O să recunosc public un mic zâmbet răutăcios pe care mi l-am surprins zilele trecute când am văzut cine sunt cei mai vocali contestatari ai tentativei de marcare a știrilor false pe care niște informaticieni din Sibiu încearcă să o organizeze.

Ei bine, cei mai mulți dintre gălăgioșii ăștia sunt oameni care fie au dosare penale, fie publică știri și analize care care urmăresc într-un mod absolut neelegant (ca să fiu politicos) o agendă personală sau de grup care n-are absolut nicio legătură cu binele public sau alte delicatețuri de felul ăsta.

Știrile sunt false, dar teama e reală.

Dacă sibienii reușesc să construiască softulețul ăla iar voluntarii se apucă de raportat, efectul asupra unei bune părți a zonei de știri de pe internetul românesc poate fi devastator. Trecerea pe o listă neagră, care, ulterior, ar putea constitui o bază și pentru Google sau Facebook poate să scoată site-urile respective pentru totdeauna din atenția publică. Mai ales pe cele mai mici dintre ele, cele care lucrează cu doi trei redactori și un televizor de unde iau informația pe care ulterior o mestecă și amestecă în feluri stupefiante sau, în cazurile beningne, doar amuzante.

La o primă vedere, un efort de curățare a spațiului public de jeg (pentru că asta e) e binevenit. Dar dacă încercăm un pic să ne obiectivăm realitatea devine un pic mai cețoasă. Încerc să explic în câteva puncte plecând de premisa că avem de-a face, fie că vrem să o recunoaștem, fie că nu, cu un război eminamente politic dus în tribunalul opiniei publice:

1) Fake news e un concept insuficient definit. Fake news poate însemna că nu îmi place mutra lui Clotilde Armand și atunci raportez orice știre în care apare antenumita. Alt exemplu, dacă Liviu Dragnea emite o minciună flagrantă la RTV, o grosolănie, dacă spune că roșul e negru, e știre falsă? Poate că răspunsul ți se pare evident, dar gândește-te cum se va comporta un utilizator oarecare stupefiat în fața tupeului liderului PSD.

2) Diferența dintre știre și opinie este foarte neclară. Publicul românesc, dar și cel de aiurea, nu urmează cursuri de media literacy ca să știe să identifice într-un text sau o emisiune tv granița dintre cele două. Aici cultura și bunul simț și, de ce nu, instinctul sunt cele mai bune grile de interpretare. Mircea Badea, de exemplu, nu face decât să comenteze informații culese de alții. E opinia lui fake news? Eu zic că nu. Opinia lui poate fi ofensiva, stupida, prost argumentata sau corecta. Nu poate fi falsa.

3) Oricât de mult nu ne place RTV (ca să dau un exemplu frecvent folosit), stația asta a furnizat și știri reale. Faptul că, din motive care au legătură cu îmbârligătura politico-economică ce îi justifică existența, RTV are acces la zonele guvernamentale neegalat de niciun concurent, face ca bună parte din subiectele pe care noi, muritorii de rând, le comentăm să vină de la RTV. E amuzant cum concurența face știri din programele RTV fără să le numească. Dar ăsta e un detaliu.

4) Ideea sibienilor a fost salutată și promovată de acele entități de presă care au de câștigat de pe urma lui. E vorba fie de un confirmation bias, fie de banal calcul de eficiență. Dispariția unui segment din concurență lasă loc liber care poate fi ocupat de cei neintroduși pe lista neagră. La prima vedere nu e nimic grav în chestia asta. Logica e banală: cine scoate sabia de sabie va pieri. În fapt avem o reducere a pluralismului și o bătălie între narative concurente dusă pe clivajul alb-negru. Întrebarea scepticului ar fi: ok, unii sunt răi, dar suntem siguri că ceilalți sunt buni? Întrebarea e foarte serioasă și trebuie avută în vedere istoria băieților buni măcar la fel de atent pe cât e studiată cea a băieților răi.

5) Efortul de crowdsourcing pentru curățarea discursului public mi se pare fascinant și binevenit (ca model de implicare). However, dacă aș fi consultantul PSD, m-ar apuca un pic râsul de așa linie de război mișto. Închipuiți-vă următorul scenariu: PSD decide să răspundă celor care îi atacă sursele de propagandă și pune doi programatori să realizeze o clonă a aplicației sibienilor. Păstrând liniile de mesaj pe care le transmite pe Antena 3 și RTV, PSD își roagă apoi toți simpatizanții să raporteze și să pună pe lista neagră toate publicațiile „binomului”, „sistemului”,”securiștilor” sau naiba știe ce termen or mai folosi când se decid să facă asta. Înainte să râzi și să faci glume cu Floricica Dansatoarea adu-ți aminte că în alegerile interne ale PSD au votat o sută de mii de oameni iar zilele astea Liviu Dragnea anunța că a strâns 1.400.000 de semnături de sprijin pentru cabinetul Grindeanu. Poate nu sunt toate reale, dar a subestima puterea rețelelor PSD și ALDE e o greșeală fantastică. Ce facem atunci? Ne alegem lista neagră? Blue pill vs red pill? Ne adâncim și mai mult in bubble-ul nostru? În plus, cum spuneam mai sus, e foarte posibil ca aceste liste negre să fie replicate și de algoritmii Facebook. E vreo garanție că Facebook va lua lista cea bună? Eu n-am încredere în Facebook.

Altfel spus, prefer să îmi aleg eu adevărul parțial în care să cred și să încerc, așa olimpic și utopic, să îl completez. Am mai multă încredere în mine decât în tehnologie iar individul e mai ușor de responsabilizat decât mulțimea de indivizi. Mai ales o masă de indivizi furioși.

Lupta împotriva simptomelor nu e totuna cu lupta împotriva bolii.

Long story short, faptul că spațiul public e otrăvit cu tot felul de petarde informaționale e incontestabil, însă un efort de îndepărtare a canalelor pe care se distribuie otrava nu face otrava să dispară. Aduceți-vă aminte cum FSN a folosit bidoane de distribuție publicații ca România Mare, Adevărul sau Dimineața. Dispariția sau transformarea lor nu a dus la eliminarea discursului toxic.

Cred că soluțiile sunt în cu totul altele și țin de o bătălie pentru legitimitate și responsabilizare. De asta cred că micuțul și interesantul război din zona publicității e mai relevant și mai important. Asta dacă scopul lui este determinarea canalelor vizate să se întoarcă către codurile etice. Dacă scopul e dispariția acelor canale, efortul e stupid.

Un alt aspect prea puțin discutat este sursa de legitimitate a acestor entități media. Ea vine (in cazul tv-urilor) din licența oferită de stat prin CNA care se află sub Parlament. Știți vreun deputat sau senator din comisiile de cultură care să fi avut vreun gând de investigare a felului în care funcționează CNA sau mediile publice de informare? Nu e niciunul care să fi făcut ceva serios.

A doua sursă de legitimitate este însăși prezența celor care, teoretic, au de pierdut de pe urma existenței acestor canale. Mă refer la opoziție. Nu știu câtă lume își mai amintește curioasa poveste de iubire dintre Antena 3 și USR pe parcursul anului electoral 2016. Eu, unul, nu am încă o explicație pentru lucrurile alea. De asemenea, nu știu câți oameni au remarcat că unul dintre cei mai importanți și influenți lideri ai PNL folosește DC News și Antena 3 ca principale căi de distribuție a mesajelor sale. Mă refer la Cristian Bușoi. De ce? Alt mister.

Și o întrebare. Cum să eviți Antena 3 dacă și puterea și opoziția sunt acolo, chiar dacă valorile clamate de cei din urmă sunt flagrant încălcate în prime-timeul stației respective? Ca membru al publicului, de ce nu ai crede o informație falsă sau prezentată manipulatoriu pe un astfel de canal, dacă oamenii pe care i-ai votat au fost prezenți acolo cu cinci minute mai devreme?

Vrem un spațiu public mai curat? Atunci poate ar trebui să fim mai exigenți cu cei care profită de pe urma gunoiului. Companii, politicieni, influenceri.

Să pedepsești pubela pentru că e cineva care mânăncă din ea e la fel de eficient cu a țipa la arbitrul din meciul de la televizor. Te răcorești, dar ăla tot fură meciul.