Da jeg var 13 år, var jeg oppe og se byens hold spille fodbold med et par venner. Her interviewede en journalist fra lokalavisen os om kampen.

Da han skulle have vores navne, blev jeg tavs, og sveden rendte ned ad ryggen på mig. For jeg kunne ikke stave til mit efternavn. Da vi kørte hjemad på vores cykler, spurgte min ven mig, hvorfor jeg ikke kunne stave til mit eget efternavn. Det vidste jeg egentlig ikke, og det var først der, det gik op for mig, at det ikke var normalt ikke at kunne det som 13-årig.

I folkeskolen sad jeg ofte og kiggede ned i bøgerne. Jeg forstod ikke, hvad der stod foran mig med alle de små bogstaver. Jeg sad ved bordet helt alene i en verden, der virkede totalt uoverskuelig – en masse bogstaver sat sammen for at give mening, som en slags kode. En mening, som mange forstod, men var det rene volapyk for mig. Det var et stort mudret sammensurium af bogstaver, som var viklet ind i hinanden.