Nok en gang er det bråk om nettstedet Barents Observer. Denne gangen handler striden om rettighetene til arkivet, som består av 15.000 artikler, og domenenavnet til nettstedet.

Det kan fremstå som om Barentssekretariatets styre har tviholdt på domenenavnet helt siden medarbeiderne som jobbet i Barents Observer sluttet kollektivt etter en konflikt i oktober 2015.

Under ledelse av redaktør Thomas Nilsen startet journalistene opp på nytt, nå under navnet Independent Barents Observer.

Men styret i Barentssekretaraiatet – deres tidligere oppdragsgivere - har i to år motsatt seg å gi dem anledning til å bruke domenenavnet barentsobserver.com.

De gamle arkivet befinner seg i dag hos et firma i Tromsø, som driftet nettstedet.

Den administrative ledelsen ved Barentssekretariatet i Kirkenes, har nylig foreslått at konflkten løses ved at Nilsen og hans kolleger nå får overta hele arkivet, slik at det kan bli tilgjengelig for offentligheten.

De foreslår samtidig at Nilsen får tilbake det gamle domenenavnet.

Men styret i Barentssekretariatet ønsker i stedet at alt innhold fra det gamle Barents Observer (før oktober 2015) skal dyttes inn i fjellhallene hos Nasjonalbiblioteket i Mo i Rana.

Styret vil heller ikke at Barentssekretariatet skal gi fra seg domenenavnet, selv om lite tyder på at de har noen som helst slags ide om hva de skal bruke det til.

Med all respekt for Barentsekretariatet, som er en viktig institusjon i nord: Dette er meningsløst, det virker barnslig og tar seg dårlig ut. Artiklene er jo produsert ved hjelp av offentlige midler og det er i seg selv en begrunnelse for at de gjøres tilgjengelig for allmennheten.

Dessuten er det små kostnader knyttet til det. Og journalistene som har skrevet artiklene er slik jeg oppfatter det ikke imot at Nasjonalbiblioteket skal arkivere artiklene for all fremtid, men at det ikke står i motsetning til å mangfoldiggjøre journalistikken i det offentlige rom.

Ikke minst har artiklene, som er publisert på engelsk og russisk, betydelig verdi for et internasjonalt publikum, ikke minst russere.

Pressefriheten i dagens Russland må betegnes som kritisk. Den begrenses stadig mer, og det er i seg selv et argument for å gi russerne all tilgjengelig informasjon fra grenseområdene mellom Norge og Russland.

Stoffet har heller ingen kommersiell verdi i og med at Independent Barents Observer er en non-profit-redaksjon, eid av journalistene selv, og den russiske oversettelsen er finansiert av UD. Stoffet vil være åpent og ikke bak mur, og dermed med stor rekkevidde.

Thomas Nilsen har over tid vokst frem til å bli en sentral journalist og redaktør fra nordområdene. Han og kollegene, med ståsted i Kirkenes, skriver blant annet om forhold i vårt naboland som russiske medier ikke våger å ta opp.

Det gjelder ikke minst vanskelige, krevende saker i det norsk – russiske forholdet. Han har nylig avslørt hvor et stort antall russiske atomstidshoder er lokalisert på Kola-halvøya. Derfor har Nilsen mange lesere i Russland.

Nilsens uavhengige rolle understrekes av at han for ett år siden ble plassert på en sanksjonsliste i Moskva, og er erklært uønsket i Russland, som en fare for nasjonens sikkerhet.

Det er nå på tide å legge gammel strid til side og tenke prinsipielt om informasjonsfrihet. Mangelen på romslighet og raushet er nå ferd med å bli særdeles pinlig. Fylkestingene i Troms og Finnmark må gripe inn og sørge for at Thomas Nilsen og Independent Barents Observer får tilgang til sitt rettmessige domenenavn BarentsObserver.com. I tillegg må redaktøren få overta retten til å forvalte og publisere arkivet fra gamle BarentsObserver.

Det er nedslående dersom regionale politikere i Nord-Norge, altså eierne i Barentssektretariatet, virkelig ikke ønsker at et viktig nyhetsarkiv skal kunne bli tilgjengelig for flere.