MÅLSETTINGEN OG DEN uttalte ambisjonen for norsk toppfotball er like klar som den er en (meningsløs) gjenganger i fotballens festtaler. Vi ønsker at herrelandslaget spiller internasjonale sluttspill (EM og VM) så ofte så mulig. Og vi ønsker de beste klubbene våre i Europa League (hvert år), helst også Champions League. Men å optimalisere forutsetningene for at så kan skje ønsker vi ikke.

Glem det.

DA TIPPELIGAEN BLE utvidet til 16 lag før 2009-sesongen levde norsk toppfotball på en illusjon om at TV-penger, overdreven spillerimport og høye lønninger ville gjøre oss konkurransedyktige. Ikke blakke og dårligere. Jo større jo bedre, var konsensus. Det handlet mest om vekst og lite om det som de facto gjør fotballen bedre. Og bare 16-klubbserien hadde fått satt seg i løpet av noen sesonger var tanken å utvide til 18 lag.

Det var ingen grenser for hva fotballen kunne få til (og tjene) bare den vokste.

VÅREN 2009 SATT jeg i en TV-debatt der 18 lag var et tema før den første pasningen var spilt i 16-klubbserien. Som om det bare var å finne opp gode lag og spillere i en nasjon med fem millioner mennesker. For deretter å tegne forutsetninger og infrastruktur. Jeg satt med en følelse av at fotballen ønsket å vokse for vekstens skyld. Fordi en større liga gir flere kamper som igjen vil gi (enda) bedre TV-avtaler. Men toppfotball kan ikke defineres gjennom addisjonsmetoden, den er snarere en likning med altfor mange ukjente.

Der faktorenes orden er alt annet enn likegyldig.

16 LAG I Tippeligaen har gjort norsk toppfotball bredere. Den har også gjort den dårligere. Det tok ikke mer enn et par år å innse at 16 lag i den øverste divisjonen er minst to for mye. Siden det har vi diskutert muligheter for hvordan man skal gå tilbake til 14. Landslagstreneren er selvfølgelig klar på at en spissere liga gir bedre kvalitet, det samme er toppfotballsjefen og de største og mest ambisjonsrike klubbene.

Men dessverre for toppfotballen er de også de eneste.

PÅ FOTBALLTINGET 2011 var temaet så betent at man ikke engang våget å fremme forslag om en komité som skulle se på toppfotballens framtidige ligastruktur. To år seinere ble det nedsatt et utvalg. Men først da Norsk Toppfotball i 2014 hyret inn et nederlandsk selskap for å utrede alle potensielle ligastrukturer og pyramider, et grundig og godt arbeid som (dessverre) ble feid av banen fordi ingen i NTF hadde tenkt hvilke særinteresser som kommer i spill, og langt mindre tenkt forankring, så holdt med uttalelser fra Nils Arne Eggen (som ikke hadde satt seg grundig inn i det) og Ingebrigt Steen Jensen (som angrep utseendet til mannen som hadde ledet arbeidet).

Og så var det dødt.

DA BJARNE BERNTSEN fikk mandat til å bruke 2015 for om mulig å sparke liv i liket ble strukturer og pyramider gjennomgått enda en gang. Da som alle ganger før var konklusjonen at toppfotballen vil bli bedre om vi reduserer Tippeligaen fra 16 til 14 lag. Men selv om vi vet hva som skal til for å skjerpe konkurransedyktigheten sa fotballstyret nei til å fremme det som et forslag på fotballtinget i februar.

Ikke fordi Hallén og mannskapet ikke vet fotballens beste.

Men fordi du ikke fremmer et forslag som helt sikkert blir nedstemt.

FOR FOTBALLEN VIL ikke dette. Fotballen vil ha toppfotball på egne premisser. Være litt gravid om du vil. Fotballen vil ha norsk toppfotball - den bryr seg ikke om hva landslaget og de største klubbene får til utenfor AS Steinrøysa. Det er vi som gjelder. Oss. Ikke kollektivet. Og Norge. Og derfor, av de 32 klubbene som til enhver tid sorterer under NTF, er det bare Rosenborg, Molde, Viking og Vålerenga som sier et krystallklart ja til 14 lag i våre to øverste ligaer.

DE 28 ANDRE tenker på seg selv, status, økonomi, nedrykksfare - ja, alle tenkelige argumenter. Det er til å forstå selv om jeg er stor tilhenger av 14 lag. Og derfor blir ikke toppfotballen omstrukturert.

Ikke nå.

Kan hende aldri.