DEBATT. Folk älskar döda judar betydligt mer än levande. Observationen är tyvärr inte min egen. Författarinnan och forskaren Dara Horn skrev om fenomenet i en briljant artikel i Smithsonian Magazine (november 2018), där hon förklarade varför just Anne Franks dagbok blivit så globalt omfamnad. Anne Frank är i sin dagbok precis en sådan jude som icke-judar vill att ett offer för Förintelsen ska vara. Hon begär ingen hämnd, och ser främst det goda i människan, trots att hon och hennes familj gömmer sig från nazisterna och från potentiella angivare som tidigare var deras grannar.

Men, som Horn påpekar: vi vet inte vad Frank hade känt eller skrivit efter tiden i koncentrationsläger om hon överlevt. Många andra överlevare bar på fullständigt rimliga hämndbegär. Sådant vill världen inte gärna läsa om. Författaren och överlevaren Elie Wiesel fick sin memoar Natt redigerad när den översattes från originalspråket jiddisch. Den innehöll för mycket ilska mot omvärldens passivitet när sex miljoner judar mördades av Nazityskland och deras hantlangare runtom i Europa. Så skapas inte en bästsäljare. Läsare vill inte känna skam, de vill beröras av mänsklig värme.

Förbluffande reaktioner

Jag tänker på detta när jag ser hur stora delar av det offentliga Sverige fördömer Moderaternas Ulf Kristersson för att han öppnat dörren på glänt för samtal med Sverigedemokraterna. Genom att öppna för samarbete med ett parti med rötterna i nynazismen bryter han sitt löfte till en Förintelseöverlevare, har många påpekat.

Det är just den invandringspolitik som SD vuxit sig stora på att motsätta sig, som skapat de största farorna i dag mot Sveriges judiska befolkning.

Om detta kan man tycka mycket. Men reaktionerna har varit förbluffande. Alla från statsministern till kända opinionsbildare tar till de största verbala släggorna de har i verktygslådan för att fördöma saken.

Är er omsorg verkligen genuin?

Det är märkligt, för så här ljudliga blir reaktionerna aldrig när judar i dag i Sverige faktiskt attackeras för att de är judar. Om så många framstående debattörer och politiker genuint hade brytt sig om hotet från antisemiter i Sverige hade de kanske kunnat reagera något tidigare. Faktum är nämligen att det just är den invandringspolitik som Sverigedemokraterna vuxit sig stora på att motsätta sig (och som övriga partier nu tävlar om att bäst imitera) som skapat de största farorna i dag mot Sveriges judiska befolkning.

Det skanderas regelbundet antijudiska slagord på demonstrationer i Sverige med koppling till Israel. I december 2017 kastade tre män från Syrien och från Gaza brandbomber mot en synagoga i Göteborg. Brandbomber! Mot en synagoga i Sverige! Bara att skriva orden känns absurt. Antisemitismen som ideologi kom inte till Sverige utifrån från början, men de senaste årens stora invandring från Mellanöstern har gjort faran för judar i Sverige större än de flesta hade kunnat föreställa sig för bara några år sedan.

Obekväma slutsatser

Detta är varken ett försvar för Kristersson eller för Sverigedemokraterna. Jag önskar bara att reaktionerna skulle bli åtminstone en tiondel så stora, så högljudda, och så arga, när judiskt liv i Sverige faktiskt hotas med våld och trakasserier, även när det leder till obekväma slutsatser om invandringens roll.

Av Benjamin Katzeff Silberstein

Doktorand i historia och bosatt i Jerusalem

LÄS MER: Nazister är inte största hotet mot landets judar

LÄS MER: Historiens dom blir hård mot Löfven som gör skillnad på folkmord och folkmord

LÄS MER: I Sverige råder inte längre religionsfrihet för judar