Pojkar presterar sämre i skolan och ägnar mindre tid åt läxor än jämnåriga flickor. I Sverige är dessutom skillnaderna mellan könen ovanligt stora, enligt en nyligen presenterad rapport från OECD. Detta är dessutom en trend, det vill säga att könsskillnaderna tycks öka. Till detta ska läggas en annan trend, nämligen att elever med migrationsbakgrund presterar betydligt sämre i den svenska skolan än elever med migrationsbakgrund i resten av OECD-länderna.

Den svenska skolan är full av vackra ord. Utbildningen ska vara likvärdig, alla elever ska få samma chans, man talar om värdegrund - mer och mer för varje år som går. Vi har inrättat ett barn- och elevombud, ingen elev ska behöva känna sig utpekad av skolan för att han eller hon behöver särskilt stöd, undervisningen ska utgå från individen, och så vidare.

Ibland känner jag att alla dessa vackra och viktiga ord och tankar står i bjärt kontrast till verkligheten, som i allt större utsträckning kännetecknas av segregation, ökade skillnader mellan olika elevgrupper och där olika bakgrundsfaktorer verkar spela en allt större roll för hur det går i skolan.

Vi har uppenbarligen en del problem att hantera - eller utmaningar, som det brukar heta på politikersvenska. Låt oss stanna upp vid könsskillnaderna. Uppgifterna från OECD-rapporten bygger på analyser av den senaste PISA-studien. Den svenska skolan har uppenbarligen särskilt svårt att se till att pojkar presterar lika bra som flickor. Könsskillnaderna ökar mer i Sverige än vad de gör i OECD generellt och de som framför allt har förlorat är lågpresterande pojkar.

2010 presenterade dåvarande SACO-ordföranden, numera Skolverkets generaldirektör, Anna Ekström, en statlig utredning om jämställdheten i skolan. En av anledningarna till att utredningen tillsattes var just de sviktande resultaten för pojkarnas del. Ekström berör i utredningen det som jag tror är den stora boven i dramat. Nämligen de förändrade undervisningsformerna, som starkt missgynnat pojkar. Tyvärr lämnades inga skarpa förslag till hur en förändring skulle kunna ske.

Att undervisningen mer och mer kommit att handla om att allt större ansvar läggs på den enskilde eleven har egentligen varit till skada för alla elever, även om effekterna varit särskilt tydliga för svagpresterande pojkar. Elever generellt behöver en tydlig struktur, där lärarna i mycket stor utsträckning har ansvaret för att planera undervisningen. Att på ett outtalat sätt lägga en stor del av inlärningsansvaret på eleverna innebär, så som jag ser det, en generell risk för nivåsänkning och ökad olikvärdighet.

Hur kommer det sig då att undervisningen i svenska klassrum utvecklats mot mer ansvar för eleven på detta olyckliga sätt? Svaret är att det har varit svårt att göra på annat sätt, och det av flera anledningar! Sverige är ett extremt land där olika trender och modeord slår igenom obarmhärtigt, och ingen får vara däremot. Undervisningen ska individualiseras och eleverna ska lära sig att ta mycket ansvar, redan från början, och allt annat är bakåtsträvande. Strukturerad undervisning, som trots allt ändå ges, har dömts ut av de värsta demagogerna som "katederundervisning", alltså något negativt. Till detta ska läggas att viktiga undervisningsmoment som specialpedagogiskt stöd (snacka om individualisering!) många gånger uppfattas som stigmatiserande.

Dessa tankar passade dessutom utmärkt ihop med decentralisering, new public management och allmänna samhällsattityder där individen är kung, och kollektivet något som bara står i vägen för individen. Men i skolans värld passar detta illa. Att lära tillsammans är en viktig del av både det pedagogiska och sociala uppdraget.

Bo Jansson Foto: Photographer: Elisabeth Ohlson W

De första att offras på de pedagogiska modetrendernas altare var de svagpresterande pojkarna, men ingen har egentligen vunnit någonting. Det vittnar om inte annat de internationella undersökningarna om.

Jag tror att politiker, fackpedagoger på lärarutbildningarna, proffstyckare inom skolområdet, föräldrar och en del rektorer måste återupptäcka vitsen med att lära tillsammans på ett strukturerat sätt, där läraren tydligt styr undervisningsprocessen. Det är så de allra flesta lärare vill ha det och det är så lärarnas kunnande bäst kommer eleverna till del. Skolan är inte en arena där individen ska få sina egna behov tillfredsställda i parti och minut, det är en samhällsinstitution som ska forma och säkra en demokratisk och rik framtid. Låt oss ta tag i detta, och inte bara för pojkarnas skull.

Bo Jansson,

ordförande Lärarnas Riksförbund