Yhdysvaltain viimeisin, menestyksekäs sota käytiin Kuwaitissa 1991, kun Yhdysvallat liittolaisineen ajoi Irakin joukot pois Kuwaitista. Tämän jälkeen usko huipputekniseen sodankäyntiin on tuottanut vain kalliita osavoittoja ja pitkittynyttä kärsimystä.

Presidenttiehdokas Donald Trump raivosi kampanjapuheissaan 2016, kuinka Yhdysvallat ei enää voita sotia niin kuin ennen. Tahti tulee muuttamaan ja voitot tulevat olemaan näyttäviä, hän vakuutti.

Trump oli ainakin osittain oikeassa – komeat voitot ja kunniakkaat kotiinpaluut ovat olleet hakusessa Persianlahden ensimmäisen sodan eli Kuwaitin vapautuksen jälkeen.

– Yhdysvallat on hyvä poistamaan riveistä pahoja kavereita kuten terroristi Osama bin Ladenin vuonna 2011 tai Irakin johtajan Saddam Husseinin 2003. Tulokseen pääsy ja sotilasoperaatioiden lopettaminen on ollut sen sijaan tuskaista, sanoo sodankäynnin voittoihin ja tappioihin perehtynyt professori Dominic Tierney Vox-uutissivuston haastattelussa. (siirryt toiseen palveluun)

Sodan voittaminen edellyttää, että vihollinen on tiedettävä ja tunnistettava. Selkeät viholliskuvat katosivat, kun kylmän sodan rajat alkoivat murtua vajaat 30 vuotta sitten.

Nykyisin maailman kriisipesäkkeissä vihollinen on entistä useammin tunnistamaton tai vaikeasti havaittavissa. Maastoissa ja kaupunkikortteleissa liikkellä ovat erilaiset kapinallisryhmät, joita yhdistää esimerkiksi uskonnollinen tai etninen tausta.

Kylmän sodan aikaan valtioiden rajat olivat selvät ja vihollisen tunnisti sotilaspuvusta ja kauluslaatoista. Nyt Yhdysvaltain vihollinen voi kulkea reppu selässä farkuissa ja T-paidassa tai peittää itsensä päästä varpaisiin kaavun alle.

Näissä oloissa voitokas sodankäynti edellyttää ulkopuolisilta suurta paikallisen kulttuurin ja kielten tuntemusta.

Lentotukialus USS Enterprise on perinteistä sotilaskalustoa, jota presidentti Trump haluaa Yhdysvalloille lisää. EPA

Yhdysvaltain kannalta kuvaava esimerkki paikallisolojen tuntemuksen tärkeydestä on Irakista vuodelta 2006, sanoo professori Dominic Tierney.

– Yhdysvalloilla oli suurlähetystössään Bagdadissa tuhat omaa työntekijää, mutta vain kuusi heistä oli arabian kielen taitoisia.

Kun Neuvostoliitto lakkasi olemasta 1991, Yhdysvallat jäi maailman ainoaksi sotilaalliseksi supervallaksi.

– Tästä alkoi Yhdysvaltain asevoimien usko huipputekniikan voimaan, sanoo yleisen sotataidon sotilasprofessori Jyri Raitasalo Maanpuolustuskorkeakoulusta.

90-luvulta lähtien Yhdysvallat on pudottanut armeijansa vahvuuden 2,5 miljoonasta sotilaasta 1,5 miljoonaan. Samaan aikaan tekninen kalusto on viritetty huippuunsa.

– Huipputekniikka on helpottanut nopeaa puuttumista maailman kriiseihin ilman, että Yhdysvallat on miettinyt loppuun saakka, mitä poliittisia tavoitteita sillä on tai mitä pitkän aikavälin vaikutuksia kriiseihin puuttumisella on, sanoo professori Raitasalo.

Hän muistuttaa useita kertoja, että paraskaan tekniikka ei yksin käytettynä ole ratkaisu poliittisiin kriiseihin.

– Vaikka Bosnian ja Kosovon pommituksissa 90-luvulla saatiin Jugoslavian presidentti Slobodan Milosevic pois vallasta, on poliiittinen ratkaisu yhä kesken.

Jo vuonna 2003 presidentti George W.Bush julisti lentotukialuksen kannella, että tehtävä on täytetty ja Irak vapautettu, kun Saddam Husseinin hallinto kaatui.

Presidentti George W. Bush julisti Irakin vastaisen operaation päättyneeksi lentotukialuksen kannella toukokuussa 2003. J. Scott Applewhite / AP

Julistus oli suuri väärinarviointi. Yhdysvaltalaisjoukot pääsivät pois Irakista vasta 2011, valtavien menetysten jälkeen.

Kun sota pitkittyy ja mutkistuu, budjetit pettävät ja omia sotilaita kaatuu, sieltä ei voi lähteä kesken pois. Paikalla on pysyttävä hinnalla millä hyvänsä, koska niin paljon aikaa ja voimia on taisteluihin investoitu. Jokin voitto olisi saatava, jotta kotikulmille ilkeäisi palata.

Irak on yhä hauras, sodasta toipuva valtio.

Presidentti Donald Trump on päätynyt julistamaan Yhdysvalloille uudet viholliset. Turvallisuusstrategiassa Venäjä ja Kiina ovat suurimmat uhat. Yhdysvaltojen tehtävä on puolustaa itseään, eikä puuttua kaikenmaailman kiistoihin ja kansallisvaltioiden rakenteluun.

Vaikka Yhdysvaltain nykyinen puolustusbudjetti on huikeat 600 miljardia euroa vuodessa, on Trumpin tavoitteena lisätä varoja ja kalustoa pitkällä tähtäimellä niin, että Yhdysvaltain ylivoima selkeästi tunnistettavaa vihollista vastaan säilyy.

– Tämän voiman rakentamiseen kuluu hyvinkin parikymmentä vuotta. Siis saman verran, kuin mitä asevoimien määrän alasajo on jatkunut, sanoo sotilasprofessori Jyri Raitasalo.

Trumpin strategiassa on kuitenkin ainakin yksi merkittävä puute.

Trump ei arvosta ulkoasiainhallintoa eikä diplomaattista asiantuntemusta. Niin kuin professori Dominic Tierney jutun alussa sanoi, iskut ja taistelut ilman poliittista päämäärää eivät ole viisaita. Trump ajaa Yhdysvaltain ulkoministeriötä alas vauhdilla, jossa tietotaito katoaa hälyyttävää tahtia.