„Am avut ambâț de bărbat ca să nu ies de sub pat”. Așa sună un proverb românesc puțin cunoscut, dar reprezentativ pentru mulți. De pildă, pentru d. Felix Bănilă.

Situația presupusă este întoarcerea soțului pe neașteptate, ceea ce îl face pe ibovnic să se arunce sub pat până trece greul și poate s-o tundă. Semnificația: capacitatea uluitoare a unora de a relata cea mai umilitoare situație în care sunt puși ca pe un act de tărie sufletească, un triumf moral personal.

Așa, iubirea de funcție devine responsabilitate, iar lașitatea, expresia unei voințe puternice.

„Demisia este un act unilateral de voință, dar sunt împrejurări în care aceasta ar putea reprezenta expresia unui om laș și poate chiar lipsit de responsabilitate. Vă asigur că în cazul meu nu se va întâmpla așa”, zice d. Bănilă după ce președintele Iohannis i-a cerut să demisioneze.

Stimabile, onorabile, în cazul de față demisia nu este un act unilateral de voință, e, ce să vezi, bilateral. Când șeful statului, cel care ți-a semnat numirea, îți cere să demisionezi, onoarea, demnitatea, dacă le ai, te obligă s-o faci.

Subsemnatul Popescu, dau un exemplu, n-am cerut niciodată o clauză specială în contractul de muncă prin care angajatorii, patronii pe care i-am avut, să mă poată da foarte greu afară. Dacă veți dori să plec, o fac pe loc. A proceda altfel mi s-a părut o desconsiderare a valorii mele profesionale și morale în propriii mei ochi.

Într-o asemenea situație, laș ești dacă te agăți de scaun.

„Fiind solicitată de președintele în funcție al României, desigur că ea trebuie tratată cu maximă seriozitate. Așa că voi culege opiniile colegilor mei, ale șefului ierarhic și ale celor implicați în actul numirii procurorului-șef al DIICOT”.

Absurd. Când șeful statului, cel care, repet, te-a validat în funcție (de ce a făcut-o, asta e o întrebare la care ar trebui să răspundă Klaus Iohannis) îți solicită demisia, tu îți întrebi colegii ce să faci?

„Demisia șefului DIICOT, mai ales în astfel de împrejurări, poate avea consecințe deosebite, până la instabilitate, iar eu nu pot concepe că așa ceva ar fi de dorit, într-o țară membră a UE și NATO, aflată la frontiera acestora”.

Formidabil. Procurorul Dănilă, pardon, Felix, se consideră mai responsabil pentru soarta României decât șeful CSAT și comandantul suprem al Armatei. Președintele nu poate să-și asume așa ceva, că dacă pleacă Felix intrăm în cutremur, instabilitate, se-nchide țara.

„Activitatea DIICOT nu se rezumă numai la cazul Caracal”.

Ba da, dom Bănilă, mulțumită procurorilor ce cu dibăcie conduceți, DIICOT a ajuns să fie identificat de public exclusiv cu cazul Caracal – adică: neprofesionalism, indiferență sau brutalitate față de victime, cârdășie cu infractorii, prostie pură, corupție.

„Demisia șefului DIICOT, dacă aceasta se va produce, va fi rezultatul unui amplu proces cognitiv”.

Aici, îmi găsesc greu cuvintele printre râs și lacrimi. Carevasăzică, procurorii DIICOT vor fi trimiși să audieze cursuri, vor avea loc workshopuri în instituție în fiecare zi, schimburi de experiență cu organisme similare din alte țări, ședințe de meditație în grup și, după un an-doi de achiziții cognitive, se va analiza în colectiv chestiunea demisiei șefului...

Disonanța cognitivă ar fi o culme a logicii pentru d. Cognilă, în fantastica ipoteză că ar ști ce-i aia.

Rar am văzut o omidă mai cleioasă care să se dea drept fluture.

P.S.

Ultima oră. Felix Bănilă mi-a demonstrat cât de slab sunt la cogniție. La asta nu mă gândisem. Omul nici nu demisionează, nici nu mai dă pe la serviciu: pleacă în concediu. Gest unilateral de voință.