Invandringen till Sverige bör permanentas på dagens rekordhöga nivåer. Det hävdar Arbetsförmedlingen i en ny rapport som DN tagit del av. Mikael Sjöberg, Arbetsförmedlingens generaldirektör, säger att vi behöver ta emot 100 000 nya invandrare per år. Kalkylen kan dock ifrågasättas redan i detta tidiga skede. Arbetsförmedlingen har enbart räknat på hur många nyanlända som krävs för att uppnå tillräckligt antal skattebetalare med 64 procent sysselsättningsgrad. De tar inte in i analysen den ökade försörjningsbördan för de som kommer hamna utan sysselsättning och inte heller om jobbtillväxten skulle stagnera mer än den redan gjort. I relativa tal så minskar antalet arbetstillfällen per capita istället för det önskvärda, att de ökar. Sjöberg nämner inte heller med ett ord de bostäder som skulle krävas ens för att tillfredställa idag kända behov. Dagens Samhälle har räknat på detta och bara kostnaden för mark och bostäder landar med dagens kända faktorer på 1 200 Miljarder kronor. 1,2 miljoner miljoner kronor. Arbetsförmedlingen har dessutom själva konstaterat att boende är en trång sektor för integration varför kostnaden för detta rimligen måste tas med i kalkylen. Det gör inte Arbetsförmedlingens generaldirektör alls. Tvärtom, han undviker så många relaterade kostnader som det är möjligt att undvika.

Ponera att tio årskullar nyanlända, om 100 000 personer vardera, skulle via skattsedeln finansiera detta. Det skulle då krävas att var och en av dessa nyanlända, nyfödd som pensionär, redan från första året och tio år framåt skulle bidra med 120 000 kronor i skatt vardera per år. Är hälften minderåriga eller pensionärer så blir beloppet 240 000 kronor per år i skatt i tio år. Eller 120 000 i tjugo år. Detta kommer kräva årsinkomster för de nyanlända på mellan 360 000 och 600 000 kronor. Vi kan börja med att jämföra detta med de svenska medianlönerna. Bara för att finansiera bostadsbyggandet, inte en krona till vad välfärden kräver. Inte en krona till infrastruktur som vägar och telekomnät. Inte en krona till kostnader för försvar och energiomställning. Inte en krona till kriminalvård, polis eller kultur. Inte en krona för arbetslivsintegrationen som Arbetsförmedlingen så här långt har långt kvar för att kunna kallas lyckosam. Sjöbergs kalkyl ter sig milt sagt bristfällig och det vitsordar han själv. Framför allt om vi ser till dagens etableringstider på arbetsmarknaden där bara hälften kommit i sysselsättning efter åtta år. Professorn i nationalekonomi vid Oxford University Paul Collier har i sin bok Exodus dissekerat denna form av underlag som Sjöberg levererar och konstaterat att kostnaderna, på en generations sikt, i praktiken alltid överstiger intäkterna.

Det finns ytterligare en anomali i detta. Arbetsförmedlingen har, vilket de vitsordat själva, misslyckats med etableringsuppdraget. Denna myndighet – om någon – skulle sannolikt gå under om dagens höga nivåer skulle tillåtas fortsätta. Inte någonstans berör Sjöberg om de nyanlända har en för svensk arbetsmarknad adekvat utbildning och vilka resurser som skulle krävas för att matcha nyanlända mot arbetsmarknaden. Sjöberg agerar mer som en illa påläst politiker än som en trogen statstjänsteman där fakta och inte åsikter borde råda. Hade en politiker, oavsett färg, levererat ett så pass mediokert underlag i en debatt hade den politikern blivit sågad med fotbladen. Underlaget som Arbetsförmedlingen presterat klarar inte ens A-nivå i nationalekonomi och statistik. Det holistiska, breda, perspektivet saknas helt utan Sjöberg bygger ett slott med två, max tre, stenar och resten luft samt önsketänkande. Eller är det ett beställningsjobb?

Det går inte att utesluta, med framtidsministerns utspel från gårdagen, att regeringen nu skickar fram myndighetschefer i opinionsbildningen. Myndighetschefer har hitintills förutsatts att vara mer faktaorienterade än politiska verktyg, svensk förvaltningstradition bygger på detta. Myndigheterna skall vara självständiga och inte driva politik. De skall effektuera politiska beslut.

Hade Axel Oxenstierna, fadern till svensk statsförvaltning, sett hur Mikael Sjöberg förvandlat ett oberoende statligt verk till en politisk organisation hade han sannolikt gjort processen kort med den senare enlig den tradition som rådde på 1600-talet. Sjöberg använder sitt mandat till att driva politisk opinion och han gör det genom att göra våld på den neutrala sakframställan som skall prägla varje statlig myndighet. Han gör det sannolikt medvetet när han som nu utelämnar avgörande data i underlaget. Hade han tagit in de data som krävs, som jag nämnt saknas, landar sannolikt analysen i något annat. Sjöberg har gjort sig till mer av politiker än oförvitlig tjänsteman.

Frågan är om han gjorde det på eget initiativ, om han bara ville vara någon eller några till lags eller om han blev uppmanad till det. Utspelet följer i varje fall ett mönster vi sett förut när Migrationsverkets överdirektör Ribbenvik tyckte vi kunde ta emot fler migranter trots att de i nästa mening vitsordade den stora brist på boenden för nyanlända och behovet av tilläggsanslag under fjolåret.

Så här undermåligt får helt enkelt inte en statlig myndighets underlag vara, framför allt inte när myndighetschefen själv tvingas i intervju med en vaken journalist vitsorda de stora hål som rapporten har. Sjöberg kan inte rimligen ha agerat på eget initiativ, någon eller några måste ha uppmanat honom att göra detta utspel.

Frågan skaver. Det är något som inte stämmer nu.