Onko sittenkin niin, että Suomi on sankarillisesta historiastaan huolimatta lännen heikko lenkki? Näin kysyy kokenut ulkoministeriön virkamies, valtiotieteilijä Jukka Valtasaari tänään julkaistussa kirjassaan Suomen turvallisuus (Docendo).

Nato-myönteinen Valtasaari, entinen Suomen Yhdysvaltain-suurlähettiläs, toistaa kirjassaan sinänsä tuttua mantraa siitä, kuinka Suomi ja Ruotsi Naton kumppanimaina keräävät yhteistyön haitat mutta eivät jäsenyyden tuomaa etua eli turvatakuita. Nykyoloissa perustellulta tuntuu kuitenkin hänen ihmettelynsä, miten Suomen turvallisuuspoliittinen linja voi aina pysyä samana, vaikka ympäristö muuttuu.

– Ei voi ymmärtää sitä, että kantamme on ollut sama pian kahdenkymmenen vuoden ajan ympäristön perusteellisista muutoksista riippumatta, Valtasaari kirjoittaa.

– Saman vastauksen antaminen aivan erilaisissa turvallisuuden tilanteissa on vierasta suoraviivaisen Suomen kulttuurissa.

1990-luvun puolivälissä Natoon ei haluttu mennä epävakaiden itäeurooppalaisten maiden vanavedessä, myöhemmin rauhan- ja kriisinhallinta-aikana jäsenyyttä ei koettu tarpeelliseksi. Nyt tilannetta on katsottava uudelleen ”paremmalla ajalla” Ukrainan kriisin ja Venäjän aggression vuoksi. Venäjän presidentti Vladimir Putin on alleviivannut maailmanpolitiikan muutosta puheissaan, joissa hän on kaivannut takaisin Yhdysvaltain ja vahvan Venäjän vastakkaisasettelua.

Niin sanottua Nato-optiota – jonka ylläpitoa korostaa Suomen asevoimien yhteensopivuus Nato-joukkojen kanssa – olemme nyt punnertaneet pian kaksi vuosikymmentä, Valtasaari arvostelee.

Läntisten turvatakuiden ujosteleminen on toisaalta Valtasaaren mukaan Suomen todella pitkäaikainen linja. ”Kuka niitä takuita olisi antanut ja mitä olisimme niistä maksaneet, ja sitä paitsi sopimus olisi käytännössä tehty Venäjää vastaan”, lausui Suomen ulkoministeri – siis vasta itsenäistyneen Suomen ulkoministeri Carl Enckell vuonna 1922.

– Kuulostaako tutulta? Valtasaari kysyy viitaten vastaaviin lausuntoihin Ukrainan konfliktin aikaisesta Nato-keskustelusta.

Hänen mukaansa ainakaan ulkopuoliselle ei helposti avaudu se, että Suomi esimerkiksi kannattaa Euroopan yhteistä ”turvallisuuspolitiikkaa mutta emme ota vastaan sotilaallista apua emmekä anna sitä”.

– Eikä se, että kaipaamme enemmän Eurooppaa myös turvallisuuspolitiikkaan, kun muut valitsivat Naton. Eikä se, että puolustuksemme on kasvavan yhteistyön aikana riippumatonta, kun emme aikaisemminkaan selvinneet yksin, hän ihmettelee.

Ajankohtaisin kysymys kuuluu hänen mukaansa, mitä vaihtoehtoja löytyy nykyisen Nato-kumppanuuden ja puolustusliiton täysjäsenyyden väliltä, kun näiden vaihtoehtojen välinen ero on kasvamassa.

Nato vastasi tähän omalta osaltaan huippukokouksessaan syksyllä 2014, Valtasaari kirjoittaa. Tuolloin Suomi, Ruotsi, Jordania, Georgia ja Australia korotettiin Naton kumppaneiden ykkösluokkaan, erityisasemaan 41:n sopimuskumppanin joukossa. Se tarkoittaa operatiivisen yhteistyövalmiuden lisäämistä.

– Siinä on meille polku, jolle astumista ei pidä ujostella, Valtasaari toteaa kenties suorimmassa kannanotossaan.