KOMMENTAR | MÅNGKULTUR. Ebba Busch Thors tal i Almedalen och intervjun i Rapport (6/7) har fått många kommentarer där det påstås att Busch Thor angrep mångkulturen. Det är sant att hon använt det ordet, men i debattartikeln hon skrev i Aftonbladet (6/7) och i intervjun i Rapport talar hon uttryckligen om mångkulturalism.

Mångkultur är inte mångkulturalism. Det ena är en verklighetsbeskrivning. Det andra är en ideologi.

Sverige är ett av de mest individualistiska länderna i världen och individens frihet innebär olika sätt att leva. Man kan därför säga att svenskhet innebär att det finns många svenskheter, att alla inte är stöpta i samma form. Invånare i olika landskap, stadsbor och lantbor och skilda klasser har alla sin svenskhet.

Så Sverige har varit mångkulturellt långt innan de stora invandringsvågorna. Men det finns ingen motsättning mellan detta och att säga att alla som bor i Sverige också har en gemensam kultur som gör att vi identifierar oss som svenskar. Som individer kan vi vara mångkulturella samtidigt som vi tillhör ett tämligen enkulturellt samhälle.

Språket är ett exempel. Vi talar olika dialekter, men jämfört med andra språk talar vi lika. Det innebär en gemenskap som man står utanför vare sig man vill eller ej om man inte talar svenska.

Svensk invandringspolitik

Mångkulturalism är ideologin som säger att mångkultur är eftersträvansvärt. Claude Lévi-Strauss broschyr ”Race and history”, utgiven av Unesco 1952, spelade stor roll för den mångkulturalistiska ideologin. Lévi-Strauss menade att kulturer är relativa, att den ena inte är värd mer än den andra.

Men med det menade han inte att alla folk har lika bra rättsväsende, lika god mat etc. Han menade att hos varje folk fanns det något som just de människorna var bra på. Och han menade definitivt inte att ett land som tar emot många invandrare inte har rätt att ställa krav på deras anpassning.

Mångkulturalismen blev en rådande ideologi för svensk invandringspolitik på 1970-talet. Medan man tidigare utgick från att invandrare anpassade sig till Sverige blev politiken nu i stället att uppmuntra dem att bevara sin egen kultur. På fullaste allvar skrevs:

”I högt utvecklade länder som Sverige blir kulturen kommersialiserad och utarmad. Invandrare kommer från fattiga länder, som är rikare på folkliga, producerande kulturformer av annat slag än våra konsumerande. Därmed kan kulturen få nytt liv och blod.”

(Karin Wallin, ”Att vara invandrarbarn i Sverige”, 1978)

Genom det mycket svenska förfarandet med studieförbund som fördelade bidrag började man uppmuntra invandrare att odla den egna kulturen. Invandrarföreningarna spelar stor social roll, men politiken går alltså ut på att betala människor för att de inte är svenska. Det är avvikandet som belönas och mängder med texter har handlat om hur god mat, vackra kläder och exotiska danser berikar oss alla. Vill man vara elak kan man alltså konstatera att man sett invandrare som ett underhållningsvärde för tråkiga svenskar.

Anklagelse mot Sverige

På senare år har kulturmöten börjat handla mer om parallella rättssystem, klansamhällen och hedersmord. När Busch Thor talade om detta i tv-intervjun bytte reportern spår och började tala om judar som inte vill fira jul.

Knepet är klassiskt. Både reportern och Busch Thor vet givetvis att frågan inte handlar om judar som inte vill fira jul, men hur säger man det utan att verka rasist? Alla kan inte vara lika snabbtänkta som den europeiska politiker som en gång sattes i samma fälla och svarade: ”Säg mig, har du hört talas om en gammal tant som är rädd att gå ut på gatan för att det är så många judar där?”

Detta är var skon klämmer. Det handlar om våld. Det har inte med rasism att göra, för människor kan förändra sig, så det sitter inte i några gener. Men det har med ideologin om att alla kulturer är lika mycket värda att göra. Och detta är en anklagelse mot Sverige, inte mot invandrare. Det är Sveriges fel att man inte från början är tydlig med att man i Sverige inte bara har rättigheter, utan också skyldigheter.

Att försöka skapa en bred gemenskap är raka motsatsen till den exkludering man anklagar Busch Thor för. Och jag, en jude som inte firar julafton, känner mig inte det minsta exkluderad.

LÄS MER: Därför måste Sverige förbli mångkulturellt

LÄS MER: Dan Korn - Det fria samtalet har en gräns, Navid Modiri

Av Dan Korn

Dan Korn är rabbin, folklivsforskare och författare.