I det seneste årti er der investeret kraftigt i grøn omstilling. Men i forhold til klimaforandringer er der endnu intet at se, da CO2-indholdet i atmosfæren stiger og med tiltagende styrke.

Det øgede CO2-indhold i atmosfæren er hovedårsagen til de klimaforandringer, vi oplever nu, og som vil blive forstærket i mange årtier, ja, endda århundreder fremover. Først når vi begynder at se en opbremsning i væksten i indholdet af CO2 i atmosfæren, kan vi tale om, at de initiativer, der er blevet iværksat i relation til den grønne omstilling, for alvor begynder at slå igennem. For at løse klimaudfordringen skal vi gå all-in, hvilket vi så langtfra gør i dag.

Ifølge FNs Paris-aftale fra 2015 skal det tilstræbes, at den globale middeltemperatur højst stiger to grader celcius sammenlignet med, hvad temperaturen var før den industrielle revolution begyndte i 1800-tallet og helst begrænses til under 1,5 grader.

Siden industrialiseringen er den globale middeltemperatur til og med det rekordvarme 2016 steget 1,2 grader. Året 2017 ser foreløbig ud til at følge tæt efter 2016, så den bratte opvarmning over de sidste par år lader ikke til at være en enlig svale. Men klimaet er i ubalance. På grund af varmeoptaget i verdenshavene er der en betydelig forsinkelse i klodens opvarmning i forhold til hurtigt voksende mængder af drivhusgasser i atmosfæren. Middeltemperaturen er mindst en halv grad lavere, end det nuværende niveau af drivhusgasser i atmosfæren lægger op til.

Hastig stigning i CO2-indhold

Siden midten af 1950erne har den amerikanske forskningsorganisation NOAA (National Oceanic and Atmospheric Administration) systematisk målt atmosfærens indhold af CO2 og kortlagt sæsonmæssige og årlige variationer i mængden af CO2.

Toppen af Mauna Loa på Hawaii, langt fra osende skorstene og tæt trafik, er en af de lokaliteter, hvor CO2 indholdet måles – et andet sted er Antarktis. Begge steder ses et stadigt voksende indhold af CO2 i atmosfæren.

Sammenlignes observationerne med data fra iskerner udtaget fra Antarktis, har vi et arkiv for CO2 i atmosfæren, som strækker sig over de seneste 800.000 år. Her står det klart, at drivhusgassen CO2 på intet tidspunkt i denne periode har været tilnærmelsesvis så høj som i dag.

Dagens niveau er betydeligt over de maksimale værdier, der er fundet i iskernerne, nemlig cirka 40 procent højere. Fra de samme iskerner kan vi udlede, at på intet tidspunkt har indholdet af CO2 i atmosfæren ændret sig så hurtigt, som tilfældet er nu.

De små ændringer, der kan skelnes mellem istiderne, foregik alle over århundreder til årtusinder. Det alene er nok til, at vi skal være mere end almindeligt opmærksomme på udviklingen. Gennem mindst 800.000 år har klimasystemet ikke oplevet en tilsvarende hastig forandring i presset fra drivhusgasser i atmosfæren. Indholdet af drivhusgasserne i atmosfæren ændres nu så hurtigt, at det tager mange årtier eller endog århundreder for Jordens klima at komme i en ny balance med disse ændrede forhold.

Det atmosfæriske indhold af CO2 stiger samtidig med, at den globale udledning af CO2 til atmosfæren nu synes at være stagneret efter årtier med kraftig vækst i udledningerne. Billedligt kan det sidestilles med, at vandniveauet i et badekar stiger, fordi der er skruet op for vandhanen – i det mindste er vi dog holdt op med at skrue mere op.

Hvad betyder disse tendenser, og hvordan har disse ændringer i atmosfærens CO2-indhold betydning for de klimaforandringer, vi er vidne til? Hvordan kan stigningen i den globale CO2-udledning være stagneret (årsopgørelser fra det Internationale Energi Agentur, IEA), uden at CO2-indholdet i atmosfæren følger efter og ligeledes bremser op? Det giver anledning til en vurdering af, hvor vi befinder os i relation til de globale klimaproblemer og den grønne omstilling.

Væk fra enøjet diskussion

Det, der er styrende for igangværende klimaforandringer, er mængden af drivhusgasser i atmosfæren, herunder CO2.

Vi ved, at CO2 har en lang levetid i atmosfæren, så indholdet vil ikke af sig selv aftage hurtigt, selv med en stagnerende, mindre eller eventuelt helt ophør af udledninger i den nærmeste fremtid. CO2 i atmosfæren er en del af Jordens komplekse kulstof-kredsløb, hvor mange processer og sammenhænge i relation til kredsløbet stadig ikke fuldt ud er undersøgt og kortlagt i detaljer.

Vi ved, at variationer i den atmosfæriske CO2 ikke kun skyldes menneskeskabt CO2-udledning, men også sker på grund af udledninger og optag fra naturens egen side. Netto-ophobningen i atmosfæren hænger sammen med, hvor meget CO2 der på den ene side udledes både fra naturens hånd og fra menneskers brug af olie, kul og gas og så det, der optages i verdenshavene og på landjorden gennem for eksempel plantevækst og kemisk forvitring. Havene, specielt de polare have, er nøgleområder, hvor betydelige mængder af CO2 kan optages og dermed forsvinde fra atmosfæren. At havene nu langsomt varmes op har imidlertid en negativ betydning for optaget af CO2, hvilket derfor har indflydelse på atmosfærens indhold af CO2.

Den samfundsmæssige og politiske klima- og grøn omstillings-debat er kommet på afveje, når der for tiden er fokus på, at klimaet kan »reddes«, ved at udledningen af CO2 til atmosfæren stagnerer. Det er afgørende for at nå Paris-ambitionerne om at komme væk fra enøjet at diskutere udledninger og udledningskvoter, og i stedet nå frem til en diskussion om de faktiske årsager til de klimaforandringer, vi ser.

Det er mængden af CO2 og andre drivhusgasser i atmosfæren, og hvordan koncentrationerne kan stabiliseres eller endog reduceres. En diskussion, der har været overset. I dag er der et misforhold mellem stagnerende CO2-udledning og hastigt stigende indhold af CO2 i atmosfæren, hvorved milliard-investeringer i grøn omstilling endnu ikke synes at have nogen effekt på klimaudviklingen.

Hvis CO2-udledningen til atmosfæren følger de mest optimistiske fremskrivninger, skal udledningerne toppe omkring 2020. Senere skal en negativ emmission (en teknisk betegnelse for et større optag end udledninger) finde sted og senest omkring 2070.

Men selv i dette scenario vil det ifølge beregninger medføre yderligere global temperaturstigning på mellem 0,9–2,3 grader i 2100, noget over målsætningen for Paris-aftalen.

For uambitiøse mål

Som udledningen og forholdene er nu, følger vi langtfra dette optimistiske scenario, men derimod noget, der bedst kan sammenlignes med et worst case scenario, hvor der er lagt op til en yderligere stigning på mellem 3,2–5,4 grader i 2100 i forhold til nu. Temperaturforhold, der bl.a. vil sætte klodens økosystemer under stigende stress.

Der skal altså endnu flere ambitiøse klima-politiske tiltag og handleplaner til, end der siden Paris er lagt op til.

Det nytter ikke, at vi først i 2030 har mindst 50 procent vedvarende energi, og efter 2050 planlægger at være fuldstændig fri for fossile brændsler.

Opgaven er at få udledningerne kraftigt ned og helst til at gå i nul over de næste to årtier, ellers er to-graders målet fra FN realistisk set ikke til at indfrie.

En dansk, såvel som en både europæisk og global energipolitik, skal derfor være ambitiøs og tilstrækkelig og tydeligt bidrage til, at væksten i atmosfærens indhold af CO2 bremses – først der kan vi påvise, at den grønne omstilling slår igennem.

Sebastian H. Mernild er professor i klimaforandringer (dr. scient) og administrerende direktør for Nansen Centeret, Norge, og Jens Hesselbjerg Christensen er professor i klimafysik, Niels Bohr Institutet, Københavns Universitet.