Det är med stor sorg jag har följt debatten på SvD:s ledarsida om soldaternas vardag och särskilt deras boende, skriver Sven Lundin som är infanteriofficer vid Livgardet i en replik.

Det känns som att bägaren har runnit över. Att vi aldrig kommer tjäna mycket pengar, ha de resurser vi skulle vilja ha eller de absolut senaste prylarna kan både jag och mina soldater förstå och till viss del även acceptera. Att Försvarsmakten, vår egen arbetsgivare, medvetet lägger hinder i vägen är en helt annan sak.

Vi måste sluta låtsas som om soldatyrket är som vilket annat yrke som helst. Majoriteten av mina soldater är unga killar och tjejer som inte har någon rimlig möjlighet att skaffa ett boende i Stockholm med en lön som ligger på straxt över 12 000 kr per månad.

Anledningen till att soldaterna inte får bo kvar på logementet, åtminstone på mitt förband, påstås vara behovet av övernattningsmöjligheter åt tidvis tjänstgörande enheter och hemvärnsförband som behöver platsen då de genomför repövningar.

Om detta skall ske på bekostnad av att en stor del av de duktiga yrkessoldaterna – som har valt att viga sina bästa år åt att riskera livet för en struntsumma – slutar, så ser jag inte riktigt poängen med ett yrkesförsvar. Att tillhandahålla en enkel övernattningsmöjlighet, även om det inte är en rättighet, tycker jag inte är för mycket begärt.

Jag förstår att logementsbeslutet kanske inte får samma konsekvenser för soldater i Boden som för för förband i Stockholmsområdet. Här är detta ett reellt problem – oavsett hur många soldater som informationsdirektör Erik Lagersten har träffat som vill bo på ”stan”.

Missförstå mig inte: Det är inte så att alla vill bo på logementet, många vill ha en egen lägenhet, men de flesta har inte något val. Försvarsmakten säger att att man tittar på alternativa lösningar i samarbete med kommuner och fastighetsbolag men det kommer att ta tid. Tid som vi inte har om soldaterna inte under tiden kan bo på logement.

När man sedan betänker det sätt Försvarsmakten har genomfört utflyttningen från logementen på (turerna kring detta skulle kunna fylla en hel säsong i valfritt samhällsgranskande program på TV) blir man inte mindre förbannad.

En annan anledning som har nämnts är oron över att det skulle bildas en soldatsubkultur med människor som efter några års liv i Försvaret boendes på logementet skulle få det svårt att återgå till ett normalt civilt liv. Detta Ramboscenario låter som taget ur just filmens värld.

Utöver detta har Försvarsmakten även beslutat att ta bort en annan hörnsten i varje militär enhet: Förbandsandan. Minsta försök att skapa laganda med hjälp av t ex förbandsgemensamma träningskläder eller plutonsfanor som både soldater och officerare kan samlas kring och känna stolthet över, motarbetas med hänvisning till Försvarsmaktens grafiska profil (att vi har råd att hålla oss med en grafisk profil samtidigt som vi kör trafikfarliga terrängbilar från mitten av 70-talet och skidor från 30-talet är för mig obegripligt) och bristen på koncerntänkande.

Militärer i allmänhet men officerare i synnerhet, fostras att aldrig gnälla och ständigt gilla läget, men det känns som många på mitt förband börjar nå sin gräns. Tyvärr verkar det som det gamla försvarsordspråket ”Världens bästa jobb – världens sämsta arbetsgivare” återigen kommer till sin rätt och det kan nog vara läge att ändra på det om man vill verka, synas och respekteras i de egna leden i framtiden.

Sven Lundin

Infanteriofficer vid Livgardet