Langlesing: Er krigen mot narkotika tapt, spør de på Debatten på NRK i kveld. Jeg tror dessverre ikke den er det. For krigen mot narkotika vil ikke tapes før vi gir den opp. Det vil ta tid.

Det krever nemlig at politikerne må tenke helt annerledes om hvordan vi best begrenser skadene ved de rusmidlene som i dag er ulovlige.

Et annet spørsmål, som vi - som borgere som i siste instans gir opphavet til og legitimerer landets lover - er nødt til å forholde oss til, er: Bør vi stoppe krigen mot narkotika?

For noen motstandere av krigen mot narkotika er det enkelt. Ihuga liberalister vil kunne si at det er opp til hver enkelt hva de putter i kroppen sin, uavhengig av hvor skadelig det er.

Men selv om de fleste av oss er enig i at voksne mennesker bør få bestemme det meste selv, mener vi også at enkelte ting er så farlig at vi i fellesskap - med staten som virkemiddel - bør begrense tilgangen til det.

Transfett er f.eks. både farlig og såpass vanskelig å kontrollere for hver av oss om er i maten vi kjøper eller ikke, at et forbud kan være den beste løsningen.

Rusmidler er også avhengighetsskapende. Det gjør dette med frie valg vanskeligere. Mange som er avhengige av rusmidler angrer på at de startet. Og det kan se ut som om langvarig og hyppig bruk av rusmidler svekker din evne til å regulere inntaket av rusmidler.

Rusmidler bærer også ofte med seg negative konsekvenser for andre enn den som tar dem. En familiefar som ruser seg for mye, kan både nedprioritere og direkte skade sine egne barn. Folk som overforbruker rusmidler er også ofte en kostnad på statsfinansene, siden de jobber mindre og bruker flere helseressurser.

Det er altså ikke så enkelt som at alle bare bør få gjøre det de selv vil med sin egen kropp.

Den viktigste grunnen til å opprettholde krigen mot narkotika er altså å begrense de skadelige virkningene av rusmidler. Tanken er at et forbud virker avskrekkende og normgivende, og begrunnes enten i

at de fleste av oss vil leve bedre liv uten ulovlige rusmidler,

at det er et lotteri hvem av oss som kommer til å få sitt liv ødelagt eller

at det er de mest sårbare som sliter, og at den beste måten å forhindre at disse kommer i problemer på, er å forby det og true alle som bryter forbudet med straff.

Den første begrunnelsen er lite troverdig. Slik de fleste av oss opplever at vi tar rasjonelle valg når det kommer til alkohol, tar de fleste rasjonelle valg om bruken av andre rusmidler. Andelen som har et skadelig og avhengig forhold til rusmidler, lovlige så vel som ulovlige ligger på rundt 10-20 prosent.

Det er ingen tvil om at uvettig bruk av rusmidler både er skadelig og kan være avhengighetsskapende. Men de aller fleste rusmidler er mindre skadelige og avhengighetsskapende enn alkohol. Det er også en hel rekke aktiviteter som er mer skadelige enn det å ruse seg på rusmidler, som vi ikke ville finne på å forby, som klatring, ekstremsport, hesteridning og det å oppholde oss i trafikken.

Siden rusmidlene blir betraktelig mer skadelige av å bli tilbudt i et svart marked (mer om dette nedenfor), hvor bruker ikke kan være sikker på hva rusmidlet inneholder og nye (syntetiske) rusmidler lages for å unngå lovens lange arm, uten stor tanke på helsekonsekvensene, svekkes dette argumentet ytterligere. Ved vettug bruk av ecstasy er det ingen fare for å dø. Flere norske ungdommer har derimot dødd av å få i seg PMMA, den syntetiske storebroren, i den tro at det var ecstasy.

Den andre begrunnelsen har mer troverdighet ved seg. Den aksepterer at de fleste vil kunne håndtere rusmidler på en noenlunde god måte, men at noen av oss - av uante grunner vil få problemer. Rusmidler er en veldig sterk belønning som kan gjøre at du i en periode ikke opprettholder andre belønningsgivende aktiviteter. Plutselig har du havnet på kjøret. Slik sett er forbudet en form for forsikring, som vi aksepterer for å slippe å havne i uløkka.

Hvis dette var en fullgod forklaring, ville det vært et sterkt argument for et forbud. Hvis du visste at det var 10-20 prosent sannsynlig for at du ville bli tung rusavhengig om du prøvde et rusmiddel, ville du ta sjansen? Ikke jeg. Jeg ville også betalt en betydelig kostnad for å sikre at jeg ikke forsøkte.

Men det er mye som tyder på at lotteri-teorien ikke er spesielt god. Det er åpenbart ikke tilfeldig hvem som får et problematisk forhold til rus. De som har opplevd vonde ting i livet og de som har få andre belønningsgivende aktiviteter i sitt liv, har en mye større sannsynlighet for å bli rusavhengig.

Vi bør likevel anerkjenne at det nok er en del som ville utviklet et problematisk forhold til rus, som forhindres fra det, nå som de fleste rusmidler er ulovlige. Men samtidig er det grunn til å tro at flere ville byttet ut alkohol med andre rusmidler om de var lovlige. Siden alkohol er et svært skadelig rusmiddel, både for den enkelte og for de pårørerende, ville dette i mange tilfeller være en god ting. De potensielle skadevirkningene ved å slippe til nye rusmidler, må også vurderes opp mot forbudets negative konsekvenser, noe vi kommer tilbake til.

Men bør vi ikke opprettholde forbudet for å forhindre de mest sårbare blant oss fra å bli rusavhengige? For dem som vet noe om konsekvensene av dagens ruspolitikk for de mest sårbare blant oss - de tunge misbrukerne - kan dette argumentet virke parodisk.

Årlig dør over 250 personer av narkotikarelaterte dødsfall. Det er fire ganger mer enn gjennomsnittet i EU, og mange ganger mer enn i landene som har gått lengst i retning av å gi opp krigen mot narkotika, som Sveits og Portugal.

Forbudet bidrar også til å drive opp prisen på rusmidlene. Det øker både forekomsten av prostitusjon, tigging og kriminalitet for å finansiere forbruket. Forbudet bidrar også til å gjøre rusbruket mer skadelig. Et forbud øker sjansen for at de får i seg feil stoff, at styrken i stoffet varierer, og at sprøyter deles. Redselen for politiet hindrer at folk som tar ulovlige rusmidler oppsøker helsehjelp eller varsler når andre tar overdose.

For de mest sårbare blant oss er realiteten at dagens ruspolitikk dreper. For disse virker ikke forbudet mot rusmidler avskrekkende. Snarere var det mange som ble rekruttert til å bruke tyngre stoffer fordi en heroinist trengte kunder slik at han kunne skaffe seg sin neste runde med stoff. Eller de ble tilbudt et hardere stoff av han de vanligvis kjøpte hasj av. Ingen ved sine fulle fem tror at de som allerede er misbrukere tjener på krigen mot narkotika.

Argumentet om de mest sårbare må dermed tilpasses virkeligheten. Det er nemlig ikke først og fremst de ressurssterke, men de mest sårbare blant oss, som tvinges til å være «solidariske» med de som i fravær av forbudet hadde havnet på kjøret, men som ikke prøver rusmidler fordi det ser så jævlig ut å være rusmisbruker eller som er lovlydig nok til å holde seg unna.

Det er ganske forjævlig at vi opprettholder et forbud som sender de tyngste brukerne i bøtefengsel og som bidrar til at hundrevis av narkomane dør årlig, i solidaritet med de som potensielt kunne utviklet et rusproblem. Men det er dette slike som Actis-sjef Mina Gerhardsen mener når hun sier at et forbud mot narkotika er solidarisk.

Uansett hvor forjævlig det høres ut, bør ikke argumentet avfeies. Forbudet virker nok avskrekkende på noen som er sårbare. Vi vet ikke om disse ville utviklet et rusproblem, men det kan heller ikke utelukkes. Spørsmålet vi må stille oss er om det er verdt det om vi tar høyde for de negative konsekvensene ved forbudet. Det er nemlig ikke bare de sårbare som lider under dagens regime.

Krigen mot narkotika er myndighetenes forsøk på å begrense bruken av rusmidler, utenfor helsevesenet. Den føres ved at politikerne forbyr bruk, besittelse eller kjøp og salg av rusmidler, noen ganger alle sammen. Politiet tar i bruk de metoder de har mulighet til for å opprettholde forbudet, om det er ved å forsøke å ta knekken på produsentene, selgerne eller kjøperne (brukerne). Jo strengere strafferammer, jo mer innsats og jo større fullmakter politiet har i denne kampen, jo mer vil vi si at krigen trappes opp.

De verste konsekvensene oppstår utenfor landet. Bare i Mexico regner en med at krigen mot narkotikakartellene har kostet 30 000 menneskeliv på ti år. I flere land, både i Latin-Amerika og i Vest-Afrika gjør narkotikahandelen kriminelle miljøer like sterke som staten. Det øker ikke bare volden, men svekker også statens mulighet til å tilby sikkerhet og gode tjenester til borgerne. I tillegg er salg av narkotika en fin inntektskilde for terroristorganisasjoner, som IS.

Les også «Forbud mot rusmidler skaper kriminelle»

Vår skyld i dette ligger i at forbudet mot narkotika gjør at all etterspørsel etter rusmidler går til kriminelle miljøer som produserer og selger disse stoffene.

Kostnadene nasjonalt er også betydelige. En nylig forskningsgjennomgang viser at den tøffe linja overfor rusmidler øker forekomsten av vold. Det skjer blant annet ved å gi grobunn for gjengkriminalitet. Også her gjør forbudet at det bare er kriminelle miljøer som kan tjene på å selge rusmidler. Det gjør disse mektigere og farligere enn de ellers ville vært.

Etterspørselen etter de ulovlige rusmidlene skaper også et betydelig arbeidsmarked i den svarte økonomien, hvor kriminelle gjenger er arbeidsgivere, mens sårbar norsk ungdom, nye landsmenn og ulovlige innvandrere blir «arbeidstakere» i denne økonomien. Menneskehandel er utbredt i denne bransjen. Tenåringer blir hentet fra fattigdom i Nord-Afrika for å selge rusmidler i Norge.

Forbudet driver også folk inn på en kriminell løpebane. Unge som tar andre rusmidler enn alkohol og tobakk, kan ikke kjøpe dette på Vinmonopolet eller i butikken. De må være i kontakt med et kriminelt miljø, som både gir dem tilgang på hardere stoffer, samt gir en vei inn i det kriminelle arbeidsmarkedet. I tillegg blir mange brukere til langere innad i eget miljø, noe som gjør dem til kriminelle. Blir de tatt svekker det deres senere muligheter i livet og styrker identiteten deres som del av et kriminelt utenforskap, slik mange anekdoter og noe forskning tyder på.

Det gjelder spesielt blant dem med mørk hud. Siden mange av de langerne som er enklest å få øye på, er utlendinger, bruker politiet hudfarge og etnisitet som en måte å styre innsatsen inn på. Det øker sjansen betydelig for at du blir stoppet av politiet hvis du er mørk i huden, noe som øker avstanden mellom myndighetene og innvandrerbefolkningen.

Det er ikke bare for tunge misbrukere at forbudet dreper. Også for ungdom uten større problemer enn at de synes det er gøy å ruse seg, risikerer å få i seg feil stoff i for store mengder, siden kriminelle ikke alltid er flinke til å skrive ingrediensene på pakningen. Forbudet gjør også at syntetiske varianter skapes, ikke for å gi folk en bedre rusopplevelse, men bare for å unngå myndighetene. Som nevnt har disse ført til flere dødsfall blant norsk ungdom.

Kostnadene er ikke bare store for dem som kommer i kontakt med rusmidlene. Staten bruker betydelige summer på krigen mot narkotika. 1/3 av dem i fengsel sitter på rusrelaterte dommer. Forbudet innebærer også et betydelig tap av skatteinntekter. Alkoholavgiftene gir inntekter på 12-13 milliarder kroner årlig, mens vi ikke får noen inntekter fra omsetningen av ulovlige rusmidler. Der går pengene rett i lomma på de kriminelle.

En siste kostnad er at forbudet frarøver folk gode rusopplevelser. De fleste anerkjenner at alkohol, tross at det er et svært skadelig rusmiddel, har positive konsekvenser. Det er derfor vi drikker det. Det samme gjelder andre rusmidler, som fyller viktige funksjoner i folks liv.

I den anledning kan vi legge til at forbudet gjør vanlige folk som foretrekker et annet rusmiddel enn alkohol til kriminelle, uten at de påfører noen noen som helst skade, med unntak av de skadene som forbudet selv skaper. Politiets utstrakte bruk av telefonavlytting og andre ekstraordinære virkemidler for å ta narkotikakriminalitet, utgjør også en betydelig trussel mot privatlivets fred.

Det å gjøre ellers lovlydige borgere til kriminelle, er både en direkte kostnad for disse, men kan også svekke oppslutningen om det politiske systemet.

Det var noen av de skadelige konsekvensene av krigen mot narkotika. For å oppsummere kort er kostnaden dødsfall, ødelagte stater, økt kriminalitet, fengselsesdommer, politi- og påtaleressurser som kunne vært brukt på andre og mer skadelige forhold, tap av skatteinntekter og økte russkader som følge av at rusmidlene produseres og omsettes av kriminelle.

Så er spørsmålet om det er mulig å se for seg alternativer til krigen mot narkotika. I Norge diskuteres både heroinassistert behandling og avkriminalisering, også av representanter fra våre største partier.

Avkriminalisering er bra om målet er en mer human ruspolitikk og en frykter at fullt ut legalisering vil øke forbruket av rusmidler. Erfaringene fra Portugal og andre land som har eksperimentert med avkriminalisering er nemlig at en kan oppnå mange positive konsekvenser uten at bruken av rusmidler øker. Faktisk ser den totale bruken ut til å ha blitt redusert i Portugal. Det mest gledelige er imidlertid de andre positive konsekvensene.

Dødsfall som følge av rusbruk er gått drastisk ned. Fra å være et av landene med høyest dødsrate som følge av rusbruk under forbudet, er de i dag det landet i Europa med nest færrest dødsfall.

Andelen med Hiv har gått betydelig ned fra over 40 per million til under 10 per million, mens trenden har vært motsatt mange andre steder.

Flere rusavhengige oppsøker helsehjelp, nå som de ikke lenger er redd for å bli straffeforfulgt. Fra 1998 til 2011 så de en økning på 60 prosent.

De har også sett en reduksjon i rusforskyldt kriminalitet.

Et anslag antyder at samfunnskostnaden (per capita) av rusmisbruk er ned 18 prosent.

Heroinassistert behandling går på et vis hakket lenger enn avkriminalisering. Her står myndighetene for produksjonen, kvalitetssikringen og omsetning av heroinen. Denne gis så til de tyngste brukerne. Det har gode resultater der det er prøvd.

Det reduserer kriminalitet og det reduserer nyrekruttering siden de åpne russcenene forsvinner og heroinistene ikke trenger å rekruttere nye kunder for å få råd til neste runde med stoff. For ikke å snakke om at det drastisk reduserer faren for overdosedødsfall, samtidig som det gjør det mulig for heroinister å leve et mer normalt liv, siden de slipper å bruke hele dagen på å jakte rundt etter sin neste dose, noe som igjen gjør det enklere å trappe ned og slutte helt. En siste styrke med denne modellen er at det reduserer etterspørselen etter illegal heroin, noe som på marginen reduserer de verste konsekvensene av krigen mot narkotika som vi ser utenfor våre egne landegrenser.

Les også «På høy tid med heroin»

Reguleringen av heroin er riktig nok sterkt kontrollert og tilbys bare innenfor helsevesenet, men den viser hvilke positive konsekvenser vi kan forvente om myndighetene tar kontroll over produksjonen og omsetningen av også andre rusmidler. For to av de mest skadelige og avhengighetsskapende stoffene vi har, alkohol og tobakk, har vi valgt nettopp en slik modell.

Du ser ikke alkohol- og tobakkprodusenter drepe hverandre på gata, eller slåss mot politiet. Selv om de produserer varer som er skadelige, skaper de arbeidsplasser og gir oss sårt tiltrengte skatteinntekter.

Vi har fortsatt et problem med sprittaxier og smugling, men sammenliknet med når alkohol var forbudt på starten av 1900-tallet, er det svarte markedet for alkohol svært begrenset. Og på det svarte markedet tilbys gjerne de samme alkoholproduktene som på det hvite markedet, noe som reduserer antallet skader av f.eks. metanol. Du har heldigvis ingen mexicansk alkoholmafia eller MC-klubber som gjør det stort på ulovlig produsert alkohol. De er utkonkurrert av Ringnes og Carlsberg.

Regulering tilgjengeliggjør også flere virkemidler som gjør at en kan styre forbruket slik en vil. Til tross for at tobakk er lovlig, har bruken gått betraktelig ned. Tobakk er noe av det mest avhengighetsskapende vi kjenner av rusmidler, men siden folk er informert om dette og skadevirkningene holder de fleste seg unna. Høye avgifter, aldersgrenser og stadig mer begrenset tilgang, har redusert bruken betydelig.

Dette er virkemidler en ikke har så lenge en fortsetter krigen mot narkotika. Kriminelle miljøer har ikke nødvendigvis noen aldersgrense eller stengetid. Prisene på varene reflekterer heller ikke hvor alvorlig stoffene er.

Om vi hadde regulert tilbudet av rusmidler kunne vi derimot satt prisen etter hvor skadelige de er (jo skadeligere, jo høyere avgift og jo mindre tilgjengelig), og dermed vridd konsumet over til de minst skadelige stoffene.



Med riktig prising kunne det redusert volden som følger med alkoholbruk. Alkohol er det verste rusmidlet når det kommer til skade på andre, det inkluder vold på byen, vold i hjemmet og voldtekt. Alkohol burde vært dyrere og mindre tilgjengelig enn det er i dag, men det forutsetter trolig tilgang på andre, mindre skadelige rusmidler.

Med kontroll over produksjonen kan en også redusere skadevirkningene knyttet til de ulike rusmidlene. Ikke bare ved å øke renheten, men også ved å regulere virkningsstoffene. F.eks. kunne en satt et maxnivå på THC i marihuana, slik vi setter max-nivå av alkohol i øl, vin og sprit. En kunne også tilbudt produkter som det er mindre sjanse for å overdose på. Tenk om all alkoholen skulle kommet som 96 prosent. Slik inntas gjerne GHB i dag.



Jeg vedkjenner gjerne at det å regulere tilgangen på andre rusmidler enn alkohol og tobakk kan øke rusbruken i befolkningen noe. Men det ville på samme tid betydd en slutt på krigen mot narkotika med alle de forferdelige konsekvenser det medfører. Det bør være en rimelig pris å betale. Eller hva sier du?