Kapitalismi muistuttaa demokratiaa suurelta osin. Suurimpana erona näiden kahden välillä on äänien määrä, sillä siinä missä kapitalismissa jokainen euro on yksi ääni on demokratiassa jokaisella ihmisellä yksi ääni.

Markkinaehtoisten televisiokanavien tavoitteena on kerätä mahdollisimman suuri katsojamäärä. Ne rahoittavat itsensä mainonnalla ja mainoksia saa myytyä sitä isommalla rahalla mitä isompi yleisö on. Television yleisöä on kuitenkin vaikea yksilöidä, joten suurimmaksi osaksi kaikki katsojat ovat samaa harmaata massaa.

Juuri tämä yksilöimättömyysaspekti tekee suoraan katsojamääriin perustuvasta televisioohjelmistosta demokratian malliesimerkin. Mitä enemmän ohjelmaa katsotaa, sitä todennäköisemmin televisiokanavat näyttävät sitä. Komiteat ja toimikunnat, jotka arvostelevat ohjelmia muiden aspektien perusteella ovat lähes turhia.

Ylellä sen sijaan ei ole vastaavaa markkinapainetta näyttää juuri niitä ohjelmia mitä ihmiset haluavat katsoa. Ohjelmien katsojamäärät ovat varmasti tärkeitä kun Yle päättää näytettävää ohjelmistoa, mutta Ylen luonteen takia on sen mahdollista käyttää muitakin kriteerejä. Usein kuulee esimerkiksi sanottavan, että ilman Yleä ei Suomen televisiossa näytettäisi laatuohjelmia.

Ylellä näytetäänkin paljon enemmän esimerkiksi dokumentteja kuin muilla kanavilla. Toisaalta miten kaupallisilla kanavilla voisi edes olla mahdollisuus kilpailla tietyillä alueilla, jos julkisen puolen toimija panostaa siihen. Mikäli Yle lopettaisi tiettyjen ohjelmakategorioiden esittämisen, voisi luulla, että niitä ei näytettäisi ollenkaan. Itse sen sijaan uskon, että kunhan vain ohjelmilla on katsojia hoitavat kaupalliset televisiokanavat saman asian.

Ylen olemassaoloa perustelevat näkökannat ovat usein elitistisiä. Nähdään, että tavallinen kansa ei katso niitä laatuohjelmia mitä itse katson. Kuitenkin on mielestäni hyvä pohtia, mikä olisi demokraattisempi tapa tv-kanavalle valita ohjelmistonsa kuin katsojien määrä?