”Iskä. Oliks mun tanssiesitys hyvä?”

On vappuaatto. Olen katsomassa tyttäreni tanssiesitystä koulussa. Vastaamalla ”kyllä” lapseni kysymykseen pääsisin helpolla. Mutta en voi. Olen päättänyt, etten enää valehtele niille, joita rakastan. En lapsilleni, Sallille, enkä ystävilleni. Valehtelen vain verottajalle, päihdelääkärilleni ja Taivaan isälle.

Ja se rippikouluhommeli nyt oli vain murrosiän kokeiluja.

Tyttäreni tanssiesitys ei tietenkään ollut hyvä taiteellisilla mittareilla. Minulle esitys oli tietty täydellinen. En vieläkään tajua, kuinka mielisairaasta DNA-rimpsustani on syntynyt tytär, jota rakastan enemmän kuin tilastoja, markkinataloutta tai oululaisten ex-luokkatovereideni nykyisiä vastoinkäymisiä.

Muiden lasten esitykset taas ovat isompaa tuskaa kuin tv:n vaaliväittelyn seuraaminen ilman morfiinia. Testaa joutessasi kiinnostavatko sinua tuntemattomien alakoululaisten tanssiesitykset? Vain oma lapsi kiinnostaa meitä kaikkia, jos ei lasketa sitä protuleirin liian innokkaasti sekasaunaan änkeävää ponnaripäistä vetäjää, joka ei saisi omanikäistään seuraa edes thai-vaimoja myyvältä nettisivulta.

Jatkuu kuvan jälkeen.

Kuvan tyttö ei liity juttuun. MOSTPHOTOS

1980- ja 1990-luku pilasivat suomalaiset lapset. Silloin alettiin puhua itsetunnosta. Lasta piti kannustaa, vaikkei tämä osaisikaan hommaan. Ei pidä! Se johtaa harhaiseen itsekuvaan, jossa lapsi haluaakin muuttaa itsensä sijaan kaikkia ympärillään olevia ihmisiä. Ja lapsena tämä tyyppi pysyy vielä nelikymppisenäkin.

Kun tämä wunderkind aikuistuu, menee ensimmäiseen oikeaan työpaikkaansa, naamalle lentääkin märkä turbaani. Työkaverit eivät palvokaan jokaista ideaa, jota tämä universumin kiintotähti suustaan päästää. Oikeasti kukaan heistä ei olisi koskaan löytänyt Amerikkaa, kiivennyt Mount Everestille tai saanut katsottua jokaista jaksoa Metsoloista.

Lapsuudessani Yleisradiosta tuli Urheiluruutu. Nyt Ylestä on tullut ”Uhreiluruutu”. 80-luvulla kilpailtiin, kuka heittää keihästä pisimmälle. ”Uhreiluruudussa” kilpaillaan, kuka heittää keihästä kaikkein lyhimmälle. Sen jälkeen etsitään syyllinen. Syyllinen on aina joku muu.

Kun Freud oli vielä muotia, sai sentään syyttää kaikesta äitiään. Nykyään syyllinen ovat rakenteet tai ”piilorakenteet”. Myönnän nyt asian, josta olen valaehtoisesti luvannut vaieta. Me kalpeapigmenttiset cis-miehet pidämme joka vuosi salakokouksen, jossa keksimme ilkeilläksemme näitä rakenteita. Höpöhöpö.

Viime aikoina Yle ja Hesari ovat olleet täynnä täysin kritiikittömiä henkilökuvia ”hyvistä” ihmisistä. Haastatteluissa on aina sama kaava:

”K*rpä Joensuu huomasi 12-vuotiaana, että koko maailma ei rakastakaan häntä.” Nyt hän vaatii ilmastonmuutoksen ja patriarkaatin poistamista, translakia, perustuloa, sitä että kaikki hyväksyisivät ja puhuisivat vain kivoja, lisää rahaa, rahasta luopumista, sosiaalista oikeudenmukaisuutta, kiintiöitä eri pigmenteille ja kromosomiyhdistelmille sekä verorahoin kustannettavaa anaalivalkaisua sitä haluaville.

Aivan kuin aikuisuus olisi paikka, johon ihmiset tulevat esittämään joululahjalistoja siitä, kuinka muiden heitä pitäisi kohdella.

”Uhreiluruutu” väheksyy transihmisiä, saamelaisia, maahanmuuttajia ja eri pigmenttisiä. Heidät typistetään kaikki yhteen muottiin, jossa on muka pakko olla kaikesta samaa mieltä kuin Punavuoressa avokadoleipä kädessä päsmäröivä designtoimiston UX-suunnittelija. Ei muunsukupuolisuus tai pigmentin tummuus tee ihmisestä typerystä.

Kerron nyt surullisen faktan. Onnea ei valitettavasti kukaan meille anna. Ei valtio, eikä toinen ihminen. Kukaan ei ole sitä meille velkaa. Se on löydettävä itse. Ei tämä aikuisuus helppoa ole yhtään kenellekään. Jokainen muukin meistä kamppailee sen kanssa, rakastetaanko minua vai kuolenko yksin vanhainkodin siivouskaapin lattialle. Välillä sitä koettaa unohtaa tuskan ja vetää kännit viinalla tai jeesuksella. Lopun aikaa meidän muidenkin täytyy pitää torjunta päällä ja elää feikkihymy naamalla epävarmuuksiemme kanssa.

Totta kai muutoksia tarvitaan, esimerkiksi translaki pitää uusia. Silti aikuisuus ei ole toivelista siitä, kuinka muut kohtelevat juuri minua. Aikuisuus on vastuuta. Omien yläkoulutraumojen jankkaamisen asemesta jokaisen meistä pitäisi miettiä, miten itse kohtelemme ja autamme muita. Kun peilin sijaan katseleekin ympärilleen, saattaa jopa rikastua. Markkinataloudessa rikastuu toisten tarpeiden täyttämisestä. Ei sillä, että odottaa muiden täyttävän juuri minun narsistiset ja nirsot tarpeeni.

1980-luvulla lapsista tuli Suomessa kaiken keskipisteitä. Siksi nämä järkyttyivät aikuisina Idolsissa. Äitihän oli sanonut heidän olevan Whitney Houstonin ja Waltteri Torikan reinkarnaatioita. Tuomaristolle se taas kuulosti Kimi Räikkösen karaokelaululta.

Vaikka näistä kolumneista on hankala uskoa, minulle ei käynyt noin. Kiitos äitini. Rakastan sinua.

Tärkein kotoani saamani perintö on huono itsetuntoni. Minua ei koskaan kannustettu tai kehuttu. Siksi tein ekoissa duunipaikoissani töitä kuin hullu. Toivoin sen kompensoivan kiistämätöntä p*skuuttani. Koska kärsivällisyys on tärkeämpää kuin äly, menestyin kohtuullisesti. Lapselle valehteleminen ja jokaisen piirustuksen ja laulun kehuminen on karhunpalvelus.

Vaihtoehtoja on kaksi: joko voit säälistä hehkuttaa lapsesi tanssia tai piirustusta, joka on huonompi kuin Marjatta Tapiolan näyttelyavajaisten pönikkäpunaviini. Mutta jos rakastat lastasi, kerrot tälle suoraan, mikä esityksessä oli huonoa, mikä hyvää. Kun lapseni kysyy mielipidettäni, puhun aina niin totta kuin osaan.

”Uhreiluruudun” kaamein seuraus on, että valkoinen mies pärjää tulevaisuudessakin. Valkoinen eurooppalais-amerikkalainen mies on ainoa, joka ei saa kiintiöpaikkaa, pian ei myöskään helposti puheenvuoroa. Hän on siis ainoa, jonka on pakko pärjätä pelkällä ideallaan. Ja ideoiden hyvyys ei ole kiinni sukupuolesta tai pigmentistä. Koska valkoisella miehellä ei ole minkäänlaisia intersektionaalisia apupyöriä, sen on pakko kilpailla vain ideallaan. Empatia ei ole sitä, että antaa vähemmistöille erityisetuja ja kysyy haastattelussa vain kivoja kysymyksiä, kuten naistenlehdiksi muuttuneissa Hesarissa ja Ylessä on nykyään tapana.

Empatia on sitä, että kohtelee täyspäisiä ihmisiä kuin täyspäisiä ihmisiä.

Ja ne lapseni vappubileet eivät johtaneet lopulta lapsuudentraumoihin, eli ainakaan tämän vapun takia hänestä ei tule kaltaistani sälekaihtimien taakse säilykepurkkien kanssa lukkiutunutta harhaista hullua. En valehdellut lapselleni, että esitys oli hyvä. Sen sijaan kun olimme nähneet illan surkeimman esityksen, kuiskasin tyttärelleni, että ”Teidän esitys oli paljon parempi.” Siitähän ihminen onnelliseksi tulee. Vertailusta muihin.