Historikeren Søren Mørch er nærmest statsminister-ekspert. Ved årtusindskiftet udgav han bogen '24 statsministre'. Senere skrev han bøger om både Poul Nyrup og Anders Fogh.

Men Mørchs læsere skal ikke forvente en bog om Helle Thorning-Schmidt.

”Så skal der komme nogen med et meget stort honorar. Jeg har ikke planlagt det. Hun er ikke interessant. Det er lidt som med dronningen: Pænt og godt, men kedeligt,” siger Mørch.

Vi sidder i hans stue i rækkehuset på Østerbro, for selv om han ikke vil skrive en bog om Thorning, så har han – lidt tøvende – indvilliget i at give sin vurdering af hendes tid som statsminister. Og Mørch springer direkte til konklusionen:

”Man vil huske hende som den første kvindelige statsminister. Og that's it.”

Ifølge Mørch vil Thornings eftermæle ikke indeholde stort andet. Hun blev i hans optik en ”ligegyldig figur”.

Skæv begyndelse

Mørch peger på, at det allerede gik galt ved regeringsdannelsen i 2011. S og SF gik som bekendt til valg på et fælles program, som ikke overlevede i regeringsforhandlingerne med Radikale.

”Hendes forberedelser og hendes politik blev fejet af bordet. Man ender med et regeringsgrundlag, som er helt anderledes end det, man gik til valg på,” siger han og fortsætter:

”Det betyder jo, at det ikke er hendes politik. At det ikke er hendes regering. Og så er hun jo ligegyldig. Der står hendes navn på regeringen, men der kunne lige så godt have stået et andet navn. Det synes jeg er karakteristisk for hende. At hun er ligegyldig.”

Søren Mørch mener, at forhandlingerne i det sorte tårn kunne være endt anderledes, hvis Thorning havde været mere erfaren.

”Det er jo ikke nogen naturlov, at Radikale i den grad skulle svinge taktstokken. Hvis man havde haft is i maven, kunne man have truet med at lave en mindretals-regering uden Radikale,” siger han og peger på, at Radikale har dårlige historiske erfaringer med at støtte en borgerlig regering.

”Hvis hun havde været mere dreven og bedre til det politiske håndværk, så kunne hun have fået mere ud af situationen. Det er sådan nogle kunster, som Lars Løkke kan. Se, hvad han kunne få ud af et valgnederlag. Han er dreven, dreven, dreven.”

Forholdet til embedsværket

Da Thorning blev statsminister, havde hun ingen ministererfaring og havde kun siddet i Folketinget i seks år. Søren Mørch mener, at den manglende erfaring fik betydning i en række situationer. Ikke mindst i forhold til embedsværket.

”Hvis man har siddet længe i Folketinget, så ved man, hvordan politik fungerer. At det er politikerne, der bestemmer, og ikke embedsmændene. Det havde hun ikke gjort sig klart,” siger han og fortsætter:

”Det så man, da hun overlod beslutningen om, hvorvidt Sass Larsen kunne blive minister, til departementscheferne. Den beslutning skulle hun selv have truffet. Hun skulle erobre den platform, men overlader den til andre, og så mister hun sin raison d'être. Hun bliver ligegyldig.”

Da Sass Larsen ved regeringsdannelsen røg ud af billedet, valgte Thorning at gøre Bjarne Corydon til finansminister. Ikke klogt, mener Mørch:

”Det fik betydning, at hun valgte en helt nyvalgt politiker som Corydon til finansminister. Han ender jo med at løbe bybud for Finansministeriet, og det er jo ikke det, som man har politikere til. Det var aldrig sket med Lykketoft.”

Søren Mørch peger på, at en dansk statsminister i sammenligning med andre lande har stærke magtbeføjelser.

Han opfatter – på linje med den tyske filosof Carl Schmitt – politik som en relation mellem en ven og en fjende. Og Mørch mener, at man skal gå i kødet på sin fjende. At man skal ville magten. Bruge magten.

”Jeg synes, at Thorning manglede viljen til at være politiker. Viljen til magt. Fogh var enestående til at træffe politiske beslutninger. Lars Løkke er også politisk,” siger han og fortsætter:

”Man skal tage parti. Det er jo derfor, at det hedder 'partier'. Men det gjorde Thorning ikke. I stedet talte man om den 'nødvendige politik'. Men det er jo ikke socialdemokratisk politik. Det er at gøre, hvad embedsmændene siger.”

Søren Mørch understreger, at der ikke sker ulykker og katastrofer ved at følge embedsmændenes råd.

”Heldigvis har vi et hæderligt embedsværk, så det meste er jo gået meget godt. Men man kan ikke undlade at træffe politiske beslutninger, for nogle ting skal laves om. Se for eksempel skattevæsenet. Det har fået lov til at forsumpe. Det er jo et politisk svigt, for skattesystemet er en hjørnesten i vores samfund.”

Ud af krisen

Da Helle Thorning-Schmidt trådte tilbage som S-formand på en ekstraordinær kongres i juni, fremhævede hun som sin vigtigste bedrift, at hun havde fået Danmark ud af krisen uden at sætte solidariteten over styr.

Men den bedrift giver ikke mange point i Søren Mørchs bog.

”Det er da fint, men det var jo hendes opgave. Det havde da været skrækkeligt, hvis Danmark var kommet dårligere gennem krisen end alle andre.”

Man må vel sige, at Thorning blev statsminister på et økonomisk vanskeligt tidspunkt?

”Alle statsministre synes, at de bliver statsministre på et vanskeligt tidspunkt. Det er vel kun Kampmann, der skulle gøre gode tider bedre...”

”Jeg siger ikke, at hun har været speciel dårlig. Der er ikke sket skader eller skandaler. Men der er heller ikke sket det modsatte, hvor man må sige: Det var sgu imponerende. Det skete ikke noget med dagpengene, og man lavede en folkeskolereform, som blev klodset håndteret,” siger han og fortsætter:

”Man kunne jo også have draget omsorg for de faglige uddannelser. Det havde været en socialdemokratiske mærkesag.”

Partiets tilstand

I sin afskedstale fremhævede Thorning også, at hun afleverede et parti i topform. Ved valget gik S frem og blev igen det største parti i Folketinget. Men heller ikke denne bedrift imponerer Søren Mørch.



”At de fik flere stemmer skyldes jo ikke så meget hendes bedrifter, men at Venstre nedsmeltede på grund af Løkkes underbukser,” siger han og peger på, at Socialdemokratiets medlemstal rasler ned.

”Så partiet har det ikke godt. Når man mister medlemmer, så mister man også kontakt til vælgerne,” siger Mørch og understreger, at det problem er en langt dybere trend, der ikke skyldes Thorning.

Mange danske partier mister medlemmer. Og over alt i Vesteuropa kæmper Socialdemokrater med at finde en ny ideologisk platform efter kommunismens fald.

”Det er nok vanskeligt, når vi i det moderne samfund har så historisk meget rigdom og velstand. Så er det svært at se, hvilken betydning ideologien har,” siger han, men peger på, at den nye Labour-leder, Jeremy Corbyn, tilsyneladende kan samle folk og tale, så det løfter sig.

”Det kunne Thorning ikke. Det var flot, da hun sagde: 'Jeg kan slå Fogh', men ellers er der jo ikke taler, hvor hun har flyttet noget,” siger han og fortsætter:

”Mette Frederiksen kunne det en overgang. Men så sendte hun sine børn på privatskole. Nå! Det er måske godt for børnene, men det er ikke godt for Socialdemokratiet, som skal rekruttere fra skolelærere og fra middelklassen.”

Bedømmelsen

Men tilbage til Thorning. Vi er ved at nå frem til historikerens afsluttende bedømmelse:

”Hun scorer ved at være Danmarks første kvindelige statsminister. Hun vil stå som et forbillede i ligestillingskampen. Det skal man ikke kimse ad. Og så scorer hun ved internationalt at have været en god repræsentant for Danmark,” siger han og fortsætter:

”Hun har ikke stjålet af kassen eller gjort noget forfærdeligt. Men hun har heller ikke gjort noget godt. På den måde har hun været ligegyldig.”

Og hvordan skal man så måle statsminister-præstationer? 12-skalaen rækker ikke. Søren Mørch tyer i stedet til Bismarck:

”Bismarck sagde, at den store politiker er en, som kan høre Guds gang gennem historien og gribe fat i en flig af hans kappe, når han går forbi. Men noget i den retning kan man jo slet ikke sige om Helle Thorning. Hun kan ikke høre en skid.”

Pause.

”Det kunne Stauning, Scavenius og J.C. Men måske er det sværere at udmærke sig, når det går så utrolig godt.”

red@altinget.dk