Det er en næsten filosofisk dimension af debatten om flygtninge- og migrantkrisen: Har et samfund i yderste konsekvens pligt til at hjælpe hele verden, også selv om det risikerer at få alvorlige følger for samfundet selv? Oversat til den eksisterende situation: Har vi pligt til at tage imod potentielt langt flere asylsøgere, også selv om følgerne af det f.eks. her i Danmark kan være uoverskuelige?

Spørgsmålet lader sig selvfølgelig ikke så enkelt besvare, for naturligvis kan vi som europæere ikke se passivt til, at tusinder drukner i Middelhavet eller på anden måde lider nød på vores eget kontinent. Men i forhold til asylpresset mod de enkelte lande er det faktisk et ret presserende spørgsmål.

Teaterdirektør Jon Stephensen skrev forleden her i avisen med henvisning til en blog, jeg skrev i sidste uge om flygtninge- og migrantkrisen, at eftertiden vil dømme os hårdt, hvis vi puster til ilden og bidrager til »et billede af et Danmark, der er ved at komme ud af kontrol«.

Læs også: Eftertiden vil dømme os

Jon Stephensen har ret i, at indvandring ikke kun er af det onde; der kommer da også masser af mennesker til Danmark, og der er mange solstrålehistorier også blandt ankomne flygtninge fra ikke-vestlige lande. Men det fratager os ikke fra at se på den aktuelle situation i en etisk dimension, der rækker ud over at definere det som en moralsk pligt at tage imod flere asylsøgere.

Derfor er særligt de, der argumenterer for, at Danmark burde åbne mere og tage imod flere asylsøgere, nødt til at forholde sig til andet end håbefulde drømme om, at det nok skal gå. Skal Danmark tage imod flere, er man forpligtet til at se de eventuelle konsekvenser i øjnene og debattere dem åbent. For man kommer ikke udenom, at det kan få konsekvenser, hvis vi mener at have en moralsk forpligtelse til at åbne for større strømme af asylsøgere, end tilfældet er nu.

Det var derfor, jeg refererede til 30 års udvikling, hvor antallet af indvandrere og efterkommere med ikke-vestlig baggrund i Danmark er vokset fra 50.000 til 400.000. Det betyder ikke, at hver enkelt indvandrer skal føle sig uvelkommen, men den samlede bevægelse har haft samfundsmæssige konsekvenser: Ghettodannelse, parallelsamfund, lavere beskæftigelsesgrad blandt indvandrere og dermed et større pres på de danske velfærdsydelser mv.

Læs også: Moral og flygtninge

De 400.000 er kommet på baggrund af et asylpres, som i lange perioder har været mindre end nu. De er blevet til indvandrere, fordi flygtninge ofte bliver til indvandrere, hvoraf mange i øvrigt får andre med til Danmark via familiesammenføringer. Selv afviste asylsøgere ender i nogle tilfælde som de facto-indvandrere, eftersom de ikke kan sendes tilbage. Hvis den situation accellererer i de kommende år på grund af et permanent højere asylpres, vil det kunne mærkes.

Danmarks Statistiks rent statistiske fremskrivning fra 2014 viser, at der i 2050 i forvejen vil være knap 700.000 indvandrere og efterkommere fra ikke-vestlige lande i Danmark. Hvad nu, hvis tallet i stedet bliver f.eks. 1.000.000? Hvor skal de bo? Hvordan skal vi undgå katastrofale ghettodannelser? Hvad skal vi stille op med det danske velfærdssystem – skal ydelserne sættes ned eller skatterne dramatisk op? Man er nødt til at gå ind i den debat, hvis man vil åbne grænserne for flere. Alt andet er ansvarsløse moralske sværmerier.