Da jeg blev færdig med min universitetsuddannelse i 2006, var jeg klar til et nyt kapitel i mit liv som økonom. Men knap to år efter blev jeg arbejdsløs, og finanskrisen var rundt om hjørnet. Jeg søgte utallige job, men fik afslag efter afslag.

Jeg var stædig og ringede virksomhederne op, men fik altid det samme svar: »Du har ikke nok erfaring.« Jeg var stadig for nyuddannet til at kunne få job, og når man er oppe imod tusinder, der har været i job i flere år, er der lange udsigter.

Efter næsten to-tre år som ledig kom jeg i aktivering. Men der var næsten ingen jobopslag, der passede til min profil. I aktiveringscentret oplevede jeg, at vi ofte diskuterede irrelevante ting, som hvorvidt det kunne hjælpe at sprøjte parfume på sin ansøgning. En dag tog jeg mine ting og gik hjem, fordi jeg var så skuffet over niveauet. Dagen efter fik jeg en anmærkning for det.

Da aktiveringen sluttede, stod jeg stadig uden job og kom i aktivering et nyt sted. Allerede første dag var der væsentlig forskel på niveauet. Jeg blev bedt om at lave cirka 75 procent af mit CV om. Det gav god mening, men jeg havde svært ved at forstå, hvorfor jeg havde spildt min tid hos et aktiveringsfirma, der ikke havde kompetente medarbejdere.

Fordi jeg var højtuddannet, kunne jeg ikke få et opkvalificerende kursus, og da jeg stadig ikke kunne finde et relevant job, besluttede jeg mig i stedet for, at jeg ville køre taxa. Her kunne hverken jobcenteret, min A-kasse eller aktiveringsfirmaet hjælpe mig. Faktisk kastede de rundt med mig, da ingen vidste, hvem jeg skulle gå til, når jeg som højtuddannet søgte hjælp til at blive taxachauffør.

Frustreret gik jeg op på rådhuset og ansøgte om et erhvervskørekort. Jeg betalte selv for teoriprøve, køretimer, kørekortet og kvalifikationskurset. Til kvalifikationskurset sad jeg i klasse med 14 andre, der af jobcenteret havde fået betalt deres taxakørekort, buskørekort og lastbilskørekort. Nogle havde endda også fået et vagtcertifikat. De havde fået kastet disse kurser efter sig, fordi de ikke havde en videregående uddannelse. Jeg var målløs over, at min uddannelse på den måde kunne spænde ben for, at jeg kunne få et arbejde.

Mavepuster

Under mit kvalifikationskursus fik jeg et fuldtidsjob i en bank. Den dag, jeg bestod mit kvalifikationskursus, fik jeg et opkald fra banken, som fortalte, at jeg alligevel ikke skulle møde op på min første arbejdsdag fire dage senere. På grund af finanskrisen måtte de lave massefyringer, og det havde ramt mig.

Jeg følte, at nogen havde givet mig en mavepuster. Jeg ville kunne forsørge mig selv, så jeg besluttede mig for at opsøge et taxajob. Ingen ville dog ansætte mig, da jeg endnu ikke havde erfaring med taxakørsel. Efter flere afslag gav jeg op. Kort tid efter kom jeg i aktivering et tredje sted.

Efter et tidsbegrænset tilskudsjob, der endte uden ansættelse, bad jeg nogle venner og bekendte i taxabranchen om at give mig prøvetimer, og det resulterede endelig i et job som taxachauffør. Samtidig opgav jeg ikke tanken om at søge et kontorjob.

Jeg havde mine ansøgninger og mit CV liggende i taxaen, og når jeg skulle køre folk til og fra virksomheder, fik jeg som regel afleveret et til dem. Jeg fik ofte at vide, at de havde stor respekt for, at jeg som jobsøgende akademiker ikke bare sad med hænderne i lommen. Det var en rar følelse, men de havde ingen anelse om, hvor hård den provisionslønnede taxabranche er. Nogle dage kørte jeg op til 14-15 timer, fordi jeg ikke havde haft nok kunder. Når der ikke var kunder, skrev jeg ofte ansøgninger i taxaen.

En dag fortalte en kunde mig, at hun søgte en junior-projektleder. Hun forklarede, at hvis jeg kunne få et projektlederkursus, så kunne jeg måske få job hos hende, men det skulle gå hurtigt. Da jeg havde sat hende af, kørte jeg forbi min A-kasse for at høre, om de kunne hjælpe mig med at få et projektlederkursus. De sagde, at det ikke var dem, der skulle tage stilling til det, fordi jeg som taxachauffør ikke officielt var ledig længere.

Frustreret ringede jeg til jobcenteret for at høre, om de kunne hjælpe mig. Men de kunne ikke forstå, at jeg ønskede et kursus, for jeg var jo allerede i job. Så i starten kunne jeg ikke få job som økonom, fordi blev betragtet som nyuddannet. Derefter kunne jeg ikke få støtte til taxa-kørekort, fordi jeg var kategorien ’højtuddannet’. Og nu kunne jeg ikke få et relevant job, fordi taxakørslen stod i vejen for, at jeg kunne få et kursus. Sagde jeg mit taxajob op, ville jeg få karantæne og ikke modtage dagpenge de første tre uger.

CV’er i taxaen

Jeg kørte taxa i næsten tre år og blev ved med at skrive ansøgninger. Af og til blev jeg indkaldt til jobsamtale. Oftest lå jobsamtalerne midt i min arbejdstid, så en time før samtale holdt jeg pause, så jeg ikke kom ud på en længere tur og havnede et sted langt væk. Så fandt jeg et sted, hvor jeg kunne skifte tøj til samtalen.

En enkelt gang havde jeg en meget uheldig episode. Da jeg skiftede tøj i regnvejret, kom jeg til at træde i en vandpyt med mine sokker. Stress, travlhed, og frustration over at have tabt arbejdstid på ikke at køre i to timer, kulminerede i, at jeg stod og råbte.

Jeg følte afmagt, men en usikkerhed havde også sneget sig ind i mig: »Er jeg god nok? Kan jeg overhovedet arbejde på et kontor efter så mange års fravær?«

Jeg ankom drivvåd og uoplagt til samtalen, fordi jeg havde parkeret taxaen et stykke væk fra virksomheden. Mange siger, det er flot, at man er i job som chauffør, i stedet for at være arbejdsløs, men sandheden er, at dem, der læser ansøgninger, ser anderledes på det. Og for mig har det endda vist sig at være en hindring for, at jeg som akademiker kunne få et mere relevant job.

Efter flere hundrede afslag holdt jeg op med at skrive ansøgninger. I stedet begyndte jeg at bruge min tid på at lære om forskellige IT-systemer. Jeg tog gratis kurser på nettet og så mange videoer på YouTube. Jeg var fast besluttet på, at jeg nu ville ind i IT-branchen, for flere af mine venner, som havde job inden for IT, havde overlevet finanskrisen bedre end andre. Jeg fik nogle venner til at oplære mig og give mig øvelser inde for diverse IT-systemer, alle kneb gjaldt.

I dag er jeg i job inden for IT. Rejsen har været lang, og når jeg ser tilbage, så er det min familie, der har holdt mig sammen. En kone, der sagde, at det nok skulle gå, og tre små børn, der fik mig til at glemme mine frustrationer. Jeg mødtes ikke så ofte med venner eller tog til sociale arrangementer, for jeg blev irriteret, når folk spurgte, om jeg stadig var arbejdsløs. I øvrigt havde jeg heller ikke tid, fordi jeg ofte kørte taxa om lørdagen.

Jeg har valgt at skrive min fortælling ned, fordi jeg mener det er nødvendigt for politikerne at forstå, hvordan det er at være jobsøgende. Christiansborg har glemt, hvordan det lille menneske på jorden kæmper. Det nytter ikke, at I siger, vi ikke har forsøgt at komme i job, og at lavere ydelser vil fungere som økonomiske incitamenter, for det passer ikke.

Det, der er brug for, er en reel håndsrækning og mindre rigide rammer. Det ville politikerne forstå, hvis de vidste, hvordan de ledige kæmper.