„Bili smo bolji, ali nismo imali sreće“ – najčešća je izjava naših igrača nakon sinoćnje utakmice. Da, ali kad si bolji ne igraš alibi igru i čekaš penale, ne zadovoljavaš se utakmicom na jednu loptu, već pokušavaš, provociraš, radiš sve u svojoj moći kako bi potvrdio svoju nadmoć i eliminirao mogućnost iznenađenja. Dominaciju treba potvrditi, a sreću zaslužiti, a ne dopustiti protivniku lucky punch u 12. rundi nakon što si prethodno vodio na bodove. Čačić je kao mnogo puta do sada kalkulirao, vagao, čekao. I francuski režiser prijenosa nakon 70. minute prebacivao je kadar svako malo na našeg izbornika, kao da mu želi reći: „Hajde čovječe, mijenjaj, radi nešto!“, ali Čačić je zamišljeno gledao u daljinu, kao da razmišlja o onom starom Grundigu kojeg nikad nije uspio popraviti. I ova utakmica postala je tako zagonetka koju nije uspio riješiti. Ne treba umanjiti dobre stvari koje je Čačić napravio na ovom prvenstvu, no ovog puta sreća je okrenula leđa, jer sreća ne voli papke. Kad je nešto pokušao bilo je već kasno. Englezi bi rekli: too little, too late, i tako bi se otprilike moglo opisati Čačićevo vođenje jučerašnje utakmice. Igrao je na sigurno, pa je Hrvatska istrčala u istoj postavi kao u prve dvije utakmice. Bila je to sigurna, ali i dobro skautirana opcija, na koju se Portugal pripremio. Nije imao muda na klupi ostaviti Mandžu, čovjeka koji je zabio 1 gol u kvalifikacijama i 0 golova na prvenstvu, kao što nije imao muda ni Pjacu uvesti ranije. Nije imao petlje otići do kraja.

A Fernando Santos? Inženjer iz Lisabona, za razliku od Čačića pokazao je da ima muda. Prvo je eliminirao za njih dva nepovoljna matchup-a (R. Carvalho i Vieirinha) koje smo i mi detektirali u našoj analizi. No Santos tu nije stao, na klupu je premjestio i Moutinha, glavnog dirigenta i playmakera svoje momčadi, koji je do tada odigrao svaku utakmicu kvalifikacija i grupne faze Eura. Cojones! Ili kako god se muda kažu na portugalskom. Santos umjesto Moutinha ubacuje klasičnog destruktivca, Adriena Silvu koji zajedno s Williamom Carvalhom postaje vjerna sjenka i pratitelj Modriću i Badelju. Striktno pokrivanje na sredini terena potpuno neutralizira i „izbacuje“ iz igre Modrića i Badelja, te odsijeca našu prednju četvorku. Modrić i Badelj bili su prisiljeni spuštati se u zadnju liniju po loptu, i takvi nisu predstavljali nikakvu opasnost za Portugalce. Analitičari s Tribina.hr izračunali su da je do 100. minute Modrić proveo samo 30% svog posjeda na protivničkoj polovici, dok se ta brojka nakon 100. minute povećala na 60%. Mislim da nije teško zaključiti kada je Hrvatska bila opasnija.

I nije problem što su se Modrić i Badelj morali spuštati po loptu, već je problem što ogromnu rupu na sredini terena koja bi tada nastajala iza Carvalha i Silve koji bi pratili naš dvojac mi nismo znali iskoristiti. Rakitić i Brozović nisu ulazili u taj prostor i nudili se kao dodatne opcije – jednostavno nismo imali brojčanu nadmoć koja bi osigurala tranziciju na protivničku polovicu. Mehanizmi izlaska s loptom jednostavno nisu postojali, nešto na što smo upozoravali u prethodnim analizama. Fernando Santos ogolio je hrvatsku igru i pokazao koliko je ona impotentna na postavljenu obranu. U mnogim analizama do sada isticali smo kako niti jedan gol nismo dali kombinatornom igrom na postavljenu obranu; jedan gol bio je plod Modrićeve genijalnosti nakon prekida, kod dva su kumovale greške češke obrane, ne umanjujući vrijednost našeg pressinga, a Furiji smo dva uvalili na kontre. Ukratko, inženjer Santos odradio je ovo profesorski, sakrivši slabe strane svoje momčadi prethodno spomenutim potezima i postavljanjem utakmice na jednu loptu, igru koju smo mi nažalost prihvatili. Na kraju utakmice u svojoj bilježnici samo je podvukao crtu i napisao: Q.E.D. Quod erat demonstrandum. (Latinska fraza koja se i danas zapisuje na kraju matematičkog dokaza ili filozofskog argumenta kako bi se označilo da je dokaz dovršen, op.a.)

Sva naša lamentiranja podsjećaju me na jednu antologijsku izjavu Jorgea Sampaolia, izbornika čileanske reprezentacije, nakon poraza od Urugvaja. „Jedne sam večeri otišao u bar. Cijelu sam noć razgovarao s jednom curom, smijali smo se, flertovali, platio sam joj nekoliko pića“, započeo je svoju 'srcedrapajuću' priču čileanski izbornik. “Oko 5 sati ujutro u bar je ušao neki frajer, zgrabio curu i odveo je u WC. Vodili su ljubav i ona je otišla s njim. No, to nije važno jer sam ja imao veći posjed tijekom večeri”, cinično je zaključio Sampaoli. Tako se i danas mnogi tješe, bili smo bolji, da, ali malo to sada znači, bili smo papci i nismo imali muda napraviti onaj zadnji korak, pa je cura umorna od priče otišla s drugim.

Činjenica ostaje da smo uprskali zlatnu priliku ove generacije, generacije koja je izgledala spremna za velike stvari. Pravit ću se na trenutak da sam Sampaoli pa usporediti ovu reprezentaciju sa ženom. Ne bilo kakvom ženom, radi se o jednom vanserijskom komadu, koja u zenitu svoje mladosti pred ogledalom lije suze bolno svjesna da je najbolje godine svog života potratila na bezvezne likove. Prvo je tu bio jedan markantan bivši igrač i sportski komentator, elokventan, no u praksi 0 bodova. Zatim ju je osvojio jedan naočiti gastarbajter… i njegov brat, također. Bio je to vatreni menage a trois koji je brzo ostao bez ljubavnog goriva. Zatim je došao mirni i samozatajni, no iskusni TV serviser, koji je obećavao mnogo, i zaista je izgledalo kao da veza ima perspektivu no kraju je ni on nije uspio odvesti do oltara. I tako je mladost prošla, ljepota polako blijedi, a vi se vjerojatno pitate zašto se družila s tim tipovima? E to je jedna puno duža priča…