Varjakansaaren tunnelma ottaa valtaansa paloaseman tornia tuijotellessa.

Olemme saapuneet salmen yli mantereelta käsikäyttöisellä lossilla. Olemme rantautuneet asumattomaan saareen, tallanneet hiljaisia polkuja pitkin, paikoin tarponeet läpi korkean heinikon.

Ympärillä avautuu hiljaisuuteen vaipunut metsäaukea. Sen keskellä maisemaa hallitsee ylväs punavalkoinen rakennus, joka muistuttaa siitä, kuinka erilaista täällä oli sata vuotta sitten.

Niin vilkasta, että tarvittiin oma paloasema.

Puiden latvojen läpi piirtyy esiin torni. Varjakansaaren vanhan sahakylän paloasema, punavalkoinen rakennus jossa torni, metsän keskellä. Kuva: Rasmus Tåg

Palomiesten tilalle on tainnut asettua palokärki. Sireenin sijaan tornin liepeiltä kantautuu rytmikästä naputusta. Ulkokuva paloasemasta, vanha punamullalla maalattu rakennus, valkoiset nurkkalaudat ja ikkunanpielet, ympärillä kesäistä metsää, kuvattu Varjakansaaren vanhassa sahakylässä. Kuva: Yle / Hannamari Hoikkala

Miten tähän saarisahaan panostettiinkaan, mikä tulevaisuudenusko rakentamista siivitti!

Valkoiset nurkkalaudat, sirot ikkunanpuitteet, kauniisti kaartuvat katon lappeet tornin huipulla: paloasema on satavuotiaana ja rapistuneenakin yhä vaikuttava näky. Se on yksi arkkitehti Harald Andersinin taidonnäytteistä.

Oulun lääninarkkitehti Andersin suunnitteli saareen Varjakan sahan ympärille kokonaisen yhdyskunnan: pääkonttorin, paloaseman ja kymmeniä asuinrakennuksia työläisille. Miten tähän saarisahaan panostettiinkaan, mikä tulevaisuudenusko rakentamista siivitti!

Nyt kylä on tyhjillään.

Tornit rakennettiin korkeiksi palovalvontaa ja sammutusletkujen kuivaamista varten. Puuvillaletkut piti kuivattaa ilmavasti, etteivät ne olisi homehtuneet. Ulkokuva palotornista, vanha punamullalla maalattu rakennus, valkoiset nurkkalaudat ja ikkunanpielet, kuvattu Varjakansaaren vanhassa sahakylässä. Kuva: Rasmus Tåg

Jokuhan sinne ylös lienee välistä kiivennyt, kun on askelmatkin laitettu. Pelkkä ajatus huimaa. Sisäkuva palotornista, korkea vanha puurakennus, kuvattu Varjakansaaren vanhassa sahakylässä. Kuva: Rasmus Tåg

Koriste

Varjakansaari – kapulalossilla aikamatkalle Autioituneessa, kulttuurihistoriallisesti arvokkaassa 1900-luvun alun sahakylässä on jäljellä kymmeniä rakennuksia, pääkonttori ja paloasema.

Varjakansaaressa on ollut myös purjelaivatelakka 1800-luvulla sekä vankileiri toisen maailmansodan aikana.

Oulun lähistöllä sijaitsevaan saareen pääsee vierailemaan kesäisin veneellä tai käsikäyttöisellä lossilla ja talvella jäätä pitkin.

Menneen tulevaisuuden jälkiä: hyvää asumista työläisille ja edistyksellistä pystyhirsitekniikkaa

Vuosina 1900–1929 eli kolmisenkymmentä vuotta toiminnassa ollut Varjakan saha ehti synnyttää saareen arvokkaan kulttuuriympäristön. Tuotantorakennuksista ovat jäljellä ainoastaan rauniot, mutta muun muassa sahatyöläisten asuintaloja on säilynyt parisenkymmentä. Ne ovat vaihtelevassa kunnossa.

Varjakan sahayhdyskunta kuuluu Museoviraston valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen luetteloon. Kunnostettu pääkonttori on rakennuksista parhaimmalla tolalla. Varjakansaaren vanhan sahakylän päärakennus, punavalkoinen kaksikerroksinen puutalo, edessä kuisti. Kuva: Yle / Harri Anttila

Ajan hengen mukaisesti arkkitehti Andersin halusi tarjota laadukasta asumista myös työläisille, samaan tapaan kuin Alvar Aalto suunnitellessaan Sunilan kaupunginosaa paperitehtaan yhteyteen Kotkaan.

Ajan hengen mukaisesti arkkitehti Andersin halusi tarjota laadukasta asumista myös työläisille.

Uusklassisten puutalojen eleganssi hivelee silmää ränsistyneenäkin. Varjakansaaren rakennuksissa on käytetty edistyksellistä ja Suomessa harvinaista pystyhirsitekniikkaa, mikä nostaa alueen rakennushistoriallista arvoa. Kuvassa työväen asuinrakennus. Varjakansaaren vanhan sahakylän asuinrakennus, punavalkoinen kaksikerroksinen puutalo, maali kulunut, autiotalo. Kuva: Yle / Harri Anttila

Wc:t olivat ulkona, mutta niissä oli sentään sähkövalo. Sahan ansiosta sata vuotta sitten saarella oli sähköt, ennen mannerta. Varjakansaaren vanhan sahakylän ulkohuussi, punavalkoinen puurakennus, monta ovea, ovissa teksti PuuCee. Kuva: Yle / Harri Anttila

Menneen tulevaisuuden jälkiä: komeassa käymälässä piipahtaessa silmä osuu katonrajaan, siellä näkyvät yhä sähköjohtojen jäänteet. Ovessa kyltti PuuCee, Varjakansaaren vanhan sahakylän ulkohuussin ovi. Kuva: Yle / Harri Anttila

Talvella saaren tunnelma vaihtuu. Varjakansaaren vanhan sahakylän päärakennus, punavalkoinen kaksikerroksinen puutalo kuvattuna talvella. Kuva: John Collingswood

Täältä on lähdetty ilman aikomusta palata. Autiotalo, laudat ikkunoissa, lunta katolla ja maassa. Kuva: John Collingswood

"Tämä oli niin suljettu paikka silloin" – sodan jälkeen Varjakansaareen pääsivät vain harvat

– Heti kun airoihin yletyin, kävin ongella tässä salmessa. Mutta rantaan ei ollut asiaa, tämä oli niin suljettu paikka silloin, kertoo Tapio Moilanen.

Jos haluaa tietää jotakin Varjakansaaresta, kannattaa kysyä Tapio Moilaselta. Hän on asunut niemen puolella koko ikänsä ja vetää saaressa silloin tällöin suosittuja opastettuja kierroksia. Tarinoita riittää. Pääkonttorin kuistilla Moilasen seurassa toimittajat Hannamari Hoikkala ja Nicke Aldén. Tapio Moilanen puhuu, toimittajat Hannamari Hoikkala ja Nicke Aldén kuuntelevat, kuvattu Varjakansaaressa Oulussa, päärakennuksen kuistilla. Kuva: Yle / Harri Anttila

Moilasen suvun tarina on kietoutunut saaren historiaan.

– Isä oli maalipoikana sahalla. Lastatessa lankut laskettiin, ja maalipoika veti lankunpäähän leimat, että ne oli laskettu. Kun sai ekan tilin, oli kuulemma mahtava mennä ruokalaan ja ostaa nisukahvit. Olivat naapurinpojan kanssa 15-vuotiaita – aikaisin kun alottivat työnteon elämässä, niin ehtivät sahalle juuri ennen kuin kaikki lakkasi.

– 1930-luvulla sahaa purettiin, ja isä oli mukana purkamassa. Mutta se työ loppui kun tuli muita hommia. Tuotiin lappu kouraan, että piti lähteä talvisotaan.

1930-luvulla sahaa purettiin, ja isä oli mukana purkamassa. Mutta se työ loppui kun tuli muita hommia. Tuotiin lappu kouraan, että piti lähteä talvisotaan. ― Tapio Moilanen

Voi vain arvailla, millainen kotipaikan naapurissa sijainnut saari olisi ollut, jos höyrysahan akseli ei olisi katkennut juhannuksena 1929. Yhtäkkisellä onnettomuudella oli arvaamattomat seuraukset sahalle, joka oli Pohjoismaiden suurin. Päälle iskenyt maailmanlaajuinen talouslama vaikutti siihen, että korjaamisen sijaan koko Varjakan saha päätettiin alaa ajas.

Sammaloituneet kivipaadet näyttävät epädramaattisilta, mutta tässä se tapahtui: Tapio Moilanen tietää tarkalleen, missä sahan katkennut satametrinen akseli sijaitsi. Paikalle päästäkseen pitää tuntea tie ja tarpoa korkean, umpikasvaneen heinikon läpi. Varjakan sahan akselin katkeamiskohta Varjakansaaressa keskellä metsää, sammaloituneet rauniot, törröttäviä betoniputkia. Kuva: Pirkko Soundy

Virmajuuri kasvaa rauhassa siinä, missä sata vuotta sitten sykki sahan sydän. Etualalla valkoinen koiranputki, taustalla sammaloitunut kivirakennelma, Varjakansaaren vanhan sahan jäänteitä. Kuva: Yle / Hannamari Hoikkala

Varjakan saha 1900–1929 Varjakansaarella toimi vuosina 1900–1929 höyrysaha, joka oli aikanaan Pohjoismaiden suurin.

Saha työllisti 1920-luvulla vuosittain noin 500 henkeä, enimmillään sahalla oli töissä yli 700 henkeä.

Saha rakennutti työväelleen asunnot, leipomon, kaksi kauppaa ja elokuvateatterin. Saarella oli myös sahan pääkonttori ja oma paloasema sekä putka. Vanhoista tuotantorakennuksista on jäljellä enää rauniot, mutta pystyssä on yhä parikymmentä rakennusta. Pääkonttori on kunnostettu 1990-luvulla.

Saaren halki kulki kapearaiteinen rautatie. Mantereelle kuljettiin kapulalossilla.

Sahan toiminta loppui pääakselin katkeamiseen 1929. Maailmanlaajuinen lama vaikutti siihen, ettei toimintaa käynnistetty uudelleen. . Sahan historiasta on jäänyt vain vähän dokumentteja jäljelle, mutta saarella sijaitsevat talot puhuvat omaa historiaansa. Komeat punamullalla maalatut talot valkoisine nurkkalautoineen kertovat saaren saha-aikaisesta varakkuudesta. ― Pauliina Niemelä: Varjakan sahasaari – pala kulttuurihistoriaa Lähde: Pauliina Niemelä: Varjakan sahasaari – pala kulttuurihistoriaa. Oulun yliopiston historiatieteiden julkaisu Havina

– Yritettiin matoja hakea pikkupoikina, mutta tuli aina isoherra sanomaan, että "tää on yksityisalue". Ja hirveät plakaatit rannalla, että maihinnousu kielletty. Tapio Moilanen kuvattu Varjakansaaressa vanhan päärakennuksen kuistilla. Kuva: Yle / Harri Anttila

Sodanjälkeisinä vuosina Varjakansaari sulkeutui: vakituiset asukkaat poistuivat ja sahakylästä tuli kesänviettopaikka Oulu-yhtiön paperitehtaan toimihenkilöille.

– Ei ollut mitään asiaa ulkopuolisilla.

– Mutta käytiinhän me talvella, kun ei täällä ketään ollut, jäätä pitkin, Moilanen lisää.

– Ja kun oli puutavarasuma, salmi oli täynnä tukkinippuja. Yökaudet kuljettiin ongella, juostiin tukeilla, uitiin nippujen välissä. Kaikki kujeet mitä pojilla oli.

"Tässä olisi hurjasti potentiaalia"

– Tässä olisi hurjasti potentiaalia, sanoo Tanja Råman.

– Varjakansaari on uinuva ja autio paikka, joka huokuu vanhoja tarinoita sahasta, vankileiristä ja mielenkiintoisista hahmoista.

Toiseksi oppaaksi lähtenyt Råman on kotoisin lähiseudulta, mutta hän on asunut Varjakassa niemen puolella vasta kahden vuoden ajan. Sitä ennen hän eli perheensä kanssa pitkään ulkomailla. Uuden kotipaikan "kulttuurihistoriallinen aarreaitta" yllätti.

– En tiennyt Varjakasta aiemmin mitään. Olin älyttömän innoissani!

Koristegrafiikkaa

Piirretty kartta Varjakansaaresta Oulussa. Kuva: Yle / Annukka Palmén-Väisänen

Löytöretki Varjakansaareen alkaa jo mantereelta, sanoo Tanja Råman: perille päästäkseen on nähtävä vaivaa, jopa käytettävä raakaa lihasvoimaa. Kuulemma neljän hengen voimin lossi kulkee jo kevyesti, mutta pienemmällä porukalla tekee tiukkaa. Tanja Råman, Rasmus Tåg ja Nicke Aldén vetävät kapulalossin kapuloilla vaijeria taaksepäin, ylitetään salmea Varjakassa Oulussa. Kuva: Yle / Harri Anttila

Salmen voisi ylittää myös veneellä. Mutta kapulalossi tuntuu sopivan ainutlaatuiselta ja verkkaiselta tavalta lähestyä määränpäätä, sillä samalla tavoin saareen kulkivat sahan työntekijät aikoinaan. Mieli valmistautuu tutustumaan autiosaareen. Kuva kapulalossilta kohti menosuuntaa, Varjakanniemestä kohti vastarannalla näkyvää Varjakansaarta, lossin yläosassa kyltti jossa lukee Varjakka. Kuva: Yle / Harri Anttila

Käsikäyttöinen kapulalossi ei ole kovinkaan yleinen kulkuväline. Voiman lisäksi tarvitaan vähän totuttelua ja kokeneemman opastusta, jotta oppii vetämään kapulan avulla vaijeria taaksepäin sopivassa rytmissä. Toimittaja Hannamari Hoikkala kuljettamassa kapulalossia Varjakansaaressa Oulussa, kesäilta, taustalla meri. Kuva: Yle / Harri Anttila

300 metrin matka vie hyvällä kelillä kymmenisen minuuttia. Salmessa kelluu keltainen kyltti varoittamassa ohi ajavia veneitä lossin vaijerista. Toimittaja Nicke Aldén kuljettamassa kapulalossia Varjakansaaressa Oulussa, kesäilta, taustalla meri. Kuva: Yle / Harri Anttila

Video ei enää katsottavissa

Paluumatkalla lossin käyttö sujui ensikertalaisilta jo vähän kätevämmin... ehkä.

Koristegrafiikkaa

Saaren kallioilla ja poluilla on sen vaiheikkaan historian aikana kulkenut muitakin kuin sahayhteisön asukkaita. Nimensäkin se on saanut Pohjolan meriä kiertäneiden varjaagien eli viikinkien mukaan, joskaan todisteita skandinaavien vierailusta ei ole löytynyt.

Toisen maailmansodan aikana mantereen puolella oli vankileiri. Vangit työskentelivät saaressa ja polttivat jätepuita.

Joidenkin mukaan saarella kummittelee. Meren äärellä elämä on ollut arvaamatonta.

Yksi sahan ajan suurimmista onnettomuuksista tapahtui syksyllä 1907, kun kaksikymmentä lastaustöissä ollutta naista hukkui kotimatkallaan heitä kuljettaneen purjeveneen kaaduttua. Onnettomuus vei äitejä, sisaria ja tyttäriä monista lähiseudun perheistä.

Varjakan vaikuttavuus ei synny ainoastaan siitä, minkä näkee, vaan myös siitä, minkä voi kuvitella.

Varjakan vaikuttavuus ei synny ainoastaan siitä, minkä näkee, vaan myös siitä, minkä voi kuvitella. Polku kulkee vanhaa rautatien pohjaa pitkin. Polku metsän keskellä, kaukana näkyy ihminen hyvin pienenä kulkemassa selin kameraan, metsä kaartuu yläpuolelle. Kuva: Yle / Rasmus Tåg

Saari avautuu... ja vaipuu hiljaisuuteen

Kun Oulunsalon kunta osti alueen vuonna 1987, alue avautui kaupunkilaisten käyttöön.

Erilaisista suunnitelmista huolimatta Varjakansaarella on ollut hiljaista.

Osa kesälomalaisista lienee lähtenyt kiireellä: uudemman kerran hylätyissä taloissa lojuu vanhoja kalentereita ja muita – ilmeisen leppoisan – elämän jälkiä. Patalappu jossa teksti On kahdenlaisia riehakkaita juhlia, Sellaisia joita et voi koskaan unohtaa ja sellaisia joita et voi edes muistaa. Kuvattu Varjakansaaressa Oulussa autiossa rakennuksessa. Kuva: Yle / Harri Anttila

Nukke saattaa olla myös myöhempi tulokas. Pieni kankainen mollamaija-nukke puutalon ikkunassa, kuvattuna ulkopuolelta. Kuva: Yle / Hannamari Hoikkala

Oulun kaupunki on mielinyt Varjakansaaresta matkailukohdetta jo vuosien ajan. Viimeksi kesällä 2016 uutisoitiin, että etsinnässä oli yhteistyökumppani, joka voisi rakentaa loma-asuntoja ja kunnostaa vanhoja rakennuksia.

Toistaiseksi halukkaita kumppaneita ei ole löytynyt, ja suunnitelmat ovat jääneet ideointiasteelle.

Saaren monimuotoisen luonnon näkökulmasta hiljaiselo ei ole ollut välttämättä pelkästään huono asia. Polku metsän keskellä, lehtikuusia, hämärää metsä kaartuu yläpuolelle. Kuva: Jorma Kivelä

Pääkonttorin sisätiloissa on vahva tunnelma sekä minimalistinen sisustus, osittain taideprojektien jäljiltä. Talossa on muun muassa kuvattu musiikkivideo. Sininen nojatuoli tyhjässä huoneessa, taustalla moniruutuinen vanha ikkuna, josta paistaa kesäinen aurinko. Kuva: Yle / Rasmus Tåg

Vuonna 1998 saaressa pidettiin ympäristötaideleiri, jolle suunniteltiin jatkoa, mutta tapahtuma jäi ainutkertaiseksi. Parinkymmenen vuoden jälkeen vanhassa kivijalassa on muistona baskinkielinen teksti. Vieressä toisessa kivijalassa on sama suomeksi: Aamu oli lämmin mutta taivaalla vaalea sininen. Sammaloitunut vanha kivipaasi metsässä, paadessa baskinkielinen teksti, joka näkyy osin huonosti. Kuva: Yle / Hannamari Hoikkala

Pääkonttorin pihan keinusta voi ihailla saaren tunnelmaa. Keinu lienee jäänyt mäntyyn vuonna 2014 Oulun juhlaviikkojen yhteydessä järjestetystä teatteriesityksestä. – Hellepäivästä huolimatta jalkaan kannattaa vetää kumisaappaat: saaressa on paljon punkkeja. Toimittaja Nicke Aldén puuhun ripustetussa keinussa Varjakansaaressa Oulussa, taustalla kesäinen metsä. Kuva: Yle / Harri Anttila

Yksi valtava juttu voisi olla jokin lisättyä todellisuutta hyödyntävä hanke. Sen avulla voisi katsoa menneisyyteen ilman, että paikkaa tarvitsisi muuttaa fyysisesti. ― Tanja Råman

Råmania kiehtoo autioituneen saaren ainutlaatuinen tunnelma. Hän toivoisi, että saarta kunnostettaisiin, ja laajempi yleisö löytäisi sen – tai ainakin vierailijat, jotka arvostavat luontoarvoja ja kulttuurihistoriaa.

– Tämä on myös taiteellisesti inspiroiva paikka, sanoo Råman, joka itse on tanssija ja koreografi. Hän näkisi mielellään saarella erilaisia tapahtumia ja toimintaa

– Yksi valtava juttu voisi olla jokin lisättyä todellisuutta hyödyntävä hanke. Sen avulla voisi katsoa menneisyyteen ilman, että paikkaa tarvitsisi muuttaa fyysisesti.

Myös Tapio Moilasen toiveissa on, että saarta kehitettäisiin.

Kaikista suurin toive on, että saari olisi koko kansan käytössä. Että ei tulisi enää lappuja, että “maihinnousu kielletty”. ― Tapio Moilanen

Oranssin television tarina Sympaattinen oranssi matkatelevisio huvittaa. Mitenköhän se on päätynyt sahan pääkonttorin yläkertaan pitämään seuraa pönttöuunille? Toinen kuuluu alkuperäiskalustoon. Valkoisessa huoneessa vanha pönttöuuni ja oranssi matkatelevisio. Kuva: Yle / Hannamari Hoikkala Heinäkuisena tiistaina muita kulkijoita on saaressa harvakseltaan. Kun äkkäämme nelihenkisen joukon, pysäytämme vastaantulijat ja jututamme. Uteliaita hekin ovat kuulemaan, millainen porukka saaressa pyörii. Seurue ei ole saaressa ensi kertaa, mutta edellisestä visiitistä on jo tovi. Heikki Timoseksi esittäytyvä vierailija muistelee: viimeksi tuli käytyä 90-luvulla. Konttoria korjattiin, ja hän oli mukana talkooporukassa, laittamassa punamultaa pintaan. Siinä mielessä olikin mukavaa, että satumme olemaan liikkeellä samana päivänä. Tavallisesti pääkonttoriin ei ole pääsyä, mutta kuvauksia varten kaupungin kiinteistönhuoltaja on tullut pyynnöstämme avaamaan ovia. Niinpä remonttimies Timonen on päässyt kurkistamaan tuttuun taloon, pitkästä aikaa. Yksi hauska juttu siihen liittyen, hän lisää. Sinä kesänä oli käynnissä jalkapallon MM-kisat, Timonen muistelee, ja niitä piti tietenkin seurata, saaressakin. Sen jälkeen vuosien varrella on tullut monta kertaa mietittyä: mihin ihmeeseen se joutui – se pieni matkatelevisio. "Tunnistin sen omakseni keltaisesta Rytmipuuroa-radio-ohjelman tarrasta. Sen laitoin siihen joskus 1980-luvulla Joensuussa opiskellessani." Oranssi matkatelevisio lähikuvassa, sivussa keltainen tarra, jossa teksti Rytmipuuroa. Kuva: Yle / Hannamari Hoikkala Sattuma tuntuu melkein taianomaisen Varjakansaaren silmäniskulta vierailijoille.

On aika palata mantereelle. Lossilla odottavat Tapio Moilanen ja Oulun kaupungin kiinteistönhoitaja Erkki Maronen. Selin kameraan Tanja Råman. Käsikäyttöinen lossi eli pieni lautta rannassa, kaksi miestä katsoo kameraa, nainen selin kameraan nojaa airoon, merta, vastarannalla horistontissa metsää. Kuva: Yle / Harri Anttila

Varjakan saari ja siellä sijaitseva vanha aavekylä. Alueella on värikäs historia, mutta tällä hetkellä se uinuu kuin unohdettuna. Tarinat vain säilyvät. ― Yleisövinkki / Egenland

Karttaa klikkaamalla pääset karttaan, jossa ovat kaikki Egenland-kohteet. Finlands karta som visar Oulus position.

Egenland – yleisön matkaopas Suomeen kahdella kielellä Egenland on kaksikielinen televisio-ohjelma ja kulttuurimatkaopas, jossa yleisö päättää, mitä kulttuuri tarkoittaa.

Tähän mennessä olette lähettäneet Egenlandille yli 4000 vihjettä vierailun arvoisista paikoista, henkilöistä ja tapahtumista. Niiden joukosta valitsemme kiinnostavimmat.

Kohteet esitellään tässä netin matkaoppaassa suomeksi ja ruotsiksi. Kaikki kohteet ovat nähtävissä tällä kartalla.

Egenlandin kaikki videot ovat katsottavissa Yle Areenassa.

Seuraa meitä Instagramissa!

Lähteitä: Pauliina Niemelä: Varjakansaari – pala kulttuurihistoriaa, Oulun yliopiston historiatieteen julkaisu Havina, 2014

Marjo Stenius, Matti Räntilä: Monien tarinoiden Varjakka. Kaltio 6/2009

Edit 9.4.2018 klo 9:23: Korjattu kasvin nimi kuvatekstissä koiranputkesta virmajuureksi.

Edit 9.4.2018 klo 14:26: Lisätty linkkejä.

Edit 3.10.2018 klo 10:45: Muutettu yhden kuvan kuvatekstiä. Aikaisempi kuvateksti kuului: "Puolimansardikattoisten puutalojen eleganssi hivelee silmää ränsistyneenäkin. Varjakansaaren rakennuksissa on käytetty edistyksellistä ja Suomessa harvinaista pystyhirsitekniikkaa, mikä nostaa alueen rakennushistoriallista arvoa." Puolimansardikaton sijaan yleisesti suositaan termiä puoliaumakatto, ja termi on poistettu tarpeettomana kyseisestä kohdasta kokonaan. Uusi kuvateksti kokonaisuudessaan: "Uusklassisten puutalojen eleganssi hivelee silmää ränsistyneenäkin. Varjakansaaren rakennuksissa on käytetty edistyksellistä ja Suomessa harvinaista pystyhirsitekniikkaa, mikä nostaa alueen rakennushistoriallista arvoa. Kuvassa työväen asuinrakennus."