Vi er i en 8.-klasse i Oksbøl lidt uden for Esbjerg. Det er frikvarter, og en dreng kommer ind i klassen, han er lille af statur og leder efter en fodbold.

»Så du, om der var nogen, der tog bolden?,« spørger han en af pigerne, der pjatter med nogle klassekammerater.

»Næ, det kigger vi nok ikke efter, vel,« svarer hun.

Den korte udveksling virker måske ikke som noget særligt. Men Signe Wedel Schøning, som er sprogforsker på Institut for Nordiske Studier og Sprogvidenskab på Københavns Universitet, har optaget det lille optrin på bånd – og hvis man lytter rigtig godt efter, vil man opdage, at pigens stemme gør et lille hop til allersidst. Og i det hop lever hele den store fortælling om et splittet Danmark, om udkanten, Det Gule Danmark og københavnereliten. Intet mindre.

I et halvt år har Schøning lavet feltarbejde blandt 13- til 15-årige unge i Oksbøl. En hel 8.-klasse har fået båndoptagere, som de har slæbt rundt på skolen, hos bedsteforældrene og i klubben, og det er blevet til 95 timers lydoptagelser, som Signe Wedel Schøning har siddet på sit konto på Amager og lyttet igennem.

»Det var en ret stor bid at skulle tygge,« som hun siger med en jysk underdrivelse (hun er selv fra Varde).

Lytter man efter på optagelsen fra klasselokalet, kan man høre, at pigen går en tone op i sidste del af sin sætning – det gør man ellers aldrig i Vestjylland, det er en typisk københavnerting.

»Hun bruger en københavnsk intonation til at positionere sig selv i forhold til drengen og skabe en distance,« siger Signe Wedel Schøning.

Pigen bruger den københavnske intonation til at iscenesætte sig selv som cool og smart, det er en slags ubevidst skuespil.

Sille Veilmark

»Man taler som en anden,« som Signe Wedel Schøning formulerer det.

I sin nye ph.d.-afhandling om unge vestjyders sprogbrug beskriver hun, hvordan splittelsen mellem land og by lever i de unges sprog. Hun kan se, at de unge vestjyder automatisk bruger københavnsk intonation, når de skal virke som nogen, der har styr på sagerne. Og omvendt bruger de vestjysk intonation, når de skal signalere, at noget er bøvet og gammeldags, eller hvis de gerne vil virke imødekommende.

Afhandlingen er fuld af eksempler på det. »Opdelingen mellem land og by er også noget, de går rundt og gør i 8. klasse i Oksbøl,« siger Signe Wedel Schøning.

»De unge knytter nogle stereotype forestillinger om verden til både vestjysk og københavnsk, og de peger i to vidt forskellige retninger. Vestjysk forbindes med at være udannet og lidt dum. Som én, der mangler autoritet. Københavnsk forbindes derimod med at være sej og cool. Pushy. Man tror man er noget, og man er fremme i skoene. Dannet, fin, ung og moderne. Det er to vidt forskellige sociale domæner.«

A kunne godt bruge Teemo

Tænk på ordet ’hoppe’ (som i: ’Jeg hopper på trampolinen’). I sådan et tostavelsesord er der en trykstærk stavelse (ho) og en tryksvag stavelse (ppe), og jyder og københavnere gør noget forskelligt, når de glider mellem de to stavelser: Jyder slutter typisk på en dybere tone end den, de startede på. Og københavnere slutter typisk på en højere tone end den, de startede på. Jyder går ned, københavnere går op. Og den vestjyske pige fra før går op.

Det er bemærkelsesværdigt, at netop børn i Vestjylland forbinder københavnsk med noget højsocialt, for deres udgangspunkt er faktisk det modsatte. Signe Wedel Schøning har spurgt dem direkte: »Hvad synes I om københavnsk?«

»Og så siger de: ’Det er sådan nogen, som tror, de er noget.’ ­­Det kan de ikke lide. Mens vestjysk, ’det er sådan, vi taler her’. Man kan ikke begynde at tale københavnsk i Vestjylland, det er stigmatiseret.«

Alligevel reproducerer de unge forestillingen om, at København er cool. Den sniger sig ind ad bagvejen, og på den måde bliver sproget et blik ned i den kulturelle underbevidsthed – det afslører, at hovedstadens dominans stikker dybere end politik og statslige arbejdspladser.

Signe Wedel Schøning har også opdaget noget andet interessant på båndoptagelserne: Når de unge bruger vestjyske vendinger, gør de det som en slags parodi – som noget der har en særlig social funktion, der ligger ud over deres almindelige liv.

På et tidspunkt sidder en gruppe drenge og spiller computer. De er et hold, hvor alle har en særlig avatar-figur, men de bliver uenige om, hvad de skal gøre i næste bane. De skændes: ’Nej, vi skal ej! Jo vi skal! Nej!’ Og så siger én af dem pludselig: »A kunne godt bruge Teemo (en figur i computerspillet, red.)«

»Han bruger et klassisk træk fra den vestjyske dialekt – ’a’ i stedet for ’jeg’. Dialekten virker på en måde varmere og mere imødekommende,« siger Signe Wedel Schøning. »På den måde minimerer han sin egen autoritet og tager brodden af situationen.«

Sille Veilmark

Leverpostejsstandardjysk

Generelt taler unge vestjyder ikke særlig vestjysk. I hvert fald ikke sådan som deres bedsteforældre taler, hvor man siger ’æ haw’ i stedet for ’havet’ og ’møj’ i stedet for ’meget’, i stedet taler de en slags leverpostejsstandardjysk.

Dialekterne er ved at forsvinde, og det danske sprog bliver mere ensartet. Det begyndte allerede, da stavnsbåndene blev ophævet, og folk pludselig kunne bevæge sig geografisk og socialt. Det tog fart under industrialiseringen, og siden 1960’erne er den store dialektnivellering for alvor accelereret, blandt andet fordi alle børn kommer i vuggestue og børnehave, hvor de lærer at tale et standarddansk, som er formet i København.

»Skolesystemet bygger på en bestemt sproglig norm, en form for højsocial københavnsk,« siger Signe Wedel Schøning og fortæller, at børn i udkantsområderne ofte bliver korrekset, hvis de taler dialekt. Desuden er medierne fulde af københavnske sprogtoner.

»DR havde i mange år en sprogpolitik, for at være nyhedsoplæser skulle man tale en bestemt form for københavnsk, og det er stadig det dominerende,« siger hun.

I dag er de unge vestjyder så fremmedgjorte over den lokale dialekt, at de kun bruger den til at understrege, når de gør noget, som ikke er normalt. Signe Wedel Schøning har et eksempel, hvor en gruppe piger fra klassen er i gang med at bagtale en pige, som har en delle på ryggen. Det er kikset med deller, mener de, og de har lyst til at fortælle hende, at hun er tyk. Men det kan man jo ikke. Og så siger én af pigerne: »Jeg har lyst til at gå hen og sige til hende: ’Du har en delle på æ ryg under bh-streg.’«

Sille Veilmark

Hun bruger et vestjysk dialektræk til at vise, at der er tale om en helt særlig situation.

»Hun signalerer, at hun overskrider en norm for, hvad man kan tillade sig at sige til andre, og at det ikke er noget, hun vil gøre,« siger Signe Wedel Schøning. »Det tyder på, at dialekten er gået fra at være en umarkeret social praksis – det, man gør, når man bare gør – til at være en markeret social praksis – det, man gør, når man markerer, at man gør noget unormalt.«

Hun har lavet en lignede undersøgelse i Vinderup tæt på Holstebro, og her bruges dialekterne på samme måde.

– Er der nogle unge i din undersøgelse, som aldrig slår over i københavnsk?

»Det er mere sandsynligt, at de aldrig slår over i vestjysk. Den dreng i undersøgelsen, der er allermest lokal, bruger også københavnsk.«

– Er den her udvikling god eller dårlig?

»Det tegner i hvert fald en hård fremtid for landområderne. Når unge, der selv bor i Vestjylland, helt automatisk gør det her, så lover det bestemt ikke godt.«