Hvordan kan det forsvares at smugling av hasj gir 13 år lengre straff enn å mishandle et barn til døde?

Knut Weberg er fagsjef i InFact.

En kvinne er nylig i Namdal tingrett dømt til åtte år i fengsel for å ha slått, sparket og mishandlet sin tre år gamle datter til døde over en ti ukersperiode. Ett år kortere straff enn aktors påstand.



En mann ble i Borgarting lagmannsrett dømt til 21 år i fengsel for smugling av 2 275 kilo hasj til Norge.



Spørsmålet om avkriminalisering av cannabis interesserer meg ikke, men det er en erkjennelse at dette er en lovlig omsatt handelsvare i store deler av den utviklede verden med et beviselig lavt skadepotensial. Når kriminaliseringen gir større negative følger enn bruken, er det under alle omstendigheter grunn til å sette en fot i bakken.



Krigen mot narkotika er uproposjonal. I fengslene utgjør narkotikadømte halvparten av populasjonen. LIkevel er narkotika fritt tilgjengelig. Eksempelet med politirazziaer på videregående skoler er symptomatisk på hvor dogmatisk krigen mot narkotika er. Alle foreldre ønsker naturligvis et narkotikafritt skolemiljø, men det er ikke desto mindre et overordnet rettsstatlig prinsipp at innbyggere skal kunne lese loven, innrette seg etter den, og dermed ikke bli utsatt for etterforskning.

Man kan ikke stille elever opp etter veggen og gå over dem med hund simpelthen fordi de er elever. Det tilligger ikke utøveren av voldsmonopolet, som utøver sitt virke på samfunnets eksplisitte tillitsvotum, å uttrykke en slik generell mistillit mot det samme samfunnet. Det er altså slik at politiet i utgangspunktet har tillit til deg, og de trenger en grunn for å etterforske deg.



Vi må spørre oss hva slags lekse i statsvitenskap det egentlig er vi formidler til disse elevene, med slike tiltak mot et problem som altså store deler av verden ikke anser å være noe problem større enn mange andre, mundane problemer i et samfunn? Bekjempelsen er defacto så viktig at man er villig til å kaste et helt grunnleggende rettsstatsprinsipp på båten, og det virker som straffeutmåling i slike saker antar samme, hva skal vi si, litt desperate tilnærming til problemet.



Det mareritt den stakkars piken har blitt utsatt for av nærmeste omsorgsperson må påkreve en langt sterkere reaksjon. Forskjellen i straffereaksjon til hasjesmuglersaken er uforståelig. Terroren denne lille piken har opplevd må være uten sidestykke. Barn er i en særstilling utsatt. De er vergeløse. De er i en situasjon de ikke mestrer. Det er de voksnes jobb å mestre for dem. Skape rammer de klarer å forstå, og forholde seg til. Barn har jo ikke noe egentlig valg, derav den uforbeholdne tillit barn viser sine nærmeste omsorgspersoner. Hvordan kan et så grovt misbruk av denne tilliten at det medfører en smertefull død resultere i åtte år i fengsel?

- Å mishandle et vergeløst barn til døde må åpenbart straffes strengere enn å smugle et lavrisiko rusprodukt til landet, selv i voldsomme mengder, skriver Knut Weberg.

21 år i fengsel er i praksis 14 års soning. Når hasjsmugleren da slipper ut, er han igjen å anse å være en vanlig borger med allmenne rettigheter. Straffen er sonet – han er tilgitt.



Likeledes er det i mishandlingssaken. Åtte år i fengsel betyr fem år og noen måneder soning. Da slipper hun ut, og har gjort opp for sine synder. Et barns liv og lange perioder med ubeskrivelig terror er da følgelig oppgjort, betalt for og tilgitt, etter noe over en tredjedel av hasjsmuglerens strekk på vann og brød.



Dette er hverken logisk, rettferdig eller forsvarlig. Å mishandle et vergeløst barn til døde må åpenbart straffes strengere enn å smugle et lavrisiko rusprodukt til landet, selv i voldsomme mengder. Kanskje som et første skritt skulle vi bare byttet strafferegime? Åtte år for å smugle to tonn hasj, og maksstraff for å torturere et barn ihjel?