På tabslisten over dræbte ved angrebet i Nice står i disse øjeblikke over firs mennesker. Men de står for enden af en liste, der nu er så lang, at jeg er ved at miste overblikket – og hvor der beklageligvis, men helt uden tvivl, skal gøres plads til flere.

Som altid går ens første og mest umiddelbare tanker til de efter­ladte. Ligesom de tidligere på året er gået til efterladte overalt på Jorden, som har mistet deres kære i andre episoder af denne tilsyne­ladende endeløse kamp.

Samtidig bliver man dog nødt til at stille sig selv nogle mere velovervejede spørgsmål. Og her gælder det om at bruge fornuften og den viden, der står til rådighed, på en mere nøgtern facon.

Skønt den endelige bekræftelse mangler, betragter både den franske og den danske regering angrebet som terror. Det antydes endvidere kraftigt, at der er tale om islamistisk terror.

Holder den franske regerings antagelser stik, vil Frankrig i frem­tiden være nødt til at indrette sig på, at landet befinder sig i en tilstand, der – så vidt, jeg ved – ikke har noget officielt navn. Men den er en slags lavniveau-borgerkrig mellem mere eller mindre velorganiserede salafister på den ene side og enhver type af fredelig, fransk borger på den anden.

Denne borgerkrigslignende tilstand har allerede fået som konsekvens, at præsident Francois Hollande har valgt at forlænge den eksisterende undtagelsestilstand med i første omgang tre måneder.

-

Den indebærer tilsyneladende også, at Frankrig mere permanent bliver et temmelig militariseret land, hvor en tungt bevæbnet ordensmagt er til stede overalt, hvor mange mennesker kan tænkes at forsamles.

Udover de menneskelige tab, som klart er de værste, er det nødvendigt at se på de politiske tab.

Nogle af disse har jeg allerede nævnt: Frankrig er i undtagelses­tilstand, og må belave sig på en langvarig »militarisering« af det offentlige rum. Men der er andre, som på den ene side er mere uhåndgribelige, og på den anden endog mere vidtgående.

Angrebet på Charlie Hebdo har i det lidt længere perspektiv vist sig at være et angreb på ytringsfriheden i Frankrig.

Angrebene på Bataclan og på Promenade des Anglais vil nok vise sig at være angreb på forsamlingsfriheden.

Ligesom angrebene på lufthavnene i Bruxelles og Istanbul vil ende med at blive angreb på bevægelsesfriheden.

Ikke sejrrige angreb i den forstand, at de har gjort det af med disse friheder. Men ubehagelige angreb forstået på den måde, at de presser disse tre friheder og vel nok også skræmmer nogle fra at benytte sig af dem.

DISSE DEMOKRATISKE TAB vil uden tvivl udløse en ny, politisk dynamik. I første omgang i Frankrig, men på længere sigt også i resten af Europa. For der kan ikke herske andre fornuftige synspunkter end det, at Marine Le Pens kandidatur til præsident­valget i Frankrig næste år er styrket. Og det vil tvinge Hollande til at handle på en resolut og håndfast måde. Andet har han politisk betragtet ikke råd til, hvis han ønsker en fremtid i fransk politik.

Det øvrige Europa vil nu betragte Frankrig. Og i de fleste lande vil der melde sig politiske partier med krav om et meget resolut og håndfast svar på angrebene.

For selvfølgelig vil ingen lande ønske på et tidspunkt at komme til at befinde sig i samme politiske tilstand som den, der behersker Frankrig. Mest bekymring er der nok grund til i Belgien. Det viser angrebet på lufthavnen i Bruxelles og det efterfølgende opklarings­arbejde i og omkring bydelen Molenbeek.

I mange lande vil den type af politiske strømninger kunne vokse til en betydelig styrke. Jeg vil for nemheds skyld kalde den slags strømninger for »højreorienterede«. Men jeg vil samtidig sige, at det er en stor forenkling.

Iblandet det mere almindelige, højreorienterede tankegods finder man ofte andet. Det kan være traditionelt progressive holdninger til kultur og levevis. Det kan være økonomisk set liberale tilgange til samfundsøkonomien. Og det kan være protesterende borgere, der føler det nødvendigt at reagere over for det, de betragter som den politiske elites passivitet eller magtesløshed.

Hvor galt, det vil gå i henseende til højreradikalisering, kan man ikke sige noget generelt om. Det afhænger i høj grad af lokale forhold, der varierer fra land til land.

En bevidst, parlamentarisk udgrænsning som den, man har set i Sverige, synes at være ganske perspektivløs. En tilsvarende, men ubevidst, udgrænsning som i Tyskland virker kun som en vagt ringere løsning. Alt i alt må man nok istemme med præsident Johnson: »Det er bedre, at de står inde i teltet og urinerer ud, end at de står udenfor og urinerer ind« (Johnson brugte et mere folkeligt verbum end »urinere«. Det kendes nok af de fleste, men behøver ikke nævnes ved morgenbordet).

HVOROM ALTING ER, så vil udfaldet af udfordringen fra højre afhænge af, hvordan og hvorledes den politiske midte tager den op.

Et populært midtersynspunkt har alle dage været, at vi må ransage os selv. Er det ikke os, der har skabt terrorismen, spørger velanskrevne mænd og kvinder. Er det ikke en forståelig reaktion på vores ugerninger i Mellemøsten og i forhold til den indvandrede befolkning, fortsættes der.

Synspunktet er i en vis forstand sympatisk, og det er også i en vis forstand forståeligt. Det giver bare ikke nogen mening.

Nogle lande i Europa var med til at invadere Irak, men Frankrig var ikke iblandt dem. Nogle er meget proisraelske og andre temmelig propalæstinensiske. Nogle kører en hård integrationslinje og andre en blød.

Der er kort sagt en utrolig variation i, hvordan Europa møder Mellem­østen og den mellemøstlige/nordafrikanske indvandring. Men over for denne variation en utrolig ensartethed i, hvordan den salafistiske vækkelse breder sig og gør skade.

Derfor tvinges vi til at konkludere, at hovedproblemet i disse år er den salafistiske vækkelse. Ikke noget, vi i Europa har gjort forkert eller kunne have gjort anderledes – ud over det, vi ikke vil gøre anderledes: at være liberale demokratier.

Et andet populært midtersynspunkt er, at hvis vi slår hårdt til imod salafisterne, så går vi deres ærinde.

At man kan mene dette, er en arv fra halvfjerdserne. Thi Andreas Baader og Ulrike Meinhof havde faktisk den strategi, at Vesttyskland skulle slå hårdt til mod RAF, fordi dette ville afsløre, at landet stadig var nazistisk.

Men fordi RAF havde denne strategi, kan man ikke konkludere, at alle terrorister har den.

Den salafistiske strategi er at undertrykke subsidiært dræbe de vantro i den hensigt at etablere et verdensomspændende kalifat.

Så med mindre man selv arbejder med drab på vantro og et verdensomspændende kalifat som en del af sin strategi imod terrorisme, går man faktisk ikke salafisternes ærinde, når man slår ned på dem.

Endelig er det almindeligt at sige brede, og dermed også tomme, ord om religion i al almindelighed. Endda, hvad der er mere end uheldigt, med protestantismen som ubevidst skabelon og målestok. Men det er for upræcist, og kan derfor ikke bruges til at udforme en effektiv politik.

Det, der i disse år sker i den islamiske verden, er, at salafismen (populært sagt: den type islam, der dyrkes i Saudi-Arabien – minus loyaliteten over for det saudiske kongehus) er ved at æde sunni­-grenen indefra. De mest berygtede salafister i disse år er Islamisk Stat.

Den salafistiske ekspansion indebærer en voldsom ensretning (og i øvrigt også arabisering) af en i øvrigt særdeles heterogen religion. Og nogle af dem, der rammes hårdest af den salafistiske ekspansion, er andre muslimer, der ikke vil vide af salafismen. For de betragtes af salafisterne som kættere – og straffen for kætteri er døden.

Derfor er det af yderste vigtighed for den politiske midte at holde fast i, at vi, der oprindeligt boede i Europa, har nøjagtig den samme sag som det store antal mennesker, der er kommet hertil fra Mellemøsten, fordi de ønsker et liv i fredsommelig velstand og godt naboskab.

Konflikten i Frankrig går ikke mellem muslimer og alle andre. Den går mellem et hvilket som helst menneske, der ønsker fred og fordragelighed på den ene side. Og på den anden side det aggressive og voldelige salafistiske mindretal med de store drømme om undertvingelse og verdensherredømme.

Her er man nødt til at konkludere entydigt og endeligt, at mulig­hederne for kompromis og dialog for længst er udtømt.