Precis när jag går förbi drar han ner fönstret och visslar. Inte en sån där uppskattande vissling utan mer som om han visslar efter en hund: Kom då Fido"

Jag är inte er kvinna. Den rasistiska lynchmobben som drog fram i Stockholm i fredags (29/1), och diverse andra rasistiska och fascistiska grupperingar säger sig föra en kamp för att skydda vita/"svenska" kvinnor. Men de talar inte för oss.



Alla ni som yrar om "islamiseringen", främmande kulturer och säger att våldtäkter och trakasserier av kvinnor har med ökad invandring att göra: alla gånger jag blivit trakasserad, ofredad, tafsad på eller fått ovälkomna förslag har det varit av män med svenskt utseende. Just sayin`.

Här kommer ett axplock.



Scen 1. En man följer efter mig i bil. Det är mitt i natten, jag är 20 år och på väg hem från mitt jobb på en tidning. Jag går med snabba steg och näsan i vädret, signalerande: Jag är inte intresserad, jag är bara på väg hem så mycket jag bara kan. När han ser vartåt jag är på väg parkerar han så jag blir tvungen att passera tätt bredvid. Jag marscherar förbi, låtsat oberörd men med hjärtat bankande så hårt att det borde höras miltals. Skräckslagna tankar far igenom huvudet: Kommer han öppna dörren och dra in mig? Kommer han köra iväg någonstans och mörda mig?

Precis när jag går förbi drar han ner fönstret och visslar. Inte en sån där uppskattande vissling utan mer som om han visslar efter en hund: Kom då Fido.

Tror han verkligen att jag glatt ska vända tillbaka med tungan hängande utanför munnen? Och ok, han kanske bara är kontaktsökande, men borde det inte vara uppenbart att det är väldigt skrämmande för en ensam tjej att bli förföljd mitt i natten? Efter detta bär jag alltid en liten kniv i fickan. Antagligen skulle jag aldrig våga använda den men det känns ändå som en trygghet.

Scen 2. Jag vaknar en morgon av att telefonen ringer. En man berättar att han vet vad jag heter och var jag bor, att han arbetar i närheten och har iakttagit mig en längre tid. Nu vill han komma och hälsa på. Han vill också göra sig bekant med mina underkläder, i använt skick.

Det tar veckor innan jag kan gå in och ut ur lägenheten utan att snegla oroligt omkring mig.

Scen 3. Jag är på väg in till en pub med dåvarande pojkvän och två tjejkompisar. En berusad man som står utanför ger mig komplimanger och föreslår att vi går hem till honom. Jag är på gott humör och säger vänligt att nej, jag är här med mina kompisar och min kille så jag är faktiskt upptagen. Han bryr sig inte om det utan fortsätter tjata och när han går in på vad han vill göra med min nakna kropp ber jag honom hålla klaffen. Han blir förbannad och skriker jävla frigida rödstrumpa efter mig.

Scen 4. Jag är 17, har druckit för mycket och slocknat utanför badrummet på en fest hemma hos någon. Jag vaknar av att en kille ligger ovanpå mig och frenetiskt försöker dra ner mina jeans. Jag lyckas göra så pass mycket motstånd att han ger upp. Jag vet vem han är, vi har gått i parallellklass genom hela skoltiden. Jag berättar inte för någon för nog var det mitt fel, jag var ju full? Och han menade nog inte så illa, han var ju full. Jag lyckas alltså få samma tillstånd att ursäkta hans beteende och skuldbelägga mitt eget. Hur man kan få för sig att en sovande flicka betyder fritt fram att ta för sig vad man vill ha ifrågasätter jag inte då.

Nej, alla de här gångerna, plus andra tillfällen jag inte berättar om här, funderade jag mest på vad jag själv gjort för fel? Borde jag signalerat tydligare att jag inte ville bli tafsad på eller upplockad i en bil mitt i natten? Skulle jag klätt mig annorlunda? Borde jag kanske stanna inne och aldrig någonsin gå ut, just in case någon får syn på mig och vill ta för sig?

Det här hände för många år sedan. Jag hade hoppats att det skulle vara annorlunda nu. Tyvärr verkar det inte hänt ett dugg på den fronten.