Det var i gymnasiet, det begyndte at gå skævt. Stedet hvor kloge unge, der ikke kan sidde stille, bruger tiden på at hade verden og lave dumme ting. Indtil da havde mine møder med ordensmagten som oftest bare handlet om at kunne løbe fra dem. Men efter en fugtig nat endte jeg i detentionscellen på Station City. Sigtet for groft hærværk.

Hele aftenen havde vi hidset hinanden op til kamp mod kapitalen, og til sidst var vi klar. Det endte med at vi smadrede en rude i en 7-Eleven. I årene efter ovenstående episode blev jeg stadig mere radikaliseret – hvis man vel at mærke dengang havde defineret radikalisering på samme måde som Københavns Kommune gør i dag:

»En proces hvori en person i stigende grad accepterer anvendelsen af udemokratiske eller voldelige midler i et forsøg på at opnå et bestemt politisk eller ideologisk mål.«

Ifølge ovenstående er der ingen tvivl om, at jeg og mine venner på venstrefløjen var radikaliserede i begyndelsen 00’erne. Mange af dem er det stadigvæk. I de seneste par år har sagerne om politisk vold, hærværk og terror været mange blandt mine gamle kammerater.

Heksekedelen Blågård

Hvorfor stoppede jeg, når mennesker, jeg plejede at være enige med, blev ved? Hvorfor endte de i retssale trods bedre sociale kår? Hvad afradikaliserede mig? De spørgsmål har fulgt mig de seneste år, og jeg tror, noget af svaret ligger i min historie.

Jeg er opvokset på Blågårds Plads i 1990’erne, dengang Ekstra Bladet lige var begyndt at kalde området en ghetto. I vores egen selvforståelse var vi nu mere end det. Blågårds Plads har altid i egen selvforståelse været lidt hårdere og klogere end alle de andre - med andre ord: Den hurtigste stjålne knallert i betonjunglen.

Det var før alt i medierne handlede om religion – i min skoletid var der meget få religiøse. Forstå mig ret, mange havde muslimsk baggrund, men det var ikke noget, der fyldte noget dengang. Dengang handlede det langt mere om kriminalitet og dårlige lærere. Kriminaliteten var overalt i området, men nogle regler havde vi dog. Da to medlemmer af Levakovic-familien begik Gammel Torv-voldtægten, var det sgu for skarpt; de blev smidt ud af området. Vi var møgunger uden midler, men ære det havde vi.

Men Blågårds Plads i 1990’erne var en heksekedel. Fordømt af højrefløjen og ignoreret af venstrefløjen. Som én af få fra klassen ville jeg læse videre. Min skole var ikke enig - med afskedssalutten: »Drenge fra pladsen hører ikke hjemme på et gymnasium«, erklærede de mig måske egnet. Men jeg ville videre. Tiden på gymnasiet gik dog i store træk med arbejde, elevpolitik og hash, for det meste bare til eget forbrug.

Debatten og miljøet på datidens unge Nørrebro-venstrefløj var betændt. Jeg husker blandt andet at sidde i skolegården til Det Fri Gymnasium lidt efter 9/11 og høre en af mine venner forklare, at han havde »tændt en sejrs-fed, da tårnene styrtede sammen«. Retorikken var vild, USA var fjenden og Danmark skødehunden. Modstandere var kapitalen, og heltene var IRA, PFLP og for nogle enkelte RAF. Retorikken var betændt, Pia Kjærsgaard var fascist, og enhver form for sabotage af højrefløjens landsmøder blev hyldet.

Men retorikken til trods var der meget få på venstrefløjen, der lavede noget mere alvorligt end butikstyverier, lidt hashhandel og så selvfølgelig de rituelle slåskampe med nazisterne.

Netto blev udvejen

I 2001 kom vendepunktet. EU-topmødet i Göteborg. Jeg deltog i demonstrationerne, som medlem af SUF, som vi havde stiftet to år tidligere. Vi kastede os med den største selvfølgelighed ind i kampen mod Kapitalens Europa. Men vi var ikke de eneste, der gjorde os klar. Svensk politi havde ikke forberedt sig på demonstrationer, men på en borgerkrig. Alt gik galt. De tævede os, red os ned og skød på os. Jeg oplevede en mand blive skudt, og dagen efter blev jeg selv anholdt. Det var hårde oplevelser for en 17-årig knægt. Jeg vendte hjem med vrede og afmagt i kroppen. Systemets vold var ikke længere abstrakt, men meget konkret.

Radikaliseringen var begyndt, og jeg var ikke alene. De næste par år gik det stærkt, og i 2003 gik Danmark i krig. Debatten i mit miljø blev handlingsorienteret. Handlinger, der sidenhen skulle få langt alvorligere følger end smadrede ruder.

Men 2003 blev også et vendepunkt for mig personligt. Jeg havde året forinden fået job i Netto, og da skolen sluttede, fik jeg fuldtid. Imens jeg debatterede og brød holdninger med kollegaerne i frokoststuerne, debatterede kammeraterne med hinanden på universiteterne. Debatterne i frokoststuen og de venskaber, jeg i de år opbyggede på tværs af holdninger, rykkede mig skridt for skridt væk fra volden.

Som årene gik, passede jeg også dårligere og dårligere ind i det politiske fællesskab, jeg kom fra, og i 2007 meldte jeg mig endeligt ud fra den del af venstrefløjen.

Det bringer mig frem til i dag. Vi har lige været igennem et terrorangreb på dansk jord, og flere er blevet sigtet for at hylde terror. Imens foreslår politikerne hårdere straffe og flere forbud.

Det er den helt forkerte løsning, vi kan ikke straffe os ud af, at unge mennesker mener ting, vi ikke bryder os om. Men vi kan nemt tvinge dem under jorden, og så bliver de farlige. Debat skaber forståelse, isolation skaber had. Det ved jeg bedre end mange.

Demokratiets styrke er, at det også kan rumme dem, der er imod. Både dem, der ønsker sig en shariastat, og dem, der mener, at de fattige ikke bør have stemmeret. Den nødvendige demokratiske kontradiktion skaber et bedre samfund, og tanker kan ikke forbydes – kun debatteres! Derfor er det vigtigste middel mod radikalisering, at mennesker med ekstreme holdninger kommer i snak med folk, der mener noget andet end dem selv.