Так, в цій задній кімнаті Целанівського центру відбуваються прекрасні речі. Але, знаєш, є ця така стерильність українського літературного процесу і, з одного боку, я можу це зрозуміти, бо страшенно не подобається, коли про тебе пліткують. А, з іншого боку, я дуже люблю ці письменницькі анекдоти, письменницьку кухню, адже вони часто свідчать про письменника набагато більше, ніж його авторські твердження.

Скажімо, страшенно люблю Вінграновського – загалом він мій улюблений поет – і, коли кілька років тому вийшла книжка спогадів про нього «Маршал Вінграновський», я їх схопив і думав, що от зараз буде щось феєричне, бо знаю про нього повно всяких анекдотів від його друзів. Ясна річ, ті анекдоти не парадні, в хрестоматію їх не можна написати, але вони й не образливі, бо свідчать про нього як про живу людину, в якої були свої слабкості, хороше почуття гумору, з якою траплялись всілякі кумедні історії, і насправді вони Вінграновського не принижують. Навпаки, після них ти не втрачаєш інтерес, а хочеш ще раз перечитати, розуміючи, що це жива людина, а не пам’ятник із підручника української літератури. І ось я читаю цю книжку, а там «Микола Степанович Вінграновський був вірним сином українського народу, співцем української духовності!…» — і всі 30 чи 40 осіб слово в слово повторюють, що він був співцем духовності… І виходить така мертва книга. Він просто в цій книзі має вигляд абсолютно нецікавого мертвого чоловіка, в якого, крім того, що був співцем духовності, в житті нічого не було.