Ni kan storyn: fyrkantig vit man, tjänsteman inom försvarsindustrin, får fnatt. Han tröttnar på världen, kliver ur bilen mitt på motorvägen i Los Angeles och börjar handgripligen ställa saker tillrätta med basebollträn, puffror och ett raketgevär.

Det finns förmildrande omständigheter som Hollywood lagt dit, för att publiken ska gilla Douglas. I en scen får man klart för sig att Douglas ogillar rasism, homofobi och sexism. Det är en viktig scen, för där inser man att Douglas, hur fyrkantig, trist och cismanligt vit han än är, trots allt är en juste kille. Det är viktigt för det positiva budskapet.

En beskrivning av sönderfall, som främjar sammanhållning.

”Falling Down” bygger på att man förstår Douglas. Man plågas också det utflippade, dysfunktionella och egotrippade samhälle som han fått nog av. Men filmen bygger också på att man samtidigt känner sig trygg som en del av publiken. Att man vet att publiken delar ens egna och Douglas värderingar: världen borde vara hygglig och vänlig. Filmen är på så sätt en beskrivning av sönderfall, som främjar sammanhållning.

Filmen bygger helt enkelt på att publiken är rätt ense om vad som borde vara normalt.

Eller byggde på. Filmer förändras med tiden.

Valet i Storbritannien i förrgår visar hur tiderna förändrats. Det blev ett klart resultat, men inte så mycket till fredlig lösning. Val brukade användas för att bestämma hur den politiska kompromissen mellan alla medborgare skulle utformas. De var ett slags tillfällig slutpunkt. Nu är val snarare startskotten för konflikter. Valet av Trump, Brexitomröstningen, vårt eget senaste riksdagsval: inga av de där valen lade någon konflikt till vila. Tvärtom. De sporrade istället folk att höja rösten ännu ett snäpp. Att plocka fram ännu lite mer ilskna invektiv.

Så kommer det att vara i England den här gången också.

I botten finns det som ibland lite vagt kallas ”kulturkriget”. Vad det handlar om är att vi i stort och smått är oense om vad som är normalt. Linjerna går mellan stad och land. Mellan unga och gamla. Mellan lojalister med samhällstoppen och sådana som känner sig blåsta och ignorerade av den. Mellan dem som vill använda staten till att driva fram nya värderingar och dem som vill att den försvarar etablerade värderingar.

Vår tids film är snarare ”Joker” med Joaquin Phoenix.

De ena och de andra har helt olika uppfattningar om vad som är rimligt och normalt. Så en film som ”Falling down” fungerar inte riktigt längre. Den talar bara till en grupp tittare. Den grupp som står kvar ungefär där normaliteten låg 1994.

Vår tids film är snarare ”Joker” med Joaquin Phoenix. När Phoenix glider runt på stan och skjuter folk, bottnar det inte i en delad känsla av vad som är normalt. Det enda som publiken kan dela är ilskan, kommunikationssammanbrottet och isoleringen. Det enda kollektiv som förenar folk i filmen är den våldsamma mobben.

Varje vecka talar jag med folk som kvider att de fått nog. De kommer från höger och vänster. Klimataktivister, landsbygdsbor, sverigedemokrater och DN-skribenter. De är på gränsen att ge upp. De står inte ut med folk. De har börjat undvika nyheterna. En del drömmer om att bli eremiter. De är trötta på att hela tiden bli förbannade, frustrerade och besvikna. De vet inte vad de ska ta sig till.

Det vet inte jag heller. Men vi kan inte ha det så här hur länge som helst.