DEBATT. Ordet ”beskäftig” används sällan numera. Men efter ett traumatiskt besök på Nationalmuseum har jag svårt att få det ur huvudet. Synonymer som ”övernitisk”, ”fjäskig” eller ”överdrivet tjänstvillig” är passande beskrivningar av informationstexterna intill flera av verken som hör till perioden 1870-1910. Det är som om det kulturkonservativa Nationalmuseum ska veta sin plats och tillrättavisas av en stab nyexaminerade konstkuratorer som läst mer genus- än konstvetenskap. Av allt som finns att säga om dessa underbara, betydelsefulla verk är det så gott som enbart en genusanalys à la Södertörn på A-nivå som besökaren får ta del av.

”Den heterosexuella manliga blicken”

Låt mig ge några exempel (jag vill betona att detta är texter i deras helhet, inte selektiva utdrag):

”Auguste Renoirs målningar av det moderna livet, i det här fallet konstnärsbohemerna i Marlotte i Fontainebleauskogen, visar att impressionisterna var skickliga i att marknadsföra sig. De skapade stora grupporträtt, fyllda av unga män, samlade kring någon av sina (manliga) lärare och förebilder. I bilderna lyser alltid de kvinnliga medlemmarna i gruppen med sin frånvaro.”

”Även i den klassiska salongsskulpturen var det fokus på unga flickors kroppar. Verner Åkermans idealiserade och objektifierade figur poserar med nedslagna ögon. Enligt titeln Vårfrost ska hon symbolisera vårens ankomst. Hon är skildrad ur den heterosexuella manliga blickens perspektiv, som ett tecken för kvinnlig pubertet, men i vilket subjektets eget begär varken efterfrågas eller syns.”

”Bilden föreställer Joanna Hefferman som var modell och älskarinna till Courbet. Kvinnliga modeller hade låg status, de sågs som bytesobjekt och de manliga konstnärernas egendom. När 'Jo' därför granskar sig i spegeln blir det en livsavgörande handling – hon var helt beroende av sitt utseende. Det sker även i vår tids konsumtionskultur där kvinnor definieras genom sitt yttre – de får inte åldras och de kontrolleras genom sin vikt.”

Endimensionella analyser

Jag kunde under mitt besök inte låta bli att uppröras över det oerhört endimensionella i analyserna och den rent antiestetiska hållning som dominerar. De engelska översättningarna gjorde mig ännu mer illa till mods; jag skämdes inför de utländska besökare som valt vårt Nationalmuseum i hopp om stora estetiska upplevelser, och så får de en analys av Carl Larsson som fokuserar på att frugans säng är mindre.

Vad som först kan uppfattas som oförarglig beskäftighet tenderar att glida över i en kvävande filt av dogmatism

Men var fanns alla upprörda besökare? Jag såg mig förtvivlat om efter medhåll och gick fram till en herre i 50-årsåldern och frågade om hans åsikt. Han svarade kort och lite obekvämt att han ”inte reflekterat över det”. Goethe skrev en gång att ingenting tydligare röjer en människas karaktär än de saker hon finner skrattretande. Må så vara. Men kanske inget säger så mycket om ett samhälle som det människor inte finner skrattretande.

Medborgarna ska styras

Jag kommer ihåg en anekdot min pappa berättade för mig om sin tid som ung konststudent i Barcelona. På stranden en dag gjorde han en sandskulptur föreställande en naken kvinna. Några civilgardister kom snart och sparkade ner den framför honom, ”snusk” var något som inte hörde hemma i Francos Spanien. Historiska exempel på hur totalitära regimer genom museer och andra institutioner vill styra medborgarnas konstsyn genom moralism finns det gott om. Vad som först kan uppfattas som oförarglig beskäftighet tenderar att glida över i en kvävande filt av dogmatism och en besökare som knyter näven i fickan.

Av Sebastian Marquez von Hage

Gymnasielärare och kulturvetare