﻿﻿

Den forhenværende politibetjent Lars Andersen: Politiet vil have DNA fra indvandringskritiker

Et halvt år siden jeg blev arresteret og afhørt – intet er sket siden

Jo, jeg har været en tur hos min advokat, men han ville gerne havde noget skriftligt at forholde sig til, og det kunne jeg ikke producere. I går den 8 var det præcis et halvt år siden fem politifolk raidede mig kl 6.30 om morgenen, lagde mig i håndjern, kørte mig på Bellahøj, satte mig i en celle i en time uden sko med snørebånd og tog DNA fra mig.

Jeg skylder en kort opdatering, ikke mindst til den læser, der købte mig en ny laptop så jeg også har kunnet skrive i de seks måneder. Jeg skal sent glemme ham, for min økonomi er ikke til at gå ud og erstatte for 45.000 kr. elektronik.

De tog mine tre computere, og de har dem stadig skønt det vel tager en formiddag at kopiere nogle harddiske. Jeg har intet hørt fra politiet siden, ikke ét kvæk. Det er naturligvis ren chikane, foruden det viser, at politiet måske slet ikke har tid til lovlydige borgere som mig. Jeg bebrejder dem selvfølgelig ikke, at de udfører ordrer, og jeg tvivler på de selv har fundet på at behandle mig som en farlig terrorist.

Jeg er ustraffet, og det bliver jeg ved med at være

Jeg har noget at sige til det danske retsvæsen, der burde bekymre dem. Jeg er en gammel dreng, og jeg er ustraffet gennem seks årtier. Uanset om de en dag dømmer mig – hvilket jeg er aldeles ligeglad med – vil jeg efter en dom føle mig lige så ustraffet som før. Hvis ikke min advokat råder mig til noget andet, vil jeg foreslå retten, at den dømmer mig så vi alle kan komme hurtigt hjem.

Sådan ville jeg ikke have det, hvis jeg følte skyld, men det gør jeg ikke. Mine motiver var rene. Jeg opponerede imod 1400 danske artikler med fortielser om jihad-mordene i Marokko, og jeg er ikke vant til, at det skal være strafbart at sige sandheden, og slet ikke, når jeg sagde den på så diskret og hensynsfuld en måde. At bruge paragraf 264 i straffeloven imod mig, mener jeg er en politisk handling.

Jeg “delte” ikke en video, hvad det så end er i juridisk forstand, jeg kun udholdt at se med lyden slået fra. Jeg linkede til et sted, der linkede videre. Ingen af de to steder, der jo var før mig, fik besøg af politiet. Sad der en apparatchik højere oppe, der ligesom i tilfældet antagelig var Lars Hedegaard bare ventede på en halv chance til at klappe til mig?

Jeg får aldrig at vide, hvem det kunne være, men jeg vil vældig gerne træffe vedkommende. Jeg citerede allerede Kafka den 8 maj: »Nogen måtte have bagtalt Josef K., thi uden at han vidste af at have gjort noget ondt, blev han en morgen arresteret.«

Deres eventuelle dom vil stemple dem, ikke mig

Jeg betragter hele sagen, som en afhørende betjent to gange sagde samme dag til Jeppe Juhl på Bellahøj: “Vi beklager meget, men det er politisk, du ved.” Jeg kender betjentens navn, men jeg vil ikke bringe ham i fedtefadet.

Jeg kan derfor ikke bekymre mig det fjerneste om en dom fra et retsvæsen, jeg har mistet så meget respekt for, og jeg glæder mig til at sige det i en retssal, hvis jeg nogensinde kommer i en. Deres dom vil stemple dem, ikke mig.

Videre følger indtil denne historie er afsluttet. Den forhenværende politibetjent Lars Andersen omtaler en sag, der er om muligt endnu værre. Sådan ødelægger en retsstat sit renommé blandt sine støtter. Nogen bør være deprimerede, og det er ikke hovedsageligt mig.

Jeg forventer mig intet fra politikerne, når de ikke engang kan gribe ind til fordel for Jaleh Tavakoli. De har min fulde foragt, men det havde de nu i forvejen. Se også: UK: Jewish conservative’s door broken down, he is handcuffed and jailed on suspicion of “Islamophobia”

“Det är värre än ni tror”

Et sådant læserbrev vidner om, hvilket pres systemstress det samfund er udsat for., for man skal huske, at indtil få år siden tillod ingen avis fire kristiske linjer om den første politik. Havde befolkningen haft en stemme for tyve år siden, var det aldrig kommet så vidt som det er, men det Sverige jeg har kendt hele livet, er kun formelt et demokrati. Nu høstes frugterne af det sørgelige faktum. Læserbrev i Vestmanlands Läns Tidning Det är värre än ni tror:

Vi är inget annat än fångade i vårt eget område

Det skrivs om bilbränderna och om skottlossningar på sistone och så vidare. Men ingen skriver om hur vi som bor här på Bäckby verkligen har det. Det är betydligt värre än så här men ingen verkar vilja uppmärksamma det.

Det satsas på att byggas jättefina lekplatser till barnen men vi som har småbarn vågar inte gå dit ändå. Lekplatserna används som offentlig urinoar, föräldrar hittar narkotika, kanyler, använda kondomer och så vidare. Tror ni att vi vågar låta barnen leka där?

Det satsas på att bygga ett fint centrum. Vi vågar inte gå dit ändå. Risken att utsättas för rån eller liknande är för hög. När jag vaknar på morgonen är det första jag gör att kolla om jag har någon bil kvar. Om jag ska gå ut med mitt barn lämnar jag värdesaker hemma, om jag ska åka buss gör jag det innan mörkret faller. När jag kommer hem från jobbet sent måste jag först kolla så inga “gäng” står i närheten och sedan skynda mig hem för att inte bli rånad.

Det kastas sten på pensionärer.

Vi är inget annat än fångade i vårt eget område.

Man kan inte säga ifrån om något händer utan att råka ut för något. Det förstörs, det stjäls, det langas knark överallt hela dygnet. Det är kravaller där det slängs sten och smällare mot poliserna. Det stjäls motorcyklar och fyrhjulingar som buskörs inom området – att ingen ännu har blivit allvarligt skadad eller värre än inget annat än ett mirakel.

Ni förstår att listan kan göras hur lång som helst.

Vi är inget annat än fångade i vårt eget område. Varför måste det vara vi som sköter oss som måste flytta?

Se også Bjørn Ranelid: Min sorg och vrede över tillståndet i Malmö och resten av Sverige är äkta.