Hvis du spørger regeringen og dens støttepartier, hvorfor der protesteres mod den udlændingelov, L 87, der i tirsdags blev vedtaget af et flertal i Folketinget, vil svaret lyde, at de misfornøjede er en flok totalt uvidende, i bedste fald naive, i værste fald bevidst samfundsundergravende tåber, der vil åbne Danmark for en invasion af uintegrerbare flygtningehorder.

Da Jens Rohde og Morten Helveg Petersen fra Radikale Venstre i Europa-Parlamentet pressede på for en høring, blev de af regeringens talsmænd beskyldt for undergravende virksomhed og illoyalitet over for Danmark. Skønt opposition er en grundlovssikret ret, var ordet ulovlig kun en millimeter væk. Den militante nationalisme har altid haft det skidt med demokratiet.

Se, der kommer de slæbende med deres kufferter tunge af diamanter. De er ikke flygtninge. De er diamantsmuglere. Sådan ser vores justitsminister Søren Pind på flygtninge.

Læs også: Det perfekte oplæg til nye flygtningeannoncer. Og så alligevel ikke

Kyniske spekulanter i vores velfærd. På jagt efter arbejdsfri indtægter lader ægtemænd deres koner i stikken, mødre deres børn. Sådan ser det konservative folketingsmedlem Naser Khader, denne megafon for gemenheden, på de syriske flygtninge, der engang var hans landsmænd.

De burde blive hjemme og kæmpe, siger han og bedyrer, at det ville han selv gøre, denne vendekåbe, der skifter politiske partier, som andre skifter underbukser. På hvis side ville han kæmpe i Syrien? Torturbødlen og massemorderen Assads på de ulige datoer, de fanatiske islamisters på de lige datoer?

Det er de to fronter, der er tilbage i en altødelæggende borgerkrig, og det er derfor, en befolkning, der begyndte med fredeligt at demonstrere til fordel for reformer og et mere åbent demokrati, nu er på flugt.

Vi sværmer for ordet nærområder, som er i kælen slægt med ordet nærmiljø. Det er din pligt over for Danmark, Europa, menneskeheden og dig selv at blive i nærområdet, siger vi til flygtningene. Dér er du tæt på dit hjem, dit sprog, en kultur, du kender og er fortrolig med.

Men de teltlejre i Mellemøsten, hvori millioner nu bor, og som truer sammenhængskraften i de overbelastede værtslande, er ikke noget nærmiljø. Det er slet ikke noget miljø, men destruktionsanstalter for alle menneskelige værdier, inklusive sprog, kultur og livsstil, skueplads for en overlevelseskamp af den mest brutale slags, som kun bliver skærpet af utilstrækkelige forsyninger af livsnødvendige fødevarer.

Læs også: Kvinden, der ikke ville rødme

Selv om den del af udlændingeloven L 87, der omhandler konfiskering af smykker og andre værdier, er blevet lempet og nu ikke længere omfatter de vielsesringe, som ingen muslimske flygtninge alligevel bærer, er hensigten stadig forstemmende tydelig.

Skal du beholde et smykke, må du bevise, at det har affektionsværdi. Den mere end halvt udtalte anklage er, at du ikke er værdig til den flygtningestatus, du påberåber dig.

Flodhestepisken

Vi behandler flygtninge lige så dårligt som vores egne kontanthjælpsmodtagere, forsvarer regeringen sig. Når det kommer til vores eget hjemlige bundskrab og Mellemøstens udskud, gør vi ingen forskel.

De skal alle sammen på lige demokratisk vis mærke, at vi ikke regner dem for en skid. Vi tørrer røv i jeres såkaldte menneskelige værdighed, er budskabet til både kontanthjælpsmodtagere og flygtninge.

En lille forskel er der dog: Kontanthjælpsmodtagere har ikke set deres hjem blive bombet og familiemedlemmers afrevne arme og ben ligge spredt ud over gårdspladsen.

De bliver heller ikke kropsvisiteret, når de møder op på socialkontoret. Og kontanthjælpsmodtageren kan i modsætning til flygtningen i det mindste svare igen, når han forulempes. Meget andet kan han heller ikke, men det gør dog altid en forskel i graden af afmagt.

Læs også: Danmark i egoismens førertrøje

Kendere af den retorik, der sigter mod at devaluere mennesker, vil se en kontinuitet til den forrige, socialdemokratisk ledede regering. Dengang var der en pause i angrebene på indvandrere og flygtninge.

Til gengæld måtte dagpengemodtagere og folk på kontanthjælp stå for skud som sabotørerne i konkurrencestatens sækkevæddeløb. Kun hårde økonomiske straffe kunne motivere taberne til at komme op af de starthuller, hvor de i indædt dovenskab sad fastgroede.

Nu har flodhestepisken fundet nye ofre. I paskontrollen fratager vores politikere med deres bevidst inkriminerende retorik flygtningene den sidste stump af menneskelig integritet, der måtte være tilbage. Som en utroværdig masse af svindlere, snyltere og kujoner, der kun fortjener vores foragt, bliver de lukket ind i vores land.

I dette land, som er så fuldt af tomme bygninger og nedlagte institutioner, venter der for mange af dem en teltlejr, et valg, de danske myndigheder bevidst har truffet, fordi teltet rummer et vigtigt budskab til de udmattede flygtninge.

Du har rejst gennem ørkener og med fare for at drukne krydset Middelhavet i utætte både, og du er ingen vegne kommet: Du har vandret i cirkler og er endt i den samme teltlejr, du flygtede fra. Teltet er din skæbne. Din fremtid er flugt. Du er på livstid dømt til at emigrere fra telt til telt, en evig hjemløs. Fat det så!

Europas landsbytosse

Udenlandske medier har beskrevet Danmarks forbløffende forvandling fra human velfærdsstat til Europas ondskabsfulde landsbytosse. De har fuldstændig ret. Danmark er blevet et afstumpet land med pigtråd om hjertet. Når britiske satiretegnere udstiller menneskeforagternes sande ansigter, bliver de følsomt forargede på Christiansborg.

Den grænseløse ytringsfriheds ellers så militante forkæmpere er krænkede. Vi er blevet misforståede, ynker disse uretfærdigt forfulgte sig, skønt Guardian-tegneren Steve Bells portræt af en oppustet Lars Løkke i brun jakke med påskriften »Venstre – probably the stupidest political party in the world« burde hænge i galleriet af officielle statsministerportrætter på Christiansborg.

Læs også: Det er Uffe Elbæks skyld

Ikke alle borgere i Danmark er som vores politikere. Fordi vi er opdragede som borgere i et demokratisk samfund, ved mange af os, at vi er medlemmer af et større fællesskab end det nationale. Vi er indbyggere på medmenneskelighedens, medfølelsens og menneskerettighedernes kontinent, og vi ved, at ingen kan unddrage sig sit globale ansvar.

Men vores store problem er, at så få politiske partier minder os om det. Ekstremisterne råber deres skingre budskaber. Fornuftens repræsentanter mumler eller tier.

Den anstændige borgerlige midte er gået i indre eksil, socialdemokraterne er moralsk brudt sammen. Krise er et alt for stort og løfterigt ord for den tilstand, det tidligere arbejderparti, der engang havde internationalt udsyn, befinder sig i. Dødskamp rækker ikke engang som karakteristik. Rigor mortis passer bedre.

Politisk krise

Vi har ikke en flygtningekrise. Europa har før kendt til flygtninge og formået at håndtere millioner. Vi har en politisk krise, og den består ikke i afmagt, men i europæisk uvilje til at dele ansvaret for flygtningestrømmen.

Hvis den Europæiske Unions 28 medlemslande i stedet for Finanspagten brugte deres betragtelige energi på en Menneskepagt, kunne vi de næste fem år tage mellem én og to millioner flygtninge årligt, og kontinentets befolkningstal ville stadig ikke øges med meget mere end et sted mellem én og to procent.

Vi er i problemets kerne: Den Europæiske Unions ødelæggende indre modsætning mellem Menneskepagt og Finanspagt. Da finanskrisen ramte i 2008, blev den himmelråbende løgn knæsat, at krisen skyldtes statsligt overforbrug og ikke et uansvarligt finansmarked, og derfor måtte kontinentets fattigste betale for bankernes selvpåførte krise med en massakre på de sociale ydelser.

Læs også: EP-formand: ’Grundlaget for EU er i fare’

På engelsk hedder det austerity, på dansk ’nødvendighedens politik’, men hvad denne neoliberale strategi end kalder sig, er den ikke andet end de riges krig mod de fattige, en krig, som EU ulykkeligvis har gjort sig til redskab for, og som har påført unionen et omfattende legitimitetstab.

Nødvendighedens politik er højrepopulismens bedste grobund. Mellem neoliberalisme og populisme består der en uhellig alliance, hvor der i stedet burde være en skånselsløs konfrontation, for det er markedskræfternes amokløb, der skaber marginaliseringen af hele befolkningsgrupper.

I stedet for at vende sig mod deres plageånder i finanscentrene, slutter de nye nationale underklasser op bag det ekstreme højre, hvor de ophidses til at vende sig mod den globale underklasse, der udgøres af indvandrere og flygtninge. Underklasse mod underklasse, det er opskriften på fremtidens slagsmål, mens astronomiske summer uanfægtet flyttes rundt på finanscentrenes computerskærme.

Læs også: Værsgo EU: Sådan kan vi fordele flygtningene

Overløbere som de to socialdemokratiske topfigurer, tidligere finansminister Bjarne Corydon og tidligere statsminister Helle Thorning, sammenfatter i deres karriereforløb den nuværende situations tragiske paradokser. Som fortalere for nødvendighedens politik mistænkeliggør de arbejdsløse og indvandrere, før de forlader Danmark for at lade sig ansætte i internationale topstillinger.

I tirsdags stemte Helle Thornings parti for danmarkshistoriens mest børnefjendske asyllov, i morgen er hun ansat som international generalsekretær for Red Barnet. Med en ven som hende behøver verdens børn ingen fjender.

Mærk efter

Debatten i folketingssalen op til afstemningen om L 87 udstiller afmagten. Skønt et flertal af partierne er EU-tilhængere, er der ingen, der nævner unionen og nødvendigheden af et sejt træk for fælles flygtningekvoter. Alle har opportunistisk tilsluttet sig skeptikerne. Det yderste højre er blevet den magnetiske pol i dansk politik.

Hvis du selv har et barn, så stil dig hen foran spejlet, når du har læst L 87, loven, der som en brutal menneskehandler forhindrer børn i at blive genforenet med deres forældre i tre afgørende år – og mærk så efter.

Læs også: Værsgo EU: Sådan kan vi fordele flygtningene

Er der ikke noget, som kommer helt nede fra bunden af din krop, med udspring i hver eneste af dine celler, som skriger i protest mod denne bureaukratiserede umenneskelighed? Er din indlevelse i en anden mor, en anden far, din instinktive omsorg for et fortabt barn ikke større og stærkere end den barriere, som er skabt af hudfarve, sprog, religion og kultur? Er denne lov ikke et overgreb på selve det, vi alle sammen godt ved, er meningen med livet, at tage vare på dets fortsættelse, børnenes lykke?

Foran spejlet er det så ikke det spørgsmål, der ubønhørligt må presse sig på for hver eneste af os: Hvad hvis det var mig, der havde mistet alt?

Eller er den afgrund, der skiller os fra flygtningene så uoverstigeligt stor, at spørgsmålet slet ikke kan stilles, fordi de ikke er mennesker som os?

Læs også: Rohde: Provinsielt ynk fra regeringen i asyldebat

Mener vi noget med ordet demokrati, så er det ikke bare, at vi aner, føler eller tror, men ved, at ligheden mellem mennesker er større end forskellene.

Der er så meget i den globale situation, der inviterer til afmagt. Men her kan vi gøre noget. Det er ikke en indsamling lørdag aften på tv. Det er ikke et girokort. Det er ikke en mønt i en indsamlingsbøsse.

Det er noget så konkret som et nødlidende menneske, der står lige foran os, midt i vore hjerters nærområde. Er en fremstrakt hånd ikke et bedre kommunikationsmiddel end en sømbeslået støvle? Har et menneske, der har mistet alt, ikke brug for hjælp til igen at finde fodfæste?

Skulle en lukket dør virkelig være det eneste svar på alle disse spørgsmål?