Når TV2 i aften sender første del af dokumentaren, ”Moskeerne bag sløret”, der allerede i løbet af weekenden fik de sociale medier til at koge over, vil min eneste reaktion være: til helvede med de reaktionære røvhuller - de er mit mindste problem!

Mit største problem er, at andre imamer, de såkaldt ”moderate imamer”, ikke tager kampen op mod de reaktionære.

Jeg har gentagne gange appelleret til imamernes forståelse for at praktisere en islam, der ligestiller den stærke muslimske kvindegeneration med mændene. Gentagne gange har jeg offentlig efterlyst, at de danske imamer ligestiller dansk-muslimske kvinder med mændene, når det fx drejer sig om tværreligiøse ægteskaber med en ikke muslimsk partner.

For begrundelserne for ikke at gøre det er nemlig stokkonservative og latterlige.

Mange vil mene, det nemmeste ville være at fratage imamerne nogen som helst betydning for eksempelvis blåstempling af et ægteskab mellem to mennesker. Når jeg alligevel efterlyser imamernes velvilje til at hjælpe unge danskere, med og uden muslimsk baggrund, skyldes det, at status quo for tværreligiøse ægteskaber er en kæp i hjulpet for integrationen.

Mit opråb blev af den ”moderate” dansk-tyrkiske imam, Fatih Alev, tilknyttet Dansk Islamisk Center, mødt med en hånlig bemærkning om mit køn, hvorefter han overlod mig til en god gedigen (u)islamisk tilsvining på de sociale medier, anført af Alevs kønsfæller, mens imamen selv åd popcorn i baggrunden.

Jeg spørger uden en snert af sarkasme: hvordan kan politikere og meningsdannere forarges over en rabiat imam fra Grimhøjvejmoskeen, når selv den ”moderate” imam ikke vil ligestille kvinder med mænd?

Jeg tilhører yderligere gruppen, der vælger at insistere på, at majoritetssamfundet konstant er i dialog og samarbejder med de islamiske trossamfund. Derfor var jeg heller ikke tilhænger af, at Københavns Borgerrepræsentation sidste år opsagde sit samarbejde med Det Islamiske Trossamfund. For løsningen på radikalisering og udbredelse af antidemokratiske tanker er ikke eksklusion, men inklusion. Begge parter skal værne om sammenhængningskraften i samfundet.

Naivt nok troede jeg, at denne samfundspagt gav mig, som kvinde og dansk-muslimsk borger, frihed og ret til at kritisere Det Islamiske Trossamfund (DIT) for at invitere den britiske prædikant, Haitham Al-Haddad (HAH), der taler for stening af utro kvinder. For HAH aflagde Islamisk Trossamfund et besøg dagen før civilsamfundet dannede fredsring om DIT´s bygning i sommer 2015.

Enhver med en situationsfornemmelse ville tolke DIT´s handling som en kontraproduktiv handling for et videre gunstigt samarbejde mellem de muslimske minoriteter og majoritetssamfundet.

Men i stedet for at tage min velmente kritik til efterretning, valgte DIT at bære nag i seks måneder. Herefter sendte DIT mig et økonomisk erstatningskrav og krav om, at jeg undskyldte for at kritisere DIT og HAH´s synspunkter.

Skulle det nu komme bag på mig, at der sidder imamer, der taler imod kvinders ligestilling bag lukkede døre? DIT tog først for nyligt offentligt afstand til stening, fordi en shitstorm rejste sig imod dem.

Skulle jeg være chokeret over, at der findes mørke kræfter i de islamiske trossamfund, der vha. muldvarpe og skjulte kameraer bliver afsløret i deres antidemokratiske og kvindeundertrykkende dagsordner? Der er jo for åbne døre blevet prædiket forskelsbehandling af kvinder i moskeerne.

Jeg ved ikke om jeg skal grine eller græde over, hvordan medierne gang på gang finder det sensationelt, at der findes rabiate imamer, der prædiker kvindehad og antidemokratiske værdier til en menighed.

Men jeg er pisse træt af, at imamerne en gang for alle ikke hanker op i sig selv og erkender, hvor stor en betydning de stadig har for dansk-muslimske borgeres omdømme i dagens Danmark.

Kan de såkaldte moderate og progressive imamer ikke snart finde ud af at mobilisere sig og danne en stærk front imod de, der tager Islam som gidsel for at udbrede deres inhumane synspunkter, fortjener de ikke den ære at blive kaldt imamer.