EU pyrkii yhtenäistämään eri maiden oleskelulupakäytäntöjä. Euroopan parlamentin kansalaisvapauksien valiokunta esitti kesäkuun puolivälissä, että sekä pakolaiset että toissijaista suojelua saavat saisivat oleskeluluvan viiden vuoden ajaksi.

Oleskelulupaan voisi hakea jatkolupaa seuraavaksi viideksi vuodeksi.

Tarkoituksena on saada pakolaiset ja toissijaista suojelua saavat samalle viivalle sekä taata, että käytännöt olisivat samat riippumatta siitä, mistä maasta pakolaiset hakevat turvapaikkaa.

”Yksi ehdotuksen päätarkoituksista on harmonisoida tilanne EU:ssa ja välttää, että turvapaikanhakijat yrittävät päästä maahan, jossa he odottavat saavansa suotuisampaa kohtelua tai enemmän oikeuksia kansainvälisen suojan saajana”, sanoo Euroopan parlamentin tiedottaja Estefania Narrillos.

Pakolaisten oleskeluluvan kesto vaihtelee maakohtaisesti. Nykyinen EU-direktiivi määrää, että pakolaiset saavat vähintään kolmen vuoden oleskeluluvan, johon voi pyytää jatkoluvan kolmen vuoden välein.

Toissijaista oleskelulupaa saaville henkilöille myönnetään oleskelulupa vähintään vuodeksi ja jatkolupa kahdeksi vuodeksi.

Pakolainen on henkilö, jolla on perustellusti aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi alkuperän, uskonnon, kansallisuuden, tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisen tai poliittisen mielipiteen vuoksi.

Pakolaisaseman saa henkilö, jolle jokin valtio antaa turvapaikan tai jonka UNHCR katsoo olevan pakolainen.

Oleskelulupa myönnetään toissijaisen suojelun perusteella, kun turvapaikan saamisen edellytykset eivät täyty mutta hakijaa uhkaa kotimaassaan tai pysyvässä asuinmaassaan kuolemanrangaistus, teloitus, kidutus tai muu epäinhimillinen tai ihmisarvoa loukkaava kohtelu tai rangaistus.

Lupa voidaan myöntää myös, jos hakija ei voi palata kotimaahansa tai pysyvään asuinmaahansa joutumatta vakavaan henkilökohtaiseen vaaraan siellä vallitsevan aseellisen selkkauksen vuoksi.

Suomessa turvapaikan saanut pakolainen saa oleskeluluvan neljäksi vuodeksi. Hän voi myös saada oleskeluluvan toissijaisen suojelun perusteella. Tällöin oleskelulupa on myös neljä vuotta.

EU:n ehdottama viiden vuoden muutos ei siis muuttaisi olennaisesti Suomen tilannetta.

”EU-direktiivin mukaan toissijaisen suojelun pitäisi olla vähintään vuoden pituinen, mutta Suomessa lupa myönnetään aina neljäksi vuodeksi”, sanoo Maahanmuuttoviraston tiedottaja Kaisa Härkisaari.

Jos turvapaikanhakija saa oleskeluluvan yksilöllisen inhimillisen syyn perusteella tai ihmiskaupan uhrina, luvat ovat lähtökohtaisesti vuoden pituisia.

”Turvapaikanhakija voi saada oleskeluluvan myös esimerkiksi työn tai opiskelun perusteella. Näiden lupien pituus vaihtelee perusteen mukaan, ja esimerkiksi opiskelijan lupa myönnetään aina vuodeksi kerrallaan. Ensimmäinen oleskelulupa on siis aina määräaikainen”, Härkisaari lisää.

Maahanmuuttovirasto voi myöntää jatkoluvan oleskelulupaan, jos edellytykset, joiden perusteella edellinen määräaikainen oleskelulupa on myönnetty, ovat olemassa.

Jatkolupaa ei kuitenkaan voi enää saada humanitaarisen suojelun perusteella. Muita oleskeluluvan perusteita ovat esimerkiksi työnteko, opiskelu, elinkeinon harjoittaminen tai perheside Suomeen.

Jatkolupa myönnetään enintään neljäksi vuodeksi, minkä jälkeen tulee hakea pysyvää oleskelulupaa.

Maat saisivat itse päättää, arvioidaanko pakolaisstatusta uudestaan vai ei.

Valiokunnan uuden esityksen mukaan EU-maiden tulisi edelleen peruuttaa turvapaikanhakijan suojelu, jos turvapaikan hakija on syyllistynyt vakaviin rikoksiin.

Jos tilanne lähtömaassa on muuttunut, maat saisivat nyt uutena sääntönä itse päättää, arvioidaanko pakolaisstatusta uudestaan vai ei.

Arvioinnin vapaaehtoisuuden tarkoitus on välttää maiden hallinnollista taakkaa ja vahvistaa pakolaisten integraatiota.

Esityksen pääesittelijän, Euroopan parlamentin slovenialaisjäsenen Tanja Falonin (s&d) mukaan valiokunnan esitys on hyvin tärkeä askel kohti humaanimpaa ja kunnianhimoisempaa turvapaikkapolitiikkaa.

”Keskimäärin ihmiset tarvitsevat suojelua melkein kahdeksan vuoden ajan”, Falon sanoo.

Liian usein toistuvat pakolaisstatusten arvioinnit ovat tehottomia ja kalliita. Erilaiset standardit ja säännöt luovat käytännöllistä ja laillista kaaosta.”

Neuvosto muodostaa asiasta oman kantansa, minkä jälkeen parlamentti ja neuvosto aloittavat keskinäiset neuvottelut aiheesta.