Statsministeren virker mere interesseret i at lande et topjob i udlandet end at lede Danmark. Derfor skal der indføres karensperiode, så ministre efter endt ministertid ikke blot kan skifte til international post.

Betydning af ordet minister kommer af latin og betyder tjener. Betegnelsen stammer i Danmark fra enevældens tid, hvor en minister var kongens ”tjener”, der skulle rådgive ham og udføre hans befaling. I dag er betydningen nok mere, at ministeren er folkets tjener, der virker på vegne af demokratiet. Men er det også sådan, ministrene ser sig selv?

Et blik i statsministerens kalender viser et billede, som er set magen til hos en række af hans forgængere. En heftig rejseaktivitet med tjenesterejser i Østrig, Kosovo, Slovakiet, Sverige, Tyskland, Spanien, Portugal, Belgien, Frankrig, Schweiz, Estland, Letland og Litauen alene i 2018. Læg dertil en pludselig følgagtighed over for alverdens stormagter, som vi eksempelvis så under statsministerens tale på Europa-dagen, hvor han foreslog et opgør med Danmarks EU-forbehold.

Vi har set det før: Hvem husker ikke Anders Fogh Rasmussens meget rejseaktivitet og pludselige knæfald for Tyrkiet umiddelbart før hans udpegning til generalsekretær i NATO? Eller Helle Thorning-Schmidts ”European by heart” tale ved Europa-skolen i Brügge og fremhævelsen af hendes ”reform-amok” i Davos, umiddelbart før det mislykkedes hende at blive formand for Det Europæiske Råd.

Et klart mønster tegner sig: En Statsminister, der ofte står dårligt i meningsmålingerne, og som måske er kørt lidt træt i den hjemlige regeringstrummerum, og som nu bruger timerne på at dagdrømme om, hvad fremtiden bringer efter statsministeriet, sætter embedsværket i gang med se sig om efter mulighederne for en ”international toppost” til Danmark. Men egentlig handler det mest om sig selv og om at sikre et lukrativt job efter statsministertiden.

Embedsmændene i udenrigsministeriet forsøger af al magt gennem diplomatiets bagkanaler at finde støtte til regeringschefens ambitioner om at komme væk fra lille Danmark og ud i den store verden

Det er en rimelig forventning til danske ministre, at de fokuserer 100 procent på deres hverv og deres tjeneste til Danmark, mens de bestrider ministertaburetten

Men er det egentlig sådan, man tjener Danmark og dets folk? Hvad godt gør det danskerne, at der bruges skattekroner og embedsmandstid på at sikre, at den siddende statsministers jobønsker for fremtiden? Bliver Danmark et bedre land med en regeringsleder, som i høj grad er fraværende og hvis fokus er det nye spændende, der befinder sig i hans fremtid? Jeg mener ubetinget nej

At være Danmarks statsminister bør være det mest ærefulde hverv en dansk politiker kan bestride. Det er toppen af kransekagen, det er kulminationen på ens politiske tilværelse. Det er ikke et karrierespringbræt eller en jobansøgning til EU, FN eller en anden international institution.

Det er en rimelig forventning til danske ministre, at de fokuserer 100 procent på deres hverv og deres tjeneste til Danmark, mens de bestrider deres hverv. Ligesom det er rimeligt, at danskerne ikke skal kunne komme i tvivl om, at en minister altid tjener Danmarks interesser og ikke tilpasser sine holdninger og optræden efter at forbedre sine egne personlige karrieremuligheder. Og kan en statsminister eller minister ikke dedikere sig 100 procent til Danmark og danskerne, bør de gå af.

Det skabte - helt berettiget - stor opstandelse, da Bjarne Corydon umiddelbart efter valget i 2015 skiftede sin post som finansminister ud med en stilling i konsulentbureauet McKinsey, der bl.a. er leverandør af ydelser til hans tidligere ministerium. Ligesom det har skabt stor røre, når kommissærer i EU forlader deres stillinger for at gå lige ud i topstillinger i det erhvervsliv, som de har haft hovedansvaret for at regulere. Derfor tales der om at indføre karensperioder for den slags skift. Ligesom man i det private erhvervsliv kender til konkurrenceklausuler, som forhindrer nøglemedarbejdere i umiddelbart at skifte til konkurrenter inden for samme branche.

Det samme princip burde gælde for statsministeren og hans øvrige ministre. Så længe man er minister eller er berettiget til at modtage eftervederlag for sit ministervirke, burde det ikke være tilladt at bestride hverv for fremmede magter eller internationale institutioner.

Ministre skylder danskerne, at deres loyalitet og virke kun sker til fordel for Danmark og vore interesser.