Kulttuurivieras, taidemaalari Heikki Marila ihmettelee, miksi ihmisiä ei kiinnosta historia.

Viime kesänä taidemaalari Heikki Marila esitteli näyttelyssään ensi kertaa henkilöhahmoja omasta elämästään. Helsinkiläisgallerian seinille päätyivät muun muassa Tenho, Tuomo ja Ilmari.

Parimetristen, ekspressiivisten maalausten mallit oli kaivettu esiin perhealbumeista. Teokset käsittelivät vuoden 1918 sisällissodan traumoja. Osassa maalauksista nuoret miehet olivat sotilaspuvussa. Toisista maalikerrosten läpi paistoivat vanhan miehen arvoitukselliset kasvot.

- En ole koskaan aiemmin käsitellyt sillä tavalla suoraan omaa sukuani, Marila sanoo.

Lahdessa syntynyt ja nykyisin Turussa asuva ja työskentelevä taiteilija kertoo kasvaneensa miehisessä ympäristössä, jossa korostettiin miehisiä arvoja. Oma isä oli poliisi ja ympärillä oli muutenkin suoraselkäisinä pidettyjä miehiä.

Niissä piireissä arvostettiin reippautta ja rehtiyttä. Marilan voimakas kädenpuristus voi olla sen maailman peruja.

Jämäkältä mieheltä vaikuttavan Marilan päämäärätietoisuus tulee todennäköisesti lapsuuden kasvuympäristöstä. Vapaaksi taiteilijaksi ryhtyminen oli hänelle päivän selvä asia jo parikymppisenä. Suvussa oli jo yksi kuvataiteilija, setä Sakari Marila. Se pehmitti tietä.

Miehistä kuvastoa ja sotaa viime kesän näyttelyssä käsitellyt Marila sanoutuu irti kaikenlaisesta äijäilystä. Sellainen ottaa häntä pannuun.

Miksi Tuntematon sotilas?

Kova kevätvalo siilautuu Marilan, 51, työhuoneeseen entisessä teollisuuskiinteistössä Turussa. Paikassa on toiminut joskus puuvillatehdas. Marila harrastaa pyöräilyä, ja katosta roikkuvalla tangolla odottaa upouusia ulkorenkaita ja vanteita. Työn alla on kilpapyörä, jota Marila kunnostaa. Se on terapiaa taidemaalaarille.

Marila työhuoneellaan Turussa. Mikael Rydenfelt

Näyttelyn toisensa perään tehnyt taiteilija yrittää pitää lomaa. Koripallopelaajan mitat täyttävä mies istuu rennosti ateljeensa keinutuolissa, jota peittää lampaantalja.

– Tekisi mieli vain olla ja tarkastella maailmaa. Lukea siitä, Marila toteaa.

Työhuoneen seinillä ei ole tauluja, mutta lattialla lojuu vedoksia uudesta työstä. Marila on suunnitellut kannen Väinö Linnan Tuntemattoman sotilaan juhlapainokseen, joka julkaistaan syksyllä. Se on yksi monista Suomen satavuotisjuhlan kunniaksi toteutettavista ideoista.

Linnan romaanin herkkyys puhuttelee Marilaa, mutta hän ei ymmärrä, miksi Edvin Laineen ohjaamasta, vuonna 1955 ensi-iltaan tulleesta Tuntemattomasta sotilaasta tehdään uusi elokuva Suomen itsenäisyyden satavuotisjuhlien kunniaksi.

Marilalla on taipumus sanoa asioista suorat sanat, mutta se ei päde kaikkeen. Hän ei voi enää olla kaikessa vihainen (nuori) miestaiteilija, joka laukoo jokaisen ajatuksensa julki. Marilan asema muuttui, kun hän voitti Pohjoismaiden suurimman kuvataidepalkinnon, Carnegie-palkinnon, kukkamaalauksillaan vuonna 2011. Sen seurauksena tuli lisää vapautta ja vastuuta.

Miljoonan Ruotsin kruunun eli reilun sadan tuhannen euron arvoinen rahapalkinto on sittemmin lakkautettu, mutta taidemaailmassa se muistetaan.

Jotain Marila hennoo kuitenkin sanoa Aku Louhimiehen tekeillä olevasta Tuntemattomasta.

Häntä hermostuttaa elokuvan ylle nostettu sädekehä.

– Siinä on jotain mautonta.

Marila olisi valinnut juhlavuoden elokuvaksi ennemmin toisen Väinö Linnan teoksen. Hän olisi halunnut nähdä uuden filmatisoinnin Täällä Pohjantähden alla -romaanitrilogiasta tai vaikka tv-sarjan Eeva Joenpellon Lohja-sarjasta. Se alkaa suoraan vuoden 1918 sisällissodan jälkitunnelmista.

– Jos Eeva Joenpelto olisi ollut mies, Täällä Pohjantähden alla olisi jäänyt kakkoseksi, Marila sanoo.

Äijäily ottaa päähän

Muutaman vuoden takaisessa retrospektiivisessä näyttelyssään Taidehallissa Helsingissä Marilan omakuvat herättivät huomiota.

Niissä taiteilija esiintyi muun muassa kusipäänä, paskiaisena ja lyötynä. Ne olivat Marilan vastaveto taiteilijoiden usein sankarillisille omakuville.

– Omakuvani antavat luvan kokea itsensä silloin tällöin myös epäonnistuneena. Se on varmasti tärkeää mielenterveydelle.

Mikael Rydenfelt

Taiteilija on todennut, ettei hän lopulta koskaan maalaa itseään vaan kyse aina on jostain yleisemmästä.

– Maailmassa on niin paljon tärkeämpiä ja kiinnostavampia asioita kuin minä.

Äijäily ei kuulu niihin.

Marilaa puistattaa se, että puhumattomuudesta, juntteilusta ja urpoilusta on tehty suorastaan kansallinen voimavara, josta ollaan ylpeitä.

– Se on minusta aivan hirvittävän vastenmielinen ilmiö.

– En pidä siitä, että sitä pidetään sellaisena todellisena, alkuvoimaisena ja rehellisenä käyttäytymisenä, kun miehet toimivat keskenään jotenkin toopesti, Marila laukoo.

Hän ihmettelee, mihin äijäilyä tarvitaan? Taiteilijasta se on vain haparoiva tapa yrittää suojautua joltain, joka ehkä vaanii miehisyyttä.

– Eli miltä? Marila kysyy.

Tietämättömyys tökkii

Huumorintajuista, mutta hieman pidättyvää Marilaa ärsyttää tyhmyys. Se ei liity vain äijäilyyn. Ihmisten henkinen laiskuus ottaa päähän.

Mikael Rydenfelt

– Tietämättömyys harmittaa varmasti maailmassa kaikkia, Marila selventää.

Marila puhuu ihmisistä, jotka eivät ota asioista selvää, eivätkä perehdy niihin riittävän laajasti. Silti sama porukka esittää ”suurella suulla” asioita mielipiteitään.

Keitä taiteilija tarkoittaa?

– Minun ei tarvitse ottaa esimerkkiä. Jokainen tietää, mistä puhun, Marila puolustautuu.

Häntä hermostuttaa se, että huonosti taustoitetut mielipiteet saavat kannatusta. Taiteilijasta on järkyttävää, mihin sen seurauksena voidaan ajautua. Hän ihmettelee, miksi asialle ei tehdä mitään.

– Siitä ei olla riittävän huolestuneita, että ihmiset eivät enää tunne historiaa, Marila sanoo.

Hän miettii, miksi historian tuntemus on jäänyt paitsioon, ja ihmisille riittää vain tämä hetki.

Taidemaalari aikoo palata takaisin vuoden 1918 tapahtumiin Suomessa. Häntä kiinnostaa kansakunnan muisti ja muistamattomuus, kollektiivisen muistin katoaminen.

Marila ottaa esimerkiksi oman isänsä, joka eli omien vanhempiensa muistojen varassa siitä, mitä vuonna 1918 tapahtui. On toinen asia, mitä miehet ja naiset ylipäänsä suostuivat kertomaan sodasta lapsilleen.

– Kun ihmiset kuolevat tai sairastuvat muistisairauteen, tämä tieto katoaa, Marila sanoo.

Mikael Rydenfelt

Häntä risoo se, että vuoden 1918 tapahtumia on käsitelty niin vähän kuvataiteissa Suomessa.

Yksi syyllisistä voi Marilan mukaan olla modernismi, joka rantautui Suomeen 1950-luvulla. Katseet käännettiin silloin eteenpäin eikä menneitä murehdittu. Modernismi hylkäsi perinteen ja vei kuvataiteita kohti abstraktimpaa muotokieltä.

– Se on vaikuttanut niin voimakkaasti taidekoulutukseemme näihin päiviin asti, ja sitä kautta sisältöihin ja ehkä jopa taidepoliittisiin päätöksiin, Marila sanoo.

Itse hän ihailee saksalaisia taiteilijoita, jotka alkoivat käsitellä kansakunnan traumoja taiteessaan ensimmäisestä maailmansodasta juutalaisvainoihin ja toiseen maailmansotaan.

– Se on ihailtavaa. Meillä on Suomessa aina ollut kauhean tiukkaa siinä, millä tiellä pitää kulkea, Marila toteaa.