Flere og flere af de penge, som landets universiteter bedriver forskning for, kommer fra eksterne bevillinger fra f.eks. fonde, myndigheder, EU og private virksomheder. I 1970’erne udgjorde finansieringskilden 10 procent, i 2015 var den steget til ca. 45 procent.

Man bør ikke foregøgle offentligheden, at der blot er tale om donationer til ekstra forskning – en slags ekstra flødeskum på kagen. Når man når det aktuelle omfang, medfører det afhængighed og begrænsninger, som skal frem i lyset, så man kan vurdere, hvad det koster i form af tabt forskningsfrihed.

Skaf penge eller forsvind

Det første problem for forskningsfriheden er, at mange bevillinger gives øremærket til bestemte områder og programmer – i nogle tilfælde helt specifikke opgaver, som den eksterne giver bestemmer. Det gælder myndighedsopgaver, indtægtsdækket virksomhed for private, samarbejdsprojekter med eksterne partnere, strategiske midler fra Innovationsfonden, en del EU-midler mv.

Også en stor del af de midler, der kommer fra de pengestærke private fonde i Danmark, f.eks. Novo Nordisk Fonden, Lundbeckfonden og Trygfonden, er øremærkede. De forventer projekter, der falder inden for virksomhedens forretningsområde.

Det fremføres sommetider, at midlerne uddeles efter ansøgning, og at det jo er frivilligt, om forskerne vil søge. Det er imidlertid en tom og formalistisk betragtning, fordi der er områder, hvor det er blevet umuligt at gennemføre forskning uden eksterne bevillinger.

Så er man tvunget til at søge på de områder, hvor der er puljer til rådighed, hvis man vil være med i kapløbet om nye resultater. Det får forskerne også at vide af ledelsen, hvis de ikke selv finder ud af det. Hvis forskere ikke skaffer tilstrækkelig indtjening i form af eksterne bevillinger, f.eks. en million pr. forsker pr. år, kan det koste jobbet.

Dertil kommer, at universiteterne får bonus på finansloven, efter hvor mange eksterne midler de skaffer. Bonusordningerne forplanter sig ned gennem systemet internt på universiteter til ledere og forskere. Og puljer, der ikke på forhånd er øremærket, er svundet ind. Det gælder f.eks. Den Frie Forskningsfond, der er blevet kraftigt beskåret de senere år, og som i øvrigt kun råder over en lille andel af de samlede midler.

Det betyder, at områder med kommercielt potentiale favoriseres på bekostning af andre områder. Sagt forenklet: Forskningsområder, der kan føre til patenter favoriseres. Humanistisk og samfundsvidenskabelig viden kan sjældent patenteres og er derfor ikke så interessante for erhvervsliv og private fonde.

Udhuler basismidler

Mange er tilbøjelige til at sige:

Javel, de eksterne midler er måske nok øremærkede, men de kommer vel stadig oven i de midler, universiteterne har til fri disposition?

Men sådan er det ikke. Universiteterne er nødt til at bruge af egne midler for at medfinansiere de projekter, som de får øremærkede midler til fra eksterne givere. Accepterer man f.eks. to milliarder kroner fra Novo Nordisk Fonden, så man kan drive centre med nogle hundrede forskere til at forske i diabetes, er man tvunget til fyre forskere på andre områder. Det er nødvendigt, fordi universitetet skal punge ud med noget i retning af 1-1,5 milliarder kroner i medfinansiering.

Noget i retning af 1-1,5 milliarder kroner, skriver jeg. Københavns Universitet må vel vide, hvor meget man skal betale til medfinansiering? Hvordan skulle man eller kunne styre og prioritere? Men nej, på universitetet siger man, at man ikke ved det.

Studerende i virksomhedsøkonomi lærer ellers hurtigt, at man skal huske at medregne overhead, når man laver budgetter og priskalkulationer. Glemmer man det, kan virksomheden gå konkurs. Overhead dækker fællesudgifter, såsom husleje, rengøring, el, varme, vedligeholdelse, administration osv. Direktørens løn skal også dækkes. Når de eksterne midler skal dække ca. halvdelen af udgifterne, går de også til ca. halvdelen af lønnen til Thomas Bjørnholm, prorektor for forskning og innovation.

Helt blanke

Men på Københavns Universitet ved man angiveligt ikke, hvor meget universitetet skyder ind til dækning af overhead. Jeg har spurgt alle vegne, fra Thomas Bjørnholm i rektoratet til økonomiforvaltningen, til dekanatet. Alle er totalt blanke.

Så kan man jo prøve at lave sin egen beregning, og det er egentlig ikke så svært. Der findes vejledende satser at gå frem efter, bl.a. fra forskningsråd, andre universiteter og administrativt fastsatte satser. De går fra 45 procent til ca. 110 procent. Lad os så bare sige 60 procent.

Det betyder i tilfældet med Novo Nordisk Fondens donationer på ca. to milliarder kroner, at der må beslaglægges 1,2 milliarder kroner af universitetets egne midler, som ellers skulle være brugt til fri forskning. Og det er bare til disse tre centre. Og ud over dette ’ukendte’ overhead forekommer også åbent budgetteret medfinansiering, der er lovet til den eksterne part for at gøre universitetet lækkert og tiltrækkende.

Måske er det en del af forklaringen på, at man har måttet fyre forskere på filosofi og andre områder, der ikke kaster så mange patenter af sig?

Akademisk prekariat

En tredje meget alvorlig konsekvens er den øgede brug af korttidsansættelser. De eksterne bevillinger vil altid være tidsbegrænsede, typisk tre til fem-syv år, så en del af staben bliver ansat på korttidskontrakter. Det kan være som postdoc. (to til fire år), ph.d.-stipendiat (tre år), videnskabelig assistent eller lignende.

De tidsbegrænset ansattes andel af den samlede gruppe er steget voldsomt de seneste årtier. Faktisk er den nu oppe på omkring to tredjedele for landets universiteter som helhed. Ja, I læste rigtigt:

To tredjedele af universiteternes kernepersonale, der skal sørge for at forsyne verden med nyskabende, original, pålidelig og troværdig viden til gavn for oplysning og velfærd, er ansat på korttidskontrakter. Når de udløber, er de ikke længere ansat. De tilhører det akademiske prekariat.

Hovedparten af disse forskere har, foruden usikre fremtidsudsigter, meget lille forskningsfrihed. Forskningsfrihed kræver bl.a., at forskerne frit kan styre hele forskningsprocessen, dvs. vælge emne, forskningsspørgsmål, teorier, metoder, og at de frit kan udtale sig og publicere under hele processen.

De frihedsgrader er meget begrænsede for korttidsansatte. Ofte er projekterne designet på forhånd i næsten alle faser. De kan ikke foretage langsigtet planlægning og specialisere sig for at komme i dybden, udvikle netværk og tætte, fortrolige samarbejdsrelationer gennem lange forløb. At en ny nobelpriskandidat skulle dukke op på de vilkår, er ret usandsynligt.

Også ytringsfriheden begrænses generelt. Tidsbegrænsede ansættelser kan tænkes at dæmpe lysten til at opdyrke følsomme og potentielt kontroversielle emner, endsige fremkomme med resultater, der kan genere mæcenerne.

Københavns Universitet bør forholde sig til disse problemer og redegøre for sin strategi for at sikre forskningsfriheden. Thomas Bjørnholm kunne som en begyndelse svare på følgende:

Gavner det forskningsfriheden, at der udbetales bonus i forhold til ekstern finansieringsgrad? Er der bonusordninger internt på Københavns Universitet i forhold til hjemtagning af eksterne bevillinger?

Hvor stor er Københavns Universitets medfinansiering til Novo Nordisk Fonden-centrene?

Er den store andel på tidsbegrænsede ansættelser til gavn for forskningsfriheden?