Jeg skal tilhøre en anden for at blive ladt i fred i nattelivet. Den fornemmelse er jeg som 18-årig pige efterladt med, når jeg får den vilde idé at bevæge mig i byen for at feste med mine venner. Præcis som Emma Broberg udtrykte det for nylig i Berlingske Tidende. I et virvar af grådige hænder og ubehøvlede kommentarer er den eneste udvej at opdigte en falsk kæreste, hvis man vil slippe af med stædige typer.

Da jeg i sidste uge var i byen med en gruppe venner mødte vi Josh – en kæk australsk fyr med lidt for meget selvtillid, der hurtigt besluttede sig for, at min veninde skulle med ham hjem. Da hun havde afslået hans tilbud om en drink, hev han hende fra baren ud på dansegulvet på trods af hendes tydelige ubehag. Hun prøvet gentagende gange at danse væk og bede Josh om at gå. Men til sidst blev det for meget, og hun besluttede sig for at tage hjem. Så fristede hun ikke nogen. Så var hun da ladt i fred.

Svedige kroppe, der danser tæt på dansegulvet, fungerer åbenbart som invitation på mænd, der mener, de har ret til at opføre sig som Josh. De griber fat i ukendte pigers kroppe og forlanger intim kontakt, uanset om pigen vil det eller ej. Og vi må trække kærestekortet, så fyre som Josh kan forstå, at vi er taget (ejet?) af en anden. Alternativt kan vi vælge helt at undgå klubber og barer, hvor det tilsyneladende er blevet singlefyres ret at tage på piger, der er ude efter klokken 23. Det er også lettere at gå hjem og gemme sig i sit dukkehus.

Dukker og action men

Situationen er både overraskende og ærgerlig, men ikke uforståelig. Når man vokser op omgivet af tegnefilm, bøger, reklamer og folk, der beskriver piger som små, søde og smukke og drenge som store, stærke og seje, er det naturligvis også det, man forbinder med de respektive køn senere hen. Daniel Kahneman beskriver i sin bog Thinking Fast and Slow et psykologisk eksperiment, hvor to grupper af bachelorstuderende blev sat til at konstruere sætninger af fire ord fra grupper af fem tilsyneladende tilfældige ord (f.eks. støvler, læder, af, grøn, flotte, der kunne blive til ’flotte støvler af læder’). Den ene gruppe fik dog ikke tilfældige ord, men ord, der centrerede sig om at være gammel (f.eks. pension, rynker, skaldet). Efter at have sammensat sætningerne blev de studerende bedt om at gå ned ad en gang til et nyt lokale, hvor det næste eksperiment ville finde sted. Eksperimentet handlede ikke om sætningerne, men netop om deres tur ned af gangen, hvor deres fart blev målt. De elever, der havde puslet med ord, der drejede sig om at være gammel, gik markant langsommere ned ad gangen end dem, der havde fået tilfældige ord. Uden at vide det, var de blevet påvirket til at opføre sig anderledes ved at blive udsat for bestemte ord.

Det kan derfor ikke komme som en overraskelse, at drenge, der igennem hele deres barndom bliver opfordret til at være store og stærke, føler at de må bevise, at de er netop det, og piger, der bliver tiltalt som søde, små dukker eller det, der ligner, lærer at lade sig kontrollere af andre.

Selv om vi er kommet langt med ligestilling i Danmark, mangler vi stadig at tage de sidste kampe – vi mangler et opgør med de forestillinger om kønsroller, der begynder helt fra barnsben. Når piger leger med dukker, lærer de, at kvinder kan styres og ændres efter ejerens ønske, og når drenge leger med ’action men’, lærer de, at de skal tage ’action’ og kontrollere situationen. Hollywood fortæller dem så senere, at de som tak for deres indsats, får en smuk pige.

Når vi piger i dag går i byen, er vi derfor blevet vant til, at andre tager valg for os, og at det at blive gramset på eller ufrivilligt at blive hevet ud på dansegulvet er reglen mere end undtagelsen. Det virker som en naturlig del af en bytur at blive behandlet som en genstand.

Snehvide som forbillede

Jeg ser det ikke længere som overgreb, men accepterer, at dukker er til for at blive leget med, og jeg opfinder en ejermand i form af en falsk kæreste for at få fred. Som pige er jeg blevet undervist i kunsten at være stille, og jeg har lært, at jeg er en dominerende egoist, hvis jeg ønsker at lede. Jeg blev fortalt, at det var værre, at jeg var forfærdelig til håndarbejde end til sløjd, og at jeg nok heller aldrig skulle have stillet op til posten som elevrådsformand – næstformand eller kasserer ville have været mere passende til min karakter.

Som barn var de eneste kvindelige forbilleder prinsesserne i Disney-film – og hvilke forbilleder. Snehvide lærte mig, hvordan jeg kunne gøre rent efter syv arbejdende mænd. Askepot viste mig, at jeg skulle forvandle mig selv for at være god nok – hårdt arbejde og en venlig sjæl betød ikke så meget. Jasmin tydeliggjorde, at mit værd afhang af, hvor giftefærdig jeg var, Tornerose underviste mig i passivitetskunsten, og Ariel demonstrerede, at jeg ikke havde brug for en stemme, så længe jeg kunne gifte mig med en smuk og magtfuld prins – jeg havde jo nok heller ikke noget at sige.

Som det psykologiske eksperiment antydede, så påvirker disse indtryk hverdagen for rigtig mange mennesker. Jeg bruger selv ubehageligt lang tid og åndssvagt mange penge på at ændre mit udseende ligesom Askepot – tid og penge, der kunne bruges langt mere produktivt. Guidet af medierne med deres fokus på håndtasker og frisurer tager jeg mig selv i igen og igen at være mere kritisk over for kvinder i magtfulde stillinger og dømme dem hårdere end deres mandlige kolleger og dét ofte baseret på deres udseende.

Næste slag i kønskampen

Kvinder og piger møder modstand overalt i verden og sammenlignet med kvinders kamp for lige vilkår på uddannelsesområdet og arbejdsmarkedet i lande som Indien, Pakistan og Uganda blegner Danmarks hverdagsdiskrimination let. Det er sandt, at vi er kommet utrolig langt. Men det er vigtigt, at det ikke bliver til en undskyldning for at stoppe her. Det sidste stykke vej mod lighed handler ikke om rettigheder, men om mentalitet, tankegange og kønsroller.

En idé kunne være i dansk- og engelskundervisningen i folkeskolen og på gymnasiet at sætte fokus på de kønsbaserede skævheder, der eksisterer både i sproget og i medierne generelt. Inspiration kan hentes fra IB-programmets fag Language and Literature, der gør netop det. Her udforskes sprogets rødder såvel som mediernes magt, og undervisningen i litterære tidsperioder bliver udskiftet med dybdegående udforskning af, hvad sproget gør ved os.

På den måde kan man gå det sidste stykke vej for ligestilling i Danmark, men det er en af de sværeste at gå, da det handler om at ændre retorikken og tilgangen til køn på et personligt frem for institutionelt plan. Det er her vi finder nøglen til at løse de problemer, som Emma og tusindvis af andre unge piger møder i nattelivet.

Mine forældre var gode til at finde bedre rollemodeller til mig end Disneys stereotyper og blonde Hollywoodbabes på jagt efter kærlighed. Jeg er opkaldt efter Danmarks første kvindelige minister, Nina Bang, og har været omgivet af stærke damer hele min opvækst. Jeg tror på, at problemerne i nattelivet stikker langt dybere end som så og derfor også skal behandles grundigere og diskuteres langt mere.

Jeg er i hvert fald træt af at være en dukke uden stemme, men med konstant behov for en ejermand.