Da Ruth Mottram cyklede hjem for at hente sine døtre fra børnehave og skole den dag, forsøgte hun som sædvanligt at lægge arbejdet bag sig. Men tankerne kredsede om, hvordan Danmark vil se ud i 2040: Den øgede havstand vil æde på kysten og ekstremregn fosse ned. Men i vid udstrækning er Danmark heldigt placeret i forhold til nærmest alle andre lande. Til gengæld vil danskere formentlig mærke presset fra andre landes befolkninger.

Der kan blive tale om en massemigration, som vil få vor dages flygtningedebat til at ligne århundredets underdrivelse. For eksempel fra Østafrika, hvor 300 millioner mennesker er afhængige af den østafrikanske monsun og måske søger op imod Europa, hvis nedbørssystemerne ændrer sig.

Ruth Mottrams døtre på fire og seks år ved ikke helt, hvad deres mor laver. Mor laver vejrudsigterne i tv, siger de i skolen og børnehaven på Frederiksberg. Ruth Mottram lader dem blive i troen.

Hun gør sig mange tanker om, hvordan børnene undgår at blive skræmte af den viden, hun i stigende grad besidder. Omvendt synes hun, hun bør forberede dem på den nye fremtid.

Ruth Mottram forsøger at indprente vigtigheden af at genbruge. Og når hendes ældste datter beklager sig over, hvorfor de ikke flyver på ferie ligesom alle andre eller har en bil, de kan køre til skole i, forsøger Ruth Mottram at forklare, at så forbrænder man olie, og det er skidt for miljøet.

Problemet er også velkendt for hendes kolleger med børn i DMI og ude i de internationale forskermiljøer. De har ligefrem til frokostmøder og på Twitter forsøgt at udveksle råd. Og heri gemmer sig den sværeste situation, når det gælder klimaforandringerne og hendes viden gennem jobbet som forsker, siger Roth Mottram:

“Jeg aner virkelig ikke mine levende råd, om hvordan jeg skal fortælle det til mine børn.”

*Tilføjelse og rettelse 5/12:

I afsnittet lige under overskriften, den såkaldte Derfor-tekst, stod der oprindeligt, at ”Nogle forskere stopper deres virke”. Det er der ikke belæg for i teksten. Fejlen skyldtes, at en række historier, som jeg læste under researchen, udlagde, at forskeren Camille Parmesan var stoppet efter et selvvalgt exit fra sit amerikanske universitet. Det er ikke tilfældet, og en decideret svipser gjorde, at jeg glemte at rette det i den publicerede version af denne historie.

I den oprindelige version stod også, at fem ud af de syv forskere tilknyttet den såkaldte hockeystav-kurve trak sig fra den offentlige debat og ikke fik den akademiske lynkarriere, som publiceringen af hockeystav-kuren ellers lagde op til. De blev bl.a. hæmmet af trusler.

Det er en forkert udlægning fra min side og skyldes, at jeg desværre kom til at blande den kritiske modtagelse af hockeystav-kurven sammen med den såkaldte climategate sag nogle år senere. De to sager har en del overlap bl.a. blev en del af forskerne bag den første version af hockeystav-kurven også impliceret i climategate. Afsnittet er nu ændret til kun at berette om de tre forskere tilknyttet den første, ikke-redigerede version af hockeystav-kurven. Derudover har afsnittet fået tilføjet et citat fra en af de berørte forskere Raymond S. Bradley.