Jeg bruger en del af min tid begravet i tal og statistik, der er relevant for den offentlige debat. Vidste du eksempelvis, at danskernes syn på indvandrere blev mere og mere positivt i perioden 2002-2014? Det viser tal fra en omfattende undersøgelse fra European Social Survey.

Desværre oplever jeg oftere og oftere, at tal vedrørende indvandringens konsekvenser for Danmark afvises som upålidelige og – i værste fald – racistiske.

Hvis jeg eksempelvis påpeger, at libanesiske indvandrere – den gruppe, vi kalder palæstinensere herhjemme – begår mere end tre gange så meget kriminalitet som etniske danskere, så møder jeg ofte den beskyldning, at jeg med det tal anklager hver enkelt libaneser for kriminelle karaktertræk. Måske endda medfødte?

Problemet er bare, at det ikke er sådan, statistik og sandsynlighed fungerer. Når jeg siger, at vi ser store problemer med kriminalitet blandt muslimske grupper, og derfor foreslår at vi begrænser tilstrømningen, så siger jeg intet om den individuelle muslim.

Jeg påpeger udelukkende, at jo mere indvandring vi får fra muslimske lande, des flere problemer med kriminalitet vil vi med stor sandsynlighed få.

Merete Pryds Helle havde i fredags et forvrøvlet indlæg i Politiken, hvori hun beskylder Socialdemokraterne for at tale, som om »alle indvandrere er arbejdsløse«. Indlægget er blot det seneste i rækken af en snart ti år lang tradition for at kalde det racisme og generalisering, så snart nogen peger på udfordringer hos bestemte grupper i samfundet.

»Mette Frederiksen påstår, at indvandrere bidrager for lidt til det danske samfund. Nå, bidrager de ikke? Hvem er det så, der smækker med døren om natten, fordi de forlader deres rengøringsjob klokken 5?« lyder det fra forfatteren, der dermed afslører en ufatteligt ringe evne til at forstå, at der er forskel på at tale om individuelle mennesker og indvandringen som overordnet fænomen.

Rockwool Fonden anslog i 2014, at indvandringen ville koste 16,6 milliarder kroner årligt efter modregning af udgifter og indtægter. Disse tal inkluderer ikke den massive tilstrømning, vi har set i 2015, og tallene var endda optimistiske i forhold til, hvor mange indvandrere der ville komme i job.

Sandheden er nemlig, at vi er ganske elendige til at få indvandrere i ansættelse. Det gælder især for kvinder. Kun omkring 40 procent af kvindelige, ikkevestlige indvandrere på 30 år er i arbejde. For danske kvinder er det tal tæt på 75 procent.

Det er efter min opfattelse et af de største ligestillingsproblemer i Danmark.

De mest indiskutable tal i indvandrerdebatten omhandler ikke-vestlige indvandreres kriminalitet. Danmarks Statistik har siden 2007 årligt udgivet publikationen ’Indvandrere i Danmark’, og den er ekstremt deprimerende læsning for alle, der bekymrer sig om unge mænds livskvalitet.

I 2015 begik mandlige, ikkevestlige indvandrere mere end 2,5 gange så megen kriminalitet som deres etnisk danske kønsfæller.

Det påstås ofte, at dette skyldes sociale eller økonomiske forhold. Det har Danmarks Statistik dog taget højde for: Tallet for, hvor meget kriminalitet der begås af indvandrere, er simpelthen reduceret for at reflektere det faktum, at de typisk kommer fra lavere sociale lag. Det reelle tal er langt højere.

Betyder det, at statistikken er racistisk? Nej. Faktisk er tallene nærmest antiracistiske: Problemerne bliver nemlig større for efterkommere, hvilket kan betyde, at det er en traditionsrig, arabisk opdragelse, der i mødet med et frit, dansk samfund forvolder problemer. Ikke et eller andet racistisk gen.

At tage de bekymrende tal på udlændingeområdet seriøst er hverken racisme eller generalisering. Tværtimod handler det først og fremmest om at hjælpe herboende indvandrere og efterkommere.

Jo flere vi ukritisk byder velkommen til, des mere vil problemerne nemlig vokse, og jo færre ressourcer vil vi have til at hjælpe de mange unge mænd og kvinder, som lades i stikken af samfundet i disse år.