S’ha mort Víctor Nubla (Barcelona, 1956), músic i escriptor contracultural, experimentador, impulsor de Gràcia Territori Sonor. Com explicava Sebastià Bennasar en una entrevista que li va fer ara fa dos mesos, feia més de quaranta anys que es dedicava a la música. És el creador del projecte musical Macromassa i la seva discografia supera el centenar de títols, amb nombroses músiques compostes per a cinema, dansa i teatre. Ha escrit més d’una vintena de llibres en català i castellà. L’any passat va publicar Metal·lúrgia (Males Herbes). Es va estrenar en la novel·la el 2012 amb El regal de Gliese, a la mateixa editorial.

Víctor Nubla: ‘En aquest país, l’art va equivocat’

Tot i la seva trajectòria, Nubla no és un artista conegut. Vegem algunes respostes de l’entrevista:

―Sou com un home del Renaixement en un país equivocat?

―En aquest país, l’art va equivocat i el país va equivocat respecte dels projectes artístics que s’hi fan. Jo faig moltes coses perquè m’agraden, m’agrada escriure i fer música i fins i tot una mica fer gestió cultural.

―Ara que tothom s’omple la boca parlant de la transició i de la manera com s’hauria de revisar, caldria especificar que vós la passàreu fent música, com una manera de canviar les coses…

―Parlant amb un amic fa poc vàrem definir Macromassa com una cèl·lula d’intervenció artística i ell em va dir: ‘Cony, ja fa molt de temps que tots ens n’havíem adonat.’ Era el moment en què es varen fer moltes coses, com explica Aleix Salvans al seu llibre Gestió del caos. Era el moment en què neixen els segells independents i en què les cassets eren un llenguatge internacional d’intercanvi musical, igual que els fanzins. L’autogestió a la transició va obrir aquestes portes i nosaltres les vam transitar. Som la primera generació que viatja a l’estranger per motius estètics i no polítics i es crea una xarxa mundial de distribució de cassets que obre les finestres per mostrar què es feia. Nosaltres, si no haguéssim començat llavors, no hauríem començat mai. Ara de tot aquest underground amb dues generacions implicades en resta molt poca cosa i ens coneixen molt més fora d’aquí. Pensa que hi ha una història de la música experimental francesa en què Macromassa té una entrada, com a l’Enciclopèdia Basca de les Arts, però aquí res.

―Teniu una bibliografia important, variada i interessant, a més a més de bilingüe, però crec que sou un autor que ha estat molt poc llegit…

―Tot canvia a gran velocitat, però fins ara a casa nostra s’ha fet una escriptura de tendències més naturalistes i realistes, cap a un realisme i un historicisme que no pas a cap altra proposta. L’altre dia, amb en Ricard de Males Herbes dèiem que no hi ha cap editorial que publiqui humor, la qual cosa és xocant.