»Så er vi her«.

Lederen af Danskernes Parti, Daniel Carlsen, er i mobiltelefonen. Han er kommet kørende i bil fra hjemmet i Balle, på Djursland, og aftalen er, at han ringer, når han er fremme ved besøgsindgangen til Folketinget, hvorefter jeg henter ham. Men nu står Daniel Carlsen i sommersolskinnet ude ved Christiansborgs staldbygninger, på Ridebanen, sammen med turisterne og sin tyske forlovede, uden at vide hvor de skal gå hen.

»Jeg er ikke så kendt på Christiansborg,« som Daniel Carlsen fortæller, da parret endelig har fundet vej ind, hvorefter han griner og tilføjer: »Endnu«.

Daniel Carlsen har grund til at være optimist. I løbet af foråret har Danskernes Parti allerede indsamlet halvdelen af de 20.109 vælgererklæringer, der kræves for at blive opstillingsberettiget til Folketinget, og forventer at få resten inden årets udgang.

Og selv om der er langt fra at stille op til Folketinget og til faktisk at opnå valg, har succesen overrasket eksperter, der havde forsvoret, at et dansk parti med udspring i nazismen (Danskernes Parti er en udbrydergruppe fra DNSB eller Danmarks Nationalsocialistiske Bevægelse) igen en dag kunne stå på stemmesedlen. Men godt hjulpet af højreskreddet overalt i Europa og teknologien (i dag kan underskrifterne indsamles elektronisk) er det umulige blevet muligt.

Ind i stuen

Bortset fra den rød/hvide/sorte jakkenål med partilogoet ligner den 26-årige Daniel Carlsen denne dag de andre unge borgerlige politikere på Christiansborgs gange med sit koksgrå jakkesæt, sorte skjorte og bordeauxfarvede slips. Han er tidligere garder, uddannet markedsøkonom og kan, hvis den afsluttende opgave ellers bestås, i løbet af kort tid kalde sig professionsbachelor i international handel og markedsføring.

Modsat sidste år, hvor det vakte opsigt og opstandelse, at Danskernes Parti meldte sin ankomst til Folkemødet på Bornholm, er det mest opsigtsvækkende i år, at det indtil videre ikke har vakt videre opstandelse, at partiet igen vil være til stede, når mødet starter den 16. juni.

»Abdel Aziz Mahmoud og Daniel Carlsen er nok uenige om det meste, men de har også noget til fælles,« som der står i mødekalenderen om debatten i Kæmpestrandens Mødetelt mellem Daniel Carlsen og journalisten og forfatteren Abdel Aziz Mahmoud om integration og mangfoldighed. »De har begge gået på skoler, hvor de var minoritetsbørn. Abdel som palæstinensisk flygtning blandt mange etniske danskere og Daniel som etnisk dansk blandt mange med anden etnisk baggrund end dansk.«

Danskernes Parti er måske ikke ligefrem er blevet et stuerent parti. Men partiet er kommet ind i stuen – eller mødeteltet – og grænsen for, hvad man kan sige i den offentlige debat om flygtninge og indvandrere, er ikke blot flyttet endnu engang. Den eksisterer snart ikke længere.

Et samfund i miniatureformat

Netop skoletiden blev afgørende for Daniel Carlsens politiske udvikling. I 1990’erne voksede han nemlig nok op i et velhavende – og hvidt! – villakvarter i den sydlige del af den aarhusianske forstad Viby. Men få hundrede meter fra villakvarteret lå boligblokkene i Rosenhøj, Kjærslund og Søndervangen, og på skolen, Søndervangskolen, oplevede Daniel Carlsen, hvordan børn af indvandrere og flygtninge efterhånden udgjorde et flertal af eleverne (i år er 89,5 procent af eleverne tosprogede).

»Personlig havde jeg ikke nogen dårlige oplevelser med indvandrere,« fortæller Daniel Carlsen i dag og fortsætter: »Det var venner, og dem man gik i klasse med. Men når man går på sådan en skole, ser man alligevel, hvordan der er problemer, uden at det i første omgang satte sit præg på mig. Der blev dannet grupperinger på indvandrernes foranledning, og man kan vel sige, at indvandrerne har, hvad man kan kalde en sund selvbevidsthed i forhold til danskerne. Men det, jeg satte spørgsmålstegn ved, var denne udvikling mere end kriminaliteten og økonomien – det kom senere. Det, jeg spurgte mig selv om, da jeg begyndte at interessere mig for politik, var, om dette egentlig kunne være rigtigt. Hvad er det egentlig, som sker? Min egen skole skulle jo være et samfund i miniatureformat, og her oplevede jeg, at danskerne blev udskiftet med fremmede.«

Dansk Folkeparti

Selv om Daniel Carlsens forældre efter 4. klasse flyttede ham til en anden skole med færre tosprogede børn, havde han allerede fundet sin »sag« i livet. Som 14-årig meldte Daniel Carlsen sig i 2004 ind Dansk Folkepartis Ungdom (DFU) – blot for at blive frustreret over moderpartiets udlændingepolitik.

»Dansk Folkeparti har så mange vælgere, fordi pressen skriver, at partiet er ih og åh så stramme i udlændingepolitikken, i troen på at det skræmmer folk væk,« siger Daniel Carlsen og fortsætter: »Men det er jo omvendt: Folk ønsker en stram udlændingepolitik. Og når det bliver foregøglet, at der er en stram udlændingepolitik, støtter folk op om Dansk Folkeparti – hvilket også var grunden til, at jeg meldte mig ind i Dansk Folkeparti. Men virkeligheden er en anden: Dansk Folkeparti fører de facto en slap udlændingepolitik, hvilket begyndte at gå op for mig, da jeg blev medlem.«

Efter at have været medlem af DFU i blot et år, valgte Daniel Carlsen derfor at stoppe og drev i stedet i de følgende tre år rundt i det højreradikale miljø i Aarhus, der fra 2007 fik et politisk og socialt samlingspunkt i den nationalkonservative forening Vederfølner.

I 2009 fik Daniel Carlsen tre måneders betinget fængsel for – uden selv at have gjort det – at have været med til i »forening« at male nazistisk graffiti forud for en antiracistisk demonstration (året forinden havde han fået 60 dages betinget fængsel for i forbindelse med en privat fest at have overfaldet en dørmand med et glas).

Daniel Carlsen gjorde dog til sidst op med sig selv, at han ville organiseres, og DNSB var på det tidspunkt den eneste organisation med det erklærede mål at hjemsende flygtninge og indvandrere.

Førerbunkeren

Da Daniel Carlsen blev medlem af DNSB i 2008, havde den danske nationalsocialisme i to årtier været synonym med Jonni Hansen, som udstak befalingerne fra den såkaldte Førerbunker i Greve. Men Daniel Carlsen gjorde ham snart rangen stridig.

Den såkaldte kendisnazist var her, der og alle vegne – i interviews og portrætter i aviser, radio og fjernsyn (ikke mindst da han aftjente sin værnepligt i Den Kongelige Livgarde). Daniel Carlsen fortalte, at Mein Kampf var blandt yndlingsbøgerne, og at han hverken brød sig om »negermusik« eller »perkeria« (også kendt som pizzeriaer). Mest kontroversielt afviste Daniel Carlsen Holocaust.

Som Daniel Carlsen i 2008 udtrykte det over for avisen Urban, skyldtes folks had og fjendskab over for nationalismen, at de kun kendte til historien om nazisternes mord på de seks millioner jøder under Anden Verdenskrig. En »udlægning« af Holocaust, som Daniel Carlsen ikke troede på:

»Jeg ser Hitler som en stor mand, der har grundlagt det, jeg tror på, men folk har problemer med ham på grund af kommunisternes og amerikanernes propaganda siden Anden Verdenskrig. Det er et kæmpe problem, at folk tror på den demokratiske propaganda.«

Moderniseringen af DNSB

Daniel Carlsen kalder tiden i DNSB for en »fejltagelse« og benægter ikke længere Holocaust.

»Jeg var selvfølgelig i tvivl, om jeg skulle melde mig ind, fordi det i DNSB var et spørgsmål om enten eller: Enten købte man hele pakken, eller også gjorde man det ikke. Jeg besluttede mig for at købe hele pakken, hvilket jeg i dag ikke er bange for at sige var en fejltagelse,« siger Daniel Carlsen og understreger, at ikke alene følte han sig aldrig »hjemme« i DNSB med dets mange historiske rekvisitter. Politisk var han særligt uenig med DNSB’s antidemokratiske holdninger og tro på imperialismens lyksaligheder.

Tre år senere, i 2011, brød Daniel Carlsen endeligt ud af DNSB sammen med en række yngre medlemmer for at danne et ny parti, som fik navnet Danskernes Parti.

»Vi vil modernisere DNSB, så man kan ikke sige, at det er et konkurrerende parti,« sagde Daniel Carlsen ved den lejlighed til Ritzau og tilføjede: »Jeg har jo heller ikke skiftet politisk holdning i løbet af en nat.«

Folkemordet

I 2013 konkluderede Researchkollektivet Redox ud fra en gennemgang af Danskernes Partis historie, struktur, strategi og medlemsskare, at partiet var »et sammenrend af nuværende og tidligere medlemmer af en række militante nazistiske grupper«, der har byttet racebiologi ud med etnicitet.

»Danskernes Partis politiske projekt handler grundlæggende om én ting, nemlig at videreføre den moderne nazisme og ideen om et racerent Danmark i en ny, legitim og tilsyneladende demokratisk indpakning,« hed det i en rapport.

Daniel Carlsen anklager til gengæld de danske politikere for at være skyld i en »racisme rettet mod værtsbefolkningen«. I et netop udgivet såkaldt stridsskrift, »Migrantkrisen i et nationalt perspektiv«, kalder han den nuværende udvikling for »et regulært folkemord«.

»Bevidst eller ubevidst: Vort folk erstattes med fremmede og fjernes på lang sigt fra landkortet. Det er et folkemord – hvad ellers?« spørger Daniel Carlsen.

Svaret er at hjemsende alle indvandrere med såkaldt ikkevestlig baggrund – uanset om de er født og opvokset i Danmark – over de næste 30 år.

»Vi synes ikke, at det er fantastisk at stå hver dag og fortælle, at vi er nødt til at sende de ikkevestlige indvandrere hjem,« siger Daniel Carlsen i dag og fortsætter: »Men vi er nødt til det. Det her har altså en udløbsdato, hvis ikke vi får succes i løbet af ... ja, det ved jeg ikke. Ærlig talt. Hvis du havde spurgt mig for et par år siden, hvornår jeg troede, at danskerne ville komme i mindretal, havde jeg sagt 40 til 50 år. I dag? Er vi det om 20 år med den nuværende udvikling? Måske. Og lige så snart vi kommer i mindretal, hvordan skal vi så kunne ændre noget politisk? Derfor er vi nødt til at tale om det.«