Da min søn begyndte i 4. klasse, blev det hurtigt klart, at han havde svært ved at imødekomme de faglige krav. Han kom grædende hjem fra skole, ofte i utide. Han havde svært ved at finde ro om aftenen, og blev meget let ulykkelig.

Han holdt op med at besøge sin far efter 10 års stabil samværsordning. Pludselig kunne han ikke finde ud af at gøre ting, han plejede at kunne. Han mistede sin selvstændighed og søgte mere og mere tryghed og omsorg hos mig, sin mor.

Jeg prøvede at give ham et par fridage fra skolen. Det har han aldrig haft før, for jeg mener, det er vigtigt, at børn lærer at passe de forpligtelser, der nu engang følger med et liv. Herunder at man ikke pjækker. Men jeg kunne mærke, han var helt fortvivlet, og efterhånden begyndte jeg at dele hans fortvivlelse.

Fridagene hjalp ikke. Han kunne ikke overskue skolen. Særligt ikke de længste dage, så pludselig kom han kun afsted 2-3 dage om ugen. Jeg troede, efterårsferien var den pause, han havde brug for, men nej. Alting kulminerede nærmest i den ferie. Han fik det kun værre. Da den var slut, stoppede han helt med at gå i skole.

Kastet rundt i systemet

Allerede da problemerne begyndte, blev jeg kontaktet af en lærer, der bad os kontakte egen læge, fordi min søn gav udtryk for stress. Egen læge sagde, vi skulle gå til skolen og få en skolepsykolog. Skolen sagde, at skolepsykologen var sygemeldt og tilbød, at vi kunne få en tid i januar – det var i september måned, hvor han havde fravær hver eneste uge.

Jeg kontaktede skolen igen og sagde, det var uacceptabelt, men de henviste til kommunen, fordi skolen ikke kan gøre for, at den ikke har en skolepsykolog.

Jeg skrev til skolepsykologen, og fik autosvar, fordi denne som nævnt var sygemeldt. Af svaret fremgik kontaktoplysningerne på vedkommendes chef. Jeg kontaktede hende, og hun henviste til en familiebehandler. Ham mødtes vi med tre gange, før han sagde, at der var behov for en psykolog, fordi han ikke vidste, hvad han skulle stille op med vores situation.

Jeg kontaktede igen chefen for områdets skolepsykologer, og sendte en uopfordret mail til en psykolog med ansvar for et særligt kognitivt program til børn. Sidstnævnte arbejdede tilsyneladende for kommunen og indvilligede i at tage vores sag frem til årsskiftet.

Hun arrangerede et netværksmøde for alle voksne i barnets liv samt skolen. Det var et godt møde, som fandt sted i november måned. Her blev det besluttet, at psykologen ville varetage kognitiv terapi frem til årsskiftet, hvor skolen gerne skulle få en ny skolepsykolog, og at vi via egen læge skulle få en henvisning til udredning på børnepsykiatrisk afdeling.

Vi havde fire samtaler med psykologen før jul. Effekten udeblev, hvis den måles på om barnet er i stand til at gå i skole. Jeg kontaktede skolen for at bede om alternativ undervisning, så længe mit barn ikke var i stand til at komme i skole. De sagde, de ville forholde sig til undervisningstilbud, når udredningen fra børnepsykiatrisk afdeling var på plads.

Mellem jul og nytår var vi til forsamtale på børnepsykiatrisk afdeling. De kunne på baggrund af halvanden times konsultation afgøre, at min søn ikke har en psykiatrisk lidelse, og da jeg brød sammen i gråd og fortvivlelse og tiggede dem om at hjælpe os, sagde de, jeg bare skulle være glad for at mit barn ikke fejler noget.

Min glade dreng er væk

Således opløftet kontaktede jeg skolen igen på første hverdag efter juleferien. De gik med til et møde den følgende uge, hvor vi endelig fik lavet nogle aftaler om tilbagevenden til skole. Vi er i gang med at prøve at begynde i skole igen, men det går ikke godt.

Min søn kan stadig ikke sove. Han græder, når han skal sove, og han græder, når han skal op. Han græder i skolen, og deltager ikke i timerne. Nogle dage er han i stand til at opholde sig i klasselokalet, hvor han har fået en særlig plads afskærmet af vægge og et sæt høreværn, men ikke alle dage.

Nogle dage er han nødt til at sidde i et tilstødende lokale sammen med mig eller min kæreste, som er nødt til at tage med, for at han overhovedet kan være der.

I dag tog min kæreste min søn til lægen i håb om at få noget beroligende, så han i det mindste kan falde til ro om aftenen. Lægen sagde, at kun børnepsykiatere kan udskrive medicin til børn. Og her vil jeg minde om, at vi ikke kan få lov at drøfte sagen med en børnepsykiater, fordi de på børnepsykiatrisk afdeling har konstateret, han ikke fejler noget. Endnu en blindgyde.

Min søn falder i søvn mellem 0.00 og 1.00 om natten. Han græder halve og hele timer i løbet af en almindelig dag. Jeg kan ikke trøste ham, blot være hos ham. Han kan stort set ikke forlade hjemmet uden en voksen. Min selvstændige, glade og stærke dreng er væk, tilbage er der blot et ulykkeligt hylster med store, røde øjne omkranset af sorte rande.

Ingen ønsker os

Men jeg føler, at ingen vil hjælpe os. Og hvad skal jeg sige til min dreng? Vi bliver hele tiden sendt fra sted til sted, fra sektor til sektor. Ingen ønsker os. Og det kan jeg da godt forstå – vi er ikke specielt sjove lige nu.

Men det er mig, der skal stå til ansvar over for mit lille barn, der er ved at blive voksen i en verden, hvor man er helt alene. I et land hvor vi trods en anseelig offentlig sektor ikke vil hjælpe et barn, der beder om det. Hvordan kan han sige det mere tydeligt end ved at stoppe sin skolegang? Han trives ikke!

Hvis jeg kunne hjælpe ham ved at give mit liv, så gjorde jeg det på stedet. Men jeg er bange for, det ikke ville stille ham bedre.

Nej, jeg står med den opgave at omformulere det signal, alle offentlige instanser indtil nu har sendt til os: »Ja, vi kan godt se, du ikke går i skole, og vi mødes med din mor, som forsøger at få dig udredt, få dig i specialskole, eller bare at give dig noget, så du i det mindste kan få et par timers ro om natten … Men vi vil ikke hjælpe dig … Det er ikke vores opgave. Spørg i stedet hos lægen/på skolen/på kommunen/på børnepsykiatrisk afdeling.«

Vi danser rundt i en glædesløs vals efter andres piber i håb om, at nogen en dag vil lytte. Det er hårdt, og vi føler alle dagligt, at vi ikke kan klare det længere. Men ikke at klare det er ikke en valgmulighed, så vi bliver ved at forsøge, selv om kampen virker endeløs.

Mit budskab er derfor, at hvis en person, der arbejder med børn, kan finde bare det mindste overskud til at hjælpe med at tage ansvaret eller vise en vej i junglen af paragraffer og sektorovergange, så gør det. Altså, når man ikke kan hjælpe, så kan man i det mindste nedskrive sine overvejelser, og give dem videre til den sektor, man henviser til.

Så alt ikke er overladt til os, der hver gang nogen afviser os, selv skal finde ud af, hvor vi nu skal prøve at sparke døren ind.

Et barn, der får hjælp kan måske komme sig over sin krise med en tro på, at nogen faktisk hører dets råb om hjælp. Mit barn? Jeg ved det ikke. Jeg prøver at vise, at han i al fald har sin mor i sit ringhjørne.