Da Maria Hansen var 19 år gammel, vågnede hun en morgen ved, at hendes mor og moster var ved at pakke en kuffert til hende.

Hun fik besked på at komme i tøjet og blev derefter sendt ud af døren til sin onkel, der holdt udenfor og ventede på hende i en bil.

Maria Hansen vidste instinktivt, at hun var på vej til sin families oprindelsesland, Tyrkiet, for at blive genopdraget.

- Mens jeg sad i bilen, tænkte jeg på, om jeg skulle hoppe ud, fortæller hun.

Alligevel valgte Maria Hansen at blive siddende, mens bilen kørte hende tættere på lufthavnen og længere væk fra det liv, hun kendte.

- Jeg havde ikke nogen muligheder, jeg havde ikke nogen valg, og jeg kunne ikke gøre noget. For jeg vidste ikke, hvad konsekvensen ville blive, siger hun.

Havde fået en dansk kæreste

Ankestyrelsen har i dag offentliggjort en undersøgelse af ikke-vestlige børn og unges længerevarende udlandsophold. Kommunerne kender til i alt 204 sager siden august 2015, hvor udlandsopholdene har strakt sig mere end en måned ind i skoleåret.

Kommunerne skønner, at cirka 130 af udlandsopholdene har påvirket børnenes og de unges skolegang, sprogkundskaber og trivsel negativt.

Nogle af opholdene er bare lange ferier hos slægtninge, men et fåtal har karakter af tvang.

Maria Hansen gik på handelsskole, da hun blev sendt til Tyrkiet, og det var her, årsagen til genopdragelsesrejsen skulle findes. Hun havde nemlig fået en dansk kæreste på sin skole.

- Jeg skulle opdrages til ikke at have ham mere, til at glemme ham og til at glemme hele kulturen omkring ham. Samtidig ville de have mig til at huske mine rødder og det miljø og den kultur, vi kom fra, siger hun.

Læs også : Støjberg: Genopdragelsesrejser for børn skal stoppes

- Jeg vidste aldrig, hvad de kunne finde på

Mens Maria Hansen var i Tyrkiet, havde hun ikke meget at tage sig til. Hun sov 12 timer hver dag, og når hun var vågen, var hun typisk sammen med sine tyrkiske slægtninge.

Hun var ked af, at hun ikke kunne følge sin uddannelse og være sammen med sine venner. Samtidig følte hun sig overbevist om, at det ikke ville nytte noget at stikke af og bede det tyrkiske politi om hjælp.

Hun havde heller ikke dansk statsborgerskab eller indrejsevisum til Danmark.

Derfor blev hun i sine slægtninges hus, mens hun i stilhed spekulerede på, hvad der skulle ske med hende.

- Jeg vidste aldrig, hvad de kunne finde på, eller hvad der ventede mig. Og jeg vidste slet ikke, om jeg kunne komme tilbage til Danmark igen, fortæller hun.