Skandalen om de statsløse. Skandalen om skattebehandlingen af Helle Thorning-Schmidt. Den falske oversættelse af Jægerbogen. Løgnene om, hvorfor Folketingets retsudvalg og Pia Kjærsgaard ikke kunne besøge Christiania. De pinlige ministeraffærer flyder på stribe i disse år.

Og det er ikke tilfældigt, fastslår to samfundsforskere i ny bog, der udkommer den 1. oktober.

Ifølge bogen er den traditionelle embedsmandsrolle som lovens vogter under pres. Embedsmændene frygter at blive fortrængt af politikere og spindoktorer og gør derfor deres yderste for at imødekomme politiske ønsker – uanset om de er forenelige med loven.

Bogen hedder Ansvaret, der forsvandt – om magten, ministrene og embedsværket. De to forfattere er henholdsvis lektor i offentlig ret ved Roskilde Universitet Pernille Boye Koch og professor emeritus i Statskundskab ved Københavns Universitet Tim Knudsen.

Traditionelt har det i Danmark været embedsmændenes rolle at sikre, at lovteksten var klar, inden loven blev vedtaget, og at loven sidenhen blev overholdt – ikke bare af borgerne, men også af de embedsmænd, der forvalter loven. Dertil kom, at embedsmændene skulle holde skiftende ministre i ørene og sikre, at de ikke vovede sig ud i tvivlsomme forehavender, der kunne bringe vanære over dem selv – og ministeriet, ikke mindst. Denne traditionelle embedsmandsrolle har været i skred siden 1970’erne, konstaterer Pernille Boye Koch og Tim Knudsen.

På gled

Det politiske liv er blevet stadig mere hektisk. Medierne er i hælene på ministre døgnet rundt. Toppolitikere føler, at de frem for alt har brug for embedsmænd, der kan indleve sig i de politiske vilkår – og handle efter, hvad der gavner politikeren. Derfor efterspørger opslag af administrative topstillinger, at kandidaten har ’politisk tæft’. Kravet kan udtrykkes mere eller mindre brutalt, men meningen er klar: Indlev dig i din politisk foresattes rolle.

Bogen citerer Skatteministeriets nu detroniserede departementschef Peter Loft for disse ord fra 2010 om topembedsmandsrollen:

»Det er ikke nok at lave egentligt godt teknisk arbejde, det skal også være politisk rigtigt, og det skal være pakket ind på den rigtige måde og tænkt på den rigtig måde. Du kan ikke skille tingene ad længere.«

Hvis en læser tænker, at Peter Loft selv er et eksempel på, hvor galt det kan gå, hvis man slet ikke skiller jura og politik, så har læseren fattet bogens pointe.

I 1950 havde 82 procent af alle departementschefer kun været ansat i ét ministerium, nemlig det, de nu var departementschefer i. I 2012 havde departementscheferne i gennemsnit været ansat i 2,5 ministerier – og mange havde også været helt uden for staten. Endnu i 1974 var 60 procent af departementscheferne jurister; 40 procent var økonomer. I 2012 var 40 procent politologer, 40 procent jurister og 20 procent økonomer.

Ingen sikre

Topembedsmænd bliver nu til dags forflyttet hid og did. Nogle ryger helt ud. Ingen kan vide sig sikre mod politisk lunefuldhed. Bedst derfor at tækkes politikerne. Og er man som ikkejurist usikker på rækkevidden af retsregler, kan det nærmest vise sig at være en fordel. Det bliver ministerrådgivningen kun smidigere af.

Men den kan også blive så smidig, at den tillader ministeren at styrte i afgrunden.

På et pressemøde i 2009 svingede Forsvarsministeriets departementschef, Lars Findsen, med et skilt, der skulle minde hans minister, Søren Gade (V), om at nævne, at en bog skrevet af en jægersoldat om livet i tjenesten nu var blevet endnu mere statsfarlig af at være blevet oversat til arabisk. At bogen var maskinoversat, havde Findsen ikke nævnt for Gade, og at oversættelsen var lavet af Forsvarsministeriets egne folk, havde Findsen ikke givet sig tid til at finde ud af. Gade endte med at falde. Findsen er – indtil videre – endt med at blive siddende.

Et andet eksempel på en forvaltning, der tjenstivrigt hjælper sin minister ud over afgrunden, er integrationsminister Birthe Rønn Hornbechs (V) stab. Ingen tvivl om at efterlevelse af de statsløses rettigheder efter internationale konventioner ville have givet Rønn Hornbech problemer med støttepartiet Dansk Folkeparti. Men ministeriets årelange tilsidesættelse af klare regler måtte før eller siden komme for en dag. Det kom den, da Rønn Hornbech endelig gav sig til at administrere efter reglerne, men over for Folketinget forklarede sig med, at hun havde »besindet« sig. Det vakte mistanke hos et SF-folketingsmedlem, der bad dagbladet Information om at efterforske sagen. Rønn Hornbech måtte gå af, og en undersøgelseskommission søger stadig at afdække misforholdene.

Sølle trøst

Det er en sølle trøst, at denne – og andre eksempler på – ministerskandale endte med at komme frem. Pernille Boye Koch og Tim Knudsen påpeger, at det – som med Rønn Hornbechs fortalelse – er helt tilfældigt, at skandalerne bliver afsløret.

At det var løgn, da justitsminister Morten Bødskov forklarede, at Folketingets Retsudvalg og Pia Kjærsgaard ikke kunne besøge Christiania, fordi Københavns Politidirektør havde andet gøremål den dag, kom kun for en dag, fordi PET-chef Jakob Scharf lå i strid med sit personale. De ansatte klagede til Rigspolitichefen over, at Scharf brugte sit kendskab til Kjærsgaards kalender til at lægge arrangementer, så hun ikke kunne deltage. Angiveligt fordi Scharf ikke ville bruge sit budget på yderligere beskyttelse af Kjærsgaard.

Brevet sivede til Ekstra Bladet. Så rullede skandalen, der førte til, at Bødskov måtte gå af. Pernille Boye Koch og Tim Knudsen er alarmeret over, at en efterfølgende tjenestemandssag mod de to ansvarlige topembedsmænd førte til deres frifindelse, fordi det blev accepteret som »en forklarlig og undskyldelig nødløgn«, at politidirektøren var forhindret. Det gradbøjer ministres pligt til at tale sandt over for Folketinget, fastslår de to forfattere.

De rejser også tvivl om den angiveligt sande forklaring: At der på dagen for det fastsatte besøg skulle være »en skærpet sikkerhedssituation på Christiania«. Måske var det, skriver de to, blot endnu et eksempel på, at enhver PET-forklaring lægges uprøvet til grund – uanset om den er en bortforklaring.

Som udbedring af det nuværende systems skavanker peger Pernille Boye Koch og Tim Knudsen på en vifte af løsninger: Man kan trække flere politisk udpegede ind i centraladministrationen og dermed aflaste embedsmænd for politisk rådgivning. Man kan også styrke Folketingets kontrolmuligheder, således at offentlige høringer og særlige udvalg kan supplere den tunge model med undersøgelseskommissioner. Endelig kan man genskabe respekten for de traditionelle embedsmandsdyder. De to forfattere skriver: »Politisk strategiske overvejelser må ikke trumfe normer om lovlighed og saglighed. Her tyder meget på, at der er brug for en aktiv indsats i ministerierne for at styrke en sådan kultur. Der er formentlig et stykke vej endnu.«