Lovorden har haglat över Sverige efter finanskrisen. Den amerikanska tidningen The Washington Post utsåg 2010 Sverige till "The Rockstar of Recovery". Året efter kröntes Anders Borg till Europas bästa finansminister av Financial Times.

OECD ville inte vara sämre, utan slog fast att den svenska ekonomin är lika stark som Pippi Långstrump. Och inför valet i höstas skrev The Economist att Sverige kan göra anspråk på att vara Europas mest framgångsrika ekonomi.

Sådana stjärnögda recensioner från världens mest ansedda bedömare värmer givetvis. Men frågan är om inte dunderhonungen i den svenska ekonomin är något av en myt.

Tillväxtsiffrorna ser imponerande ut på papperet. Men den snabba återhämtningen var i mångt och mycket en rekyl efter det branta fallet under finanskrisen, där Sverige drabbades hårdare än de flesta andra länder.

Siffrorna tar heller ingen hänsyn till den snabba befolkningstillväxten i Sverige under senare år. Som SVT berättade i veckan ser tillväxten helt annorlunda ut om man räknar enligt måttet BNP per capita, alltså tillväxt per invånare. Då visar det sig att den svenska ekonomin inte har vuxit alls sedan 2007. Tvärtom är vi i dag fattigare än vad vi var före krisen.

Medan till exempel Tyskland och Österrike har vuxit med 4,8 respektive 1,2 procent under perioden har den svenska tillväxten per capita backat med 0,2 procent. Av den svenska Pippi Långstrump-ekonomin återstår alltså inte mycket mer än en teskedsgumma.

Det mediokra intrycket förstärks när man tittar på hur produktiviteten har utvecklats under samma period. Produktiviteten mäter hur effektiv ekonomin är och anses på sikt vara avgörande för välståndet i ett land.

I en färsk rapport varnar Svenskt Näringsliv för att utvecklingen i princip har stannat av i Sverige sedan år 2007. Samma tendens märks i de flesta andra västländer, men inbromsningen har varit häftigare här.

Eurokrisen är givetvis en förklaring, men det räcker knappast. I rapporten nämns bland annat brist på kompetent personal, för få investeringar och en avslagen reformtakt som möjliga orsaker.

Men statsfinanserna då? De höll väl ändå Anders Borg hårt i? Vi minns alla finansministerns otaliga metaforer på temat att vi måste bygga upp skyddsvallar, spara i ladorna och slå vakt om överskottsmålet.

Allt beror på vad man jämför med. Statsskulden är fortfarande betryggande låg i Sverige. Men det går inte att komma ifrån att alliansen satsade stora summor på skattesänkningar och lämnade ett strukturellt underskott på 1,6 procent efter sig. Det är ekonomispråk för att säga att finanserna skulle visa minus även om man bortsåg från lågkonjunkturen.

I den meningen är ladorna faktiskt tomma. Man kan motivera detta med att det är rätt att sänka skatterna i dåliga tider för att sedan stegvis höja dem igen när tiderna blir bättre. Men Anders Borg lyckades inte göra troligt att överskottsmålet ens var i sikte vid horisonten. Snarare förde man en ganska klassisk borgerlig politik med sänkt skattetryck som ledstjärna.

Arbetslinjen är antagligen den del av alliansens ekonomiska arv som kommer att åldras bäst. Att hålla uppe sysselsättningen i en utdragen lågkonjunktur är en bedrift. Men åtminstone en del av framgången beror på konstgjord andning. Under alliansens tid skalades arbetsmarknadspolitiken upp till 90-talsnivåer med närmare 150 000 personer i jobb med olika former av lönesubventioner.

Alliansregeringen fick heller aldrig bukt med arbetslösheten. Att arbetslösheten går upp under krisår kan man leva med, men det verkligt allvarliga är att den så kallade jämviktsarbetslösheten - det vill säga den underliggande nivån bortom hög- och lågkonjunkturer - har fortsatt att ticka uppåt (en utveckling som väntas accelerera under nuvarande regering). Då får man ett permanent utanförskap på arbetsmarknaden.

Så hur mår egentligen svensk ekonomi? Klart är att bilden av en frustande nordisk tigerekonomi inte har speglat verkligheten. De internationella beundrarskarorna såg någonting annat än den stiltje som dolde sig bakom BNP-siffrorna.

Visserligen stundar nu ljusare tider om man ska tro Konjunkturinstitutet. Men vi gör bäst i att ta de underliggande varningstecknen på allvar. En tillväxt som har stått och stampat, en arbetslöshet som har bitit sig fast samtidigt som det råder brist på kompetent arbetskraft, en skola i förfall, en akut bostadsbrist och finanser som kräver skattehöjningar är ingen cocktail för framgång.

På måndag kommer OECD med sin dom över svensk ekonomi. Vi bör lyssna noga och ödmjukt på deras råd.

För någon Pippi Långstrump-ekonomi lämnade alliansen dessvärre inte efter sig.