I slutet av 2016 blir jag kontaktad av en journalist på en av våra största dagstidningar. Hen har sett mina skriverier på nätet och vill uttrycka sitt stöd, framför allt när det gäller mina teser kring media (galna rants skulle vissa kalla det). Personen ifråga känner sig uppgiven över tillståndet på sin egen arbetsplats och över svensk media i allmänhet; hen kallar det ett ‘intellektuellt och moraliskt haveri’.

Jag och journalisten har därefter regelbunden kontakt via sociala medier och pratas vid i telefon vid ett antal tillfällen. Ju mer vi diskuterar desto mer känner jag att jag skulle vilja intervjua den här personen på djupet. Hen har många års erfarenhet av svensk dagspress och god insyn i hur den svenska mediaeliten resonerar och tänker (eller snarare – inte tänker) – en ‘confidant’ på insidan av systemet.

”Det går absolut inte”, blir svaret när jag för ämnet på tal första gången ”Jag skulle få sparken direkt. Jag skulle aldrig få jobba i Stockholm igen.”

Jag frågar om jag får göra intervjun anonymt och efter mycket tjat går journalisten med på detta med förklaringen:

”Jag önskar att jag hade mod nog att göra det här i eget namn, men det går inte. Inte just nu. I vilket fall som helst måste nån berätta om hur det går till på redaktionerna. Vi måste få igång en debatt kring den svenska journalistiken. Den här branschen håller på att förgöra sig själv fullständigt, och på ett personligt plan kommer jag inte kunna se mig själv i ögonen i framtiden om jag inte på nåt sätt bidrar till att försöka vända skutan rätt. Om det nu går.”

Så här blev samtalet.

Jag skulle vilja börja med att prata lite om din anonymitet i det här sammanhanget…

Varsågod.

Finns det en risk att läsarna avfärdar den här intervjun eftersom du kräver att få vara helt anonym? En känd journalist till på köpet?

Det finns det säkert, men jag tror att de som läser kommer att förstå att jag talar sanning. Våra kollegor kommer definitivt att göra det. De kommer att känna igen allt jag beskriver, även om de flesta inte skulle erkänna det ens under pistolhot.

…fast sanningen är subjektiv, eller hur? Det här är din version av hur den svenska mediabranschen fungerar.

Ja.

…och jag är den ende som har tillgång till din identitet.

Det hoppas jag.

Du omfattas av källskyddet… ingen får efterforska vem du är…

Det stämmer delvis.

Jag menar, rent teoretiskt skulle jag kunna hitta på allt som står här? Ungefär som jag gjorde med den där Avpixlatintervjun jag skrev för ett tag sen (se tidigare bloggpost).

Jo, fast att det bara är du som har tillgång till min verkliga identitet är inget problem rent principiellt. Så gör kvällstidningarna ofta.

Utveckla.

Minns du Littorin-affären för några år sen?

Ja.

När Aftonbladet hängde ut honom som sexköpare hade de bara en enda källa som påstod detta. Det fanns inga vittnen, inga direkta bevis… och ingen annan tidning fick – då – chansen att kontrollera att den här personen verkligen existerade på riktigt. I efterhand har AB gett alla chansen att via Richard Aschberg kontakta källan ‘Anna’ men rätt mycket har hänt sen dess. Det är svårt att kontrollera autenticiteten i ‘Annas’ uppgifter så långt i efterhand.

http://www.aftonbladet.se/nyheter/article12386290.ab

Jag minns det där.

Och som du kanske också minns har Aftonbladet en historia av att förfalska sensationella uppgifter, och även försvara dem efter att det avslöjats.

Du tänker på Pascalidou-grejen?

Ja.

(1998 betalade en av Aftonbladets journalister några påstådda nynazister för att posera med vapen utanför bl.a Alexandra Pascalidous dörr. Dåvarande chefredaktören Anders Gerdin försvarade publiceringen in i det sista, förf. anm.)

Så vad du säger är att man… eller jag… ‘får’ göra så här? Jag skulle kunna fejka dig rakt av?

Det är bara att du hävdar att jag åberopar källskyddet och därmed får du inte röja mig. Min arbetsgivare – som är privat – får givetvis försöka avslöja mig. Eller andra kollegor om de har lust…

Men det betyder att en journalist i praktiken kan hitta på vad som helst och sen hävda att det är sant…? Och om hon eller han ifrågasätts så är det bara att hänvisa till källskyddet? Och det egna yrkesmässiga integriteten? ‘Jag skulle aldrig ljuga, jag måste skydda mina källor’ etc…

Riktigt så enkelt är det inte eftersom en domstol kan begära att du lämnar ut din källa, men det skulle de aldrig göra för en så här, i sammanhanget, banal intervju. Då måste det upp på en helt annan nivå.

Hur pass medvetna tror du att vanliga nyhetskonsumenter är om att det fungerar så här? Att det inte är ett dugg svårt att faktiskt fabricera nyheter? Eller hitta på fiktiva källor?

Jag tror att många har det i bakhuvudet, men eftersom vi aldrig ser en offentlig diskussion om ämnet så rullar det på. Slå upp vilken dagstidning som helst – jag lovar att du hittar flera passager i stil med ‘uppger en källa på regeringskansliet’ etcetera… och oftast stämmer det att nån faktiskt läckt information… men jag menar, det är inte svårt för en journalist att bara ljuga ihop saker. Eller låta en fiktiv person bli taltratt för skribentens egna åsikter. Sånt händer hela tiden. God journalistik är ingen naturlag. Jag skulle snarare säga att god, verkligt neutral journalistik är ett undantag idag.

Hur ser du, apropå det, på fenomenet ‘fejknyheter’?

Du menar såna som sägs ha påverkat det amerikanska presidentvalet?

Ja.

Jag tror inte att de är nåt större problem.

Inte?

Nej.

Men det här med folks faktasresistens…? Är inte det ett allvarligt problem?

Jag tror inte att människor är ett dugg ‘faktaresistenta’. Jag tror att tidningsläsare och tevetittare aldrig nånsin har varit så mottagliga för fakta som just nu. Men vi journalister undanhåller dem sånt. Eller förskönar. Eller utelämnar. Eller virrar ihop olika begrepp… det är det stora problemet. Faktaresistens är ett jäkla skitord om du frågar mig. Det är sånt journalister använder när folk inte håller med dem ideologiskt – då är de ‘faktaresistenta’.

Kan du leda det påståendet i bevis? Alltså det där med att journalister undanhåller fakta?

Jag vet ju hur det funkar på min egen redaktion…

…en stor, välrenommérad tidning i Stockholm?

Ja.

Hur går det till där?

(paus)

Ja, för det första så är ju allt är filtrerat genom en politisk ideologi–

Vilken?

Allas lika värde-ideologin… som skär genom alla politiska partier just nu… utom SD… Alla gömmer sig bakom den grejen, och det är också journalisternas främsta get out of jail free-card. Det tänket genomsyrar både ledaredaktionen och nyhetsredaktionen. Man får försköna eller utlämna fakta i den rätta värdegrundens namn. Ändamålen helgar medlen.

Där råder konsenus, menar du?

Alltså… på en tidning ska det ju vara vattentäta skott mellan ledarsida och nyhetsredaktion. De killarna och tjejerna ska inte ens sitta på samma våning. Egentligen inte ens i samma hus… och absolut inte umgås med varandra på arbetstid, eller privat. Om det nu ska finnas nån som helst trovärdighet i begrepp som ‘oberoende’…

Är det inte så där du jobbar, menar du?

Fast det är mer subtilt… det syns inte alltid på ytan men vår chefredaktör är också vår politiske chefsideolog och det finns tillfällen då hen ‘samkört’ nyheter med ledarsidan.

Förklara.

Man synkar dem. De ska liksom rimma ideologiskt på varandra. Man tar ett ‘helhetsgrepp’ mot en företeelse. Mot främlingsfientlighet framför allt. Eller ‘islamofobi’… som också är ett sånt där irriterande hittepåord… men det kan vi återkomma till…

Kampanjjounalistik?

Ja.

Och varför gör man så? Varför tar man dessa gemensamma ‘helhetsgrepp’ som du säger?

För att inte spela SD i händerna.

Är det det allt handlar om? Fortfarande?

På min tidning är det det.

SD är nazister?

SD är värre än nazister. De är värre än ISIS. De är värre än den mest extrema religiösa fundamentalism du kan tänka dig. SD är djävulen själv och allt går ut på att misskreditera dem och på nåt sätt–… man ska liksom spegla sig själv i deras ondska. Så att man själv framstår som god och att man–… uhm…

(tittar över min axel)

Ja…?

Alltså…. man ska också ha klart för sig att många journalister är rätt inkompetenta redan från början. Det finns många måndagsexemplar i den här branschen… men det finns liksom ingen stor konspiration där alla journalister ingår, typ Lilla Saltsjöbadsavtalet. Ibland kommer inte sanningen ut helt enkelt för att de som har tillgång till den inte ens… eh… förstår vad de sitter på… och du… alltså…. förlåt men kan vi bryta samtalet en stund…?

Här kommer en namnkunnig journalistkollega in på kaféet och det gör mitt intervjuoffer synbart nervöst. Hen pratar lägre och lägre och till slut frågar hen om vi kan gå nån annanstans, så då gör vi det. Efter cirka 20 minuter fortsätter vi intervjun och jag slår på bandaren igen.

…vad var det som hände på kaféet?

Min kollega kom in och såg att jag satt och pratade med dig.

Får du inte göra det?

Jojo… (generat skratt) fast man vet aldrig…

Vad skulle kunna hända menar du?

Säkert inget, men om den personen läser den här intervjun sen kanske hon lägger ihop ett och ett… Jag är säkert överdrivet nojig nu men samtidig vet jag hur fullständigt rabiata en del av mina kollegor är.

På vilket sätt?

Man pratar inte om sånt här.

Om vad?

Man kritiserar inte skrået. Det är viktigare än nånsin nu att ‘hålla ihop’ och sluta leden. Speciellt eftersom det går så dåligt för branschen och vi hela tiden tappar förtroende hos läsarna.

Vad är det största problemet skulle du säga? Apropå det? Förutom att ni hela tiden håller på och, som det låter, parerar SD?

(lång paus)

Jag tror att det största problemet är att många av våra journalistkollegor är ganska obildade. Och ofta är de helt ointresserade av hur världen faktiskt fungerar… orsak och verkan… kommunernas ekonomi kontra statens, det kommunala skatteutjämningssystemet… överrullningseffekter, annuitet, kalkylränta, benchmarking, ekvivalensberäkning och så vidare… många saknar grundläggande kunskaper i framför allt ekonomi och det är därför det pumpas ut så mycket trams i det här landet.

Som t.e.x?

I andra länder skulle man aldrig ens släppa fram såna som Henrik Schyffert och Jonas Gardell på debattplats. Jo kanske en gång men aldrig mer…

Man skulle censurera dem, menar du?

Nej, inte så. Men deras resonemang är ju fullständigt infantila. Gardells bilder på granskogar där det ‘finns plats’ för flyktingar eller Schyffert när han dillar om Netflix och pizzor… det krävs en eller två kontrollfrågor från en duktig journalist så spricker deras resonemang helt. Men istället hyllas de på sociala medier och får 10 000 likes för att de ‘står upp’. För vad…? För påståenden och teorier som är helt kontraproduktiva mot det de själva säger sig vilja påverka.

Henrik Schyffert menar att han bara följer sitt hjärta. Att hans resonemang är strikt känslomässigt.

Och då är frågan: varför låter vi journalister nån som vill verka som bred opinionsbildare komma undan med den låga nivån? Det pratas massor om faktaresistens just nu, men om diskussionen inte ens innehåller fakta, utan bara känslor…?

…då får man bli känsloresistent…

Fast visst – jag förstår på ett sätt att såna som Schyffert och Schulman resonerar som de gör. Alex Schulman tjänar miljoner på att sitta i en obonad radiostudio och dela med sig av sina banala iakttagelser… eller ‘uppträda’ med olika krogshower… som det är bedrövligt låg verkshöjd på–

Har du sett dem?

Jag har sett dem… och det är klart hans världsbild är helt förvrängd. Han har inte en susning om villkoren för vanliga människor; en utsliten städerska i norrlands inland… som får arbeta tio gånger så hårt för att tjäna en tusendel av vad han drar in på en enda pladdrig pod-sändning… eller en fabriksarbetare i Trollhättan… så visst, man kanske inte kan förvänta sig mer av nån som sitter på toppen av pyramiden och är omgiven av likasinnade… glassiga höginkomsttagare som hänger på gubbdagiset på Riche och weekendsemestrar i New York… och som aldrig kommer i kontakt med samhällets skuggsidor…

Som Karl-Bertil Jonsson?

Du förstår vad jag menar.

Du sa nyss att Schyfferts och Schulmans argument var ‘kontraproduktiva’? Vad menar du med det?

(paus för att tända cigarett)

Ta det här med Hans Rosling…

Ja?

Vart tog han vägen?

Han försvann i medieskugga efter att han sagt att Jimmie Åkesson hade rätt i att pengarna gör mer nytta i flyktinglägren i Libanon och Jordanien än på svenska HVB-hem? Typ?

Exakt. Och okej – han kanske tog ett medvetet steg tillbaka efter den där absurda Globengalan… det skulle jag också ha gjort om jag vore han… men jag vet flera kollegor som stämplat honom som ‘SD’ efter det han sa på den. De är helt oemottagliga för det han säger nu: ‘Han höll med SD – han är ond! Bränn häxan!’ Och innan det var han guds gåva till mänskligheten – alla refererade till Rosling. Speciellt vänstern. Problemet var bara att varken vänstern eller låtsasvänstern – representerad av såna som Schyffert och Virtanen – lyssnade på vad Rosling faktiskt sa.

Vad sa han då?

Han sa att Åkesson, oavsett vad man tycker om honom som person, satte fingret på nåt viktigt – nämligen att de resurser vi lägger på en liten klick flyktingar i Sverige är dåligt använda sett i ett större perspektiv. Vi skulle få mer pang för pengarna om vi skickade dem exempelvis till UNHCR, istället för att nalla av biståndsbudgeten för att kunna fylla vartenda HVB-hem i Sverige med ekonomiska flyktingar från Afghanistan och Iran.

https://www.theguardian.com/world/2015/sep/06/refugee-crisis-un-agencies-broke-failing

http://www.unhcr.org/news/briefing/2016/8/57ad8eff7/unhcr-warns-overcrowding-funding-shortages-amid-sharply-worsening-south.html

Så alla argument som framförs av SD blir förgiftade…?

Ja.

Även när de har rätt i sak?

…plus att vi har en statsminister som med jämna mellanrum eldar på med att SD är ‘nazister.’…och visst, det kanske vissa i deras ursprungliga kärna fortfarande är. Jag kan själv se Björn Söder för min inre syn… i nazistuniform… inga problem… och jag skulle aldrig rösta på ett parti som låter en sån som Kent Ekeroth hållas… men… vanliga väljare struntar i det där. I det stora hela. De är inte nazister. Många av dem är andra generationens invandrare. En del är judar. Och ju mer min egen tidning – exempelvis – försöker svärta ner SD desto mer växer de.

The road to hell is paved with good intentions…?

Jag förstår inte att den poletten inte trillat ner än. Eller, alltså… det har den… men vi journalister är fast i nåt slags paralystillstånd. Alla tror att det räcker med att Lars Lindström och Schulman skriver sina offentliga avlatsbrev med jämna mellanrum så håller vi SD stången. Men det är ett självbedrägeri av episka proportioner.

Vad ska vi göra istället då?

För det första ska vi skriva som det är. Även när det tar emot.

Du menar när det gäller invandring?

Inte bara, men definitivt när det gäller det.

Kör ut dem som Expressen som skrev en gång i tiden?

Ja, om det är kriminella och våldtäktsmän – som är här på bekostnad av riktiga flyktingar, kvinnor och barn. Definitivt. Flyg fula fluga flyg… Varför ska vi journalister hålla såna om ryggen?

…men skapar inte en sån ganska hård jargong onödiga spänningar i samhället? Riskerar vi inte att att späda på stereotyper då?

Nu låter du som Jerzy Sarnecki…

Håller du inte med honom?

Nej.

Utveckla.

Om tio av varandra oberoende vittnen säger att en våldtäktsman är svart och har stor näsa och krulligt hår så har våldtäktsmannen sannolikt det. De facto. Hur kan det vara en ‘stereotyp’? Var fantombilden på Hagamannen en ‘stereotyp’ av vita? Var var Jerzy då? Och varför är det aldrig nån som säger emot honom? Varför ställer inte vi journalister bättre frågor? Det där gör mig vansinnigt irriterad…

http://malmo.lokaltidningen.se/polisen-darfor-gick-vi-ut-med-signalement-/20161215/artikler/161219814/2410

http://www.sydsvenskan.se/2016-12-14/polisen-desperat-efter-vag-av-valdtakter

Ok, så du menar att–

…jag tycker att det är mycket märkligt att en sån som han hela tiden släpps fram och får stå där och propagera.

Propagera för vad?

Det är väl uppenbart att han har en ideologisk agenda i allt han gör?

Vilken?

Att till varje pris skydda gruppen ‘invandrare’ från kritik.

Fast gruppen invandrare är väl inte enhetlig?

Nej, men vi journalister har hjälpt till att göra den till det. Vi har implementerat ett skamlöst kolonialtänk på den punkten, och det är ett svek om något.

Invandrare ska ‘rädda vården’?

Till exempel. Jag saknar en djupare journalistisk debatt kring sånt här. Och kring begrepp som ‘rasifiering’ och ‘icke-vita’.

Är det fel på uttrycket rasifiering?

Det är inget ‘fel’ på det.

…men du gillar inte ordet?

Det handlar inte om att ‘gilla’ eller inte. Det handlar om att vi journalister är för dåliga på att kritiskt ifrågasätta...

…men gör det här och nu då. Som journalist. Berätta hur det borde göras. Ifrågasätt.

Jag ställer en motfråga.

Ok.

Vid vilken nyans av mörkt får du inte längre kalla dig ‘icke-vit’?

Ta om det där.

Definiera icke-vit.

(jag funderar)

Haha… plötsligt kan jag bara tänka på Fyra nyanser av brunt… du vet filmen…

Ja, men då får du hämta Beckers färgkarta, då. Den man lånar med sig hem när man ska välja tapeter. Är en iranier icke-vit? En italienare…? Vi hamnar i en fråga om pigmentdensitet här till slut. Det blir fullständigt absurt.

Ja, fast det går väl åt båda hållen i så fall? Vem är icke-vit enligt en rasist?

Fast du förstår inte vad jag menar nu. Frågan som bör ställas är: vem är rasist? Är det bara den som fäster sig vid hur svart nån är? Eller gäller det, i konsekvensens namn, även åt andra hållet? När du som journalist använder begreppet icke-vit eller ‘rasifierad’ – vet du ens vad du menar?

Nån som inte är…

Ja…? Vad?

Icke-vit.

Icke-vit är ett icke-ord.

För att?

Jag säger så här: en albino av afrikansk härkomst… är det en icke-vit vit…? Eller en rasifierad vit? Och i så fall: var exakt sitter rasifieringen i det specifika fallet? Det skulle jag vilja se Lars Lindström resonera sakligt kring i nån krönika… eller Alex Schulman…

Jag säger som Homer: my head hurts…

http://nyheter24.se/nyheter/inrikes/869670-ahlens-hade-en-icke-vit-lucia-i-sin-reklam-da-rasade-rasisterna

Skämt åsido så finns det massor av intressanta frågor att ställa kring ett sånt begrepp, men de flesta av mina kollegor väljer bort det. De sväljer såna modeord rakt av, utan djupare analys. ‘Rebellerna’ i Syrien är ett annat exempel. Det hör vi hela tiden. Men är det ‘rebeller’ i ordets klassiska bemärkelse? Eller är det terrorister?

‘Rebeller’ får nog många att associera med de goda rebellerna i Star Wars…

Så kan det vara. Alla generationer associerar olika.

…och under det amerikanska inbördeskriget annekterade sydstaterna samma begrepp.

Min poäng här är att vi saknar en djupare debatt i gammelmedia om vissa centrala begrepp och deras konnotationer. Begrepp som vi använder helt rutinmässigt. Som just nu: ‘populist’… Är det inte fantastiskt hur fort vi journalister snappade upp det och började stoppa in det istället för ‘rasist’ och ‘främlingsfientlig’…? Nästan som på kommando…

…men är inte rasstereotyper ett problem då, menar du? Om jag får bita mig kvar i den frågan lite… Tintin i Kongo? Eller hur svarta människor skildras i till exempel Asterix och Lucky Luke? Som många i min generation är uppvuxna med… och påverkade av? Det ska vi journalister inte uppmärksamma? Lilla Hjärtat-debatten till exempel? Eller Tintin på Kulturhuset?

Fast det drivs väl med alla folkslag och nationaliteter i de där serieböckerna du nämnde?

Gör det?

Jamen du… är Asterix och Obelix en bra gestaltning av vita människor, tycker du? Ett abnormt fetlagd man med portvinsnäsa och röda flätor? Och en dvärg med enormt huvud och enorma fötter? Eller bröderna Daltons jättehakor? I Lucky Luke? Är inte det en stereotyp lika mycket i så fall? Eller är det bara stora läppar som faller under begreppet ‘nedsättande stereotyp’? Var finns logiken i det?

Ok… du nämnde det här med ‘islamofobi’ förut? Apropå stereotyper…

Ja.

Jag skulle vilja återvända lite till det. Det har ju blivit ett centralt begrepp i svensk media…

Att det har…

Jag upplever det som en ständig koordinat i det offentliga samtalet. Alla måste förhålla sig till ‘islamofobi’ när man pratar om invandring… och ofta kopplas det ihop direkt med begreppet ‘rasism’, men jag brukar säga till mina vänner: du kan aldrig vara ‘rasist’ för att du kritiserar en politisk ideologi som islam… tänker jag fel där?

Nej.

Jag vet att du intresserat dig en hel del för det här specifika begreppet. Var kommer det ifrån från första början? Kan du berätta?

Ett av de första dokumenterade fallen när ordet dyker upp i debatten är i mitten på 1980-talet, i en text av en man som hetter Edward Said.

Och vem var han, för de som inte vet?

Edward Said var en framträdande röst inom den post-koloniala teorin – han skrev flera böcker om den så kallade ‘orientalismen’… alltså en teori som handlar om västerlandets exotifiering av allt som kom från den islamiska världen… Han skrev också om islamofobi som begrepp i samband med det där… och efter Said dröjer det ett tag innan uttrycket dyker upp på nytt i den allmänna debatten, fram till början av 1990-talet då Tariq Modood, kritiker på brittiska The Independent, använder det i en bokrecension.

http://bridge.georgetown.edu/islamophobia-the-right-word-for-a-real-problem/

Hur hittar det till Sverige? Vet du det?

Jag är ganska säker på att det är Jan Guillou som först snappar upp det från brittisk press. Sen börjar han använda det i Aftonbladet runt nittiotvå, nittiotre. Därefter hakar såna som Jan Hjärpe på… och Mona Sahlin, Bengt Westerberg med flera… det blir ganska snabbt etablerat, och från och med då har ‘antirasisterna’ fått ett panacé som går att använda mot allt.

Vad är en panacé?

Ett slags allbotemedel.

http://www.dn.se/ledare/kolumner/jan-hjarpe-latsas-att-tyranni-ger-guldalder/

Och du anser att det här är ett problematiskt ord…?

Alltså…. om man har ‘fobi’ hyser man ju en ogrundad, irrationell rädsla för nåt. Men personligen anser jag att det är högst rationellt att känna rädsla för islam – eller för all organiserad religion som försöker påverka samhället. Speciellt när det sker med våld och terror.

Och media–…

…media hjälpte till att cementera begreppet i folks medvetande. Det används som du antagligen märkt helt rutinmässigt i mediala sammanhang. Det bakas ihop med rasism och främlingsfientlighet, och som jag sa: det görs sällan nån analys om vad begreppet faktiskt betyder, eller vad det står för.

Saknar du en problematisering överlag kring såna här begrepp?

Ja.

Även på din tidning?

Speciellt på min tidning skulle jag vilja säga. Där är det här med islamofobi ett helt centralt begrepp. Ett slags honnörsord som alla måste använda med jämna mellanrum för att markera nån slags moralisk konvergens. Och då kan jag lova dig att ingen av mina kollegor ens öppnat Koranen.

Har du gjort det?

Till slut var jag ju tvungen, för min egen sinnesros skull. Jag lånade den på biblioteket och kontrollerade vad som faktiskt stod där.

Och det borde alla journalister göra, menar du?

Hur skulle man inte kunna gör det? Det går ju inte att förbise Koranen. Den är en helt integrerad komponent i det svenska samhället vare sig man gillar det eller inte. Det är en etablerad referenspunkt, men nio av tio journalister och krönikörer vet inte ett dugg om islam, och att ställa sig frågan sig varför så många unga män och kvinnor hittar stöd för sin blodtörst i den religionen och i Koranen… det är en helt blind fläck för dem… Det verkar vara helt ointressant att fråga sig varför. De närapå koketterar med sin okunskap. Och försöker man peta lite på den bubblan så dyker alltid den där gamla Jimmie Åkesson-artiklen i Aftonbladet från 2009 upp.

Muslimerna är vårt största hot?

Den ja… den texten ses i journalistkretsar som det ultimata beviset på att SD är nazister. Även om jag misstänker att de flesta aldrig ens läste den. De läste bara rubriken.

http://www.aftonbladet.se/debatt/debattamnen/politik/article12049791.ab

https://www.interasistmen.se/dumheter/nu-slar-vi-hal-pa-akessons-logn-en-gang-alla/

…men kan man göra alla muslimer skyldiga till vad ett fåtal galningar utför?

Låt mig ställa en motfråga: kan man göra alla västerlänningar skyldiga till vad Lars Vilks har målat? Eller vad Jyllandsposten publicerat? Nej, men så resonerar många i den muslimska communityn, och den parallellen skriver vi sällan om.

Ok, men berätta mer om hur det fungerar på din tidning, då. Eller inte fungerar… vad är det läsarna borde veta om ert arbetssätt? Vad är det ni inte gör som ni borde göra? Kan du ge mig konkreta exempel?

(djup suck)

Risken finns ju att jag bara låter bitter nu… att jag bara–… att det här blir helt…

Men du kan väl börja med att förklara varför–

…ja, men ta bara det här med vår regering.

Ja?

Förstå vilken intellektuell nivå det är på den just nu. På deras uttalanden, deras sätt att kommunicera… och hur lite vi journalister gör för att skildra detta. Vi skulle kunna skriva om det varje dag–

Fast Mona Sahlin åkte ju dit till slut… igen…

…jo, men det var väl som att skjuta en gädda i en hink? Titta på Christiane Amanpours intervju med Alice Bah Kunkhe på CNN fjol. Det är ju ett paradexempel på det jag menar. Såg du den?

Det var nog rätt få i Sverige som såg den.

Jag vet, men bädda då in det klippet i den här intervjun, och transkribera det hon säger om du orkar… översätt det till svenska så får folk en aning om hur vår kultur- och demokratiminister faktiskt åter i utländska öron.

Jag lägger det längst ner i intervjun…

http://edition.cnn.com/videos/world/2016/03/08/sweden-intv-amanpour-alice-bah-kuhnke.cnn

…men vad du menar är alltså att vi journalister är för dåliga på att sätta dit politikerna?

Det handlar inte om att ‘sätta dit’. Det handlar om att vara bättre påläst än dem man intervjuar och att inte låta dem komma undan med floskler och faktafel. Det handlar också om vilken expert eller auktoritet du ringer för att få en kommentar om en viss fråga. Ringer man alltid Jerzy Sarnecki får man alltid samma svar. Som man ropar i skogen etcetera. Du brukar ju själv driva med Göran Greider i dina dagböcker…

Ja?

Tror du att han skulle få medverka i Aktuellt och P1 ideligen om han var kvinna? En slafsigt klädd kvinna dessutom? Med håret på ända – en som mesta delen av tiden stod och mumlade osammanhängande?

Antagligen inte.

Hon skulle få en chans och sen aldrig mer. Men en sån som Greider rings in, gång på gång på gång… han är expert på allt… Samtidigt som GW är på löpsedeln tre gånger i veckan och det är ett inside joke på min tidning – ring GW. Inte för att han säger nåt bra utanför att vi skapat en mytisk figur, en freakshow som folk ‘vill ha’. Samma med Greider – han är en enmansfreakshow. Och det där fortsätter eftersom Sverige är ett litet land, konkurrensen i den så kallade media- och- experteliten är inte mördande om man säger så.

Fast Alice Teodorescu rings väl i ärlighetens namn också in rätt ofta? Hon är ju med i Aktuellt var och varannan kväll?

Ett fall framåt, men än en gång: hade hon klätt sig som Greider hade hon aldrig fått vara med.

Du sa tidigare när vi pratade att din tidning kvoterar in rasifierade personer?

Det gör alla tidningar. Med jämna mellanrum. Det är fenomenet ‘my black friend’ upphöjt till två.

…och det är inte bra, menar du?

”Vi måste ha en svart krönikör, helst en tjej!” (härmar) Nej, inte när det bara blir ett alibi… och det är det.

Hur tycker du förresten att din egen tidning skötte valrapporteringen från USA?

Jag tycker att det var totalt hjärnsläpp. Det slutliga haveriet från vår sida.

För att…?

För att min tidning, och egentligen alla de andra stora redaktionerna, inklusive SVT och SR, valde sida så tydligt. Hillary var frälsaren – Trump var demonen. Men alla analyser slog fel, precis som de kommer att göra med SD. Svensk media jobbade stenhårt för att Hillary skulle bli vald samtidigt som skildringen av Trump var så löjligt ensidig att man skämdes.

Kan du ge ett exempel på det?

På min redaktion satt man varje dag och valde mellan bilder som, rent utseendemässigt, skulle visa honom från hans minst smickrande sida – det var liksom hela vinkeln på Trump-rapporteringen; vi skulle utmåla honom en plufsig clown som tänkte spränga världen så fort han fick kärnvapenkoderna.

Hur blev reaktionen bland dina kollegor när han gick och vann?

Den blev väl som reaktionen hos ett barn: ”Det är inte saaaant… det får inte vaaaara så här…” (härmar kollegorna igen).

Folk hade röstat fel…?

Folk hade uppenbarligen gjort det, trots att svensk media låg på som skållade råttor för att misskreditera Trump. Man läste New York Times och andra vänsterliberala tidningar och hämtade inspiration därifrån. Men vad många missade var att den uppskruvade, paranoida retoriken faktiskt drev massor av människorna rakt i armarna på Trump.

Varför?

För att han blev en underdog, trots att han är mångmiljardär, och folk har en tendens att rösta på såna. Han har dessutom humor och självdistans. Plump humor många gånger, visst, men humor. Han är mänsklig mitt i all sin felbarhet… folk känner igen sina dåliga sidor i honom. Hillary-supportrarna körde på med sin slogan ‘I’m with her’… och allt man kunde tänka på när man såg den där tröjan med pilen var ju den klassiska ‘I’m with stupid’… Hillarys kampanj var självupptagen, den var von oben, den fokuserade på en identitetspolitik som de flesta amerikaner uppfattade som intellektuellt och moraliskt fördömande mot så kallat ‘vanligt folk’…

…men Hillary var kvinna och ‘förtjänade’ därmed att vinna?

Ungefär så, ja. Den ultimata kvoteringen. Men den som följde valet noga insåg snart att det nog inte skulle bli så enkelt. Och det mest avslöjande var – i alla fall i mina ögon – hur otroligt mycket tid amerikansk media la på att dissa Trump. Där blev jag instinktivt misstänksam.

För att?

För att om Trump inte varit nåt hot hade man ju bara ryckt på axlarna åt honom, eller hur? Det här var ett typexempel på självsuggerering – en journalistkår som var tvungen att övertyga sig själv om han verkligen inte kunde vinna…

Parallellerna till SD är påtagliga?

Ja.

Förstår våra kollegor det, tror du?

Många gör nog det, speciellt när man pratar med dem mellan fyra ögon. Det vet att SD kommer att bli största parti med råge. Den insikten har nog sjunkit in hos de flesta vid det här laget.

Förstår de sin egen roll i den utvecklingen?

Ett fåtal skulle jag säga. Bland Stockholmsjournalister finns det ett enormt förakt för befolkningen utanför tullarna, och bitvis en ganska bottenlös okunskap… jag tror på allvar att många av mina kollegor tror att alla SD:s väljare – en och en halv miljon eller vad det kan vara just nu – bor i Borlänge och Haparanda.

De svenska Trumpväljarna?

Ja.

Var det därför svenska journalister blev så fascinerade av honom? En form av undermedveten projicering? Det handlade egentligen om SD och det som komma skall i Sverige…?

Jag vet inte om man kan dra så långt gående slutsatser, men man ska ha klart för sig att Trumps raljanta retorik landade i en debatt som under åtta Obama-år präglats av stor politisk korrekthet. Även här i Sverige. Debatten har blivit oerhört ängslig sista åren. Vad får man säga? Vad får man inte säga? Vilka ord är tillåtna? Vilka gör att du hamnar i kylan? Det krävs ganska små felsteg för att det drevet ska gå.

Så vad du säger är att det var omvärldens fel att Trump uppfattades som vulgär och obildad? Inte hans eget?

Nej, men man måste sätta det han säger i ett sammanhang. Man måste som journalist förstå att det där var hans sätt att stjäla det mediala utrymme han aldrig kunnat köpa för pengar. Hillary hade pengarna. Hon hade över två miljarder i kampanjkassan. Hon hade dessutom CNN, MSNBC, CBS, Washington Post, LA Times, New York Times, Springsteen och Beyoncé på sin sida. Trump hade Ted Nugent…

…och Jimmie Åkesson har Peter Jesewski?

Ja, fast låt dig inte luras av det. Låt dig inte luras av att alla coola människor hånar SD. Som världen ser ut nu skulle jag snarare se det som en indikation på att SD är helt rätt ute… i ett strategiskt perspektiv – ett väljarperspektiv. Antalet människor som ruttnar på såna som Jonas Gardells och Malena Ernmans mästrande i sociala medier växer dag för dag. De växer i tysthet.

Hur tror du då att den svenska mediabranschen, kommer att utveckla sig kommande 2-3 åren? Hur går snacket bland de tunga journalisterna?

Jag tror att det som hände i Usa med Trump kommer att påverka branschen under en lång tid framöver. Det finns ingen väg tillbaka nu. Han lyckas trolla hela det globala medieetablissemanget med ett enda twitterkonto och samtidigt växer gerillajournalistiken dag för dag…

…alla är journalister?

Man kan se det så här: för trettio år sen fanns det några dussin människor i hela Sverige som var bra på att klippa ljud och bild. Det var ett exklusivt hantverk. Och tekniken fanns inlåst på SVT och SR och en handfull kommersiella företag som Polar, SF etcetera… Idag redigerar vilken unge som helst ihop ett reportage i telefonen medan de åker skateboard… och sen är det ute på YouTube och Facebook inom några minuter. Det är lite som när prästerna slutade att läsa högmässan på latin…

Och därmed är journalistiken död? Eftersom den blivit var mans egendom?

Den är inte helt död, inte än… men det har gått inflation i den, och magin kring vårt skrå är definitivt borta. Ingen imponeras längre av en journalist, inte ens om det är Janne Josefsson. Folket har tagit makten över nyhetsmakandet och sociala medier är alltid snabbare än vi. Vi kan inte tävla med dem. Det är kört. Vi har inte ensamrätt på sanningen, vilket är bra.

Varför då?

För att det vi lite slarvigt kallar ‘mainstreammedia’ har kommit till vägs ände med sitt sätt att leta och upp presentera nyheter för allmänheten. Det är dags för nåt nytt nu.

Men då blir ju du själv arbetslös? Det är väl inget bra?

Inte för mig personligen kanske men det är bra för samhället… det lilla som går att rädda…

Julgranen brinner?

Julgranen brinner för fullt, även om Fredrik Reinfeldt inte ser det, och vi journalister har genom vårt fokus på aktivism och rätt värdegrund bidragit till att bygga in permanenta problem i det svenska samhället… och det där kommer vi aldrig ur med hedern i behåll. Det är väldigt trist att behöva säga det men så är det.

Det där är ett påstående som jag tror många skulle vilja att du backade upp med fakta. Kan du göra det?

Vilket?

Det där med ‘fokus på aktivism’ och att vi hjälpt till att bygga in permanenta problem i samhället? Vad grundar du det påståendet på?

Det finns hur många exempel som helst…

…men nämn ett.

(lång paus)

Jag kommer att tänka på framför allt två grejor…

Låt höra.

Det ena är när tidningen ETC – med hjälp av Sandro Scocco som nyttig idiot – hävdade att det fanns 900 miljarder skäl att älska invandring…

…uppskatta.

Precis.

Nej… jag menar: jag tror att rubriken var ‘uppskatta’… om vi ska vara petnoga. Inte ‘älska’.

Ok, men det handlade ju om att Sverige, genom decennierna, tjänat 900 miljarder på invandringen…

Ja.

…och det där är ett paradexempel på att vi inom media byggt en bild av att vi ska ‘tjäna’ på invandringen… när fokus borde ligga på humanism. Det blir otroligt märkligt om det är pengar som ska vara vårt incitament till att ta emot splitterskadade treåringar från Syrien… att vi hela tiden ska tjäna på asylkrisen… Samma med den ökända Sandvikenrapporten. Om politiker och journalister hela tiden måste vädja till folks plånböcker i invandringsfrågan blir ju hela debatten extremt cynisk och kolonial. Invandrarna ska rädda vården, vi ska fylla på med svartskallar där svenskarna själva inte räcker till. De ska städa, servera, sopa trottoarer, torka bajs i hemtjänsten etcetera…

Men är inte det bra då? Att de får jobb?

Det där är hittepå.

Vilket?

Att Sverige skulle ha ‘fel demografi’. Första landet i världshistorien i så fall som har det och som inte skulle kunna parera det själva; som skulle ‘gå under’ utan invandring. Demografi är självreglerande. Har alltid varit. Kommer alltid att vara. Plus att med en ökad invandring kommer ökade behov. Invandrare blir också sjuka och gamla, tro’t eller ej. Det är inte robotar som bara kommer hit och arbetar.

Ok, och det andra exemplet… på journalisters aktivism? Som byggt in permanenta problem i det svenska samhället?

SD.

(paus)

Förklara?

Fokuset på SD har tryckt undan nästan all annan debatt i svensk media de senaste 5-6 åren. Det har bland oss journalister lagts tiotusentals timmar på att motarbeta och misskreditera detta marginalparti – ett parti som hittills inte haft nån som helst politiskt reell makt. Mig veterligt har SD inte kört ut en enda invandrare ur det här landet… än… Det har däremot socialdemokraterna och miljöpartiet. Av praktiska skäl, vilket – uppenbarligen – är lite finare än att göra det av ideologiska sådana.

Och varför har det blivit sånt fokus på SD?

Dels har SD blivit en mycket praktisk scape-goat. Nåt att vi hela tiden kan förhålla oss till; vi är alltid lite bättre än dem… och sen har de helt klart blivit en fix idé för många journalister och krönikörer. Under en lång period var ju nyhetsuppläsarna tvungna att kasta in prefixet ‘främlingsfientliga’ så fort de nämnde SD… tänk dig om man alltid sagt ‘kommunistvänliga’ framför vänsterpartiet..? Eller: ‘islamistvänliga’ framför MP… eller ‘fackföreningsfientliga’ framför moderaterna…vilket liv det skulle ha blivit…

Men ska vi journalister inte granska SD då, menar du?

Jo, det ska vi. Självklart. Men på samma villkor som vi granskar alla andra partier. Som det är nu saknas det proportioner… Vi journalister brukar dessutom anklaga SD för att vara ett ‘enfrågeparti’… och det är också ett exempel på den medvetet aktivistiska retorik vi alla lånat oss till.

Utveckla.

Invandringen är ingen ‘enskild fråga’ som bara engagerar en massa heilande skinnskallar. Asylpolitiken påverkar skolan – Pisa-resultaten – den påverkar vården, tandläkarnas väntetider som ett exempel… rättssystemet, tryggheten på gator och torg, polisens förmåga att lösa så kallade mängdbrott… kvinnors och barns situation i förorten… Den påverkar kommunernas ekonomi inte minst, och bostadsmarknaden, biståndet till och med… eftersom vi tar pengar därifrån för att klara skivan här hemma …med mera med mera… och där har vi det största sveket mot läsarna: vi journalister har hjälpt till att skapa och upprätthålla myten att asylpolitiken skulle vara nåt slags specialintresse för en liten klick rasfanatiker. Det är inte så. Den ideologiskt drivna asylpolitiken och hur den skötts är vår tids ödesfråga och offren för journalistkårens slapphet på den punkten finns överallt, inte minst bland gruppen flyktingar.

Kan man säga att SD är miljöpolitikens svar på MP? Alltså ett enfrågeparti som behövs som katalysator för att få andra partier att vakna till?

Ungefär så.

Apropå det där med ‘offer’… skulle du säga att det finns många feminister på din tidning?

Man måste vara feminist för att jobba där…

Är det så?

I alla fall måste man säga att man är det.

Hur ser de på debatten kring många flyktingkvinnors situation på olika asylboenden? Och i förorten som du själv nämnde nyss.

Bra fråga.

Ja…?

De relativiserar: ‘Jamen svenska män då’… är de så bra?’ Och numera landar det alltid där: relativisering. Det är samma sak som Reinfeldt kör med: ‘Julgranen brinner väl inte? Vaddå, skulle du hellre bo i Aleppo?’. Som att det först när kaoset hittat in i vardagsrummet hos folk som man får reagera. Det där är ett paradexempel på intellektuell ohederlighet – att spela med i det grunda resonemanget. Men det gör vi. Hela tiden.

Men borde inte journalistkåren, och speciellt en så framgångsrik tidning som din, dra till sig ‘the best and the brightest’…? Det låter ju som att det är ganska korkade människor som jobbar på din redaktion?

Det finns många smarta människor på min tidning. Och några få modiga. Men bara för att du är smart behöver inte det betyda att du har ryggrad. Eller att du har kraft nog, eller socialt förtroendekapital, att ställa dig upp och ifrågasätta sånt som är tokigt.

Vad borde de ifrågasätta då, menar du?

Regeringens och riksdagens velande kring ISIS-anhängare till exempel. Det är ju som ett enda stort déja-vu av transiteringen av tyska nazistsoldater under andra världskriget. Det som det blev ett sånt liv om i efterhand, speciellt efter att Maria-Pia Boêthius skrev den där boken… vad den nu hette… jag minns inte… (Heder och samvete: Sverige och andra världskriget, Ordfront 2001, förf.anm.)… sånt har vi journalister väldigt svårt att förhålla oss till. Sånt skriver man inte om. Vissa skulle aldrig våga dra den parallellen – likna muslimer vid nazister liksom… ajaj!

En begreppsförvirring?

Ja, för att Jan Guillou – med flera – har gjort så att även saklig kritik mot islam och den muslimska världen bor granne med nazism. Kritiserar du islam är du nazist… guilt by association… Vilket är helt snurrigt eftersom nazismen och islam – eller islamism som man måste vara nog med att säga för att inte få rasiststämpel på sig – ju har en hel del beröringspunkter… jag menar, snacka om ironi…

Och allt detta är Jan Guillous fel?

Nej, men än en gång…. Sverige är ett litet land. En liten klick människor som får tillräckligt med medialt inflytande här har inga som helst problem att sätta den så kallade agendan.

Agendasättande journalistik…

Ännu ett skitord.

Varför det?

Jag tycker att det var totalt hjärnsläpp av SR att börja prata om sånt. Att en oförblommerad aktivist som Wolodarski tycker att ‘agendasättande’ är ett bra uttryck för att beskriva vad DN håller på med kan jag förstå, men oberoende public service… Det där ordet har ju konnotationer som formligen skriker vinkling och subjektivitet. Även om det kanske inte var så man menade från början. Men det blir så. Det är ett exempel på usel fingertoppskänsla från Sveriges Radios ledning.

Finns det fler brytpunkter som du ser det, eller personer, saker som sista decennierna påverkat den svenska samhällsdebatten och journalisters sätt att delta i den?

Ja, jag tänker ofta på Bengt af Klintbergs bok Råttan i Pizzan som kom på 1980-talet. Den blev ju en storsäljare…

Den blev nästan folkkär?

Ja, och den är jättebra. Men i den boken finns det flera legender om invandrare återgivna, bland annat det där om att de skulle ha brutit upp parkettgolvet i HSB-lägenheterna ute i förorten och försökt odla potatis inomhus… jag tror att det var nåt sånt… och på ett sätt var det jättebra att Klintberg etablerade en debatt kring begreppet ‘urban legends ‘ här i Sverige. Det behövdes…

Men…?

Jomen, tyvärr blev ju Råttan i Pizzan-argumentet nåt som alltid skulle dras fram sen när det kom uppgifter om hur representanter för andra kulturer kan bete sig i vissa sammanhang, hederskulturen som Mona Sahlin och kompani förnekade in i det sista: ‘Äh, det där är en råttan i pizzan… det är bara rasister som tror på det där…’ Det blev liksom skämmigt att ens nämna kulturella skillnader… när det facto finns enorma skillnader mellan den sekulära svenska kultur som etablerats på den skandinaviska halvön under de senaste två hundra åren och kulturer där man stenar kvinnor på grund av otrohet… eller skär clitoris av dem… Det finns en självreglerande mekanism inom den svenska journalistkåren just nu som är oerhört stark när det gäller sånt där. Man undviker i det längsta att skriva om invandringsrelaterade problem.

Granen måste brinna först?

Precis.

http://www.expressen.se/ledare/sakine-madon/journalister-vinklar-for-att-inte-gynna-sd/

http://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=78&artikel=6373308

I ett av våra samtal hörde jag dig använda uttrycket ‘medelmåttans diktatur’ om din arbetsplats… kan du utveckla det resonemanget?

Ja… det betyder väl… kort… att vi har en journalistkår där det lönar sig att inte sticka ut för mycket.

När det gäller vad?

Både kvaliteten på det man presterar och när det gäller att problematisera saker för mycket.

Vad händer om man gör det?

Då blir man anklagad för att fiska i grumliga vatten.

Ständigt dessa grumliga vatten…

Ja.

…kommer de nånsin att klarna tror du?

Det betvivlar jag.

För att?

För att det finns för många som skulle förlora på en öppen, saklig debatt i det här landet.

Vilka då?

Framför allt en rad inflytelserika journalister och krönikörer som byggt en karriär på att systematiskt skambelägga potentiella SD-sympatisörer. Det har varit en oerhört lukrativ bransch de sista 4-5 åren… parallellen till medeltidens inkvisitorer är uppenbar för dem som vill se… Eller till de där otäcka små barnen i Salem som fick människor hängda genom att peka ut dem som häxor. Skambeläggandet har blivit en industri – guilt by association en dygd.

Är det inte jobbigt att arbeta med människor som du verkar ha så lite respekt för när det kommer till kritan?

(lång paus)

Jag vet att jag låter bitter.

Lite.

Men på sistone har jag verkligen drabbats av en inre kris när det gäller mitt journalistiska kall… det blir för…

Ja…?

Jag har börjat känna ett genuint förakt för den mediala härskarklass jag själv tillhör.

Är det eftertankens kranka blekhet som gör sig påmind?

Antagligen. Jag har en del kollegor genom åren som jobbat inom public service-sfären…apropå det… och som haft väldigt behagliga karriärer… presterat väldigt lite konkret journalistik. De har gått massor av fina kurser och vidareutbildningar, åkt på massor av konferenser – för licenspengar – men aldrig gjort ett reportage eller sagt nåt som riskerat att gunga båten… eller göra nån sorts skillnad… och lönen har kommit varje månad oavsett. Jag vet inte om det är ett särskilt bra system i längden. Jag tror det korrumperar folks ambitioner.

Men som public service-anställd ska man ska väl inte göra skillnad? Eller…?

Man ska inte ta ställning aktivt för eller emot saker, men man kan göra det genom att välja vilken information man lyfter fram. Eller inte. Som i fallet med den trakasserade kvinnan i Hedemora som inte ansågs leva efter traditionella regler…

http://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=161&artikel=6523962

Du beskriver public service lite som en skyddad verkstad?

På många sätt ja – men det kan man å andra sidan säga om hela journalistsverige. Fram till nu.

Fast det finns många journalister som hotas och hånas. Inte minst kvinnliga.

http://www.svt.se/kultur/asa-linderborg-hotad-till-livet

http://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=2519&artikel=5318900

Det är sant – men som kollektiv har vi haft det rätt lugnt och skönt… med public service som en stor trygg ö i mitten. Det är ju som att vinna 25 000 i månaden på en Trisslott att få fast jobb där. Du kan inte göra fel och få sparken.

Inte riktigt sant… men jag förstår vad du menar… och ingen vinner på att ta en jobbig diskussion när man redan har sitt på det torra?

http://www.gp.se/nöje/bubblan-sprack-för-vladislav-savic-1.526076

Jodå, det finns de som gör det. Janne Josefsson var tidigt ute med att kritisera svenska journalisters flockbeteende. Det gjorde han redan på 1990-talet*, men förutom honom har det varit väldigt få av mina kollegor som velat – eller vågat – diskutera skråets utveckling. Eller vårt förhållande till makten.

Ulrika By på DN har annars vittnat om att mediernas rapportering kring oroligheter i förorten ibland är ‘tvättad’ för att inte spela främlingsfientliga krafter i händerna… och Ann-Charlotte Marteus skrev som du minns om åsiktskorridoren fjol…

http://www.dn.se/sthlm/men-hur-vi-an-gor-sa-gor-vi-fel/

http://www.expressen.se/ledare/ann-charlotte-marteus/det-ar-jag-som-ar-asiktskorridoren/

Jo, jag vet… och Alice Teodorescu, Ivar Arpi och Sakine Madon med flera har också försökt lyfta frågan… liksom många inom så kallat ‘alternativ media’… Dan Korn, Johan Westerholm, Chris Forsne, Mohamed Omar, Dick Erixon, Kaziva, Thomas Gür, Patrik Engellau… En Arg Blatte… som jag – i smyg – tycker är Sveriges intressantaste journalist…

Really?

…ja… i all sin galenhet… men det där är en diskussion som liksom pågår ‘under radarn’, och många av mina MSM-kollegor tror att den diskussionen inte räknas, eller att den går att ignorera.

Gör den inte det, då?

Nej. Den kommer att träffa oss som en bumerang i nacken.

https://www.facebook.com/EnArgBlatteTalar/

Åsiktskorridoren existerar?

Alltså, just Martéus krönika borde det verkligen ha blivit en mycket större – och längre diskussion kring – men det rann liksom ut i sanden… konstigt, va? Haha!

Don’t mention the war…

Typ.

Men om nu hon vågade skriva en sån där sak – varför vågar inte du framträda med namn och bild?

För att jag inte är lika modig. Jag vågade knappt dela hennes krönika på Facebook när den kom för ett drygt år sen.

Vad hade hänt då?

Jag hade nog blivit anklagad för att… ja du vet…

…fiska i grumliga vatten?

Det är på den nivån.

Vad får man dela i dina journalistkretsar på FB då?

Det finns ett mycket smalt spektrum där, tro mig…

Vad är det mest kontroversiella du skulle kunna dela, innan larmet går, så att säga?

Egentligen är all utländsk media utom New York Times och Washington Post suspekt. Fox News och Daily Mail är förstås helt otänkbart… liksom Dagens Industri eller Fokus efter att Hakelius tog över… Egentligen allt som problematiserar världen… Fast jag delade faktiskt Virtanens krönika om filterbubblor för ett tag sen… jag tyckte det var en alldeles utsökt ironi att han av alla människor skrev uppfostrande om just det fenomenet.

Vaddå… du delade den ironiskt?

Ja, jag tänkte se om nån reagerade… men det blev bara gilla-tummar och kommentarer som ‘viktig text’! Jag ångrar det lite i efterhand… känner mig nästan smutsig…

Och apropå den känslan: hur ser du… eller ni... på din tidning… på konkurrenter som Avpixlat, Nya Tider, Fria Tider etc.?

Utåt sett ska man alltid fördöma dem, men jag tror att de flesta journalister läser dem i hemlighet.

Varför?

Dels är det väl ett guilty little pleasure, som engelsmännen säger… Det är den journalistiska motsvarigheten till att som turist gå och slumma i Harlem eller Bowery när man besöker New York.. Dels finns det legitima skäl att faktiskt hålla kolla på dem. Många vanliga människor läser dem ju också, så för att förstå ‘pöbeln’ måste man läsa Avpixlat.

Vad tycker du om Avpixlat, personligen?

Jag tycker att de är en parodi på sig själva.

För att?

Jag har väldigt svårt för den där studentikosa, mästrande tonen de kör med… den blir outhärdlig i längden. Och fixeringen vid tiggare och muslimer framför allt, den blir lätt parodisk… Samtidigt som de – och det här är det stora problemet för såna som jag – ofta nosar reda på saker som mainstreammedia inte skriver om… eller saker som skrivs i utländsk media… saker som faktiskt har hänt… och sen samlar de alla dessa artiklar på ett och samma ställe och det blir ju… ja… det blir–…

Det blir…?

Alltså, mängden blir ju överväldigande – och det fungerar avtändande för vissa, det blir bara en enda brun sörja av rasism och fördomar, medan andra ser att många nyheter som rör problem i exempelvis förorten lyser med sin frånvaro i min tidning och andra, och då… uhm… då…

Då…?

Jamen, det blir ju så tydligt att, till exempel, min tidning aktivt väljer bort vissa saker. Lika aktivt som Avpixlat väljer att inte göra det. Det skevar. Folk ser det där och sen går de vidare och kollar med andra källor: ‘Ok, det här hände faktiskt… bilar brann, åldringar blev rånade av utländsk liga’… eller vad det nu kan vara… och kvällisarna och DN skrev inte om det, eller det blev en liten notis bara, och på Avpixlat kan man läsa resten, ofta starkt vinklat och serverat med en stor dos skadeglädje, men ändå… ahaaa…

Aha… vad?

Droppen urholkar stenen. Till slut börjar folk undra varför det är sån enorm skillnad i selektionen på nyheter och de ställer sig frågan: ‘Men kan verkligen allt på sajter som Avpixlat vara påhittat…?’

Nu kommer kritiska läsare av den här artikeln tänka: ‘Herregud! Hen försvarar Avpixlat!’.

Jag försvarar dem inte. Jag tycker att de är tomtar. Men även en blind tomte…

(paus)

…hittar ibland ett paket?

Vad jag försöker säga är att vi inom mainstreammedia begår ett misstag om vi tror att vi kan skratta bort såna sajter. Eller om vi tror att varenda text som nånsin publicerats där är rasistisk smörja – per definition. Det är det lika lite som allt som nånsin publicerats på DN Kultur är genomtänkt och viktigt – per definition.

Vad säger du om en sån företeelse som Tino Sanandaji, då? Är han svår att förhålla sig till för dig och dina kollegor?

Mycket.

För att?

Tino hamnar ju lätt i husblattefacket, precis som Sakine Madon och Alice Teodorescu. Tyvärr är det ofta vänstern som placerar dem där, avdelningen misslyckade Eliza-projekt.

Du tänker på professor Higgins och Eliza i My Fair Lady?

Blattarna som inte gick att uppfostra – ja… de som gick sin egen väg. De som tänkte själva.

Men varför är det ett sånt problem? Vänstern byggdes ju på folkbildning? Upplysning? ‘Tänk själv’…

Bra fråga, men såna som Sanandaji och Teodorescu blir uppenbarligen ett verkligt trauma för vänstern. Det blir som på julafton med Karl-Bertil Jonsson: ‘Jag har närt en kommunist vid min barm!’. Eller snarare: ‘Jag har närt en kurdisk nationalekonom vid min barm!’

I Usa finns det ett begrepp som kallas ‘the race grievance industry’… alltså där vissa anser att det skapats en ekonomisk och ideologisk industri kring att hålla kvar – framför allt afroamerikaner – i en evig, självuppfyllande offermentalitet… Black Lives Matter-rörelsen brukar räknas in där… i alla fall av konservativa opinionsbildare… Har vi samma fenomen i Sverige?

Inte på samma utstuderade sätt. Än. Men det kommer.

Det tror du?

…fast det kommer också att komma en motreaktion mot detta. Det har för övrigt getts ut en bra bok i ämnet… en svart författare som heter Jason Riley… den kan du kolla upp.

Vad handlar den om?

Kort beskrivet problematiserar den liberalernas välvilja. Den tar upp saker som att affirmative action på amerikanska universitet lett till att färre svarta tar examen än förut… istället för tvärtom… och så handlar det rätt mycket om ‘the welfare trap’ – alltså baksidan av bidragssystemet, nåt som givetvis är helt tabu att prata om i Sverige.

Hur skulle en sån bok mottas i Sverige?

Inte.

(paus)

Ett förräderi mot de som försökte hjälpa?

Ungefär så… När den svenska motsvarigheten publiceras kommer den svenska vänstern, som jag själv fortfarande räknar mig till, att implodera av förtrytelse.

Professor Higgins kommer inte att gilla det… att hans elev tackar honom med ett knivhugg i ryggen?

Skulle inte tro det, va.

Ok, jag tror att vi börjar bli klara nu… finns det nåt du vill tillägga innan vi rundar av intervjun? Har du nån generell hälsning till dina journalistkollegor?

(lång paus)

Sluta var så förbannat fega tänkte jag säga först, men sen inser jag ju att jag gör den här intervjun anonymt… så det skulle ju bli lätt parodiskt…

Var och en är sig själv närmast?

Ja, men jag har fortfarande lån att betala. Hus, barn, familj. Jag är beroende av mitt jobb. Så hemskt är det. Jag måste välja mellan yrkesstolthet och trygghet när det gäller det här.

Du tror verkligen – på allvar – att du skulle kunna få sparken för att du medverkat på en sån här grej?

Ja, eller omplacerad i alla fall. Fråntagen vissa arbetsuppgifter. Betydligt starkare människor än jag har drivits bort från min redaktion på grund av att de sagt emot när de gäller de här sakerna. Eller bara yttrat en avvikande åsikt. Bunkermentalitet regerar.

http://www.journalisten.se/nyheter/en-frysbox-30-miljoner

Samtidigt ser jag en otroligt snabb triangulering bland vissa skribenter som är smarta nog att förstå att folket har vaknat och att det kommer att bli en plågsam process framöver när vi ska gå från den här totala naiviteten till det… nya… vad nu det blir…

Ge mig ett exempel på det.

Åsa Lindeborg.

Hon har fattat?

Ja, och hon får säkert massor av skit för det, även internt.

För att?

För att hon ses som en förrädare av vissa kollegor. De som tycker att man ska fortsätta på den inslagna vägen med rätt värdegrund och hallelujahstämning på Münchenbryggeriet och klämmiga Malena Ernman-intervjuer i söndagsbilagan.

http://www.aftonbladet.se/kultur/article23694641.ab

Jag kan inte hjälpa att tycka att du låter otroligt cynisk i allt detta.

Jag är cynisk. Fast mest besviken.

På vem?

På mig själv. Men också på många av mina kollegor. Speciellt när det gäller rapporteringen kring asylfrågan och den politik som förts under regeringen Reinfeldt, och även, nu av Löfven och MP. Den är ett enda stort social engineering-experiment. Facit saknas helt och hållet. Det är trial and error för hela slanten. Och effekterna av de misstag som begått är tyvärr irreversibla.

Sverige är förlorat?

Inte förlorat. Men för alltid splittrat. För alltid sönderpolariserat. För alltid sönderljuget och sönderkränkt. Det kommer att sluta med nåt som liknar ett inbördeskrig.

Tror du det på fullaste allvar?

(lång paus)

Ja.

***

”Threats to freedom of speech, writing and action, though often trivial in isolation, are cumulative in their effect and, unless checked, lead to a general disrespect for the rights of the citizen.”

George Orwell

………………………………

Kompletterande läsning:

att-mata-svenska-folkets-installning-till-flyktingmottagande

http://www.dn.se/ledare/kolumner/en-pratglad-brandman-fran-boden/

http://norran.se/asikter/ledare/en-duckande-tidning-fran-stockholm-215754

http://www.aftonbladet.se/nyheter/article17548220.ab

http://timbro.se/timbro-medieinstitut/artiklar/dn-journalist-om-husby-journalistiskt-riskprojekt

http://opinionator.blogs.nytimes.com/2013/10/15/the-real-rebels-of-the-civil-war/?_r=0

http://www.svt.se/kultur/svt-programmet-sant-eller-falskt-laggs-ner-fore-premiaren

https://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=2795&artikel=6583773

Klicka för att komma åt etc599-abaffaren.pdf

http://www.aftonbladet.se/debatt/article17325444.ab

*Janne Josefsson/kritik mot det egna skrået – I de godas tjänst, på de starkas sida, Scoop (Tidskrift för grävande journalistik) nr 3, 1998.

………………………………….

Översatta delar ur kulturminister Kunkhes intervju med CNN.

”Jag skulle inte sätta att det var ‘folk’ som vände sig mot flyktingar. Det var systemet, kapaciteten i flyktingmottagandesystemen var inte tillräcklig. Vi behöver tusentals socialarbetare, vi behöver tusentals lärare, vi behöver bostäder…. folk bodde i tält (här använder hon singularisformen –”people living in tent”). Så nu har vi de här lagarna för period (sic), för tre år, och under den perioden kommer vi att bygga upp kapaciteten igen för att kunna hjälpa människor, fler flyktingar att komma till vårt land.”

(…)

”Vi blev inte tagna på sängen men det är klart: situationen var inte nåt vi kunde förutse…. så givetvis måste vi se (sic)… och vara väldigt självkritiska om vad kunde vi göra bättre? Det här är det vi gör just nu: vi bygger upp systemen i en takt som aldrig gjorts förut. Så vi skapar nya jobb, tusentals nya jobb för att kunna hjälpa flyktingar. Så förhoppningsvis om fler länder som Tyskland och Sverige är beredda att ta ansvar kan vi hjälpa så många fler människor som nu flyr från kriget.”

(…)

”Sedan den senaste tillförseln av flyktingar till vårt land, du nämnde Bosnien, har saker förändrats. Vi är just nu ett mer polariserat land, ett mer polariserat Sverige, och det beror inte på flyktingar – det var här innan flyktingarna kom. Men flyktingarna kom till en situation som är polariserande så vi måste göra mer så att människor närmar sig varandra. Vi behöver utbilda, vi behöver skapa mötesplatser, göra mer kultur så att folk ser–”

Amanpour flikar in: ”Mer integration?

”Mer integration, så mycket mer integration… vi behöver platser… och vi behöver kultur…”

(…)

”Alltså… (här använder hon det svenska ordet ‘alltså’ )… Turkey ärade (hon säger ‘Turkey are’) så viktigt för flyktingarna och för Europa. Så självklart måste vi ha den här processen med Turkiet, men det betyder inte att vi kan sätta demokratiska processer på paus. Vi har varit väldigt tydliga, Sverige har varit väldigt tydliga när det gäller demokratiska processer, när det gäller yttrandefrihet och när det gäller medias frihet…”

(…)

”Vi är en feministisk regering, det är nåt vi har varit väldigt tydliga med… (…)… det är inte bara ord. Att vara en feministisk regering betyder att vi har perspektiv och när vi utformar våra policies i varje politiskt område måste vi titta på hur det kommer att påverka kvinnor… och män… och pojkar och flickor…”

(…)

”När jag tittar…när jag gör politik inom kulturella och demokratiska områden… … alla resurser jag stoppar in… jag måste också visa för finansministern (uttalat: ‘fimance minister’) vilken väg pengarna jag stoppar in i kultur gynnar både kvinnor och män… så vi sätter siffror på allt och detta är verkligen nåt som… det är en inlärningsprocess, vi lär oss mycket… men det gör också saker väldigt tydligt på hur vi stoppar pengar… om det är mannen eller kvinnan som verkligen gynnas av resurserna vi stoppar in…

(…)

”Det är här win-win, och vi vet att det är win-win… vi har ett konkret exempel när det gäller vårt land och den utveckling vi haft i 200 år-150… vi kan se att politik och när pengar går med politik och makt att vi verkligen skapar nya arbetsutrymmen (sic)... vi skapar rikedom… i alla olika sorters perspektiv…”

(…)

”Jag tror det här är viktig att veta att det här är inte nåt som kommer att ske av att man inte gör ingenting. Man måste vara modig… och man måste göra politik om det… och vi… när det kommer till familjepolitik, när det kommer till resurspolitik, när det gäller makt har vi varit väldigt tydliga med att det här är inte områden där bara män får gynnas, det måste även gynna kvinnor…”