Coronapandemien har udløst omfattende angreb af ideologiske vira, der længe har floreret på lavere blus i vores samfund: falske nyheder, konspirationsteorier og racisme går i fuldt udbrud. De velbegrundede behov for at sætte hele lande i karantæne finder genklang i et øget ideologisk pres for at etablere klare grænser og karantænesætte formodede fjender, der tænkes at udgøre en trussel mod vores identitet.

Måske kan der også ske det, at en helt anden og helsebringende virus vil smitte os. Måske vil den tanke nu brede sig, at vi kan indrette vores samfund på andre måder, vi kan overskride de nationalstatslige rammer og træde i karakter som et fællesskab, der manifesterer sig gennem nye former for global solidaritet og samarbejde.

Nogle spekulerer i, at corona kan vælte Kinas kommunistregime, ganske som Tjernobylkatastrofen blev den begivenhed, der indvarslede Sovjetunionens undergang. Her stilles vi imidlertid over for et paradoks. For coronakrisen vil kunne tvinge os til at genopfinde kommunismen – i en ny form, der bygger på tillid mellem mennesker og tillid til videnskaben.

Et slag mod hjertet

I slutscenen af Tarantinos Kill Bill 2 dræber Beatrix Bill ved at ramme ham med sin Five Point Palm Exploding Heart Technique – et dødbringende slag, som består af en kombination af fem fingerprik imod særlige punkter på kroppen. Efter fem skridt eksploderer offerets hjerte. I filmen når Bill at forsone sig med Beatrix, før han vakler sine sidste fem skridt og dør.

Den tid, der går, fra slaget er rettet, til døden rammer, er fascinerende. Jeg kan føre en behagelig samtale, så længe jeg sidder roligt ned, selv om jeg ved, at når først jeg begynder at gå, vil mit hjerte eksplodere.

Er tankegangen hos dem, som spekulerer i, at corona kan udløse det kinesiske kommunistregimes fald, ikke en analogi til dette? Lige nu sidder regimet roligt ned og iagttager sine karantæneforanstaltninger, men det er dømt til at falde, i det øjeblik reelle forandringer i den sociale orden presser sig på (for eksempel når den erkendelse breder sig, at tillid er vigtigere for et fællesskab end kontrol).

Min beskedne mening er langt mere radikal: Coronapandemien er en form for social Five Point Palm Exploding Heart Technique, men den er rettet mod hjertet af globalkapitalismen – som et uafviseligt signal om, at vi ikke kan fortsætte som hidtil, men bliver nødt til at gennemføre radikale systemforandringer.

For en del år siden bemærkede den amerikanske litteraturkritiker Fredric Jameson, at der var utopisk potentiale i katastrofefilm. Globale trusler fremkalder global solidaritet, vores små forskelle bliver irrelevante, for vi har ikke noget andet valg end at samarbejde om at finde en løsning.

Her står vi i dag – i virkeligheden, ikke i en film.

Pointen er ikke, at vi skal begejstres over lidelser, når de fremmer vores dagsorden, men snarere at vi bør reflektere over den forstemmende omstændighed, at vi åbenbart har brug for en katastrofe, før vi bliver i stand til at genoverveje indretningen af vores samfund.

Global solidaritet

Den første vage model for et globalt koordineret modsvar er Verdenssundhedsorganisationen WHO, hvorfra vi for en gangs skyld ikke får det sædvanlige bureaukratiske ævl, men præcise advarsler, der fremsættes uden at sprede panik. Sådanne organisationer burde vi give mere reel magt.

Bernie Sanders er blevet hånet af modstandere for sine planer om en universel sygesikring i USA, men er læren af coronaen ikke, at der er brug for langt mere? At vi må begynde at etablere en form for global sygesikring?

Dagen efter at Irans vicesundhedsminister forsøgte at nedtone alvoren bag coronaudbruddet, udsendte han en erklæring om, at han selv var smittet. Han tilføjede: »Virussen er demokratisk, og det skelner ikke mellem fattige og rige, mellem statsledere og almindelige borgere.«

Vi er alle i samme båd. Det er vanskeligt at overse ironien i, at det, som nu bringer os sammen i global solidaritet, kommer til udtryk i påbud om at undgå tæt kontakt med andre og gå i isolation.

Pandemien er kun en af flere globale trusler. Lige bag horisonten kommer tørke, hedebølger, massive storme, ekstremt vejr. Over for alle disse hændelser er svaret heller ikke panik, men at etablere en form for effektiv global koordination.

Kontrol af os selv

Den første illusion, vi må mane i jorden, er den, som præsident Trump satte ord på, da han udtalte, at epidemien snart ville være overstået, og vi bare skulle vente på, at den toppede, hvorefter den gamle normalitet ville vende tilbage.

Over for denne alt for letkøbte forhåbning er det første, vi må se i øjnene, at truslen er kommet for at blive. Selv når pandemiens første bølge aftager, vil den stadig kunne komme igen, måske i værre og farligere muterede former.

Vi må forvente, at den permanente fare for virale epidemier vil påvirke vores mest elementære interaktioner med hinanden og de ting, vi omgiver os med. Den vil påvirke vores kroppe. Vi vil uundgåeligt blive mere bevidste om ikke at berøre ting, der kan bære smitte: dørhåndtag, toiletsæder, offentlige bænke, ligesom vi vil holde større afstand til andre: slut med kys, kram og håndtryk. Vi vil måske endda blive mere forsigtige med spontane handlinger: holde fingrene fra næsen, ikke gnide øjne.

Så det er ikke kun myndighederne, der vil kontrollere os strammere – vi må også selv blive bedre til at kontrollere os selv. Måske vil kun den virtuelle virkelighed blive opfattet som sikker, mens det vil være forbeholdt de ultrarige at bevæge sig ubesværet rundt i særligt beskyttede og isolerede enklaver.

Potentiale for forandringer

Et andet bizart fænomen, vi kan iagttage, er, at fænomener som markeder og finanskapital nu bliver set som levende entiteter. Når man følger medierne, får man det indtryk, at hvad vi burde bekymre os om, ikke så meget er de tusinder, der allerede er bukket under for COVID-19, eller de titusindvis af smittede, men rettere det forhold, at ’markederne reagerer panisk’. Pandemien er ægte disruptiv over for markedernes gnidningsfrie funktionsmåder, og vi hører nu, at en global recession ser uafvendelig ud.

Men er alt dette ikke et klart vidnesbyrd om, hvor påtrængende nødvendigt det er at reorganisere den globale økonomi efter nye principper, så den ikke er udleveret til markedsmekanismernes nåde?

Selvsagt ikke ved at gå tilbage til fortidens kommunistiske kommandoøkonomier, men ved at udvikle en ny slags global organisation, der kan kontrollere og regulere økonomien samt begrænse nationalstaternes suverænitet, når det er nødvendigt. I verdenskrigenes tid var det muligt for nationalstaterne at gøre netop det som følge af en højere kollektiv nødvendighed. Nu er vi på vej ind i en ny verdensomspændende krig imod en pandemi.

Vi skal ikke være bange for at bemærke de potentielt gavnlige bivirkninger af pandemien. Et af pandemiens symboler er de karantæneramte passagerer på store krydstogtskibe (det ville glæde mig, om dette betød afslutningen på denne obskøne luksusturisme). Dog må rejser til eksotiske steder ikke igen blive et privilegium, der er forbeholdt de få, sådan som flyvning var det for få årtier siden. Bilproduktionen er også alvorligt ramt af corona, hvilket ikke er så galt endda, hvis det kan stimulere fremvæksten af alternativer til individuelle køretøjer. Listen kan gøres meget længere.

I en tale for nylig udtalte Ungarns premierminister, Viktor Orbán: »Der findes ikke liberale. En liberal er ikke andet end en kommunist med et eksamensbevis.«

Hvad nu, hvis det forholder sig omvendt?

Hvis vi udnævner alle de, som kun er optaget af vores friheder, til ’liberale’, og kalder alle dem, som har indset, at vi kun kan redde disse friheder, hvis vi radikalt reformerer globalkapitalismen, for ’kommunister’. I så fald kan vi i dag sige, at de, som forstår sig selv som kommunister, er liberale med eksamensbeviser – den slags liberale, som har forstået, hvorfor vores frihedsværdier er truet, og indset, at de kun kan reddes gennem radikale forandringer.