Vad skiljer ett hem från en bostad? En bostad är en funktion i ens liv. Bostaden är en plats där man sover och där man förvarar sina prylar. Tak över huvudet. Ett hem är någonting mer än så, vilket ordsammansättningar som hembygd, hemtrevligt och hemlängtan skvallrar om. Få av oss nöjer oss med en bostad, de flesta längtar efter ett eget hem.

Vad som förvandlar en bostad till ett hem är inte helt enkelt att definiera. Ändå tycks de flesta uppleva skillnaden som högst påtaglig.

En stad är också ett hem, fast för många människor. Även främlingar. Vi känner oss omedelbart hemma i vissa stadsmiljöer, till och med om vi är där för första gången, medan andra aldrig upplevs som hemtrevliga, trots att vi växt upp i dem. De miljöer där de flesta instinktivt upplever sig som hemmastadda är oftast byggda före modernismens genombrott.

Detta är ingen slump. Alltsedan efterkrigstiden präglas stadsbyggande i Sverige av den ideologi som hade sin främste företrädare i den schweiziske arkitekten Le Corbusier. Le Corbusier betraktade bostäder som maskiner att leva i och detta synsätt kom också att prägla de byggnader han ritade. Ännu påtagligare blev detta i stadsplaneringen, och det var också där som Le Corbusier skulle få störst inflytande.

Den som vill få en riktigt skrämmande inblick i hur de arkitekter och stadsplanerare tänkte som formade våra moderna städer bör läsa stridsskriften "acceptera" från 1931, författad av tidens mest uppburna arkitekter, bland andra Sven Markelius och Gunnar Asplund. "acceptera" (med gemen begynnelsebokstav) är ett manifest som upphöjer historielösheten till ideal och avfärdar det sköna och det hemtrevliga som onödigt och förlegat.

Från 30-talet och framåt kom "acceptera"-författarnas synsätt att lägga sig som en våt filt över det svenska stadsbyggandet. Det gamla och hemtrevliga skulle rivas och ersättas av det nya och, som man kallade det, funktionella. Det ironiska är att funktionalismen inte är särskilt funktionell. Den utgår från politikens vilja att styra och ställa uppifrån, att lägga till rätta.

Men staden liksom hemmet är en organisk enhet, som utvecklas på sina egna premisser. Inom den traditionella stadsplaneringen strävade man efter att ge denna organism bäst möjliga förutsättningar att frodas. Den organiska staden är också hållbarast, eftersom den går att anpassa till nya förhållanden. Därför känns 1600-, 1700- och 1800-talens stadsdelar alltjämt lockande, medan 1960-talets känns förlegade redan idag.

Den traditionella stadsplaneraren var en trädgårdsmästare, medan modernisten är en asfaltsläggare. I dag vet vi bättre än vad acceptera-författarna gjorde. En stad är ett hem och ett hem är inte en maskin.

Mer av Lars Anders Johansson: Revolutionärens dilemma