Nogle gange mærker jeg et lille hemmeligt håb i mig om, at min søn er homoseksuel. Det er ikke velset i et samfund, hvor heteroseksualitet i den grad er den herskende norm, så jeg siger det selvfølgelig ikke til nogen.

Og det er da heller ikke, fordi jeg drømmer om, at min søn får en fremtid præget af homofobi, hadforbrydelser og hårde anstrengelser for at passe ind i heteronormative Danmark, at jeg en gang imellem ønsker, at han vokser op og blive tiltrukket af sit eget køn.

Det er egentlig bare, fordi jeg en gang imellem får et mareridtsagtigt fremtidssyn om, at han i chokagtig tilstand, den første gang en kvinde klæder sig af foran ham, tilbyder hende at bruge sin børneopsparing på at købe hende et par nye bryster, balder eller kønslæber.