Frederik Juul er civilingeniør inden for elektronik med speciale i Control and Automation Illustration: Privatfoto

I januar 1994 spillede Barbados en fodboldkamp mod Grenada. På grund af holdenes indbyrdes placering og en turneringsregel, hvor et golden goal talte for 2, endte kampen med en situation, hvor holdene skiftevis stod til at vinde ved at score et selvmål.

I dag har vi en lignende situation. Med regeringens forslag om begrænsning af dobbeltuddannelse, der blev 2. behandlet i Folketinget fredag og sendt direkte til 3. behandling, vil man stå med langt flere fremtidsmuligheder, hvis man undlader at gennemføre en uddannelse.

Det rationelle menneske opfordres altså til at score det taktisk smarte selvmål, at man ikke går til sin sidste eksamen, hvis man er den mindste smule i tvivl om, hvad man har lyst til at bruge de næste 50 år på. Hvis man tager den sidste eksamen med, klapper fælden, og man er nu ikke længere fri til at vælge. For første gang nogensinde er man altså bedre stillet uden at have papir på noget, end med.

Min matematikprofessor, som underviste mig i lineær algebra på AAU, begyndte sin karriere som smed. Danmark kan i dag være glad for, at han ikke stod med valget mellem svejser og klejnsmed, men i stedet kunne vælge på hele paletten, da det gik op for ham, at han havde andre ambitioner.

Hvis den næste matematikprofessor, der kan forme en generation af ingeniører, sidder derude i dag, må vi håbe, han ikke har været så uheldig at låse sig fast som pædagog.

I de høringssvar, der er indgivet, udbeder hver enkelt fagorganisation sig dispensation til netop deres felt, mens resten påpeger vigtigheden af dispensationerne. Dette vidner om et generelt behov over hele linjen. Det er dybt kritisabelt, at regeringen ikke lader til at lytte til dette, men fortsætter ufortrødent. Det lugter langt væk af, at skindet er solgt, pengene brugt, og nu må man se at få skudt bjørnen. Det er også derfor, lovgivningen presses igennem til at være fuldt indfaset allerede 1. januar med konsekvens for dem, der nu forbereder sig til sommeroptag.

Regeringen påpeger, at de vil udgive en positivliste samt give mulighed for dispensation, så min professor måske stadig kunne have fået lov at tage sin ph.d. Men hvorfor er det pludselig regeringens lod at bestemme, hvilke professioner som kunne have godt af indsigt fra en anden baggrund? Hvorfor kan ingeniøren, der gerne vil være sygeplejer, ikke få lov at udnytte sine kompetencer til at digitalisere og effektivisere vores sundhedssystem indefra? I min branche ville en dentaltekniker, som senere læste it, være utroligt værdifuld – men nærmest umulig at opstøve.

Hvad får vi så ud af hele denne misere? Hvad får vi ud af denne underudnyttelse af ressourcer og det mindre fleksible arbejdsmarked? Et nærmest symbolsk beløb på 342 mio. kr. ud af et statsbudget på 1.103 mia. kr.

Jeg er ikke økonom – og det har jeg heller ikke længere lov at blive.

Ifølge folketingsdebatten er man kommet frem til de 342 mio. kr. ved at se på de lavere omkostninger, der bliver til uddannelse, samt de øgede skatteindtægter ved, at flere kommer i arbejde. Men lovforslaget specificerer, at der ikke forventes én eneste negativ økonomisk konsekvens som følge.

Dette synes jeg er dybt useriøst, da de negative effekter langt vil overstige de bagatelagtige 342 mio. kr. Bare bureaukratiet ved at administrere dispensationer og positivlisten må bruge en del af pengene – en udgift, man bekvemt sætter til nul.

Jeg skrev gerne en længere afhandling om, hvorfor de negative konsekvenser vil overstige de positive, men jeg er ikke økonom – og det har jeg heller ikke længere lov at blive.

Regeringen taler om, at de driver en økonomisk sund og fornuftig politik. De påstår, at lovforslaget ikke gør op med fri og åben uddannelse for alle – det gælder bare ikke de uddannede, som i stedet straffes for at ville dygtiggøre sig. Det er simpelt hen for billigt sluppet at drive en økonomisk fornuftig politik, hvis man kan ignorere alle fremtidige effekter, pakker kortene og lader den næste regering tage skraldet.