Internettet er diktatorernes værste fjende.

I en tale gennemsyret af den særlige amerikanske teknologioptimisme, som kendes fra Silicon Valley, satte USA’s daværende udenrigsminister Hillary Clinton i januar 2010 internetfrihed på den globale dagsorden. Når stadig flere mennesker over hele kloden får adgang til internettet, vil det øge befolkningernes muligheder for at kontrollere deres regeringer, lød tesen.

»Der er flere måder at sprede ideer til flere mennesker på end på noget andet tidspunkt i historien. Selv i autoritære lande hjælper informationsnetværk mennesker med at finde frem til nye fakta og holde deres regeringer mere ansvarlige,« sagde Hillary Clinton.

Ganske vist kunne internettet også »hijackes af regeringer til at knuse oprør og nægte basale menneskerettigheder«, medgav udenrigsministeren. Men hun slog fast, at USA ville være stærkt engageret i at støtte tiltag, der kunne sikre et frit og åbent internet som middel til demokrati, inklusion, ytringsfrihed og økonomisk vækst.

»Ingen nation, gruppe eller individ skal forblive begravet i undertrykkelsens murbrokker. Vi kan ikke lade stå til, mens folk bliver adskilt fra vores menneskelige familie af censurens mure. Og vi kan ikke være tavse omkring de her emner, bare fordi vi ikke kan høre deres skrig. Lad os igen forpligte os til denne sag. Lad os gøre disse teknologier til en kraft for ægte fremgang verden over,« sluttede hun sin tale.

Den ikoniske tale for internetfrihed er ofte blevet kritiseret for at være båret af en naiv tilgang til, hvad der skaber forandring, og for at overvurdere betydningen af teknologi i komplicerede politiske forhold i meget forskellige lande. Men ifølge Ben Wagner, der er forsker ved Centre for Internet and Human Rights, lod talen – og de politiske initiativer, der fulgte – alligevel til at sætte mange ting i gang.

»USA startede den her dagsorden. Efter dagsordenen blev fremmet, skabte den et fællesskab af mennesker, der arbejdede på feltet. Det blev meget større, der kom øget finansiering og politisk interesse,« siger han.

Fra amerikansk side blev der blandt andet afsat millioner til at udvikle værktøjer, som kunne gøre det både mere sikkert og effektivt for politiske bevægelser at organisere sig via internettet i kampen for demokrati og ytringsfrihed.

De amerikanske initiativer blev også fulgt op af europæiske. Der blev startet et Forum for Internetfrihed i 2011 og en bred Internet Freedom Coalition blev siden dannet. Europa-Parlamentet vedtog stærke resolutioner, hvor de støttede op om kampen, internetfrihed blev et tema i EU’s udenrigspolitik, og en særlig ’No Disconnect’-strategi blev vedtaget, som havde til formål at understøtte civilsamfundsorganisationers adgang til tekniske værktøjer, der kunne omgå censur og sikre fri kommunikation.

Afdæmpet optimisme

Men i dag, syv år efter Clintons store tale, er optimismen omkring internetfrihedsdagsordenen markant mere afdæmpet. Wikileaks-lækager af fortrolige amerikanske dokumenter, industrispionage, hackerangreb, hate-speech og IS brug af sociale medier som rekrutteringskanal har flyttet fokus fra frihed og demokrati til et spørgsmål om trusler og kontrol.

Internettet har spredt sig til flere dele af kloden, men værdier som ytringsfrihed og pressefrihed er bestemt ikke fulgt med. Hvert år indsamler den amerikanske ngo Freedom House informationer om internettets udvikling i 65 lande, der huser 88 procent af verdens internetforbundne befolkning, og tendensen er klar:

»Vi så internetfriheden gå tilbage for sjette år i træk i 2016. Regeringer går nu mere målrettet end nogensinde før efter at ramme sociale medier og beskedtjenester,« siger Adrian Shahbaz, der er research manager på den 1.025 siders lange Freedom on the Net-rapport, som udkom i november.

Ifølge Adrian Shahbaz bor to tredjedele af verdens internetbefolkning nu et sted, hvor du kan underlægges censur, hvis du kritiserer landets regering, militæret eller den regerende familie. Internetblokeringer er udbredte, og der er talrige eksempler på, at internettet i perioder er blevet lukket helt ned i forbindelse med særligt tilspidsede internationale konflikter.

De fleste lande vælger dog at lade platforme som sociale medier stå åbne for befolkningen, men til gengæld overvåger og straffer de så folk hårdt for, hvad de siger – både i statusopdateringer, kommentarer og endda i nogle tilfælde i private beskeder.

»Myndigheder i 38 lande foretog anholdelser baseret på kommentarer på sociale medier, og straffene er blevet meget, meget hårde. I Thailand fik en mand 30 års fængsel for at kritisere monarkiet på nettet,« fortæller Adrian Shahbaz.

Folk får i stigende grad lange fængselsstraffe for at dele materiale og kritik af regeringer på sociale medier. En tyrkisk mand har fået et års betinget fængsel for at poste dette billede af Gollum fra Ringenes Herre og præsident Erdogan. En anden mand er sigtet for at reposte billedet.

I Vesten bliver den stigende repression mod internetbrugere ikke mødt af den samme modstand som før. For mens brugen af blandt andet sociale medier under Det Arabiske Forår var med til at skabe yderligere momentum for internetfrihedsdagsordenen, har de seneste års problematiske politiske udvikling i regionen lagt en tilsvarende dæmper på det hele.

I dag fokuseres der fra politisk hold langt mere på, hvad man kan gøre for at afdæmpe de negative udviklinger ved internettet end på at øge de positive, vurderer Ben Wagner.

»Tilgangen er skiftet fra, hvordan vi kan bruge internettet til at styrke og myndiggøre folk, til at handle om alle de farer, internettet udgør for samfundet. Det er blevet meget mere konservativt,« siger han.

Manglende investeringer

Leon Willems er direktør i den hollandske ngo Free Press Unlimited, der arbejder med internetfrihed og pressefrihed i 30 lande i verden. Her laver de – med støtte fra bl.a. EU og det hollandske udenrigsministerium – kurser i internetsikkerhed, støtter uafhængige medier og udbreder sikre metoder til, at journalister kan kommunikere med whistleblowere, så de undgår at blive afsløret.

»Den optimisme, der var i Europa omkring civilsamfundets dominerende brug af internettet som et frit sted, man kunne ytre sig, er langsomt blevet erstattet af et fokus på kontrol og strammere lovgivning,« siger Leon Willems.

»Hele konceptet om værdien i at beskytte et frit og åbent internet er eroderet. Der er heller ikke nogen reelle investeringer i alternative sikkerhedsteknologier. Alt er blevet kontrol- og repressionsorienteret,« siger han.

I EU lader det hele ifølge Leon Willems til at være gået tabt i en bureaukratisk fadæse og dårlig koordinering imellem de forskellige kommissærer, fordi ingen af dem rigtigt tager ejerskab til dagsordenen. For eksempel blev der i 2011 lovet 930 millioner kroner til initiativer, der blandt andet skulle gå til at sikre internetfrihed uden for EU. Men da det europæiske medie Euractiv sidste år forsøgte at finde ud af, hvad pengene til internetfrihed var blevet brugt til, kunne de ikke få noget klart svar.

Når ingen reelt har ansvaret for midlerne, så ender det med at være stort set umuligt at finde frem til, om de er brugt eller ej. Han peger på, at kommissionen ikke kan blive enige om, hvorvidt internetfrihed hører under kommissæren for det indre marked, ligesom resten af EU’s digitaliseringsstrategier, eller om det ligger hos DEVCO, der er ansvarlig for udviklingsmidlerne.

Frihed nedprioriteres

Det hollandske medlem af Europa-Parlamentet Marietje Schaake, som er en del af den liberale ALDE-gruppe har flere gange spurgt kritisk til Kommissionens svindende prioritering af internetfrihed. No Disconnect-strategien ser ud til at være død, den dedikerede Human Rights and Technology Fund er blevet stoppet, og i stedet henviser Kommissionen i de skriftlige svar til flere forskellige enkeltstående millionbevillinger til menneskeretsinitiativer. Men det er ifølge Marietje Schaake ikke godt nok.

»Denne kommission prioriterer ikke internetfrihed i sin udenrigspolitik,« siger hun.

»I 2016 har vi set en rekord i nedlukninger af internettet i lande som Algeriet, Tyrkiet, Uganda og Vietnam. Men disse er blevet mødt med stilhed, mens de specikke midler fokuseret på menneskerettigheder og teknologi ikke er fortsat. Det er ikke fremgang, det er stagnering eller det, der er værre,« siger hun.

Hun peger på, at den manglende støtte i udenrigspolitikken hænger fint sammen med, at også mange medlemsstater i de seneste år har øget overvågningen og kontrollen.

»Nu hvor medlemsstaterne er ivrige efter at regulere internettet og den måde, vi kommunikerer på online, har Kommissionen færre incitamenter til at promovere værktøjer, som kan bruges til at undgå overvågning og censur uden for Europa. Men jeg mener stadig, at EU har et afgørende ansvar for at presse på for respekten for menneskerettighederne også online,« siger Marietje Schaake.

Edward Snowden holder pressekonference i lufthavnen i Moskva efter afsløringen af NSA’s overvågning. Efter den har mange talt om Snowden-effekten – der har fået øget fokus på overvågning og ført til øget udbredelse af kryptering. Men ifølge Ben Wagner har diktatoriske stater også brugt de lækkede NSA-dokumenter som opskrift på, hvor stor kontrol det rent faktisk er muligt at få over internettet. Tanya Lokshina

NSA som inspirationskatalog

Der var ellers en klar åbning for, at EU kunne sætte sig mere på dagsordenen. Edward Snowdens afsløringer af NSA’s omfattende masseovervågningsprogramer betød, at USA’s legitimitet på området dalede kraftigt: Det er svært at påstå, at man kæmper for, at kryptering og sikkerhed skal udbredes til gavn for menneskerettigheder, når man samtidigt afsløres i systematisk at underminere de selvsamme principper.

Men EU formåede ikke at udnytte det momemtum, og i stedet endte USA’s masseovervågningsprogrammer via Snowden-dokumenterne med at blive den dominerende vision for, hvad internettet kunne bruges til:

»På området for online-rettigheder er der særligt efter Snowden og Det Arabiske Forår kommet en mere og mere autoritær trend på internettet. Mange regeringer ser ikke Snowden-afsløringerne som en advarsel, men som en inspiration. Hvis NSA kan gøre det, så kan vi også. Derfor ser vi mini-overvågningsstater vokse frem over hele verden,« siger Ben Wagner.

»Snowden-dokumenterne har vist, hvad der kan lade sig gøre, og afdækket potentialet i den kontrol, der kan blive skabt. Det er blevet brugt som en opskrift for en forøgelse af kontrollen. Det er trist at se.«

Fra offensiv til defensiv

Netop den øgede spredning af overvågningsværktøjer gør det svært for dem, der stadig er engagerede inden for internetfrihedsdagsordenen at bruge internettets værktøjer til reelt at fremme demokrati og ytringsfrihed.

Hvor det måske før gav mening at beskæftige sig med, hvordan man bedre bruger blogs, sociale medier eller apps til at skabe ny politik og social forandring, handler meget af arbejdet nu om, hvordan man kan undgå, at brugen af disse teknologier får aktivister fængslet eller slået ihjel.

Det forklarer Marcin de Kaminski, der arbejder med internetfrihedsprogrammer i Sida – det svenske svar på DANIDA. Sverige er sammen med Holland en af de få statslige aktører, der stadig investerer større beløb inden for internetfrihed.

»For fem-seks år siden var der virkelig det her håb om, at hvis bare du får givet folk internet, så vil de også få demokrati. Men ret hurtigt så vi, at det ikke kom til at blive så nemt, og at der var en bagside af medaljen. Fra vores perspektiv kan vi klart se, at de fleste initiativer, som vi støttede dengang, nu er blevet meget mere beskæftigede med sikkerhedsspørgsmål. I stedet for at fremme en frihedsdagsorden, så handler det om at forsvare friheder,« siger Marcin de Kaminski.

– Men ender det så ikke bare med at blive reaktivt og defensivt det hele?

»Det er et problem, vi ser. Hvis du taler med aktivister og organisationer om det her, så vil de være helt enige i, at meget af arbejdet ikke er så progressivt, som det var dengang. Det er et problem, fordi det ikke er dagsordensættende, men samtidigt er det også svært at gøre noget ved, fordi det er blevet meget mere kompliceret end før. I mange af de lande, vi arbejder i, handler det bare om at gøre det muligt at foretage sig noget som helst uden at blive anholdt eller slået ihjel.«

EU-støttet forskning

Særligt paradoksalt bliver det, når man ser på internetfrihedsprogrammerne i sammenhæng med den eksport af avanceret overvågningsudstyr til diktatoriske regimer, som virksomheder i EU-landene har stået bag. Efter afsløringer af salg af udstyr til blandt andet Tunesien, Syrien, Iran og Libyen besluttede EU i 2014 at stramme reglerne for eksport af overvågningsteknologi.

Og i de dokumenter, hvor EU forpligter sig til internetfrihedsdagsordenen, er det også nævnt, hvordan det hænger sammen med en indsats mod at lade den undertrykkende teknologi sprede sig for meget.

Men som Information kunne afsløre i en international kortlægning i februar, så fortsætter strømmen af teknologi fra EU-lande til autoritære regimer i stort omfang fra blandt andet Storbritannien, Danmark og Finland. Samtidig får nogle af de største aktører i overvågningsindustrien støtte via EU’s forskningsprogrammer.

»Overvågningsteknologi har ikke rigtigt nogen grænser, så hvis du støtter noget i Europa, så vil du højst sandsynligt se det eksporteret i den ene eller anden form til andre lande. Det svære ved det her er, at man ikke rigtigt kan regulere det effektivt,« siger Marcin de Kaminski.

»Fra mit perspektiv er det et spørgsmål om, at forskellige dele af en regering har forskellige interesser. En regering er ikke en fast enhed, den har mange forskellige aktører. Men selvfølgelig er det paradoksalt, at vi nogle gange kan ende med at støtte begge sider af den her diskussion.«