Huynh Nhu Karjalainen kaivoi pikkutyttönä Vietnamissa kultaharkkoja sängyn alta, kun perhe oli ahtaalla. Nyt hän leipoo muikkukukkoja Kannonkoskella. Kaikki lähti herrasmiehille suunnatusta ilmoituksesta Keltaisessa Pörssissä.

Nyt ollaan syrjässä. Nelostielle, Viitasaaren eteläpuolelle, on 26 kilometriä ja Jyväskylään 110. Auto kaartaa kapeaa hiekkatietä entisen Vuoskosken kyläkoulun pihaan.

Harvaan asutun kylän sydän lakkautettiin 90-luvun alussa. Nyt taksit kuljettavat oppilaat kymmenen kilometrin päähän Kannonkosken kirkolle.

Kyläkoululla on yhä lapsia: se on nykyään Meiju, 14, ja Heikki Karjalaisen, 12, koti. Heidän äitinsä pyörittää tiloissa Karjalaisen Kotileipomoa ja ravintolaa. Ravintola on samanniminen kuin omistajansa: Huynh Nhu.

Karjalaisen Kotileipomon herkut maistuvat ympäri Keski-Suomea. Jono on pitkä myös Palokan torilla Jyväskylässä.­

Huynh Nhu Karjalainen on juuri tullut kotiin leipomon kauppa-asioilta. Hän hymyilee iloisesti vieraille ja esittäytyy: Hjunhju – tai jotain sinne päin. Hyunh Nhu on etunimi, sukunimi on ex-mieheltä.

Koulun jumppasaliin rakennettu, pääasiassa tilauksesta toimiva ravintola on Keski-Suomen ainoa vietnamilainen ravintola. Edes Jyväskylästä ei löydy kilpailijaa – halukkaan on lähdettävä Kuopioon tai Tampereelle.

Huynh Nhun tarina alkaa vielä kauempaa, 150 000 asukkaan Bạc Liêun kaupungista Etelä-Kiinan meren rannalta. Sinne on 1 400 asukkaan Kannonkoskelta matkaa 8 600 kilometriä.

Elettiin syksyä 1977, kun kuljetusyrittäjänä toiminut Hua Quang Khen ja hänen vaimonsa Truong Thi Quoi saivat esikoisensa. Koska sukunimi mainitaan ensin, tytön nimeksi tuli Hua Hyunh Nhu.

Myöhemmin perheeseen syntyivät myös pikkuveli ja -sisko. Kotitalo oli tulvien vuoksi rakennettu osin betonitolppien päälle. Perhe pysyi leivässä kiitos yrittäjäisän, joka oli jo Vietnamin sodan aikana myynyt ja kuljettanut elintarvikkeita laivallaan Vietkongin sotilaille pitkin jokia.

Isä ansaitsi hyvin ja muutti rahansa kultaharkoiksi, jotka hän piilotti kotona pahan päivän varalta makuuhuoneeseen lattialautojen alle.

Kaikki oli hyvin – kunnes Hyunh Nhun lapsuus äkillisesti loppui.

– Olin kymmenen, kun isä sai sydäninfarktin ja halvaantui puoliksi, hän kertoo.

Perheen tulot loppuivat kuin seinään, sillä yhteiskunta ei tarjonnut turvaverkkoa. Kotirouvan rooliin tottuneen äidin oli pakko keksiä töitä. Hän aloitti torikauppiaana, esikoinen apunaan.

– Myimme katkarapua ja kalaa. Silloin niitä vielä sai joesta hyvin.

Enää ei saa. Mekongin saastuminen on oma tarinansa, välinpitämättömän roskaamisen tulos.

– Suomessa olen oppinut, miksi luontoa pitää suojella. Tuntuu kauhealta nähdä, miten ihmiset vieläkin heittävät Vietnamissa kaiken jokeen.

Leivinuunin muuraaminen oli yksi leipomon suurimmista investoinneista.­

Mutta palataan 80-luvun lopulle. Torille piti herätä neljältä aamulla. Päivät venyivät usein iltaan.

– Kävin koulua kuusi luokkaa, mutta sitten piti lopettaa. Tuntui, että olen iso tyttö, kuin aikuinen.

Vaikka työ oli rankkaa, ei se riittänyt entisen elintason ylläpitoon. Isän hoidot ja lääkkeet nielivät rahaa.

– Isä joutui myymään laivansa. Elimme jonkin aikaa isän säästöillä.

Rikollisten varalta isä oli kertonut kultaharkkokätkön sijainnin vain Huynh Nhulle. Pelkona oli, että varkaat pakottaisivat äidin paljastamaan kätkön.

– Kultaharkkoja oli yli kymmenen ja elimme niillä muutaman vuoden. Aina, kun tuli tarve, siirsin sänkyä ja kaivoin harkot lankun alta.

Ahkerinkaan leipuri ei selviä mittavasta urakasta yksin.­

Vuodet vierivät. Äiti jätti torimyynnin Huynh Nhun vastuulle, mutta onneksi pikkuveli pääsi pian töihin ravintolaan. Isän vuoksi perheen piti kuitenkin ottaa myös lainaa. Huynh Nhu teki kauppaa yksin kuusi vuotta.

Hänen tätinsä oli tullut Suomeen venepakolaisena 80-luvun alussa ja kutsui 22-vuotiaan käymään. Huynh Nhu halusi elämältään jotain parempaa ja lähti matkaan kymmenen dollaria taskussaan. Elettiin kesäkuuta 2000.

– Tarkoitukseni oli hankkia Suomessa rahaa ja palata takaisin.

Tampereella kioskiyrittäjänä toiminut täti päätti toisin. Hän otti ohjat käsiinsä, sillä veljentyttärellä oli vain kolmen kuukauden turistiviisumi.

– Pian täti esitteli minulle Kannonkoskella asuvan miehen. Menimme naimisiin elokuussa.

Huynh Nhu sai kuulla naimakaupan taustoista tarkemmin vasta vuosien päästä.

– Täti oli laittanut ilmoituksen Keltaiseen Pörssiin: ”Tyttö etsii herrasmiestä”. Tuntui rankalta, kun kuulin asiasta. Ei vietnamilaisissa lehdissä etsitä ukkoa lehti-ilmoituksella! Nyt naimisiinmeno tuntuu jo vitsiltä.

Täti teki tarkkaa työtä ”herrasmiesten” kanssa ja reissasi ympäri Suomea tarjokkaita tutkiessaan. Eronneet ja juopot täti raakkasi heti listalta.

Huynh Nhu ei kaunistele asiaa.

– Se oli vaihtokauppaa. Menin naimisiin ja sain jäädä tänne. Kun on naimisissa, pitää kunnioittaa miestä. Saimme kuitenkin kaksi lasta.

Taikinaa vaivataan vanhassa luokkahuoneessa.­

Pian Huynh Nhu oli jälleen torikauppias. Hän perusti pienleipomon miehen maatilan yhteyteen ja myi kevätkääryleiden rinnalla suomalaisia perinneherkkuja muikkukukoista karjalanpiirakoihin. Oppi tuli anopilta.

Mies torppasi haaveet laajamittaisemmasta toiminnasta. Avioero 2010 oli vapauttava.

– Vietnamilaiset haluavat aina eteenpäin, parempaan. Olin vielä nuori enkä jaksanut odottaa.

Ja paremmaksihan kaikki on hiljalleen muuttunut. Huynh Nhu sai pian maksettua Vietnamissa otetut lainat ja hankittua vanhemmilleen uuden kodin.

– En kadu lähtöäni Vietnamista. Oli pakko luopua jostain, että sai uutta tilalle.

Kotileipomon autot kiertävät maakunnan toreilla joka viikko tiistaista lauantaihin.­

Viime vuonna kotoa kantautui suru-uutinen. Äiti kuoli harvinaiseen lihasrappeumaan, johon ei parannuskeinoa löytynyt.

– Muut taudit olisi voinut yrittää parantaa. Mutta isälleni olen saanut paremman elämän. Nyt isällä on puutarhakin.

Kaukaiseen Pohjolaan saapuivat perässä Huynh Nhun sisko ja serkku – ja tänä kesänä myös veli neljän tyttärensä kanssa. Veli sai töitä maatalouslomittajana. Sisko ja serkku ovat töissä leipomossa. Myös Meiju ja Heikki auttavat kesäisin toreilla ja markkinoilla.

Leipomo työllistää lisäksi yhden siivooja-leipojan ja välillisesti muun muassa paikallisia kalastajia. Huynh Nhu on valloittanut asiakkaansa leipomuksillaan ja iloisuudellaan. Mutta kun kassakone torilla laulaa, löytyy joukosta usein joku kateellinen, jota yritteliäs ja ahkera vierasmaalainen ärsyttää.

– Joku sanoo, että sulla on monta autoa ja iso talo. Sanon, että kyllä on velkaakin!

Huynh Nhu Karjalainen työpaikallaan Kannonkoskella.­

Leipomon ja ravintolan perustaminen tiesi satojentuhansien eurojen investointeja, joiden maksaminen puolestaan merkitsee pitkiä työpäiviä. Viiden tunnin yöunien jälkeen Huynh Nhu herää aamuneljältä leipomaan.

– Maanantai on vapaapäiväni. Silloin saan nukkua kahdeksan tuntia!

” Suomi on turvallinen maa, Vietnam ei ole. Ihmiset ovat täällä rehellisiä ja sydämellisiä.

Huynh Nhu sai Suomen kansalaisuuden 2007. Hän on hiljakseen oppinut sietämään kylmyyttä ja pimeyttä. Vuotuiset Vietnamin-reissut vahvistavat sidettä uuteen kotimaahan: Bạc Liêun metelin sietäminen on kerta kerran jälkeen vaikeampaa.

– Olen jo niin tottunut Suomen hiljaisuuteen, että huomaan Vietnamissa käydessäni pian kaipaavani takaisin kotiin. Suomi on turvallinen maa, Vietnam ei ole. Ihmiset ovat täällä rehellisiä ja sydämellisiä. Jos suomalainen asiakas sanoo, että toimittamastamme tilauksesta puuttuu jotain, sitä ei kannata epäillä.

Ensi vuoden alussa leipomo saa pärjätä pari kuukautta ilman pomoaan, kun Hyunh Nhu lähtee vuotuiseen tapaansa katsomaan 70-vuotiasta isäänsä.

Mielessä saattaa taas pyörähtää unelma omasta rantaravintolasta vanhassa kotikaupungissa.

– Vanha mummoni sanoi aina, että haaveilu ei maksa mitään.