בואו ניקח מקרה היפותטי בו אתם נתקלים בעוול רציני שנגרם לכם בבית המשפט. אתם מגישים תלונה לנציב תלונות הציבור על שופטים ומגלים שהנציב, שופט לשעבר, הוא חברו של האדם עליו אתם מתלוננים. מה הייתם עושים?

נציב תלונות הציבור על השופטים מתמנה לתקופה של חמש שנים על ידי הוועדה לבחירת שופטים. אורי שהם פרש מבית המשפט העליון (אז שרת המשפטים הקפידה לציין: “יש לנו עוד תוכניות בשבילו”) רק לפני מספר שבועות, וכבר היום (חמישי) מונה לתפקיד, כאשר גם שלושת קודמיו בתפקיד היו שופטי עליון בדימוס.

הוועדה לבחירת שופטים כוללת שלושה נציגים מבית המשפט העליון, ומלכתחילה עצם בחירתם של שופטים על ידי חבריהם היא בעייתית וגורמת לבית המשפט לשחק משחק פוליטי. הבעייתיות מתחזקת כאשר מדובר בבחירתו של מי שאמור לדון בתלונות נגד שופטים, כולל הם עצמם. חבר מביא חבר, כבר אמרנו?

מינויו של שופט עליון בדימוס אשר שירת עשרות שנים במערכת השיפוט לאחראי התלונות על שופטים הוא למעשה ניגוד עניינים מובנה. תפקיד הנציב כאחראי על תלונות הציבור על שופטים מחייב את קבלת החלטות קשות כנגד שופטים מכהנים, לעתים כאלה הקרובים אליו. נציב אשר כיהן במשך שנים כשופט במערכת בתי המשפט בוודאי יצר קשרים שונים (לחיוב ולשלילה) עם שופטים מכהנים, אז כיצד יוכל הוא לדון בתלונות שהוגשו כנגדם ללא משוא פנים?

רק לאחרונה התבשרנו על המלצתו של הנציב להעמיד לדין את השופטת פוזננסקי-כץ, כוכבת פרשת המסרונים, אשר בסופו של דבר הביאה להחלטה להדיחה שכעת מתבררת בבג”ץ. תלונה אחרת שהונחה על שולחנו של הנציב הפורש אליעזר ריבלין הייתה נגד שופטת העליון ענת ברון בנוגע לפסיקותיה בעניין מפעל הפיס. כלפי ברון נטען כי קיים חשש לניגוד עניינים משום שבעלה עומד בראש מוסד המקבל כספים ממפעל הפיס. ריבלין מצא את התלונה לא מוצדקת וזאת מבלי לגלות את קשריו שלו עצמו עם מפעל הפיס, שם הוא משמש כיושב ראש הוועדה המייעצת.

במקרה אחר, דן בג”ץ לפני מספר שבועות בעתירה נגד מינויים לוועדה למינוי בכירים של נשיאת מועצת רו”ח איריס שטרק וראש המל”ל לשעבר יעקב נגל – שני אנשים מכובדים לכל הדעות אשר כל חטאם היה כי מונו בעבר לוועדות שונות על ידי ראש הממשלה נתניהו.

מעבר לבעייתיות הברורה בהתערבות בית המשפט במינויים פוליטיים, (שהרי הוועדה הוקמה בהחלטת ממשלה ולא בחקיקה ראשית ולפיכך בוודאי מהווה מינוי פוליטי), הציב כאן בג”ץ סטנדרט גבוה במיוחד בנוגע לאי מינוים של בעלי זיקה ואפילו עקיפה לתפקידים בעלי סמכות לקבל החלטות משמעותיות. לפי הסטנדרט של בג”ץ, לא ניתן למנות לתפקידים אלו אדם אשר קיים ולו חשד להיכרות מוקדמת שלו עם אדם אשר יוכל להיות מושפע מעצם המינוי. אבל מסתבר שלא כך במקרה של נציב התלונות השופטים.

ניגוד עניינים מובהק

אין חולק כי תפקיד הנציב מעמיד את השופט הממלא אותו במצבים שיכולים ליצור ניגוד עניינים. גם דרישות התפקיד לפיהן ימונה אדם בעל כשירות למינוי לעליון והעדיפות לבעל מעמד ציבורי יוצרות סיכוי גבוה לניגודי עניינים. אבל יש דרך פשוטה להקטין בצורה משמעותית מצבים כאלה, והיא מינויו של אדם שאינו שופט לתפקיד נציב תלונות הציבור על שופטים.

ככלל, החוק בישראל מבקש למנוע את הבעייתיות בישיבה בדין כאשר קיים קשר אישי. כך למשל חוק בתי המשפט קובע כי שופט אשר נמצא בחשש לניגוד עניינים לא יישב בדין וישפוט רק במקרים דחופים בהם החלפתו תגרום לעיוות דין. עקרונות אלו של אי פסיקה במצבים בהם קיימים קשרים אישיים הם אוניברסליים ונהוגים כמעט בכל מדינה בעולם. גם בתפקידי הביקורת השונים במדינת ישראל ממונים לרוב על פי חוק אנשים חיצוניים למערכת שאותה הם מבקרים.

לפיכך עולה השאלה מדוע דווקא כאשר מדובר בביקורת על שופטים ממנים נציב שבא מתוך המערכת ובעל היכרות אישית עם אותם אלו שנתונים תחת שבט הביקורת שלו? האם מינוי זה מאפשר באמת לנציב לעבוד מבלי משוא פנים? אמנם שופט העליון בדימוס אורי שהם כבר מונה היום לתפקיד ויכהן בו בחמש השנים הקרובות, אך בידי שרת המשפטים ונשיאת העליון עומדת עדיין האפשרות לשנות את המצב כך שלא ישנה להבא.

בשנים האחרונות אנו חווים ירידה משמעותית באמון הציבור בבית המשפט. מינויו של נציב שאינו מגיע ממערכת השפיטה יקטין את החשש לניגוד עניינים, יעביר לציבור מסר כי מערכת השפיטה מעמידה על עצמה סטנדרטים גבוהים של טוהר מידות, הדומים לסטנדרטים אותם היא מטילה על הציבור ובכך יתרום גם להגברת אמון הציבור. הגיע הזמן שמערכת המשפט תעמיד כלפי עצמה אותם סטנדרטים אותם היא מטילה על הרשויות האחרות.

עו”ד יותם אייל הוא חבר הפורום המשפטי למען ישראל