Yleensä reputtamisesta selvitään, vaikka hylsy saattaa tietää jopa suvun välien katkeamista.

Joka kevät muutama sata ylioppilaaksi yrittävää reputtaa kirjoituksissa. Lauantaina uusia ylioppilaita valmistuu 28 800. Määrä on hieman yli tuhat enemmän kuin viime vuonna. HARRI JOENSUU

" Joillekin päivä on surun päivä, häpeän ja ulkopuolisuuden päivä. Tällainenkin tuli koettua, kun oma lapsi reputti ylioppilaskokeessa viime keväänä. "

Näin pohti torstaina Turun Sanomiin mielipidekirjoituksen kirjoittanut äiti. Hänen lapsensa ei selvittänyt ylioppilaskirjoituksia viime keväänä.

Äidin mielipidekirjoitus on herättänyt vilkasta keskustelua muun muassa Iltalehden lukijoissa, joiden mukaan on vain hyvä asia, että elämässä tulee vastoinkäymisiä.

- Kaikki ei mene aina kuin Strömsössä. Tästäkin draamasta yhdessä ilmeisesti selvittiin, eräs lukija kommentoi Iltalehden artikkelin perään.

Suvun välirikko

Aiheelle on hauska vitsailla. Eikö nykysuomalaisissa ole sen verran selkärankaa, että selvittäisiin edes kirjoituksissa epäonnistumisesta?

Mutta millaista on, kun itse tai joku lähipiiristä ei pääsekään kirjoituksista läpi, vaikka koko muu pitäjä niin tekisikin?

Yksi koskettavimmista Iltalehteen yhteyttä ottaneiden reputtajien ja heidän lähipiirinsä tarinoista oli Susannan kertomus.

- Siskontyttöni reputti englannin. Yo-tutkinto jäi roikkumaan ja roikkuu edelleen. Hän ei koskaan enää halunnut yrittää, Susanna kertoo.

Vaikka tapauksesta on jo yli kymmenen vuotta aikaa, jäljet reputtamisesta näkyvät edelleen. Reputtaneen tytön serkku kirjoitti samaan aikaan ylioppilaaksi. Kertomuksen perusteella suvussa ei sulatettu toisen hylsyä.

- Kuulin, että jotain sanomista perheiden välille asiassa tuli, koska perheiden välit katkesivat siihen kevääseen. Siskontyttö suoritti sitten myöhemmin ammattitutkinnon ja on nyt vakituisessa työssä siltä pohjalta.

Iltalehden lukijat muistuttavat, ettei ylioppilaskirjoituksissa reputtaminen ole maailman loppu. Elämä ei kaadu yhteen kevääseen - eikä varsinkaan yhteen kokeeseen. ISMO PEKKARINEN

Kuin välivuosi

Pääasiassa lukijoiden tarinat on kuitenkin rohkaisevia. Elämä kantaa - myös sen jälkeen, kun Ylioppilastutkintolautakunnalta tulee improbatur hylätyn kirjoitusarvosanan merkiksi.

Vaikka epäonnistuminen harmittaa, yleensä mieli paranee kavereiden ylioppilasjuhlia kiertäessä.

- En osallistunut lakitustilaisuuteen, mutta kiersin kaikkien ystävieni juhlat ja kyllä se mieli juhlavaksi lopulta muuttui. Puoli vuotta myöhemmin omissa lakkiaisissani vitsailimme ja nauroimme jo mahat kippurassa tälle asialle, Matikkapää-nimimerkki kirjoittaa.

Ja sitä paitsi, ei se elämä yhteen kevääseen kaadu.

- Se on yksi yo-kirjoitus. Voit miettiä, mitä haluat tehdä ja rakentaa oksaa jo tulevaisuudelle. Sitä paitsi monet pitävät välivuoden tai ovat ulkomailla, joten samassa veneessä olette taaskin, Kokemusta on -nimimerkki kirjoittaa.

Ylioppilaskirjoitukset ovat kova paikka - erityisesti niille, jotka reputtavat ylioppiaskokeen jossakin aineessa. TONI REPO/AL

Näin lukijat ovat selvinneet reputtamisesta:

Sairastuin pahanlaatuiseen syöpään poikani yo-vuotena. Taisi jäädä siinä lapselta lukemiset vähemmälle, kun hoiti kotia, arkea ja pikkusiskoa sairaalassa ollessani. Syksyllä sitten taas yritti ja reputti. Pänttäsi rauhassa neljännen vuoden ja onnistui oikein hyvin arvosanoin. Kyllä kaveritkin tiesivät ja olivat hienotunteisia. Samoin koulu. Sai valita, ettei mennyt yleisiin lakkiaisiin mukaan, vaan opettajainhuoneella perheen kanssa sai lakkinsa, stipendinsä ja ruusunsa ja juhlavan alkoholittoman kuohujuomankin oikein lämminhenkisessä tilaisuudessa. Iso kiitos koululle. Nyt ovat molemmat jatko-opinnoissa, ja elämä kantaa. Tärkeintä eivät ole enää hulppeat juhlat ja puitteet, vaan ihan muut asiat elämässä. Suren kyllä, että sairaudestani joutuivat lukioaikoinaan nuorenikin kärsimään sekä henkisesti että taloudellisesti.

Vähän erilainen yo-vuosi

Reputin ylioppilaskirjoituksissani englannin. Kaksoistutkintoani käydessä oli lukio 4-vuotinen urakka. Kaverini pääsivät vuotta aikaisemmin ylioppilaiksi, kun samaan aikaan itse valmistuin ammattiin ja valmistauduin tulevan lukukauden kirjoituksiin. Kevät tuli, kirjoitukset olivat ohi ja tuloksia odoteltiin, niin oli musertavaa kuulla, ettei yksi aine mennytkään läpi. Sain vielä kerran kokeilla syksyllä ja sekään ei tuottanut tulosta. Sain pettyä kaksi kertaa ja tyytyä ammattikoulusta jääneeseen ammattiin - mutta tuosta pettymyksestä on kulunut nyt 6 vuotta ja olen saavuttanut sinä aikana paljon muutakin. Ammattini myötä olen kouluttautunut rakennusinsinööriksi ja rakennusmestariksi. Täten olen saanut valkolakin sijaan valkoisen kypärän, joka on taannut minulle menestystä alallani. Pettymys oli suuri, kun valkolakkia en saanutkaan, mutta " aika kultaa muistot " kun miettii lukion opiskeluaikaa.

Mikä ei tapa, se vahvistaa

Aikoinaan valmistumiseni ammattikoulusta oli hyvin pienestä kiinni. Lopputyöksi piti tehdä vaate kaverille, joka sitten peruikin koko homman. Itselläni ei ollut rahaa kankaisiin ja tarvikkeisiin, jotta olisin saanut homman hoidettua. Itku meinasi tulla. Lopulta saatiin jostain kerättyä rahat kasaan ja viikko muiden jälkeen aloitettua loppuhommat. Kiire tuli, mutta sain hommat tehtyä. Valmistuin ilokseni monen muun luokkalaiseni kanssa samaan aikaan.

Viime hetkellä

Lapseni reputti vuosia sitten keväällä, syksyllä jo sitten juhlittiin. Musertavaa. Joka paikassa mainostettiin lahjoja, tarjoiluja ja niin edelleen. Työkaverin lapsi juhli. Vielä musertavampaa, kun itse kirjoitin. Luokallani olivat kaksoset, joista vain toinen juhli ja toinen reputti. Mitkähän tunnelmat siinä perheessä?

Kestettävä vain

Reputin ylioppilaskokeissa matematiikan yhdellä pisteellä ja sen vuoksi omat juhlat piti perua. Kyllähän se musertavaa oli nähdä, kun parhaat ystävät juhlivat lakin saamista ja itse jäi ulkopuolelle. Sain silti huikean tuen vanhemmiltani, omalta opettajaltani, joka soitti minulle, sekä myös ystäviltäni. Äitini sanoi, että nyt kävi näin, pää pystyyn ja uusimaan. En osallistunut lakitustilaisuuteen, mutta kiersin kaikkien ystävieni juhlat, ja kyllä se mieli juhlavaksi lopulta muuttui. Puoli vuotta myöhemmin omissa lakkiaisissani vitsailimme ja nauroimme jo mahat kippurassa tälle asialle!

Matikkapää

Kyllä, viime keväänä sain hylätyn äidinkielen ylppäreissä ja kyllähän se oli kova kolaus. Koko perhettä hävetti minun epäonnistuminen ja iskä uhkasi heittää minut kodistani. Veljet pilkkasivat reputtamistani ja varmaan osa sukulaisistakin häpesi. Viime syksynä sitten kirjoitin äidinkielen uudestaan ja sainkin B:n (kouluarvosanana B on 6). Itsenäisyyspäivän aattona sitten juhlittiin rattoisasti lähisuvun voimin, ja kyllä sain paljon rahaakin, jotka käytin Lontoossa tammikuussa 2018. Loppujen lopuksi olikin ehkä parempi, että valmistuin joulukuussa, koska sekä Suomella, että minulla oli juhlan aihetta (Suomi kun täytti 100v).

Äikkätunari

Itse reputin valmistumisen vuosi sitten ja kaikista vaikeinta oli selittää tilanne muille ihmisille. Tunsin suurta häpeää itseäni kohtaan, enkä olisi halunnut selittää kenellekään syytä siihen, miksen lakkia saakaan. Tunsin myös itseni mitättömäksi, tyhmäksi ja jopa turhaksi vanhempieni silmissä, vaikka he sanoivatkin, ettei tämä maailmaa kaada. Nyt kun valmistuminen viimeinkin koittaa, on olotila hyvin sekava. Iloinen tietenkin olen, enkä oikein vieläkään osaa uskoa tätä todeksi.

Ehkei niin tyhmä sittenkään

Perheemme poika suoritti kaksoistutkinnon.Yo-kokeen kaksi ainetta tuli hylättynä ja niistä tehtiin tarkastuspyyntö. Päättäjäispäivä oli tietysti pettymys, kun toiset saivat lakin ja juhlivat sitä. Ammatin valmistumista tietysti juhlittiin, kuten kuului. Maanantaina posti toi kirjeen, jossa molemmat aineet oli korotettu ja lakki näin ansaittu. Eniten harmittaa, ettei Ylioppilastutkintolautakunta mitenkään tiedota s-postilla tai soita, vaikka asia oli käsitelty ennen lakkiaispäivää. Näin jäi ainutkertainen juhla täysillä kokematta YTL:n mokan johdosta.

Ylpeä

Lakki jäi kaupan hyllylle meilläkin tänä keväänä. Pienestä kiinni. Sairaushan ei katso aikaa, onko kirjoitukset vai ei. Paineet ovat kovat näillä nuorilla. Pitää menestyä ja olla vähintäänkin kohtuuoppilas jatkoa ajatellen. Urheiluharrastus vie mennessään. Urheilulinjan jousto? Ei toteutunut. Unelma urheilun saralta kuitenkin toteutui, vaikkei lakkia tullutkaan. Kavereiden juhliessa lakkia meillä tehdään muuttokuormaa kohti seuraavaa etappia. Pettymys ei tuntunut enää niin pahalta lopullisten tulosten selvittyä, koska osasimme sitä odottaa jo heti. Syksyllä uudestaan ja ehkä paineetkaan eivät ole niin kovat silloin - kaikki muu suoritettu ja paikka uudessa joukkueessa saavutettu. Reputtaneen omia sanoja lainatakseni: ne itkut on jo itketty talvella. Totta kai kirpaisee ja olisi ollut kruunu kaiken muun saavutuksen jatkoksi, mutta nyt näin. Elämä jatkuu. Muiden reaktio tosin kummastuttaa, kun ovat kääntäneet selän lähes kokonaan. Ei paljoa ole kommentoitu.

Lakki tulee sitten seuraavalla jaolla

Kouluhan nyt ei hoitanut tilannetta yhtikäs kuinkaan. Kyllä asia piti kotona käsitellä ja keksiä uusia haasteita ja kehitysideoita, kuinka eteenpäin mennään. Ei elämä tuohon kaadu. Se on yksi yo-kirjoitus. Voit miettiä, mitä haluat tehdä ja rakentaa oksaa jo tulevaisuudelle. Sitä paitsi monet pitävät välivuoden tai ovat ulkomailla, joten samassa veneessä olette taaskin.

Kokemusta on