Cel puțin de 15 ani de zile, CRJ tot scrie și trage semnale de alarmă cu privire la pericolul în care se pot afla în mod special copiii cu dizabilități. La începutul acestui an, am solicitat ca urmare a suspiciunilor pe care le aveam și noi și a numărului mare de comunicate care deja veneau dinspre DIICOT, celor 47 de Direcții Județene de Asitență Socială și Protecția Copilului din țară, să ne transmită date cu privire la numărul copiilor beneficiari de măsuri de protecție socială în servicii de tip rezidențial, deci în aceste orfelinate care au fost victime ale infracțiunii de trafic de minori în perioada 2011-2015. DGASPC-urile ne-au raportat 66 de minori, cu vârste cuprinse între 12 și 17 ani, din care 7 erau copii cu dizabilități și trei aveau și cerințe educative speciale au făcut obiectul unor cauze privind infracțiuni de trafic de minori.

Cine îi trafichează pe copiii aceștia dacă ei stau în orfelinate?

Aceasta este o întrebare la care am fi vrut să avem și noi răspunsul. Cel puțin din datele pe care noi le-am cules în timpul vizitelor de monitorizare neanunțate, în multe dintre situații, minorele mai ales, indicau că există un anturaj în jurul centrului de plasament, cumva că sunt căutate de persoane interesate, care aveau legătură și cu unii din angajații centrelor. Dacă vă amintiți cazul de anul trecut de la Centrul de Plasament pentru Copii cu Dizabilități din Târgoviște, în care DIICOT-ul o indica pe una dintre îngrijitoarele din centrul de plasament, asupra căreia existau suspiciuni că a fost persoana care a intermediat traficul de fete. Sau la Mediaș, în județul Sibiu, la un centru de plasament pentru copii cu dizabilități, comunicatele DIICOT arătau că printre angajații centrului existau persoane care au intermediat traficul de minore. Dacă nu mă înșel, cazuri similare au fost la Vaslui și la Iași, în care, de asemenea, erau implicate persoane care lucrau în centrele respective.

Pe lângă faptul că nu am sesizat din ceea ce ne-au transmis că sunt îngjijorați de ceea ce se întâmplă, dat fiind faptul că în cele mai multe din aceste situații, reprezentantul legal al acestor copii este chiar directorul Direcției de Asistență Socială și Protecția Copilului, ceea ce ne-a pus pe gânduri este că din cele 66 de cazuri de trafic de minori, DJASPC-urile ne-au transmis că doar în 24 de cazuri, dosarele copiilor s-au finalizat cu arestarea autorului sau autorilor infracțiunilor de trafic de minori, că în alte 31 de cazuri, dosarul nu era finalizat la începutul anului și se afla în diferite faze procedurale. Ceea ce este și mai grav este că în 11 cazuri, dosarul s-a finalizat cu ordonanță de clasare sau nu se cunoștea finalitatea dosarului. Ceea ce înseamnă că acești copii care la data traficării aveau vârste cuprinse între 12 și 17 ani, probabil că au rămas în acestă situație în continuare.

Ce spuneți este că o parte din victime conviețuiesc cu traficanții pentru că nu au fost arestați?

Putem să înțelegem și asta. Nu știm ce s-a întâmplat în cele 11 cazuri în care dosarul nu s-a finalizat. Pot să vă dau din nou exemplul de la Târgoviște unde noi am ajuns la aproximativ o săptămână după ce fusese răscolită întreaga casă de copii și fetele fuseseră duse și ținute o noapte întreagă la audieri, nimeni nu știa nimic, minorele erau la școală, deci nici măcar o minimă protecție nu fusese asigurată acestor fete. Una din îngrijitoare intrase în concediu pe perioada cercetărilor penale. Undeva prin iarnă, a apărut o știre în presa locală că două dintre fetele care se presupunea că erau victimele traficului de minori din acea casă de copii din Târgoviște, fuseseră date dispărute și, mai târziu, una dintre ele fusese găsită decedată acasă la bunica ei, după o supradoză de medicamente. Din nou ne ridică o mulțime de întrebări modul în care acești copii, pentru că sunt niște copii, sunt protejați împotriva unor abuzuri viitoare și, dacă nu cumva, din lipsă de responsabilitate și de susținere din partea autorităților statului, acești copii rămân să fie victime ale unor potențiali traficanți.

Am vorbit și cu un alt ONG care îmi spunea că este foare greu să ajungi în direcțiile de asistență și protecție a copilului și să verifici ce fac...

Aș putea spune că este și foarte greu, dar din păcate sunt și foarte puține ONG-uri care cer periodic vizitarea inopinată a acestor centre. Există grupuri de ONG-uri care au personal dedicat și calificat care lucrează în multe din aceste case de copii care văd toate aceste abuzuri, exploatare, neglijență și cărora le e teamă să le sesizeze pentru că le este teamă că nu vor mai putea să intre și să mai lucreze și să-i protejeze pe acești copii. Mă refer în special la voluntari, nu se pune problema că ar fi plătiți. Ne dorim ca în acest al doisprezecelea ceas, oamenii din acest guvern să găsească soluții pentru ca acest sistem să nu mai fie unul de tip opac, să avem acele servicii în comunitate pe care să le poată accesa acești copii și acel sistem de sesizare în timp real a oricărei probleme sau plângerei. În octombrie 2013, apărea o știre în presa locală despre mai mulți adolescenți care fuseseră plimbați de la un aistent maternal la altul, apoi într-o căsuță de tip familial, fuseseră oplimpici cât timp au locuit în comunitate, însă din lipsă de resurse, ajung într-o casă de copii din Oradea, în centrul orașului. Nu știm ce se întâmplă acolo, însă la un moment dat, aflăm că acești copii trăiesc în demisolul centrului de plasament și, când ajungem, așa îi găsim, închiși în camere, nici măcar la toalete nu aveau voie, cu găleți pentru nevoile personale. Imaginați-vă că acești copii, dacă ar fi avut să se plângă și ar fi avut la dispoziție un telefon, se pare că cel care răspundea la telefonul copilului, se afla la etajul 1 în aceeași incintă și era unul dintre potențialii agresori. Ei bine, în acestă cauză, CRJ se luptă de mai bine de trei ani de zile cu o ordonanță de clasare din partea parchetului, fără a fi fost audiat vreunul dintre acești adolescenți și fără să fi trezit interesul autorităților pentru a-i proteja pe acești copii.