Forestil dig, at man i en 3. klasse begyndte at dele kondomer ud? For at sikre sig, at børnene huskede beskyttelse, hvis de efter SFOen skulle finde på at være seksuelt aktive? Nej, vel …

Det er jo fuldstændig absurd, hvis vi begynder at tænke på børn som seksuelle væsner i så tidlig en alder. Sagesløse piger og drenge, der endnu ikke har udnyttet hele barndommens ukyndige karakter, dens fantasifulde skabelon og ikke mindst aseksuelle frihed.

I vores samfund ønsker vi, at børn skal være frie børn i deres barndom. Som forældre tillader vi, at børn leger »voksne« ved f.eks. at tage makeup på, men aldrig vil du se, at en 3. klasses pige dagligt tropper op med fuld makeup og høje hæle i skole.

Legens frihed i barndommen, og ungdommens eksperimenterende facon er ikke kulturelle fænomener, som altid har eksisteret i Danmark. Det er værdier, vi har erhvervet os under ungdomsoprøret i 60erne. Dengang gjorde de unge op med normen om at følge i forældrenes fodspor og krævede deres frigørelse både i handlinger og påklædning. Her opstod begreberne ungdom og barndom som noget hver for sig og med hver sin egenart. Vi anerkendte ungdommens emanciperende facon og barndommens uskyldige naivitet. Barn­dommen var ikke længere et forstadie til voksenheden. Forstadiet blev det, som vi kalder teenagere i dag.

I dag mener jeg, at disse værdier lider et kæmpe nederlag i mange muslimske miljøer. De tilsidesættes frem for en kulturel og religiøs forståelse af mennesket – herunder især med tanke på pigebørn. Det er et miljø, der ikke levner plads til en ungdomskultur som den danske, hvor seksuel frigørelse, genstridighed og oprør er bærende elementer.

Vi har at gøre med en kultur og religion, der skaber børn, som ikke ser frem til teenagelivet, men snarere livet som voksen. Ungdomsårene bruges kun på uddannelse og forberedelse til et senere liv med ægteskab, barn og familieliv. Den udviklende, oprørske og refleksive fase i ungdommen er blevet som i gamle dage fyldt med pligt, norm og retning. Børnene øver sig i en tidlig alder at blive som deres mødre frem for deres egne.

Jeg synes, at det er trist og bedrøveligt, når jeg hører pigebørn på 11 år betragte sig selv som fuldvoksne kvinder. At de nu bør skjule deres skønhed af den grund. En skønhed, som forbindes med deres seksualitet, forførende udtryk og ærbarhed. Men en 11-årig har ikke en seksuel, ærbar eller forførende skønhed! Hun har ikke en skønhed, som skal udskammes eller gemmes for at gøre hende tryg og sikker mod overgreb og lidenskabelige blikke. For sådan tænker vi ikke om børn i Danmark! Vores samfund skal ikke acceptere, at det er i orden, at hun og alle andre piger seksualiseres ud fra et voksenperspektiv i disse miljøer. Det er direkte tyveri af pigernes nuværende barndom og fremtidige ungdom.

Tørklædet er den største tyv

For mig er den største tyv tørklædet. Mainstreamtolkningen i islam – altså ikke en ekstrem tolkning – er, at tørklædet skal bruges fra den dag, pigebarnet får sin første menstruation. Hun er nu uren i islams billede og skal derfor tildækkes. Hendes hår og krop er skønhed nu, og alt dette skal dækkes for at forebygge overgreb. Hendes adfærd skal også reguleres, for hijab er ikke kun for øjet, men også for sindet.

»Og sig til de troende kvinder, at de skal sænke deres blik og vogte deres ærbarhed; at de ikke skal fremvise deres skønhed og smykker, undtagen hvad der er åbenbart af det. At de skal dække deres bryst og ikke fremvise deres skønhed, undtagen for deres ægtefæller, fædre, deres ægtefælles fædre, deres sønner …« Koranen 24:31

I Danmark går almindelige mænd mig bekendt ikke rundt på gader og sender lidenskabelige blikke efter 11-årig piger eller yngre.

Skal vi virkelig acceptere, at små pigebørn udsættes for dette begrænsende og adfærdsregulerende tørklæde? Flere muslimske kvinder, som jeg har vendt dette spørgsmål med, er enige med mig. I visse miljøer er det en tradition, men bør vi ikke netop gøre op med disse for børnenes skyld? Præcis som da revselsesretten blev afskaffet?

Det har en stor indvirkning på et pigebarns liv at tage et tørklæde på, og det er ikke altid på et oplyst grundlag. Det er umådeligt meget sværere at tage et tørklæde af end at tage det på, hvis man er vokset op i et fællesskab, hvor alle andre også bærer dette symbol. Vi taler her om miljøer, hvor oprør og selvstændighed er mangelvarer, og hvor vejen til personlig frihed virker uendelig lang.

Den frihed skal vi tildele pigebørnene, og vi bør derfor i København indføre en minimumsalder for pigebørn med tørklæder i vores folkeskoler og friskoler. Vi skal ikke længere se stiltiende til, når børn frarøves deres barndom. At deres ungdomsoprør, refleksion og selvstændighed erstattes af normer og social kontrol, der begrænser deres personlige frihed. Vores skoler skal være frirum, hvor pigerne får lov til at være børn og teenagere frem for små voksne.

Anahita Malakians er kandidat til Københavns Borgerrepræsentation for Venstre.