SYKEHUSKØ: Kritisk syke pasienter og hardt skadede står i kø om den samme hjelpen. Følger velgerne at de får noe igjen for de pengene de betaler i skatt, alle sykehuskøer til tross? Vis mer byoutline Espen Braata

Kommentar

Kommentar: En overambisiøs velferdsstat?

Velferdsstaten er ikke et spørsmål om enten eller, den er et spørsmål om hvor mye og hvordan. Men for vår egen del er det kanskje på tide å spørre om vi ikke har gått vel langt.

Rögnvaldur Hannesson Journalist

Publisert: Publisert: 14. august 2013 13:48

For noen år siden kom en amerikansk professor i økonomi på et halvt års forskningopphold ved et svensk universitet. Til å begynne med var hans vert og medarbeider overraskende lite tilgjengelig for faglige samtaler. Det var sommerferie, og verten benyttet den til å bygge en badstue. Amerikaneren tenkte i sitt stille sinn at dette måtte være en merkelig økonom; hadde han virkelig aldri hørt om komparative fortrinn? Men amerikanerens forståelse ble straks større da han fikk høre hvordan svenskene finansierer sitt velferdssamfunn.



Det er ingen stor forskjell mellom de skandinaviske land i så måte. Den som blir innleid til å bygge en badstue eller hva det måtte være får neppe mer enn halvparten av det oppdragsgiveren betaler for fornøyelsen; først kommer det merverdiavgift på 25 prosent og så skatten som den innleide må betale, kanskje 40 prosent.

Insentivene er således sterke til å kjøpe arbeidstjenester i det svarte markedet eller å gjøre tingene selv. Uprofesjonelt eget arbeid er det eneste som lovlig kan utføres skattefritt. Effektivitetstapet av dette kan kanskje overdrives; det kan være et betydelig rekreasjonselement i eget arbeid, og hva gjør det da om rette vinkler ikke er så helt rette og ett og annet skap henger skeivt?

Men det er andre og alvorligere problemer med finansieringen av velferdsstaten. Det er etterhvert blitt ganske dyrt å ansette folk, og dessuten vanskelig å kvitte seg med dem hvis de ikke holder mål (det sistnevnte har ingenting med finansieringen av velferdsstaten å gjøre). De er etterhvert blitt ganske mange som går på uføretrygd fordi ingen vil ansette dem, selv om noen kanskje verken gidder eller kan noe. I den norske oljesmurte økonomien har ikke dette ført til store problemer, foreløpig. I Sverige og Danmark har man derimot sett seg nødt til å ta et visst oppgjør med velferdsstatens generøsitet.



Vi skal heller ikke se bort fra at ambisiøse norske ungdommer fristes til å emigrere til land hvor lønnsstrukturen er mindre sammenpresset og det offentlige i mindre grad tar penger fra Per for å gi til Pål. Likevel øker Norges befolkning mer enn de fleste steder i Europa. Man kan jo alltid fylle på i andre enden med håndtverkere fra Øst-Europa, småbønder fra Pakistan, og nomader fra Afrikas Horn.

Likevel later det til at alle politiske partier kappes om å tilby mest mulig velferd; det er kun mindre variasjoner kring temaet om hvordan det kan og bør gjøres. De minner litt om keiserne som kjøpte seg gunst hos Romas innbyggere ved å gi dem brød og sirkus. Velferdssyndromet er godt forankret selv i de mest uventede kretser. Da Johan Sverdrup-feltet ble oppdaget, reagerte Norges ledende forretningsavis med et «heisann, nå kan vi ta oss en tur til på velferdskarusellen» (lett omskrevet etter Dagens Næringsliv 29. august 2012). Er det så opplagt? En av hensiktene med Oljefondet var i sin tid å unngå ikke-bærekraftige velferdsordninger finansiert av oljepenger. Det har det gått så som så med.

Da den rødgrønne regjering kom til makten for åtte år siden, viste det seg at skattelette ikke var noen stor stemmsanker i Norge. Det finnes to mulige forklaringer på det, og de er ikke gjensidig utelukkende. Den ene er at velgerne føler at de får noe igjen for de pengene de betaler i skatt, alle sykehuskøer til tross. Den andre er at om lag halvparten av velgerne får sine inntekter fra det offentlige som offentlig ansatte, pensjonister og uføretrygdete. Disse velgerne kan godt stemme for høyere skatter i ren egeninteresse. Men noen må jo betale skattene. Hvordan går det da med det markedsorienterte næringsliv? Stemmer de med føttene og flykter til land med lavere skatter? Kanskje til og med selveste Statoil? Hvis det skjer, vil det komme for en dag hva det er som holder velferdskarusellen i gang. Svenskene har for flere år siden begynt å ta rev i seilene med sine velferdsordninger fordi Sveriges næringsliv ikke lenger er den gullgruve det en gang var.

Velferdsstaten er ikke et spørsmål om enten eller, den er et spørsmål om hvor mye og hvordan. Til og med USA har sine velferdsordninger, om enn mindre ambisiøse enn våre egne og i stor grad finansiert direkte av næringslivet. Men for vår egen del er det kanskje på tide å spørre om vi ikke har gått vel langt.