Jeg er hvid. Sådan helt og aldeles. En gennemsnitsdansker med hvid mand og hvidt barn. Mine venner er lige så hvide, og min søns vuggestue er overvejende det samme. Derfor gør jeg et stort nummer ud af at vise min blege blåøjede knægt, at verden er andre farver og meninger end ham selv. At den også rummer folk, der tror på Allah, Odin, Jehova og Jesus. At hudfarve ikke udelukkende er den lyserøde farveblyant, men også den brune, den beige og den helt mørke.

At øjne ikke altid er blå og mandelformede, men kan vende opad og nedad og være store og små. Heldigvis er der rigtig mange steder, jeg kan vise ham Danmarks mangfoldighed. Børnene i vores gård kommer i masser af farver, kulturer og levevilkår, og på legepladsen, i supermarkedet og svømmehallen er alsidigheden rigt præsenteret. Men ikke i børne-tv.

På Ramasjang er børn og voksne stort set lige så hvide som mit afkom. Og det er en skam, for jeg er faktisk ret vild med deres indhold. Programmer som ’Monster Buster’, ’Ramasjangmysteriet’, ’Rosa fra Rouladegade’ og ’Vilde venner’ er intet mindre end geniale, lærerige og inspirerende programmer. Ramasjang forener undervisning og underholdning i en smuk symbiose. Værterne er medlevende og nærværende, og de gør deres ypperste for at hjælpe og motivere de medvirkende børn. Når jeg tuner ind på det bagelformede slaraffenland, er jeg sikker på at mærke et højt ambitionsniveau og en inderlig lyst til at underholde. Det er virkelig fedt.