”Felaktiga brottmålsdomar är rättsstatens Akilleshäl – en genomgång av 2 078 resningsansökningar”

Krönikor

Publicerad: 2016-10-31 09:45



ANALYS/KRÖNIKA – av Moa Lidén, doktorand i allmän rättslära, Juridiska institutionen Uppsala universitet

I den grekiska mytologin förtäljs en berättelse om gudinnan Thetis, som för att skydda sin son Akilles mot en spådom enligt vilken han skulle dö ung, doppade Akilles i floden Styx vars vatten betroddes ha magiska skyddande egenskaper.

Denna moderliga omsorgsfulla akt resulterade dock inte i det fullgoda skydd som Thetis avsett, eftersom Thetis höll Akilles i hälen när hon doppade honom i Styx. Akilles häl kom därför att bli den enda punkten på hans kropp som inte var osårbar.

Då Thetis insett att Akilles häl skulle kunna kosta honom livet försökte hon på alla möjliga sätt att skydda honom, bland annat genom att tvinga honom att klä ut sig till kvinna.

Under det trojanska kriget blev det dock ett faktum att Thetis, trots sina ansträngningar, misslyckats med att skydda Akilles från spådomen. Akilles trojanske motståndare, prins Paris som fått kännedom om Akilles svaga punkt, sköt en förgiftad pil som träffade Akilles häl och ledde till hans död.

Begreppet Akilleshäl har därefter kommit att användas som en benämning av någons svaga punkt – ett särskilt sårbart område.

På samma sätt som Thetis doppade Akilles i Styx i beskyddande syfte har lagstiftaren försett rättssystemet med vissa rättssäkerhetsgarantier. Dessa rättssäkerhetsgarantier syftar bland annat till att skydda de individer som genomgår rättssystemets prövningar i form av till exempel förundersökning och rättegång gentemot misstag och felaktigheter som kan leda till att en individ blir felaktigt dömd för ett brott personen i fråga inte har begått.

De rättssäkerhetsgarantier som här åsyftas är bland annat lagregler om att förundersökningar ska bedrivas brett och förutsättningslöst samt att bevisbördan i brottmål åligger åklagaren som alltså ska, bortom rimligt tvivel, bevisa att en viss individ har betett sig på ett visst sätt, för att denna individ ska kunna fällas för ett brott.

Att felaktigt döma en oskyldig individ betraktas som det värsta möjliga fel som kan förekomma inom rättsväsendet. Lagstiftaren har dock insett – liksom Thetis insåg att Akilles fortfarande hade en svag punkt kvar efter att hon doppat honom i Styx – att rättssystemet trots att det försetts med diverse rättssäkerhetsgarantier ibland producerar felaktigt fällande domar.

Även lagstiftaren verkar ha hållit rättssystemet i foten och därefter blivit medveten om en kvarvarande sårbarhet som är av uppenbart intresse för någon som vill utvärdera hur rättssäkert dagens rättssystem verkligen är. En sådan utvärdering är av omedelbart intresse för de individer som genomgår rättssystemets prövningar då de misstänks för brott men även för rättssystemets legitimitet i ett vidare perspektiv.

Lagstiftarens insikt kring att rättssystemet ibland producerar felaktigt fällande domar kommer bland annat till uttryck i möjligheten att överklaga en dom och, för det fall att domen hunnit vinna laga kraft men det ändå finns bevisning eller omständigheter som talar för att individens skuld bör omprövas, att denne ska kunna beviljas resning – det vill säga få en ny rättegång.

Denna rätt till resning har av lagstiftaren och i den juridiska doktrinen kommit att beskrivas som rättssäkerhetens sista säkerhetsventil. Under vissa i lag angivna omständigheter har lagstiftaren ansett det viktigare att en fällande dom ändras än att domen kvarstår. Sanningen är då viktigare än domens så kallade orubblighet.

Trots dessa överväganden kring resningens funktion från lagstiftarens sida har det i den juridiska och offentliga debatten på många håll framhållits att det som var avsett att fungera som en säkerhetsventil i själva verket inte gör det. Trots att lagstiftarens, precis som Thetis, avsikt var att skapa bästa tänkbara skydd, har så inte blivit fallet.

På så sätt utgör hanteringen av de felaktigt fällande domarna rättssystemets egna Akilleshäl som lämnar öppet, om inte för en förgiftad pil, så i vart fall för beständig och mycket besvärande skavsår. Detta skavsår uppstår som ett resultat av att de rättsliga kraven för att beviljas resning närmast är att jämställa med ett nålsöga där endast de mycket välunderbyggda och välformulerade resningsansökningarna tar sig igenom.

Att formulera sådana ansökningar kräver i de allra flesta fall ett gediget biträde av en juridiskt inte bara kunnig utan även mycket skicklig person. Detta medför bland annat att frihetsberövade dömda individer utan juridisk skolning har uppenbara svårigheter med att utforma resningsansökningar som kan övertyga domare i Högsta Domstolen eller någon av landets sex hovrätter om att just deras fall bör omprövas.

Det har påståtts att mindre än 1 procent av alla resningsansökningar beviljas och att det är mellan åtta och tio gånger svårare att beviljas resning i Sverige än i Norge där ca 15 procent beviljas resning och där den norska regeringen beslutat om att inrätta den så kallade Gjenopptakelsekommisjonen som bland annat har skyldighet att vägleda individer som ansöker om resning.

Detta har bland annat aktualiserat frågan om hur så pass liknande rättsordningar som den svenska och norska kan behandla resningsansökningar på så olika sätt och om det inte vore lämpligt att inrätta ett liknande organ i Sverige, för att åstadkomma en tryggare och mer trovärdig hantering av resningsansökningar.

För att förstå huruvida och på vilket sätt ett sådant organ skulle gynna den svenska rättssäkerheten krävs det dock en mer specifik förståelse kring hur svenska domstolars hantering av resningsansökningar ser ut idag. För att uppnå en sådan förståelse har det inom ramen för ett avhandlingsprojekt vid Juridicum, Uppsala Universitet, som handleds av professor Minna Gräns och professor Peter Juslin, genomförts en genomgång av samtliga resningsansökningar till fördel för den dömde mellan åren 2010 och 2014, hos såväl Högsta Domstolen som hovrätterna.

Genomgången av dessa totalt 2 078 resningsansökningar visar på en generell beviljandefrekvens på 31,67 % (658 av 2078), vilket framstår som en förvånansvärt hög procentsats. Det gäller dock att inte förblindas av dessa, ytligt betraktat, mycket lovande siffror.

Av de totalt 658 beviljade ansökningarna avsåg nämligen 547 (83,13 procent) skattemål där domstolen beviljat resning till följd av Europadomstolens uttalande i Zolotuchin v. Russia som innebär att de skattetillägg som tidigare dömts ut enligt svensk praxis anses vara en otillåten form av dubbelbestraffning (de så kallade ne bis in idem-fallen).

Räknas skattemålen bort är andelen beviljade ansökningar således betydligt lägre, mer specifikt 5,34 % (111 av 2078).

En närmare granskning av dessa 111 fall visar att de allra flesta handlar om så kallade rättsfrågor – det vill säga mål där resning beviljas till följd av en förändrad bedömning i en fråga som har med tolkning eller tillämpning av lagen att göra och inte på grund av tvivel kring den dömdes skuld till ett visst brott.

Exempel på sådana mål där rättsfrågan har varit avgörande är att en dömd person inte fått rätt tid avräknad på sitt frihetsberövande, trots att personen varit frihetsberövad innan den fällande dom meddelades. Ett annat exempel är att det saknats giltiga hastighetsbegränsningar på en körsträcka där någon fällts för hastighetsöverträdelse.

Endast en försvinnande liten del – sammanlagt 1,15 procent (24 av 2078) – av de mål som beviljats resning avsåg den så kallade skuldfrågan, det vill säga om en dömd individ i själva verket hade begått det brott som han eller hon har dömts för.

Av dessa totalt 24 fall var 7 mål där Sture Bergwall efter att han återtagit sina erkännanden till en rad mord, beviljades resning och friades i de nya rättegångarna. Räknas Sture Bergwall endast en gång blir beviljandefrekvensen istället 0,82 % (17 av 2078).

Bland de övriga målen som beviljats resning avsåg två mål fall där två olika män dömts för grov misshandel och/eller grovt vållande till annans död där offren var deras spädbarn. Redan under den ordinära processen framkom att det fanns flera alternativa förklaringar till barnens skador där skakning av barnet resulterande i så kallat shaken baby syndrome bara var en.

Efter de fällande domarna, då försvaret dessutom betonade att sambandet mellan en viss typ av skakvåld och de skador som kännetecknar syndromet var osäkert från ett vetenskapligt perspektiv, beviljades båda männen resning och friades i de efterföljande rättegångarna. En av männen ansökte om resning vid två tillfällen innan han beviljades en ny rättegång och båda männen hade avtjänat sina straff då de slutligen friades.

Två andra mål under denna tidsperiod har vissa likheter med Sture Bergwall-målen då de också innefattade erkännanden som den dömde tagit tillbaka.

Ett av dessa mål avsåg en man som erkänt mordbrand och skadegörelse men som sedan återtog sitt erkännande och friades då det inte funnits någon annan bevisning mot honom.

I det andra målet hade en man erkänt mord och ensam fällts för detta trots att den forensiska bevisningen starkt talade för flera gärningsmän. Efter att mannen återtagit sitt erkännande och lämnat en ny version av hur mordet gått till fälldes hans föräldrar för mordet medan han själv endast fälldes för medhjälp till mord.

Ytterligare exempel är ett mål där en man fälldes för upprepade grova våldtäkter mot sin underåriga dotter. Dotterns beskrivning av våldtäkterna skildrade grovt våld med tortyrliknande inslag och när dottern senare berättade om ytterligare liknande våldtäkter som andra män begått mot henne och polisen inte kunde finna något stöd för detta ifrågasattes även hennes fars skuld, vilket senare ledde till att han beviljades resning och friades.

I ett annat mål avseende våld mot tjänsteman hade den tilltalade dömts till ansvar trots att han själv, liksom ett vittne, menade att någon annan var förövaren. När ytterligare ett vittne trädde fram och bekräftade att någon annan var den verkliga förövaren, beviljades den dömde resning och friades senare.

Ett till exempel är ett stöldfall där ett vittnesmål från ett butiksbiträde kom att omvärderas efter att den dömde åberopade en övervakningsfilm som satte tilltron till vittnets utsaga i spel, vilket ledde till att resning beviljades och den dömde friades.

Ny bevisning resulterade även i resning och en därefter friande dom i ett annat mål avseende rattfylleri och narkotikabrott. Den nya bevisningen bestod av ett medicinskt utlåtande enligt vilket den dömde mannen vid den aktuella tiden var föreskriven narkotikaklassificerade mediciner.

Även om dessa mål inte ger någon heltäckande beskrivning exemplifierar och demonstrerar de att felaktigt fällande domar är ett mer mångfacetterat och vidare problem än vad som uppmärksammats i debatten kring Sture Bergwall.

Den övergripande beviljandefrekvensen i skuldfrågan på 0,82 procent bör ses mot bakgrund av att de svenska tingsrätterna under tidsperioden 2010-2014 fällde 535 599 individer till ansvar för brott (i många fall flera olika brott). Under samma period var det totalt 17 125 tingsrättsdomar som överklagades och ändrades av någon av hovrätterna. Uppskattningsvis, från en genomgång av de ändrade målen i Svea och Göta hovrätt under 2014, avsåg 31,55 procent v dessa ändringar i skuldfrågan (som kan innebära både en fällande och en friande dom i hovrätten även om de friande domarna här är av störst intresse).

Givet att ändringsfrekvenserna i Svea och Göta hovrätt är representativa för hela Sveriges hovrätter innebär detta att cirka 530 196 av de fällande tingsrättsdomarna aldrig ändras. Den bedömning som tingsrätterna gjort i skuldfrågan kvarstår.

Ponera att endast 0,5 procent av dessa fällande domar är felaktiga i bedömningen av skuldfrågan. Det skulle innebära att cirka 2 651 fällande domar är felaktiga – det vill säga något fler än de 2 078 fällande domar där resning sökts och betydligt fler än de 24 mål där resning beviljades i skuldfrågan under samma tidsperiod. Denna approximativa beräkning skulle i själva verket innebära att 2 627 felaktigt fällande domar förblir felaktiga.

Vidare innebär beräkningen att även om samtliga 2 078 ansökningar beviljades skulle det fortfarande finnas felaktigt fällande domar som inte korrigerades.

Eftersom det är okänt exakt hur många som döms felaktigt varje år går det bara att göra uppskattningar och en uppskattning på 0,5 procent felaktigt fällande domar förefaller inte för hög med beaktande av det implicerar att domstolarnas bedömningar i skuldfrågan är korrekt i 99,5 procent av fallen. Det är väldigt få mänskliga aktiviteter som överhuvudtaget gör anspråk på att vara så pass korrekta.

Följdfrågan blir då hur rättssystemet ska förhålla sig till risken för att ett flertal felaktigt dömda förblir felaktigt dömda med dagens system för resning i brottmål. Hur bör det svenska rättssystemet förhålla sig till sin Akilleshäl?

Risken för att rättssystemet kapslar in och bevarar sina egna fel framstår i sig som tillräcklig för att påkalla en förändring. Frågan kvarstår dock, hur lagstiftaren ska gå tillväga mer specifikt för att lyckas med detta beträffande just resningsinstitutet.

Ett ödmjukt sätt att försöka försäkra sig om att felaktigt dömda inte förblir felaktigt dömda är att tillhandahålla vägledning till alla de individer som ansöker om resning, på ett liknande sätt som den norska Gjenopptakelsekommisjonen är skyldig att göra enligt norsk lag. Efter en behovsbedömning kan Gjenopptakelsekommisjonen utse ett juridiskt biträde till sökande med behov, vilket bekostas av staten.

Idag finns ingen motsvarighet till denna behovsbedömning i Sverige. Att få ett juridiskt biträde som kan tänka sig att formulera resningsansökan framstår istället som ett resultat av sökandes tur – till exempel genom att någon journalist intresserar sig för fallet, en advokat kan tänka sig att arbeta pro bono med ett stort eget risktagande vad gäller kostnader för utredningsåtgärder eller att det råkar finnas ekonomiska resurser för att betala en advokat.

Att så sällan är fallet förklarar varför en så stor del, 72,24 procent (1 106 av 1 531, de beviljade skattemålen borträknade) av alla resningssökande under tidsperioden 2010-2014 var enskilda individer utan någon typ av juridiskt biträde. Denna personkategori stod även för den största delen, 76,24 procent (1 014 av 1 330) av de resningsansökningar som domstolarna avslog.

Utan vägledning av resningssökande individer finns det en uttalad risk att rättssystemet aldrig får ta del av eventuella resningsgrundande bevis eller omständigheter. Det finns därmed ett mycket tydligt intresse av att åstadkomma en tryggare och mer trovärdig behandling av resningsansökningar och den norska Gjenopptakelsekommiskonen framstår här som en lämplig förebild.

Sammanfattningsvis förefaller det rättfärdigat att beskriva hanteringen av felaktigt fällande brottmålsdomar som rättssystemets Akilles häl. Lagstiftaren har liksom Thetis vidtagit diverse åtgärder, dels för att undvika att felaktiga domar uppstår och dels för att korrigera de som ändå uppstår. Likväl framstår det som att rättssystemets Akilleshäl behöver tas om hand mer omsorgsfullt – dels för att reparera de skavsår som redan uppstått och dels för att undvika nya.

Det finns dock även skillnader, bland annat att hanteringen av felaktigt fällande domar inte kan påstås vara rättssystemets enda sårbara område. Exempel på andra överlappande problemområden är höga processkostnader som i brottmål kan medföra till exempel att en misstänkt person inte får ett tillräckligt försvar och i tvistemål att processkostnaderna i själva verket överstiger tvistebeloppet – vilket knappast ger incitament till någon individ, inte heller de som har rättsligt hållbara skäl för sin talan, att inleda en process.

Ska den svenska lagstiftaren samla sina krafter avseende någon av dessa frågor framstår dock frågan om resning i brottmål som den i nuläget allra mest angelägna.

Dela sidan: Skriv ut: