Departementschefstyret er tilbage. Sådan et har Danmark ellers ikke haft siden Den Anden Verdenskrig. Med Finansministeriets departementschef David Hellemann i spidsen som en nutidig udgave af Udenrigsministeriets daværende direktør, Nils Svenningsen, har et lille hof af topbureaukrater på foruroligende kort tid overtaget kontrollen med Slotsholmen. Til forskel fra undtagelsestilstanden dengang er det svært at se, hvordan departementschefstyret i dag skulle fungere som et værn om demokratiet. Tværtimod tilsidesættes fagligheden og sagligheden i stigende grad i ministerbetjeningen.

Det politiske system er omdannet til en ’Hellemann-provins’, hvor et uerfarent hold af dårligt udrustede ministre dagligt sendes ud på håbløse missioner i fjendtligt territorium, hvor vejsidebomber og snigskytter i civilt konstant ligger klar. SRSF-politikernes håb om progressiv forandring er forulykket mindst lige så spektakulært som de danske soldaters håb om en fredelig genopbygning af Helmand-provinsen i Afghanistan.

Den planlægning, rådgivning og forberedelse, som ligger til grund for regeringens zigzag politik, synes for ringe og magtfuldkommen. Departementschef David Hellemann, der systematisk har formået at indsætte Finansministeriets ’drabanter’ som chefer i de andre ministerier, fremstår ikke alene som en af de mest magtfulde embedsmænd i danmarkshistorien, men vurderes af bulldozede kilder også til at være en af de fagligt svageste og mindst politisk-musikalske topembedsmænd i mands minde.

Regeringens kroniske kriser kan ikke reduceres til ’Helle eller Kaos’ – som mange morer sig over at skrive som en spoof-version af den socialdemokratiske krigsstatsminister Thorvald Staunings gamle valgplakat – nej, den reelle krise, der får pinslerne til at trække ud, kan snarere formuleres i sloganet ’Hellemann og Kaos’.

I et parlamentarisk system som det danske, hvor Folketinget har vanskeligt ved at udfordre regeringens økonomiske politik, er det altafgørende, at der internt mellem ministerierne eksisterer en sund faglig rivalisering, helst anført af ministre fra forskellige partier. Men i en situation, hvor finansminister Bjarne Corydon (S) aldrig går til møde ’uden overfrakke’, og økonomiminister Margrethe Vestager (R) ikke udfordrer logikken i det ministerium, hvor hun selv har været embedsmand, er SRSF-regeringen reelt efterladt uden en second opinion; uden gennemregnede alternativer til diktaterne fra Hellemann-provinsen.

Formelt er der intet at komme efter: Ministre kommer og går, mens embedsværket består. På papiret skulle alt være i sin skønneste orden. Men efter de seneste ugers skandalesager, hvor tre ministre er blevet afsløret i at lyve over for Folketinget – og to har måttet trække sig – tegner der sig et ildevarslende mønster af bureaukratisk skørlevned, der stikker dybere end de enkelte ministres åbenlyse humbug.

Det serielle kollaps for SRSF-regeringen udstiller systematiske problemer i det danske demokrati, som ikke kun handler om ministrenes psykologi og manglende rum- og retningsfornemmelse. Ministrenes svaghed skabte fra allerførste færd et magttomrum, som straks blev udfyldt af budgetbisser med egne dagsordener, som vel at mærke ikke altid ligger i rød tråd med SRSF-regeringens ambitioner.

Seneste stunt er, at den eneste potentielle modvægt til Finansministeriet, nemlig Skatteministeriet, hvor SF stadig sidder på ministerposten, er blevet skubbet ud af regeringens Økonomiudvalg, og at det nu fremover skal være folk fra Transportministeriet, som skal klæde Pia Olsen Dyhr (SF) på til at kunne matche finansminister Bjarne Corydon og økonomiminister Margrethe Vest-ager i de centrale diskussioner om den økonomiske politik. Hvis SF’erne hidtil har følt sig kørt over, må de nu begynde at bombesikre deres ministerbiler.

Regeringstoppen afviser bekymringerne som løsagtige konspirationsteorier og hetz mod et embedsværk, som ikke selv kan gendrive kritikken. Sandheden er blot, at det efterhånden er svært at finde indsigtsfulde folk – uden for Hellemanns netværk af drabanter – som ikke ser SRSF-regeringens fiasko som et resultat af et fatalt baghold i form af historisk ringe rådgivning.