Lofotposten har det siste halvåret belyst Lofotens narkotikaproblem. Brukere og tidligere misbrukere, foreldre, selgere, og politi har alle bidratt med sine perspektiver. De personlige fortellingene er sterke. Mennesker faller om av sjelelig utmattelse midt iblant oss. Noen av dem reiser seg aldri.

Hva enn mennesket får ut av rusen, som gjør at man hengir seg til den, så truer en skremmende skygge like bak. Kald og kjærlighetsløs senker Skyggen seg, hvislende til det slitne mennesket om selvmordets fristelse.

For alle som har opplevd noe slikt på kroppen, i den nære familien, hos sine egne barn, er det ikke å undres over at man vil bekjempe narkotikaondet. For mange virker det logisk å ta sterke midler i bruk. Man forstår ikke hvorfor politiet ikke tar seg inn på skolene og ransaker elevene, for eksempel.

Men at alle midler bør tas i bruk for å bekjempe rusmidlene, er ikke så opplagt. Hvor dyktige våre politifolk enn er, bør vi som borgere tenke nøye over hvilken rolle vi ønsker å gi dem.

En av mine informanter sa det slik: «Har du først fått forelegg, er du stemplet som narkoman. Da får du masse problemer senere i livet. Det er ikke bare narkotikaen, men folk rundt som psyker deg ned, og driver folk til selvmord.»

Dette var ikke sagt for å bagatellisere stoffene i seg selv, men for å minne om at stoffmisbruk inngår i et større menneskelig bilde. Å få stempelet «narkoman» på seg tidlig i livet, og å oppleve storsamfunnets harde fordømmelse, kan drive en ungdom lenger inn i skrekk og ansvarsfraskrivelse. For informanten var selve redselen for straffevesenet det største hinderet for å bygge et godt liv.

Intervjuobjektene reflekterte videre: Veien fra mildere til hardere stoffer, fra lett bruk til kjøp og salg, utgikk fra livssituasjonen. Den strenge forbudslinja overfor cannabisplanten gjør i realiteten skade, mente de. Ved å kriminalisere unge mennesker som eksperimenterer med hasj og marihuana, leder loven disse folkene mot en kriminell løpebane. I praksis blir det vanskeligere å hente seg inn, og å unngå misbruk.

Man kan tenke at dette er bortforklaringer fra folk som med vitende og vilje har brutt loven. Men tankene deres, som springer ut av førstehånds erfaring, blir stadig vekk bekreftet av sosiologisk forskning. Den norske sosiologen Willy Pedersen gikk for få år siden fra å være glødende tilhenger av forbudslinja, til å bli en klar kritiker. Ikke fordi han plutselig var blitt begeistret for rus, men fordi han så at nulltoleransen fører med seg menneskelige kostnader.

I Portugal har man valgt å gå bort fra fengsel og forelegg ved besittelse av cannabis, og i stedet tilby frivillige avvenningskurs. Dette har gitt gode resultater. Flere delstater i USA følger nå opp.

Ved første blikk kan det virke kontraintuitivt, men en mer liberal narkotikapolitikk kan faktisk være mer effektiv enn dagens forbudslinje. Forbudet har skapt grobunn for en lukrativ illegal økonomi, hvor de mest hensynsløse stikker av med enorm fortjeneste. Parallellen til spritforbudet i USA på tidlig 1900-tall, som gangsterveldet vokste ut av, er tydelig – for den som makter å holde hodet kaldt - og hjertet varmt - stilt overfor Skyggen.