Abril de 2018. Quim Monzó va digerint l’enrenou que suposa haver estat assenyalat amb el guardó. I s’exposa a les litúrgies de l’atenció als mitjans o la participació en programes com l’espai de TV3 Al cotxe, conduït per Eloi Vila. Monzó puja al vehicle amb posat seriós. L’entrevistador pregunta per l’estat de salut. “Vaig tirant”, contesta l’escriptor. “Et podria dir que no, perquè em queixo de tot”, rebla. I explica haver passat una llarga temporada que no podia fer l’esmorzar al seu grat.

­

—He estat uns anys que no, que no m’entrava la... Esmorzava una pasteta. Una pasteta i un got de llet, cosa que no s’havia vist mai. Però he tornat. És que tenia el fetge molt cascat. L’alcohol mata. Vas fent broma, vas fent broma, però fotre’s una ampolla cada dia de whisky...

—Ja no ho fas, ara...

—No. Des de l’agost, no. Ara, és tot més avorrit, t’he de dir.

—Més avorrit, però et trobes millor?

—Sí, però... avorrit.

—Si poses la balança?

—Si poses la balança, era més divertit anar sempre una mica begudet.

—És clar, però passa factura.

—I tant que en passa, però no sé, entenc que Hemingway se suïcidés el dia que el metge li va dir has de deixar l’alcohol. Ah, sí, molt bé: va agafar l’escopeta i bam! [Onomatopeia precedida d’un soroll més sord amb la boca.] Es va volar el cervell.

—Però tu ets molt intel·ligent i no ho faràs.

—Què et penses, que Hemingway era idiota? [Riures.] Era un tio molt intel·ligent i va fer el que s’havia de fer... El que passa és que jo sóc més cagat.

—I t’estimes la vida.

—I no tinc escopeta.

Amb un breu diàleg per a la televisió, amb l’ajut de l’entrevistador, Monzó havia confeccionat un possible relat amb l’escriptor com a protagonista. Amb un conflicte com a detonant de la narració —el dilema entre salut i follia etílica—, un personatge sotmès a contradiccions —les mateixes a les quals havia fet bullir durant tres dècades les seues criatures de paper—, un diàleg àgil, una referència literària i un final enginyós i redó. Això, més les mostres de la ironia característica del personatge, com les que va escampar davant els periodistes en passar el tràmit mediàtic de la distinció. A Monzó li cauen les frases de les butxaques, no li cal un nou recull de relats —el darrer publicat és Mil cretins, de l’any 2007: va prometre no escriure més ficció a causa de la pirateria— per continuar fent literatura.

I per què escriu Quim Monzó? “M’ho han preguntat moltes voltes i cada cop he canviat la resposta. Fins i tot m’ho va demanar el diari Libération, i n’han fet un llibre amb les respostes dels escriptors. Cada cop respons una cosa diferent. Per lligar, per guanyar diners. Però, és clar, no saps per què escrius i no t’imagines la vida sense escriure. No pots dir per què”. Això li contestava a Lluís Bonada el 1996, en aquesta mateixa revista. La resposta, segurament, continua vigent: l’escriptura literària és la raó d’existir.

L’escriptor nascut a Barcelona el 1952, amb llunyana procedència valenciana, la d’uns avis, paterns, Ximo i Emília, emigrats des de Benigànim (Vall d’Albaida) fins a Poblenou, a la dècada del 1910, és el segon lletraferit més jove a rebre el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes després de Jaume Cabré. L’autor que ha fet entrar el guardó d’Òmnium en la contemporaneïtat literària, per motius generacionals i d’actitud davant del fet literari. Un dels escriptors vius més guardonats, llegits i amb més projecció internacional de les lletres catalanes: la llista de traduccions, que el lector pot trobar en l’espai de la web de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (AELC), és inabastable. Per fer-se’n una idea, amb tot, n’hi ha prou una visita a la web de l’escriptor, que reprodueix en la pàgina de presentació algunes de les nombroses cobertes de l’obra esparses per gairebé totes les literatures europees, l’espanyola inclosa. Una curiositat a l’estil dels articles de premsa del nostre autor trobada una mica a l’atzar en una recerca de Google: en la biblioteca pública de Sòria és possible consultar i llegir una desena llarga de títols de Quim Monzó, de La isla de Maians a Mil cretinos, un llibre del qual hi ha fins i tot una ressenya en el blog d’aquesta llibreria pública. Una connexió Sòria-Monzó que donaria per a un article monzonià.

La filigrana mata

Monzó s’esmuny com una anguila de molts clixés. Hi ha multitud de fragments en la construcció del personatge que no podem posar en el motlle, com ara la de l’escriptor o escriptora que acaba sent reclamat per ocupar una trona en algun diari o revista a causa del seu èxit literari. Ell sempre ha compaginat l'articulisme amb la narrativa. A la dècada de 1970 viatja a Vietnam i Cambotja i comença a escriure articles sobre el conflicte per a Tele/eXprés. Després, fa columnes per a la revista Ajoblanco.

Els primers referents seran els articles de Joan de Sagarra i Manuel Vázquez Montalbán en Tele/eXprés, els reportatges del recentment desaparegut Tom Wolfe o els escrits de Juan Marsé de Por Favor. Paral·lelament, es posen els primers rajols, ara menystinguts per l’autor, de l’obra literària: d’una banda, el 1976, la novel·la L’udol del griso al caire de les clavegueres, premi Prudenci Bertrana. Un títol recargolat, fruit del textualisme i l’experimentalisme del moment. “Calia escriure textos, no novel·les o contes, sinó textos. Llavors, arribaves a la perfecció”, li contava a Bonada amb ironia. D’aquella novel·la salvava l’estructura narrativa, però “tant la llengua com els personatges són molt innocents”. El llibre, tanmateix, és important, perquè suposa la descoberta de Monzó per Jaume Vallcorba i la incorporació al seu segell de sempre, Quaderns Crema. “Vallcorba devia veure-hi alguna cosa d’interès per damunt de les coses ridícules”, sentenciava l’autor.

Un altre fill no reconegut és la col·laboració amb Biel Mesquida en Self-Service (1977), un altre producte de la contracultura, la Beat generation o el textualisme aplicat amb radicalitat sota la influència de la revista francesa Tel Quel, de Julia Kristeva. Un llibre en el qual sura la necessitat de transgredir els codis narratius i morals. Un influx més marcat, sostenia l’estudiosa Margalida Pons, en el cas de Mesquida. Més matisat en Monsó.

Quim Monzó, l'any 2007 / Fotografia: Tina Bagué

El recull de contes Uf, va dir ell (1978) és el primer llibre reconegut com a fill de ple dret per Monzó, on es veu reflectit literàriament. Des del punt de vista de l’estil, comença a veure’s ja el Monzó concentrat, que vol fer-se entenedor i que va a l’essència del relat. A qui li sobren paraules. I encara li’n sobrarien moltes més: quan l’any 1999 recupera gairebé tots els relats fets fins el moment en Vuitanta sis contes, realitza una depuració que Manuel Ollé, en una monografia editada el 2008 per l’AELC, exemplificava en l’inici del relat “Història d’un amor”. “A hores d’ara se me’n fot, m’importa ben poc; millor encara: no m’importa gens tot el que ha succeït. Aigua passada no mou molins, que diuen no sé on. L’únic que vull és veure, altre cop, els cels de color pipermint i els estels que espurnegen dins el cove dels seus ulls”, deia la versió original. En el relat refós, la frase feia així: “A aquestes altures donaria per bo tot el que ha passat fins ara a canvi de veure, un altre cop, el cel de color pipermint i els estels que espurnegen dins del cove dels seus ulls”. Roman la bella metàfora final, desapareix la dita popular supèrflua, la formulació alambinada.

Aquesta cirurgia simbolitza la lluita amb el llenguatge de Monzó, la recerca d’una llengua no encarcarada, versemblant, el rescat de la literatura de les cotilles noucentistes, l’ampul·lositat i l’omplir fulls amb frases recargolades que disfressen la manca de discurs i d’històries. Senzillesa aparent que no renuncia a l’expressivitat, als recursos retòrics, però que fa descansar l’eficàcia en la construcció, en allò que es conta.

Italo Calvino feia sis propostes literàries per al nou mil·lenni: lleugeresa, rapidesa, exactitud, visibilitat, multiplicitat i consistència. “Posats a triar-ne alguna, diria: rapidesa, brevetat i exactitud. Sobretot exactitud: no es pot anar amb filigranes que no duen enlloc. La filigrana mata. Embolicar-se a fer filigranes et serveix, a tot estirar, per parlar de les filigranes. Els grans recargolaments no serveixen per descriure altra cosa que el recargolament i la pretensió que maquilla, i prou”, sentenciava Monzó.

Pel que fa a la temàtica, aquell primer recull reconegut ja conté el surrealisme, present en el relat que titula el recull, “Uf, va dir ell”, o en el personatge que menja ­—literalment— tipografies de “Sobre la volubilitat de l’esperit humà”, un amant per tant de la “literofàgia”. Trobem la imaginació exuberant i el trencament d’esquemes: “Tot això lo sisè dia. Arribat lo setè, Déu Nostre Senyor descansa. Després ve Haydn i en fa un oratori”, acaba “La creació”. També veiem els jocs de metaliteratura, amb el brillant final del personatge de “Confidència” que mor però no mor, s’obsessiona amb Bergman i Espriu perquè parlen de la mort, tot i que no hi entén ni un borrall, i decideix finalment muntar una xarcuteria. “A mi, però, el que em fa gràcia és una formatgeria a l’estil francès, encara que no trigaria gaire a atipar-me’n. Mentrestant, ja ho veieu: escric contes”.

Tot és mentida, tot és més complex

Olivetti, Moulinex, Chaffoteaux et Maury (1980) és el següent recull, un llibre en el qual “ja no hi ha tant de hippisme i al·lucinació i tripi. És una mica més sobri”, deia l’autor. O en paraules d’Ollé, “una narrativa formalista, fresca i llegidora”. Però que també evoluciona cap a un cert pessimisme, un humor àcid, una actitud més corrosiva que paròdica, sobretot quan esbudella les contradiccions humanes. Amb una fixació pel sexe i les relacions de parella, els seus límits, contradiccions i peatges, les enormes complexitats que comporten en forma de frustracions i malentesos reduïts a l’absurd. Talment en el món real però estirant tots els fils de manera intel·ligent. Obsessió que dóna lloc al seu recull segurament més conegut, El perquè de tot plegat (1993), un llibre d’una gran cohesió temàtica no buscada. “Va sortir així”, assegura Monzó.

Abans d’això, havia aparegut una altra de les cimeres pel que fa a la penetració entre el públic de Monzó, La magnitud de la tragèdia (1989), la tercera novel·la de l’autor, un llibre que desestructura el prototip del personatge amb els dies comptats dotant-lo d’una erecció perenne que li permet fornicar a dojo. Una gran celebració del priapisme, per dir-ho així, que deriva cap al drama, i dinamita els esquemes del lector.

L’arquitectura literària del barceloní ja és gairebé fixada, però serà eixamplada i matisada, tindrà uns altres accents. Llibres com els reculls Guadalajara (1996), El millor dels mons (2001) o el darrer treball de ficció, Mil cretins (2007), treballaren diferents temàtiques i extensions. Hi ha una un fil comú, però. “Tant en l’inicial vitalisme fresc i optimista que feia del joc de la seducció el punt de partida com a l’actual desencís dominant, sempre al darrere hi batega la consciència de la ficció: tot és joc, tot és artifici, tot és llenguatge, tot és mentida, tot és sempre més ambigu i complicat del que semblava”, argumentava Ollé el 2008. La mala bava, això sí, anava en progressió.

El perquè de Frankfurt

En aquest punt, podríem preguntar-nos pels materials que ajuden a embastar la literatura de l’escriptor. L’any 1982 Monzó havia viatjat becat a Nova York per estudiar literatura nord-americana, bandejada aleshores a Europa per prejudicis ideològics. Per a l’escriptor barceloní, Robert Coover és tota una revelació: “El vaig descobrir a començament del vuitanta. Me’n vaig enamorar perquè el tipus d’històries que escrivia obrien noves maneres de narrar”. Però també connecta amb la narrativa del sud del continent: Julio Cortázar, Gabriel García Márquez, Adolfo Bioy Casares, Augusto Monterroso... Dels europeus, Monzó cita Franz Kafka (de qui adapta la força dels fets, d’allò que passa, com a benzina narrativa), Dino Buzzatti o l’esmentat Calvino, entre més.

I quina és la petjada de la tradició catalana en l’obra monzoniana? Sembla que poca cosa: la influència evident, com a precursor del gènere, de Pere Calders i l’ara reivindicat (gràcies a la feliç reedició en Quaderns Crema de les seues novel·les), Francesc Trabal, un altre esperit lliure. Monzó fa literatura, despullada de referències contextuals o amb les pinzellades mínimes, no literatura catalana. Evitant les claus que únicament es poden desxifrar en el context primigeni. Això explica en part l’èxit de la proposta enllà del domini. I la manca d’arrelament a una literatura per la qual, i tret d’algunes excepcions, no se sent interpel·lat.

Per contra, i en aquest punt rau la importància de Monzó en la modernització i actualització de la literatura catalana, no es pot entendre l’obra d’un bon grapat d’escriptors i escriptores en llengua catalana sense el pòsit deixat pel barceloní en el llenguatge, les temàtiques i la manera d’abordar la narrativa. Amb resultats reeixits en el terreny de la narrativa curta, però també en autors de novel·la que porten el segell i potser no ho saben, que han començat a fer coses perquè ja es podien fer, perquè les han llegides en uns altres autors. O perquè, com li passava a Monzó, reben l’influx exterior, no es tanquen en un circuit endogàmic i panxacontent.

Més difícil és trobar a la premsa —perquè el que fa Monzó és, certament, molt complicat— deixebles solvents. Perquè l’articulisme present i passat del nou Premi d’Honor, tant en català com en castellà, té un elevat component d’elaboració, és literatura en estat gairebé pur. Es forneix d’elements d’observació (una manera d’encreuar-se les cames, una mirada, una conversa, milions de coses) i de materials que troba ací i allà que podrien ser columnes d’opinió o relats, segons el cas. Algunes de les columnes, fet i fet, podrien formar part d’un llibre de relats.

Quim Monzó, fent el celebrat discurs en la Fira de Frankfurt del 2007.

Com ara és difícil acontentar tothom, hi ha qui reprotxa a Monzó que el seu treball com a articulista i la resta de col·laboracions audiovisuals hagen alentit la publicació de llibres. Potser és així en el cas de la ficció, però el retret, en certa manera, és ofensiu, perquè hi ha literatura a cabassos en els seus escrits de premsa. Com en aquell memorable article, “Well, be-bop-a-lula, she’smybaby...”, que dedicà a la memòria de Jaume Vallcorba l’agost del 2014, poc després de la seua mort. L’article, en el qual revelava que el seu amic i editor era un dels millors ballarins de rock que havia conegut, acabava així: “L’últim dia que ens vam veure em va explicar els preparatius per al seu funeral. Que havia parlat amb Josep Pons i que hi posaria tal música i tal altra. I quan em va acabar d’explicar com quedaria tot de bonic em va dir: ‘Però tu no hi vinguis, eh, que sé que tot això no t’agrada’. Com que efectivament no suporto els funerals, li vaig contestar: ‘D’acord. Me n’aniré al bar que hi hagi més a prop de l’església i em prendré un gintònic’. El problema, ara, és que els metges m’han prohibit definitivament l’alcohol, i no m’hi veig, a la barra, xuclant orxata amb una palla i recordant-lo quan ballava rock and roll. Ai, Vallcorba...”.

Monzó és, per resumir, una bèstia literària. Una mica exacerbada en el seu menysteniment per expressions literàries igualment vàlides que escapen al seu radar de la contenció, la senzillesa aparent i la concreció. Però una bèstia al cap i a la fi. Algú que tenia tot el sentit del món que fora l’encarregat de fer aquell discurs representant la literatura catalana convidada a la Fira de Frankfurt, l’any 2007.

Un altre hauria fet una defensa aferrissada, combativa i victimista de la nostra literatura. Ell va fer un antidiscurs. Ens va contar un conte. Un relat genial amarat d’oralitat. Uf!, vam dir nosaltres. I aplaudírem d’allò més.