Den nyligt indgåede politiske aftale på baggrund af Dagpengekommissionens længe ventede anbefalinger er blot seneste af talrige reformer af dagpengesystemet de seneste hundrede år. Som udgangspunkt ligner aftalen mest en række små justeringer.

Bagved lurer dog en række bekymrende forskydninger i de bagvedliggende rationaler, der bestemmer arbejdsløshedens årsager og den lediges karakter. Det er på sin plads med et kort historisk overblik over, hvordan synet på arbejdsløse har bevæget sig i en mere og mere individualiserende og umyndiggørende retning:

Da de første arbejdsløshedskasser blev oprettet i begyndelsen af 1900-tallet, blev arbejdsløshed i lighed med arbejdsskader anskuet som et vilkår forbundet med kapitalismens lunefuldhed.

Derfor blev arbejdsløshed håndteret som en risiko med forsikringens rationale og videnskab, hvor den arbejdsløse som offer kompenseres for den forvoldte skade (tab af indtægt).

Forsikringsrationalet var intet mindre end en revolution i datidens opfattelse af sociale problemer. Godt nok blev det af den revolutionære venstrefløj anset som et hold kæft-bolsje, der afmonterede den antikapitalistiske klassekamp.

Men forsikringsrationalet gav også plads til et sprog, som hidtil havde været utilgængeligt for den almindelige mand. For hvor arbejdsløshed hidtil blev betragtet som en individuel brist, der skulle håndteres med almisse og disciplinering i tugthuse, frigjorde forsikringen den enkelte for ansvar og placerede det på samfundets skuldre. Forsikringens tekniske løsninger skabte på denne måde plads til en politisk kamp for rettigheder, der senere bidrog til velfærdsstatens udrulning.

1980’ernes stigende ungdoms- og langtidsledighed og galoperende underskud på statens budget satte dog forsikringsrationalet under pres. Og særligt Nyrup-regeringen i 1990’erne erstattede det med det, vi kan kalde incitamentsrationalet.

Rationel agent

Forankret i nyklassisk økonomi betragter rationalet først og fremmest arbejdsløshed som et udbudsproblem. Problemet var ikke længere manglende efterspørgsel, men at arbejdskraftens tilgængelighed blev hindret i dens vej mod arbejdsmarkedet.

Udgangspunktet er den arbejdsløse som en rationelt nyttemaksimerende agent, der altid vil søge hen, hvor man får mest ved at lave mindst – det såkaldte homo oeconomicus.

Udbuddets manglende tilgængelighed var derfor en logisk konsekvens af manglende økonomisk incitament. Hvor dagpengene tidligere var løsningen på problemet, blev de nu til selve problemet. Ydelsernes omfang bliver en evig kilde til spørgsmålet, hvorvidt det kan betale sig (nok) at arbejde.

Selv om incitamentsprincippet hermed holder systemets ydelser ansvarlige for den arbejdsløses situation, findes årsagen til problemet i sidste ende i hendes adfærd i form af manglende stillen sig til rådighed.

Forøgelsen af incitamentet har således en dobbeltfunktion. Den legitimerer både systemet og flytter ansvar fra systemet over til den arbejdsløse, både ved at straffe laden stå til og ved at tilfredsstille homo oeconomicus’ behov for belønning.

Forsikringens genkomst?

Den seneste nedsættelse af dagpengeperioden fra fire til to år i 2010 byggede igen på incitamentsrationalets antagelser.

De økonomiske modeller forudså at blot 2.000 til 4.000 ville ryge ufrivilligt ud af systemet. Resten, der før ville have puttet sig på tredje og fjerde år, ville, nu med mere incitament, finde sig et arbejde. Sådan gik det som bekendt ikke.

En dagpengekommission blev nedsat, der skulle forklare hvorfor incitamentets effekter var udeblevet, og hvordan ’trygheden’ kunne genskabes.

Vejen syntes banet for et comeback for forsikringsrationalet. Tog man dette i brug, var løsningen da også ganske enkel: Forlæng perioden, så de ulykkesramte mennesker får deres kompensation, og – om nødvendigt – øg indskuddet til a-kassen solidarisk.

Men kommissionens økonomer er ikke aktuarer. De anerkender, at incitamentet har slået fejl. Alligevel skal årsagen til arbejdsløshed stadig findes i samspillet mellem dagpengesystemet og den arbejdsløses adfærd.

Kommissionens åbenbaring kommer fra den såkaldte adfærdsøkonomi. Og som det er blevet beskrevet blandt andet i denne avis i kronikken »Det rationelle menneske spøger stadig« (29. oktober), kritiserer adfærdsøkonomien den neoklassiske økonomi for at tage homo oeconomicus’ adfærd for givet.

Med ’banebrydende’ indsigter fra psykologi og sociologi har man opdaget, at ’almindelige mennesker’ ikke altid har overblik over, hvad der er bedst for dem selv.

De baserer sig, som det hedder i én af kommissionens skrivelser, på »tommelfingerregler«, er »overoptimistiske«, vælger »følelser frem for rationalitet« og har »manglende selvkontrol«. Selv om der er økonomiske incitamenter, er det ikke sikkert, at den arbejdsløse vil reagere på dem, hvis de f.eks. ligger for langt ude i fremtiden.

Den lediges manglende indsigt kræver ifølge adfærdsøkonomien en formynderisk tilgang.

Når den ledige ikke ved, hvad der bedst for hende eller ham, er det ikke nok at skrue op for incitamentet. I stedet skal de puffes lidt til ved hjælp af såkaldt nudging.

Umyndiggørelse

Dem, der, som overtegnede, har haft ophold i dagpengesystemet de seneste år, vil dog vide, at det formynderiske princip bestemt ikke er nogen ny opfindelse – normalen har længe været en blanding af bedrevidende jobkonsulenter og generel mistillid til den arbejdsløses indsats.

Men med adfærdsøkonomien er princippet nu »videnskabeligt bevist« og kan integreres i Finansministeriets modeller og udrulles som en del af ’nødvendighedens politik’, der deles af alle væsentlige politiske aktører, herunder fagbevægelsen.

Når kommentatorer har tolket kommissionens inddragelse af adfærdsøkonomien som homo oeconomicus’ død, tager de fejl. Adfærdsøkonomien løfter tværtimod forestillingen om det økonomiske menneske til nye højder. Hvor incitamentet sikrer, at det ’kan betale sig at arbejde’, handler det nemlig for det formynderiske rationale om med ’små skub’ at få den ledige til at fatte det og rette sin adfærd i nyttemaksimerende retning.

Adfærdsøkonomiens mål er først og fremmest at skære homo oeconomicus ud i pap, så selv ’almindelige mennesker’ kan forstå det. Det er netop i det lys, at den nye aftales såkaldte fleksible genoptjening skal forstås.

Muligheden for forlængelse af retten til dagpenge med et tredje år og for at undgå karensdage skal først og fremmest fremmane incitamentet til at tage et hvilket som helst job. Så, nu kan de lære det!

Således bedømmes dagpengesystemet og de ledige nu igennem en teknokratisk sammensmeltning af incitament og formynderi, hvor de ledige er reduceret til en statistisk masse, der passivt responderer på forskellige stimuli.

De er som rotter i behavioristiske eksperimenter, hvis færd i labyrinten betragtes indgående, men bag envejsglas. Reagerer de på ’små skub’ eller gulerod, på høje eller små nedsættelser etc.?

Bliver de vrede, indignerede og kræver deres ret, er det jo ’følelser’, der ikke er ’rationelle’. Og kræver de ordentlige arbejdsvilkår og job, hvor de kan udnytte deres kompetencer, er de blevet »overoptimistiske«.

En bekymrende effekt af adfærdsøkonomien og formynderiets indtog er derfor en umyndiggørelse af de lediges stemmer. Derfor må det i første omgang handle om at skabe rum for andre principper, hvor de lediges bekymringer og drømme om en lysere fremtid ikke blot besvares med et ekstra nudge.