I en undersökning som Demoskop gjorde nyligen framkom att lag och ordning är den viktigaste frågan för väljarna, följd av invandring och sjukvård.

Det kan knappast förvåna någon, sett till utvecklingen. Antalet utanförskapsområden har stigit från 3 till 186 stycken på två decennier. Idag är klanvälden inte ovanliga i dessa områden. Andelen räddningsinsatser mot anlagda bilbränder har ökat från 12 procent 1998 till 38 procent 2015. Gängkriminaliteten har idag flyttat ut bland vanligt folk. Företagare i utsatta områden ropar efter polisiära insatser som kan skydda deras egendom och invånarna. Vårdköerna växer och patienter får inte effektiv vård i tid.



De effektiva politiska initiativen för att motverka klanväldena, den mentala segregationen, vårdkrisen och utmaningen av våldsmonopolet har dock lyst med sin frånvaro. Istället har Sverigebilden ständigt pudrat näsan. De rätta åsikterna och det självkritiskt korrekta levernet har på mästrande manér förmedlats till folket. Symbolpolitik och yta har ersatt riktiga politiska initiativ.

Den nuvarande regeringen har bland annat valt att kartlägga svenskarnas sexvanor, övervägt att införa läskskatt och använt kulturen som ett propagandainstrument. Nyligen ville utrikesministern förbättra den kvinnliga representationen på Wikipedia. Men vad hjälper det när oron för brottslighet är särskilt stor bland kvinnor? Hur hjälper sådant de mer än 70 000 unga som lever under hedersförtryck och hot om tvångsgifte. Under förrförra mandatperiod vände Folkpartiet obekväma data (läs Utanförskapets karta) ryggen. Istället lanserade dåvarande integrationsminister Eric Ullenhag en regeringssida, Toleranssidan, som skulle bekämpa myter om invandring.

Till statens viktigaste uppgifter hör inte att få människor att tänka rätt eller leva det liv som politiker och tjänstemän ser som det goda livet. Folk vill ha ett starkt polis- och rättsväsende för en tryggare tillvaro. De vill ha en hållbar invandringspolitik samt en fungerande sjukvård. Det goda livet kan de sedan själva tälja fram.

Det är aldrig riskfritt att tala om vanligt folk. Det fick Göran Hägglund, tidigare ordförande för Kristdemokraterna, erfara när han talade om verklighetens folk. Hägglund, som anade en växande klyfta mellan folket och etablissemanget, menade att till skillnad från åsikts- och kultureliten som hånade vanliga Svenssonsliv och talade om för folket hur de skulle leva sina liv, var verklighetens folk ”upprörd och orolig över vardagsbrottslighet, tunna plånböcker och stökig skolmiljö”. Med facit i hand är det svårt att inte hålla med bruksortssonen Hägglund. För i grunden talade han om politiska prioriteringar, och kritiserade den moraliska klåfingrigheten och politisering av samhällets alla vrån.

Faran med att vända upp och ner på Maslows behovstrappa har undgått många. Människor blir inte mer toleranta för att regeringar eller åsiktseliter dikterar villkoren för det goda livet. Människor tänker på tolerans först när de är förvissade om att levnadsvillkoren som de vant sig vid inte hotas. De som vinner nästa val måste hantera underskottet i välfärden, men även förmå att vända den behovstrappan rätt igen.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.