Både regeringen och Moderaterna försöker måla upp en bild av att det är krisåtgärder som behövs. Sanningen är att Sverige behöver ett permanent migrationssystem som är hållbart över tid. Sannolikt kommer trycket vara stort även om ett, fem eller tio år allteftersom globaliseringen breder ut sig och kostnaderna för resor och information går ner.

När allt fler länder söder om Sahara blir rikare tack vare mer stabila institutioner och frihandel med EU, kommer också fler människor ha råd att söka sig norr- och västerut för att skapa en ännu bättre framtid för sig själva och sina barn. Det är inget märkvärdigt eller fult i att komma till Sverige av ekonomiska skäl snarare än på flykt. Hit har tidigare tyskar, holländare, turkar, tjecker, polacker och många fler kommit av just den anledningen. Vilhelm Moberg beskriver i sin utvandrarserie hur vi svenskar har gjort precis samma sak till huvudsakligen norra USA.

Den stora skillnaden mellan en svensk som flyttade till USA under mitten av 1800-talet och en syrier eller somalier är att svensken hade helt andra förväntningar på sig. I USA förväntades man från första dagen hitta uppehälle, söka jobb, helt enkelt göra rätt för sig. Där fanns inga amerikanska skattebetalare som curlade, men inte heller någon stat som fördröjde handläggningsärenden eller gjorde det svårt att ta hjälp av släkt och vänner. Det invandringstoleranta – men inte invandrarlandet – Sverige har inte erbjudit samma samhällskontrakt. Här måste man vänta närmare tre år för att få reda på om man får stanna. Här förväntas man vara svag och bräcklig. Här passiviseras energi, passion och talang.