Stavljali su mi sliku na transparente, na korice knjiga, u moje ime tražili donacije koje su se putem izgubile... . Za pomoć mojoj obitelji i meni skupljeno je oko 250 tisuća njemačkih maraka, no mi nismo dobili ni marke. Za obnovu naše kuće poslano je i građevinskog materijala koji je završio u tuđim kućama, govori mlada žena, poznata kao »djevojčica u plavom kaputiću« zahvaljujući fotografiji snimljenoj 19. studenoga 1991. kada je u koloni napuštala Vukovar

Rafal je Acu sasjekao na pola. Pao je, na samo metar od mene. Prethodno su mu skinuli bijelu majicu i smeđu kožnu jaknu. Uspio im je samo kratko reći da nikome ništa nažao nije napravio. No pomoći mu nije bilo, jer je Nada, naša susjeda iz skloništa koja je s mojom mamom dijelila zadnja zrnca kave, kratko rekla četnicima: »On je ustaša iz Njemačke«. Moj dobri duh, moj zaštitnik Aco, poginuo je na licu mjesta. U trenutku mu se ugasio život. A samo koji sat prije s Nadom, istom onom koja ga je bez razloga prozvala ustašom i potpisala mu smrtnu presudu, u skloništu je popušio zadnju cigaretu koju su imali. Tada nije znao da mu je to i zadnja cigareta u životu, iako je slutio da će situacija poći po zlu. Ta noć sa 18. na 19. studenoga ’91. kad je pao Vukovar ostat će mi u trajnom sjećanju. Spavali smo u nekoj maloj prostoriji u skloništu, na gajbama koje smo poslagali da glume krevet. Ujutro smo morali izaći iz skloništa. Mi smo zadnji izlazili: mama i nas petero djece, teta sa svoje dvoje djece, tetak, pokojna krsna kuma koja me držala za ruke, a s nama je Aco i Nada koja ga je gotovo i doslovno ubila.

Moj Aco

Kod tog izlaska imam u pamćenju sliku grada koji je bio porušen. Do nas, na metar, dva udaljeni, stajali su bradati ljudi, prljavi, četnici. Danima prije toga, vjerojatno i tjednima, granate su padale po nama. Buka je bila nepodnošljiva, stalno se dizala prašina. Sve se treslo. Zvučat će suludo, ali to je bilo i najsretnije razdoblje mojeg djetinjstva. Mama i nas petero, četiri sestre i brat, u skloništu smo imali svoje zaštitnike, naše dečke, branitelje koje smo doživljavali kao heroje, osloboditelje. Svatko od nas braće i sestara u nekom je od branitelja tražio i vidio oca. On nas je napustio tri i pol godine prije nego je počela opsada Vukovara pa sam u Aci vidjela oca, zaštitnika. Sestra Danijela, koja je imala osam godina, također je imala svog zaštitnika, našeg HOS-ovca Šniclu.