Som barn boede jeg ved siden af en ældre karetmager og hans kone, der var »noget stort indenfor kommunen«, som mine forældre altid sagde (det var dengang folk ofte blev tituleret med deres erhverv). Allerede dengang, i 1970’erne, havde hestevognsbranchen dog set sine bedste dage, og hvis karetmageren ikke var gået på pension, så mindes jeg aldrig, at han lavede noget. Og i hvert fald slet ikke kareter. I stedet tilbragte karetmageren dagene med at rode rundt i haven og på værkstedet, hvor værktøj, maskiner og andet assorteret skrammel i årenes løb voksede over vindueshøjde. Og så besøgte karetmageren naboerne.

Når far, som var murersvend, kom hjem fra arbejde sidst på eftermiddagen, kom karetmageren tit over for at få en kop kaffe og en sludder ved køkkenbordet. Men et emne skulle far helst undgå: politik. Hvis karetmageren først kom i gang, var der ingen ende på forbandelserne over Socialdemokraterne, som havde skabt en hær af forkælede arbejdsløse, bistandsklienter og andre døgenigte, der ikke gad bestille noget – og derfor ikke fortjente hjælp!

De gange endte diskussionen oftest med, at karetmageren optændt af retfærdig harme vredt stillede kaffekoppen fra sig og gik hjem. Far plejede da nærmest undskyldende at sige: »Han er jo venstremand«.

Hvis det er rigtigt, at første indtryk i politik, som i andre af livets forhold, varer ved, forklarer det min livslange skepsis overfor det liberale sindelag i Danmarks Liberale Parti. For mig har en venstremand altid været en person, der kun stoppede med at brokke sig over andres manglende indsats for selv at kræve ind.

Der har nemlig altid været to slags Venstre. Det Venstre, der stod for den personlige frihed, minimalstaten og opgøret med velfærdsstaten. Og det Venstre, der forsvarede, hvad den tidligere amerikanske arbejdsminister og økonom Robert Reich har kaldt »virksomhedsvelfærd«. Partiet, som i generationer sikrede, at ’kohaletilskud’, ’mælketilskud’, ’svenskepenge’ – og ikke mindst EU’s af slagsen – gjorde landbruget til Danmarks mest statsstøttede erhverv.

Og sådan er det stadig har forhandlingerne om vækstplanen afsløret.

Her har Venstre, selvfølgelig med hjælp fra SRSF-regeringen, strammet kravene til studerende og kontanthjælpsmodtagere. De skal gøre sig fortjent til pengene. Hvilket jo heller ikke er overraskende al den stund, at liberalister ikke mener, at staten skal skabe lighed. Staten skal skabe lige muligheder for alle.

Hvad der er overraskende, eller selvfølgelig burde være det, er, at Venstre også ville have fjernet arveafgiften ved virksomhedsoverdragelser. Venstres formand, Lars Løkke Rasmussen, nåede endda at forlade forhandlingerne, fordi finansminister Bjarne Corydon (S), ikke ville være med til at bruge en milliard kroner på det, inden de blev enige om et kompromis: Pengene er fundet, men beslutningen udskudt til 2017 og dermed næste valgperiode.

Den amerikanske filosof John Rawls skriver ganske vist i En teori om retfærdighed, at det ikke er mere uretfærdigt, at nogle børn arver forældrenes rigdom, end at de arver disses intelligens – eller mangel på samme.

Men netop skat på arv lever op til alle tre krav til beskatning: At skatten ikke skal modvirke virkelyst samt være fair og forståelig. Da det ikke er rigdom i sig selv, som bliver beskattet, men videregivelsen af denne, burde det jo ikke stoppe nogens virkelyst. Tværtimod. Hvis folk arver deres penge, bør det vel gøre dem mindre motiverede til at arbejde. Som Winston Churchill udtrykte det i 1924, så er en skat på arv »en vis korrektion af udviklingen af en race af dovne rige«

Samtidig er en sådan skat fair, da pengene bruges til at rette op på de uligheder, der forhindrer lige muligheder for alle. Og skatten er let forståelig.

Hvilket liberalister burde forstå, hvis de mente det med, at alle skal have lige muligheder – og ikke blot lige adgang til uddannelse og sundhed. Ingen har vel gjort sig fortjent til sin arv ved at blive født heldig. Og netop argumentet om, at folk gør sig fortjent til deres penge, er det moralske argument for, at staten ikke kan gøre krav på dem.

I dag er karetmageren forlængst død. Om han efterlod noget til arvingerne ved jeg ikke. Men jeg er sikker på, at han ville have været skuffet over, at det ikke lykkedes at slippe af med arveafgiften. Han var jo venstremand.

Kim Kristensen er journalist på Informations Christiansborg-redaktion