Den utrikespolitiska deklarationen levererades och debatterades idag i Riksdagens kammare. Debatten kom i skuggan av dagens nyhet, att statsministern förstärker Ylva Johanssons mandat i regeringen. Johansson blir i praktiken vice statsminister med sin interventionsrätt, formulerat som initiativrätt, i bland annat Mehmet Kaplans och Gustav Fridolins ansvarsområden. Med omstruktureringen föll nu Löfven till slut till föga och lägger nu fokus på integrationsområdet som han så här långt inte visat sig förstå, eller inse, allvaret i.

Den formelle, de facto, vice statsministern Margot Wallströms (som äldst i tjänst är hon per automatik Löfvens ställföreträdare då Romsons titel bara är skådebröd) utrikespolitiska deklaration var lika innehållsrik som innehållslös. Det går inte att komma ifrån att deklarationen bestod av tomma ord och tillrättalagda sanningar i syfte att ”dress the bride” i slutspurten inför juni månads votering till FN:s Säkerhetsråd.

En annan känsla som jag fick vid genomläsningen var att det ligger en osammanhängande blandning av desperation och uppgivenhet under texten. Det saknas en röd tråd som håller ihop den.

Desperation över att 2015 års deklaration inte blev vad Wallström ville med de konflikter den skapade med arabvärlden, uppgivenhet över det kommande nederlaget i voteringen till Säkerhetsrådet. Vi kan, om vi har tur, få en av de permanenta ledamöterna med oss i form av Kina samt Syd- och Latinamerika och några frimärksstater i Mikronesien. Men det är också allt. De stora biståndsmottagarländerna, förutom det genomkorrupta Sydafrika, har uttryckt sitt starka missnöje med Sveriges tillbakadragande av utlovat bistånd.

Margot Wallström menade dessutom bland annat att

“Vi behöver ett starkare EU som fortsatt kan stå upp för grundläggande gemensamma värden och principer, inte minst i det europeiska grannskapet. Inre splittring måste motverkas.”

Sverige har, sedan regeringstillträdet, kanske tydligast varit det land som agerat på ett sådant sätt att vi satt igång centrifugalkrafter i inte bara EU i allmänhet utan även i det nordiska samarbetet i synnerhet. Vi har nu i sexton månader utmålat såväl Danmark som Finland som halvfascistoida länder och där nu Norge och Danmark står beredda att stifta krislagar som möjliggör att de kan stänga gränserna mot Sverige med våld om vårt asylsystem kollapsar. Norges statsminister, Erna Solberg, menar att

“Står det til statsminister Erna Solberg, skal Norge have en kriselov, hvor asylansøgere kan afvises ved grænsen. Loven skal kunne anvendes i tilfælde af, at asylsystemet i Sverige bryder sammen. Venstre afviser at indføre et lignende forslag i Danmark, men følger den norske kriselov »meget nøje«.”

Med andra ord, faller Sverige för asyltrycket så kommer vi stå helt ensamma. Och det finns fler smådjävlar som lurar i detaljerna.

Trots stora ord om kampen mot DAESH (IS) så nämner utrikesministern inte med en rad det folkmord som denna organisation nu genomför mot arabisktalande kristna. Inte med ett ord nämner hon den förföljelse som denna minoritet heller får uppleva i Europa. De är inte skyddade här heller. Utrikesdeklarationen nämner insatser mot ”antisemitism, islamofobi, afrofobi och antiziganism”, liksom vikten av ”sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter, och för varje människas rätt oavsett sexuell läggning eller könsidentitet”. Men inget om kristofobi eller rent generellt om religionsfrihet.

Det känns därmed inte som någon slump att på den glest besökta läktaren, bland de få diplomater som valt att närvara tillsammans med en uttråkad press, kunde vi finna en representant för folkbildningsförbundet Ibn Rushd att bevaka deklarationen och den efterföljande debatten. Vem som sade vad.

Vad ett folkbildningsförbund, som i grunden skall verka för muslimers integration i det svenska samhället, har för intresse att följa en utrikespolitisk debatt återstår att se. Den statligt finansierade folkbildningen, som Ibn Rushd är en del av, skall ha till syfte att:

Stödja verksamhet som bidrar till att stärka och utveckla demokratin,

Bidra till att göra det möjligt för människor att påverka sin livssituation och skapa engagemang att delta i samhällsutvecklingen,

Bidra till att utjämna utbildningsklyftor och höja bildnings- och utbildningsnivån i samhället

Bidra till att bredda intresset för och öka delaktigheten i kulturlivet.

Kopplingen till den utrikespolitiska deklarationen är därmed inte solklar om vi inte tar i beaktande att en av Ibn Rushd organisationer, Islamiska Förbundet i Sverige, anses vara Muslimska Brödraskapets representant i Sverige. Eller att ett annat förbunds representanter i denna sfär, Sveriges Unga Muslimer, varit svävande i förhållningssättet till både Brödraskapet och DAESH / IS.

Inalles? Lite av ”Dress the bride” utan röd tråd samt en hel del uppgivenhet och några för många oroväckande detaljer. Detaljer som, trots att de är små och lätt kunnat passera, onekligen skaver en del. Något i helheten som får det att inte stämma. Det hakar inte i.



Det saknas en röd tråd samtidigt som deklarationen gör allt för att “dress the bride”.