– De kom i söndagskväll, ganska sent. Migrationsverket brukar komma första vardagen när man har kommit. Vi var där i söndags, måndags, och tisdags. Det har varit stökigt, men de har fått information om skola, affärer och sjukhus. Om det mest basala.

Migrationsverkets personal återvänder nästa vecka. Om att de asylsökande inte ansåg sig vara tillräckligt informerade, säger Maria Lövgren:

Under ockupationen har Expressen kontakt med Maria Lövgren, enhetschef för Migrationsverket i Dalarna, som i fredags menade att situationen var uppklarad efter kontakt med arbetande på plats under fredagen.

– Vi känner väl av det, det kommer många. Men vi har plats, sen vill vi jobba med integrationen strategiskt.

Under hur stor press är ni nu?

– Jag har en hel del emot den nuvarande ordningen, där Migrationsverket köper upp av privata utförare. Kommunen får meddelande om att ett företag lämnat en offert för att ta emot asylsökande, sen vet vi ingenting förrän tilldelningsbeslutet kommer. Då kan det gå fort.

– Vi har inget emot att få fler medborgare, det är positivt, säger han.

Kurt Podgorski, kommunalråd (S) i Malung-Sälen, har följt händelseutvecklingen under bussockupationen. Han känner ingen panik inför flyktingkrisen – men skulle vilja att kommunen tidigare informerades om att det kommer asylsökande.

De protesterande asylsökarna har flyttat in i stugorna. Migrationsverkets enhetschef i Dalarna, Maria Lövgren, anser situationen vara löst.

Efter förhandlingar med Migrationsverkets personal lämnar de asylsökande som bott på en av bussarna fordonet. Efter att Migrationsverkets personal lämnat platsen säger även den andra gruppen att de, nästa gång Migrationsverket dyker upp, kommer låta den bussen passera.

– Nu begär vi hjälp av Kronofogden med avhysning. Men vi vet inte hur lång tid det tar, säger Kenneth Johansson, vd för Westins buss.

Protesten fortsätter. Den ena bussen har låsts och de asylsökande har lämnat den, medan det fortfarande bor människor i den andra. Under kvällen attackeras de asylsökande, enligt egen uppgift, av en man som tar stryptag på en av dem och skriker att de ska åka hem till Syrien.

– Vi åker ut för att prata med människor och informera om att det här är det boendet som gäller och det är det vi kan erbjuda i nuläget, sa Guna Graufeld till Expressen.

Vid tiotiden på förmiddagen är Migrationsverkets personal återigen på väg till boendet. Ett 20-tal personer sitter kvar på bussarna.

De asylsökande anländer till Lima. De anser omgående att de inte kan stanna på platsen eftersom de hävdar att de blivit lovade ett annat boende. Personal från Migrationsverket förhandlar förgäves.

Lima. Familjen Waez fick nog av bomberna som föll från Aleppos himmel. De var trötta på döda grannar, söndertrasade hus, blod och explosioner. Pappan, Mohammed, som är frisör, var säker på vart han ville åka: Till Sverige.

En dryg månad efter att ha flytt sitt land har de nått fram, sökt asyl, transporterats norrut. Till Lima, mellan Malung och Sälen, i Dalarna.

– Varje far vill att hans barn ska leva, vara säkra. Också jag. Det är svårt beslut. Ingen vill lämna sitt land, säger Mohammed.

Mohammed Waez med dottern Hadeel. Foto: Lisa Mattisson

Runtomkring stugbyn tornar mörk skog upp sig. Det saknas gatubelysning. De talar med låga röster. Familjen har kurat ihop sig på packlårar runt en eld. En tekanna över ett galler, en slokande vattenpipa. Bakom dem står en vit buss. Det är ombord på den de och två andra familjer sover.

Sedan tre dagar tillbaka vägrar de låta den lämna platsen. Flera medier har rapporterat om protesten. Bussbolaget har kontaktat Kronofogden för att avhysa ockupanterna.

– Måste vi stanna här i skogen åker vi hellre tillbaka, säger dottern Hadeel.

"Jag ville inte skjuta människor"

Bakom en krök, 150 meter längre uppåt skogen, står ännu en buss. Den är låst. Men en grupp män hindrar den från att lämna platsen. Även de sitter runt en eld. Alla, förutom en, är syrier. Ahmad Assaf var polis i Libanon, och den enda i gruppen som talar engelska. Han visar en bild på sig själv i uniform framför en pick up.

– Jag ville inte skjuta människor, säger Ahmad.

Fler detaljer än så vill han inte ge kring varför han lämnade Libanon. Dag som natt vakar några ur gruppen vid elden så att busschaufförerna, som också de tvingats stanna i stugbyn, inte ska köra den därifrån. Några har flyttat in i stugorna. Men gruppen, som enligt Ahmad utgörs av ungefär tjugo personer, är överens om att de vill bort från Lima.

– Migrationsverket sa att det skulle vara något helt annat. De sa att det fanns wifi, mataffär, sjukhus och skola till barnen i närheten. Men här finns ingenting, säger Ahmad.

Männen gestikulerar ivrigt, vill förklara, Ahmad översätter så gott han kan.

– Vi vill lära oss svenska, jobba, komma in i samhället.

En av männen börjar sjunga en barnvisa han lärt sig i Orsa. "Ögon, öron, näsa, knä och tå, knä och tå", sjunger han och skrattar.

Kommunalrådet Kurt Podgorski, kommunalråd (S) i Malung-Sälen, har följt händelseutvecklingen under bussockupationen. Han känner ingen panik inför flyktingkrisen – men skulle vilja att kommunen tidigare informerades om att det kommer asylsökande. Kurt Podgorski – Vi har inget emot att få fler medborgare, det är positivt, säger han. – Jag har en hel del emot den nuvarande ordningen, där Migrationsverket köper upp av privata utförare. Kommunen får meddelande om att ett företag lämnat en offert för att ta emot asylsökande, sen vet vi ingenting förrän tilldelningsbeslutet kommer. Då kan det gå fort. Under hur stor press är ni nu? – Vi känner väl av det, det kommer många. Men vi har plats, sen vill vi jobba med integrationen strategiskt. Visa mer Visa mindre

Inom gruppen har de talat om de bränder som drabbat flyktingboenden de senaste veckorna.

– Vi är rädda att de ska komma hit och bränna upp våra stugor också. Och då är vi helt hjälplösa, här ute i skogen. Ingen kan hjälpa oss då, säger Ahmad.

Men även skogen, i sig, är skrämmande. Särskilt djuren.

– Vad heter de? Älg. Och björn, vem vet vilka faror som finns där ute, säger Ahmad och nickar mot mörkret några meter bort.

Björnarna sover nu, älgarna är inte farliga, försöker jag förklara.

– Barnen är rädda. Skogen är farlig. De kan inte sova.

Jag förstår att det är läskigt om kvällarna, med mörkret och bränderna. Men Ahmad, det kan i ärlighetens namn inte vara farligare än kriget?

– Det är samma sak!

"Till slut är det ingen grej längre"

Dottern i familjen Waez, Hadeel, är IT-ingenjör. Hon har rektangulära glasögon, det svarta håret är utsläppt.

Jag ber henne berätta om Syrien.

– Man går på gatan, ser människor som skriker, som är blodiga och man frågar någon "vad har hänt?". "En bomb", svarar någon. Till slut är det ingen grej längre, man säger bara "okej" och fortsätter gå, säger hon.

Varför tror ni att hamnat här, i Lima?

– De säger att det är för att det inte finns nog med plats. Men vi har hört från andra flyktingar att det finns platser på andra förläggningar i Göteborg, Stockholm och i Malung. I Uppsala ska det finnas tre tomma flyktingförläggningar.

Om det verkligen finns så mycket plats - varför tror ni att de skulle sätta er här?

– Vi vet inte.

Många svenskar, som läser att ni inte vill bo i de här stugorna, tycker att det är konstigt att ni som flytt från krig och bomber vägrar bo i dem. Via våra skattepengar betalar vi ju för att de ska ta emot er.

– Vi är jättetacksamma mot Sverige, verkligen. Det vi vill är att komma in i samhället, lära känna er svenskar, er kultur, inte sitta härute i skogen. Sverige är ett respekterat land i världen. Ni är gästfria. En plats där en familj kan leva. Säkert, demokratiskt. Sverige har välkomnat oss och ser på oss som människor.

Ni kan inte tänka er att bo här i stugbyn i några månader?

– Nej, då vill vi åka tillbaka till Tyskland, barnen kan inte stanna här. Det är inte säkert här.

Men det faller inga bomber, ingen dödas. Jag förstår faktiskt inte riktigt. Kan du inte försöka förklara igen?

– Vi är rädda att de ska komma och tända på här också. Allt är av trä. Vi är mitt i skogen. Hur ska vi kunna försvara oss? Det är ju bara vi här, mitt ute i skogen.

Natten innan har en man, enligt Hadeel och de andra, kommit till stugbyn. Han ska ha bankat på bussen, tagit stryptag på Mohammed och skrikit att de ska åka hem till Syrien.

– Jag frågade Migrationsverket var det fanns sjukhus om det skulle hända något. De sa gå rakt fram, sen till vänster. Är det en nödsituation så ring 112. De har inte sagt att det inte finns några bussar, eller var någonting finns. Jag har ingen aning om var vi ska handla mat eller någonting, säger Hadeel.

Under vårt samtal kommer det en bil. Den stannar femtio meter från elden, med lyktorna på. I den sitter två män. Efter en stund krypkör de närmre. Registreringsnumret är omöjligt att se. Männen sitter kvar och iakttar flyktingfamiljerna i femton minuter, sedan åker de i väg.

Migrationsverket Migrationsverket anser nu situationen i Lima vara löst. Nästa vecka kommer myndighetens personal att besöka boendet. Under ockupationen har Expressen kontakt med Maria Lövgren, enhetschef för Migrationsverket i Dalarna, som i fredags menade att situationen var uppklarad efter kontakt med arbetande på plats under fredagen. Migrationsverkets personal återvänder nästa vecka. Om att de asylsökande inte ansåg sig vara tillräckligt informerade, säger Maria Lövgren: – De kom i söndagskväll, ganska sent. Migrationsverket brukar komma första vardagen när man har kommit. Vi var där i söndags, måndags, och tisdags. Det har varit stökigt, men de har fått information om skola, affärer och sjukhus. Om det mest basala. Visa mer Visa mindre

Onsdag har övergått i torsdag. Klockan är strax innan åtta och en blek sol kämpar för att ta sig högre upp på himlen. Vi får en bättre överblick av platsen. Det ser ut som vilken stugby som helst. Husen är bruna, från 70-talet. Stugbyn är omgiven av skog, men det finns hus i närheten. En bil kommer körande längs vägen som leder genom stugbyn. Ahmad Assaf, tittar upp med en kopp te i handen.

– Det är Erik, han är lärare, säger Ahmad.

En timme senare befinner vi oss på en grusplan på skidanläggningen Kläppen, tillsammans med Abdullah Waez, en syrier som heter Uusama och Erik Bjurström.

– Hit kom 600 Balkan-flyktingar på 90-talet. Jag jobbade på det som då hette Invandrarverket. Det hände samma sak då. De var lovade att komma till en stad men kom hit. "Varsågod välkomna", sa Invandrarverket. Sen satt flyktingarna kvar i bussarna några dagar. Stämningen var ganska hätsk. Sen flyttade de in och trivdes ganska bra, säger Erik.

Erik bor inte i Dalarna, utan i Enköping. Han undervisar i företagsekonomi vid högskolan Högmarks, söder om Trysil, i Norge. När han läste om ockupationen, i tisdags, hälsade han på sin mor i Malung. Han bestämde sig för att åka till Lima.

"Den mentala bilden är märklig"

Nu kör han runt de asylsökande som vill följa med för att visa dem att allt inte bara är skog.

– Det finns en ekonomisk sida i det. Det är jävligt viktigt att hålla reda på vad som är en kostnad och vad som är en utgift. En utgift kan lika gärna vara en investering. Men det märks över huvud taget inte i debatten. Den mentala bilden blir märklig. Vi har utgifter, det vet vi. Men vi vet fortfarande inte om det är kostnader eller investeringar. Det beror på hur vi hanterar det.

Han funderar en stund.

– Det är inte av rädda världen-skäl jag gör det här. Jag märker att det inte fungerar. Då åker jag dit. Förr eller senare kommer man i en situation där man inte kan förvänta sig att någon annan gör jobbet. Det fungerar inte. De behöver givetvis en bil. Det är nästan ingen här som lever utan bil. Men det går naturligtvis att fixa.

Gör det?

– Ja, det finns väl naturligtvis folk som kan låna ut en bil? Det är väl bara att kolla med folk häromkring? Migrationsverket kan så klart inte lösa det. För då ska alla ha en bil av dem. Alltså måste jag lösa det. Eller någon annan.

Hur ska du lösa det?

– Jag får väl fråga någon? Låna ut en bil själv? Eller så köper jag väl en bil. Det är ett icke-problem! Vad är alternativet? Att låta det hålla på så här så att icke-problem blir mediala nyheter som gör att halva landets förläggningar står i brand?

Borde vi inte rapportera om det här?

– Nej. Det här är en skitsak. Vad är problemet? Vi känner igen oss i att det är moraliskt förkastligt. "Här kommer det flyktingar och sen har de inte respekt för andras egendom och tror att de är på någon jävla turistresa". Jag reagerar också så. "Ett jävla sätt". Men man behöver anstränga sig lite mer i tanken.

Vi stannar vid upplevelsecentrumet Experium i Sälen. Här finns lekland, simbassänger, biograf, restauranger och gym. Avståndet till flyktingboendet är ungefär tre mil.

– Det viktigaste i livet är att vara en god person och att ha bra vänner. Nu ska ni få träffa en av mina vänner, säger Erik till Abdullah och Uusama.

Några minuter senare har han talat med gymägaren som lovar att barnen i Lima får besöka leklandet på gymmet gratis. När de vill.

"Vad ska barnen göra på vintern?"

Samtal mellan Abdullah och Erik i bilen:

– Det finns bussar från hit, upp till berget, ända från Malung. Jag tror att de går fyra gånger om dagen, säger Erik.

– Vet du varför vi inte fått busskort från Migrationsverket, säger Abdullah.

– Det får du fråga Migrationsverket om. Vet du hur man åker skidor?

– Nej.

– Det kommer du få lära dig. Akta så att du inte bryter benet bara.

– Vad ska barnen göra här på vintern, när snön kommer?

– Jag slår vad om hundra kronor att de kommer älska snön. De kommer att bygga hus och leka i den. De kommer ha en fantastisk vinter här. De anpassar sig. Sen kommer de minnas den här tiden när de är vuxna, du kommer att få se, säger Erik.

– Okej om du säger så.

Det blir tyst en stund. Jag lutar mig fram.

Erik, känns det som att du jobbar lite i motvind ibland?

– Ibland? Hela tiden. Men annars är det ändå inget arbete.

Detta har hänt Söndag De asylsökande anländer till Lima. De anser omgående att de inte kan stanna på platsen eftersom de hävdar att de blivit lovade ett annat boende. Personal från Migrationsverket förhandlar förgäves. Måndag Vid tiotiden på förmiddagen är Migrationsverkets personal återigen på väg till boendet. Ett 20-tal personer sitter kvar på bussarna. – Vi åker ut för att prata med människor och informera om att det här är det boendet som gäller och det är det vi kan erbjuda i nuläget, sa Guna Graufeld till Expressen. Tisdag Protesten fortsätter. Den ena bussen har låsts och de asylsökande har lämnat den, medan det fortfarande bor människor i den andra. Under kvällen attackeras de asylsökande, enligt egen uppgift, av en man som tar stryptag på en av dem och skriker att de ska åka hem till Syrien. Onsdag Situationen är låst. Bussbolaget kontaktar Kronofogden. – Nu begär vi hjälp av Kronofogden med avhysning. Men vi vet inte hur lång tid det tar, säger Kenneth Johansson, vd för Westins buss. Torsdag Efter förhandlingar med Migrationsverkets personal lämnar de asylsökande som bott på en av bussarna fordonet. Efter att Migrationsverkets personal lämnat platsen säger även den andra gruppen att de, nästa gång Migrationsverket dyker upp, kommer låta den bussen passera. Fredag De protesterande asylsökarna har flyttat in i stugorna. Migrationsverkets enhetschef i Dalarna, Maria Lövgren, anser situationen vara löst. Visa mer Visa mindre

Jannice Ringve har på sig en mössa som deklarerar att hon älskar motorsport. Förra torsdagen meddelade hon att stugbyn kunde ta emot asylsökande. Några timmar senare fick hon ett samtal - det skulle komma femtio personer till söndag.

– Vi började akut städa alla stugor, säger hon.

200 kronor, per person och dygn, betalar Migrationsverket henne.

– Vi har inte höjt priserna utan det är vad vi tar även när turister bor här.

Bredvid Jannice står Anna Pedersen Hägg. Hon är miljöinspektör, utsänd från Malung-Sälens kommun för att inspektera boendet.

– Vi tittar på hur boendemiljön är utformad. Hur inredningen ser ut. Hur hygienutrymmena och köket ser ut. Att det finns allt man behöver för ett hushåll.

Vad kom ni fram till?

– De boende kom hit väldigt fort. Verksamhetsutövaren har planer på vad som mer ska rustas upp i stugorna. De har redan gjort en storstädning av stugorna innan alla kom.

Vad saknas nu?

– Det är ingenting som saknas. Det gäller att bygga upp en fungerande rutin för ett flyktingboende, eftersom det varit en stugby tidigare.

"This is a world story"

Klockan är tolv på dagen. Ett avhugget och blodigt älghuvud ligger bredvid elden. En av männen har hittat det i skogen och burit dit det.

Stor uppståndelse. De pekar. Inspekterar hornen, de blodiga tänderna. Alla tar upp sina mobiltelefoner för att föreviga sitt första möte med en svensk älg.

Ahmad Assaf ställer sig bredvid mig.

– Hur kan du säga att det här djuret inte är farligt. Titta på det. Titta på tänderna. Hornen!

Foto: Lisa Mattisson

Mitt i uppståndelsen kommer tre personer från Migrationsverket gående. De ska försöka lösa dödläget som uppstått. Ahmads grupp vägrar förhandla. Ahmad påtalar att varmvattnet inte räcker till. Fler medier dyker upp. SVT, TV4, Norska TV2, till och med nyhetsbyrån AFP har skickat sin korrespondent.

– This is a world story. Not a massive story, but a world story, säger han.

Tre timmar senare har familjen Waez och de två andra familjerna som bott ombord på den första bussen bestämt sig för att flytta in till en av stugorna.

– Det känns bättre. Det känns skönt att kunna äta inomhus, låsa dörren om sig, säger Hadeel.

Vad fick er att ändra er?

– De sa inte att det var de här stugorna. Ingen sa det. De pekade bara in i skogen.

Nästa problem uppstår. Busschaufförerna, som bott i en av stugorna under ockupationen, vill inte släppa in dem för att hämta ut sina tillhörigheter.

Efter en hetsig diskussion mellan busschaufförerna och Migrationsverkets personal, får de asylsökande tillbaka sina tillhörigheter. Men när bussen ska köra därifrån visar det sig att batteriet har laddat ur. Chaufförerna vill inte lämna bussen om inte polisen kommer till platsen för att garantera deras säkerhet när de går ut och försöker få i gång motorn.

– De har varit väldigt rädda, säger en person på platsen som inte vill figurera med sitt namn.

Polisen meddelar att de inte kommer till platsen annat än om ett nödläge uppstår.

En av männen har hittat ett älghuvud i skogen: "Hur kan du säga att det djuret inte är farligt?" Foto: Lisa Mattisson

Klockan är runt fyra på eftermiddagen och ljuset blir allt svagare. Ahmads grupp säger att de nu också kan tänka sig att bo i stugorna. Men först vill de inspektera dem.

En stunds lycka och lättnad för Migrationsverkets personal.

När de asylsökande får besked om att det är samma stugor som de bott i under ockupationen ändrar de sig igen. Nej, de tänker inte låta den andra bussen försvinna. Migrationsverkets personal ger upp, säger "okej", och åker snabbt i väg. Busschaufförerna har fortfarande låst in sig i bussen.

Vid klockan fem anländer en bärgningsbil för att få i gång den buss familjen Waez bott i. Den startar. Bussen, och de uppskrämda chaufförerna, kör obemärkt i väg.

Familjen Waez börjar göra sig hemmastadda i sitt nya hem. Det finns sängar till alla. Mamma Noha städar. Abdullah kokar kaffe. De äter bröd som de doppar i turkisk yoghurt med olivolja. På tv:n ligger en VHS-kassett med "Fem myror är fler än fyra elefanter". Alla pratar i mun på varandra.

Jag vandrar över till Ahmad och den låsta bussen. Han sitter vid elden. Ensam. Han ser trött och uppgiven ut.

– Vi vill flytta härifrån. Men nu ska vi låta bussen åka nästa gång Migrationsverket kommer. Vi vill inte orsaka problem, vi accepterar att bo där de säger åt oss, säger han.

Basha har varit ute och kollat läget runt stugan. Foto: Lisa Mattisson

Det är fredag.

Familjen Waez har bott i stugan i knappt ett dygn, och det finns flera saker de anser vara fel. Jannice, stugbyns ägare, springer runt och försöker lösa situationerna. Hon gör så gott hon kan, men vissa saker fungerar inte. Torkskåpet och mikrovågsugnen, till exempel. Inte heller tv:n. I badrummet åker duschmunstycket av när man ska duscha.

Mamma Noha saknar en bidé. Jannice förklarar att det inte går att ordna men erbjuder en duschslang kopplad till handfatet, en lösning som Noha blir nöjd med.

Ljuset i stugan är svagt, Noha undrar om de kan få nya glödlampor. Jannice säger att hon ska försöka ordna det.

Hadeel vill fortfarande lämna Lima, hon sover mestadels. På dagen kommer volontärer ut med kläder till flyktingarna. Haleed och Noha tar upp dem, tittar på dem och säger:

– Vi vill inte ha andras använda kläder.

Abdullah suckar när han får höra att han måste plugga på SFI, han gillar inte skolan. Han vill lära sig svenska, men kanske kan han skaffa sig en svensk flickvän?

Bashar, som är yngst i familjen, har sovit gott. Han verkar nöjd.

Mohammed, pappan, undrar:

– När ska vi lära oss svenska?