MALMØ: »Jeg får som regel en ny kontrakt dagligt. Hvis jeg så er heldig, kan det være, at jeg også får en for dagen efter, men det er langt fra sikkert,« fortæller 27-årige Sofie Dahlstedt, der blev færdiguddannet journalist i 2013 og nu arbejder for den skånske avis Sydsvenskan i Malmø.

Hele hendes arbejdsliv foregår som dag-lejer, hvor hun må indrette sit liv efter, om hun bliver kontaktet og tilbudt en dagsløn for otte timers arbejde. For Sofie er en del af den klasse, der bliver kaldt prekariatet.

Som sprognørder måske kan gætte, er prekariatet betegnelsen en gruppe, som arbejder under prekære, altså usikre og vanskelige vilkår. Begrebet blev populariseret af den engelske økonomiprofessor Guy Standing, der i 2014 udgav bogen »A Precariat Charter«, hvor han beskriver en klasse af ufrivilligt løsansatte, som globaliseringen skaber flere og flere af i de vesteuropæiske økonomier.

Mens der altid har været en gruppe af ufaglærte løsarbejdere nederst på arbejdsmarkedet, er det nyt, at man i prekariatet finder stadig flere med en mellemlang eller videregående uddannelse. Folk der tidligere ville have fået trygge fastansættelser på universiteter, medier og i den kreative branche. I stedet må de tage til takke med kortere kontrakter eller være projekt- eller vikaransatte. Uden de goder, eksempelvis pension, bonusser og betalt ferie, der følger med en fastansættelse.

Selv om vikariater og projektansættelser ikke er ukendte i den danske mediebranche, er så usikre vilkår, som Sofie beskriver, langt fra hverdagen her. Daglejerjob findes ikke inden for dansk journalistik, og hovedparten af overtegnedes årgang på journalisthøjskolen anno 2011 har udemærkede, faste job. Men det er ikke tilfældet på det svenske arbejdsmarked, som Sofie er en del af.

Kender ingen med fast arbejde

Sofie Dahlsted vidste egentlig godt, at det ikke ville være nemt, den dag hun var færdiguddannet journalist. Mange havde fortalt, at journalistbranchen var presset, men helt hvor presset opdagede hun først, da hun kom ud på arbejdsmarkedet.

Sofie arbejder for avisen Sydsvenskan. Men hun er ikke ansat af avisen. Hun bliver derimod indkaldt af et specialiseret journalistvikarbureau, Kompetens i Skåne, der imidlertid ejes af selvsamme Sydsvenskan. I stedet for at fastansætte arbejdskraft, kan avisen – med sig selv som mellemmand – nøjes med at leje dem ind efter behov. Hvornår behovet opstår, kan ingen sige.

Sofie har lige aflyst en uges ferie i august sammen med kæresten, fordi hun blev ringet op og helt exceptionelt tilbudt en uges sammenhængende arbejde i netop den uge.

»Det var slet ikke noget, jeg behøvede at overveje eller blev specielt ked af, selv om det selvfølgelig var ærgerligt. Men i min situation kan jeg simpelthen ikke tillade mig at takke nej til en uges arbejde,« forklarer hun.

»Jeg kender ikke rigtig nogen blandt mine jævnaldrende, som har fast arbejde. Måske enkelte fra min hjemby, der er blevet sygeplejersker eller andet i det offentlige, men ellers arbejder alle, jeg kender, i min genetration også i midlertidige og løse stillinger.«

At blive fastansat engang i fremtiden er slet ikke noget, hun anser som en mulighed.

»Nej, det betragter jeg som helt urealistisk. Folk bliver ikke fastansat. Tværtimod bliver fastansatte journalister ofte fyret og derefter ansat på dagsbasis på samme vilkår som mig.«

»Noget af det værste er, at det ikke gør en forskel, om jeg gør et godt stykke arbejde eller ej. Jeg har skrevet artikler, som er blevet voldsomt delt på sociale medier og har fået stor ros fra mine kolleger, men som jeg har en mistanke om, at de folk, som faktisk ansætter mig, aldrig nogensinde læser.«

Selv om Sofie af og til kan fortsætte med samme opgave et par dage i træk, hvis hun er i gang med en god historie, oplever hun, at det kan være stærkt frustrerende ofte at flytte rundt mellem forskellige redaktioner, opgaver og sågar byer.

»Tit får jeg henvendelser om historier, som jeg ikke kan følge op på, fordi jeg ikke ved, om jeg også er der dagen efter. Og hvis jeg er, kan det være, at jeg så arbejder med et helt andet stofområde.«

Fagbevægelsen har gjort en del for at forbedre de løstansattes vilkår, fortæller hun. Og hun er overbevist om, at problemerne ville være endnu større, hvis den ikke var der. Men problemerne er så overordnede, at det er begrænset, hvad den kan gøre, mener hun.

Ikke plads til fremtidsplaner og flere børn

Fremtidsplaner kan Sofie heller ikke lægge mange af.

»Nej, jeg har ingen, for dem kan man ikke lægge på de vilkår, så jeg prøver at tage det en dag ad gangen. Derfor vil jeg heller ikke have flere børn, så længe min arbejdssituation er så usikker. Vil jeg have det, må jeg skifte job,« siger hun.

Trods de usikre arbejdsvilkår forsøger Sofie dog at undgå at blive bitter over situationen.

»Jeg siger konstant til mig selv, at det ikke er en menneskeret at være journalist. Og så prøver jeg at betragte mig som heldig, fordi jeg trods alt får lov til at arbejde med det, jeg er uddannet til og altid har drømt om. Det er der mange andre, som ikke gør.«