Turerna kring Riksrevisionens trovärdighet gick in i en ny fas med det avslutande förhöret i Konstitutionsutskottet. Revisorerna satte upp en enad front och skyllde allt på de tidigare revisorerna. Själva ansåg de att de inte gjort några större eller mer anmärkningsvärda fel. Tvärtom anser Margareta Åberg och Ulf Bengtsson att de gjort sig förtjänta av uppdraget. Susanne Ackum, som för en yttre betraktare först visat sämst omdöme kan mycket väl vara den som visat bäst omdöme av de tre.

Riksrevisionen är en självständig myndighet under riksdagen, men sambandet med riksdagen är ändå tydligt. Genom lagar bestämmer riksdagen om granskningsverksamhetens omfattning och inriktning. Riksdagen beslutar också årligen om de medel som behövs för verksamheten och prövar då resurstilldelningen i förhållande till de resultat som presenteras. Det är också riksdagen som utser myndighetens ledning – de tre riksrevisorerna. Uppdraget regleras i

regeringsformen (13 kap 7-9 §§)

lag (2002:1022) om revision av statlig verksamhet m.m.

lag (2002:1023) med instruktion för Riksrevisionen

Nyckelparagrafen är den åttonde i regeringsformens 13:e kapitel:

8 § Riksrevisionen leds av tre riksrevisorer, som väljs av riksdagen. Riksdagen får skilja en riksrevisor från uppdraget endast om riksrevisorn inte längre uppfyller de krav som gäller för uppdraget eller om riksrevisorn har gjort sig skyldig till allvarlig försummelse.

I de förarbeten som ligger till grund för hur Riksrevisionsverkets blev Riksrevisionen framgår att med begreppet ”allvarlig försummelse” i praktiken betyder att brott har begåtts inom ramen för tjänsteutövningen. I den granskning som DN genomfört, och som följdes upp av Konstitutionsutskottet vid fredagens utfrågning av de tre riksrevisorerna, framkom inte något i sak som skulle ge riksdagen lagstöd för ett avskiljande av de två återstående riksrevisorerna då Susanne Ackum begärt att skiljas från tjänsten.

Inga-Britt Ahlenius har både varit chef över Riksrevisionsverket och för FN:s internrevision. Hon sa tidigare i sommar att alla riksrevisorer bör avgå efter det som framkommit. Ahlenius är känd för sin självständighet och sitt orädda sätt. Inte alla revisorer som ens skulle komma på tanken att som chef för FN:s internrevision kritisera FN:s ledning i så skarpa ordalag som Ahlenius gjort. Ahlenius är hela Axel Oxenstiernas idévärld och moral pånyttfödd i vårt tidevarv. Ahlenius åtnjuter ett högt internationellt anseende och förtroende.

Fredagens besked från KU, att inte avskilja revisorerna, tycker Ahlenius är anmärkningsvärt.

Ledarsidorna.se var under fredagen i kontakt med Konstitutionsutskottets vice ordförande, Björn von Sydow (S), som kommenterade rättsläget. Som före detta försvarsminister, talman och dessutom doktorerat i statsvetenskap är von Sydow sannolikt den parlamentariker som kan redogöra för detta bäst. Riksrevisorerna sitter kvar då det saknas lagstöd för riksdagen att entlediga dem.

Sverige har nu hamnat i ett än allvarligare läge än tidigare. Inte bara ett politiskt instabilt parlament, med lågt förtroende i allmänhet, och med en av efterkrigstidens svagaste regeringar. Det kan dessutom bli värre än så nu när två personer tillåts urholka ett av de viktigaste verktygen vi har för utövandet av kontrollmakten. Riksrevisionen.

Med en alltmer genompolitiserad statsförvaltning, där rikspolischefen Dan Eliasson, Migrationsverkets generaldirektör Anders Danielsson och Arbetsförmedlingens generaldirektör Mikael Sjöberg bara är tre av exemplen på trendkänsliga statstjänstemän. Noga med att vara följsamma med att förstärka regeringens försök till skönmålning av verkligheten och noga med att välja ut vilka fakta som skall presenteras. Tydligast är närtid är Danielsson, som retoriskt frågade publiken i Almedalen om hur många som fått det sämre i Sverige när nu Migrationsverket med regeringens stöd rullar över alla kostnader för 2015 års migration på kommunerna.

Aldrig har behovet varit större av att ha en politiskt obunden riksrevision med medborgare höjda över all misstanke vartefter de statliga verken politiseras med personer som Eliasson, Danielsson och Sjöberg. Aldrig tidigare har behovet av paragrafryttare, som inte ens privat tar genvägar eller rundar hörn, varit så stort och det är sannolikt därför som den nu före detta riksrevisorn Susanne Ackum kan komma att skriva in sig i historieböckerna i ett annat ljus. Hon har insett detta och valt att avgå. Margareta Åberg och Ulf Bengtsson svarar bägge, på en explicit fråga från Konstitutionsutskottets ordförande i direktsänd television, att de förtjänar uppdraget som riksrevisorer.

Förtjänar sina ämbeten ….

De anser bägge att det är de tidigare riksrevisorerna som bär skulden för dagens situation när de frågades ut av Konstitutionsutskottet. Trots att de till riksdagen tidigare redovisat att under 2015 fungerade riksrevisionen som Riksdagen begärt. Margareta Åberg var även en del av det ledarskap hon själv nu i skarpa ordalag lägger skulden på i direktsänd television. Utan att reflektera närmare över detta. Utan att Konstitutionsutskottet kan reagera då ett avskiljande kräver att en brottslig handling ligger bakom. Varför vare sig Åberg eller Bengtsson funderar på vad som sker i en demokrati om medborgarnas förtroende för kontrollmakten försvinner är okänt för redaktionen på Ledarsidorna.se. Riksrevisionen är idag att betrakta som tandlöst så länge Åberg och Bengtsson väljer att sitta kvar. Tidigare rapporter, som tagits emot med stor trovärdighet, kommer bemötas med stor misstänksamhet av allmänheten.

Att det kommer att bli en snabb förändring är uteslutet så länge Åberg och Bengtsson väljer att sitta kvar som riksrevisorer. De låser upp hela systemet. En annan grund för styrning eller avskiljande från tjänsten av förtroendeskäl kräver sannolikt omfattande grundlagsreformer. Reformer som kräver ett mellanliggande val emellan vilket innebär att Åberg och Bengtsson sannolikt kom undan med blotta förskräckelsen. I oktober 2018, när nästa riksdag tillträder sin mandatperiod, kommer mycket ha hänt i de idag genompolitiserade statliga verken om nu riksdagen hinner med de förändringar som krävs i vår grundlag.

Axel Oxenstierna, den gamle kanslern som satte upp ramarna för vår statsförvaltning och de från politiken självständiga förvaltningsstrukturerna, sade till sin son: