LEDARE. Moderaternas Stockholmsdistrikt har, pådrivet av ungdomsförbundet, fattat ett oenigt beslut om att verka för att public service på sikt ska läggas ned. Innebär det att public service är hotad? Att det finns risk för att Sveriges Radio och Sveriges Television ska lägga ned? Eller att dessa bolags oberoende hotas?

SKENBART OBEROENDE. SVT:s och SR:s oberoende som hänger på journalisternas integritet, inte på hur ägandet är organiserat.

Svaret är nej. Det nya regelverket för public service är ett resultat av en uppgörelse och ett nära och långvarigt samarbete mellan Socialdemokraterna och Moderaterna. Det tydligaste resultatet var att tv-avgiften ersattes med en public service-avgift som tas ut på skattsedeln.

Det finns knappast risk för att Moderaterna som parti svänger i den här frågan. Att det finns ett förslag till SD:s landsdagar om att sälja SVT2 och P3 lär inte heller rubba överenskommelsen om public service.

Politiker har respekt för svenska folkets dokumenterade förtroende för SVT och SR.

Oberoendet är inte heller hotat – helt enkelt därför att det på ett formellt plan inte existerar. Public service-mediernas ställning i nyhetsförmedlingen beror helt och hållet på journalisternas integritet, att cheferna för bolagen och de respektive redaktionerna känner i ryggmärgen vad självständig och konsekvensneutral journalistik innebär.

Det finns nämligen ingenting i det administrativa upplägget runt public service som säkerställer bolagens oberoende, lika lite nu som någonsin tidigare. Finansieringen har alltid varit statlig, i bemärkelsen att statsmakterna lägger fast hur mycket som får tas ut i avgift. Det är regeringen som utser ledamöter i styrelsen till den förvaltningsstiftelse som äger programbolagen. Det är staten som i ett avtal reglerar vilken inriktning public service ska ha. Här finns villkor om mångsidigt programutbud och om utrymme för en mångfald av åsikter. Det finns också skrivningar om ett särskilt ansvar för svenska språket, för att stärka den nordiska kulturgemenskapen och mycket mer, som att SVT ska kunna lyda direkt under regeringen vid höjd krigsberedskap.

Vilken roll public service ska ha är alltså en fråga för politikerna och för allmänheten.

En vanlig diskussion gäller hur brett eller smalt public service ska vara. Ska SVT vara stort på underhållning? Göra program som ”Tror du jag ljuger” eller ”Mästarnas mästare”? Ska Sveriges Radio ha en symfoniorkester (för övrigt landets bästa)?

Men kanske är den mest brännande frågan SVT:s uppgift på en helt förändrad mediemarknad. I dag har gränserna mellan olika typer av medier luckrats upp. Tidningar gör tv. Linjär tv (alltså direktsänd i traditionella tv-apparater) minskar i betydelse. Tv-serier strömmas från webben. Sociala medier bidrar med en stor del av nyhetsförmedlingen.

I denna nya medievärld kan man förstås beskriva public service-företagen som en sanningens fyrbåk, en avsändare man ska kunna lita på. Men man kan lika gärna se det som ett i högsta grad marknadsstörande system. SVT och Sveriges Radio har sin finansiering ordnad genom riksdagens försorg och kan förmedla sin rapportering utan att ta betalt av konsumenten. Detta medan konkurrenterna får klara sig på egen hand. Det nya medielandskapet slår inte hårdast mot de stora rikstäckande mediehusen utan mer landsortspressen som har mycket svårt att ta betalt för sin journalistik, antingen den är i pappersform eller på nätet.

De här frågeställningarna verkar regeringen inte vilja diskutera. Den stora public service-reformen är gjord, och nu arbetar man med ett nytt avtal med SVT och SR. Detta nya avtal skulle egentligen ha gällt i tio år men en majoritet av alliansen och SD förkortade det till sex år i en uppgörelse i höstas.

Men SVT:s roll har blivit akut i och med Telias pågående köp av TV4, i sig ett bevis på att mediemarknaden är i stark omstrukturering. Plötsligt bedömdes SVT som ett statligt bolag. Dåvarande näringsminister Mikael Damberg råkade tala om ”statens roll som medieaktör” och nu har EU-kommissionen bedömt att konkurrensärendet måste få en fördjupad granskning – eftersom staten (via SVT och via Telia) skulle få en alltför dominerande roll.

Frågan om public service-bolagens dominans är inte en obskyr inställning hos ”ett opinionsmässigt försvagat Moderaterna”, utan alltså redan en fråga för EU-myndigheterna.

När någon frågar vad SVT och SR ska ha för roll är det därför klokt att diskutera frågan och inte avfärda synpunkten som ett hot mot fri journalistik. Det är rimligt och önskvärt att det förs en debatt om en verksamhet som medborgarna årligen betalar mer än 8 miljarder kronor för.