Så här på vårvintern känns det inte fel att läsa något som har skrivits av en av alla dessa fantastiska kvinnor som kämpar och har kämpat för ett fredligare och mera jämlikt samhälle. Jag har i år valt den internationellt välkända kanadensiska journalisten Naomi Kleins bok: Nej är inte nog. Så står vi emot Trumps Chockdoktrin och skapar en ny värld. (Ordfront).

Hon menar att Trump, som USA:s president, inte prioriterar en fredlig och demokratisk världsordning, utan främst bygger upp ett ekonomiskt gynnsamt varumärke kring sitt eget namn.

Han framhåller att det är häftigt att var rik, och att det inte är rikedomens fel att den fattiga, eller tärande, delen av jordens befolkning ökar i antal. De har på något sätt sig själva att skylla.

Att han har lyckat beror i stor utsträckning på att politikerna i USA i decennier fört en nyliberal ekonomisk politik. De fattiga i landet har aldrig fått den grundtrygghet som även Milton Friedman ansåg nödvändig för en harmonisk samhällsutveckling inom kapitalismens ram.

Betalningsförmågan är låg och efter den amerikanska bolånebubblan har även medelklassen drabbats av stagnerande löner. Detta har medfört att populistiska krafter fått utrymme att utmåla en för alla ljusnande framtid genom halvsanningar, för att inte säga rena lögner.

En liknande utveckling kan även ses i Sverige. Efter de misslyckade skatte- och pensionsreformerna på 1990-talet, kom ”rätta munnen efter matsäcken” som politik.

Eftersom större delen av svenska folket hade en grundtrygghet, blev de sämst ställda utsatta för besparingar. Minoriteter i samhället, äldre och handikappade blev måltavlan. De blev av ledande politiker betraktade som ”kostsamma”.

I Sverige fanns det, åtminstone inledningsvis, möjlighet att skydda medelklassen. Den ökade vinsten för de rika kom alltså att enbart drabba de allra svagaste. Numera märker vi dock att även medelklassen är utsatta för diskussioner om sänkta löner och otryggare jobb.

Vad har då effekten blivit av svartmålningen av olönsamma grupper av medborgare? Svaret är givet. Det är sverigedemokraterna. Deras populistiska halvsanningar och lögner går hem därför att de etablerade politikerna inte med kraft försvarar ett jämlikt och solidarisk samhälle.

Det intressanta med Naomi Kleins bok är att den inte bara beskriver dagens globala problem utan att den avslutas med ett genomarbetat ideologiskt manifest för en hållbar och mer jämlik framtid.

Det intressanta med Naomi Kleins bok är att den inte bara beskriver dagens globala problem utan att den avslutas med ett genomarbetat ideologiskt manifest för en hållbar och mer jämlik framtid. Vi hade nyligen i Borlänge förmånen att få besök av LO:s agitator K-G Wanngård. Han talade inför ett hundratal åhörare över ämnet:

Ojämlikhet skadar allvarligt dig själv, dina barn och landet du bor i. Hans argument var mycket övertygande och ABF lovade att följa upp mötet med studiecirklar. Resultatet av ett landsomfattande studiearbete borde kunna vara ett manifest som klargör en framtida politisk kurs för arbetarrörelsen.

Klein pekar på att det i flera politiska partier finns medlemmar som helt enkelt tycker synd om personer som behandlas illa, och att manifestet därför i Kanada fått ökad blocköverskridande betydelse.

Ibland känns det tråkigt att det inte finns beslutande folkomröstningar i Sverige. Det skulle säkert bli ett rungande ja till en helt statlig grundskola, eller att privata skolor bara skulle få 75 procent av skolpengen, och att enbart de egna föräldrarna betalar vinsten.

Inför höstens val, betyder det hittills utlovade ”valfläsket” i första hand att man ställer till med mera oreda i skattesystemet. Som opinionen ser ut, borde det vara dags att göra en lika omfattande offentlig utredning om den framtida sjukvården som den som gjordes vid den stora kommunreformen på 1970-talet.

Sveriges kommuner och landsting kan ju inte utreda sig själva. Det är en arbetsgivarorganisation och inte en myndighet. Det finns mycket annat som är aktuellt att diskutera.

Det är bråttom att gemensamt planera för en framtid där profiten och det egna varumärket inte är målet för mänskligheten. Manifestet i boken avslutas med orden:

Nu är det dags att vara djärv.

Nu är det dags att ta språnget.

Börje Henningsson

ledare@daladem.se

LÄS ÄVEN: Krönika Börje Henningsson: Offentlig sektor går med vinst