Eurovaalien lähestyessä meidän kaikkien on hyvä testata suosikkiehdokkaidemme tietoja ja taitoja. Monet haluavat varmasti tietää, mitä mieltä ehdokkaat ovat eurokriisin hoidosta ja erityisesti euroalueen kriisimaiden tilanteesta. Ehdotan kysymystä kriisimaiden taloudenpidosta, erityisesti ehdotan kysyttäväksi, mitä ehdokas tietää niiden julkisen velan kehityksestä.

Yleinen käsitys on, että kriisimaiden taloudenpito on ollut holtitonta ja että holtittomuus vain paheni maiden liityttyä Euroopan Rahaliiton jäseniksi. Tässä väitteessä avoimeksi jää se, mitä holtittomuudella tarkoitetaan. Holtittomuudesta ei voida puhua, ellei verrata johonkin holtillisuuden normiin. Koska huonolla taloudenpidolla usein viitataan julkisen sektorin velkaantumiseen, niin holtittomuuden arvioimiseksi tarvitsemme esimerkillisen, holtillisuuden esikuvan. Euroalueelta tuskin muuta sellaista löytyy kuin Saksa, kaikkien lainanantajien suosikki. Lukija voi kokeilla, miltä tilanne näyttää, jos nuhteettomuuden esimerkkinä käytetään Suomea, luvut löytyvät Eurostatista ja ovat kaikkien saatavilla.

Oheinen kuvio esittää kriisimaiden (Espanja, Italia, Kreikka, Portugali) julkisen sektorin velkaisuuden suhteen Saksan velkaisuuteen ajalta ennen rahaliittoa (liiton alkuajankohtana käytän vuoden 2002 alkua, jolloin eurosta tuli myös kansalaisten käyttövaluutta, ensimmäinen pystyviiva) eurojärjestelmän aikana nykyisen talouskriisin alkuun asti (vuosi 2008, toinen pystyviiva) ja siitä eteenpäin. Velkaisuutta mittaan vuoden lopun julkisen velan suhteella kyseisen vuoden bruttokansantuotteeseen, mikä on tavanomaisin mitta. Jos suhdeluku on alle ykkösen, niin velkaisuus on Saksaa pienempi, muuten isompi.

Minä näen kuvasta sen, että puheet kriisimaiden taloudenhoidon holtittomuudesta ovat perättömiä. Täysin selvää tämä on Espanjan ja Italian osalta, mutta Kreikkaakaan ei voi syyttää. Kreikan velkaisuus suhteessa Saksaan aleni nopeasti eurojäsenyyden myötä, mutta alkoi sitten kasvaa. Kasvu oli kuitenkin hidasta, Kreikan suhteellinen velkaisuus nousi samalle tasolle kuin se oli korkeimmillaan ennen vuotta 2002 vasta vuonna 2010, talouskriisin ollessa syvimmillään, tämän näkee vaalean ruskeasta vaakaviivasta.

Ainoa maa, jota voitaisiin syyttää holtittomuudesta, olisi Portugali, koska sen velkaisuus alkoi kasvaa heti rahaliiton toiminnan alettua. Mutta tämäkin on hätiköityä, velka suhteessa kunnollisen taloudenpidon normiin (siis Saksaan) kasvoi hitaasti ja oli koko ajan lähellä normia.

Kriisimaita yhdistää se, että suhteessa Saksaan niiden taloudenpidosta tuli holtitonta sen jälkeen, kun niiden taloutta alettiin tervehdyttää EU:n komission reseptein.

Miten tämä kaikki oli mahdollista, miten ne ajautuivat kriisiin? Paul De Grauwe on monissa kirjoituksissaan esittänyt, että kyse oli pääomamarkkinoiden häiriöllisestä toiminnasta. Rahaliitossa yksittäinen maa voi aina joutua likviditeettikriisiin siksi vain siksi, että sijoittajat jostakin syystä kaihtaa maan velkapapereita. Jos tunnelma yleistyy, niin sijoittajien odotukset alkavat toteuttaa itse itseään. Rahaliitossa maa ei pysty mitenkään tältä suojautumaan, koska sillä ei ole omaa keskuspankki. De Grauwen käyttämän tietoaineiston lisäksi uutta lisänäyttöä tästä markkinoiden virheellisestä riskien hinnoittelusta ja sen vaikutuksista eurokriisin syntyyn ovat vast’ikään antaneet antaneet Anne-Laure Delatte, Julien Fouquau ja Richard Portes. Tilannetta pahensi tietysti EU:n komission täysin pieleen mennyt politiikka, jonka piti ottaa niskalenkki markkinoista. Eiköhän siksi anneta nämä kriismaiden velat anteeksi.

Avainsanat: Eurokriisi, Saksa, velkaisuus

Aihealueet: Julkinen talous, Kansainvälinen talous, Makro