Att män genom histo­rien före­­­­­­fallit mer äventyrligt riskbenägna än kvinnor har i sen­tida undersökningar kopplats till mängden testosteron. Men bilden kan nyanseras. Antikens Odysseus. (Johann Heinrich Wilhelm Tischbein, 1751–­­1829)

Foto: H. R. Wacker/Wikimedia Commons

Med tiden kommer de två reproduktiva strategierna att ge avtryck i människors arvsmassa och biokemi, vilket i sin tur påverkar samhället i stort. Mäns orientering mot aktivitet, konkurrens och dominans kommer till exempel att manifesteras i att de helst vill leka med bilar och andras hustrur, samtidigt som de leder företag och tar risker med andras pengar. Kvinnor kommer däremot att premiera familjen, välja omvårdande yrken och ägna betydande tid åt att se unga och fertila ut.

Detta är i alla fall den bild som upprepas i den vulgärbiologistiska litteraturen. Samtidigt är det förstås ingen orimlig tanke att våra gener och hormoner skulle påverka vilka vi blir. Faktum är att det är ett enda hormon – det manliga könshormonet testosteron – som avgör vilka könsorgan ett foster kommer att utveckla. Likaså är det flödet av testosteron under puberteten som sätter fart på utvecklingen av manliga särdrag som ökad muskelmassa och skäggväxt.

Kanske gäller samma regel för Kung Testosteron som för alla andra kungar, det vill säga att han bara är kung så länge andra människor tror att han är det?

Från dessa observationer är steget kort till tanken att testosteronet är själva nyckeln till maskuliniteten som sådan – dess ”hormonella essens” om man så vill. För om ett enda hormon kan ge upphov till sådana skillnader i mäns och kvinnors fortplantningssystem och yttre attribut, varför skulle det inte kunna ge oss olika hjärnor och olika psyken?

Det är just dessa antaganden som Cordelia Fine kallar för Testosteron rex: den där välbekanta berättelsen som väver samman en rad påståenden ”om evolutionen, hjärnan, hormoner och beteende och ger en så prydlig och övertygande förklaring till våra samhällens ihållande och till synes obevekliga brist på jämställdhet”.

Men att en berättelse är kraftfull gör den inte riktig. Kanske gäller samma regel för Kung Testosteron som för alla andra kungar, det vill säga att han bara är kung så länge andra människor tror att han är det? Att detronisera Testosteron rex är i alla fall vad Fine vill uppnå med sin bok.

Cordelia Fine avvisar dock inte tanken att det finns biologiska skillnader mellan könen. Tvärtom menar hon att Testosteron rex måste avsättas just för att den biologiska vetenskapen inte längre stöder det perspektivet.

Ta till exempel grundantagandet att ”kvinna” och ”man” är två stabila kategorier som härrör ur våra gener. Det är en binär syn på kön där kromosomkombinationen XX är lika med hona medan XY är lika med hanne.

I de flesta fall är det så att en person med XX-kromosomer utvecklar kvinnliga könskörtlar och könsdelar medan en person med XY-kromosomer utvecklar manliga motsvarigheter. Hos sådana personer finns en tydlig linje mellan gener, gonader och genitalier.

Men denna prydliga ”3G”-konstruktion gäller inte för alla. Hos en till två procent av befolkningen saknas den förväntade överensstämmelsen mellan kromosomer, könskörtlar och könsorgan. Denna intersexuella grupp uppvisar både ”manliga” och ”kvinnliga” kännetecken och passar därför inte in i något av de två givna könsfacken.

Ändå är de lika verkliga som alla vi andra. De är inga könsmässiga ”misslyckanden”. Tvärtom är det våra essentialistiska kartor som för oss vilse när de kräver att vi lägger ned ett raster med bara två kategorier över den slående mångfalden av mänskliga kroppar, könsidentiteter och sexuella begär.

Ta vidare påståendet att män och kvinnor har utvecklat markant skilda attityder till sex. Dessa antaganden, menar Fine, bygger inte sällan på feltolkade djurstudier. Dessutom stämmer inte den evolutionära matematiken. Även om en man i teorin kan avla 100 barn med 100 olika kvinnor på ett år så skulle det vara praktiskt omöjligt för honom att pricka alla nödvändiga fertilitetsfönster.

Enligt Fines beräkningar är sannolikheten faktiskt betydligt större för att en man ska träffas av en meteorit än att han lyckas med detta konststycke. Omvänt har det visat sig att det visst kan vara reproduktivt gynnsamt för kvinnor att hålla sig med många sexpartners. De undersökningar som Fine går igenom visar genomgående att kvinnors och mäns sexuella beteenden är mer lika än vad vi ofta tror.

Testosteron rex-perspektivet ignorerar också det allra viktigaste med den mänskliga sexualiteten, nämligen att sexet ytterst sällan syftar till fortplantning. Jämfört med andra djur har människor kopiösa mängder improduktivt sex (om mänskligheten hade varit en barnalstrarfabrik, konstaterar Fine, hade vi alla fått sparken). Människans sexualitet är sedan länge åtskild från hennes reproduktiva aktivitet. För människor tycks sex i första hand fylla andra behov som att skapa närhet och tillit och stärka sociala band.

Vill man förstå människans sexualitet, menar Fine, kan man inte rensa bort mänskliga egenheter som språk, självreflektion, politiska idéer, ekonomiska förutsättningar, samhälleliga normer och påbjudna identiteter. Tvärtom måste man lyfta fram att människor i varje del av sina liv – inklusive sexlivet – är reflexiva och meningsskapande varelser, djupt försänkta i kulturella betydelsesystem.

Meningsskapandet tycks också avgörande på risktagandets område. Att män är mer riskbenägna än kvinnor har i många undersökningar kopplats till mängden testosteron. Samma hormon som i ökad dos ger dig hår på överläppen skulle alltså också göra dig mer sugen på att spela på hästar eller hoppa fallskärm.

Fine påpekar dock att dessa undersökningar ofta har ställt fel frågor. I stället för att mäta huruvida kvinnor och män skiljer sig i riskbeteende rent generellt har studierna ofta utgått från aktiviteter där män är överrepresenterade. De har alltså tittat på farliga saker som män gör – och funnit att det är vanligtvis är män som gör dem! Samtidigt har forskningen ofta ignorerat den sor-tens risker som kvinnor regelbundet tar – som att rida på hästar, gå i högklackade skor, prioritera familj före karriär eller att föda barn (det sistnämnda utgör åtminstone i USA en tjugo gånger större risk för ditt liv än att hoppa fallskärm).

Mot antagandet om att könsskillnaderna är essentiellt grundmurade ställer Fine genomgående tesen att kön bör förstås som en komplicerad mosaik av många olika egenskaper och faktorer

Fines poäng är att det inte finns en enda skala för ”riskbeteende” där vi antingen placerar oss som nervösa panelhönor eller som dödsföraktande våghalsar. Människor uppvisar helt enkelt olika riskbeteenden på olika områden. Personer som spelar om pengar kan mycket väl vara livrädda för att köra för fort – och tvärtom.

Det som ytterst styr vårt risktagande tycks inte heller vara någon testosteronladdad drift att skratta faran i ansikten, utan hur vi subjektivt uppfattar farorna omkring oss. Och här finns faktiskt stora skillnader mellan människor. Men skiljelinjen går inte i första hand mellan män och kvinnor utan mellan majoriteten av befolkningen och en liten grupp av huvudsakligen vita och välbärgade män som upplever en betydligt större trygghet än andra – och därför ofta fnyser åt tanken på att det skulle behövas några samhälleliga säkerhetsnät. Bortsett från denna avvikande grupp tycks emellertid skillnaderna i mäns och kvinnors risktagande vara små.

Detta är bara några av poängerna som görs i Testosteron rex. Mot antagandet om att könsskillnaderna är essentiellt grundmurade ställer Fine genomgående tesen att kön bör förstås som en komplicerad mosaik av många olika egenskaper och faktorer – inklusive vår kulturella och sociala omgivning. Biologiska könsskillnader finns förvisso, men variationen inom varje kön och överlappningen mellan grupperna är stor.

Bokens mest fascinerande tes är kanske att mäns och kvinnors skillnader inte alls syftar till att skapa könsdifferentierade beteenden utan till att göra oss mer lika. Här är tanken att människor i grunden är samhällsvarelser som har större behov av beteenden som låter dem samverka än de har av att lajva kyska jungfrur och kåta dothrakier.

De identifierbara skillnaderna i våra hjärnor skulle med detta synsätt i många fall inte vara uttryck för våra inneboende könsessenser utan tvärtom olika sätt att kompensera för det faktum att vi har olika kroppar och fortplantningssystem.