משהו פשוט שונה מהיסוד

במהלך דיון שעלה לטונים גבוהים ביקשו הפלסטינים שלא נקרא למחבלים מתאבדים "טרוריסטים", כי מבחינתם הם לא כאלה. "אז איך אתה קורא למי שלובש וסט ומתפוצץ בקניון בתל אביב במטרה מכוונת להרוג אזרחים חפים מפשע?", שאלתי את אחד המשתתפים. "יש לי ילד בן ארבע בבית", ענה לי אחד המשתתפים, תושב אבו דיס, "אם חלילה יקרה לו משהו אני אלך ואשרוף עיר ישראלית שלמה אם אוכל". שאר הפלסטינים הנהנו והסכימו עם דבריו הקשים. "נולד לי בן לפני שלושה שבועות", ענה לו עמיחי, סטודנט ישראלי דתי מירושלים, "ואם חס וחלילה יקרה לו משהו, לא אשמח ולו במעט מהעובדה שאנשים נוספים ימותו אחריו".



בסמינר השתתפו פעילים מכל קצוות הקשת הפוליטית  הליכוד, העבודה, קדימה, מרצ וחד"ש. כולם הבינו שהחלומות היפים שהם טווים לעצמם בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני פשוט לא מתכתבים עם המציאות. רק שלרובנו אין את האפשרות לשבת ובאמת לדבר עם פלסטינים, לשמוע מה הם באמת חושבים. אנחנו ניזונים מההצהרות של אבו מאזן בתקשורת הבינלאומית, שאותן הוא מקפיד לסתור כשהוא מתראיין ב"אל-ג'זירה" ומשרטט שם תמונה אחרת לגמרי.



הגעתי לסמינר עם תקווה אמיתית, ויצאתי בהרגשה קשה ובתחושת ייאוש שאותה לקחתי הביתה. משהו בנרטיב של שני הצדדים פשוט שונה מהיסוד. איך נוכל לחזור לשולחן הדיונים כשהצד הישראלי מדבר על שתי מדינות והצד הפלסטיני מדבר על שחרור פלסטין מהנהר אל הים? איך במקום שבו נותנים לגיטימציה לטרוריסטים יוכל לצמוח אי פעם שלום?



הכותבת, ליטל שמש, היא עיתונאית עצמאית