Folkfesten ville aldrig ta slut. Folkets jubel kände inga gränser. Euforin var elektrisk, glädjen var nästan fysiskt påtaglig. Marken skakade. De illröda, fräsande, frustande bengalerna färgade Götaplatsen till en folkets katedral. Det var som om blodet som kokade illrött i de närvarandes kroppar förångades ut genom porerna och reste sig mot himlen i en kollektiv offerrit. Men det var inte enbart röken från bengalerna som orsakade människors tårar. Det var klimaxet, glädjen, stoltheten över att vara med om någonting större än en själv. En historisk begivenhet. Ett oförglömligt minne. Alla som var där var inte medlemmar, men alla ville dela samma upplevelse. Här var alla välkomna. Och uppå denna fantastiska dag smattrade raketerna och ljudet ekade mellan Stadsteatern och Konserthuset och bildade ett folkligt urvråls- crescendo.

Ljudmattan var bedövande. Applåderna rungade. Folk skrek, skrattade och grät av tacksamhet. Det här var göteborgarnas dag. De var så väl värda detta. Det var här staden slöt sig samman och visade att det visst då fanns kärlek och styrka i en stad där det fysiska och mentala avståndet mellan människor blivit till en dygd. Inte ens Poseidons strålar kunde släcka folkets törst efter gemenskap.

Det togs bilder och selfies i tusentals. Trots att det oöverskådliga folkhavet var på väg att etsa sig fast i de närvarandes känslobark och rispa in sig på deras näthinnor, var det ändå säkrast att dokumentera skeendet för eftervärlden.

Det pratades om 35 000 personer på Götaplatsen. Därnere fanns de, göteborgarna. De som nu åtnjöt frukterna av en lång kamp. En gång om året var denna syn möjlig, men det var lika kämpigt varje år. Det var viktigt att suga på den här smällröda karamellen för att orka med ännu ett år till.

Föreningens ordförande, dess starke man, blickade ut över det böljande folkhavet. När han tillfrågades om hur detta enorma hade varit möjligt, hur han hade lyckats styra skutan just hit, till denna storslagna stund, försökte han hitta orden och kom slutligen fram till:

"Jag tror att det är viktigt att man håller sig till det man bestämt, och att man har ett oändligt tålamod" sade föreningens starke man till slut.

Nu var det inte socialdemokraternas ordförande tillika statministern Stefan Löfven som formulerade ovanstående reflektion. I stället var det Mats Grauers, ordförande för Frölunda Indians. Och kontrasten mellan segerfesten för Frölunda för en vecka sedan och gårdagens 1 maj-firande på Götaplatsen var som natt och dag (en tidsrymd som enligt Löfven felaktigt beskrev som "flera veckor").

Blev ett magplask

Och trots att statsministern erkände att Frölunda lyckats bättre än hans hjärtas lag Modo, så är det nog ingen vild gissning att Stefan Löfven hellre velat ha en uppslutning på Götaplatsen likt den som frammanades för Frölunda förra måndagen. För det går inte att komma ifrån:

Socialdemokraternas 1 maj-firande i Göteborg blev ett magplask, en övning i förnedring inför öppen ridå. Till och med Vänsterpartiets 1 maj-tåg lockade fler människor än samarbetsregeringens ledare. Trots just statsministerns närvaro. Trots årets hittills vackraste vårdag. Trots gratis glass. Och trots att det dessutom var nyhetens behag med Ann-Sofie Hermanssons debut under ett 1 maj-tal i rollen som ny kommunstyrelseordförande. I sossarnas demonstrationståg gick det enligt polisen endast 1 000 personer, medan vänsterns tåg drog hela 3 000 personer. Och på Götaplatsen samlades sammanlagt 6 000 personer, medan vänstern enligt uppgifter drog något hundratalet fler personer till Gustav Adolf Torg.

Det betyder alltså att Vänsterpartiets socialpolitiska talesperson tillika lokala riksdagsledamoten Maj Karlsson och Malin Andreasson, distriktsordförande för Ung Vänster, drog fler personer än Sveriges regeringschef och Göteborgs kommunstyrelseordförande. Det torde vara omskakande för Socialdemokraterna i Göteborg. Det torde vara direkt pinsamt för Anna Johansson, distriktsordförande och statsråd.

Stefan Löfven ville gärna tala om den vändning som nu sker i Sveriges ekonomi. Men den sker ju trots regeringens politik, inte tack vare den. Förutsägbar retorik åsido, så var det vid en specifik passage i statsministerns tal som anständighetens gränser passerades med råge. Det var när statsministern som hastigast nämnde kampen mot Daesh/Islamiska staten. Löfven sade då att Sverige försöker bidra till den bräckliga syriska fredsprocessen "med allt stöd vi kan ge". Han följde upp med att säga att "Och Sverige ingår nu också i kärngruppen i koalitionen för att bekämpa Daesh, och vi ser hur terrorsekten trycks tillbaka både i Irak och i Syrien. Samtidigt förstärker vi åtgärderna för att bekämpa terrorismen i Europa och i Sverige."

Vidare menade Löfven att "kampen mot terrorismen är en självklar del av feministisk utrikespolitik". Just därför "Ska Sverige vara med och bekämpa terrorismen, för en friare, tryggare och mer jämlik värld."

Det är stora ord, inte minst när man talar i den svenska stad som bidragit med flest jihadister som mördar, lemlästar och våldtar urskiljningslöst i Syrien och Irak. Men den rödgröna regeringen vill inte delta i den väpnade kampen mot Daesh. Den feministiska regeringen vill varken skicka stridande förband eller bidra med Jas Gripen. Inte heller vill man stötta kurdmilisen med svenska vapen.

Ändå stod Stefan Löfven på Götaplatsen i Göteborg och påstod att Sverige bekämpar Daesh. Det torde vara rekord i hyckleri.