David Rehling (DR) causerer i kommentaren »Socialdemokratiet er sunket fra almagt til afmagt« over, hvordan det lykkedes for ham at genvinde sin barndoms syn på og had til Socialdemokratiet.

Det vil vi gerne herfra kvittere for – der er nemlig ikke noget så enerverende som borgerlige, der påstår, at de har været på Socialdemokratiets side i opbygningen af velfærdssamfundet. Den ære skal historisk ikke tilfalde dem, og derfor er det godt, at Rehling selvangiver konservativ opdragelse og herefter bruger humanismen som nutidens parameter for at svine Socialdemokratiet til.

Dermed kommer Rehling til at afsløre sit egentlige problem: sit eget ideologiske totalsammenbrud.

For med »humanisme« mener han formentlig – ligesom sine åndsfæller i den øvrige presse – det Utopia, som defineres via menneskerettighederne gennem konventioner, som tolkes rigidt, praktiseres ved at ophæve nationalstaterne og finansieres ved global handel.

Det humanistiske Utopia. Mens socialdemokrater har haft travlt med at opbygge velfærdsstater med primært nationalt udgangspunkt, har vores makkere ofte haft det humanistiske Utopia som målsætning.

Med stor folkelig opbakning og succes er velfærdssamfundet bygget op, mens det har knebet mere med succes og opbakning til det humanistiske Utopia. Vores brøde består i, at vi i nogen udstrækning er gået for langt med utopisterne. At vi i dag slår hælene i og overtager rorpinden fra folk, der har sat den vestlige verden på slingrende civilisationskurs, er ikke udtryk for afmagt. Det er udtryk for, at vi tager ansvar og styring.

Fiaskoindvandring

David Rehlings ideologi har sat Europa i brandfare og USA i kaos. Den utopiske humanismes ide om fri indvandring og globale rettigheder for flygtninge har medført en masseindvandring, som de vestlige landes økonomier og politiske og sociale strukturer ikke kan bære.

Det har været en dundrende fiasko, og folk er i stigende omfang begyndt at stemme efter det, fordi de oplever, at det truer deres tryghed, arbejde, familie, politiske stabilitet og økonomi. Det truer eksistensen af det velfærdssamfund, som Socialdemokratiet gav dem, og det vil de ikke af med igen.

Folk stemmer mod den massive indvandring under akkompagnement fra Rehling og co., som i deres medier håner og sviner dem til. Folk ønsker ikke at afvikle nationalstaten til fordel for et Utopia. De er glade for deres stat, deres land, deres sprog, deres nationale identitet, og det er de uden at være ude på højrefløjens afsind.

Folk kan såmænd godt forstå og sætte pris på international handel og konkurrence, men de er selvfølgelig opmærksomme på, at det skal foregå på ordentlige betingelser.

I alle disse forhold svigter Rehling og hans humanistiske Utopia. Og i alle disse forhold tager Socialdemokratiet ansvar for retning og position.

Nationalt udgangspunkt

Konklusionen er, at det humanistiske Utopias tid er ovre. Ikke mere masseindvandring – i stedet skal der styr på antallet af indvandrere. Ingen opløsning af nationalstaten – det er med afsæt i netop nationalstaten, at internationalt samarbejde skal foregå. Og global frihandel går hånd i hånd med ordentlige konkurrencevilkår og fair beskatning – ellers bliver det nej tak herfra. Nej tak til utopisk humanisme – ja tak til praktisk humanisme.

I Socialdemokratiet er vi ikke i tvivl om, at de utopiske humanister for sent eller måske aldrig vil erkende deres egen ideologis sammenbrud, for de er ofte karakteriseret ved, at de har deres egen velstand på det tørre, og af at deres solidaritet er herligt afkoblet fra folk syd for København Ø’s breddegrader.

Men tag ikke fejl. Sammenbruddet er allerede sket, og det er kun, fordi de er altdominerende i den statsstøttede presse, at hylene fra humanisterne er så høje. Læg forresten mærke til, hvordan folk fravælger pressen – nok ikke så underligt.

Socialdemokratiet tager ansvar, sådan som vi altid har gjort. Og som altid vil der stå en Rehling og svine os til undervejs, men for at citere en god gammel landstræner: »Der ryger jo ikke et blad af et solidt bøgetræ, fordi der står et svin og gnubber sig op ad det.«