Det vrimler i disse år med anti-trafficking-organisationer – som f.eks. Coalition Against Trafficking in Women og i Danmark 8. Marts-initiativet – og mange af dem fokuserer på sammenhængen mellem menneskehandel og sexindustri. Også fagbevægelse og myndigheder har budt ind med kampagner, lovgivning, socialt arbejde og politiindsatser.

Men tallene for menneskehandel bliver ofte ’pumpet op’, mener migrationsforsker ved London Metropolitan University, Nick Mai, der har ledet et stort forskningsprojekt blandt migrantsexarbejdere i London. Projektet omfattede 100 kvalitative interview af primært kvinder, men også enkelte mænd og transkønnede i sexindustrien. Blandt dem gav syv procent udtryk for, at de var underlagt forskellige grader af tvang og udnyttelse, og seks procent var blevet ’handlet’. Men næsten ni ud af 10 følte sig ikke hverken tvunget eller udnyttet og havde af forskellige årsager selv besluttet, at de helt eller delvist ville ernære sig med sexarbejde.

»Et mindretal migrerer for at sexarbejde, men en typisk ’vej ind’ er, at man efter nogen tid med lavt betalte job og lange arbejdsdage bliver præsenteret af en ven eller kollega for muligheden – der for mange vil betyde flere penge og færre arbejdstimer. Så prøver man det måske af, og nogle kan ikke, andre kan godt. Men sexarbejde repræsenterer for mange en strategi til at speede migrationsprojektet op, til at nå en højere levestandard hurtigere.«

Én, to, mange

Nick Mai understreger, at undersøgelsens 100 kvalitative interview ikke nødvendigvis giver et repræsentativt billede, og at seks procent handlede på globalt plan er mange mennesker.

»Men spørgsmålet er, hvad dette ensidige fokus på menneskehandel og sexindustri fører med sig, og om det er til gavn for de mennesker, man påstår at ville redde,« siger Nick Mai.

På Kvindernes internationale kampdag 8. marts i år skrev bl.a. Helena Overgaard og Malene Muusholm fra Reden International, en ’organisation til bekæmpelse af kvindehandel’, her i avisen:

»Faktum er, at menneskehandel er blevet den tredjemest profitable illegale forretning i verden. I Europa er 79 procent af de 880.000 ofre for tvangsarbejde kvinder, som er handlet til sexindustrien.«

Tallet 880.000 ’tvangsarbejdere’ i Europa er over tre gange så mange, som FN anslår, at der er i alle industrialiserede lande tilsammen. Og det er karakteristisk for de sidste årtiers debat om menneskehandel og sexindustri, at det fyger med enorme tal, siger Nick Mai.

»Forskellige sociale aktører pumper tallene op af forskellige årsager. Ngo’erne fordi det giver basis for funding til deres projekter. Og myndighederne kan bruge de store tal som begrundelse for mere politiovervågning og grænsekontrol,« siger Nick Mai.

Ser man på den strafferetslige definition på menneskehandel, bliver der i Danmark kun rejst ganske få sager, siger Marlene Spanger, der er adjunkt ved Aalborg Universitet og forsker i migration og sexarbejde. Desuden opererer mange socialarbejdere med en kategori, de kalder ’potentielle ofre for menneskehandel’, siger Marlene Spanger – og det er en elastisk kategori, som gør det svært at gennemskue, hvad tallene reelt dækker over.

Valg eller beslutninger

I Reden-kommentaren fra 8. marts stod videre: »I dag dominerer østeuropæiske og nigerianske kvinder prostitutionsmiljøet omkring Istedgade. De kommer fra fattige lande, hvor en kombination af neoliberalismens fremturen, kommunismens fald og manglende muligheder har medvirket til, at kvinderne er endt i ’kvindens ældste erhverv’. Ikke det frie valg.«

Nick Mai understreger, at han slet ikke bruger begrebet ’valg’.

»Jeg taler om beslutninger, ikke valg, ligegyldigt om det gælder sexindustrien eller andre dele af økonomien. De færreste af os kan bare vælge om eller med hvad vi vil arbejde. Men langt de fleste migranter i sexindustrien har tidligere arbejdet i service-, industri- eller omsorgssektoren og har på et tidspunkt besluttet sig for, at sexarbejde var den mindst ringe ud af begrænsede muligheder. Muligheder som afhænger af evner –og graden af anerkendelse af samme – af social baggrund og for migranters vedkommende især af opholdsgrundlaget.«

Det samme billede tegner sig, hvis man ser på København, siger Marlene Spanger.

»Folk har ofte en forestilling om, at sexindustrien er noget, vi kan afgrænse og lokalisere – enten er man sexarbejder, eller også er man ikke. Men sådan ser virkeligheden ikke ud. Nogle arbejder fuld tid i sexindustrien, andre deltid og passer f.eks. et rengøringsjob ved siden af. Nogle sexarbejder i perioder, og rigtig mange sakser ind og ud mellem sexarbejde og andre typer job. Det er også sådan, de fleste hører om muligheden. Fordi en kollega fortæller om det.«

Lad os tale om udnyttelse

Marlene Spanger mener, at debatten om sexarbejde og menneskehandel generelt er ved at blive mindre polariseret, og at flere og flere nuancer kommer frem.

»Man er f.eks. også begyndt at få mere fokus på tvangsarbejde og menneskehandel i andre brancher, f.eks. i landbrugs- og i rengøringsindustrien. Spørgsmålet er, om det er hensigtsmæssigt at operere med et begreb som trafficking. Hvem er det, man vil hjælpe og til hvad? Hvis vi ser på de hårde betingelser, som mange migranter, ikke mindst i sexindustrien, arbejder under, og hvad det er, som gør nogle mennesker sårbare for udnyttelse, så peger det grundlæggende tilbage på adgangen til legalt ophold.«

Nick Mai mener, at spørgsmålet om ’tvang eller frihed’ ikke har noget at gøre med den verden, vi lever i.

»Lad os da endelig tale om udnyttelse, og lad os tale om udnyttelse af migranter – inden for mange typer arbejde. Der kan trafficking være et nyttigt begreb, hvis begrebet bruges til at vise forbindelsen mellem migration, arbejde, magt og udbytning,« siger Nick Mai. »Men i stedet bliver trafficking ofte brugt til at tilsløre netop de forbindelser.«