Ett av hovedtemaene under Høyres landsmøte sist helg var «Kima og samferdsel». Høyre har begynt å fatte interesse for miljøpolitikk, selv om de stadig sliter litt med å finne ut hvordan det staves. Det er på høy tid. Skuffende nok var det få nye ideer på Høyres «mulighetskonferanse». I stedet leverte partiet påfallende mange angrep på Miljøpartiet de Grønne, under en seksjon ledet av Høyres podcastpolitiske talspersoner Henrik Asheim og Tina Bru.

Dersom man skulle tro Høyre, er MDG et av Norges største miljøproblemer. «Vi er veldig uenige med MDG», fastslo Tina Bru, som i fjor meldte seg ut av kirken da de våget å uttale seg om at vi burde ta vare på skaperverket. «Jeg blir så sint på MDG, de er Anders Langes miljøparti», smalt det fra Henrik Asheim, som til daglig forsøker å navigere det kaotiske samarbeidet med etterkommerne av det originale Anders Langes parti.

Partiets tidligere miljøpolitiske talsmann, Nikolai Astrup, brukte sin egen tale til å rase mot miljøbevegelsen. I følge ham er miljøbevegelsen stillestående, blant annet fordi man ikke vil dumpe gruveavfall i norske fjorder, ikke jubler for forbruksvekst og ikke vil bygge større veier. Astrup glemmer at det kan være bra å være stillestående, når det betyr at man står på sine prinsipper. Høyres nye spennende visjoner for klimapolitikken under sin «mulighetskonferanse» kunne tilsynelatende oppsummeres som «Fuck MDG» og «fuck miljøbevegelsen».

Høyre har lenge slitt med troverdighet i miljøpolitikken, med god grunn. Deres samarbeid med Frp er bare mulig ved å rasere partiets stolte verdikonservative arv, inkludert hensynet til klima, naturvern og bærekraft. Da budsjettet skulle salderes, var det regnskogen som skulle betale, og det patetisk svake utfallet av regjeringens mye omtalte grønne skattekommisjon ble en marginal flyseteavgift som regjeringen allerede har truet med å avlyse, på lik linje med poseavgiften i fjor.

Samtidig truer regjeringen nå med å ofre Lofoten og Vesterålen for å redde oljebransjen. For alle velgere som er bekymret for at vi er i ferd med å koke kloden - og det er mange - er det all grunn til å vende ryggen til det feilslåtte blåblå eksperimentet. Erna måtte samarbeide med klimafornekterne i Frp for å få makt, og resultatet var forutsigbart.

Regjeringen har ikke kommet opp med noen nye ideer eller bedre løsninger etter tre år ved makten. I stedet har de halvhjertet videreført den samme utilstrekkelige politikken de rødgrønne innførte. Dermed øker klimaforurensingen for hvert år de blåblå styrer. Høyres eneste «nyvinning» har vært å sende et brev til EU for å spørre om vi ikke skal samarbeide litt mer om å kutte klimagassutslipp, etterfulgt av en ivrig kampanje for å få EU til å redusere sine miljøambisjoner for å heller kjøpe mer norsk gass. Ernas første handling etter klimatoppmøtet i Paris var å avskjedige sin miljøvernminister og innsette en ny, som brukte sitt første intervju til å varsle at det ikke ville bli noen utslippskutt i åra som kommer.

Etter å ha innsett at de vil mislykkes med å levere en egen politikk som fungerer, er Høyres eneste håp at det holder å skyte budbringeren. «Den lange valgkampen» er ubønnhørlig i gang, og Høyres valgkampstrategier er ikke vanskelige å avsløre. Angrep er det beste forsvar.

Tidligere i år avslørte Aftenposten hvordan Høyre og Frp?s kommunikasjonsarbeidere systematisk forsøkte å angripe Ap for å være vage og vinglete, i en nitid koordinert kampanje. Nå jobber Høyre systematisk for å forsvare sin mest sårbare grønne flanke. Journalister rapporterer nå om Høyre-politikere som bruker enhver sjanse på å forsøke å selge inn negative vinklinger mot grønn politikk, og kjører en obstruksjonslinje.

Lokalt og nasjonalt har Høyre bestemt seg for sin «spin»: ethvert miljøtiltak de selv ikke har innført er enten for restriktiv, ikke virkningsfull, for dyr, «gammeldags» eller alt på en gang. Miljøbevegelsen er for treg, stillestående og restriktiv når de gjør noe så uhørt som å lytte til forskerne i stedet for lobbyister. Selv har de ingen forslag.

Så langt har strategien tilsynelatende fungert. Store deler av pressen har blitt mer kritiske til Oslos sykkelpolitikk enn til Norges oljepolitikk, og mer bekymret for hva slags bil Raymond Johansen kjører enn hva slags samferdselspolitikk Ketil Solvik-Olsen fører. MDG-politikers reisevaner granskes med lupe, mens den blåblå regjeringens feilslåtte miljøpolitikk knapt blir omtalt.

Dette politiske spillet er naturligvis ikke bare et problem for Miljøpartiet De Grønne. Det gjør at store og avgjørende prosesser blir stilt i skyggen, og at essensielle felles målsettinger blir ofret. Erna har varslet at hun ikke vil klare å oppfylle det tverrpolitiske klimaforliket som hun gikk til valg på å styrke.

Denne miljøfiendtlige valgkampstrategien stenger igjen dører som både MDG og store deler av miljøbevegelsen forsøker å holde åpne. Lokalt finnes det et annet Høyre, som også finner gode løsninger med MDG. Etter harselaset fra Tina Bru og Henrik Asheim kom Høyres leder for bydelsutvalget på St. Hanshaugen til orde. Hun samarbeider med MDG, og kunne melde at det verken har vært vondt eller vanskelig. Samtidig har miljøorganisasjoner gang på gang forsøkt å bygge bru til regjeringspartiene, uten å møte mye velvilje.

Klimaproblemene er akutte, og forskerne krever at vi kutter utslipp så raskt vi kan, der vi kan. Men som alltid i miljøpolitikken kan kortsiktige mål overstyre de langsiktige. Høyres kortsiktige mål er regjeringsmakt med Frp i 2017. Dermed ryker de langsiktige klimamålene. Høyre har valgt regjeringssamarbeid med Frp framfor å løse vår tids største og viktigste utfordring.

Høyres kortsiktige strategi er ikke bare skadelig for miljøet, men også for dem selv på sikt. Ingen partier vil kunne holde på regjeringsmakt ved å fortsette å ofre troverdigheten i vår tids aller viktigste sak. Det kan bli en sur erfaring for Høyre hvis de velger å fortsette å ofre viktigere miljøtiltak for billige punchlines i en valgkamp.