Det galna kvartsseklet porträtterades 1994 av Per Ahlmark i boken "Vänstern och tyranniet". Han visade med en effektiv citatapparat hur svensk vänster under 1960- och 70-talen systematiskt ursäktade eller bejakade övergrepp och våld i kommunismens namn. Relativiseringen var så långtgående att även uppenbara mördarregimer fick ett slags fri lejd i debatten.

Ahlmark blev så klart stämplad som paranoid, liksom den höger som då tog ställning mot den tidens opportunism.

Högerpartiet, som samlade 12,9 procent i valet 1968, hävdade sådana förgripliga saker som att Baltikum var ockuperat, att vinst visar att företag är friska och att elever mår bra av katederundervisning, lugn i klassrummet och utantill-läxor i tyska.

Även från ett liberalt håll kan man konstatera att Sverige hade stått stadigare med starkare konservativa inslag. Sett i backspegeln har svensk politik visat en svag motståndskraft mot trender som varit mer destruktiva än progressiva. Reformiver, ombytlighet, tidsanda och ett starkt grupptänkande har på område efter område slagit sönder viktiga verksamheter.

Reformivern från kvartsseklet har också byggt viktiga verksamheter. Den kanske starkaste är svensk barnomsorg, en helt nödvändig del i arbets- och familjeliv, professionellt driven och med hög legitimitet. Ett annat bygge är triangeln fack, stat och arbetsgivare som trots uppenbara brister har minskat mänskliga kostnader i ett turbulent näringsliv med hjälp av anställningstrygghet, höga a-kassor och omskolningsförsäkringar. På dessa två områden går Sverige också klokt nog försiktigt fram med minimala förändringar.

Men på andra har reformivern mer liknat ett raseri. En av världens bästa skolor reformerade successivt bort kunskap som överordnat mål till förmån för sitt kompensatoriska uppdrag. Med kommunaliseringen fick skolan en huvudman som dels skiftade svårt i sitt intresse för utbildningen och dels eroderade den kultur som underbyggt anseendet hos lärarkåren.

Tänk om vi hade haft en kraftfull borgerlighet, eller socialdemokrati för den delen, som inte hade ryckts med och sagt absolut nej till drömmarna om den gode vilden i Lgr 80 och behållit det statliga ansvaret.

Behandlingen av försvaret uppvisar samma mönster. Säga vad man vill om svenskarna men efter 1989 tog de plötsligt freden på största allvar. Allt skulle bort. Till och med Dalregementet från 1625 lades ner. Man slutade raskt att lära ungdomar ryska, flyga stridsplan och bedöma avstånd före eldgivning. Ubåtsvapnet gick i exil i Kalifornien för att undslippa nedläggning.

Tänk om vi hade haft en kraftfull borgerlighet, eller socialdemokrati för den delen, som hade sagt att försvaret av Sverige är en evig uppgift och att ingen annan kan ta huvudansvaret för den.

Den senaste yran är och förblir migrationen. Ingen ska tro att frågan är moraliskt lätt, men den hanterades på ett revolutionärt lättsinnigt sätt och invändningar betraktades som tabu. Ledande personer i Centerpartiet och Miljöpartiet tyckte att Sverige visst kunde ha 30 miljoner invånare. Eller 60.

Tänk om vi hade haft en kraftfull borgerlighet, eller socialdemokrati för den delen, som långt tidigare hade reglerat volymen så att samhället fick en chans att hänga med. Då hade panikvändningen 2015 undvikits och de mänskliga och ekonomiska kostnaderna varit mycket lägre.

Det finns många fler områden, men gemensamt för skolan, försvaret och migrationen är dels att de är akuta problem i dag och dels att de har förändrats med en hänsynslöshet mot värden som tradition, pliktkänsla och nation. Att få kvalificerade personer att välja läraryrket kräver en högkultur, att bemanna, träna och utrusta en försvarsmakt en civilisation. Migrationspolitiken behöver lyhördhet, pragmatism och rimlighet för att fungera och vinna stöd, den kan inte reduceras till en fråga endast om mänskliga rättigheter.

Sett i backspegeln är också dagens nervositet för den nymornade konservatismen onödigt överdriven. Sverige kommer att förändras svindlande snabbt framöver. Kraven på anpassning, omvandling, omlärning och omflyttning kommer att vara tuffa. Inför en sådan tid kan det vara bra med en politisk kraft som inte av ideologiska skäl reformerar verksamheter som fungerar, som restaurerar statens hårda kärna och som bejakar att även ett öppet och föränderligt land som Sverige behöver en känsla av kontinuitet.

Till och med det just nu mest oanständiga, intresset för nationen, kan förädlas till något som gör det lättare att leva i turboglobaliseringens tid. Medborgarskapslagens portalparagraf säger att medborgarskapet "står för samhörighet med Sverige". Samhörigheten kan man absolut göra politik av utan att trampa på andra tår än de professionellt ömma. En vanlig synpunkt från invandrare är att svenskar tydligare borde berätta vilka de är.

Var inte rädda. Den nordiska nynationalismen går att leva med. Den är kanske inte värre än ett släpankare för att något minska hastigheten i en av världens rikaste, mest föränderliga och demokratiskt råstarka regioner.