Ai aproape vârsta lui Romeo, personajul jucat de Adrian Titieni. Sunteţi, de fapt, din aceeaşi generaţie, care a crezut la începutul anilor ‘90 că va muta munţii din loc şi care a ajuns, 25 de ani mai târziu, să se întrebe dacă a reuşit într-adevăr să facă asta. Care sunt mărcile generaţiei ăsteia pe care le porţi cu tine?

Cred că noi am avut o energie vitală destul de consistentă – datorată probabil şi faptului că eram o generaţie mamut (de decreţei), iar lupta pentru supravieţuire era acerbă. Noi eram 42 în clasă, în şcoala mea erau clase paralele până la litera M, iar când am dat la facultate eram 37 pe loc. Din generaţia mea fac parte cei care erau studenţi în timpul Revoluţiei şi al Pieţei Universităţii, am votat întâia oară la primele alegeri zise libere, am fost cei dintâi care au beneficiat de burse în străinătate şi am început să vedem un pic cum e dincolo. Am pornit la drum cu nişte speranţe şi nişte aşteptări enorme, pentru că ne gândeam că o să trăim toată viaţa noastră sub comunism - pe măsura speranţelor şi a aşteptărilor au fost şi dezamăgirile - pentru că în naivitatea noastră noi ne-am închipuit că, odată cu căderea comunismului, se va instaura instantaneu dreptatea universală. Ori nu s-a instalat nici pe departe. Iar mai apoi, cum se întâmplă, fiecare a interpretat faptele după propria lui personalitate şi a ales cumva: foarte mulţi au plecat din ţară pentru că nu aveau chef să fie următoarea generaţie de sacrificiu, iar dintre cei care au rămas, unii s-au luptat să schimbe realităţile – pe cât ţinea de ei, alţii s-au lămurit cum stau lucrurile şi s-au adaptat. Romeo cel din film e un bun arhetip: cumva s-a descurcat, a supravieţuit, nu pare să fi fost întotdeauna de acord cu felul în care merg lucrurile, dar şi-a dat seama pe parcurs că nu le poate schimba el şi s-a întins atâta cât îi e plapuma, cum se zice, a înţeles că o mână spală pe alta, că trebuie să laşi loc de bună ziua şi aşa mai departe, conform înțelepciunii populare. Dar, desigur, una e să supravieţuieşti, s-o duci cumva, şi alta e să simţi că te-ai împlinit.

Ai declarat într-un interviu că ai avut mai multe subiecte pentru un posibil film, dar că nu ţi se păreau suficient de puternice, aşa că ai căutat o modalitate de a avea în acelaşi film şi tema educaţiei, şi cea a corupţiei, şi cea a familiei. Nu ţi-a fost teamă că acumularea ar putea duce la diluarea puterii de care spuneai?

Nu. De fapt, am decis în mod deliberat să fac un film în care să nu existe o singură poveste foarte puternică şi acaparatoare (să nu fie doar despre ceva anume), ci, măcar încă o dată, să las materia vieţii noastre de zi cu zi să constituie materialul de bază al filmului – pentru că există mai multă libertate într-o poveste care nu trebuie să aloce o grămadă de timp ca să explice multe circumstanţe. Şi în film, de fapt, nu identifici teme decât când te gândeşti la el post-vizionare. Când îl vezi prima dată, eu sper că trăieşti întâmplările alea ca pe o desfăşurare cursivă de momente care, deşi vorbesc (şi) despre problemele din viaţă ta, pot fi percepute (şi) ca un thriller în care nu-ţi dai seama de la ce se acumulează tensiunea şi nu ştii ce se va întîmpla mai departe. După ce vezi filmul şi dacă te gândeşti un pic - poate că identifici nişte teme şi îţi pui nişte probleme, însă eu, ca realizator, sunt mulţumit şi dacă (doar) te-ai emoţionat cât erai în sala sau (doar) ţi s-a părut interesantă povestea.