Kulturminneloven fra 1978 bestemmer i § 13 at alle løse kulturminner fra før 1537, mynter fra før 1650, og samiske løse kulturminner fra 1917 eller eldre, er statens eiendom så fremt det synes klart at det ikke lenger er mulig å fastslå hvem som er eller har vært eier. Etter kulturminnelovens § 14 gjelder det samme for mer enn 100 år gamle skipsfunn når annen eier ikke er kjent, herunder tilbehør, last og annet som har vært om bord.

Slike løse kulturminner har typisk kommet for dagen tilfeldig ved gravearbeider, jordbruk og andre arbeider. De siste tiårene har søking med metalldetektor eksplodert som hobby og fritidssyssel for svært mange. Flere foreninger har blitt dannet, og disse har et stykke på vei etablert retningslinjer for hva som skal gjøres når det finnes oldsaker som nevnt ovenfor. Riksantikvaren tror likevel at det er en stor andel historiske funn som ikke leveres inn.

Kulturminnelovens § 14 tredje ledd gir hjemmel for at Kulturdepartementet kan fastsette en skjønnsmessig finnerlønn for den som leverer inn oldsaker som finnes ved metallsøking eller på annen måte.

I disse retningslinjene graderes funn i fire kategorier; fra funn som gir ingen finnerlønn, til at det kan betales fra 500 til 2000 kroner for gjenstander i de tre gruppene som gir finnerlønn. For eksempel vil funn av husholdningsredskaper falle i den lavest betalte kategorien, mens våpen og smykker vil gi utbetaling i den høyeste verdiklassen. Ved funn av edelmetaller gjelder det egne regler for beregning av finnerlønnen.

Det understrekes i retningslinjene at grunneier har krav på halvparten av inntektene fra funn gjort ved metallsøking med grunneieres samtykke. Finnerlønn er skattepliktig. Av kulturminnelovens § 13 fjerde ledd fremkommer det også at staten kan overlate funn helt eller delvis til finneren eller grunneieren etter å ha undersøkt funnet.