Nykyistä vahvempi euroalue on Saksan, Ranskan ja kai Suomenkin yhteinen tavoite. Mitä kukin sillä tarkoittaa, on jo eri asia, kirjoittaa Taloussanomien erikoistoimittaja Jan Hurri.

Saksan ja Ranskan niin kuin kai Suomen ja muidenkin euromaiden johtajat ovat jokseenkin yhtä mieltä siitä, että euroalueen taloutta ja liittoa on tarpeen vahvistaa.

Siitäkin johtajat ovat melkoisen yksimielisiä, miksi euroaluetta on tarpeen vahvistaa. Esimerkiksi siksi, että nykyisellään alueen talous ja koko liitto ovat liian heikkoja menestyäkseen kansainvälisessä kilpailussa tai kestämään uutta finanssikriisiä.

Mutta mitä ”nykyistä vahvempi euroalue” oikeastaan kunkin sanavarastossa tarkoittaa, tai millaisin toimin ja missä järjestyksessä sellaiseen olisi pyrittävä, siitä kullakin johtajalla on oma käsityksensä.

Tarve euroalueen ja rahaliiton rakenteiden kehittämiseen on ollut tämän tästä esillä ainakin siitä saakka, kun kansainvälinen finanssikriisi alkoi muualla laantua mutta kehittyi euroalueen omaksi jatkokriisiksi.

Mutta viimeksi aihe nousi eurokeskustelun keskiöön siksi, että euroalueen ja rahaliiton kehittäminen nousi yhdeksi Ranskan tämänkeväisten presidentinvaalien pääteemoista.

Vaaleissa toiseksi jäänyt kansallismielinen protestiehdokas Marine Le Pen olisi halunnut kehittää euroaluetta ja rahaliittoa purkamalla ne ja ainakin erottamalla Ranskan niistä omilleen.

Vaalit voittanut ja viime sunnuntaina virkavalansa vannonut Emmanuel Macron on tyystin toista maata. Hän ei halua vain pitää Ranskan eurossa ja euromaiden liiton muutoinkin koossa, vaan hän haluaa vahvistaa rahaliittoa muuttamalla sen ”pelkästä” talous- ja rahaliitosta ”oikeaksi” fiskaaliseksi ja poliittiseksi liitoksi.

Macron on varsin suorasanaisesti tunnustautunut niin sanotuksi eurofederalistiksi, joka ei tyydy nykyisenlaiseen euroalueen valtioiden liittoon vaan haluaa liittovaltion.

Hän tai kukaan muukaan Ranskan johtaja ei kuitenkaan yksin kykene muuttamaan kaikkien euromaiden liittoa muuksi kuin se on – eikä varsinkaan liittovaltioksi.

Siihen tarvitaan europolitiikan todellisen valtaytimen toinen puolisko. Se on Saksan johtaja, nyt jo neljännelle valtakaudelleen ensi syksyn liittopäivävaaleissa pyrkivä liittokansleri Angela Merkel.

Macron voi haluta melkein mitä vain, mutta euroalueella yksikään olennainen muutos ei käy toteen vastoin Merkelin tahtoa. Toki Merkel haluaa hänkin nykyistä vahvemman euroalueen, mutta se näyttää kovin erilaiselta ja syntyy tyystin toisessa järjestyksessä kuin Macronin kaavailema euroliitto.

Tästä voi koitua valinnan vaikeutta suurten perässä peesaaville pienten euromaiden johtajille, kuten Suomen pääministerille Juha Sipilälle (kesk).

He voivat joutua valitsemaan kahdesta mahdottomasta vaihtoehdosta, seuraisiko Ranskan poliittisesti mahdotonta vai Saksan taloudellisesti mahdotonta tietä.

Ranska esittää mutta Saksa torjuu

Jos Ranska alkaa ajaa Macronin eurotavoitteita edes suurin piirtein sellaisina kuin hän niitä vaalikampansa kuluessa esitti, tarkoittaa se monenlaisten hys-hys-aiheiden nousua eurokeskustelun hiljaisista syvänteistä pintatyrskyihin.

Se tarkoittaa aloitteita esimerkiksi euromaiden yhteisen valtiovarainministeriön perustamiseksi ja yhteisen valtiovarainministerin pestaamiseksi. Ja jotta uusi rahaministeriö ja -ministeri eivät jäisi virattomiksi, se tarkoittaisi myös euromaiden yhteisen budjetin perustamista – ja rahoittamista.

Macronin kaavailemassa euroliitossa alueen valtiovarainministeriön tehtäviin kuuluisi esimerkiksi tulojen ja menojen tasaaminen euromaiden kesken. Yhteinen budjetti ja yhteiset rahoitusvälineet olisivat tällaisten suhdanne-eroja tasaavien tulonsiirtojen työkaluja. Sama tarkoitus olisi esimerkiksi euromaiden yhteisellä työttömyysturvalla.

Sinänsä Macronin hahmottelemat ja käytännössä jo vaalikampanjassaan pitkälti lupaamat uudistukset eivät ole hänen keksimiään upouusia keksintöjä, vaan ne ovat päinvastoin ikivanhoja eurofederalistien unelmia ja ”antifederalistien” painajaisia.

Euroopan unionin (EU) komissio ja muut EU-toimielimet sekä niiden johtajat ovat julkaisseet suunnilleen parin vuoden välein erilaisia ”tiekarttoja” EU:n ja euroalueen kehittämisestä.

Moni Macronin keskeinen ehdotus – tai vaalien aikaan vielä lupaus – euroalueen kehittämisestä on tällaisten EU:n tiekarttojen vakiosisältöä.

Mutta aivan yhtä tavallista kuin liittovaltiokehitykseen viittaavien ehdotusten esittäminen on ainakin toistaiseksi ollut tällaisten ehdotusten suoraviivainen torjuminen ja ehdotusten mahdollisimman pikainen vaikeneminen pois ainakin julkisen keskustelun asialistalta.

Macronin liittovaltiokehitystä kannattavissa euroaloitteissa ei olekaan omaperäisintä aloitteiden sisältö sinänsä vaan se, että hän on esittänyt niitä harvinaisen avoimesti ja harvinaisen selkeästi.

Se on vähemmän yllättävää, että Saksan liittokansleri Merkel ja valtiovarainministeri Wolfgang Schäuble ovat kumpikin ehtineet yhtä selkeästi ilmaista torjuvan kantansa käytännössä kaikkia euromaiden välistä yhteisvastuuta henkiviä aloitteita vastaan.

Niin kauan kuin Saksan johtajat ja liittopäiviä hallitsevat puolueet eivät hyväksy euromaiden välisiä tulonsiirtoja tai muita yhteisvastuun muotoja – ja sitä ajatusta, että Saksa maksaa muiden alijäämiä – ovat Macronin euroehdotukset käytännössä yhtä kuin poliittisesti mahdottomia haaveita.

Väärä mutta vakiintunut tulkinta

Saksan Merkel ja Schäuble ovat kumpikin viime viikkojen kuluessa muistuttaneet, että Ranskan niin kuin muidenkin euromaiden on ensin saatettava omat taloutensa Saksan veroiseen iskuun ennen kuin on aika edes keskustella tulonsiirtojen ja yhteisvastuiden kaltaisista uusista järjestelyistä.

Ministeri Schäuble esitti yhden varsin valaisevan ja selkeän Saksan eurolinjauksen aikakauslehti Der Spiegelin viime viikonloppuna julkaisemassa haastattelussa. Siitä käy vaikeuksitta ilmi, että Saksa kyllä keskustelee mielellään erilaisista ehdotuksista, mutta ei ennen kuin ehdotusten esittäjien kotimaiden taloudet ovat kunnossa.

Käytännössä Merkel ja Schäuble näyttävät pitävän sitkeästi kiinni vakiintuneesta saksalaistulkinnasta, jonka mukaan euromaiden taloudet olisi saatettava keskenään nykyistä tasaisempaan tasapainoon ”heikkoja vahvistamalla” eikä ”vahvoja heikentämällä”.

Tämän tulkinnan perusteella Schäuble on toistuvasti torjunut esimerkiksi Saksan hirmuiseen vaihtotaseen ylijäämään kohdistuneen arvostelun. Hän myöntää nyt jo yli kahdeksaan prosenttiin (vuotuisen bruttokansantuotteen arvosta) paisuneen ylijäämän liian suureksi, mutta ei sitä, että se olisi Saksan omien poliittisten toimien syytä.

Tällainen vakiintunut saksalaistulkinta sulkee silmät esimerkiksi siltä taloustilastojen vahvistamalta tosiseikalta, että maan liian suuri vaihtotaseen ylijäämä alkoi paisua pian euroajan alkupuolella toteen pantujen työmarkkinauudistusten jälkeen. Niistä alkoi Saksan suhteellisen kustannuskilpailukyvyn valtaisa paraneminen, ja ne olivat Saksan omia poliittisia toimia.

Kun vielä toinen poliittinen päätös, yhteiseen euroon siirtyminen, esti Saksan omaa valuuttaa vahvistumasta maan kansallista kilpailukykyä vastaavalla tavalla, oli omanlaisensa ylijäämäautomaatti aloittanut työnsä Saksan hyväksi – ja osin muiden euromaiden, kuten Ranskan ja vähän Suomenkin, kustannuksella.

Tällaisten talousoppien vakiintuminen ei tee niistä mielekkäitä eikä kaikille euromaille samaan aikaan mahdollisia.

Kumpaa mahdotonta linjaa seuraisi?

Niin kauan kuin Saksa pitää kiinni itse luomastaan ja muilta euromailta ottamastaan etuoikeudesta muita vahvempaan kilpailukykyyn ja muita suurempaan vaihtotaseen ylijäämään muut eivät voi tehdä samaa perässä ja ”panna omaa talouttaan kuntoon” niin kuin Saksan johtajat patistavat.

Kansantalouksien väliset kustannuskilpailukyvyn erot ja muutokset ovat suhteellisia, joten yhden vahvistuminen merkitsee automaattisesti muiden heikentymistä. Samoin yhden ylijäämä merkitsee automaattisesti jonkun muun tai joidenkin muiden tasan yhtä suurta alijäämää.

Kaikki maat eivät voi olla kilpailukykyisempiä kuin muut eivätkä kaikki taloudet voi olla samaan aikaan ylijäämäisiä. Silti juuri tällaisia mahdottomuuksia Saksan johto tuntuu sitkeästi vaativan ehtonaan esimerkiksi Macronin euroliittoesitysten puimiselle.

Suomen kaltaisten pienten euromaiden johtajille jää vaikea valinta, kumpaa peesaisi, Ranskan poliittisesti vai Saksan taloudellisesti mahdotonta linjaa.