Kong Olav kalte brenningen av Finnmark den største katastrofen i norsk historie etter Svartedauen. Det hadde han dekning for. Da tyskerne trakk seg tilbake fra Øst-Finnmark høsten 1944, brente de hjemmene og knuste levekårene for mer enn 70000 mennesker. Det ble iverksatt tvangsevakuering under trussel om dødsstraff. Systematisk ble den brente jords taktikk benyttet for å hindre at noe brukbart falt i hendene på den framrykkende Røde armé. Tallene som viser de materielle ødeleggelsene er uhyggelige. 11000 bolighus gikk opp i flammene. Det samme skjedde med 4700 fjøs og uthus, 230 industribedrifter, 420 forretninger, 306 fiskebruk, 106 skoler og 21 sykehus og sykestuer. Veiene ble ødelagt sammen med 350 broer, kaier, båter, brønner og fyrlykter. Over 22000 telegrafstolper ble kuttet. Ti byer og tettsteder ble brent ned, herunder Alta, Hammerfest og Honningsvåg.

For en gangs skyld taler tallene. Finnmark og Nord-Troms skulle gjøres ubrukelig. Det skulle ikke være noe tilbake som viste at folket hadde bygd landet. Gjennom brannruinene marsjerte de tyske troppene mot nye stillinger i Lyngen i Troms. Kampene på Murmanskfronten var tapt og Finnmark skulle oppgis som et sted uten tegn på menneskelig aktivitet. Som ruin, aske og uendelig og hard natur. Metoden tilhører folkemordets arsenal. Ved å fjerne mulighetene for liv, arbeid og inntekt, legges grunnlaget for å styre historien i nye retninger.

Slik gikk det ikke i nord. Finnmark ble ikke tømt for folk. 23000 personer klarte å unndra seg evakuering. Tusenvis gjemte seg i fjell og utmark, i huler, under båthvelv, i telt eller i gammer. I Porsanger ble nesten en tredel av befolkningen igjen. På Sørøya overvintret tusen mennesker i huler. Og da krigen var over, var resten av befolkningen heller ikke til å stoppe. Rundt 40 prosent av de evakuerte trosset forbudet mot å reise tilbake til den nedbrente landsdelen og dro hjem sommeren 1945. Ved utgangen av 1946 hadde omkring 90 prosent av befolkningen returnert til hjemstedet sitt. De kom hjem til ruiner, og det tok femten år før det meste var gjenreist. Men folk holdt ut og jobbet. Hvis det skal en kule til en trønder, må du bruke kanon på en finnmarking.

I dag er det 70 år siden sovjetiske styrker befridde Kirkenes. Russerne ble tatt imot med åpne armer, som allierte befriere. Da Den røde armé trakk seg ut av Norge i september 1946, var det i seg selv en historisk begivenhet. Alle andre steder i Europa ble sovjetstyrkene stående. Det bidro til å legge grunnlaget for den spesielle norsk-russiske relasjonen som fra norsk side bygger på forutsigbarhet og tydelighet. Den linjen sto seg godt under den kalde krigen, og er like aktuell nå som en ny kulde sprer seg i Europa.

Den sikkerhetspolitiske dimensjonen er et godt eksempel på hvordan brenningen og frigjøringen av Finnmark er noe mer enn et historisk monument. Enhver som reiser til Finnmark vil se virkningene av den brente jords taktikk. Med unntak av noen få kirkebygg som ble spart, er alle bygninger oppført etter krigen. Det skjedde da landet var fattig og det var knapt med bygningsmaterialer. Derfor er det langt mellom de arkitektoniske perlene øverst i nord. Likevel er hus, fiskevær og produksjonsbygg preget av en røff nødvendighet som speiler været og landskapet. En slags ultrafunksjonalisme som trosser vanlige estetiske mål.

Krigens ødeleggelser åpnet for en ny økonomisk utvikling i Nord-Norge. Resultatene av politisk styring og planøkonomi ble blandet. Landsdelen ble gjenreist, velstanden kom opp på nivå med resten av landet og det ble investert store beløp i infrastruktur og industri. Men styringen innebar også fraflytting og sentralisering, og på 80- og 90-tallet gikk flere av bautaene i strategien for industrialisering over ende. Nå vil sterke krefter gjenta dette eksperimentet, men denne gangen med olje og gass. Samtidig pågår det en privatisering av fiskeressursene i havet. Det er spørsmål av nasjonal betydning.

De enorme naturressursene, og landsdelens strategiske betydning, betyr at Nord-Norges betydning vil øke i åra som kommer. Det er på høy tid at vi skjønner det. Dikteren Rolf Jacobsen har formulert denne kunnskapen slik:

Gå mot vinden, klyv berg.

Se mot nord.

Oftere

Det er langt dette landet.

Det meste er nord.