Der er ingen tvivl om, at rigtig mange job vil blive afløst af maskiner i fremtiden. En nylig rapport fra Cevea om fremtidens danske arbejdsmarked anslår, at næsten 900.000 job – ca. en tredjedel af alle danske job – er i høj risiko for at blive automatiseret inden for de næste 20 år.

Chauffører bliver erstattet af selvkørende biler, og robotter overtager det rutineprægede og manuelle arbejde. Det har vi hørt før.

Overraskelsen for de fleste ligger nok i, at det ikke kun er de meget manuelle jobs, der forsvinder. Kunstig intelligens bliver med voldsom hast bedre til at læse og forstå tekster.

IBM’s Watson-computer slog i 2011 verdensmestrene i Jeopardy! og leverer i dag råd og vejledninger til læger om mulige behandlinger af patienter. Rådene bygger på patientjournaler og videnskabelige artikler, som Watson er i stand til at læse og forstå.

Det er derfor langt fra utænkeligt, at vi om meget få år vil se selv teksttunge professioner – f.eks. læger, jurister og kontorarbejdere – blive overtaget af kunstig intelligens. Spørgsmålet er, om vi som samfund er klar til at håndtere det?

Watson opdaterer dig

Når man hører ordene ’kunstig intelligens’, ledes tankerne hen på film som Rumrejsen år 2001 eller I, Robot, hvor computere og robotter har fået overmenneskelig intelligens med skæbnesvangre følger for menneskeheden.

Denne type kunstig intelligens, ofte kaldet ’stærk kunstig intelligens’, er vi dog langt fra at have. Så langt, at det endnu kun er spekulationer, om det overhovedet er muligt at lave sådan en.

Vores hverdag er til gengæld allerede gennemsyret af en mere simpel form for kunstig intelligens, nemlig ’svag kunstig intelligens’. Vi benytter os alle sammen af denne type kunstig intelligens – når vi foretager en søgning på Google, skriver med vennerne på Facebook eller bruger vores smartphone, holder programmer øje med os og prøver at lære, hvad vi synes bedst om eller har brug for på et givent tidspunkt.

Kunstig intelligens kommer altså ikke nødvendigvis i en let genkendelig robotform, men som software, der kan erstatte hundredvis af ansatte – og som i øvrigt kan downloades og installeres på få minutter.

Forestil dig, kære læser, at du om få år føler dig utilpas. Du går ikke længere til lægen – i stedet logger du på en hjemmeside (og lad os håbe, at de har fået styr på NemID til den tid) og beskriver dine symptomer.

I den anden ende sidder Watson, der på et splitsekund gennemgår millioner af patientjournaler, forskningsartikler, kliniske studier m.m., og præsenterer dig for en liste af de mest sandsynlige diagnoser og tilhørende behandlinger.

Watson kan holde sig opdateret inden for lægevidenskaben på en måde, som slet ikke er menneskelig mulig, så diagnosticeringen vil ikke fejle noget. Til gengæld findes praktiserende læger nu kun i historiebøgerne.

Eller hvad med den morgen, chefen annoncerer indkøbet af Apples nyeste skud på stammen, iSecretary. Programmet har i løbet af de sidste 15 minutter læst sig igennem virksomhedens interne dokumenter og medarbejdernes kalendere og e-mails og har planlagt den næste medarbejderworkshop. Sekretærerne har til gengæld fået seks måneders løn og en henvisning til nærmeste jobcenter.

Lyder det som en fjern fremtid? Så lad mig minde om, at kunstig intelligens allerede i 2012 skrev avisartikler. Vel var det ikke just Shakespeare, men det var godt nok til ikke at kunne skelnes fra den ægte vare. Og så sent som i januar løftede den delvist danskejede virksomhed Wise.io sløret for en automatiseret kundeservice, der selv læser og besvarer e-mails. Så ser fremtiden pludselig ikke så fjern ud længere.

Demokratisk utilpashed

Problematikken omkring fremtidens brug af kunstig intelligens bliver taget meget alvorligt ude i verden. Faktisk så alvorligt, at man nu taler om ’den fjerde industrielle revolution’. I årets første måned var der særligt fokus på netop denne udvikling ved det årlige møde i World Economic Forum i den schweiziske alpeby Davos.

Kendetegnende for den fjerde industrielle revolution er, at den udvisker grænserne mellem, hvad der er digitalt, og hvad der er biologisk. Samtidig finder den sted med hidtil uset fart og rammer stort set alle erhverv i alle lande.

Udviklingen af kunstig intelligens går ikke bare hurtigt – den er abstrakt og uhåndgribelig, og det er måske den største fare for os. Vi ender med at blive løbet over ende, hvis ikke vi begynder at forberede os. Men på hvad?

Klaus Schwab, grundlægger af og bestyrelsesformand i World Economic Forum, er overbevist om, at den afgørende faktor i fremtidens produktion vil være talent snarere end kapital:»Dette vil skabe et arbejdsmarked, som i stigende grad er opdelt i low-skill/low-pay- og high-skill/high-pay-segmenter, som igen vil føre til øgede sociale spændinger,« skrev han i et oplæg til Davos-mødet.

Vi skal altså forberede os på et samfund, hvor der simpelthen ikke er arbejde til alle. Et stærkt polariseret samfund, hvor lavtuddannede står uden arbejde, middelklassen er forsvundet, og de højtuddannede skovler penge ind. »En winner takes it all-økonomi,« som Schwab skriver. »En opskrift på demokratisk utilpashed og forfald.«

Men er fremtiden så lutter dystre udsigter? Måske ikke. Nok vil en masse job blive automatiserede eller forsvinde helt. Men det åbner samtidig for nye muligheder – helt nye professioner, som sagtens kan være mere tilfredsstillende for den enkelte og gavnlige for samfundet, end dem, der forsvinder.

Cevea-rapporten om fremtidens jobtab nævner da også, at den industrielle udvikling fra 1850 til i dag ikke har medført færre job, blot andre typer.

Problemet er, at den fjerde industrielle revolution ser ud til at gøre op med den udvikling på kort sigt, da den foregår med en sådan fart, at man ikke kan nå at opkvalificere arbejdsstyrken hurtigt nok. Og det vil utvivlsomt tære hårdt på velfærdssamfundets sikkerhedsnet.

I de seneste år har den politiske debat været stærkt fokuseret på at få så mange som muligt i arbejde. Dagpengedebatten fyldte meget ved sidste folketingsvalg, og kontanthjælpsloftets ditto fylder meget nu. Det er da også klart, at man må løse de aktuelle udfordringer, samfundet står over for.

Men vi bliver samtidig nødt til at overveje, hvordan vi indretter et samfund, hvor en betydelig del af befolkningen står uden for arbejdsmarkedet. Cevea-rapporten understreger, at de ca. 900.000 job ikke først ryger om 20 år – udviklingen er skam allerede i gang.

Jeg savner i den grad at se nogle ansvarsbevidste politikere. I stedet for at diskutere, hvordan vi tvinger syge mennesker i arbejde, skal vi diskutere, hvordan vi holder folk i live uden et.

De kommende årtier bliver den største stresstest af vores samfund i historien. Det vil uden tvivl kræve et samfund, der er langt mere fleksibelt end i dag, med kontinuerlige trepartsforhandlinger og månedlige revisioner af love og reguleringer, så de tilpasses den hastigt foranderlige omverden.

Måske vil vi se en helt ny type af socialt bevidste virksomheder. Måske vil vi se en stram regulering af den private sektor. Medarbejderkvoter i stedet for CO2-kvoter. Uanset hvad, vil det kræve en global indsats. Der er ikke nogen entydig løsning på den enorme udfordring, samfundet står over for.

En ting er dog sikker: Samfundet om bare 20 år vil se radikalt anderledes ud, og ser vi blot til fra sidelinjen, vil der måske slet ikke været et samfund tilbage.