Økonomisk realisme har til alle tider været skiftende finansministres bedste våben. Finansminister Nicolai Wammen (S) fortjener ros for at bruge det i den økonomiske redegørelse, som han præsenterede mandag. Intet er værre for en regering, der skal have succes med at sætte den økonomiske dagsorden, end at ramme helt forbi i sine økonomiske forudsigelser – og det kan især være dødeligt at være for optimistisk.

Det er næsten glemt i dag, men Thorning-regeringens kapløb med de økonomiske prognoser, var i SRSF-regeringens første år en næsten pinlig affære for både tidl. finansminister Bjarne Corydon (S) og tidl. økonomi- og indenrigsminister Margrethe Vestager (R). Blækket på regeringens økonomiske prognoser var ofte næppe tørt, før de blev kørt over af nye økonomiske nøgletal og den europæiske gældskrise. Det viste sig siden, at Danmarks Statistik i nogen grad havde undervurderet den økonomisk vækst i Thornings regeringstid.

»Årene med de højeste vækstrater ligger bag os,« er den helt centrale sætning i Wammens første og nye økonomiske redegørelse. Hvordan det kommer til at gå efter et økonomisk opsving, som har varet i snart seks år, er en anden sag. Billedet af, at økonomien bremser op bekræftes af en ny konjunkturmåling, som Berlingske har foretaget blandt toplederne i Danmark. Målingen viser de laveste forventninger til væksten i beskæftigelsen siden 2013, da opsvinget så småt begyndte.

Det er nedslående nyheder, regeringen lige nu fremlægger.



De gyldne år for dansk økonom er nemlig forbi.https://t.co/n0AkLBmBd8 #dkoeko #dkpol pic.twitter.com/cR0PmPOIdi — Berlingske (@berlingske) December 16, 2019

Økonomisk realisme klæder regeringen og finansministeren. Men realismen er kun det ene af de to helt centrale budskaber i den økonomiske redegørelse.

Økonomisk Redegørelse er det første seriøse forsøg på at integrere vurderingen af den økonomiske udvikling med klimaeffekter og grøn omstilling. Det er derfor let blot at juble over, at regeringen på den måde gennemfører sit løfte om at indføre den grønne tænkning i Finansministeriet.

Imidlertid er der grund til at påpege, at det kan være en fejl at overbebyrde både den økonomiske politik og Finansministeriet med alt for mange mål og opgaver. Problemet ind til indførelsen af fastkurspolitikken i starten af 1980erne var netop, at den økonomiske politik blev overbebyrdet med sommetider indbyrdes modstridende mål. Det er tankevækkende, at en statsminister som åbenlyst ser sympatisk på Anker Jørgensen og hans mislykkede økonomiske politik i 1970erne, vil risikere at begå samme fejl med at overbebyrde den økonomiske politik.

Den måske brutale og kyniske sandhed er, at i det mindste for Finansministeriet skal fastkurspolitikken altid være et stærkere mål for den økonomiske politik end målet om at reducere CO2-udledningen med 70 pct. i 2030. Hertil hører naturligvis, at Finansministeriet kan jagte klimamål og andre mål forudsat, at der er styr på økonomien.

Den økonomiske redegørelse er i øvrigt fuld af håb om, at Danmark kan indfri sit ambitiøse klimamål. Økonomisk Redegørelse viser, at danskernes velstand siden 1990 er vokset med 60 pct., mens Danmarks udledning af klimagasser er faldet med 32 pct. Redegørelsen modsiger altså forestillingerne om, at vækst og et mindre klimaaftryk er hinandens modsætninger.

Især på venstrefløjen trives fortællingen om, at den økonomiske model, vi lever med, skal laves grundlæggende om for at løse klimaudfordringen. Det er det modsatte, der er tilfældet. Det er den økonomiske model, vi kender, som kan levere varen, fordi det er frie og åbne økonomier, som har størst tilpasningsevne.

THOMAS BERNT HENRIKSEN