Socialdemokratisk affisch från riksdagsvalet 1948. ”Lika utbildnings­möjlig­heter oavsett bakgrund har ofta framställts som ett progressivt ideal. Men ett sam­­­­­­­­hälle där det är lätt att göra klassresor är fortfarande ett klassamhälle”, skriver Kaj Landberg.

Foto: Arkiv

Ytligt sett är det en lovsång till meritokratins förtjänster, och den argumenterar bitvis också övertygande för denna sak, men läsaren kan samtidigt inte undgå att se den arrogans och det bakomliggande förakt för sämre bemedlade som det fullkomligt dryper av mellan raderna. De som anser sig ha nått sin höga position genom egen ansträngning och som är övertygade om att vi lever i ett samhälle där alla kan nå toppen behöver inte heller bry sig om att visa respekt för de där nere, och bland de där nere frodas känslor av personligt misslyckande, då de bara har sig själva att skylla för sin låga position och status.

Jag kommer att tänka på antropologen David Graeber och hans bok Skuld. De första 5 000 åren, där det slås fast att skuldrelationen är en väldigt instabil maktrelation. Skuldrelationen utgår nämligen från ett jämlikt tillstånd och kan åtminstone teoretiskt också återvända till detta.

Ståndssamhällen eller kastsamhällen är i regel stabila, då de där nere, även om vi kan tycka att systemen i grunden är ojämlika och orättvisa, ändå garanteras en given plats i gemenskapen. Skuldrelationen genomsyras i stället av underlägsenhetskänslor och självhat hos den skuldsatte, i alla fall så länge skulden ses som en individuell angelägenhet. För när den slutar göra det blir den i stället till en revolutionär kraft.

Uppror bland lägre kaster eller stånd som syftar till att avskaffa själva upp-delningen i sig är väldigt sällsynta, medan alla de uppror som krävt skuldavskrivningar genom historien är oräkneliga.

Mer profetisk blir Young i andra stycken, som i betraktelsen över socialdemokratin och den samhälleliga utveckling de lett.

Kan meritokratins mekanismer kanske fungera på samma sätt? Skapar ett system med lika möjligheter för alla i själva verket ett väldigt olyckligt och också väldigt bräckligt samhälle?

Som framtidsspaning ger The Rise of the Meritocracy ett blandat intryck. Som så ofta när man läser äldre science fiction ler man åt de felgissningar som förekommer, i det här fallet bland annat att datorerna kommer fortsätta att vara enorma kolosser som bara hör hemma på universiteten eller att öl, mjölk och te distribueras till befolkningen genom ett avancerat rörsystem.

I Youngs framställning utvecklas skolsystemet efter att ha avskaffat de rikas utbildningsprivilegier snart till en ny segregerad värld där IQ-tester från allt tidigare år skiljer agnarna från vetet och ger de smarta barnen bättre resurser. System med ständigt bättre datoriserade intelligenstester börjar även flyttas ut från skolorna och användas inom näringslivet och den offentliga förvaltningen för att avgöra kompetensen hos medarbetarna.

Det låter som en ganska typisk rädsla för elitskolor man hört många gånger förut, men inte riktigt som en bra beskrivning av vad som faktiskt hänt sedan 1958. Mer profetisk blir Young i andra stycken, som i betraktelsen över socialdemokratin och den samhälleliga utveckling de lett.

År 2034 konstaterar berättarjaget att det var Labour som tog de första viktiga stegen mot meritokratin i Storbritannien genom att kräva lika utbildningsmöjligheter, vilket då bara betraktades som ett delmål på vägen mot det klasslösa samhället. Med tiden sköts detta ideal på framtiden – tills det plockades bort helt och hållet, då lika möjligheter i stället blev ett självändamål.

Efter en tid kallad ”jämlikhetens gyllene era”, då klassutjämning var på dagordningen, kom det i stället nya reformer under slutet av 1980-talet. Utvecklingen av maskinerna ledde nämligen till problem, då teknologisk arbetslöshet drabbade de lägre klasserna, något som löstes genom att pigor och tjänstefolk återigen blev vanligt förekommande. Det var bara naturligt, insisterar författaren, då det var ett stort slöseri att de begåvade behövde städa sina hem, handla sin egen mat eller syssla med annan ickeproduktiv verksamhet samtidigt som de lägre begåvade gick arbetslösa. Denna utveckling gynnade inte minst alla elitkvinnor.

Även inkomstskillnaderna började nu stiga, då förlegade föreställningar om att arbetarnas löner bör stiga i takt med produktivitetsutvecklingen försvann från dagordningen. Storbritannien har inte råd med den hämsko på produktiviteten som ökade löner utgör när man konkurrerar med andra länder, lyder resonemanget. Man känner allt för väl igen sig i denna beskrivning.