Hur blir man som Danmark? Den frågan utgick statsvetaren Francis Fukuyama ifrån när han i två mastodontböcker – ”The origins of political order” (2011) och ”Political order and political decay” (2014) – undersökte hur man har lyckats kombinera ordning och frihet i moderna stater. Som svensk blir man ju självklart fundersam till valet av exempel – Fukuyama måste ha varit okunnig om att det är Sverige som är bäst på allt – men Danmark toppar faktiskt så gott som alla listor på välstånd, lycka och frihet. Alla borde vilja bli som Danmark, resonerade Fukuyama. Men få lyckas och det är ingen naturlag som säger att det som gör Danmark unikt består. I del två av sin mastodontserie visar Fukuyama hur det kan gå åt pipsvängen.

På andra sidan Öresundsbron föreslås nu att asylrätten ändras i grunden. Det ska inte längre vara möjligt att söka asyl på plats i Danmark. I stället upprättas flyktingläger i tredje land som drivs av danska staten. De som ändå kommer till Danmark skickas antingen dit eller tillbaka till hemlandet. Om de bedöms vara flyktingar övergår de under FN:s ansvar. I gengäld återupptar Danmark mottagandet av kvotflyktingar från FN. Vidare föreslås att Danmark självt ska kunna besluta om ett tak för hur många flyktingar man årligen kan ta emot. Gränskontrollerna behåller man, och verkar för en förändring av Schengen som tillåter varje enskilt land att själva avgöra när de behövs.