I otakt presenterar återigen och inte utan stolthet Hans Li Engnells senaste krönika på I otakt, Kärlekens Hat.

Hans Li Engnell driver och skriver den egna bloggen Motpol– som alltid är väldigt läsvärd och välskriven. Har Du missat Motpol så har Du missat alldeles för mycket. Dagens text är inget undantag. Läsvärt och insiktsfullt. Varsågod.

Kärlekens Hat

Donald Trump har installerats som USA:s president. Runt om i världen har det demonstrerats. Inte för något utan som vanligt emot, denna gång en demokratiskt vald president. Det budskap som demonstranterna vill sända har onekligen en viss dissonans med hur de resonerar och beter sig.

Feministledaren och homeparty-aktivisten Gudrun Schyman sade inför valet 2014 att Feministiskt initiativ gick till val på inte en knuten näve utan ”en öppen hand”. FI var det kärleksfulla alternativet i svensk politik, partiet som brydde sig om alla. Partiet som ville välfärd, hen-toaletter och större rättigheter för minoriteter.

Bilden är emellertid falsk, ty om det är några som älskar att hata sina motståndare är det feministerna inom den bredare feministiska rörelsen där FI ingår. Det är hat mot män, hat mot den traditionella familjen, förakt för allt som kallas ”normalt” och en lättkränkthet som nästan syns på utsidan.

Kärlek skulle trumfa hat, hävdade Schyman i valrörelsen. Så har det låtit även på de demonstrationer som hållits med anledning av att Donald Trump installerats i Vita huset. Men det jag har sett har inte haft något med kärlek att göra. Dessa demonstranter är inte för något, de är bara emot Trump.

Nog blir det ganska avslöjande när en artist som Madonna kliver upp och välkomnar åhörarna till ”kärlekens revolution” och sedan skriker ”Fuck you!” till alla som ifrågasätter marschen. CNN valde då att tillfälligt bryta sändningen, ty f-ordet lämpar sig inte i amerikansk TV, men ägnade i likhet med övriga medier timmar åt att följa de helt meningslösa demonstrationerna genom en rad städer världen över.

Det vi såg på gator och torg i samband med Trumps kröning var det kärleksfulla hatet. Vi såg ett hat och förakt för demokratin från personer som i var och varannan mening pratar om demokrati och mänskliga rättigheter men som själva inte visar någon som helst respekt för oliktänkande. Kanske har de gått på sina egna överdrifter. Det skulle kunna förklara varför så många uppenbarligen är övertygade om att det i princip är Darth Vader i egen hög person som har flyttat in i Vita huset och att allt som är bra med USA nu kommer att försvinna.

Under de senaste dagarnas demonstrationer såg jag många kvinnor, även i Sverige, som framför kameran förklarade att de kände att det var viktigt att stå upp för kvinnors och minoriteters rättigheter nu när de var hotade av Trump. Jag insåg att de tror detta på riktigt, att detta hot upplevs som en realitet för dem.

Detta kan göra en matt, men framför allt blir jag upprörd. Om de nu bryr sig så mycket om kvinnors och minoriteters rättigheter, var höll dessa miljontals människor hus när rapporter inkom om att Daesh säljer kvinnor och flickor på slavmarknader? Att jihadisterna försöker utrota religiösa minoriteter från jordens yta? Var är de varje gång en kvinna ”ramlar” från en balkong i någon av landets förorter? Var är de när kvinnor beskriver hur deras liv begränsas av hedersförtryck och religiösa dogmer? Jo, de håller antingen tyst eller relativiserar det som händer.

Hoten mot kvinnors och flickors liv och hälsa finns här hela tiden, varje dag. Även i Sverige. Det är fullt legitimt att ha synpunkter på att USA:s president nu heter Donald Trump. Jag är, milt uttryckt, inte helt okritisk till honom heller. Men att demonstrera mot utfallet av ett demokratiskt val förefaller mig märkligt, och att göra det för ”kvinnors rättigheter” är verkligen att sila mygg och svälja flyghangarer. Trumps verbala klumpigheter står inte riktigt i relation till Daesh förslavande av kvinnor.

Sammantaget gör detta att jag har svårt att ta demonstranterna på allvar. Så länge inte landets feminister syns på barrikaderna mot det historiskt vidriga kvinnoförtrycket som pågår i islamismens spår, har deras vackra ord om kärlek och mänskliga rättigheter ingen som helst tyngd. Då blir den bara en tom floskel på ett vitt plakat.

Hans Li Engnell