Vi skal hverken holde tilbage med kritikken af det kritisable eller flove os over vores egne værdier. Demokrati er bedre end diktatur, og vestlig kultur er generelt bedre end alle andre kulturer.

Når islams hemmeligheder afsløres, så afsløres både muslimers og Vestens identitetskrise.

Den muslimske identitetskrise handler om en værdiforvirring, om at stå imellem moderne og vestlige værdier på den ene side og de mainstream islamiske værdier på den anden, da disse som oftest ikke kan sammen.

Den vestlige identitetskrise skyldes kulturrelativisme, politisk korrekthed og identitetspolitik og står i vejen for debat og oplysning om islam. Krisen forårsages af de svage, men ”pæne og ordentlige” demokrater i Vesten, der i stigende grad har problemer med kritikken af islam og indvandring. Identitetskrisen udgør sammen med islamisternes intolerance en forhindring for den åbne, ærlige og kritiske samtale om islam.

De svage demokrater ignorerer gerne fakta og logik, hvis virkeligheden kommer i vejen for deres håb og idéer om virkeligheden. De tolererer ikke kritik af de grupper, som de anser som udsatte. Det gælder eksempelvis muslimer som gruppe. Men det gælder også for andre etniske og religiøse minoriteter, kvinder, homoseksuelle og også for eksempel overvægtige. Disse grupper er det per definition synd for.

Efterhånden er det derfor en hadforbrydelse at tale negativt om for eksempel fedme. Det vurderes næsten som racisme over for overvægtige mennesker, hvilket giver lige så lidt mening, som når man kalder kritikken af en religion for racistisk.

De svage demokrater drives af at være fornærmede eller krænkede, enten på egne eller andres vegne.

Denne pænhed er i dag ikke til at komme uden om, og den er magtfuld. I en verden, der er vendt op og ned, har islamisk terrorisme derfor intet med islam at gøre. Det forsøger næsten samtlige vestlige ledere at bilde os ind. Trump blev en undtagelse. Muslimsk kvindeundertrykkelse kalder vi for social kontrol, og heller ikke denne har med islam at gøre. Den årlige Gay Pride går ikke længere igennem Nørrebro, men det har intet med islam at gøre. Danske jøder og islamkritikere føler sig i stigende grad usikre på Nørrebro, men det har heller ikke med islam at gøre.



I det hele taget har intet med islam at gøre. Alt, hvad der er negativt, har i hvert fald ikke.

De ”storsindede” multikulti-pushere fører sig frem med de lave forventningers racisme. De pæne mener hverken, at muslimer kan tåle eller har godt af kritik af deres religion og kultur.

Når jeg skriver om eller fortæller om islams virkelighed, bliver jeg derfor problemet. Jeg bliver anklaget for at være ekstrem og manipulerende. Hvis man vil anfægte mine holdninger og kritisere disse, så fint, men man kan ikke påstå, at jeg er ekstrem, og at jeg lyver, blot fordi man hellere vil tro på, at islam ikke er, som jeg siger. Kritikerne af islamkritikken ved, som oftest, tæt på intet om islam, men de vælger at tro på, at jeg er den ”ekstreme”.

Hvis ikke at jeg har ret i min kritik af mainstream islam, vil mine kritikere ikke være søde at pege på bare et par store og indflydelsesrige retninger inden for islam, som teologisk har moderniseret religionen?

Sidste år sagde statsministeren således i sin åbningstale i Folketinget: »Integration handler ikke om hudfarve, ikke om religion«.



Lars Løkke Rasmussen må vide, at islam spænder ben for integration. Udtalelsen må derfor være en taktisk manøvre fra hans side i håbet om at virke mere inkluderende, men landets statsminister vil altså ikke i offentligheden forholde sig til virkeligheden om islam. Intentionen er god, men manøvren er kontraproduktiv; den gør muslimerne en bjørnetjeneste.

Den politiske elite har svigtet i årevis, og det er den primære grund til, at Dansk Folkeparti og Nye Borgerlige klarer sig så godt. Og nej, det er ikke, fordi danskerne er racister, men fordi disse partier har italesat problemer med islam og muslimsk indvandring. Danskerne vil blot have løst problemerne, de åbenlyse problemer, der i stor grad også har med islam at gøre.

Det har fået de øvrige partier til at stramme op på deres politikker, men mest som taktik, og de vil stadig ikke tale om islam. Det er dog naivt at tro og satse på, at islams problemer går væk af sig selv, 1400 år efter.

Den kritiske debat om islam er her for at blive, og den bliver i fremtiden mere og mere umulig at undgå i den politiske debat, men det er stadig op ad bakke for os, der ønsker en saglig, grundig, ærlig og kritisk samtale om et dybt relevant emne.

Også internationalt har vi islamproblemer; problemer, som i stigende grad også bliver nationale problemer. Hvad vi troede var et Israel-problem, har vist sig at være et islamproblem. Det var for eksempel angiveligt Iran, der lukkede Sjælland ned den fredag i september, da vi troede, at der var tale om en gidseltagning.



Vi har i dag en Nato, hvor en allieret, Tyrkiet, også frygtes at have forsøgt at begå terror i Danmark. En tyrkisk borger i Danmark blev i fjor flyttet i et safe house af PET, som kunne fortælle vedkommende, at nogen ville slå ham ihjel i weekenden. Sultan-regimet i Tyrkiet er ikke bange af sig.

I det store billede er islamisterne hverken pressede eller bange, i hvert fald ikke af og for Vesten. I Europa er vi dog med rette bange for islamisterne. Europas jøder er igen udsatte, flere rejser ud af Europa, eller de skjuler deres jødiske identitet. Synagoger og andre jødiske institutioner beskyttes ofte af maskinpistolbevæbnet politi og militær.

Vestens muslimer står over for et vigtigt valg, og vi andre gør også. Vestlige muslimer skal enten reformere eller forlade islam, hvis ellers de har et ønske om, at deres religion skal kunne sameksistere med et nutidigt moderne liv med demokrati og frihedsrettigheder. Uanset hvad de gør, så skal både de og vi vælge den saglige, ærlige og kritiske samtale om islam til. Den er helt nødvendig.

Hvis muslimer i Vesten stædigt vil holde fast i en bogstavstro version af islam, som er mainstream islam, så skal vi spørge både dem og os selv om, hvad disse muslimer egentligt laver i Vesten.

Vesten kan ikke orkestrere et muslimsk opgør med islamisk teologi, men vi kan som vestlige samfund starte med selv at gøre op med islamisterne og med mainstream-teologien. Vi skal hverken holde tilbage med kritikken af det kritisable eller flove os over vores egne værdier. Demokrati er bedre end diktatur, og vestlig kultur er generelt bedre end alle andre kulturer.

Det betyder ikke, at alt i alle andre kulturer er dårlig kultur, men vi skal stoppe med at lyve over for os selv og andre. Vi skal være stolte af og også værdsætte det, vi har. Vi skal værne om det, vi har.

Vesten har med moderne og demokratiske værdier opbygget de mest velfungerende, de mest succesfulde, de frieste og de lykkeligste samfund på denne klode.

Vestens kamp om idéer og værdier siger derfor sig selv, og den burde ikke være svær at vinde, men den kræver, at vi tager vores egne idéer og værdier alvorligt nok til også at kæmpe for dem.