Omaisuus Venäjällä on keskittynyt pienen yläluokan haltuun, mutta asian käsittely on kielletty keskustelunaihe maan valtiollisilla televisiokanavilla.

”Ohjelmissa puhutaan jatkuvasti kirotusta 1990-luvusta ja kuinka silloin syntyi varallisuuteen liittyvä eriarvoisuus. Sen sijaan vaietaan myöhemmästä kehityksestä tällä vuosituhannella, koska tiedetään, miten varallisuuserot presidentti Vladimir Putinin kaudella ovat paljon suurempia kuin Boris Jeltsinin aikana.”

Näin sanoo toimittaja ja entinen toimittajaliiton pääsihteeri Igor Jakovenko, joka on vuosia esitellyt ja analysoinut valtiollisten televisiokanavien uutis- ja ajankohtaisiohjelmia. Hänen mediakatsauksian on julkaistu internetissä muun muassa Ej-sivustolla.



”En muista yhtään lähetystä, jossa aihetta olisi käsitelty”, Jakovenko sanoo ja tarkoittaa lukuisia keskusteluohjelmia, joita valtiolliset tv-kanavat ovat täynnä.

Jos taloudellisia ongelmia käsitellään, niin Jakovenkon mukaan vain siinä sävyssä, että syy on 1990-luvussa, jolloin hallituksen talouspolitiikasta vastasivat liberaalit.

Sosiologina aloittanut Jakovenko työskentelee nykyisin toimittajana, mutta hän oli kansanedustajana ensimmäisessä 1990-luvun alun duumassa.

Eriarvoisuutta venäläiset kuitenkin näkevät. Siihen he suhtautuvat Jakovenkon mukaan rutiininomaisesti.

”Asenne tiivistyy lausahdukseen ’meillä elämä on tällaista, vallankäyttö on tätä ja tämä on tilanne’.”

Venäjällä on Jakovenkon mukaan varsin vähän sellaisia, jotka eivät ymmärrä, miten ylellisesti nykyinen valtaapitävien joukko ja eliitti elää.

”Vaikkei yksityiskohtia tunneta, tilanne on tiedossa ja näkyy.”

Nettiä seuraa ”absoluuttinen vähemmistö” Venäjällä.

Miljardöörejä listaava Forbes-lehti on jälleen toukokuussa julkaissut vuosittaisen arvionsa Venäjän rikkaista.

Kärjessä ovat liikemiehet, ykkösenä Leonid Mihelson, jonka omaisuuden arvo 18,4 miljardia dollaria. Toisena tulee Aleksei Mordašov, joka isännöi 17,5 miljardin dollarin pottia. Kolmas sija menee Vladimir Lisinille, jonka salkku painaa 16,1 miljardia dollaria.

Neljäntenä tilastossa on Gennadi Timtšenko, jonka omaisuus on 16 miljardia dollaria.

Timtšenkolla on myös Suomen passi. Hän on noussut miljardöörien joukkoon Putinin kaudella.

Putinin ystävinä tunnetaan myös Rotenbergin veljekset. Heistä Arkadi Rotenberg on listalla sijalla 39. Hänen omaisuutensa arvo nousee 2,6 miljardiin dollariin. Boris Rotenberg, jolla on myös Suomen passi, on päässyt tasaluvulla miljardi dollaria sijalle 94.

Tietoa rikkaista ja rikkauksista on tarjolla, mutta Igor Jakovenkon mukaan Forbesin painetun lehden ja verkkosivujen lukijamääriä ei voi verrata valtakunnallisten tv-kanavien jättimäiseen yleisöön.

Timtšenkon ja Rotenbergin nimet tuntevat ne venäläiset, joita voi kutsua nettiyhteiskunnaksi.

Internetiä tiedon lähteenä käyttävien joukko on Jakovenkon mukaan absoluuttinen vähemmistö Venäjällä. Hän arvelee, että korkeintaan viisi prosenttia ihmisistä on Venäjällä kuullut esimerkiksi Gennadi Timtšenkosta.

”Televisioyleisön ja internetin käyttäjien maailmankuvassa on tällä hetkellä kuilu. Internetissä elävät hyödyntävät informaatiota omistajien vallasta ja korruptiosta”, Jakovenko sanoo.

Netissä tietoa tuottaa valtavan paljon Aleksei Navalnyi eikä vain hän. Muutkin kirjoittavat aiheesta, esimerkiksi Andrei Piontkovski.

”Sen sijaan kaikki tietävät Jeltsinin ajan ’kauheudet’, koska niistä puhutaan koko ajan televisiossa. Samalla mainitaan edelleen jatkuvasti sellaisia nimiä kuin Hodorkovski, Berezovski ja Gusinski, vaikka kukaan heistä ei ole enää Venäjällä eikä Berezovski ole edes elossa.”

Mihail Hodorkovski oli Venäjän rikkaiden listauksen kärjessä ennen kuin hänet pidätettiin 2003 ja tuomittiin vankilaan. Samalla hän menetti öljy-yhtiö Jukosin, joka oli päätynyt hänelle yhdessä Jeltsinin ajan sisäpiirien panttihuutokaupassa.

Boris Berezovski oli ensimmäinen venäläinen Forbesin miljardöörilistalla.

Vladimir Gusinski pakeni Venäjältä heti Putinin kauden alussa kesällä 2000, kun hänet oli ensin pidätetty. Se kypsytti kaupan, jolla Gusinski myi perustamansa itsenäisen televisiokanava NTV:n valtiolliselle maakaasujätti Gazpromille.

Venäläiset näkevät oman köyhyytensä rinnalla monenlaista loistoa.

”Loisto kiitää ohitse esimerkiksi kalliissa loistoautossa, jolle tietä avaa auton katolla oleva hälytyslaite, migalka”, Igor Jakovenko kuvaa.

”Kohtaaminen otetaan rutiinina, eikä se herätä toimintaa. Se nostattaa kyllä tunteita, mutta tunteet eivät johda mihinkään.”

Voimattomuutta Jakovenko selittää Putinin pitkän kauden aikana tehokkaasti käytetyillä informaatiosodan keinoilla.

”Ihmisiä on tehty tyhmiksi ja heille on muovautunut vakaumus, että kaikkialla on sama tilanne.”

”Ihmiset on saatu uskomaan, että läntiset instituutiot – kuten demokratia, vallan kolmijako ja lehdistönvapaus – ovat muuallakin samalla tavalla jäljittelyä kuin Venäjällä.”

Kaikkialla on siis sama malli – ja kaikkialla on yhtä huonosti.

Jakovenko kuvaa asetelmaa käyttämällä termiä ”vastakkainen lastikultti”. Cargo cult on antropologinen käsite, johon liittyy uskomus ”hyvästä”, jota tulee vieraiden mukana. Pohjana on kohtaaminen teknologisesti edistyneemmän yhteiskunnan edustajien kanssa.

Venäläinen versio lastikultista on Jakovenkon mukaan kehitetty ehkäisemään jo ennalta protesteja.

”Sitä tarvitaan, jotta ihmiset ottaisivat näkyvän eriarvoisuuden ja yleensä kaiken vallan toimien hävyttömyyden niin, ettei tilanteen käsittäminen kääntyisi käytännön teoksi.”

Ymmärrys ihmisillä kuitenkin on, Jakovenko vakuuttaa, sillä Venäjällä on mahdotonta asua käsittämättä, mikä tilanne maassa on.

”Siksi on luotu, kuten on teräväjärkisesti todettu, vastakkainen lastikultti.”

Ministerin keskitulo kuukaudessa vastaa 435 keskimääräistä eläkettä.

Venäläisiin erikoisuuksiin kuuluu myös päättäjien poikkeuksellinen vauraus.

Korkeiden virkamiesten ja luottamustoimiin valittujen pitää paljastaa tulonsa ja omaisuutensa. Selvitykset tarjoavat kurkistuksen salattuun maailmaan.

Tuoreen listauksen mukaan vaurain ministeri on Pohjois-Kaukasian asioita hoitava Lev Kuznetsov, jolla on myös talo ja asunto Ranskassa. Hänen tulonsa olivat viime vuonna 582 miljoonaa ruplaa eli lähes 10 miljoonaa euroa.

Svoboda on huvitellut laskemalla, miten ministerin keskitulo on viisi miljoonaa ruplaa kuukaudessa, 78 400 euroa kuukaudessa. Se vastaa 143 keskikuukausipalkkaa ja 435 keskimääräistä eläkettä.

Leningradin alueen kuvernööri Aleksandr Droždenko on tuoreiden varallisuusselvitysten mukaan maan kolmanneksi vaurain aluejohtaja. Kuvernöörin omat tulot olivat viime vuonna 5,9 miljoonaa ruplaa, 92 000 euroa, mutta vaimo ansaitsi 103 miljoonaa eli 1,6 miljoonaa euroa.

Ylipäänsä Venäjän johtajilla on poikkeuksellisen hyvätuloisia puolisoita.

Loistava esimerkki on aluejohtajien tulolistan kärkipaikalla oleva Tatarstanin presidentti Rustam Minnihanov, joka ansaitsi vain 7,5 miljoonaa ruplaa, 117 000 euroa. Hänen vaimonsa imuroi 2 350 miljoonaa ruplaa, 37 miljoonaa euroa.

Igor Jakovenkolla on selkeä selitys päättäjien vaurauteen.

”Suoraan sanottuna rikkaaksi tulevat vain valtion palveluksessa olevat virkamiehet. Se liittyy Venäjän nykyisen järjestelmän perustavanlaatuisiin ominaisuuksiin, joilla on historialliset juuret.”

Hän viittaa Rubezhi-lehteen, joka ilmestyi 1996–2001 ja jota hän oli toimittamassa. Korkeatasoinen pohdiskeleva lehti julkaisi jo tuolloin artikkelisarjan Venäjän järjestelmästä tai systeemistä.

Tämän päivän henkeä Jakovenko havainnollistaa toteamalla, että yksi kirjoittaja oli akateemikko Juri Pivovarov. Häntä vastaan on nyt aloitettu vainotoimet.

”Yksi venäläisen systeemin erikoisuus on vallan ja omaisuuden täydellinen sulautuminen. Järjestelmä oli osa Neuvostoliittoa, ja nyt se on uusinnettu.”

Kuvioon kuuluu Jakovenkon mukaan se, että käytännössä pääosa omaisuudesta on valtion hallussa tai ainakin itse asiassa se on valtiolla niin, että omistaja toimii valtion intressien mukaan.

”Muodollisesti ei ole väliä, onko NTV valtiollinen vai yksityinen televisiokanava. Kaikki tietävät, että se on valtion hallussa. Ketään ei liioin kiinnosta, mikä on television Ykköskanavan omistusrakenne. On selvää, että se on luonteeltaan kaikin tavoin valtiollinen.”

”Mitään väliä ei ole sillä, että maakaasujätti Gazprom on muodollisesti osakeyhtiö, jonka osakkeita voi ostaa. On selvää, että kyse on valtiollisesta rakenteesta, kuten myös maan suurimman öljy-yhtiön Rosneftin tapauksessa.”

Omaisuuden valtiollinen luonne on Jakovenkon mukaan yksi venäläisen omistamisen erikoispiirre. Jeltsinin aikana järjestelmä yritettiin murtaa, mutta se ei onnistunut.

”Toinen yhtä oleellinen osa on korruptio. Omistuksen valtiollinen luonne ja korruptio Venäjän yhteiskunnan toiminnan pohjana ovat perusta, jolla nykyinen Putinin Venäjä seisoo.”

Tämän perustan juuret taas vievät vielä syvemmälle historiaan.

”Sellainen, joka osoittaa itsenäisyyttä, tuomitaan.”

Epäluuloinen suhtautuminen yksityiseen aloitteellisuuteen ja omaisuuteen on Igor Jakovenkon mukaan aina ollut osa venäläistä yhteiskuntaa.

Selityksen Jakovenko hakee uskonnosta.

”Sabornost, yhteisöllisyys, on ortodoksisuuden keskeisiä periaatteita. Me kaikki olemme yhdessä. Sellainen, joka osoittaa itsenäisyyttä, tuomitaan.”

Sabornost on siis kulttuurinen perusta sille, ettei kunnioiteta yksityistä omistusoikeutta eikä yksityistä aloitteellisuutta.

Kunnioituksen puute johtaa Jakovenkon mukaan ajattelumalliin, jossa kaikki valtiollinen on sosiaalisesti hyväksyttyä ja kaiken myös pitää olla valtiollista.

”Valtio on niin ikään yksilöä ylempänä ja valtion nimissä toimivalla henkilöllä on oikeus tehdä päätöksiä, jotka koskevat myös omaisuutta. Se johtaa luonnollisesti vaurastumiseen. Koko ongelmaketjun pohja on kulttuurinen.”

Jakovenko painottaa, miten ihmisten mielissä elää vahvana myytti 1990-luvun laittomasta luonteesta ja näkemys rikastumisen rikollisuudesta.

”Toki venäläinen yhteiskunta on moninainen, mutta silti vallitsevana on käsitys, miten virkamies saa vaurastua mutta yrittäjä ei.”

Seurauksena Venäjällä suhtaudutaan kielteisemmin oman työn, luovuuden ja aktiivisuuden tuloksena kertyneeseen rikkauteen kuin valtion palveluksessa olevan omaisuuteen, vaikka sen kokoamisessa on hyödynnetty virka-aseman tuomaa valtaa.

Rikkauksien synty siirtyi jo 2000-luvun ensi vuosien aikana yksityiseltä sektorilta valtiolle. Arvionsa Igor Jakovenko perustelee havainnoilla, joita teki tutkijana selvittäessään Moskovan asuntokauppaa.

Kalliiden arvoasuntojen ostajat olivat Moskovassa 1990-luvulla pääosin yrittäjiä. Heidän joukossaan oli roistoja mutta myös rehellisiä yrittäjiä, kuitenkin kaikki olivat liikemiehiä.

”Itsenäiset, valtiosta riippumattomat yrittäjät katosivat heti tämän vuosituhannen alussa näiltä markkinoilta. Miljoonia dollareita maksavia asuntoja alkoivat ostaa vain ja ainoastaan valtion palveluksessa olevat.”

Jakovenkon mukaan tämä joukko oli kirjavaa ja virkakoneiston eri portailta.

Esimerkkeinä hän mainitsee vaikkapa hätätilaministeriön majurin eli palotarkastajan, joka saa lahjuksia yritysten tarkastuksen yhteydessä.

Aivan samoin varallisuutta oli tavallisella miliisin, nykyisin poliisin, työntekijällä ja kaupunginhallinnon virkailijalla.

Jakovenko muistelee myös tapausta, kuinka pienen maalaiskunnan johtajalla on auton tavaratilassa ollut dollareita muutaman miljardin ruplan edestä.

”Rikkaita lakkasivat olemasta yksityiset yrittäjät ja rikkaita alkoivat olla virkamiehet Putinin valtaantulon myötä. Tämä on hänen linjansa, jossa puhutaan valtion vahvistamisesta ja jossa oleellista on se, että valtio on kaikki mutta ihminen, yksilö, ei ole mitään.”

Nuoret tuntevat ”betonikaton painon” päällään.

Vanhemmat ikäpolvet ovat katselleet eriarvoisuuden lisääntymistä reagoimatta, mutta nuorten kohdalla asia on Igor Jakovenkon mukaan toinen.

Putinin aikana syntyneet ja kasvavat nuoret eivät tiedä, millaisia olivat neuvostoaika ja 1990-luku, eikä niihin vetoaminen tehoa heihin.

”Nuoret tuntevat betonikaton painon päällään ja reagoivat terävämmin eriarvoisuuteen. He eivät ymmärrä, miksi yhteiskunnan rakenne on se, mikä on. He eivät ymmärrä, miksi oligarkin pojalla on etenemisen mahdollisuuksia mutta tavallinen nuori ei voi menestyä työllään ja kyvyillään.”

Jakovenko viittaa siihen, miten nuoria osallistui paljon 26. maaliskuuta Aleksei Navalnyin kutsumiin mielenosoituksiin, joissa kyseltiin pääministeri Dmitri Medvedevin omaisuuksien perään.

Nyt on osoitettu mieltä Moskovassa suunniteltua laajaa kerrostalojen purkuohjelmaa vastaan.

Seuraava protesti korruptiota vastaan pidetään 12. kesäkuuta, Venäjän kansallispäivänä.

Silloin muistetaan Venäjän neuvostoaikaisen korkeimman neuvoston suvereenisuusjulistusta vuonna 1990. Samana päivänä seuraavana vuonna, 1991, pidettiin Venäjän ensimmäiset presidentinvaalit, jotka Jeltsin voitti.

”Luulen, että nuoret osallistuvat kesäkuunkin protestiin. Nuoret kokevat kipeästi epäoikeudenmukaisuuden, koska heiltä on viety tulevaisuuden näkymät.”

Haastattelu on tehty Skypellä.