Piti piipahtaa vain muutamaksi tunniksi lajittelemaan keräysvaatteita, se oli jokin Facebook-tapahtuma. Pakolainen tulee etelästä, tarvitsee lämmintä. Lajittelu olisi perheenäidille pieni vaiva.

Piipahdus Helsingin Paavalinkirkolla venähti viikoksi. Keräys olisi kuitenkin pian ohi. Pieni vaiva päättyisi kohta, ja sen jälkeen saisin tuntea tehneeni jotain, yrittäneeni edes. Euroopan pakolaiskriisin uutiskuvia katsellessani minulla olisi parempi omatunto.

Mutta kirkkoherranviraston neuvotteluhuoneeseen sattui tulemaan puhelu Pasilan poliisitalon pihalta juuri silloin, kun viimeiset jätesäkit oli pakattu.

Saavun pyörällä Pasilan poliisitalon eteen maanantaina iltapäivällä. On syyskuun puoliväli, olen tullut katsomaan, mitä täällä tapahtuu. Paavalin seurakunta on saanut vapaaehtoisilta tiedon, että poliisitalon edessä olisi kaaos ja maassa nukkuisi palelevia lapsia. Suomessa. Helsingissä.

Poliisitalolla parveilee iso joukko turvapaikanhakijoita. Valtaosa heistä on miehiä, joukossa jokunen perhe. Viimeisillään raskaana oleva nainen istuu kylmällä betonilla. Maassa ei nuku palelevia lapsia.

Myöhemmin opin, että tässä vaiheessa äidit ja vauvat on saatu siirretyksi sisään.

Kannan seurakunnan luottokortilla vingutetut vesipullot ja välipalakeksit ulko-oven viereen samaan kohtaan, johon myöhemmin ilmestyy myös pöytä. Paikalle kertyy epämääräinen kasa ruokaa, vettä ja vilttejä, joka järjestäytyy tulevina päivinä pieneksi humanitäärisen avun kahvilaksi. Netistä löytyvät pian siistit työvuoro- ja hankintalistat sen pyörittämiseksi. Virkavalta aitaa paikan seuraavana päivänä poliisiteipillä.

En oikein tiedä, mihin tarttua, joten teen samaa kuin muutkin: katselen ympärilleni ja teen minkä voin.

Alan jakaa ihmisille vesipulloja. He ottavat niitä vastaan kiitollisina. Käännyn katsomaan naista, joka huutaa: kenen sotulla saa hakea apteekista lääkkeitä?

Maija on lääkäri ja yksi vapaaehtoisista. Hän on juuri tutkinut pyörätuolissa istuvan iäkkään naisen hunnun alta pilkottavia paljaita, jääkylmiä jalkoja. Kuihtunut nainen tuijottaa eteensä ilmeettömänä eikä reagoi enää puheeseen. Yritän tavoittaa hänen katsettaan, mutta hän tuijottaa ohi. Ojennan tarjoamani vesipullon lopulta hänen epätietoisena odottavalle perheelleen. He eivät ymmärrä englantia.

Hälinän keskellä Maija on avannut naisen toiseen jalkaan käärityt likaiset, kudosnesteen värjäämät siteet. Hän tunnistaa diabeettisen haavauman ja tajuaa naista tarkemmin tutkittuaan, kuinka huonossa kunnossa tämä on.

Annan Maijalle nimeni ja sosiaaliturvatunnukseni. Maija soittaa lähimpään apteekkiin, ja minä saan sinne kyydin. Poliisitalon pihalle palatessani naista ollaan kuitenkin jo nostamassa ambulanssiin, jonka Maija on tilannut.

Ovella seisoneita poliiseja vanhan naisen terveydentila ei ole kiinnostanut. Maijan sanoin ”ei millään lailla”.

Onko tämä kaaos? En tiedä. Mutta Helsingiltä tämä ei näytä.

Iltaan mennessä poliisitalon eteen on järjestäytynyt kansalaisyhteiskunta. Seuraavana aamuna kuuden jälkeen se seisoo juna-asemilla uusia pakolaisia vastassa. Yksikään virallinen avustusjärjestö ei vielä tiedä, millaista apua turvapaikanhakijat tarvitsevat ennen kuin pääsevät rekisteröitymään. Pian minäkin olen osa suljettua Facebook-ryhmää, joka koordinoi tätä apua. Edellisenä päivänä perustettuun ryhmään kuuluu minun ja Maijan lisäksi illalla jo reilusti yli kolmesataa ihmistä.

Pyörätuolissa istuneelle naiselle haetut lääkkeet jäävät poliisitalolle samaan pussiin ensiaputarvikkeiden kanssa. Seuraavalla viikolla yksi vapaaehtoisista soittaa minulle: antibioottisi ovat täällä Pasilassa. En ensin tajua, mistä hän puhuu. Sitten muistan, että lääkkeet noudettiin apteekista minun nimelläni.

Siinä vaiheessa vanha nainen on jo kuollut.

Olen Pasilan asemalla vähän ennen aamuseitsemää. Pohjoisesta tulevien junien aikataulut on listattu auttajien fb-ryhmään. Muut ovat paikalla jo ennen minua.

Ensimmäisessä yöjunassa istuvat turvapaikanhakijat eivät suostu jäämään junasta Pasilassa, koska heillä on lippu Helsinkiin. Ei auta, vaikka mukanamme oleva vapaaehtoinen tulkki yrittää selittää heille arabian kielellä, että Pasilan asemalta olisi lyhyempi matka rekisteröitymään – ja miksi auttaisikaan, eihän meillä ole päällä minkään avustusjärjestön liivejä.

Helsingin rautatieasemalla päivystävät vapaaehtoiset ryhtyvät saattamaan ihmisiä Pasilan poliisitalolle. Jatkossa löydän itseni aamuisin tuomasta sinne ruokaa. Iltaisin kuljetan jo rekisteröityneitä, väsyneitä ihmisiä omalla autollani poliisitalolta Helsingin vastaanottokeskuksiin. Niiden mukaan ”haavoittuvassa asemassa oleville” saisi tilata taksin, mutta poliisin käytäntö tuntuu olevan jotain muuta.

Myöhään illalla poliisitalon portailla istuu iäkäs syyrialaisnainen, joka on jonottanut poliisiasemalla aamusta pimeän tuloon asti – turhaan. Hän on menossa yöksi Suomessa asuvan tyttärensä luo. Vanha nainen yskii pahasti. Tytär asuu Espoossa, hän on viettänyt Pasilassa äitinsä kanssa koko päivän ilman ruokaa. Tytär on jo pitkällä raskaana, vatsa kookas. Heidän on määrä lähteä kotiin junalla. Seuraan sivusta ja kuulen, kuinka poliisikin on huolissaan vanhan naisen jaksamisesta. Hänelle ei silti tilata taksia. Ajan naisen tyttärineen kotiin.

Perillä vanhus ojentaa takapenkiltä kätensä kiitokseksi, katsoo silmiin. Meillä ei ole yhteistä kieltä.

Valtaosa turvapaikanhakijoista on nuoria miehiä. Ehkä juuri siksi vapaaehtoiset kuulevat useaan otteeseen poliisien sanovan, että aikuinen ihminen kyllä löytää perille itse.

Iltaisin, ennen poliisiaseman sulkemista, huomaamme kuitenkin, että poliisi ei näytä tekevän turvapaikkahakemuksen jättäneiden suhteen eroa aikuisen ja yksin maahan tulleen alaikäisen välillä. Kielitaidottomia lapsia yritetään lähettää Pasilasta Espoossa sijaitsevaan ryhmäkotiin julkisilla kulkuvälineillä omin avuin ilman saattajaa.

Kun me vapaaehtoiset alamme hahmottaa, mitä Pasilassa oikein tapahtuu ja että alaikäisten saattaminen ei voi olla vain meidän vastuullamme, otamme yhteyttä Pelastakaa Lapset ry:hyn. Järjestön edustajat tulevat käymään poliisitalolle, mutta poliisi ei päästä heitä sisään.

Muutaman päivän kuluttua pihalla kuitenkin on Pelastakaa Lapset ry:n teltta. Ensimmäiset viralliset liivit on saatu Pasilaan kuusi päivää vapaaehtoisryhmämme toiminnan alkamisen jälkeen – ilman minkäänlaista pyyntöä viranomaisilta.

Samalla viikolla maahan on tullut yksin kymmeniä alaikäisiä, nuorin heistä on noin kymmenvuotias.

Seuraavalla viikolla Lahdessa turvapaikanhakijoita kuljettavaa bussia päin ammutaan ilotulitusraketteja ja vastaanottokeskuksen pihalla patsastelee Ku Klux Klan -asuun pukeutunut mielenosoittaja. Heti seuraavana päivänä Helsingin poliisi lähettää samaan osoitteeseen kolme kielitaidotonta, nuorta somalinaista omin avuin ilman rahaa. Perjantai-iltana. Ihmetellessäni asiaa yhdelle poliiseista hän vastaa minulle: ”Jos he ovat löytäneet Somaliasta Pasilaan, he löytävät kyllä Pasilasta Lahteen.”

Mieheni ei päästä minua ajamaan heitä sinne. Hän ajaa heidät sinne itse. Kotiin hän palaa lauantaiaamuna kello neljä.

”Haliib! Haliib!” Maitoa!

Lapset huutavat ilahtuneina, ja pienet kädet ojentavat kertakäyttökuppeja minua kohti. Kuljen täyttämässä niitä maitopurkki kädessäni.

Lapset istuvat poliisitalon edessä betonilaatoilla ja syövät vapaaehtoisten tekemää risottoa. Päivä on kolea, yritän ehtiä työntää kaikkien lasten alle tyynyn tai viltin. Noin seitsenvuotias tyttö osoittaa sormella lautastaan, nostaa peukalonsa pystyyn ja hymyilee. Ruoka maistuu. Yksi pienimmistä, noin nelivuotias poika, haluaa kolmannen lautasellisen ja pitelee samalla toisessa nyrkissään pientä tahmeaksi puristunutta suklaapatukkaa, ettei sitä vain otettaisi häneltä pois.

Lapset ahmivat. Valtaosa lapsista, joita ehdin Pasilassa nähdä, vaikuttaa iloisilta ja hyväkuntoisilta, mutta heillä kaikilla on nälkä. Äitien kasvot ovat pelottavan usein ilmeettömät. He ovat onnistuneet pitämään lapsensa hyväntuulisina Euroopan toiselle laidalle asti.

Suomen Punainen Risti saadaan lopulta havahtumaan Pasilan tilanteeseen. Vaikka viranomaiset eivät ole pyytäneet apua, SPR:n vapaaehtoiset seisovat Pasilassa järjestön liivit päällä muiden vapaaehtoisten kanssa noin viikko sen jälkeen, kun paikalla olimme jo me, fb-ryhmän auttajat. SPR alkaa toimittaa poliisitalolle ruokatarpeita.

Viikko ei ole pitkä aika, tai sitten se on. SPR:llä on ollut kädet täynnä töitä uusien vastaanottokeskusten perustamisessa, mutta kulunut viikko on nälkäisiä lapsia ruokkineista vapaaehtoisista tuntunut vähintäänkin kahdelta. Monet meistä ruokkivat lapsia kotonakin.

SPR:n ensimmäisten liivien näkeminen poliisitalon edessä on helpotus. Epäviralliset, ei-minkään-järjestön vapaaehtoiset ovat kuitenkin edelleen ainoa taho, joka tuo pakolaisille päivittäin lämmintä ruokaa, vaikka leikki-ikäiset lapset joutuvat jonottamaan vanhempineen useita tunteja, jotkut koko päivän.

Viranomaiset eivät vieläkään ole pyytäneet apua.

Autossa on hiljaista.

Takapenkillä istuu irakilainen perhe, vanhemmat ja muutaman vuoden ikäinen poika. Seisomme liikennevaloissa Helsingin iltapäivässä.

Siististi pukeutuneet vanhemmat ovat tulleet ulos poliisilaitokselta. Turvapaikkahakemuksen jättämisen jälkeen heidän poikansa on saanut Pelastakaa Lapset ry:n teltasta säänmukaisia ulkovaatteita ja pillimehun. Poika on leikkinyt teltassa hetken. Vanhempien katse on ollut kiitollinen. Olemme matkalla helsinkiläiseen vastaanottokeskukseen.

Takaluukkuun on pakattu kaksi kassia. Toinen niistä, isompi, on saatu Pelastakaa Lapset ry:n teltasta.

Vilkaisen peruutuspeilistä takapenkille. Äiti katsoo ulos ikkunasta. Katse on tyhjä. ”Tired?” minä kysyn, jotain sanoakseni. Vanhemmat puhuvat jonkin verran englantia. Äiti havahtuu, hymyilee vaisusti ja vastaa: ”Yes, very tired. No sleep.”

Kun valot vaihtuvat vihreiksi, vakuutan perheelle että he pääsevät pian nukkumaan.

Alkaa sataa. Loppumatkasta takapenkiltä alkaa kuulua heleää laulua. Lapsi laulaa itsekseen omalla kielellään. Laulu on iloinen.

Perillä vastaanottokeskuksen aula on tupaten täynnä ihmisiä. Respaan on pitkä jono. Huikkaan jonon ohi henkilökunnalle lasiluukusta, että paikalle on tullut uusi lapsiperhe. Yksi työntekijöistä pyytää sanomaan perheelle, että heidän pitäisi istua aulaan odottamaan. Ilahdun siitä, että työntekijä ei katso minua yhtä epäuskoisena kuin edellisen päivän iltavuorolainen, jolle tiedotin saman luukun kautta nelilapsisesta syyrialaisperheestä. Nuorimmainen oli vasta vauva. Vastaanottokeskus oli täynnä jo silloin.

Nuoret miehet raivaavat aulan sohvalta tilaa. Perhe jää siihen istumaan. Äiti ei enää jaksa hymyillä. Toivotettuani heille hyvää jatkoa tajuan, etteivät he pääse nukkumaan vielä moneen tuntiin.

Paluumatkalla Pasilaan lapsen laulu on jäänyt soimaan autoon. Perillä poliisitalon edessä minulle ojennetaan lappu, jonka joku poliiseista on tuonut lasten sateensuojaksi pystytettyyn telttaan. Siinä lukee siistillä käsialalla: ”Haettava lupa kaupungin maa-alueen käyttöön.” Perässä on rakennusviraston sähköpostiosoite ja vastuupäällikön puhelinnumero.

Katson sateen piiskaamaa telttaa lappu kädessäni. Se vie kaupungin maa-alueesta yhdeksän neliömetriä.

Maijan nimi on muutettu.

Juttu julkaistu 3.10. klo 15.30, juttua muokattu klo 17.15: ingressi korjattu, sillä pakolaisnainen ei kuollut poliisitalolla vaan myöhemmin, kuten jutussa kerrotaan.