For nylig ville Debatten på DR2 have mig i studiet til en snak om udkantsproblematikker og om stigmatiserende og fordomsfulde fortællinger i samfundet. Men så kom Omar El-Hussein i vejen. Sådan er det med voldsmænd, de tager al pladsen. Den skydegale 2.g’er, terroristen, perkeren eller bare spøgelset Omar gjorde verden mindre. PET’s chef måtte gå af. Man havde fundet en syndebuk. Sendefladen blev ryddet.

Vi elsker skandalen, den ubrugelige placering af ansvaret. Vi vil have våben og håndjern, vi vil have skud i gaden og psykopater, der brænder sammen i absurde voldshandlinger, før vi gider beskæftige os med underklassens problematikker. Det er den ene mulighed, den anden er, at vi griner ad dem. Griner når de kvajer sig i reality-tv eller dokusoaps, når de afslører sig selv som underfrankerede og reproducerer myten om sig selv ved at spise dårligt, ryge for meget eller begå overgreb på deres børn. Vi elsker forargelsen over nomadefamilier, at ingen gør noget, til vi øjeblikket efter har glemt dem igen, fordi vi dybest set ikke bekymrer os om den sociale situation på bunden, medmindre samfundets udgrænsede slår igen med vold eller underholder os ved at kvaje sig.

Det tænkte jeg over, da Debatten ringede og aflyste.

Hvad blev der af diskussionen om social nød, de mentale og geografiske kanter på kryds og tværs af samfundet?

Stærke og destruktive

Tv-programmet På røven i Nakskov er blevet kritiseret for at stigmatisere en egn. Det er der ikke tale om. Der er tale om seks udsendelser, der følger en række mennesker, der er nederst i samfundet, og som skiftevis er stærke og smukke i deres eget liv og skiftevis kvajer sig og fastholder hinanden i destruktive mønstre.

Men en folkestorm har rejst sig på det magelige overdrev Facebook, hvor de hurtige holdninger holder til. Dommen var hård, allerede inden programmets kritikere havde set så meget som et sekund. Der bliver talt om et ’vi’. Den går ikke. Den pæne middelklasse kan ikke tolerere, at der tales om og med de fattige på deres præmisser. På en måde, der gør dem til mennesker og ikke til en forestilling, noget defineret, politikerne kan tale generaliserende om, når de skal overbevise vælgere.

Programmerne belyser, som det for nylig blev bemærket her i avisen, at også underklasseproblematikker er komplekse. At det måske er fastlåste reaktionsmønstre, der mere end noget andet begrænser folk, der er på røven, hvilket betyder at folk på samfundets bund ikke er så forskellige fra os andre mere velstillede.

Men hov. Hvis vi begynder at se på klasserne med et åbent sind, kan vi jo ikke længere misbruge klicheerne til fastholdelse af middelklassens privilegier. Vi kan ikke længere bedrive socialpolitik med udgangspunkt i de herskende klassers behov eller med en racistisk undertone definere indvandrerne som kilden til alt ondt.

Ligheder frem for forskelle

Det kunne vi have talt om, hvis ikke Omars spøgelse kom i vejen.

Vi burde prioritere fortællingen om de svageste højere end terror, vi burde belyse det sagligt for at undgå den glemsomhed, der udvikler nye generationer af voldsmænd, syge og fordrukne, ikke mindst fordi vi så kunne beskæftige os med lighederne frem for forskellene.

Vi kunne tale om, hvordan et såkaldt taberliv både skabes af en grad af selvforskyldt offermentalitet og af de rammer, man lever i. Det er ikke samfundets skyld, heller ikke individets, det er mere sammensat, og det er måske dét, programmets modstandere frygter? At tilværelsen ikke altid passer ind i regnearkene eller den tiltrækkende idé om den positive fortælling.

Netop gennem dokumentarisme, litteratur og fortælling kan vi opnå en anden forståelse af den verden, vi befinder os i, end via den overfladiske betragtning, at bare vi taler pænt om ishuset i Bandholm, vil samfundet rejse sig skinnende rent, hvidt og forståeligt for enhver. Hvis bare vi ikke taler grimt om udkanten, bliver den nok en form for forkant. Man kan lige høre sloganet: ’Vækst i vandkanten’, når en Venstre-borgmester tager det første spadestik i en klitplantage eller indretter parkeringshuse til de nyriges SUV’er i tyskerbunkerne langs vestkysten.

Det er en teknokratisk forståelse af mennesket. Det tager ikke højde for det uforklarlige. Kvinder går tilbage til voldelige mænd, mennesker er selvretfærdige, de fleste fastholder hellere mønstre end bryder dem. Klasserne er stigmatiserende på grund af den ydre fortælling, der reproduceres i den indre. Jeg er en taber, fordi samfundet siger det, og fordi jeg selv lever det.

Det kan man lære af dokumentarer, der ikke taler den ydre verden efter munden, og af litteratur, der ikke har et romantisk eller ideologisk ærinde, men som via æstetik, fortællegreb og virkemidler ønsker at vise, hvordan det er. Det gør forfatteren Jacob Skyggebjerg i sin bog Vor tids helt. Han viser white trash-mentaliteten, følelsen af at være forkert, når hovedpersonen siger om sin herkomst: »Min mor har dyrket sex med en alien. Ude i marken, i stalden, i den kloakerede rende, hvor hun sætter sig og pisser, uden om parforholdet, sikkert ved en fejl, hun er den type kvinde, der hvisker, når hun bruger ordet nej.«

Hvem skød Omar på?

Da Omar rettede sit våben mod det frie ord, rettede han det så samtidig mod den fortælling, der skabte ham?

Den om fattigdommen, vi ikke har lyst til at tage.

Eller den om ghettofaderen, der selvretfærdigt banker sine børn, fordi han ikke føler sig som en mand i det samfund, der ikke forstår ham? At han er en uduelig belastning, en at være bange for, en kamelknepper?

Da Omar stod og skød ind i en glasvæg, skød han så på den psykopat, der koldt stirrede tilbage, eller på det billede, psykopaten følte sig tvunget ind i?

Fatter vi overhovedet noget? Os. Det store middelklasse-vi? Gider vi beskæftige os med det, når der ikke er krudt og kugler og en nem placering af det onde i verden?

Eller vil vi hellere beskæftige os med Omar som terrorist end med den reelle problematik, at vi har en voksende underklasse i Danmark. Den består ikke af klassisk fattige tabere, men af mennesker, der gennem generationer er blevet løftet ud af proletariatet, og som nu, igen, er i frit fald mod det sted, hvor overskuddet hører op, og de første flade falder, når ungerne larmer lidt for meget, eller når indvandrerne tager ens arbejde, eller når de skide socialdemokrater igen svigter og ikke holder, hvad de lover.

Alt sammen undskyldninger for ikke at rejse sig og gøre noget ved tingene?

Muligvis.

Kompleks fattigdom

Den nye fattigdom er kompleks og mental. Den består af afrikanere, der samler flasker; af ældre, der ikke kan genkende det samfund, de var med til at bygge; arbejdere, hvis selvforståelse er defineret af kroppen, som et redskab og ikke en sæk fuld af traumer. Men også af kulturelle analfabeter, der ikke har tid til eller evner det komplekse. Vi taler om folk, som om de var idioter. Vi taler om fagligt uddannede, som om de er tabere. Vi taler om efterløn ud fra en præmis sat af akademikere, der kommer ind på arbejdsmarkedet 15 år efter de fag- og ufaglærte. Vi taler om de fremmede som et samfund i samfundet og overser, at det er en klasseproblematik, der skaber de socialt udsatte i ghettoerne. Det er gammel snak om ulige forhold. Det er spørgsmålet, om vi ikke nærmer os en virkeliggørelse af de socialliberale drømme, der har floreret i samfundet gennem de seneste 20 år?

Godt eller skidt?

Hvem ved.

Læs bogen, se filmen, køb plakaten.