Det som nu sagts är inte glömd svensk historia. Den 10 februari attackerade Stefan Löfven de borgerliga skattesänkningarna. Han talade indignerat om 170 miljarder kronor. Tydligen förlorade ”samhället” resurser.

Nu ska det bli en annan ordning. I ett hårdare och mer precist språk betyder det fortsatt inkomstsocialisering. William Faulkner sa att "The past is never dead. It’s not even past."

För det andra kan vi inte glömma löntagarfonderna – detta begåvade, vidunderliga grepp som skulle ha inneburit en storskalig socialisering av produktionsmedlen. Det sägs nästan alltid att partiledningen var motståndare till projektet och att det var LO som drev på.

Det är troligen en falsk historieskrivning, som bland andra Svante Nycander visat (”Makten över arbetsmarknaden”, s 361ff, jfr Sten Anderssons memoarer, s 354, och Åsa Linderborgs avhandling, s 246ff).

Så sent som 1998 talade Wanja Lundby-Wedin om nya löntagarfonder, inte utan längtan.

Vi liberaler måste inse att socialisternas vision om jämlikhet och rättvisa aldrig kan förenas med en koncentration av makt och välstånd till stora privata förmögenheter.

Stefan Löfven kommer att styras av Den Stora Visionen även i akuta förhandlingslägen. Det är lätt att tycka om honom som människa, omöjligt att bortse från vem han är som politiker. Det finns ett detaljerat statistiskt material som belyser hans socialistiska förankring. (Se min uppsats ”Hvad vilja socialdemokraterna?” i vänbok till Sten Westerbergs 70-årsdag, 2009.)

Hans L Zetterberg har sagt att ”inrikespolitik formuleras kring befolkningens klyftor”. Den amerikanske historikern Henry Adams påpekade att politik ”i grund och botten handlar om organisation av hatkänslor”. Det känns intressant att föra in eller avtäcka begreppet ”hat” i den aktuella svenska politiska debatten.

Herbert Tingsten trodde att ”de stora frälsningslärorna” förvisats till museerna. Men vi lever, mer eller mindre plågade, med klassklyftorna och klasskampen.