Aksel Færk er navnet. Håret og skægget er sort, øjnene er grønbrune, huden mørkere end den gennemsnitlige danskers. Navnet siger dansker, udseendet noget andet.

Spørgsmålene begyndte uskyldigt i skolegården: Hvorfor er du brun? Du hedder jo Aksel, men hvor kommer du fra? Du kan jo ikke være dansk med det udseende.

Jeg var til evig debat. Kurderne mente, at jeg da måtte være kurder, araberne araber. Aldrig blev jeg mødt med lignende antagelser fra danskerne.

I klasseværelset begyndte timen altid med et navneopråb: Lasse Pedersen, Mads Jensen, Muhammad Shahid, indtil vi nåede navnet Aksel Færk. Det, der ellers burde forekomme forholdsvist almindeligt i en dansk sammenhæng, blev svært at udtale. Aksel blev til Axel med engelsk udtale, Færk blev til Farc. Igen, det var uskyldigt og til at overkomme, jeg bar over med det efter utallige gange at have klargjort, hvad der var op og ned.

Sorthårede er dumme

Hvis det bare var stoppet her, så fair nok, men hvad der i begyndelsen var uskyldigt, udviklede sig til det værre. Under en indsamling til fordel for julemærkehjemmene stod jeg en kold vinterdag foran et supermarked med en indsamlingsbøsse.Det vakte åbenbart opsigt, at en sorthåret dreng aktivt ville yde hjælp til sine medborgere. For der gik ikke lang tid, før ældre damer råbte, ja nærmest spyttende gjorde det klart for mig, at jeg var en abekat og bare skulle skride hjem, hvor jeg kommer fra.

Sidenhen har mit sorte hår og brune hud fået en del konsekvenser i andre sammenhænge. F.eks. da jeg søgte arbejde som oprydder i en bilforretning og blev vraget til fordel for en af mine klassekammerater – en lyshåret dreng. For som arbejdsgiveren fortalte mig: »I sorthårede, brunhudede er født med et gen, der per automatik gør jer dovne og dumme. Og vi kan ikke have sådan nogle som dig rendende her.« Ironisk nok gav mit navn mig en samtale, men udseendet skulle sætte en stopper for drømmen om et job.

Jeg har i lange perioder af mit liv overvejet at skifte til et udenlandskklingende navn, der var mere passende for en, der ser ud som mig. Den lyst kommer helt naturligt, når man hele tiden skydes i skoene, at ens navn må være et påtaget navn – et navn, man har købt i mangel på anerkendelse og i benægtelse af sin oprindelige etnicitet.

Internationalist

Jeg er ikke i tvivl om, hvad der er kilden til omgivelsernes fordømmelse og sygelige optagethed af min oprindelse: nationalisme. Jeg har lært at hade den ideologi. Ikke fordi man ikke må have nationalfølelse, men fordi nationalismen opfordrer til en falsk bevidsthed om, hvad det danske er, hvordan en dansker ser ud, og værst af alt er med til at fastholde ideen om dem og os.

Nu er det tilmed i orden at være nationalist. Vi er gået fra et ikkestuerent parti til et DF, der nyder stor succes, bred anerkendelse, og som har sat gang i en dominoeffekt, hvor stort set samtlige partier giver sig i kast med navlebeskuende nationalisme.

Og hvis man troede, at nu kan det da ikke blive værre, blev man fælt skuffet, da det for nylig stod klart, at der er folk, som mener, at der skulle være opstået et tomrum på den yderste højrefløj og dermed skulle være plads til det endnu mere nationalistiske projekt Nye Borgerlige med Pernille Vermund i spidsen.

Jeg kan ikke længere tie, bristepunktet er nået. Jeg er ung nok til at protestere i forhåbningen om, at højredrejningen i dagens Danmark kan tilbagerulles. Jeg er gammel nok til at prøve at forstå tingenes tilstand og analysere, hvordan det er kommet så vidt. Men uanset hvad forklaringen måtte være, vil jeg aldrig kunne respektere nationalismen, aldrig vil jeg respektere Dansk Folkeparti, Nye Borgerlige eller kopivarianterne af dem.

De har givet mig en erkendelse af, at jeg aldrig vil kunne se mig selv som dansker, så længe nationalismen og Dansk Folkeparti har patent på at definere, hvad det vil sige at være dansk. Nationalismen skaber splittelse, forskelsbehandling, racisme og kampe om at se mest dansk ud. Der er ingen forståelse for, at det er en farlig vej at gå. Men jeg kan skrive under på, at den slags har konsekvenser, for jeg er en af dem, der er endt i dem-kategorien.

I mine mange kriser om min identitet, mit udseende og hvem, hvad og hvor jeg har hjemme, fandt jeg en ny selvforståelse. For i socialismen er der et opgør med nationalismen, et opgør med fædrelandet. I socialismen erstattes nationalismen med internationalisme. Så hvis jeg nogensinde igen skulle støde på spørgsmålet, hvor kommer du fra, vil jeg svare: Jeg er internationalist.