Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Selv om vi skal være varsomme i analysen av enkeltmålinger i politikken, var forrige ukes tall fra Oslo såpass oppsiktsvekkende at de fortjener omtale. På pallen sto nemlig Høyre (32,2), Arbeiderpartiet (25) og Rødt (9,3).

Rødt! Det er nesten sensasjonelt. På målingene er de nå hovedstadens tredje største parti, opp hele 4,3 prosentpoeng fra valget i 2015, og to prosentpoeng foran resten av feltet.

Oslo-målingen kommer i tillegg etter en historisk god måned for partiet nasjonalt. April ble ifølge pollofpolls.no den første måneden der Rødts snitt ligger over sperregrensa (4,3). Hvis antikapitalister feirer med champagne, ligger korkene strødd. Bedre markering av Karl Marxs 200-årsdag kunne partileder Bjørnar Moxnes neppe drømt om.

Hovedingrediensen i Rødts suksessoppskrift er partiets evne til å mobilisere krefter utenfor eget parti. Som Moxnes selv sa i et intervju med NRK etter valget, handler det å få gjennomslag «om å ha veldig mange folk utenfor Stortinget som er engasjert, og som kjemper for sin sak.» Med dårlige utsikter til å få flere enn ett mandat på Stortinget, har partiets strategi derfor vært å styrke båndene til villige aktivister utenfor partipolitikken.

Det er et langvarig arbeid de har lyktes godt med. Særlig i fagbevegelsen. Ved stortingsvalget i 2017 stemte 6,6 prosent av LO-medlemmene på ytre venstre. Det høres beskjedent ut, men en slik oppslutning monner for et lite parti.

Det er også verdt å ta med seg at av LOs medlemmer som stemte Rødt syntes åtti prosent at partiet i stor grad klarte å nå ut med budskapet i valgkampen. Det var best i hele partifloraen. Til gjengjeld var det bare drøye førti prosent som stemte Ap som mente Støre & co klarte det samme. Moxnes stil resonnerer godt hos den delen av venstresiden som mener Arbeiderpartiet mønstrer veike angrep mot historiens blåeste regjering.

I ei tid da opinionen synes å skjenke populister rikelig med oppmerksomhet, har Rødt glade dager. I likhet med ytre høyres mange demagoger, er Moxnes en topptrent opportunist. Få politikere har evnet å appellere like målretta til en aktivistisk velgermasse det siste året som han.

Evnen til å plukke ut enkeltsaker som skaper furore, særlig blant arbeidervelgere, er per i dag partiets store styrke. Acer- og luftambulanse-bråket er gode eksempler. Førstnevnte mobiliserte EU/EØS-motstandere og industriarbeidere. Sistnevnte fikk fart på alle som misliker privatisering, sosial dumping, og anbudsregimet. I front står Rødt parat med enkle løsninger og fryktbasert retorikk.

På samme måte som Frp tidvis får valg i innvandringspolitikken til å handle om nasjonens levedyktighet, klarer Rødt å få folk i en slags beredskapsmodus der alt står på spill.

Alle forsøk har riktignok ikke ført fram. Kravet om lønnskutt for stortingsrepresentanter i kjølvannet av byggeskandalen, er et eksempel. Her ligger også svakheten i strategien: Så lenge partiet baserer seg på hissig mobilisering i enkeltsaker, gjør de seg sårbare hvis de ikke vinner fram. De ofrer langsiktig sakseierskap, der løsningene er gjennomtenkte og gjennomførbare, for støy og synlighet. Lengre perioder uten oppmerksomhet, eller dårlig timing før valg, kan sende Rødt utfor stupet igjen.

Rødts suksess er blitt et problem for Arbeiderpartiet. Verken lokalt eller nasjonalt har de funnet ut hvordan de skal forholde seg til et parti som i stadig større grad finsliper venstrepopulismen. På Stortinget har partiet flere ganger endt med å tilslutte seg Rødts forslag, med påfølgende legitimering.

Kommunevalget i 2019 blir en spennende prøveballong for veien videre. Beveger Ap seg i samme retning som Rødt, kan de skyve A4-sosialdemokrater fra seg. Ser de mot sentrum kan de være nødt til å anse på velgerne de har mistet til Rødt som tapt for godt.

Framover kan også samarbeidsspørsmålet bli en kime til splid. Særlig når Rødt er i rute til å bli en betydelig maktfaktor i Oslo og på rødgrønn side.

Selv om Jonas Gahr Støre har stengt døra for Rødt i en eventuell Ap-ledet regjering, vil diskusjonene om hvorvidt Rødt skal tre inn i byråd definitivt få fart på seg nå. Hvis Oslo-målingen holder helt inn har Raymond Johansens koalisjon en «margin på 327 velgere fra Rødt», ifølge Johan Giertsen i pollofpolls.no. Det er så skjørt man får det, men selvfølgelig gode forhandlingskort for Rødt hvis det står seg.

I et intervju med Dagsavisen var både Johansen og Moxnes avventende i svarene om byrådsdeltakelse, men ingen av dem avvisende. Når flertallet hviler på noen hundre stemmer fra ytre venstre, er det kanskje smart av Johansen å holde alle muligheter åpne.

I Oslo har samarbeidet fungert til nå. Verken Rødt eller byrådspartiene kan gamble med noe annet. Nasjonalt kan det bli større problemer. Dersom et rødgrønt flertall i 2021 avhenger av Rødt, blir det en prøvelse for alle. Støre må finne ut om det er plass til antikapitalister under vingene. Det vil hjelpe om Moxnes legger den verste populismen på hylla.

(Rettelse: Opprinnelig sto det at 80 prosent av LOs medlemmer mente Rødt fikk fram budskapet i valgkampen. Det skulle være 80 prosent av LOs medlemmer som stemte Rødt.)