Finländare älskar historiska romaner. De flesta handlar om Finlands historia, och i nästan samtliga är Ryssland inblandat. Till och med vår nationalfolksaga, Zacharias Topelius "Björken och stjärnan" från 1893, är baserad på minnen från den stora ofreden, den ryska ockupationen 1713-1721, då Topelius gammelfarfar tvingades gömma sig med sin mor från kosackerna.

Stora ofreden gav också upphov till den första historiska romanen i Finland, Fredrika Runebergs "Fru Catharina Boije och hennes döttrar" (1858), som utspelas under ockupationen. Hennes make, vår nationalskald Johan Ludvig Runeberg, skrev diktverket "Fänrik Ståls sägner" (1848, 1860) om kriget mellan Sverige och Ryssland 1808-1809, då Sverige förlorade Finland till Ryssland. Den inledande dikten "Vårt land" är Finlands nationalsång. Under vinterkriget hade vi tre bästsäljare: Bibeln, broschyrer om luftskydd och Runebergs dikter.

Tre av mina romaner skildrar Estlands 1900-talshistoria och tider av ockupation. År efter år är en av de vanligaste frågorna: "Varför skriver du om Estlands historia?" Som om det behövs ett skäl. Efter min första roman, "Stalins kossor" (2003), mötte jag journalister, även i Finland, som undrade om det var en antisovjetisk bok. Begreppet tillhör finlandiseringens ordlista - en ordlista som borde vara förpassad till det förflutna.

I Finland upphörde finlandiseringen officiellt när Sovjetunionen kollapsade. Finlandisering innebär att en stormakt har inflytande över svagare stater. I Finland innebar det till exempel att censuren påverkade vår tryckfrihet, våra medier och filmer. Utbildningsdepartementet förhindrade spridningen av negativ information om Sovjetunionen, särskilt i historieböcker. I stället beskrevs landet på ett fördelaktigt vis genom att skolbarnen fick lära sig att kollektiviseringen av jordbruken hade skett helt frivilligt, att Pragvåren hade orsakats av "ett kontrarevolutionärt hot", att socialismen fungerade bra och att det inte fanns några sociala problem i Sovjetunionen. Enligt skolböckerna "befriade Röda armén de baltiska staterna från den tyska ockupationen och de förenades med Sovjetunionen som dess nya republiker". Inget av detta var sant, men vi fick lära oss att det var så.

VINTERKRIGET. En svensk frivillig i norra finland vintern 1940. Tre månader in i andra världskriget anföll Sovjetunionen Finland i november 1939. I mars 1940 var kriget över. Foto: Arkiv

Efter att Estland återfått sitt oberoende blev det populärt med biografier, liksom memoarer och fackböcker om nutidshistoria. Erfarenheter och minnen som tidigare hade varit privata blev nu offentliga. Oberoendet innebar även att skrifter och offentliga yttranden blev fria från sovjetisk censur och propaganda. Det blev möjligt att tala och skriva om det som hänt och klä det i dess rätta namn utan eufemismer. Avkoloniseringen gav oss ett nytt språk, den suveräna statens språk, och uttryck som varit förbjudna i årtionden kunde åter tas i bruk.

1993 erkände Ryssland sin ockupation av Estland. Sedan dess har situationen stramats åt och Ryssland har fört ett informationskrig mot Estlands historia sedan 1990-talet. De baltiska länderna måste fortfarande kämpa för sin rätt att skriva sin egen historia, en kamp som har blivit hårdare i takt med Putins växande makt. Moskva förnekar nu sin ockupation av Estland och säger att dess nuvarande oberoende är en anomali, ett undantag.

Efter Sovjetunionens kollaps såg Finland, till skillnad från Estland, inga skäl att skapa ett nytt språk och en ny terminologi. Därför är vår politiska retorik fortfarande mottaglig för det finlandiserade språkbruket. När Finland nyligen hade riksdagsval sa de två största partiernas partiledare, Centerpartiets och Socialdemokraternas, på tv att Ryssland inte kan kallas ett hot. Det är mycket svårt att föreställa sig politiker använda samma sovjetiska retorik i Estland - och om någon gjorde det skulle alla veta på vems lönelista han stod. I Finland används fortfarande finlandiseringens språk, och även uttryck direkt hämtade från den sovjetiska propagandan, utan att man inser deras giftiga innebörd.

Vi måste påminna oss om hur språket skapar vår verklighet. Det formar våra värderingar och lär oss vad som är acceptabelt och vad som inte är det. Sovjetunionen och Ryssland var och är fortfarande skickliga på att skapa textuella, alternativa verkligheter. Författarna som skapade den verkligheten fick regelbundet uppdaterade ordlistor med formuleringar och adjektiv som måste användas till exempel i kombinationen med Estland eller USA. Under senare år har Ryssland använt sig av ett liknande språkligt krig mot de baltiska länderna och Ukraina, och därmed skapat de fiktiva fiender som den nuvarande regimen behöver för att befästa sin makt.

På samma sätt hade finlandiseringen som långsiktig effekt att försvaga vår förmåga att stå upp mot Ryssland. Under årtionden tvingades finska redaktörer, utgivare, opinionsbildare, politiker och journalister att väga varje ord för att inte irritera Sovjetunionen - och många gör det fortfarande. Sovjetunionen uppfostrade Finland till ett land där undfallenheten mot Ryssland sitter i ryggraden. Det har inte gjorts någon offentlig, övergripande korrigering mot en annan typ av språk. Och vi har inte i tillräckligt hög grad studerat vilka de långsiktiga konsekvenserna blir av att finlandiseringen fortfarande alstrar vår verklighet. Vårt språk är som en tandlös mun utan tunga.

Men inte i litteraturen. Den är inte sådan, har aldrig varit, och därför har den varit så viktig. Om ett lands officiella hållning inte matchar den fysiska verkligheten, börjar människan misstro sina upplevelser och deras legitimitet. Det försvagar folket. I Finland var vår litteratur ett verktyg mot det.

Det finlandiserade Finland var Sovjetunionens framgångssaga. Ett paradexempel som visades upp inför världen, som ett bevis på att Sovjetunionen kunde leva i fred med sin granne - allt medan Finland fortfarande hölls i koppel. Eftersom strategin var så framgångsrik, är det inte förvånande att dagens Ryssland vill finlandisera andra länder.

Eller som nationalisten Aleksandr Dugin, rådgivare till Putin, har formulerat det: Hela Europa borde finlandiseras.

Sofi Oksanen

FOTNOT: Texten är en redigerad och förkortad version av ett anförande vid en litteraturkonferens i Riga den 2 maj 2015. Översättning från engelska: Jens Liljestrand.