Det är något som inte hänger ihop i beskrivningarna av politiken i Sverige.

Å ena sidan är det högsäsong för ett nostalgiskt tillbakablickande på den tid då partierna var demokratins början och slut, nu senast exemplifierat av det omdiskuterade tvärvetenskapliga monsterprojektet ”De policyprofessionella”. Där problematiseras en glidande gräns mellan offentligt och privat, när politiska aktörer – tjänstemän, tankesmedjor, PR-folk - utan folkets mandat blir fler och dessa personer för med sig olika logiker när de rör sig mellan olika sfärer.

Å andra sidan en alternativ beskrivning, där den politiska diskussionen reduceras till en moralisk skönhetstävling snarare än ett forum för att fatta besvärliga beslut.

För lite, eller för mycket idealism i politiken? Det är frågan.

Alla som har vistats fem minuter på ett årsmöte vet att partimedlemmar inte enbart drivs av höga ideal. De söker fördelar, rundar hörn, håller sig med gunstlingar och käpphästar. De ser till sitt egenintresse precis som alla andra, vilket förstås inte alls måste stå i konflikt med att samtidigt arbeta för altruistiska kollektiva mål.

En väsentlig skillnad mellan de ”policyprofessionella” då och nu är den partipolitiska spridningen: efterkrigstidens karriärister såg till att skaffa sig socialdemokratisk partibok, medan idealisterna fick bemanna de maktlösa borgerliga partierna. Idag finns inte längre denna skillnad.

Jag har svårt att känna igen idealbilden av det politiska kallet som något existentiellt renande. Ofta sammanfaller denna föreställning med uppfattningen att socialismen är en ideologi, medan marknadsliberalism snarare är ett uttryck för kommersiella särintressen. Folkrörelsedemokratin ställs mot PR-byråer, engagerad ungdom ställs mot cyniska påläggskalvar.

I grunden är synen på den gamla korporativistiska modellen som någon slags politisk Bregottfabrik inte bara falsk, utan farlig. Dagens mer dynamiska situation med många konkurrerande intressen – kommersiella, ideella och offentliga – är kanske inte fullt så estetisk som bilden av en Wallenbergare och en landsfader i en eka, men ändå mer transparent.

Den uppskruvade debatten om gråzonen mellan politik och näringsliv missar ofta två helt avgörande aspekter. För det första att intresset för lobbying växer i takt med statens storlek och befogenheter ökar. Ju mer politiken tar sig an, desto viktigare blir påverkansarbetet.

För det andra: ser man partiorganisationernas tynande tillvaro som ett problem bör man tänka sig för innan man inför övergångsregler som höjer trösklarna ytterligare för andra än studenter och pensionärer att engagera sig politiskt.

Det finns mycket att invända mot dagens klickjakt och politiska barnstjärnor. Och ja, allt-åt-alla-logiken måste punkteras varje dag. Men vare sig principer eller en professionalisering av politiken är av ondo, tvärtom. Den oreflekterade misstron mot andras avsikter är däremot rakt igenom skadlig.

Cynismen håller på att utvecklas till ett av våra största demokratiska problem.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.