2013 gjordes 271 lex Sarah-anmälningar om missförhållanden i äldreomsorgen, skrev Aftonbladet i onsdags. Bland ärendena finns exempel på personal som har betett sig kränkande, idiotiskt, olagligt. Det är förstås fruktansvärt.

Men notera att dessa lex Sarah-anmälningar har gjorts av personalen själv. För varje olämplig person som blivit föremål för anmälan har det alltså funnits minst en kollega som har tagit tag i problemet.

Och de 271 anmälningarna är inte, som Aftonbladet ger sken av, en enkel lista över vanvård. Flera anmälningar handlar om äldre som har hamnat i slagsmål, exempelvis. Det är inte vanvård. Det är sånt som tyvärr händer. För man kan inte punktmarkera alla dementa. Eller hålla dem isolerade från varandra. Det är varken möjligt eller humant.

Man kan sätta in mer lugnande mediciner - men det är kontroversiellt. Medier larmar gärna om "övermedicinerade zombies".

Flera anmälningar handlar om patienter som har smitit från boendet eller öppnat fönster. I några fall, hoppat ut. Vedervärdigt och tragiskt.

Kan smitningar och fall eller tillbud förhindras? Ska vi låsa alla fönster och balkongdörrar till alla äldreboenden? Ja, kanske. Men då kommer larmen om att "våra äldre blir inlåsta"?

Andra exempel på anmälningar: en lift går sönder, patienten slår i huvudet. Och: en patient på promenad sliter sig och vill gå hem till sin egen bostad. Är det vanvård? Nej, det är äldrevård. Med promenader.

Aftonbladets rubrik i onsdagstidningen löd: "Klantigt så in i helvete". Till vänster får vi exempel på vad enstaka, olämpliga skötare har gjort sig skyldiga till. Till höger en krönika av reportern Britt Peruzzi.

Hon skriver att "brister" ofta ligger bakom demenssjukas aggression. Visserligen ingår aggression "till viss del" i sjukdomsbilden, medger hon. Men: "Lägg till att man känner sig osedd och illa bemött. Vem skulle inte bli aggressiv?"

Jaså. Hon vet alltså att dementa blir aggressiva på grund av att de blir "illa bemötta" av personalen? Vad har hon för vetenskapliga belägg för det?

Nu har Britt Peruzzi startat #demenstweeten på Twitter. Man kan fråga sig vart den ska leda. Peruzzi kallar det "kärleksbombning". Vi får väl se. 2010 skrev hon en artikel i Aftonbladet med titeln "Demensvården behöver empati före högre löner". Av den framgår att hon i fem år låg i ständig konflikt med personalen där hennes Alzheimersjuka mormor vistades. Artikeln bågnar av ilska.

Peruzzi avslutar den med att konstatera att "demensvården dignar under skandalhem, larver som krälar i bensår och ensamma, rädda sjuka som blir inlåsta på natten."

Det är inte sant. Men om Aftonbladet fortsätter sin skrämselkampanj kommer snart varenda människa tro att äldrevården kännetecknas av grov misär. Och att de långt mer än 100 000 människor som jobbar där medverkar till detta på bred front.

Lex Sarah är ett utomordentligt instrument. Det uppmanar till civilkurage, påminner personalen om att patienten är den första plikten. Rutiner förbättras. Men om anmälningarna inte används seriöst i samhällsdebatten kanske man slutar anmäla av rädsla för att allt ska missförstås.

Den tystnaden gynnar ingen, allra minst de äldre.