Ershad vidste godt, at de snart ville komme efter ham. Han havde for længst pakket de mest nødvendige ejendele og gemt dem hos en ven i et andet værelse på asylcentret. Tøj, computer. Så han var klar til at forsvinde, hvornår det skulle være.

»De arresterede alle i den periode. I hele Danmark. Rygterne fortalte, hvem der blev fanget, hvem der nu blev deporteret,« fortæller Ershad.

I 2013 intensiverede Danmark indsatsen for at få sendt afviste asylansøgere ud af landet. I løbet af året blev 1.300 personer deporteret, hvilket var det højeste antal hjemsendte i ti år.

På det tidspunkt havde Ershad siddet i asylcentret i godt et år, efter at hans sag var blevet endeligt afvist i Flygtningenævnet. Så når som helst kunne politiet komme og sætte ham om bord på et fly til Kabul.

»Allerede inden jeg forlod asylcentret, var jeg på vagt. Hver gang en mistænkelig bil kom til centret, forlod jeg mit værelse og gik omkring, indtil nogen ringede til mig og fortalte, at det var sikkert at komme tilbage,« fortæller han.

En dag i januar 2013 kom han ikke tilbage. I stedet tog han hjem til en ven fra asylcentret, der havde fået opholdstilladelse og nu boede i egen lejlighed. Ershad gik sjældent udenfor af frygt for at blive stoppet, så ugerne gik bare med at slå tiden ihjel. Tælle dagene. Da han efter to uger ikke mødte op på centret for at hente sine lommepenge, vidste han, at man nu betragtede ham som forsvundet fra systemet.

Det år forsvandt knap 1.500 afviste asylansøgere for myndighederne, viser tal fra Rigspolitiet. Sidste år forsvandt der yderligere 1.278 asylansøgere, så der er sket en markant stigning siden 2009. Da var der blot tale om 187 personer. Politiet betragter gruppen som »skønnet udrejst«, da asylansøgere får besked på at rejse hjem inden en bestemt dato, når de får afslag. Men i bund og grund dækker kategorien over alle, man ikke med sikkerhed ved, hvor er – altså også folk som Ershad, der i stedet går under jorden i Danmark. Hvor mange asylansøgere, der rent faktisk lever som ham, findes der ingen nøjagtige tal for.

For ydmygende at samle flasker

Ershad har faktisk været flygtning hele sit liv. Familien flygtede fra Afghanistan til Iran, før han blev født. Her måtte de leve et liv som andenrangsborgere, og havde svært ved at få job, uddannelse og permanent opholdstilladelse. Ershad måtte gå under jorden og flygte fra Iran i 2009 efter at have kritiseret islam over for en mullah i byen, hvorefter han begyndte at frygte for sit liv.

En trussel som hverken myndighederne i Sverige, Norge eller senest Danmark vurderede som værende alvorlig nok til at opnå asyl.

Derfor gik Ershad i 2013 under jorden, og efter at have ventet endnu nogle uger i lejligheden tog han svøbt i februarmørket tilbage til asylcentret for at hente sine gemte ting.

»Det var sidst på eftermiddagen, så jeg vidste, at ingen af de ansatte ville være der. Men jeg var stadig bange og mistænksom over for alt – at de pludselig ville komme rundt om hjørnet,« fortæller han.

Men der kom ingen. Ershad tog sig tid til at sige hej til nogle venner. Eller vel egentlig sige farvel, retter han sig selv.

»Nogle af dem var i samme situation som mig, men boede stadig i centret på det tidspunkt. Nogle måneder senere hørte jeg, at de var blevet udsendt til Afghanistan. Naive folk som tænkte: »Systemet skal nok tage mit problem alvorligt«. Men udlændingemyndighederne er ligeglade. Når først politiet modtager besked om at udsende dig, er de ligeglade med alt,« siger han, mens blikket i de mørke øjne bliver hårdt.

Ershad begyndte derfor at holde sig væk fra steder, hvor han havde den mindste mistanke om, at politiet kunne være.

Især Københavns Hovedbanegård. Der gik historier om, at mange illegale var blevet snuppet af politiet på vej til eller fra togene. Så Ershad kiggede sig nervøst omkring og gik med hurtige skridt, de gange han krydsede igennem ankomsthallens menneskemylder. Efter et stykke tid lod han helt være med at komme der. Stod af en station inden, stod på en station senere. Undgik alt det, der potentielt kunne sætte ham i fare.

»Jeg plejede at snyde i bussen og toget, hvis jeg ikke havde penge, men det holdt jeg op med. For hvis du er i systemet, og du bliver taget, så betaler du jo bare en bøde. Men hvis du ikke er i systemet og bliver snuppet, så er du på røven,« siger han og trækker på skulderen.

Efter mere end to år under jorden har Ershad lært at passe ind og for alt i verden undgå øjenkontakt med politiet.

»Under jorden handler det i bund og grund om at opføre sig normalt,« forklarer han og uddyber:

»Klæd dig normalt. Ikke som danskere, ikke som perkere. Bare normalt.«

Derfor kunne Ershad heller aldrig finde på at blive flaskesamler. De stikker for meget ud og kan spottes som illegale på lang afstand. Og så er det den mest ydmygende situation, Ershad kan forestille sig for et menneske.

»Jeg vil hellere tigge mine venner om at låne mig penge end at begynde at samle flasker,« understreger han.

Ershad har heldigvis aldrig været så økonomisk presset, at flaskesamling stod næst for. I løbet af det år, hvor han boede på asylcentret med afvist sag, formåede han at spare næsten 7.000 kr. op af sin asylydelse. Gennem en ven fik han en gang imellem arbejde med at lakere gulve. Han kunne arbejde nogle dage den ene uge, og så slet ikke de næste to. En sommer tjente han samlet 10.000 kr. på tre måneder. Det var virkelig godt. Han fik også småjob som maler og flyttemand, gjorde rent eller lavede havearbejde. Altid sort og aldrig noget fast. Ershad fandt hurtigt ud af, at det ikke nytter at gå rundt og spørge folk, om de mangler en til en dagtjans. Det handler om netværk, og på det tidspunkt havde han stadig mange venner, der også levede under jorden.

»Klassekammeraterne stillede spørgsmål«

I al den tid, Ershad har været under jorden, har han gået i skole. Dengang han stadig boede på asylcentret og ventede på at få sin sag behandlet, hjalp Røde Kors ham ind på en videregående uddannelse, hvor han blev ved med at gå, selv efter at han røg ud af asylsystemet. Lige før sommerferien i år bestod han sine afsluttende eksamener.

Uddannelse har altid været vigtig for ham, så Ershad besluttede sig for at prøve at tage i skole igen nogle uger efter, at han var gået under jorden.

»Jeg havde allerede misset to-tre uger, og nogle af mine klassekammerater var begyndt at stille spørgsmål. Så jeg blev nødt til at komme tilbage. Møde op for at vise lærerne, at jeg altså ikke var droppet ud,« fortæller han.

»Jeg var så fucking bange den første dag. Da jeg sad i toget på vej til skole, tænkte jeg, at alle vidste, at jeg var illegal. Jeg kunne ikke rigtig koncentrere mig i timerne. Jeg var sikker på, at lærerne kunne læse mine tanker, og jeg sad hele tiden og holdt øje med de folk, der gik forbi ude på gangen,« husker Ershad.

Angsten for at blive afsløret blev mindre dag for dag. En håndfuld af klassekammeraterne kendte til hans situation og lovede at sige til, hvis nogen en dag kom og spurgte efter ham.

Ershad flyttede tættere på skolen – hjem til en fyr han havde lært at kende, da de begge var flygtninge i transit i Grækenland. Han købte ind i Netto. Fik en cykel af en ven, så han kunne spare pengene til transport. Brugte eftermiddagene på at løbe ture, lave skoleopgaver, spille fodbold og se sine venner, og nogle gange kunne Ershad næsten glemme, at han faktisk levede illegalt.

»Det var min strategi: At gøre mig selv træt i løbet af dagen, så jeg ikke kunne tænke på det. Når jeg var hjemme, kunne jeg glemme det, men ude i verden blev jeg hele tiden mindet om det. For der er så mange ting, du ikke kan gøre.«

Ershad måtte misundeligt holde sig på sidelinjen af det liv, normale studerende lever. Han kunne ikke tage med i byen, fordi man skulle vise ID, eller spise frokost i kantinen, fordi det var alt for dyrt. Og når folk begyndte at stille personlige spørgsmål, blev han nødt til at lyve. Derfor isolerede han sig.

»Jo tættere du kommer på folk, jo mere bliver du nødt til at fortælle – eller lyve om,« tilføjer han.

Mangler noget at stræbe imod

I dag har Ershad ikke flere venner tilbage, der lever illegalt. Engang kendte han en masse. Flere end 30, men de forsvandt bare med tiden. Fik opholdstilladelse, blev udvist eller forlod selv Danmark.

Ershad har igennem en advokat forsøgt at få genåbnet sin sag, men Flygtningenævnet har afvist overhovedet at se på sagen igen, før de ved, hvor han befinder sig.

Men hvis han melder sig selv, er der ingen garanti for, at han ikke bare bliver udsendt til Afghanistan. Så Ershad tør ikke.

Han kan ikke forestille sig, det liv han vil få, hvis han bliver sat af i Kabul.

»Du kunne lige så godt spørge mig, hvordan mit liv ville være i Uganda. Det er præcis det samme for mig. Jeg kender ikke det land overhovedet. Ikke dets historie, ikke folket,« siger han.

Men Ershad ved, at han vil være nødt til at holde mund om sine holdninger til islam for at prøve at undgå samme problem med de religiøse ledere som i Iran.

»Du har ikke lyst til at gå ind i et minefelt, men hvis du pludselig står der, hvad har du så af valg? Kun at passe på, hvor du træder, right? Jeg vil ikke tilbage, men hvis jeg bliver deporteret, kan jeg enten leve med en anden personlighed, eller blive dræbt,« siger han.

Jo længere Ershad har boet i Danmark, jo mere knyttet til landet er han blevet. Men selv om han nu står med et dansk eksamensbevis i hånden, kan han ikke få et job. Han sidder fast. Han er ved at være træt og overvejer snart at rejse videre. I Italien og Frankrig er asylsystemerne mindre strukturerede, så chancen for en opholdstilladelse er større, har han hørt. Ellers er det lettere at leve som illegal dér.

»Mange andre lever lige som dig, så du føler dig ikke isoleret på samme måde, eller føler at du lever et dårligt liv. Du ser andre, og I deler samme problem. Det må føles bedre,« gætter Ershad og kigger med fjernt blik ud på efteråret.

Efter nogle sekunders tavshed fortsætter han:

»Jeg plejede at være optimistisk, da jeg gik på den her uddannelse. Jeg havde en plan. Nu ved jeg ikke, hvad der skal ske. Hvis jeg ikke har noget at stræbe imod, er det jo meningsløst.«

Ershad er et opdigtet navn, da han ønsker at være anonym. Redaktionen er bekendt med hans rigtige identitet.