Redan på 1800-talet talade den franske poeten Charles Baudelaire om att chockera borgaren, épater le bourgeois. Konstens historia har under de senaste 200 åren varit en kavalkad av gränsöverskridande gester som provocerat publiken. Det intressanta i Lars Vilks fall är att många av dem som annars alltid applåderar provokationer nu uttryckt skepsis. Att det förhåller sig så, visar att Vilks lyckats med sitt verk. Dess syfte är nämligen att utforska konstvärldens gränser. Och med sin rondellhund har han tydligt påvisat mekanismerna och i viss mån hyckleriet i en konstvärld som säger sig i synnerhet värdesätta kritiska undersökningar av normerande föreställningar.

Man kan då fråga sig om detta bör ske till priset av att människor kränks. Tja, en provokation innebär med nödvändighet att någon känner sig kränkt. Ett överskridande av en gräns eller en norm kan sällan ske utan att de som omhuldar gränsen eller normen upprörs. Någon kanske invänder att det i 1800-talets konst var en framgångsrik samhällsgrupp som utmanades, men då ska man komma ihåg att de som utmanade inte sällan var aristokrater.

Utan provokativa överträdelser av gränser är det kort sagt omöjligt att tänka sig den moderna kulturhistorien. Ingen Marcel Proust, Anders Zorn, Helene Schjerfbeck, Moa Martinson, House of Cards. Och definitivt ingen hiphop.

I just fallet med rondellhunden anses dock graden av kränkthet hos de kränkta muslimerna vara större än när andra grupper kränks. Därför tas denna kränkthet på så mycket större allvar än när protestestaktioner anordnas mot exempelvis Andres Serranos fotografier av erigerade hästpenisar.

Men hur vet vi att den kränkning som en muslim känner inför vetskapen om att det existerar en nedlåtande avbildning av profeten är så mycket större än den vämjelse som en katolik känner inför en kränkande bild av påven? Jo, magnituden av kränkningen mäts genom det våld och de hot som kränkningarna ger upphov till. Ju mer exempellöst våld och dödshot, desto allvarligare kränkning.

Dock bör man inse att våldet och hoten mot Muhammedavbildarna är långt ifrån spontana. Tvärtom härrör de ur den jihadistiska ideologin bakom grupper som al-Qaida och IS. Den förkunnar att västvärlden befinner sig i krig mot islam. I detta påstådda krig anses blasfemiska framställningar av profeten vara ett av västvärldens vapen i en systematisk strävan att tillintetgöra islam eller åtminstone tömma islam på energi, genom att muslimer börjar omfatta sådant som yttrandefrihet.

Den brittiska journalisten och konvertiten Yvonne Ridley har bjudits in flera gånger till Sverige, av flera av de salafistiskt orienterade muslimer som Alice Bah Kuhnke i början av februari 2015 bjöd in till samtal om islamofobi.

I ett tal 2006, som inleddes med uppmaning till bön för al-Qaida-strategen och hatpredikanten Anwar al-Awlaki, påpekade Ridley att islam har varit under attack i 1400 år. Hon menade att detta månghundraåriga bekrigande av islam från Europas sida inte bara visar sig i att islamistiska terrorister fängslas, utan också i att muslimer anammar sekulariserade och moderata former av islam, "befriade från jihad och sharia". Det finns bara en form av islam, fastslog hon och beklagade därefter att muslimska kvinnor i sin anpassning till västerlandet valt bort niqab och hijab, dessa "symboler för ett avståndstagande från en västerländsk livsstil med droger och promiskuitet", ett avståndstagande som hon sammanfattade med orden: "Vi vill inte vara som ni!"

De jihadister som begår terrorattentat i sin påstådda upprördhet över avbildningar av Muhammed, bör inte ses som representativa för något annat än den ideologi som de själva omfattar och som Ridleys förkunnelse är en utlöpare av. Jihadisternas agerande är en konsekvens av en ideologi enligt vilken attentaten är ett legitimt försvar mot en västvärld som bekrigar islam. Men lika litet som västtyska terrorister under 1970-talet orsakades av förtryck av arbetarklassen eller av orättvisor i tredje världen, är dagens franska eller danska jihadister en följd av någonting annat än en revolutionär åskådning som delar in världen i vi och dem, i svart och vitt och som ser västerlänningar och muslimer som två entiteter som inte kan blandas utan att den finare delen förtunnas och förstörs.

Men på samma sätt som kristendomen har förändrats som en konsekvens av att ha utmanats, ifrågasatts och provocerats i dramer, romaner och bildkonstverk under flera hundra år, bör vi förutsätta att islam kan anpassas till det moderna samhällets grundvillkor, däribland yttrandefriheten.

Att förutsätta att muslimer inte kan hantera yttrandefrihet är inte bara att underkänna vissa människors förmåga till en dylik anpassning. Det är också att bejaka de extremistiska föreställningarna.

Johan Lundberg, docent i litteraturvetenskap vid Stockholms universitet