Den antirasistiska stiftelsen och tidskriften Expo är en viktig aktör i svensk samhällsdebatt. Stiftelsen anlitas inte sällan av myndigheter för olika utbildningsuppdrag och dess företrädare får agera experter på högerextremism i de stora medierna. Expo är ett granskande organ. Stiftelsens ändamål är att ”upplysa allmänheten om rasism och främlingsfientlighet genom tidningsproduktion”.

Under de dryga 20 år som Expo funnits har de också gjort ett berömvärt jobb med att kartlägga nazister och högerextremister.

På senare år har emellertid Expo ändrat karaktär. Att vara granskare innebär att likt forskare eller journalister försöka återge verkligheten så korrekt som möjligt. Det är avgörande för trovärdigheten. Expo håller dock på att förvandlas till en fullfjädrad politisk aktör.

Bakgrunden är förstås Sverigedemokraternas framgångar. I Expos värld är landets tredje största parti i allt väsentligt samma parti som det var när det bestod av en spillra kufar och skinnskallar i början på 1990-talet.

Expos vitbok över Sverigedemokraterna som gavs ut inför valet 2014 kan knappast kallas för granskning. Det är en starkt vinklad skrift som försöker leda kontinuitetstanken i bevis genom lösryckta citat från diverse kommunpolitiker och bloggare i periferin.

Chefredaktören Daniel Poohl slår inledningsvis fast att SD saknar existensberättigande oavsett hur mycket partiet reformerar sig.

Expos medarbetare har förstås all rätt i världen att tycka illa om Sverigedemokraterna. Men den opinionsbildning tidskriften ägnar sig åt har väldigt lite att göra med ett akademiskt eller journalistiskt förhållningssätt.

Det man ägnar sig åt är aktivism. Det är synd eftersom det undergräver Expos trovärdighet i granskningen av de verkligt våldsbejakande och rasistiska grupper som finns idag.

Expo betraktar inte bara SD som politisk motståndare. Borgerliga politiker och debattörer har flera gånger hängts ut i tidskriften. När Moderaterna förra året föreslog ett förbud mot organiserat tiggeri –något som är regeln i merparten av Europa –anklagades partiet av Expo för att ”leka med elden”och indirekt uppmuntra till våldsdåd mot tiggare.

Personer som liberalen Jasenko Selimovic eller journalisten Lasse Granestrand, vilka dristat sig till att kritisera mediernas länge mycket ängsliga eller obefintliga bevakning av problem förknippade med asylinvandringen, har av Expo anklagats för att gå extremhögerns ärenden. För Expo existerar nämligen inga problem –allt är bara en diskurs där det gäller att ha rätt åsikter.

Liberala Nyhetsbyråns chef Svend Dahl har av Expos Alex Bengtsson anklagats för att vara naiv när han inte köper tidskriftens bild av Sverigedemokraterna. Enligt Bengtsson vill Sd till exempel införa enpartisystem, något han baserar på ett lösryckt citat av en Uppsalapolitiker som sagt att partiets mål är att få alla väljares stöd, även om ett mer realistiskt mål skulle vara 30 procent. Det finns nog gott om diktaturförespråkare i samtliga partier med den måttstocken.

Expo har snart åsikter att fylla ett helt partiprogram. I de senaste numren av tidskriften har vi bland annat kunna läsa olika skribenter som hävdat att EU:s uppgörelse med Turkiet om att syriska flyktingar ska tas om hand i Turkiet är ”en form av våldshandling”.

Vi har också fått veta att fri invandring är en nödvändighet i dagens marknadsekonomi och att nationalstaten är dömd att gå under.

Det är fullt legitim opinionsbildning som Expo för fram. Man kan återfinna samma tankar i vänsterorgan som ETC eller Politism. Problemet är att Expo samtidigt gör anspråk på en expertroll, väl medvetna om att få vill komma ut som Expo-kritiker.

Avsaknad av konstruktiv kritik är dock ofta förödande för en verksamhet. På senare år har antirasismen gått från ett självklart avståndstagande mot rasism till att bli något av en ideologisk allomfattande världsåskådning på vänsterkanten.

Expo har tyvärr dragits med i trenden.

Därmed har också beteckningen ”oberoende expert” passerat bäst föredatum.