Få har undgått hur Sverige har blivit ett flitigt återkommande exempel på att invandring påstås leda till samhällskollaps - ett exempel som används av flera av världens nationalistiska och inte sällan högerextrema sajter och politiker. Det blev tydligt när USA:s president Donald Trump hänvisade till ”last night in Sweden” 2017, men också av hur ryska mediekanaler tacksamt rapporterat om Sverige som ett varnande exempel.

Just användningen av Sverige i debatten har blivit symbolen för ett något paradoxalt fenomen: Hur den nationalistiska rörelsen har globaliserats.

New York Times reportage har fått stort genomslag.

Det är också utgångspunkten för New York Times stora reportage från Sverige. Ett reportage som fått stort genomslag hos politiker, journalister och andra opinionsbildare.

Den utomståendes blick på vad som händer i Sverige är nyttig – speciellt om det sätts in i ett större internationellt perspektiv. Men jag – som journalistiskt har marinerats i hatsajternas miljö och troligtvis kan mer än de allra flesta om Sverigedemokraterna – hostade till över felen och halvfelen i New York Times-reportaget.

Det allvarligaste felet, som nu är rättat av New York Times, torde vara att tidningen påstod att SD bjudit in den amerikanske vitmakt-ledaren Richard Spencer. Sanningen är att partiet bjöd in islamkritikern Robert Spencer till ett Almedalsseminarium 2010.

Andra tveksamheter gäller benämningen av de som var med i järnrörsskandalen och beskrivningen av SD-toppen Mattias Karlsson göranden och låtanden med den ”neofascistiska” (Karlssons egen benämning) sajten Motpol.

Med det sagt så radar reportaget förtjänstfullt upp en rad andra intressanta fenomen. Där finns hatsajten Fria tiders och tidningen Nya Tiders Kremlvänliga inriktning. Där finns också att mannen som tidigare kallade sig Egor Putilov, före detta tjänsteman på SD:s riksdagskansli och numera skribent på Samhällsnytt, nekats pressackreditering i riksdagen bland annat med hänvisning till att han ska ha haft kontakt med rysk underrättelsetjänst.

Där finns också DN:s uppgifter om att hatsajter haft annonser för en bildelsfirma i Tyskland som har kopplingar till personer från Ryssland och Ukraina.

Det mesta av det här är välkänt för svenska läsare men reportaget i New York Times går längre. Där hävdas att de svenska hatsajternas snabba tillväxt i ”betydande grad” kan bero på krafter utomlands.

Tidningen har tagit del av analyser av länkningar till sajterna Fria tider, Nya tider, Samhällsnytt och Nyheter Idag – sammanlagt över tolv miljoner tillgängliga länkningar. De har då sett att mer än en av fem länkningar kommer från icke-svenskspråkiga sajter, främst engelska och norska, men också från sajter på ryska, tjeckiska, danska, tyska, finska och polska.

Många länkningar gör att en sajt kan hamna högre upp i sökresultaten hos Google, vilket i sin tur kan ge mer trafik till sajten. På så sätt skulle, enligt New York Times, ett ”löst globalt nätverk” driva på de svenska hatsajternas stora räckvidd i Sverige.

Uppgifterna är intressanta, men väcker ändå frågor om man vill hävda att ett ”globalt nätverk” gett svenska hatsajter stor trafik.

I vilken utsträckning har de internationella länkningarna hjälpt hatsajterna? Hur viktig är sökmotortrafiken från Google för hatsajterna? Eller kommer deras trafik främst från sociala medier-delningar eller att folk dras in och stannar kvar via kommentatorstjänsterna?

Och kan det vara så att de svenska hatsajterna mest fått sitt genomslag på grund av att de på andra sätt än med internationell draghjälp nått en inte oväsentlig opinion i Sverige som är negativt inställd till invandring och invandrare?

Indicierna finns i New York Times reportage. Men det återstår ännu att bevisa det ”globala nätverkets” eventuella betydelse för hatsajterna.