Den 16. januar trykte Berlingske et indlæg underskrevet af 28 debattører og politikere. De protesterede mod EU-initiativet East StratCom, der skal imødegå russisk propaganda, og som i et nyhedsbrev har et af Iben Thranholm indlæg som »et typisk eksempel på Kremls narrativ om Vestens moralske kollaps.

Jeg fik også tilbuddet om at skrive under, men valgte at takke nej. Bl.a. fordi det udkast jeg fik sendt lød mere som et forsvar for Thranholms holdninger end en principiel kritik af East StratComs rolle.

Eksempelvis blev det ikke påpeget, at Iben Tranholms indlæg indeholdt flere usandheder. For mig at se er problemet med East StratCom, at der er tale om et EU-initiativ, der både skal promovere EU og imødegå russisk propaganda. Derved risikerer East StratCom en dobbeltrolle, der rejser spørgsmål om troværdigheden, ligesom det rent principielt er problematisk at lade organer oprettet af en supranational organisation fælde dom over sandt og falsk.

Også selvom East StratCom ingen myndighed har, generelt synes omhyggelig med sin dokumentation, og selvom jeg er enig i, at Thranholms indlæg var viderekolportering af Kreml-propaganda.

Det undrede mig også at flere af underskriverne offentligt har støttet, ja endog i Folketinget har stemt for, en offentlig dansk sanktionsliste over religiøse forkyndere, der skal formenes adgang til landet, hvis de har formidlet »ekstreme værdier og holdninger i strid med grundlæggende demokratiske værdier«. Et tiltag der er langt mere vidtgående end East StratComs ugebreve.

Nu har Iben Thranholm selv skrevet et indlæg på bloggen thesaker.is (der også kan læses på Russia-insider.com).

I første afsnit skriver Tranholm, at Marie Krarup (DF) havde gjort hende opmærksom på, at hun af East StratCom var »placeret på en liste der betegnede hende som en pro-russisk propagandist og anklagede hende for at sprede russisk disinformation«.

Det er forkert.

East StratCom har ingen liste over navngivne personer og i det ugebrev, hvor Thranholms indlæg fremgår, nævnes hun ikke ved navn. Thranholm fremhæver dernæst Marie Krarups spørgsmål til udenrigsministeren i Folketingssalen 2. december 2016. Thranholm påstår, at Anders Samuelsen udtalte, at hun »fortjente placeringen på listen som en pro-russisk agent og skulle blive på listen. Han indikerede at jeg var hyret af Kremlin til at destabilisere Europa«.

Der er også usandt. Som vi har set, findes der slet ingen liste over pro-russiske agenter, og udenrigsministeren har på intet tidspunkt »indikeret«, at Thranholm er »hyret af Kremlin til at destabilisere Europa«. I sit svar til Marie Krarup udtaler Anders Samuelsen bl.a.:

»Der er altså ikke tale om en sort liste med individer« men, at han var »enig i taskforcens vurdering af, at det udgør et typisk eksempel på Kremls narrativ om Vestens moralske kollaps«.

Man kan fremføre en principiel kritik af udenrigsministerens støtte til en ordning som East Stratcom, men der er temmelig langt fra Anders Samuelsens udtalelse til Thranholms absurde udlægning.

Men her stopper Thranholm ikke. Hun påstår yderligere, at det forhold, at hun står på en liste – der altså kun eksisterer i Thranholms fantasi - kan medføre »alvorlige konsekvenser. Hvis konflikten med Rusland eskalerer, vil staten have ret til at fængsle mig som en fjende af staten«. Og fortsætter: »regeringen er stædig i dens anklager om at jeg er en russisk agent. Det betyder, at jeg ikke længere er beskyttet af den stat, som jeg statsborger i«.

Disse påstande er helt og aldeles fabrikerede og uden det mindste hold i virkeligheden.

Thranholm kan naturligvis ikke straffes for sine ytringer, selvom de er pro-russiske og kritiske overfor Danmark. Thranholm har mig bekendt heller aldrig været sigtet for sine ytringer.

Skulle der opstå krig mellem Danmark og Rusland, vil Thranholm kunne dømmes, hvis hun »yder fjenden bistand ved råd eller dåd eller til fremme af fjendtlig interesse« via propaganda. Men man må gå ud fra, at hun trods alt er på Danmarks side, hvis russiske tanks ruller gennem landet.

Som vi har set, er påstanden om, at den danske stat har rubriceret hende som en russisk agent, også usand. Thranholm nyder de samme rettigheder – herunder ytringsfrihed - som alle andre.

Thranholm påstår også, at grunden til, at hun skriver for russiske og pro-russiske medier, er, at »ingen redaktør vil tage risikoen ved at ansætte en person, der er åben og udfarende om hans eller hendes kristne tro«.

Katrine Winkel Holm, Marie Høgh og Sørine Godtfredsen, for blot at nævne nogle få erklærede kristne, skriver dog tit og ofte i danske medier. Det samme har Thranholm tidligere gjort.

Hvis Thranholm har svært ved at komme til orde i danske medier, skyldes det derfor nok snarere, at hun gentagne gange har skrevet ting, der er så svært forenelige med sandheden, at redaktører fravælger det af hensyn til kvalitet og troværdighed.

Hvad Thranholm belejligt undlader at nævne er, at i Rusland fører Justitsministeriet reelle ekstremisme-listerover litteratur der er forbudt og organisationer (eks. menneskerettighedsorganisationer og foreninger der forsvarer homoseksuelles rettigheder), der udgør »fremmede agenter« og derved bliver underlagt en lang række snærende restriktioner.

På samme vis har russiske love mod antiekstremisme medført, at religiøse minoriteter såsom evangeliske protestanter bliver forhindret i at holde offentlige gudstjenester og udbrede evangeliet. Alligevel kunne Thranholm i et interview med Altinget om East Stratcom påstå, at »Nu er det dem (russerne), der lever i frihed, og mig der ikke gør.«

Altså: Danmark er totalitært, mens Putins Rusland er frit.

Efter at have serveret denne række af klare usandheder, bruger Thranholm en endeløs ordstrøm på at fremhæve værdien af sandheden og faren ved løgnen.

Ja, hun påkalder sig endog George Orwell. Men mon ikke Orwell ville protestere mod Thranholms omklamring, eftersom den hjemmeside hun har skrevet sint indlæg på indeholder 8 links til hjemmesider med konspirationsteorier om »sandheden« vedrørende angrebet 11. september 2001, links til statslige russiske medier som RT og Sputnik samt »fake news« fabrikker som Pravda Report og Donbass News Agency. Altså den slags propaganda-medier, som Orwells hele forfatterskab var antitesen af.

Det er ikke til at vide, hvad der får Thranholm til at begå et overlagt karaktermord på sit fædreland i pro-russiske medier, midt i en tid, hvor Rusland aktivt udfordrer Danmark, samt den forsvarsalliance som siden 1949 har garanteret Danmarks selvstændighed.

Thranholms indlæg er en slags light-version af det stunt, som herboende imamer udførte, da de under Muhammedkrisen søgte at mobilisere muslimske stater og befolkninger mod Danmark med grove løgne om overgreb mod muslimer her i landet.

Det skal Thranholm have ret til uden nogen form for sanktioner, og enhver plan om rent faktisk at sanktionere falske nyheder, bør klart afvises. Til gengæld må man også håbe at enhver borger i dette land fraskriver Thranholm den sidste grad af troværdighed og integritet.