Med ordene »det er vigtigt at et barn har sin mor« stadfæstede Statsforvaltningen at 8/6 bliver til 9/5. For udeforstående betyder det, at fordelingen af et barn mellem mor og far i tilfælde af, at man går fra hinanden, og ikke kan blive enige om fordelingen. I dette tilfælde betød det at mine seks dage med mit barn blev til fem dage hver 14. dag. Det til trods for, at jeg altid havde været en del af hendes liv. Det til trods for, at min datter gjorde kæmpe fremskridt i de ni måneder jeg kæmpede, og appellerede for at beholde hende seks dage. Eller som børnehaven skrev i en udtalelse til Statsforvaltningen:

»Vi har ikke oplevet, at xx har ændret adfærd siden september måned hvor længden af samværsperioderne med hhv. mor og far har været ændret. Xx er et barn i trivsel og udvikling. Hun har et veludviklet sprog og er social kompetent. Hun er intellektuel og mentalt godt fungerende.«

Men efter ni måneder måtte jeg give op – og anerkende, at kampen for min datters bedste var tabt. Pludselig var jeg blevet weekendfar igen og morens bopæl den primære. Hvor balancen 8/6 aldrig havde ført til problemer, så kom de nu. Pludselig begyndte min datter, når hun var hos mig, at ja, skide i bukserne efter at have været renlig i flere måneder og ville så meget hjem til sin mor, at jeg måtte følge hende i hendes hjerteskærende ønske.

Så meget for Statsforvaltningens afgørelse. Jeg bebrejder ikke kvinder og mødre, at de retsligt forfølger deres ønske om at have barnet mest og også får det, når de blot trækker kortet. Men jeg bebrejder og anklager et fucked up system, der giver kvinder mulighederne – stik mod barnets bedste.

Dette er et eksempel fra virkelighedens Danmark 2015. Forleden kunne Berlingske i kronikken »Nåh, hej far, er du her forresten også« fortælle, at mit eksempel langtfra er enestående, men bare et ud af alt for mange. At Danmark er et samfund, hvor ligestillingen er sat ud af kraft, når det gælder retten til at være sammen med sine børn. Det nærmer sig en politisk skandale.

Det handler om bopæl og samvær. I ni ud af ti tilfælde er det moren, der får bopælsretten til barnet. Udover økonomiske fordele som at modtage børnepenge, boligstøtte fra staten og underholdsbidrag fra faren får den kvindelige bopælsforælder med statens velsignelse den fulde kontrol. Når det drejer sig om samværet med barnet har faren som samværsforælder, selv ved fællesforældremyndighed, ikke per automatik ret til samvær. Om end Forældreansvarsloven §19, stk. 1 fastslår, at barnet har »ret til samvær med den forælder, som det ikke har bopæl hos«, ophæves denne rettighed straks i stk. 2, der præciserer, at »den forælder, som barnet ikke har bopæl hos, kan anmode om samvær«. I praksis vil det sige, at fædrene skal tigge om moderens og/eller statens tilladelse til at være sammen med deres egne børn.

Skilsmissefædre er det mest diskriminerede folkefærd i Danmark. Vi tager mere del i vores børns liv end nogensinde, ja, ligeligt, men ved skilsmisse bliver vi nægtet det af en lovgivning som favoriserer mødre og bliver brugt af de kvinder, der ellers har skreget på ligestilling i årevis. Det er en skændsel og det værste er, at det går ud over børnene. Lovgivningen er, som vi levede i TV-serien om 1960erne, »Mad Men«, hvor mænds tilknytning til deres børn var parentetisk. Sådan er det ikke længere. Et barn har i dag lige så meget brug for sin far som sin mor, når forældre går fra hinanden.

Derfor haster det med ny lovgivning. En lovgivning som naturligt sikrer fædre nøjagtig samme muligheder til deres barn som mødre. En lovgivning der som udgangspunkt siger 7/7 i fordeling af børn, når forældre går fra hinanden. At barnet har bopæl to steder. At børnepengene fordeles ligeligt. At far er ligeså meget far – som mor er mor. Mon ikke det var noget såvel de Radikale som Enhedslistens partiformand/kvinde kunne kaste sig over i stedet for at fjolle rundt i tossede TV2-jingles.