Tenk deg et land der diabetikere ble stigmatisert, bøtelagt og fengslet. Der deres sykdom ble ansett som selvforskyldt, fordi de var glade i søtsaker, og enhver som spiste søtsaker ble fordømt som et uansvarlig menneske på vei til å bli diabetiker.

Det ville ikke vært rart om diabetesforbundet gikk ut i media og krevde en radikalt ny politikk. Selvfølgelig ville mennesker som koste seg med søtsaker bare på lørdager også organisere seg mot at de skulle straffes. Men så enkelt ville det neppe vært. Det ville vært stigma og fordømmelse mot begge disse gruppene. De ville møtt hat og beskyldninger om å være egoister som vil ungdommen vondt. Det ville tatt mange år å bygge opp og berede grunnen for å kunne snakke fritt om disse tingene.

I Norge har vi kanskje verdens fremste brukerorganisasjoner på rusfeltet. Skriveføre stoffavhengige har gang på gang påpekt at stoffavhengighet i all hovedsak skyldes underliggende problemer, ikke at man har kost seg med rusmidler. Blant de gatenarkomane har nesten alle vært utsatt for overgrep og omsorgssvikt i ungdommen. Brukerorganisasjonene har stått samlet og sagt at vi ikke trenger straff. Og endelig har vi fått helseministeren, regjeringen og Stortinget til å lytte til oss.

Tilbake til sammenligningen med diabetes: Ville det vært holdbart om et utvalg som skulle utarbeide den nye strategien for diabetes ikke inneholdt en eneste diabetiker, og ingen eksperter på behandling av diabetes? Det er nettopp dét som er tilfelle i det nye utvalget som er nedsatt for å revidere vår narkotikapolitikk. Verken stoffbrukere eller behandlingsapparatet er representert.

Som vi har sagt før: Dette er uholdbart. Slutt å snakke om oss, og ikke med oss. Intet om oss, uten oss.

I 1905 møttes de mest kjente revolusjonslederne fra Russland – Lenin, Stalin, Trotskij, Martov osv. – alle for første gang i London for å bestemme hvordan revolusjonens videre fremdrift skulle styres. Det var en intern debatt innad i denne bevegelsen om revolusjonen skulle styres fra bunnen og opp, eller om den skulle tas hånd om av et fåtall teknokrater – såkalt «profesjonelle revolusjonære».

Etter voldsomme diskusjoner var det Lenin og de såkalte bolsjevikene – det faktiske mindretallet, men det påståtte flertallet (bolsjevisme betyr majoritet og mensjevisme minoritet på russisk) – som vant fram.

Resultatet ble at revolusjonen videre ble styrt av et fåtall revolusjonære profesjonelle som visste bedre enn folket selv hva de skulle gjøre med undertrykkelsen, som visste bedre enn folket selv hvordan de ble undertrykket og hvordan undertrykkelsen føltes. Når en folkebevegelse kuppes av et mindretall, ut fra tanken om at folket selv umulig kan vite sitt eget beste og i hvert fall ikke kan drive frem reformene selv – vet vi nå fra historien at det kan bære svært galt av sted.

Etter at møtet ble kuppet, utbrøt en av lederne for mensjevikene, løpende ut av lokalet: «Dere begår en stor urett mot menneskeheten! Sann mine ord!». Resten er blodig og autoritær historie. Det er heller ikke uten betydning hvem som sitter i det utvalget som skal stake ut veien videre mot framtidens narkotikapolitikk. Flere tiår med undertrykkelse og forsømmelse av stoffbrukernes helse har kostet altfor mange liv. Sammensetningen av rusutvalget nå i Norge i 2018 gjør oss derfor bekymret.

I beste fall vil det mangle viktige kritiske spørsmål og forslag i utvalgets arbeid, når de som vet hvor skoen trykker i dag ikke er til stede. I verste fall videreføres undertrykkelsen i nye former – og man fortsetter å begå urett mot den delen av befolkningen som bruker eller sliter med bruk av illegale rusmidler.

Vi ville alle vært bekymret om ikke vi var representerte når det skal tas livsviktige beslutninger for våre liv. Hvor mye mer bekymret vil ikke en utstøtt gruppe i samfunnet være? Vi mener derfor at det er en skam at brukere av illegale rusmidler ikke er representerte i utvalget Bent Høie har utnevnt.

Videre inneholder mandatet for rusreformutvalget klare begrensninger. Deriblant at legalisering ikke er aktuelt. Beskjeden til utvalget er: Kom gjerne med forslag til en mer human og moderne narkotikapolitikk, men hvis kunnskapen leder dere mot andre måter å regulere stoffene på enn totalforbud, så vil vi ikke høre om det.

Den slags holdninger har allerede ledet oss inn på en 50 år lang narkotikapolitisk ørkenvandring.

Avkriminalisering vil være et svært viktig og nødvendig skritt på veien til en mer human og helsefokusert ruspolitikk og vil ha stor betydning om den ikke erstattes med andre inngripende reaksjoner, slik som tvungne urinprøver eller pålagt behandling. Det neste skritt vil være en regulering av stoffene, for en avkriminalisering alene vil gjøre lite for dem som stadig forgiftes av urene, utblandede stoffer.

Avkriminalisering gjør lite med brutale, lokale og internasjonale kriminelle miljøer som tjener mange milliarder årlig på at det eneste eksisterende markedet for alternative rusmidler er svart og uregulert. Det vil gjøre lite for dem som bruker ulovlige rusmidler som medisin og terapi.

Da Portugal innførte sin politikk, gikk de inn i det ukjente. De våget noe, og de fikk igjen for det. Å bare gå til dit Portugal var for snart 20 år siden, krever lite. Mandatet begrenser reformen til det, men vi vet mye mer i dag enn den gangen, og den kunnskapen leder ikke bare til avkriminalisering av bruk og besittelse, men også til ulike former for regulering av tilgang til stoffene.

Et norsk offentlig utvalg som ikke er representert med brukere, under et mandat som knebler drøftelsen av regulering for lovlig omsetning, kan vanskelig kalles noe annet enn et forsøk på å finjustere den allerede feilslåtte ruspolitikken som befolkningen har måttet lide under i flere tiår, mot en symbolsk «tålelig» retning.

Kronikkforfatterne representerer Brukerstemmene på rusfeltet, som i en reaksjon på utvalgssammensetningen har stilt krav om at Arild Knutsen og Siri Getz Sollie må inkluderes i utvalget. Underskriftskampanjen deres «Protest mot manglende brukerstemmer i Bent Høies rusutvalg» har per i dag nådd over 500 underskrifter.