”Daca pe Klaus Iohannis il intereseaza un dialog real cu Piata, sa ofere un instrument prin care oamenii sa isi aleaga reprezentantii.” – scrie un cititor, preluat de Hotnews.ro

Există un astfel de instrument, se numește Constituția României. Ne alegem periodic reprezentanții în consilii locale, județene, primării, parlamente și președinți, postul pe care îl ocupă acum dl Iohannis. Poate că noi înșine ar trebui să depunem ceva mai mult efort, nu doar în alegerile astea în sine, ci în participarea la întreg procesul cu pricina; ca să-l citez pe Șerban Marinescu, din noua generație de politicieni: ”Am asteptat ani de zile sa apara altii si concluzia e ca altii nu-s. Nu putem inlocui clasa politica actuala decat cu noi.” Poate ar trebui să fim mai preocupați de modul în care folosim instrumentul democratic, poate începând prin a-l percepe ca atare. Fiindcă el există, cu siguranță.

Sigur, pledoaria mea repetată pentru implicare în politică nu este una împotriva societății civile. Din contră. Și clasa politică și societatea civilă sunt foarte importante, și acționează în tandem în servirea interesului public, cât timp se completează reciproc. Cât timp nu se confundă, cât timp nu se amestecă.

Ca să poți consulta societatea civilă aceasta trebuie să fie organizată. Ca să fie organizată, trebuie să aibă impuneri externe, reguli, ierarhii etc. Astfel de impuneri sunt incompatibile cu fundamentul pe care se organizează (și) societatea civilă, și anume un set de libertăți, de asociere, întrunire, exprimare și petiționare. Să ne înțelegem, în *interiorul* societății civile, membri individuali sau asociații se pot organiza voluntar fără probleme, asta e foarte bine. Dar societatea civilă în sine, proteică cum este și cum trebuie să fie într-o democrație liberală, nu poate fi organizată și nu se poate organiza.

Prin urmare, nimeni nu o poate invita la consultări. Societatea civilă nu poate avea un rol formal, instituțional, fără să-și piardă caracterul inițial. O instituție publică poate selecta membri (nu reprezentanți!) ai societății civile dacă dorește și consideră necesar, dar atât. Asta se va întâmpla astăzi, președintele KWI se va întâlni cu membri ai societății civile, asumându-și integral răspunderea asupra selectării lor și asupra rezultatului acestor consultări. La fel e și cu manifestanții. Președintele nu se poate consulta cu reprezentanți ai manifestanților, pentru că nu există așa ceva. Dacă nu ne batem joc de dicționar, un reprezentant trebuie să aibă un mandat, o împuternicire din partea celor care îi reprezintă – pe baza unui contract, unui vot, unor aclamații etc. Or, nu are nimeni așa ceva. Există doar membri ai acestei manifestări a societății civile, și atât. Cu ei se poate întâlni președintele, asumându-și deplin răspunderea asupra selectării lor.

Și nu e ceva fără precedent. În vara lui 2012, liderii USL (premierul în exercițiu la vremea respectivă Victor Ponta și viitorul președinte-interimar Crin Antonescu) s-au consultat și ei, foarte serios, cu membri ai societății civile, în persoana asociației colonelului Dogaru, între alții. Un fel de „interes național” mai mic și mai turbulent. Cel care voia să desființeze DNA și ANI, cel care amenința cu mișcări violente de stradă judecătorii de la Curtea Constituțională. Putem avea obiecții la cererile astea, desigur, dar nu văd cum am putea să negăm faptul că vin din partea unor membri ai societății civile. Putem atunci spune că, la acel moment, asta dorea „societatea civilă”, în sine? Că cei doi s-ar fi putut eschiva de responsabilitatea selectării acestei asociații în mod particular, și a (eventualei!) puneri în aplicare a cererilor ei?

Nu spun aici că intenția președintelui este neapărat o idee neinspirată sau proastă. Este rolul președintelui să medieze între stat și societate; nu scopul acesta e contestat mai sus, ci modul în care e prezentat și uzat mijlocul pentru realizarea lui.