Teksti: Roosa Rytkönen, VTM. Podcast-lukija: Bruno Gronow.

Gradun kanssa kipuilu on opis­ke­li­jal­le ennem­min­kin sääntö kuin poikkeus. Vaikka gradu on upea mah­dol­li­suus perehtyä itseään kiin­nos­ta­vaan aiheeseen, on se myös opintojen viimeinen koitos. Valmistumisella on tapana pitkittyä selkeiden ulko­puo­lel­ta ase­tet­tu­jen mää­rä­ai­ko­jen puut­tees­sa. Innokkaimmankin gra­dun­te­ki­jän mieleen saattaa kirjaston nurkassa aurin­gon­pais­tei­se­na kevät­päi­vä­nä nyh­vöt­täes­sä nousta kysymys, ”onko gradu tämän arvoinen?”

Kun Volgan rannalla sijait­se­vas­sa venä­läi­ses­sä mil­joo­na­kau­pun­gis­sa Kazanissa astuu ulos pääkadun met­ro­py­sä­kil­tä, näkee ainakin KFC-pika­ruo­ka­ket­jun ravin­to­lan ja edessä avautuvan käve­ly­os­tos­ka­dun. Kenties silmiin osuu myös vas­ta­päi­sen toi­mis­to­ra­ken­nuk­sen edessä tönöttävä mai­nos­kylt­ti ”Kurssitöitä, graduja!”. Samanlaisia toi­mis­to­ja löytyy kau­pun­gis­ta lukuisia. Osa on sijoi­tet­tu hyvinkin stra­te­gi­sil­le toi­mi­pai­koil­le, kuten kaupungin suurimman yli­opis­ton nurkalla sijait­se­va toimisto ”Einstein”.

Työn tila­tak­seen ei tarvitse marssia toi­mis­toon. Internetistä ja venä­läi­ses­tä sosi­aa­li­ses­ta mediasta Vkontaktesta löytyy loput­to­mas­ti sivuja, joilla mai­nos­te­taan mah­dol­li­suut­ta tilata opin­näy­te­työ. Hinnatkaan eivät päätä huimaa: opis­ke­li­joi­den vuo­sit­tain kir­joit­ta­mat kurs­si­työt irtoavat 20 eurolla. Vaikka kandeista ja graduista joutuu pulit­ta­maan enemmän, kyseessä eivät ole mitkään varak­kail­le opis­ke­li­joil­le suunnatut eliit­ti­mark­ki­nat.

Gradua vääntävän opis­ke­li­jan näkö­kul­mas­ta vähem­pi­kin tuntuisi häm­men­tä­väl­tä.

Tutkimusaiheena opinnäytetöiden ostaminen

Kirjoitin graduni opin­näy­te­töi­den osta­mi­ses­ta venä­läi­ses­sä kor­kea­kou­lu­tuk­ses­sa. Vietin tut­ki­mus­ta varten kolme kuukautta noin 800 kilo­met­riä Moskovasta itään sijait­se­vas­sa Kazanissa. Haastattelin opis­ke­li­joi­ta sekä muutamia opettajia ja tilaus­töi­den kir­joit­ta­jia.

Kun kerroin gra­dus­ta­ni suo­ma­lai­sil­le tut­ta­vil­le, reaktiot olivat usein häkel­ty­nei­tä. ”Venäjälläkö tuol­lais­ta tapahtuu?!” Ilmiö ei kui­ten­kaan ole mitenkään lei­mal­li­ses­ti venä­läi­nen, ja sillä on kos­ke­tus­pin­taa niin pla­gioin­tiin kuin kau­pal­li­siin kou­lu­tus­lai­tok­siin­kin. Esimerkiksi USA:ssa käsite ”diplo­mi­myl­lyt” viittaa oppi­lai­tok­siin, joissa tut­kin­to­to­dis­tuk­sen saa käy­tän­nös­sä luku­kausi­mak­su­ja vastaan.

Tästä huo­li­mat­ta aihe­va­lin­ta­ni hei­jas­te­li klassisia teemoja Venäjää käsit­te­le­väs­sä tut­ki­muk­ses­sa ja jour­na­lis­mis­sa. Venäjään yhdis­te­tään usein eri­lais­ten kier­to­tei­den mah­dol­li­suus ja suo­ra­nai­nen korruptio. Vastaavia aiheita käsit­te­le­vät kuvaukset eivät kui­ten­kaan usein tee oikeutta niille ris­ti­rii­doil­le, joita ihmiset kohtaavat olo­suh­teis­sa, joissa viral­li­ses­ta linjasta poik­kea­vat käytännöt ovat yleisiä.

Miten opis­ke­li­jat suh­tau­tu­vat siihen, että vaikka opin­näy­te­töi­den ostaminen on viral­li­ses­ti kielletty, mah­dol­li­suus siihen on olemassa kuin tar­jot­ti­mel­la?

Miten opiskelijat selittivät ilmiötä?

Haastattelemieni opis­ke­li­joi­den oli helppo kuvitella tilan­tei­ta, joissa yksit­täi­sen työn ostaminen tulisi olo­suh­tei­den pakosta kysy­myk­seen. Venäläinen kor­kea­kou­lu­jär­jes­tel­mä on jäykkä, eikä val­mis­tu­mi­sen vii­väs­tyt­tä­mi­nen perhe- tai muista syistä onnistu kuten Suomessa. Nuorille miehille yksi syy kor­kea­kou­lu­pai­kan hank­ki­mi­seen on armeijan vält­te­le­mi­nen.

Yleisellä tasolla opis­ke­li­jat yhdis­ti­vät ilmiön suureen määrään epä­mo­ti­voi­tu­nei­ta opis­ke­li­joi­ta, jotka muo­dos­ta­vat pal­ve­luil­le asia­kas­kun­nan. Opiskelijoiden mukaan kor­kea­kou­lu­tus on muuttunut yleiseksi normiksi ja vält­tä­mät­tö­myy­dek­si työn­haus­sa, vaikka työ­nan­ta­jat eivät olisikaan kiin­nos­tu­nei­ta itse kou­lu­tuk­sen sisäl­lös­tä. Lisäksi opis­ke­li­jat puhuivat siitä, että kor­kea­kou­lu­pai­kan saaminen ja muo­dol­li­nen opiskelu onnis­tu­vat mak­sa­mal­la. Toisaalta monet nostivat esille sen, että kor­kea­kou­lu­tut­kin­non merkitys oli erilainen van­hem­mil­le suku­pol­vil­le.

Korkeakoulutuksen mullistukset

Opiskelijoiden huomiot kor­kea­kou­lu­tut­kin­non vält­tä­mät­tö­myy­des­tä, kou­lu­tuk­sen ”osta­mi­ses­ta” sekä kor­kea­kou­lu­tuk­sen arvos­tuk­sen romah­duk­ses­ta liittyvät mul­lis­tuk­siin, joita venä­läi­nen kor­kea­kou­lu­jär­jes­tel­mä ja koko yhteis­kun­ta on viime vuo­si­kym­me­ni­nä käynyt läpi.

Neuvostoliitossa kou­lu­tus­jär­jes­tel­mä oli kes­ki­te­tys­ti suun­ni­tel­tu ja koulutus ilmaista. Kun Neuvostoliitto 1990-luvulla romahti, uudis­tuk­set kou­lu­tuk­sen saralla seu­ra­si­vat samaa kaavaa kuin vaikkapa ter­vey­den­huol­los­sa. Yksityisten, maksuja opis­ke­li­joil­taan perivien oppi­lai­tos­ten perus­ta­mi­nen tuli lail­li­sek­si ja kor­kea­kou­lu­jen määrä kasvoi rajusti. Myös val­tiol­li­set oppi­lai­tok­set alkoivat hei­ken­ty­neen rahoi­tuk­sen­sa vuoksi periä luku­kausi­mak­su­ja osalta opis­ke­li­jois­ta.

Uudistusten kaoot­ti­sen, val­vo­mat­to­man luonteen vuoksi 1990-luvulla syn­ty­nyt­tä tilan­net­ta voidaan kutsua kor­kea­kou­lu­tuk­sen mas­sa­mark­ki­noik­si, johon myös harmaat kau­pal­li­set palvelut liittyvät. Vaikka epä­vi­ral­li­set käy­tän­teet olivat yleisiä kor­kea­kou­lu­tuk­ses­sa myös neu­vos­toai­koi­na, ne ovat saaneet mark­ki­na­ta­lou­den aikana uusia piirteitä. Jos opin­näy­te­töi­tä myyvät toimistot maksavat veronsa, ne saavat käy­tän­nös­sä toimia ongel­mit­ta.

Myöskään yli­opis­tot eivät toi­min­taan­sa liit­ty­vien ris­ti­rii­to­jen vuoksi puutu ilmiöön vakavasti. Yliopistot saavat valtiolta rahoi­tus­ta sen mukaan, kuinka paljon opis­ke­li­joi­ta ne onnis­tu­vat hou­kut­te­le­maan. Opiskelijan erot­ta­mi­nen johtaisi valtion rahoi­tuk­sen pie­ne­ne­mi­sen lisäksi luku­kausi­mak­su­jen menet­tä­mi­seen, jos kyseessä on maksava opis­ke­li­ja. Niinpä ostamisen ja hui­jaa­mi­sen kont­rol­loi­mi­nen jää käy­tän­nös­sä yli­työl­lis­tet­ty­jen ja ali­pal­kat­tu­jen opet­ta­jien niskoille, ja työkalut ovat ins­ti­tu­tio­naa­li­sen tuen puut­tees­sa rajal­li­set. Huijaustapausten nouse­mi­nen jul­ki­suu­teen olisi poten­ti­aa­li­ses­ti uhka yli­opis­ton maineelle, mikä voisi johtaa sen alen­tu­nee­seen kykyyn ”kilpailla” opis­ke­li­jois­ta.

Vaikka opin­näy­te­töi­den kauppa on osittain nor­ma­li­soi­tu­nut, se on herät­tä­nyt myös hätää neu­vos­toai­koi­na arvos­te­tun kou­lu­tuk­sen muut­tu­mi­ses­ta hyö­dyk­keek­si. 2000-luvulla valtio on toteut­ta­nut lukuisia uudis­tuk­sia, mutta nämä eivät suo­ra­vii­vai­ses­ti näytä johtaneen harmaiden pal­ve­lui­den tai kor­rup­tion vähe­ne­mi­seen kou­lu­tus­sek­to­ril­la.

”Henkilökohtainen valinta”

Vaikka ostaminen ei viral­li­ses­ti ole sallittua, on se suh­teel­li­sen taval­lis­ta johtuen opin­näy­te­töi­den saa­ta­vuu­des­ta, hal­puu­des­ta ja siitä, ettei niiden osta­mi­ses­ta juurikaan rankaista. Niinpä opis­ke­li­jat tyy­pil­li­ses­ti nimit­ti­vät ostamista ”jokaisen omaksi valin­nak­si” ja sanoivat sen riippuvan siitä, mitä opin­noil­ta haluaa. Monet tekivät jaon yli­opis­toon tietojen vuoksi pyr­ki­nei­siin ja niihin, jotka opis­ke­le­vat muo­dol­li­ses­ti vain tut­kin­to­to­dis­tuk­sen saa­dak­seen. Tämä ei kui­ten­kaan tehnyt oikeutta sille, miten opis­ke­li­jan koke­muk­set kor­kea­kou­lus­sa vai­kut­ti­vat “valintaan” ostaa. Lisäksi suh­tau­tu­mi­nen osta­mi­seen vaihteli huo­mat­ta­vas­ti, valin­nas­ta puhu­mi­ses­ta huo­li­mat­ta.

Markkinointia toista vuotta opis­ke­le­van Elviran, 19, asenne on esimerkki suo­ra­vii­vai­ses­ta suh­tau­tu­mi­ses­ta osta­mi­seen. Elvira suun­nit­te­lee kir­joit­ta­van­sa kandinsa itse, jos aihe on kiin­nos­ta­va. Jos ei, hän tietää jo keneltä ostaa.

Ensimmäistä kurs­si­työ­tään varten Elvira sai häntä opin­nois­sa aut­ta­neel­ta tytöltä vanhan kurs­si­työn ja kii­tok­sek­si osti tämän veljelle Adidas-lah­ja­pak­kauk­sen. Elvira muokkasi työn lause lauseelta vält­tääk­seen pla­gia­ris­mi-tar­kas­tuk­ses­sa kiinni jäämisen. Hänen mukaansa ero oli ennem­min­kin pro­ses­sis­sa kuin lop­pu­tu­lok­ses­sa:

”Minulle ei ole eroa, kir­joi­tan­ko uusiksi vanhan paperin vai kir­joi­tan­ko itse alusta saakka. Tulos on yksi ja sama, tietoa ei tule lisää tai häviä, koska joka tapauk­ses­sa luen koko tekstin”.

Tekstin lukeminen on tarpeen, koska Venäjällä opis­ke­li­joi­den tulee esitellä työnsä opet­ta­jien ja muiden opis­ke­li­joi­den edessä.

Miten Elviran näkö­kul­maa voidaan tulkita? Venäjällä kor­kea­kou­luo­pin­to­jen pain­opis­te on usein tiedon määrässä tai ulkoa opet­te­lus­sa ennem­min­kin kuin omien argu­ment­tien kehit­tä­mi­ses­sä ja tiedon kriit­ti­ses­sä arvioin­nis­sa. Opiskelijat istuvat tunneilla pitkiä päiviä ja saavat paljon mekaa­ni­sia koti­teh­tä­viä. Tällä on myös vai­ku­tus­ta siihen, miten pla­gioin­nin käsite ymmär­re­tään.

On kuitenkin eri asia kysee­na­lais­taa itse kir­joit­ta­mi­sen hyö­dyl­li­syys kuin olla tietoinen siitä, että kurssityö tulisi peri­aat­tees­sa kir­joit­taa itse. Vaikka Elviralle ostaminen ei näyt­täy­ty­nyt ongel­mal­li­se­na, osa ostamaan pää­ty­neis­tä opis­ke­li­joi­ta suhtautui asiaan ris­ti­rii­tai­sem­min.

“ Kävi niin, että päädyin ostamaan. Se oli petos itseäni kohtaan.”

Elena, 21, oli ostanut kurs­si­työn­sä kahtena edel­tä­vä­nä vuonna. Ostaminen oli hänelle kipeämpi kysymys. Opintojensa alusta saakka Elena oli epäillyt aine­va­lin­taan­sa ja ollut pettynyt kurssinsa opis­ke­li­joi­den moti­vaa­tion puut­tee­seen. Kun tuli aika kir­joit­taa kurssityö, Elena oli mukana jär­jes­tä­mäs­sä isoa opis­ke­li­ja­fes­ti­vaa­lia. Se oli ins­pi­roi­vaa mutta aikaa vievää. Niinpä Elena etsi Vkontaktesta henkilön, jolta tilata työ. Seuraavana vuonna sama kaava toistui huo­li­mat­ta Elenan aikeesta kir­joit­taa itse.

Elena kuvailee ostamista epä­miel­lyt­tä­vä­nä koke­muk­se­na ja ris­ti­rii­ta­na iden­ti­tee­til­leen: ”Minua hävetti esitellä työ. — Olin aina ollut vas­tuul­li­nen lapsi, en luntannut melkein koskaan ja sain hyviä arvo­sa­no­ja, vaikka en lait­ta­nut­kaan paljon energiaa opin­toi­hin”.

Elena ei ollut ryh­mäs­sään ainut, joka osti. Hän arvioi vii­des­tä­tois­ta opis­ke­li­jas­ta kymmenen tilanneen työnsä. Hän kuitenkin tekee pesäeron luok­ka­to­ve­rei­hin­sa. Toisin kuin Elena, nämä eivät kärsineet tun­non­tus­kis­ta. Elena kertoo kurs­si­ka­ve­ris­taan, joka ei työtä esi­tel­les­sään osannut vastata yksin­ker­tai­sim­piin­kaan kysy­myk­siin sen sisäl­lös­tä, sillä oli lukenut osta­mas­taan työstä vain puolet.

Haastattelun aikaan Elena suun­nit­te­li kir­joit­ta­van­sa seuraavan kurs­si­työn itse ja oli jo valinnut aiheensa: ”Se olisi minulle hyvä kokemus. Tuntisin oloni rau­hal­li­sem­mak­si ja voisin olla ylpeä itsestäni”. Samalla hän pelkäsi pää­ty­vän­sä taas ostamaan.

Kuten Elenan tapauk­ses­sa, opis­ke­li­jat nostivat itsekurin kes­kei­seen asemaan. Ulkoisia kan­nus­ti­mia tai pakot­ti­mia töiden kir­joit­ta­mi­seen itse oli heikosti. Opiskelijat myös etsivät tunnetta opiskelun mie­lek­kyy­des­tä. Esimerkiksi viime hetken panii­kis­sa ostamaan päätynyt Ludmila, 22, oli pettynyt opin­toi­hin­sa eikä nähnyt kurs­si­työl­lä olevaan mitään tekemistä tie­teel­li­sen tut­ki­muk­sen kanssa: ”Ehkä asian laita olisi toinen, jos kurssityö arvos­tel­tai­siin eri lailla tai se olisi alku tie­teel­li­sel­le tut­ki­muk­sel­le”. Opintojen tyl­syy­des­tä huo­li­mat­ta Ludmila toivoisi kir­joit­ta­van­sa jatkossa itse. ”Loppujen lopuksi se on kiin­nos­ta­vam­paa. — Olen aina ajatellut, että olisi hienoa istua kir­jas­tos­sa ison kir­ja­pi­non kanssa, tehdä muis­tiin­pa­no­ja, ana­ly­soi­da…”

Ludmila on hyvä esimerkki siitä, että myös idea­lis­tis­ta kuvaa kor­kea­kou­luo­pin­nois­ta elätellyt opis­ke­li­ja saattaa päätyä ostamaan kurs­si­työn­sä.

Kannattaako kirjoittaa itse?

Ostaminen kytkeytyi laa­jem­piin kysy­myk­siin siitä, mitä yhteis­kun­nas­sa arvos­te­taan ja mistä maksetaan. Anna, 22, opiskeli viimeistä vuotta mark­ki­noin­tia ja pohti haas­tat­te­lun aikaan, ostaisiko vai kir­joit­tai­si­ko kan­din­tut­kiel­man­sa itse. Hän kirjoitti kurs­si­työn­sä itse, mutta työs­ken­te­li nyt täy­si­päi­väi­ses­ti oman alansa töissä. Ajanpuutteen lisäksi itse kir­joit­ta­mi­nen ei näyt­täy­ty­nyt Annalle sillä hetkellä mie­lek­kää­nä:

”Kun saat työ­ko­ke­mus­ta, ymmärrät oppivasi enemmän työ­ai­ka­na­si ja sinulle maksetaan siitä. Kukaan ei arvosta tie­teel­lis­tä työtä eikä maksa siitä.”

Kysyttäessä sääntöjen mer­ki­tyk­ses­tä Anna esitti tilanteen seu­raa­vas­ti: ”Meillä Venäjällä sanotaan, että kutosen oppi­lail­la on hyvä bisnes. — He ovat fiksuja, mutta eivät elä kaikkien sääntöjen mukai­ses­ti. Ja he ovat niitä, jotka saa­vut­ta­vat jotain elämässä”. Anna antoi esi­merk­ki­nä pomonsa. Tämä jätti opintonsa vähälle huomiolle, mutta aloitti menes­tyk­sek­kään firman.

Anna korosti tyy­ty­väi­syyt­tään siihen, että aiemmin kirjoitti työnsä itse. Samalla hän löysi keinoja ratio­na­li­soi­da pää­tök­sen­sä suhteessa käsi­tyk­siin siitä, mitä menes­ty­mi­nen nyky-Venäjällä edel­lyt­tää. Annan huomio siitä, että tiedettä ei arvosteta eikä siitä makseta on osuva. Yliopisto-opet­ta­jien palkat ovat Venäjällä ver­rat­ta­vis­sa kauppa-apu­lais­ten ansioihin.

Venäläinen sosiologi Sergei Golunov on kir­joit­ta­nut yliopisto-opettajan statuksen olevan tämän päivän Venäjällä skit­so­free­ni­nen. Ammattiin liittyy yhä intel­lek­tu­aa­li­suu­den ja arvo­val­lan aura, mutta huonojen palkkojen vuoksi myös luuserin leima. Neuvostoliiton jäl­kei­sel­lä Venäjällä eriar­vois­tu­mi­nen on ollut maailman kär­ki­luok­kaa vähe­ne­väs­tä köy­hyy­des­tä huo­li­mat­ta. Opettajat ovat esimerkki muutosten jälkeen jät­tä­mis­tä ammat­ti­ryh­mis­tä.

Myös Annan huomio sään­nöis­tä on kuvaava. Viime vuosina useiden polii­tik­ko­jen väi­tös­kir­jat ovat pal­jas­tu­neet oste­tuik­si tai kopioi­duik­si – ilman mai­nit­ta­via seu­raa­muk­sia asian­omais­ten ura­ke­hi­tyk­sil­le. Paljastukset tehneen Dissernet-vapaa­eh­tois­ver­kos­ton työ on esimerkki pon­nis­te­luis­ta sitä vastaan, että aka­tee­mi­set arvot muuttuvat tyhjiksi sta­tus­sym­bo­leik­si.

Yliopistot osana yhteiskuntaa

Edellä esitetyt esimerkit kertovat siitä, että toisin kuin puhe ”hen­ki­lö­koh­tai­ses­ta valin­nas­ta” antaa ymmärtää, kyse ei ole vain yksit­täis­ten opis­ke­li­joi­den kiin­nos­tuk­ses­ta ja moti­vaa­tios­ta. Olisi har­haan­joh­ta­vaa tar­kas­tel­la ilmiötä erillään yli­opis­to­jen raken­teis­ta ja laa­jem­mis­ta yhteis­kun­nal­li­sis­ta kes­kus­te­luis­ta siitä, mihin kannattaa käyttää aikansa ja min­kä­lai­nen toiminta palkitaan.

Yliopistot eivät olekaan erillisiä niitä ympä­röi­väs­tä yhteis­kun­nas­ta ja val­ta­ra­ken­teis­ta. Eräs ajan­koh­tai­nen esimerkki yksit­täis­ten yli­opis­to­jen haa­voit­tu­vai­suu­des­ta mie­li­val­tai­sen val­lan­käy­tön edessä on Pietarin euroop­pa­lai­sen yli­opis­ton tilanne. Tutkimuksellisesti Venäjän huip­pui­hin kuu­lu­val­ta oppi­lai­tok­sel­ta ollaan par­hail­laan epä­mää­räi­sin syihin vedoten eväämässä toi­min­ta­lu­paa.

Korkeakoulutuksessa ei ole kysymys pel­käs­tään kon­kreet­tis­ten tietojen ja taitojen kar­tut­ta­mi­ses­ta. Kyse on myös elä­män­tai­dois­ta ja siitä, min­kä­lai­sia kan­sa­lai­sia halutaan kasvattaa. Venäläisten opis­ke­li­joi­den haas­tat­te­luis­sa oli merkkejä siitä, että osta­mi­ses­ta tuli opintojen edetessä hyväk­sy­tym­pää ja jokaisen oma asia, johon muilla ei ollut sanomista. Toisaalta kriit­ti­nen ajattelu ei vält­tä­mät­tä ole Venäjällä suu­res­sa­kaan huudossa.

Artikkelikuva: Esimerkkejä opin­näy­te­töi­tä myyvien tahojen mai­nok­sis­ta.