De vandt valget, men vægrer sig ved at tage ansvar for sejren. Men der er ingen vej udenom: Dansk Folkeparti og Kristian Thulesen Dahl må løfte det regeringsansvar, som vælgerne ved torsdagens folketingsvalg gav dem. Og med sin egen bagvendte logik kan netop det vise sig at tegne et positivt – om end langsigtet – perspektiv for dansk politik.

For dermed vil Dansk Folkeparti gå fra holdningsparti til magtparti. Og med den bevægelse følger, at partiet tvinges til at forlade tendensen til at basere sin politik på indfangning af populistiske folkestemninger af enhver art. Med ministeransvaret vil partiet uvægerligt komme til at gå på kompromis og træffe upopulære beslutninger.

Hvis der er én ting, Kristian Thulesen Dahl hverken under valgkampen eller tidligere er blevet, så er det stillet til ansvar for sin politik.

Med sloganet ’Du ved, hvad du får’ vandt Dansk Folkeparti, og for mange vælgere står Kristian Thulesen Dahl som en klippe- og principfast politiker. Men er der belæg for udsagnet? Når påstanden hidtil stort set har stået uimodsagt, så skyldes det blandt andet, at medierne i et ensidigt fokus på Lars Løkke Rasmussen og Helle Thorning-Schmidt har forsømt at gå Dansk Folkepartis politiske program tilstrækkeligt kritisk efter i sømmene.

Når Kristian Thulesen Dahl eksempelvis har gjort forbedringer af dagpengereformen til en politisk mærkesag, så forsømmer mange at fremhæve, at han selv var med til at opfinde reformen under den tidligere borgerlige regering. Det er mere populisme end principfasthed.

Når Kristian Thulesen Dahl siger, at Danmark skal følge den konservative britiske premierminister David Camerons EU-skeptiske linje, så glemmer vi at spørge: Hvad handler Camerons linje om ud over syv løst nedfældede punkter? End ikke briterne kender svaret. Det er mere populisme end principfasthed.

Når Kristian Thulesen Dahl foregiver, at SR-regeringens politik er skyld i et stigende antal asylansøgere i Danmark, så taler han mod bedre vidende. Antallet af asylansøgere steg også under den tidligere borgerlige regering, og sådan vil det nødvendigvis være på et tidspunkt, hvor der er ikke siden Anden Verdenskrig har været flere flygtninge i verden. Det er også mere populisme end principfasthed.

Og når Kristian Thulesen Dahl siger, at vi skal give en ordentlig behandling til de flygtninge og indvandrere, som opfører sig ordentligt, så skal vi huske, at den samme mand i maj 2008 udtalte: »På mange stræk er vi antimuslimer.« Altså ikke imod islamister, men imod muslimer som befolkningsgruppe. Kristian Thulesen Dahl har ganske vist selv siden modereret udsagnet, og ingen skal kritiseres for at blive klogere. Men såvel Kristian Thulesen Dahl som stort set resten af partiets ledelse var oprindelig inspirerede af Fremskridtspartiet og Mogens Glistrup. Så nogen fortalelse var det næppe.

Dansk Folkepartis sejrsmarch har over for omverdenen skabt en fortælling om Danmark som et lille land, der er på vej til at lukke sig om sig selv. Det er historien om grænsebomme, udsmidning af imamer og kriminelle indvandrere, flygtningestramninger, EU-skepsis og en sort klimapolitik. Billedet af den borgerlige småstats triumf understreges af Dansk Folkepartis hyldest til det nationale og væmmelse ved det overnationale i form af såvel internationale konventioner som EU-samarbejde.

Dansk Folkepartis verdenssyn er allerede godt i gang med at præge den kommende borgerlige regering, hvis sammensætning vi endnu ikke kender.

Men Dansk Folkeparti kan ikke undslå sig magten. Hverken over for deres egne vælgere eller over for en kommende borgerlig regering, som kommer til at regere efter Dansk Folkepartis taktstok.

Når Kristian Thulesen Dahl taler om større indflydelse uden for regeringen, så handler det netop om at få gennemført sin politik i skjulte korridoraftaler og studehandler. Ud fra ethvert demokratisk ideal er det betænkeligt.

Dansk Folkeparti er outsiderne, der blev skabt i et oprør mod en politisk elite, den nu selv definitivt har overtaget magten fra. Det forpligter. Og vi andre er forpligtet til at følge kritisk med, mens det sker.