Den traditionelle embedsmandsrolle som lovens vogter er under pres. Embedsmændene frygter at blive fortrængt af politikere og spindoktorer, og embedsværket gør derfor sit yderste for at behage politiske ønsker – uanset om de er forenelige med loven. Det fører til de senere års mange ministeraffærer: Skandalen om de statsløse. Skandalen om skattebehandlingen af Helle Thorning-Schmidt. Den falske oversættelse af jægerbogen. Løgnene om, hvorfor Folketingets retsudvalg og Pia Kjærsgaard ikke kunne besøge Christiania.

Sammenhængen mellem embedsfolkets politisering og de mange skandaler fremdrages i bogen Ansvaret, der forsvandt – Om magten, ministrene og embedsværket. Bogen, der i morgen udkommer på forlaget Samfundslitteratur, har som forfattere lektor i offentlig ret ved Roskilde Universitet Pernille Boye Koch og professor emeritus i Statskundskab ved Københavns Universitet Tim Knudsen.

De to forfattere nøjes ikke med at oprulle skandaler. De giver også en række bud på ændringer, der kan nedbringe antallet af skandaler. Ændringerne kan gå ud på at omgive ministeren med særligt politisk tænkende, så de øvrige embedsmænd kan samle sig om saglighed og lovlighed.

Opblødning af princip

Pernille Boye Koch og Tim Knudsen nævner som mulighed, at man kan foretage, hvad de kalder »en opblødning af princippet om én minister og en stor gruppe embedsmænd«.

Det kan ske ved, at ministrene udstyres med politisk rekrutterede statssekretærer. Sådan nogle har i årtier fungeret i Norge og Sverige. Forskellen er, at de i Sverige også fungerer som departementschefer, hvorimod de i Norge fungerer ved siden af departementschefen og altså som en slags juniorministre.

Problemet med statssekretærer er, at de er tiltænkt et system, hvor kun ét parti danner regering. Når regeringen er en koalition mellem flere partier, kan partierne fordele statssekretærerne mellem ministerierne som modvægt til ministeren – altså en slags ’kontrolministre’. Det vil gøre systemet endnu mere politiseret og uigennemskueligt.

Problemet med indbyrdes kontrollerende ministre spøger allerede i dag i Udenrigsministeriet, hvor der er tilbøjelighed til, at udviklingsministerporteføljen går til et andet parti end udenrigsministerens. Men det er samme embedsværk, der loyalt skal betjene begge. Det er ikke nødvendigvis en vellykket konstruktion.

Taktfuldt forbigår de to forfattere den indvending mod en statssekretær- eller juniorministerordning, at partier kan have svært ved at stille med kvalificerede kandidater. Der kendes eksempler på, at mindre partier – f.eks. i sin tid Centrum-Demokraterne – har haft svært ved overhovedet at stille med personer egnet til at beklæde ministerposten. Formentlig er det kun – og på en god dag – Venstre og Socialdemokraterne, der vil være i stand til at stille både med en stribe rimeligt duelige ministre og en – måske endnu større – stribe statssekretærer eller juniorministre.

Spindoktorer

Pernille Boye Koch og Tim Knudsen peger også på muligheden for flere særlige rådgivere for ministrene. Sådan nogle har danske ministre haft i større omfang siden 1990’erne. De omtales uvenligt som spindoktorer, og der er nu flere af dem i centraladministrationen, end der er ministre. De særligt fine ministre har nemlig to, mens de menige kun har én. De særlige rådgivere mister deres stilling, når ministeren gør det.

En udvidelse af rådgiverkredsen kan bestå i egentlige ’kabinetter’, hvor politisk kvikke embedsmænd kan støbe kugler for ministeren. I en analyse i dagbladet Politiken i søndags fremhæver politologen Sigge Winther Nielsen, at fødevareminister Dan Jørgensen (S) har fået oprettet et seks mand stort politisk sekretariat. Lægges det sammen med ministerens øvrige hjælpere og rådgivere, bliver det en ganske slagkraftig styrke. Og måske én af forklaringerne på, at Dan Jørgensen på kun 10 måneder som minister har gjort sig særdeles gældende i medierne – også med initiativer, som nogle vil finde stærkt PR-styrede.Sigge Winther Nielsen peger på, at også forsvarsminister Nicolai Wammen (S) og beskæftigelsesminister Mette Frederiksen (S) har opbygget særlige sekretariater til at betjene sig.

Dermed har regeringens socialdemokrater bygget sig nogle slagkraftige enheder, som en kommende Venstre-ledet regering tænkeligt vil finde det bekvemt at arve. De politiske sekretariaters embedsmænd er typisk vældigt gode til at skifte orienteringssans alt efter ledelsens ståsted. Og hvis det skulle knibe, så kan der givetvis findes nogle andre embedsmænd at rokere ind.

Pernille Boye Koch og Tim Knudsen fremhæver, at man også kan søge at dæmpe skandalernes antal og omfang ved at udstyre Folketinget med stærkere kontrolfunktioner over for regeringen. F.eks. at et mindretal kan forlange en undersøgelse iværksat af mulige misligheder.

I Tyskland skal der blot stå 25 procent af Forbundsdagens medlemmer bag et krav om en skandaleundersøgelse, før den bliver sat i gang.