Det ultimative formål med retningslinjerne er at beskytte personalet, og forhindre, at en mistanke opstår. Det sagde projektleder Else-Marie Buch Leander, der står bag undersøgelsen, i 2013 til . Retningslinjerne bliver problematiske, hvis pædagogerne tilsidesætter deres faglighed af frygt for at blive mistænkt for pædofili, fortalte hun.

“Der er tale om et betydeligt kulturskifte, når dele af pædagogstanden i dag ikke længere kan tage et barn på skødet, ikke kan give et knus, ikke kan hjælpe et barn, der har haft et uheld i bukserne, og ikke kan hjælpe et barn på toilettet, uden at det skal problematiseres, seksualiseres, bevidnes og i sidste ende indskrænkes.”

I dag siger Else-Marie Buch Leander, at billedet ikke har ændret sig radikalt siden 2013. Rapporten skabte en større bevidsthed og en debat blandt pædagoger, kommuner og forældre om retningslinjerne, som har betydet, at kommunerne er mere opmærksomme på ikke at diskriminere de mandlige pædagoger.

Men udfordringen ved retningslinjer er, siger Else-Marie Buch Leander, at de ikke er fagligt funderede. De kan ikke forhindre overgreb, og deres formål er at undgå situationer, som kan skabe mistanke.

Derfor opfordrer hun til, at vi som samfund genfinder tilliden til, at pædagogerne grundlæggende vil børnene det bedste, så behovet for at beskytte sig mod mistanke forsvinder:



“Alt tyder på at institutionerne er sikre for vores børn. Der sker meget få overgreb i institutionerne, og reelt kan retningslinjerne ikke beskytte børnene mod overgreb. Derfor mener jeg ikke, at retningslinjerne er nødvendige. De er frygtbaserede, og man kan ikke argumentere for at de gør børnene godt.”



