

Människan är ett flockdjur och stamsamhället är den naturliga flocken. Riken och nationalstater blir möjliga att förverkliga först när det skapas ett tillräckligt överskott, så att folket med eller mot sin vilja klarar att försörja en härskare och hans hov, och en överklass. Det är ett snäpp mer kvalificerat att bygga riken och nationalstater än stamkollektiv, men ändå möjligt för många folk att klara av.

Runt om i världen finns ett antal nationalstater som är totalitära, i den meningen att makten baseras på ledarens eller ledargarnityrets våldsmonopol. När ledarna tappar kontrollen, så sker det via en mer eller mindre blodig kupp eller genom ett inbördeskrig. Nationalstater som misslyckas återgår inte till fungerande stamsamhällen, utan till kaos – de faller sönder och blir så kallade ”failed states”, se till exempel Syrien. Oftast rekonstrueras de som ett nytt totalitärt samhälle.

Än mer krävande är det att bygga demokratiska samhällen, där ledarna tillsätts och – ännu viktigare – avsätts genom allmänna val. Tidskriften The Economist har tagit fram ett demokratiindex där graden av demokrati mäts med fem indikatorer:

1. Valprocess och pluralism

2. Medborgerliga rättigheter

3. Politiskt deltagande

4. Politisk kultur

5. Väl fungerande regeringar

Enligt The Economists index från år 2007 var det bara 28 länder som klarade kvalgränsen till fullständiga demokratier, av de 153 länder i världen som The Economist tog med i sitt index. Sverige rankades som världens mest demokratiska land. De värsta länderna listades av The Economists två år senare och det visar sig vara just där som svenska politiker rekryterar ”nya svenskar”, det vill säga i Mellanöstern och Afrika. Somalia hamnade på första plats.

Den som inte begriper att detta medför ett mycket allvarligt hot mot den demokratiska välfärdsstaten Sverige bör sätta på sig dumstruten, så att omgivningen förstår att här handlar det om en person, som vi visserligen ska vara snälla emot, men som absolut inte bör anförtros någon makt.



Vill man veta hur många välfärdsstater det finns i världen blir det lite mer tveksamt, eftersom det inte finns någon övergripande definition av begreppet. En viktig gränslinje kan dock dras mellan generella och selektiva välfärdsstater. Om de generella välfärdsstaterna skriver Wikipedia:

De mest utvecklade välfärdsstaterna i världen är bland annat de nordiska, men även övriga industriländer har välutvecklade välfärdsstater.

Är vi generösa och plockar med lilla Island, så handlar det om fem nordiska stater i topp bland världens säg tvåhundra länder (Beroende på hur man räknar, så ligger spannet mellan 324 och 193 länder). I dessa fem nordiska länder bodde det förra året 26,61 miljoner invånare. I världen fanns det då 7.3 miljarder invånare. Om jag inte snurrat till det med de höga talen, så betyder det att 0,36 procent av jordens befolkning bor i ett land av Sveriges utvecklingsgrad.

Det krävs mycket hög kompetens och extremt goda villkor för att bygga upp ett samhälle av svensk modell. Av det kan man också dra slutsatsen att detta är ett mycket ömtåligt land, vilket svenskar i allmänhet inte har klart för sig. De verkar tvärtom tro att den svenska välfärden och demokratin står pall för vad som helst.

Mest avgörande för möjligheten att bygga upp en avancerad välfärdsstat är förmodligen att landet inte plågas av etniska motsättningar. Etnisk homogenitet är grunden inte bara för tillit mellan invånarna utan också för invånarnas tillit till sina politiker: ”Vi är ju alla av samma slag”. Ytterligare en viktig förutsättning är att landets makthavare vårdar sitt ledarskap och inte utsätter befolkningen för krig, förtryck, svält eller någon annan form av landsomfattande nöd. Är det sedan så, som det var i Sverige, att befolkningen är arbetsam, sparsam och inte särskilt konsumtionsorienterad, då är förutsättningarna ideala.

Slutsats: Sverige ligger i den absoluta toppen av länder som lyckats väl med att bygga en demokratisk välfärdsstat.

Eller kanske man hellre skulle skriva lyckades väl, eftersom vi bor i ett land där välfärden är på snabbare reträtt än Arktis isar. Svenska politiker, opinionsbildare och myndighetsföreträdare har förlorat kompetensen att upprätthålla och bygga vidare på det synnerligen avancerade svenska välfärdssamhället. Med ett statsbyggarperspektiv är Sverige på dekis och nedförsbacken är brant. Den fråga som pockar på ett svar är ”Vad var det som hände?”

En av de bloggläsare som ofta ger värdefulla kommentarer till mina texter har en förklaring, som han hela tiden återkommer till: orsaken är att det kvinnliga tänkandet har tagit herraväldet över det manliga. Inte minst visar det sig i regeringen, som skryter med att den är världens första feministiska regering. Så här ser presentationen ut på regeringens hemsida:

Sverige har världens första feministiska regering. Det innebär att jämställdhet är avgörande för regeringens prioriteringar – i beslut och tilldelning av resurser. En feministisk regering ser till att jämställdhetsperspektivet finns med i politikens utformning på bred front, både i det nationella och internationella arbetet. Att kvinnor och män ska ha samma makt att forma samhället och sina egna liv är en mänsklig rättighet och en demokrati- och rättvisefråga. Jämställdhet är också en del av lösningen på de utmaningar som samhället står inför, och en självklarhet i ett modernt välfärdssamhälle – för rättvisa och ekonomisk utveckling. Regeringens viktigaste verktyg för att genomföra en feministisk politik är jämställdhetsintegrering, där jämställdhetsbudgetering är en viktig del.

I detta korta stycke förekommer begreppet jämställdhet fem gånger! Vad betyder då jämställdhet för regeringen? Svaret ges på samma hemsida:

Jämställdhet handlar om jämlikhet mellan kvinnor och män som ska ha samma möjlighet att forma samhället och sina egna liv. Området omfattar bland annat frågor som makt, inflytande, ekonomi, utbildning, arbete och fysisk integritet.

Går man därefter vidare och läser hur statsråden presenteras, så blir det nästan parodiskt tydligt att jämställdhet och jämlikhet är nyckelbegrepp för Sveriges feministiska regering. Den ovan nämnde bloggläsaren skriver:

Jag kan inte låta bli att sätta upp en teori. Allt handlar om jämlikhet, det begrepp som styr hur svenska politiker tänker och hur världen ska beskrivas. Jämlikheten förutsätter en marxistiskt/feministiskt tolkad världsordning med förtryckare och förtryckta. Rollfördelningen är given: Vita män är onda, vita kvinnor förtryckta. Mörkhyade kvinnor dubbelt förtryckta etc. ”De godas” uppgift är att rädda de förtryckta. Det är den rollfördelningen som avgör vilken historia som skall berättas. Verkligheten är underordnad. Jag tror att allt handlar om en Idée fixe, av det slag som Berlioz använde till sin

”Symphonie fantastique”. En Idée fixe är ett återkommande tema eller karaktärsdrag i musik och litteratur. Termen används också inom psykologi för att beteckna en irrationell tvångstanke, så stark att den styr en individs tankeliv och läggs till grund för handlandet. Begreppet var på modet kring sekelskiftet 1900. Det begreppsliga tvillingparet jämställdhet/jämlikhet är en Idée fixe hos socialdemokratiska politiker i Sverige.

Han är på rätt spår. Regeringens deklaration av jämställdhetens och jämlikhetens avgörande betydelse ter sig egendomlig, med tanke på de gigantiska svårigheter som Sverige står inför. Krisen har sedan andra världskriget aldrig varit så stor som nu och vad gör riksdagspolitikerna? Jo, de hugger gärna in på frågor som en tredje pappamånad, vilket definieras som en viktig jämställdhetsfråga. Bloggläsaren igen:

Varför är det så här? En förklaring är att Sveriges politiska partier är inriktade på att styra, inte på att representera sina väljare. ”Politik är att vilja”, som Palme sa. Politikerna är folkhemmets föräldrar, medan vi är barnen, de som ständigt måste fostras men aldrig blir riktigt vuxna. Vi får det som politikerna kallar för trygghet i välfärden, men till priset av ett förlorat självbestämmande, i den meningen att vi inte kan styra våra politiker.

Vill svenska folket verkligen först och främst satsa på jämlikhet mellan könen? Är jämlik behandling av HBTQ-personer en angelägen politisk fråga? Speglar det folkviljan att de som befinner sig illegalt i landet, också de ska få sin beskärda del av den skattefinansierade välfärden? Är det självklart att arbetsmarknadens ingångslöner ska vara lika för alla, när man vet att det inte bara stänger arbetsmarknaden för många invandrare utan också göder den svarta låglönemarknaden? Sverige styrs av en elit som inte brytt sig om att fråga folket om vilka rättigheter och förmåner som invandrare ska medges. Det är självklart att det ska vara jämlikt.

Bloggläsaren:

Demokrati betyder i Sverige att rösta om pappamånad, husläkare och skolformer, men den etiska grund varpå makten vilar får inte ifrågasättas. Jämställdhet och jämlikhet blir givna målsättningar. Föreställningar som ”lika värde” får inte diskuteras. De utgör fundamentet för den makt som eliten gör anspråk på. Vi som försöker opponera oss beskrivs som onda människor, sådana som inte vill ha jämlikhet. Därför opponerar vi oss inte. Detta har fungerat i över 20 år. Elitens oändliga godhet blir en form av förtryck. Sverige är som bekant en humanitär stormakt. Löfven åker nu jorden runt och leker

jultomte, delar ut pengar och är moralisk överdomare. Det sker med regeringens goda minne. På så sätt inte bara stärker svenska politiker sina egon utan de säkrar också sin makt. Förklaringen till att vi går mot vattenfallet är att de ideologiska strömmarna är så starka att de inte ens själva kan styra skutan längre.

Den kanske viktigaste frågan: varför sprider svenska makthavare ekonomiska bidrag till människor, som inte alltid ens vet var Sverige ligger. Här kommer retoriken om alla människors lika värde in, som ett slags perverterad legitimering. Är den extremt generösa asylpolitiken och de internationella ambitionerna med svensk jämlikhets- och jämställdhetspolitik ett resultat av att man lyssnat in vad folket vill? Eller handlar generositeten om att samla prestige i EU och FN, att få axelklappar från Bilderbergarna och andra elitgrupperingar i världssamfundet?

Den modell som beskriver människans tillvaro i termer av förtryckare och förtryckta är i grunden kvinnlig. De förtryckta lider och det kvinnliga förnuftet har empatin som sitt kanske viktigaste fundament. De som lider måste hjälpas! Definitionen på ett gott samhälle är att det står på de förtrycktas sida. Här får det inte spela någon roll på vilken sida om en nationsgräns de lidande befinner sig, lika lite som vad för slags pengar som används. Sverige är ett rikt land och om vi inte använder vårt välstånd till att hjälpa flyktingar, så är vi omoraliska.

Bloggläsaren påpekar att lika viktigt som det är att identifiera och hjälpa dem som lider, lika viktigt är det att utse förövarna, fienden och skurkarna. Här ligger den vite köttätande bilkörande mannen bra till. Politikerna, i synnerhet inom ett parti som ”Feministiskt Initiativ”, kan peka på honom och säga att här är grundproblemet till din oro.

Medierna och politiken domineras av feminister, som försvarar den feministiska världs-ordningen utan att ens snudda vid tanken att den är inkompatibel med det demokratiska välfärdssamhället.

Bloggläsaren menar att evolutionärt skapade ”manliga” värden efter andra världskrigets slut efterhand ersatts med ”kvinnliga” värden. Detta har inneburit att försvar (som nationalism) av det egna landet mot yttre attacker, har ersatts med omvårdnad av de svaga (offergrupperna). Den feministiska världsbilden är väldigt framgångsrik. Opposition mot denna blir den ideologiska frälsningens antites. Att inte ställa upp på teserna om jämställdhet, jämlikhet och allas lika värde är helt enkelt att bli samhällets fiende. Där finns rasisterna och patriarkatet, det vill säga den manliga värld som vi efter andra världskriget lärt oss att till varje pris bekämpa. Det går bra att publicera SCUM-aktivister medan en opinionsbildare som Mats Dagerlind på Avpixlat är en ”väldigt väldigt väldigt kontroversiell” person. Han får absolut inte får komma till tals.

Medierna och politiken domineras av feminister, som försvarar den feministiska världsordningen utan att ens snudda vid tanken att den är inkompatibel med det demokratiska välfärdssamhället. Ja, värre än så: samhällsdestruktiv. Den kvinnliga arketypen maka och mor är den mest förbjudna. Kvinnor ska sätta sina barn på förskolan och konkurrera med männen i den av en feministisk tankefigur dominerade världen. Resultatet blir inte bara föraktade män utan också olyckliga kvinnor, se på utvecklingen av psykiska sjukdomar. För att uttrycka sig brutalt: Under dagens svenska åsiktsparadigm får inte kvinnan vara kvinna och mannen inte vara man. Våra grundläggande identiteter, förvärvade genom evolutionen, förnekas.

Det är män som bygger samhällen. Onda maktberusade män, goda demokratiska män. Män! Det gäller för totalitära samhällen, det gäller för demokratier, det gäller för välfärdssamhällen. Kvinnorna har sin roll, den ska varken förringas eller förnekas. Men det är ingen tillfällighet att det kvinnliga förnuftet inte sitter vid rodret. Matriarkatet, i synnerhet ett fungerande modernt matriarkat, är inget annat än en fantasi.

Karl-Olov Arnstberg

Utskriftsvänlig PDF-version

Alla texter är © på denna blogg. Det är tillåtet att sprida texterna under förutsättning att ni alltid länkar till källan här på bloggen.