Så længe jeg kan huske tilbage, har computerteknologi fascineret mig. I begyndelsen mest som leg: Jeg spillede spil og programmerede. Men snart blev programmering selv et spil, der gik ud på at få computeren til at gøre, hvad vi ville have den til. Fascinationen førte mig ind i gamer-verdenen. Her begyndte jeg sammen med venner at finde fejl i systemerne og at udnytte fejlene til vores fordel. I dag ville man kalde det hacking. Men vi var stadig bare børn, og for os var fortsat bare en leg. En leg, som gjorde os klogere på teknologien og gav os nye måder at forstå verden på.

I takt med at vi blev ældre, tog flere afstand fra vores livsform. Vi mærkede modstanden og begyndte at kæmpe imod. For mig blev et af resultaterne The Pirate Bay – et fildelingssystem bygget op omkring lige adgang til informationer, på lige vilkår, uanset finansiel status og baggrund.

Vi havde besluttet os for at spille spillet. I begyndelsen gik det godt. Vi morede os. Vi stjal alle nordkoreanske IP-adresser, og i en uge havde ingen i Nordkorea adgang til internettet.

Pirater blev vi kaldt. Og vi tog navnet til os. Vi sagde, at piratkopiering er cool, og mange var enige. En overgang havde jeg faktisk en følelse af, at vi havde nået en kritisk masse. En kritisk masse af mennesker, der var utilfredse med internettets tilstand. Eller rettere: med det stadig mere omfattende overvågningsregime, som internettet er underlagt. En kritisk masse, som ikke ville tolerere en udvikling, hvor internettet centraliseres af en håndfuld tjenester, der hovedsagelig ejes af selskaber i et enkelt land – et land, der ikke bekymrer sig om grænser, når det gælder dets egne og disse selskabers interesser.

Jeg var sikker på, at det hele ville kulminere i en gigantisk protest med deltagelse fra millioner på de sociale medier. Alle ville stolt sende deres likes efter gruppen ’Ødelæg ikke internettet’, og vi ville rulle centraliseringen tilbage.

Det var dengang. I dag tror jeg ikke længere på det. Vi kan ikke hindre internettets ødelæggelse, vi kan ikke stoppe centraliseringen. Vi har kort sagt passeret det punkt, hvor vi stadig kunne gøre effektiv modstand. Vi prøvede, og det gik ad helvede til. De få mennesker, der virkelig prøvede, er i dag enten desillusionerede eller døde.

Store sager

Unge i dag tror på systemet og forsøger højst at ændre det indefra. Det er som at forsøge at vinde over kapitalismen ved at gå efter at score hele kapitalen selv. Det sker, at vi vinder kampe mod en af de undertrykkende nye foranstaltninger, såsom ACTA, SOPA, PIPA. Så gratulerer vi os selv og føler os vigtige. Imens vi glemmer, at vi samtidig har tabt ti andre kampe, vi ikke havde tid til at udkæmpe. Eller ikke vidste eksisterede.

Vi har haft vores stjerner. Vi havde Wikileaks. Vi havde Snowden. Vi havde Manning. Vi havde Aaron Swartz. Nogle er døde, nogle er låst inde i al overskuelig fremtid. Nogle er i skjul – nogle frygter for deres liv.

Vi kæmper for store sager: informationsfrihed, demokrati, statslig gennemsigtighed og retfærdig rettergang. Ting, vi tager for givet, som er grundlaget for et moderne og sikkert samfund. Og vi taler om det. Vi udtrykker vores bekymring. Vi protesterer. Vi har vores T-shirts. Vi har vores symboler, vores masker, vores konferencer, vores demonstrationer. Vi får opmærksomhed. Vi oplever fremskridt.

Men vi er blevet narret. Vi har allerede tabt. Der er ingen grund til at kæmpe længere. Vi var med til at bygge disse systemer. Vi troede på dem, fordi vi troede på os selv. Men i dag er vi alle blevet til droner.

Vi lovpriser internettet for den frihed, det bringer, men internettet er blevet essensen af en udvikling, der er ved at køre af sporet. Vi lovpriser teknologien, som var den en frelser, men i virkeligheden er det den, der holder os i skak. Fildeling og læk fra whistleblowere tæller ikke for alvor. De har ingen langsigtet effekt. Den globaliserede kapitalisme har vundet.

Vi er ikke blinde

Da vi byggede disse automatiserede systemer, skabte vi nye arbejdspladser. Vi troede, at de nye teknologibaserede job i den vestlige verden ville føles så frie – som om vi aldrig var på arbejde. »Vi har endda vores kontorer hjemme!« jubler vi.

Vi kan ikke se, at vi er blevet robotter, der arbejder hele tiden. Vi er altid tilsluttet, altid online. Vi har ikke længere reel fritid. Vi taler om start ups og iværksætteri som fremtiden. Men hvem har nogensinde hørt om en iværksætter, der strejker imod sine egne kunder, fordi de giver ham dårlige arbejdsforhold? Vi er ved fucke alle de resultater op, som fagforeninger har været mere end et århundrede om at skabe. Og for hvad? For et løfte om selvudfoldelse, surdejsbrød, fixie-cykler og en billig lejlighed i Kreuzberg med brugte IKEA-møbler.

Vi er privilegerede og dovne. Vi taler aldrig om revolutioner længere. At ’ændre verden’ er i dag slang for at få 15 minutters berømmelse for sit produkt. Og nej, på internettet er du ikke selv produktet. Så interessant er du slet ikke. Du er bare tegnebogen.

Det er ikke, fordi vi er blinde. I The Matrix skal Neo træffe et valg – vil han leve i lykkelig uvidenhed, eller vil han se den virkelige verden? Da han beslutter sig for at forlade matrixen, vågner han op og indser, at han blot er en af ​​mange mennesker, der bliver udnyttet som ressource. Han beslutter sig for at bekæmpe matrixen.

Forskellen på os og ham er, at vi dagligt ser alle problemerne. Vi ser tiggere på gaden; vi ser ulighed mellem kønnene; regnskove, der bliver ødelagt; mennesker, der flygter for deres liv. Vi ser menneskerettigheder blive krænket; vi ser privatlivsfred blive indskrænket – vi ved, at vi bliver overvåget af kameraer og mikrofoner overalt.

Men vi gør intet for at stoppe det. Mannings og Snowdens læk har ikke ændret en eneste væsentlig ting. Vi er ikke blinde, vi er fuldt seende og vågne. Men i stedet for at gøre op med opfattelsen af mennesker som ressourcer ser vi selv karrieremuligheder i at blive manager for disse ressourcer.

Et gennemsigtigt flag

Vi var selv med til at starte spillet. Og reglerne siger, at vi ikke bare kan trække os ud. Vi er nødt til at afslutte det selv, og det kan vi kun gøre ved at tabe så hurtigt som muligt. Så lad os give endnu mere efter for overvågningen. Vi har brug for flere kameraer, flere mikrofoner, mere dataindsamling. Vi har brug for fodlænker, der sporer os alle, ligesom dagens kriminelle.

Min advokat sagde i spøg, at der er to typer mennesker: de, der er blevet retsforfulgt, og de, der vil blive retsforfulgt. Lad os bare blive enige om, at vi alle er kriminelle.

Lad os overvåge os selv. Send alle dine data direkte til NSA i et let søgbart format. Lad os forny og forbedre vores overvågningsteknologi for vores egen sikkerheds skyld. Lad os indoperere chips i vores kroppe med tracking-signaler. Lad os give vores DNA til staten ved fødslen

Det er alligevel uundgåeligt.

Vi er nødt til at give efter for ophavsretten. Og lad os inkludere mikrobetalinger i alt, hvad vi gør. Vi er nødt til at have et ekstremt ophavsretssystem for at sikre, at de rige mennesker kan forblive rige. Copyright-udvidelser til 125 år efter døden er ikke nok. Lad os gøre alt ophavsretsligt beskyttet som standard og give det til de nuværende copyrightherskere, og lad aldrig deres ophavsret udløbe.

Det er alligevel uundgåeligt.

Vi er nødt til at give efter for patenter. Vi er nødt til at sørge for, at alle opfindelser tjener profitmål. Medicin bør kun gives til de mennesker, der kan betale. Hvis de ikke kan, må vi gøre dem til gældsslaver i resten af ​​deres liv som straf. Lad os fjerne alle reguleringer om gmo-afgrøder. Lad os gøre det muligt at patentere genomer. Lad os give IBM retten til farven blå (som de engang har gjort krav på).

Det er alligevel uundgåeligt.

Det største puds, kapitalismen nogensinde har spillet os, er at overbevise os om, at den er demokratisk og kan kontrolleres.

Lad os give efter for kapitalismen. Vi er nødt til at vifte med et helt gennemsigtigt flag. Vi må underkaste os. Vi må opgive vores rettigheder og vores friheder. For vores egen sikkerheds skyld.