Jeg har kun fulgt den såkalte «Jensen-saken» med et halvt øye. Grunnen til det (til tross for at stoffet i seg selv sikkert er en hel bokhylle med krimromaner verdig) er at jeg som ruspolitisk aktivist og skribent innehar det ørlille av innsikt du trenger for å forstå hvor fruktløs kampen mot narkotika, som dette sirkuset springer ut i fra, faktisk er.

Så oppgitt blir jeg faktisk av å lese om dette, at jeg ikke klarer unngå å lukke alle de Jensen/Cappelen-relaterte fanene på laptopen i det samme jeg åpner dem. Selvsagt har politiet (inkludert Jensen selv, hva vet vel jeg) brukt suspekte metoder for å redde vår stakkars lille nasjon fra tonnevis med skummel narkotika, men i det virkelig store bildet er jo dette bare et grunnleggende fjolleri av et teater.

Alle med denne ørlille innsikten, slik for eksempel flere høyt plasserte politiansatte har innrømmet overfor meg på privaten, vet at i den virkelige virkeligheten har det ikke noe å si hvor uendelig mange storfisker man burer inne bak høye murer for innførsel av nevnte tonn med skummel narkotika. Grunnen er såre enkel: så lenge det er en etterspørsel, vil det for evig og alltid være noen som er beredt til å ta plassen til den fengslede «narkobaronen», noen som står klare til å overta vervet det er å sitte på toppen i et hierarki hvis aganda er å innføre, distribuere og selge illegale rusmidler.

Dette er en virkelighet alle involverte - fra El Chapo via Riksadvokaten til Ola og Kari som velger å piffe opp helgefesten med noe hvitt eller brunt i nese eller munn, er smertelig klar over om han eller hun bare tenker seg litt om. Jeg respekterer og skjønner at vi lever i en rettsstat hvor lover som er vedtatt på Stortinget også skal og må følges, og at dette sirkuset av den grunn er et nødvendig onde, men ber likevel en innstendig bønn om at media skal slutte å hause opp dette til noe mer enn det faktisk er. Dette er en på grensen til fiksjonell kioskfortelling om desperate politifolk i alle ledd fra toppledelsen og helt ned til gatepatruljanten. En juridisk såpeopera der de alle som en, grunnet usannsynlige odds i dette nullsumspillet, sakte, men sikkert har endt med å forlede seg selv og hverandre til å tro at det å ta i bruk grunnleggende uetiske og for alt jeg vet direkte illegale metoder for å stoppe en komplett stråmann av en samfunnsfiende som de selv har skapt - «NARKOBARONEN» - er en god idé. Han finnes ikke. Han (eller hun) er et golem skapt av krimforfattere, late journalister og slepphendte samfunnsanalytikere.

Innførsel av illegale rusmidler er grunnleggende sett et verv, et verv hvis millioner av millioner av desperate kriminelle på alle ender av maktspekteret over hele kloden står rede til å overta så fort én (som for eksempel Cappelen eller Chapo) har fått sitt inndratt av politi og påtalemyndigheter. Den virkelige skurken (selv om Jensen meget mulig vil og bør bli dømt ut i fra dagens rettslige prinsipper) er den geopolitiske eliten som i 100 år har konstruert en av verdens groveste, voldeligste og mest ødeleggende løgner i menneskets historie: at vi kan stoppe vår befolkning fra å innta såkalte illegale rusmidler ved å løpe etter og putte store og små fisker bak lås og slå.

Det finnes i realiteten ingen endelige storskurker, med monokkel og katt på fanget, disse hører til på Colosseum Kino sal 1 hvert fjerde år når en ny «Bond»-film har premiere. Like lite som det finnes narkomane som «har valgt det selv», eksisterer den siste bossen, som i et Nintendo-spill, som om man bare overvinner ved å ha rundet spillet og med det reddet verden fra all dens ondskap. Det finnes et vell av mennesker som står klare til å overta, fortrinnsvis fra land hvor man grunnet sosioøkonomiske forhold ser seg nødt til å gjøre hva som helst for å overleve. Det at disse menneskene er villige til å gå så langt de overhodet kan for å tilfredsstille et marked (fortrinnsvis i Vesten), handler om å putte mat på bordet og skaffe tak over hodet.

At en brøkdel av disse, som nevnte Chapo og Cappelen, ender opp med Rolex rundt håndleddet, er i det store bildet totalt irrelevant. På samme måte som Rolexer kan produseres i det uendelige så lenge noen er villig til å betale for dem, er det alltid noen som er villige og kapable til å dyrke, koke, selge, distribuere, smugle narkotika, samt drepe dem som står i veien for at denne praksisen kan fortsette i det uendelige, (les: så lenge noen er villig til å betale for produktet). Den eneste måten å bøte på denne 100 år gamle, destruktive illusjonen som har ødelagt så ufattelig mange liv over hele kloden siden den såkalte «narkotikakrigens» morgen, er å legge om hele politikken på feltet over hele verden og på det aller høyeste strukturelle nivå.

Denne saken er kort fortalt bare én av et hundretalls av millioner med unødvendige og fjollete, men samtidig ekstremt ressurskrevende og destruktive bieffekter, parallelt pågående over hele verden, gjennom et drøyt århundre som følge av et utspekulert geopolitisk narrespill med til dels rasistiske og generelt menneskefiendtlige agendaer som et blodig bakteppe. Min bønn er at mediene fra og med i dag behandler også denne saken deretter. Så får krimforfattere og filmprodusenter ta seg av oppgaven det er å forsyne folket med sitt opium, eller hadde jeg nær sagt cannabis, i form av biljakter, kodespråk, hemmelige spaningsoppdrag og ikke minst uortodokse politibetjenter som til tross for sin faglige briljanse lever kaotiske privatliv, være seg med spritflasker i skuffen, motorsykler i garasjen eller - som i Jensen-saken - meget mulig med ekte skjelletter i skapet, også rent juridisk.