»Mama, tata, pas i kravata,



vata, vata, vata.« (1)



Prljavo kazalište





»[Mladi] vidijo svet, kakršen bi moral biti, in ne takšnega, kakršen dejansko je.«



Edward Bellamy, socialist





»Oh-oo-oh you're in the army, in the army now.« (2)



Status Quo





Prebudim se v dve Sloveniji. V tisto, ki je, in v tisto, ki bi lahko bila. V prvi vlada status quo. Vsak dan znova me preseneti, koliko truda, koliko potu in solza je namenjeno temu, da se ne bi prav nič spremenilo, da bi vse ostalo natančno tako, kot je. Ker tako, kot je, je kul. Samoupravni statizem je sistem, ki smo ga razvili zato, da statusa quo ni treba ohranjati od zgoraj navzdol, pač pa zanj skrbijo delavke in delavci na vseh nivojih, odločevalke in odločevalci vseh pristojnosti, državljanke in državljani vseh razredov. Ideološki biser vzhodnega bloka, samoupravni socializem, o katerem sodobna levica sanja pod imenom direktna demokracija, smo zvedli do absurda in do nihila.



Prebudim se v dve Sloveniji. V drugi, pogojni, smo drzno izkoristili prednost majhnega sistema, da se hitro odziva in prilagaja. Vpeljali smo brezplačni internet za vse državljane in prehiteli Estonijo. Nismo se včlanili v vojaške bratovščine, pač pa smo iz pozicije države, ki se je izognila krvavim vojnam okrog sebe, po vsem svetu zagovarjali mir in enotnost. Pokazali smo na gnilo Švico tako, da smo obračunali z lastnimi vojnimi dobičkarji in jih izločili iz procesov družbenega odločanja. V tej drugi, moji Sloveniji smo v Evropi vodilni po toleranci, transparenci in svobodi.



V moji Sloveniji se država ukvarja predvsem s pravicami in odgovornostmi državljana, zaveda se, da je univerzalen servis. V moji Sloveniji volimo predsednika komu ali čemu, in ne koga ali česa. V moji Sloveniji ne pišemo novih zakonov, namesto da bi šele začeli izvajati stare. Tu ne prodajamo uspešnih državnih podjetij zaradi ideologije, hkrati pa opazimo, da nevladniki nekaj počnejo bolje in jim podelimo koncesijo. Vemo, da bratstvo in enotnost nista psovki, da izobrazba ni hendikep in da je vsakdo zmožen in potreben.



V naši Sloveniji pa so najbolj zatrti tako zelo oddaljeni od odločevalcev, da svoj bes in frustracijo usmerijo na svoj horizont – k sebi bližnjemu in enakemu. V naši Sloveniji občine v strateške dokumente, ta najbolj sanjavi politični žanr, vpisujejo realpolitiko in svarijo pred spremembami. V naši Sloveniji gimnazijke še nikoli niso slišale za UNPROFOR, dobro pa vedo, ali je bil njihov pra(!)ded domobranec ali partizan. Slovenija, ki je, je v krču svobode: anything goes (3) nas je zablokiral, strah nas je sprejemati odločitve. Ker če se odločiš, gre lahko kaj narobe. Če se ne, pa stvari ostanejo, kakršne so. Vedno bi lahko bilo še slabše.



Odločitve. Odgovornost. V Sloveniji, ki bi lahko bila, javnost vztraja pri dodelitvi odgovornosti odločevalcem. Nismo malenkostni ali maščevalni, ne kaznujemo jih, jim pa preprečimo, da bi ponavljali napake, ki so nas že drago stale. Javnega uslužbenca pri nas ni nič težje ali lažje odpustiti kot agencijsko čistilko: na podlagi jasnih in transparentnih kriterijev. In odpuščena nista zavržena in odrezana, ker kot skupnost vemo, da je vsak aktiven državljan dober državljan. Pomagamo jim poiskati smisel.



V moji Sloveniji delamo napake. Pogosto. In se zavedamo, da nismo enaki, zgolj enakopravni, da so med nami tisti, ki so proti, ki bi raje po svoje. To je pri nas O. K. Dokler ne omejuješ drugega, te pustimo pri miru. Odločitve? Sprejemamo jih. Ker so argumentirane in jasne, za njimi stojimo. In ker tako dela ves sistem, ne gasimo neprestano novih požarov, pač pa načrtujemo, preizkušamo in vpeljujemo rešitve.



Prebudim se v dve Sloveniji. V svoj mehurček na fejsbuku in v ljubljanski kulturni sceni, kjer se vsi strinjamo, ko jamramo. In v razplasteno, kompleksno zgodbo Slovenije po vaseh, mestih in zaselkih, prepuščenih samoupravnemu statizmu, ki občasno, zaradi karizmatičnega vodje, prerase v odkrito negativen, fašistoiden vzorec njih proti nam. Ampak mene ti drugi ne skrbijo. Samo čakam, da bom, možgan, ubežal. Medtem izpuščam priložnosti, dopuščam krivice, nabiram moči za pravi boj.



Prebudim se v Slovenijo zapravljenih priložnosti. In čez 25 let se bom zbudil v enako. Ampak takrat mi bo vseeno. Danes se mi ljubi. Želim si. Pri šestdesetih, ko bom končno prišel na vrsto, če bom seveda toliko časa uspešno vztrajal, bom tudi jaz delal predvsem na dobrih poslovnih kosilih (z nizko vsebnostjo soli) in sodeloval s prijatelji (in njihovimi sinovi), o katerih bom prepričan, da mi ne bodo pokali balončka, da ne bodo rušili statusa quo.



Samoupravni statizem je evolucijsko izčiščen tako, da se regenerira. Pravzaprav smo, v duhu »Maribor is the future«, v Sloveniji leta pred zahodnim svetom ustvarili za korporacije idealno družbeno strukturo, stanje, kjer se kaj spremeni le, ko moč izvede kapital. Ko pridejo tujci. Ko se zasebni interes medijsko preobrazi v javnega. Samoupravni statizem izvajamo vsi, vsak dan, v vsakem pogledu. Tako strupen je, da se ga telo, ljudstvo samo ne more več ubraniti: samoupravni statizem se ruši samo od zgoraj navzdol. Od tod moj cinizem, od tod skepsa. Ni ga junaka, ki bo prišel in pometel, ker ga statizem ni sposoben sproducirati in pripustiti, hkrati pa zmore le Herkul pomesti to štalo. Ali morda − in od tod preostanek idealizma − ekipa herkul in herkulov, z malo začetnico, ki sodeluje, soustvarja in sobiva.



Prebudim se mlad, v mladi državi. In ko si izmijem obraz in splaknem okus noči, se država in jaz zaveva, da nisva več tako zelo mlada. In se vprašava, kje sva. Je to res to, kar sva si želela, kar sva sanjala, za kar sva se borila? V moji mladi Sloveniji so delavci prevzeli vsaj en velik medij. V njej cvetijo ekološki turizem in zadružne iniciative, hkrati pa se kadi iz dimnikov Tama in se frizerji pritožujejo nad hrupom Litostroja. Iskra je sicer šla v davčno oazo, a smo zatem vzpostavili državno sponzorirano open-source bazo podjetij, ki to počno, in iz nje zdaj črpa obtožnice Interpol. V naše zapore se hodijo učit Danci in se čudijo zaprtim tajkunom, ki so bolj zadovoljni, ko klekljajo, kot so bili, ko so se potni prebujali iz mor disonance med samopodobo in dejanji.



In kader imamo! Mlad, perspektiven. No, prvi lasje že sivijo, horizont pa se bliža.

Prebujam se v dve Sloveniji. V tisto, ki je in v tisto, ki bi lahko bila. In slednja z vsako ne-odločitvijo vse bolj postaja prva. Ker to je smisel satusa quo. Da lahko na neki točki rečeš: kaj češ, takle mamo. Nismo mi krivi.



(1) »Mama, oče, pes in kravata, vata, vata, vata.«



(2) »V vojski si, zdaj si v vojski.«



(3 vse je dovoljeno

Jure Novak je gledališki režiser, avtor in performer.

Prispevek je osebno mnenje avtorja in ne izraža nujno stališča uredništva.

***





Na Delu smo se pred 25. rojstnim dnem slovenske države odločili skupaj z vami usmeriti pogled v prihodnost.

Zato smo skupini avtorjev z različnih področij družbenega delovanja postavili naslednje vprašanje:

»Kaj bi bilo treba storiti in spremeniti, da bi bila Slovenija čez 25 let država, v kakršni si želim živeti?«

Njihova razmišljanja lahko vsak dan prebirate na mnenjskih straneh tiskanega Dela in na Delo.si, obenem pa vas vabimo, da tudi vi prispevate svoje poglede na Slovenijo leta 2041. Pošljite nam jih na elektronski naslov Ta e-poštni naslov je zaščiten proti smetenju. Potrebujete Javascript za pogled. in izbrane bomo objavili na naši spletni strani.