Hämeensillan patsaiden kunnostustöissä on paljastunut monta yllätystä – Nyt museon asiantuntija kertoo, miten dramaattinen siirto-operaatio todella onnistui

Kovassa maailmassa, jossa kaikki muuttuu koko ajan, pitää olla jotain muuttumatonta. Hämeensillan patsaat ovat tällainen kiinnekohta elämän myllerryksessä. Kävimme tervehtimässä Suomen neitoa , Eränkävijää , Veronkantajaa ja Kauppiasta niiden telttakatoksessa Ruskossa museoiden varaston pihalla. Nelikko palaa lokakuussa 2019 Hämeensillalle. Iloksenne voimme kertoa, että pronssimiehet ja nainen ovat ulkoisesti kauniita ja sisäisesti kunnossa myös. – Oli suuri helpotus, että veistokset olivat sisärakenteiltaan yllättävän hyvässä kunnossa – onneksi, sillä muuten oli budjetti paukkunut. Sisäisten rakenteiden kunnostaminen olisi ollut vaativa ja kallis operaatio. Nyt voimme keskittyä ulkopintojen puhdistamiseen ja suojaamiseen, sanoo kokoelma-amanuessi Aki Silvennoinen . Rahallisesti korvaamattomia Simo Arra on kirjoittanut 7-vuotiaan näkökulmasta Hämeensillan patsaista monta kymmentä sivua elokuussa ilmestyneessä kirjassaan ” Pohdiskelevan pojan matka ”. Teltassa veistokset ovat makuuasennossa tukevien puupylväiden ympäröiminä. Koska ne ovat seisovan ihmisen tasolla, Simo Arra koskettaa suosikkiaan Eränkävijää , joka on hyvin syönyt ja vahva hahmo. Jäämme pohtimaan Hämeensillan patsaiden merkitystä kaupunkilaisille. Rahallisesti nämä Rafael Haarlan lahjoittamat ja Wäinö Aaltosen tekemät Pirkkalaisveistokset ovat korvaamattomia. Ennakkobudjetti oli 100 000 markkaa, mutta 500 000 markkaa patsaat lopulta maksoivat. – On suuri henkinen arvo sillä, että ne ovat olleet 90 vuotta sillalla ja että ne palaavat sinne. Museoihmisen kannalta on ikävää, että kaikki pyritään mittamaan euroilla. Millään rahalla ei voi mitata sitä arvoa, että ne ilahduttavat kulkijoita toiset 90 vuotta näiden kunnostustöiden jälkeen ja siitä eteenpäinkin varmaan, sanoo Silvennoinen. Simo Arra on sitä mieltä, että paluun jälkeen veistoksia pitäisi käyttää ahkerasti mainostamassa Tamperetta. Aki Silvennoinen allekirjoittaa idean. Pirkkalaisveistoksia on liikaa pidetty itsestäänselvyytenä, mutta ehkä niiden evakkomatka nostaa niiden arvostusta. Suomen neidon sekä Eränkävijän pohjiin tarvitaan näillä näkymin sisäinen tukirakenne, joka estää veistoksen painumisen onton pohjalaatan sisään. Veistokset palaavat Hämeensillalle tietenkin samaan järjestykseen kuin ennenkin. Siirto oli jännitysnäytelmä Hämeensillan patsaiden siirto kunnostettavaksi oli oikea jännitysnäytelmä. Etukäteen ei ollut tietoa, miten ne on kiinnitetty jalustaan. Nythän olikin niin, että veistokset eivät olleet millään kiinni kivissä, joiden päällä ne lepäsivät. – Ei voi kuin kiittää hyvästä onnesta. Patsaista jokin olisi voinut tippua Tammerkoskeen, jos isompi auto olisi täräyttänyt kaiteeseen tai ihmiset kiivenneet patsaaseen. Nosturissa oli vaaka, joten saimme selville painot. Ne olivat yllättävän kevyet. Arvioimme näet, että painoa olisi pari tai kolme tonnia, mutta painavin Suomen neito on 1 180 kiloa ja muut ovat alle tonnin, 700–800 kiloa. Vaaka mittasi myös voimaa, jos olisi ollut kiinnikkeitä, olisimme osanneet varoa, kertoo Aki Silvennoinen siirron vaiheista. Museoihmiset ajoivat Ruskoon Janhusen kuljetusauton perässä jännittäviä vaiheita eläen. Jos patsas olisi heilunut eri tahtia kuin auto, olisi oltu ongelmissa. Kalevankankaan kohdalla ison auton kuski painoi torvea, ja takana tulijat säikähtivät, mitä nyt. Perillä paljastui, että kuski oli halunnut kunnioittaa hautausmaan kohdalla niitä, jotka 90 vuotta sitten veivät patsaat Hämeensillalle. Paljastui, että patsaat on tehty osissa. Sekin oli yllätys. Niiden sisällä on pulttikehiä. Yhden patsaan jalkakin on monesta palasta. Ajan patina säilytetään Konservaattori Raija Pohjolainen kertoo, että kunnostamisen lähtökohtana on siistiä veistosten ulkoasua säilyttäen samalla niissä näkyvä ajan patina sekä varmistaa niiden ehjänä säilyminen ainakin seuraavat noin 90 vuotta. Niitä ei ole tarkoituskaan puunata kiiltäviksi. – Aina pitää valita mihin vedetään raja. Jos olisi päätetty mennä pronssiin asti, tämä varattu kaksi vuotta aikaa ei olisi riittänyt. Patsaat on puhdistettu harjaamalla, joka on kova homma, koska ne eivät ole sileitä pinnaltaan, hän sanoo. Simo Arra arvelee, että tehtaiden piippujen nokea oli patsaissa runsaasti ja se pitikin paikkansa. – Tähän mennessä veistokset on suurimmalta osin harjattu ja seuraavina vaiheina niiden pienet reiät paikataan epoksihartsilla ja pinta käsitellään värivahalla. Mikäli kelit sallivat, niin ainakin reikien paikkaaminen tapahtuu vielä tämän vuoden puolella. Värivahoja on kokeiltu, mutta vielä ei ole valittu lopullista sävyä, kertoo Raija Pohjolainen. Kun Suomen neito, Eränkävijä, Kauppias ja Veronkantaja palaavat noin vuoden päästä paikalleen, on syytä järjestää kansanjuhla. Lupaamme Morossa kertoa, milloin festivaalit ovat, jos joku ottaa juhlat järjestääkseen. Simo Arran 1950-luvun alkupuolen Tamperetta kuvaavaa kirjaa ”Pohdiskelevan pojan matka” saa ostaa Tampere-Seuran kirjakaupasta. Veistokset olivat kauppaneuvos Rafael Haarlan lahja Tampereen kaupungille Haarlan tehtaan vuosijuhlan kunniaksi. Myös Hämeensilta valmistui samoihin aikoihin syksyllä 1929. Seutu oli lahjoittajalle tuttua, sillä hieman aiemmin valmistunut Haarlan palatsi sijaitsee sillan lähituntumassa. Haarla oli paitsi Aaltosen tukija, myös yleensä klassisen taiteen ystävä. Neljä varsin suurikokoista pronssiveistosta tilattiin Wäinö Aaltoselta tiukalla aikataululla. Hankkeen alullepanija Haarla oli esittänyt tarjouksensa veistosten kustantamisesta vuonna 1923, ja Aaltonen aloitti työt 1927 Kipsimallien tuli olla valmiina jo vuoden 1928 lopulla, jotta ne ehdittäisiin valaa ajoissa. Aaltosen työskentelyä häiritsivät myös muut työt, matkat ja muutto Turusta Helsinkiin. Hän ehti keskittyä kunnolla vain Suomen neitoon ja Eränkävijään ennen kuin kiire pakotti nopeuttamaan työskentelyä. Kauppias ja Veronkantaja jäivät siksi kahta muuta keskeneräisemmiksi. Esimerkiksi vuonna 1939 paljastettua Aleksis Kiven muistopatsasta Aaltonen alkoi työstää 1931, jolloin aikaa yhden patsaan tekemiseen oli enemmän kuin Tampereen neljän patsaan veistämiseen. Teosten valajia etsittiin tarjouskilpailun avulla. Tarjouksia kyseltiin Ranskasta, Ruotsista, Belgiasta ja Tanskasta, sitten myös Suomesta. Suomalaisten Aukusti Veuron ja David Uurasen tarjoukset olivat kalliimpia kuin halvimman ulkomaalaisen, mutta Haarla halusi teettää pronssivalut kotimaassa. Myös kupari oli peräisin Outokummusta. Haarla oli alun perin luovuttanut tarkoitukseen 100 000 markkaa, mutta kustansi kuitenkin Pirkkalaisveistosten lopulliset kustannukset, jotka kohosivat noin 500 000 markkaan. Patsaat asetettiin sillalle 26. syyskuuta 1929. Tasavallan presidentin Lauri Kristian Relanderin oli määrä vihkiä silta lokakuun ensimmäisenä päivänä Tampereen 150-vuotisjuhlan kunniaksi, mutta juhlallisuudet peruttiin Kuru-laivan haaksirikon takia. Pirkkalaisveistokset siirrettiin 31. lokakuuta 2017 Tampereen museoiden kokoelmakeskukseen Hämeensillan kunnostustyön ajaksi. Samalla veistokset myös kunnostetaan ja ne palautetaan entisille paikoille siltaremontin valmistuttua vuonna 2019.