Sorprèn —val a dir-ho— una declaració institucional d’aquesta mena. Si més no, per l’Estatut resultant de 1982. Ara bé: l’Estatut que estatuïa el corònim tan beneit de «Comunitat» al país dels valencians, per altra banda rescatava de l’oblit una denominació institucional històrica de l’antic Regne, la de «Generalitat», per a designar (article 9è) «el conjunt de les institucions d’autogovern de la Comunitat». I gràcies! Gràcies a les persones que van redactar l’avantprojecte, en 1975, d’estatut dit d’Elx (Eliseu Climent, Max Cahner, Joan Fuster, Josep Benet, Rafael Ribó i Enric Solà), que rescataren el nom històric, el qual enllaçava, a dretcient, amb el de l’altra Generalitat, la del nord del rierol de la Sènia, denominació que en 1931 va proposar el medievalista i polític Lluís Nicolau d’Olwer per a substituir el de «República» catalana, la proclamada per Francesc Macià. Així, doncs, els valencians tenim Generalitat a imitació de la institució autonòmica del Principat de la II República espanyola.

Una i altra Generalitat, la catalana i la valenciana, prenen el nom de llur institució autonòmica d’una institució, però, que no ho era, d’autonòmica. Autònoma del rei, sí, del rei propi, nacional, no estranger, però sobirana per ser representativa de llurs estats respectius. Una i altra sorgiren com a delegació de les Corts i per a recaptar els impostos amb els quals fer efectiu el donatiu compromès a la Corona. Amb el temps, la Diputació del General del Principat evolucionà cap a un contrapoder efectiu a l’acció dels ministres del rei i els seus presidents manaven de debò; a València, però, la institució no aconseguí mai superar l’esperit recaptador per a la qual va ser ideada.

Recaptar impostos, els generals, vet ací el perquè de les diputacions del general. Al Regne de València cal cercar el seu origen en la recaptació de l’impost extraordinari de 1329. Regnava aleshores Alfons II de València (III de Barcelona i IV d’Aragó) el Benigne. Quan el regnat del seu fill, Pere II de València (III de Barcelona i IV d’Aragó) el Cerimoniós la demanda de diners es va intensificar (l’almoina tributària de 1342-1343 i, sobretot, les Corts de Montsó de 1362-1363). El rei necessitava doblers i convocava Corts, les quals organitzaven les seves corresponents diputacions per a col·lectar-los.

L’estructura de les diputacions del general, però, va començar a perfilar-se durant el govern de Martí I l’Humà, un rei que mereix una atenció especial en la història institucional dels Països Catalans. Rei des de 1396, els valencians reclamaven la seua presència. El brot de pesta que va afectar la urbs del Túria va retardar la vinguda fins a 1401. El Regne, afectat per les bandositats, necessitava l’autoritat del rei. La pesta, però, continuava i el rei, que havia convocat Corts als valencians en juliol, finalment, les inicià, però a Sogorb. A la seu sogorbina jurà els Furs i va ser jurat pels seus súbdits valencians el 27 d’octubre de 1401. El rei necessitava diners; no debades fer del seu fill, Martí el Jove, rei de Sicília eixia car. Les Corts es traslladaren a Castelló i, finalment, es celebraren al cap i casal del Regne.

Les Corts del Regne, dividides en braços (reial, eclesiàstic i militar), estableixen un donatiu al rei de 120.000 florins, que havia de fer-se efectiu durant sis anys. Calia establir el com fer-ho i les quantitats anuals a satisfer. Els diners eixien de les «generalitats», tributs que gravaven el comerç, i els «fogatges», que havien de pagar les famílies (focs). Per a recaptar els diners, les Corts van nomenar oficials, dos diputats per cada braç, tres clavaris (u per braç), sis jutges comptadors (dos per braç) i tres administradors (u per braç). Pel que fa al braç reial, la ciutat de València és l’encarregada d’elegir els dos diputats, els dos jutges comptadors, un clavari i un administrador. Vet ací la Diputació del General constituïda.

Aquesta Generalitat es va prorrogar fins a l’agost de 1407, puix que el donatiu va ser elevat a 80.000 florins més. Bé, calia recaptar-los. Formalment, la reunió del rei amb els diputats va concloure el 28 de setembre de 1403. Després vingué la mort del rei Martí i, com no s’havia acabat d’arrodonir el donatiu, la Diputació del General no es va dissoldre. I va venir l’Interregne i el Compromís de Casp i el rei Ferran I i, finalment, el rei Alfons (III de València, IV de Barcelona i V d’Aragó), el que serà dit «el Magnànim».

Ferran I «el d’Antequera», dit així per haver estat el conqueridor d’aquesta ciutat andalusa, hagué de bregar amb el fet de desconèixer el país on s’entronitzava. Tot i ser un rei de conveniència, imposat per les classes privilegiades de Barcelona i Aragó, acabà xocant amb les institucions del país. Gosà convocar Corts als valencians des de Barcelona tot ignorant que això era un contrafur que els valencians no estaven disposats a consentir. Unes Corts, finalment, decebedores. Encara cuejava a terres valencianes el conflicte de l’Interregne. Alfons, el seu fill, fou diferent. Convocà Corts als valencians i, ara sí, s’ocupà a reparar els greuges del país contra l’administració reial. Primerament, convocà Corts al Regne estant, a Barraques, el 2 d’abril de 1417. El 26 de juny es van iniciar les sessions a València, al convent de Sant Domènec, convertit avui dia en seu de la Capitania General de l’exèrcit espanyol a València. L’activitat d’aquestes Corts en què, definitivament, s’establí la Diputació del General, es va allargar fins al 22 de març de 1418. El rei Alfons aconseguí un donatiu de 189.000 florins que, votat per les Corts, havia de ser recaptat per la Diputació del General reconstituïda, puix que en 1407 van cessar els diputats i funcionaris que n’havien format part entre 1401 i 1407.

Els oficials de la nova Diputació van exercir els seus càrrecs durant tres anys. Així, en 1422 la institució es va renovar. Ara bé: els que se n’anaven triaven els que havien d’entrar. Règim de cooptació i connivència total amb la monarquia, fossin els Trastàmares o els Habsburg que vindrien, que relegaria la Diputació a una mera institució auxiliar de la monarquia, totalment mediatitzada per la figura del rei, fins al punt que en 1624, els diputats valencians reconeixien que «nosaltres en este Regne no tenim la plenitud de poder que los deputats de Catalunya i Aragó». Al Regne de València mai no es va produir cap alteració institucional com les del Principat en 1452-1462 (rebel·lió contra Joan II) i 1640-1652 (guerra dels Segadors), o les d’Aragó en 1591 (rebel·lió contra Felip II). La Diputació del General o Generalitat valenciana mai no va adquirir les competències governamentals que tenien les seves homòlogues a l’Aragó i el Principat.

Una Diputació controlada pel rei, bé pel sistema de la cooptació i més endavant per l’elecció a través de la insaculació, li va restar protagonisme en la defensa dels Furs i, sobretot, en l’encarnació de la representativitat del Regne, que, de mica en mica, la van assolir els estaments o braços de les Corts, que fins i tot van arribar a constituir-se, en 1645, en Junta d’Electes dels Tres Estaments, sense oblidar la gran influència que sempre va exercir el Consell de la ciutat de València, el qual s’estenia més enllà dels estrictes límits ciutadans. Els braços, com contemplem en les pintures que decoren el Palau de la Generalitat a València, representaven, efectivament, el país.

La Generalitat foral, doncs, va representar el Regne? D’alguna manera sí, però, en definitiva, la seva funció es reduí a la recaptació d’impostos. Els redactors de l’avantprojecte d’estatut d’Elx, però, la redescobriren i la dotaren de component polític actualitzat. Ells, però, tenien el referent de la Generalitat catalana dels anys trenta del segle XX. Així, la reivindicació de la Generalitat restà fixada i assumida pels avantprojectes posteriors, inclòs el text definitiu aprovat en 1982. Així, el document constituent de la Taula de Forces Polítiques i Sindicals del País Valencià (1976) demanava: «l’inici, en conseqüència, del propi procés constituent, amb la creació immediata de la Generalitat provisional del País Valencià, és a dir, d’un autogovern provisional». Generalitat = autogovern. El nom «Generalitat» triomfà. La dreta, ignorant, podia exhibir banderes sollades de blau, però era incapaç de discernir el veritable sentit dels mots. Gràcies a això hi ha Generalitat, des de 2005 «Generalitat» a seques, sense l’adjectiu «valenciana». Una Generalitat, doncs, que es remunta a 1982 i no a les Corts de 1417-1418 o les de 1401-1407. Fa sis-cents anys, certament, s’establí una institució al Regne dels valencians anomenada Diputació del General o Generalitat, però que, òbviament, no té continuïtat històrica en qualsevol homònima d’avui. La Generalitat d’aleshores no és assimilable a «autogovern» de regió del Regne d’Espanya amb competències descentralitzades, com sembla, per la pàtina de pedigrí històric que atorga, es pretén des del Consell.