Det er efterhånden blevet udbredt at lukke ned for personer, der kritiserer minoriteter i Danmark. Det er faktisk generelt blevet udbredt at forsøge at lukke ned for personer, der mener noget andet end én selv. Det så vi for eksempel, da Karen M. Larsen i en kronik i Information skrev, at man skal have kvindelige reproduktive organer for at være kvinde. Vi så det også, da valgplakater til universitetsvalget blev revet ned på Københavns Universitet, fordi folk ikke mente, plakaterne var inkluderende nok.

Jeg har også selv oplevet det i diskussioner med transkønnede om, hvorvidt der skal være en voldelig og væbnet revolution, så køn og kønsnormer bliver afskaffet. Det var jeg, naturligvis, uenig i. I flere tilfælde har det resulteret i, at der blev kastet rundt med hadefulde termer som transfobi og lignende.

Man ser efterhånden ofte, at uenige parter aktivt prøver at fjerne hinanden fra debatten. Kommentarer til Karen M. Larsens indlæg i Out & About udtrykte eksempelvis ønske om, at hendes påstande skulle fjernes, mens valgplakater rent faktisk blev fjernet. Personligt har jeg oplevet, at folk har forsøgt at skræmme mig væk fra debatter med beskyldninger om, at jeg ønskede død over transkønnede.

På den måde bliver vigtige debatter lukket ned i et forsøg på at beskytte folk, som vi burde kunne kritisere, og det er en yderst problematisk tendens. Jeg frygter virkelig, at tendensen snart vil blive den nye norm. Og det er dét, jeg vil gøre op med, inden den rammer mit eget universitet i Aarhus.

Fordærvet debatkultur

Vi er nødt til at sikre muligheden for at kunne udtrykke saglig kritik. Ordet ’kritik’ er dog nærmest blevet et fyord, som for nogle vækker voldsomt negative associationer. Man er nærmest diskriminerende over for alt og alle, hvis man vover at kritisere et aspekt af det, de står for. Men kritik er livsvigtigt for et velfungerende og sundt demokrati. Det bliver hurtigt en glidebane, hvis vi som samfund afstår fra at kritisere ekstreme udtalelser, der står uden belæg.

Vi er nødt til kunne kritisere alle, uanset om der er tale om mænd, kvinder eller transpersoner. Alle skal kunne kritiseres – ikke for deres person, men for deres holdninger. Vi skal alle kunne stilles til ansvar for vores holdninger.

Hvis man udtaler sig håndfast om et emne og så efterfølgende lader kritik og modsvar hænge i luften, er der tale om en fordærvelse af debatkulturen. Men det er desværre netop dén fordærvede debatkultur, som er begyndt at vinde frem nu. Og når holdninger bliver udtrykt uden ansvar, kommer ekstremismen frem. Det er denne ekstremisme, vi skal have stoppet. Derfor fordrer en solid debatkultur, at man står til ansvar og forsvarer sine udtalelser.

Hvis først kritikken forstummer, vil det resultere i et ekkokammer, hvor ekstremismen kun vil vokse. Er det ikke borgernes ansvar at forsvare demokratiet mod ekstreme holdninger? Det vil jeg sige, det er.

Kritikresistente minoriteter

Lad os tage et konkret eksempel på en kontroversiel, kritisk påstand: ’Et barn på to år er ikke klar til at definere sit eget køn’. Det er en påstand, som potentielt ville blive set som transfobisk. Her kunne min kritik gå på, at det vel er de færreste toårige børn, som ved, hvorfor solen står op, eller hvorfor det regner. Så hvordan skulle de kunne tage stilling til, hvilket køn de vil leve med resten af deres liv?

Det er naturligvis ikke alle, der vil være enige i det synspunkt. Personligt vil jeg gerne støtte en kamp for transpersoners rettigheder, men når man begynder at ville ændre i kønnene, så selv små børn bliver påvirket af det, vil jeg ikke mere. Sådan kunne jeg forestille mig, at mange andre borgere også har det.

Jeg håber inderligt, at disse ord ikke falder for døve øren. Tag nu imod kritikken med åbne arme. Jeg forstår godt det attraktive ved blindt at benægte andres kritik, men kritikken kan være berettiget. Målet for forskellige rettighedsgrupper er at opnå ligestilling med majoriteten, formoder jeg. Det er derfor vigtigt, at man ikke ender med at fremmedgøre sig fra majoriteten.

Når folk som mig udfordrer den slags ekstreme holdninger, så er det ikke et udtryk for had. Det er nærmere et udtryk for en ambition om at forstå holdningerne. Det er et udtryk for, at denne vej, i mine øjne, ikke er den rigtige at tage. Men hvad ved jeg? Jeg er jo både mand, hvid og ciskønnet.

Inden jeg bliver angrebet og kaldt for transfob, så vil jeg understrege, at jeg intet har imod hverken transkønnede, feminister eller identitetspolitiske aktivister. Jeg har blot noget imod, at man ikke kan tage imod kritik. For ingen er hævet over kritik, uanset hvilken kønsidentitet de har.