Opmærksomhedsvanskeligheder, impulsivitet og hyperaktivitet. Det er kernesymptomerne for den hyppigst stillede diagnose i børne- og ungdomspsykiatrien: ADHD.

I de fleste tilfælde, hvor psykiatere stiller den endelige diagnose, bruger de også ressourcer på at stille yderligere diagnoser. Det kan være adfærdsforstyrrelser, søvnbesvær, angst, depression og misbrug.

Men også tvangstilstande, tics og ikke mindst autisme kan følge med. Nogle af disse tilstande kan også være følgetilstande af medicineringen eller måske være forstærket af den.

I psykiatrien har man længe betragtet ADHD som en hovedsageligt arvelig sygdom, der viser sig i den tidlige barndom. Typisk har man behandlet den med amfetaminlignende medicin.

Men ADHD har i lang tid også været kontroversiel af flere grunde.

Den primært subjektive tilgang, som gælder generelt for psykiatriske sygdomme, kan eksempelvis have den konsekvens, at det samme barn kan få forskellige diagnoser, afhængigt af, hvem der bedømmer det.

Derudover har kriterierne for at stille diagnosen gennem årene varieret betragteligt. De er i øvrigt også afhængige af den diagnosemanual, WHO med jævne mellemrum udsteder for at skabe en standard for behandling på tværs af landegrænser.

Endnu en årsag er fagpersoners forskellige holdninger til medicinsk behandling. I juli gav klinisk børnepsykolog Lars Rasborg i en kronik i Information flere eksempler på, at det blandt psykologer og psykiatere var blevet upopulært at forklare børns vanskeligheder med deres opvækstmiljø. I stedet tyr man oftere til diagnosticering og medicinering.

Sundhedsstyrelsen seneste retningslinje for behandling af ADHD hos børn og unge bakker dog langt hen ad vejen Rasborg op i, at man ikke udelukkende bør anlægge et biologisk blik på barnets problemer. De anbefaler nu mere eller mindre tydeligt, at behandlingen bør indledes uden medicin.

Trivsel er afgørende

Mange læger og psykiatere har tidligere fremhævet evidens for virkningen af medicinsk behandling af ADHD. Men efterhånden er det blevet tydeligere og tydeligere påvist, at resultaterne af behandlingen er usikre. Derfor anbefaler Sundhedsstyrelsen nu også, at man nedprioriterer medicinen.

Ud over den medicinske behandling, som i øvrigt først bør indledes fra seksårsalderen, gennemgår styrelsens retningslinje også nogle af de mange ikke-medicinske behandlingstiltag, der tilbydes. Men her er anbefalingerne generelt svage eller negative, da man ikke har fundet tilstrækkelig evidens for tiltagenes virkning på kernesymptomerne.

Det er derfor interessant at bemærke, at den toneangivende psykiatri nu også er opmærksom på forhold som trivsel og velbefindende, som, set ud fra børnenes eget perspektiv, er helt afgørende. Især evnen til selv at kunne håndtere og dæmpe symptomer er central.

I flere undersøgelser af de brede sociale indsatser på området, som Socialstyrelsen har igangsat, viser det sig, at det netop er den øgede evne til selv at håndtere kernesymptomerne, der forbedrer personernes velvære – på trods af, at kernesymptomerne kun er aftaget ganske lidt.

Et tankevækkende eksempel på et ikke-farmakologisk behandlingstiltag, som ikke anbefales, er anvendelsen af omega-3 og -6 fedtsyrer, som kan findes i fiskeolie. Mange familier anvender olien på egen hånd og med gode resultater. Men der mangler stadig forskning i det og viden om både mængde og anvendelsesperiode.

Helhedsorienteret behandling

Også Socialstyrelsen har lanceret en national ADHD-handleplan. En på flere måder betydningsfuld forskel på Sundhedsstyrelsens retningslinje og Socialstyrelsens handleplan er, at retningslinjen tager udgangspunkt i diagnosen ADHD. Det gør handleplanen ikke.

Principielt må sociale indsatser nemlig ikke ydes på baggrund af diagnoser. Gennem en længere udredning ønsker man i stedet at opnå et nuanceret og helhedsorienteret billede af den enkelte persons udfordringer og støttebehov og dermed også de faktorer, der har indvirkning herpå.

En sådan tilgang ville for unge Emil med ADHD betyde, at fokus blev flyttet fra ham som person til samspillet med hans nære omgivelser.

Han går altså fra at være en Emil med vanskeligheder til en Emil i vanskeligheder.

Socialstyrelsens handleplan er et visionært politisk initiativ og uden sidestykke i grundig forberedelse, overvejelser og research. Den indeholder anbefalinger målrettet både familier, folkeskoler og ungdomsuddannelser.

Planen anbefaler eksempelvis flere former for forældretræning, hvor deltagerne opnår kompetencer til at håndtere vanskeligheder i dagligdagen. Ofte vil der være behov for at sætte ind med sociale tiltag over for børn, der er diagnosticeret med ADHD. Men også børn med ADHD-lignende vanskeligheder drager nytte af tiltagene.

Et eksempel på de målrettede anbefalinger er programmet De Utrolige År, der hjælper forældre med at forstå, hvordan de håndterer børnenes udfordringer. Det er udviklet i USA, men også herhjemme har det videnskabelig dokumenteret betydning for såvel børn med diagnosen ADHD som for børn i ADHD-lignende vanskeligheder.

Kommunernes praksis viser, at denne fælles tilgang er hensigtsmæssig, for på den måde kan den diagnostiske udredning, som den foregår i hospitalspsykiatrien, i nogle tilfælde udsættes og andre gange helt undværes. Center for ADHD i Aarhus arbejder efter samme velunderbyggede principper.

Bedre samarbejde

Ud over gode socialpolitiske initiativer som Socialstyrelsens handleplan kan man fremadrettet også forbedre behandlingen af børn og unge med ADHD på andre måder.

Det ville eksempelvis få stor betydning, hvis Sundhedsstyrelsen og Socialstyrelsen, de faglige centre på området, indgik et formelt samarbejde om at koordinere og – i relevant omfang – udarbejde handlingsplaner. Her kunne man også inddrage Undervisningsministeriet og deres viden på området.

Betydningen af et sådant samarbejde ville være omfattende: Mindre medicinforbrug, færre forgæves uddannelsesvalg, mindre misbrug, mindre kriminalitet, færre færdselsuheld, færre uønskede tidlige graviditeter og færre brudte familier. Samlet set meget mindre psykisk mistrivsel.

De berørte børn og unge og deres familier ville nyde godt af samarbejdet. Og på samfundsplan ville virkningen være ganske betydelig.

Som sidegevinst ville presset på både børne- og ungdomspsykiatrien og senere voksenpsykiatrien aftage på sigt. Færre ressourcer ville blive brugt på at stille diagnoser og på at følge op på behandlinger, når omfanget af mange af de mulige følgetilstande forventes at blive mindre.

For nylig offentliggjorde VIVE, Det Nationale Forsknings- og Analysecenter for Velfærd, en rapport om forebyggende indsatser til unge i psykisk mistrivsel. I forordet skriver forsknings- og analysechef, Kræn Blume Jensen, at »der er en voksende erkendelse af, at den forebyggende indsats for unge med psykiske mistrivselsproblemer må forstærkes for at undgå, at de unges problemer vokser sig større«.

Vi har brug for politisk handling på området, hvis den forebyggende indsats skal forstærkes.

Og skulle enkelte politikere være i tvivl, om vi har tilstrækkelig sikker viden til at handle til gavn for børn og unge i Danmark, kan de selv tale med unge i mistrivsel eller ganske enkelt læse de unges egne svar i VIVE-rapporten.