Mikloš nie je prvý liberál varujúci pred politickou korektnosťou

Viac liberálov kritizuje excesy, ktorých sa časť progresívnej ľavice dopúšťa v mene „liberalizmu“.

Postoj tu bude len s vašou pomocou! Postoj je dnes jediným serióznym konzervatívnym hlasom v slovenskej mediálnej scéne. No nežije zo vzduchu. Články na Postoji nie sú spoplatnené. Vznikajú len vďaka ľuďom, ktorí nás dobrovoľne podporujú. Budeme si veľmi vážiť, ak sa k nim pridáte. Aby sme sa my mohli naplno venovať tvorbe obsahu. Ďakujeme! Redakcia Postoja

Posledná medializovaná obeť politickej korektnosti sa volá Angelos Sofocleous a má 24 rokov. Jeho príbeh sa momentálne šíri internetom.

Ako pred týždňom informoval denník Daily Mail, tento postgraduálny študent Durhamskej univerzity v Anglicku bol vyhodený z miesta pomocného redaktora tamojšieho filozofického časopisu po tom, ako na Twitteri napísal, že „ženy nemajú penisy“.

Jeho previnenie? Vraj skonštatovaním tejto holej anatomickej skutočnosti „bagatelizoval skúsenosť trans-ľudí“.

Pokiaľ ide o Spojené kráľovstvo, podobné incidenty už ani neprekvapujú. Pred dvomi mesiacmi aj Postoj písal o prípade veriaceho britského lekára Davida Mackeretha, ktorý mal problémy s prácou, lebo odmieta oslovovať transrodových ľudí nimi preferovanými zámenami. Podľa neho je pohlavie určené biológiou a genetikou, nie tým, ako sa kto cíti.

Mackereth je kresťan, kým Sofocleous zrejme ateista. Dá sa tak usúdiť z toho, že po svojom „transfóbnom“ tweete bol okrem iného donútený rezignovať aj z postu prezidenta spoločnosti pre slobodu prejavu (!) organizácie Humanist Students, čo je britské združenie ateistov a sekulárnych humanistov.

Nech by sme Sofocleousov prípad komentovali akokoľvek, zrejme by to v šťavnatej výrečnosti sotva dokázalo prekonať známeho českého novinára a svojrázneho aktivistu za legalizáciu marihuany J. X. Doležala, ktorý si celú záležitosť podal na stránkach týždenníka Reflex. Ani komunisti vraj nepostihovali ľudí za konštatovanie zrejmých biologických právd.

„Nedá sa žiť v systéme, ktorý popiera, že telesá padajú dole“, píše český publicista. „Taký systém je evolučná porucha, je zdegenerovaný a v súlade s Darwinom vyhynie.“

Jiří X. Doležal celkom iste nie je konzervatívec a v mnohom sa s ním akiste dá polemizovať. No nemá rád politickú korektnosť a rôzne jej aspekty kritizuje vo svojich článkoch vytrvalo už roky.

Príklady Sofocleousa, Doležala a ďalších treba vyzdvihnúť. Bolo by totiž chybou prijať tvrdenie, že politická korektnosť je len nejaký slamený panák, ktorého si vymysleli konzervatívci či dokonca náckovia. V skutočnosti odpor voči tomuto fenoménu vychádza z oveľa širších svetonázorových pozícií.

Mikloš otvoril dôležitú tému

Na Slovensku debatu o politickej korektnosti tento týždeň oživil bývalý minister financií Ivan Mikloš. V pondelok mu denník SME uverejnil článok o rozruchu okolo údajne „rasistickej“ a „sexistickej“ karikatúry tenistky Sereny Williamsovej.

Mikloš upozornil, že sa veľa (a správne) hovorí o hrozbe, ktorú pre slobodu predstavuje xenofóbny populizmus či izolacionistický protekcionizmus. No už menej sa hovorí o rizikách zo strany takzvane progresívnej, liberálnej ľavice a ňou podporovanej politickej korektnosti.

Na druhý deň na článok zareagoval Matúš Ritomský, ktorý ho pochopil tak, že Mikloš považuje Ivana Štefunka a Zuzanu Čaputovú za rovnakú hrozbu, akou je napríklad Marian Kotleba. Včera Mikloš doplnil, že skôr mal na mysli progresívnu ľavicu v západných krajinách. K nám tento fenomén ešte naplno nedorazil, no keď to bude hroziť, exminister financií je pripravený kričať. Matúš Ritomský ešte reagoval tu.

Do diskusie sa zapojil aj Miroslav Beblavý, len aby zdôvodnil, prečo debatu na túto tému vôbec nechce na Slovensku viesť, či komentátorka SME Zuzana Kepplová na tomto mieste...

Pritom na Západe sa táto debata vedie. A kritické hlasy nezaznievajú len od konzervatívcov či od takzvanej alt-right.

Politická korektnosť a politika identity

O politickej korektnosti sa v USA kriticky diskutovalo už v 90. rokoch. Napríklad konzervatívny britský historik Paul Johnson ju v kontexte Spojených štátov analyzoval vo svojej knihe Dejiny amerického národa z roku 1999, kde cituje širšie zdieľaný názor, že ide o istý druh opakovane sa vracajúceho kultúrneho vzorca, ktorý má svoj pôvod v puritánstve 17. storočia.

V poslednom období vypukol spor o politickú korektnosť nanovo aj kvôli spôsobu, ako fungujú sociálne siete. Vďaka existencii Facebooku a Twitteru sa ľuďom veľmi zjednodušilo, aby akýkoľvek poryv svojej mysle zdieľali s celým svetom. Vrátane nepremyslených výrokov, ktoré ich môžu dostať do problémov.

Prostredie krátkych statusov, lajkov, zdieľaní a reakcií na statusy je ideálnym priestorom pre vznik morálnych paník, rozhorčených mexických vĺn, stádovitých reflexov, virtuálnych lynčov a okázalých póz vlastnej morálnej nadradenosti. Sociálne siete v hraniciach našich bublín akoby obnovili atmosféru spoločenského tlaku dedinského prostredia, ktoré pozorne kontrolovalo správanie ľudí ešte pred storočím. – Tlaku, o ktorom sme si mysleli, že sme sa ho s urbanizáciou do veľkej miery zbavili. Len obsah úzkoprso vynucovaných konvencií sa zmenil...

Klasickí liberáli, k akým sa ostatne radí aj Ivan Mikloš, respektíve libertariáni, nikdy netrpeli prehnanou náklonnosťou voči politickej korektnosti. Sloboda prejavu vždy patrila k ich najdôležitejším hodnotám.

Napríklad Tom G. Palmer z libertariánskeho CATO Inštitútu – vplyvná osobnosť hnutia ekonomicky liberálnych think-tankov – v decembri 2016 uverejnil článok s názvom Tri najpálčivejšie ohrozenia slobody.

Sú nimi podľa neho ľavicovo-progresívna politika identity, autoritársky populizmus vodcov ako Putin alebo Orbán a radikálny islamizmus. „Politická korektnosť na ľavici vyvolala rovnako antilibertariánsku reakciu na pravici“, píše Palmer. Vo svojom texte opisuje, ako sa spomenuté tri faktory vzájomne umocňujú.

Palmer vidí zdroj politiky identity a z nej vyplývajúcej politickej korektnosti v učení marxistického filozofa Herberta Marcuseho. Ako klasický liberál rozhodne odmieta taktiky, ktoré americká ľavica používa na umlčovanie nositeľov pre ňu nepohodlných názorov.

Inzercia

„Pre mňa sú napríklad zväzky osôb rovnakého pohlavia veľmi dôležité, no to neznamená, že by ste mali byť ostrakizovaný, ak so mnou nesúhlasíte,“ povedal Postoju Palmer, ktorý je gej, pri vlaňajšej návšteve Slovenska, kde vystúpil s prednáškou.

Kríza liberálnej sebareflexie

No nájdu sa aj ďalšie podobné hlasy. Napríklad pred dvomi týždňami nemecký denník Süddeutsche Zeitung uverejnil pozoruhodnú esej britského liberálneho filozofa Johna Graya o súčasnej kríze liberalizmu. Na hystérii amerických demokratov, ktorá trvá od zvolenia Donalda Trumpa, demonštruje neschopnosť liberálov reflektovať svoj vlastný podiel na spoločenskej kríze, ktorá ich obklopuje.

Aj Gray si myslí, že „fake news“ sú v prípade priaznivcov Trumpa či Orbána problém. Zároveň však podobný fenomén vidí aj na opačnej strane: „Ako keby falšovanie jazyka bolo medzi liberálmi celkom neznámou praxou“, píše britský mysliteľ. „Pritom je v USA (a ďalších západných krajinách) podobná forma lingvistického inžinierstva dávno v chode. Odchýlky od ,korektného´ používania jazyka sú prísne trestané.“

Podľa Graya si liberalizmus v poslednom období prešiel metamorfózou: „Od filozofie tolerancie k ortodoxii, ktorá prenasleduje tých, čo sa od nej odchyľujú.“

Po skončení studenej vojny existovali ešte liberáli, ktorí verili, že Západ zvíťazil. No dnes vidieť čoraz viac akýchsi alternatívnych liberálov, pre ktorých je tradičný Západ úhlavným nepriateľom. Toleranciu vnímajú ako nepriateľa „sociálnej spravodlivosti“, náboženstvo je pre nich len súborom utláčateľských povier a ľpenie na národnej identite je zo svojej povahy rasistické.

Tak vidia svet. V skutočnosti mu nerozumejú. Sú zneistení z udalostí ako víťazstvo Trumpa, brexit či posilňovanie populistických politikov naprieč Európou, lebo takéto „regresy“ naznačujú, že niečo je v neporiadku s ich celkovým pohľadom na vývoj ako progres k svetlým zajtrajškom.

Orbán, Erdogan, Putin, ale zo všetkého najviac Čína, kde ekonomické reformy uviazli v akomsi štátnom kapitalizme a politické ani nenastali – to všetko sú hráči, ktorí sebavedome spochybňujú univerzalistické ambície liberalizmu. Namiesto k nadnárodným organizáciám sa obracajú k svojim lokálnym autoritárskym modelom. Zachovávajú si však (s výnimkou Číny) jeden prvok demokracie: voľby. A oní populistickí alfa-samci ich väčšinovo vyhrávajú, čo prehlbuje pochybnosti o schopnosti demokracie generovať liberálmi želané výsledky...

John Gray akoby naznačoval, že upnutie sa časti liberálov na dogmatický výklad a represívnu obhajobu niekoľkých svojich dôležitých téz môže byť zneistenou reakciou na svet, ktorý sa nespráva liberálmi očakávaným spôsobom. Táto liberálna reakcia, ktorá naberá podobu búrok morálneho rozhorčovania sa na sociálnych sieťach, moralizujúceho poučovania neosvietenej väčšiny a snáh o existenčnú likvidáciu previnilcov, ešte viac širokú verejnosť odcudzuje liberálnemu projektu...

Občianstvo a spoločné dobro

John Gray je Angličan, ktorý sa počas svojho života stihol prikláňať k starým labouristom, potom pričuchol ku klasickému liberalizmu a neskôr i k tomu ľavicovému, aby dnes kritizoval aj ten. No sebakritické úvahy o tom, kde sa stala chyba, prebiehajú naľavo od stredu ešte viac v trumpovských Spojených štátoch.

Jeden z tých, ktorí o probléme premýšľajú, je politológ Mark Lilla. Aj on je sociálny liberál, ktorý nemá rád Fox News ani Ronalda Reagana a cnie sa mu za Demokratickou stranou Roosevelta a Kennedyho.

Krátko po prezidentských voľbách v novembri 2016 mu v New York Times vyšiel široko diskutovaný článok s názvom Koniec liberalizmu identity. „V posledných rokoch skĺzol americký liberalizmus do istého druhu morálnej paniky vo veci rasovej, rodovej a sexuálnej identity, ktorá skreslila liberálne posolstvo a zabránila mu, aby sa stal zjednocujúcou silou, schopnou vládnuť.“

Pred rokom svoj argument Lilla rozpísal do knihy s názvom Niekdajší a budúci liberál: Po politike identity.

Vyčíta demokratom, že prenechali svoje doterajšie robotnícke voličské jadro republikánom. Robotníci sa totiž čoraz menej cítili reprezentovaní stranou, ktorá zdôrazňovala najmä rasu, rod a sexuálnu orientáciu.

Konzervatívec by dodal, že Demokratická strana tieto témy navyše prezentovala polarizujúcim spôsobom: Muži, utláčajúci ženy. Bieli, utláčajúci farebných. Heterosexuáli, utláčajúci gejov... Za skupinové rozdiely môže výhradne diskriminácia. A aby sme to napravili, musíme zaviesť rozsiahle usmerňovanie verbálnych prejavov, nech sa nikto necíti ničím dotknutý, a prerozdeliť údajné kolektívne privilégiá.

Lillovo riešenie pre demokratov je radšej vrátiť sa ku „chlebovým“ väčšinovým témam, začať zdôrazňovať spoločné občianstvo všetkých Američanov a spoločné dobro. Nie prehlbovať delenie na znesvárené kmene – k čomu politika identity výrazne prispieva.

Navyše, treba robiť zase drobnú každodennú politiku, nie nepolitický aktivizmus. Inak povedané, demokrati by sa opäť mali snažiť vyhrávať voľby, získavať úrady, prichádzať s legislatívnymi návrhmi a robiť politické dohody i kompromisy s ideovými protivníkmi.

„Znepokojuje ma, koľko ľavicovo orientovaných Američanov sa identifikuje už len zo subpolitickými okrajovými zoskupeniami, a nie s republikou, ktorú potrebujú, aby svoje ciele presadili,“ povedal Lilla vo včerajšom rozhovore pre Süddeutsche Zeitung.

Aká je odozva na jeho návrhy? Rozporuplná! Niektorí s Lillom nadšene súhlasia. No za všetko hovorí nadpis jedného článku o ňom v britskom denníku The Guardian: „Liberál, ktorý má viac nepriateľov na ľavici než na pravici.“

Je ich viac

Tom G. Palmer, John Gray či Mark Lilla nie sú jediní kritici politickej korektnosti, o ktorých sa konzervativizmus či alt-right ani neobtreli. O ohrození slobody zo strany časti ľavice písal nedávno aj Fareed Zakaria. Jeho komentár uverejnil v slovenčine Denník N.

A dali by sa spomenúť ďalšie mená: ateistický filozof Sam Harris, komik Bill Maher, zástanca sekulárneho islamu a bývalý kandidát britskej liberálnodemokratickej strany Maajid Nawaz, publicista Jonathan Chait a tak ďalej. Oni všetci sa v istej chvíli vymedzili voči niektorej politicky korektnej dogme alebo celému tomuto konceptu. Nikto z nich nie je konzervatívec.

Jedna z kníh, o ktorých sa momentálne v USA diskutuje, nesie názov Rozmaznávanie americkej mysle s podtitulom: „Ako dobré úmysly a zlé myšlienky nastavujú celú generáciu na neúspech“. Jej autori Greg Lukianoff a Jonathan Haidt sa zaprisahávajú, že v živote nevolili republikánskeho kandidáta do politickej funkcie. No ich kniha je výrečnou kritikou politiky identity a politickej korektnosti na amerických univerzitách.

Prečo tento výpočet? Často zaznieva, že politická korektnosť je len slogan, vymyslený „ultrakonzervatívcami“ a „alt-right konšpirátormi“. A určite si na sociálnych sieťach prečítame, že aj Ivan Mikloš nám nejako „hnedne“, keď sa voči tomuto pojmu vymedzuje.

Avšak v skutočnosti človek nemusel nikdy počuť mená konzervatívnych osobností ako Dennis Prager, Ben Shapiro alebo Jordan Peterson. Tobôž Milo Yiannopoulos. Nemusel nič čítať z ich pravicovej kritiky politickej korektnosti či politiky identity. Pre získanie rezervovaného postoja voči týmto fenoménom by plne stačilo čítať vyššie zmienených vplyvných ľavicových a liberálnych autorov.