I begyndelsen af maj florerede en historie om, at DF’s trafikordfører og formand for Færdselssikkerhedskommissionen, Kim Christiansen, var blevet fanget i at tale i telefon, mens han kørte 100 km/t på motorvejen.

Få måneder forinden tordnede Kim Christiansen mod det respektløse i at bryde loven ved at telefonere, mens man kører bil, og var med til at hæve straffen for dette.

Han havde dog selv svært ved at se, hvorfor det skulle være relevant at skrive artikler om hans eget brud på loven og udtalte til Ekstra Bladets journalister, at han var »lidt sur over, at I overhovedet gider beskæftige jer med det her«.

Selv om denne lille historie om hykleri måske ikke er den mest markante politiske historie i mands minde, er den alligevel blot endnu en i rækken af historier, der udstiller ’lov og orden’-politikeres mærkværdige forhold til loven.

Hævet over loven

I den mere seriøse ende af skalaen finder vi de seneste afsløringer i sagen om udlændinge- og integrationsminister Inger Støjbergs ulovlige instruks i administrationen af sager om adskillelse af unge asylpar.

Historien udstiller ikke kun Venstres og Inger Støjbergs uhøjtidelige forhold til ministeransvarlighedsloven, men ligeledes Dansk Folkepartis, der – når de fortsætter med at holde hånden under ministeren – endnu engang viser deres sande ansigt i spørgsmålet om retsstaten og den lov og orden, de ellers så ofte hæver fanen for.

Loven skal følges, bestemt, medmindre selvfølgelig at ulovlighederne er i forlængelse af DF’s egen stramme udlændingepolitik. Så er det helt i orden at bryde den – bare lidt.

Det er en slags civil ulydighed, som man ganske vist ville fordømme på det kraftigste, hvis den foregik på venstrefløjen, men som er noget helt andet, når DF’s veninde Inger Støjberg gør det for at ’forsvare Danmark’.

Sagen vækker minder om Watergateskandalen, som udstillede den håndfaste ’lov og orden’-præsident Richard Nixon som et kriminelt magtmenneske, der ikke skyede nogen midler for at overvinde sine politiske modstandere.

Politikeren, der prædikede strengere straffe og lovlydighed, følte sig selv hævet over loven.

Forbrydelse før orden

Dette paradoks finder man blandt mange konservative og højrepopulistiske politikere i dag: en benhård insisteren på lov og orden sammenblandet med en villighed til selv at bryde alle de love og grundlovsparagraffer, der måtte stille sig i vejen for deres egen politik.

I Ungarn ser vi det i form af en åben foragt for det liberale demokrati, i Filippinerne i form af lovløs henrettelse af formodede kriminelle, i USA i form af Donald Trumps forsøg på at hindre undersøgelsen af, om hans valgkampagne havde samarbejdet med fremmede magter om at undergrave den demokratiske valgproces.

Allersenest har vi set den østrigske regering falde, fordi den nationalkonservative vicekansler, Heinz-Christian Strache, tilbød at lade sig købe af en russisk oligark og blev fanget på skjult kamera.

Listen er meget længere.

Demokratiske kerneinstitutioner som domstolene, den frie presse og konventioner bliver rutinemæssigt angrebet af højrepopulister rundt omkring i verden. Det ser ud til, at alle kneb gælder for at genoprette lov og orden. Man må bryde loven for at redde den, ligesom vi kompromitterede demokratiet for at redde det fra terrorismen.

Denne skizofrene tilgang minder os om, at selve den legale orden i ethvert samfund altid oprindeligt har været grundlagt med en ’indstiftende forbrydelse’, som via vold og magt – eller i hvert fald truslen om vold – har grundlagt den gældende magtorden med politi, militær, love og statens voldsmonopol.

Fortællinger som tv-serien Game of Thrones viser os netop denne proces, hvor forskellige aktører forsøger at indstifte deres eget voldsmonopol ved at fjerne alle andre kandidater til det. Orden kan først herske, når voldsforbrydelsen har grundlagt den.

Den samme grundlæggende logik ligger til grund for demokratiske samfund, som heller ikke kan tolerere andre politiske magthavere på deres territorier.

Denne ofte glemte paradoksale forbindelse mellem forbrydelse og lovlig orden kommer op til overfladen igen i mange af de højrepopulistiske politikeres politik og adfærd.

Danske demokrater

Den samme fleksibilitet gælder ikke for alle. Konservative kræfter føler sig ofte i deres gode ret til at bryde de grundlæggende retsprincipper i den større sags tjeneste, mens muslimske miljøer kaldes udemokratiske, hvis de blot tænker på at gøre det samme.

Bag denne tendens ligger en skjult forestilling om, at demokratiet er noget, der findes i essensen af visse mennesker: Demokrati er ikke noget, man gør, men noget, man er. Vi danskere er demokrater. Det ligger i den danske kultur, som har formet os fra barnsben. Vi kan aldrig rigtig træde forkert.

Hvis vi overtræder demokratiets principper, er der formentlig en god grund til det.

Det er en afvigelse, som vi kan tillade os, fordi vi er legemliggørelsen af demokratiets ånd. Samtidig kan vi belære nydanskere om, at de ikke kan finde ud af demokrati, fordi det ikke ligger i den fremmede kultur, de er formet af.

I ethvert samfund ligger de magtfuldes styrke ikke kun i at kunne forme og efterleve de gældende regler og normer, men særligt i at kunne tillade sig at afvige fra dem.

Danskere er pr. natur demokrater og bekræfter næsten bare denne overlegenhed ved at bryde de demokratiske regler.

Nydanskere har pr. natur et mistænkeligt forhold til de demokratiske principper og kritiseres ikke kun, hvis de gør noget demokratisk forkert, men i visse tilfælde også, når de slet ikke gør noget. Tænk bare på spørgsmål som: ’Hvorfor tager I ikke afstand fra terrorangrebet?’.

Voksende demokrati

Vores forhold til demokrati har i vor tid nået et både absurd og uambitiøst niveau. Demokrati er blevet gjort til en fast størrelse, noget vi allerede har opnået, og som vi kan bruge til at hævde os selv over for minoritetsgrupper, som ikke kan finde ud af det.

I efterkrigstiden var demokrati en radikal idé, hvis fulde potentiale man stadig arbejdede for at realisere, eksempelvis på arbejdspladserne i form af det desværre fallerede projekt om Økonomisk Demokrati – arbejdernes medejerskab af og medbestemmelse på deres arbejdspladser.

En idé, som nogle kræfter på venstrefløjen i dag forsøger at genoplive.

I dag har vi ikke blot forladt alle ambitioner om yderligere demokratisering af samfundet. Vi kan i stadig mindre grad finde ud af at overholde de demokratiske principper, vi allerede har vedtaget.

Men måske er det værd at tænke disse to forhold sammen: Måske er det netop, når vores ambitioner på demokratiets vegne fordufter, at vi begynder at slække på vores forhold til de allerede vedtagne demokratiske principper og love.

Økologiske økonomer har ofte påpeget, at problemet med en kapitalistisk vækstøkonomi er, at den ikke kan stå stille, men altid må vokse sig større, hvis den ikke skal styrte sammen i kriser.

Måske forholder det sig på samme måde med demokratiet: Når vi ikke anskuer det som et levende projekt under fortsat udvikling og udfoldelse, som altid kan gøres mere demokratisk, begynder de allerede opnåede demokratiske fremskridt at krakelere.