Jeg er ikke særlig produktiv. Det er noget rigtig skidt. Jeg har haft den mistanke længe, men efter jeg læste Produktivitetskommissionens seneste rapport om uddannelse og innovation, er den sidste rest produktivitetstvivl væk.

Ikke bare tog jeg et sabbatår efter gymnasiet, jeg var også længere end normeret tid om min kandidatuddannelse, min beskæftigelse er en anden end den, min uddannelse i politik og administration sigter til, og selv om min løn svinger lidt, kan den næppe betegnes som høj.

I hvert fald ikke produktivitetskommissionshøj, og »løn afspejler produktivitet« og »produktivitet er viden anvendt i praksis«, som kommissionen skriver. En snæver, erhvervsrettet praksis, naturligvis, alt andet kan ikke betale sig. Tænk, at det er så enkelt. Det er næsten ikke til at tro.

Men det må være sandt. Kommissionen består trods alt mestendels af den slags økonomer, der er højt lønnede og dermed produktive og vidende og innovative.

Præcis som de der finansfolk og spekulanter, der var så produktive og innovative, at ikke engang virkeligheden til sidst kunne følge med. I den forbindelse må det glæde, at industrien herhjemme sætter flere og flere penge i aktier og værdipapirer hos de innovative finansfolk, frem for at investere i produktionsapparatet. Det er der penge i, og innovation måler man som bekendt først og fremmest i penge her og nu.

Før jeg læste kommissionens nye rapport, havde jeg en anden tilgang til uddannelse, innovation og videnskab, det indrømmer jeg. Det var sådan en tilgang, hvor det spørgsmål, vi stiller os selv, ikke bare handler om at sørge for, »at uddannelsessystemet leverer de resultater, der er ønskværdige i et produktivitetsperspektiv«, som kommissionen så smukt udtrykker det.

Det var sådan en tilgang, hvor ønsket om at sikre og højne uddannelsernes kvalitet var for videnskabens og menneskets og nysgerrighedens og livskvalitetens og uddannelsernes skyld i sig selv, og ikke udelukkende afhængig af en forestilling om erhvervslivets efterspørgsel og produktivitet lige nu. Det var sådan en tilgang, hvor det ikke er rent negativt, måske endda direkte positivt, når »andre hensyn end indkomst vægter tungere« i studerendes valg af uddannelse, eksempelvis interesse, passion og nysgerrighed. Det var sådan en tilgang, hvor innovation ikke nødvendigvis kommer af at gennemføre uddannelser, der for tiden menes at være erhvervsrettede, hurtigt og uden omveje.

Sådan en tilgang, hvor opfindsomheden og den gode idé ikke nødvendigvis tvinges frem med ensporede økonomiske tilskyndelser. Sådan en tilgang, hvor produktivitet også kan være åndelig og kulturel og handle om ideer og videnskab, og ikke bare om noget industrielt. Hvor man kan gavne samfundet uden at producere økonomisk overskud her og nu. Hvor samfundet er til for borgerne og ikke omvendt. Hvor der ikke er noget, der hedder »overuddannelse«, og hvor det ikke er et problem, men en fordel, at have læst mere end højst nødvendigt. Hvor det er enøjet blot at »afstemme længden af uddannelserne med størrelsen af den produktivitetsgevinst, som mere uddannelse kan give«.

Sådan en tilgang, hvor uddannelsens kvalitet ikke måles på de studerendes indkomst efter endt uddannelse. Hvor udsagn som f.eks. kommissionens »der er formentlig flere revisorer, som læser skønlitteratur i deres fritid, end der er kandidater fra litteraturvidenskab, der læser i årsregnskabsloven«, er et meget tyndt argument for, at den ene slags studerende er bedre end den anden, og hvor man kunne indvende, at revisorer også skal have nogle andre end sig selv at lave regnskab for. Sådan en tilgang, hvor en beskæftigelsesgrad på »blot« 90 procent blandt humanister ikke betyder, at vi fremover må skære ned på filosofi og kunsthistorie, men at vi som samfund må spørge os selv, hvordan filosoffernes og kunsthistorikernes viden og faglighed fremover kan gavne den enkelte og os alle sammen endnu mere.

Den produktivitetsløse tilgang til uddannelse, innovation og videnskab er heldigvis fortid, nu jeg har læst kommissionens rapport. Men får vi nu nok ud af de kommissioner? Kan de nu svare sig? Vi har trods alt en produktivitet og en konkurrenceevne at tage hensyn til. Jeg tænker, man kunne nedsætte en kommission. Sådan en må kunne finde ud af det.