Det socialdemokratiska partiets förhållande till näringslivet har kännetecknats av pendlingar mellan å ena sidan socialistisk kamp mot det privata näringslivet – och i synnerhet dess ägare – och å andra sidan en pragmatisk insikt om att det är ett skickligt skött näringsliv som är den yttersta garanten för välståndet.

40-talets socialitiska kamp mot det fria näringslivet möttes av en kraftfull mobilisering till värn för detta: PHM-kampanjen (planhushållningsmotståndet). En socialdemokrati med ambitioner att bli mera likt Sovjets ”framgångsrika” planhushållning drevs på defensiven i riksdagsvalet 1948.

50-talets socialdemokrati blev därefter ”funktionssocialism” och Tage Erlander umgicks under gemytliga former på Harpsund med storföretagens direktörer. Politiken utformades för att gynna de stora företagen. Att man missgynnade småföretag och växande företag hade en ideologisk grund: man vill inte ha kapitalister – företagsägare – utan socialdemokratin gynnade helst de anställda direktörerna och deras makt. Kapitalism utan kapitalister var det outtalade s-slagordet.

70-talets löntagarfonder krävde en lika kraftfull motoffensiv som en gång PHM. 4 oktobermanifestationen 1983 satte punkt för fondsocialismen, även om först regeringen Bildt avskaffade löntagarfonderna.

Globaliseringen och EU-medlemskapet ledde till en ny politik som kom att bli tydlig s-politik under Göran Persson. Nu blev det legitimt också för entreprenörer – inte minst i nya branscher. Vi fick i snabb takt företagare som blev miljardärer och som därmed fick ett mera självständigt förhållningssätt till politiska makthavare. De fanns i Sverige och Sverige gav dem ett vettigt företagsklimat. Annars finns det andra länder som öppnar famnen för entreprenörer.

Efter Juholt har socialdemokratin hamnat i ett dilemma vad gäller förhållandet till näringslivet. LO driver en företagsfientlig agitation och LOs organ Aftonbladet vet inga gränser för sitt näringslivshat.

Mikael Damberg intervjuades härom dagen i SvD och hans oförmåga att hitta ett språk för sina ambitioner speglar det faktum att S-MP-regeringen mera präglas av aversion mot företagsamhet än av insikt om näringslivets betydelse för Sverige. Damberg saknar helt enkelt ord. Han vet att om han skulle välja att tala om vikten av ett framgångsrikt svenskt näringsliv i en global ekonomi så skulle partivänstern anförd av Aftonbladets ledarsida att avrätta honom. Och i den socialdemokratiska pressen finns det endast en enda avvikande röst – Widar Anderssons i Folkbladet.

Denna obalans är ett dilemma för Stefan Löfvens regering. Statsministern själv tycks vara en politiker utan vilja att formulera en genomtänkt, långsiktig politik. Det handlar inte bara om det parlamentariska läget utan uppenbart också om en rädsla att ge sig in i det ideologiska getingbo som Daniel Suhonen i sin Juholtbok gett en del inblickar i.

Så sannolikheten för att Mikael Damberg ska hitta ett språk för sin näringspolitik tycks mig ganska begränsad.

Idag är det Jonas Sjöstedt och Ulla Andersson som dikterar den socialdemokratiska politiken i förhållande till näringslivet. Deras grova demagogi i uppgörelsen med regeringen om ”vinst i välfärden” är i dag förmodligen den mest trovärdiga bilden av var svensk socialdemokrati står – eller åtminstone är det deras språkbruk som gäller eftersom något alternativ inte finns idag.

En gång i tiden bekämpade socialdemokratin den svenska kommunismen. Så är det inte längre. Åtminstone inte idag.