Johanne Schmidt-Nielsen bliver forsinket til interviewet. Enhedslistens politiske ordfører vil nemlig lige se sig selv i spejlet og lægge makeup inden fotograferingen. Her halvvejs inde i valgkampen kan der være brug for det.

»Forleden dag, da jeg skulle i fjernsynet, spurgte en i sminkerummet, om jeg manglede vand,« fortæller hun på vej ud af kontoret på Christiansborg.

»Jeg havde indsunkne øjne! Indsunkne øjne?!? Det havde jeg alligevel aldrig hørt om.«

Hvis Johanne Schmidt-Nielsen skulle have glemt at drikke vand, er der ikke noget at sige til det. Den 31-årige politiske ordfører og frontfigur arbejder i disse dage i døgndrift for at leve op til partiets forventninger. Hun er her, der og alle vegne. Tager partilederrunderne, er trækplaster ved mange lokalkandidaters arrangementer – og altid fulgt af tv-hold. Dagen forinden sad hun ikke ned fra klokken 07:00 til 23:00.

Og så var Johanne Schmidt-Nielsen ellers lige ved ikke at nå det. Havde statsminister Helle Thorning-Schmidt (S) ventet til i dag, ville Johanne Schmidt-Nielsen lige netop ikke kunne have genopstillet på grund af Enhedslistens rotationsregler. Så ville Enhedslisten på sit nu aflyste årsmøde i denne weekend have valgt retsordfører Pernille Skipper som ny spidskandidat i København, og de facto politisk ordfører, og de mange valgplater, film og reklamer med Johanne Schmidt-Nielsen havde måtte kasseres.

»Jeg ved godt, at du sikkert ikke tror på det, men jeg var faktisk ret afklaret om, at begge muligheder var der,« siger den politiske ordfører, da hun vender tilbage til kontoret på Christiansborg efter fotograferingen og kan sætte sig ned.

»Nemlig at jeg kunne stille op eller ikke kunne det. Og jeg havde det okay med begge dele. Men jeg er glad for at kunne stille op endnu engang, for jeg synes ikke, at jeg er færdig med at kæmpe på Christiansborg. Enhedslisten ville nu nok klare sig godt, uanset om jeg var der eller ej.«

Det er selvfølgelig spørgsmålet. For fire år siden fik Johanne Schmidt-Nielsen 47.002 personlig stemmer og slog Helle Thorning-Schmidt og Pia Kjærsgaard. Kun den afgående statsminister, Lars Løkke Rasmussen, fik flere stemmer end Enhedslistens politiske ordfører, der alene trak tre mandater i København.

Men allerede i sejrstalen på valgaftenen i Pumpehuset i København advarede Johanne Schmidt-Nielsen dengang om, at Enhedslisten kun havde nået to af sine tre mål. Danmark havde ganske vist fået en ny regering og Liste Ø sit bedste valg nogensinde, men det tredje mål var ikke nået. Der var ikke kommet et rent rødt flertal. Et flertal bestående af Enhedslisten, SF og Socialdemokraterne.

»Det bliver en udfordring,« lød det den aften, samtidig med at Johanne Schmidt-Nielsen midt i euforien advarede Socialdemokraterne og SF mod at give Radikale Venstre vetoret over den økonomiske politik.

Længere til højre end frygtet

I dag erkender den politiske ordfører, at det netop endte sådan, da regeringsgrundlaget skulle skrives.

»Selv om vi vidste, at træerne ikke ville vokse ind i himmelen, har regeringen lagt sig endnu længere til højre end frygtet. Så jeg har heller ikke nogen illusioner om, at vi får en markant anderledes politik, hvis rød blok bevarer regeringsmagten. Det er på en eller anden måde alle nuancer af blå, som vi er ude i. Samtidig er der heller ingen tvivl om, at det ikke vil være godt for Danmark, for fællesskabet, miljøet og klimaet, hvis Lars Løkke Rasmussen bliver statsminister. Helle Thorning-Schmidt har gjort meget galt. Men det hun har gjort galt, vil han have endnu mere af.«

– Når statsministeren ikke valgte at lytte til din advarsel, har Enhedslistens forhandlingsstrategi så været mislykket?

»Det er selvfølgelig indlysende, at Enhedslistens mulighed for at få indflydelse er størst som parlamentarisk grundlag for en socialdemokratisk ledet regering. I de situationer, regeringen har valgt at samarbejde med os, har Enhedslistens fået resultater, vi kan være stolte af. Men vi har også sat nogle politiske dagsordner som har betydning. Og det med at sætte dagsordner er jo tit forudsætningen for at skabe resultater. Hvordan skaber man resultater i politik? Det gør man både ved at sidde ved forhandlingsbordet og ved at lægge et pres gennem den offentlige debat og flytte holdninger.«

– Hvilke dagsordner har Enhedslisten sat?

»DONG-sagen er et godt eksempel. Enhedslisten er det eneste parti, som fra starten har været imod at sælge ud af vores fælles energiforsyning. Jeg tror hverken, at regeringen eller de andre forligspartier havde regnet med så voldsomme folkelige protester, og det bliver meget sværere at fortsætte salget af DONG – ligesom det er blevet sværere at privatisere andre dele af infrastrukturen. Dagpengeområdet er et andet eksempel. Hvis ikke Enhedslisten – som det eneste parti – fra starten havde insisteret på at dagpengereformen ikke fungerer, var det ikke blevet en så afgørende debat. Og vi havde heller ikke fået de midlertidige lappeløsninger, som Socialdemokraterne i dag rejser land og rige rundt og praler af. Senest har DR og TV 2 lavet partilederrunder, hvor der ikke er et eneste spørgsmål om klimaet og miljøet på trods af, at det er en af de største udfordringer Danmark og verden står overfor. Hvis problemerne ikke kommer på dagsordenen, kan politikerne slippe af med at lade som om, at de ikke eksisterer.«

Afgørende ideologisk sejr

– Enhedslisten besluttede tilbage i 2010 kun at ville holde en kommende socialdemokratisk ledet regering ved magten i forbindelse med finanslovforslagene, hvis disse markerede et såkaldt markant brud med den daværende VK-regerings politik. Mener du, at den forløbne valgperiode har markeret et sådan brud?

»Afskaffelsen af den gensidige forsørgerpligt, som ville tvinge familier til at gå fra hinanden, mener jeg for eksempel var – og er – ikke bare en vigtig sejr for de berørte mennesker, men også en afgørende ideologisk sejr. Det handler om at se mennesker som individer. Den gensidige forsørgerpligt er udtryk for en konservativ og gammeldags tankegang. Afskaffelsen af fattigdomsydelserne var jo også at gå væk fra tankegangen om, at hvis man bare gøre mennesker fattige, så kommer de nok i arbejde. Og et tredje ideologisk resultat er den grønne investeringsfond, der giver virksomhederne mulighed for at låne penge til en omstilling af produktionen.«

– Men alligevel er uligheden i Danmark steget under en regering, som Enhedslisten har været parlamentarisk grundlag for?

»Det er slet ikke mit ærinde at foregive, at denne regering fører en rød politik. Det gør den ikke. Og hvis man er træt af det, så håber jeg, at man sætter krydset hos Enhedslisten.«

Håber på regering uden R

– Når du taler om at sætte politiske dagsordner og ikke skabe politiske brud, skyldes det så, at Enhedslisten har opgivet troen på sidstnævnte?

»Jeg vil bestemt ikke foregive, at genvalget af en socialdemokratisk ledet regering vil medføre en markant anderledes politik. Men jo flere kræfter Enhedslisten får, jo bedre er muligheden for at udfordre den økonomiske konsensus, som er liberalistisk og i for ringe grad tager hensyn til, at vi er ved at udpine vores klode. Lige nu er der jo noget som tyder på, at Enhedslisten ikke blot går styrket ud af folketingsvalget, men at de radikale går svækket ud af valget. En af årsagerne til, at de radikale fik så stor en indflydelse på regeringsgrundlaget, var jo, at de gik ud af det seneste folketingsvalg som sejrherrer.«

– Vil der være nogen ny forhandlingstrategi i forhold til en eventuel kommende socialemokratisk ledet regering?

»Hvis Enhedslisten går frem og Radikale Venstre tilbage, vil det – alt andet lige – være et signal til en ny socialdemokratisk ledet regering. Og jeg vil da opfordre Helle Thorning-Schmidt til at danne en regering uden de radikale. Der er ingen grund til at give dem vetoret. Førhen kunne man sige, at de radikale i det mindste så insisterede på en rimelig udlændingepolitik. Men den har de jo fuldstændig droppet. Det at udfordre den nyliberale konsensus, som desværre har spredt sig langt ind i Socialdemokraternes top, handler dog som sagt i høj grad om at sætte en dagsorden og udfordre den dominerende af slagsen. Det får vi naturligvis bedre mulighed for, hvis vi går styrket ud af valget.«

– Har Enhedslisten endegyldigt opgivet ambitionen fra før folketingsvalget i 2011 om at blive det nye Dansk Folkeparti, hvad angår adgangen til regeringskontorerne?

»Det er ingen hemmelighed, at Enhedslisten havde regnet med at ville have en større politisk fællesmængde med regeringen. Den forventning havde vel de fleste, fordi Socialdemokraterne og SF gik til valg på en noget andet politik end den, som blev gennemført. Tænk sig, at de lavede en skattemodel, hvor mennesker ramt af sygdom og arbejdsløshed betaler for topskattelettelser. Og tænk sig, at de lavede selskabsskattelettelser betalt af kontanthjælpsmodtagere. Nu er de selvfølgelig blevet en lille smule lyserøde her i dagene op til valget, men...«

– Hvorfor tror du, at det har nogen betydning, at Enhedslisten opfordrer Socialdemokraterne til ikke at tage de radikale med i regeringen?

»Et krav ville jo have som konsekvens, at vi skulle være villige til i stedet at pege på Lars Løkke Rasmussen som statsminister. Og det har vi ingen planer om.«

– Men udstiller det ikke endnu engang jeres problem i en eventuel kommende valgperiode. I har ikke noget at true med?

»Demokrati fungerer på den måde, at man skal have flertal for at få sin politik gennemført. Og en regering kan vælge at samarbejde både til højre og venstre.«

– Hvordan er det at få 47.002 personlige stemmer?

»Jamen, altså... Der er rigtig mange mennesker som stopper mig på gaden, eller skriver på Facebook og mail, at de er glade for, at jeg kan tage en tur til. Og det bliver jeg da helt rørt over ... At der er nogen som synes, at det jeg laver herinde, betyder noget.«

– Føles det som et pres?

»Jeg synes, at vi er mange om at bære det – og flere end sidste gang. Det er jo sjovere at være 12 end fire – også når der er valgkamp... Jeg kan da godt nogle gange få lidt dårlige nerver, men det kan jo ikke nytte noget. Jeg har nu så travlt, at jeg næsten ikke har tid til at tænke på at være nervøs.«