Briksen er blå. Nylonpuderne gule. Velourdugen på bordet er lilla. Der er noget ved den umage farvesammensætning i besøgslokalet i en sønderjysk arrest, som understreger følelsen af håbløshed. Sammen med en kold kaffemaskine, en opslagstavle med en enkelt børnetegning og et ur på væggen, hvor sekundviseren flytter sig med et gennemtrængende tik. Og så vinduet i loftet ud til forårshimlen. Det har tremmer i to lag.

Forsvarer Bjarne Frøberg sidder ved bordet med sin bærbare computer slået op.

Over for ham sidder Martin, en bred fyr med et kønt ansigt under en selvlysende, gul strikhue, som han hele tiden tager af og på for at stryge sig gennem sit kortklippede hår.

Han blev anholdt for nogle måneder siden, og i dag er han blevet afhørt af politiet. Bjarne Frøberg var med.

Faktisk er Martin ikke hans rigtige navn, men han vil gerne være anonym af hensyn til sin fremtid. Den 29-årige arrestant tror nemlig stadig på, at han engang – når han er blevet dømt og har afsonet – kan begynde forfra. Og bygge en ny tilværelse op med kæresten og rotweilerhundehvalpen Karisma, der begge venter på ham uden for fængslet. Hans statistik på det punkt ser ellers ikke for god ud:

»Jeg har været ude i friheden tre somre de seneste 10 år. Første gang jeg røg ind, var lige efter, jeg blev 18. Der har været få pauser siden,« siger Martin.

Det er fjerde gang, han bruger Bjarne Frøberg. »En af mine stamkunder«, som forsvareren kalder ham. Dem er der mange af i hans butik. Dels handler arbejdet som forsvarer om tillid, og den opbygges hen ad vejen. Men der er ganske enkelt også mange gengangere i straffesystemet. Faktisk flere end nogensinde før.

Ikke in at være kriminel

Falder man tilbage i ny kriminalitet, kalder man det at recidivere. Andelen af kriminelle, der gør netop det, har været let stigende de senere år. Og ser man alene på personer idømt fængselsstraf, som bliver dømt for ny kriminalitet inden for en treårig periode, steg andelen ifølge Danmarks Statistik fra 58 procent i 2011 til 64 procent i 2013. Straffen har med andre ord ingen forbedrende virkning på mere end 6 ud af 10 fængselsdømte.

Martin er et tal i netop den statistik. Gennem årene har han afsonet talrige domme for tyveri og handel med narkotika. Faktisk kan han ikke huske hvor mange. Men han har set samtlige fængsler og arresthuse i Jylland indefra. Det handler primært om at skaffe penge til at finansiere sit stofmisbrug.

»Jeg har været på kokain, amfetamin, opiater, ecstasy, benzodiazepiner, mdma, lsd …«

Martin forsætter med at remse op.

»… Der er vist ikke noget, jeg ikke har prøvet. Jo, jeg har faktisk aldrig tygget khat.«

Sidste år fik Bjarne Frøberg ham frifundet i en sag ved byretten, der blandt andet handlede om pengeskabstyverier. På fri fod flyttede Martin til Esbjerg med sin kæreste og gik i gang med behandling for sit misbrug. Men i februar blev han anholdt i en ny sag, og nu sidder forsvarer og klient altså igen i et besøgslokale. Denne gang i en ny jysk arrest. Vi må ikke tale om sagen. Men det er noget med hæleriparagraffen.

»Det kørte egentlig efter en snor. Altså bortset fra at han ikke helt kunne holde sig ude af kriminalitet. Det er godt nok mindre ting denne gang. Men der skal jo ikke så meget til, når man er kendt af systemet i forvejen,« siger Bjarne Frøberg.

Overalt i Danmark lukker man i disse måneder fængselspladser. Det skyldes dels, at flere bliver idømt samfundstjeneste eller afsoner i fodlænke. Men også, at danskerne er blevet mere lovlydige. Ikke mindst de unge. De har ændret adfærd og skruet ned for druk, stoffer og gadeadfærd. I øvrigt en tendens man ser i mange andre lande. Men i takt med lovlydigheden i den brede befolkning bliver restgruppen stadig mere marginaliseret.

Eller som forsvareren Bjarne Frøberg siger:

»Det er ikke in at være kriminel. Der er ikke så mange unge, der lader sig lokke. Helt bredt er der nok færre kriminelle. Til gengæld har vi en gruppe, der bliver ved og ved med at ryge ind.«

Det seneste halve år har vi fulgt den 57-årige forsvarer i hans arbejde med klienter over det meste af Jylland. Han har mere end 25 års erfaring som forsvarer og har kontor i Aarhus, men samlet set opholder han sig mere i bilen og på arrestbesøg, til afhøringer og retsmøder. I Viborg, Aalborg, Randers, Varde, Esbjerg og tilbage igen.

Derfor står han også tidligt op. Klokken 06.15 slubrer kaffemaskinen, han har allerede været i bad og sidder i sit køkken syd for Aarhus for at trawle dagens nyheder på computeren, forholde sig til indkomne sager og forberede sig på en lang dag i retslokalet.

Han læser op fra kalenderen den kommende tid, hvor den ene vidt forskellige sag tager den anden:

Der er et arbejdspladstyveri.

»Det er en speciel sag. Jeg kender kunden. Han bedyrer sin uskyld, og han plejer ikke at lyve for mig.«

Og så er der en sag, hvor hans klient er varetægtsfængslet for noget, Bjarne Frøberg kalder et »banalt« tyveri.

»Men jeg er bange for, at han bliver dømt, for han har en dårlig sag.«

Der er en våbensag, hvor Bjarne Frøberg synes, politiets bevisførsel er »helt hul i hovedet«. Der er også en sag, hvor en psykisk syg person har begået vold mod personalet. Og et slagsmål i nattelivet.

»Det er en dørmand, der har begået vold mod en gæst. Ja, den slags ser jeg dælme meget af.«

Claus (t.h.) arbejder i nedrivningsbranchen og er tiltalt i en sag om bedrageri i millionklassen. Han glæder sig til, at sagen er overstået, så han kan komme tilbage i skurvognen.

350 sager om året

I dag er det Retten i Randers. Bjarne Frøbergs morgenmad består af lige dele sort kaffe og cigaretter. Han binder sit slips som det sidste, inden han triller ud på den jyske motorvej. Bilen er hans andet kontor, og undervejs taler han både med kriminelle, sin sekretær og en kollega. Han forsøger altid at returnere opkald fra klienter – også i weekenden, som han ofte bruger til arrestbesøg.

»Jeg har nok at lave,« siger han tørt, mens han dirigerer Audien gennem morgentrafikken.

»Sidst jeg talte, havde jeg over 300 sager om året – måske nærmere 350. Det er et arbejde, der let kan komme til at fylde meget, for hvis man siger nej til en klient, kommer han ikke igen.«

Det tager et par timers biltur at nå dagens retsmøde. Her skal han forsvare Mike på 22 år i hans fjerde voldssag.

Tre dommere ved et bord på et podium kigger ned på forsamlingen fra den ene ende af lokalet. I den anden ende sidder mødre, søstre og kærester til ni unge tiltalte side om side med de mange politifolk, som har ledsaget dem fra forskellige arresthuse.

Mike er spinkel og bleg, helt plysset bortset fra en stribe strithår i en bane hen over issen. Sagen er omfattende, og der er mange retsmøder. En af de andre tiltalte hedder også Mike, der er også en Bjarne og et par arabiskklingende navne iblandt.

Retssagen handler om flere tilfælde af vold af særlig grov og brutal karakter begået på Djursland. Mange af de involverede, inklusiv ofrene, har ikke ønsket at udtale sig i sagen. Undervejs i det syv timer lange retsmøde tegner anklageren et billede af et opgør mellem lokale bander. Der bliver talt om dummebøder, totenschlægere og en kniv fra Jensens Bøfhus. Med blod på.

Efter råd fra Bjarne Frøberg har Mike som en af de få afgivet forklaring. Han har fortalt, hvordan han slog på et af ofrene med et baseballbat, »til det gav en underlig knasende lyd«, og han lå helt stille.

»Jeg ventede på, at han begyndte at kravle væk, så jeg var sikker på, at han ikke var død,« forklarede Mike.

Ved at vidne om sin egen rolle håber han at slippe for at blive dømt i den del af sagen, der handler om et knivstikkeri.

»Jeg kender hans forklaring, og han har ingen grund til at lyve. Der er nogen, der tror, at det er bedre, hvis de lyver for forsvareren, men jeg er bedst tjent med at kende den rigtige historie. Så kan vi lægge en bedre strategi,« siger Bjarne Frøberg.

De unge fyre er alle klædt i posede bukser, hættetrøjer og kasketter. De blinker til hinanden og tilskuerne. Og i pauserne tager de imod madpakker og knus fra familien.

»De har ikke fattet, hvor alvorligt det er,« siger Bjarne Frøberg på vej hjem fra dagens retsmøde.

»Og jeg tror ikke, at straf kan forhindre dem i at gøre det igen. For sådan nogen som dig og mig er udsigten til straf afskrækkende. Men for vanekriminelle betyder det ingenting.«

Bjarne Frøberg står tidligt op i parcelhuset for at nå dagens retsmøde. Morgenmaden består af kaffe og cigaretter, mens han scanner indkomne sager. I Randers Ret venter klienten Mike på 22 år, der er tiltalt i sin fjerde voldssag.

Gamle fru Jensen

De unge tiltalte er et eksempel på to af de mest markante udviklinger i kriminalitetsbilledet i de tre årtier, Bjarne Frøberg har været i branchen: Selv om kriminaliteten som sådan er faldende, ikke mindst blandt de unge, er der blevet stadig flere med navne som Muhammed og Ahmed. Samtidig er der blevet mere banderelateret kriminalitet, og den er blevet grovere med flere knive og skydevåben.

»De klienter vi har af fremmed herkomst går længere, når det handler om vold. Og ingen vil stå tilbage fra hinanden. Volden i bander er ikke noget nyt – tag for eksempel rockerkrigene. Men det her er anderledes. Det er helt, helt unge mennesker, der render rundt med køller og knive og laver virkelig grænseoverskridende kriminalitet,« siger Bjarne Frøberg.

Det typiske spørgsmål, han får stillet af sidemanden ved et middagsselskab, er, hvordan han har det med, at han arbejder for den lavest mulige straf til kriminelle som Mike.

»Mit arbejde er at sikre, at de får en retfærdig behandling. Men jeg har en forsvarers perspektiv på min klient. Som advokat tænker jeg, at han skal have så lidt straf som muligt. Som borger, at han skal have en passende straf,« siger Bjarne Frøberg og tilføjer:

»Hvis det var gamle fru Jensen, der lå på jorden under baseballbattet, ville jeg have haft det anderledes skidt. Men ham, min mand har slået på i den her sag, er samme slags som ham selv.«

Bjarne Frøberg håber på, at Mike slipper med halvandet år. Men da dommen falder sidst i januar 2015, får Mike en dom på to et halvt års ubetinget fængsel. Han havde også en reststraf stående fra en tidligere sag.

»Jeg har ondt af ham. Men han bliver jo ikke ved med at få chancer,« siger Bjarne Frøberg.

Under sagen kommer det frem, at flere af de unge, har en tung social baggrund. Faktisk har Bjarne Frøberg også været forsvarer for Mikes stedfar.

Det sker dog også, at man ryger ud i kriminalitet, selv om den sociale baggrund er solid.

»Jeg møder da også klienter fra fornuftige familier, der har begået vold eller handlet med narkotika. Men de kommer typisk ikke igen,« siger Bjarne Frøberg. For har man et netværk, der støtter under og efter afsoningen, er chancerne for at bryde med det kriminelle miljø bedre.

Kriminelle kommer fra alle dele af samfundet, understreger Bjarne Frøberg. Der er bare stor forskel på, hvilken type kriminalitet de laver.

»Stort set alle mennesker overtræder loven: De kører for stærkt eller over for rødt. At snyde i skat er jo en folkesport. Og så er der it-kriminalitet, underslæb og bedrageri. Men det begås af nogle andre typer end Mike. Det er veluddannede folk med fine advokater. Og der er i virkeligheden vage grænser for, hvornår det er kriminalitet, og hvornår det bare er godt købmandsskab. Voldskriminalitet derimod ser man i alle sociale lag, fordi det foregår både hjemme, i nattelivet og blandt kriminelle. På en dårlig dag kan alle blive pikerede, ophidsede eller sure,« siger Bjarne Frøberg.

Det puritanske

Selv om man netop nu ser et fald, steg den samlede strafmængde i Danmark eksplosivt fra 00’erne og frem til 2013. Det skyldtes ikke mindst længere straffe for personfarlig kriminalitet som vold, voldtægt og narkokriminalitet, der blev indført af den forrige regering. Men også, at danskerne anmelder mere voldskriminalitet. Også tilfælde, som man tidligere ikke anså som vold – eksempelvis slagsmål i nattelivet.

Helt generelt har samfundets syn på kriminalitet og sanktioner ændret sig meget de seneste 20 år, mener Bjarne Frøberg:

»Det har ændret sig i retning af det mere puritanske. For eksempel alle de strafskærpelser, der er kommet for værtshusvold, hvor begge parter er lige gode om at slå på tæven. Hvor en fyr piller ved en andens fyrs pige på dansegulvet, og så klapper han ham en på hovedet. Det giver 30 dage i fængsel. Det, synes jeg, er vanvittigt. Vold i fuldskab har altid eksisteret, og det vil det blive ved med. Men politikerne tror åbenbart, man kan afskaffe den menneskelige reaktion.«

Han mener også, at de laver stadig mere morallovgivning:

»Senest med dyresex. Og så er der hash. Efter man har kriminaliseret besiddelse til eget brug, skal politiet give bøde, når de finder et par gram, hvor man i gamle dage bare kunne konfiskere det. Det betyder, at de sociale tabere samler bøder op som ukrudt. Alt sammen fordi politikerne vil vise handlekraft. Men jeg har svært ved at se den store effekt.«

Kufferten

Overalt hvor Bjarne Frøberg kommer omkring har han en rullekuffert med sig proppet til bristepunktet med sagsmapper og slidte eksemplarer af Karnovs Lovsamling. Den ruller bag ham ud af parcelhuset. Gennem gaderne i Aarhus på vej til kontoret. Ind og ud af retten.

»Den her har jeg haft i mange år – det er min favorit, for man kan klemme seks ringbind ned i den,« siger han.

Alt bliver sagt på syngende fynsk, for Bjarne Frøberg er født og opvokset i en forstad til Odense. Han var den første i sin familie, der fik en studentereksamen. På drengeværelset i Sanderum var forsvarsadvokaten Perry Mason helten. Han vandt alle sine sager.

»Ja, sådan er virkeligheden jo langtfra. Typisk vinder en forsvarer kun mellem to og fire procent af sine sager, så det var en misforstået drengedrøm,« indrømmer Bjarne Frøberg. Han fik sin advokatbestalling i 1986 og har stort set aldrig beskæftiget sig med andet end straffesager. Typisk er hans klient manden på gulvet. De rige og rockerne bruger andre advokater:

»Jeg elsker virkelig at være forsvarer. Der er mange udfordringer. Hvis sagen er kedelig, er bevisførelsen måske interessant. Jeg er vild med at præsentere beviser, afhøre vidner – hele spillet. Og så handler det altid om mennesker – det er det helt centrale for mig,« siger Bjarne Frøberg.

Men indimellem kan retsmøderne være svære at komme igennem. Selv for en forsvarer, der betegner sig selv som »hårdhudet«. Voldssager, brandsager og pædofili kan være næsten ubærlige:

»Det værste er faktisk ikke forsvaret, men mere når sagen bliver rullet op i retten. Det kan være voldsomt. Anklageren kan jo have en interesse i at få udpenslet alle detaljer, fordi det kan være strafskærpende, men så man næsten ikke kan holde ud at høre på det.«

Bjarne Frøberg holder en pause.

»Så må man tage sin professionelle facade på. For den slags mennesker har også krav på en forsvarer, på en ordentlig behandling, og en ordentlig afsoning. Det er meget sjældent, at jeg har noget imod mine klienter. Nogle kan have det dårligt eller lugte forfærdeligt, men altså – alle skal hjælpes,« siger Bjarne Frøberg.

Han kan ikke huske alle sine mange sager – men der er flere, han aldrig glemmer. Som den klient, der blev dømt for forsøg på mordbrand i sin ekskones lejlighed. Noget, Bjarne Frøberg er helt sikker på, at han ikke havde begået. Han blev udvist og døde senere i Tyrkiet.

»Den sag tog hårdt på mig. Jeg var helt sikker på, at der blev begået en uret.«

Og den unge fyr, der satte ild til en affaldssæk ved en bygning, hvor hans hashpusher boede. Der døde seks mennesker i branden. Han fik 10 års fængsel.

»Det var ikke en uretfærdig dom. Slet ikke. Men der var bare det, at drengen havde været med på tyvetogter med sin stedfar, fra han var seks år, fordi han havde så små fingre. Han havde et stort misbrug. Det er ikke nogen undskyldning, det var bare sådan en forbandet sag,« siger Bjarne Frøberg.

Begge dele ligger mange år tilbage. Men det sidder i ham endnu.

De kloge narrer de mindre kloge

I pauserne under retsmøderne spadserer Bjarne Frøberg som regel ud i gaderne og tænder en smøg. Ind imellem sammen med sine klienter – hvis de ikke er i håndjern. Som en onsdag i Aarhus, hvor han har fundet ly for regnen under et halvtag sammen med Claus.

Han er dagens klient i en sag, der drejer sig om bedrageri for millioner i nedrivningsbranchen. En anden tiltalt har oprettet falske selskaber og lejet nedrivningsmaskiner og købt varer på klods. Claus har ageret stråmand, mens den anden er strøget med alle pengene. Nu er Claus efterladt med regningen, både bogstavelig talt og i retten.

Ingen, hverken anklager eller forsvarer, er sådan set uenige om, hvad der er foregået. Spørgsmålet er, hvor meget Claus har vidst. Selv føler han sig med egne ord »røvrendt«, fordi han bare har passet sit arbejde.

»Først da jeg blev anholdt, kunne jeg se, at der var noget galt,« forklarer han.

Claus er en tyndhåret fyr med storternet skjorte og brun læderjakke. Inde i retslokalet keder han sig åbenlyst. Han sukker og kigger op i loftet.

»Jeg vil bare have det overstået,« siger han.

Vidner kommer og går i løbet af dagen. Der bliver talt om forskud i kontanter i kuverter udvekslet på værtshuse. Om personer med øgenavne som ’Cocio’ og ’Ymer’ og om at arbejde uden regning.

»I denne her sag narrer de kloge de mindre kloge,« konstaterer Bjarne Frøberg.

»Claus er blevet lokket ud i noget, og han er ikke klar over, hvad der har ramt ham. Han sidder med regningen, og han skal have hjælp,« siger Bjarne Frøberg.

I en af pauserne fortæller Claus om livet som nedrivningsarbejder, mens han fisker en hjemmerullet cigaret frem.

»Det derinde er kedeligt og håbløst svært at forstå. Jeg er glad for, at Bjarne kan klare det for mig.«

Claus får ni måneders fængsel – heraf en måneds ubetinget, hvilket svarer til den tid, han har siddet varetægtsfængslet. Så han kan tage direkte tilbage til sin skurvogn på en byggeplads i Kolding. Han er lettet.

Bjarne Frøberg regner ikke med at møde Claus en anden gang. Men mange af hans klienter ringer igen og igen, hvis de lander i en ny knibe. Ikke fordi han stryger dem med hårene. Tværtimod:

»Jeg kender mange af dem godt, og jeg taler lige ud af posen. Det kan de fleste godt lide. Hvis det er en møgsag, siger jeg til dem, at det er en møgsag. Og hvis beviserne står dårligt, anbefaler jeg at få det overstået og tilstå, så man kan få de formildende omstændigheder belyst. Jeg kan godt betragte en sag som vundet, selv om min klient ryger i fængsel. Nogle gange handler det om at slippe billigst muligt,« siger Bjarne Frøberg.

Men det er ikke altid, at klienterne er med på den.

»Der findes de hårdnakkede benægtere. Selv, hvis du viser dem et billede af dem selv forfra, vil de sige, at det ikke er dem.«

En sød pige

Han triller kufferten tilbage på kontoret. Herfra er der udsigt til banelegemet i Aarhus, og lyden af en telefon, der hele tiden ringer. Hans kollega stikker hovedet ind og deler sin glæde over en sag, der er gået godt. Mere kaffe. Flere smøger. Fra sin stol bag bunkerne af papir, brokker Bjarne Frøberg sig over straffesystemet.

»Jeg anerkender, at vi skal have et. Ellers går der selvtægt i den. Men man kunne godt ønske sig noget bedre end fængselsstraffe. De kriminelle ryger jo ind med andre, der laver det samme. Det er naivt at tro, at de bliver bedre mennesker af det. De laver godt nok ikke noget, mens de er inde. Men lange fængselsstraffe hjælper ikke en dyt. Det har jeg i hvert fald ikke oplevet endnu. Det er spild af tid og penge.«

De, der klarer sig bedst, er dem med et godt netværk. Men det har de færreste, og Bjarne Frøbergs erfaring er, at der mangler en målrettet plan for at få folk ud af det kriminelle miljø efter udstået straf.

»Indimellem lykkes det at trænge igennem, så man har en klient, der siger: ’Det her vil jeg ikke bruge mit liv på mere.’ Men ofte bliver de løsladt med en sportstaske og 350 kroner. Det er ren Olsen-banden. Og så kan man ikke forstå, de laver kriminalitet igen. Men hvad havde man egentlig forestillet sig?«

Et andet problem er, at mange arbejdspladser i dag kræver en ren straffeattest.

»De har jo et stempel i panden. Det gælder også mange uddannelsessteder, hvis man skal i praktik. Jeg kan forstå det, når vi taler om et job i politiet eller hæren, men når man ikke kan komme i lære i en forretning, fordi man har lavet et butikstyveri, afskærer det jo de unge fra at komme et nyt sted hen.«

I besøgslokalet i arresten taler Martin gerne og længe om, hvordan han drømmer om at komme videre.

»Den behandling, jeg egentlig var i gang med, har hjulpet mig, for jeg har skåret meget ned på både stoffer og kriminalitet – men kun til et vist punkt,« siger han.

Hans sociale baggrund er tung: familieproblemer, dårligt selskab og stoffer. Et biluheld har også givet ham rygproblemer. Og når man som Martin har tilbragt årevis med at pendle mellem fængsel og frihed, mister man følingen med samfundet, forklarer han:

»Man er lidt skadet. Og der er meget stor ensomhed, når man kommer ud. Man har måske slettet sin gamle vennekreds. Familien har brudt med en. Og man kan ikke komme ind på arbejdsmarkedet. Så er det altså svært at holde sig helt væk fra de gamle vaner.«

Denne gang håber han at afsone på en behandlingsafdeling, så han kan holde sig stoffri og senere i et udslusningshus, hvor han gradvist vænnes til friheden.

Tidligere har han altid slået op, hvis han har haft en kæreste, når han blev anholdt. Men ikke denne gang. Hun venter derude.

»Og hun har også sådan et her om halsen,« siger han og fisker et lille firkløversmykke i en tynd guldkæde frem fra under trøjen. De vil gerne giftes. Men det skal ikke være i arresten, fastslår Martin.

»Jeg vil gerne have et formål med mit liv. Men hvis man sletter min straffeattest, så ved jeg ikke, hvem jeg er. Så jeg håber, jeg kan få et arbejde. Bare nogle få timer om dagen til at starte med,« siger han.

Vi siger farvel. Bliver sluset ud gennem metaldetektoren. Får udleveret vores telefoner. Og går ud i solskinnet igen.

Tilbage i bilen sætter Bjarne Frøberg sig bag rattet med kursen mod Aarhus.

»Det er dejligt, når man tænker om en klient, at det måske kan lykkes,« siger Bjarne Frøberg.

»En sød pige kan somme tider gøre langt mere end Kriminalforsorgen.«

Bjarne Frøbergs klienters navne er sløret af hensyn til deres fremtid. Redaktionen kender deres fulde navne.