TV 2 har i de sidste uger fokuseret på mennesker uden lovligt ophold i Danmark. Ifølge Flygtningekonventionen har alle mennesker ret til at søge asyl, men i TV 2’s dokumentar Illegal i Danmark fortælles det, at folk opfordres til at søge om asyl på urigtige oplysninger og opdigtede historier.

Omfanget af disse opdigtede historier underbygges gennem Flygtningenævnets afgørelser fra 2016 (Nyhederne, 28/3). På et pie-chart visualiseres det, at nævnet vurderede 284 ud af 500 asylsager utroværdige eller konstrueret til lejligheden.

TV 2 konkluderer, at lidt over halvdelen af asylansøgere lyver over for de danske myndigheder. Det er sikkert rigtigt, at nogle opdigter en historie. Men betyder disse tal, at over halvdelen af alle asylansøgere lyver? At alle afviste ansøgere ikke burde have fået asyl efter Udlændingeloven?

Jeg er kontaktperson i LGBT Asylum, hvor vi hjælper homoseksuelle, biseksuelle og transkønnede asylansøgere i Danmark, der ikke kan leve i overensstemmelse med deres seksuelle orientering eller kønsidentitet i deres oprindelseslande.

Det var her, jeg mødte Ali. En sundhedsplejerske på et jysk asylcenter, hvor Ali boede, ringede til os. Hun fortalte, at Ali havde fundet LGBT Asylums regnbuefarvede flyer og havde bedt hende læse teksten højt. Ali ville gerne snakke med os. Hun fortalte, at Ali havde det dårligt. At han skar i sig selv.

Jeg fortalte, at jeg gerne ville hjælpe Ali med hans sag. At LGBT Asylum holder møder, hvor LGBT-asylansøgere fra hele landet samles i København. At vi til disse møder har foredrag og workshops om sex, sundhed, ensomhed, tro og en masse andet. At vi fester sammen og bliver venner. At Ali her kan møde andre homoseksuelle, som taler hans sprog og som deler hans erfaringer om udstødelse i sit hjemland og isolation i de danske asylcentre.

Homo fra Afghanistan

Weekenden efter kom Ali til København. Ali kan hverken læse eller skrive og taler kun farsi. Vi kommunikerede med billeder og emojis på vores smartphones. Jeg sendte en glad smiley og et billede af et tog, da jeg stod og ventede på ham på Hovedbanegården. Han sendte et billede af Matas. Jeg fandt Ali foran Matas. En ung tynd mand med masser af smykker og i stramme bukser. Han rystede over hele kroppen, da jeg gav ham et knus.

Vi brugte dagen i min lejlighed sammen med en tolk. Ali turde ikke sige meget, men i løbet af dagen tøede han en smule op. Jeg spurgte til Alis center. Han fortalte, at ingen ville tale med ham, og at han gemte sig på sit værelse. At han blev drillet med hans pigede bevægelser, stramme tøj og lange hår.

Sundhedsplejersken havde sagt, at Ali var 19 år. Ali sagde, han var 17 og viste mig sit afghanske id-kort. De danske myndigheder anerkender ikke afghanske dokumenter, og de havde alderstestet Alis knogler og tænder og vurderet, at han var 19. Det betød, at Ali skulle bo på et voksencenter.

Næste dag fortalte Ali, at han havde fået afslag på asyl af Udlændingestyrelsen. Jeg spurgte, om han havde fortalt Styrelsen, at han godt kunne lide andre drenge. Det havde han ikke. Han vidste ikke, at man kunne sige sådan noget til myndighedspersoner. Han vidste ikke, at man kunne få asyl i Danmark, hvis man er homo fra Afghanistan.

Han vidste, at homoseksuelle bliver slået ihjel i Afghanistan og Iran.

Han havde derimod fortalt sagsbehandleren i Udlændingestyrelsen, at han ikke var sikker i Afghanistan. At hans far var død og hans bror var soldat. At han havde levet på må og få i Teheran siden han var 12. Jeg spurgte Ali til hans mor. Han blev så ked af det, at han ikke talte mere, indtil han sagde farvel, da jeg satte ham på toget.

Næste gang jeg mødte Ali, skulle vi til fest i LGBT Asylum. Ali var bange, og jeg skulle love, at alle til festen var LGBT-personer. At de andre til festen ikke ville sige det til nogen andre.

Han sad i hjørnet og gemte sig med jakken trukket op over ørene. Jeg lod ham sidde alene og mærke stemningen, før jeg introducerede ham for de andre farsitalende drenge i gruppen. De talte farsi sammen, og jeg gik væk for at tale med nogle andre.

Senere på aftenen begyndte de unge at danse. Ali stod lidt bag ved de andre unge mænd og imiterede deres moves. Det mindede mig om min venindes fem-årige søn, der efterligner de store drenges lege. Jeg tænkte på, om det er sådan, man lærer at være homo. Lærer koder, dans og slang. Lærer at give begæret en form, så man selv kan forstå det. Finder sig selv ved at finde andre.

Næste dag talte Ali hele dagen. Han fortalte om en dreng, han kendte i Teheran. At de måske havde været kærester. Eller noget, der lignede. At han måske havde elsket ham. Sundhedsplejersken fortalte mig senere, at Ali var holdt op med at skære i sig selv. At han havde fået det bedre. De havde talt om, at han nok var homoseksuel.

Ali blev indkaldt til Flygtningenævnet, og hans beskikkede advokat fortalte, at Alis sag var svær. At Nævnet ville forholde sig skeptisk til, at Ali ændrede sit motiv. At Alis to interview med Udlændingestyrelsen allerede indeholdt uoverensstemmelser, når han talte om sin barndom i Afghanistan og sin døde far.

Vi snakkede om, at Flygtningenævnet nok ville forstå, at der ikke var noget mystisk i, at man først springer ud som 17- eller 19-årig. At Ali jo ikke kunne finde støtte eller informationer på nettet, når han hverken kan læse eller skrive. Advokaten fortalte, at det at være homoseksuel fra Afghanistan burde give asyl, men at det afhang af, om Flygtningenævnet troede på Alis historie.

Det gjorde det ikke.

Grædende emojis

De skrev, at Alis historie var konstrueret til lejligheden. At det var mærkeligt, at Ali ikke var sprunget ud, da han kom til Danmark. Han havde jo haft en kæreste i Teheran, så han måtte jo vide, at han var homoseksuel, da han kom. At der var uoverensstemmelser i Alis fortælling.

Fra centeret i Jylland sendte Ali grædende emojis. Advokaten ville klage over afgørelsen, men det ændrede ikke på, at Ali skulle rejse ud inden for syv dage.

17 år, homo og helt alene til Kabul.

Ali skulle til udrejsekontrol i Center Sjælsmark, hvor asylansøgere, der ikke samarbejder om deres udrejse, kan frihedsberøves. Ali havde hørt, at det er hårdt at være fængslet der.

Jeg vidste, at det ville smadre Ali, hvis de spærrede ham inde på Sjælsmark. Jeg vidste også, at han var bange for at blive sendt til Afghanistan. Så jeg bad sundhedsplejersken sige til Ali, at jeg ville tage med til udrejsekontrol. Og at vi skulle mødes foran Matas.

Jeg kontaktede alle, jeg kender, som ved noget om asylret. Der må være noget at gøre!

Det var der ikke.

Jeg kontaktede alle, jeg kender, som havde den mindste relation til Afghanistan. Kender du nogen, som kan hjælpe Ali, når han kommer? Give ham husly og beskyttelse. Måske endda en homo?

Men alle fortalte, at der ikke er nogen venner tilbage i Kabul. Og da slet ikke nogen homoer. En ven skrev, at alle er rejst eller døde.

Jeg gik ned på Hovedbanegården og ventede foran Matas, men Ali kom ikke. Jeg sendte billeder af tog og spørgsmålstegn. Af mig selv foran Matas. Jeg ringede, men hans telefon var slukket. Efter to timer gik jeg hjem.

Næste morgen ringede politiet. Ali var ikke dukket op til udrejsekontrol. Om jeg vidste, hvor han var? Centret i Jylland havde heller ikke set ham.

Jeg har ikke hørt fra Ali siden.

Ali er en af sagerne i TV 2’s pie-chart. En af de asylansøgere, der lyver om sit asylmotiv. Han er måske også en af de såkaldte illegale indvandrere, som lever i baglokalerne. Jeg ved det ikke.

Men jeg ved, at jeg håbede på, at Ali kunne have fået beskyttelse i Danmark. Og jeg havde håbet, at TV 2 havde sat spørgsmålstegn ved, om troværdighed måles. At de havde afdækket de forhold, der gør, at folk uden myndighedsbeskyttelse i deres hjemland og med velbegrundet frygt for eget liv, tvinges til at leve under jorden.