Kære Merima Ljubovic. Først og fremmest tusind tak for dine søde komplimenter. Det er venligt af dig, og dem bliver jeg glad for.

Men udover det bliver jeg så ærgerlig over dit indlæg. Fordi du, som så mange andre, sætter lighedstegn imellem det at være overvægtig og det at være usund. Sådan forholder det sig ikke.

Jeg er ikke fan af BMI – det er en anden diskussion – men i dag er det slået fast, at den BMI, der er sundest er 27. Det vil altså sige overvægtige mennesker, fordi man efter BMI-målestokken allerede er overvægtig, hvis man har en BMI over 25.

Hvorfor holder vi så stadig stædigt fast i, at overvægt er usundt? Er det fordi, at alle overvægtige lever usundt?

For mig selv kan jeg kun sige, at nej, det gør jeg ikke. Jeg er aktiv, og jeg spiser sundt – selv om jeg også spiser is, burger og french toast. Det er smadder lækkert, og det er noget, jeg forkæler mig selv med indimellem, selvom jeg til hverdag spiser overvejende grønt og groft, fordi min krop nu engang har mest energi og er bedst tilpas på den kost.

Hvorfor er jeg så ikke slankere? Der er nye undersøgelser, der viser, at når man først har været overvægtig, så vil kroppen død og pine tilbage til dens kampvægt

Hvorfor er jeg så ikke slankere? Der er nye undersøgelser, der viser, at når man først har været overvægtig, så vil kroppen død og pine tilbage til dens kampvægt. Og det er det, jeg selv oplever. Medmindre jeg lever helt asketisk – groft sagt af hvidkål og postevand – så sniger vægten sig hele tiden op mod de 120 kg. Og jeg gider ærligt talt ikke leve af hvidkål. Det bliver jeg ikke glad af, og jeg kan heller ikke se, at min vægt er et problem – hverken for mig selv eller andre – når jeg nu engang lever sundt og aktivt.

At jeg skulle promovere, at det er uproblematisk at være overvægtig og fed, kan jeg slet ikke genkende. Jeg har derimod i programmerne om mig prøvet at give et indblik i, at livet som tyk ikke er rosenrødt. Det er fyldt med usikkerhed, selvhad, tilråb på gaden og afvisninger - alene på grund af min krop.

Men jeg prøver samtidig også at vise, at jeg faktisk er et helt normalt menneske, der er social, dyrker motion, har sex og passer mit arbejde. Selv om jeg er tyk. Hvordan kan det være en usund livsstil?

Du skriver, at der faktuelt er en række problemer både fysisk, psykologisk, social, sexologisk og sundhedsmæssigt.

Mange af de problemer – psykologisk, socialt og sexologisk – er jo ikke den tykkes skyld, men den måde, de bliver stigmatiseret på af andre. Så problemet er ikke den tykke, men dem der behandler tykke anderledes – og det prøver jeg at gøre op med.

Børn risikerer at blive mobbet, hvis de er tykke. Men igen, det er da ikke de tykke børn, der er skyld i, at de bliver mobbet. Det må da være et fælles problem, at vi som voksne skal sørge for, at ingen bliver mobbet! Det gælder ikke kun tykke, men også dem, der bliver mobbet på grund af handikap, seksualitet og så videre.

Jeg tror ikke, nogen har gavn af at have en indre kamp med sig selv. At være opfyldt af selvhad og skam, fordi man ikke er slank

Det, jeg promoverer, hvis man skal vælge det ord, er, at man acceptere sig selv. Jeg tror ikke, nogen har gavn af at have en indre kamp med sig selv. At være opfyldt af selvhad og skam, fordi man ikke er slank. Der er så mange grunde til, at man er tyk, men det hjælper ikke nogen at hade sig selv, tværtimod er det sindssygt anstrengende, nærmest destruktivt, fordi det selvhad kan medføre depression, selvskade af forskellig art, og at man trækker sig fra sociale sammenhænge med mere.

Hvorfor skulle de tykke børn ikke elske sig, ligesom dem der er slanke?

Hvis 14-årige Nanna hader at gå til håndbold, hvorfor skal hun så tvinges til det? Jeg synes, Nanna skal finde noget sport, som hun kan lide at gå til. Men hvis det ikke findes, så må hun gå nogle lange ture, fordi det er sundt for krop og sjæl at lade tankerne fare, når man går en tur i skoven eller ved vandet.