Jeg har for lang tid siden taget en velovervejet økonomisk beslutning om ikke at tjekke min kvittering i supermarkedet. Jeg siger nej tak, hver gang den rare ekspedient spørger, om jeg vil have kvitteringen.

Det er kun i de ekstreme tilfælde, at mine tre liter mælk, en liter saftevand og otte lokumsruller tikker ind adskillige hundrede kroner over det, jeg lige havde forventet, at jeg beder om min faktura. Ellers gør jeg aldrig.

Sagen er, at det simpelthen ikke er min (eller din) tid værd.

Før jeg uddyber, så spørg dig selv, kære kvitteringsfascist, hvor ofte det egentlig er, at supermarkedet har taget røven på dig for ti kroner, når du har købt tyve bananer eller fem kroner, fordi dit discountvaskepulver var nedsat med nærmest ingenting? Er det flere gange om måneden? Eller bare en gang i mellem?

Alle i køen frygter den emsigt udseende person, der med tysk grundighed studerer sin kvittering, efter arrigt at have udbedt sig det lille dokument. Alle andre i køen ved helt instinktivt, at hvis fakturaen viser tre kroner forkert, så farer der en djævel i vedkommende.

Så læner den vedholdende mand eller dame sig ind over kassen og peger febrilsk på en minimal rabat, som ikke er slået korrekt ind. Imens står alle vi andre der. Dømt til at spilde ti minutter af vores travle tilværelse, mens andre ekspedienter tilkaldes for at undersøge rabatten. Af og til dukker en butikschef op med en nøgle og vrider den rundt i kasseapparatet. Nogle gange skal der en ekspedition ud til frugt og grønt afdelingen for at afklare, om tomater koster otte eller ti kroner for en bakke.

Det er som en lille uvarslet og ubetinget fængselsstraf på ti minutter. Detailhandelens lille ’fuck you’ på en grå tirsdag. Og køen vokser til dobbelt størrelse.

Jeg kan ikke huske, at have set nogen få mere end 20 kroner ud af deres besvær, men jeg skal ikke nægte, at folk er i deres gode ret til at få deres lille bitte minirabat tilbage, selvom de og alle vi andre brænder vores dyrebare fritid af i supermarkedskøen.

Jeg forstår bare ikke, at folk ikke dropper det, går hjem og skyder en hvid pind efter de sølle håndører. Alle folk, der minutiøst tjekker kvitteringen bør spørge sig selv, hvad deres tid er værd? Hvor lang tid skal du bruge på at undersøge kvitteringer og afbryde kassekøer for at skrabe en tier hjem?

Hvis du tjener minimumslønnen for en lagerarbejder, som ifølge 3F er 137 kroner og 55 øre, så er det en underskudsforretning, hvis du bruger mere end otte minutter på det. Ja, jeg har regnet skat ind også.

Samtidigt giver du afkald på din dyrebare fritid. Alle vi andre tosser, der står tavst i køen og bander dig langt væk med øjnene, vi får intet ud af det og spilder bare vores tid.

Gør man det op i tabt arbejdsfortjeneste for alle der står venter, så ville der ofte være tale om hundredevis af kroner. Husk det, når du triumferende får udbetalt en femmer eller en tier fra kassen efter et kvarters kamp.

Men bevares, pengene kan være små for mange og ti kroner her og der kan hurtigt løbe op. Så lad den sidste kritik være rettet mod supermarkederne selv.

Hvorfor skal dette »hov, vi har glemt at oprette rabatten i vores system og nu vil kunden have penge igen«- fænomen tage så lang tid at afvikle?

Lav dog en ekstra lille knap på kassen, hvor der står ’udbetal hovsa-rabat’ eller noget lignende. Så kan det klares på et øjeblik uden folk står og glaner.

Og jeg og andre kan komme hjem til vores børn.