Det är slutsatsen i en rapport som diskrimineringsombudsmannen, DO, publicerade för en tid sedan.

Enligt rapportförfattaren Marta Axner, doktor i religionssociologi och socialdemokrat, kopplas muslimer regelmässigt samman med våld och terrorism. Om det är sant att en stor befolkningsgrupp dagligen tvingas utstå sådana fördomar i etablerade medier är det alarmerande.

Till grund för slutsatserna ligger ett antal artiklar och inslag från en sju veckor lång period i slutet av 2014. Materialet har hittats med hjälp av ett antal sökord som på något sätt anknyter till islam och muslimer.

En stor del av rapporteringen handlade om IS och dess ohyggliga belägring av den kurdiska staden Kobane. Rapportförfattaren har inte hittat något exempel på att IS beskrivs som en typiskt muslimsk rörelse, som representerar muslimer i allmänhet. Tvärtom konstaterar studien att IS-krigarna beskrivs som jihadister och liknande, inte som muslimer. När IS fördöms i opinionstexter är angreppen inte riktade mot alla muslimer, "snarare tvärtom", skriver Axner. Ändå drar hon slutsatsen att artiklarna förknippar muslimer med "våld och hot" och skildrar dem som "bärare av andra värderingar" än "vi". Detta eftersom det ändå finns en koppling mellan IS och islam.

Det vore onekligen svårt att beskriva IS grymheter utan att förknippa organisationen med våld och hot. Den återstående möjligheten att rapportera på ett godtagbart sätt, enligt Axners synsätt, vore då att låtsas att IS inte betraktar sin verksamhet som islamisk. Man skulle kunna kalla rörelsen "staten". Låta bli att närmare förklara hur de rättfärdigar sina illdåd och vad de vill uppnå med dem. Men en sådan journalistik skulle vara undermålig.

Det är stor tragedi att IS säkerligen får ett antal icke-muslimska svenskar att förknippa vanliga muslimers tro med våldsam fanatism. Men det beror huvudsakligen på att IS begår ofattbara grymheter i islams namn, inte på att "mediebilden" präglas av "stereotypisering".

I det postmoderna ramverk rapporten utgår från är det som händer i verkligheten ointressant jämfört med "berättelserna" om verkligheten. Därför var även rapporteringen om Malala Yousafzais Nobelpris problematisk, enligt Axner. Skildringarna innebar nämligen att "en muslimsk kvinna med agens" ställdes mot "förtrycket från andra muslimer förknippade med extremism och våld". Verkligheten skulle kanske bli mindre stereotyp om talibanerna i Swatdalen utelämnades från berättelsen om Malala. Men då skulle det vara svårt att förstå varför hon fick fredspriset.

Ett annat problem med rapporten är att den uteslutande bygger på nyhetsmaterial som anknyter till islam. Muslimer är något normalt i Sverige och det är onormalt att i onödan framhålla människors religiositet i mediebevakningen. När Mohammed räddar någons liv, Leila tillfrågas om vädret och Ali berättar om varslet på arbetsplatsen framhålls inte att de är muslimer. Att ständigt titulera muslimer som sådana skulle kanske minska andelen negativa artiklar med koppling till islam, men det skulle också innebära en exkluderande särbehandling.

Den som vill slippa Axners kritik bör förmodligen helt undvika att skriva om muslimer. I en artikel nämnde en person på Störningsjouren muslimers givmildhet under Ramadan som något han särskilt uppskattar med jobbet. Att på det sättet förknippa muslimer med generositet och bakverket baklava ansågs dessvärre "exotiserande".