Jos kilpa-auto huristaa 43 nanometriä ennen hyytymistään, luulisi, ettei sen rakentajilla olisi syytä rehvastella. Nanometri on metrin miljardisosa.

Tulos toi kuitenkin pronssia maailman ensimmäisessä kansainvälisessä nanoautokilpailussa, kertoivat Ohion yliopiston tutkijat Yhdysvaltain kemiallisen seuran konferenssissa 23. elokuuta Washington DC:ssä.

Voittaja-auto porhalsi kokonaisen mikrometrin eli metrin miljoonasosan – saavutus vei siltä tosin 29 tuntia.

Ranskassa vapun korvalla järjestetty mittelö oli paitsi hupia, myös tiedettä. Jokaisella kuudesta osallistujatiimistä oli oma tutkimuksellinen tavoitteensa.

”Me halusimme tietää, pystymmekö hallitsemaan supramolekyylisen rakennelman liikettä”, selitti apulaisprofessori Eric Masson.

Massonin ja kollegoiden ”Bobcat Nanowagon”-monsteriauton kori oli valmistettu pseudorotaksaanista, ja siinä oli neljä kukurbituriili-molekyylipyörää. Pituutta autolla oli 3,5 nanometriä.

Nanomonsteri saatiin liikkeelle hylkimisreaktion avulla: molekyylikulkuneuvo möngersi eteenpäin, kun sekä siihen että sitä sysivään tunnelointimikroskoopin kärkeen aiheutettiin positiivinen varaus.

”Se toimi tosi hyvin”, tiimiä Massonin kanssa johtanut professori Saw-Wai Hla kehui.

Haastetta lisäsi se, että ohiolaiset ohjasivat kilpailussa autoaan etänä toiselta puolelta maailmaa.

Masson ja Hla totesivat törmänneensä kisan ansiosta kiinnostavaan omituisuuteen. Kun he koostivat ryhmineen kilpuriaan, kävi ilmi, että sen kori mureni herkemmin kuin pyörät irtosivat. Toisin sanoen kovalenttiset sidokset hajosivat pikemmin kuin pyörien ja rungon väliset heikot sidokset.

”Tämä on teoreettinen kuriositeetti, koska kovalenttiset sidokset ovat normaalisti vahvempia”, Masson sanoi.

Miten tieto voisi hyödyttää tulevaisuuden molekyylikoneita, ei vielä tiedetä. Ennen kuin sovellukset ovat mahdollisia, tutkijoiden pitää saada enemmän selville molekyylien käyttäytymisestä atomitasolla.

”Intoilemme perustieteen puolesta.”