SREBRENICA - Sve dosadašnje srebreničke žrtve pokopane su po muslimanskim običajima. Među 775 lijesova, ove je godine i jedan drveni koji je u zemlju položen uz katolički obred. Od žrtava Srebrenice danas se na središnjoj komemoraciji opraostilo nekoliko desetaka tisuća ljudi u povodu petnaeste obljetnice genocida nad Bošnjacima što su ga počinili pripadnici vojske i policije bosanskih Srba.

Po prvi puta puta u Memorijalnom centru Potočari sa ostalima sahranjen je i jedan katolik, Rudolf Hren. Njegova majka sedamdesetpetogodišnja Barbara primila nas je u svom skromnom stanu u centru Srebrenice.

Posljednii trenuci

Među stotinama ljesova, na jedan je svoju ruku naslonila i Elma Čerimović. Srebreničku tragediju proživljavala je dok je imala samo osam godina. Sa ostalom djecom i ženama pobjegla je iz Potočara u Kladanj i Tuzlu gdje su se rastali od njenog strica Mehe Čerimovića od kojeg se danas i oprostila. Ubijen je kod Zvornika 1995. godine.

Posljednjih trenutaka sa svojim sinom Rudolfom Hrenom, prisjetila se danas i njegova 75-godišnja majka Barabara. - Stalno plačem. Stalno se miješaju emocije. Mislila sam da će mi laknut kad ga pronađem, ali sad sam shvatila da je okopnilo ono malo nade koja je postojala. Onako prije, svašta si čovjek misli: da ga negdje ima, da je možda živ. Da ga mogu ponovno vidjet onako lijepa, a ovako u kosturu ga sahranjujem, u dijelovima. Teško je. To se ne može zaboraviti, sada sam ostala bez čovjeka, bez djece… Ostala mi je samo unuka Dijana - priča Barabara Hren.

Živjelo se složno

Šezdestih godina doselila se sa suprugom Alkesandrom u Srebrenicu i kaže da se tada živjelo složno.

- Rudolf je završio gimnaziju i zaposlio se u tvornici akumulatora kao kontrolor. Žena mu je bila nastavnica. Imali su lijep život, a onda je došo taj rat. Za Rudija od 95. pa do nedavno nisam znala gdje je. Ranjen je još 92. u nogu, nakon toga radio je u crvenom križu sa ženom Hatidžom, pa više nije nosio pušku. Nedugo nakon njegovog ranjavanja poginuo mi je mlađi sin Ivica na Zalazju. Muža mi je sahranio još prije pravoslavni svećenik, jer nije bilo katoličkog. Rudija je napokon naš fra Martin Antunović. Svaki od njih je pokopan na drugom groblju uz različitu službu. Rudolf nikad nije pravio razliku jel netko Srbin, il musliman, a katolika je uvijek bilo slabo. Ali evo desio se takav slučaj sad je njegov kovčeg jedini, a njih 774 tabuta - prepričava tragediju gospođa Barbara.

Drukčiji obred

U memorijalnom centru su njenoj snahi dozvolili da ima drukčiji obred i grob.

- Rudolf je sa svim tim ljudima oduvjek bio prijatelj. Bio je omiljen u cijelom gradu Zadnji put kad sam ga vidjela nosio je bijelu majicu, sjećam se da je bila vrućina. Rekao mi je: Ne boj se ništa majko, ženama neće bit ništa, a mi ćemo se nekako snaći. Imala sam limenku keksa i dala sam mu da ima za put. Tako smo se rastali, tada su preko megafona objavili: svi izlazite odavde. Ja sam zatim otišla do njih, ali on je već bio otišao u šumu - prisjeća se njegova majka.

Nakon toga su na, njegova žena i dijete, te njezina majka krenuli pješice do UNPROFOR-a u Potočarima, zatim autobusima do Kladnja i Tuzle.

- Poznanik Mensur nam je rekao da ga je vidio živog kod Udurča i da ga samo čekamo. Tako smo mi čekali i čekali, 15 godina i evo šta smo dočekali. Bože sačuvaj bojali su se svih vojno sposobnih pa su ubijali i civile. Rudolf je ubijen u 35 godini života, pronađen je u Kamenici, a prije šest mjeseci su nam javili da su uspjeli identificirati posmrtne ostatke. U Srebrenicu sam se vratila prije sedam godina. Ova je zgrada bila devastirana ko štala. Nisam ja materijalno ugrožena, ali sam ugrožena u životima. To je ta praznina koja se više ne ispunjava. Posjećuju me unuka i snaha više puta mjesečno, ali nema više mojih života… - tiho je rekla gospođa Barbara.