For nogle måneder siden kørte der en film rundt på de sociale medier. Den handlede om en flok løver, der havde fået splittet en flok okser og derved fået fri adgang til en kalv, som de nu var godt i gang med at uskadeliggøre med henblik på fortæring. Men så skete der noget. De voksne okser besindede og organiserede sig og vendte pludselig samlede tilbage for fuld styrke og gik i kamp mod løverne, som de i første omgang troede var overmagten.

Ser man bort fra oksernes (gen-)organisering, er de et præcist billede på, hvor splittede Danmarks, Europas og verdens underklasse står i dag. Det er lykkedes nogen at drive en tyk kile ind mellem gammel- og nydanskere på den ene side og danskere og østarbejdere på den anden.

I Danmark peger pilen bl.a. på Venstre. Danmarks (engang) liberale parti har med deres evige »det skal kunne betale sig at arbejde!« bevidst sat de lavestlønnede arbejdere op imod dem på overførsler. Det er underordnet, at ingen af dem lever i luksus. De skal bare ikke føle sig for ens eller i samme båd. De skal være modstandere!

Seneste bevis herpå er det såkaldte moderne kontanthjælpsloft. Venstre vil her indføre et samlet loft for, hvor meget en kontanthjælpsmodtager kan få i offentlig overførsel. Uanset hvor særlige en kontanthjælpsmodtagers levevilkår er, vil der altså være et loft. Samtidig inddrages al ret til ferie, så alle, der har været på kontanthjælp i et år, skal være til rådighed for arbejdsmarkedet året rundt. Baggrunden for disse, og andre, ændringer er ifølge Venstre, at danskerne skal opleve »en mærkbar« økonomisk fordel ved at tage et job. Afstanden mellem kontanthjælps- og lønmodtagere skal gøres større.

Benzin på bålet

På den ene side har vi altså Venstre og deres arrangerede hanekamp mellem de lavestlønnede og kontanthjælpsmodtagerne. På den anden side har vi Dansk Folkeparti, der længe har hældt benzin på bålet ved at spille den danske underklasse ud mod nydanskere (især muslimer) og østarbejdere.

Venstre og Dansk Folkepartis appel til underklassen om, at den skal bide hinanden ved samme krybbe frem for at organisere sig og tvinge overklassen til at dele mere ud af deres reserver, er det naturlige resultat af, at drømmen om en solidarisk arbejderklasse, på tværs af landegrænser, er blevet til et mareridt. Marx’ gamle vision om, at proletarerne i alle lande skulle forene sig, er mere død end længe – til kolossal gene for selvsamme proletarer.

Stimulerer hadet

Der er selvfølgelig mere til miseren i Danmark end Venstre og Dansk Folkeparti. Den socialdemokratiske samfundsmodel har f.eks. vist sig nærmest kun at fungere i en nationalstatslig kontekst. Der har til tider været håb om, at EU kunne stimulere bedre rettigheder for de svageste klasser, men historien har, desværre, vist, at det primært har stimuleret de rige landes arbejderes had mod de fattige landes ditto.

For det var dem, der mistede deres arbejde. Dem, der blev trykket i løn. Dem, der fik en ny fjende frem for en ny solidarisk ven, når desperate polske håndværkere gav pokker i mindsteløn, arbejdshjelme og sikre stilladser for at sikre familierne hjemme i Katowice og Gdansk.

Og her nærmer vi os den næsten tragikomiske catch 22, som alverdens skat på engelske ord, grænsebomme mod østarbejdere og hermetisk lukkede grænser for ikkevestlige indvandrere, ikke kan ændre en tøddel ved, men tværtimod cementerer:

Jo mindre den danske arbejder stiller sig skulder ved skulder med underbetalte og udnyttede tekstilarbejdere i Pakistan og slagteriarbejdere i Polen, desto mere sikkert er det, at fem T-shirts fortsat kan købes for 100 kroner i Bilka sammen med kyllingen til 29 kroner (inklusive 12 procent saltlage), hvilket så betyder, at de gamle produktionsjob inden for tekstil og fødevareforarbejdning aldrig kommer tilbage til de danske arbejdere.

Der er så ironisk, at de danske arbejdere, der burde være solidariske med deres polske og pakistanske co-workers, i stedet er blevet overbevist om, at de skal pege fingre ad deres globale proletarbrødre med den ene hånd (opfordret af bl.a. Dansk Folkeparti), mens de med den anden stikker hånden ned i lommen og køber deres T-shirts og kyllinger, og cementerer deres egne jobtab.

Var det ikke så trist, var det nærmest morsomt.

Glemt er Fannie Mae

Og hvad er så udsigten? Dansk Folkeparti kommer efter alt at dømme ikke til at hjælpe arbejderne, danske som udanske, med at danne fælles front.

Og der er heller ikke udsigt til, at Socialdemokraterne tør skabe en egentlig global dagsorden for deres politiske projekt, der synes fastlåst i en national kontekst. Selv ikke en stærk leder af partiets europæiske overbygning, Poul Nyrup Rasmussen, gjorde nogen synderlig forskel.

Så meget sker der nok ikke, så længe det er polakken, pakistaneren, kontanthjælpsmodtageren, og nu immigranten, der tales op som arbejderens ultimative fjende. Glemt er Fannie Mae og Freddie Mac og andre bankfolk, der gerne spekulerer i, og tjener fedt på, at menige arbejdere går på røven med deres boliglån.

For vores fjendebilleder afgør, i hvilken retning, vi kigger. Og i disse år er underklassens fjende pakistanere, der om ikke står i lort til halsen, så i hvert fald i klor til midt på lårene. Og det er polske slagteriarbejdere, når f.eks. Danish Crown spiller danske og polske slagteriarbejdere ud mod hinanden, fordi de ved, at arbejderne, vor tids proletarer, hverken taler eller står sammen og derfor har de den perfekte vej til at gå op i shareholder value 100 procent parallelt med, at danske skiftevis polske slagteriarbejdere går kollektivt ned i løn.

Så det er fjendebilledet, der skal skifte. Arbejderklassen må begynde at definere sit fjendebillede efter, hvem der udnytter den, og ikke efter folks hudfarve og bopæl. På den front er der stærk inspiration at hente i den engelske film, Pride, der beskriver, hvordan de udstødte minearbejdere i Wales pludselig får støtte af de mindst ligeså udstøde bøsser og lesbiske i London, der danner deres egne minearbejderstøtteforening under Thatchers regime i 1980’ernes Storbritannien.

Der var selvfølgelig et par bitre piller, der skulle sluges, før de benhårde minearbejdere kunne snuppe en pint i baren med de eye-linede bøsser. Men snart fandt de ud af, at de havde meget mere til fælles med hinanden end med de betjente, der tævede dem, og med den borgerlige overklasse, der foragtede dem og elskede at se dem skændes med hinanden.

Solidarisk front?

Er moralen så stadig, at hvis proletarerne vil det bedste for sig selv, så må den forene sig i alle lande? Tja, de nuværende fjendebilleder gavner i hvert fald hverken de danske, de polske eller de pakistanske arbejdere på længere sigt. Bare se på vilkårene i slagte- og T-shirtindustrien.

Og tænk også over, om den rigeste procent (der i Danmark ejer 31 procent af samtlige danske værdier), er mest bange for hinanden eller for 51 procent af de ringest stillede danskere, der danner solidarisk front? Og om det samme ikke gør sig gældende på globalt plan, hvor den rigeste procent i 2016 står til at eje halvdelen af verdens værdier?

Marx må rotere i sin grav over, hvor uorganiserede proletarerne er hele vejen fra Munkebo til Mumbai.