Toate neregulile astea pleacă de la bani?

De la corupție. Din cauza corupției generalizate, cadrul legal nu e suficient de clar și de asumat. În decembrie 2016, cabinetul Cioloș a dat ordonanța 100. Acolo scria că primarul e responsabil direct de calitatea lucrărilor din zona pe care o administrează el. Pentru că, dacă te uiți în Legea 10/1995 [privind calitatea în construcții - n.r.], nu apar ca responsabili nicăieri șefii politici. Or asta e foarte în neregulă și e contraintuitiv, pentru că șeful politic îi are la degetul mic pe ăia de sub el. Dacă primarul are un prieten dezvoltator care vrea un bloc care nu încape acolo, dar el îl vrea cu tot morțișul, primarul poate să-i dea OK-ul și el nu e responsabil de măgăria făcută. Ordonanța 100 stabilise responsabilii. Ghici ce? A fost respinsă la 4 luni după aceea, printr-o lege cu un singur text: „Se respinge în integralitate ordonanța 100”. Nici măcar n-au luat un lucru pe care să-l fi considerat bun, de fațadă. Nimic.

Cu ce probleme concrete îți scriu oamenii?

În general, sunt lucruri care țin de apartamente. În principiu, eu mă concentrez pe chestia asta dintr-un motiv destul de ușor de înțeles. Poți să iei blocul ca ansamblu dacă ai date despre el. Dar, în momentul în care dezvoltatorul vinde de pe hârtie un apartament, el îți prezintă zâmbetul și ce vezi pe site. Aia e tot. Îți spune că e în zona cutare, că o să ai loc de parcare, dar el nu există fizic, e o groapă în pământ. Pentru că, dacă aștepți până să-l cumperi după, ori nu-l mai prinzi, ori îl iei cu 15% mai scump, fiindcă e gata. Ei folosesc investițiile oamenilor pentru a-și finanța activitatea de construire. Contează mai puțin că nu sunt locuri de parcare, fiindcă îți lași mașina pe stradă. Contează mai puțin că finisajele nu-s grozave, fiindcă din banii asociației de proprietari se mai face câte ceva. Dar dacă la tine acasă nu-i bine, asta poate să-ți strice puțin stilul de viață. În principiu, oamenii îmi trimit schițele și mă întreabă de lucruri de genul: „Eu am o soție și doi copii. Am încăpea aici? Ce ne-ar trebui? Ce lipsește?” Au început să fie foarte mulți, există o nevoie teribilă de așa ceva. Sunt foarte mulți pe pagină. Până acum făceam analizele astea gratis. Acum, fiind atât de mulți, nu le mai fac față, iar cei care plătesc au prioritate.

Peste ce fel de probleme ale unei locuințe i-ai sfătui pe oameni să nu treacă sub nicio formă?

Lucrurile cele mai grave țin de sistemul structural. Doar că eu, fiind arhitect, nu am competență să mă pronunț asupra sistemului structural. Uneori sunt însă lucruri evidente. Am găsit câteva apartamente cărora părea că le lipsesc stâlpii de unde ar fi trebuit să fie. Uite, chiar am dat de un ansamblu rezidențial din Regie cu un plan care mie îmi sună a Colectiv la pătrat. Era format în plan din două triunghiuri care se-ntâlneau într-un singur punct. În momentul în care punctul nu e super-fortificat și e și casa scării, e nasol de tot. Culoarele nu respectau normele de securitate la incendiu: erau prea înguste și aveau colțuri de care te puteai agăța. Iar atunci când fugi de foc nu mai stai să te gândești, o iei înainte și încerci să ieși.

„România a avut parte, printr-un fel de ironie a sorții, în perioada comunistă, de locuințele de cea mai bună calitate din Europa. Pentru simplul motiv că în comunism proprietatea privată fusese în mare parte abolită, terenul era tot al statului, iar arhitecții făceau arhitectură modernist-funcționalistă. (...) Și au ieșit apartamente foarte bune, cu care ne-am obișnuit când am crescut. Lucrul cel mai trist e că acum ne mutăm în niște blocuri mai noi și mai bine finisate, în care gradul de confort e mai mic, pentru că spațiile sunt trișate.” - Radu Negoiță, arhitect

Sunt lucruri care nu apar în randările alea frumoase.

Astea nu apar, pentru că ăia trebuie să vândă. Randarea e himera pe care-o vinzi. Uneori mai și trișează. Există situații în care iau fotografii de pe net. Ca să nu mai zicem că la nivel de închirieri există o mafie de nu-ți vine să crezi. A stat un prieten la mine câteva luni și timp de vreo două săptămâni sau mai mult și-a tot căutat un apartament de închiriat în centru și 70-80% din anunțurile la care ajungea erau țepe, adică erau apartamente care nu existau sau care fuseseră vândute, deși erau puse pe site de o oră. Vorbeai cu agentul la telefon, el îți spunea: „Pe ăsta nu-l mai avem, dar vă dăm altul la același preț”. De fapt, îți dădea unul mai scump cu 100 de euro pe lună și care nu era deloc la fel. Toată lumea trișează, atâta vreme cât au nevoie să țină niște afaceri în picioare. Celor cu blocurile le-a mers atât de bine încât sunt unii care au 30-40 de ansambluri rezidențiale făcute. Și m-am uitat la un moment dat la unul, de curiozitate, era o firmă însemnată ce construiește spre vestul Bucureștiului câte 15 blocuri pe an.

„Oamenii ar vrea viața din reclamă”

Ce-și doresc oamenii de la casa lor?

Oamenii nu prea știu ce-și doresc. Ar vrea viața din reclamă: un pic de fericire, un mic dejun cu familia, să stea cu bătrânii la masă de Sărbători, să aibă și un balcon pe care copiii să se joace și să se stropească cu apă vara, să aibă și un mic loc de joacă lângă bloc, iar dimineața, când se grăbește, să nu se încurce în pantofi pentru că n-are unde să-i țină. Vor lucruri decente. Problema e că ei nu au pregătirea necesară astfel încât să-și dea seama că lucrurile alea decente le sunt refuzate și le pot primi abia la prețuri mari. Apartamentele de peste 1.500-1.800 de euro pe metru pătrat încep să fie decente. Pe celelalte, în schimb, le trișează. Cu toate că, din punct de vedere moral, n-au niciun motiv. Afacerea în construcții e printre cele mai bănoase. Marja de profit e gigantică.