Vi lever i en grænseløs, globaliseret verden med knappe ressourcer, i porten til en teknologisk tidsalder, hvor mere end halvdelen af Jordens befolkning har adgang til internettet, hvor flere har mobiltelefoner end rent vand, og hvor befolkningstilvæksten kun overgås af væksten i smart devices, der kobles på internettet.

Det geopolitiske grundstof er under dekonstruktion og variablerne i den ny formel er: Befolkningstilvækst, mangel på vand, fødevarer og råvarer, skrøbelige stater og et stigende konfliktpotentiale, der med klimaforandringer som trusselsforstærker kan udløse migration af hidtil usete dimensioner. Med Europa som destination.

FN vurderer, at vi ved det 21. århundredres afslutning vil være 11 milliarder mennesker. Siden industrialiseringen er der blevet 700 pct. flere mennesker. Den tilvækst er næppe bæredygtig. Især når vi dertil lægger, at tilvæksten forventes i de dele af verden, der dårligst kan bære den.

Befolkningsboomet rammer især Afrika. Man skønner, at Afrikas befolkning i de kommende årtier vil fordobles. Inden 2050 vil der være 2,4 milliarder mennesker i Afrika, og lande som Nigeria vil have overhalet USA, hvad indbyggerantal angår.

Især de 15 lande syd for Sahara er højfertilitetszoner. Skønt Afrika er stort, rejser denne udvikling fundamentale spørgsmål: Vil der være mad, drikke, muligheder og sikkerhed for borgerne i Afrika? Og ønsker de at blive dér?

Flere forhold skærper konsekvenserne af tilvæksten: Vi samler os, bliver ældre, forbruger mere, og den sociale ulighed øges. Verden urbaniseres. Mere end halvdelen af verdens befolkning bor i byer. I u-landene er den gennemsnitlige månedlige tilflytning til byerne på fem mio. mennesker. Byerne vokser.

Med urbanisering følger globalisering. En af konsekvenserne heraf er »superstar-effekten«, hvilket betyder, at der er større ulighed i storbyer, og at denne øges. I forvejen ejer de rigeste en pct. af verdens befolkning mere end de 99 pct. andre. Den socio-økonomiske ulighed – afstanden mellem rig og fattig – har aldrig været større end nu.

Og den vokser også. Man behøver ikke Thomas Piketty (fransk økonom, red.) for at se, at verden socialt set bliver skrøbeligere med øget internt konfliktpotentiale.

»2015 Risk Perception Survey« placerer vand som den alvorligste trussel mod verden. I 2030 ventes det globale behov for vand at være 40 pct. større, end en bæredygtig forsyning tillader, og næsten 40 pct. af verdens storbyer vil have alvorlige forsyningsproblemer.

Klimaforandringerne betyder populært sagt, at våde egne bliver vådere, medens tørre egne bliver tørrere. Den befolkningstilvækst på 1,7 milliarder mennesker, der forventes over de næste 25 år, vil primært ske, hvor der allerede er vandproblemer. Multinationale selskaber som f.eks. Nestlé opkøber vandrettigheder i tredjeverdenslande med henblik på kommerciel udnyttelse. Lad det være et vink.

Knaphed på fødevarer har historisk væltet regimer. I vor tid menes stigende fødevarepriser at være en af de udslagsgivende faktorer bag Det Arabiske Forår og borgerkrigen i Syrien. World Food Program vurderer, at i omegnen af 800 millioner mennesker p.t. ikke har tilstrækkelig mad til at leve et sundt liv. Vi kan med andre ord dårligt brødføde Jordens befolkning i dag.

Såfremt vi i 2045 skal kunne brødføde Jordens anslåede 9,4 milliarder mennesker, skal fødevareproduktionen øges med 60 pct. Det vil kræve effektiviseringer af den globale fødevareøkonomi, der i dag er dysfunktionel og med et stagnerende output.

I det globale »Hunger Index« forudser en række organisationer alarmerende eller ekstremt alarmerende fødevareforhold i en lang række især afrikanske lande syd for Sahara: Verdens fattigste og mindst konkurrencedygtige stater, der samtidig har den højeste befolkningstilvækst – trods rekordhøj børnedødelighed – kan imødese fødevarekriser, sult og følgeligt ustabilitet.

Vi forbruger 50 pct. flere ressourcer, end vort økosystem kan regenerere. Hvis vort nuværende ressourceforbrug fortsætter uændret, vil vi i 2030 have brug for endnu en jordklode til at dække behovet. Der har i flere årtier været kapløb om rettigheder til råstoffer.

Især Kina har ageret fremsynet og strategisk og sikret sig udvindingsrettigheder på kritiske mineraler og råvarer, blandt andet i Afrika og Asien, hvor den kinesiske risikovillighed har været væsentligt større end hos vestlige aktører, med massive investeringer i skrøbelige stater som Nordkorea, Afghanistan, Irak, Angola, Zimbabwe og Sierra Leone. Der er væsentligt konfliktpotentiale i råstoffer.

Der er i øjeblikket 35 længerevarende konflikter, som har genereret ca. 60 mio. flygtninge, internt fordrevne og migranter. World Economic Forum peger på konflikter mellem stater som den mest sandsynlige globale trussel og vurderer, at risikoen ikke har været større i de sidste 25 år. Investeringerne i militær hardware voksede i Afrika, Mellemøsten, Asien – primært drevet af kinesisk oprustning – og i Øst-Europa. Globalt set faldt investeringerne kun i Europa og USA.

Den geopolitiske lignings store ubekendte er religion. Aktuelt synes de religiøse brudlinjer mere udtalte og alvorligere end nogensinde. Konflikten i Mellemøsten – Syrien, Irak og Yemen – udgør den største trussel, fordi den har potentiale til at inddrage Israel, Egypten, Tyrkiet, Iran og Saudi Arabien, der har undgået egentlige kamphandlinger på egen jord, trods væbnede interventioner i de forbundne konflikter.

Konflikten trækker tråde til kampene i Den Centralafrikanske Republik, Mali, Nigeria, Libyen, Sudan, Tchad og så langt væk som Pakistan og Afghanistan. Et skræmmende scenario er en destabilisering af de moderate vestligt orienterede lande i regionen, Egypten og Tyrkiet. Noget som vil kunne ryste NATO og øge presset på Europa.

Sahel, landene under Sahara og Mellemøsten med eller uden Tyrkiet udgør en skrøbelig zone. Det er der, man ser den største befolkningstilvækst, hvor undertrykkelsen er stor, fattigdommen størst, staterne skrøbeligst, epidemierne flest, hvor den samfundsmæssige infrastruktur er svagest, hvor konfliktpotentialet er størst, og hvor udfordringerne med vand og fødevareforsyning øges uforholdsmæssigt.

Denne skrøbelige zone har potentiale til at generere flygtninge og migranter i bølger af uset størrelsesorden med retning mod Europa, som der ikke kan findes holdbare løsninger på. Med al respekt for Stine Bosse og Asger Aamund, drejer det sig hverken om empati og barmhjertighed eller egne behov for kvalificeret arbejdskraft. Disse megatrends vil være virkelighed inden for få år. Vi føler allerede nu suset af den storm, der kommer. Mod den er annoncer intet værn.

Er det så umuligt som dommedagsprofetien antyder? Nej, der kan findes løsninger. På folkemøder drøftes, hvad Danmark skal leve af i fremtiden. Spørgsmålet burde være: Hvordan kan Danmark bidrage til at løse verdens problemer?

Vi er allerede foregangsmænd i forhold til at finde bæredygtige og grønne løsninger – trods størrelsen på eget økologisk fodaftryk. Vi er førende i humanitær bistand og i at implementere den. Nu står vi på tærsklen til en revision af vor udenrigs- og sikkerhedspolitik.

Er det tænkeligt, at vi kan tage den udenrigs- udviklings-, handels- og sikkerhedspolitiske samtænkning et nøk videre og inkludere de gode kræfter i Dansk Industri, Dansk Landbrug, fag- og brancheforeningerne, forsknings-institutionerne, de humanitære organisationer og myndighederne i en fokuseret søgen efter løsninger på de fælles udfordringer?

Løsninger, der er tilpasset de lokale behov og forudsætninger. Løsninger, der tager afsæt i danske kompetencer, men med en lokal forankring. Og lad os i den forbindelse gøre op med forestillingen om, at man ikke kan tjene penge på bistand.

Den kompleksitet, jeg skitserer, kan håndteres, men det fordrer et globalt mindset, vilje, en fælles indsats, forståelse og lokal forankring. Vi kan anvende midlerne rigtigere end på bombekampagner mod IS – uanset den symbolske værdi.