Som i enhver anden historie var der i fortællingen om Danmark som modstandsnation brug for både helte og skurke. Det store, nationale fællesskab indtog rollen som helten, der handlede rigtigt, mens stikkerne, nazisterne, de Østfrontsfrivillige og tyskerpigerne spillede rollen som skurkene.

De stod uden for fællesskabet og repræsenterede alt det, resten af danskerne ikke var. Det pointerer Anette Warring i sin ph.d.-afhandling.

- For at kunne forklare hvorfor der var nogen, der ikke handlede ligesom os andre, måtte de jo være unormale, og så begyndte man at betragte dem som dumme, grimme og lette på tråden, siger hun.

Danmark med på det vindende hold

Da de tyske soldater havde overgivet sig og var begyndt at traske mod grænsen, var en ny kamp allerede i gang med at blive udkæmpet i Danmark.

Det var en kamp om, hvem der skulle have magten over Danmark. De folkevalgte politikere havde samarbejdet med besættelsesmagten – dem, der nu havde tabt krigen – helt indtil slutningen af august 1943, så kunne de bare sådan uden videre genindtage Rigsdagen? Eller skulle det i stedet være de modige modstandsfolk som havde kæmpet mod tyskerne, der nu skulle lede landet – på trods af, at de ingen politisk erfaring havde?

Det lykkedes at skabe en selvopfattelse og en altdominerende fortælling om, at flertallet af danskerne havde arbejdet imod den tyske besættelsesmagt. Annette Warring

For både politikere og modstandsbevægelse var det vigtigt, hvad der blev fortalt om det besatte Danmark efter krigen. Og selvom de sloges om magten, smeltede deres interesserer sammen her: De ønskede begge, at Danmark skulle huskes som en modstandsnation.

Samarbejdspolitikken var det beskyttende skjold

For politikerne gjaldt det om at stille samarbejdspolitikken i det bedst mulige lys. Både over for danskerne, som politikerne håbede ville stemme på dem igen, og over for det internationale samfund.

- I fortællingen havde politikerne udgjort skjoldet, som havde givet modstandskampen de bedste betingelser for at udvikle sig. Og den udlægning havde politikerne stor interesse i, fordi den var grundlaget for, at de kunne rehabilitere sig i en verden, hvor det nu stod klart, hvem der havde holdt med den sejrende part, de allierede, og hvem der ikke havde, forklarer Anette Warring.

Modstandskamp eller terrorisme?