Auttaako julkisten menojen karsiminen vähentämään julkisen sektorin velkaantumista? Katsotaanpa, miten Hollannissa, pienessä euroalueen avotaloudessa, kävi.

Suurin osa puolueista on esittänyt Tasavallan Presidentin esittämän toiveen mukaisesti julkisten menojen leikkausohjelmia, joita seuraavan hallituksen tulisi noudattaa. Eilen yksi luottoluokittajista, Fitsch, varoitti Suomea luottoluokituksen mahdollisesta alentamisesta ja vaati Suomelta sopeutus- ja korjaustoimia. Tämä orwellilainen ilmaisu tarkoittaa rehellisellä suomella menojen leikkauksia.

Hollannin luottoluokitus aleni pari vuotta sitten. Luottoluokittajat vaativat siltä samoja toimia kuin nyt Fitsch vaatii Suomelta. Mielenkiintoista on, että Hollanti oli noudattanut näitä ohjeita jo ennen kuin sen luokitusta alennettiin. Seuraavaan kuvaan olen piirtänyt Hollannin julkisen sektorin rakenteellisen vajeen ja julkisen sektorin velkaantumisasteen vuodesta 2010 alkaen, tiedot olen ottanut IMF:n World Economic Outlook October 2014 -tietokannasta (joka on kaikille avoin). Finanssipolitiikan kiristäminen (menojen leikkaukset, verojen nostot) alentavat rakenteellista alijäämää, joten käyrän ylöspäin nousu tarkoittaa siis finanssipolitiikan kiristämistä.

Kuva kertoo synkän tarinan: finanssipolitiikan kiristäminen, joka on Hollannissa ollut rajua, on lisännyt Hollannin julkisen sektorin velkaantuneisuutta nopeasti. Vuodesta 2014 eteenpäin luvut ovat IMF:n ennusteita. Niiden mukaan Hollannin velkaantuneisuus jää pitkäksi aikaa korkeammalle tasolle. IMF toki odottaa velkaantuneisuuden hieman laskevan, vaikka samaan aikaan finanssipolitiikka muuttuisi elvyttäväksi. Pienenä hauskana detaljina on syytä mainita, että Hollannin VATT:ta vastaavan laitoksen, Central Planning Bureaun, johtaja varoitti jo vuonna 2012 päättäjiä siitä, että kiristäminen voi lisätä velkaantumista, aiheesta löytyy keskustelua tästä Simon Wren-Lewisin kirjoituksesta.

Hollannin kokemus osoittaa selvästi sen, että nykyoloissa finanssipolitiikan kerroin voi olla suuri, tässä tapauksessa suurempi kuin 1 myös pienessä avotaloudessa, aivan niiden uuskeynesiläisten makromallien perusteella, joissa käsitellään finanssipolitiikkaa nollakorko-tilanteessa. Kerroin mittaa sitä, kuinka monella prosentilla bruttokansantuote muuttuu, kun julkisia menoja kasvatetaan yhdellä prosentilla. Jos yhteisen valuutan alue on nollakorko-tilassa, kuten nyt euro-aluekin on, niin sen kaikki maat ovat nollakorkotilassa. Tätä yksinkertainen totuus on jäänyt huomaamatta monelta. Suomessa se näkyy paitsi uuden julkisen velan alhaisena, jopa negatiivisena korkona, yritysten taseiden paranemisena ja yksityisen kysynnän heikkenemisenä.

IMF:n arvio Kreikan kertoimeksi on ollut 1,3. Hollannin kerroin on samaa luokkaa, vähän alempi. Tämä nähdään seuraavasta kuvasta, johon olen aikaisemminkin viitannut, olen ottanut sen Mazzolinin ja Modyn artikkelista. Siinä on pystyakselilla IMF:n kaikille OECD-maille ajalle 2011-2013 tekemä BKT-kasvun ennustevirhe ja vaaka-akselilla julkisen sektorin rakenteellisen vajeen muutos. Kuvaan piirretty suora kertoo keskimääräisen yhteyden. Sen mukaan julkisen sektorin kiristykset ovat lisänneet ennustevirhettä tuolla ajalla, niin että kiristykset ovat alentaneet kasvua enemmän kuin IMF ennusti. Huomatkaa, että Hollanti, NL, on tuolla viivalla. Suomi, FI, on tuon viivan alapuolella, kauempana kuin Kreikka, GR, joten Suomelle kiristämisen vaikutukset ovat olleet huomattavasti suuremmat kuin keskimäärin OECD-maille ja erityisesti Hollannille ja Kreikalle. Tämä tukee väitettä, että Suomen kerroin on vähintään samaa luokkaa kuin Hollannin ja Kreikan kerroin.

Kireä finanssipolitiikka lisää julkista velkaantuneisuutta (velan suhdetta BKT:een), jos kerroin on tarpeeksi suuri. Hollannin kerroin on ollut tarpeeksi suuri, Mazzolini ja Mody kertovat koko tarinan.

Viimeisessä Talous ja Yhteiskunta -lehden numerossa selvittelin mahdollisuutta, että elvytys Suomessa rahoittaisi itsensä siinä mielessä, että se alentaisi Suomen julkisen velan suhdetta BKT:een. Laskelmani perustuivat Brad DeLongin ja Lawrence Summersin ajatusmallille. Sen yksi keskeinen osa on, että elvytyksellä voi olla pitkän ajan vaikutuksia ns. hystereesi-ilmiön vuoksi: lyhyen ajan työllisyyden lisäyksellä voi olla pitkän ajan vaikutuksia esimerkiksi siksi, että työllistettyjen inhimillinen pääoma ei rapaudu ja he näin pysyvät työvoimassa. Arvioin hystereesin tason hyödyntämällä IMF:n ennusteita Suomen sekä lyhyen että pitkän ajan BKT:n muutoksille.

Palaan hystereesiin pian, mutta käsitellään ensin kerroin. Minua on (kuulemma, en seuraa lainkaan epäSOMEa) arvosteltu siitä, että arvioin Suomen kertoimen liian korkeaksi. Käytin arvoa 1, joka on OECD-maille arvioitujen kertoimien alapäässä. Viime viikolla VM:n virkamiehet olivat oman esityksensä vaikutusarviossa kiinnittäneet kertoimen arvoksi 0,5.

Arvostelijani eivät ole kuitenkaan huomanneet sitä, että laskelmien keskeinen muuttuja on rajanettoveroaste, joka kertoo sen, kuinka paljon BKT:n muutos nettona lisää julkisen sektorin verotuloa. Kiinnitin sen arvoksi 0,2, joka on lähellä keskimääräistä nettoveroastetta. Minua on arvosteltu siitä, että se on huomattavasti liian alhainen, oikea olisi 0,4-0,5. Teinkin uusia laskelmia olettamalla nettorajaveroasteeksi 0,4 tai 0,5. Kertoimen arvoksi oletin VM:n virkamiesten arvioiman 0,5. Elvytyksen itsensä rahoittavuus on nyt vielä vahvempaa kuin aiemmissa laskelmissani: hystereesivaikutuksen ei tarvitse kestää kuin 5 vuotta (kun realistisempaa olisi olettaa sen kestävän 20-25 vuotta) nettorajaveroasteella 0,5, ja 7 vuotta nettorajaveroasteella 0,4.

Takaisin hystereesiin. Virallisen talouspolitiikan kulmakivi on jaottelu rakenneongelmiin ja suhdanneongelmiin. Rakenneongelmia luonnehditaan ns. rakenteellisen työttömyyden ja sen pohjalle rakennetun tuotantokuilun avulla. Tuotantokuilulla tarkoitetaan eroa havaitun BKT:n ja sen teoreettisen BKT:n välillä, joka toteutuisi, jos kaikki työttömyys olisi rakennetyöttömyyttä. Rakennetyöttömyysaste on se työttömyysaste, jolla inflaatio pysyy vakaana, mikä tahansa inflaatiovauhti on, olkoon 2 prosenttia, 100 prosenttia tai -40 prosenttia.

Ongelmaksi on kuitenkin muodostunut se, että (arvioitu) rakennetyöttömyys vaihtelee hyvin paljon ja usein se liikkuu nopeasti samaan suuntaan kuin havaittu työttömyys. Virallinen talouspolitiikka perustuukin väitteelle, että kaikki työttömyysongelmat ovat rakenteellisia.

Vaihtoehtoinen tulkinta on, että kyse on hystereesistä: lyhyen ajan työttömyysongelmista tulee nopeasti pysyviä ihmisten työtaitojen rapautuessa tai muiden samantapaisten ilmiöiden vuoksi. Miten näitä kahta näkemyksen relevanssia voidaan arvioida?

Virallisen talouspolitiikan taustalla oleva käsitys on tietysti itsessään outo, miten on mahdollista, että työttömyysasteen vaihtelut lähes kokonaan ovat rakenteellisia, jos kukaan ei edes pysty sanomaan, mitkä rakenteelliset tekijät selittävät muutosta. Mutta jätetään tämä tähän. Jos virallinen näkemys pitäisi paikkansa, niin teorian mukaan työttömyysasteen ylittäessä rakennetyöttömyyden hintojen/palkkojen nousuvauhdin tulisi olla alhaisempi kuin jos työttömyysaste olisi rakennetyöttömyyttä alhaisempi. Mitä alhaisempi työttömyysaste on suhteessa rakennetyöttömyyteen sen korkeampi inflaation tulisi olla. Havaintojen pitäisi myös olla suhteellisen tasaisesti jakautuneita rakennetyöttömyyden ympärille.

Seuraavissa kuvissa olen esittänyt Suomen yksikkötyökustannusten (palkkojen korjattuna tuottavuudella) nousuvauhdin ja työttömyysasteen poikkeaman välisen suhteen ensin nykyisen kriisin ajalta 2009-2014, sitten eurojäsenyyden ajalta 2002-2014 ja sitten vuosilta 1996-2014, tiedot olen ottanut OECD:n Economic Outlook-tietokannasta. Minun silmäni sanovat, että virallinen näkemys ei saa mitään tukea niistä. Kuvia katsovan on syytä muistaa, että pystyakseli on paikassa, jossa työttömyysaste on yhtä suuri kuin rakenteellinen työttömyys.

Sen sijaan kuvat tukevat voimakkaasti hystereesiolettamusta: annetulla työttömyyden poikkeamalla rakennetyöttömyydestä ei varsinkaan nykykriisin ajalla ole mitään tekemistä inflaation kanssa, mutta pidemmälläkin ajalla yhteys näyttää varsin heikolta. En ole niitä piirtänyt, mutta havaintoaineisto näyttäisi pikemminkin tukevan sitä, että ns. Phillips-käyrä on palannut takaisin. Tämäkin tukee väitettä, että suhdanneongelmia ja rakenneongelmia on lähes mahdotonta erottaa toisistaan.

Näillä perusteilla en voi kuin ihmetellä Valtiovarainministeriön virkamiesten viimeviikkoista muistiota menojen leikkauksista. Enää muutamaan vuoteen kukaan ei ole pystynyt esittämään yhtäkään menestyksellistä menojen julkisten leikkaamiselle rakentunutta talouspoliittista kokeilua. Euroalueella on tosiasiassa hyväksytty näkemys, että alueen ongelmien taustalla on kokonaiskysynnän puute, sitähän kaikkien hyväksymä EKP:n politiikka yrittää poistaa. Euroalueen finanssipolitiikan kiristäminen ei ole vähentänyt alueen julkista velkaantumista (ks.Gechert et. al. 2015) ja joissakin maissa kiristäminen on sitä lisännytkin. Tässä tilanteessa olisi luullut virkamiesten paljon laajemmin selvittävän menojen leikkauksiin liittyviä riskejä, keskustelleen paremmin laskelmien herkkyydestä eri oletuksille ja ottaneet vakavasti myös sen mahdollisuuden, että leikkaukset eivät edes helpota velkaantumista. Toivottavasti valtiovarainministeri ottaa tämän esille, kun käy heidän kanssaan seuraavat kehityskeskustelut, ellei koko kehityskeskustelukäytäntöä ole siihen mennessä (toivottavasti) poistettu.

Pääministeri Stubb on väittänyt julkisuudessa, että Suomen tie on joko Kreikan tie tai leikkausten tie (jota hän jostakin syystä kutsuu työn tieksi). Edellä olevan perusteella sanoisin, että hän on johtamassa Suomen kaavailemillaan leikkauksilla parhaimmillaankin Kreikan ja Hollannin tielle, pahimmillaan jollekin vielä nurjemmalle kadulle.

Avainsanat: elvytys, Hollanti, julkinen velkaantumistaste, kerroin, menoleikkaukset

Aihealueet: Lajittelematon