Jag undrar bara om du vet vilken sorts tårta som angriparen attackerade Göran Hägglund med?”

Det var Johan Ingerö, presstalesman för Kristdemokraternas partiledare Göran Hägglund, som fick det sms:et. Avsändaren var en medarbetare i Lantzkampen i P1. Det är förvisso ett humorbetonat program, där Annika Lantz gör politisk satir, men lättsamheten i sms:et var svår att ta miste på. En liten tårta är väl bara skoj? Smakade den gott?

2001 fick dåvarande finansminister Bosse Ringholm (S) en tårta i ansiktet. Nyligen fick Sverigedemokraternas partiledare Jimmie Åkesson en tårta i ansiktet.

Göran Hägglund är den senaste i raden som blivit attackerad med tårta i ansiktet. De som utfört de två senare attackerna har gjort det med hänvisning till att de gör det för mer demokrati. Inte mindre. För människors lika rättigheter. Inte emot.

Mannen som attackerade Hägglund tillhör den radikala gruppen Fag Army och har ett förflutet inom Ung Vänster och Syndikalistiska ungdomsförbundet. ”Hade inte Kristdemokraterna varit homofober hade vi aldrig tryckt upp en tårta i ansiktet på deras partiledare”, förklarade gärningsmannen när journalisten Emanuel Karlsten intervjuade honom i P3 Nyheter med Karlsten (19/8). På Facebook skriver Fag Army att KD som regeringsparti ”normaliserar det förtryck som förföljer, misshandlar och dödar oss”.

Ändamålet att motarbeta homofobi ansågs helga medlen.

”Jag HATAR alla privilegierade äckel i dag. HATAAAR... Jag orkar inte tänka på att jag alltid trots hur bra jag är alltid kommer ersättas av en blond jävel. (...) Vill fucking rida längs alla gator i Sverige och skjuta pil i huvudet på folk.”

Det var Esra Hacimehmet, språkröret för Grön Ungdom i Uppsala, som på skrev så på Facebook. Journalisten Emanuel Karlsten frågade henne om hon verkligen menade allvar. Då anklagades han för att gå sajten Avpixlats ärenden, eftersom även de hade uppmärksammat tweeten. ”Tjej som offentligt twittrade om att sätta pil i mig hör av sig och vill rätta. Det var ’på’ mig, inte i huvudet hon ville sätta pilen. Tack”, kommenterade Karlsten det hela på Twitter. ”Givetvis rättar jag. Det är viktigt att diskutera detaljer med den som vill skada mig om exakt hur det ska gå till.”

”Hade det här varit Sverigedemokraterna hade alla reagerat på en gång”, skrev Emanuel Karlsten på sin öppna Facebooksida. ”När det nu gäller Miljöpartiet kommer vi med ursäkter och förklaringar. Förstår. Jag erkänner att även jag kommer med sådana ursäkter. Och jag kommer på mig själv och hur märklig den reaktionen är.”

Ursäktar vi, som Karlsten menar, hot och hat från vänsterhåll i större utsträckning?

I Skånska Dagbladet (16/8) återger den liberala ledarskribenten Martina Jarminder när hon gick med på en stor antirasistisk demonstration i Malmö tidigare i år. Intill henne i demonstrationståget gick en man och berättade för en tonårstjej om den stora skillnaden på vänster- och högervåld. ”Högervåld var svart som Saurons själ, vänstervåldet kunde vara vackert som ett lyckat Che Guevara-tryck på en snygg T-shirt.” Mannen berättade harmset om hur Säpo hade mage att klassa autonom vänster som lika farlig som extremhöger. ”Det var ju helt annorlunda! Den enas brandbomb var rättfärdig, den andras paketerad ondska.”

Jag ringer Matthias Ståhle, journalist på Eskilstuna-Kuriren som skrivit mycket om extremvänstern, som berättar om reaktionerna han fick när han skrev om Revolutionära fronten. Deras ovana att bli ifrågasatta var uppenbar.

– Om du tänker dig ett litet barn som gör någonting. Barnet står där och ler och väntar sig beröm. Men så kommer en vuxen in och ser ”men vad i helvete varför har du hällt ut kaffet över hela golvet” och så får barnet skäll i stället. Ungefär så var reaktionen.

Kanske är det så att journalister, akademiker och politiker tar extremvänstern på mindre allvar för att de har en liknande social bakgrund. Mathias Ståhle berättar att han identifierat en nyckelretning. Det är när man berättar om vänsterextremisternas klassbakgrund, som ofta är övre medelklass.

– Det här är inga arbetarungdomar, många av dem är väldigt välbärgade. Det gjorde dem skitförbannade att jag berättade det. Motsatsen, alltså påståendet att de skulle representera arbetarklassen, det är deras selling point. Den är helt påhittad. Därför var det viktigt att ta udden av den och visa att så här är det inte.

Anna-Lena Lodenius är journalist och har sedan slutet av 1980-talet skrivit om både höger- och vänsterextremism. Hon delar Matthias Ståhles bedömning.

– Extremvänstern ser sig gärna som talespersoner för invandrare och arbetarklassen, absurt kan man tycka med tanke på vad de generellt sett har för bakgrund. Men det verkligt problematiska med den inställningen är att de säger sig företräda hela grupper, som om det var en homogen massa.

Ligger det något i detta om klassbakgrunden? I Expressen kultur skrev Nina Lekander en kommentar (28/7) om poeten Athena Farrokhzads sommarprat i P1, som skapade rabalder. Inför sitt prat hade Farrokhzad berättat att hon är kommunist, vill göra revolution och ”störta regeringen”. Bland annat spelade hon en ny version av Ebba Gröns låt Beväpna er, med textrader som ”Ja, dom tål lite bly i nackarna” om borgare. Sommarpratet fick Lekander att minnas sin egen röda ungdom. Därför förlåter hon gärna våldsromantiken från väns­ter eftersom ”svenska vänsteraktivister och antirasister ytterst sällan och oprovocerat ger sig på meningsmotståndare med fysiskt våld. Och att de gör relevant motstånd: ”Vi var många inom den vuxna övremedelklassen i Stockholm som hejade på de modiga ungdomarna under Göteborgskravallerna 2001.”

Modiga ungdomar. Relevant motstånd. Den övre medelklassen. Inget att oroa sig över.

Magnus Sandelin, som länge skrivit om politisk extremism och 2007 gav ut boken Extremister – en berättelse om politiska våldsverkare i Sverige, delar uppfattningen om vänsterextremisternas bakgrund.

– När jag jobbade på Arbetet i början av 2000-talet, och skrev en artikelserie om den autonoma vänstern, då var det bland annat anhöriga till mina journalistkolleger som deltog i aktionerna och senare blev gripna under Göteborgskravallerna. Man har ju naturligtvis större förståelse för ungdomar som står en nära och de frågor som engagerar dem. Det blir mer igenkänning, såklart. Extremvänstern drar till sig mer väletablerade människor, duktiga personer.

Det finns problem inom journalistkåren på den här punkten. Det anser Magnus Sandelin.

– När det gäller militant eller våldsam vänsterextremism så har vi ett stort antal personer, offentliga debattörer och andra som faktiskt urskuldar, ursäktar eller förringar det eller ibland kanske till och med försvarar det. Som att Dagens Arena menade att Uppdrag granskning svek tittaruppdraget med sitt program om vänstervåldet [Daniel Mathisen, Dagens Arena 6/5].

– Jag vet också journalistkolleger som har en fot, eller har haft en fot, inne i den här autonoma miljön. Det förekommer att de har det samtidigt som de arbetar som journalister.

En annan journalist på en av Sveriges största nyhetsredaktioner, som jag talar med, är både rädd för att utsättas för drev och för att riskera sitt jobb, och vill därför vara anonym. Debattklimatet i den svenska offentligheten påverkar även hur nyhetsjournalistiken bedrivs, säger hen till mig.

– Jag känner mig tvingad att ta bort i mina reportage. Man måste ta bort jättemycket för att inte trigga vänsteretablissemanget. Tycker man inte exakt som den vänstern så brunmålas man. Jag är själv vänster, men dagens vänstervind gör mig orolig.

– Det har också gjort att jag själv inte orkar längre. En stor del av min nyfikenhet som journalist har försvunnit. Jag är livrädd för de reaktioner som Aftonbladets ledarsida och kultursida triggar.

Att journalistkåren är och har varit vänstervriden i sina partisympatier är något som medieforskare som Kent Asp och Jesper Strömbäck har visat. Detta är något som Janne Josefsson menar påverkar rapporteringen om den autonoma väns­tern. När han i Uppdrag granskning synade Vänsterpartiet 2004, och avslöjade att dåvarande partiledaren Lars Ohly, trots att han påstått motsatsen, faktiskt hade stöttat de kommunistiska diktaturerna, möttes Josefsson av hård kritik från journalistkolleger.

– Reaktionen var att jag inte borde ägna mig åt att granska ”våra” partier. Detta har inte förändrats. Journalistkåren präglas fortfarande av den här inställningen till vänstern.

Det är ensamt att skriva om extremvänstern. Det säger alla journalister jag har pratat med. Kollegerna tycker att man sysslar med fel saker, menar Anna-Lena Lodenius.

– Även när man skriver om kopplingar till terrorism och antisemitism får man reaktionen att man inte borde hålla på med det. Att man i stället borde ägna sig åt att visa att högerextremisterna är värre. Vänsterextremister får över lag mycket stöd i offentligheten.

– Jag gjorde mitt första reportage om extremvänstern 1994 i tv-programmet Striptease [en föregångare till Uppdrag granskning]. Då var det bara Mats Johansson, som då var chef för Timbro, som gav mig stöd och som jag som vänsterskribent sällan hamnat på samma sida som i andra frågor. [I dag är Mats Johansson riksdagsledamot för Moderaterna.]

Anna Lodenius har själv varit utsatt för extremvänstern, som en följd av att hon granskat dem.

– Men det är främst skvallerspridningen, kränkningarna och den konstanta nedvärderingen som sammantaget gör livet jobbigt. Just mängden är jobbigt. Och det är utmärkande för extremvänstern att begå många små brott. Då undgår man uppmärksamhet.

En annan som drabbades av hot från extremvänstern är journalisten Niklas Orrenius. Han är inte direkt känd som en måltavla, från det hållet. I mitten av 2000-talet började han för Sydsvenskans räkning att skriva om de hot, våld och trakasserier som sverigedemokrater i Skåne utsattes för av bland annat Antifascistisk aktion (AFA). Det var 2006, när Orrenius skrev i Sydsvenskan (19/9) om hur sverigedemokraten Richard Jomshof blivit sparkad från lärarjobb för sina åsikter, som hoten kom.

– Jag fick mejl från någon som sa sig vara från AFA. Det var någon formulering som var så här ”Du har skrivit ett tidningsreportage om en nazist, du är själv nazist”. Någon ringde och sade: ”Vi vet att du bor i Malmö, du ska inte känna dig säker här”. Det hade jag inte riktigt varit med om tidigare, inte från något extremvänsterhåll. Jag blev lite skakad av det där.

Det senaste halvåret, efter oroligheterna i Kärrtorp, har flera offentliga personer svävat på målet eller rent av försvarat vänsterextremisterna. ”Vi med mörkt hår är inte rädda för AFA”, skrev Mikael Feldbaum, chefredaktör på Tidskriften Arena, på Dagens Arena (18 december 2013). Vidare skriver han att ”känslan av tacksamhet mot AFA är utbredd bland oss med mörkt hår”. Feldbaum verkar här bekräfta den vanliga bilden att extremvänsterns våld främst är självförsvar.

Liknande åsikter framförde Ann Heberlein i Sydsvenskan (20 december 2013). ”Det är skillnad om man slåss för eller mot fascism, om man är för eller emot alla människors lika värde och rättigheter.” Och lite längre ner i samma text skriver hon ”Här har vi alltså å ena sidan en grupp människor som faktiskt vill något gott – försvara varje människas rätt till liv och existens oavsett etnicitet [...]”. Heberlein gick så långt som att kalla vänsterextremisterna för hjältar.

Även akademiker rycker ut och försöker släta över vänsterextremismen. I Uppdrag gransknings program intervjuades Magnus Wennerhag, sociolog på Södertörns högskola, som var en av fem forskare som för några månader sedan skrev på DN Debatt (5/4) att det var fel att regeringen ville motverka vänsterextremism. Det hotade demokratin, menade de. Inte vänsterextremismen alltså, utan försöket att motverka den. Detta eftersom vänsterextrema vill ha ”mer demokrati och bättre villkor för underordnade grupper som invandrare, kvinnor och hbtq-personer”. När Wennerhag konfronterades med videor på vänsterextremister där de misshandlar och vandaliserar blev han så gott som svarslös.

Detta är det goda, fina hatet. Detta är extremisterna som gång på gång undkommer kritik, som anses goda, nästan fina, för ”de gör ju ändå något”, som Ann Heberlein uttryckte saken. Det är många som köper extremväns­terns egna definition av godhet.

– Detta är människor som klär sig i skrudar av godhet och solidaritet. Men det är min erfarenhet som journalist att det inte alltid överensstämmer med verkligheten, säger Janne Josefsson.

Det är också något Mathias Ståhle understryker.

– Problemet är när det här ändå gans­ka begränsade våldet tillåts bryta ner våra demokratiska strukturer. Vi har jobbat hårt för att få upp dem och visst tål de rätt mycket stryk, men de tål inte så mycket stryk när det kommer inifrån. Demokrati är ingenting man bara har. Antingen gör man demokrati hela tiden, varje dag, eller så har man den inte. Så enkelt är det.

Över huvud taget finns det en uttalad försiktighet hos de journalister jag pratar med. Folk är rädda för att utmana extremvänstern, inte minst för att man blir så ensam om man gör det. Och de jag har pratat med är alla journalister som har högt anseende och anses modiga. Ändå känner de att de inte vill sticka ut hakan.

– Den effekten som det har är att man känner att man hellre skulle ägna sig åt trädgårdsjournalistik. Att skriva sånt som folk gillar. Kritik får man alltid tåla, men när det handlar om det massiva hat man får efter att man skrivit om extremvänstern … Det går man inte helt oberörd ifrån, säger Magnus Sandelin.

Har du avstått från att skriva om vissa saker på grund av att du vet hur reaktionerna kommer att bli?

– Ja, och jag har tackat nej till journalister som vill göra intervjuer. Det är när jag har känt att jag inte orkar med ytterligare en vända med massa personer som ska hata en och kanske värre.

Även Anna-Lena Lodenius säger att hon väljer sina tillfällen. Man måste fråga sig om kampen är värd det, menar hon.

– Den autonoma vänstern vill att endast de som har ”rätt” ska få höras och att alla andra ska hålla käften. Det här drabbar verkligen inte bara nazister, utan en mängd politiker, opinionsbildare på högerkanten och journalister. Och folk ger upp, de orkar inte.

Kanske är Janne Josefsson den svenska journalist som tydligast symboliserar oräddhet och rättspatos. Men även han känner av det som Sandelin och Lodenius pratar om. Till och med Janne Josefsson tänker en extra gång innan han grans­kar vänstern eller extremvänstern.

– Om jag som har en stark position tvekar, hur ska vanliga människor tänka då? Och andra journalister? De tystnar väl bara, kan jag tänka mig. Och om ingen motbild kommer fram så kan människor få för sig att dessa radikala åsikter är helt okej.

– Vänsterfolk kan se nazisternas mörka demokratisyn. Men de ser inte den mörka demokratisynen hos extremväns­tern. Det är värt att kritisera journalistkåren för att man har blundat för den här mörka demokratisynen hos dessa delar av vänstern.

I dag finns ett allt större tryck på journalister att ta ställning. Men det är milsvid skillnad på att ta ställning för grundläggande demokratiska rättigheter, som att även Sverigedemokrater har mötes- och yttrandefrihet, och att aktivt motarbeta politiska partier som man anser står för dåliga värderingar. Både Anna-Lena Lodenius och Janne Josefsson berättar att de har kallats ”svikare” och ”förrädare”. Den som kommer med en sådan beskyllning menar att journalister inte ska vara neutrala bedömare, utan att de ska förmedla en på förhand bestämd världsbild. Bara med en sådan logik blir det möjligt att kalla journalister för svikare och förrädare när de utför sin faktiska uppgift. Lodenius menar att det just nu finns en stor vilja att skruva upp och överdriva tendenser i samhället för att motivera extremvänsterns prat om att deras våld är självförsvar.

– Sanningen betraktas som kontraproduktiv information.

Det är också något som den anonyma journalisten som arbetar på den stora nyhetsredaktionen upplever.

– Man tillåts inte bara vara journalist, man förväntas också vara aktivist.

Även Janne Josefsson har gjort liknande reflektioner. Om man ska resonera om vad konsekvenserna blir av en viss publicering så har man kommit en bra bit från den journalistiska principen publish and be damned.

– Jag blir tokig när jag hör de här resonemangen. Det är besläktat med att vilja förbjuda tankar och åsikter, och då är vi inne på farlig mark.

Var sjätte politiker har utsatts för hot, våld eller trakasserier, och för sverigedemokrater är det så mycket som varannan. Extremvänstern hotar, trakasserar och misshandlar. En del skräms på det viset bort från politiken. Även vuxna politiker som utsätts tröttnar. Samtidigt känner journalister press på sig att inte rapportera när attackerna kommer från vänster. Vilka konsekvenser får detta för demokratin?

Ivar Arpi, frilansjournalist och redaktör på tidskriften Neo