Jeg har alltid likt tittelen på Jonathan Franzens roman «Korrigeringer». Det er et enkelt ord som liksom sammenfatter noe av det vesentlige ved å prøve å karre seg gjennom livet: Du korrigerer. Justerer kurs. Du tar dine valg, noen enkle, noen svettende vanskelige, ofte på grunnlag av mangelfull informasjon.

Noen ganger går det bra, andre ganger går det ikke så bra. Da må du finne måter å håndtere situasjonen på, å spikke den til så den blir til å leve med, eller erkjenne at det ble feil, gjøre om, flytte tilbake til byen, gjøre det slutt med kjæresten. Som regel må du da finne deg i at det kommer en ekstra kostnad, i vonde følelser, i penger og tid.

Men det er en viktig egenskap: Det å erkjenne at noe ikke ble vellykket, og prøve å rette det opp igjen. Det er en egenskap som den siste tiden viser at det er for lite av i sentrale prosesser i det offentlige, der prestisje og antall penger brukt gjør at det er nærmest umulig å si at dette ble visst ikke så bra. I stedet holder man på sitt og gjennomfører mangelfulle planer til tross for massiv tilbakemelding om at det har båret galt avsted. Det er ikke minst merkbart i tilfellet Lambda, som snart skal lukke seg rundt Edvard Munchs kunst.

Det er bred enighet om at bygget er mislykket blant alle andre enn de ansvarlige. I Debatten på NRK tirsdag kom Oslo-politikerne Hallstein Bjercke (V) og Marthe Scharning Lund (Ap) med en handleliste av unnskyldninger: Det var noen andre som tok de sentrale valgene, det er alltid debatt om moderne arkitektur, med tiden vil vi sikkert synes det er fint, og dessuten, nå ligger den nå der, så vær stille. Arkitektkontoret Estudio Herreros var på tråden og prøvde å overbevise oss om at gresset var rødt og havet lilla ved igjen å påstå at bygget kommer til å gjenspeile omgivelsene, når alle kan se at de perforerte aluminiumsplatene ikke gjenspeiler en ting.

Det er gode grunner til at offentlige prosesser er så omstendelige, at vesentlige avgjørelser skal forankres hos folkevalgte og at alle berørte instanser skal få si sitt. Men en utfordring ved snirklete demokrati er også at det er så tennerskjærende lett å fraskrive seg ansvar når krisen er et faktum, hvis man da medgir at det er en krise i det hele tatt. Det er visst alltid forrige eller neste ledd som var der det brast.

Når 2,8 milliarder er brukt på en markant forverring av bybildet, holder ikke dette. Det skal ikke være nok å si nå ligger den nå der og vente til nyhetsbildet endrer seg. Et minimum av hva man kan forvente, av politikerne såvel som av de ansvarlige etatene, er dette: Erkjenn at dette ikke ble bra. Noe som dessverre er mindre realistisk, men som ville være på sin plass, er: Forklar hva dere har tenkt å gjøre med saken.

For det er en fatalisme over det hele som faktisk ikke er nødvendig. Det er ikke slik at fordi en håndfull mennesker har tatt noen skikkelig dårlige avgjørelser, er fellesskapet dømt til å leve med konsekvensene. Selv om det ble avgjort at Lambda skulle dekkes av aluminium og ikke glass, var det ikke gitt at resultatet skulle bli slik. New Museum i New York er et eksempel på et bygg som er dekket av strukket aluminium, og som fremstår som lyst. Materialet som ble valgt til Lambda kunne også vært lysere. Det hadde ikke trengt å være så matt. Perforeringen kunne vært større.

Så her er et forslag: Nedsett en gruppe av fagfolk med en helt konkret arbeidsoppgave med kort tidsfrist. La dem plukke ut et materiale og et perforeringsmønster som gjør at Lambda kommer nærmere bygget som ble beskrevet av arkitektkontoret og juryen i konkurransen. Plukk ned autovernet og kle fasaden med det nye materialet. Blir det dyrt? Ja, men det er dyrt å gjøre dumme valg. Blir det pinlig? Ja, men man kan alltids spørre seg om hvor mye pinligere dette strengt tatt kan bli.

I det hele tatt er dette noe det i større grad bør bli rutiner og tradisjon for. Når planene dine ikke tåler møtet med offentligheten, kan det hende det er planene det er noe i veien med. Det er ingenting som tilsier at de må gjennomføres, utover stolthet og investeringer. Det er vanskelig å tro at NSB ikke skjønte at publikum ville reagere når de røyker seg høye på innholdsløse honnørord og bruker 280 millioner på å markere avstand til oppgaven mange mener de burde tatt mer alvorlig: Å kjøre tog med noenlunde punktlighet og et tilstrekkelig antall sitteplasser. Men nå når de er blitt ettertrykkelig opplyst om dette, er det faktisk mulig å revurdere og utsette, og medgi at NSB har andre oppgaver som er viktigere og som haster mer.

Livet lar deg ikke alltid beholde så mye verdighet og så mye prestisje som du skulle ønske. Men ansvarlige mennesker er i stand til å se på en situasjon som har kollapset og si til seg selv: Dette kan jeg ikke rømme fra. Dette må jeg bare fikse. Det er ingen grunn til at offentlige etater og institusjoner skulle stille lavere krav til seg selv.