De borgerlige eller liberale partier må se deres ansvar for den populistiske udvikling i store dele af den vestlige verden i øjnene og derfor tage initiativer til at stoppe den højreekstremisme, der vil kaste de vestlige samfund ud i både en demokratisk og en sikkerhedspolitisk krise. I demokratiet er kapitalismen økonomiens lokomotiv, forudsat at lokomotivet ikke kobler togstammen fra. Demokratiets væsen består i inddragelse, moderation og gensidig respekt. Men hvor var den henne i USA? Og hvor er »den pludrende klasses« respekt for og kendskab til »folkedybet« henne?

Når Storbritannien stemmer for Brexit, USA vælger Trump, Holland gør Geert Wilders parti til det største, og Alternative für Deutschland (AFP) og Sverige Demokraterne stormer frem i hhv. Tyskland og Sverige, har den brede, borgerlige midte svigtet.

»It’s the economy, stupid« (Det er økonomien, dumme), sagde Bill Clinton i 1990 til daværende præsident George H.W. Bush og vandt valget. Herhjemme henviste finansminister Bjarne Corydon til »den økonomiske nødvendighed«, men politik er mere end »økonomisk nødvendighed«. Den er et spørgsmål om, hvor vi vil hen, og hvordan.

Med henvisning til økonomien er busruter, jernbaner, lufthavne og postvæsenet blevet privatiseret, kommuner lagt sammen og skattevæsenet centraliseret. Den for et samfunds sammenhæng nødvendige infrastruktur blev gjort apolitisk og økonomisk. En privat ejer må naturligvis se på det økonomisk nødvendige, mens den offentlige skal se på det politiske hensigtsmæssige. »Vi kan ikke betjene alle, for det bliver for dyrt,« siger den private ejer, mens den borgerlige politiker må svare: »Jamen, alligevel.«

Borgeren, der før kunne komme til stations- og indkøbsbyen med bus, må nu købe bil eller cykle de mange kilometer. Jernbanen kan pendleren ikke løbe an på. Det lokale sygehus er lukket. Indenrigsflyvningen er forringet. Posten kommer for sent frem. Kommunekontoret ligger langt væk, og dets skattekontor findes ikke. Alt dét reagerer borgerne selvfølgelig imod og giver ved førstkommende lejlighed deres politikere »fingeren«, om det så er ved lokalvalg, præsidentvalg, folketingsvalg eller folkeafstemninger, hvor det direkte demokrati trumfer det repræsentative, som de ikke længere føler sig repræsenteret af.

Den herskende klasse

Samtidig ser de »den herskende klasse« bjerge sig selv og fjerne sig stadigt længere væk fra de flestes virkelighed. Erhvervslivet giver skyhøje bonusser til deres chefer som tak for, at de har slanket virksomheden ved at fyre medarbejdere. Banken går ned, direktøren går videre med en formue. Den nye virksomhed bliver en succes, hvorefter dens skaber enten går i skattely eller sælger til udlandet og flytter til et land med lavere eller ingen skat, selv om forudsætningen for hans succes var det danske velfærdssystem med den deraf følgende høje skat. Men den vil han nu undslå sig fra at betale, selv om den skal give næste generation de samme muligheder, som han selv fik.

SKAT og besparelser

Det offentlige holder sig ikke tilbage. For at være effektivt skal det konkurrere med den private sektor, lød mantraet, selv om dets opgave er politisk begrundet, mens privatsektorens er økonomisk begrundet. Så solgte finansministeren en stor del af aktieporteføljen i DONG til Goldman Sachs, gav cheferne store, gyldne håndtryk og blev ansat af Goldman Sachs. For at spare penge centraliserede og ændrede man i 2000erne SKAT så radikalt, at det nu skal have syv milliarder kroner til at råde bod på skaderne. Som tak for, at han ikke havde løst opgaven, blev direktøren sendt hjem med endnu et gyldent håndtryk.

Efter at have overværet festlighederne i »den herskende klasse« kan borgeren i TV-nyhederne høre om 300 medarbejdere, der sendes hjem fra Vestas, hundreder, der sendes hjem fra slagterierne osv., men ingen af dem sendes hjem, fordi de ikke har løst opgaven, og ingen af dem får et gyldent håndtryk. »Det er globaliseringen, dumme!«, og den har gjort os alle rigere, forklarer eliten, men det kan de mange bare ikke genkende. Derfor opstår vreden, hvor folk siger: »Det gamle duer ikke« og tager chancen med noget helt andet.

Når få får for meget og flere for lidt

Det er ikke desto mindre stadigvæk økonomisk og sikkerhedspolitisk afgørende at bevare frihandelen, det internationale samarbejde, alliancerne og EU. Når det er tilfældet, må man lægge en kurs, som fastholder sammenhængen i befolkningen, så den føler sig som ét fællesskab i stedet for at være delt op i to: dem »deroppe«, og alle os andre. Det er ikke nok at henvise til den økonomiske nødvendighed. Revolutioner bryder nok så ofte ud i økonomiske fremgangstider, når de fleste føler, at få får for meget og flere for lidt!

Moralen? Den er: Det er politikken, dumme!