Härom veckan fick jag ett mejl om ”att ett företag som säljer traktorer i Linköping har valt att anlägga en 600 m lång och upp till 1,8 m djup grav för att förhindra traktorstölder.” Därmed har, skriver frågeställaren, man återupptagit en, i mina ögon, mycket gammal teknik för att hävda och försvara gränser eller egendom. Jag undrar om du kan göra en utläggning om vallgravarnas historia och användning i Norden.”

Naturligtvis. Den försvarsanläggning frågeställaren syftar på urgammal. Gravar med tillhörande vallar har sannolikt existerat i alla samhällen med förmåga att organisera arbetskraft till grävningsarbete i försvarssyfte. Mer komplicerade gravsystem utvecklades i Sverige i samband med medeltida borgbyggande. Borgarna anlades helst på höjder, holmar eller uddar, eftersom naturen gav försvararna gratishjälp i händelse av anfall. Eventuellt kunde borgen istället anläggas på en konstgjord kulle. Anläggningen omgavs ofta av vad som under medeltiden kallades ”gropar”. Om borgen inte var omgiven av vatten i utgångsläget lät byggherren gärna gräva en vattengrav kring anläggningen, alternativt en torrgrav vars botten täcktes av spetsiga pålar. Ett typiskt nordiskt problem var att vattengravarna riskerade att isbeläggas om vintrarna, varvid de miste sin funktion: anfallaren kunde rida rakt över dem. Om borgen låg vid vatten måste alltså försvararna vara beredda att hugga vakar utanför holmen eller udden. Bäst var givetvis om borgen kunde skyddas av mer än en grav. Eftersom gravarna gärna kompletterades med uppkastade vallar talar vi gärna om vallgravar, men det var fullt möjligt att anlägga en grav utan vall.