Markus Allard, ordförande och grundare av Örebropartiet och klassisk marxist ifrågasätter om arbetarklassen och socialister skall vara kvar inom vänstern. Vänstern idag hämtar sin finansiering och legitimitet ur den klass de inte längre vare sig företräder eller är speciellt intresserade av förutom dess röster.

Om man idag, 2019, skulle få för sig att det vore en god idé att kämpa för att arbetarklassen och folkflertalet ska ha så bra liv som möjligt, var borde man egentligen organisera sig politiskt? Det fanns en tid då det inte ens var en fråga. Alla visste att ens plats var i de socialistiska leden, hos antingen kommunisterna eller socialdemokraterna. Det är åtminstone vad majoriteten av befolkningen skulle svarat under merparten av 1900-talet.

Hur ser det ut idag?

Den politiska karta som var korrekt för 30 eller 50 år sedan är inte längre korrekt. Politiska kartor skiljer sig nämligen från naturgeografiska kartor i bemärkelsen att de skeenden som de politiska kartorna skildrar ändrar sig snabbare än naturgeografiska kartor. En karta över Europa från 1619 kommer ha ungefär samma form som en karta över Europa idag, bergen återfinns på ungefär samma ställen, kusterna likaså. Det som skiljer kartorna åt är snarare saker som landsgränsernas utformningar.

En politisk karta däremot, måste uppdateras. Trots det tycks väldigt många analysera vår samtid med politiska kartor från det kalla kriget eller ännu äldre. Det leder till förvirring när det plötsligt dyker upp marxister som inte vill kalla sig vänster, eller när partier rekryterar både kommunister och moderater under samma paraply. När individer som enligt den gamla kartan ska stå långt ifrån varandra helt plötsligt finner sig i samma läger i fråga efter fråga. Att gå rakt på sak och hävda att den vänster som så länge var synonym med socialismen, inte längre är det, leder nog tyvärr till att många slutar läsa och helt enkelt låser sig, eftersom vi alla ”vet” att socialisterna är vänster för vänstern är socialister osv.

Men…

Vänstern har över tid bytt ut sin klassbas. Det är inte längre arbetarklassen som är i fokus för dess politik. Detta gäller både för det parti som en gång i tiden var kommunistiskt som för det parti som en gång i tiden var socialdemokratiskt. Här kan man förstås invända med att S idag fortfarande har arbetarväljare kvar, men det är tydligt vart utvecklingen är på väg. Arbetarklassens politiska representation har vissnat bort.

Vänsterns nya klassbas utgörs istället i första hand av skikt inom medelklassen. Skikt vars ställning i produktionen skulle kunna definieras som överflödiga för att samhällsproduktionen ska rulla. Dessa skikt tenderar att vara beroende av en stat som kan subventionera dess existens. Man lever av transfereringar från det offentliga.

Västvärldens samhällen har alla den här typen av klasskikt. Vissa har fler av dessa, andra har färre. Sverige, med sin svullna offentliga sektor, har en ganska stor andel av dessa individer. När man genomför besparingar inom denna sektor riktas dock Katlahornet aldrig mot kommunikatörer, värdegrundsdiplomerande konsulter, chefer, direktörer eller andra ”livsnödvändiga” tjänstemän som ”verkligen” gör skäl för sin lön.

Istället riktas sparkraven och nedskärningarna, inte sällan administrerade av just dessa individer, mot äldreomsorgen, skolan och vården.

I Örebro vittnar flertalet av hemtjänstens anställda om att de inte hinner gå på toaletten mellan brukarna. Att ställa upp någon toalettstation är det förstås inte tal om. Dessa sköterskor har därför fått finna sig i att man får uträtta sina behov bakom bilen på en parkering eller i något buskage någonstans. Samtidigt bränner kommunen örebroarnas skattepengar på däckankor, skridskotorg och kromade äppelskrutt samt Kulturkvarter för närmare 750 miljoner kronor. Det här är vad vänstern gör idag.

Dagens vänster är starka förespråkare av en stor offentlig sektor, men inte av samma anledningar som förr. Visst brukar det vara ett kännetecken hos socialister att man vill ha en stark och stor stat, men vill man det för eller på bekostnad av arbetarklassen? Om svaret är det sistnämnda borde väl ändå någon ha förmågan att ställa sig frågan hur mycket socialism det egentligen är vi har att göra med? ”Gärna socialism, men utan arbetarklassen!” Hur mycket socialism finns det kvar då?

Arbetarklassen har degraderats till rollen som maskot och projiceringsyta för andra klasskikts intressen. Likt eremitkräftor som behöver hitta skal att ta på sig, eftersom de inte producerar tillräckliga skal på egen hand, måste denna typ av medelklass hitta arenor att kanalisera sitt klassintresse via. Det är förstås folket i bred bemärkelse som har intresse av det man har att erbjuda och om folket inte tycker sig ha intresse i genus-, konst-, solidaritets- eller klimatprojekt så är folket uppenbarligen en syndig och obildad pöbel som ska betala för att lära sig veta hut!

De flesta klasser av parasitär karaktär brukar hata dem som ger dem mat. Vänstern och dess klassbas hatar arbetarklassen. Den svenska offentliga sektorn har blivit arena för denna klassmotsättning. I varenda organisation inom vänstern röks de sista dårarna ut. Dårar som, likt mig själv, trodde att vänstern var platsen man skulle gå till om man trodde på en politik för folkflertalets väl. Det var rätt plats, men enligt en helt annan tidsperiods karta. Den nya kartan blottlägger ett annat politiskt landskap. I det landskapet har arbetarklassen inte längre något parti, åtminstone inte i den bemärkelsen som fanns för 50 år sedan. Den medelklass som vänstern drar sin politiska kraft och legitimitet från är beroende av transfereringar från den stat som arbetarklassen finansierar.

Den som idag tycker att det är en god idé att kämpa för att folkflertalet ska ha det så bra som möjligt kommer med andra ord att finna sig i direkt motsatt läger till den svenska vänstern. Denna motsättning kan inte överskuggas av vare sig triljardlån från Kommuninvest eller 141-procentig skatt på banker och kapital. Den kommer tvinga varje socialist att behöva ta ställning; vänstern eller arbetarklassen. Det finns inget utrymme för kompromisser eller samförstånd.

Socialisternas plats är inte längre inom vänstern. Rätt plats är snarare i byggandet av en ny politisk kraft, en blandideologisk sådan, där forna fiender kan formera nya allianser efter de nya materiella politiska motsättningarna. En politik för den nya kartan. Där man tar avstamp i det lokala och regionala. Där de materiella sakfrågorna åter hamnar i fokus och ideologistämpeln får komma i andra hand. Där representation av, och politik för, majoritetsbefolkningen inte ses som en synd, snarare som det överordnade syftet. Där inget utspel eller förslag inte bemöts med anklagelser om populism. Där, där hör vi hemma, kamrater.

Markus Allard