Det er ikke længere muligt for den nyuddannede sygeplejerske at sige højt, at hun synes, det er uansvarligt, at hun skal være alene på afdelingen om natten. Det er heller ikke muligt for pædagogen at ytre sin utilfredshed med forholdene, når hun ikke kan nå at skifte alle børnenes bleer. Og politibetjenten kan heller ikke længere være kritisk over for, at han skal bruge sin tid på at opfylde måltal i stedet for at fange rigtige banditter. Den fælles erfaring hos de offentligt ansatte er nu, at deres kritik bliver lukket ned og afvæbnet – og vendt mod dem selv. De får at vide, at det er dem selv, den er gal med«.

Sådan lyder det fra lektor i sociologi Rasmus Willig, der er forfatter til en række bøger om ytringsfrihed og kritik. I næste uge udkommer hans seneste bog, ’Afvæbnet kritik’, der er resultatet af syv års arbejde. Bogen dokumenterer en kultur, der præger fagprofessionerne, hvor kritik ikke længere kan handle om almene problemstillinger i arbejdslivet, men gøres til et anliggende, der har med den enkelte medarbejder at gøre.

»Der er noget helt alvorligt i vejen med arbejdsmiljøet, ja hele kulturen, på de offentlige arbejdspladser. De ansatte udsættes for konstante små doser af arsenik; for sproglig vold. De oplever, at det ikke nytter noget at kritisere særligt kritisable forhold, for kritikken bliver returneret til dem selv. Dermed bliver de strukturelle problemer på arbejdspladserne individualiseret, og derfor censurerer de ansatte sig selv«.