För några år sedan, när jag fortfarande bodde hos mina föräldrar, stod jag vid ett tillfälle i köket och råkade se en kallelse till sjukhuset fäst vid kylskåpsdörren. I kallelsen från sjukhuset kunde jag läsa min pappas namn och personnummer samt att han skulle operera sitt vänstra öra. Samma operation som jag själv hade gjort ett par år tidigare.

Min pappas operation var om mindre än 24 timmar men jag visste inte om det här förrän jag såg lappen. Det här är en informell norm hemma hos oss som går ut på att mina föräldrar inte berättar om sina angelägenheter för mig och mina syskon. I det här fallet min pappas öronoperation. Det är upp till oss att på något sätt ta reda på och känna till detta. Har vi inte lyckats med det så är det vårt problem. Indirekt betyder det också att vi inte bryr oss tillräckligt mycket om familjen. Oavsett hur tidigt eller sent jag får kännedom om pappas operation innebär det att om jag eventuellt har planerat något med vänner under operationsdagen och någon dag efter operationen så måste jag avboka det för att finnas där för honom och familjen. Det handlar om lojalitet och att familjen går före vänner.

Det brukar sällan vara några bekymmer om jag i ett sådant läge får ringa vänner från mitt hemland för att avboka andra planer. Oftast hinner jag knappt avsluta meningen innan vännen från Afghanistan säger att han förstår precis vad jag menar. ”Jag förstår. Det är klart du ska vara med familjen. Tänk om det händer något”. Det finns ett tyst samförstånd mellan oss om läget.

Men, samma procedur brukar dock ställa till det med mina svenska vänner. I det här specifika fallet med min svenska flickvän. På operationsdagen hade jag och min flickvän sedan flera veckor tillbaka planerat att ses och se Champions League-finalen i fotboll. Till skillnad från min vän från Afghanistan så ställer min flickvän följdfrågor till mig.

– Men du hinner ju vara med honom under dagen när operationen är. Varför måste du vara med under kvällen?

– Ja, alltså om något händer under kvällen så är det bra att jag är där.

– Är alla andra i familjen bortresta?

– Nej, mamma, brorsan (två år yngre än mig) och syrran är hemma.

– Ok men då så, då behöver du ju inte vara hemma.

– Jo, alltså det är ju bara jag som har körkort ifall något händer.

– Men de kan ju alltid ringa efter taxi eller i värsta fall ambulans?

– Jo, men egentligen handlar det inte om något skulle hända pappa, utan mer om vad släktingar och vänner till familjen skulle tänka och säga ifall något hände honom och jag var ute med dig, svarar jag och hör hur konstigt det jag precis sa låter.

– Nu förstår jag inte riktigt… säger min flickvän.

– Nej, inte jag heller, säger jag.

En trend i samhället idag är att vi ska vara normkritiska. Men, vilka normer är det vi ska vara kritiska mot? Är det de svenska normerna? Gäller normkritiken även de normer som människor har med sig till Sverige från andra kulturella sammanhang?

När Al-Azharskolan redan från förskoleålder vill separera pojkar och flickor från att delta i idrottslektionerna, kan det kallas normkritik på så vis att det bryter samhällsnormen om att inte könsseparera. Är då detta den sortens normkritik som bejakar och utvecklar den svenska jämställdheten? Tydligen, då Skolinspektionen har godkänt skolans önskan.

Eller är det normkritik när Skånepolisen anställer en passkontrollant som inte vill ta kvinnor i hand och anställningen försvaras med att man vill ”öka mångfalden” inom polisen? Ska vi då se det som att det finns en enskild passkontrollant som inte skakar hand med kvinnor i sitt arbete, eller är detta uttryck för att Skånepolisen indirekt är en myndighet där anställda tillåts göra skillnad på kön?

I en kommun i Västerbotten träffade jag efter en föreläsning en flicka från mitt hemland Afghanistan, som hade valt att inte ha på sig slöjan efter flytten till Sverige. Hon hade sina föräldrars stöd, men långt ifrån alla i hennes omgivning tyckte likadant. Hon berättade för mig att hon beskylls för att vara en ”dålig” flicka och att hon blivit ”försvenskad” genom att anamma svenska värderingar. (Ironin här är att vi idag har en debatt i Sverige om huruvida vi ens har svenska värderingar. Det hade varit en intressant debatt om dessa konservativa och illiberala människor kunde möta svenska liberaler som förnekar svenska värderingars existens och förklara för dem vad svenska värderingar innebär i deras ögon).

Om det är någon som ska hyllas så är den här flickan. Svenska samhället och främst våra feminister ska lyfta henne och berömma hennes mod och normkritiska tänkande. Tyvärr råder det en förvirring bland våra feminister då man är upptagen med att beskylla den vita mannen för förtrycken i samhället. Man glömmer bort att den även finns förtryckta grupper i samhället som förtrycker varandra.

Jag pratar inte om människor, etnicitet eller hudfärg. Jag pratar om idéer. Det finns idéer inom vissa kulturella sammanhang som är problematiska och som krockar med idéerna i sekulära Sverige.

Då spelar det roll vem det sekulära Sverige backar, lyfter fram och ger hjältestatus. Och den här flickan skulle verkligen förtjäna hjältestatus. För normbrott är inte lätta att genomföra, särskilt inte om man gör det på egen hand. Amineh Kakabaveh blev av tidningen Fokus vald till årets svensk. Hennes arbete mot hedersförtryck och våldbejakande extremism förtjänar utmärkelsen. Unga tjejer i våra förorter behöver förebilder som Amineh.

Åter till min pappas operation. Jag följde och skjutsade honom till operationen, väntade tills operationen var slut och skjutsade honom hem. När han låg hemma och vilade under kvällen förklarade jag för honom och mamma att jag skulle ut och träffa min flickvän.

Jo, det blev sura miner hemma under en vecka. Men, det var det värt för att ta ett första steg mot att bryta den normen hemma.

-----

Läs även repliken på ovan artikel: Normkritik mot begränsande normer

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.