Pakkopaitoja, lepositeitä, insuliini- ja sähköshokkeja, ikkunoissa kalterit eristämässä levottomat ja huutavat potilaat. Kahdeksan tuntia kylvyssä, päällä verkko, joka varmistaa, ettet pääse pakoon. 1900-luvun alkupuolen mielisairaanhoito on kuin kuvastoa kauhuelokuvasta.

Mielisairaanhoito eli pitkään omaa keskiaikaansa. Enemmän kuin hoitaa, tavoite oli rauhoittaa hullut ja lukita heidät jonnekin häiritsemästä muita.

Lobotomia- leikkauksen välineistöä esillä Kellokosken mielisairaalamuseossa. Varsinkin 1900-luvun alun psykiatrinen hoito tuntuu tänä päivänä hyytävältä. Mårten Lampén / Yle

1950-luvulla Suomessa säädettiin mielisairaanhoitoa lain voimalla paremmalle tolalle. Maahan luotiin A- ja B-mielisairaaloiden verkosto. Silti varsinkin B-mielisairaalat olivat paikkoja, joiden ympärillä leijui lohduton karma. Niihin kerättiin ”ei intensiivisessä hoidossa” olevat potilaat. Usein se tarkoitti ihmisiä, joita ei juuri voitu auttaa, mutta jotka piti säilöä jonnekin.

Sitten keksittiin psykoosilääkkeet.

Harhoista takaisin elämään – laitoksesta siviiliin

Psykiatrinen avohoito on tunnettu pitkään, mutta tarvittiin muutama murros, ennen kuin se lähti todenteolla laajenemaan.

Ensimmäinen murros alkoi pilleripurkista, jonka kylkeen liimatussa tuoteselosteessa luki klooripromatsiini. Psykoosilääkkeet kehitettiin 1950-luvulla. Niillä oli vaikeita sivuvaikutuksia, mutta ne toivat tuloksia.

Jos psykoottinen, harhainen potilas söi lääkkeensä, taudin oireita voitiin hallita eikä potilasta tarvinnut eristää. Ensimmäisen kerran oli mahdollista, että kammottavien harhojen keskelle eksynyt sairas voitiin palauttaa takaisin siviilielämään.

Myös käsitys mielisairaudesta oli muutoksessa. Sen moottorina oli sota. Sotilaspsykiatrit olivat havainneet potilaistaan, että tarpeeksi traumaattiset kokemukset saattoivat saada kenet tahansa sairastumaan – mutta toisaalta, huomattiin myös, että kuka tahansa saattoi hyötyä hoidosta ja parantua.

1960-luvun lopussa pohdittiin, onko oikein sulkea sairas laitokseen. Yle

Kolmas suuri murros ravisteli asenteita. 1960-luvulla kysyttiin, onko ylipäätään oikein, että apua tarvitseva ihminen suljetaan laitokseen. Laitostumista kritisoitiin ja syrjäytyneet ihmiset nähtiin järjestelmän uhreina. Suomessakin niin sanottu Marraskuun liike vaati vankien, alkoholistien ja mielisairaiden elämänlaadun parantamista.

Kaiken yllä leijui kysymys: jos sairastunut ihminen voi elää mahdollisimman normaalia elämää ja arkea, eikö se tue myös hänen paranemistaan?

Pelastetaan traagisimmatkin tapaukset takaisin yhteiskuntaan

Väitöskirjatutkija Anna Alanko Helsingin yliopistosta sanoo, että avohoito lähti liikkeelle projektina, jonka tarkoitus oli auttaa nimenomaan mieleltään kaikkein vakavimmin sairaita.

– Alun perin ajateltiin, että tuetaan portaittain itsenäistä elämää laitoksen ulkopuolella. Pyrittiin siihen, että entiset sairaalapotilaat voisivat tehdä töitä. Sairaimmille haluttiin luoda suojatyöpaikkoja, joissa he voisivat kuntoutua. Passiivisen laitoksessaolon sijaan kaikkein sairaimmat voisivat elää ja työskennellä, kuten terveetkin, Alanko sanoo.

Vuosisadan alun mielisairaanhoidon kauhukuviin verrattuna avohoito oli raikas idea. Se sai 1970-luvulla nopeasti siivet selkäänsä. Idealle oli myös kysyntää. Suomessa laitoshoidon määrä oli paisunut paisumistaan siihen saakka. Meillä oli kyseenalainen kunnia pitää hallussaan maailmanennätystä, kun mielisairaanhoidon laitospaikat suhteutettiin väestön määrään.

Tutkija Anna Alangon väitöskirjatyö selvittää, miten mielenterveyshoidon kehityshankkeita on Suomessa perusteltu. Mårten Lampén / Yle

Avohoidon hihna jäi päälle

Väitöskirjatutkimuksessaan Alanko on selvittänyt, millaisin keinoin ja perustein mielenterveyden hoitoa on Suomessa kehitetty 1960-luvun puolivälistä näihin päiviin. Alanko on käynyt läpi komiteamietintöjä, työryhmäraportteja, kehitysesityksiä ja lainvalmisteluperusteita viidenkymmenen vuoden ajalta.

Koko ajanjakson avohoito, eli psykiatristen sairaansijojen vähentäminen, on ollut kehittämisen mantra numero yksi. Ja sitä se on edelleen. Mutta matkan varrella avohoidon perustelut ovat muuttuneet.

Muutoksen käännekohta oli 1990 luvun syvä lama. Se käänsi avohoidon tähtäimen ja tavoitteet uuteen maaliin. Äkkiä laitoksista uloskirjoitetut potilaat muuttuivat taakaksi.

Kärsivän auttamisesta kansantalouden kermankuorintaan

Laman iskiessä oltiin tilanteessa, jossa mielenterveystoimistot ja muut hoitopaikat pursuivat laitoksen jättäneitä potilaita. Pääkaupungissa puhuttiin syrjäytyneistä, hoidotta jääneistä psykoottisista avohoitopotilaista, jotka kuluttivat aikaa ajelemalla ratikoissa.

Tilannetta pahensi se, että samaan aikaan psykiatrista avohoitoa alkoi kuormittaa uusi potilaiden ryhmä. Liki kansantaudiksi noussut masennus täytti mielenterveystoimistojen ajanvarauskirjat. Muuttunut tilanne näkyi myös tavassa, jolla mielenterveyspolitiikassa alettiin perustella avohoidon tarpeellisuutta.

Nyt ei enää puhuttu kaikkein traagisimmin sairaiden pelastamisesta takaisin ihmisarvoiseen elämään. Perusteluissa korostui yksilön oma vastuu etsiä apua itselleen.

Avohoidon perusteet ova vaihdelleet humanismista säästämiseen. AOP

Mielenterveyshuollon tavoitteissa alkoi vähitellen painottua myös säästäminen. Avohoito esitettiin keinona estää suuret sairauseläkekulut. Masennuksen torjuminen ja masentuneiden pitäminen työelämässä tuli harhaisten psykoosipotilaiden ahdistusta tärkeämmäksi.

– Perusteluista välittyy, että kannattaa satsata siihen, johon helpoiten voi: masennusoireisiin. Avohoidon perustelut muuttuivat eräänlaiseksi kermankuorinnaksi. Esiin nousee, että masennusoireiden kanssa kamppailevilla on yleensä pidempi työhistoria kuin esimerkiksi skitsofreniapotilailla. Siksi masentuneiden työkyvyttömyyseläkkeet tulisivat yhteiskunnalle myös kalliimmaksi, Alanko sanoo.

Viisi vuosikymmentä avohoitoa Tutkija Anna Alangon väitöskirjatyö selvittää, miten mielenterveyshoidon kehityshankkeita on Suomessa perusteltu.

Tutkimuksessa on analysoitu sosiaali- ja terveyshallinnon työryhmäraportteja, komiteamietintöjä, toimenpide-ehdotuksia ja muita dokumentteja vuosina 1964-2016.

Laitoshoidon korvaaminen avohoidolla on nähty jatkuvasti keskeisimmäksi keinoksi kehittää mielisairaanhoitoa.

Perusteet avohoidon suosimiselle ovat ajan kuluessa muuttuneet ja vaihtuneet.

Jäikö joku heitteille?

Liike pois mielisairaaloista kohti avohoitoa jatkuu edelleen. Mielisairaaloita lakkautetaan ja niitä korvaavat psykiatrian yksiköt pyritään sijoittamaan tavallisten sairaaloiden yhteyteen. Aina kun tällainen päätös tehdään, muistetaan myös kertoa, että se ei perustu rahan säästämiseen, vaan hoidon kehittämiseen.

Vuosikymmenten aikana psykiatrinen laitoshoito on myös kehittynyt harppauksin. Laitoshoidossa vietetty aika on nykyään aivan toista luokkaa kuin puoli vuosisataa sitten. Vuonna 1960 mielisairaalassa vietettiin keskimäärin 254 päivää. Nykyään keskimääräinen laitosjakso kestää kuukauden.

Ensimmäisillä psykoosilääkkeillä oli hankalia sivuvaikutuksia. Ne tekivät muun muassa ihon yliherkäksi auringolle. Kellokosken mielisairaalamuseossa on esillä 1950-luvun Largactil-purkki ja hattuja, joilla lääkettä käyttävät suojasivat kasvojaan ulkoillessaan. Päähine sai nopeasti lempinimen ”Larkku-hattu”. Mårten Lampén / Yle

Nyt monet entiset, ympäristöltään idylliset mielisairaalat toimivat päiväkoteina, asuntoina ja muussa käytössä. Raaseporissa entistä mielisairaalaa remontoidaan kaupungintaloksi. Helsingissä vanhassa Lapinlahden sairaalassa on kahviloita, yleisölle avoin sauna ja taiteilijoiden työtiloja. Hämeenlinnassa Hattelmalan vanhaa sairaalaa asuu ammattikorkeakoulu. Hiljan kerrottiin myös perinteisen Kellokosken sairaalan siirtyvän asteittain pois mielisairaalakäytöstä.

Psykiatrisen hoidon laatu ei riipu yksioikoisesti siitä, saako hoitoa laitoksessa vai avohoidossa. Silti tutkijaa mietityttää, painottuuko mielenterveyspolitiikassa enää lainkaan se, että avohoidon mantrasta huolimatta osa sairaimmista potilaista tarvitsee aivan erityistä huolenpitoa ja turvaa.

– Tutkimukseni ei suoraan vastaa siihen, onko osa ihmistä jäänyt heitteille. Mutta ne puhetavat, joita olen eri dokumenteista löytänyt, viittaavat ainakin siihen, että mielenterveyspolitiikan perusteisiin on jäänyt aukkoja. Perusteluissa ovat nyt jääneet vähemmälle huomiolle ne, joiden psyykkiset ongelmat ovat kaikkein pahimpia, Alanko summaa.