Brugen af langvarig isolation på mere end 14 dage er de seneste år steget eksplosivt i de danske fængsler. Hvor syv indsatte i 2015 som en disciplinærstraf kom i isolation 23 timer i døgnet i mindst to uger, gjaldt det for 674 i 2018.

Det er en stigning på 9.528 procent.

Men den udbredte brug af isolation i danske fængsler er på centrale områder problematisk i forhold til Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, der er skrevet ind i dansk lovgivning. Det vurderer seniorforsker Peter Vedel Kessing fra Institut for Menneskerettigheder i en videnskabelig artikel i tidsskriftet Juristen.

»Hvis danske indsatte klager over isolation, får de ikke udskudt afsoningen, indtil klagesagen er afgjort. Og når de idømmes isolation, er det før, at en domstol har afgjort, om de er skyldige i det forhold, de er dømt for. Begge forhold lever efter alt at dømme ikke op til Den Europæiske Menneskerettighedskonvention,« siger Peter Vedel Kessing.

Hans vurdering bakkes op af Hans Jørgen Engbo, som er tidligere ekstern lektor i strafferet på Københavns Universitet, fængselsinspektør ved Anstalten ved Herstedvester, og direktør for Kriminalforsorgen i Grønland.

»Det er stærkt kritisabelt, at brugen af isolation i danske fængsler ikke overholder de europæiske menneskerettigheder, hvad angår klagemuligheder og uskyldsformodning,« siger han.

Isolation som disciplinærstraf, der også kaldes strafcelle, er blevet kritiseret for at have alvorlige helbredsmæssige skadevirkninger for de indsatte. Forskning viser blandt andet, at det øger risikoen for selvmord, depression og angst.

Det er dog ikke selve brugen af strafcelle, som ifølge Peter Vedel Kessings vurdering ikke lever op til Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Det er den praksis, der er for brugen af isolation, som han er kritisk over for.

»Min pointe er, at hvis man øger brugen af strafcelle, så skal det foregå på ordentlig og fair vis. De indsatte har retssikkerhedsgarantier, og der er bindende konventioner, som skal følges. Men de ting overholdes ikke, hvad angår processen om isolation,« siger Peter Vedel Kessing.

Klage bør udsætte strafcelle

Der er altså ifølge Peter Vedel Kessing to specifikke problemer med den måde, strafcelle idømmes på i danske fængsler i dag.

Ifølge artikel 13 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention bør en indsat, der er ikendt strafcelle, have adgang til at få afgørelsen prøvet af en uafhængig klageinstans, inden straffen afsones, fortæller Peter Vedel Kessing. En eventuel klage skal således have opsættende virkning, som det hedder juridisk.

Men hvis en dansk indsat klager til Direktoratet for Kriminalforsorgen over sin strafcelle, igangsættes disciplinærstraffen alligevel med det samme. Det er ikke i overensstemmelse med de europæiske menneskerettigheder, vurderer Vedel Kessing.

»Isolationen varer maks. fire uger, og den vil i nærmest alle tilfælde allerede været afsonet, inden klagen er færdigbehandlet. Så selv hvis den indsatte får medhold, er det for sent at ændre noget,« siger han.

Han anerkender dog dilemmaet i, at indsatte potentielt kunne misbruge deres klagemulighed, hvis en klage altid medførte en udsættelse af isolationen.

»Men i alle tvivlstilfælde bør de indsattes klager i hvert fald færdigbehandles, inden de ender i isolation. Hvis det handler om grimt sprog eller voldstrusler, eksempelvis, kan det jo være svært at afgøre, om fængselsbetjenten eller den indsattes version af det forløb, som resulterer i en isolationsdom, er den korrekte.«

Den vurdering bakkes op af Hans Jørgen Engbo.

»Med udgangspunkt i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention burde strafcelle ikke kunne fuldbyrdes, før en eventuel klage er behandlet. Fuldstændig som det gælder for almindelige straffesager,« siger han.

Uskyldig til det modsatte er bevist

Det andet område, hvor Peter Vedel Kessing vurderer, at dansk praksis for isolationsstraf efter alt at dømme ikke lever op til Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, er i forhold til den såkaldte uskyldsformodning.

Artikel 6 i konventionen beskriver, at »enhver, der anklages for en lovovertrædelse, skal anses for uskyldig, indtil hans skyld er bevist i overensstemmelse med loven«.

Det gælder dog kun for de sager, der også meldes til politiet som straffesager, uddyber Peter Vedel Kessing. Det gælder eksempelvis for sager om besiddelse af mobiltelefon, narkotika, trusler og vold, som udgør størstedelen af de forseelser, der fører til isolation.

I Danmark er det en såkaldt forhørsleder, som afgør, om en indsat skal i isolation. Forhørslederen er typisk en fængselsbetjent, der har modtaget en kort tillægsuddannelse med onlineundervisning, to dages kursus og efterfølgende oplæring.

Når forhørslederen sender en indsat i isolation i straffesager, har vedkommende allerede selv taget stilling til skyldsspørgsmålet, inden en dommer har haft mulighed for at give sin juridiske vurdering, påpeger Peter Vedel Kessing.

Dette menneskeretlige problem har Folketingets Retsudvalg tidligere taget stilling til efter en henvendelse fra Foreningen af Fængselsinspektører i 2007. Dengang lød Justitsministeriets svar, at fængselsmyndighederne »alene konstaterer, at der foreligger en sådan mistanke« og altså »hverken direkte eller indirekte foretager en vurdering af skyldsspørgsmålet«.

Men den forklaring køber Peter Vedel Kessing ikke.

»Forhørslederen kan jo slet ikke idømme isolation uden at tage klart stilling til, at en indsat er skyldig i en forseelse. Den manglende uskyldsformodning er et indbygget menneskeretligt problem i den danske praksis for isolationsstraf, som ikke bare kan bortforklares med mistanker,« siger han.

Også den konklusion er Hans Jørgen Engbo enig i.

»Der er ingen tvivl. Selvfølgelig er det i strid med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions Artikel 6, når en forhørsleder i en disciplinærsag tager stilling til skyldsspørgsmålet angående en strafbar handling, inden retten har taget stilling hertil i en straffesag,« siger han.

Dårlig opførsel og grimt sprog

Den eksplosive stigning i brugen af isolation som disciplinærstraf i danske fængsler er sket i kølvandet på tidligere justitsminister Søren Pape Poulsens udmelding i 2017 om, at det skulle være »mere hårdt at sidde i fængsel«.

Siden er det blevet obligatorisk at give indsatte, der begår disciplinære forseelser som eksempelvis trusler om vold eller indtag af alkohol, en såkaldt disciplinærstraf. Og straffen kan blandt andet være isolation.

Reglerne er også justeret på en sådan måde, at flere forseelser end tidligere kan føre til isolation. Det gælder blandt andet rygning, ligesom indsatsen mod mobiltelefoner blev skærpet i 2016. Som noget nyt straffes det også med tre til fem dages ubetinget strafcelle, første gang en indsat taler grimt eller opfører sig dårligt over for en fængselsbetjent. Hvis forseelsen gentages, stiger antallet af dage i isolation.

»Det dur ikke at kalde nogen luder, nazisvin eller snotabe (…) Det dur heller ikke at give nogen fingeren, at rulle med øjnene eller slå hårdt i bordet for at understrege en pointe,« lyder det i Kriminalforsorgens ’Nye retningslinjer om grimt sprog og dårlig opførsel’ fra 2017.

Når en forhørsleder sender en indsat i isolation, sker det i det, der juridisk betegnes som en inkvisitorisk proces. Det vil sige, at forhørslederen både fungerer som anklager, forsvarer og dommer.

»Det er nogle retsmæssige udfordringer i den konstellation, som ikke er særligt betryggende. Den indsatte har eksempelvis ikke mulighed for advokatbistand eller at forberede et forsvar og står derfor meget svagt i forhold til forhørslederen,« siger Peter Vedel Kessing.

Han påpeger også, at fængselsbetjentene i løbet af den korte efteruddannelse til forhørsleder langtfra kan nå at få samme juridiske kompetencer, som findes hos en domstol.

I strid med internationale standarder

Danmark er det eneste land i Norden, hvor isolation er så udbredt en disciplinærstraf i fængslerne.

I Norge blev isolationsfængsling på mere end 24 timer afskaffet som disciplinærstraf i 2001. I Sverige skete det allerede i 1975. I Finland bruges der fortsat isolation, men højst i ti døgn.

Det er desuden i strid med flere internationale fængselsstandarder, som Danmark selv har underskrevet, at danske indsatte så ofte ender i isolation. Eksempelvis anbefaler FN’s nye fængselsstandarder, som hedder Mandela Rules og blev vedtaget i 2015, at alle stater forbyder langvarig isolation på mere end 15 sammenhængende dage.

Her er tale om såkaldt soft law, påpeger Peter Vedel Kessing. I modsætning til Den Europæiske Menneskerettighedskonvention er Danmark altså ikke juridisk forpligtet til at overholde FN’s standarder.

»Men det er da bemærkelsesværdigt, at Danmark i 2015 var medfremsætter af en resolution i FN’s Menneskerettighedsråd, der opfordrede stater til at vurderes deres nationale lovgivning og praksis i forhold til netop Mandela Rules – uden selv at overholde reglerne,« siger han.

På baggrund af sin vurdering af brugen af isolation som disciplinærstraf i danske fængsler er Peter Vedel Kessing ikke i tvivl om, hvordan hans anbefaling til justitsminister Nick Hækkerup (S) lyder:

»Den udbredte brug af langvarig isolation i danske fængsler bør afvikles eller i hvert fald begrænses. Og praksis for, hvordan isolationsfængslingen tildeles, bør ændres for at sikre de indsattes retssikkerhed og menneskerettigheder.«

Nick Hækkerup ønsker ikke at kommentere vurderingen af den danske praksis for isolation, men henviser til to folketingssvar fra henholdsvis december 2018 og oktober 2019 om emnet.

I sidstnævnte erklærer Justitsministeriet sig enig i, »at gældende dansk ret ikke på alle punkter følger de vejledende retningslinjer i Mandela-reglerne«. Hvorvidt den danske praksis for isolation som disciplinærstraf overholder Den Europæiske Menneskerettighedskonvention kommenteres dog ikke.

I folketingssvaret fra 2018 beskrives en ny lov, som indebærer, at strafcelle for unge under 18 højst kan vare syv dage, medmindre sagen angår vold mod personale. Folketingssvaret konkluderer, at:

»Det er Justitsministeriets vurdering, at både de gældende regler og de netop vedtagne ændringer af reglerne om anvendelse af strafcelle ligger inden for rammerne af Danmarks internationale forpligtelser.«

Hans Jørgen Engbo undrer sig over justitsministerens henvisning til to folketingssvar, som ikke omhandler Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, men Mandela-reglerne, som er soft law og derfor kun vejledende anbefalinger.

»Svarene kan ikke rigtig bruges til noget i den her sammenhæng,« siger han.

Peter Vedel Kessing er enig.

»Folketingssvarene forholder sig kun til soft law. Den Europæiske Menneskerettighedskonvention er slet ikke omfattet af de to svar, Justitsministeriet henviser til,« siger han.

Hans Jørgen Engbo sætter desuden spørgsmålstegn ved, at Justitsministeriet i et folketingssvar, der kun omhandler Mandela-reglerne, kan konkludere, at praksis for strafcelle lever op til »Danmarks internationale forpligtelser«.

»Mandela-reglerne er ikke forpligtende. Det er Den Europæiske Menneskerettighedskonvention derimod, men den kommer Justitsministeriet slet ikke ind på i svaret,« siger han.