»Hvis du lægger mærke til det, er janteloven begravet heroppe,« siger Viggo Mortensen og peger mod vinduet og den to kilometer lange hullede grusvej. »Ude ved hovedvejen, hvis I kører lidt til venstre og så til højre med det samme, så ligger der en gravsten,« siger han. »Det er en eller anden sjov fyr, der fandt på det,« tilføjer Annette Mortensen og slår en latter op. »Det passer lige til os, for vi ligeglade. Vi skejer ud,« siger Viggo Mortensen. Det mørke overskæg vipper under næsen, når han taler.

Vi er i Vestjylland, nord for Esbjerg, og vi er meget langt fra København. »M« står der i en stor gul ring ude i indkørslen, et logo, der går igen på de brune stentøjskopper, Annette Mortensen har sat frem på det massive træbord i den lavloftede stue. »Circle M Farm, det er vores navn,« siger Viggo Mortensen. Han forklarer, at de første pionerer i USA brugte en ring med forbogstavet i deres efternavn til at brændemærke dyrene. »Så hedder det ’Circle M’ for os og ’Circle S’ for Smidt og ’A’ for Anderson,« siger han og trækker a’et ud. Han foretrækker den amerikanske udtale. Men det er for avanceret herhjemme, konstaterer han. »Danskere, der ikke er så gode til engelsk, kan ikke stave til ’Circle’, men nu har vi været i gang i 30 år, så vi kan ikke lave det om,« siger han og rækker ud efter et stykke af den kringle, Annette Mortensen netop har hentet i køkkenet.

Low speed. Vi laver det vigtigste hver dag. Dyrene skal have noget at æde. Du skal klare hverdagen og gøre det, der er vigtigst for din familie og dine dyr. Vi bor i den fattige del af landet. Vores jord er dårlig, mens Sjællands jord er fed. Vi har også ro på, i hvert fald mere end københavnerne. Der er high speed på derovre, forklarer Viggo Mortensen om sin og hustruen, Annettes, hverdag. Tor Birk Trads

Der er ikke meget ved den her gård, der ligner det kendte billede af dansk landbrug. De seneste 30 år har Viggo Mortensen gået i cowboystøvler, også når han skal til fest. Sammen med sin kone Annette Mortensen var han blandt de første i Danmark, der begyndte at avle westernheste og amerikansk kvæg. Alligevel er de ikke cowboys, mener han. »Folk spørger tit, om vi har revolver og lasso med, og det er ikke det, det går ud på. Vi spiller ikke poker og skyder hinanden. Det er bare fantasi,« siger han. De er ikke cowboys, men country & western, og siden dengang har omkring 30 danske gårde gjort western til en livsstil. Det handler om, hvordan man behandler sine dyr, men også om noget mere: At der findes andre værdier end dem, der tager afsæt i storbyen. Værdier, der handler om naturen, om det frie liv og om at respektere dyrene og lære af dem i stedet for altid at betvinge dem.

»Herhjemme er hestene og kvæget blevet så forædlede, hysteriske og indavlede. Vores heste går for løse tøjler. Vi hiver ikke hovedet op, men lader dem gå med hovedet nede, som de ville gøre ude i naturen eller på marken,« siger Viggo Mortensen. »Det er country,« siger han.

For ham er Vestjylland den perfekte ramme om westernopdræt. »Vi kalder det Westernjylland. Det er sådan lidt mere åbent her. Der er ro og plads til at lave nogle afstressede dyr,« siger han. »Amerikanerne har formået at lave både heste og kvæg, der er lige så rolige som en puddelhund. De kan nogle ting derovre, og vi kan godt lide det naturlige og det rolige,« siger han.

I hjemmet nord for Esbjerg viser Annette sin Cowboyhat frem. Væggene i stuen er dækket af medaljer og trofæer fra de mange ridestævner familien har deltaget i

Bæredygtigt kulturmøde

»Er det kalven, du mangler?« spørger Annette og skæver til Viggo Mortensen, der har stukket hænderne i siden og spejder ud ad det store vindue i gavlen, ud på det massive, hvide plastikhegn og køerne. »Når du har dyr, bliver du nødt til at holde øje med dem hele tiden. Nu er kalven rendt ud under hegnet,« siger han. »Jeg er nødt til at gå ned til den.«

Han tager et par lange skridt ud i entreen, hvor sadlerne hænger. Trækker i sine cowboystøvler og den beskidte stråcowboyhat.

»En cowboyhat er ikke bare en cowboyhat; den kan sættes fuldstændig, så den fortæller, hvem du er,« siger Viggo Mortensen. »Formen, farven, og størrelsen på skygge og puld, det er en hel kultur for sig selv.«

Han samler højre hånds pegefinger og tommeltot omkring den forreste del af skyggen og venstre hånds omkring den bagerste. Hatten får et lille ryk ned over hovedet, så den skærer lige over øjenbrynene. Han åbner døren ud til gårdspladsen. »Daddy, kom her,« siger han og slår sig på låret. En langhåret hyrdehund med isblå øjne kommer løbende. »Da vi købte en tæve, skulle den selvfølgelig hedde Mommy,« siger han og smiler, da endnu en hund kommer strygende ud fra værkstedet. »Det er aussies,« siger han. »Sådan nogle har de også på farmene.«

De seneste årtier er der blevet etableret westernfarme som Annette og Viggo Mortensens flere steder i landet. Især i Jylland. Hvor mange danskere, der har taget lige den amerikanske livsstil til sig, findes der ikke nogen opgørelser over, men der er 10 westernklubber rundt om i landet. De hedder feks. Hytten Western Riders, Den Bette Western Klub og Join Up Western Rider, og det handler selvfølgelig om heste, men de er også rygraden i et særligt fællesskab, der mødes til stævner, besøger hinandens gårde, deler værdier, som ikke havde nogen særlig udbredelse i Danmark før de kreative 1970’ere.

Og det er der god grund til, mener Ph.D. ved Center for Amerikanske Studier ved Syddansk Universitet Torben Huus Larsen. Selv om western historisk set har rødder, der rækker langt tilbage, så er forestillingen om den moralske cowboy meget moderne, forklarer han.

»Den historiske virkelighed var brutal, men i nyere tid har der været den her mytedannelse om, at cowboyen var god ved dyr, kvinder og børn. Den passer godt ind i tiden,« siger han.

Han peger på, at i en tid, hvor mange har svært ved at acceptere den moderne landbrugskultur, tilbyder westernkulturen et bæredygtigt alternativ. Her foregår produktionen i et tempo, der er forsvarligt og godt for både mennesker og dyr. »Vi er blevet så trætte af tvangsfordring og andre ugennemskuelige dyreetiske problemer. I westernmiljøet ligger et nemt genkendeligt kodeks, der handler om bæredygtighed og ærlighed,« siger Torben Huus Larsen.

Han bliver bakket op af ph.d. i historie ved Syddansk Universitet Sissel Bjerrum Fossat. »Westernkulturen er ekstremt moderne – næsten postmoderne – i sin kritik af teknologien og bonden, der fjerner sig fra sine dyr,« siger hun.

Præcis som økologien ser hun også western er en modreaktion på det konventionelle landbrug.

»Western kombinerer forestillingen om bonden som en del af naturen med nødvendigheden af heste som en bærende del af produktionsapparatet. Det er der mange, som finder tiltalende,« siger hun.

Formand for Dansk Western Forening, Lars Toftedahl, er en af dem.

»Udgangspunktet for cowboyen er, at hesten er en kollega. Det daglige arbejde skal ikke gå vildt og hurtigt, men gøres afslappet. Det er lidt bonderøven med cowboyhat,« siger han. Han påpeger, at der netop i samarbejdet mellem dyr og menneske er et uudnyttet potentiale i det moderne landbrug, som det praktiseres på de fleste af de danske gårde.

»Mange har glemt at samarbejde med dyrene, selv om det er en oplagt måde at både øge effektiviteten og hæve kvaliteten på. Det handler om at sænke stressfaktoren, ligesom i den gamle cowboykultur. Når du ikke stresser dyrene og jager dem, kræver de mindre foder og bliver bedre produkter, fordi tingene harmonerer,« siger han.

Mødtes til hest

Gruset knitrer under støvlerne, da Viggo Mortensen sætter kurs mod leddet og tyren. Med en krop så stor som en firehjulstrækker og en halv meter lange horn bevæger det store dyr sig dovent hen mod ham. Viggo Mortensen tager fat i hornene og klapper den på bringen. »Dyr, det er os!« siger han og fortæller, at det netop var interessen for de firbenede, der førte ham og Annette sammen.

»Vi mødte hinanden på en hest, da vi var teenagere, nede ved Esbjerg,« forklarer han.

»Jeg kom ridende på sådan en ungarsk halvblodshest. Dengang importerede man derovrefra, for de var billige og ret gode. Jeg havde brugt alle mine konfirmationspenge på den«. Annette Mortensen, der dengang kun var 13 år, stod sammen med nogle venner nede i byen. »Må jeg prøve den?« havde hun spurgt, selvom hun godt kunne se, at hesten var vild. »Er du nu sikker på, at du kan styre den?« havde Viggo Mortensen svaret. Men det var hun.

»Jeg red bare på den, og Viggo syntes, jeg var sej,« siger Annette Mortensen og smiler, så de runde kinder får øjnene til at ligne to små sprækker.

Selv om Viggo Mortensen var 18 år, havde han ikke haft nogen kærester før. »Så blev det os, og så har vi hængt sammen siden,« siger han.

»Det var lige ved at være kriminelt,« griner hun. Han afbryder hende. »Folk snakkede jo, men det var vi sgu ligeglade med. Sådan var det,« siger han. Han tager kalven op i favnen og bærer den hen til den sorte ko, der står uroligt et par meter derfra. Allerede dengang var de enige om, at de skulle have heste. Men pengene var få, og de var nødt til at flytte til Tistrup fra Esbjerg for at finde et sted, de havde råd til.

»Så vi endte heroppe på Hauge-bøhland, som vi kalder det,« siger Viggo Mortensen og sætter kalven ned. I dag er han 61 år, og Annette Mortensen er 56. Hun arbejder deltid på et plejehjem, og han sælger skilte.

»Selvom dyrene har betalt det meste, ved vi godt, at bøtten lige pludselig kan vende, og vi ikke længere kan leve af det. Derfor har vi beholdt vores job,« siger han og lukker leddet bag sig.

Den første cowboy

Annette og Viggo Mortensen levede af havregrød de første år på gården, alligevel holdt de fast i drømmen om eget stutteri. For at skaffe penge trak de deres pirathingst rundt til områdets bønder, der betalte for at få bedækket deres hopper.

»Det var sådan, det startede,« siger Annette Mortensen og tilføjer, at parret allerede dengang var fascinerede af de amerikanske heste og kulturen omkring dem.

»Inden vi fik westernheste, havde vi også en klub,« siger hun. »Dengang var der kun én, der havde sådan en paint (broget hest, red.) herhjemme – han hed Jon. Han mente, han kunne en hel masse,« siger hun. Alle så op til ham, fordi han abonnerede på et westernblad fra USA, forklarer hun. Han havde også nogle musikervenner, som spillede bluegrass, og så byggede han sit eget træhus i Aarhus og lavede selv sine sadler, fortæller hun entusiastisk.

»Jon var den første originale cowboy,« siger Viggo Mortensen og bliver afbrudt: »Men en prof fra Tyskland sagde, at det, han lavede, ikke havde noget med western at gøre. Vi troede, at det Jon gjorde, var det rigtige,« griner Annette Mortensen.

Viggo Mortensen og Annette var blevet nysgerrige. I 1988 tog de for første gang til stævne i Tyskland, hvor westernkulturen var blevet indført af de amerikanske soldater på tyske baser efter Anden Verdenskrig.

»På det tidspunkt havde vi nogle traditionelle danske heste, men vi var trætte af dressurmiljøet, det var noget snobberi,« siger Viggo Mortensen på vej rundt om huset og over til stalden.

»Jeg er vokset op med heste og har altid arbejdet med dem, derfor var det irriterende, at folk med penge bare kunne gå ind foran,« siger han. Stævnet i Düsseldorf blev en øjenåbner.

»Her kunne alle være med, både rig og fattig. Og hestene var rolige. De heste, vi var vant til at se, gik jo som militærheste, men de her heste gik naturligt og afslappet,« siger han. »Det var helt rigtigt, ligesom at få de gamle bukser på. Det var afslappende, hyggeligt og humant.«

Tor Birk Trads

Country vs. urban

Efter turen til Düsseldorf besluttede Annette og Viggo Mortensen at satse på westernheste. De fik bedækket deres holstenerhoppe af en broget hingst.

»Det var vores lynstart, alle mennesker, der ville have en broget hest, kom her,« siger Viggo Mortensen. »Det var en kæmpe succes.« Efterhånden som antallet af westernheste steg, fik de brug for en klub, og i 1996 var Annette og Viggo Mortensen med til at starte Paint Horse Club Denmark. Western har bedre vilkår i Jylland, mener han. »Vi har arbejdet med vores klub, men det formår man altså ikke at gøre på Sjælland. Det er et miljø, som er større i Jylland.«

Den muskuløse, brunbrogede hest tripper utålmodigt i boksen, spiler næseborene op og fnyser.

»Han er det bedste, vi nogensinde har købt,« siger Viggo Mortensen og klikker træksnoren fast i grimen. »Han stod hos en amerikansk junkie, og lige pludselig skulle han bare sælges,og så slog vi til. Han er allerede far til 250 føl.« Han trækker hesten over til folden.

»Kom så Lucky,« siger han og slipper grimen. Viggo Mortensen går ind i indhegningen til den galopperende hest. Han træder et skridt ind foran den. Hesten bremser op, og en byge af sand fyger gennem luften. »Jeg taler kropssprog med hestene. Det er også noget, amerikanerne gør med deres heste. De kalder det horse whisper.« »Det samme gør sig gældende med kvæget. Dem kan man også lære at snakke med,« siger han. »Cow-sense hedder det.«

Viggo Mortensen er ikke en af dem, der primært opfatter provinsen som et stykke Udkantsdanmark for dem, der ikke har råd til at bo i byen. Hvert år tager han og Annette til Sydstat erne på ’studietur’, som de kalder det, og selv om både vejret og proportionerne er forskellige, ser de mange ligheder mellem Vestjylland og Texas.

»Der har altid været sådan nogle initiativmennesker i Vestjylland. Det er lidt den der amerikanske tankegang. Hvis vi har brug for det, så gør vi det. Hvis vi har lyst til det, så gør vi det. Det handler om nøjsomhed og nød,« siger han og fremhæver, at texanernes forhold til tid minder meget om vestjydernes.

»Vi laver det vigtigste hver dag. Dyrene skal have noget at æde. Det ligner lidt det, man gør i Texas. Der er ikke en skid, bare afsvedet græs. Du skal klare hverdagen og gøre det, der er vigtigst for din familie og dine dyr,« siger han.

Forskellene mellem land og by og fattig og rig er vigtige for at forstå westernkulturen, fastslår Viggo Mortensen.

»Vi bor i den fattige del af landet. Vores jord er dårlig, mens Sjællands jord er fed, og alt det politiske skal helst være i nærheden af København,« siger han. »Vi har også ro på, i hvert fald mere end københavnerne. Der er high speed på derovre.«

Bondeideologi

Han pointerer, at byboere selvfølgelig godt kan gå med cowboyhatte. »Man kalder det urban-western, når byfolk tager noget westerntøj på og danser squaredance,« siger han. »Alle skal selvfølgelig have lov at være her og have en interesse. Men vi vil noget med heste.« Den tunge hvide låge giver et klik, da Viggo Mortensen træder ud af folden. Han betragter tilfreds hesten og den store vindmølle bag ridebanen.

»Vi kalder den fru Møller,« siger han grinende. »Vi er nok lidt grønne, for vi har også solfangere til at lave varmt vand. Det er også noget, man ser på de amerikanske farme, fordi de ikke alle sammen har adgang til strøm.«

At Vestjylland kan sammenlignes med det amerikanske vesten er ikke helt forkert, mener Torben Huus Larsen. Den amerikanske drøm om at skabe det bedst mulige liv, med de midler man har til rådighed, hersker begge steder. Og på den måde kan den forene to tankegange, som i Danmark som regel står meget fjernt fra hinanden: liberalisme og bæredygtighed.

»Liberalisme kan passe ind i mange sammenhænge, og den er meget forenelig med kærlighed til dyr og forestillingen om, at vi skal behandle vores ressourcer med respekt,« siger Torben Huus Larsen.

Den mentalitet oplever Lars Toftdahl også hos medlemmerne.

»Man kan godt lide den amerikansk liberalisme, hvor man kan tillade sig at gøre, som man vil. Samtidig er comboykulturen baseret på, at man reparerer og fikser. Når du bor et sted, hvor nærmeste mekaniker er 500 kilometer væk, bliver du nødt til at gøre det selv og bruge din hest. Det er en del af kulturen,« siger han.

Sissel Bjerrum Fossat er enig og påpeger, at westernbonden kan sammenlignes med de danske bønder før 1950’erne, hvor maskinerne fik overtaget i produktionen. Dengang var det en livsstil at være bonde og have i tæt kontakt med sine dyr, forklarer hun. Men ud over dyrevelfærd har westernkulturen ifølge hende et yderligere potentiale i kraft af sit liberale udgangspunkt.

Western bekræfter, at vi ikke behøver at se modernitet og bæredygtighed som hinandens modsætninger.

»Western er en måde at kombinere fascinationen af det moderne landbrug med de klassiske bondeidealer,« siger hun. Det er måske ikke noget dårligt udgangspunkt for at få løsnet op for nogle af de mere indgroede stereotyper i landbrugsdebatten.

»Venstrefløjen i Danmark har taget patent på bæredygtighed og økologi, og derfor har mange venstrebønder svært at sluge ideerne. Det er ikke, fordi de ikke vil være selvstændige, bæredygtige og have dyrevelfærd, men de kan ikke se sig selv i det,« siger hun.

»Westernkulturen kan være en måde at få en helhed ind i sit liv igen, fordi man både kan være moderne og have værdisættet i orden,« siger Sissel Bjerrum Fossat.

Satser på kvæget

Selv om hestene stadig tager en stor del af Annette og Viggo Mortensens tid, håber de på, at kvæget på sigt vil blive lige så populært.

»Forhåbentlig bliver det sådan et boom, vi kan være med i,« siger Viggo Mortensen. Sidste vinter havde han sin toårige stud inde i stalden, hvor han gjorde den håndtam, og nu er det meningen, at dyret skal have sadel på.

»I USA rider man på studene, så min lille stud han skal også rides. Det er ligesom, man træner heste, et kreatur er bare lidt sløv i hovedet, så det hele tager lidt lang tid, men det er fun riding,« siger han og smiler.

Planen er, at Viggo Mortensen om to år vil vise kvæget frem på Herning Dyrskue.

»Det mit mål at komme ridende der op,« siger han. »Vi har ambitioner om at lave nogle ordentlige heste og kreaturer og ride dem ordentligt, og hvis du kan noget, og du gør det ærligt, så fuck janteloven.«

Tor Birk Trads