I et debatindlæg den 18. oktober, »Liberal Alliance aner ikke, hvad liberalisme er,« mener tre forskere fra Københavns Universitet, at kunne påvise, at Liberal Alliance ikke er et liberalt parti. Debatindlægget viser dog primært, at de tre hverken har forstået idéhistorie, liberalisme eller økonomi.

De tre herrers irritation over Liberal Alliance er for så vidt ligegyldig. Det er straks værre, at de fremturer med en række tvivlsomme påstande om liberalismen. Indlægget indeholder ikke én eneste reference til en liberal tænker, der kunne underbygge deres påstande. I stedet fortæller indlægget mest af alt noget om skribenternes egen uvidenhed.

Klassisk liberalisme

Liberalismens idéhistorie er ellers velkendt: I 1880’erne fandt en semantisk strid sted i den engelsktalende verden, hvor den klassiske liberalisme blev forsøgt kuppet af den såkaldte New Liberalism. Mens den klassiske liberalisme havde anset mennesket for at være irrationelt, fejlbarligt og drevet af egennytte, foretrak den nye liberalisme at se mennesket som et rationelt væsen, der stræbte efter højere samfundsmæssige mål, der skulle realiseres i fællesskab med andre.

Det er naturligvis legitimt at sympatisere mere med socialliberalismen end den klassiske liberalisme, men de tre skribenter fra Københavns Universitet synes fuldkomment uvidende om, at der overhovedet er noget, der hedder klassisk liberalisme. Uvidenhed udarter sig til skråsikkerhed, idet de tre får lagt navn og forskertitel til den ene forkerte påstand efter den anden.

Nattevægterstaten

Eksempelvis skriver de, at ønsket om mindre statslig indblanding i økonomien »intet« har at gøre med liberalisme. Imidlertid er det en historisk kendsgerning, at ideen om staten som en passiv nattevægter, der blot har til formål at beskytte privat ejendom, håndhæve kontrakter og indespærre kriminelle, er en ufravigelig del af det 19. århundredes liberale tankegods.

Således indebærer klassisk liberalisme ikke »en hel del statslig regulering«, i forhold til bekæmpelse af monopoler, som de tre ellers skriver. Allerede Adam Smith bemærkede, at monopoler ofte var skabt af statslig regulering, og empirisk er det langt nemmere at finde monopoler, der er opstået som et resultat af statslig regulering end fraværet af samme. Såkaldt naturlige monopoler, som udelukkende er skabt af frie markedskræfter, er uhyre sjældne. Som årets nobelprisvinder Jean Tirole har vist, er reguleringen af dem heller ikke så ligetil, som de tre filosoffer synes at tro.

Filosofferne omtaler endvidere information om markedet som noget, der bare eksisterer. Blandt økonomer ved man, at det er noget, der skal skabes. Den klassisk liberale økonom Friedrich Hayek fik netop Nobelprisen for sit arbejde med information. En af hans hovedpointer var, at et frit marked selv skaber den information, der er nødvendig for dets effektive drift. Paradokset er derfor, at politikere ikke kan regulere til det bedre uden at have den information, som markedet har produceret. Og når politikerne regulerer, bortregulerer de næsten altid betingelserne for skabelsen af den nødvendige information.

Apple er ingen skurk

De tre filosoffer får også nævnt Apple og andre virksomheder som »åbenlyse eksempler« på firmaer med en markedsdominans, der er »i konflikt med idealet om et frit marked.«

Apple tjener måske penge, men sidder hverken på en stor markedsandel eller en særlig monopolgevinst. Derimod tilbyder Apple produkter, som forbrugerne åbenlyst godt kan lide, og som betalende kunder er villige til at betale mere for end konkurrenternes. Den dag Apple ikke længere er i stand til at producere elektronikprodukter, som forbrugerne finder markant mere attråværdige end alternativerne, vil selskabet ikke kunne slippe af sted med at tage højere priser end konkurrenterne. Det skete for Nokia, og det samme kan ske for Apple.

Filosofferne antyder også, at Apples høje profitmargin bør »betragtes som sygdomstegn i markedet«, da profitten på et marked med perfekt konkurrence går mod nul. Men hvad de tre overser, er, at høje profitter ikke er et sygdomstegn, medmindre de er vedvarende. Høje profitter er nemlig på kort sigt et signal til resten af samfundet om eksistensen af et attraktivt marked med kunder, der efterspørger mere. Høje profitter får andre firmaer til at rykke ind på markedet og på længere sigt drive profitten mod nul, efterhånden som de tilfredsstiller kundernes krav. Liberale økonomer har i 100 år vidst, at profit er en informationsteknologi – den sender signaler rundt i systemet, som viser entreprenører, at her er et område med brug for konkurrence.

Den typer anklager, der nu rettes mod Apple og Google, har tidligere været rettet mod firmaer som Xerox, IBM og Microsoft. For 30 år siden var det IBM, der var den store skurk, for 20 år siden var det Microsoft. I dag er det så Apple og Google, der skældes ud på, og om 10 år er det sikkert virksomheder, hvis navne vi måske slet ikke kender i dag.

Man kan være modstander af den klassiske liberalisme og dybt uenig med de liberale tænkeres ideer om, hvordan samfundet bør se ud. Men at bedrive revisionisme på baggrund af egen uvidenhed, skrive den klassiske liberalisme helt ud af historien og påstå, at de klassisk liberale intet aner om liberalisme, er måske lige friskt nok.