Vi ved det udmærket godt. Klimakrisen vil løbe os over ende, hvis ikke vi ændrer adfærd. Der skal en radikal omstilling til, hvis vores børn og børnebørn skal overtage planeten i beboelig tilstand.

En af de overkommelige adfærdsændringer er at skære drastisk ned på eller helt holde op med at spise kød. Og selv om der er tegn på, at vi allerede spiser mindre kød, sker det ikke i et tempo, der står mål med krisens omfang.

Kødædende ideologer

Når det drejer sig om at få vendt hovedet og tænkt de rigtige tanker om omstillingen, er det, som om der kun kommer kødfars ud.

De, der bliver vegetarer eller veganere og faktisk gør en forskel, bliver konstant mødt med nedladende bemærkninger fra utidssvarende ideologer. Og hvis de gamle ideologier får lov at vinde, taber vi alle sammen.

Velfærdsstaten bidrog til, at vi alle fik kød på tallerken, og i dag ser konkurrencestaten kødet som et brændstof, der fodrer den globale vækst. Om velfærdsstaten er en forudsætning for konkurrencestaten eller omvendt, er ét fedt, for begge statsideologier hviler på ideen om vedvarende vækst og alt for mange udskæringer.

Men vi har brug for en bæredygtig stat beboet af vegetarer og veganere, hvis vi altså ønsker, at vores børn skal arve en beboelig klode. Spiser du kød i samme omfang som den gennemsnitlige dansker, vil du nemlig ikke dine børn det godt.

Det kan godt være, det er mig, der siger det her, men videnskaben sagde det altså først.

Men de gamle ideologier bider fra sig, og de skider videnskaben et stykke. Sådan er det med de gamle. Trods forsøg fra kørestolen på at latterliggøre enhver stemme, der mener noget nyt, er det kun et spørgsmål om tid, før ballet er forbi for både kotelet og oksesteg. Derfor bliver de gamle ideologier sure, rigtig sure, når grillaftenen er forbi.

De, der abonnerer på de gamle ideologier, opfatter dem, der dropper kødet for vores børns fremtids skyld, som provokerende. Selv om de blot beder om noget andet på tallerkenen, er de skideirriterende. Intet salathoved går fri for fordømmelse, og de mødes konstant med uvidenhed og kommentarer, der kan få de fleste til at gå bodsgang tilbage til de gamle vaner og ideologier, der kæmper en kamp med forarbejdet kød og risiko for kræft i tyk- og endetarmen.

Hør Rasmus Willig læse nogle af de kommentarer, han og andre vegetarer har modtaget, op.

Svært at ændre adfærd

»En enkelt bøf vil da ikke få indlandsisen til at smelte«, »hvad ville der ske med alle dyrene, hvis ikke vi spiste dem?«, »er du blevet hellig?« og »hvis du spiser alle planterne, hvad skal dyrene så spise?«.

Sådanne kommentarer mødes stort set alle vegetarer og veganere jævnligt med. De kan ses som små patruljer, der er ude på at opretholde de gamle ideologiers normer for acceptabel adfærd. Spis nu lidt kød, og kom tilbage til flokken. Det er budskabet. Og hvis ikke det virker, skal du skammes ud: »Hvilken mand spiser ikke kød?« og »det må være virkelig kedeligt kun at spise salat«.

Nogle kommentarer er grove, men de fleste er blot udtryk for uvidenhed, når de gamle ideologier taler ved middagsbordet hos fjerne familiemedlemmer eller i kantinen med kollegerne: »Jeg tror, vi først skal være gode ved menneskene, før vi kan være det ved dyrene«, »hvornår begynder du at spise rigtig mad igen?« og »hvad med de dyr, der æder andre dyr, vil du også stoppe dem?«

Ideologier sidder fast i marv og ben. Det er ikke nemt at ændre adfærd.

Når ret skal være ret, er flere blevet klar over, at det er ved at være slut med kødet, men det er bare så svært med de indgroede vaner. Derfor er mange bemærkninger også et udtryk for en vis hjælpeløshed: »Jeg kommer fra en familie, hvor alle spiser meget kød, så det kan aldrig lade sig gøre for mig«, »det er vores skæbne. Der er ikke noget at gøre«, »hvilken forskel skulle lille jeg da kunne gøre?« og »det er først når kineserne rykker, at det nytter«.

Jo, vi ved det skam godt, men magtesløsheden er til at tage og føle på, så hvorfor overhovedet gå i gang med de skide grøntsager? Hvis opgaven er for stor, hvorfor så ikke bare give op?

Men vi kan faktisk ikke opgive af den simple grund, at vi har et ansvar, og ingen kan leve med ansvarsforflygtigelse, især ikke når det drejer sig om vores børn. For at sætte tænderne i et stykke kød er det samme som at sende vores børn ud, hvor de ikke kan bunde, når vandstandsstigningerne kommer.

Kan det formuleres mere forsigtigt? Jeg tror det ikke.

Det er nu, der skal ændres adfærd. Ikke for min og din skyld, men for dem, vi elsker højest.

Vegetarer og veganere mødes også med sjove bemærkninger. De gamle ideologier er jo ikke uden humor: »Vegetar er et gammelt indiansk ord for at være en dårlig jæger« og »jeg har lavet en aftale med kaninerne om, at jeg ikke spiser deres, hvis de holder sig fra mit«.

Og så er der de racistiske, homofobiske og fanatiske bemærkninger: »Jeg vil skide på, hvis en hel negerlandsby skal dø, for at jeg kan få min bøf«, »Det er kun bøsser, der spiser broccoli« og »Det er fanatisk at være veganer«.

Men forholder det sig ikke omvendt? Er fanatikerne ikke dem, der bliver ved at spise kød, når det er en af de store syndere i forbindelse med den globale opvarmning? Sværere er er det vel heller ikke?

En grøn stat

Er det for søgt at betegne velfærds- og konkurrencestaten som de ’gamle’ stater og en ny bæredygtig stat som fremtidens stat?

Nej, for de gamle stater havde det, vi kan betragte som nogle strukturerende principper for deres gøren og laden, nemlig henholdsvis universel velfærd og omfordeling og nu konkurrence som forudsætning for al politik. Det samme skal gøre sig gældende for en bæredygtig stat.

Det betyder naturligvis ikke, at de gamle principper forsvinder fra den ene dag til den anden, men at de ikke længere er de højeste og primære for vores tænkning og handlinger.

Hvori består den bæredygtige stats raison d’etre så? Den går kort sagt ud på, at politik fremover skal arbejde for at pakke kødet bort, oplyse som ingensinde før samt indføre den ene grøntdag efter den anden i samtlige statslige og offentlige institutioner.

Ikke nødvendigvis fordi det er sjovt til at begynde med, men af nødvendighed – ganske som velfærdsstaten opstod som følge af Anden Verdenskrig, og konkurrencestaten blev til som en konsekvens af den stigende globalisering.

Nu er situationen en anden. På grund af klima- og biodiversitetskrisen skal vi have opbygget en bæredygtig stat. Der er dog en væsentlig forskel mellem den bæredygtige stat og de gamle stater. Der er ikke meget valgflæsk i den bæredygtige stat, og her har vi brug for at forstå, at vi ikke har at gøre med de sædvanlige ideologiske diskussioner om mere eller mindre, borger eller stat, individualisme eller kollektivisme, men med en videnskab, der har hejst det røde flag. Full stop.

De grønne er seje

Men hvordan får vi hurtigt ændret vores adfærd? Vi må lave om på vores statussystem: De grønne er de seje, de andre er lidt pinlige. Vi vender bunden i vejret på den statusgraduering, vi kender. Det er ikke længere dem, der sidder på flæsket, som er noget ved musikken. Nej, nu er det omvendt.

Øverst i det nye statushierarki har vi dem, der lever i overensstemmelse med det nye højeste princip, og i bunden finder vi dem, der ikke vil vores børn det godt.

I starten vil det skabe konflikt, ikke bare ved middagsbordet, men alle steder, for der er meget mere på spil end føde, når det handler om vores status. Status, anerkendelse og respekt er selve rygraden i vores identitet. Bliver der fucket med den, bliver vi aggressive.

Hvad, der før lød maskulint, »Jeg er bøf«, er nu for den generation, der er vokset op med Max Pinlig, mega pinligt, for hvorfor opfører de voksne sig så dumt, når der er så meget på spil?

Vi har levet i en fredstid og har svært ved at se tredje verdenskrig som konsekvens af klimakrisen, men tænk bare på, hvad der sker, når den ene høst efter den anden slår fejl, og vi ikke kan brødføde verden. Det er svært at forestille sig, når vi lever vakuumpakket, og transfedtet har blokeret vores evne til at tænke rationelt.

Lyder det for hårdt, moraliserende og ikke positivt nok? Fortæller kommunikationskonsulenterne os ikke, at adfærdsændringerne skal ske i en positiv tone, for ellers står folk bare af, ja, føler sig overhørt og kørt over? Ikke så negativ, det skal helst ske ved at nudge folk nænsomt, ikke sandt?

Hvad er der sket med ’det gør vi da bare!’? Man skal bide sig selv i tungen, når man er ved at sige noget sludder om de der veganere og vegetarer eller bliver ved med at insistere på ikke engang at prøve. Vi skal bare prøve. Kan der ske noget ved det?