Räknar man som amerikanerna har Sverige redan haft sin förste svarte statsminister. Fredrik Reinfeldts farfarsfarfar var lika ”svart” som Obama, så Reinfeldt själv är en trettiotvådjedel svart, eller något sådant. Det räcker enligt amerikansk standard.

Men inte enligt svensk. Här verkar, just nu, ingen bry sig alls.

Sverige har fått sin första svarta partiledare, enligt något slags vettig definition. Dessutom den första partiledaren som kom hit som flykting, om jag inte glömmer någon.

Det nämns knappt.

Var är Nyamko Sabunis Obamaögonblick? Hennes fredspris?

Var är alla hyllningar till Nyamko Sabunis förmåga att knäcka ”vithetsnormen”? Var är triumfjublet från afrosvenskarnas riksförbund? Vad säger de ”rasifierade” hipstersarna i denna historiska stund?

Var är Nyamko Sabunis Obamaögonblick? Hennes fredspris?

Ingenstans. Det är ungefär som med feministerna, när Margaret Thatcher blev premiärminister. Det var inte DEN kvinnliga premiärministern de ville ha.

Fel låt vann.

Det här är mycket uppmuntrande. Det avslöjar nämligen att idéer är viktigare än detta evinnerliga identitetstjafs – hudfärg, kön, vem man pippar med – när allt kommer kring. De ”rasifierade” kan inte använda Sabuni som förebild, eftersom att vara ”rasifierad” egentligen inte alls handlar om hudfärg. Det handlar om att omfatta vissa tokradikala idéer och låtsas att idéerna följer av hudfärg. Om man inte omfattar de där tokigheterna, även om man har hud svart som de ljusslukande nanorören i vantablack, blir man ett problem. Ett besvär. En pinsamhet. Man duger inte.

Vi tackar Liberalerna för det klargörandet.

Å andra sidan verkar det här med idéer inte vara det väsentliga för Liberalerna just nu. För vilka är egentligen de enorma idéskillnaderna mellan Nyamko Sabuni och Erik Ullenhag? Man tycker ju att de måste finnas, med tanke på den oförsonliga tonen, talet om ”ödesval”, avhopp från partitopp och riksdagsgrupp, och allt vad det nu är.

En del liberaler verkar vilja riva ned hela templet över sina egna huvuden.

Vanligtvis sticker partifolk kniven i ryggen på varandra en aning i kulisserna, inte mitt på scenen. Men inte Liberalerna. Även de värsta partislagsmålen brukar övergå i petting när det finns en klar vinnare. Inte det här. En del liberaler verkar vilja riva ned hela templet över sina egna huvuden. Eskilstuna-Kuriren vräkte i början av veckan på med en ledare som i praktiken påstod att Sabuni fuskat till sig ledarposten. Dagens Nyheter ligger inte särskilt långt efter i sin bitterhet.

Men återigen: vilka är de enorma idéskillnaderna mellan de här två kandidaterna?

Visst: lite mjukare åt ena hållet, lite hårdare åt det andra. Lite mer höger åt ett håll, kanske, lite mer vänster åt ett annat. Men det är inte Djingis Khan mot Mahatma Gandhi, precis. Inte Markis de Sade mot Nelson Mandela.

Vågar man gissa att det snarare handlar om en miniversion av det vi ser i hela västvärlden just nu: identitet och idéer, jodå, men framförallt ett etablissemang som trodde att det hade makten i sin hand? Och som är i chock efter att ha upptäckt att det var fel.

Visst gör det ont när noblessen brister.