Kære læser af Information. Du er forarget. Og du kan lide det. Her er, hvad du forarges over.

Morgen: Du afleverer dit barn i folkeskolen 20 minutter, før det ringer ind. Støjniveauet er øredøvende, og ingen lærer er i sigte. Du forarges over, at Danmark bruger færre penge pr. undervisningstime end alle andre sammenlignelige lande.

Middag: Du forarges over de mange på Facebook, der ikke blot nægter at hjælpe flygtninge, men indædt er imod, at andre gør det, så længe der findes fattigdom i Danmark.

Eftermiddag: Du åbner for P1 og hører et debatprogram, hvoraf det fremgår, at landbruget får lov til at øge svineproduktionen og gylleudledningen. Du bliver vred over, at landbrugets særinteresser vejer tungere end almenvældets.

Aften: Du læser i den mindst ringe en kritisk artikel om, at toneangivende politikere i rød og blå blok er enige om, at det vigtigste for Danmark her og nu er at skabe økonomisk vækst. ’Hvad bilder politikerne sig ind!?’ udbryder du højlydt.

Og efter sådan en dag, kan du ikke lade være med at tænke ved dig selv: ’Er det mig den er gal med? Eller er det de andre?’

Det er dig, den er gal med.

Du har god grund til at forarges over de fleste af dagens oplevelser. Men når du er imod økonomisk vækst, så er der noget galt. For alt det andet, du har forarget dig over i dag, er en konsekvens af, at den økonomiske vækst er gået i stå.

Du er også liberalist

I de sidste 14 år er Danmarks produktion pr. indbygger vokset med 2,5 procent i alt. I de foregående 50 år fra 1951 til år 2000 var væksten pr. indbygger 2,5 procent – om året. Mange lande har oplevet lav vækst de seneste år, men hvis Danmark skulle have klaret sig som gennemsnittet af alle sammenlignelige lande, skulle vi have haft i alt 12 procent højere vækst over de sidste 14 år. Det svarer til, at den udeblevne vækst har kostet os to gange hospitalsvæsnet i årene 2001-2014.

’Ned med vækstparadigmet!’ protesterer du, men jeg vil i det følgende forsøge at overbevise dig om, at du burde bekymre dig mere om den udeblevne vækst end noget andet aktuelt politisk problem.

Hvorfor er en stagnerende produktion et problem? Først og fremmest fordi det er svært at opnå profit. Profit er sjældent et ord, Informations læsere forbinder med noget positivt, og før i tiden (i tiden før vækst) blev overdreven profit anset for noget syndigt. Af gode grunde. I tiden før vækst ville en mands fortjeneste altid ske på bekostning af en andens.

Med tiden blev denne kristne lære erstattet af liberalismen. Du er også liberalist, kære læser. Som alle liberalister er du enig i, at det står enhver frit at stifte virksomhed og forlange den pris for sine varer, som man ønsker, forudsat at der er fri konkurrence på markedet.

Efter denne udskiftning af samfundsmoralen, blev det ikke blot acceptabelt, men beundringsværdigt at tage profit og tjene penge. Den sociale anerkendelse, der fulgte med rigdommen, motiverede entreprenører til at investere og skabe. Den forøgede købekraft skabte mulighed for mere profit, flere investeringer, mere vækst. Så vældig en udvikling i produktions- og samfærdselsmidlerne har kapitalismen fremtryllet, at Danmark i dag er 19 gange rigere pr. indbygger end i 1820.

Men nu, hvor der ikke længere er profit at få, kommer der ikke investeringer. Vi får nulvækst, arbejdsløshed og pres på statens finanser. Du mærker effekten af det hver dag.

Discountskole

Presset på statens finanser går ud over den offentlige sektor, der skal spare. De såkaldte reformer af den offentlige sektor i dag stiler ikke mod en udbygning af velfærdsstaten (nu omdøbt til konkurrencestaten), men er slet og ret besparelser. Folkeskolereformen er et eksempel på dette. Heldagsskolen skulle have været en støtte for de elever, der ikke kunne få kvalificeret lektiehjælp hjemmefra. Men sparekravet (og Det konservative Folkeparti) underminerede ambitionerne, og vi fik en discountskole.

Solidariteten svækkes, når truget er tomt. Stadig færre er parat til at hjælpe andre. Det går altid først ud over dem, der ikke ligner os selv. Danmarks største borgerlige parti har offentligt bebrejdet Tyskland, at landet hjælper flygtninge, og et segment af den danske befolkning, som jeg formoder må være samme partis vælgere, bebrejder den øvrige danske befolkning, at de giver til flygtninge, før de giver til fattige danskere. Deres argument har merit så langt, at der aldrig før har været så lidt overskud at deles om. Og jo længere tid, der forløber uden vækst, jo mere vil vi tænke på os selv først.

Men når du ikke frygter den udeblevne vækst, som du rettelig burde, skyldes det en forestilling om, at vi ikke behøver at blive rigere. At vi sagtens kan leve godt med den levestandard, vi har nu.

Man kan godt sige, at den samlede produktion er at sidestille med rigdom. Men det er illusorisk at tro, at vi kan nøjes med at genskabe det samme år for år og samtidig fastholde samme levestandard.

Med tiden vil vores produktionsapparat blive forældet. Andre lande ville kunne lave det samme billigere og mindre forurenende. De varer, vi laver, bliver forældede og vil ikke kunne afsættes. Tænk, hvis et land stadig producerede sort-hvid fjernsyn, biler der kører 5 km på literen, personlige computere, der vejer 15 kg Det er ikke muligt, og det er ikke hensigtsmæssigt at lade udviklingen stagnere. Vi skal konstant udvikle nye produkter, hvis det ikke skal gå os som de gamle østbloklande i 1970’erne og 1980’erne, hvor de oplevede stagnerende produktion, men tiltagende miljøproblemer.

Når vi ikke opfinder nyt, eller forbedrer på det eksisterende produktionsapparat, vil du blive bedt om at løbe stærkere på arbejdet. Hvert år. Offentlige institutioner, som gymnasierne f.eks., skal spare 2 procent på budgettet. Hvert år. Men at arbejde hurtigere fører ikke til vedvarende vækst. Skal eleverne løse deres opgaver på den halve tid? Skal lægen konsultere dobbelt så mange patienter på samme tid? Skal Underholdningsorkestret spille dobbelt så hurtigt? Nåh nej, det er allerede nedlagt …

Danmark langt bagud

Når væksten udebliver, skærpes klassemodsætningerne. I første omgang modsætningerne mellem offentlig og privat. Det afspejler sig i vælgermønstret. Intet spiller så stor en rolle for, hvor du sætter dit kryds, som om du er offentligt eller privat ansat. Hverken køn, alder eller uddannelse har en tilsvarende betydning. Det viser, at det er velfærdsstatens kernestropper (lærere, sygeplejersker, pædagoger og sosu-assistenter), der først oplever krisen.

De skærpede klassemodsætninger kommer også til udtryk i den stigende ulighed. Ser vi på fattigdom som en indkomst på under 50 procent af medianindkomsten, har Danmark højere fattigdom end følgende lande: Holland, Tjekkiet, Island, Finland, Ungarn, Norge, Østrig, Sverige, Slovenien, Frankrig, Malta, Irland, Belgien, Slovakiet (kilde: Eurostat).

Vidste du, at Danmark var faldet så langt bagud?

Det tager tid at erkende krisen, især for samfundets elite, der ikke oplever den på egen krop. Hidtil var det muligt at blive rigere, uden at det skete på bekostning af andre. Men i nulvækstsamfundet kan en mand ikke blive rigere, uden at det sker på bekostning af en anden.

De rigeste 10 procent af danskerne er blevet 30 procent rigere siden 2003 (kilde: AE-rådet). Frem til finanskrisen kunne de rige blive rigere samtidig med, at de andre indkomstgrupper også blev rigere. Under finanskrisen oplevede de rigeste et kraftigt fald i indkomst, men det blev modsvaret af skattesænkningerne i 2010. Siden da er det de fattigste 40 procent, der har betalt for den stigende velstand til rigeste 10 procent.

Velkommen til samfundet uden vækst. Er du forarget nu?