Äta, bajsa, sova. Tre hörnpelare när ungarna är små. Färdigheter som behöver funka och som efter lite trixande har funkat sedan tidernas begynnelse.

På Facebook skriver en häpen kvinna att hon, och en annan resenär, just bevittnat ett föräldrapar som pottränade sin lille son ombord på en av stadsbussarna i Linköping.

I kommentarsfältet berättar en annan kvinna hur hon sett samma fenomen, fast i en mataffär. Pappan hade pottan i korgen under barnvagnen och halade fram den när barnet blev nödigt. I affären. Mataffären.

Men vänta nu. Publik urinering straffas ju med böter i Sverige. Fast bara för vuxna då, eller?

Jag googlar ”potträning” och inser att ämnet blivit lika omfångsrikt som kvantfysik, och snart utnämns till en helt egen disciplin i den vetenskapliga världen. Välmenande råd haglar och man undrar hur en enda människa född före år 2000 lärde sig bajsa någon annanstans än i byxorna. Hör bara:

* Köp en avföringskalender, där barnet själv kan sätta in klistermärken i form av kissdroppe eller bajshög.

* Införskaffa en särskild bajsleksak som barnet får ha endast då det sitter på pottan.

* Besök pottan, tillsammans med barnet, varannan timme för att ”bara sitta där och sjunga, spela och läsa sagor”.

* Köp pottan som spelar musik när det landar kiss i den.

* Ge barnet en present varje gång det blir något i pottan.

* Använd det speciella klistermärket som sätts i botten av pottan och som omvandlas till en gris när det får varm vätska över sig.

Mina hakor faller längre och längre ned. Försöker åkalla mina egna ungars potträning, men kan inte minnas minsta detalj. Det tycks ha gått smidigt, trots avsaknad av klistermärken och musikshower i badrummet. Trots avsaknad av en mamma som gjorde vågen och applåderande dansade runt i huset varje gång avkomman pottlevererat.

Jag ringer Mattias Näsström, chef på Östgötatrafikens trafikavdelning, för att höra om han är bekant med fenomenet potträning ombord på stadsbuss.

– Nej, tack och lov. Jag har varit i branschen i 16 år och mycket märkligt har hänt under årens lopp, men inget som kan mäta sig med detta.

– Det är synnerligen olämpligt. Dels är det oansvarigt mot både det egna barnet och mot medpassagerarna. Dels är det en säkerhetsrisk. Tänk om chauffören tvingas tvärnita när ett barn sitter på en potta i mittgången!

Är det här en trend som tar curlingföräldraskapet till nya svindlande nivåer? Många småbarnsföräldrar tycker ju alla redan att de har rätt att göra vad som helst när som helst, även om deras ätteläggar förpestar omgivningen för alla andra. Som att gå på en finstämd julkonsert med en skogstokig 3-åring.

Eller besöka en stillsam restaurang med en 2-åring som kastar pannkakor på golvet och rusar runt mellan borden.

Nu kommer nästa steg:”Mitt barn har rätt att göra sina behov var – och när – hen själv vill! INGEN ska komma och diktera villkoren för mitt barns avföring!”

Kommer vi att få se allt fler pottor, med tillhörande nödiga småbarn, dyka upp på offentliga platser?

I så fall kan det i förlängningen behövas en helt ny sorts samhällsplanering. Ja, hela infrastrukturen måste omdanas, och städernas avloppssystem förändras.

Framtidens vuxna kommer nämligen, så fort de befinner sig utanför hemmet, att kräva sanitetsinrättningar var tionde meter. De har aldrig fått träna sig i att hålla sig ens några minuter. Rumpan är som en öppen kran på dem.

Å andra sidan blir det många arbetstillfällen eftersom varje sanitetsinrättning förses med en egen liten orkester som stämmer upp en glad belöningstrudelutt för varje nedlagd klutt.

Läs fler krönikor av Carina Glenning:

Vad sysslar ni med föräldrar?

Barn är inga accessoarer

Barn behöver stora elefanthannar

Ni föräldrar är problemet