Mohamed Omar

I flera artiklar har Gefle Dagblad granskat Gävleimamen Abo Raad vid Al-Rashideen-moskén och det salafistiska nätverket kring honom. Imamen är en av de viktigaste ledarna inom salafismen i Sverige och är både omtyckt och respekterad. Moskén har finansierats av en stiftelse i Qatar som också har gett stöd till Al-Qaida i Irak.

På grund av granskningen har Gefle Dagblads chefredaktör Anna Gullberg mordhotats av en anhörig till imamen. Abo Raad har hela tiden vägrat att prata med tidningen. Men i ett längre reportage för P1-programmet Människor och tro den 28 april bemöter han kritiken.

SR-reportern Alexandra Sandels besöker moskén och pratar med imamen och några av hans medarbetare inom den salafistiska missionsverksamheten. Initiativet är bra, men Sandels saknar tyvärr de kunskaper som behövs för att kunna ställa relevanta frågor och följdfrågor. Reportaget blir ytligt och man lyckas inte tränga in i imamens världsbild och förmedla den till lyssnarna.

Med i studion hos Människor och tro finns också Susanne Olsson, professor i religionshistoria vid Stockholms universitet som forskat om just salafism, och Abd al Haqq Kielan, svensk konvertit till sunnitisk islam och imam i Eskilstuna.

Vi vet att Abo Raad hyllade terrorgruppen Islamiska statens offensiv i ett inlägg på Facebook sommaren 2014. Betyder det att han håller med IS om allt? Betyder det att han är en IS-anhängare? Inte nödvändigtvis. Det kan betyda att han bara stödjer offensiven eftersom han hatar shiamuslimer så mycket att han ser vilken sunnitisk rörelse som helst, till och med den antishiitiska terrorgruppen IS, som bättre. Imamens Facebookinlägg genomsyras av hat mot shiamuslimer. Det kan också betyda att han håller med IS till 90 procent, men är oense med dem i vissa frågor, till exempel i frågan om Abu Bakr al-Baghdadi verkligen är en rättmätig kalif som varje muslim måste svära trohet till. Hans relation till IS blev inte ordentligt genombelyst i reportaget. Vi vet att Al-Qaida tar avstånd från IS även om de båda terrorgruppernas ideologier är nästan identiska. De grälar om småsaker.

Vi vet att Abo Raad var ansvarig för den salafistiska sajten Muslim.se. När han får frågan av Alexandra Sandels förnekar han inte sin roll som ansvarig, men vill istället kalla sig ”shariarådgivare”. Vad reportern borde göra istället för att förvirra sig i definitionen av ”ansvarig” respektive ”shariarådgivare” är att lägga fram åsikterna som redovisades på sajten och fråga vilka av dem han håller med om. Nu får vi bara veta hur han ställer sig till homosexuella handlingar. De som utför sådana handlingar ska avrättas, säger han.

Det är ingen extrem åsikt inom traditionell islam utan den är väl förankrad i både Koranen och profeten Muhammeds undervisning. Abo Raad är fortfarande en populär studiecirkelledare i Uppsalamoskén och den som är ansvarig för hans verksamhet i Uppsala har i en intervju för Upsala Nya Tidning sagt att han inte tycker att imamens åsikter är extrema på något sätt. Min bedömning efter att ha tillbringat ganska mycket tid i Uppsalamoskén och i andra svenska moskéer är att det snarare är åsikten att homosexuella har samma rättigheter som heterosexuella som skulle betraktas som extrem av religiöst aktiva muslimer och att en imam som är av den åsikten inte skulle få leda studiecirklar eller predika i Uppsalamoskén. Och förmodligen inte någon annan moské heller.

I reportaget framkommer att Abo Raad inte vill kalla sig salafist. Det är typiskt för salafister! De ser sig inte som en grupp inom islam med en särskild tolkning utan de ser istället salafismen som liktydig med ursprunglig och autentisk islam. Det finns ingen salafism brukar de hävda, bara islam. Vi följer ingen grupp, säger de, bara vad som står i Koranen och vad Muhammed har lärt oss. När Abo Raad säger att han inte är salafist borde reportern fråga honom: ”Vad är det med salafismen som du tycker är fel?” Det kommer då att framkomma att Abo Raad med stor sannolikhet inte är oense med salafisterna utan tvärtom står på deras sida i de teologiska tvistefrågor som de har med andra islamiska grupper. Man kan därför placera honom åsiktsmässigt inom den salafistiska strömningen.

En fråga som reportern skulle ha kunnat ta upp är frågan om påfund i religionen, det som på arabiska kallas ”bid’a”. Inom traditionell sunniislam anser man att det finns bra och dåliga påfund. Bra påfund är sådana saker som Muhammed och hans följeslagare inte gjorde, men som är nyttiga och som inte strider mot sharia. Dåliga påfund strider mot sharia. Salafisterna däremot anser att alla påfund inom religionen, vare sig de är nyttiga eller onyttiga och strider mot sharia eller ej, är dåliga. Vad har Abo Raad för åsikt om ”bid’a”? Håller han med salafisterna?

Abo Raads medarbetare i moskén, ungdomsledaren Ali al-Ganas, säger i reportaget att han drömmer om en panislamisk stat som ska förena alla världens muslimer. När han talar om länder med muslimsk majoritetsbefolkning använder han uttrycket ”våra länder”. Han ser alltså inte Sverige som sitt land. I stället upplever han att ett land som han inte är född och uppvuxen i, och inte heller medborgare i, som låt oss säga Pakistan, befinner sig närmare honom känslomässigt än Sverige eftersom Pakistan är islamiskt. Vad gör han då här? Han sitter alltså i Sverige, åtnjuter alla förmåner som svenskt medborgarskap för med sig, men ser sig inte som en del av vårt samhälle. Det finns många islamiska länder, de som han kallar ”våra”, dit han skulle kunna flytta istället.

Det är också oroväckande att han som ungdomsledare, som förebild för unga muslimer, har en sådan inställning. Han riskerar att sprida känslan av alienering till andra, vilket kan försvåra deras delaktighet i demokratin och möjligheter att komma in på arbetsmarknaden. Jag kan också tänka mig att en känsla av att ”detta inte är mitt samhälle” skulle kunna påverka brottsbenägenheten och viljan att rapportera ”muslimska bröder” som riskerar att dras in i jihadism till polisen.

I ett Facebookinlägg laddade Ali Al-Ganas upp en bild av en väska där det i ett fack sticker upp ett pass med en flygbiljett till ”Kalifatet”. På passet står det ”Det finns ingen gud utom Gud” tillsammans med profeten Muhammeds sigill. Det är exakt samma symbol som används av terrorgruppen Islamiska staten. Som kommentar till bilden skrev han: ”Må Allah förverkliga det här”.

När SR-reportern Sandels frågar Al-Ganas om vad han menade med ”Kalifatet” säger han att han inte syftade på det verkliga kalifatet i Irak och Syrien utan ett utopiskt kalifat, den där panislamiska staten som han drömmer om. Här borde reportern ha frågat honom hur hans drömkalifat skiljer sig från det verkliga kalifatet. Skillnaderna är förmodligen ganska små.

Efter reportaget från Gävlemoskén får Abd al-Haqq Kielan (född Leif Karlsson), imam vid en moské i Eskilstuna, komma in och kommentera. Han påstår då att islam bara har spridits på fredligt sätt, vilket inte är sant. Men blir märkligt nog inte motsagd. Profeten Muhammed själv, enligt islamiska texter som hålls för sanna av mainstreammuslimer, spred sitt styre med svärdets hjälp, och det gjorde även kaliferna, hans efterträdare. Det var till exempel genom erövring som perserriket krossades och perserna islamiserades. Både Koranen och Muhammeds undervisning är fulla av uppmaningar till heligt krig, erövringskrig för att sprida Guds lag och styre i världen, och genom hela islams historia har det funnits troende som tagit dessa uppmaningar på allvar.

Men islam spreds inte bara med svärdets hjälp utan också genom mission. Vandrande predikanter och undergörare omvände massor av människor i Indien, Indonesien och Östafrika. Men också muslimska köpmän som reste över haven, öppnade handelsstationer och gifte sig med kvinnor ur den lokala befolkningen. Min adoptivfar kommer från Kenyas kust och är ett resultat av denna blandning av arabisk och afrikansk kultur genom handel och mission. Ett för islam mindre smickrande inslag i dessa relationer är den religiöst sanktionerade handeln med slavar.