Na sympatizanty pirátské strany bude mít nová kniha Evgenyje Morozova podobný účinek, jako by měl na Václava Klause týdenní festival absurdního divadla s ekologickou tematikou. To Save Everything, Click Here je totiž zuřivá obžaloba nekritické lásky k digitálním technologiím, zbožšťování internetu i slepé víry v data, algoritmy a ideál otevřenosti.

Devětadvacetiletý Morozov není odpůrce techniky. Jen zastáncům e-demokracie a prorokům chytřejšího světa pokládá nepříjemné otázky, které v oslavných článcích o službách jako Demagog.cz prostě nenajdete: Kdo hlídá hlídače? Proč nikdo neaudituje algoritmy, které řídí svět? Jak je možné, že maďarské úřady nabízejí otevřená data, a země přitom míří k fašismu? Kdy přesně jsme přestali internet vnímat jako lidský výtvor a začali jej mít za sílu řízenou přírodními zákony? Opravdu lze společenské problémy řešit technikou, nebo jen technika naši pozornost směruje k fiktivním problémům?

Morozov píše ostře: jeho odpůrci nejsou „zastánci“ svých stanovisek, ale přímo jejich „hlavní roztleskávačky“. Má poutavý sloh: „Tenhle chlápek dokáže vylíčit děsy Matrixu jako prázdniny v Cancúnu,“ dloube do kohosi, kdo navrhl nahrazení oken obrazovkami. A taky má obrovský přehled, který si mimochodem vypěstoval při studijních víkendech bez internetu. Výsledkem je jedna z nejobjevnějších, nejčtivějších a nejdůležitějších knih za poslední měsíce.

Nemoci doby: solucionismus a internetcentrismus

Recenze v The Telegraph Morozovovi vyčítá, že jeho jedovatý styl potěší přesvědčené, ale nepřesvědčí ty ostatní. Nesouhlasím: sám jsem se totiž zastyděl, jak nadšenou bývám roztleskávačkou dvou v knize vysmívaných geekovských ideologií.

Definici té první si autor půjčuje od Gillese Paqueta: „Solucionismus [od solution – řešení] vnímá politická témata jako hlavolamy, které mají jedno správné řešení, spíš než jako problémy, na něž je nutné hledat adekvátní reakci.“ Odtud taky pochází název knihy: „save“ neznamená v angličtině jen „uložit na disk“, ale taky „spasit“.

Solucionisté znají odpovědi dřív, než stihli položit všechny otázky. Věří, že problémy lidstva může vyřešit kliknutí na správné tlačítko – aniž je napadne, že si všímají hlavně těch problémů, ke kterým vedou dráty od některého z jejich tlačítek.

Názorová pluralita je pro ně bug, ne fičura: solucionističtí technokraté od levicových vlád až po libertariánské think tanky zkrátka mají jasno.

Přes tyhle počítačové pojmy se dostáváme k druhému -ismu: internetcentrismu. Morozov si všímá, že slovo „internet“ přestalo sloužit jako označení konkrétní počítačové sítě a stal se z něj přírodní úkaz. Už to není jen „internet“, ale „the Internet“, česky pišme Síť s velkým S. Technomilci ji vnímají jako nezvratnou sílu prostupující dějinami. Přes vynález knihtisku, protestantskou reformaci, revoluce 18. a 19. století, „Síť je jako George Soros v infografikách [prorepublikánského komentátora] Glenna Becka: jakmile ji zapojíte, obří spiknutí najednou dává dokonalý smysl.“ Svět bez Sítě už je za hranicí představivosti a nemyslitelná je i její regulace: pokusy o ní jdou proti „zrnu Sítě“, jak se vyjádřil zakladatel Googlu Eric Schmidt.

Od lynčů k návodům, které kazí zábavu: rizika křemíkové mentality

Tahle křemíková mentalita už dává klíčit semínkům jevů ohrožujících lidskou svobodu, demokracii, morálku i prosté štěstí. Morozov se postupně věnuje ideálům transparentnosti a otevřenosti, reformám politických systémů, zvyšování efektivity, boji se zločinem, kultu statistik a gamifikaci, tedy využití herních prvků k motivování zaměstnanců, zákazníků a občanů. Z desítek pestrých příkladů mě nejvíc zaujaly následující tři:

Na stránce Eightmaps.com najdete na mapě bydliště Kaliforňanů, kteří finančně podpořili kampaň proti sňatkům homosexuálů. Samozřejmě, že konzervativci s takovou pomstou při posílání peněz nepočítali, ale doba velí bezpodmínečnou transparentnost a tohle je důsledek. „Pravda, většina z nich by nejspíš nikdy nedostala medaili za toleranci. I tak si ale zaslouží respekt za vyjádření svých postojů – jakkoliv maloměšťácké můžou jejich oponentům připadat – skrz politický systém. Hlasování, ne pogromy: tak má tahle země přece fungovat.“

Levné senzory a propracované nástroje pro analýzu dat zase usnadňují preventivní postihy „špatného chování“ – čímž ohrožují jak soukromí, tak paradoxně i morálku. Nebojte se jen státní orwellovské tyranie, ale i tržní koroze soukromí: „Podle Scotta Peppeta, učitele práv na Coloradské univerzitě, nás rozvoj sebesledování donutí tvořit si osobní prospekty, medailonky obsahující změřené a ověřené informace o našich životech.“ Od Peppeta si Morozov půjčuje i příklady: „Chcete mi nacenit zdravotní pojištění? Pošlu vám svoje data z FitBitu. Půjčujete nebo pojišťujete mi auto? Poskytnu vám informace z černé skříňky, abyste věděli, že jezdím opatrně. Zajímá vás, zda budu pracovitý a zodpovědný zaměstnanec? Podělím se s vámi o non-stop přenos obsahu alkoholu v krvi, záznam z dodržování jídelníčku při cukrovce nebo o moje celoživotní statistiky produktivity.“ Nebezpečné je na tom podle Morozova to, že tato mechanická opatření nutí lidi ke správnému životu zvenku, nikoliv zevnitř. „Chcete-li pomoci lidstvu a vycházíte při tom z předpokladu, že jsou lidi jako roboti, daleko se nedostanete.“

A pak je tu ještě solucionistický kult všudypřítomných how-to návodů. Všechny tvůrčí výzvy, od kuchyně po sport, mají jedno správné řešení, které najdete na WikiHow. V „ideálním“ případě půjde o nějaký chytrý „hack“, který z toho odstraní onu výzvu. Vzpomněl jsem si na Čtyřhodinového šéfkuchaře a Čtyřhodinové tělo Tima Ferrisse i na závěr svého článku o Katce, co zapomněla na okurku: Hra mizí z našich životů. Zůstávají postupy. Morozov ale dobře připomíná, že za to nemůže technika samotná: na jednu stranu díky kuchyňským teploměrům vždy připravíte „správně“ propečený stejk, na druhou stranu řada nového náčiní přináší nové tvůrčí výzvy, například tiskárny jedlého papíru. Jde jen o to, jak ke svým nástrojům přistoupíte.

Z internetcentrismu se stalo náboženství. Potřebujeme sekularizaci

Co s tím? Zákazů ve stylu Věry Pohlové se nedočkáte. Morozov jen připomíná, že je internet i přes všechny pohádky lidský výtvor a jako další lidské výtvory potřebuje pravidla. Debata o nich nesmí být tabu: „SOPA byl sice špatný zákon, je však pozoruhodné, jak geekové dokážou jednohlasně tvrdit, že je Síť neměnná a věčná, a dělat všechno proto, aby taková zůstala.“

Autor je spíš filozof než politik, takže jeho stěžejním návrhem je radikální sebezpochybňování solucionistů. Než vylezete na pódium TEDx se svým řešením školství, dopravy nebo produktivity, zeptejte se sami sebe, zda jste si opravdu položili všechny otázky.

Transparentnost je podle Morozova ve věcech veřejných užitečná jen potud, pokud je prostředkem, nikoliv cílem. Nutně například potřebujeme nezávislé audity počítačových programů vládnoucích světu – což je o to aktuálnější po nedávném odhalení chyb v excelové tabulce, kterou se několik let řídí ministři financí po celém světě.

A nakonec se Morozov vyznává z obliby k technice, která problémy neřeší, ale naopak je vytváří: mimo tiskárny jedlého papíru to je uvadající lampička Forget Me Not. Při čtení vám bude připomínat, že svoje spotřebiče musíte krotit – a pokud máte pocit, že nic takového není zapotřebí, pak ony krotí vás.