Transsukupuolisuus Transsukupuolisuudessa on kyse sukupuoliristiriidasta, jossa henkilön sukupuoli ei vastaa sitä sukupuolta, johon hänet on syntymässä määritelty. Ei ole olemassa testejä, jolla transsukupuolisuuden voisi diagnosoida. Lääketieteellinen diagnosointikäytäntö perustuu pitkälti henkilön omaan kertomukseen ja muiden mahdollisten mielenterveyden häiriöiden poissulkuun. Transsukupuolisten elämänlaatu yleensä paranee, jos he pystyvät elämään itselleen oikealta tuntuvassa sukupuolessa. Lähde: Trasek ry

Santeri Seppälän, 19, lapsuus oli hyvää aikaa. Vanhemmat huolehtivat ja rakastivat, ja vaikka he myöhemmin erosivat, Posion kesämökille mentiin silti aina yhdessä.

Ala-asteella Santerin nimi oli vielä Veera. Kavereita oli paljon, mutta leikit sujuivat paremmin poikien kuin tyttöjen kanssa.

Talvella he kaivoivat lumeen käytäviä ja leikkivät kukkulan kuningasta. Kesäisin käytiin vesisotaa ja rymyttiin miekkojen kanssa metsässä.

– Olin yksi jätkistä. Ja voi sitä itkun ja parun määrää, jos sain lahjaksi nuken ja veli sai Transformerin, Santeri Seppälä sanoo.

Santeri Seppälä seitsemänvuotiaana. Hiusten piti aina olla kiinni leteillä, Seppälän äiti Hanne-Mari Seppälä muistelee. Santeri Seppälän albumi

Opettajat huolestuivat

Ala-asteen kolmannella tai neljännellä luokalla Santerin äiti kutsuttiin koululle hätäpalaveriin.

Santerin äiti Hanne-Mari Seppälä muistaa päivän hyvin, sillä hän huolestui puhelusta kovasti. Mikä asia oli niin vakava, että hänet kutsuttiin kesken työpäivän koululle, eikä asiaa haluttu kertoa edes puhelimessa?

– Mietin, oliko joku kiusannut omaa lastani tai hän jotakuta toista. Tai sitten jotain kamalaa oli tapahtunut.

Koululla äitiä oli vastassa kaksi ihmistä, toinen heistä opettaja.

–Opettaja kertoi, että he olivat seuranneet opettajanhuoneen ikkunasta jo monen viikon ajan lastani, joka leikki vain poikien kanssa. Yhdessä he olivat tulleet siihen tulokseen, että lapsen olisi korkea aika alkaa orientoitua tyttöjen maailmaan, kun yläastekin alkaisi pian.

Se oli tapaamisen syy.

Myös Santeri muistaa tapaamisen hyvin.

Santeri Seppälän äiti Hanne-Mari Seppälä on ollut tärkeä tuki. Maija-Liisa Juntti / Yle

– Äiti kuunteli opettajaa hetken ja sanoi sitten, että koska asia ei ole meidän perheelle ongelma, sen ei pitäisi olla ongelma koulullekaan.

He lähtivät kotiin saman tien.

– Äiti oli ärtynyt ja pettynyt, että asiasta tarvitsi edes keskustella. Minulle hän sanoi, ettei tuommoisista höpötyksistä kannata välittää, Santeri kertoo.

Todellisuudessa Hanne-Mari Seppälä oli jo aavistanut, että hänen kuopuksensa oli todennäköisesti transsukupuolinen. Mutta asiasta ääneen puhumisen aika tulisi vasta myöhemmin.

Perhospaidat kiertoon

Transsukupuolisuus tarkoittaa, että ihminen kokee olevansa eri sukupuolta kuin miksi hänet on syntymässä määritelty.

Lapsi voi saada synnytyslaitoksella vaaleanpunaisen kortin ja ruksin kohtaan tyttö, mutta hän saattaa kokea ihan pienestä saakka, että on oikeasti poika, tai vaikkapa kumpaakin sukupuolta.

Santerin äiti kertoo transsukupuolisuuden näkyneen kuopuksessaan vahvasti pienestä asti.

– Eräs ystävä antoi minulle tytöltään pieneksi jääneitä vaatteita. Mutta jos paidan etumuksessa oli kukka tai perhonen, se ei kelvannut Santulle.

Yksivuotiskuvassa Santerilla oli vielä yllään mekko, mutta siihen se jäi.

– Ajattelin, että minun on ihan turha käpistä tämän asian kanssa. Kaikki isoveljeltä pieneksi jääneet vaatteet siirtyivät pikku hiljaa suoraan Santulle.

Löylyt siivittivät puhumaan

Yläasteella Seppälää ei vakavasti kiusattu, mutta käytävillä hän joutui joskus kuuntelemaan huutelua.

– Semmoista perusläppää, että mitä sun housuissa on ja muuta. Eihän se kivalta tuntunut, mutta käsiksi ei kukaan käynyt.

Kun Seppälä oli 13-vuotias, hän päätti kertoa äidille, että on oikeasti poika. Sauna olisi siihen sopiva paikka, hän ajatteli, sillä siellä he juttelivat äidin kanssa kaikki muutkin tärkeät asiat.

Äiti sanoi, että kyllä hän tietää, on aina tiennyt. Santeri Seppälä

– Jännitin etukäteen, millaisen reaktion kertomani hänessä herättää. Sitten vain kerroin äidille, että haluan olla poika, en tyttö.

Mitä sitten tapahtui, oli yllätys.

Santeri Seppälän albumi

– Äiti sanoi, että kyllä hän tietää, on aina tiennyt. Äiti oli vain odottanut, että minä ottaisin itse asian puheeksi. Ehkä olin siinä vaiheessa jopa pikkuisen pettynyt, kun äidistä ei irronnut sen suurempaa reaktiota, Seppälä hymähtää.

Hanne-Mari Seppälä puolestaan oli arvannut jo lauteilla, että lapsen avautumisen aika saattaisi olla nyt.

– Santtu heitti niin kamalasti löylyä, vaikka tietää, että en tykkää siitä. Silloin taisin tajuta, että ehkä tämä on se hetki, kun Santtu puhuu asiasta.

Tärkeän asian kerrottuaan Santeri kysyi äidiltä, kuka muu tiesi. Äiti kertoi, että kaikki tärkeät ihmiset, kuten isi, mummi ja ukki.

– Siinä vaiheessa Santtu sanoi, että nyt on pakko soittaa heti isille. Sanoin, että ehdottomasti! Siitä se soittokierros sitten jatkui.

Fyysinen muutos pojaksi pääsi alkuun

Kun Santeri Seppälän halu olla toista sukupuolta oli sanottu ääneen, hoitoja lähdettiin viemään eteenpäin. Hän sai perusterveydenhuollon kautta lähetteen Lapin keskussairaalan nuorisopsykiatrian yksikköön tutkimuksiin. Myöhemmin Seppälä pääsi EVA-yksikön asiakkaaksi Tampereen yliopistolliseen keskussairaalaan.

Tutkimusjakso kesti vuoden. Sinä aikana Seppälä kävi äidin ja isän kanssa seitsemän kertaa Tampereella ja aloitti myös lääkityksen, joka esti kuukautisten tulon. Hormonihoidot hän sai aloittaa 16-vuotiaana.

– Lääkityksen aloittamisen jälkeen olin heti paljon iloisempi ja voin paljon paremmin, hän kertoo.

Etunimen Seppälä vaihtoi 15-vuotiaana, diagnoosin saatuaan. Nimikin oli jo valmiina, sillä vanhemmat olivat ennen vauvan syntymää päättäneet, että jos lapsi on poika, hänestä tulee Santeri.

– Otin sitten Santerin omaksi nimekseni. Omaksuin sen aika nopeasti, sillä minua oli jo pari-kolme vuotta kutsuttu koulussa, kotona ja kavereiden kesken Santeriksi. Nimenvaihto ei siksi tuntunut enää niin isolta jutulta, mutta toki se tuntui hienolta.

Suomen translaki herättää kritiikkiä

Suomen translaki laahaa muihin Pohjoismaihin verrattuna jäljessä. Suomi on Pohjoismaista ainoa, joka kajoaa lainsäädännön keinoin ihmisen keholliseen koskemattomuuteen.

Laki edellyttää, että ennen kuin ihminen saa vaihtaa juridista sukupuoltaan, hänen tulee osoittaa olevansa paitsi transsukupuolinen myös lisääntymiskyvytön.

Käytännössä se tarkoittaa, että transsukupuolisen henkilön täytyy steriloida itsensä joko kirurgisesti tai hormonihoidoin.

Minusta on aika hirveää, jos vanhemmat alkavat rajoittaa sitä, millainen lapsi saa olla. Santeri Seppälä

Maailman lääkäriliitto esitti jo vuonna 2015, että jokaisella tulisi olla oikeus määrittää itse oma sukupuolensa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin puolestaan linjasi alkuvuodesta 2018, että transsukupuolisilta henkilöiltä edellytettävä pakkosterilointi on ihmisoikeusloukkaus. Myös Euroopan komission mielestä pakkosterilisaation vaatimuksesta tulisi luopua.

Santeri Seppälä hyväksyi aikanaan sen, että sai diagnoosin transsukupuolisuudesta vasta hoitojakson ja moninaisten tutkimusten jälkeen.

– Toki se aluksi harmitti, että muut saivat tavallaan päättää, mitä sukupuolta olen, mutta ymmärsin, etteivät he sitä kiusallaan tee. Hoidot maksavat paljon, ja on kuormittavaa valtiolle, jos joku haluaakin yhtäkkiä perua aloittamansa hoidot.

Hyväksy lapsesi

Transsukupuolisten lasten vanhemmille Seppälällä on tärkeä viesti: hyväksy oma lapsesi ja rakasta häntä.

– Minusta on aika hirveää, jos vanhemmat alkavat rajoittaa sitä, millainen lapsi saa olla. Se vie pohjan itsetunnolta ja itsensä arvostamiselta, hän sanoo.

Seppälä itse uskoo, että jos vanhemmat hyväksyvät nuoren sellaisena kuin hän on, nuori saa siitä lisää itsevarmuutta ja pystyy myöhemmin selviämään vastoinkäymisistä paremmin.

Sukupuoliristiriidasta huolimatta lapsuus sujui Seppälän mielestä kaiken kaikkiaan hyvin. Rakastavat vanhemmat ja isovanhemmat sekä ystävät ja läheiset olivat tärkeässä roolissa.

– Totta kai välillä oli vastoinkäymisiä, mutta niinhän kaikilla on.

Entä mitä hän sanoisi niille lapsille tai nuorille, jotka kokevat olevansa eri sukupuolta kuin mihin ovat syntyneet? Täytyykö olla rohkea ja kertoa asiasta muille?

– Kyllä minä suosittelen olemaan asian kanssa avoin. Muut hyväksyvät sinut helpommin, jos seisot itse asiasi takana ja olet varma siitä. Peittely ja häpeäminen eivät johda mihinkään.

Seppälä tapasi jokin aika sitten ala-asteaikaisen luokkakaverin. Hän kertoi ajatelleensa jo lapsena, että jotakin Seppälästä puuttui, mutta nyt hän oli selvästikin kokonainen.

– Se oli aika hyvin sanottu.