Petokaloja paljon syövä saa vaarallista elohopeaa selvästi suositusta enemmän.

Kalamies tietää hyvät kalapaikat, mutta tietääkö hän, miten paikan vesi vaikuttaa kalojen terveellisyyteen?

Suomen Akatemian rahoittamassa tutkimuksessa on löydetty tuloksia siitä, että kotimaiset kalat voivat olla terveydelle jopa haitallisia. Suomi on täynnä etenkin pieniä ruskea- tai tummavetisiä järviä. Järviin valuu suoperäisestä ympäristöstä etenkin kaatosateiden aikana runsaasti hapanta kiintoainesta, humusta.

Humusjärvien kalojen lihasta löytyi sitä enemmän elohopeaa, mitä enemmän sinne valui humuspitoista vettä ympäristön valuma-alueelta.

Kalojen terveydellisyyttä vähentää elohopean lisäksi vielä se, että muun muassa Itä-Suomen yliopiston ja Suomen ympäristökeskuksen saamien tulosten mukaan samoissa kaloissa on merkittävästi vähemmän kaloille tyypillisiä rasvahappoja, niin sanottuja omega-3-rasvoja.

Humusjärvissä elohopeaa enemmän ja rasvoja vähemmän

– En söisi mitään petokalaa tummista vesistä, en ahventa, en haukea, neuvoo tutkimuksissa mukana ollut dosentti ja yliopistolehtori Sami Taipale.

Ruskeiden, happamien ja humuspitoisten alueiden elohopeapitoisuus on ollut tiedossa. Tieto on kuitenkin hajanaista. Dosentti Taipale kaipaisi löydösten perusteella tarkempia tietoja muun muassa siitä, kuinka hyvin elohopea siirtyy ravinnon kautta ihmisiin erilaisissa yhteyksissä. Hän heiluttaisi varoitusmerkkiä etenkin hyvin humuspitoisten järvien kalastajille.

Humusjärvet vaikuttavat tutkimuksen mukaan myös niin, että kalojen hyvien rasvahappojen määrää vähenee. Humuspitoisten vesien ahvenissa on toki sydämen terveydelle hyviä rasvahappoja, mutta niitä pitäisi syödä lähes kaksinkertainen määrä, jotta niistä saisi saman määrän rasvoja kuin kirkasvetisten järvien kaloista.

Riskit suuremmat kuin hyödyt

Tutkijat arvioivat, että tummien vesien kalojen syömisen riskit voivat siksi olla suuremmat kuin hyödyt. Vaikka tutkimuksessa oli mukana vain ahvenia ja otos oli pieni, tutkija Sami Taipaleen mukaan tiedot kannattaa ottaa vakavasti ja yleistää myös muihin petokaloihin.

Muikku on kaikista turvallisin kaloista, koska sen kierto on suhteellisen nopeaa. Sami Taipale

Hapettomissa humusvesissä kehittyy poiketen kirkkaammista vesistä ihmiselle vaarallista metyylielohopeaa. Humusvesissä kasvaa valon puutteen vuoksi huonosti tai puuttuu kokonaan esimerkiksi kalojen rasva-arvoihin myönteisesti vaikuttava nielu- ja piilevä. Siksi myös näiden järvien kalan ruoka on heikkolaatuisempaa.

– Muikku on kaloista turvallisin, koska sen kierto on suhteellisen nopeaa. Muutamassa vuodessa niihin ei kerry paljon myrkkyjä, Taipale vertaa muikkua ahveneen tai haukeen, jotka ehtivät uida ja syödä vuosikausia ennen saalistusta.

Elohopean liikkeisiin vaikeampi puuttua

Elohopea ja heikompi kalojen ravinto on ongelma etupäässä Itä-Suomen pienemmissä järvissä, joissa on runsaasti veteen liuennutta humusta. Tosin ruskeita ja rautapitoisia tummia vesiä löytyy lukuisilta mökkirannoilta eri puolilta maata, myös isoja järviä.

Vapaa-ajankalastajien etujärjestön toiminnanjohtaja Markku Marttinen arvelee, että kalastaja ei liiemmin valitse kalapaikkaansa veden värin perusteella.

Elohopeaa syntyy, kun turvetuotannossa maa revitään auki ja metsiä ojitetaan. Markku Marttinen

Elohopea oli iso kysymys 70–80-luvuilla lähinnä metsäteollisuuden takia, ja Marttinen epäilee, että moni kalastaa vielä myös teollisuuden likaamilla vesillä. Tosin teollisuus on puhdistanut menetelmänsä, mutta järvien ympäristön maankäyttöön on Marttisen mukaan vaikeampi puuttua.

– Ongelma ei ole mihinkään hävinnyt. Kyllä elohopeaa syntyy, kun turvetuotannossa maa revitään auki ja metsiä ojitetaan, Marttinen tietää.

Eijaleena Martikainen / Yle

Vedet ovat myös nuhjaantuneet ja ruskettuneet entistä enemmän viime vuosina. Peltojen ja ihmisten toiminnan aiheuttama rehevöityminen heikentävät humuksen tapaan merkittävästi kalojen rasva-arvoja.

Sen sijaan elohopeaa kertyy järviin joka tapauksessa lähinnä niiden ympäristön soilta valuvan maa-aineksen takia. Arvioiden mukaan tilanne saattaa vielä huonontua, kun ilmastonmuutoksen myötä sateet lisääntyvät ja rankentuvat.

Jokainen järvi on omanlaisensa, ja vaihtelut ovat suuria. Kristiina Vuorio

Tutkija Kristiina Vuorio jakaa rasva-arvojen suhteen järvet kolmeen ryhmään. Heikoimmat kalojen rasva-arvot ovat rehevimmissä järvissä. Niissä myös kalakanta on muuttunut särkikalavaltaiseksi. Parhaimmat arvot löytyvät kirkkaista, niukkaravinteisista järvistä. Ruskeat järvet ovat näiden välissä.

Kata Laurikainen / Yle

– Jokainen järvi on omanlaisensa, ja vaihtelut ovat suuria. Erot ovat merkittäviä, mutta eivät kalat silti ole huonolaatuisia, Vuorio sanoo.

Saatujen tulosten mukaan humusjärvien ahvenfileitä pitäisi syödä viiden kalafileen sijaan kymmenen, jotta rasvoista saadaan sama hyöty. Eri asia on sitten kaloista saatava elohopea. Happamista, humuspitoisista järvistä saatava metyylielohopea on vaarallinen keskushermostomyrkky.

Järvien elohopea vastaa silakan dioksiinia

Tutkimusaineistossa oli mukana myös ihmisiä, jotka ovat syöneet säännöllisesti ja pitkään niin sanottua elohopeakalaa. Heidän elohopean saantisuosituksensa rajat ovat selvästi ylittyneet.

Tutkimuksessa ei kuitenkaan selvitetty heidän terveydentilaansa, ja tutkijat korostavat, että kaloista saatavan elohopean vaikutus ihmiseen on hyvin yksilöllisiä. Lisäksi muun muassa mökkikalan syöminen on tilapäistä.

– Edes herkät ihmiset eivät saa raja-arvon ylityksestä oireita. Raja-arvon voi sanoa olevan myös viranomaisia varten, kertoo tutkimusprofessori Hannu Kiviranta Terveyden- ja hyvinvoinnin laitoksesta.

Ahvenia kalatiskillä. Jani Ilola / Yle

Kyse on pitkälti samanlaisesta tilanteesta kuin Itämeren silakan dioksiinissa: mistä päin silakka on kalastettu, minkä kokoinen se on ja mikä on sen sisältämien kalarasvojen hyödyllisyys sydänterveydelle. Tosin kuivan sisävesikalan rasva-arvot ovat heikommat.

Elohopean vaikutuksia ihmiseen on vaikea tutkia, koska mahdolliset oireet voivat johtua monesta asiasta. Epidemiologian professori Tomi-Pekka Tuomainen Itä-Suomen yliopistosta on löytänyt viitteitä elohopean vaikutuksista itäsuomalaisten sydän- ja verisuonitauteihin. Niihin tosin vaikuttaa myös esimerkiksi perimä.

Kauppojen kalatiskeiltä pitää nykyään löytyä tieto siitä mistä kalat on pyydystetty. Mutta onko pyyntipaikka humusjärvi tai ei, siihen ei löydy tietoa. Tilanne voisi tutkija Sami Taipaleen mukaan muuttua, jos tiedossa olisi järvikohtaisia tietoja ja suosituksia. Hän kaipaisi niitä ehdottomasti, samoin virkistyskalastajien Marttinen.

Ympäristöviranomaisilla on melko kattavasti tietoja järvien humuspitoisuuksista, joita voisi tutkija Taipaleen mukaan käyttää karkeana mittarina. Näin saataisiin hänen mukaansa esille pahimmat elohopea-alueet, samoin myös rasvaisimpien kalojen vedet.

Ote humuskartasta Keski-Suomesta. SYKE/ Vesikartta

Yllä oleva kuva on ote viranomaispalvelimelta, josta voi katsoa oman kalajärven humuspitoisuuden. Koko aineisto on täällä (siirryt toiseen palveluun). Järvistä voi valita pintavesityypit, ja siitä selviää runsashumuksiset järvet. Näitä tutkija Taipale suosittelee välttämään.

Jos on mahdollista valita, kannattaa suosia kirkasvetisten järvien kalaa. Tomi-Pekka Tuomainen

Sen sijaan professorit Kiviranta ja Tuomainen toppuuttelevat lähes mahdottoman tutkimustehtävän edessä. Mahdollisten suositusten tekeminen vaatii ongelman tarkan määrittelyn muun muassa muuttuvista luonnonolosuhteista. Samoin kuin silakan osalta, yleiset suositukset (siirryt toiseen palveluun) riittävät.

– Suoperäisten valumavesien järvien kaloja kannattaa syödä maltillisesti. Jos on mahdollista valita, kannattaa suosia kirkasvetisten järvien kalaa, Tuomainen tiivistää viestin.

Suomalaisten ravinnon kautta saama elohopea-altistus on vähentynyt samalla kun kotimaisen kalan käyttö on vähentynyt. Ravintoarvoiltaan hyvää silakkaa kulutetaan enää lähinnä rehuna Suomessa.