Forleden tilbød Studenter- rådet på Københavns Universitet (KU), hvor jeg studerer antropologi, en gratis kop kaffe. Til gengæld skulle jeg færdiggøre sætningen »Kvalitet er … «. Jeg skrev: »Et karakterfrit uddannelsessystem« og nød så min kaffe i forårssolen.

Forholdet til karakterer i det danske uddannelsessystem har på det seneste været til stor og absolut nødvendig debat. CBS har anerkendt, at bedømmelsen af 150 eksamensresultater skal gå om, efter en studerende har påvist, at der med en statistisk sandsynlighed på over 99,9 procent er en direkte sammenhæng mellem personen, der har bedømt opgaverne, og de pågældende karakterer.

Det kommer næppe bag på nogen, at karakterer ikke er objektive. Til gengæld kom det bag på mig, at KU for nylig besluttede at indføre en adgangskvotient på 6,0 som minimumskrav på alle universitetets uddannelser. Det skræmmer mig, at Danmarks største forsknings- og uddannelsesinstitution vælger at øge fokus på det samlede karaktergennemsnit som relevant markør for egnethed til akademiske uddannelser.

Professor i uddannelsesstatistik Peter Allerup reagerede i Information den 11. marts med følgende udtalelse: »Danmark er det eneste land, hvor man tror, at 7-trinsskalaen er ligesom et centimetermål, der tillader beregninger af et gennemsnit, som signalerer, hvor dygtig en studerende er.«

Den kritik kan jeg kun være enig i, når jeg ser tilbage på min egen vej til antropologistudiet, der krævede landets tredjehøjeste snit, da jeg blev optaget i 2012.

Vejen til gode karakterer

Min far lærte mig at spille skak, inden jeg lærte at læse. Vi spillede jævnligt, og sommerferien mellem 8. og 9. klasse brugte vi på i en svensk hytte at granske de famøse 21 partier fra VM 1972. Pludselig havde jeg nemt ved matematik. Ikke fordi jeg havde øvet mig eller lavet mine lektier, men fordi jeg havde hygget mig med min far.

Min mor sang sange for mig allerede før, jeg blev født, og så længe jeg kan huske, har mine forældre læst lange godnathistorier for mig. Alligevel lærte jeg først selv at læse i 3. klasse. I dag ville jeg vel være blevet dømt ordblind inden, men blandt lærerne på min friskole og mine forældre i kollektivet var der ingen alarm. Pludselig skiftedes min mor og jeg til at læse højt for hinanden af gendigtninger af Odysseen og Iliaden. Jeg fik sproget ind med modermælken.

Skolen var fagligt nem for mig, og hvis jeg ikke var det allerede, blev jeg luddoven i gymnasiet. Jeg brugte hverdagene på at ryge hash med folk, der ligesom jeg elskede at lære, men hadede at gå i skole. Weekenderne gik med at drikke, feste og det, der er værre. Ind-imellem spillede jeg musik og læste bøger, men sjældent dem, der var på pensum. Jeg lavede aldrig mine afleveringer og sov i timerne. Gymnasiet blev min fjende – den strenge forælder, jeg aldrig har haft, og jeg så det som min mission at slippe igennem med så minimal anstrengelse som muligt. Det var mit ungdomsoprør.

Mine årskarakterer var selvfølgelig ikke noget at prale af, men eksamen var den velartikuleredes fest. Det akademiske spil faldt mig naturligt, og det var alt, hvad censor forventede og er det stadig i dag.

I 3.g besluttede jeg mig for, at jeg ville op i fuldt pensum, så årskaraktererne bortfaldt. Men den slags er dyrt for gymnasiet og ikke noget, eleverne selv vælger. Så jeg lod min allerede imponerende fraværsprocent vokse til så astronomiske højder, at mine lærere ikke længere havde et reelt grundlag for at vurdere mine faglige evner. Og kom så til eksamen i alle fag.

11 eksaminer på en måned, og jeg blev stolt student med et af skolens bedste gennemsnit. Ikke fordi jeg blev pacet gennem alfabetet som seksårig, men fordi jeg er så heldig at komme fra et trygt, godt og intellektuelt hjem. Jeg tog mig sammen i den måned, men det siger sig selv, at man ikke kan nå at læse tre års pensum op på de to-tre dage, jeg havde mellem hver eksamen.

Halleluja, jeg havde besejret det ondskabsfulde uddannelsessystem, jeg trods alt frivilligt var en del af – og stadig er i dag. Og jeg behøvede næsten ikke at lære noget …

Hold nu kæft en blærerøv, tænker du nok. Men bare rolig, jeg ser tydeligere end nogen anden, hvor lidt jeg har at være stolt af. Jeg lærte ikke en brøkdel af det, min privilegerede baggrund tillod mig. Jeg var heldig. Som barn havde mine forældre lært mig et hemmeligt sprog. En jargon, som andre bruger et helt liv på at lære uden held. Det er alt, uddannelsessystemet kræver, så hvorfor yde mere?

Kompleksitetens højborg

Også på universitetet har jeg fået 12 i fag, jeg ikke rigtig har deltaget i. Alligevel skal jeg naturligvis yde mere, for læringen bør jo være mit egentlige mål.

Karakterer har bare sådan en mærkværdig tendens til at opsluge al opmærksomheden. Som sorte huller, der ikke efterlader sig andet end forsimplet tomhed. Mangler man som jeg oprigtig og dybtfølt motivation til at studere, bliver karakterer et dejligt håndgribeligt pejlemærke i den akademiske tåge. Men lortet skal være tåget, det er det, der gør det spændende! Hvis ikke tågen i sig selv motiverer, skal man måske ikke være akademiker, men lægge sine kræfter et andet sted end i kompleksitetens højborg.

Det skræmmer mig at se, hvor frustrerede mine medstuderende bliver, når en ærlig underviser fortæller dem, at han ikke kan svare på spørgsmål som: Hvor mange underafsnit skal min opgave have? Hvor stor en margen? Må jeg godt konkludere det her? Hvem har ret i den her debat?

Det er desværre bare sådan store dele af også det danske uddannelsessystem er bygget op. Endeløse svar på endeløse spørgsmål i stedet for konsistent brug af evnen, der kan besvare langt de fleste: Den sunde, selvstændige og fornuftige kreative tankegang.

En forudsætning for karaktersystemet er bedømmelseskriterier, der skal sikre den såkaldte objektive bedømmelse. Derfor må alle spørgsmål have et enkelt og korrekt svar. Det har de bare ikke i virkeligheden, og hvem bruger mere tid på at diskutere virkeligheden og dens kompleksitet end akademikere?

Hvordan kan vi tage ideen om en objektiv bedømmelse alvorligt, når undervisere og videnskabsteoretikere dagligt minder os om, at objektivitet er en uopnåelig illusion? Og ønsker vi virkelig, at førnævnte ærlige undervisers bedømmelse skal afgøre vores fremtid, når han indrømmer, at han »læser vores opgaver i badekarret eller i bussen« – opgaver vi har brugt et helt semester på at udforme?

Jeg efterlyser ikke et uddannelsessystem, der stiller større krav til de studerendes formåen. Hvordan vil I nogensinde kunne teste den, uden at dovne og umotiverede skvaddermikkeler som jeg selv finder måder at narre jer på?

Jeg efterlyser et uddannelsessystem, der ikke vurderer den enkelte ud fra gennemsnittet, men har tiltro til, at eleverne har lyst til at lære og møder dem, hvor de er. Et autotelisk uddannelsessystem, der ikke tilbyder anden motivation end læring for læringens skyld. Et uddannelsessystem, der ikke løfter pegefingre og ikke sætter 12-tallet som et loft for læring. Et uddannelsessystem, der spiller skak og læser historier med sine studerende og giver dem plads til at opdage, hvor interessant det er at lære.