Islamistene som kapret revolusjonen

Anne Stensvold

5. juli 2013 15:56 Sist oppdatert 6. juli 2013

Voldsomme folkelige demonstrasjoner og militærets kupp har i denne omgang avsatt president Mohammed Mursi og Det muslimske brorskapets styre i Egypt. Men det er all grunn til å tro at Brorskapet, som har eksistert i over 90 år, fortsatt er på offensiven, skriver Anne Stensvold. Reuters/NTB Scanpix

Når Norge unnlater å kritisere menneskerettighetsbrudd i Tyrkia samtidig som man har pleiet kontakten med Brorskapet i Egypt, er det enten prinsippløst eller naivt.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

«Mursi har splittet den egyptiske befolkningen. Jeg vil ikke stemme på Det muslimske brorskapet igjen», sa en kvinne med hijab på Kveldsnytt onsdag kveld. Om hun vil stemme på den moderate Mohammed El Baradei eller på salafistpartiet al-Nour ved neste valg, er ikke gitt. De konservative islamistene var den største gruppen i parlamentet etter Det muslimske brorskapet, de sekulære kom på tredje plass.

Feiringen av Mohammed Mursis avsettelse bør derfor ikke tolkes som et opprør mot islamistisk politikk, men skuffelse over Brorskapet, og skjørheten i egyptisk demokrati.

Fraværende brorskap

Da revolusjonene startet i Midtøsten vinteren 2011 var både islamister og Det muslimske brorskapet fraværende. At de først kom på banen da Mubarak var beseiret, var imidlertid fort glemt, og islamistene fremsto som demokratiforkjempere – også i vestlige medier.

Også i Utenriksdepartementet var troen på Brorskapet stor. Det viste seg blant annet da Utenriksdepartementet allerede våren 2011 inviterte to delegasjoner med deltagere fra den arabiske våren. Til tross for den betydelige kvinneaktivismen i de innledende fasene av opprøret både i Egypt og Tunisia, var de fleste deltagerne menn fra muslimske partier.

Anne Stensvold UiO

Tyrkia og EgyptVåren og forsommeren 2013 fremstår demokratiutviklingen i Midtøsten i et grellere lys. I Egypt har den avsatte presidenten Mohammed Mursi og Brorskapet mistet legitimitet som demokratiske aktører, og de voldsomme protestene mot den islamistiske statsministeren Recep Tayyip Erdogan i Tyrkia den siste måneden føyer seg inn i det samme mønsteret: Unge, urbane mennesker demonstrerer mot innskrenkninger av grunnleggende demokratiske friheter som ytringsfrihet og politisk opposisjon.

De siste årene har Norge pleiet kontakten med Det muslimske brorskapet av pragmatiske grunner – det er alltid lurt å være på godfot med dem som sitter med makten.

Bærer over med menneskerettsbrudd

Med Tyrkia er det annerledes. Tyrkia er medlem av NATO, og landet har jevnlig ytret ønske om EU-medlemskap. Etter den arabiske våren har EU-spørsmålet veket plassen for en mer offensiv islamistisk politikk hvor Tyrkia nokså tydelig har søkt å ta lederskapet blant de islamske landene rundt Middelhavet.

Som resten av Europa har Norge vært uhyre overbærende med menneskerettighetsbruddene i Tyrkia denne våren. I løpet av den siste måneden er opposisjonelle forfattere, journalister og jurister blitt fengslet i tusentall, flere av dem er anklaget for landssvik, mens andre anklages for terrorisme. Lengden på de fengselsstraffene disse politiske opposisjonelle står overfor overgår det meste av det man kan vente seg i et demokratisk land.

Relative menneskerettigheter?

Når Norge unnlater å kritisere menneskerettighetsbruddene mot regimekritikere i Tyrkia samtidig som man har pleiet kontakten med Brorskapet i Egypt, kan det forstås enten som prinsippløst eller naivt. En tredje mulighet, som er enda mindre tiltalende, er at Norge gir sin tause støtte til islamister i Tyrkia og Egypt fordi man anser disse landene som islamske kulturer, og følgelig antar at islamistene representerer folkemeningen. Oversatt til norske forhold er det som om alle (etniske) nordmenn egentlig er kristne, og KrF det naturlige majoritetsparti.

Totalitære tendenser i Egypt fremstår da som kulturelle særegenheter, snarere enn som brudd på menneskerettigheter og demokratiske verdier. Rent konkret betyr det at menneskerettighetene blir relative: at de tilpasses den enkelte kulturtradisjon og religion. Det kan kanskje se ut som toleranse, men gir rom for «å tåle så inderlig vel den urett som ikke rammer deg selv» (Arnulf Øverland).

Våren 2011 var en delegasjon fra Egypt og Tunisia i Oslo. Det ble arrangert et åpent møte på Universitetet i Oslo med en rekke kjente journalister og forskere til stede. En av delegatene, en egyptisk aktivist, påpekte at Det muslimske brorskapet hadde kapret revolusjonen. Hun fikk ingen spørsmål. Kanskje fordi hun så helt vanlig ut med fargerik genser og langt hår, og ikke som en ekte, tilslørt Midtøsten-kvinne.

Demokrati og islam

Det muslimske brorskapet ser seg selv som representanter for Egypts islamske folkeflertall. Det samfunnet de ønsker seg er et islamsk samfunn som gir uttrykk for islamske verdier, ikke et land som er splittet etter politiske skillelinjer. Det er ingen grunn til å tro at de endrer sin selvforståelse nå når deler av befolkningen synes å ta avstand fra dem. Krisen de siste dagene viser et folk i nød; de trenger veiledning og religiøst lederskap. Det er all grunn til å tro at Brorskapet, som har eksistert i over 90 år (siden 1929), fortsatt er på offensiven. Det er sannsynligvis derfor militæret har fengslet sentrale menn i lederskapet, til tross for at Det muslimske brorskapet ikke er et politisk parti, men en religiøs bevegelse.

Mohammed Mursi er medlem av Brorskapet, men ble valgt til president i kraft av å være leder av Frihets— og rettferdighetspartiet som ble opprettet i kjølvannet av de politiske opptøyene våren 2011. Partiet er Brorskapets politiske arm, og et middel for å realisere et samfunn som gjør det enkelt å leve som en god muslim. Hva som ligger i uttrykket "god muslim", er det imidlertid bare Brorskapet som vet.

Instrument for religiøst prosjekt

Brorskapets mål er et samfunn hvor hver og en skal leve i overensstemmelse med guds bud. Det er en religiøs målsetning. Deres visjon om at islam skal stå sentralt på alle arenaer forutsetter imidlertid en massiv oppslutning fra velgerne. Det er et politisk program.

Hvordan Brorskapet vil handle i den nåværende situasjonen, er usikkert. De er demokratisk innstilt i den forstand at de ønsker seg et islamsk samfunn som er legitimert gjennom valg. Men demokratiet er ikke et mål i seg selv, men et instrument for å legitimere et religiøst prosjekt.

Den glemte protesten

I dag er det er få som husker at revolusjonen i Iran (1979) var en politisk protest hvor marxister og sosialister sto i første rekke. Først da opprøret mot sjahens eneveldige styre var vunnet, ble revolusjonen kapret av Khomeini og hans tilhengere.

Det er som kjent seierherren som skriver historien. Med en oppegående og kritisk presse kan den slags historieskriving unngås og vår bevissthet om sammenhengen mellom demokrati og menneskerettigheter bli litt tydeligere.