Suntem undeva intre 1983 si 1988 (mai spre 88, pentru ca mi-aduc aminte tramvaiul). Dar din 83 făceam asta săptămânal. Iarna, ora 4,30. Nu e zăpadă, dar e al dracului de frig. Deși dorm, știu exact cât e ceasul, pentru că aud zgomotul sacadat al primului tramvai, care produce un mic cutremur în apartamentul de la etajul al zecelea al blocului 14 A, de pe bulevardul Republicii, din Ploiești. Tremură lustra meschină, paharele din soldatul de pe hol se ating între ele, farfuriile prind și ele viață, zbenguindu-se una peste cealaltă. Geamurile care nu mai au decât amintirea chitului trepidează și ele, producând zgomot când se ating de cuiele care nu le permit să cadă. E atât de frig, încât și geamurile, alea pe care nu le-am spart eu jucându-mă în casă tenis la perete, ar vrea să coboare din ramele de lemn scorojit și să plece. Stăm la ultimul nivel pentru că tata, spirit liber, n-a vrut să audă tot timpul cum tropăie alții, deasupra noastră. A vrut să avem deasupra noastră doar cerul. Iar asta însemna iarna frig, iar vara, insuportabil de cald. Umbre înspăimântătoare, date de reflexiile luminilor de la faruri, dansează pe tavanul din dormitorul meu. Mă întorc pe partea cealaltă, având grijă să nu las nici o părticică a corpului în afara celor trei sau patru pături cu care sunt învelit. Căldura nu vine din calorifere. Caloriferul din camera mea e suport pentru acvariu. Peștii s-au adaptat și ei condițiilor. Caloriferul folosește și ca dispozitiv de comunicare, atunci când vreau să aflu dacă iese cineva la joacă. Înțelegerea era că batem de trei ori în calorifer, tare. Apoi, număram câți mai bat tot de atâtea ori. De două ori însemna că mai târziu, o dată că respectivul nu poate. Ajunsesem să ne dăm seama cine ce bate după intensitatea sunetului și pauza dintre lovituri. Foarte puțini din bloc aveau telefon. Cred că telefonul era lucrul pe care mi-l doream cel mai mult, copil fiind. Ai mei spuneau că nu putem să ne punem, pentru că nu s-au tras fire și la apartamentul nostru. Aiurea! După 89, când am rămas singur în apartamentul ăla, primul lucru pe care l-am făcut a fost să trag telefon. Firele erau într-un perete, pe hol, instalarea a durat 15 minute. Dar noi nu aveam bani de telefon, eram campionii restanțelor la întreținere.

Căldura vine în casă la noi de la aragazul din bucătărie, unde sunt aprinse cuptorul și cele trei ochiuri. Miroase a gaze arse, dar e singurul mod să nu murim înghețați. În casă, e beznă. Nu pentru că facem economie, ci pentru că nu e curent pe timpul nopții.

Deodată, ușa de la intrare se dă de perete și un aer rece de pe casa scării intră. Odată cu el, tataia Miti! Nici nu mai suflu, pentru că știu ce urmează. Din ușă, tataia strigă: ”Băi, șmecherie împuțită (asta era vorba lui, dar o zicea zâmbind, fără răutate), nu te-ai îmbrăcat, mă? Nu așa am vorbit ieri?”. Aștept și mă rog. Nu la Dumnezeu, că tata mi-a spus că nu există Dumnezeu. Că după ce murim, ne mănâncă viermușii ăia cu care dăm la pește. ”Există pe lumea asta bine și rău, Bombix”, îmi spunea. ”Trebuie să crezi în bine și să încerci să faci doar lucruri bune. Că doar ce faci aici, cât trăiești, contează. Nimic altceva.” Binele pentru mine, în acele momente, era tata. Mă rog să-i aud vocea, care se opunea de cele mai multe ori acestei operațiuni. Dar tata nu a zis nimic, în acea dimineață. Era ”trei”. Asta era prescurtarea de la schimbul al treilea, pe care tata-l presta ca strungar, la uzina 1 Mai. Așa că, plângând, am fost târât din pat de tataia, cu care am plecat, trântind după noi șubreda ușă a apartamentului, pe care o uram pentru că nici nu se mai încuia, de veche ce era.

Coborâm pe scări, zece etaje, 160 de trepte, pe care le simțim, nu le vedem. Tataia era încă un bărbat în putere și mă ținea strâns de mână, eu fiind nevoit să alerg pe lângă el. Știu însă pe de rost fiecare treaptă, fiecare denivelare a balustradei, fiecare treaptă cu probleme. Afară e la fel ca pe scară. Beznă. O beznă pe care taiaia o taie cu o viteză incredibilă, pe un traseu de la care nu se abate cu niciun centimetru. Lacrimile îmi îngheață pe obraji, la fel se întâmplă și cu mucii pe care nu are timp nimeni să mi-i șteargă. Ajungem într-o mare de oameni, la Cina.

Intratul în coadă e o luptă corp la corp. Taiata îi dă la o parte pe oameni împingându-i pur și simplu. Nimeni nu protestează, trupurile parcă secerate de înaintarea noastră revenind la pozițiile lor anterioare, imediat. Ajungem undeva în mijlocul cozii, unde, după o scurtă discuție, se stabilește că tataia a lăsat acolo rând, înainte să vină să mă ridice de-acasă. Nu se vorbește, se murmură. Coada e un organism viu ce reacționează violent de fiecare dată când cineva nu respectă rândul și vrea să intre prin față. Deși stăm pe patru rânduri și pentru un ochi neantrenat e haos, toată lumea știe cine e înainte și cine e după, sunt cele mai importante informații pe care trebuie să le deții pentru ca această coadă să nu te scuipe imediat afară. Începe să se lumineze. Parcă e și mai frig. Suntem lăsați, copiii, să ne jucăm. ”Împuțitule, să nu transpiri, să răcești, să mergem iar la doctor, da?”, tună tataia. Nu-l luam niciodată în serios. De fapt, doar el se lua în serios. Era fost cadru militar, dar doar gura era de el. Dincolo de vorbele astea, ne iubea mult, pe toți cei patru nepoți de care avea grijă, și era blând ca o pisică. De asta a profitat toată viața bunică-mea, care-l alerga ca pe hoții de cai.

Ieșim din coadă mai mulți copii și mergem la librăria din apropiere. Ne lipim fesurile de geam, holbându-ne la jucării: elefănței cu apă, mingi de 16 și de 35 de lei, globul pământesc, ”Nu te supăra, frate”, ”Piticot”, ”Fotbal de masă”, cărți, rechizite, hârtie creponată. Ne uităm la toate astea hipnotizați, minute în șir și comentăm cum se comentează azi pe Facebook pozele cu pisici. Să nu înghețăm de tot, ne facem de lucru jucând leapșa sau pititea, totul foarte aproape de coada pregătită să ne înghită, pe rând. Încercăm să ignorăm ceea ce avea să ni se întâmple în curând. Când cineva aduce o minge, trasăm rapid un teren și jucăm tenis cu piciorul sau pătrățica, dacă suntem mai mulți. Sunt strigat de tataia, care ajunsese aproape de ușă. Șarpele ăsta care e coada la lactate e strangulat și se zbate, în dreptul ușii. Din patru, trebuie să formăm un singur fir. Sunt călcat pe picior, lovit cu genunchii în gură, în spate. Partea bună cu frigul e că nu miroase a transpirație, cum se întâmplă vara, când sunt nevoit să-mi țin respirația ca să nu vărs. Ajungem în fața vânzătoarei, unde sunt ridicat și prezentat ca un trofeu. Contez la număr, tataia poate primi porție dublă, azi. Luăm lapte dulce, la sticlă, brânză Făgăraș, smântână, pachete de brânză dulce și o bucată mare de telemea. În fața vânzătoarei, se mimează umanitatea. Oamenii se salută, schițează un rictus, își adresează întrebări protocolare. Sunt tovarăși. Ieșirea se face pe aceeași ușă, deci încă o porție de înghionteli.

E șapte și jumătate. Pentru că e vacanță, ajung acasă, că altfel aș fi pontat la grădiniță, unde mama mă lăsa la 6,30, în fiecare dimineață, înainte să plece la serviciul ei de ingineră, tot la uzina 1 Mai.

Luni, la prânz, același tataia Miti, probabil cel mai antrenat soldat al supraviețuirii în timpul comunismului, unul dintre milioanele de români care nu s-au întrebat niciodată de ce rahat trebuie să trăiască așa, vine într-o vizită fulger și ne surprinde, pe mine și pe sor-mea, mâncând pâine cu brânză telemea. Inspectează cele două felii de brânză generoase de pe feliile noastre de pâine și tună: ”Bă, voi mâncați brânză cu pâine sau pâine cu brânză?”. Și pune mâna pe cuțit și pe franzela de Extrapan și ne mai taie câte o felie groasă de pâine, pe care o pune peste bucata de brânză. ”Na, băgați în voi acum, să vă săturați! Cum vreți să vă săturați dacă nu mâncați pâine?” Eu sa fi avut vreo zece ani, iar sora mea, de care aveam grijă când ai noștri erau la serviciu, opt. Dar de la varsta de patru ani eram tarat la cozile astea!

Născut și crescut în comunism, am rămas cu reflexe pe care cu greu mi le-am putut educa: până pe la 30 de ani, nu puteam să las nimic în farfurie, chiar cu riscul de a mi se face rău. Iar dacă nu aveam frigiderul plin cu mâncare, când îl deschideam mă lua o senzație de leșin, de la stomac, chiar dacă nu-mi era foame deloc. Nevastă-mea are o regulă: nu mă trimite la cumpărături când mi-e foame, pentru că umplu coșul cu mâncare. Ce dacă nu ne trebuie, să fie! Și râde de mine și acum, pentru că zilnic – chiar dacă, dat fiind programul meu, foarte rar mănânc acasă în timpul săptămânii – deschid frigiderul doar ca să văd că avem de mâncare.

ți-a plăcut acest articol ?