Pentti Linkola kirjoitti 30 vuotta sitten ehdotuksensa vihreän liikkeen ohjelmaksi. Sitä ei voitu käsitellä asiallisesti, kun mies kertoi samanaikaisesti ihailevansa esimerkiksi Bader-Meinhof-ryhmän terroristeja.

Ohjelma meni tiivistettynä näin:

On lopetettava metsien raiskaaminen ekologisesti köyhiksi puupelloiksi. On vähennettävä sekä kulutusta että väkilukua radikaalisti. Ihmisen kuuluu raataa elantonsa eteen ja hylätä työtä säästävä teknologia. Kaupungeista tulee muuttaa maalle peruselinkeinojen pariin. Kansa on lyhytnäköistä, joten demokratiasta ei ole muutosta toteuttamaan. Tarvitaan ekologiseen pelastukseen sitoutunut diktatorinen maailmanhallitus.

Terroripuheet osoitus älyllisestä umpikujasta

Oliko Linkola tosissaan terrorismin kanssa, vai oliko kyse kirjallisesta tehokeinosta?

Ainakaan viranomaiset eivät uskoneet hänen olevan tosissaan. Vähemmästäkin olisi joutunut tekemiseen virkavallan kanssa.

Minusta terroripuheet olivat osoitus älyllisestä umpikujasta. Linkola ymmärsi, ettei voisi saavuttaa haluamaansa muutosta demokratian ja keinoin, mutta ei pohtinut vaihtoehdon realistisuutta.

Miten pieni valistuneiden joukko pystyisi kaappaamaan vallan? Armeijastakaan ei siihen olisi, koska meillä on asevelvollisuusarmeija.

Linkola oli loogisesti oikeassa siinä, ettei maailmaa uhkaa eliitin kerskakulutus vaan massojen vaurastuminen. Tuskin hän kuitenkaan olisi saanut ajatukselle kannatusta Bader-Meinhof -ryhmältä.

Diktatuurin ja terrorin tie oli vielä pahemmin tukossa.

Maailman pelastuminen ei riippuvainen Linkolan elämänarvoista

Oliko Linkolan ohjelma ainoa tie välttää maailman tuhoutuminen, mutta maailma vihreät mukaan luettuna valitsi tuhoutumisen?

Linkolan teesit jakautuivat kahteen osaan, kulutuksen alentamiseen ja käsitykseen hyvästä elämästä. Jälkimmäisessä oli kyse hänen elämänarvoistaan, ei maailman pelastamisesta.

Linkolan mielestä ihminen voi kokea aitoa nautintoa vain raskaantyöpäivän päätteeksi. Pitkiä pyörämatkoja tekevänä ymmärrän, mistä hän puhuu. Pitkän päivämatkan jälkeen hyvä illallinen on elämän aidoimpia nautintoja. Raatamisen ihanuudesta voi silti olla perustellusti toistakin mieltä.

Linkolan kaipuu menneeseen työntää ajoittain maailman pelastamisen taka-alalle. Hän löysi pyörämatkallaan 30-luvun idyllin paikalleen jämähtäneestä Puolasta. Aika suuret päästöt ilmakehään ja Itämereen hän oli valmis antamaan anteeksi.

Matkalla Nizzaan pyöräilin 20 vuotta myöhemmin Puolan maaseudun läpi. Idyllistä nauttimaan oli jäänyt vain vanhuksia.

Jos hyväksytään moderni teknologia, saataisiin vaatimattomasta kulutuksesta korvaukseksi lähes täydellinen vapautus työstä. 1930-luvun elintason eteen ei tarvitsisi tehdä työtä kuin muutama tunti viikossa. Sellainen olisi edes vähän helpommin markkinoitavissa.

Eikä elintasoakaan tarvitsisi laskea yhtä alas. Ruuan laittaminen öljylampun valossa puuhellalla on haaskausta.

Metsiä olisi kannattanut säästää

Linkola esitti joskus, että metsäteollisuus saisi puolet metsistä ja toinen puoli suojeltaisiin kokonaan. Ei huono ajatus.

Olisiko Suomi elinkelvoton, jos metsäalamme olisi alun perin ollut puolet pienempi? On silkkaa ahneutta, että eteläisessä Suomessa on metsästä jäljellä vain pari prosenttia. Ekologisesti ja visuaalisesti köyhä puupelto muistuttaa metsää yhtä vähän kuin vehnäpelto luonnon niittyä.

Nyt on kuihtuvan maaseudun oljenkorreksi otettu ”biotalous”, eli metsien entistäkin tehokkaampi parturointi sellukattiloiden kitaan. Se surettaa minua suuresti.

Väestöräjähdys on ohi, vaan ei Afrikassa

Linkolan tavoin pidin 1970-luvulla väestöräjähdystä kaikkien ympäristöongelmien äitinä. Ennusteet johtivat silloin apokalyptiseen tulevaisuuteen. Maailma olisi paljon parempi paikka sekä ihmiselle että muulle luonnolle, jos meitä olisi kolme eikä kahdeksan miljardia.

Syntyvyys on sittemmin laskenut lähes kaikissa vauraissa maissa tasolle, joka johtaa väestön pienenemiseen.

Linkolankin on myönnettävä, että vauras, mutta pienenevä väestö on ajan mittaan parempi kuin köyhä mutta eksponentiaalisesti kasvava.

Väestökysymys on ratkaistu lähes kaikkialla muualla, mutta ei Afrikassa. Afrikan väkiluku on minun elinaikanani nelinkertaistunut miljardiin asukkaaseen ja sen ennustetaan nousevan tämän vuosisadan aikana neljään miljardiin.

Linkola ennuste väkivaltaisia kansainvaelluksista on mitä ajankohtaisin. En ymmärrä, että tähän suhtaudutaan niin rauhallisesti. Vaikea uskoa, että vuoteen 2050 mennessä ylikansoitettu Eurooppa ottaisi Afrikasta miljardi siirtolaista. Jo satamiljoonaa tuntuu paljolta.

Syväekologinen talouspolitiikka perustuisi raaka-aine- ja energiaveroihin

Syväekologiselta liikkeeltä puuttuu talouden osaaminen. Siksi esitetään kaikkea hölmöä alkaen henkilökohtaisista hiilikiintiöistä

Jos haluamme vähentää radikaalisti luonnonvarojen kulutusta, verotamme työn sijasta energiaa ja uusitumattomia raaka-aineita niin, että niiden hinnat vähintään kymmenkertaistuvat. Kaikki se mitä kalliista raaka-aineista tehtäisiin, olisi laadukasta ja pitkäaikaista. Se toimisi ja siihen voitaisiin siirtyä asteittain.

Aineeton elintaso, vaikkapa hyvä kirjallisuus, palveluelinkenot ja kaikkinainen kanssakäyminen kukoistaisi. Se olisi erilaista elintasoa, mutta ei välttämättä huonompaa.

Sellaista ei ehdota, jos vihaa mukavaa ja helppoa elämää.

Inspiraation tähän kirjoitukseen antoi Riitta Kylänpään kirjoittama tieto finlandian ansaitusti voittanut kirja Pentti Linkola – ihminen ja legenda.

= = =

Kirjoitus on julkaistu Näkökulma-artikkelina Suomen Kuvalehdessä