Alkohol kui kehalisi haigusi tekitav meditsiiniline probleem on aeg-ajalt meedias käsitlust leidnud, kuid piisava tähelepanuta on jäänud alkoholi tarvitamisega paratamatult kaasnevad psühholoogilised kahjustused, mis kulgevad hiilivalt ja muudavad aja jooksul inimese iseloomu tundmatuseni.

Kas need poodide ümber kakerdajad, keda surm organipatoloogia tõttu ei ole veel ära viinud, keda me põlastusega nimetame bomžideks ja kellest me kaugelt mööda läheme, on alati sellised olnud?

Olen 20 aastat töötanud praktilise psühhiaatrina ja näinud seetõttu alkoholi laastavat toimet mitte üksnes statistiliste andmete alusel, vaid ka inimese elukäigu foonil. Tean, et kõikide nende inimeste puhul oleks olnud võimalik katastroofi ära hoida, kui keskkond ei oleks pakkunud külluslikult ahvatlusi alkoholi soetamiseks ja tarvitamiseks. Kui ühiskondlik arvamus ei oleks soosinud või vähemalt talunud purjus olemist ja kommet, et iga kokkusaamise puhul peab pudel laual olema. Kui sõltuvuse ilminguid oleks märgatud ja reageeritud varakult ja kui toimiv (arsti)abi oleks olnud käepärast.

Kuidas kulgeb teekond bombži staatusesse? Erinevalt, kuid siiski teatud ühiste joontega. Alkohol on eneseravi meetod, millega teatud psüühikaomadustega inimesed püüavad korrigeerida oma defitsiiti, aru saamata, et alkohol süvendab ja lisab sümptomeid. Võiks öelda, et alkohol on häbematu, sest kui ta hakkab tsirkuleerima veres ja jõuab närvisüsteemi, siis võib tekkida mulje, et nii on parem: üürikeseks ajaks saab julgusetu julgust, ärev lõõgastuse, unetu und ja murelik lustliku olemise. Ent see on närvisüsteemi halvamise tagajärg, see on meeleolu reguleerivate virgatsainete funktsiooni häire tagajärg, see on otsmikusagara rakkude häving.

Alkoholi mõju psüühikale sõltub sellest, kui palju juuakse ja kui kaua see on kestnud. Alkohol pakub ajutise põgenemise, kuid psüühikat laastav sümptomaatika areneb pääsmatult. Me võime kujutleda, et meie sees on anum, mida me elu jooksul täidame ja mida tühjendada ei ole võimalik.

Ka need inimesed, kes joovad mõõdukalt, kuid regulaarselt, hakkavad ajapikku tundma närvilisust, tusameelt, väsimust, mõtlemisvõime tuhmumist, kontsentratsioonivõime nõrgenemist, kergesti ärritatavust, kuid seda ei seostata algava alkohoolse iseloomumuutusega. Aja möödudes võib regulaarne alkoholi manustamine esile kutsuda dramaatilisi muutusi iseloomus. Varem delikaatsed inimesed muutuvad järsumaks, küünilisemaks, isegi jõhkraks, nad erutuvad kergesti tühistel põhjustel, nende naljad on kohatud ja ütlused kohmetukstegevad.

Alkohol on oma psüühiliselt toimelt samas grupis teiste uimastitega, sh narkootikumidega, mille puhul on oluline tung saada uus annus ja vastav mõju. Nõnda käsitleb seda ka käibelolev rahvusvahelise haiguste klassifikatsiooni kümnes versioon. Soov alkoholi tarbida hakkab mõjutama inimese otsuseid, eelistusi seltskonna suhtes. Pikkamööda sõbrad vahetuvadki ning varem huvitanud inimesed ja teemad jäävad tagaplaanile. Teiste süüdistamine oma ebaedus vaheldub enesehaletsuse ja lubaduste andmisega.