Den här historieskrivningen bör ifrågasättas. Under trettio år innan Stock­holmsutställningen hade det pågått en framåtsyftande utveckling inom stadsbyggnad och bostadsutveckling. Under 1920-talet infördes allmän rösträtt i Sverige och i Stockholm byggdes nya stadsdelar och trädgårdsstäder. Det byggdes attraktivt planerade bostäder, för arbetare, av bland annat HSB. Lägenheterna var ljusa, luftiga, med moderna toaletter och kök. Stadsdelarna var oftast planlagda av PO Hallman, den viktigaste stadsplanerare vi haft i Sverige och de tillhör nu de mest älskade områdena i Stockholm. Men modernisterna ville att diskussionen skulle fokusera på 1890-talets överbefolkade stadskvarter, byggda 40 år tidigare. De undvek konsekvent en diskussion om den då föreliggande progressiva utvecklingen eftersom de hade en annan agenda.Det är välkänt att svensk samhällsplanering genomgick en radikal omläggning i slutet på 1920-talet, vilken kulminerade i början på 1930-talet. 1930 var året för Stockholmsutställningen. 1931 utkom boken acceptera, ett manifest där de modernistiska arkitekterna utvecklade sitt synsätt. 1931 antogs också en ny, i princip modernistisk, byggnadsstadga av riksdagen (2). 1931 hade modernisterna, på några få år, erövrat den ideologiska och juridiska makten över stadsplaneringen.

acceptera är en bok om 200 sidor, som kan kallas modernismens grunddokument. Den skrevs av de ledande svenska arkitekterna, Gunnar Asplund, Wolter Gahn, Sven Markelius, Eskil Sundhal och Gregor Paulsson, Svenska Slöjdföreningens direktör och kom ut 1931. I acceptera lades principerna för det framtida stadsbyggandet fast:

1. Grunden är att ”man har radikalt måst ändra tillvägagångssättet och liksom vid bostadens planering […] börjat arbeta inifrån och utåt, och med den perfekta bostadslägenheten som byggnadssten bygga upp helheten, stadskroppen.” (3)

2. Det innebär ”ett öppet byggnadssätt med parallella huslängor, vilkas riktning bestämmes med hänsyn till solen, i öster – väster om man har genomgående lägenheter, annars i norr – söder.” (4)

De enskilda bostadshusen kunde utformas som lameller i olika höjd- och längdskala. Avstånd mellan hus proportionellt mot höjden. Höjdbegränsning anges inte. Ordet ”annars” anger hus med enkelsidiga lägenheter, en ny modernistisk idé i strid mot dåtida värderingars krav på genomgående lägenheter utom i undantagsfall. (5)

3. För planering av hela städer anges som riktlinje: ”sedan länge fortgår en revolutionerande omläggning av alla större städer, nämligen bildandet av ett centralt affärsområde, city, och perifera bostadsområden.” (6)

4. För att kunna genomföra dessa idéer fullt ut krävdes i acceptera att befintlig stadsbebyggelse skulle rivas.

I acceptera används Stockholm som exempel för den nya planeringen. Författarna var väl medvetna om att Stockholms invånare inte ville riva staden: