Ibland inträffar det händelser som i sig kanske inte är särskilt banbrytande, men som ändå kastar långa skuggor över samhället. De bilbränder och upplopp som inträffade i Sydsverige nyligen är vid första anblicken bara ett allvarligt exempel på ett fenomen som numera blivit ganska vanligt i Sverige. Vårt land brottas idag, precis som många andra länder i Europa, med konsekvenserna av årtionden av hög invandring och dysfunktionell integration.

Brända bilar är i sig inte något nytt, men just denna gång verkade det som om vanliga förklaringarna och argumenten inte mäktade med. Ingen pratade om socioekonomiska faktorer, om utanförskap, om att svenskens inherenta rasism drivit den utsatta ortens rasifierade invånare till dessa beklagliga men fullt förståeliga handlingar. Det språk som tidigare varit så vanligt lyste nu med en nästintill total frånvaro.

De förklaringar som istället exploderade i popularitet var istället olika varianter på konspirationsteorier. Det som hände kunde inte bara vara vad det såg ut att vara; det kunde inte bara vara ännu ett upplopp – om än ett särdeles allvarligt sådant – i ett land där upplopp blivit en de facto accepterad del av vardagen. Det måste finnas en förklaring, en lömsk logik, en sammansvärjning, bara man gräver djupt nog.

I den klassiska TV-serien Arkiv X är dessa förklaringar legio. Ett vaccinationsprogram är aldrig bara ett vaccinationsprogram, en olycka är aldrig bara en olycka. Men i Arkiv X är människorna som letar efter dessa djupare förklaringar alltid socialt utstötta och på marginalerna: nördar med hästsvansar, hyperaktiva hackers, kufar förpassade till källaren, och så vidare. Så har det också fungerat utanför TV-rutan: det har alltid funnits en politisk marginal bestående av kufar, nördar, och politisk hyperaktiva där hemsnickrande av olika stora teorier om varför saker ”egentligen” händer varit populärt.

Efter upploppen i Göteborg var det dock som om denna miljö plötsligt blev mainstream. Det var inte längre kufarna och nördarna nere i källaren som letade efter djupare förklaringar. Istället såg vi hur riksdagsledamöter, komiker, artister och ledarskribenter plötsligt började ägna sig åt yviga spekulationer: detta kunde inte bara vara kriminella: det var för organiserat, det föll för nära inpå valet, det kom just när vi börjat prata om miljöpolitik, osv. Vi förstår nog alla intuitivt varför en del nördar och kufar ute på marginalerna upplever ett behov att se sammansvärjningar till höger och vänster. Men varför verkar plötsligt samma behov drabba folk i mitten av samhällets absoluta mainstream?

Teorierna om själva upploppet – att det skulle vara SD, eller högerextrema, eller ske som en del i en kalkylerad valpåverkan – är vid det här laget redan totalt överspelade. Men det som återstår är att försöka förklara varför dessa teorier ens uppkom, hur konspirationen slutade vara ett marginalfenomen. Varför sker detta just nu?

När ett system för att förstå eller förklara världen krockar med händelser som systemet inte har plats för eller kan anpassas till blir resultatet det som vi i folkmun kallar för en ideologisk kris.

Historien är full av sådana exempel: den stora muren faller, det egna landet förlorar ett krig, kungen får huvudet avhugget. Plötsligt står människorna där i en ny värld där reglerna är annorlunda och de gamla kartorna och kompasserna inte längre är till någon hjälp, och när väl de gör det finns det ett par olika sätt de kan reagera på.

Explosionen av konspirationsteorier utanför diverse källare och marginalgrupper är ett mycket starkt tecken på att Sverige just nu genomgår en sådan ideologisk kris. Det gamla sättet att förklara det som skedde i Göteborg – att det är ett gäng strukturella offer för ett superrasistiskt kolonial-Sverige – verkar av olika anledningar inte längre fungera för att beskriva den verklighet som faktiskt utspelade sig utanför folks fönster. Men det finns inte särskilt många andra förklaringar att tillgå.

Den rådande ideologin i Sverige har länge utgått från en syn på människan som påminner om Rosseaus: när folk bestämmer sig för att göra dumma saker så är det på grund av yttre påverkan och det omgivande samhället, därför att människan i sitt naturliga tillstånd är helt och hållet god.

Civilisationen är problemet, normerna är problemet, gamla nationaliteter och grupptillhörigheter är problemet. Det är därför den offentliga debatten i Sverige de senaste åren blivit ett sorts moraliskt och kulturellt dagbrott: en accelererande jakt på att hitta den senaste rasistiska normen, nästa problematiska barnbok, nästa exkluderande sed som kan kritiseras och lyftas upp för alla att förskräckas över. Det finns en ideologisk nödvändighet i denna ständiga jakt på bevis för tesen att Sverige genomsyras av rasism, av elaka fobier, av ren och skär omänsklighet: så länge vi fortsätter att gräva upp dessa nya exempel kommer det ständigt ökande våldet att gå att förklara. Sverige är fortfarande rasistiskt, därför har vi bilbränder. Sverige är fortfarande kolonialt och exkluderande, därför har vi shariapoliser.

Men vad gör man om verkligheten inte vill spela med? Om historien vägrar att leverera proletariatets globala revolution, trots att man klurat ut att den måste göra det? Tja, man kan egentligen göra två saker. Man kan omvärdera sina tidigare ställningstaganden, vilket också håller på att ske idag: många av de ur medelklassen som idag tänker rösta på SD såg sig sannolikt som ideologiska motståndare till partiet för fyra eller åtta år tillbaka i tiden. Vid det här laget behöver man inte direkt leta länge för att hitta folk som nu motiverar sin ändrade politik med någon variant av ”jag insåg till slut att det här inte funkade”. Vad som menas med ”det här” kan självklart variera, men det är tydligt att en sorts berättelse om hur världen fungerar håller på att bytas ut mot en annan. Opinionsmätningarna talar sitt tydliga språk här.

Det andra alternativet man kan välja i en ideologisk krissituation, ett läge där verkligheten inte spelar med, är att frånsäga sig verkligheten.

Det är inte ideologin det är fel på; om verkligheten ser annorlunda ut så är det för att verkligheten fuskar. Det måste vara SD, eller NMR, eller AfA som tuttar på för att försöka lura folk om att Sverige idag är ett otroligt splittrat samhälle, för det kan inte vara så att Sverige anno 2018 helt enkelt är ett otroligt splittrat samhälle, med den sortens scener av gatuvåld som är tämligen vanliga för sådana samhällen. När verkligheten förändras och ideologin inte hänger med är det lockande att komma på förklaringar och teorier som visar på att verkligheten egentligen inte går att tolkas direkt; att det som sker framför ögonen är en skenvärld, en kuliss. Bakom kulissen ser världen fortfarande ut som den egna ideologin hävdar att den måste göra. Sverige är inte splittrat; Sverige är bara drabbat av människor som i en lömsk sorts sammansvärjning skapat en övertygande illusion om splittring. Så beter sig en ideologi i djup kris.

”Vem tjänar på det?”, är något många frågat i samband med de senaste bilbränderna. Men en mer relevant fråga att ställa vore kanske snarare ”vilket behov är det du tillfredsställer med dessa teorier?”.

Är vi mitt uppe i en förutsättningslös och ärlig jakt på Sanningen med stort S, eller ser vi snarare scener från ett allt mer desperat försök att rädda den döende tron på det harmoniska och humanistiska föregångslandet Sverige?

Malcom Kyeyune

Malcom Kyeyune skriver i bland annat Göteborgs-Posten, Fokus, Dagens Samhälle och Kvartal. Kyeyune var fram till 2014 aktiv i Ung Vänster, bland annat som distriktsordförande i Uppsala län.

Under Almedalsveckan 2018 deltog han i Ledarsidorna.se panel i programmet “Andra sidan Almedalen“. Tidigare har Kyeyune varit gäst i “Ann Heberlein Show“.