Jeg var 11 år, da jeg fik min første menstruation. Grædende, fuld af skam, sad jeg på badeværelset og turde ikke komme ud. Min mor trøstede mig, men jeg skammede mig stadig.

I skolegården begyndte de at kalde mig ’hende med brysterne’.

Skolesygeplejersken forklarede, at det var naturligt, at jeg udviklede mig lidt før end de andre, fordi jeg var fra et andet land.

Det kunne have noget med min kost at gøre, sagde hun, fordi jeg fik en anden kost, end jeg havde været vant til, dengang jeg boede i et andet land. Sådan blev jeg en blødende krop fra et andet land.

Jeg vidste selvfølgelig godt, at jeg var fra et andet land. Det har været en konflikt i min krop, siden jeg var barn – især når andre konfronterede mig med det.

Som barn har man brug for mennesker at spejle sig i; mennesker man kan imitere for siden hen at kunne blive sig selv. Men hvad gør man, hvis ikke man har nogen omkring sig, der ligner en? Hvordan spejler man sig så?

Jeg spejlede min krop i hvide kroppe, prøvede at annullere min brune hud. Tegnede på mig selv med kridt, malede på mig selv med tuschen, man kaldte hudfarvet.

Men når man er en brun krop i hvide rum, må man være og repræsentere alt, der er brunt, selv om man ikke vil. Så jeg blev kaldt Pocahontas, Mel B, Whoopi Goldberg, selv om jeg hellere ville være Snehvide, Geri Halliwell, Meg Ryan.

Jeg var ingen af delene, og i erkendelsen af det blev den første brune krop, jeg spejlede mig i, Dr. Bombays. Ja, den første brune krop, jeg spejlede mig i, tilhørte en svensk mand, der gjorde en karriere ud af – på fordomsfuld vis – at imitere indisk kultur. Den første brune krop, jeg spejlede mig i, var en imitation. »S.O.S the tiger took my family«.

Sådan var jeg ikke længere fra et andet land, sådan blev jeg en imitation af en, der var det.

Fejlfarvet hvid krop

Da jeg var 14 år, sad jeg i Folkets Park med mine venner og faldt i snak med en af deres ældre bekendte. Vi talte om uretfærdighed og undertrykkelse, som de venstreorienterede teenagere vi var. Jeg fortalte om, hvordan en fuld mand i bussen havde råbt »skrid hjem til dit eget land, du hører ikke til her«, jeg havde ikke sagt det til nogen tidligere, fordi jeg skammede mig.

Drengen, som jeg talte med, spurgte mig, om jeg da ikke var adopteret, og da jeg svarede ja, forklarede han mig, at jeg altså ikke kunne blive udsat for racisme.

At det i sig selv var krænkende, at jeg, der voksede op med hvide, velhavende forældre, med alle de privilegier det indebar, påstod, at jeg var udsat for racisme. Sådan annullerede han min brune krop for mig. Jeg gav ham ret, jeg undskyldte, jeg skammede mig endnu mere.

Sådan var jeg ikke længere berettiget til at være brun, sådan blev jeg bare en hvid krop i en forkert farve.

Mine forældres datter

Mine forældre er de bedste, jeg kender. For dem har der aldrig været en konflikt i, at jeg var fra et andet land og deres datter på en og samme tid.

De har aldrig annulleret min hudfarve eller landet, jeg er født i; aldrig glemt eller skjult, at før dem var der en anden; før her var der et andet sted. Det ændrede bare ikke på, at jeg stadig var deres datter. Jeg kan godt være deres datter, selv om jeg er født i Indien. Jeg er deres datter, selv om jeg er født i Indien.

Fra min mor har jeg arvet min dårlige stedsans, min empati og min ikke så store tålmodighed eller forståelse for ting, jeg finder uretfærdige eller er uenig i. Fra min far har jeg arvet min interesse for musik, min humor og min blinde tro på, at alt nok skal løse sig til sidst alligevel.

Men i alle andre rum end mine forældres sås der tvivl om, hvorvidt de kan få lov at være mine forældre. Det gøres meget diskret af både fremmede og venner. Det pakkes ind i gode intentioner. I venlighed og nysgerrighed. »Vil du gerne møde dine rigtige forældre?« spørger de.

Reelt siger de, at min arv fra mine forældre ikke har med virkeligheden at gøre. Når folk spørger sådan, tillader de sig at sige, at jeg ikke må arve mine forældres kroppe og egenskaber, fordi jeg er skabt af andet kød og blod end deres. Når folk spørger sådan, siger de: Du kan ikke være deres datter, for du er født i Indien. Du er ikke deres datter, fordi du er født i Indien.

Sådan er jeg ikke længere nogens datter, sådan gør I mig forældreløs.

Hånede min egen krop

På mit gymnasium var der tradition for, at nogle af 3.g’erne i løbet af introdagene klædte sig ud og lod, som om de også var nye 1.g’ere. Selvfølgelig skulle de skille sig ud og være underlige, sådan at de rigtige 1.’gere kunne få noget at tale om – i sig selv helt forrykt.

Da jeg selv blev 3.g’er, begik jeg selv vold mod min egen krop: Jeg klædte mig ud som inder. Sådan som Dr. Bombay havde lært mig det mange år tidligere, jeg lod min brune krop agere skyts for fordomme og hån netop ved at lade den repræsentere alle disse fordomme.

»Go away, gipsy,« sagde mine venner til mig i skolegården, og så grinede vi alle sammen, for det var jo bare for sjov, jeg var jo ikke rigtig inder, og mine venner var jo ikke rigtige racister. Vi lod jo bare som om, det var jo bare for sjov.

Opfattelsen af min krop som noget sjovt gik jeg længe med på, fordi det var en måde at bearbejde, at jeg var brun uden at være det, sådan som jeg havde fået at vide, da jeg var 14 år. Ved at grine, ved at udstille min brune krop, kunne jeg gøre den til noget andet. Jeg kunne fremmedgøre min egen hud fra resten af mig. Vi grinede ad min brune krop, ikke ad mig.

Som jeg sidder og skriver dette, kan jeg mærke tårerne i øjenkrogen og stormvejr helt ind i maven. Jeg skammer mig, jeg skammer mig, jeg skammer mig over at have brugt mig på den måde. Over at jeg har været så bange for min krop, at jeg bidrog til at pege fingre ad den, ydmyge den, håne den.

Som jeg sidder og skriver dette, går det op for mig, at jeg stadig bruges sådan. At dét, at jeg er brun, stadig er sjovt, fordi dét, at jeg er brun, jo ikke rigtigt gælder, jeg er jo ikke rigtig brun, så det er jo ikke racistisk, vel? Så det er i orden at grine, ikke? Ikke? Vi mener jo ingenting med det, Sabitha, det er bare for sjov, ikke? Det ved du vel, ikke? Vi er jo venner, ikke? Det er bare for sjov. Ikke?

Sådan er jeg ikke længere min egen eller nogen andens ven, sådan er jeg en brun krop at grine ad.

Hvor kommer du fra

»Hvor kommer du fra?« spørger I mig, når vi er i byen, når jeg betjener jer bag skranken, når I får øje på mig.

»København,« svarer jeg, men ved, at det ikke er nok.

Grinende spørger I igen: »Ja, men hvor kommer du ellers fra?«

»Emdrup,« svarer jeg.

Nu svarer I vredt: »Du ved, hvad vi mener. Hvor kommer du egentlig fra?«

I bliver vrede, I føler jer berettigede til at kende min historie, jeg sidder jo der og er brun, så må det mindste da være lige at forklare, hvorfor jeg gør det og er det.

I spørger, fordi I er nysgerrige, siger I. Fordi I er interesserede, velmenende og venlige og vil mig det godt.

Det eneste, jeg hører, er, at jeg ikke må være herfra; at min brune krop gør, at jeg ikke må være herfra; at jeg må ikke være rigtigt fra København. Det eneste, jeg hører, når I spørger, er, at I annullerer mig, at I tager min historie fra mig, at mine forældre ikke må være mine, at det hele er for sjov, at jeg er brun.

Når I spørger: »Hvor kommer du fra,« er I som spøgelser og ekkoer fra hele mit liv, der minder mig om, at jeg aldrig vil kunne finde plads. At jeg ikke har lov til at være fra København på lige fod med jer andre. På grund af min brune krop. Det gør ondt.

Så næste gang, I spørger sådan, så husk lige det. Det er sådan, jeg ikke længere er en af os, sådan gør I mig til noget andet.