Jag träffade en ledande socialdemokrat för ett tag sedan. Hen suckade uppgivet och konstaterade: Först ingår alliansen och Miljöpartiet migrationsuppgörelser om sådant som vi socialdemokrater traditionellt är emot – att göra det lättare för människor som saknar asylskäl att stanna i Sverige. Sedan ärver vi den politiken. Och inte nog med det - nu går de borgerliga partierna i opposition mot sin egen politik!

Det säger något intressant om migrationsfrågan. Många har den senaste tiden beskrivit debatten som en inomborgerlig strid. Kulturskribenter har lagt pannan i djupa veck och dragit paralleller till det tidiga 1900-talets demokratistrid, där socialdemokrater och liberaler gjorde gemensam sak mot en nationalistisk "unghöger". Andra nöjer sig med att konstatera att vi ser en ny ideologisk klyfta växa fram mellan liberaler och konservativa.

Jag menar att det ger en missvisande bild av läget. Denna ledarsida kan knappast kallas konservativ och jag tror inte heller att Widar Andersson på socialdemokratiska Folkbladet skulle beskriva sig så. Den stora skiljelinjen går inte mellan liberaler och konservativa, utan mellan idealister och realister.

Det är därför som migrationsfrågan skär så djupa sår i nästan alla partier. Inom Moderaterna rasar inbördeskriget mellan ungdomsförbundet MUF och så kallade gammalmoderater. Folkpartiet är kluvet mitt itu och Kristdemokraterna svänger 180 grader beroende på vem som öppnar munnen.

Det är kommun-Sverige (realister) mot Riksdagen (idealister). Och konfliktlinjen löper även rakt genom socialdemokratin och den rödgröna regeringen. Att vi inte hör mer om dessa drabbningar beror på att de inblandade inte gör så mycket väsen av sig och att alla vänsterns ledarsidor - utom en - har tagit parti för den gränslösa idealismen.

Min gissning är att många socialdemokrater är djupt oroade över att debatten har tagit denna vändning. Ju mer migrationspolitiken beskrivs som en intern angelägenhet för högern desto mer beskärs Socialdemokraternas manöverutrymme. Följden har blivit en handlingsförlamad regering som lämnar walkover i den fråga som alltfler väljare rankar som den viktigaste.

Miljöpartiet har aldrig varit en naturlig partner för Socialdemokraterna på detta område. Den historiska alliansen har i stället bestått av socialdemokrater och moderater, som i egenskap av statsbärande partier har haft ett gemensamt intresse av att fatta svåra beslut.

Det unika som har skett det senaste decenniet är att S och M inte längre vill spela den rollen. I stället har Miljöpartiet blivit kungamakare och den kraft som ytterst dikterar migrationspolitiken.

Vi ser nu en växande folklig revolt mot denna utveckling. Oavsett om Sverigedemokraterna är största, nästa största eller bara tredje största parti håller deras frammarsch på att spränga sönder det svenska partilandskapet. Det är en exceptionell utveckling, som saknar motstycke i modern politisk historia.

Så vad göra? Arbetarrörelsen skickar nu ut en testballong i form av LO:s vice ordförande Tobias Baudin, som föreslår att S och M ska göra upp om migrationspolitiken. Det är rätt tänkt, men det är en betydligt mer krävande uppgift än Baudin ger sken av.

Till att börja med förutsätter ett sådant samarbete att Miljöpartiet lämnar regeringen. MP lägger redan krokben för mängder av förslag inom regeringen, och skulle aldrig gå med på att strama åt svenskt flyktingmottagande.

För det andra krävs att S och M verkligen fokuserar på kärnfrågan och orkar fatta smärtsamma beslut. De måste vara ärliga gentemot väljarna och säga att Sverige nu tänker anpassa sin migrationspolitik till övriga Europa, eftersom våra och Tysklands vädjanden om europeisk solidaritet tyvärr förblir ohörda. Precis som Södertälje och Malmö inte kan bära det svenska flyktingmottagandet, kan inte heller Sverige och Tyskland i längden bära det europeiska.

I sak handlar detta om sådant som att införa tillfälliga uppehållstillstånd, anpassa reglerna för anhöriginvandring till övriga Europa, stoppa svarthandeln med pass, införa ett snabbspår för asylansökningar från säkra länder, stävja missbruket inom arbetskraftsinvandringen, se över etableringsersättningen, ompröva migrationsuppgörelserna med Miljöpartiet, se till att vi får ett fungerande system för åldersbedömningar, återupprätta gränspolisens aktionsgrupp mot det 40-tal kriminella smuggelnätverk som opererar i Sverige med mera.

Poängen är att identifiera det som skiljer ut Sverige - så kallade pull-faktorer - och försöka mildra dem.

Syftet är inte att stänga Sverige. S och M bör förklara att målet med en sådan uppgörelse i själva verket är det omvända - att värna ett öppet och tolerant Sverige, där integrationen ges förutsättningar att lyckas så att vi kan vara uthålliga i vårt flyktingmottagande.

Det vore givetvis förträffligt om en sådan uppgörelse också inbegrep frågor om bostäder och jobb. Men risken med att föra in integrationspolitiken i diskussionen är att förhandlingarna skulle stranda på grund av politiska låsningar.

Är ett sådant scenario ens möjligt? Det är väldigt många hinder som behöver övervinnas och frågan om S-regeringens parlamentariska underlag lämnas dessutom obesvarad. Men vilket är egentligen alternativet?

Vi ser en regering i förfall, ett partilandskap i upplösning och ett flyktingmottagande i kris. Det är dags att börja tänka utanför boxen.