»Det eneste ligestillingsproblem, vi har tilbage, er diskriminationen af skilsmissefædre.« Det er en påstand, man hører igen og igen i det borgerlige Danmark.

Det er blevet en etableret sandhed, at det er synd for mænd, der bliver skilt, fordi børnene stadig i langt overvejende grad bor mest hos deres mor efter en skilsmisse. Blandt danskere under 50 år bliver skilsmissefædres vilkår ifølge en Megafon-undersøgelse anset som det største ligestillingsproblem, vi har.

De fleste borgerlige er omvendt enige om, at kvinderne klynker, når de henviser til statistikker over den lave andel af kvinder blandt topledere og i bestyrelser. Kvinder bliver ikke diskrimineret, så hvis de ønsker at blive professorer, departementschefer eller administrerende direktører, kan de bare smøge ærmerne op og komme i gang – og i øvrigt lade være med at insistere på at hente børn kl. 15, for så er det klart, at man ikke bliver millionlønnet topleder.

Og det med kvinderne er da også fuldstændig korrekt: Når statistikken over mænds og kvinders karriere og løn ser ud, som den gør, er det et udtryk for kvindernes egne valg.

Man kan ikke forvente, at kvinder som gruppe skal tjene det samme som mændene, når de i langt højere grad vælger uddannelser og job, der fører til job i den offentlige sektor uden de store karriere­muligheder – og når de i øvrigt vælger at være primær omsorgsgiver for børnene.

Det er pjat og klynk, når feministerne brokker sig over uligheden mellem mænd og kvinder på arbejds­markedet, uden at de samtidig opfordrer kvinderne til at ændre adfærd.

De samme ligestillingsinteresserede borgerlige bør indse, at billedet er fuldstændig det samme, når vi taler om fædre og skilsmisser. Der bliver ikke diskrimineret mellem mænd og kvinder i Danmark anno 2016, men det er klart, at mænd og kvinder træffer forskellige valg, og forskellige valg har forskellige konsekvenser.

Når man efter en skilsmisse skal vurdere, hvilken forælder der har størst tilknytning til barnet, må man naturligvis lægge vægt på, hvem der har taget sig mest af barnet – alt andet ville være mærkeligt. Og det gælder selvfølgelig både i det store flertal af skilsmisser, hvor mor og far selv vurderer situationen, og i de sager, hvor en dommer gør det.

Det er rigtigt, at der findes enkeltsager, hvor kvinden efter en skilsmisse opfører sig hysterisk og utilstedeligt og på den måde spænder ben for mandens samvær med børnene.

Det er også rigtigt, at systemet er indrettet på en måde, hvor den slags adfærd faktisk betaler sig: Bliver sagen trukket ud i en evighed, blandt andet fordi kvinden nægter at møde op til de forskellige møder, og har barnet boet hos kvinden i al den tid, er det sandsynligt, at dommeren i sidste ende vil lægge vægt på, at barnet nu har en hverdag hos moderen og en svag tilknytning til faderen, og at det derfor ikke vil være i barnets interesse pludselig at blive kastet over i armene på faderen.

Det er naturligvis uretfærdigt, at det forholder sig sådan, men det er umiddelbart svært at se, hvordan man kan løse dét problem uden at gå på kompromis med barnets tarv.

Det er dog værd at diskutere, hvordan man eventuelt kan forbedre situationen. Det er også noget, man er opmærksom på i Statsforvaltningen, hvor man blandt andet samarbejder med Børns Vilkår, Foreningen Far og diverse mandecentre for at sørge for, at man behandler fædrene bedst muligt.

Men skal vi have en fornuftig debat om skilsmissefædrenes vilkår, er vi nødt til at skille de spektakulære enkeltsager fra det generelle billede. Det er nemlig to helt forskellige diskussioner:

Den ene handler om de – heldigvis ganske få – højkonfliktsager, hvor umoralske kvinder uden tanke på deres børns bedste udnytter systemet til at hævne sig på manden. Den anden handler om det store flertal af fraskilte mænd og kvinder, hvordan statistikkerne ser ud, og hvorfor det er sådan.

Det er både dumt og urimeligt at blande de to diskussioner sammen. Samtlige skilsmissemødre i landet skal ikke bankes i hovedet med nogle få hysteriske medsøstre.

Og hvordan ser det samlede billede så ud? 48 procent af alle ægteskaber ender med skilsmisse, og i 90 procent af skilsmisserne aftaler forældrene selv, hvordan børnene skal bo, uden at inddrage Statsforvaltningen. I 90 procent af disse skilsmisser uden konflikt bliver moderen bopælsforælder – det betyder, at barnet bor mest hos moderen, med mindre forældrene har en såkaldt 7/7-ordning, og det er stadig et mindretal, der har det.

Det er altså – uanset hvordan man vender og drejer det – stadig mødrene, som spiller langt den største rolle i børnenes liv efter en skilsmisse.

Men hvordan er det så med mødrenes rolle i børnenes liv, inden mor og far bliver skilt? Ja, her tager mødrene 90 procent af barslen, ligesom langt flere kvinder end mænd arbejder deltid. Og mens de fleste deltidsarbejdende kvinder angiver børnene som årsag til ønsket om deltid, er det videreuddannelse, der er mændenes primære begrundelse for at arbejde deltid. Mødrene tager også to tredjedele af børnenes sygedage hjemme.

Når man ser på tallene for mødrenes og fædrenes engagement i børnene før skilsmissen, er det ikke spor mærkeligt, at det også er mødrene, der er mest sammen med børnene efter skils­missen. Alle forældre vil deres børn det bedste, og det bedste er langt fra altid en uge hér og en uge dér. Og er det ikke dét, så skal der jo foretages et valg – skal barnet bo mest hos mor eller mest hos far? Her er det både logisk og fornuftigt at vælge dén forælder, som hidtil har været mest sammen med barnet. Og det er altså oftest mor.

Det betyder naturligvis ikke, at kvinder er bedre forældre end mænd. Typisk spiller mor og far hver sin rolle over for børnene, og man kan ikke uden videre sige, at den ene rolle er bedre eller vigtigere end den anden.

Men skilsmisse er en af den slags situationer, hvor der ikke findes perfekte løsninger. Tænker man i rigid retfærdighed i forhold til de voksne, er det eneste rigtige selvfølgelig at dele børnene midt over. Det er bare langtfra altid i børnenes interesse: Adskillige undersøgelser viser, at 7/7-ordninger kun fungerer godt for børnene, hvis forældrene bor meget tæt på hinanden, har et usædvanligt godt og tæt samarbejde, og hvis børnene i forvejen er psykisk robuste.

Er barnets tarv således med i ligningen, findes der ofte ikke nogen løsning, som er 100 procent retfærdig over for både mor, far og barn. En god og kærlig forælder – mand som kvinde – erkender dette og giver derfor slip, hvis det er nødvendigt. At mangle et fast hjem og have sit liv delt op i to lige store halvdele er voldsomt, og de færreste voksne ville kunne holde til det.

Jeg har ikke nogen holdning til, om mænd skal holde mere barsel eller ej, om mænd oftere skal tage deltid eller tage barnets første sygedag. Det må de selv om. Og er de utilfredse med det nuværende niveau af engagement i deres børn, må de selv tage kampen med deres koner og kærester.

Vi skal bestemt ikke have øremærket barsel, som reelt er at tvinge mænd til at holde barsel, for ellers går det ud over barnet, som så skal endnu tidligere i vugge­stue. Mænd og kvinder er stærke og kloge nok til at bestemme selv – de behøver ikke hjælp fra hverken lovgivningen eller velmenende politikere, som mener at vide bedst.

Det er lige så lidt synd for skilsmissefædrene, som det er for karrierekvinderne. Mændenes overtag på arbejdsmarkedet er en naturlig og helt fair konsekvens af mænds stærkere engagement i karrieren, ligesom kvindernes overtag i en skilsmisse­situation er en naturlig og helt fair konsekvens af kvindernes stærkere engagement i børnene.

Så kære mænd: Gør som I vil. Men lad være med at klynke bagefter, når det viser sig, at jeres valg har konsekvenser.