Beklager ulejligheden, men jeg er vældigt vred, og jeg ved ikke, hvor jeg skal henvende mig.

Det falder mig for brystet, at jeg tilhører en demografi eller gruppering i samfundet, som ikke tilskrives nogen nævneværdig værdi eller betydning. Jeg er hverken tilstrækkeligt marginaliseret eller uprivilegeret til at være genstand for populistiske politikeres fiksering og bannertog, ejheller tilstrækkeligt velhavende med forbindelser til eliten til at nyde privilegier og indflydelse. Der er ingen, der taler til mig i det offentlige rum. Jeg er ikke repræsenteret i samfundsdiskursen anno 2010erne. Og det irriterer mig grænseløst.

Karen Marie Sandgren Fold sammen Læs mere Læs mere

Jeg får i gennemsnit 12 likes på mine Instagram-opslag, jeg har hverken en blog, vlog eller en livlig Facebook-profil. Jeg er 40 år gammel, er ikke overvægtig, men heller ikke veltrænet, jeg har hverken høje kindben eller fyldige læber. Til gengæld har jeg pæne ben, pigment som en vampyr og to lettere misfarvede fortænder som resultat af et cykelstyrt, da jeg var seks. Min mand synes, at jeg er smuk og godt selskab.

Jeg kan ikke se mig selv genspejlet et eneste sted i min omverden ud over i de andre almindelige mennesker på gaden, når vi som zombier passerer hinanden. Det er ikke mig, der bliver skrevet romaner om, det er ikke mig, der er med i filmene, det er ikke mig, der bliver sunget iørefaldende sange om. Og det er i hvert fald ikke mig, politikerne hverken taler til eller om.

Jeg er ud af en generation, som over en bred kam har gjort, som vi skulle. Vi har i vid udstrækning gymnasiale uddannelser - for en stor dels vedkommende også videregående uddannelser, vi har bolig, børn, badminton og helt almindelige dagligdags udfordringer, der primært har med logistik at gøre.

Jeg har ingen forhandlingskapital

På en eller anden måde er det alligevel lykkedes os at have færre penge mellem hænderne, end vores nu pensionerede forældre havde, da de var på vores alder. Til gengæld har vi dobbelt så lange arbejdsdage og tifold mere stress. Formodentlig fordi vi uddannede os og fik job senere end de – vi skulle jo på jordomrejse først. Vi giftede os senere, fik børn senere og købte hus meget senere, end de gjorde - og til helt vanvittige priser, der sætter os i dyb gæld resten af vores liv, mens vore forældre lever af friværdi og gode pensionsopsparinger.

Vi er den overkvalificerede, oversete middelmådige middelklasse, som ingen interesserer sig for og ingen råber op om. For hvad har vi at brokke os over? Vi er for velopdragne, magelige og civiliserede til at tage ordet, råbe højt og tiltrække os anklagende blikke. Vi overlader ukvemsordene, opstanden og de underlødige optrædener til de grovskårne typer, der ikke går op i karriereforløb, intellektuel kapital og social stigmatisering.

Men i al min middelmådighed må jeg også konstatere, at jeg ingen kapital har at forhandle med i samfundet. Jeg og mine samtidige udgør tilsyneladende ikke nogen trussel for systemets stabilitet. Vi er ikke uromagere, vi griber ikke til våben eller optøjer, vi engagerer os ikke engang tilstrækkeligt til at have en høj, klar og fælles stemme i noget som helst. Hvad skulle vi også sige? Jeg kan ikke veksle det, jeg repræsenterer, til noget, der kan mobilisere og fremme min egen eksistens eller på nævneværdig vis have positiv indflydelse på mine medmennesker.

Og hvad så?

Det er da et ubeskriveligt sløseri! Spild af mennesker og mening! Hvorfor er det den, der råber højest i de mest farvestrålende gevandter og med de skarpeste tænder, der får opmærksomheden og beføjelserne?

Det er algoritmer, fokusgrupper, polling og overskrifter – folkedomstolen – der 100 pct. driver og definerer den demokratiske institution, som i tidernes morgen blev skabt for at sikre det fælles bedste. Bah, humbug.

Jeg har hverken gul vest, røde tørklæder eller et bølgende Union Jack i hånden. Jeg opmuntrer ikke til den jævne middelklasses revolution. Jeg står bare målløs og gribes af en undren over, om man overhovedet kan hævde at være til, når man ikke kan ses, når meningsdannere og beslutningstagere ser hen over hovedet på en og går efter den mest seertalbefordrende kampagne.

Glem generation X – vi er generation cellofan.

Undskyld forstyrrelsen.