Kære Amalie Langballe! Jeg er hende, du kalder den pæne pige med de krydsede ben, i din klumme »Penisfælden«. Jeg er hende, der ikke går i penisfælden. Trods mine 23 år er jeg nemlig jomfru i al tænkelig forstand, og jeg vil gerne tro, at det mest er af eget valg. Indrømmet, jeg vælter ikke ligefrem i tilbud, men sex har da været på tale, jeg er bare sådan en kedelig kliché, der ikke kan adskille følelser og sex, og jeg har aldrig været forelsket. Af den simple grund har mit liv hidtil været penisløst.

Det betyder ikke, at jeg ikke har lyst eller ikke var at finde dybt begravet i Nutella-bøtten som barn. Jeg er ikke aseksuel eller utiltrækkende, og jeg lever ikke i overensstemmelse nogle bestemte religiøse overbevisninger. Jeg er bare.

Det betyder heller ikke, at jeg fordømmer dig, der nyder sex. Det siger jeg kun, fordi det åbenbart ikke er en selvfølge – så havde dit indlæg ikke været nødvendigt i første omgang.

Vi er altså ikke hinandens fjender, selv om menneskets seksualhistorie nok gerne vil foreslå noget andet. I virkeligheden er vi ret ens, for vi lever begge, som det passer os bedst, og vi har begge oplevet at blive beskæmmet af den grund.

Jeg er jomfru (så har alle vist hørt det). Det har jeg det faktisk fint med. De fleste dage. Det er jo svært at savne noget, man aldrig har haft – selv om urkræfterne slider i mig indimellem. Andre dage føler jeg mig forkert, uerfaren og værst af alt ukvindelig.

Selv om jeg er enig med dig i, at kvinder ufatteligt nok stadig bliver udsat for slutshaming i stor stil, så er de samtidig hyperseksualiserede i medierne, og her kommer jeg – bebrillet, tætknappet og med arme og ben helt ind til kroppen. Selvhadet og skammen er de dage til at tage og føle på.

Bænket ved børnebordet

Men måske tager jeg alligevel fejl, når jeg prøver at gøre mit problem og min skam til en kønsdiskussion, til en kvindens byrde. Jeg vil tro, at en jomfruelig mand må være under endda mere pres. En rigtig mand skal jo have ukontrollabel lyst, han skal være seksuel offensiv, og derfor vil jeg faktisk hellere søge årsagen til min skam et andet sted end i traditionelle kønsroller og kønsdiskrimination. Det kan også blive lidt kedeligt i længden. Måske handler det mere om det, de sang i Bølle Bob, måske er voksne jomfruer ikke rigtig voksne, ikke rigtig børn, vi er Freuds Unheimliche, der minder folk om det, de selv har mistet. Uskyld er en sød og charmerende kvalitet i et barn, men voksne skal være kønsmodne, oplyste og vidende, for længst smidt ud af Edens Have. Hvad laver jeg ved børnebordet?

Ved en rusfest på universitetet bekendte jeg i en brandert til de andre, at jeg altså aldrig havde haft sex. Ja, jeg gik vel i jomfrufælden for at blive i dine begreber, Amalie.

Det var midt under en omgang af legen ’jeg har aldrig’. Til dem, der ikke er fortrolige med den leg, indrømmer man på skift en ting, ofte og helst af seksuel natur, man aldrig har gjort. Har en af de andre imidlertid, skal vedkommende række hånden op. Efter en lang række af »jeg har aldrig haft sex i en bil,« og »jeg har aldrig taget den i numsen,« og »jeg har aldrig haft sex med en af eget køn« var jeg kommet til at kede mig bravt med hånden under bordet, og drak i stedet rigeligt kompenserende. På en sådan skæbnesvanger cocktail af kedsomhed og alkohol demaskerede jeg mig selv og blev mødt først med flakkende øjne og tavshed, efterfulgt af de spage ord: »Det er da modigt af dig at sige.«

Flere ting har jeg taget med mig fra den leg. Den første er den mest umiddelbare og blivende: nemlig skammen. Åh, hvor var jeg dog åndssvag. Hvorfor pillede jeg mig selv ned på den måde, hvorfor lod jeg de andre vide, at jeg ikke var ligesom dem? At jeg levede unaturligt. Den anden ting kom først langt senere, efter at skammen havde lagt sig lidt, og jeg kunne bære at reflektere over episoden. Det var erkendelsen af, at jeg mellem trekanter, firkanter, fetichister og nudister (ja, den leg tager folk vidt omkring) åbenbart var den modige. Jeg var den rammesprængende, den outrerede. Hvis der var andre jomfruer med til den fest, så var de i hvert fald kloge nok til tie stille med det.

Håndværkertilbud

Ydmygelsen nåede sit ultimative højdepunkt, da jeg til en anden uni-fest oplevede at blive paraderet rundt af en veninde til hendes kammerater, så jeg kunne være sammen med en af de heldige herrer og på den måde forstå, at der altså overhovedet ikke var noget galt med mig.

Jeg var gået i jomfrufælden igen, og måtte løbe grædende fra festen som en anden åndssvag Askepot, fordi mine omgivelser endnu engang havde bekræftet over for mig, at jeg var forkert. Et håndværkertilbud.

Så hvis du, Amalie, som en seksuelt aktiv kvinde, er luder, så er jeg Madonna, og hvis du er et bollehul, så er jeg et ekkolydende tomrum, og jeg ved ærlig talt ikke, hvad der er mest stigmatiserende.

Jeg er ikke den pæne, dydige og afholdende pige. Det privilegium er forbeholdt 15-16-årige, der trods hormoner og oprørssyndrom formår at gå uden om penisfælden.

Nej, jeg er pebermøen, jeg er enspænderen, jeg er hende, der nok er lesbisk, jeg er sær og ensom, jeg er sippet og værst af alt kedelig. Og jeg skal fikses. Hvor mange gange har jeg ikke hørt den velmenende, men ydmygende forsikring: »Vi skal nok finde en sød fyr til dig, bare rolig!«

Eller min families anmassende spørgsmål: »Skal du ikke snart have dig en kæreste?« Er min adfærd virkelig så afvigende og usædvanlig, at den kræver andres hjælp og bekymring?

Din mand fra Nørrebro havde nok heller ikke vurderet mig passende kærestemateriale.

»Jeg tror bare, du vil ende med at lægge meget mere i det end mig«, »jeg synes ikke, du skal spilde den oplevelse på mig, når du har ventet så længe«, »jeg dater ikke jomfruer«. Du er under anklage for at være i dine lysters vold, og jeg er i mine følelsers. Hvor er det ærgerligt, vi ikke bare kan finde ud af at slappe af, hva’?

Skyggefulde regler

Vi har faktisk meget til fælles, du og jeg, vores seksuelle historier til trods. Jeg elsker også min mor, min kat og Matador-boks. Desværre har vi tillige skammen til fælles. Både den, vi faktisk føler, og den, vi føler, vi burde føle. Og er det virkelig latterlige ikke, at vi i et samfund, der skal forestille at være for længst seksuelt frigjort, overhovedet har det sådan? Skal dække os til på Nørrebro, men løsne lidt op til unifesten, og leve under et sæt skyggefulde regler, vi ikke rigtig forstår, men mærker vægten af.

Sex kan vi nemt tale om, men ikke at have det bliver lidt ubehageligt. Jeg er kønsmoden, jeg har lyst, jeg er født med alle de rigtige dele og har da afgjort i sinde at bruge dem en dag. Men ikke før jeg er klar, og det er en beslutning, jeg har det godt med, så hvor ville det være befriende, hvis alle andre også havde det.

Og nu er der sikkert nogle, der tænker: Hvis hun er så træt af at blive dømt, hvorfor holder hun det så ikke bare for sig selv? Til dem må jeg sige: Du er en del af problemet. Jeg har i hvert fald ikke tænkt mig at være med til at fodre og forstærke tabuet med min skam. Så her er jeg endnu en gang, i håbløst mindretal, med alt mit forbandede mod, klar til at gå i jomfrufælden med denne kronik. Jeg føler mig nøgen og sårbar – næsten ligesom efter samleje. Har jeg hørt.