos sota oli julma ja traumaattinen ihmisille, sitä se oli myös eläimille. Talvisodassa 1939-1940 hevosia kuoli tai katosi 7 200, haavoittuneita ja sairastuneita yksilöitä rekisteröitiin liki 35 000.