Medlemstilbagegang og legitimitetskrise er dagligdagen for en fagbevægelse, der står svagere i styrkeforholdet til arbejdsgiverne end nogensinde før. Den er optaget af at holde næsen oven vande og Socialdemokraterne ved regeringsmagten. Samtidig ser fagbevægelsen ud til at have mistet modet og viljen til at aktivere sine medlemmer i kampen for deres egne interesser.

Den manglende kampgejst så vi sidst ved forårets store overenskomstforhandlinger på det private område. Fagtoppen og forhandlerne forsøgte ligefrem at skjule for medlemmerne, at de havde forhandlet en aftale på plads med arbejdsgiverne, hvor inflationen vil spise de beskedne lønstigninger og mere til. I stedet for at opfordre medlemmerne til at protestere over en aftale med reallønsnedgang opfordrede fagtoppen til tilbageholdenhed. Det havde jo heller ingen indvirkning på fagtoppens egen løn.

Det virker, som om fagforbundene har mistet tiltroen til almindelige medlemmer, når de indretter sig med topstyring og tunge bureaukratiske kontrolsystemer. Som ung faglig aktiv fuld af engagement får man oftest en spand koldt vand i hovedet, når ens kampagneinitiativer bliver mødt med et blankt nej efter en langsommelig behandling i den voksne fagtop, som sidder på kampagnemidlerne.

Det er på tide, at fagbevægelsen dropper hensynet til Socialdemokraterne og giver afkald på topstyringen, så de enkelte medlemmer kan få plads til at forme en kampklar fagbevægelse fra bunden. Det er opskriften, hvis fagbevægelsen skal stå styrket og klar til at reagere prompte i de afgørende kampe, vi kan forvente de kommende år.

En ny begyndelse

Sagen om Vejlegården, der har skiftet deres overenskomst med 3F ud med en overenskomst med Kristelig Fagforening (KRIFA), har gjort fagforeninger, kampformer og arbejdsforhold til populære samtaleemner i de seneste uger. Men selv om det kan forskrække og forarge nogle danskere, når fagbevægelsen er aktivistisk og konflikter mod arbejdspladser, er det vejen frem for fagforeninger at genindtræde i rollen som dem, der kan sætte hårdt mod hårdt og gå forrest, når arbejdernes rettigheder er truet. Og det er netop det, der er på spil på Vejlegården. For overenskomster med KRIFA inden for restaurationsbranchen byder på 45-timers arbejdsuge og langt lavere mindstelønninger og tillæg. Hvis det bliver legitimt, at virksomheder blot kan skrive overenskomster med gule fagfirmaer i stedet, vil det tvinge andre restauranter til at følge trop. Hvis denne udvikling også spreder sig til andre brancher, vil det fuldstændigt slå bunden ud af den danske model og skabe stor ulighed.

I stedet for at se 3F-konflikten i Vejle som begyndelsen på en nedtur, bør den opfattes som startskuddet for en fagbevægelse, der tør tro på sin berettigelse som kamp- og medlemsorganisation.

Mere end service

Det betyder dog ikke, at fagbevægelsen ikke har et problem i Vejlegårdsagen såvel som i sit arbejde generelt: Både fagforeningernes egne medlemmer og resten af befolkningen har for lille viden om det danske arbejdsmarked og fagforeningernes rolle og aktualitet. Det kommer blandt andet til udtryk i medlemstilbagegang, det gør det svært at mobilisere medlemmerne til aktiviteter, og det undergraver mulighederne for at opnå bred opbakning i befolkningen til faglige aktioner i almindelighed. Årsagen skal til dels findes i det danske uddannelsessystem, men i høj grad også i fagbevægelsen selv. Med bureaukrati og topstyring har fagforeningerne afskåret deres egne medlemmer på arbejdspladserne og i de lokale faglige klubber fra reel indflydelse på – og erfaring med – faglig politik og kampformer.

Mens de gule fagfirmaer KRIFA, Det Faglige Hus og ASE det seneste årti har været i reklameoffensiven og nydt stor medlemstilstrømning, har den blødende fagbevægelse lagt sig ned på maven og talt de gule fagfirmaer efter munden ved at kopiere deres markedsføring og arbejdsform. Fokus er på fortællinger om, hvordan deres jurister har været bedre til at skaffe enkeltmedlemmer deres retmæssige erstatninger efter fyringer.

Med andre ord er fagbevægelsen ved at skrive sig selv ud af danmarkshistorien og udspille sin rolle på arbejdsmarkedet ved blot at omtale sig selv som serviceorganisation. Men fagbevægelsen kan og skal ikke konkurrere på prisen mod de gule fagfirmaer, for deres produkter er afgørende forskellige.

Samtidig skal det gøres klart, at faglig politik ikke må tage hensyn til partipolitik. Fagbevægelsen skal være styret af medlemmernes ønsker, så fagtoppen ikke igen kan tale Socialdemokraterne og SF efter munden, når de ønsker at hæve arbejdstiden. Kun ved at mobilisere og demonstrere mod velfærdsforringelser for arbejdende og arbejdsløse medlemmer – og det uanset hvilken farve regeringen har – kan fagbevægelsen sikre sine medlemmers interesser og genvinde sin legitimitet.

Aktivisme nedefra

Første skridt for at genopbygge en stærk fagbevægelse og forbedre de enkelte medlemmers forhold er at turde demokratisere og se medlemmerne i øjnene ved at bringe de faglige diskussioner helt ud på de enkelte arbejdspladser og erstatte topstyring med medbestemmelse og frie rammer for aktivitet.

Fagforeningernes primære arbejde skal ikke ske på dyre fagforeningskontorer eller til møder med politikere og Dansk Arbejdsgiverforening. Fagforeningerne skal ud på de enkelte arbejdspladser og hjælpe til med at organisere og tale med kolleger om problemstillinger på arbejdspladsen og mulige løsninger. Det er fagligt bevidste arbejdere, der nedefra og sammen med deres kolleger kan tage initiativ til at gøre noget ved begrænsningerne på den enkelte arbejdsplads og vinde små sejre i de daglige økonomiske interessemodsætninger over for arbejdsgiveren.

Ved selv at involvere sig i og tage initiativ til små lokale konflikter kan de danske arbejdere få en større forståelse for modsætningerne på arbejdsmarkedet og få mod til også at starte centrale kampe nedefra. Det er stadig de klassiske kampformer som arbejdsnedlæggelser, blokader og strejker samt politiske aktioner og demonstrationer, der er de stærkeste våben. Men for at være en succes kræver det, at aktivismen begynder nedefra i stedet for at blive dikteret oppefra.

Når muligheden for at aktionere begrænses af fagbevægelsens fredspligt, kan sejrene i stedet vindes ved solidaritetsaktioner uden om den etablerede fagbevægelse.

Det uafhængige netværk Fremtidsfighters har allerede haft stor succes med at sikre, at firmaer med dårlige arbejdsforhold som Joe & The Juice og Agnes Cupcakes er gået med til at skrive overenskomst med HK efter uger med aktioner, der vendte folkestemningen mod firmaerne.

Fagbevægelsens styrke ligger i, at de enkelte medlemmer bliver involveret i beslutninger og aktioner, så der skabes en udbredt og fælles forståelse for sammenhængene på arbejdsmarkedet og logikken i de aktionsformer, man er klar til at bruge. Kun hvis fagforeningernes medlemmer er stærkt organiseret lokalt, kan fagbevægelsen få mulighed for i fællesskab at påvirke, hvordan vores arbejdsmarked og velfærdssamfund skal udvikle sig.