För den som likt undertecknad har rötter i 40- och 50-talens skola och därefter en drygt 40-årig yrkeserfarenhet från läroverk, grundskola, gymnasium och högskola bakom sig framstår inte dagens krissituation i den svenska skolan som särskilt förvånande. Detta är resultatet av en långvarig process med början i 60-talets stora skolreformer som under parollen ”En skola för alla” ersatte det gamla paralellskolesystemets folkskola och läroverk. Differentieringen inom denna ”enhetsskola” var dock till en början mycket stor och gällde både inriktning och svårighetsgrad. Ett stort antal ”praktiska” och ”teoretiska” linjer inrättades och vissa ämnen nivågrupperades i lättare, ”allmänna”, och svårare, ”särskilda”, kurser. Det nya gymnasiet indelades i två-, tre- och fyraåriga linjer med olika inriktningar. Den differentieringen har efter hand reducerats och har idag i stort sett avskaffats i grundskolan. Linjevalet är där borta, likaså nivågrupperingen. Valmöjligheter återfinns numera i gymnasiet, men också de är starkt reducerade och nivågrupperingen liksom två- och fyraåriga linjerna borttagna. Real- och studentexamen ersattes med ”standardprov” respektive ”centrala prov”, sedermera ”nationella prov” som var spridda över flera årskurser. Betyg sattes först i årskurs 8, grundskolan, nu från och med årskurs 6.

Studentexamen liksom realexamen avskaffades för att de ansågs oförenliga med jämlikhetstanken. Det var de också i ekonomiskt hänseende, men var de det i övrigt? Då studentexamen anordnades för sista gången 1968 hade redan en hög grad av social utjämning uppnåtts och cirka 30 procent eller drygt 25600 examina av årskullen avlagts mot cirka 4500 år 1950 och drygt 9000 år 1960. Förhållandena förblev ungefär desamma efter 1968 i det nya gymnasiet. Det svenska systemet tjänade som förebild för det finska men där bibehölls studentexamen. De ekonomiska spärrarna för högre utbildning är nu undanröjda men kvar är det så kallade sociala arvet, främst studietraditionen i familjen.