Vi er netop blevet lukket ned med fuld musik. Efter aftale mellem regeringen og Dansk Folkeparti – og efter beslutning i Aalborg Universitets øverste ledelse – lukker bæredygtig bioteknologi sammen med flere andre ingeniøruddannelser, når de nuværende studerende har forladt uddannelsen.

Som en læser har skrevet i kommentarsporet på Information, er det en beslutning, »der er stupid på så mange planer, at man bliver helt forpustet«.

Uddannelsen har mere end 100 studerende og kan prale med en særdeles høj jobprocent. Den er etableret af erfarne og dygtige forskere på den fremsynede Sektion for Bæredygtig Bioteknologi, og har som den første på sit felt en eksplicit formuleret vision om at uddanne kandidater, der kan bidrage med tekniske løsninger til den grønne omstilling, som er nødvendig for at modgå klimaforandringerne.

Denne vision deles på flere andre uddannelser på campus, blandt andet bæredygtig design, bæredygtig byplanlægning og teknoantropologi.

Som alle gode visioner er den vokset frem ’nedefra’. Ikke som et ledelsesinstrument, men som følge af fortløbende tværdisciplinære samtaler mellem undervisere og studerende på de forskellige uddannelser, og med rig mulighed for uenigheder undervejs.

Ødelægger en sjælden succes

Jeg har været med hele vejen. Først som løstansat, mens vi kæmpede for at få akkrediteringen for teknoantropologi igennem. Siden som adjunkt på to andre institutter. Og endelig – de sidste tre år – som lektor ved Center for Biovidenskab og Teknoantropologi, der er tæt forbundet med Sektionen for Bæredygtig Bioteknologi.

Vores tværfaglige arbejde med at facilitere brobygning mellem teknisk-videnskabelige og humanvidenskabelige kompetencer er blevet stærkt beriget af vores samarbejde med sektionens specialister, som har givet os førstehåndsindsigt i bioteknologiens molekylære frontlinje og i kompleksiteten i nye teknikker for genscreening; CRISPR-Cas og genomeditering; DNA data storage og lignende.

Det er således ikke ’kun’ de konkrete uddannelser og dertil hørende forskningsmiljøer, der bliver ramt ved, at det ingeniørvidenskabelige fakultet trækker alle deres aktiviteter ud af Campus København. Det er en beslutning, som fjerner fundamentet for en usædvanlig succesrig smeltedigel af projektuniversitet, tværfaglighed på tværs af de traditionelle hovedområder og ingeniørfaglige kompetencer.

Det er ikke kun teknoantropologi, der bliver ramt af dette. Det gælder eksempelvis vores søsteruddannelse i bæredygtig design, der nu vil mangle den elektroniske ekspertise, der er en væsentlig komponent i deres tværfaglige setup.

Tværvidenskabelig synergi

Lad os dog her bare fortsætte med teknoantropologi som eksempel. Uddannelsen er på mange måder en konkret manifestation af både uddannelses- og forskningsminister Søren Pinds (V) og siden Tommy Ahlers (V) forestillinger om et nyt filosofikum (Tommy Ahlers kaldte det et ’teknologikum’) med teknologiforståelse som dannelsesværktøj i en digital tidsalder. Den eneste markante forskel er ret beset, at teknoantropologi er en femårig universitetsuddannelse, mens Tommy Ahlers idé om et teknologikum vist nok skulle være begrænset til et enkelt semester.

De vigtigste elementer inkluderer kendskab til etnografisk feltarbejde og digitale metoder til indsamling af big data, teknisk-videnskabelig indsigt i udvalgte domæner, og en god portion etik og videnskabsteori, hvoraf især sidstnævnte er rettet imod at gøre de studerende i stand til at navigere mellem vidt forskellige fagkulturer.

Underviserne i teknoantropologi kommer fra vidt forskellige institutter, og mine kolleger inkluderer både folk med baggrund i antropologi, biologi, biokemi, datalogi, etnologi, kemi, kunsthistorie, litteraturvidenskab såvel som diverse ingeniører. For nu at nævne nogle stykker.

Den store forskningsmæssige gevinst her er selvfølgelig muligheden for at åbne helt nye tværdisciplinære fronter op i synergien fra mødet mellem så mange forskellige fagligheder. Med den foreliggende beslutning risikerer dette projekt at få sit tekniske ben kompromitteret. Det vil på sigt ikke længere være muligt for vores studerende i København at få førstehåndskendskab til laboratoriearbejde eller på anden måde drage nytte af sektionens tekniske ekspertise.

Og da det ingeniørvidenskabelige fakultet nu helt er ved at trække sine aktiviteter ud af København, er det tvivlsomt, om der overhovedet kan findes en erstatning med samme hårde teknisk-videnskabelige profil.

Forskningsministeren har altså taget en beslutning, der er kontraproduktiv i forhold til hans egne politiske visioner.

Det blev skåret ud i pap for alle involverede mandag den 26. november, da ledelsen på Aalborg Universitet sammen med Teknologipagten havde været så uforsigtige at lægge et ’topmøde’, der ironisk nok havde til formål at diskutere, hvordan man kunne styrke danskernes ’STEM’-kompetencer (Science, Technology, Engineering, Math).

Tredje taler på programmet – efter rektor og forskningsministeren – var en af vores kolleger, der skulle berette om sit arbejde med at kombinere etnografiske undersøgelser med big data og digitale metoder. Det burde have været en anerkendelsens dag. I stedet stod hans studerende nu og demonstrerede mod, at deres uddannelse var blevet forringet af hans to forgængere på talerstolen.

Ingen forklaring

Tilbage på Sektionen for Bæredygtig Bioteknologi er man kastet ind i en omkring fem år lang dødskamp, hvor de ansatte nu må søge deres forskningsmidler på en brændende platform. To lektorer har allerede fået andet arbejde. Indtil videre holder resten sammenbidt sammen, mens vores institutleder og sektionsleder prøver at samle stumperne.

Men bioteknologi er ikke en branche, der mangler lukrative jobtilbud, og guderne må vide, hvor længe det holder. Jeg selv må nok håbe på et institutskifte. Det bliver i så fald mit tredje af slagsen.

Det er en bitter, men ofte gentaget lektie i universitetsverdenen, at det er en lang og sej kamp at bygge noget ordentligt op. Men det kræver kun et enkelt ledelsesmæssigt fejltrin at få det hele til ramle sammen igen.

Den nuværende new public management-inspirerede universitetsreform fra 2003 har skabt en topstyret struktur, hvor ingen i den øverste ledelse holdes ansvarlig for konsekvenserne af deres beslutninger.

Det er endda kommet så vidt, at de ikke engang forsøger at retfærdiggøre dem. På bedste lukkede koncernstil blev processen ved et internt møde præsenteret som en ’strategisk beslutning’ over for de berørte ansatte på Campus.

Der blev hverken fremlagt ledelsesanalyser, datamateriale eller nogen anden saglig begrundelse. Heller ikke selv om det blev efterspurgt af de af vores kolleger, der immervæk selv underviser i ledelsesteori. Hvordan den slags harmonerer med at være offentlighedens tjener er noget, der går over min forstand.

Hvad der vil ske med visionerne om Aalborg Universitet som et foregangsuniversitet for grøn omstilling, står hen i det uvisse. Sidste nyt er, at rektor er gået sammen med DTU Space for at søge midler fra den nyligt oprettede European Defence Fund. Den næste store satsning ser således ud til at være våbenbranchen.

Vi lader den lige stå et øjeblik.