I dag torsdag den 30. november 2017 bliver der med dansk-kurdiske Sara Omars roman Dødevaskeren skrevet et nyt vigtigt kapitel i dansk litteraturhistorie.

Hvor Yahya Hassan i efteråret 2013 brød gennem lydmuren med sine vrede versalråbende digte om en opvækst i et dansk-muslimsk miljø med vold, svigt og kriminalitet, følger Sara Omar nu op med en endnu mere kras skildring af kvindeundertrykkelse og ekstremt udsat pigeliv i muslimske miljøer.

Romanen udspiller sig i Kurdistan, men har eksplicitte tråde til og ender i Danmark – og det, Sara Omar med sin roman tilbyder af nyt til dansk litteratur, er et rystende samlende indblik i de grusomheder, der dagligt finder sted i en muslimsk kvindefornedrende voldskultur.

Bogen har et stort debatpotentiale. I de kommende dage vil Sara Omar optræde på avisernes debatsider og på tv. Hun vil blive taget til indtægt for både en sønderlemmende kritik af islam eller nødvendig reformering heraf og et voldsomt udfald mod Koranen som den lovtekst, der begrunder en ekstrem kvindeundertrykkelse.

Hun vil også blive set som en modig kvinde, der tør stå frem med sin vilde historie, fordi hun derved håber, at andre kvinder fra muslimske miljøer vil trodse frygten og fortælle deres historier, så tingene langsomt kan blive ændret. Men lige her og nu skal bogen tages til indtægt for det, den først og fremmest er, nemlig en roman og mere præcist en vidnesbyrdroman. Og en helt fremragende en af slagsen.

Sara Omar, der tidligere har udgivet digte på dansk, har kurdisk baggrund, men kom til Danmark i 2001. Romanens dramatiske historie har tydelige selvbiografiske træk, er endog meget tæt på forfatterens egne oplevelser, men er med fiktionens virkemidler blevet forskudt. Således er autofiktionen nu også nået til vidnesbyrdlitteraturen.

Og hvad er det så for en historie, romanen fortæller? Pigen Frmesk fødes – som forfatteren – i 1986 i en by i Kurdistan. Hun er uønsket af sin far på grund af sit køn. Hun reddes i første omgang fra den visse død af morens forældre, der tager pigen til sig og lader hende vokse op som et barn af dem.

Romanens ene spor er således en skildring af pigens første leveår, hvor der tegnes et grusomt portræt af et samfund med én herskende norm, sanktioneret af Koranen, der siger, at kvinder er uværdige væsener i forhold til mænd.

Det er ensbetydende med ægtemænds vold og voldtægt af deres koner, drab på kvinder, som på bryllupsnatten ikke bløder efter at have fået taget deres mødom, æresdrab af kvinder efter den mindste mistanke om utroskab og mænds seksuelle overgreb på helt små børn. Det sidste udsættes Frmesk for af sin onkel, da hun er fem år.

I romanens andet spor, nutidssporet, er Frmesk voksen og indlagt på Skejby Sygehus. Tydeligt voldsskadet efter antydet skilsmisse fra sin mand. Her fortæller Frmesk til en ung sygeplejerske, der kommer fra samme område i Kurdistan som hun selv, brudstykker af sin historie, som hun imidlertid brat må afbryde, da netop den fortælling kan bringe hendes liv i fare og føre til, at hendes hævngerrige far får nys om, hvor hun befinder sig.

Romanen er grusom læsning. Jeg var på én gang chokeret, rasende, anfægtet og hjælpeløs. Hvorfor egentlig? Jeg kan ikke sige, at jeg ikke har hørt de enkelte historier i virkeligheden før: har hørt om mænds dybe foragt for kvinder, om familiers vanære over at føde en pige frem for en dreng, om en onkels seksuelle overgreb og om æresdrab af kvinder under mistanke for at have været deres mænd utro.

Måske er det, fordi det her samles i en fortælling, at det pludselig bliver mere grusomt og paradoksalt nok virkeligt. Men er det ikke også lige præcis det, litteraturen kan, når den er bedst, nemlig samle alt det spredte i en fortælling og udlægning af verden? Når man ser det hele udspille sig i en konkret social sammenhæng, som en familie er, får man nye øjne til at se på virkeligheden med. Og nye øjne fik jeg af at læse Sara Omars roman.

Vi taler i disse dage meget om krænkelser og overgreb. Det, der beskrives hos Sara Omar, er overgreb i en helt anden skala. Det er kvindehad i sin rene form og under dække af en religion, hvor kvinden i udgangspunktet er skyldig.

Manden bliver her aldrig betragtet som uren, og hans jomfruelighed kan aldrig være symbol for en hel families stolthed eller skam. Mandens mistede jomfruelighed er ligegyldig her, den er jo blot natur, mens kvindens er fatal.

Det er i den her verden udelukkende kvinden og kvindens køn, der er skyld i al elendighed – og som det hedder på et tidspunkt i romanen, så er »den skyld så tung, at en mand altid kan retfærdiggøre vold og drab på grund af den«.

Derfor er også islam under voldsomt angreb i romanen, det vil sige den bogstavtro fortolkning af Koranen. I vers efter vers står mænd over kvinder, hvilket i praksis i flere samfund giver mænd lov til at behandle kvinder præcis, som de har lyst til. Eller som det også hedder med citat fra både Koranen og romanen: »Jeres kvinder er pløjejord for jer, så gå til jeres pløjejord, som I vil.« Her legaliseres vold og voldtægt af kvinder.

Lidt lærebogsagtigt

Indimellem forfalder forfatteren lidt til det lærebogsagtige. Hun har en tendens til lidt for meget telling frem for showing, men det er ikke for alvor argumenter mod en roman af høj litterær kvalitet. Den har især sin styrke i de stærke personportrætter, især af mormor Gawhar; det er hende, som er dødevaskeren, altså hende, der tager sig af de døde piger og kvinder, ofte dræbt i vanære eller skam, som ingen andre vil begrave.

Også morfar Darwésh skildres med stor kærlighed og indsigt, han er den eneste ikke rettroende – det vil sige, han stammer fra en slægt af vismænd, der dyrker zarathustrismen. Men også portrættet af farmor Bahra står tydeligt frem, hun er den onde selv, og hendes ondskab består udelukkende i allerede som barn selv at være så fornedret og smadret, at hun ikke kan andet end at gentage den.

Om hende hedder det eksempelvis:

»Som en skabning, der så længe havde levet med had, at hun nu var hadet selv, og hvert minut bar dette had med sig som en ekstra kappe, der beskyttede hende mod ikke bare blæsten, men også alt andet inklusive hendes eget formørkede indre … og en barndom, der mange årtier tidligere nåede at spire i hendes indre, før den blev trampet ned.«

Man får ikke forklaring på alt i Sara Omars roman. Man får ikke at vide, hvad der sker med Frmesk efter onklens voldtægt eller fortalt om de efterfølgende år, ligesom man heller ikke får at vide, hvorfor Frmesk i nutidssporet er indlagt på Skejby.

De 26 år mellem barneliv i Kurdistan og liv i Danmark hører vi ikke om. Men alligevel føles det ikke som huller. Man får rigeligt med brikker til at forstå, hvilken tragisk skæbne Frmesk efterfølgende gennemlever og rigeligt med brikker til at forstå den knusende, kvindefornedrende logik, der hersker i familierne og frygten for at komme til at træde bare det mindste ved siden af.

Jeg er ikke sikker på, at den her roman gør noget godt for racismen i vores eget samfund eller vil hjælpe med at nedbryde de fordomme, der hersker mod danske muslimer.

Hvor Yahya Hassans digtdebut var ren vred energi, så er Sara Omars debutroman et råb til himlen og det stærkeste vidnesbyrd, jeg har læst, om den kvindeforagt, der hersker i visse muslimske kulturer. Jeg vælger at tro på, at Sara Omars Dødevaskeren alligevel som en slags chokterapi kan åbne øjnene for helt utilstedelige forhold i vores kultur og derigennem hjælpe os videre i fællesskab. Lige nu har hun i hvert fald beriget dansk litteratur med en helt enestående fortælling.