– Jeg vil heller bli voldtatt én gang til enn å gå gjennom den prosessen med politiet en gang til. Hvorfor skal man gidde? sier Tina. De tre som er tiltalt for voldtekten blir pågrepet samme natt, men på grunn av svært langsomt politiarbeid har de nå, tre år etter, ennå ikke møtt for retten. Samtlige tiltalte er utlendinger, to av dem har forsvunnet. Foto Øyvind Thuestad

På vei hjem merker Tina at hun er tissetrengt. Hun går inn på et gatekjøkken og spør om å få bruke toalettet. På toalettet blir hun voldtatt av hele personalet.

Hun har vært på dette gatekjøkkenet før, for å spise. Men nå trenger hun bare å gå på toalettet. Det har vært en lang fredagskveld på byen. Det er over midnatt, det har blitt lørdag.

Onsdag er det på dagen tre år siden. I tre år har Tine ventet på at saken skal komme for retten. I tre tunge år har hun ventet på rettferdighet.

Tre år med selvskading, selvmordsforsøk, innleggelser, redsel og angst for at voldtektsmennene skal hevne seg. Tre år med alkoholmisbruk.

– Jeg holdt på å miste alt: jobb, leilighet – alt. Jeg var på ingen måte i stand til å ta vare på meg selv.

Tiltalen beskriver at de tre byttet på å voldta Tina inne på toalettet. Hun var beruset og ikke i stand til å gjøre motstand. Gjerningsmennene sperret henne inne mens de «tilskyndet hverandres handlinger, dels ved å oppmuntre hverandre til å gjennomføre samleiene, dels ved å stå utenfor toalettdøren når en av de andre var inne sammen med [Tina], og dels ved å være til stede uten å stanse overgrepene eller på annen måte ta avstand fra dem.»

Tre som trolig alle sammen jobber på gatekjøkkenet – den ene er kokk der – blir pågrepet samme natt, men på grunn av svært langsomt politiarbeid har de nå, tre år etter, ennå ikke møtt for retten.

Document har skrevet om gruppevoldtekten som skulle opp for Oslo tingrett i desember. Saken måtte utsettes fordi politiet ikke har fått forkynt tiltalen for to av de tre tiltalte. Politiet klarer ikke å finne de to, som er 26 og 37 år gamle og har bangladeshisk statsborgerskap. Den tredje tiltalte er en 39 år gammel norsk statsborger med bakgrunn fra Sri Lanka.

Vi kommer i kontakt med kvinnen i 20-årene (som vi her kaller Tina, det er ikke hennes egentlige navn) gjennom hennes bistandsadvokat. 30. januar er det tre år siden hun ble voldtatt på gatekjøkkenet. Hun er svært motivert til å snakke om saken sin.

Og hun er svært kritisk til politiets innsats.

– Jeg vil heller bli voldtatt en gang til enn å gå gjennom den prosessen med politiet en gang til. Hvorfor skal man gidde? – Jeg tror ikke de blir tatt. Han ene er ikke i landet engang, sier Tina til Document.

Jeg møter henne på en kafé på St. Hanshaugen i Oslo. Hun kommer direkte fra sykehuset, Tina ba selv om få bli innlagt på åpen avdeling en uke i forbindelse med rettssaken.

Hun vil være anonym, bare noen få nære venner vet hva hun har vært gjennom. Heller ikke familien vet: «Jeg har ikke klart å snakke om det».

– Noen år var alt kaos. Jeg har vært helt avhengig av tett oppfølging av psykolog. Men det siste året har det gått bedre, jeg har fått et miljøskifte og fokusert på egenomsorg og egenpleie.

Og hun legger megetsigende til:

– Hadde jeg ikke blitt bedre, hadde jeg ikke sittet her i dag.

Tina gikk på arbeidsavklaringspenger fra Nav, drakk altfor mye, og var på ingen måte i stand til å ta vare på seg selv.

– Jeg måtte ta antabus, psykologen min krevde det. Men det gikk en faen i meg: Nå skal jeg friskmeldes! Jeg sluttet med alkohol og begynte å jobbe igjen.

Tina følte behov for et miljøskifte og byttet jobb. Hun trives svært godt på sin nye arbeidsplass, hvor hun har en lederstilling.

– Jeg kom til verdens beste arbeidsplass og fikk livsgnisten tilbake.

Men saken er en tung bør, og livet preges ennå av det som har skjedd. Det er nedturer og oppturer, og tankekjør, både på jobb og hjemme.

– Jeg er forsiktig med alkohol, og har trappet ned på selvskadingen. Den er nesten borte.

Det er ingenting påfallende ved Tine ytre sett. En søt, slank jente med et rolig, balansert ytre som ikke røper noe om hva hun har vært gjennom. De eneste gangene den rolige fasaden sprekker er når hun snakker om politiets arbeid med voldtektssaken.

Tina er lei av å vente. Lei av at livet «står på vent» tre år etter voldtekten. I løpet av de tre årene har hun slitt med alkoholmisbruk, selvmordsforsøk, selvskading, vært innlagt på både åpen og lukket avdeling, hatt tett oppfølging av psykolog.

– Jeg venter på en avklaring, venter på å få dette ut av verden. Derfor var jeg lettet da saken ble berammet. Jeg var redd og nervøs, selvsagt, men jeg ble 100 kilo lettere. Men så fikk jeg ny beskjed…

Bare dager før saken skal for retten får Tinas bistandsadvokat Kumrije Rusiti beskjeden: To av tre tiltalte har ikke fått tiltalen forkynt. Saken må utsettes.

Da Document snakket med Rusiti i desember var hun svært kritisk til politiets arbeid og manglende informasjon:

– Dette er helt forferdelig for min klient, fordi hun føler at hun aldri kommer seg videre. Først tok det nesten tre år før hovedforhandling i saken ble berammet, og nå står hun igjen på vent. Dette er svært alvorlig for henne.

Politiet aner ikke hvor de to befinner seg. Tina har grunn til å tro at ihvertfall én av dem har reist ut av landet. Ikke så overraskende, kanskje, med tanke på den svært alvorlige tiltalen samt det faktum at begge to er statsborgere i Bangladesh.

Til tross for at strafferammen for gruppevoldtekt er 21 års fengsel, og at de ikke er norske statsborgere, ble de aldri vurdert varetektsfengslet.

Tina har vært redd for å treffe på dem, redd for hva de kan finne på å gjøre.

– At politiet ikke jobber for min sikkerhet gjør meg trist og forbanna! Jeg har vært redd for de mennene. Redd for at de vet hvor jeg bor. Vil de angripe meg? Ta meg? Drepe meg? Jeg blir paranoid. De går jo fri.

Hun sier hun har blitt mer skvetten. Redd, for eksempel, for å sitte ved siden av utlendinger på bussen. – Men man kan jo ikke gå rundt og være redd og paranoid, som hun sier.

Tina røper en ekstra grunn til hvorfor hun er kritisk til politiets arbeid: Hun vet litt om hvordan etterforskningen ideellt sett skal foregå. Hun har vært gjennom dette før.

Et par år før voldtekten på gatekjøkkenet ble hun voldtatt av en pirattaxisjåfør i en mindre by på Østlandet. En rumener ble pågrepet. Han ble pålagt meldeplikt annenhver uke, men forsvant. Et halvt år etter ble saken henlagt.

Tina flyttet til Oslo, hvor hun etablerte seg med leilighet og jobb. Hun fungerte tilsynelatende godt, men vonde minner var vanskelige å viske ut. Hun drev selvmedisinering med alkohol. Det gjorde hun også den skjebnesvangre kvelden for tre år siden. Hun var overstadig beruset da hun kom inn på gatekjøkkenet. En stund etter voldtekten fikk politiet målt promillen hennes, den var på 2,0.

Tina vaklet ut fra gatekjøkkenet, ut i den kalde januarnatten. Hun gikk en kort strekning før en politipatrulje oppdaget henne og forstod at noe var galt. Dermed kom etterforskningen i gang uten unødig opphold. Tina kom på voldtektsmottaket, og politiet kunne gjøre åstedsundersøkelser. De tre mistenkte ble pågrepet og avhørt. Alt lå an til at saken kunne bli oppklart og ført for retten kjapt og greit.

Men slik gikk det ikke. Hvorfor? Politiadvokat Hilde Kolnes i Oslo politidistrikt medgir at saken har tatt for lang tid. Noe av grunnen er at det har vært gjentatte problemer med å få de siktede inn til avhør, sa hun til Document i desember.

– Det tok tid. Vi har brukt mye tid på å prøve å få tak i dem. – Hvorfor har det vært vanskelig? – Delvis fordi de har vært ute av landet.

På spørsmål om hvorfor de ikke ble begjært varetektsfengslet da de ble pågrepet, svarer Kolnes at man vurderte det slik at kriteriene for å be om fengsling ikke var tilstede.

– Hva med unndragelsesfaren? Dette er jo utlendinger, og to av dem er heller ikke norske statsborgere? – Man må ha konkrete holdepunkter for å hevde at det er fare for unndragelse (av straff, journ. anm.), og politiet vurderte at alle tre hadde tilknytning til Norge. Begge de to som er uten norsk statsborgerskap hadde både ektefelle og jobb i Norge. – Det har jo rent faktisk vært vanskelig å få tak i dem? – Ja, men det man vet nå visste vi ikke dengang. Man visste jo heller ikke da, like etter voldtekten, hvor sterke beviser man hadde. – Men det fikk man jo klarhet i etter en stund, kunne man ikke da ha bedt om fengsling? – Det er lett å være etterpåklok, kommenterer Kolnes.

Politiet finner ikke de to bangladesherne man mente hadde så sterk tilknytning til Norge. De er borte. Kanskje svært langt borte.

Langt borte synes også rettferdigheten å være for Tina.

Jeg spør henne hvorfor hun ville møte meg. Hvorfor hun vil fortelle sin historie.

– Det er viktig at saken blir kjent, at den ikke blir glemt. Jeg vil sette et kritisk lys på politiet. Dette er ikke greit, måten saken har vært etterforsket på – og at de tiltalte har stukket av.

Tina har lyst til å be representanter for påtalemyndigheten og politiet om et møte.

– Jeg vil spørre dem: Hva har de tenkt? Har saken vært aktivt etterforsket i disse tre årene? Jeg vil at de skal se meg i øynene: Her er «dokumentet» dere har behandlet – her er jeg. Og jeg har lyst til å spørre dem: Hvorfor skal vi fortsette å anmelde voldtekter på bakgrunn av den jobben dere har gjort?