Her den anden nat forestillede jeg mig, at jeg var blevet gammel (omkring 60) og sad til en familiefødselsdag. Jeg havde et cirka 12-årigt barn til bords. Den planet, hvorpå familiefødselsdagen foregik, var præget af klimaforandringer. Fremtiden var usikker for min 12-årige borddame.

Hun ville vide, hvad jeg gjorde i sin tid. Mens den var der. Tiden altså. Jeg svarede, at jeg blandt andet var vegetar og altid sorterede mit affald. Så spurgte hun, hvorfor jeg ikke var blevet veganer, og hvad med bæredygtighed helt generelt: Havde jeg været en ansvarlig forbruger? Og hvad med politisk aktivisme?

Jeg svarede, at jeg havde haft lidt travlt med at fortælle mine mænd, hvordan de skulle opføre sig – gerne på skrift i diverse danske medieproduktioner.

Så bemærkede hun, at det ikke lød, som om jeg havde gjort særligt meget. Her greb jeg til skrappere midler og sagde, at jeg jo heller aldrig havde fået børn, så fremtiden var, strengt taget, ikke mit problem. Så sagde hun, at det lød som ansvarsfralæggelse.

Så afbrød jeg mit tankeeksperiment, for barnet var næsvist og begyndt at vinde diskussionen. Men tilbage står spørgsmålet: Hvad skal vi egentlig svare, når fremtidige generationer vil vide, hvorfor vi ikke gjorde mere og gjorde det hurtigere?

Den vigtigste bane er kort

Det er ved at være tid til, at vi forbereder en god forklaring.

Når et barn i fremtiden for eksempel spørger, hvorfor det var vigtigere for dig at spise skodcookies fra Netto til en 10’er end at boykotte palmeolie, så eftertiden også kunne få fornøjelsen af vildtlevende orangutanger og ikke bare den deprimerede Mona fra Aalborg Zoo, tror jeg, at der skal falde et bedre svar end, at det var du næsten nødt til, for du håbede på en bestyrelsespost i Fedfront, og det betød virkelig meget for dig at kunne vise verden, at man kan elske sig selv og samtidig være sin egen største sundhedsrisiko.

Og hvis det samme barn spørger dig, hvorfor det var dig magtpåliggende at spise så meget kød, når du kendte den afledte klimabelastning, tror jeg også, det er godt at have et comeback parat, der er bedre end: ’Har du smagt bacon?’

Overordnet set foreslår jeg en strategi, hvor vi kryber til korset. Klima var den lange bane, men der skete bare hele tiden noget på den korte. Vi glemte rent at vælge vores kampe med omhu. Vi kommer for eksempel til at skulle indrømme, at vi brugte megen tid på bagværk og farver.

For der var dengang, at en orangefarvet minister fejrede, at hun ikke kunne lide brune med lagkage, og lige efter var der satirekagen som var svar på lagkagen, men den var for farlig, så det blev der også debat ud af. Endelig var der dengang med den lyserøde mandehørmskage, der ikke kunne være lyserød, for det er ikke en drengefarve.

En million nuancer af muslim

Og nu jeg er ved det, kommer vi nok også til at skulle vedkende os, at vi brugte megen tid på bryster og bølger, for det var en mere tilgængelig debat og også lidt pirrende, fordi det nogle gange lignede en slags strippoker; hver gang fjerdebølgebrysterne tog et slag, tog de som regel også noget mere tøj af.

Hvad kvinder havde på og ikke havde på var en kilde til evig diskussion, for kvinder kunne også have for meget tøj på, hvis de eksempelvis iklædte sig burka eller niqab. Så stod der tit nogle mænd klar til at fortælle dem, at de undertrykte sig selv med deres påklædning, og det blev de her mænd aldrig trætte af at snakke om, så jeg har i skrivende stund lagt øre til dem i rundt regnet halvdelen af min levetid, og jeg tror ikke, nogen har flyttet sig noget særligt i de år.

Til gengæld er vi i min familie begyndt at snakke om, at burkaen får en tur på trommen igen med henvisning til Lars von Triers Riget, og det er en lidt snæver reference, men det er bare en anden måde at sige på, at det er så cirkulært, at det er barokt. Alligevel er der altid sendetid til de her mennesker, og det tror jeg også, at vi som mediebranche kommer til at skulle forklare. Hvorfor var der så lidt tid til klima og altid tid til en million nuancer af muslim?

Et eksempel kunne være, at ingen dansk kanal endnu har vist BBC’s naturdokumentarserie Planet Earth II. Det er ellers en stilfærdig påmindelse om, hvad og hvem vi risikerer at sige farvel til, hvis klimaforandringerne får lov at fortsætte i uændret tempo.

Men så er der alligevel flere, der hellere ville have noget mere med kage, så jeg kan se bagedyster og kageeventyr på op til flere sprog. Så måske er svaret til sin tid, at der gik kage i den på flere niveauer.

Måske sidder der nogle nu og tænker, at man ikke kan sige, at noget er vigtigere end andet. Og det kan man måske heller ikke, så lad os bare tage den forklaring med som plan B.