I de omedelbara efterdyningarna av ett terrordåd hinner röken knappt skingra sig förrän frågan om hur man misslyckats med att stoppa terroristerna dyker upp i den politiska debatten. Vilka misstag begicks och vilka resurser saknades? Vilka pusselbitar fattades för att vi skulle ha kunnat skydda det öppna samhället?

Trots att det bara har gått några dagar sedan dåden inträffade prioriteras snabba beslut och handlingskraft, allt medan de fruktansvärda bilderna fortfarande sänds ut i alla kanaler. Ofta består förslagen av utökade befogenheter för polis och underrättelseverksamhet att skärpa säkerheten och utvidga befogenheterna för övervakning.

Stefan Löfven meddelade under torsdagen att Sverige har varit ett naivt land gällande terrorism och blev sedan väldigt konkret. Vi behöver striktare kontroll av pass, fler övervakningskameror och så behöver vi göra det möjligt för polisen att hacka sig in i datorer och smarttelefoner för att effektivare kunna avlyssna dem, menade Löfven.

Graden av konkretion ger uttalandet ett sken inte bara av handlingskraft, utan också av att vara genomtänkt och rationellt. Men det finns en mycket stor anledning att motstå precis denna lockelse till handling, här och nu.

Det första argumentet är historiskt. Omedelbart efter den elfte september 2001 införde man tillfälligt Patriot Act i USA för att så snabbt som möjligt tillhandahålla verktygen som man ansåg behövdes för att bekämpa terroristerna. Mot bakgrund av de obegripliga dåden fanns det knappt någon övre gräns för hur bred övervakning man tillät, något som vi har fått en inblick i inte minst via de uppgifter som läckts av Edward Snowden.

I EU införde vi datalagringsdirektivet i anslutning till bombningarna i Madrid 2004, vilket gjorde det möjligt att lagra uppgifter om alla medborgares telefonsamtal och internettrafik, utan att göra skillnad på skyldig eller oskyldig. I USA lever man fortfarande under dessa lagar, som verkar befinna sig i en permanent förlängning. I EU annullerade vi tack och lov datalagringsdirektivet förra året eftersom den formen av massövervakning ansågs strida mot de grundläggande rättigheterna. Det visade sig i efterhand att det var en dålig idé att införa övervakning i skuggan av att 191 människor mist livet.

Det skulle ta nästan tio år att reparera misstaget på EU-nivå, med undantag för Sverige. Här låter vi det ändå vara kvar, trots att det ogiltigförklarats i Bryssel.

Det andra argumentet är att vi inte har en aning om huruvida förslagen skulle varit effektiva i terrorbekämpningen innan vi vet vad som faktiskt har hänt. De preliminära uppgifterna om dådet i Paris visar till exempel att terroristerna har skickat helt vanliga SMS till varandra och använt kreditkort för att betala hotellrum. Det finns väldigt få indikationer på att avancerade teknologier har använts som skulle kräva exceptionella befogenheter att dechiffrera.

När det uppdagades att den tyska polisen i hemlighet hade använt sig av så kallade trojanska hästar, spionmjukvara som i hemlighet installeras på en dator för att övervaka all kommunikation, ledde detta till en häftig debatt om polisens metoder. När det blev offentligt att europeiska företag hade sålt liknande mjukvaror till diktaturerna i Egypten och Syrien blev det skandal.

För varje steg mot en upptrappning av övervakningen tar vi samtidigt ett steg mot ökade risker för att övervakningen missbrukas eller börjar användas av de som vi vill motverka. Låt därför dessa frågor ta den tid som de behöver, snarare än att vi inför något som vi sedan bittert kommer att ångra i framtiden.

Christopher Kullenberg

Forskare vid Göteborgs universitet och nätaktivist