Historien om, hvordan nogle af Danmarks mest omdiskuterede og udskældte almene boliger blev til, er … overraskende.

De triste grå betonbygninger, der i dag udgør Danmarks tre største ghettoer, Vollsmose, Tingbjerg og Gellerupparken, er for eksempel historien om revolutionære idéer, gennemtænkt arkitektur og faglig stolthed. Det er historien om opgradering, luksus og prestige.

De almene boligbyggerier skulle have været symbolet på efterkrigstidens økonomiske succes.

I tiden omkring 1950’erne slog urbaniseringen til, og rigtig mange danskere flyttede fra land til by, hvor de kunne få arbejde. Der blev mere og mere trangt i de små boliger i centrum af byerne, hvor man skulle ud af lejligheden, ned ad trappen og ud i baggården for at gå på toilettet.

Det ville staten gøre noget ved, og da Danmark befandt sig midt i en solid økonomisk vækst, kunne man kaste enorme summer efter anerkendte, hæderkronede arkitekter, der skulle udnytte de ubeboede områder i udkanten af byerne og skabe nye hjem til arbejderklassen. De skulle ud af baggårdene og ind i nye, rummelige boliger med store køkkener og eget toilet. Hvis ikke to.

Det kan være svært at forestille sig i dag, hvor regeringen offentliggør den nyeste ghettoliste. Både Vollsmose, Tingbjerg og Gellerupparken er vanen tro endnu en gang på listen.

Den første officielle ghettoliste blev lanceret i 2010. Én gang for alle cementerede den daværende Venstre-ledede regering, at de almene boligområders udsatte status skyldtes de mennesker, der levede der. Her boede for mange med ikke-vestlig baggrund, for mange uden arbejde og uddannelse og for mange kriminelle.

De seneste mange år har der været et enormt fokus på ghettoerne, og der skal gøres op med parallelsamfundene, siger politikerne. I maj offentliggjorde regeringen et nyt ghettoudspil: Ét Danmark uden parallelsamfund den såkaldte ghettoplan, hvis ambition er at sikre et ‘ghettofrit’ Danmark i 2030. I planen lægger man op til enten at rive hele eller dele af udsatte boligområder ned, ombygge områderne og ændre beboersammensætningen. Færre uuddannede, færre arbejdsløse og færre med ikke-vestlig herkomst, lyder planen.

Der skal ske noget med ghettoerne, men det, der skal ske, er drastisk og voldsomt, siger nogle af de beboere, jeg har talt med.

I dag kan vi se, at noget gik galt med de ellers så gennemtænkte boligprojekter. De almene byggerier er blevet selvfølgelige problemer, der for alt i verden skal fikses, siger politikerne.

Men hvordan blev ghettoerne egentlig til ghettoer? Står det virkelig så slemt til? Og kan man lære noget af fortiden?

Det har jeg undersøgt gennem nogle af beboerne i den måske mest udskældte ghetto og klart største af dem alle.

Jeg har talt med tre af Vollsmoses knap 10.000 borgere: en pædagog og senere frivillig i mere end 20 år, en journalist, der har dækket området gennem 25 år og en politimand, der har arbejdet i bydelen endnu længere.

Her er historien om, hvordan Vollsmose blev til Vollsmose.