Venstrefløjen er kommet under pres i debatten om islamkritik efter terrorangrebet på satiremagasinet Charlie Hebdo i sidste uge. Det mener en række venstrefløjsdebattører og iagttagere, der ser nye og tydeligere skillelinjer på venstrefløjen, når det gælder religionskritik og ytringsfrihed.

Det er den multikulturalistiske del af venstrefløjen, der har domineret de sidste 20 til 30 år, der er trængt, mener lektor i historie, Jakob Egholm Feldt, som forsker i kulturkonflikter ved Roskilde Universitet og har fulgt islamdebatten tæt siden Jyllands-Posten trykte Muhammed-tegningerne i 2005.

»Venstrefløjen har anbragt sig på en meget usikker isflage, fordi mange i de sidste 20-30 år har været forelskede i multikulturalismen. Postmarxismen har betragtet minoriteter – f.eks. muslimerne – som erstatning for den arbejderklasse, man i gamle dage kunne beskytte. Derfor er religiøse, dogmatiske og patriarkalske synspunkter blevet set som udtryk for visse muslimers sociale niveau, der ville forsvinde, når man satte ind med integrationspolitiske tiltag,« siger Jakob Egholm Feldt,

Kommentator på Information og venstrefløjsdebattør på Radio24syv, Lars Trier Mogensen, har haft svært ved at se, at der er nye erkendelser på venstrefløjen. For eksempel sagde han for nylig i sit program ’Det røde felt’, at »venstrefløjen virker helt livmodernedsunken i sin tilstand af hattedamefromhed og fejhed«, da han skulle bedømme chancerne for en ny satirisk magt- og religionskritik på venstrefløjen efter terrorangrebet på Charlie Hebdo.

Men Jakob Egholm Feldt peger på, at toneangivende politikere fra Enhedslisten som eksempelvis Pelle Dragsted efter Paris-attentatet har fremhævet, at frygten for at bære ved »til et racistisk bål«, ikke længere må forhindre venstrefløjens kritik af politisk islam. Samtidig er der kommet en ny erkendelse af, at det er usolidarisk over for moderate muslimer at betragte dem som et marginaliseret mindretal, der skal beskyttes – ikke forulempes af hånende karikaturer. Globale ekstremistiske netværk er ikke magtesløse, men magtfulde, lyder det desuden.

Udsat mindretal?

»Hvor toneangivende dele af venstrefløjen tidligere har haft det moralske synspunkt, at man ikke behøver at udtale sig, kritisere og håne, bare fordi man kan, har de ledende figurer i Enhedslisten og SF i denne omgang været nødt til at slutte 100 procent op om den juridiske ret til at trykke satiriske tegninger af en religiøs profet,« siger Jakob Egholm Feldt, der betragter Pelle Dragsteds udmelding som et udtryk for, at yngre medlemmer af Enhedslisten flytter sig og i fremtiden vil forsøge at blive bedre til at skelne imellem, hvornår højrefløjen er urimelig og demagogisk, og hvornår den påpeger reelle problemstillinger.

Også debattør og journalist på Weekendavisen, Søren K. Villemoes, der indgående har beskæftiget sig med ytringsfrihed og islamkritik, ser en tydeligere splittelse på venstrefløjen.

»Store dele af venstrefløjen har fokuseret på, at det er ord, sprog og diskurser, der er problemet i forhold til islam, som man ifølge den position skal tale om på en bestemt måde. For dem er det svært at reagere, når de ser et angreb på et fransk satiremagasin, fordi de er vant til betegne dem, der provokerer, som problemet. Hvordan skal de solidarisere sig med folk, der kritiserer islam?« siger Søren K. Villemoes, der mener, at man vil se en stigende konflikt mellem det, han kalder den identitetspolitiske og multikulturalistiske venstrefløj og den mere klassiske, religionskritiske venstrefløj.

Solidarisk

I lørdagens Politiken gik kultur- redaktør, Rune Lykkeberg, ligeledes til angreb på argumentet om, at man ikke kan udsætte minoriteter for satire, provokation og kritik.

»Sagen er, at den, der siger, man kun må kritisere nationale magthavere og den nationale flertalskultur, både har misforstået, hvordan vi lever i flere forskellige fællesskaber, og hvordan magt udøves,« skrev han i en klumme bl.a. med henvisning til, at en imam, der på den ene side repræsenterer en national minoritet, samtidig kan være ham, der definerer, hvad der er tilladt og forbudt i et lokalområde. Det er Jakob Egholm Feldt enig i:

»I de muslimske miljøer i Europa er der mennesker, der gerne vil bryde sociale mønstre. Hvordan kan man være kritisk over for, at de skal have de samme frihedsrettigheder som alle andre,« spørger han.

– Men bliver islamismekritik ikke ofte til en konkret kritik af muslimers adfærd og handlinger?

»Grunden til, at man ikke kan støtte en islamkritiker som Lars Hedegaards tanker og ytringer, er, fordi han er konspirationsteoretiker. Men venstrefløjen har ikke kunnet sige, at han og Trykkefrihedsselskabet både har ret, men også tager fejl. I stedet har du haft en godhjertet venstrefløj karikeret af satireprogrammet ’Det slører stadig’ med apotekeren, der siger til en indvandrerpige, at hun ikke må købe p-piller, fordi det bruger man ikke i hendes kultur. Og man kan heller ikke løse problemet udelukkende med sociale tiltag, for erfaringen har vist, at det ikke kun er uintegrerede, unge mænd, der bliver terrorister,« siger Jakob Egholm Feldt.

Søren K. Villemoes mener, at venstrefløjens forestilling om, at muslimske minoriteter ikke kan tåle samme kritik som andre samfundsborgere, er en form for kulturchauvinisme.

»Der er en forestilling om, at hvis nogle gode, almindelige muslimer hører etnisk hvide mennesker tale om deres religion, så bliver de mere marginaliserede eller ekstremistiske. Moderate muslimer er da dem, der om nogen mærker presset fra politisk islam. De har brug for allierede, der kan bakke dem op, i stedet for nogen der afviser enhver kritik af mørkemændene i deres egne miljøer som islamofobisk,« siger han.

Borgerlig splittelse

Feldt peger imidlertid på, at der også på den borgerlige fløj er nogen – eksempelvis forhenværende udenrigsminister Uffe Ellemann-Jensen – der deler synspunktet, at verden er blevet global, og man derfor er nødt til at tage hensyn til, at store grupper bliver provokerede af, at man gør grin med religiøse symboler.

»Det synspunkt tilhører ikke kun venstrefløjen,« siger han. Samtidig er der også på højrefløjen fremkommet markante skillelinjer blandt borgerlige debattører og politikere i forhold til terrorbekæmpelse og ytringsfrihed. Hvor Dansk Folkeparti har fremført, at man skal dømme mellem ekstreme ytringer – underforstået, at islamiske ytringer er værre end andre – har eksempelvis partiet Liberal Alliance fremført, at det er vigtigt at beskytte retssikkerhedsprincipper og frihedsrettigheder samt at skelne mellem tanke og handling.

»Den yderste venstrefløj betragter muslimerne som de sande ofre, mens den yderste højrefløj mener, at de sande ofre er de europæiske nationalstater. På venstrefløjen er der gamle splittelser, der er blevet tydeligere, mens den borgerlige lejr har været relativt selvsikker i opfattelsen af, at ytringsfriheden selvfølgelig er truet. Men der er jo også et stort skel på højrefløjen, hvor en del af den pludselig siger, at ytringsfriheden var god nok at forsvare. Indtil terroren ramte i Paris, så mener man pludselig, at den skal fratages ens fjender,« siger Søren K. Villemoes.