Expo´s Daniel Poohl skriver i sin söndagskrönika att man vinner inga strider med analyser. Det är mycket möjligt, till och med troligt, att han har rätt med detta konstaterande. Att kampen mot partier som Sverigedemokraterna bara vinns med realpolitik. Något jag är benägen att hålla med honom om.

Men.

Krönikan är ett under av förnekelse av vad som har sagts under sommarens förändrade debatt och ett försök att snäva in åsiktskorridoren igen. Poohl skriver:

Ska vi inte prata om invandringen alls. Det är klart att vi måste göra det. Och det gör vi också. Men det handlar också om hur man gör det och vem som gör det Migrationspolitiken är en av få politikområden där den som berörs mest – flyktingarna själva – sällan hörs och syns. Det spelar förstås roll för vilka perspektiv som kommer till tals och vilka lösningar som föreslås.

Två av sommarens stora debatter har helt uppenbart gått Poohl och Expo förbi.

Den ena, om Hanna Gadbans bok ”Min Jihad” där Gadban förminskades så mycket det gick av Socialdemokrater för Tro och Solidaritets styrelseledamot Anna Ardin och misstänkliggjordes för att inte ha varit förmögen att skriva boken själv samt av den före detta EAP-medlemmen, nu medlem i Tro och Solidaritet, Torbjörn Jerlerup. Stora delar av debatten återgavs på Aftonbladets debattsida.

Den andra handlade om förtrycket av kvinnor i miljonprogrammen, ett förtryck med förvirrade och förvridna religiösa förtecken. En debatt där främst vänsterpartiets ledning försökte förminska samt förneka förekomsten av diasporainternt förtryck och konflikter mellan invandrargrupper.

Det dessa debatter har gemensamt är att det är debatter där flyktingarna själva försöker komma fram med sin historia men Daniel Poohl sällar sig till det anslag som Vänsterpartiets ledning, Anna Ardin och Torbjörn Jerlerup har haft i sina respektive debatter. De rösterna skall inte räknas. Argumenten har varit, som i Ardins fall om Gadban, att Gadban inte rimligen kunnat få ihop en bok av den kvaliteten själv som invandrarkvinna, att det var någon annan som skrev den. Och därmed motsäger sig Poohl själv när han menar att flyktingarna inte hörs samt att debatten handlar om vem som hörs och vad som sägs.

Det är en unken doft som Expo´s Daniel Poohl lämnar efter sig när han pratat klart. En doft av förminskning av röster och att det bara är hans egen röst som bör höras. Men han är i fint sällskap. Ett sällskap vi andra rätt väl börjar känna till numera.