Dela via: Facebook

Twitter

LinkedIn

Bah Kuhnke har varit i Sommar i P1 två gånger. Det första avsnittet från 2001 sammanfattar jag nedan:

Hon inleder sitt prat med att berätta om en resa med unga kommunister till Sovjet. Och sjunger en frikyrkosång om att Gud kör spårvagn. Inte så konstigt eftersom den lilla byn har hela tre samfund. På 377 personer. Hon berättar också om sin kommunistiska uppväxt. Sossarna var för borgerliga. Men hon fick ändå gå på Unga Örnar ibland, något hon beskriver som en dröm. Hon är uppvuxen i Filadelfiakyrkan. Höjdpunkten på året var tältmötesveckan, när folk talade i tungor och ”botade” sjuka. Mindre avsnitt om n-ordet. Sedan lite mer religion innan det är slut. Sammanfattningsvis handlar 80 % av programmet om Gud.

Den andra gången var 2011.

Hon var på resa med Fair Trade i Dominikanska republiken, sin första jobbresa. En av de fattiga hon träffade var den gravida alkoholiserade trebarnsmamman Maria.

Alice berättar med allvar i rösten:

”Och jag förstod att hon försörjde sig genom att sälja sin kropp till chaufförer som passerade gränsen. Den mest eftertraktade betalningen var den i form av alkohol.”

……

”Och i någon slags ogenomtänkt naiv desperation vände jag mig till Maria och frågade uppgivet, sökande: ”När känner du hopp? När känner du hopp om ett bättre liv?”. Marias leende, som suttit där hela tiden, försvann. Hon tittade på mig med en avmätt blick och jag skämdes och ångrade att jag frågat innan hon öppnade munnen. Och så sa hon helt allvarligt iskallt: när jag är full.”

Hon går ut ur skjulet i någon form av panik. Och ställde sig bakom ett skjul.

”…och så ställde jag mig där, tog av mig ryggsäcken, förde den mot mitt ansikte och skrek i den så dovt jag kunde samtidigt som jag tryckte den hårt hårt mot min mun. Och för första gången i mitt liv gav jag upp på riktigt……”

Och jag vände mig till Gud att han skulle se till att Maria och framför allt hennes barn slapp det här: ”Gode Gud, du som hör bön. Jag ber dig, ta Marias barns liv. Det är inget liv värt att leva. Det är bara en tidsfråga innan den äldsta av dem också börjar sälja sin kropp för en bit bröd eller lite alkohol. Så låt dom dö. Låt dem somna in och aldrig mer vakna till det helvete dom lever i. Låt dom dö för att deras liv är meningslöst”.

Här står alltså vår nya kulturminister och önskar livet ur födda och ofödda barn. I Guds namn. Mysigt.

“Och precis när jag sagt det här, egentligen osägbara, var det som om något som slog mig, något starkt, något stort och jag gick på några sekunder från att vara helt kraftlös och knappt kunna andas till att uppfyllas av enorm strömmande styrka och alldeles kristallklar insikt: jag hade fel. Det var inte Marias barns liv som var meningslöst utan mitt”.

…..

Och jag började skratta. Jag vet att det låter sjukt men jag började skratta där bakom skjulet, helt lycklig och tacksam och bad Gud att den dagen jag glömmer bort vad jag nyss varit med om och den dagen jag inte gör allt jag kan för att göra mitt liv meningsfullt, då vill jag inte leva längre.

Ja, vad ska man säga?

Det här är så knäppt att kommentarer liksom är överflödiga.