I september surnade Andreas Gustavsson på tidningen ETC till på den fråga han ständigt fick när han propagerade för en mindre restriktiv flyktingpolitik: "Hur många asylsökande kommer du att ta emot hemma hos dig?"

Det är fel att lyfta flyktingkrisen från politik till moral, menade Gustavsson. Öppenhetsivrare har inte något personligt ansvar för att flyktingarna ska få någonstans att bo.

I en ledare som fick stor spridning skrev han:

"Riktigt absurt blir det om resonemanget – att din övertygelse uteslutande legitimeras av egna prestationer – möter andra områden än migration.

– Jag vill se en upprustning av svensk järnväg.

– Hur många kilometer räls kommer du att lägga ut?"

I stort höll jag med honom. Då.

Gustavssons resonemang är ett klockrent exempel på det som historikerna Henrik Berggren och Lars Trägårdh kallar för statsindividualism. Svenskarna betalar höga skatter och litar i gengäld på att det offentliga tar hand om barnen på dagtid och de åldrande föräldrarna på heltid.

Visst har många privatpersoner visat ett berömvärt initiativ under flyktingkrisen. Men när Kjell Bergqvist tröttnar är det Migrationsverkets personal som fortsätter att jobba 14-timmarspass.

Ännu tydligare uttrycktes inställningen av komikern Henrik Schyffert:

”Det kostar oss alltså två quattro stagionis, en stor Fanta och ett Netflix-abonnemang att rädda livet på 80 000 människor i år.”

Schyfferts syn speglar inte bara svenskarnas höga skattemoral utan också dess höga tillit. Enligt alla mätningar har vi internationellt sett ett skyhögt förtroende för politiker och institutioner. Det är klart att våra makthavare fixar flyktingströmmen - även om den är rekordstor. "Vi befinner oss trots allt i Sverige", som ledarskribenten Ingvar Persson skrev i Aftonbladet i oktober.

Bara en dryg månad senare signalerar myndigheter och politiker dock tydligt att man faktiskt inte fixar det - trots att vi befinner oss i Sverige. Även om vi skulle avstå från tjugo quattro stagioni i månaden finns det, åtminstone på kort sikt, inte tillräckligt med sängplatser att köpa.

"Det finns en risk redan nu att vi inte kan erbjuda tak över huvudet åt alla", sa inrikesminister Anders Ygeman på måndagen.

Den fråga som gjorde Andreas Gustavsson förbannad har - vare sig vi vill det eller inte - blivit högst reell.

Både Miljöpartiet och Centerpartiet har redan gjort politik av frågan: "Hur många asylsökande kommer du att ta emot hemma hos dig?" MP vill att den som hyser en asylsökande i sitt hem ska få 2 000 kronor per månad som kompensation. Och C föreslår att flyktingarna ska tvingas fixa sitt boende själva.

Politikerna, som ju skulle lösa allt, pekar nu på privatpersoner som Andreas Gustavsson, Henrik Schyffert och mig. Plötsligt kan det vara upp till oss huruvida en nyanländ syrier ska slippa novemberkylan eller inte.

En högskattestat som tvingas lita till medborgarnas goda vilja för att flyktingar överhuvudtaget ska få tak över huvudet. Är det nu någonting går sönder i statsindividualismens Sverige?

Läs också:

Vill Annie Lööf införa dansk flyktingpolitik?



Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.