Mjeldheim ønsket i en lengre periode ikke å svare på VGs spørsmål knyttet til arbeidet med denne saken. 12 dager før publisering sendte VG henne 17 konkrete spørsmål basert på opplysningene i reportasjen. Mjeldheim valgte da å besvare spørsmålene samlet slik:

«I 2014 valgte vi å gjøre om Det Norske Kartselskap AS til en rusfri arbeidsplass. Ettersom jeg selv har opplevd å komme meg ut av avhengighet gjennom coaching ved Addictologi Akademiet, var det viktig for meg å kunne gi andre mennesker den samme muligheten. DNKS´ filosofi er at alle som ønsker det, skal få en sjanse til et godt liv.

Den eneste kvalifikasjonen vi vil at du skal legge på bordet, er et ønske om et bedre liv. Det innebærer å jobbe hardt, bryte ned dårlig adferdsmønster og tilpasse seg nye rutiner.

Samtidig er det viktig å forstå at denne typen rekruttering gjør at arbeidsmiljøet ikke blir A4. De som jobber hos oss, er mennesker med en fortid som spenner fra kriminalitet og rusmisbruk til sex-avhengighet. Dette gir ekstreme utfordringer i hverdagen, og når du kombinerer dette med coaching som går ut på å bryte vante atferdsmønstre, og skape seg nye rutiner, kan også konfliktene bli ganske ekstreme.

Ettersom våre arbeidstagere er mennesker med utfordringer knyttet til misbruk og avhengighet, tilbyr vi coaching ved Addictologi Akademiet. Vi ser at kombinasjonen av fast arbeid og terapi har god effekt og øker sjansene for at medarbeiderne våre kommer seg tilbake til et fullverdig liv. Dette har vi heldigvis svært mange, gode eksempler på i DNKS.

Addictologi Akademiets filosofi tar utgangspunkt i at vi har ansvar for eget liv. Hver enkelt person må stille seg spørsmålstegn ved hva som skaper ubalanse, hva gjør man for lite, hva gjør man for mye, hva kan man gjøre annerledes. Enkelt forklart er det en terapiform som tar utgangspunkt i at vi må trene for å mestre oppgaver. Det er en teori vi som arbeidsgiver synes er fin.

Å reparere et ødelagt liv er ingen lek. Det er en kjempetøff prosess, og ikke alle lykkes. Når vi mennesker opplever nederlag, har vi ofte behov for å plassere skyld – og i mange tilfeller snur vi oss mot dem som i utgangspunktet har forsøkt å hjelpe oss. Slik kritikk er svært belastende, men det er en naturlig reaksjonsform og noe vi har lært oss å leve med. Av og til går imidlertid kritikken over i trusler, og da er vi nødt til å reagere. Senest forrige uke anmeldte vi et forsøk på pengeutpressing.

I Lisbeth Sogns tilfelle er vi veldig lei oss for at arbeidsforholdet endte i rettssak. Hun var ansatt hos oss i lang tid, og trivdes tilsynelatende godt. Vi gikk begge i samme coachinggruppe da hun ville starte å jobbe i DNKS. Dermed kjenner vi oss heller ikke igjen i Lisbeths nåværende versjon av arbeidshverdagen i DNKS. Det er jo helt frivillig å jobbe hos oss, og det er påfallende at Lisbeth valgte å arbeide fast hos oss i tre år hvis forholdene er så kritiske som hun påstår. Hvis det er så ille å være her, hvorfor velger man å bli i flere år? Ettersom vi her snakker om en personalsak, ber jeg imidlertid om forståelse for vi hverken vil – eller kan – diskutere sakens detaljer i media.

Når det gjelder arbeidsrettssaken, har vi anket Tingrettens dom. Det har vi gjort av to årsaker: vi mener at vitnenes troverdighet er vurdert feil og at jusen er gal. Tingrettens svært sterke karakteristikker henger sammen med at retten har valgt å tillegge enkelte vitner stor troverdighet, men ikke vektlagt andre som har et positivt forhold til DNKS. Leses dommen isolert, kan man få inntrykk av DNKS ble fremstilt ekstremt negativt i Tingretten. Dette stemmer ikke med virkeligheten. I Lagmannsretten vil vi føre en rekke nye vitner som har opplysninger om arbeidsforhold hos DNKS, og vi har stor tro på en rettskraftig dom i vår favør.»

Skjul