Mandag var en merkedag i samarbeidet mellom Norge og verdens største produsent av våpenteknologi. Forsvarsminister Ine Eriksen Søreide hadde tatt turen til Fort Worth, Texas. Besøket skulle høytidelig markere at Lockheed Martin overleverte de to første eksemplarene av F-35 Joint Strike Fighter til Norge.

Forsvarsministeren signerte bakenden på et av kampflyene med en tusj. Slik gikk norsk og amerikansk kultur opp i en høyere enhet. Forrige gang Søreide signerte en farkost var det garantert en russebuss.

Alle som har fulgt utviklingen av F-35 skjønte hva som egentlig skjedde. Overrekkelsen var en reklamejippo, iscenesatt av Lockheed Martins stadig mer desperate markedsavdeling. Flyet er på langt nær ferdig. Not jet.

Ingen har så langt våget å krysse Atlanterhavet i en F-35. Kampflyene vi fikk «overlevert» denne uken skal gjennom omfattende testing i USA, og kommer tidligst til Norge i 2017, der testingen vil fortsette.

I prinsippet blir flyene aldri ferdige. Man kunne nesten lure på om de blir konstruert av pasifister.

Siden fødselen har flyet vært en tungt plaget jager. Stadig nye teknologiske problemer har stilt seg bakerst i allerede endeløse køer. Budsjettene har gått på gigantiske sprekker, mens man stadig har funnet mindre, men ikke uvesentlige sprekker i motordeler, vinger og skrog.

Eksperter har kalt flyet en «eksepsjonelt dum idé», «en flyvende kalkun», «et utspjåket bombefly», og så videre. Det kan verken «snu seg, stige raskt eller oppnå særlig til fart» ifølge en rapport RAND-Corporation laget i fjor.

I datasimulerte nærkamper får F-35 juling av 40 år eldre modeller. Flyet skulle erstatte fire andre amerikanske krigsfly, og måtte derfor være god til «alt». Ifølge kritikerne er resultatet en nedlesset middelmådighet som ikke er best i noe, med mulig unntak av å sprenge ting i filler på lang avstand. Tro det eller ei, F-35 har til og med hatt problemer med dekkene. Mange land, inkludert USA, fått kalde føtter og skåret ned på bestillingene.

Vi har tilsynelatende kjøpt 52 flyvende rakettramper til nesten 900 millioner kroner stykket.

F-35 er antagelig den dyreste tingen menneskeheten noensinne har laget. USAs månelandingsprogram kostet om lag 150 milliarder dollar, omregnet til dagens dollarverdi. Våpenprogrammet Joint Strike Fighter vil gjennom sitt livsløp koste rundt 1500 milliarder dollar, ifølge beregninger gjort av US Air Force. Det er om lag ti norske statsbudsjett.

I USA er utviklingen av flyet det nærmeste man kommer distriktspolitikk. 32 500 amerikanere jobber direkte med å lage flyet, langt flere indirekte. Kun fire stater (Alaska, Hawaii, Nebraska og Wyoming) er ikke økonomisk involvert i produksjonen.

Noen vil hevde at det er usaklig å sammenligne F-35 med en norsk russbuss. De har et poeng. Kampflyet minner mye mer om en klassisk amerikansk bil fra 1950-eller 60-tallet. For eksempel en 1960-modellen av Cadillac Coupe DeVille – men med bagasjerommet stappfullt av avansert datateknologi. De gamle amerikanske dollarglisene var vakre biler, med lange flotte linjer og vinger langs bakskjermene. I tillegg var de upålitelige, ubalanserte og vanskelige å styre om man hadde lange nok strekninger til å få doningene opp i stor fart.

I Texas spilte forsvarsminister Søreide sin rolle perfekt. Hun hevdet at F-35 perfekt oppfyller Norges operative krav på alle vis. Det stemmer, hvis Norges operative krav er å bombe fattige land fra stor høyde i samarbeid med USA, med eller uten Stortingets formelle velsignelse.

Søreide trakk fram at flyet har stor rekkevidde, kan operere i vanskelig klima og gir pilotene en god «situasjonsforståelse». Men rekkevidden har stadig blitt mindre etter at vi signerte kontrakten, mens eksperter har uttrykt tvil om at flyets teknologi tåler tordenvær. Og om rekkevidde hadde vært et problem, ville vel neppe forsvaret flyttet hovedkampflybasen fra Bodø til Sør-Trøndelag.

Stealth-teknologien som skulle gjøre flyet usynlig på radar, er allerede forbigått av radarteknologien. Kampflyets talløse datasystemene snakker dårlig sammen. Forresten har kineserne stjålet store deler av datateknologien flyet bygger på. Deres nye kampfly (Shenyang J-31) ser ut som en tro kopi av F-35, men det er lettere og enklere. Kineserne pleide å kopiere cd-er, damevesker og merkeklær. Nå piratkopierer de det mest avanserte amerikansk industri i fellesskap kan frambringe, før originalen er ferdig.

Globaliseringen er full av futt og ironi.

Da vi bestemte oss for å kjøpe 48 fly skulle prisen være 18 milliarder. Den er nå oppe i 62,7 milliarder for 52 stykker. Men det var aldri noen tvil om hva vi skulle velge, og Wikileaks (Cablegate) har publisert interessante dokumenter rundt prosessen. Som viseforsvarsminister fungerte Espen Barth Eide som amerikanernes hemmelige agent. Han rapporterte fra innsiden av Stortinget og regjeringen, og kunne alltid forsikre amerikanerne om at deres fly ville bli valgt. Hvilket sterkt og flott signal var det ikke, ifølge Barth Eide, at «den sosialistiske norske regjeringen» kom til å bli den første som kjøpte flyet?

Da er tiden kommet for å gi F-35 terningkast. Lockheed Martin blir sikkert skuffet over en svak toer. Amerikanerne vil sikkert prøve å stille spørsmål rundt min ekspertise, uvitende om at jeg brukte store deler av barndommen på å lime sammen krigsfly, lakke dem i kamuflasjemønster for så å sende dem styrtende ned mot bakken fra store høyder, etter at de var dynket i bensin og satt fyr på.