„Ghearele” lui Vidojković la Timișoara

Dacă ar fi trăit în Serbia, pesemne că Charles Bukowski s-ar fi numit Marko Vidojković.

Crud, sincer, punk. Foto via Alchetron

Tânărul scriitor belgrădean, născut în 1975, nu neagă că tocmai traducerile lui Flavio Rigonat în limba sârbă a „marelui pervers american” i-au deschis apetitul pentru literarură.

Am fost foarte bucuros când am văzut că oamenii care au venit la întâlnirea cu Marko Vidojković de miercuri, 26 aprilie, de la sediul Uniunii Sârbilor din Timișoara (strada Mangalia nr. 29), au căutat câteva scaune în plus. Se întâmplă destul de rar atunci când vorbim de literatură, mai ales într-o altă limbă decât cea română.

Se declară anarhist datorită muzicii punk-rock, care l-a inspirat toată viața, dar totodată și monarhist, considerând că revenirea la coroană este singura șansă a țării sale de a ieși din gaura neagră în care a intrat la începutul anilor ‘90. Din cauza limbii sale foarte ascuțite și-a pierdut multe joburi, iar momentan lucrează ca ziarist independent.

Când l-am contactat în urmă cu o lună și l-am invitat să vină la Timișoara, Marko a acceptat imediat. Mi-a spus că nu a fost niciodată în România și că e curios să vadă care-i treaba pe aici.

Discuția noastră pe Facebook nu a fost mai lungă de trei-patru propoziții. Eram conștient că stilul său incisiv de a scrie și vorbi poate deranja la o adică o comunitate cum e cea sârbă din România, mai degrabă orientată spre valorile patriarhale.

Oamenii din diaspora au de multe ori tendința de a-și idealiza patria-mumă și de a o așeza pe un piedestal mult prea înalt, așa că realismul contondent al scriiturii unui tip precum Vidojković poate fi privit cu suspiciune și dezaprobare.

Goran și Marko. Fotografie de autorul articolului.

El nu coafează trecutul, nu iartă prezentul și nu promite nimic în viitorul tot mai sumbru și incert. Fiecare pagină a cărților sale este un baston cu electroșoc, astfel că nu e întotdeauna digerabil pentru cei cărora le plac doar poveștile cu prinți, zâne și cai înaripați.

Jurnalistul și criticul rock Mimo Obradov a vorbit în introducere despre impactul pe care l-a avut muzica punk asupra conștiinței oamenilor născuți de această parte a Cortinei de Fier la începutul anilor ‘80, după care invitatul din Serbia a citit povestea „Derby” din cartea „Priče s dijagnozom” („Povestiri cu diagnostic”), despre doi tipi care se uită la meciul de fotbal Steaua Roșie-Partizan, ajungând într-un final să-și dea cu diferite obiecte în cap. O sinteză a violenței gratuite și absurde.

Inevitabil, Vidojković atinge și unul din subiectele sale favorite — politica. E un adversar declarat al regimului Vučić, dar nu are cuvinte de laudă nici la adresa opoziției. În campania electorală l-a susținut pe candidatul Ljubiša Preletačević „Beli”, care a parodiat întreaga clasă politică, reușind să strângă un procent de 9% din voturi.

Vorbește fără sfială despre o Serbie sumbră, coruptă, lipsită de perspectivă, condusă de clanuri mafiote.

„Îmi iubesc țara și mă consider patriot pentru că am curajul să spun ceea ce alții încearcă să ascundă sub preș. Nu vreau să vă scutesc de niște adevăruri dureroase și neplăcute. Dacă nu ne confruntăm cu problemele reale și ne facem la nesfârșit că plouă, nu ne vom mișca din acest punct mort, din această mocirlă odioasă”, spune Marko.

Îl întreb ce s-ar fi întâmplat cu el dacă Iugoslavia nu și-ar fi schimbat poziția după Rezoluția Informbiroului din 1948 și n-ar fi permis accesul la cultura populară americană, reprezentată la vremea respectivă de jazz, rock’n’roll, filme, etc. „Aș fi mort de mult”, îmi spune scurt și răspicat.

În continuare citește un fragment din romanul „Kandže“ („Ghearele”), ajuns la a cincea ediție, pentru care a luat și câteva premii. E vorba despre demonstrațiile împotriva regimului Milošević din 1996. O cronică a violenței, perversității și nebuniei generale. Vidojković este un stângist atipic, un nebun cu efect terapeutic, un punk-rocker rătăcit la un chef de turbo-folkeri, o peniță înmuiată deopotrivă în sânge și venin.

A doua zi ne plimbăm prin Timișoara. E fascinat de Art Nouveau-ul din Piața Victoriei, de lupoaica lui Mussolini, de poza lui Tito de la restaurantul Yugoslavia, de pleșcavița „Poli”, de Viniloteca din Maria, de închisoarea securității transformată în berărie și de biserica sârbească din Piața Unirii.

Îmi spune că lucrează la un album cu trupa sa de punk, „Crveni vetar” („Vântul roșu”). Soția lui, Đurđija, e vocalista formației. Ar vrea să cânte și la Timișoara. Cumpără albumul „Cartography” al celor de la Implant pentru Refuz, îl bagă în CD-playerul mașinii și mă roagă să-i mai explic o dată cum să ajungă pe Calea Șagului, pentru că de acolo știe drumul spre Belgrad.

Omul n-are GPS. Nici în mașină, nici în viață.