Co je pro většinu lezců celoživotní cíl, je pro Adama Ondru rozcvička. Po umělých stěnách i skalách v přírodě leze odmalička. Už ve dvanácti letech se dostával mezi světovou špičku. V devatenácti začal překonávat nejtěžší skály na světě. Nyní, ve třiadvaceti, získal v Paříži svůj třetí titul mistra světa. A vydal se zkusit šílený výstup na skálu El Capitan v Yosemitském národním parku.

Říkají mu mimozemšťan. Pavouk. A taky Harry Potter – když byl mladší, brýlatému kouzelníkovi se dost podobal. Kouzla vlastně umí také. Unese svých sedmdesát kilo na skále zavěšen jen na prstech. Nebo je schopen vytočit kyčel do neuvěřitelného úhlu. Švihá si to nahoru, jako by pro něj neplatila gravitace.

Není vlastně ani velkou nadsázkou, když se řekne, že po skalách leze skoro stejně dlouho, jako chodí. Jeho rodiče, Miroslav a Eva Ondrovi, se při lezení potkali. Nejrůznějším sportům se aktivně věnují celý život; v létě jezdili na skály a na kolo, v zimě na hory, jejich přátelé to měli stejně – když se narodil Adam, nebyl důvod životní styl měnit. „Takže mně připadalo, že plazit se po skalách je úplně přirozená věc. Nepamatuju si přesně, kdy jsem něco vylezl sám, nejspíš to přišlo postupně, nejdřív jsem si hrál s pískem pod skálou, pak jsem se různě opíral, věšel…“ vzpomíná šlachovitý kudrnatý mladý muž, „ale pamatuju si, že vlastní horolezecký úvazek jsem dostal, když mi byly čtyři. A předtím už jsem se s rodiči na laně houpal určitě.“

Chtěl jsem, chtěl

Že má výjimečný talent, se ukázalo brzy. „Tak v šesti letech. Když šla mamka na skálu, neměla hlídání, a vzala mě s sebou. No a já si tehdy občas vylezl nějakou část taky a známí to viděli a nadhodili: Proč ten Adam vlastně nejede na závody? Už tehdy asi bylo vidět, že mi to výjimečně jde,“ popisuje Adam Ondra. Suše, bez nějaké namyšlenosti v hlase.

Ve stejném věku jel na první závody. Bylo to mistrovství mládeže České republiky v Chocni a šestiletý Adam obsadil třetí místo. Odvezl si plechový pohár, postavil ho nad postel… A zjistil, že chce další. „Měl jsem tou dobou oblíbenou knížku Heinze Zaka Rock Stars, kde byly profily nejlepších světových lezců. A svýma dětskýma naivníma očima jsem si to prohlížel a přišlo mi, že ti lidi vypadají děsně spokojení. Tak jsem si řekl, že to chci taky.“

A dařilo se. Už coby dítě vyčníval i v mezinárodním srovnání – zvládl výstupy takové obtížnosti, jaké se v jeho věku nikomu jinému nepovedly. V osmi dal třeba výstup 7c: nejobtížnější trasou na této stupnici je přitom 9b+. „Nicméně dneska už 7c někteří osmiletí lezou, lezení jde v tomto směru hodně dopředu, vlastně nikdo moc neví proč, ale mladí se zlepšují rychleji,“ říká Adam Ondra.

Jeho rodiče učinili hned na začátku jedno hodně dobré rozhodnutí. Pochopili, že je samorost a že by bylo kontraproduktivní ho jakkoliv trénovat nebo za něj rozhodovat. „Dodnes si toho vážím. Vždy jsem si vše určoval sám. Kdy budu lézt, jak budu lézt, kde. Nemusel jsem se do ničeho nutit, spíš jsem to byl já, kdo přemlouval rodiče, abychom jezdili na skály častěji. Ideálně každý den!“ směje se. Rodiče opáčili, že každý den to úplně nejde a jestli by přece jen nechtěl někdy odpočívat.

Nechtěl, tak mu aspoň doma v pokojíku postavili stěnu na lezení, aby byl klid.

„Vymrčel jsem si to,“ směje se kudrnatý lezec. Deset minut chůze od domu byla navíc další lezecká stěna, koníčka tedy mohl živit a nikdo netrpěl.

Pokud nehoří ruce

Nebyla to už moc velká závislost? Nemuseli ho někdy odtrhávat od stěny jako jiné děti třeba od tabletu nebo od počítače? „To ne, ono lezení má v tomto výhodu, že limitujícím faktorem je vlastní kůže. Když vylezete dvacátou cestu za den, tak i kdybyste byl blázen a chtěl to dát, sedřená kůže na prstech už vám to nedovolí. Už to moc pálí.“

Skoro každý den leze pochopitelně dodnes, doma stráví tréninkem zhruba pět hodin denně, na výletě na skály pak hledá výstupky a výčnělky v kameni od rána do večera, samozřejmě s přestávkami. Jeden dva dny v týdnu si dá pauzu – maximálně.

Úspěchy rostou víceméně geometrickou řadou. Od jedenácti sbíral stabilně každý rok medaile na různých juniorských evropských pohárech a mistrovstvích.

Ve třinácti vylezl svou první trasu extrémní obtížnosti 9a, dva roky nato pokořil slavnou německou Action Directe, jednu z nejtěžších cest světa (dodnes ji absolvovalo kromě něj jen osmnáct dalších lezců).

V roce 2009 mohl poprvé závodit mezi dospělými, jako šestnáctiletý získal ve svém úplně prvním závodě na mistrovství světa v Číně druhé místo a celkově vyhrál Světový pohár v lezení na obtížnost. Téhož roku zvítězil v seriálu Světového poháru v boulderingu, lezení krátkých cest bez lana: stal se tak prvním lezcem historie, který získal prvenství v obou disciplínách. A v roce 2014 přišlo další dvojité prvenství; titul mistra světa v lezení na obtížnost i v boulderingu (za což získal ocenění Sportovec roku 2014 od Mezinárodní asociace Světových her). Letos obdržel v témže stříbro a zlato.

Ty pasáže si nepamatuju

Nejvíc si však Adam Ondra cení toho, že zvládl zatím nejtěžší cesty světa, tedy zmíněné trasy se známkou 9b+. Tuhle obtížnost pokořil jen on a americký horolezec a Ondrův kamarád Chris Sharma. A právě jen Adam má v této obtížnosti na kontě dokonce hned tři takzvané cesty stylem redpoint – což je styl, kdy cesty vylezl čistě (technické pomůcky mohl použít pouze na jištění) a na jeden zátah. Povedlo se mu to u cesty Vasil Vasil v Moravském krasu, vlastní cesty Change v norské jeskyni Flatanger a španělské La Dura Dura.

Poslední zmíněnou skálou, která se v překladu jmenuje „Tvrdá tvrdá“ a mnozí ji považují za vůbec nejtěžší trasu světa, oslavil dvacetiny. Se Sharmou u ní strávili devět týdnů, než jim podlehla.

Když leze lehčí obtížnost, užívá si výhled sto metrů nad zemí, vzduch, vítr, krajinu. Ale co má v hlavě, když pokouší tenhle extrém? „Vůbec nic,“ nepřekvapuje vlastně odpovědí. Je ve stavu flow, natolik ponořen do toho, co dělá, že nic jiného neexistuje, nic jiného není důležité.

„Moje mysl je jinde, já jsem jako nějaká postavička z lega a moje pohyby řídí nějaká intuice. A to je moment, kdy lezu nejvíc na hranici vlastních možností. Nejsou tam žádné pochybnosti, strach. Nemyslím. Je tam zároveň relativně dost risku, že následující krok neudělám. Ovšem když na skále na dvě tři sekundy zaváhám, může se stát, že se unavím a spadnu v následujících krocích. Zatímco když je mysl ve flow, lezu, neváhám, neunavím se a prostě to vyjde.“ Ty nejtěžší pasáže si prý občas ani nepamatuje.

Vždyť se zmrzačí

Co to tedy v sobě má, že je tak dobrý? V čem ten talent spočívá? Už jako dítě si prý uvědomoval, že aby ho lezení bavilo pořád, musí kombinovat závody a trénink na umělé stěně s výjezdy do přírody. Že lezení pro něj znamená i stanování v přírodě nebo předlouhé přesuny autem, prostě dobrodružství all inclusive. „Jen závody by se mi asi brzy zajedly, i proto na ně vyrážím jen občas, jinak bych se zbláznil.“

„Myslím, že nejsem až tak výjimečný, že by podobný talent mohlo mít víc lidí, ale nestihli ho objevit. Podle mě můj úspěch spočívá v tom, že jsem začal lézt brzo, ale nespecializoval se. Naopak jsem kombinoval vše, umělé stěny, bouldering i skály, pískovce. Jsem velmi univerzální, oblezl jsem v dětství s rodiči všechny skály v Evropě. A nejen ty vhodné pro děti. Pískovec nebo žula mi možná tak nešly, ale stejně mě bavily. Díky tomu jsem se zhruba v šestnácti, aniž bych nějak profesionálně trénoval, dostal k tomu, že lezu velice efektivně a mám intuici, jak danou cestu vylézt co nejsnáze. Když jsem začal profesionálně trénovat, šlo to pak samozřejmě stále výš.“

Připočtěte k tomu genetické dispozice, totiž extrémně flexibilní kyčle, obrovské nadšení, schopnost se psychicky vyklidnit a samozřejmě píli. A pak i věc, která v této kombinaci chybí. Pýchu.

Sláva mu totiž, navzdory častým přirovnáváním k lezeckému bohu, hlavu nezamotala. Naopak je známý svou skromností, tichostí.

„Že mě někdo bere jako boha, mi samozřejmě lichotí, ale vnímám to i jako břímě, lidi pak dají na můj názor, mám velkou moc, třeba když hodnotím náročnost nějaké skály nebo se mě ptají, jak co dělat. Ale i já se můžu splést, je to dost zodpovědná pozice a já si to uvědomuji.“

Když média začala upozorňovat na jeho dětské úspěchy, setkal se i s dalším nemilým projevem lidské povahy – nenávistnými komentáři v diskusích pod články. „Diskutéři tam obviňovali moje rodiče, že mě ničí, že budu mít zranění a nenatáhnu prsty, že mě přepínají. A ono ne. Lezení je specifické právě v tom, že když začnete lézt v relativně pozdním věku, šlachy a klouby na to nejsou zvyklé a prsty se hodně namáhají a jsou náchylné ke zraněním. Jenže já na to šel pomalu, odmala a postupně, tělo si zvyklo a zranění se mi vyhýbají.“ Úraz prstů tak sýčkům navzdory nikdy neměl. Nejdéle marodil týden. Hodně totiž dbá na prevenci, na první signály, když se něco v těle ozývá. Má se rád.

O pět čísel menší boty

Ačkoliv… Jednu specialitu má Adam Ondra taky, při lezení nosí o pět čísel menší boty. „Díky tomu se udržím i na těch nejmenších dírách ve skále. Začátečníkovi bych to tedy rozhodně nedoporučoval. Noha si na to musí zvyknout, já to zase dělám postupně od těch šesti let, co lezu pořádně. Proto mě to už nebolí.“

185 centimetrů vysoký Adam Ondra neváží ani 70 kilogramů. Na lezení dle obtížnosti i na bouldering musí být člověk většinou šlachovitý a hubený, protože používá maličkaté chyty a každé deko navíc je znát. Stravu ale moc neřeší, ačkoliv má v oblibě raw potraviny. „Ale neodříkám si nic. Ani v jídle, ani v čemkoliv jiném. No, možná jsem neměl žádnou pubertu, jak jsem byl do lezení zapálený,“ zaváhá na chvíli. „Ale pro většinu lidí to je asi tak, že se v tom dospívání bouří proti trenérům, jenže já žádného neměl. Tak jsem přirozeně dělal, co je potřeba, a nešel třeba na pivo před závody. Ale nic jsem neobětoval, nechci být pod tlakem, musíte být psychicky v pohodě, abyste pak byl na skále dobrý.“

Poslední dva roky už trenéra má, bývalého lezeckého španělského kolegu Patxiho Usobiagu. Profesionalizace přišla též tak nějak postupně a nenápadně. Třeba první sponzory měl od dvanácti let, doteď s lezením kombinoval školu. „Hodně dobrých lezců třeba už gymnázium studovalo dálkově, to já nechtěl. Myslím, že když ve dvě odpoledne přijdete ze školy, stále je spousta času na lezení.“

V současnosti se sportem bez problémů uživí. „Když jste jedním z nejlepších, jde to. Nevyděláte miliony jako ve fotbale, ale na provoz a plnou svobodu mi to stačí. Ale když už nejste ten úplně nejlepší, pak to drhne.“

Smlouvu má se sponzory takovou, že si může dovolit i rozhodnutí, že příští rok na závody nechce. „Já to mám ošetřené tak, že je pro mne skoro výhodnější lézt po skalách než po závodech. Ačkoliv na těch je to třeba zase tak, že za první místo na Světovém poháru vyhrajete tři a půl tisíce eur. Taky si přivydělávám různými přednáškami, což je pro mě důležité i proto, že mám pocit, že společnosti něco vracím. Jako profesionální lezec si občas připadám jako člověk, co si jen tak šplhá pro sebe a nic zpět společnosti nedává. Přednášením to trošku kompenzuji.“ Vypráví třeba vysokoškolským studentům, jak žije, sportuje, jak to ve vrcholovém sportu vypadá.

Letos dokončil bakalářské studium na Ekonomicko-správní fakultě Masarykovy univerzity v Brně. Když o tom mluví, na první poslech se jeho slova nezdají zcela pochopitelná: prý studoval, protože se snažil získat titul mistra světa. Jeho vysvětlení je však nakonec krásně logické. „Chtěl jsem na klání intenzivně trénovat. A věděl jsem, že škola mě udrží doma, že nebude čas na nic jiného než na učení a trénink. A vyšlo to.“

Proč tolik řve?

Otázka, kterou nemá rád. Proč ten kluk, který je na zemi tak rezervovaný, až nesmělý, na skále tolik, ale tolik ryčí? Stejně se ho zeptám. „Kvůli dechu. Tělo má větší sílu při výdechu, takže mě řvaní pomáhá si vlastní dech hlídat. Lidi hodně řeší, že křičím, asi že to vypadá dost divně. No mně se to ostatně taky nelíbí, když jsou lezci hlasití, notabene na lehkých cestách, nebo naopak v momentech, kdy není potřeba vydechovat,“ chechtá se. Ale upozorňuje, že ten obraz řvoucího Adama Ondry je trošku zkreslený. „Lidi si myslí, že u lezení řvu pořád, protože třeba koukají na videa z přelezů. Jenže ta jsou sestříhaná a ukazují jen nejtěžší momenty, v nichž samozřejmě křičím nejčastěji.“

Další věc jsou nadávky, a to ty nejsprostší, jaké si umíte představit, když spadne. Ale když se díváte, jak leze, jak moc se snaží popřít přírodní zákony, vlastně máte při pádu chuť zaklít s ním.

„Ale mě ty neúspěchy motivují. Vnímám to jako signál, že se mám vrátit, až budu připravenější. Nejtěžší cesty mi imponují.“ Tak to měl právě třeba s mistrovstvím světa a o to víc je nyní hrdý.

Teď si dá od závodění rok pauzu, aby měl čas na přírodní skály. Třeba na tu asi nejslavnější na světě, žulový masiv El Capitan v Yosemitském národním parku. Ondra tu trénuje na Dawn Wall, 900 metrů vysokou, šílenou kolmou cestu. Pár horolezcům se už dostat nahoru povedlo, ale Ondrův výstup tou strašně hladkou a převislou skálou je výjimečný tím, že zkouší takzvaný volný přelez (to znamená, že lezec užívá k postupu jen přírodní útvary, zemskou přitažlivost překonává pouze vlastní silou a jisticí body, jako třeba skoby či smyčky, může použít pouze k odpočinku.) Pokořit ji navíc chtěl za méně než čtyřiadvacet hodin. Na podzim se s ní seznamoval, čas na výstup si dal do konce listopadu.

„Je zde úplně jiné lezení, není to sportovně vynýtované, ale leze se s jištěním po vlastních jisticích pomůckách, a v tom nemám příliš velké zkušenosti, takže se zatím hlavně učím a dost se bojím, ale myslím, že to přijde. Lezení samotné je fantastické a Dawn Wall je bezesporu jedna z nejlepších cest, jaké jsem kdy zkoušel. Doslova bere dech a ani ty lehčí lanové délky nejsou rozhodně jednoduché,“ píše ze Států v pauze mezi trénováním.

A po návratu chce tenhle blázen hned začít chystat svůj Project Hard – v rozlehlé norské jeskyni Flatanger chce nalézt další vlastní, tentokrát brutálně těžkou cestu. S přídomkem 9c, tedy ještě extrémnější než všechny extrémy – a poprvé na světě.

Adam Ondra

Skalní samorost