Av Gunno Gunnmo 2016-11-07

Jag tänker testa och tydliggöra mina ståndpunkter genom att ställa några frågor och tvinga mig till att besvara dem med ett entydigt ja eller nej.

Var det rätt att göra rikspolischefen till rikspolischef?

Var det rätt att göra polisen till en myndighet?

Kommer polisen med den nya organisationen komma närmare medborgarna?

Är den nya organisationen ett svar på personalens behov av stöd?

Är den nya organisationen ett svar på verksamhetens krav och behov?

Är den polispolitiskt viktigaste frågan nu antalet poliser?

Är det tydligt vilka principer som styr fördelningen av poliser över den geografiska ytan?

Har frågan om hur polisens uppdrag ska avgränsas mot andra aktörer klargjorts som ett led i utformningen av den nya organisationen?

Bygger systemet med medborgarlöften på en tydlig ansvarsfördelning mellan polisen och kommunen?

Är rikspolischefen Dan Eliasson en av dem som är ansvarig för utformningen och förberedelserna för den nya organisationen?

Är det överraskande att en omorganisation leder till minskad effektivitet?

Trots att det i vissa fall kan finnas skäl för nyanseringar blir mitt svar på de frågor jag ställt här, nej.

Polisen är en i flera avseenden speciell organisation och verksamhet. Det finns inget skäl att överbetona det speciella, men följden av att ignorera särdragen i verksamheten kan bli ödesdiger. Särskilt när det sker i underlaget för en stor organisationsförändring.

I ett avseende är polisen en statlig myndighet bland andra med en basverksamhet som låter sig planeras och målstyras, kort- och långsiktigt. En generaldirektör som, med stöd av en kraftfull central administration, har huvudansvaret för denna verksamhet är ingen orimlig tanke. Men det mest utmärkande för polisverksamheten är att den i så hög grad präglas av akuta händelser som inte kan påverkas av traditionell planering och målstyrning. Händelser som kräver snabba beslut av beslutsfattare som i bästa fall är på plats eller i vart fall omedelbart tillgängliga, dygnets alla timmar året runt.

I en sådan organisation måste det vara tydligt för alla hur ansvar och befogenheter är fördelade i varje enskild situation. Avstånden i vid bemärkelse mellan en akut händelse och den ytterst ansvarige har stor betydelse.

En rikspolischef som, med stöd av en kraftfull central administration, har huvudansvaret för denna verksamhet är inte vad polisen behöver.

I den organisation som polisen nu fått finns ingen tydlighet i hur ansvar och befogenhet är fördelade och jag betraktar det som snart sagt omöjligt att lösa de problem det skapar. Vad som däremot är tydligt är att det finns mycket lärdom att hämta från en rad händelser i modern tid som satt polisen på särskilt svåra prov. Några av de mer kända är mordet på Jugoslaviens ambassadör i Sverige 1971, flygkapningsdramat på Bulltofta 1972, Norrmalmstorgsdramat 1973, ockupationen av Västtyska ambassaden 1975, mordet på Sveriges statsminister Olof Palme 1986, diskoteksbranden i Göteborg 1998, Polismorden i Malexander 1999, Europarådets möte i Göteborg 2001, mordet på Sveriges utrikesminister Anna Lindh 2003, bombdåden i Stockholm 2010 och skolattacken i Trollhättan 2015.

Graden av politisk intervenering har varierat vid ett antal av dessa tillfällen, men är ändå en faktor som då bidragit till att ledningen blivit otydlig. Än viktigare är att högre chefer, som inte är särskilt familjära med det polisiära hantverket, vid särskilt särskilda händelser känner sig manade att gripa in på områden de inte behärskar.

Som sagt, det finns mycket att lära från de exempel jag gett och det finns fler. Jag har redan nämnt polismorden i Malexander då två poliser sköts till döds. Det faktum att ytterligare 28 poliser utsatts för dödligt våld i tjänsten från 1900 till i dag säger också något om polisarbetets förutsättningar. Utan att på något sätt gradera den tragedi ett polismord innebär vill jag nämna tre händelser som vid sidan av morden i Malexander har något viktigt att säga till den som bygger en polisorganisation. Polismordet i Krokom (1971), i Mjölby (1972) och i Gällivare (1984).

Jag har svårt att se att den nya organisationen byggts för att vara bättre rustad att klara polisiära utmaningar i framtiden.

Den som söker efter en gemensam nämnare för den uppräkning av händelser jag gjort här ska finna att en faktor som sticker ut är gärningsmännens psykiska status. Ett annat förhållande värt att notera är att gärningsmännen är just män, som beväpnat sig – i början av perioden vanligen med kniv, senare med skjutvapen.

Jag har självklart inget emot satsningar på polisen, men det är uppenbart att det finns behov av kraftfulla samhällsinsatser också på andra områden. Ett sådant är tillgängliga och alerta insatser mot psykisk ohälsa.

Polisen är en del av det som i grundlagen benämns ”det allmänna”. Som jag ser det har gränsdragningen mellan de olika aktörerna inom det allmänna en avgörande betydelse för polisens möjligheter att verka med framgång i enlighet med sitt uppdrag.

Effekterna av kommunala misslyckanden och brist på resurser till skola, vård, omsorg, integration och samhällsplanering skapar grogrund för och rekrytering till kriminalitet.

Psykisk ohälsa är inget brott, men ofta en avgörande faktor inte minst vid våldsbrott. Vård och förebyggande insatser skulle ha en betydande brottsförebyggande effekt.

Missbruk av droger är inget brott. Vård och förebyggande insatser skulle få stora effekter på brottslighet och trygghet.

Alkohol är ofta en utlösande faktor vid våldsbrott, inte minst vid våld i nära relationer. Vård och förebyggande insatser skulle få betydande brottsförebyggande effekter.

Att föra över hela ansvaret för omhändertagande av berusade personer till sjukvårdshuvudmännen är en logisk konsekvens av att alkoholism jämställs med sjukdom. Mycket social misär och behov av vård skulle blottläggas och liv skulle räddas om den ansvarsfördelningen tydliggjordes.

Rutinerna för larm om att personer på grund av missbruk, sjukdom eller psykisk ohälsa inte bör anförtros rätten att inneha vapen, körkort eller djur fungerar inte tillräckligt väl. Konsekvenserna är uppenbara för den som vågar ta till sig den verkligheten.

Prostitution är inget brott, men omges av och göder kriminalitet. Stödinsatser som uppsökande team och drogavvänjande insatser är viktiga humanitära- och brottsförebyggande insatser som inte i första hand är polisens ansvar.

Rekryteringsbasen till kriminalitet är i skrämmande hög grad unga pojkar. Ofta med trassliga hemförhållanden och en skolgång fylld av misslyckanden, frånvaro och ofullständiga betyg. Det ligger ett stort ansvar på det allmänna att lotsa dessa barn förbi alla hinder till en plats i samhället. Huvudansvaret för detta ligger inte på polisen och i särskilt liten grad för dem som inte är straffmyndiga.

Den politiska termen – ”områden som präglas av stort utanförskap” – är förrädisk. Den gör det lättare att associera till polisiära problem än till de sociala-, politiska- och samhällsplaneringsmisslyckanden det handlar om. Att konsekvenserna av utanförskap kan kräva polisinsatser borde inte få dölja det faktum att utanförskapet är ett nationellt och lokalt politiskt ansvar.

Med kritiska glasögon på kan man i de ”medborgarlöften” som redan ingåtts lätt läsa in en vilja att lägga en stor del av ansvaret för kommunala tillkortakommanden på polisen och därmed staten.

Polisen ska komma närmare medborgarna är ett budskap som ofta upprepas och som kopplas till den nya organisationen. Jag förstår att det kan låta hädiskt att fråga: Varför?

Som jag ser det kan fördelningen av polisens resurser över den geografiska ytan grundas på två olika huvudprinciper:

Dels den demokratiska tanken att alla medborgare ska ha tillgång till de tjänster poliser kan erbjuda. Dels en fördelning med utgångspunkt i polisens uppdrag att förebygga, förhindra, upptäcka brottslig verksamhet, utreda och beivra brott.

Båda principerna kan lätt läsas in i ändamålen med polisverksamheten som de anges i polislagen, men det finns samband som komplicerar fördelningen av polisresurser. Några kan generaliseras. Till exempel mellan upplevd trygghet, brottslighet och informell social kontroll. Den anmälda brottsligheten är ofta låg i områden där den informella sociala kontrollen är väl utvecklad. Här känner människor sig också trygga.

Motsatserna – otrygghet, brottslighet och svag informell social kontroll – utmärker våra större städer och beskriver en fallande skala parallellt med befolkningstätheten.

Budskapet att polisen ska komma närmare medborgarna blir inte bokstavligt om polisen inte kommer när medborgarna behöver det. Problemet med att polisen i stora delar av landet alltid är långt borta har snarare förstärkts än nått en lösning i den nya organisationen. Det är i den akuta situationen polisen måste finnas rimligt nära.

En polisiärt motiverad närvaro och möjlighet att snabbt komma till undsättning när människor behöver det löses inte med att en polis bemannar en polislokal en eller annan timme en eller annan dag i veckan eller månaden.

Den största polisreformen sedan förstatligandet borde ha innefattat frågor om förutsättningarna för myndighetsutövning, och samhällets samlade behov av akuta insatser, i glest befolkade delar av landet.

Innan jag släpper ämnet ”närmare medborgarna” vill jag beröra frågan om möjligheten att komma i kontakt med en polis via telefon. Jag misstänker att alla som arbetat med underlag, förberedelser för och genomförandet av den nya organisationen liksom alla högre chefer har direktnummer till de nyckelpersoner man behöver nå. Ingen har därför varit hänvisad till polisens enhetsnummer 114 14.

Jag skulle vilja att alla med något ansvar för och inom polisen testar om man känner sig nära polisen när man försöker få kontakt via 114 14.

Det är normalt att se ledning, administration och organisation som stöd för en verksamhet och produktionen som basen. Om man betraktar polisen med företagsekonomiska glasögon kan man konstatera att polisen är en personalintensiv organisation där personalens kunnande och engagemang representerar hela värdet i företaget. Den tekniska utrustningen är liksom lokaler och inventarier fullständigt värdelös utan de poliser som verkar i verksamhetens vardag.

Jag lever med övertygelsen om att den största utmaningen för politiker och chefer med ansvar för polisen är att utveckla en polisroll som gör det möjligt för poliser att under ett helt yrkesliv känna motivation och arbetsglädje i det vanliga, vardagliga polisarbetet.

I slutet av 80-talet deltog jag i ett projekt på Rikspolisstyrelsen som vi kallade Polis 90. Konsulter anlitades för att göra två studier en omvärldsstudie och en studie om interna förutsättningar och förhållanden inom polisväsendet. Slutsatsen från den senare studien var att:

”Polispersonalens kunnande och engagemang är större än systemen medger”.

Finns det något som talar för att den nya organisationen är bättre lämpat att tillvarata polispersonalens kunnande och engagemang för att nå de mål som anges för polisverksamheten i polislagen? Som jag ser det är svaret också här, nej!

En annan slutsats från studierna var att ledningsvärlden och produktionsvärlden inte förstod varandra. En brist på kontakt som präglas av främlingskap och ömsesidig misstro. För mig var detta inte överraskande.

Redan ett årtionde tidigare genomförde Karolinska Institutets stressforskningslaboratorium under ledning av professorn Lennart Lewi tillsammans med polisfacket en studie om hur poliser i Stockholm upplevde sin vardag. Studien var omfattande. Några detaljer, som har relevans för en reformering av polisen, var att personalen hade förtroende för sina närmaste chefer men upplevde ledningen i övrigt som ett hinder i verksamheten.

Om dessa resultat, vilket jag tror, fortfarande har relevans innebär den reformering av chefsstrukturen som nu pågår att antalet chefer personalen har förtroende för byts ut eller tas bort. Det bör nämnas att antalet överklaganden i de tillsättningsärenden som är aktuella i denna process är anmärkningsvärt stort.

Sammanhållning och känslan av tillhörighet och stöd har tillsammans med andra mer subtila dimensioner stor betydelse. När rikspolischefen eller någon från Nationella Operativa Avdelningen eller annan central funktion säger ”vi” undrar jag vilka man avser med detta vi och hur många i organisationen som känner sig delaktiga. Jag tror inte man behöver åka särskilt långt från Kungsholmen för att dessa ”vi” ska uppfattas som ”dom”. Den dystra sanningen är snarare att den gränsen nu åter går i kvarteret Kronoberg på Kungsholmen i Stockholm.

Det smärtar mig, men jag ser ”den största polisreformen efter förstatligandet” som ett stort steg i fel riktning som förstärker bilden av kriminaliteten som polisens sak inte ett samhällsproblem och gör polisen sämre rustad att klara svåra påfrestningar i framtiden.

En floskel som känns relevant är: Gör om och gör rätt!

Utgå ifrån att personalen är verksamhetens viktigaste resurs och lägg verksamhetens krav och behov till grund för reformarbetet.

Dela det här:

Tweet

E-post

