Venäjällä on menossa samanlainen valtaisa kokeilu kuin oli Neuvostoliiton suunnitelmatalous, mutta tällä kertaa yritetään hallita ja valvoa propagandan avulla miljoonien tunteita ja vielä kautta maailman.

Näin arvioi Suomen Kuvalehdelle venäläinen toimittaja ja kulttuurin tutkija Andrei Arhangelski, jonka mielestä nytkin lopputuloksena on romahdus.

Arhangelski on kirjoittanut moraalista laajoja analyysejä. Niitä ovat julkaisseet muun muassa Carnegien tutkimuslaitoksen Moskovan keskus ja verkkolehti Slon (täällä ja täällä).

Arhangelski toivoo, että ihmiset kyllästyvät kuuntelemaan vihapuhetta kuten väsyivät 30 vuotta sitten Neuvostoliittoon. Hän muistuttaa, miten aggressiivista retoriikkaa tuottaa suhteellisen pieni ryhmä tiedottajia, toimittajia ja asiantuntijoita.

”Silti vihapuheen retoriikka koetaan normina, koska valtiollisessa mediassa ei anneta tilaa vastakkaiselle mielipiteelle. Niitä päästetään julki vain sen verran, että esittäjä saadaan näyttämään epäilyttävältä.”

Arhangelski on selvittänyt propagandan tuottajien psykologiaa ja kieltä. Lähtökohtana hänellä on filosofi Teodor Adornon määritelmä autoritaarisesta luonteesta.

”Sen ratkaiseva piirre on itsekritiikin puuttuminen. Autoritaarinen henkilö ei koskaan epäile omaa oikeassa olemistaan. Hän vain odottaa ympäröivältä maailmalta vahvistusta sille. Paradoksaalisesti asenne tekee hänestä erittäin riippuvaisen ulkopuolisesta maailmasta.”

Niinpä Venäjän suuruus osoittautuu olevan suorassa riippuvuudessa ”lännen romahduksesta”, ja todiste Venäjän oikeassa olemisesta on oletettu muun maailman epäonnistuminen.

”Tämä selittää propagandan sairaalloisen kiinnostuksen siihen, mitä tapahtuu Yhdysvalloissa ja Euroopassa. Propagandan tuottajat pohtivat koko ajan, mitä lännessä voisi tapahtua. He ovat kuin noitia, jotka uskovat puheiden voivan muuttaa todellista maailmaa.”

Sisältö on väkivallan kieltä, koska sanoja ei käytetä ajatusten välittämiseen vaan symboliseen väkivaltaan muita vastaan.

”Kielenkäyttö ikään kuin vie teiltä arvokkuuden tyylillään ja muodollaan”, Arhangelski kuvaa. ”Propaganda haluaisi kurittaa ja rangaista teitä mutta voi tehdä sen vain kielen avulla.”

Hän muistuttaa, miten kieli voi olla kriittistä, ekspressiivistä ja tunteellista, mutta nyt ei ole kyse näistä sallituista tyylilajeista.

Arhangelski käyttää venäjän kielen sanaa hula, joka tarkoittaa erittäin voimakasta parjaamista.

Hän havainnollistaa rinnastuksella Aki Kaurismäen elokuviin: ”Ehkä Kaurismäen sankarit puhuvat keskenään tällä tavalla? Propagandan kieli on melkein manailua ja nimenomaan järjen kiroamista.”

”Venäläinen kirjailija Vladimir Sorokin on kuvannut erinomaisesti persoonallisuuden hajoamista kielen kautta. Nykyinen television aggressiivisuus on itsetuhoista ja muistuttaa persoonallisuuden hajoamista. On jo yhdentekevää, kuka on vihan kohde. Tärkeää on vihamielisyys sellaisenaan.”

Neuvostoretoriikka nojasi ideologiaan, Arhangelski muistuttaa.

”Nykyinen retoriikka toimii vihalla ja tuottaa sitä. Se on kehä ja vielä vihaa omaa itseä kohtaan, koska ei ole mitään muuta, minkä varassa toimia. Voiko luottaa johonkin, jos kaikki toiveet ja koko projekti liittyvät toisten oletettuun ’tuhoon’?”

Jos erehtyy pitämään Andrei Arhangelskia pessimistinä, on väärässä. Hänestä ei ole lainkaan ihmeellistä vuosikymmeniä jatkuneen totalitarismin jälkeen, että enemmistö venäläisistä käyttäytyy niin kuin tekee.

”Paljon hämmästyttävämpää on, että on myös toisin toimiva vähemmistö. Se elää pääosin isoissa kaupungissa, mutta kyse ei ole enää yksittäisistä toisinajattelijoista, kuten 1970-luvulla, vaan kokonaisesta yhteiskuntaryhmästä. Miljoonat ihmiset eivät enää halua elää entiseen malliin.”

Heitä vastassa ovat vihan retoriikan tuottajat, jotka harjoittavat ammattiaan mielellään.

Arhangelski korostaa, ettei tyypillinen propagandisti ole vulgaari ilkimys vaan useimmiten hänellä on yksi tai kaksi korkeakoulututkintoa. Ura on alkanut toimittajana tai tieteen parissa.

”Joskus 1990-luvulla hän oli varmaan asiantuntijana jossakin sivilisaatiota tutkineessa laitoksessa tai Eurooppa-tutkimuksen keskuksessa. Hän on asunut Euroopassa tai Yhdysvalloissa kuukausia jopa vuosia. Hän osaa kielen ja ehkä ehti hankkia lihavina vuosina asunnon Pariisista tai Roomasta”, kuvailee Arhangelski propagandistin taustaa.

Miksi sitten ainakin näennäisesti hyvin lännessä viihtynyt ja menestynyt on kääntynyt lännen vastaiseksi?

Toimittaja-tutkijan mukaan vastaus on yksinkertainen.

”Euroopassa ja Yhdysvalloissa pitää jatkuvasti neuvotella ihmisten kanssa ja etsiä kompromisseja eikä voimaa saa käyttää, muutoin joutuu heti ulos pelistä. Ei saa huutaa ihmisille. Ei saa käyttää sopimattomia sanoja.”

”Kaikkein hirveintä on se, ettei saa vihata ketään. Täytyy mahdollisuuksien mukaan rakastaa koko maailmaa. Propagandistit eivät tähän kyenneet: he eivät onnistuneet rakastamaan maailmaa, koska voivat rakastaa vain omiaan.”

Kulttuurin tuntija löytää taas valaisevan esimerkin, tällä kertaa vuonna 1860 ilmestyneestä Nikolai Nekrasovin runosta nimeltä Ensimmäinen askel Eurooppaan.

Runo kuvaa kartanonrouvaa, joka halusi Eurooppaan, koska ympärillä oli raakuutta, pimeyttä ja korpea. Saksalaisessa hotellissa rouvaa pistää nuppineulalla riisuutumisessa avustava palvelija. Rouva yrittää lyödä lyödä palvelijaa, mutta saakin tiukan vastaiskun. Rouva masentuu ja Eurooppa menettää viehätyksensä, koska sisäkköäkään ei saa löydä.

”Propagandistin nykyinen vilpitön viha Eurooppaa kohtaan on kosto. Se on kompensaatio loukatuista tunteista. Loukattu on tottunut voimaan ja hämmästynyt huomatessaan, ettei väkivalta olekaan kaikkialla normina.”

”Kaikkein suurinta vihaa herättää ’suvaitsevaisuus’, koska se tarkoittaa juuri sitä, että kaikkiin pitää suhtautua samalla tavalla. Jokaista pitää kunnioittaa, eivätkä propagandistit ole tätä kyenneet omaksumaan, koska heille samanarvoisuus merkitsee heidän oman arvonsa alentumista.”

Juuri voimankäyttö on Arhangelskin mukaan propagandistien psykologian ymmärtämisen avainkäsite. Samalla se on neuvostohistorian keskeinen perintö.

”Voimankäyttö on heille koodi, käyttäytymisen määrittelevä matriisi. He ovat tottuneet suhtautumaan sen mukaan läheisiinsä, alaisiinsa kaikkeen. Nuori sukupolvi on niin ikään omaksunut saman väkivallan koodin.”

”Levada-keskuksen tutkimuksissa kävi ilmi jo 1990-luvun puolivälissä, että neuvostoihmisen tyyppi ei katoa vaan tuottaa itseään uudestaan.”

Näistä uusintamisen malleista Arhangelski poimii esimerkin kolmelta radiossa propagandaa tuottavalta kanavalta.

Kaikissa toimii sama kuvio: miesjuontaja nöyryyttää ohjelmassa naisjuontajaa. Pohjana on perinteinen kahden klovnin asetelma, jossa toinen koko ajan lyö ja nöyryyttää toista.

”Ohjelma rakennetaan demonstratiiviseen naiskollegan nöyryyttämiseen, ja siinä käytetään hyväksi vaikkapa sukunimeä, tietämistä tai tietämättömyyttä. Se toteutetaan leikkimielisesti aivan kuin kaikki olisi luonnollista. Naisjuontajat eivät vastusta vaan hyväksyvät pelisäännöt.”

Propagandistit elävät Arhangelskin mukaan maailmassa, jossa ihmisten väliset suhteet ovat mahdollisia vain vahvan ja heikon ja absoluuttisen voiman ja voimattomuuden välillä.

”Oikeus on vain voimakkaalla. Jotta tämä oikeus säilyisi, voimakkaan pitää alistaa kaikkia muita, nöyryyttää ja pelotella jotta hänen hallitsijan asemansa tunnustetaan. Samalla hänelle annetaan oikeus tehdä muille mitä tahansa.”

”Näihin lähtökohtiin perustava joukko katsoo, että koko maailma on rakentunut näin: lastentarhassa, koulussa, armeijassa, työpaikalla, myös Euroopassa ja Yhdysvalloissa, vaikka siellä teeskennellään, että asiat ovat heillä toisin.”

”Näkemys maailmasta on erittäin kyyninen, sen pohjalla on uskonpuute kaikkeen. He ovat vakuuttuneita, että jokainen ihminen on mitättömyys. Kaikki ovat samalla tavalla nitistettyjä ja kaikkien kanssa voi menetellä miten tahansa. Myös heidän itsensä kanssa.”

Taustalla on Arhangelskin mielestä pohjimmiltaan Venäjän oma voimattomuus ja epävarmuus.

Samalla ajatusmalli, jossa Venäjä on aina oikeassa, johtaa neuroottisuuteen ja vieraantumiseen venäläisessä yhteiskunnassa.

”Kun propaganda suggeroi teille, että ’kaikki ihmiset ovat yhtä pahoja’, ihmiset enemmin tai myöhemmin heijastavat sen itseensä ja omaan ympäristöönsä. Kun eletään ’joustavan etiikan’ maailmassa, jossa Turkki on eilen vihollinen ja tänään ystävä, ja kun hyvän ja pahan käsitteet muuttuvat poliittisen suhdanteen mukaan, jokainen menettää lujat, kestävät moraaliset perustat. Se johtaa pessimismiin ja uskon puutteeseen kaikkea kohtaan.”

”Kaikki päättyy valtavaan pettymykseen.”

Käytännön esimerkin Arhangelski ottaa oman työpaikkansa vartijoista, jotka koko ajan katsovat televisiota.

”Aikaisemmin he seurasivat herkeämättä propagandashow’ta. Nyt he kuuntelevat viisi minuuttia ja vaihtavat elokuvan katsomiseen. Tylsää.”

”Toinen tai kolmaskin jatko-osa sarjafilmistä on mielenkiintoinen, jos siinä tapahtuu jotakin uutta, mutta kun juoni on aina sama: Yhdysvaltoja odottaa tuho, Eurooppa odottaa tuho, Ukrainaa odottaa tuho, kaikkea hyvää teille… Myös propaganda kyllästyttää.”

Tätä ikävystymistä hän vertaa reaktioon Neuvostoliiton pitkäaikaisen johtajan Leonid Brežnevin tuntien mittaisiin puheisiin, jotka muistaa lapsuudestaan.

”1970-luvun lopussa Brežneviä kuunneltiin kiusaantuneella vaikenemisella. Kaikki ymmärsivät, että menossa on jotain absurdia, mutta pelkäsivät tunnustaa sen. Tämä kokemus tuli vallitsevaksi 1980-luvun alkuun mennessä. Se ei ollut antipatiaa vaan väsymistä ja kyllästymistä.”

Voimakkaillakin sanoilla on vaarana kääntyä pelkäksi tottumukseksi, Arhangelski korostaa.

Niin kävi myös neuvostokielelle.

”Iskulause ’kommunismin voitto koko maailmassa’ lausuttiin pyhällä kunnioituksella 1930-luvulla mutta 1970-luvulla sopimattomasti hihitellen. Miksi kukaan ei vielä 1978 tuntenut väsymystä mutta 1982 kaikki olivat jo kyllästyneitä neuvostoaikaan? Mitä tapahtui näinä neljänä vuotena?”

”Ei mitään uutta. Nimenomaan se tapahtui, pelkkä vanhan jatkuminen.”

Propagandan tehon Venäjällä Arhangelski kytkee paitsi sanan voiman poikkeuksellisen suuren arvostukseen myös holhoamiseen, paternalismiin.

”Venäjän asukkaat eivät oikeastaan koskaan ole kuuluneet itselleen vaan valtiolle. Siksi heidän henkilökohtaiset eettiset vaistonsa ovat heikentyneet. He eivät ole tottuneet tekemään itseään koskevia päätöksiä. Kaikki perusvaistot, kuten häpeä ja omatunto, nukkuvat tai ne on tukahdutettu.”

”Kuitenkin kysymys siitä, mikä on hyvää ja mikä on pahaa, kuuluu meistä jokaiselle. Sen eteen joutuu useita kertoja päivittäin, ja eikö vain se olekin tuskallista ja piinallista?”

Arhangelski viittaa filosofi Hannah Arendtiin, joka on todennut, miten vain vähemmistö ihmisistä on tottunut käymään jatkuvaa sisäistä keskustelua. Se vie aikaa, koska hyvä ja paha kietoutuvat toisiinsa.

”Omatunto sanoo heille joissain tapauksessa, että näin ei saa tehdä seurauksista välittämättä, mutta enemmistöllä tämä toinen minä nukkuu. Venäjällä valtio on yrittänyt tehdä kaikkensa, jotta tältä toiselta minältä menisi legitimiteetti.”

”Miksi neuvotella itsensä kanssa ja miksi huolehtia, kun voi uskoa päätöksenteon hyvästä ja pahasta valtiolle? Se, mitä valtio pitää hyvänä, on hyvää. Se, mitä valtio pitää pahana, on pahaa. Valtio ratkaisee kysymyksen aina sen mukaan, mikä on sille edullista.”

”Lopputuloksena kollektiivinen, pakotettu moraali syrjäyttää yksilöllisen.”

Asetelma helpottaa Arhangelskin mukaan tavallisen ihmisen elämää, koska antaa illuusion elämän yksinkertaisuudesta.

”Loppujen lopuksi se johtaa kuitenkin vastuusta kieltäytymiseen ja yksilöllisyyden kieltämiseen ja viime kädessä oman minuuden kieltämiseen.”

Sähköpostilla tehdyn haastattelun teossa ovat avustaneet Vladislav Bykov ja Olga Derkach.