Der er en melankoli forbundet med Århus for mig. Det er den frivilligt eksileredes vemod over at have forladt sin fødeby og være ude af kontakt med alt det, Århus er nu for alle de nye århusianere.

Dem, der ikke kan huske Æsken, dem der ved, at Dokk1 udtales Dokken og ikke Dokk-ét og færdes hjemmevant på Godsbanen. Nye århusianere, som har deres egen subtile, men soleklare sanselige viden om, hvad Århus er for dem, men må lide det tab ikke at vide, at Birgitte Laugesen – der senere blev en af byens bedste jazzsangerinder – i 1989 på Klostergades fritidshjem bare hed Birgitte og gav pædagogkrammere, så ens hoved blev begravet i den højpinke angorasweater, som er duften af Århus for mig.

Jeg er faretruende tæt på i en alt for tidlig alder at blive patetisk barndomsdyrkende. Rifbjergs efterkrigstid med skrabede knæ og lumre kig gennem plankeværker på Amager er mit søvnige, farverige 80’er-Århus.

Men min nostalgi holder mig på afstand af byen, som den er, og det skammer jeg mig over, selv om jeg ved, at Århus for længst er kommet sig over mig. Ellers ville den aldrig have skiftet sit Å ud med to A’er.

En af de bekvemme roller, der byder sig til for den melankolske fraflytter, er den kritiske. Hånlige tirader på Facebook om Danish for progress, og så havde vi da vist også set den regnbue, og hvem fanden kan blive ved med at holde med det taberhold. Sådan kan kærlighed også lyde.

Jeg klamrer mig til mit dovent syngende århusianske – o-LI-ven-ÅL-je – men jeg ved godt, at jeg ikke er med mere. Nu er det andre, der laver alt det, der laves i byen, tænker det, der skal tænkes og drikker de bajere, der skal drikkes i Skolegade. Jeg kan kun skrive om mit Århus. Som Tina Dickow synger: »når jeg drømmer mig tilbage, så er der ikke en sky over min gamle by, du kan ta’ pigen ud af Århus med en drøm om at blive fri, men du kan ik’ ta’ Århus ud af den her pige.«

*

Når jeg tænker på Århus i min opvækst i 80’erne og 90’erne, tænker jeg på en særlig dobbelthed. Det politiske universitets-Århus, det kulturelle og kreative Århus, der har en storbys sjælelige format og højt til loftet, og så det jævne og jordbundne Århus – arbejder-Århus, som er en menneskelig provinsby på godt og ondt med beskedne drømme, hvor u-selvhøjtideligheden kan være svær at skelne fra jantelov, hvis man ikke ved bedre.

Århus både som lille-København og store-Randers mellem venstreorienterede, intellektuelle, havnearbejdere, langtidsledige, hippier, førtidspensionister, tyrkiske gæstearbejdere og white pride.

Århus er udviklingen fra gammel handels- og industriby til Danmarks andenstørste universitetsby. I 1931 blev C.F. Møllers ikoniske gule universitet opført, og antallet af fag og studerende voksede og voksede år for år indtil studenter- og ungdomsoprøret i 68’, som for altid ændrede byen, sugede ungdommen fra hele Jylland til sig som en magnet og blev det kulturelle og politiske udgangspunkt for stort set alle de voksne i min barndom.

Min far er det dobbelte Århus for mig. Han er født på Trøjborg i 1943 af en mor fra den lavere middelklasse og skulle en tur omkring militæret og forestillingen om det gode, borgerlige liv med jakkesæt og ringforlovelse, før han som den første i sin familie fik en universitetsuddannelse og blev socialist. Hans liv har været marxisme, rejser og litteratur, og det har været boksning, bajere og udsmiderjob på diskoteket Karavellen i 60’erne.

I Stadionhallen kom han både for de årlige jyske mesterskaber i boksning med alt, hvad der hørte med af druk og slagsmål og for i smug at høre Beethoven, der blev dømt ude som borgerlig finkultur på venstrefløjen efter ’68. Før Musikhuset, der blev bygget i 1982, hørte den klassiske musik i Århus til i Stadionhallen. Og så var han havnearbejder.

Havnen er central for Århus, fordi den helt konkret udgør byens midte og hjerte, og fordi havneindustrien og dens skiftende udviklinger har farvet og formet byen siden industrialiseringen.

Havnen er den dal af kraner, man kan se fra alle byens bakker, men som er særligt smuk fra toppen af Sjællandsgade eller fra de østvendte bænke på Nordre Kirkegård, hvor man kan sidde og græde godt. Havnen er leveringsdygtig i byens lys, oliemøllens dunst og mågerne, der engang var et råt romantisk vartegn for byen, men som nu skriger så højt og yngler så frejdigt, at jægere er sat ind.

Nu er havnen også byens nye bydel, Aarhus Ø, og imponerende kulturhus – en del af det store kommunale byggeprojekt ’urban media space’, som det hedder med den type newspeak, der får denne eksiljyde til akut at savne det Århus, som findes overalt og i detaljen, og som springer op og falder ned på den slags kommunalt mindreværd.

*

Jeg voksede op og gik i skole i midtbyen mellem det attraktive Øgadekvarter og Klostervangen, der består af to blokke, der hedder A og B og er grå på den østtyske måde. Øgaderne var det gamle arbejderkvarter, der i 1970’erne oplevede et indryk af studerende og kreative, der tog initiativ til beboerdemokratiske legepladser som Børnenes Jord og opstartede kollektiver og socialistiske virksomheder.

Klostervangen var det nye arbejderkvarter og det gamle Århus. Det var langt fra at være decideret ghetto, men havde sin del sløve socialrealisme og forældre, som drak sig dumme på Troubaduren i Samsøgade og havde unger, hvis fuldtidsjob det var at rende i kjolleren efter snaps, bajere og røde Look til ’festen’ derhjemme.

Kjolleren, Steffens kiosk på hjørnet af Thunøgade og Grønnegade, er det dobbelte Århus for mig. Den er mig og min mors symbiotiske liv sammen i en treværelses med joggingbukser med knæ i, håndværkere med birkes, flimmerkasse og søndage, der aldrig holdt op.

Jeg kom lige som alle de andre i kvarteret hos Steffen flere gange hver dag i mange år efter smøger, snoller og en sjælden lykkelig gang imellem en movie box med fem film til leje weekenden over.

Steffen var den type kioskmand, som kommenterede købene. En pakke toiletpair, tyve røde pølser og 20 hvide Kings uden filter, udløste et »så er der lagt op til en festlig weekend med mutter«, og når en af de lokale drankere var nede for at hente litervis af lunken snaps tilbage til deroutens ensomme hule, hed det med lun ironi: »Så er der også lidt at byde af til uventede gæster«.

I min erindrings Århus boede vi alle sammen lige der, helt usegmenterede oven i hinanden, og handlede ting i Steffens Kiosk, som vi måske burde være gået i Favør på Vesterbro Torv efter.

Min mor er akademiker, uddannet på Nordisk Institut og dengang i 80’erne i fuld gang med sammen med en flok udbrydere fra anholtsgadeforlaget MODTRYK at opbygge forlaget KLIM. Det lå dengang i Nørre Allé og var mit andet hjem og min udvidede familie.

Hun er det dobbelte Århus, ligesom alle de andre jyske bonderøve, der kom ind med firetoget i 70’erne, gjorde byen til deres egen og skabte noget nyt, med den helt særlige uprætentiøse, ærlige og let ’prollede’ måde at være akademiker på, som kendetegnede de voksne i min barndom.

*

Mit barndomskvarter er det dobbelte Århus. Det er mig og mine klassekammerater i B-klassen, som blev sammensat af de børn, hvis forældre foretrak først at aflevere klokken 10, da vi startede i børnehaveklassen. Vi var børn af rengøringskoner, førtidspensionister og fremmedarbejdere, som man godt måtte sige, og af intellektuelle freelancere, universitetsfolk og on and off arbejdsløse kunstnere.

Da jeg startede i skole i 1988 red Århus stadig på den kreative bølge, der hed Gnags og Tv2 og Tøsedrengene, og som havde givet Århus kulturelt liv i en grad, så københavnere faktisk flyttede til Århus. Betydningen af de blomstrende 70’ere og byens musikalske storhedstid kan ikke undervurderes.

I modsætning til det strengt boglige fokus, som konkurrencesamfundet har indpisket i senere årgange, blev kreativ udfoldelse og (en verdensorienteret) musikalitet ophøjet til den ypperste dyd og værdi.

Hvis der var et hierarki i det venstreorienterede rummelige Århus, var det musikalsk, og det musikalske magtcentrum var Århus Friskole, hvorfra Stevie Wonder-funk og afrikansk dans blev importeret videre ud til de århusianske folkeskoler via en slags pædagogisk trickle down-effekt.

Vi hamrede løs på koklokker, skrålede Mek Pek og dansede samba i det hedengangne Århus Karneval, hvad enten vi hed Tau, Silke, Johnny eller Fatima. Hvis der var en snert af snobberi over min barndoms Århus, lå den i denne tro på musikkens overlegenhed og opbyggelighed.

Måske var det derfor, min teenagetid blev en jagt på en diffus følelse af det autentiske i det, der ikke nødvendigvis var spraglet på den opbyggelige kreative måde. Blokkene lokkede, og mine tidlige teenageår blev en afsøgning af den anden side af det dobbelte Århus, hvor nye veninder foretrak at køre byen tynd med arabergutter i stjålne biler, mens forældrene ragede bevidstløse rundt til Boney M derhjemme.

Jeg dyrkede gangsta rap, slagsmål og den blaserte fandenivoldskhed, piger dyrker i flok, når de er hjælpeløst indspundet i machologik, men gerne vil se sig selv som stærke. Jeg følte mig som den baddeste bitch ude foran Århus arrest, da jeg stod og råbte op til min kæreste, som sad inde for rambuktyveri mod en butik, der solgte træningstøj af mærket H2O, men jeg følte lettelse, da min mor nægtede mig at droppe ud af gymnasiet, og min læselyst kom igen.

*

Jeg ved, det måske er en stor, fed romantisk løgn, spundet af savn, men jeg husker det, som om der var kortere mellem alting i Århus. Kortere mellem den enlige mor i blokkene og hende i Grønnegade, der begge drak bajere og lavede lørdagskylling. Mere nærhed og udveksling mellem segmenterne og deres selvforståelser.

Det er muligt, at det ikke er andet end proletarisk flirteri, når det århusianske unifolk dyrker de brune værtshuse og de hvi’e, men for mig er der en kerne af sandhed om byen i det: nemlig at flere har del i det samme Århus.

I mange år har Hans Krulls ikoniske vægmaleri Mågekysset i Fiskergade været et vartegn for Århus og en påmindelse om byens kulturelle storhedstid, før den provinsielle småborgerlighed fik godt fat om dens nedre dele.

I 2007 fik Århus endnu et vægmaleri, skabt af mine jævnaldrende, århuskunstnerne Kristian Nordentoft og Magnus Damgaard. Det forestiller en stor lad, lysegrå elefant med påskriften ’Århus er en træt, gammel elefant’.

Det maleri opsummerer den særlige utålmodighed, der opstod i min relation til byen, og som endte med, at jeg selv tog firetoget videre. Særligt efter at nyopsatte altaner på gavlen reelt har ødelagt maleriet, men understreget pointen så meget desto mere.

Men selvom byen godt kan blive lidt træt og triviel en gang imellem og tro, at det gode Århus handler om bedre parkeringsforhold og flere sculptures by the sea og all you can eat-restauranter, har jeg tiltro til de unge århusianere, både dem, der er opvokset i byen og de nye, der passerer den trætte elefant på gavlen på vej ind fra oplandet.

Det er op til dem ikke at lade de regionale vækstdrømmere sætte alt for mange mentale altaner op og holde dobbeltheden og Århus’ særlige jordnære storsind i live.

Med rapperen Jødens ord:

»Folk de disser Aarhus, men hold din kæft for byen/

Det' smilets selvom den trænger til et tandlægeeftersyn/

Hvor venner er skæve som tænder uden bøjle/

Men føler sig fri som fantasi uden tøjler«