Da jeg læste overskriften på Anders Øgaards kronik 29. oktober, der beskriver hans selvvalgte cølibat og grunden hertil, blev jeg overrasket. Jeg troede ikke, at kronikker kunne være satiriske – det viste sig så, at det heller ikke at var tilfældet.

Jeg vil starte med at sige, at jeg har fuld respekt for, at Øgaard har fundet sin egen vej, og at det fungerer for ham. Min intention er ikke at hænge ham ud eller latterliggøre ham, men jeg føler et stort behov for at opponere mod hans forsimplede syn på kærlighedsforhold (og seksuelle forhold for den sags skyld) og hans, i min optik, fuldstændig uproduktive løsningsforslag.

Unuanceret kønssyn

Øgaards beskrivelse af sine teenageår, tror jeg, at de fleste kan nikke genkendende til, og jeg er enig i, at den »scorekultur«, han refererer til, kan føles kunstig, kold og ubehagelig (for alle parter).

Men når han skriver, at manden pr. definition er en krænker, idet han har initiativet, og at enhver scorereplik fra mandens side er »pinlig, nedværdigende for begge parter og reelt set krænkende adfærd«, står jeg fuldstændig af. Dette standpunkt er så unuanceret og ude af trit med virkeligheden, at jeg har svært ved overhovedet at tage det seriøst.

At ekstreme synspunkter som disse overhovedet finder ørenlyd, mener jeg, kan ses som et tydeligt tegn på, at kønsdebatten er domineret af en radikal retorik, der italesætter alle magtforhold og al ulighed som uretfærdig undertrykkelse. Her er der ikke plads til nuancer eller kompromiser. For eksempel opstiller Øgaard bare to muligheder for mænd: Lev i cølibat eller lev med at være en krænker.

Kvindelig opdragelse

Som om det ikke var nok at kalde alle, der ikke har valgt den noble, selvopofrende cølibatvej, for krænkere, tager Øgaard den et skridt videre ved også̊ at diskvalificere det »moderne parforhold« som noget, der er værd at leve i. Han har »set mange tilfælde« (tilsyneladende nok til at generalisere til hele befolkningen) på undertrykkelse af mæmd, der leverer en lind strøm af uselvisk kærlighed til kvinder, der aldrig bliver tilfredse, og altid beskylder dem for ikke at være nok.

Det er også̊ min erfaring, at der er en tendens til, at kvinder opdrager på deres mænd. Men det ser jeg ikke i udgangspunktet nogle problemer i. Tværtimod har vi mænd i høj grad brug for at lære at sætte os ud over os selv, være lydhøre over for vores partnere og tage ansvar for effekten af vores handlinger. Det betyder ikke, at der ikke er masser af usunde forhold derude, noget jeg i mange tilfælde selv tilskriver mangel på selvindsigt og dertilhørende mangel på forståelse af den anden part.

Rationalisering af frygt

Jeg tror, at Øgaard, og alle andre, der lever i frivilligt cølibat, har gang i en rationalisering af deres egen undgåelsesadfærd. De har, af den ene eller anden grund, ikke det mod, det kræver, at sætte sig selv i potentielt ubehagelige situationer med risiko for nederlag og afvisninger. Efter en tur gennem frontallapperne bliver dette omformuleret til, at de gerne vil undgå at være krænkende, og at de gør verden en tjeneste.

De har heller ikke modet til at turde sige fra over for en partner og opbygge et sundt og ligeværdigt forhold, hvor man respekterer hinandens grænser og udvikler sig sammen. Dette bliver rationaliseret til, at parforhold kræver »forstillelse, selvudslettelse og optræning af overjordiske indlevelsesevner«. Her ser vi igen mandens handlerum reduceret til to muligheder: et ædelmodigt og renhjertet cølibat eller en uundgåelig rolle som evig tøffelhelt, der kæmper en forgæves kamp for at tilfredsstille partneren, mens ens egen identitet bliver visket ud.

Jeg ved godt, at sætninger som ovenstående kan lyde unødigt sarkastiske for nogle læsere. I så fald vil jeg blot opfordre til at læse Anders Øgaards kronik. Her kan man blandt andet læse om, hvordan Øgaard har »galopperet ridderligt ud over stepperne i ensomhed«, og at det er hans »høje moral«, der har gjort ham barnløs.

Jeg synes, at det virker meget provokerende (og meget dumt), når han på den måde kalder alt kurmageri, al seksuelt samkvem og alle parforhold for amoralske.

Jeg tror, at der ligger noget andet bag, og derfor vil jeg slutte af med en kærlig opfordring til Anders Øgaard: Du virker som en reflekteret person, og det lyder som om, du kan tilbyde mange af de ting, der gør det muligt at have et sundt og dejligt forhold. Der er andre måder at finde en partner på end dem, du beskriver. Hop af den hvide hingst, tag livtag med din frygt, og kom i gang med at gøre noget af det eneste, vi med sikkerhed kan sige er naturligt – at parre sig.