

Det är bara att konstatera faktum. Det är europeisk och västerländsk politik som utlöst den migrationskatastrof som nu sätter kniven mot Europas strupe. Sverige ligger främst bland de länder som har tänt ett hopp bland alla dessa jordens människor som vill ha ett bättre liv, vare det sig nu beror på att det är krig i hemlandet, risk för svält i flyktinglägret eller bara ett hopplöst dåligt framtidserbjudande på hemmaplan. Svensk migrationspolitik är därmed en av förklaringarna till att en del av de migranter som söker sig över Medelhavet drunknar. Dessa accelererande strömmar av migranter skulle inte söka sig till Europa om de inte trodde att de skulle lyckas. Av samma skäl söker de sig inte till exempelvis Japan, Kina eller Saudiarabien.

Saudiarabien, som i juni blev ordförandeland i FN:s människorättsråd, har inte tagit emot några migranter alls. De tycker nämligen att det är helt rätt att muslimer strömmar in i Europa. Det visas också av att de har en unik kapacitet, som de aldrig skulle drömma om att ställa till migranternas förfogande. För att klara bostäderna till den årliga anstormningen av pilgrimer, har de nämligen byggt en tältstad utanför Mina. Hundratusen luftkonditionerade tält används fem dagar om året. Dessa har kapacitet att härbärgera flera miljoner människor. Däremot har de erbjudit Tyskland att bygga 200 moskéer åt de 500.000 migranter som Angela Merkel meddelat att landet tänker ta emot.

Saudiarabien ger sitt bidrag till projektet ”Islamisera Europa!”.

Det som svenska makthavare skryter med i dag – rollen av en humanitär stormakt – kan i historiens ljus att visa sig bli landets skam. Sverige som en ivrig bundsförvant till Tyskland, landet som ännu en gång sänker Europa, och denna gång för gott. För gott därför att Europa är skapat av européer och byter Europa befolkning, så försvinner inte bara den europeiska civilisationen utan också den välfärd, som inte minst är attraktiv för migranterna.

Även om medierna helst visar bilder på unga moderna familjer och gulliga eller döda små barn, så får vi inte glömma att majoriteten i migrationsströmmen är unga män. Och att dessa unga män är muslimer. Strömmen av migranter är av den storleken och är så illa hanterad att den har kraft att förpassa Europas högkultur till historiens skräphög. Sverige drar sitt strå till stacken och nu när allt fler blir på det klara med att det här går käpprätt åt helvete, då spurtar den svenska makteliten! Hur kort i tanken kan en svensk makthavare/opinionsbildare vara på en skala ett till tio? (svar: fjorton).

Det som nu utvecklas är en kamp mellan EU och nationerna och det är en öppen fråga om EU har tillräcklig styrka för att kunna stå emot. Det är visserligen EU och Europas elitpolitiker som har makten över de 28 medlemsstaterna, men även om länder som Sverige visar upp stötande och allt starkare totalitära tendenser, så lever vi fortfarande i demokratier, i den meningen att folken väljer sina företrädare. Ländernas befolkningar har sista ordet. De kan med andra ord rösta fram politiker som sätter den egna nationens intressen före Europas. I praktiken innebär det att länderna, för att skydda sig mot massinvandring, stänger gränserna mot sina grannar.

Den verklighet som politiker och journalister i en oskön förening beskriver, liknar allt sämre den verklighet som Europas befolkningar lever i. Hur mycket än politikerna försäkrar oss om mångkulturens plusvärden, om att invandringen är lönsam, om att alla migranter som får asyl är flyktingar och att det är nödvändigt att fylla på med ungt folk därför att europeiska kvinnor föder för få barn, så stämmer det allt sämre med den levda verkligheten. Resultatet kan bara bli ett, att makthavare och opinionsbildare mister medborgarnas förtroende. Ett tecken på att det förhåller sig så är att svenska medborgare just nu är utsatta för en propagandadrive av nordkoreanska dimensioner. Hjärtan, plånböcker och landets gränser ska öppnas för migranterna. Trots detta, så växer Sverigedemokraterna. Detta är mycket farligt.

Det är inte farligt att Sverigedemokraterna växer, utan att folket tappar förtroendet för sina makthavare. De som i dag ljuger och förskönar verkligheten kommer att ha ytterst svårt att återskapa tilliten. Hur ska man veta när media börjar tala sanning? De har ju ljugit, vilselett och censurerat i decennier. Den brutala sanning som borde få landets chefredaktörer att besinna sig lyder så här: när förtroendet är förbrukat så kan ni packa ihop. Det gäller för DN, för Aftonbladet, för Sydsvenskan, för P1, för SVT etc. Och vad värre är, det är nog kört också för sjuklöverns politiker. Hur ska man kunna lita på dem i framtiden? Det här är saxat ur ett mail som kom från en lundaakademiker för tjugo minuter sedan:

Det är tungt idag. All denna desinformation, dessa felaktiga påståenden och även direkta lögner från journalister, politiker och forskare är beklämmande. Det är svårt att förstå denna agendajournalistik som vägrar ta in fakta, vilket även gäller en del forskare, för att inte nämna politikerna. Jag trodde för min egen del att jag aldrig skulle känna sådant förakt och misstro mot media eller den politiska eliten. Ibland tänker jag att jag blir galen. Hur är detta möjligt och varför är det inte fler som ser? Är det mig det är fel på? I förlängningen skapar förljugenheten en djup splittring i samhället. Att inte kunna ta upp och diskutera samhällsproblem utan att riskera bli uthängd som rasist, fascist och nazist skapar en känsla av overklighet. Händer detta verkligen, hur har detta blivit möjligt?

Om den bristande tilliten till makten är det skär som redan lett till grundkänning för EU-skutan, så är förmodligen nästa hot lokalt och av geopolitisk karaktär. Rikspolitikerna kan alltid barrikera sig mot den verklighet som medborgarna lever i. Det är svårare för kommunpolitiker, därför att de står närmare sina väljare och deras vardagsverklighet. I dag slits kommunalpolitikerna mellan att vara lojala med rikspolitikereliten och att vara lojala med sina kommuner och invånarna. När sociala kostnader skjuter i höjden, när flyktingmottagandet går över styr, när kriminaliteten ökar, när det inte går att få tag på fler bostäder, så brister deras lojalitet med rikspolitikerna. Det vi ser nu är att rikspolitikerna dövar dem genom att skjuta till mer pengar. Men slantarna kommer att sina och tvångsåtgärderna öka, samtidigt som massinvandringen och de därmed behäftade problemen fortsätter att accelerera. Vi har att se fram emot ett kommunernas uppror.

I dag meddelar P1s nyheter att ungefär 600.000 svenskar tagit en privat sjukförsäkring, vilket ger en genväg till fungerande vård utan större köer. Det är tio procent av den arbetande befolkningen. I februari 2014 visade ny statistik från Svensk Försäkring att på fem år hade privata sjukvårdsförsäkringar ökat med 67 procent. Den trenden har fortsatt.

Därmed håller en av välfärdssveriges viktigaste institutioner på att skjutas i sank. Vården är visserligen inte längre gratis, men den är billig. Det spelar emellertid inte så stor roll om den samtidigt är dålig i betydelsen underbemannad. Vem tycker det är bättre med billig och dålig vård än dyr och bra? I varje fall inte den som kan välja och som idag alltså betalar dubbelt för sin sjukvård: dels via skatten, men för säkerhets skull också via en privat försäkring. Det hindrar inte att beskattningen av medborgarna åter rusar i topp. Från femte till första plats i världen. I världen! Allt fler kommer att fråga vad det egentligen är de betalar för. Varför stanna i Sverige?

Jag har sparat det viktigaste, mest drabbande, minst omskrivna och mest svårhanterliga till sist: känslan av att ha haft turen att födas in i ett homogent, tryggt samhälle, befolkat av människor som är av samma slag och har samma grundsyn på arbetet och vardagstillvaron.

Sverige var ännu för mindre än femtio år sedan ett utpräglat monoetniskt samhälle. Det är en fullkomligt avgörande tillgång, därför att förtroendet medborgarna emellan fungerar inte när medborgarna inte är av samma slag. Det är också orsaken till att stora minoritetsgrupper söker hålla samman och inte vill assimileras in i något mångkulturellt samhälle. Makthavare och opinionsbildare försäkrar oss att alla människor är av samma slag, att tänka annorlunda är rasism, det är att dela in världen i vi och dom, vilket som bekant inte är tillåtet.

Emellertid, medborgarna är inte av samma uppfattning. Jag bor i en av Stockholms mångkulturella förorter, så jag vet också av egen erfarenhet. Romerna som sitter lite varstans och tigger är inte av mitt slag. Inte heller de olika gäng av unga killar som tar kommandot över förorten vid mörkrets inbrott. Dom gillar inte sådana som jag och jag gillar inte dom. När vi får gäster som kommer med tunnelbanan hämtar vi med bil därför att centrum känns inte säkert. Här finns mångkulturens alla underklassiga stigma, alltifrån tobaksaffären med sin många gånger sönderbrutna dörr till påbyltade turkiska kvinnor som hastar förbi. Här finns de ivrigt rökande sysslolösa männen med mörka blickar. Men här finns inte alla mångkulturens förespråkare. De sjunger sin lovsång på andra platser. Jag tycker om min stadsdel, men jag inser att jag numera tillhör en minoritet. Kärleken är inte besvarad, min stadsdel är inte längre min. ”White flight” pågår med etniskt svenska barnfamiljer i spetsen. Min äldste son med familj har flyttat härifrån, till Hälsingland. Här vill de inte bo. Allt färre av de som kan välja vill bo här. Allt färre av de som trots allt vill bo här är etniska svenskar. Den här typen av samhällen breder ut sig med asylinvandringen. Den som tror att detta är en lyckosam framtid för Sverige, ja … vad ska jag säga? Att det kan vara vägen mot ett inbördeskrig.

Karl-Olov Arnstberg

Utskriftsvänlig version

Alla texter är © på denna blogg. Det är tillåtet att sprida texterna under förutsättning att ni alltid länkar till källan här på bloggen.