Det virkede så alvorligt, da det hele brød sammen i 2008. Det virkede så skelsættende. Politikerne talte med alvor om den største krise siden 1930’erne, store økonomer og historikere talte om kapitalismens endeligt, og finanssektoren så for en stund ud, som om den tænkte sig om. Bobler brast, gigantbanker faldt, og hele landes økonomier brød sammen. Det lignede et paradigmeskift og en ny verdensorden.

Det er stadig dramatisk, og det ligner til tider stadig en ny verdensorden, men i dag er der ingen, der taler om kapitalismens endeligt. Tværtimod.

»Hvad mener du?« spørger Michael Møller undrende tilbage på spørgsmålet om, hvorfor kapitalismen ikke brød sammen i 2008. Han er økonom og professor på Institut for Finansiering på Copenhagen Business School og har meget svært ved at sætte sig ind i spørgsmålets præmis.

»Altså, hvad havde du forestillet dig, at der ville ske?« spørger han.

»I et hvilket som helst system vil der være udsving, og jeg er mest af alt overrasket over, at folk tror, der findes et krisefrit system. Økonomi er et spørgsmål om at koordinere millioner af individuelle beslutninger. At tro, at man skulle få det til at gå op uden kriser, giver ingen mening.«

Uanset, hvor man spørger, er svaret enslydende med Margaret Thatchers gamle slogan, ’TINA — There Is No Alternative’. Selv for Enhedslistens presserådgiver og marxist, Pelle Dragsted, er der en lige linje til 1980’ernes neoliberale jernlady, selv om han godt nok taler direkte imod sloganet om alternativer.

»Vores system har jo ikke kun to valgmuligheder. Der er jo alternativer, der rækker ud over polerne mellem neoliberalisme og det totale sammenbrud af kapitalismen,« siger Pelle Dragsted, der ikke tror på at tale om kapitalismen som et subjekt.

»Der er virkelig langt fra den kapitalisme, vi oplever i den skandinaviske velfærdsstat, til den meget mere liberale britiske og amerikanske samfundsmodel. Så man må se kapitalismen som et overordnet system af alle mulige former for systemer.«

For kapitalismen er ekstrem tilpasningsdygtig, som Dragsted påpeger, og i virkeligheden også rummelig, hvis der er politisk vilje til at udnytte den rigtigt. Således er Danmark et land, hvor markedsøkonomien er det styrende, men alligevel har vi en meget stor offentlig sektor, der er reguleret demokratisk, forklarer han. Det har rykket demokrati og fællesskab frem på bekostning af markedskræfterne, men med den nuværende krise er Pelle Dragsted bekymret for, hvad der vil ske med kapitalismens fronter. Om den rene neoliberale front vil rykke længere frem, eller om vi kan formulere et alternativ.

»Måske en mere grøn og bæredygtig økonomi. Men lige nu tyder det desværre på, at det bliver den neoliberale tankegang, der vinder,« siger Dragsted.

Kognitiv kapitalisme

Isoleret set var det kun den finansielle del af det kapitalistiske system, der oplevede en krise i 2008, forklarer Steen Nepper Larsen, sociolog og lektor på Danmarks Pædagogiske Universitet. Den finansielle sektor kunne ikke længere tjene penge på sine kunder, og da de kunder også var private med store boliglån, ramte krisen pludseligt bredere.

»Men at der kommer en krise i den finansielle kapital, er ikke det samme, som at kapitalismen kommer i krise,« siger han.

»Kapitalismen er ikke i krise. Slet ikke. Den har aldrig stået stærkere. Den eksploderer. Der er stadig flere mennesker, der bliver koblet til kapitalismen — både forbrugeristisk, arbejdsmæssigt og kognitivt.«

Krisen har således blot givet os en forskydning i magten inden for kapitalismen, mener Nepper Larsen og henviser til, hvordan den ’produktive kapitalisme’ er vokset helt afsindigt i samme periode som krisen.

»Produktionen er vokset helt eksplosivt med de teknologier, der bliver spredt rundt i verden med lynets hast. Milliarder af mennesker har fået mobiltelefoner i de senere år, milliarder af mennesker står parat til at købe biler i Indien og Kina.«

Det samme er tilfældet med store dele af det private liv, der ifølge Nepper Larsen også er blevet optaget af kapitalismen. Store dele af menneskers begær, kreativitet og tankegang bliver i stadig stigende grad trukket med ind i kapitalismen i en form for immateriel kapitalisme, »der dresserer mennesker og kapitaliserer menneskers viden, lyst og begær, meget mere intensivt«.

Vi er altid på arbejde, altid på nettet og klar ved mobiltelefonen — vi deler viden, arbejder og holder hjulene i gang, og denne mere kognitive form for kapitalisme er slet ikke kommet i krise, mener Nepper Larsen. Tværtimod. Den breder sig.

»Kapitalismen er dynamisk, og hvis der ikke er økonomi i det ene, flytter den bare fokus et andet sted hen. På den måde er kapitalismen autistisk og æder alt omkring sig. Kultur er kun spændende, hvis det er oplevelsesøkonomi. Uddannelse er kun spændende, hvis det sender folk i arbejde. Vi uddanner ikke humanister, fordi vi skal være bedre til at tænke, vi uddanner ikke kunstnere, fordi de skal styrke vores æstetiske sensibilitet. Der er ingen, der taler sådan længere, og der er ikke engang nogen, der har sproget længere. At tale om kærlighed, kunst, glæde og æstetik i politik har ingen gang på jord. Det er allerhøjest noget, vi gør, når vi holder fri. Og det gør vi ikke.«

Også Steen Nepper Larsen hefter sig ved det manglende alternativ, ikke mindst på den politiske scene. Som han ser det, er der — lige så langt ind i den røde bloks partier, du kan komme — ingen, der i virkeligheden tør tænke andet end neoliberalt og styringslogisk. De tør ikke tænke i andet end det system, vi allerede har. For i virkeligheden kræver et opgør med kapitalismen en helt anden måde at se arbejde, liv, goder, forbrug og fordeling på.

»Det er et helt andet verdensbillede. Helt forbi markedet. Og det virker i øjeblikket meget urealistisk. En stærkere stat, der tænker forbi markedet, eller en rådsstruktur er helt utænkeligt i en globaliseret verden. Så alle de tanker, der var på venstrefløjen for år tilbage, er væk. Bare socialdemokraternes idé om en forsynsstat med et opdragelsesprojekt er udelukket. Selv kollektiver som Svanholm og den slags er jo heller ikke et brud med kapitalismen.«

Kan købes for penge

Det mest direkte oprør, vi har set mod den finansielle sektors måde at tænke kapitalisme på, er den såkaldte Occupy-bevægelse, der er meget synlig i Sydeuropa og USA. Men som mange økonomer og kommentatorer har påpeget, har heller ikke denne bevægelse formået samlet at formulere et alternativ til kapitalismen. Men det er svært at bebrejde dem, mener økonomiprofessor på Syddansk Universitet Christen Sørensen

»Der er jo ingen, der har en strategi,« siger han.

»Derfor synes jeg også, man må nedsætte en økonomisk kommission, der skal forsøge at kortlægge, hvad der skete i Danmark, og hvad der kan gøres. Tragedien er jo, at der ikke er sket noget som helst siden sammenbruddet.«

Ifølge Christen Sørensen er kapitalismen alt for stærk at gå imod, fordi penge er for stærk en kraft. Kapitalismen suger så at sige sin næring fra sin egen logik. Ifølge Sørensen er der slet og ret tale om, at den køber sin befolkning.

»Det er det, der sker i USA, og Obama har fejlet eklatant på dette punkt. Man afskaffede alle reguleringerne med Greenspan som direktør for Nationalbanken i USA, og det gav finanssektoren mulighed for at opføre sig, som den gjorde. Obama bekæmpede ikke disse excesser, og det er den store tragedie i denne her fortælling: Der har ikke været politisk styrke til at gøre noget.«