Kjære MDG. Gratulerer med valgresultatet! Det er ingen liten bragd å på så kort tid bli en så sentral aktør i det politiske landskapet. Et så stort parti må ha en politikk som tåler oppmerksomhet. Det er sikkert områder hvor dere vil trenge å rydde i programmet. Men på et par områder er det slik at det å stå alene ikke nødvendigvis betyr å stå feil.

Generalsekretær Mina Gerhardsen i Avholdsfolkets landsråd (eller Actis som de kaller seg nå) forsøker seg på noen Cannabisråd til dere. I sin innledning skriver hun at et så stort parti som dere nå har blitt må ha en “politikk som tåler oppmerksomhet”. Det har hun rett i. For å sikre det må dere ikke følge hennes råd. De tåler nemlig ikke oppmerksomhet. Ironisk nok siden et av hennes råd er å være kunnskapsbasert.

Actis er en avholdsorganisasjon (selv om de nå har fjernet kravet om totalavhold for tillitsvalgte og medlemmer). Allerede i formålsparagrafen gjør Actis det klart at de ikke er fornøyd før vi har et “narkotikafritt samfunn” og “den alkoholfrie befolkningssektoren blir så stor som mulig” (så stor som mulig er 100% det). Dette tilnærmet fanatiske utgangspunktet plasserer Actis internasjonalt i en ekstremistposisjon. Seriøse aktører som verdens helseorganisasjon, FNs høykommisær for menneskerettigheter og Human Rights Watch har for lengst gått bort fra “narkotikafritt samfunn” som mål for narkotikapolitikken og over til en tilnærming hvor det å redusere skadevirkninger og hjelpe folk for sine helseproblemer står i sentrum. Krigen mot narkotika er — etter mange års mislykkethet med store menneskelige lidelser som resultat — på retrett i hele den vestlige verden. De eneste som nå sloss for å holde den vedlike er ideologisk forblindede organisasjoner som Actis og regimer vi slettes ikke ønsker å sammenligne oss med. De som leder an narkotikakrigen i dag er Indonesia, Kina, Iran og Russland. De gjør det med galgen.

For å understøtte sine synspunkter velger organisasjoner som Actis å holde seg med “sloppy science”. De velger ut små enkeltstudier og blåser resultatene ut av proporsjoner i stedet for å se på det store bildet. I tillegg velger de å tilnærmet systematisk feilrepresentere resultatene for å hamre dem inn i egen virkelighetsforståelse.

Et godt eksempel på denne ideologiske løgnaktigheten har vi fra Norges fremste rusforsker Hans Olav Fekjær. Mina Gerhardsen påstår i sin kommunikasjon at årsaken til at Cannabis fremstår mindre skadelig enn alkohol er at flere bruker alkohol. Hun henviser til en rapport fra den anerkjente engelske forskeren David Nutt — en forsker også norsk Høyesterett (i dommen som er inntatt iRt.2012.1120) påpeker at gir “en svært god og nyansert framstilling av de mest aktuelle faktorer som vanligvis benyttes i forbindelse med etablering og opprettholdelse av kontroll og restriksjoner av illegale stoffer og skadelig bruk av legale stoffer”. Fekjær skriver i Dagsavisen:

Hun påstår at gruppa fant at alkohol gir større skader bare fordi flere bruker det. Det viser at hun umulig kan ha lest den studien hun omtaler.

Som Fekjær påpeker viser studie etter studie etter studie at Cananbis er vesentlig mindre skadelig enn alkohol:

Vi så det samme i en rapport fra det franske folkehelseinstituttet i 1998, en studie av nederlandske fagfolk i 2010 og av britiske fagfolk i 2012. I år kom en studie basert på vurderingene til 40 eksperter i EU-landene, på ny med samme konklusjon. Studiene er publisert i forskningstidsskrifter av høy kvalitet. Alle er enige om at alkohol ikke er litt, men mye farligere enn cannabis.

Konklusjonen til Fekjær er forstemmende for Gerhardsen:

Samtidig som Gerhardsen blottstiller sin egen kunnskapsmangel, mener hun at kunnskap er avgjørende i cannabisdebatten. Det har hun trolig rett i, men det er tvilsomt om økte kunnskaper tjener hennes sak.

Forskningen på de ulike rusmidlenes skadevirkninger er omfattende og konklusjonene er lite omstridte blant fagfolk. Å menge seg med Actis og andre som av politiske årsaker velger å fortolke dataene helt annerledes er ikke spesielt forskjellig fra å menge seg med dem som velger å påstå at klimaendringene ikke finner sted fordi det var litt varmt i sommer. Søker man på internett kan man finne dem, men de representerer ikke fagligheten.

Denne grafen viser på en grei måte hva som er konsensus når det gjelder skadevirkninger av forskjellige typer rekreasjonelle rusmidler. Som dere kan se havner Cannabis midt på treet og alkohol helt på topp.

Merk plasseringen av Cannabis

La meg også komme med fem råd til dere i Cannabisdebatten. Råd som i motsetning til avholdsfolkets både er basert på fakta og i tråd med den internasjonale utviklingen.

Vær oppmerksom på skadevirkningene fra forbudets jernlov

I 1986 skrev amerikaneren Richard Cowan artikkelen “How the narcs created crack” i det konservative magasinet National Review. I artikkelen lanserte han begrepet “the iron law of prohibition” — forbudets jernlov. Kort fortalt er jernloven at så lenge noe er forbudt vil det stadig produseres i sterkere og mer potente varianter. Dette fordi den forretningsmodell som tvinges frem av forbudet tjener mer penger nå ting tar mindre lagringsplass, krever mindre vekt i transport og er lettere å gjemme og smugle. Denne tesen har i etterkant blitt grundig testet akademisk og er åpenbart sann på tvers av rusmidler. Under forbudstiden i USA ble konsumet i massiv grad flyttet over på sprit, og alkoholinnholdet i øl økte til opp mot 19% i snitt med den effekt det hadde på alkoholrelaterte dødsfall. Det er i lys av forbudets jernlov man skal se Mina Gerhardsens — for en gangs skyld faktabaserte — påpekning av at Cannabis i dag er mer potent enn den var for en del år siden.

Vi står i dag foran en ny omdreining av jernloven som potensielt er veldig farlig. De siste årene har det kommet mange nye syntetiske produkter på markedet. Fordelen med syntetiske produkter er at de gir effekt på mye mindre doser enn ekte Cannabis og er vesentlig lettere å smugle enn organisk materiale. Disse produktene er potensielt livsfarlige — allerede har vi hatt et dødsfall i Namsos — og er altså en direkte forbudskonsekvens. På syntetisk Cannabis kan man overdose. Dette i motsetning til ekte Cannabis hvor det faglige grunnlaget for legaliseringen i Oregon fint oppsummerer faktum:

In summary, enormous doses of Delta 9 THC, All THC and concentrated marihuana extract ingested by mouth were unable to produce death or organ pathology in large mammals but did produce fatalities in smaller rodents due to profound central nervous system depression. The non-fatal consumption of 3000 mg/kg A THC by the dog and monkey would be comparable to a 154-pound human eating approximately 46 pounds (21 kilograms) of 1%-marihuana or 10 pounds of 5% hashish at one time. In addition, 92 mg/kg THC intravenously produced no fatalities in monkeys. These doses would be comparable to a 154-pound human smoking at one time almost three pounds (1.28 kg) of 1%-marihuana or 250,000 times the usual smoked dose and over a million times the minimal effective dose assuming 50% destruction of the THC by smoking.

Ifølge det europeiske overvåkingsorganet er utviklingen noe tilnærmet ute av kontroll. Det oppdages stadig nye farlige substanser — i 2014 100 nye stoffer og når fasit skal skrives for 2015 langt flere. Dette opphører den dagen det produktet folk egentlig vil ha er tilgjengelig. Akkurat som forbruket flyttet seg fra sprit til øl igjen da forbudstiden gled over.

2. Innse at forbud ikke stopper bruk

Akkurat som folk drakk under forbudstiden bruker folk Cannabis på tross av at det er forbudt. Actis gjentar gang på gang at “Norge har i dag mye lavere bruk av cannabis blant ungdom enn de fleste land vi sammenligner oss med.” Dette er i beste fall upresist og i verste fall direkte uærlig. Norge har ikke tall til å kunne si noe godt om trender på Cannabisbruk over tid. Det har andre land. Vi sammenligner altså andre lands gode data med våre dårlige. Det Europeiske overvåkingsorganet EMCDD klarer i sin Drug Report 2015 i alle fall å si noe. Først om de landene som kjører en mer human politikk enn det Norge gjør:

Mange land har nå tilstrekkelige data til å foreta en statistisk analyse av langtidstrender for cannabisbruk blant unge voksne (15–34 år). Befolkningsundersøkelser i Tyskland, Spania og Storbritannia rapporterer om synkende eller stabile prevalensnivåer for cannabis det siste tiåret.

I Storbritannia har politiet for alle praktiske formål sluttet å forfølge Cananbisbruk. I Spania har man dekriminalisert personlig bruk og aksepterer delebruk. I Tyskland, som riktignok ennå ikke har endret lovene, forfølges ikke personlig bruk, og både deres søstre i De Grønne, Fridemokratene og Venstrepartiet støtter full legalisering. Det samme gjør bystyrene i både Hamburg, Køln, Berlin og Frankfurt. I disse landene hvor man altså har en betraktelig roligere holdning til Cannabis enn i Norge faller bruken. Bruken i både i Storbritannia og Tyskland ligger på ca 11% i forrige år. Spania ligger nærmer 17%. Når Spania ligger så høyt er det fordi det er Spania som er innfartsland. Nesten all cannabis som kommer til Europa fra produksjon i Nord-Afrika kommer via Spania. At sluttland har lavere bruk enn transittland er nesten selvforklarende. Det er altså Storbritannia og Tyskland som er “land vi sammenligner oss med”.

Utviklingen av Cannabisbruk i land vi kan sammenligne oss med

Her er det derimot annerledes. I Norden hvor politikken er strengest, her øker Cannabisbruken. I Sverige har årlig Cannabisbruk flerdoblet seg siden år 2000 (om enn til et lavere nivå enn i Norge), i Finland er det nå flere som bruker Cannabis enn det er i Tyskland og UK. Og ikke minst:

I tillegg rapporterer Norge om en økning til rekordhøye 12 % i sin seneste

undersøkelse, selv om tidsserien ikke er tilstrekkelig til å foreta en statistisk analyse av trender.

12% plasserer oss da altså over UK, over Tyskland, over Sverige, over Finland og ikke minst — sånn ca på EU gjennomsnitt. Forskjellen mellom oss og de land som har en reguleringstilnærming er at vi — sammen med de andre forbudslandene — er på en økende trend mens reguleringslandene er i ferd med å få kontroll.

Norden — spesielt Norge og Sverige — er landene med den mest menneskefiendtlige narkotikapolitikken. Vi straffer folk selv for bittesmå mengder cannabis til personlig bruk. Likevel er det her Cannabisbruken øker mest.

3. Forstå at det er støtte og ikke straff som hjelper folk som sliter — rusbrukere er også mennesker

Rusbruk og rusmisbruk er i første rekke et helseproblem. For ressurssterke rekreasjonelle brukere er misbruksproblematikken ofte knyttet til overdreven bruk i relasjon til fest. I verste fall kan det ende dårlig. Årlig behandles mange mennesker for akutt alkoholforgiftning og må “pumpes”. For denne gruppen er Cannabis et vesentlig tryggere alternativ da risikoen for akutt forgiftning i motsetning til for alkohol er lik null.

For dem som har et rusproblem er situasjonen kompleks. Noen ganger er rus årsaken til folks problemer. Like ofte er det motsatt. Problemene kommer først og rusproblematikk legger seg oppå. Blant rusmisbrukere finnes mange historier om selvmedisinering for eksemplevis ADHD og om problematisk oppvekst. Canabis er for disse ikke et “gateway drug” som man trodde før. Det er riktig at de — ofte — røyket cannabis før de ble tyngre brukere, men ennå før det røyket de sigaretter og drakk alkohol. Adferden kom før canabisen. Dette finnes det nå solid forskningsmessig basis for. Et eksempel bare fra de siste par månedene er en ny forskningsrapport fra University of Florida, publisert i Journal of School Health som konkluderer slik:

Results from the Guttman scale indicated that alcohol represented the “gateway” drug, leading to the use of tobacco, marijuana, and other illicit substances. Moreover, students who used alcohol exhibited a significantly greater likelihood of using both licit and illicit drugs. The findings from this investigation support that alcohol should receive primary attention in school-based substance abuse prevention programming, as the use of other substances could be impacted by delaying or preventing alcohol use. Therefore, it seems prudent for school and public health officials to focus prevention efforts, policies, and monies, on addressing adolescent alcohol use.

I dag møter vi mennesker som sliter med sin (illegale) rusbruk med fordømmelse og straff. Forteller du at du bruker cannabis mister du førerkortet selv om du bruker det i moderat grad. Du blir bøtelagt — noe som kan være hardt å bære da rusmisbruk er knyttet til lavere sosiøkonomisk status. Eller du blir tvunget inn på såkalte ruskontrakter hvor du skal avgi urinprøver for å vise at du er “clean”. Disse urinkontraktene er i samvirke med forbudets jernlov direkte livsfarlige. En av årsakene til at farlige syntetiske stoffer nå brer om seg er at de ikke gir utslag på urinprøvene. Kontrollordningene som var ment å tvinge folk over i rusfrihet tvinger dem i stedet over på potensielt livsfarlige stoffer.

Det er en katastrofal feilslutning når Actis og andre tror at man kan hjelpe gjennom straff. En forutsetning for hjelp er tillit.

De dere ønsker å høre på har skjønt dette. La meg ta noen eksempler. Verdens helseorganisasjon ser vår kriminaliseringspolitikk som en viktig hindring mot helse. Deres anbefalinger når det gjelder narkotikabruk er slik:

Countries should work toward developing policies and laws that decriminalize injection and other use of drugs and, thereby, reduce incarceration. Countries should work toward developing policies and laws that decriminalize the use of clean needles and syringes (and that permit NSPs [needle and syringe programs]) and that legalize OST [opioid substitution therapy] for people who are opioid-dependent. Countries should ban compulsory treatment for people who use and/or inject drugs.

Altså: Nei til tvungne behandlingsprogrammer som tvinger folk over på farligere stoffer og nei til straffeforfølging av “use of drugs” fordi det hindrer folk i å be om hjelp.

WHO er ikke alene om dette. FNs s High Commissioner for Human Rights har i sin studie om narkotika og menneskerettigheter vært veldig tydelig.

La oss ta noen klare uttalelser fra rapporten:

The Special Rapporteur on the right to health has underlined the distinction between drug use and drug dependence. Drug dependence is a chronic, relapsing disorder that should be medically treated using a biopsychosocial approach. Drug use is neither a medical condition nor does it necessarily lead to drug dependence. People who use drugs and people who are dependent on drugs possess the same right to health as everyone else, and those rights cannot be curtailed if the use of drugs constitutes a criminal offence.

Og videre:

The Special Rapporteur on the right to health has noted that drug users in States that criminalize drug use may avoid seeking health care for fear that information regarding their drug use will be shared with authorities, which could result in arrest and imprisonment, or in treatment against their will.

Og som jeg også har påpekt over:

The Special Rapporteur has observed that criminalizing drug use and possession has led to risky forms of drug use designed to evade criminal prohibitions, which has in turn resulted in increased health risks for drug users

Min utheving av FNs konklusjon under. Dekriminalisering er altså et viktig skritt for å sikre helse:

The Special Rapporteur has identified many ways in which criminalizing drug use and possession impedes the achievement of the right to health. He has called for the decriminalization of drug use and possession as an important step towards fulfilling the right to health.

På et menneskerettighetsgrunnlag tas det avstand fra den tvang vi utøver som skjult avstraffelse av personlig bruk:

In some States, it has been reported that accused persons may be given a choice between serving a sentence after conviction or submitting to drug treatment. Bearing in mind the right of a person to refuse treatment, this practice may be a cause for concern, in particular given the level of coercion involved.

Jeg vet ikke hvordan dere kommer til å tenke i neste programbehandling. Men jeg tenker kanskje at vedens helseorganisasjon og FNs høykommisær for menneskerettigheter er viktigere å lytte til rådene fra enn den norske avholdsbevegelsen. Men om dere er usikre kan vi jo på dette området ta oss tid også til å lytte til FNs nåværende og tidligere generalsekretærer.

I forbindelse med FNs dag mot narkotikamisbruk 26 juni kom Moon med følgende uttalelse:

[D]rug use, at its core, is a health issue. Drug dependence is a disease, not a crime.

Tidligere Generalsekretær Kofi Annan har kunnet gå ennå lengre siden han ikke lengre behøver å ta hensyn til brutale regimer som Iran som ønsker forbudet videreført som en måte å kunne kamuflere drap på opposisjonelle som narkotikarelaterte henrettelser. Annan sier i en felles uttalelse med en serie andre tunge verdensledere at:

We need drug policies informed by evidence of what actually works, rather than policies that criminalize drug use while failing to provide access to effective prevention or treatment. This has led not only to overcrowded jails but also to severe health and social problems. […] After more than half a century of this punitive approach, there is now overwhelming evidence that it has not only failed to achieve its own objectives, but has also generated serious social and health problems,” they write. “If governments are genuinely committed to safeguarding the safety, health, and human rights of their citizens, they must urgently adopt new approaches.

Annans konklusjon er klar — og ikke minst er som å lese det dere skriver i deres program:

There is a public health imperative to legally regulate drugs not because they are safe, but precisely because they can be dangerous and pose serious risks,” the report’s authors write. “… Putting accountable governments and regulatory bodies in control of this market can significantly reduce these risks.

4. Innse at regulering virker

For en tid siden var det slik at sånne som dere kunne avfeies på dette området på den samme måten man avfeide dere på miljø. Folk forsto problembeskrivelse. Man innså at forbudet dyrket frem kriminelle organisasjoner. Man forsto at det kanskje ikke var en vinner å hive folk i fengsel for et helseproblem. Man skjønte at forbudshåndhevelse var svindyr — eller som Obama sa det; “it’s breaking the bank”. Det var likevel langt fra det å forstå problemet til å kunne gjøre noe med det. Det var vanskelig å se for seg at en annen verden var mulig. Hva skal vi gjøre da? Vi kan jo ikke bare tillate omsetning fritt?

Etter hvert som land etter land har måttet kaste kortene — rett og slett fordi den sosiale kostnaden med forbudslinjen ble for høy — har vi fått en bølge av regulatoriske eksperimenter. Nå er det annerledes. Vi vet at det virker. Vi vet at det går an.

Når det gjelder avkriminalisering av narkotikabruk er Portugal det slående eksempelet. Portugal gikk fra å være Europas junkieland nummer en med 100 000 sprøytenarkomane, til nå å for alle praktiske formål ikke ha narkotikadødsfall. Dit kom de gjennom å sette støtte og behandling i sentrum Fra og med juli 2001 ble lovgivningen endret slik at man kan være i besittelse av opptil et gram heroin, to gram kokain, 25 gram marijuana, fem gram hasj eller et gram MDMA uten å frykte straff. Kritikerne — både i Portugal og andre land — advarte om at Lisboa ville blir Europas narkotikahovedstad.

Resultatet? Antall narkomane i Portugal ble halvert(!). Når folk ikke lengre trengte frykte politiet turte de å søke hjelp. Mesteparten av den halvparten som er igjen er nå i behandlingsprogrammer og får hjelp for sin avhengighet. Overdosehyppigheten har falt til en per tre millioner. I Norge er tallet 70 per million. Mange titalls ganger høyere.

Bare Estland er verre enn Norge. I Estland skyldes det spesielle forhold i den russiske minoriteten. I Portugal dør ikke folk lengre.

Også når det gjelder legalisering begyner vi nå å få data. Det er flere amerikanske delstater som har gått hele veien når det gjelder Cannabis og flere står for tur. Skal man tro meningsmålingene legaliseres cannabis blant annet i California i 2016. Når det skjer er debatten for alle praktiske formål over i USA.

Hvordan har det så gått? Spør dere meg så har det gått strålende! Men like lite som dere bør spørre Actis bør dere spørre meg. Jeg er litt biased her siden jeg i utgangspunktet er overbevist av alle de andre argumentene. La oss heller høre på verdens beste avis — New York Times — som etter å ha sett i praksis hvordan det nå har gått, i fjor snudde i saken og på lederplass tok til orde for legalisering av cannabis.

Om Colorado skrev New York Times sånn i fjor på denne tiden:

For seven months Coloradans have been lawfully smoking joints and inhaling cannabis vapors, chewing marijuana­laced candies and chocolates, drinking, cooking and lotioning with products infused with cannabis oil. They are growing their own weed, making their own hash oil and stocking up at dispensaries marked with green crosses and words like “health,” “wellness” and “natural remedies.” Tourists are joining in — gawking, sampling and tripping in hotel rooms. Business is growing, taxes are

flowing, cannabis entrepreneurs are building, investing and cashing in. […] The ominously predicted harms from legalization — like blight, violence, soaring addiction rates and other ills — remain imaginary worries. Burglaries and robberies in Denver, in fact, are down from a year ago. The surge of investment and of jobs in construction, tourism and other industries, on the other hand, is real. [….] The state government began the year well prepared, swiftly erecting a system to regulate the new business and to enforce the web of laws that strictly limit where you can use cannabis, who can buy it and how products are made, marketed and sold. A digital inventory system tracks every plant “from seed to sale.” The law forbids public consumption and selling to those under 21. (Stings by state regulators recently found 100 percent of targeted shops in Denver and Pueblo complying with the underage law.)

Siden den gang har vi fått mer og mer data. Legaliseringen er en voldsom suksess. Å få cannabis over i regulerte former har redusert og ikke øket bruk blant tenåringer. De illegale pusherne uten aldersgrenser har blitt utkonkurrert av de legale som faktisk har aldersgrenser. Den illegale økonomien har kollapset med lavere kriminalitet som resultat. Pengene er flyttet over fra den svarte økonomien til den hvite, noe som har resultert i at Colorado nå faktisk tar inn mer i skatt på Cannabis enn på alkohol. Det er ingen økning i trafikkulykker og kontrollen av ruskjøring er like streng som tidligere.

Et år etter legaliseringen var tallene som beskrevet i infographen under. Siden det har det blitt ennå bedre med høyere skatteinntekter, fortsatt fall i kriminalitet og ingen økning i ungdomsbruk.

Resultatene etter et år.

I denne saken — som i miljøsaken — står dere på riktig side av historien. Utviklingen går nå fryktelig fort etterhvert som de gode resultatene sprer seg fra land til land. Allerede nå i sommer vedtok kongressen i USA de første grepene som skal til for å reskedulere Cannabis også på føderalt nivå. Land etter land velger å enten legalisere som i USA og deler av Latin-Amerika eller dekriminalisere som i flere og flere Europeiske land. Allerede i 2016 skal FNs Generalforsamling holde en ekstraordinær spesialsesjon for å adressere forbudspolitikkens feilslåtthet.

For Norge er det som rusforsker Fekjær påpeker:

I dag er opinionen i Norge mot liberalisering av cannabis. Men kunnskap spres på Internett og den internasjonale utviklingen er åpenbar. Med liberalisering i mange land og full legalisering i stadig flere amerikanske delstater, virker det lite trolig at vi i lengden kan fortsette å jakte på cannabis med store ressurser i politi og rettsvesen.

Det kan være ubehagelig å få en dustete VG-forside i trynet et par dager før valget, men om ikke mange år er denne diskusjonen over i et annet spor også i Norge. Om ikke annet fordi den allerede er det i alle andre land. Da vil det også være ubehagelig å være de som hadde skjønt det, men som ikke turde stå for det riktige fordi det kunne se litt rart ut i media. (forøvrig; merk dere at selv i VG har de nå begynt å tenke seg om).

5. Bonusspor for MDG; tenk på miljøet!

Det er noe med navnet deres som gjør at jeg tror dere er opptatt av miljø. Da kan det være grunn til å reflektere over at de internasjonale narkotikapolitikken er en miljømessig katastrofe. Dette gjelder både i cannabis og andre stoffer.

La oss ta de andre stoffene først. Den internasjonale krigen mot narkotika har medført en militaristisk kamp mot fattige bønder i Latin-Amerika og Asia. I mange land har det blitt tvunget frem massive sprøyteprogrammer hvor man flyr over store områder og sprayer lokalbefolkningen med farlige sprøytemidler for å bekjempe opiums- og cocaproduksjon. Slike programmer har blitt påtvunget fattige land med store økologiske og sosiale konsekvenser. Det er først nå — når også USA har måttet begynne å tenke nytt — at fattige land tør å ta til motmæle mot overgrepene. Colombia -en av USAs nærmeste allierte i Latin-Amerika — nedla i vår forbud mot slik amerikanskledet spraying etter å ha utsatt lokalbefolkningen for det i over tyve år. Årsaken? Det vi sprayer over fattige bønder er glyphosat. Den aktive ingrediensen i Monsantos Roundup. Stoffet er kreftfremkallende og advares mot av WHO.

Akkurat Cannabis er et interessant tema fra et miljøsynspunkt. Jeg ser i rådene fra Gerhardsen at hun skriver at “ For et miljøparti bør det dessuten være et paradoks å støtte opp om et rusmiddel som har en svært miljøfiendtlig produksjonsform”. Igjen misrepresenterer hun fakta. Det er hennes cannnabispolitikk som er miljøfiendtlig — ikke MDGs.

Cannabis er et ordinært landbruksprodukt. Det er ikke vanskelig å produsere cannabis bærekraftig. Forbudet har imidlertid hatt en helt spesifikk konsekvens for cannabisproduksjon. I store deler av verden har den blitt tvunget innendørs hvor produsentene kan skjule hva det er de holder på med.

Å produsere Cannabis innendørs har rett og slett et sjokkerende høyt karbonavtrykk. Det kreves energi både til vanning og til det lys planten trenger (cannabisplanten er lyssensitiv). en rapport fra 2011 viser for USAs del noen ganske voldsomme konklusjoner (det er ingen grunn til å tro at resten av verden er noe særlig annerledes):

The analysis performed in this study finds that indoor Cannabis production results in energy expenditures of $6 billion each year — 6-times that of the entire U.S. pharmaceutical industry — with electricity use equivalent to that of 2 million average U.S. homes. This corresponds to 1% of national electricity consumption or 2% of that in households. The yearly greenhouse-gas pollution (carbon dioxide, CO2 ) from the electricity plus associated transportation fuels equals that of 3 million cars.

Tre millioner biler er ganske mye. Det er i USA alene, resten av verden kommer i tillegg. Rapporten viser veldig tydelig potensialet:

If improved practices applicable to commercial agricultural greenhouses are any indication, the energy use for indoor Cannabis production can be reduced dramatically. Cost-effective efficiency improvements of more than 75% are conceivable, which would yield energy savings of about $25,000/year for a generic 10-module growing room. Shifting cultivation outdoors eliminates most energy uses.

Altså: bare det å stille energikrav til den eksisterende innendørsproduksjonen vil redusere utslippene med 75%. Slike energikrav er umulige å stille til en industri som lever i den svarte delen av økonomien og ikke er regulert. De er fryktelig enkle å stille til lovlig produksjon. Flytter man produksjonen utendørs hvor den hører hjemme blir karbonregnskapet plutselig positivt.

Lykke til

Jeg får avslutte som Mina Gerhardsen: Lykke til med interndebatten. Og om jeg skal driste meg til en liten oppfordring på veien; gjør som Mina sier, ikke som hun gjør. Vær kunnskapsbaserte.

Så: