I forskningsverdenen er selvplagiering blevet den nye, spændende forbrydelse. På Københavns Universitet er selveste praksisudvalget nu pudset på forskningsminister Esben Lunde Larsens ph.d.-afhandling, så det kan blive opklaret, om han som studerende genbrugte sine pointer.

Personligt er jeg ret sikker på, at der er noget at komme efter, eftersom Lunde Larsen siden er blevet politiker. Jeg har lagt mærke til, at de meget ofte – måske med undtagelse af Uffe Elbæk – kan finde på at sige de samme ting i helt op til måneder af gangen, uden at gøre opmærksom på, at det er en gammel mening, de fremsætter.

Og under alle omstændigheder blegner Lunde Larsens forseelse i sammenligning med den polsk-jødiske sociolog Zygmunt Baumans, der tidligere på året fik hele Storbritannien til at spærre øjnene op. Det viste sig, at han havde citeret sig selv in extenso i 29 af sine bøger. Skamløst havde han copypastet fra det ene værk til det andet. Og just det, er nok forklaringen på, at den 90-årige Bauman, der ellers gik for at være genial, de sidste mange år har magtet at udgive to bøger årligt. Han blev afsløret af en ph.d.-studerende ved Cambridge, der simpelthen havde givet sig til at læse værkerne, i stedet for ligesom alle andre bare at google Bauman på Wikipedia.

Personligt har jeg svært ved at se, at det er så frygteligt, det, Bauman har gjort.

Selv bedyrer han, at han aldrig har forsøgt at skjule, at det er ham selv, der har fundet på det, der står i hans bøger: Det har været hele pointen med at skrive dem. Det tror jeg på. Desuden tror jeg, at han udmærket har vidst, at folk ikke orkede at læse bøgerne, og at han har ment, at han havde et væsentligt budskab, der ikke kunne gentages for tit. Og det kan godt være rigtigt. For selv uden at have læst ham, har jeg hørt nok om ham til at vide, at hans bøger rummer forklaringen på, hvorfor selvplagiering pludselig er blevet en dødssynd. Det må skyldes, at vi nu til dags lever i det, han kalder den Fagre flydende verden, hvor det ikke længere gælder om at finde sig selv. Det er yt. Det gælder i stedet om at lede efter sig selv – altid at være i flow – evigt foranderlig, formbar, og åben for nye inputs og ideer.

Og den samtidsdiagnose rammer også ham som en boomerang: For hvis man er i flow, sidder man ligesom ikke og copypaster noget, man har skrevet før. Man må ikke have svarene på forhånd.

Men den fremstilling går kritikerne selvfølgelig ikke med på. De siger, at problemet med selvplagering er et andet: Nemlig, at forskeren kommer til at fremstå klogere, end han eller hun er: Der er måske tænkt tre originale ideer, men de er belyst i 100 bøger. Det kommer til at se ud som om, at de tre ideer er virkeligt godt videnskabeligt underbygget: Når sandheden er, at dokumentationen er kopieret.

Så vidt jeg kan se, kan disse indvendinger kun vedrøre forskning, der ikke flytter verden. Om Einstein skrev en eller hundrede bøger om relativitetsteorien er absolut ligegyldigt: Så længe den passer. Og hvad de halvdårlige ideer angår, er det også lige meget, hvor mange gange, de er fremsat: Det kræver stadig kun ét godt værk at tilbagevise dem.

Det største problem er ikke, at folk genbruger deres egne ideer. Det største problem er, at de fleste aldrig får nogen.