

Per Wästberg, åttioplussare, ledamot av Svenska akademin och skönlitterär författare i det absoluta elitskiktet, har aldrig tillhört mina favoriter. När min generation i slutet på 1960-talet läste Vattenslottet och Luftburen föredrog jag helt andra författare. Och som chefredaktör för Dagens Nyheter, Per Wästberg var faktiskt det under hela sex år kring 1980, gjorde han inget större avtryck. I detta snåla omdöme vill jag dock göra ett undantag. Som stockholmsskildrare står Per Wästberg i en klass för sig. Kunnig och med en förmåga att, som ingen annan nu levande svensk författare, läsa stadens historia i nutiden. Ett slags borgerlig motsvarighet till Per-Anders Fogelström.

Ovanstående rader skulle jag aldrig ha satt på pränt, i varje fall inte här på bloggen, om det inte fanns ytterligare en kvalitet jag ville lyfta fram och som jag inte sett kommenterad i kulturdebatten. När måttligt tindrande författarstjärnor som Ann Heberlein och Marcus Birro får korn på det svenska katastrofscenariot och – i en andra våg efter oss som tillhör första vågens dissidenter – slår larm om den totalitära och censurerande svenska samhällsdebatten, då bryts den stora tystnaden och det blir ett väldigt oväsen på den offentliga scenen. Prästerskapets olika potentater träder fram och utfärdar sina bannbullor över de otrogna. Må de brinna i helvetet, eller åtminstone hålla käften! Därefter blir det tyst igen. Ett tydligare bevis på att Marcus Birro och Ann Heberlein är på rätt spår kan man knappast få. Nå, det har jag vetat länge: folk som inte tål kritik blir dumma, om de inte redan är det.

Men ingen verkar kasta sig över Per Wästberg, som inte har vaknat upp därför att han nog aldrig sovit. Han skriver sina klartänkta och kunniga krönikor i Svenska Dagbladet, utan att larmet går bland den svenska parnassens alla trångsynta dumskallar, de som gillar mångfald när det gäller hudfärg och kön men aldrig när det gäller kunskaper och åsikter. Jag läser honom med stor respekt och ibland tänker jag att jag borde ge de romaner som jag aldrig riktigt uppskattade på 1970-talet en ny chans. Men frågan är om det blir av. Jag läser inte särskilt mycket skönlitteratur längre.



Fredagen den 8:e september skrev Per Wästberg en krönika i Svenska Dagbladet där han jämförde mediernas hantering av terrordåden i Charlottesville och Barcelona. I Charlottesville körde en nynazist in i folkhopen och mirakulöst nog blev bara en person dödad. I Barcelona körde en islamist in på La Rambla: 15 döda och 126 sårade. Per Wästberg konstaterar att attentatet i Charlottesville har fördömts i hela världen. Nazismen är säker mark för den som vill visa sin avsky inför ondskan. Reaktionerna har varit mer förvirrade och tveksamma när det gäller terrorn i Spanien, trots att mördarna var kamouflerade och tillhör en hemlig armé som vill föra Europa tillbaka till 600-talet. Har terroristerna haft en svår barndom, levt i en utsatt miljö eller har någon imam radikaliserat och lärt dem ett dubbelliv? Per Wästberg är föraktfull inför dessa undanglidande förklaringar och lyfter fram de västerländska idealen. En flicka ska inte betraktas som prostituerad för att hon bär minikjol, man föraktar inte homosexuella och vi tillämpar inte könsapartheid.

Per Wästberg avslutar sin krönika med ”Vi har kämpat i Europa för att befria oss från biskopars och påvars påbud och gjort oss fria från vår egen fanatism. Vi måste tillämpa demokratins regler och får inte blunda bara för att vi vill slippa att anklagas för att begränsa friheten bland dem som vill avskaffa vår.” Det är samma perspektiv som en annan svensk författare, Lars Gustafsson, förde fram, strax före sin död häromåret. Han myntade två axiom:

Tolerans gentemot de intoleranta leder till intolerans

Intolerans gentemot de intoleranta leder till tolerans

Inte heller Lars Gustafsson blev angripen för sitt klarspråk, låt vara i litterär finkostym. Kanske är det så enkelt som att Per Wästberg och Lars Gustafsson är författare av en sådan dignitet att dumskallarna åtminstone fattar detta: ett angrepp riskerar att likt en bumerang träffa dem själva?

När jag satte mig framför de monitorer som jag stirrar på större delen av min arbetsdag, var det varken Wästberg eller Gustafsson jag tänkte skriva om, men det är inte alltid det går att styra det som rör sig ovanför ögonbrynen. Jag skulle skriva om Nicolai Sennels och hans på svenska nu utgivna bok: ”Helig vrede. Bland kriminella muslimer” (Logik förlag). Jag har tagit upp hans bok på bloggen tidigare, i januari 2015.

Sennels fick sparken efter att för åtta år sedan publicerat det danska originalet ”Blandt kriminelle muslimer”. I svenska medier syns inte boken, det räcker nog med att en bok kommer ut på Logik förlag, för att den ska vara dödskallestämplad. Till en början fanns den på Adlibris och Bokus, men där finns numera bara e-boksversionen. Däremot är det inga problem med att där köpa Hitlers ”Min kamp”.

I Danmark fick boken en stor uppmärksamhet, men också där har yttrandefriheten sina motståndare. Med tanke på att Sennels redovisar egna professionella erfarenheter och analyser fick han orimligt mycket kritik för sidospår som felaktiga titlar och ett kreativt CV. Det danska vetenskapsministeriet klassade boken som ”videnskabelig uredelighet”. Det hindrade inte att den snabbt blev utsåld, men antagligen var det fackkritiken som gjorde att förlaget inte tryckte några fler upplagor. Därför är det särskilt bra att den nu finns på svenska, också för danskar. De har vanligen inte lika stora problem med vårt språk som vi har med deras.

”Helig vrede” är en saklig, empiriskt grundad och övertygande redogörelse för hur kriminella muslimer tänker och fungerar. Boken, som utgår från Sennels tre år som psykolog på ungdomsfängelset Sønderbro i Köpenhamn, bygger på terapi med 150 unga muslimer som sitter i fängelse och 100 danska dito, med i stort sett samma bakgrund och i samma ålder. Sju av tio interner var muslimer i det ungdomsfängelse där Sennels arbetade. Även om man tar hänsyn till utbildning och ekonomi visade sig muslimer vara mer kriminella än någon annan grupp. Så är det också i andra länder. I Frankrike är 60 procent av alla fångar muslimer och i Spanien lär siffran vara så hög som 70 procent.

De som i Sennels forskningsmaterial var överlägset mest populära bland de muslimska internerna var en övertygad och hård islamist, med välansat skägg, eleganta glasögon, arrogant attityd, förfinat sätt och vårdad klädsel, en man som har koranen och CD-skivor med böner liggande på nattygsbordet. Det typiska är att han och hans entourage lär sig en handfull konspirationsteorier som bevisar att väst, i synnerhet USA och Israel, är orsaken till alla problem i den muslimska världen. De var benhårda försvarare av islam och såg inte att de kunde ha någon egen skuld till att de hamnat i fängelse. Det var danskarnas, lärarnas, offrens och polisens fel att det gått illa för dem.

En viktig skillnad mellan muslimer och danskar är att danskar i gemen ser det som ett misstag att visa aggression. Den som blir förbannad, och ännu mer den som tar till våld, har förlorat kontrollen över sig själv. För de muslimska ungdomarna var vrede en naturlig reaktion, ett tecken på styrka och ett sätt att upprätthålla sin heder och skaffa sig respekt hos omgivningen: ”Om folk bara lät bli att provocera mig!” Offerrollen är självförstärkande. Sennels skriver:

Vi måste förstå att våra ideal om samtal, erkännande och respekt i mycket hög grad missförstås och studsar av människor från den muslimska kulturen, eftersom de helt enkelt har uppfostrats med en annan uppfattning om hur man hanterar mellanmänskliga oegentligheter. Sett ur en västerländsk behandlares ögon kan detta vara en hård karamell att svälja, att muslimska ungdomar i långt högre grad har uppfostrats med konsekvens och därför i mycket högre grad förstår ”kosekvensens språk”. Det där med att ”snacka ut om det och komma fram till en gemensam lösning” upplevs främmande, svagt och helt utan – ja – konsekvens.

Terrorism är med det synsättet en konsekvent hämnd på det västerland som kränker islam. Här är det viktigt att förstå att även sekulära ungdomar som kommer från muslimska miljöer är mycket lojala mot islam. Trots att många av de muslimska ungdomar som han bedrev terapi med var födda i Danmark och talade danska utan minsta brytning, såg de inte sig själva som danskar. De var till exempel mycket upprörda över Muhammedkarikatyrerna och blev väldigt arga på Sennels när han sa att i Danmark var yttrandefriheten minst lika viktig som respekten inför religiösa dogmer.

Sennels förklaring av hur muslimer ser på vredens funktion i socialt samspel är trovärdig. Ingenting tyder på att kulturkrocken bara gäller första generationen, att det handlar om övergående problem och att också muslimerna kommer att sekulariseras och integreras. Det verkar bara vara en godhetsfrom förhoppning. Den terror som sprider död och skräck i Europa utförs ofta av muslimer som är födda i Europa och även om de, som det heter på byråkratiska, kommer från utanförskapsmiljöer, så är det inte fattigdom som är förklaringen. Det är snarare tvärtom, i Europa är det islam som skapar fattiga miljöer. En delförklaring är bristande utbildningstraditioner. Många muslimska föräldrar ger inte barnen något stöd i deras studier. Också när det gäller kriminalitet är andra generationen mer belastad än den första. De känner sig illa hanterade och skändade och för muslimer är det naturligt att svara med aggressioner och våld, inte bara i Europa utan generellt.

För oss som ser det som nödvändigt att begripa sig på islam, gäller det att förstå att även om de flesta muslimer självklart vill leva i fred med sin omgivning, så bejakar de och solidariserar sig med en religiös ideologi som har föga till övers för västerländsk undfallenhet. Det begriper Nicolai Sennels, det begriper Per Wästberg och det begrep Lars Gustafsson. Jag begriper det och jag tror att du som läser den här texten också begriper det. Den stora gåtan är varför så många vägrar att begripa det.

Karl-Olov Arnstberg

Utskriftsvänlig PDF-version

Alla texter är © på denna blogg. Det är tillåtet att sprida texterna under förutsättning att ni alltid länkar till källan här på bloggen.