Kun internetin käyttö yleistyi, suomenkielisessä verkossa keskusteltiin paljon netiketistä, verkon hyvän käytöksen säännöistä. Sana on miltei kadonnut kielenkäytöstä. Hyvien tapojen vaaliminen on vaihtunut pahimman vihapuheen karsimiseen. Saga Raippalinna uupui raskaan työn äärellä. Tämän artikkelin voi myös kuunnella.

Lataa

Suomenkielisten verkkomoderaattoreiden määrää ei tiedä kukaan. He eivät useinkaan edes työskentele moderaattorin ammattinimikkeellä, vaan heidän työsopimuksessaan lukee esimerkiksi asiakaspalvelija. Se oli usein Saga Raippalinnankin titteli.

Hän on epäilemättä yksi Suomen kokeneimmista moderaattoreista, ellei kokenein. Hän on moderoinut verkkokeskusteluja vuodesta 2005. Ensin vapaaehtoisena, vuodesta 2006 alkaen palkkatöinään.

Moderaattorin työ on henkisesti raskasta ja jopa vaarallista. Joskus vihaiset käyttäjät onnistuvat onkimaan moderaatorin nimen tietoonsa ja alkavat uhkailla. Näin kävi joskus Raippalinnallekin.



Saga Raippalinna Saga Raippalinna, kasvokuva Kuva: YLE / Alexandra_Malanin

Moderaattoreiden kohtaamista karmeuksista ei voi tässäkään jutussa antaa todellisuutta kuvaavia esimerkkejä. Ne ovat liian raakoja.

– Kaikki, mitä ihmiset voivat laittaa nettiin, tulee vastaan jossain vaiheessa, Raippalinna sanoo.



Verkkoa pidetään helposti edelleen erillisenä saarekkeena tosielämästä.

Me verkon käyttäjät emme tavallisesti törmää kaikkein järkyttävimpään sisältöön, koska moderaattorit ovat todennäköisesti käyneet siivoamassa sen pois.

Moderaattoreiden pitäisi pystyä etäännyttämään itsensä traumatisoivista sisällöistä, mutta heille ei yleensä anneta kriisityöntekijän koulutusta. Verkkoa pidetään helposti tosielämästä erillisenä saarekkeena.

– Joka ikisen asian on joku ihminen sinne laittanut. Ei netti generoi niitä karmaisevia kuvia, vaan ihmiset niitä tekevät. Jos venttiilissä on kaikenlaista roskaa, ei se venttiili sitä roskaa luo.

Raippalinna uupui. Hän jäi pitkälle sairauslomalle vuonna 2016 ja on ollut siitä lähtien enimmäkseen poissa moderaattorin työstä.

Nuoret käyttäytyvät paremmin kuin aikuiset

Saga Raippalinnalle moderointi on kutsumustyötä. Hän aloitti sen yhdessä maailman ensimmäisistä sosiaalisista medioista vuonna 2005. Tuolloin tosin ei vielä puhuttu sosiaalisesta mediasta, mutta sitä kotimainen IRC-galleria selvästi oli. Siellä keskusteltiin, jaettiin kuvia ja kommentoitiin niitä. Huippuaikoina IRC-gallerialla oli yli puoli miljoonaa käyttäjää.

IRC-gallerian suosio kasvoi nopeasti 2000-luvun alkupuolella, kun digitaalisten kameroiden käyttö yleistyi ja kuvien jakaminen verkkoon tuli helpommaksi. Palveluun pystyi myös lähettämään puhelimella reaaliaikaisia kommentteja – se vain tapahtui teksti- tai multimediaviestillä nykyisten sovellusten sijaan.

“Galtsu” oli nuorten somepalvelu. Sen käyttäjät olivat valtaosin 15–25-vuotiaita. Heidän juttujaan moderoinut Raippalinna oli itsekin aloittaessaan hieman päälle parikymppinen. Vapaaehtoistyö oli kiinnostavaa ja palkitsevaa: nuoret ottivat opikseen, kun heitä ojensi huonosta käytöksestä.

Käännekohta moderaattorin työssä tuli 7. marraskuuta 2007. Raippalinna seurasi IRC-gallerian välityksellä reaaliaikaisesti nuorten hätää Jokelan kouluampumisen jälkeen. Pelko levisi kouluihin ympäri maata.

– Kuulimme ensin IRC:ssä [Internet Relay Chat, suomalaisen vuonna 1988 kehittämä pikaviestintäpalvelu] puhetta, että Jokelassa tapahtuu jotakin. Iltalehdellä oli siinä vaiheessa verkossa joku parin lauseen uutinen, ei paljon tietoa, Raippalinna kertoo.

– Seuraavaksi löysimme ampujan manifestin IRC-galleriasta. Ilmoitimme tekijän nimen poliisille. En ole varma, tiesikö poliisi nimeä vielä silloin.



Grillijonokeskustelu siirtyi sosiaaliseen mediaan. ― Saga Raippalinna

IRC-gallerian pyörittäjät näkivät, että nuorilla oli turvaton olo. He järjestivät yhdessä Mannerheimin lastensuojeluliiton kanssa kriisichatin.

– Siinä vaiheessa, kun nuoret huokaisivat helpotuksesta, me olimme itse aivan lopussa.

Some muuttui kehnompaan suuntaan, kun aikuiset tulivat sinne.

– Grillijonokeskustelu siirtyi sosiaaliseen mediaan. Siinä missä nuoret ottavat opikseen, aikuiset hyökkäävät ylläpitäjiä vastaan. He eivät suostu hyväksymään sääntöjä.

2000-luvun alkupuolella puhuttiin paljon netiketistä, verkon hyvän käytöksen säännöistä. Nyt sana on lähes kokonaan kadonnut kielenkäytöstä. Kenties se pitäisi elvyttää ja luoda uusi 2020-luvun netiketti.

Kymmenentuhatta viestiä päivässä

Raippalinna työskenteli moderoinnin vastaavana Suomi24:ssa vuosina 2014–16. Suomi24 on suosittu palvelu, jonka keskustelupalstoilla oli Raippalinnan vuosina 1,5 miljoona viikkokäyntiä. Raippalinna saattoi käydä läpi 8 000–10 000 viestiä työpäivän aikana. Hän oli ainoa täysipäiväinen moderaattori, muut tekivät sitä muiden töiden ohella.

– Jos käsittelen kuvia, käytän nykyään noin kuusi sekuntia yhteen kuvaan. Siinä käydään nopeasti läpi laaja ajatusprosessi, jossa moderaattori asettuu viestin kirjoittajan ja sen lukijan ja vielä mahdollisen kohteen päähän. Hän punnitsee mielessään niin lakia kuin käyttäjäehtoja.

Raippalinna pitää omia tunnereaktioita moderaattorin suurimpana voimana ja heikkoutena. Jos moderaattori reagoi viesteihin liian voimakkaasti tunteella, hän ei voi käsitellä niitä puolueettomasti. Toisaalta tunne antaa myös kykyä arvioida viestejä nopeasti.

– Viestit ovat kirjoittajien omaisuutta. Monille poistaminen on hirveä isku. Vaikka ihminen ei osaisi kovin hyvin ilmaista itseään, asia on ollut hänelle tärkeä, ja se on hyvä ottaa huomioon.



Moderaattori ei voi poistaa sisältöjä omien mielipiteidensä perusteella.

Suurin ongelma keskustelukulttuurin kannalta ovat ne viestit, joita ei voida poistaa käyttäjäsääntöjen tai lain perusteella. Monet osaavat operoida lain harmaalla alueella ja onnistuvat levittämään viestejä, jotka ovat loukkaavia tai järkyttäviä, mutta eivät riko mitään sääntöjä.

– He myös väsyttävät valvontakoneistoa. He tietävät, että moderaattorit joutuvat lukemaan heidän väkivaltafantasiansa. Muistan itse graafisia kuvauksia hirtto- ja nylkemisfantasioista, Raippalinna sanoo.

– Samat tahot tekevät sitä tietysti myös toimittajille ja poliiseille. He yrittävät murtaa ihmisiä tekemällä heidän työoloistaan niin vaikeita, että toiminta hidastuu tai muuttuu mahdottomaksi.

Raippalinna näkee toiminnalle useita motiiveja. Osa purkaa henkilökohtaista turhautumista ja epätoivoa. He eivät saa ääntään kuuluviin muualla yhteiskunnassa. He voivat jäädä koukkuun vallantunteeseen. Myös poliittinen aktivismi ja pelko ovat selkeitä motiiveja toisten haukkumiseen ja häiriköintiin.

– Myös järjestäytynyttä suomenkielistä propagandatoimintaa on jonkin verran havaittavissa. On taviksia, jotka ajautuvat mukaan ja pieni määrä vaikuttajia, jotka ovat joko aktivisteja tai maksettuja agitaattoreita.

Ohjenuorana palvelun omat säännöt ja Suomen laki

Moderaattori ei voi poistaa sisältöjä omien mielipiteidensä perusteella. Hän poistaa sisältöjä, jotka rikkovat palvelun sääntöjä tai Suomen lakia.

– Olen jättänyt keskusteluihin jopa kommentteja, joissa toivotaan minun kuolemaani, koska ne eivät ole sattuneet olemaan palvelun sääntöjen vastaisia.

Moderaattorit seuraavat keskusteluja oma-aloitteisesti, mutta tärkeintä on tarkistaa käyttäjien tekemät ilmoitukset sääntöjä rikkovasta sisällöstä. Yksi ilmoitus saattaa johtaa suuremman kokonaisuuden jäljille, jolloin moderaattori voi alkaa valvoa aktiivisemmin juuri tätä keskustelualuetta.

– Hyvä moderaattori ei ole se, joka poistaa eniten sisältöä tai tekee parhaimmat kurinpitotoimenpiteet. Hyvän työnjäljen näkee siitä, miten tasapainoinen keskustelualueesta tulee ja miten keskustelijat alkavat itse ylläpitää sitä.

Valeuutisten ja vihapuheen vyöry uuvutti

Raippalinnan Suomi24-työsuhteen alkupuolella verkkoon ilmestyi julkaisu nimeltä Mitä Vittua!? Myöhemmin se muutti nimensä MV-lehdeksi.

Raippalinna noteerasi maahanmuuttovastaisen verkkosivuston vaikutuksen ennen kuin siitä käytiin juuri minkäänlaista julkista keskustelua. Hän alkoi tunnistaa tiettyjä kaavoja ja esimerkiksi sivuston levittämiä uudissanoja, joita käyttäjät ilmoittivat ylläpidolle sopimattomina. Tällaisia olivat esimerkiksi matu eli “maahantunkeutuja”, suvakki eli “suvaitsevainen vajakki” ja partalapsi, rasistinen ilmaus nuorille turvapaikanhakijamiehille.

Maahanmuuttovastainen tai antisemitistinen sisältö sinänsä ei ollut moderaattorin työssä uutta, mutta MV:n juttuja alettiin levittää systemaattisesti myös sellaisiin keskusteluketjuihin, joihin ne eivät mitenkään liittyneet.

– Oli paljon kommentteja, jotka olivat sanasta sanaan identtisiä. Ilmestyi myös kommentteja sananvapauden ja riippumattoman uutisoinnin uudesta lähteestä, perässä Mitä Vittua -lehden linkki. Volyymi kasvoi ja mukaan tuli puhtaasti väkivaltaisia fantasioita maahanmuuttajista, tappouhkauksia, tavallisia uhkauksia, kuvia kuolleista ihmisistä, videoita teloituksista, kidutuksista, ihmisten vainoamista nimellä. Monenlaista aggressiivisuutta, joka täytti työpäiväni.

Keskustelujen ilmapiiri tulehtui nopeasti. Raippalinna alkoi väsyä toden teolla.

– Se valui ihan kaikkeen. En ollut enää mitään muuta kuin moderaattori vaikka piti olla äiti, vaimo ja ystävä.

Traumatisoivaa työtä pähkinäpalkalla

Kansainväliset somepalvelut ovat ulkoistaneet moderointinsa tehdasmaisiin olosuhteisiin halvan työvoiman maihin. Tiedetään, että tällaisia moderointitehtaita toimii esimerkiksi Filippiineillä. Moderaattorit joutuvat allekirjoittamaan tiukat vaitiolosopimukset, mutta heidän työolosuhteistaan on silti tihkunut tietoa kansainvälisen median kautta.

The Vergen helmikuussa ilmestyneessä artikkelissa 12 anonyymiä moderaattoria kertoo, että heidän työpaikallaan ihmiset turruttavat tunteitaan käyttämällä päihteitä ja harrastamalla seksiä vessoissa ja taukohuoneessa. Raippalinna ei ole moisesta lainkaan yllättynyt.

– Se on hirveän traumatisoivaa työtä ihan pähkinäpalkalla. Ei voi taata, että uusi harjoittelija saa vain kevyitä keissejä, sieltä voi tulla heti se pahin. Työtä tehdään täysiä päiviä, vaikka ei kukaan pysty kahdeksaa tuntia keskittymään sisällön moderointiin, Raippalinna sanoo.

– Olen itsekin nähnyt kaikenlaisia kidutuskuvia, teinipornoa, väkivaltaisia kuvia. Olen lukenut luvalla yksityisiä keskusteluja, joissa joku ahdistelee toista käyttäjää.

Suomessakin moderaattoreilta puuttuu oma ammattiliitto, työehdot, trauma- ja kriisipalvelut sekä vertaistuki. Ammattikunnalla ei ole edes yhteistä ammattinimikettä vaan työtä tehdään usein muiden töiden ohella toimittajina, asiakaspalvelijoina tai harjoittelijoina.

– Kukaan ei tiedä, mitä moderaattori käytännössä tekee. Pomo ei näe, millaista materiaalia alainen käsittelee. Kun joku viesti poistetaan, sitä tulee automaattisesti salainen, Raippalinna sanoo.

– Tästä on tulossa hirveä mielenterveyspommi. Tällä hetkellä oikeastaan jokainen, jolla on sometili, on tavallaan moderaattori. Voi joutua lukemaan todella häiritseviä viestejä ihan tuntemattomilta.

Nyt on uuden netiketin aika

Vaikka Raippalinna ei enää moderoi keskusteluja työkseen, hän on edelleen aktiivinen sosiaalisessa mediassa. Hän tekee harrastuksekseen Facebook-moderointia ylläpitämässään Kehomyytinmurtajat-ryhmässä. Siinä on noin 30 000 jäsentä.

Raippalinna uskoo edelleen, että aikuisetkin voivat oppia keskustelemaan verkossa. Viime vuosina poliittiset keskustelut ovat hänen mielestään rikastuneet, ja siitä hän saa toivoa.

– Mieluummin opetetaan joku ilmaisemaan itseään kuin tyrehdytetään keskusteluja. Jos joku jaksaa sellaista tehdä, se on korvaamatonta työtä tulevaisuuden kannalta. Nykyisin kouluissa opetetaan tunnekasvatusta, mutta sehän puuttuu meiltä vanhemmilta ikäluokilta. On tärkeämpää oppia käsittelemään konflikteja kuin estää niitä.

Raippalinna ajattelee, että hän pystyy vaikuttamaan epäkohtiin paljon paremmin nyt, kun hän ei enää moderoi työkseen. Suomi24:ssä hän pystyi siivoamaan hieman nurkkia, mutta laajemmalle yleisölle työ oli näkymätöntä.

Puhumalla julkisesti moderaattoreiden työstä hän pyrkii vaikuttamaan työn arvostukseen ja palkkaukseen sekä parantamaan keskustelukulttuuria. Siis luomaan uutta yhteistä netikettiä.

Mediat päättävät itse moderointilinjastaan, mutta lakia on noudatettava Moderaattoreille ei ole Suomessa koulutusta. Suomi24:n julkaisija Aller Media perusti vuonna 2015 moderointikoulun, jossa myös Saga Raippalinna oli mukana. Moderointikoulun oli tarkoitus olla yksi vastaus tilanteeseen, jossa vihapuheen määrä oli kasvanut. Kokeilu jäi kuitenkin vain yhteen muutaman kuukauden mittaiseen kurssiin.



Jokainen verkkopalvelu, yhteisö ja journalistinen media päättää itse moderointilinjastaan, mutta Suomen lakia on kaikkien noudatettava. Ylen moderoinnista voit lukea täällä.



Jotkut mediat moderoivat sisältöjä ennen julkaisemista, mutta tavallisempaa on jälkimoderointi.



Laki sananvapauden käyttämisestä joukkoviestinnässä koskee kaikkea viestintää, myös verkon keskustelupalstoja.



Ylläpitäjä voi joutua vastuuseen laittomasta sisällöstä, jos on ollut tietoinen sisällön olemassaolosta. Tämä koskee jopa Facebook-ryhmien ylläpitäjiä.



Euroopan komissio seuraa, miten someyhtiöt vastaavat vihapuheilmoituksiin. Komission helmikuussa 2019 julkaiseman raportin mukaan esimerkiksi Facebook käy läpi 93 prosenttia käyttäjien tekemistä vihapuhetta koskevista ilmoituksista 24 tunnin sisällä.



Edit: 14.1.20 Lisätty mahdollisuus artikkelin kuuntelemiseen.