După 1989, toate partidele au vorbit pe un singur glas atunci cînd a venit vorba despre patrimoniu: „Nu știm, nu putem, nu vrem“. Au existat desigur și cîteva decizii salutare, dar au venit prea tîrziu și, în orice caz, au însemnat prea puțin…

Din 2009, în calitate de președinte al asociației ProDoMo, am văzut ce înseamnă grija pentru patrimoniu din partea guvernanților, indiferent de partidele care s-au perindat la putere. În 2013, ProDoMo a elaborat și a prezentat public un raport privind Patrimoniul Bucureștiului. Situația pe care am constatat-o la momentul respectiv era de-a dreptul dramatică: cadrul legislativ imperfect și oricum încălcat frecvent, imobile de patrimoniu distruse cu largul concurs al autorităților sau cel puțin sub privirea lor indiferentă, lipsa cronică de soluții pentru restaurarea și punerea în valoare a acestor bunuri de valoare arhitecturală și simbolică deosebită. În urma acestui raport, Consiliul Internaţional pentru Monumente şi Situri Istorice (ICOMOS), organism consultativ al UNESCO, a emis o rezoluţie prin care condamnă distrugerile patrimoniului istoric din Bucureşti şi dezvoltarea nesustenabilă a oraşului.

Lucrurile nu s-au îmbunătățit cu nimic de la raportul din 2013. Dimpotrivă! Trecem, de cinci ani, prin cea mai neagră perioadă pentru patrimoniul construit. Nici pe vremea comunismului nu exista atîta elan demolator, atîta indiferență și ignoranță față de subiect.

Iar aici trebuie să vedem care sînt cauzele profunde ale acestei atitudini iresponsabile și fără corespondent în vreuna din capitalele europene. Din experiența mea, pot spune că există un dublu substrat al acestei capitulări definitive pe care decidenții și-o asumă atunci cînd vine vorba despre patrimoniu. Pe de-o parte este ignoranța autosuficientă a oamenilor din sistem și, pe de altă parte, este interesul financiar imediat.

Patrimoniul construit este unul dintre acele lucruri despre care nu se învață și nu se vorbește deloc în școala românească. Prin urmare, prea puțini conștientizează că acest patrimoniu există și că el este vital pentru calitatea vieții urbane. Și nu este o problemă doar la nivelul publicului larg. Este o problemă structurală la nivel instituțional. În Parlament, în ministere, la primăriile de orașe – ce să mai spun de cele de la comune –, majoritatea covîrșitoare a decidenților nu știu nici măcar în ce constă acest patrimoniu. Cel mult se gîndesc la cîteva biserici-monument istoric și cam atît. Din păcate, acesta este nivelul în administrația publică românească. Și dacă ignoranța nu ar fi fost suficientă, aceasta se combină frecvent în administrația noastră cu interesul financiar cinic și fără limite. Și pot da exemplu situația de la București, pe care, în calitate de lider al consilierilor municipali USR, o cunosc foarte bine. Am semnalat în urmă cu ceva timp faptul că a fost exclus din Comisia Tehnică de Amenajare a Teritoriului și Urbanism expertul în patrimoniu atestat de Ministerul Culturii. Nu contează numele aici, dar simplul fapt că această Comisie funcționează fără nici un singur expert în patrimoniu este scandalos. Este evident cine profită aici: toți acei dezvoltatori care în mod cinic și iresponsabil sînt dispuși să calce totul în picioare, doar de dragul propriului profit. Și este la fel de evident cum funcționează acest lanț al slăbiciunilor: dezvoltatorii propun ce vor, Comisia evaluează fără să țină cont de impactul proiectului respectiv asupra patrimoniului construit, iar consilierii municipali primesc la vot un document despre care nu au cum să știe dacă va afecta urbanistic, arhitectural sau în vreo altă manieră imobilele de patrimoniu din vecinătate.

Încă un exemplu al acestei complicități de interese financiare orientate împotriva patrimoniului: există în acest moment în Parlamentul României un proiect de lege prin care intervențiile fără autorizație asupra monumentelor istorice să nu mai fie considerate infracțiuni. O relaxare în acest domeniu vine împotriva oricărei logici și împotriva oricăror date statistice din teren. Problema nu este că sancțiunile sînt mari. Problema este că nu avem un cadru legal coerent pentru protejarea patrimoniului, că nu există prevederi de tip european care să impună responsabilități, dar să ofere și facilități proprietarilor unor astfel de imobile, nu există politici sau programe publice pentru răscumpărare, revitalizare și restaurare.

Este evident, așadar, că problema patrimoniului este una pe cît de gravă, pe atît de urgentă. Iar soluțiile nu mai pot fi amînate. În primul rînd, trebuie reluată discuția despre Codul Patrimoniului. Există în acest moment un proiect elaborat în 2016-2017, dar care stă prin sertarele Ministerului Culturii și Identității Naționale. Ar trebui ca acest document să fie pus în dezbatere publică, discutat în Parlament și adoptat. Trebuie, de asemenea, ca la nivel de administrație publică locală să fie oprită practica aprobării derogărilor urbanistice în zonele istorice protejate. Astfel de derogări nu fac altceva decît să ducă la demolări și degradări de imobile, să scadă valoarea arhitecturală a zonei și să distrugă țesutul urban. Nu în ultimul rînd, trebuie facilitată atragerea de finanțări pentru proiecte de regenerare urbană care au ca scop principal conservarea patrimoniului construit. Și trebuie lucrat mult mai mult la tot ceea ce înseamnă informarea și educarea administrației și a cetățenilor.

Patrimoniul nu este un moft. În majoritatea capitalelor europene, patrimoniul arhitectural este un atu ce aduce venituri din turism, antrenează o dinamică economică fastă, dă identitate comunității și, în ansamblu, duce la creșterea calității vieții. Asta este ceea ce trebuie să înțeleagă în primul rînd administrația, dar și cetățenii. Patrimoniul este un cîștig pentru toți și trebuie apărat de fiecare dintre noi.

Roxana Wring este președinta USR – București. A fost președinta ProDoMo, organizație care militează pentru protejarea patrimoniului construit și pentru dezvoltarea urbană sustenabilă.

Foto: Ema Cojocaru