KRONIK – Jeg hedder Thomas, og jeg er arbejdsløs. Eller for at være helt præcis så jeg er dimittendarbejdsløs. For godt to måneder siden blev jeg cand.mag. i historie og religionsvidenskab fra Aarhus Universitet. Siden har jeg sendt over 50 ansøgninger af sted. Jeg søger i by og på land. Jeg har søgt fra Vordingborg til Ringkøbing, fra Paris til Færøerne – og jeg har ikke været i nærheden af at få et job.

Det på trods af, at jeg har gjort det meste af det, som alle siger, man skal. Jeg har flotte karakterer og har haft et fuldtidsarbejde med masser af ansvar. Jeg har engageret mig i foreninger og studiemiljø, haft relevante studiejob og været på et succesrigt udlandsophold. Jeg har gode anbefalinger og skriver en hæderlig jobansøgning – alligevel er det end ikke blevet til en jobsamtale.

Når jeg får et svar fra en arbejdsgiver – det er i øvrigt langtfra altid, at man gør det – lyder det som regel noget i retning af:

»Kære Thomas. Først og fremmest mange tak for din interesse. Vi har modtaget 576 ansøgninger og må desværre meddele, at stillingen er blevet besat til anden side. Vi ønsker dig held og lykke med din videre jobsøgning.« 576 er ikke et tal, jeg bare hiver ud af luften for at fremme forståelsen. Det er et ganske ægte tal fra et afslag – og det er ikke engang det højeste, jeg er stødt på. I de job, jeg har søgt, har antallet af ansøgere varieret fra 290 som det laveste til 700 som det højeste. Det betyder, at det i langt de fleste tilfælde ikke er godt nok at være blandt den bedste procent for at få jobbet. Og for at være ærlig kan det faktisk godt være en kende demotiverende, når man sidder og kæmper med at formulere en slagkraftig jobansøgning.

I den offentlige debat er der alligevel mange, der påstår, at arbejdsløshed er individets skyld. At problemet er dovenskab eller manglende incitamenter til at tage et arbejde. De påstår, at arbejdsløshed er et individuelt problem, som bedst løses med personlige incitamenter og øget kontrol af den ledige. Men lige meget, hvor mange cv-kurser jeg går til, så ændrer det ikke på, at 700 ansøgere til ét job langt overstiger, hvad der kan kaldes et individuelt problem. Jeg er ikke arbejdsløs, fordi jeg som akademiker er for dårlig til at forklare mine kompetencer. Jeg er ikke arbejdsløs, fordi jeg ikke har haft nok erhvervserfaring i løbet af studiet. Jeg er ikke arbejdsløs, fordi jeg ikke gider tage mig sammen. Jeg er arbejdsløs, fordi der er 699 andre, som har søgt på samme jobopslag som mig.

Hverken-eller

Inden for religionsvidenskaben taler man tit om overgangsritualer, som ultrakort fortalt omhandler overgangen fra et livsstadium til et andet. Et oplagt eksempel er overgangen fra barn til voksen. Det foregår tit således, at det individ, som skal gennemføre ritualet, føres bort fra samfundet for at undergå en transformation, altså ændre status fra et til noget andet. Under transformationen befinder man sig i en ’hverken-eller’-fase – man er hverken barn eller voksen. Man er ikke en del af samfundet, men heller ikke en fremmed. Man er in-between.

Samme følelse kan man have som ledig dimittend. Jeg er ikke længere studerende, en status jeg har værdsat og forbundet meget identitet med, men jeg er heller ikke arbejdende. Jeg er ikke det, jeg var, men heller ikke det, jeg forhåbentligt engang bliver. Jeg er in-between.

Det er en skræmmende følelse ikke længere at kunne kategoriseres i en sikker kasse. I religiøse ritualer er denne overgangsfase da også forbundet med noget farligt, og derfor er der ved disse ritualer som regel en religiøs specialist, for eksempel en shaman eller en præst, som hjælper på vej. Min arbejdsløshed er i høj grad noget, jeg selv skal overkomme, og ligesom det er den unge selv, der skal springe igennem en ring af ild, så er det også mig selv, der skal finde et job og gøre mig fortjent til det. Men ligesom de, der gennemgår et overgangsritual, har behov for hjælp, så har jeg også brug for lidt hjælp. Det kan være en arbejdsgiver, som giver mig en chance, en politiker, som skaber et job eller bare lidt held, som kan give mig en fod indenfor et sted. Får jeg lidt hjælp til at sparke døren ind, skal jeg nok selv bevise mit værd.

Har du tænkt på at … ?

Det skorter da heller ikke på velmenende mennesker i min hverdag, som gerne vil hjælpe og give mig et råd med på vejen – problemet er på ingen måde kvantiteten af rådene, men mere kvaliteten.

Nogle gange er jeg nødt til at trække vejret dybt og minde mig selv om, at rådene bliver givet, fordi folk vil hjælpe. Det er, fordi man kerer sig om mig og vil mig det bedste. Hvis man ikke husker sig selv på det, kan det være temmelig svært at blive ved med at smile, når alle dem med gode intentioner begynder at rådgive.

Det begynder som regel med, at folk spørger: »Har du tænkt på at ... « Hver gang jeg hører en sætning, som begynder med »Har du tænkt på at ... «, kan jeg mærke, at jeg dør en lille smule indeni. Her er tre konkrete og sandfærdige eksempler på råd, jeg har fået de sidste to måneder:

»Har du tænkt på, at det er en god idé at læse korrektur på dine ansøgninger?« (Ja, det har jeg tænkt på. Jeg er akademiker, for pokker, hvis der er noget, jeg kan, så er det at læse og genlæse tekster).

»Har du tænkt på, at det er vigtigt ikke at komme til at skrive et navn på en anden virksomhed end den, du søger hos?« (No shit, Sherlock).

Har du tænkt på, at du skal huske at medsende dine kontaktoplysninger, når du sender en ansøgning?« (Min Gud, min Gud, hvorfor har du forladt mig?)

Når folk kommer med den slags råd, får jeg tit lyst til at tage fat i dem, se dem ind i øjnene og sige: »Jeg ved, at du mener det godt, men har du tænkt på, at jeg er arbejdsløs – ikke idiot?«

Problemet er mangel på job

Det er, som om enhver samtale om ledighed bliver fedtet ind i forståelsen af, at hvis du ikke kan få et job, må det jo være, fordi du gør noget forkert. Og når først den tanke har overtaget samfundsdebatten er vejen banet for en uendelig række af ’har du tænkt på, at …’-råd. Så kommer cv-kurserne, hvor vi kan lære, at hvis bare vi kan sætte vores kompetencer pænt op, så skal vi nok få et job. Så kommer ideen om, at hvis bare vores dagpenge var lidt lavere, så ville jobmulighederne kaste sig for vores fødder, men kære venner, problemet er ikke mangel på råd, vilje eller cv-kurser – problemet er mangel på job!

Nu er det sådan med overgangsritualer, at de finder deres afslutning. På et tidspunkt kommer man tilbage til samfundet med en ny status som fuldbyrdig voksen. Sådan er det også for os, der er dimittendarbejdsløse. Langt de fleste af os får faktisk et arbejde. Inden for mine fag er arbejdsløsheden rimelig lav to år efter dimissionen. To år er lang tid, og jeg er allerede møgtræt af, at være ledig efter to måneder, men det er vigtigt at huske på, at det (forhåbentlig) ikke er for evigt. Jeg knokler hver dag for at komme ud af hverken-eller. Jeg knokler for at få et job, jeg knokler for at komme over i en ny kategori, jeg knokler for at bliver reintegreret i samfundet, og med lidt hjælp og lidt held tror jeg på, at det nok skal lykkes.