Det er lettere at få 12 danske tegnere til at håne, spotte og latterliggøre profeten Muhammed, end det er at få 12 universitetsansatte økonomer til at fortælle åbent om risikoen for et sammenbrud for den danske fastkurspolitik.

Da jeg forud for mit debatprogram Det Røde Felt i mandags på Radio24syv ringede og mailede rundt til rigets førende eksperter i monetær økonomi og pengepolitik for at få deres vurdering af muligheden for et kollaps for fastkurspolitikken – i lyset af det historiske spekulationspres mod kronen – lød svaret fra en række universitetsøkonomer, at emnet var døgnaktuelt, relevant og desværre alt for kontroversielt.

Flere erkendte tilmed, at deres tavshed ikke kun skyldtes selvsvingslogikken blandt valutamarkedernes hysteriske kællinger. Den klassiske påstand er, at blot et lille spørgsmålstegn sat ved Nationalbankens evne til at kunne holde kursbåndet på 2,25 procent på hver sin side af kursen på 746,038 kroner for 100 euro, vil blive en selvopfyldende profeti. Hvis det alene handlede om dét, ja, så kunne tavsheden måske forklares, om end ikke forsvares. Men nej, nogle gik skridtet videre.

Uden for citat fortalte eksperterne med forskellige ord, at det er forbundet med professionel intimidering overhovedet at beskæftige sig kritisk med emnet ’fastkurspolitik’, selv uden for den undtagelsestilstand, Danmark befinder sig i. Og sjovt nok har det i de efterfølgende dage været småt med offentlige udtalelser, der kritiserer Nationalbanken og Finansministeriets gøren og laden i de få skæbnesvangre januardøgn, hvor over 106 milliarder kroner blev pumpet ud i opkøb af euro.

Det skabte med rette opstandelse, da komikeren Frank Hvam i 2005 erkendte, at han ikke turde »tage pis på Koranen for åben tv-skærm«.

Som allerede Karl Marx skrev, er »religionskritik forudsætningen for al kritik«. Men hvis samfundskritikken ikke også trækkes videre, og bruges mod selve det økonomiske fundament, som politikerne reagerer i forhold til, så reduceres den offentlige debat jo til et underholdningsshow.

Fastkurspolitikken må og skal diskuteres, netop når lokummet brænder – nu hvor det er allermest påtrængende at forholde sig til effekterne af den fastkurspolitik, som et tavst flertal i Folketinget har ført, siden den konservative statsminister Poul Schlüter i 1982 låste kronen til den vesttyske D-mark, og den socialdemokratiske statsminister Poul Nyrup Rasmussen siden hen indsnævrede båndet til den kommende euro i 1998.

Så længe spekulationspresset mod kronen ikke eskaleres, kan Nationalbanken lade seddelpressen løbe, og opkøbe euro i samme takt som efterspørgslen efter danske kroner stiger – og derved holde kronen omkring 746,038. Kaos er endnu ikke det mest sandsynlige scenario.

Men selvcensuren er og bliver en ustabil situation, som rejser et fundamentalt spørgsmål: Hvis Danmark alligevel ikke har tænkt sig at tilslutte sig euroen, ville det så være en fordel at gøre som Sverige eller Norge, der i de senere år har oplevet markante økonomiske fordele ved at lade deres kronekurser flyde friere og i stedet styret af inflationsmål?

Jyllands-Postens daværende kulturredaktør, Flemming Rose, skrev i sin tid om særlig hensyntagen til religiøse følelser:

»Det er uforeneligt med et verdsligt demokrati og ytringsfrihed, hvor man må være rede til at finde sig i hån, spot og latterliggørelse. Det er bestemt ikke altid pænt at se på, og det betyder ikke, at religiøse følelser for enhver pris skal gøres til grin, men det er underordnet i sammenhængen.«

På samme måde kan man i dag sige om særlig hensyntagen til dogmet om økonomisk ansvarlighed: Det er uforeneligt med et åbent samfund og ytringsfrihed, hvor man må man være rede til at finde sig i upassende problematiseringer og ligefrem lægmandskritik. Det er bestemt ikke altid pænt at se på, og det betyder ikke, at økonomiske dogmer for enhver pris skal gøres til grin, men det er underordnet i sammenhængen.