De danske myndigheder har forsøgt at hemmeligholde, at Danmark leverer masseovervågningsteknologi til autoritære regimer som Saudi-Arabien og Oman.

Når Information i samarbejde med BBC i dag kan afsløre sagerne, sker det på trods af en omfattende mørklægning, som har lagt store forhindringer for vores arbejde.

Forløbet begyndte den 11. april 2016, da vi bad om aktindsigt i alle de tilladelser til eksport af internetovervågning, som Erhvervsstyrelsen havde udstedt, siden den slags teknologi ved udgangen af 2014 blev omfattet af EU’s regler for eksportkontrol. Reglerne blev indført på baggrund af en række afsløringer i internationale medier af, hvordan europæiske firmaer havde forsynet Mellemøstens diktatorer med teknologi, som de brugte til at overvåge og forfølge regimekritikere.

Vi ville undersøge, om reglerne havde virket, ved at kortlægge hvilke lande de danske myndigheder havde godkendt eksport af avanceret overvågningsteknologi til. Men da vi den 27. april sidste år modtog Erhvervsstyrelsens afgørelse på aktindsigten, blev vi slemt skuffede.

I 10 ud af de på det tidspunkt 11 udstedte tilladelser havde Erhvervsstyrelsen med en fed sort tusch overstreget de for os mest interessante oplysninger: Hvilke lande eksporten var gået til. Uden de oplysninger er det ikke muligt at kontrollere, om myndighederne forvalter EU-reglerne i den ånd, de er skabt i – eller om eksportkontrollen bare er et gummistempel.

Vi kunne se, at alle de 10 tilladelser var givet til den britiske våbengigant BAE Systems’ datterselskab i Nørresundby. Men efter høring af virksomheden havde Erhvervsstyrelsen undtaget en lang række oplysninger med henvisning til Offentlighedslovens paragraf 30 stk. 2. Den paragraf slår fast, at retten til aktindsigt ikke gælder oplysninger om »tekniske indretninger eller fremgangsmåder eller om drifts- eller forretningsforhold el.lign. , for så vidt det er af væsentlig økonomisk betydning for den person eller virksomhed, oplysningerne angår, at anmodningen ikke imødekommes«.

Streget over

Erhvervsstyrelsen mente, at udlevering af selv så overordnede oplysninger som hvilke lande eksporten går til, kunne betyde, »at konkurrerende virksomheder får et indblik i virksomhedens kundeforhold« med den konsekvens, at »konkurrerende virksomheder vil kunne opnå en betydelig markedsmæssig fordel på bekostning af BAE Systems«.

I det eneste tilfælde, hvor det ikke var BAE Systems, der stod bag eksporten, var der valgt en anden slettepraksis. Her var oplysninger om firmaet og stort set alle andre oplysninger streget over, men ikke selve landet, som produkterne blev sendt til – i dette tilfælde Singapore. Erhvervsstyrelsens logik så altså ud til at være, at man enten kunne få udleveret oplysninger om firmaet bag ansøgningen, men ikke køberlandet – eller om landet, men ikke firmaet.

Vi klagede kort efter til Erhvervsministeriet over styrelsens afgørelse. Efter fire måneders sagsbehandlingstid nåede ministeriet frem til, at styrelsens afgørelse grundlæggende var korrekt, men at de kunne have argumenteret bedre for den. Opsigtsvækkende nok tilføjede ministeriet endnu et argument for, hvorfor vi ikke skulle have indsigt i oplysningerne: Vi er for kritiske.

Ministeriet havde ifølge afgørelsen »erfaret«, at »Dagbladet Information tidligere har bragt kritiske artikler om eksport af denne type produkter, og i en sammenhæng med menneskerettighederne«.

Ifølge ministeriet ville artikler, hvor der blev skabt en sammenhæng mellem en virksomhed, oplysninger om de produkter, de sælger, og det land, de sælger til, »kunne medføre en nærliggende risiko for dels at have negative konsekvenser for andre eksisterende forretningsforhold mellem virksomheder globalt, dels miskreditere en virksomhed og dens forretningsgrundlag, der kan resultere i, at virksomheden vil lide skade af betydning«.

Åbnede for salg

Den afgørelse klagede vi over til Ombudsmanden. Det skulle dog vise sig at blive en langvarig proces. Først i april 2017 – altså et år efter at vi oprindelig havde søgt aktindsigt – fik vi medhold i en række af vores klagepunkter. Under overskriften ’Kritisk journalistik kan ikke føre til afslag på aktindsigt’ kritiserede Ombudsmanden ministeriet og styrelsen på en række punkter, og bad dem tage sagen op igen. Men lige præcis oplysningerne om køberlandene kunne vi stadig ikke få.

Mens vi ventede på Ombudsmandens afgørelse ville vi gerne se, om Erhvervsstyrelsen fortsatte med at give tilladelser til firmaerne, så vi søgte nye aktindsigter, men nu med en ændret metode: Hvis vi skulle vælge mellem at få oplyst navnet på firmaet eller landet, var vi klart mest interesserede i landet, det blev solgt til, og derfor spurgte vi nu først eksplicit Erhvervsstyrelsen om, hvilke lande der var givet eksporttilladelse til siden vores seneste forespørgsel – og søgte derefter aktindsigt i eksporttilladelserne til de lande.

Det gav os mulighed for at skrive om, at Erhvervsstyrelsen åbnede op for salg af internetovervågning til Kina, og at Erhvervsstyrelsen havde godkendt et salg til regimet i diktaturstaten De Forenede Arabiske Emirater.

I tilfældet med Emiraterne kunne vi også afsløre, at det var BAE Systems, der var firmaet bag salget, men det var kun fordi, Erhvervsstyrelsen ikke havde været grundig nok med overstregningstuschen.

Camouflage

Vi manglede stadig at finde ud af, hvilke lande de ti oprindelige tilladelser omhandlede. Vi var i kontakt med Alternativets René Gade, som gerne ville prøve at hjælpe os med at kaste lys over sagen. Han stillede en række spørgsmål til den daværende erhvervsminister Troels Lund Poulsen, hvor han blandt andet bad om at få oplyst navnene på de ti lande, som vi havde fået afslag på at få aktindsigt i.

Troels Lund Poulsen svarede den 18. oktober at han desværre ikke havde kunnet nå at svare inden for tidsfristen, men at ministeriet ville vende tilbage med et endeligt svar så hurtigt som muligt. Så hurtigt som muligt skulle vise sig at være fem måneder. Det vender vi tilbage til.

Det lykkedes nemlig René Gade at få svar på et andet spørgsmål, som hjalp os lidt videre. Han havde også spurgt ministeren, til hvilke lande, Danmark har givet tilladelse til eksport af dual-use-overvågningsudstyr. Dual-use er et samlebegreb for teknologi, der både kan bruges til militære og civile formål. I svaret oplyste ministeren, at Erhvervsstyrelsen havde givet tilladelse til 31 lande, heriblandt Oman og Saudi-Arabien.

Problemet var bare, at svaret handlede om alle former for dual-use-teknologi, der på en eller anden måde ville kunne bruges til overvågning – og ikke kun de særligt indgribende af slagsen, som vi havde bedt om aktindsigt i. Dermed kunne vi ikke være sikre på hvilke lande, der var eksporteret masseovervågningssystemer til – og hvilke lande, hvor det bare var kameraer.

Og i svaret fik styrelsen og ministeren oplysningerne til at se ret uskyldige ud.

»Tilladelserne er bl.a. givet til humanitære aktører, der anvender droner til at overvåge udviklingen af humanitære katastrofer og forholdene i flygtningelejre, samt til overvågning af netværk med henblik på sikring mod cyberangreb,« lød det i svaret.

Her skal man lægge mærke til formuleringen »bl.a.« Vi ved i dag, at det »bl.a.« dækker over salg af masseovervågningsteknologi til undertrykkende regimer, der ifølge tilladelserne skal bruge udstyret til »national sikkerhed og efterforskning af alvorlige forbrydelser«. Men for den, der læste svaret, ville det umiddelbart se ud som om, der ikke foregik noget, der kunne være i konflikt med menneskerettighederne.

Nyt spor

Svaret gav os dog et nyt spor. Vi kunne regne ud, at nogle af landene på listen måtte være dem, der var overstreget i vores aktindsigt – og dermed dem, Danmark sælger masseovervågningsteknologi til. Vi vidste bare ikke hvilke. Og Erhvervsstyrelsen ville ikke fortælle os det.

Så vi fik en idé: Hvad nu hvis vi fik nogle andre til at søge aktindsigt for os?

Hvis nogen bad om aktindsigt i alle tilladelser til eksport af masseovervågningsteknologi til et bestemt land, ville det være svært for Erhvervsstyrelsen at overstrege oplysningen om, hvilket land, der var tale om. Hvis de fulgte deres hidtidige aktindsigtslogik ville de formentlig overstrege firmaets navn i stedet, tænkte vi. Og den oplysning havde vi jo allerede. Måske ville vi så være i stand til at lægge de to aktindsigter sammen som brikker i et puslespil.

Men det skulle være nogen, som på ingen måde kunne forbindes til os. For hvis Erhvervsstyrelsen kunne finde det mindste tegn på, at vi samarbejdede, frygtede vi, at de måske ville afvise at behandle anmodningen.

Valget faldt på den britiske organisation Campaign Against Arms Trade (CAAT). De fører i øjeblikket en retssag mod den britiske stat for at sælge våben til Saudi-Arabien, fordi det kan bidrage til krigsforbrydelser i Yemen. Det ville ikke være helt usandsynligt, at CAAT havde læst vores historie om BAE Systems’ salg af masseovervågningsteknologi til Emiraterne, som var blevet omtalt af flere engelsksprogede medier, og på den baggrund selvstændigt besluttet sig for at undersøge, om der måske var noget mere at komme efter. Derfor tænkte vi, at det ville være svært for Erhvervsstyrelsen at bevise, at CAAT i virkeligheden samarbejdede med os.

For at afprøve metoden fik vi i slutningen af september CAAT til at bede om aktindsigt i alle de tilladelser, Erhvervsstyrelsen eventuelt måtte have udstedt til eksport af internetovervågningsteknologi til ét land: Saudi-Arabien. Godt en måned senere, den 27. oktober, tikkede afgørelsen ind i CAAT’s og derefter vores mailboks.

På fisketur

Tricket havde virket. Ved at sammenholde dokumentet med vores tidligere aktindsigt kunne vi nu bevise, at BAE Systems Applied Intelligence A/S sælger masseovervågningsteknologi til et af de mest undertrykkende lande i verden.

Det gav os håb om, at vi på samme måde kunne fiske oplysninger om de resterende lande.

Vi udvalgte nogle flere af de lande, der var nævnt i Folketingssvaret til René Gade, og så bad vi CAAT om at spørge Erhvervsministeriet, om de måtte få aktindsigt i de tilladelser, der evt. var givet til eksport af internetovervågning til de lande. Her løb vi dog ind i et problem. I modsætning til sagen om Saudi-Arabien ville Erhvervsstyrelsen nu ikke udlevere dokumenterne. Det ville være for tidskrævende at indhente udtalelser fra både virksomheden og andre myndigheder, konkluderede styrelsen – efter at have tygget på sagen i 21 dage.

»På denne baggrund er det styrelsens vurdering, at behandlingen af din anmodning om aktindsigt helt åbenlyst vil nødvendiggøre et uforholdsmæssigt ressourceforbrug i styrelsen, idet det samlede ressourceforbrug vurderes i betydelig grad at ville overstige 25 timer,« skrev Erhvervsstyrelsen.

I afgørelsen skrev Erhvervsstyrelsen også, at de havde identificeret syv sager, som var omfattet af CAAT’s anmodning. Derfor fik vi CAAT til at spørge Erhvervsstyrelsen, hvilke lande, der var tale om i de syv sager. Det kunne styrelsen dårligt afslå, da de jo allerede havde gennemgået sagerne.

For stort tidsforbrug

For at undgå at ramme ind i argumentet om tidsforbrug igen valgte vi nu at begrænse CAAT’s næste aktindsigtsanmodning til kun to lande. Men efter 14 dage svarede Erhvervsstyrelsen, at også det ville indebære et for stort tidsforbrug.

Så vi begrænsede os endnu mere: Til kun et enkelt land, Oman, som vi var særligt interesserede i. Dels havde vi en mistanke om, at BAE var aktive i Oman, og dels havde vi fået fat i kilder blandt menneskeretsaktivister i Oman, der fortalte hvordan overvågning var blevet brugt imod dem.

Men for tredje gang blev CAAT afvist af Erhvervsstyrelsen med argumentet om et for stort tidsforbrug. På det tidspunkt havde vi selv søgt en række aktindsigter der mindede om den, CAAT søgte, uden problemer – men lige i det her tilfælde vurderede styrelsen altså, at det var for tidskrævende. Det på trods af at personer og organisationer, der har en »særlig interesse« i oplysningerne, er undtaget fra 25-timersreglen. Det havde CAAT, som en organisation der beskæftiger sig med eksport af våben og overvågningsteknologi, efter vores opfattelse. Men den købte Erhvervsstyrelsen ikke. Faktisk forholdt de sig slet ikke til det i afgørelsen.

En sætning i afgørelsen gav os mistanke om, at den virkelige grund til afslaget ikke var tidsforbruget – men at Erhvervsstyrelsen havde luret vores trick. Ministeriet angav en række grunde til, at tidsforbruget ville blive for stort, men nævnte til sidst, at der også kunne »være behov for at foretage en vurdering af, om der foreligger et eventuelt sammenstillingshensyn i forhold til andre aktindsigtssager«. Eller med andre ord: At der var en risiko for, at CAAT ville dele oplysningerne med os.

Som sidste forsøg valgte vi at få vores samarbejdspartnere på BBC til at søge i stedet for ngo’en. Massemedier er nemlig generelt undtaget fra 25-timersreglen. De spurgte meget specifikt kun efter selve tilladelsespapirerne i Oman-sagen – dvs. to sider – i stedet for alle sagsakter. Efter 33 dages sagsbehandling kom svaret om, at Erhvervsstyrelsen havde undtaget stort set samtlige oplysninger – herunder:

»Eksportørnavn, tilladelsens løbenummer og gyldighedsperiode, visse kategorinumre, produktbeskrivelser, produkternes endelige anvendelse, mængde, ordre- /kontraktdato, supplerende oplysninger samt styrelsens underskrift, dato og stempel på tilladelsen«.

Det gjorde styrelsen ifølge afgørelsen, fordi oplysningerne ville kunne sammenholdes med oplysninger, de havde udleveret på andre tidspunkter – det vil sige til os – og dermed »prisgive de beskyttelsesværdige hensyn til den pågældende virksomhed«.

En embedsmands navn

Da vi analyserede dokumentet nærmere, opdagede vi dog, at det stadig indeholdt tilstrækkeligt med oplysninger til, at vi kunne finde ud af, at BAE Systems Applied Intelligence rent faktisk havde eksporteret deres overvågningssystem til Oman. I højre hjørne stod navnet på sagsbehandleren i styrelsen – og eftersom vi igennem mange måneder havde søgt aktindsigter i samtlige tilladelser, som styrelsen havde givet i internetovervågningskategorien, kunne vi udelukke alle dem, hvor det ikke var specifikt denne sagsbehandler, der havde håndteret sagen. Det bragte de mulige tilladelser ned på fem – alle udstedt til BAE Systems Applied Intelligence.

Kun én af de fem tilladelser havde indhold i vores udgave af tilladelsen, som svarede til overstregningerne i det, der var udleveret til BBC: Sagsnummer DK7200. Selv om styrelsen også havde overstreget Erhvervsstyrelsens stempel, så var placeringen af stemplet unikt i forhold til alle de andre tilladelser, som var givet i perioden. Derfor kunne vi konkludere, at netop den tilladelse var til Oman. Den omfatter både invasiv internetovervågning og – særligt kontroversielt – også software til at bryde ind i kommunikation, som folk ellers har forsøgt at beskytte ved hjælp af kryptering.

Opmuntret af succesen forsøgte vi herefter at gentage tricket ved at søge om aktindsigt ift. yderligere tre lande: Algeriet, Marokko og Qatar.

Først på dette tidspunkt, den 21. Marts 2017, fik René Gade svar på sit spørgsmål til erhvervsminister Troels Lund Poulsen – der i mellemtiden var blevet skiftet ud med Brian Mikkelsen (K). Seks måneder efter, at spørgsmålet var blevet stillet oplyste ministeren nu, at ét af de lande, vi havde fået afslag på aktindsigt i, var Saudi-Arabien – men kun fordi det alligevel kunne »udledes af oplysninger udleveret i forbindelse med aktindsigt til en udenlandsk NGO«, som ministeren formulerede det.

Eller med andre ord: Fordi vi alligevel vidste det allerede. Ministeren skrev videre, at han ikke mente, at »yderligere oplysninger om destinationslandene i de pågældende sager bør offentliggøres«, men at han ville være villig til at undersøge mulighederne for, at erhvervsudvalgets medlemmer kunne få lov at se dokumenterne i fortrolighed.

Tilsyneladende havde myndighederne altså ikke opdaget, at vi også kunne udlede, at Oman var et af landene.

Et demokratisk problem

Kort tid efter fik BBC svar på deres aktindsigt. Igen var de fleste oplysninger overstreget. Men endnu en gang kunne vi ved at sammenholde dokumenterne med vores tidligere aktindsigter deducere os frem til, at Algeriet, Marokko og Qatar havde købt masseovervågningsteknologi fra BAE i Danmark.

Det er efter vores opfattelse vigtige oplysninger for offentligheden.

Herhjemme kan politikerne nu på et oplyst grundlag tage stilling til, om Danmark skal bidrage til, at diktatorer overvåger deres borgere. Hvilket tilsyneladende er tiltrængt, eftersom både både Martin Lidegaard (R) og Henrik Sass Larsen (S), der som hhv. udenrigsminister og erhvervsminister var de øverste ansvarlige da Oman-tilladelsen blev udstedt, oplyser at de ikke havde kendskab til sagen.

I Storbritannien kan presse, politikere og civilsamfundet nu stille BAE Systems til regnskab – og grave videre i, om firmaet har omgået den britiske eksportkontrol ved at eksportere via Danmark.

I resten af Europa kan politikerne bedre tage stilling til, om der er behov for en stramning af eksportkontrolreglerne, sådan som EU-kommissionen foreslog i efteråret.

Og i Mellemøsten kan folk, der ser BBC’s arabisksprogede dokumentar, få et indblik i, hvilke avancerede teknologier, deres regeringer har adgang til – og på den baggrund forsøge at beskytte sig mod dem.

Derfor burde oplysningerne efter vores opfattelse have været offentlige helt fra begyndelsen. I stedet tog det os næsten et år at få dem frem. Og det lod sig vel at mærke kun gøre ved at tage metoder i brug, som nogle givetvis vil finde kontroversielle. Det er for os at se et demokratisk problem – og det illustrerer nogle af manglerne ved den nuværende offentlighedslov.