Söndagen den 21 januari 1923 var det liv och rörelse i Bräcke stationssamhälle i östra Jämtland. ”Vägarna i samhället var svarta av folk. Något var i görningen, det låg irritation i luften”, skrev journalisten Per Nilsson-Tannér, som var på plats, och fortsatte: ”här fanns många skärkindade herremän med benlindor och gott hull. Men också beniga skogsarbetartyper med eld i blicken.” Efter ett stormigt möte hade man bildat den omstridda blockad- och strejkbrytarföreningen Arbetets Frihet (AF), som kom att utvecklas till Sveriges största och mest långlivade organisation i sitt slag – ja den fanns kvar ända till år 2000. Inom arbetarleden har få saker varit så hatade som strejkbryteri. Fram till det så kallade Saltsjöbadsavtalet 1938 var organisationer som Samhällshjälpen, Rädda skörden med flera ett stort problem för facklig verksamhet. Hur kunde Arbetets Frihet bildas i ”det röda Norrland”, hur såg verksamheten ut och hur kunde AF finnas kvar så länge?

Tack vare släktskap med AF:s förste ordförande riksdagsmannen A O Frändén (högerpartiet) fick jag i slutet av 1960-talet tillgång till AF:s arkiv, deltog i möten och intervjuade de aktiva. Först som pensionär har jag haft möjlighet att slutföra en historik om AF.

Skogsbruket växte fram under 1800-talet med centrum längs Norrlandskusten. Avverkningsarbetet utfördes under december-april då snön underlättade transporterna och bönder fanns att tillgå som arbetskraft. Från april till juni flottades timret till kustens sågverk. 200 000 arbetade i skogen i början på 1900-alet. Arbetet utfördes under mycket svåra förhållanden, kyla, mörker, bostäder av enklaste slag och primitiva redskap. Någon har liknat det vid att genomföra ett maratonlopp sex dagar i veckan.

”Skogsarbetarna hade de vidrigaste förhållanden. Dåliga bostäder och oordnade betalningsvillkor voro de förnämsta orsakerna. Vid fällning användes yxa … senare kommo de klumpiga stocksågarna. Köraren hade även sina svårigheter… ett arbete så farofyllt och krävande att endast den som känner de verkliga förhållandena kan göra sig en föreställning härom … Många olyckor inträffade.”

Skogsarbetaren Hadar Forsberg år 1929 (citat ur hans bidrag i Nordiska museets skrift Skogsarbetarminnen, Svenskt arbete och liv nr 9)

För att säkerställa tillgången på råvara köpte sågverks­ägarna under senare delen av 1800-talet stora skogs­arealer och avverkningsrätter. I början av 1900-talet ägde hemmansägande bönder 50 procent, skogsbolag 25 procent och staten 25 procent av landets skogar. Merparten av avverkning och flottning organiserades med ett system av entreprenader där sågverksägarna/skogsbolagen utbjöd avverknings-och flottningsuppdrag till lägstbjudande. Entreprenören, som regel en hemmansägande bonde, anställde det antal huggare/flottare som krävdes. Systemet pressade löner och arbetsvillkor i botten medan skogsbolagen befriades från allt ansvar.

Skogens arbetare var en heterogen grupp. Säsongsarbetet krävde yrkeskombinationer. Bönder och arrendatorer utgjorde cirka 60 procent. De skogsägande bönderna hade flera roller, som arbetsgivare vid avverkning på egen skog, som entreprenörer eller huggare åt skogsbolagen, skiftande mellan säsongerna. Gruppen arbetare, cirka 40 procent, nästan utan undantag huggare, var en mycket utsatt grupp. Brist på arbete tvingade många att flytta från södra Sverige med förhoppning om arbete som huggare.

”Yrkesgruppen jordbruk med binäringar omfattade många olika typer av jordbrukare, alltifrån förmögna bönder och hemmansägare till bolagsarrendatorer, torpare och småbrukare med på sin höjd ett potatisland, några foderhässjor och någon enstaka ko i sitt obetydliga fähus. Vad de alla hade gemensamt var en kombinationsnäring där jordbruk var den ena viktiga komponenten och skogsarbete, dit flottningen hörde, den andra.”

Historikern Sverker Sörlin (ur artikeln ”Flottning i Västerbotten” i skriften Västerbotten 3/1981).

Entreprenadsystemet, säsongsarbetet och många små och spridda arbetsplatser försvårade facklig verksamhet. Först 1917 bildades den LO-anslutna organisationen Svenska skogs- och flottningsarbetarförbundet (SSFF). Endast 5–10 procent av de i skogen verksamma var under 1920-talet anslutna till SSFF.

Många skogsarbetare var anslutna till SAC Syndikalisterna, som bildats 1910. SAC:s inriktning mot lokala registeravtal låg nära till hands inom skogsbranschen med många små arbetsplatser och skiftande arbetsvillkor. Särskilt framgångsrikt var SAC i Härjedalen. År 1922 hade man 19 lokala samorganisationer (LS) med 988 medlemmar i det glest befolkade landskapet. År 1922 hade SAC:s skogsarbetarfederation 5 364 medlemmar och efterföljande år 7 641. Otvivelaktigt var SAC en stark konkurrent till SSFF inom skogsnäringen.

Förhållandet mellan SAC och SSFF skiftade mellan konkurrens och samarbete. En grundläggande motsättning var att SAC motsatte sig kollektivavtal, vilket var huvudmålen för SSFF. Kollektivavtal var enligt SAC orättvisa till följd av skiftande arbetsförhållandena inom skogsarbetet.

Ibörjan av 1920-talet drabbades Sverige av en lågkonjunktur av dittills okänd omfattning med prisfall och arbetslöshet. År 1921 var 60 000 arbetslösa enbart inom skogsnäringen. Den därpå följande konjunkturuppgången var varken stor eller långvarig varför det rådde ett stort arbetskraftsöverskott under stora delar av mellankrigstiden. Det försvårade facklig organisering och pressade ned entreprenadavtal och löner.

SSFF sammanfattade 1922 sina krav i ett tiopunktsprogram med huvudkrav att lönerna skulle fastställas genom förhandling mellan parterna. Skogsbolagen vägrade förhandla med hänvisning till att de saknade anställda i skogen. Utan avtal blockerades arbetet. Den stora skogskonflikten 1922/23 var ett faktum.

”Skogskonflikten 1923 var den bittraste och oförsonligaste arbetskonflikt vi upplevt … den skar som ett ljungande svärd genom bygder, åskådningar, traditioner och släktskapsförhållanden…”

Journalisten Per Nilsson-Tannér 1967 (ur hans artikelserie ”Den stora konflikten” i Östersundsposten 1967–1968).

Blockaden utvidgades till att även gälla böndernas avverkning på egen skog. De drabbade bönderna reagerade kraftigt och lokala protestorganisationer växte fram runt om i skogsbygden. I januari 1923 bildades Arbetets Frihet, som redan samma höst ombildades till en riksorganisation, anställde en egen ombudsman och, påföljande år, började utge veckotidningen Arbetets Frihet. Inom loppet av några år hade man verksamhet i stora delar av Sverige. Man utvidgade senare sitt verksamhetsområde till vägarbete, lantarbete, byggnadsarbete, med mera. AF förkastade kollektivavtal och förespråkade entreprenadmodellen, vilket gav bönderna möjlighet till extra inkomster. Vid denna tid stod skogsarbetet för cirka 25–30 procent av böndernas årsinkomst. Målet var en arbetarorganisation på borgerlig grund. Vid flera konflikter mellan 1925 och 1935 satte man käppar i hjulet för facklig verksamhet, främst inom skogsnäringen.

Vid mitten av 1930-talet hade den ekonomiska nedgången ersatts av högkonjunktur. Politiskt samverkade Bondeförbundet och Socialdemokraterna. Bönderna var organiserade i Riksförbundet landsbygdens folk (RLF). Förutsättningar för fackligt agerande var i grunden förändrade.

Inom RLF i Dalarna hade frågan om skogsarbetets organisation diskuterats under några år. Vid ett möte den 15 augusti 1935 ”beslöts enhälligt att framställning om kollektivavtal för körning skall omedelbart verkställas … enär den allmänna solidaritetskänslan nu så genomsyrar folket att man kan påräkna allmän uppslutning”. Därmed började den lönerörelse som inledde avvecklingen av entreprenadsystemet. RLF och SSFF agerade nu tillsammans för körare respektive huggare.

Stridslinjerna blev denna gång komplicerade. Där LS organiserade en majoritet av skogens arbetare hade man i flera fall redan tecknat avtal. I det förslag till kollektivavtal som SSFF och RLF lade fram begärdes priser som på flera håll understeg vad LS redan uppnått. Där ville man, av lätt förståeliga skäl, inte ansluta sig till blockaden. Enligt SAC borde dock blockaden respekteras på de ställen där SSFF organiserade en majoritet av skogens arbetare. Enligt uppgift hade SAC vid denna tid 3 000 medlemmar inom det aktuella området och SSFF 2 000.

Motsättningarna blev mycket bittra. SAC upplevde sig utsatta för hetspropaganda och menade att ”blockaden mera riktade sig mot syndikalisterna än mot skogsbolagen”. Den åsikten får stöd i uttalande från RLF: ”Blir det avtal kommer nog syndikalisterna bort […] blockaden (riktas) också mot dem”. Efter långdragna förhandlingar slöts en uppgörelse mellan RLF/SSFF och berörda skogsbolag.

Under de närmaste åren accepterade alla skogsbolag kollektivavtal och därmed förlorade AF sin roll i skogen. Inom andra delar av arbetsmarknaden ägde en liknande utveckling rum och efter Saltsjöbadsavtalet 1938 förlorade AF en stor del av arbetsgivarnas ekonomiska stöd. Som framgår av AF:s interna dokument stod arbetsgivarna, och då framför allt skogsbolagen, fram till dess för praktisk taget alla AF:s kostnader. Ända fram till 1951 gav SAF direkta bidrag. Gerhard Versteegh, en på sin tid omstridd skogspat­ron, var en aktiv tillskyndare av AF, men även bröderna Jakob och Marcus Wallenberg, med flera, gav sitt stöd.

Tidningen Arbetets Frihet började utges som veckotidning hösten 1924. Som mest trycktes den i en upplaga på över 10 000 exemplar, varav huvuddelen stödprenumererades av de norrländska skogsbolagen. När AF:s engagemang i arbetskonflikter upphörde blev tidningen AF:s huvuduppgift. Det budskap man drev var framförallt hätska angrepp på fackliga organisationer och politiska partier på vänsterkanten. Den då förekommande fackliga kollektivanslutningen till SAP spelade här en viktig roll. Allteftersom AF förlorade ekonomiskt stöd utkom tidningen allt glesare. Det sista numret utkom hösten 1967.

1973 avled den ombudsman som anställts redan 1923 och som under många år varit organisationens starkaste kraft. AF avvecklade då sitt kontor i Sundsvall och den dåvarande ordförandens hemtrakter i norra Småland blev AF:s främsta säte. De sista åren var årsmöten den enda aktiviteten. De finansierades helt av en stor donation.

Det är i dag svårt att sätta sig in i dåtida förhållanden och attityder, därför några röster från AF:s aktiva tid. I boken Skogsarbetarrörelsen (1948) skrev en av SSFF:s facklige ledaren Hemming Sten att ”AF var en följd av att en grupp av storbönder […] plägade samarbeta med bolagstjänstemän och trävaruhandlare. Det föll sig då naturligt att man skulle hjälpas åt att förhindra att arbetarna fick någonting att säga till om”. Dock betonade han att AF:s medlemmar ”icke voro några vanliga yrkesstrejkbrytare […] De hade i sin enfald och okunnighet låtit lura sig”, och fortsätter: ”arbetarna överskredo sina befogenheter om de i samband med blockadvakthållning och demonstrationer ’förbjödo’ bönderna att arbeta på sin egen skog. Och man kan diskutera klokheten i att draga in ’bönderna’ i striden.”

Per Nilsson-Tannér, som i egenskap av journalist lärde känna flera aktörer, skrev 1967 att ”Du hade då inte mycket till övers för de som protesterade mot blockaden. Efteråt när du personligen lärde känna många av dem fann du, även om du aldrig kunde sympatisera med deras förening, att det var män som kände sig hotade och som besatt en fanatisk vilja att hålla tillbaka utvecklingen och värna om sin egen frihet. Det var aktade, saktmodiga män men nu var de bragta till uppror. De höll på att mista sitt självbestämmande och husbondevälde.”

Högerledaren Arvid Lindman skrev 1932 att AF ”strävar mot samma mål som den svenska högern. Med sympati och glädje har jag följt den modiga och effektiva kamp som Arbetets Frihet fört mot det maktmissbruk till vilket den socialistiska fackföreningsrörelsen gjort sig skyldig”.

Arbetet Frihets tillkomst måste ses mot bakgrund av de speciella villkoren inom skogsarbetet, främst entreprenadsystemet och att skogens arbetare var en mycket heterogen grupp. Merparten var bönder, som ofta stod främmande för fackliga organisationer och deras politiska budskap. Den utlösande faktorn blev blockaden av böndernas arbete i egen skog under konflikten 1922/23. I de skogsägande böndernas protestorganisationer såg några ett embryo till en ickesocialistisk organisation för skogens arbetare, en kamporganisation riktad mot SSFF och SAC och därmed en möjlighet att slå vakt om det för skogsbolagen gynnsamma entreprenadsystemet. Föreningens fortlevnad och expansion var helt beroende av kraftfullt ekonomiskt stöd från skogsbolagen.

Grunden till AF:s inflytande inom arbetsmarknaden var överskott på arbetskraft och svag ekonomisk utveckling mellan åren 1920 och 1935. När konjunkturerna vände, och överskottet på arbetskraft förbyttes i brist, försvann de yttre omständigheter som låg till grund för AF. Att AF fortsatte sin verksamhet berodde framför allt på att man höll fast vid och förstärkte sin roll som språkrör för starkt antisocialistiska och konservativa idéer, främst manifesterade i tidningen.

Denna artikel är ett kort sammandrag av Peter Frändéns bok Bolagslakej eller frihetsrörelse? Organisationen Arbetets Frihet 1923–2000, som utgavs i november 2013.