I de sidste fem år har euroen kun svinget inden for et relativt smalt bånd overfor den amerikanske dollar. I praksis svarer det til, at den Europæiske Centralbank (ECB) fører fastkurspolitik overfor dollaren på præcis samme måde som Danmarks Nationalbank holder kronen fast overfor euroen. Det betyder reelt, at ECB har overladt pengepolitikken til Federal Reserve. Er der så overhovedet behov for en selvstændig europæisk centralbank?

Siden 1982 har Danmark ført fastkurspolitik.

Først mod D-marken og siden 2000 mod euroen. Officielt gennemføres fastkurspolitikken ved, at kronen tillades at svinge plus/minus 2¼ pct. I forhold til den såkaldte centralkurs overfor euroen.

Modsat kronen, er euroen officielt frit flydende, og ECB styrer officielt pengepolitikken med en målsætning om at ramme 2 pct. inflation i euroområdet.

I praksis har ECB dog siden krisen i 2008-9 haft utroligt svært ved at få inflationen op på 2 pct. med undtagelse af de år, hvor olieprisstigninger midlertidigt har sendt inflationen op.

Man kan derfor fristes til at hævde, at ECB i virkeligheden slet ikke har en inflationsmålsætning på 2 pct., og hvis man ser på udviklingen i euroen, så kunne man faktisk være yderligere fristet til at sige, at ECB fuldstændig har opgivet at føre en selvstændig pengepolitikken, og i stedet har overladt arbejdet med pengepolitikken til Federal Reserve.

”Fastkurs” overfor dollaren

Det er i hvert fald den konklusion man kunne træffe, hvis man ser på udviklingen i euroen i forhold til dollaren.

Således har euroen svinget inden for et ganske stabilt ”bånd” på omkring plus/minus 5 pct. over de seneste fem år.

Dette er naturligvis ikke en rigtig ”fastkurspolitik”, og udsvinget mellem euroen og dollaren har været noget større end mellem kronen og euroen, men det faktum, at EUR/USD stort set har indenfor det samme ”bånd” i fem år indikerer dog, at investorerne i høj grad ser dette niveau som et, som både Federal Reserve og ECB er tilfredse med.

Man kan dog spørge sig selv, hvorfor den ”valutariske konsensus” er opstået, og her er svaret nok i høj grad at finde i de faktum, at ECB er fanget i mellem på den ene side at have indført negative renter, trods man virkelig ikke har haft lyst til det, og det faktum, at arbejdsløsheden fortsat er for høj i store dele af Europa, og inflationen er noget under 2 pct.

Med andre ord, ECB burde lempe pengepolitikken, men lysten til at tage yderligere ”ukonventionelle” midler i brug er ganske enkelt ikke tilstede i Frankfurt.

Det problem har Federal Reserve derimod ikke. Der har man brugt de nødvendige instrumenter, og har i det store hele sikret at inflationen har bevæget sig tilbage til 2 pct. og arbejdsløsheden er reduceret.

Og derfor bliver en kvasi-fastkurspolitik det bedste, som en ellers handlingslammet europæisk centralbank kan levere.

Problemet er blot, hvad der sker, når Federal Reserve får brug for at stramme pengepolitikken, men der fortsat er for lav vækst og inflation i Europa?

I den situation vil ECB’s kvasi-fastkurspolitik betyde, at unødvendige og uønskede pengepolitiske stramninger bliver ”importeret” til euroområdet, og så stiger risikoen hurtigt for en ny eurokrise.

Det er derfor på tide, at ECB finder handlekraften og modet tilbage til at føre en selvstændig pengepolitik.