Den vanligaste förklaringsmodellen till att SD håller på att gå om S och bli största parti i höstens opinionsundersökningar är att debattens fokus på kriminalitet gynnar dem.

SNART STÖRST? Väljarna håller på att möblera om det politiska landskapet. De politiska riskerna med Januariöverenskommelsen har slagit in, en efter en.

Enligt denna teori skulle S och M vinna på att i stället prata om sänkt skatt och fler händer i vården.

Tänk den tanken fullt ut. Tänk om höstens våldsdåd hade tabubelagts av de stora partierna, om Moderaternas Johan Forssell och Socialdemokraternas Morgan Johansson inte hade morrat om fler resurser och större befogenheter till polisen och om SD hade varit ensamt om att fördöma skjutningar, föreslå anonyma vittnen och fler övervakningskameror. Det vill säga om kriminalitetskrisen hade behandlats ungefär som migrationskrisen.

SD hade troligen inte varit mindre.

En annan lika aningslös som vanlig förklaring är att minskad politisk isolering av SD gör att fler väljare sympatiserar med partiet. Enligt denna tanke skulle man fortsätta de senaste tio årens isoleringsstrategi, trots att Reinfeldts MP-pakt efter valet 2010, Decemberöverenskommelsen efter valet 2014 och Januariöverenskommelsen efter valet 2018 och alla andra isoleringsstrategier i samtal, kommittéer och lunchmatsalar helt har misslyckats med att minska SD:s tillväxt.

Det kan ju vara så att väljarna tänker själva och inte är en skock får som föses runt av debatten. Och det kan ju vara så att SD i många väljares ögon ligger rätt i olika frågor. Stora delar av allmänheten har egna och negativa erfarenheter av de senaste tio årens migrationspolitik och vill ha en förändring. I traditionella stridsfrågor som rör välfärd och arbetsmarknad är SD ett mittenparti. Det är bara regeringsunderlägget Dagens Nyheter och en och annan stjärnögd centerpartist som uppfattar SD som ett hot mot välfärdsstaten. S däremot känner igen en dödligt farlig konkurrent som satsar på kommuner och sjukvård, låter bli att riva ner anställningsskyddet, håller uppe taket i a-kassan och hellre sänker skatten för vanligt folk än för höginkomsttagare. Det var där M låg när partiet nådde 30 procent och var jämnstora med S.

Och det kan ju också vara så att Januariöverenskommelsens grundsyfte, att stänga ute SD, effektivt har adlat Jimmie Åkesson till oppositionsledare. Det är en formidabel plattform att ha statsministern emot sig. Oppositionsledarrollen är stark i Sverige. Den tar syret i partiledardebatterna, inbjuder till kvällens nyhetssändningar och skapar en laddning som ökar intresset. Palme satte grundtonen under hela 1970-talet, trots borgerligt regeringsinnehav. Bildt satte tonen under hela 1980-talet, trots socialdemokratiskt regeringsinnehav. 2010-talet har varit Åkessons decennium.

På kommunal nivå finns två kända exempel där det etablerade partiet har behållit initiativet, självklart i Skåne. Staffanstorp och Landskrona är mycket olika. Staffanstorp är en stillsam villamatta från 1970-talet med gröna-vågare och barnfamiljer som inte har råd med villa i Malmö och Lund. Landskrona vilar vid sundet på fornstora dar av blytung industri, flankerad av Barsebäcksverket, allt nedlagt i en strukturkris som staden aldrig har hämtat sig från och som förvärrats av stor flyktinginvandring.

I Staffanstorp fick Moderaterna 42 procent i senaste valet och kommunalrådet Christian Sonesson tvekade inte ett ögonblick att sitta kvar med hjälp av SD som fick 11 procent. I Landskrona fick Liberalerna 34 procent och SD 19. Torkild Strandberg (L) fortsatte regera med SD-stöd och fortsätter att sätta upp kameror, hyra in väktare med polisiära befogenheter och förbjuda tiggeri.

Om Sonesson och Strandberg hade gjort som på riksplanet och först gett bort makten till S och efter nästa mandatperiod gått ihop med S för att utestänga SD hade de dels gjort sig irrelevanta, dels gett SD rollen som motpol till S. Nu gjorde de lyckligtvis tvärtom och deras strategi har lyckats.

Centerpartiet är kanske förlorat men när resten av de borgerliga partierna är glasklara med att de tar makten även med SD:s stöd blir de maktpolitiskt relevanta. Fram tills dess bjuds väljarna på en gissningslek och finlir i riksdagen som ingen begriper. De partier som vill något annat än nuvarande S-MP-regering bör gå i tydlig och gemensam opposition. Där är makten.