Netop nu er omkring 65 millioner mennesker på flugt i verden. Behovet for legale og sikre veje til at genbosætte flygtninge er uhyggeligt aktuelt. Derfor bør det udspil, Socialdemokratiet 5. februar præsenterede under navnet ’Retfærdig og realistisk – en udlændingepolitik der samler Danmark’, hilses velkommen.

Partiets identifikation af de globale systemfejl, som grundlæggende er udtryk for en verden fuld af konflikter og ulighed, er ikke ny, men ikke desto mindre helt rigtig. Alle, der har beskæftiget sig bare en smule med flygtningesituationen, og som bekymrer sig for andre menneskers ve og vel, må være enige i behovet for forandring og handling.

Socialdemokraterne foreslår, at asylansøgere, som kommer til Danmark, skal fragtes til et modtagecenter i et ukendt land i Nordafrika eller Mellemøsten. Her skal asylsagen behandles. Har du krav på beskyttelse, skal du i en FN-drevet lejr et eller andet sted i verden. Har du ikke krav på beskyttelse, sendes du hjem. Centrets område er under dansk jurisdiktion.

Den model rejser i hvert fald fire spørgsmål.

For det første: Hvilket land kan huse et dansk center?

For det andet: FN råder ikke over land. Og i de lande, hvor FN er involveret i driften af flygtningelejre, sker det i samarbejde med de nationale myndigheder. FN skal med andre ord overtale et land til at modtage de danske flygtninge. Hvilket? De berømte nærområder har som bekendt rigeligt at se til.

For det tredje: Hvordan får vi de afviste asylansøgere sendt hjem fra modtagecentret? Mange lande nægter at tage imod egne borgere. Hvorfor skulle det ændre sig? Det fiktive land, som huser modtagecentret, risikerer at brænde inde med tusindvis af afviste asylansøgere.

Og for det fjerde: Hvis centret er under dansk jurisdiktion, må det være dansk lov, der gælder. Det vil blive ekstremt attraktivt at komme ind på centrets grund. Man må derfor forudse et voldsomt pres på det hegn, der nødvendigvis skal omgive dette lille stykke Danmark.

Som Nauru

S-modellen minder på mange måder om den australske. Australien har betalt østaterne Nauru og Papua Ny Guinea for at huse bådflygtninge, som kommer ind i australsk farvand. Modellen er dyr, menneskerettighederne krænkes systematisk, og det er ikke lykkedes at genbosætte flygtningene. Bestemt ikke et eksempel, der er værd at kopiere.

Er S-modellen realistisk? Man skal aldrig sige aldrig. Men jeg er enig med både professor Thomas Gammeltoft-Hansen og generalsekretær Christian Friis Bach fra Dansk Flygtningehjælp i, at det ikke er sandsynligt. Derfor er det også værd at bide mærke i en lidt underbelyst pointe fra udspillet: Partiet vil lægge et årligt loft over antallet af ikkevestlige udlændinge, der bosætter sig i Danmark.

Indtil modtagecentret er etableret, skal Folketinget gennemføre tiltag, der kan »begrænse tilstrømningen til Danmark«. Eller sagt lige ud, flygtninge skal skræmmes væk fra den danske grænse.

Godt nok gentager Mette Frederiksen (S) igen og igen, at formålet er at hindre druknedød på Middelhavet. Men selv hvis det lykkes at etablere et dansk center uden for Europa, vil det jo ikke føre til, at færre sætter sig i gummibådene. Det vil blot betyde, at flere styrer uden om Danmark og sætter kursen mod andre EU-lande. Er det retfærdigt? Nej. Ønsker vi retfærdighed, skal vi i stedet satse på fælles løsninger. Både i Europa og i verden.

Christian Friis Bach har en anden central pointe. Ikke alle lande kan gøre som Danmark. Hvis Jordan, Libanon og Kenya for eksempel lader sig inspirere og siger nej til at give beskyttelse på deres jord, vil millioner af flygtninge blive sendt ud i verden.

Kvoteflygtninge

Der findes ingen snuptagsløsninger, og der findes ikke ét svar. Der findes mange svar, og der er tale om lange, seje træk. Målet må være at skabe sikkerhed og stabilitet i nærområderne, hvor mere end 90 procent af verdens fordrevne opholder sig. Og legale veje til genbosætning. Det er en stor opgave, som kræver, at verden arbejder sammen. Det er ekstremt begrænset, hvad et lille land som Danmark kan gøre helt alene. Ud over at gå foran med et godt eksempel.

Et afgørende redskab er FN’s kvoteflygtningesystem, som er en vej til at sikre, at de, der har størst behov for beskyttelse, også får den. Uanset køn, alder eller økonomisk formåen.

Kvoteflygtninge får hjælp uden at betale menneskesmuglere, og de hårdt belastede nærområder aflastes, hvis særligt udsatte grupper kan løftes ud, så ressourcer frigives til at hjælpe de mange hundrede tusinder af andre, som beskyttes lokalt.

Vil vi mindske asylsystemets uretfærdigheder, skal vi gå foran og skrue op for antallet af kvoteflygtninge. I 2016 afholdt FN topmøde med netop det formål. Det skete få uger efter, at Danmark som det eneste af verdens lande, der allerede tager kvoteflygtninge, havde bekendtgjort et kvoteflygtningestop – med socialdemokratisk opbakning. Ved næste topmøde bør Danmark agere stik modsat.

Skal nærområderne stabiliseres, kræver det massive investeringer. Socialdemokraterne vil øge bistanden til nærområderne, men finde pengene inden for det nuværende udviklingsbudget. Ikke engang højrefløjens nedskæringer på bistanden fjernes. Målet om at komme op på én procent af BNP er tilsyneladende forsvundet. Kom nu!

Følger vi Socialdemokratiets plan, risikerer vi, at lande, som i dag får støtte, begynder at producere flygtninge eller migranter, fordi den langsigtede bistand stoppes. Skal nærområderne for alvor løftes, herunder hjælpes med at opbygge infrastruktur som skoler og sundhedssystemer, hvilket FN’s udviklingsorganisation UNDP har råbt op om i årevis, kræver det flere penge. Status quo er ikke godt nok.

EU-budgettet er en vigtig brik i den sammenhæng. Jeg er enig med socialdemokraterne i, at den skævvridende landbrugsstøtte bør skæres. I stedet må EU prioritere humanitær indsats i blandt andet Afrika. Både i 2017 og 2018 har EU gjort det modsatte. Danmark kan gøre sin støtte til budgettet afhængig af, at EU handler i forhold til flygtningekrisen.

Også i fordelingen af flygtninge i Europa har EU en rolle at spille. Som systemet er nu, står lande ved EU’s ydre grænselande som Italien og Grækenland med et ubærligt ansvar, fordi det er dér, flygtningene første gang sætter fødderne på europæisk jord. Der må en anden ansvarsfordeling mellem EU-landene til.

Er det en helt skæv tanke at overføre flygtninge, som er kommet til Europa, til transitlande og hjælpe dem der? Ikke nødvendigvis. Men det er en langsigtet vision. Vi er nødt til at komme markant længere i arbejdet med at skabe sikkerhed i nærområderne og udbygge de legale veje til genbosætning.

Når den mission er lykkedes, kan vi diskutere at placere hjælpen i transitlande uden for Europa. Men i så fald vil en model, som den, Thomas Gammeltoft-Hansen skitserer i sin bog Hvordan løser vi flygtningekrisen?, være langt mere både retfærdig og realistisk.

I den model indgår EU aftaler med de væsentligste nærområdelande om at hjælpe med at opbygge deres egne asylsystemer og at skabe ordentlig uddannelse og gode jobmuligheder for flygtninge. Og om at højne den generelle menneskerettighedsstandard i landene. Asylansøgere, der kommer til Europa, bliver dermed sendt til ordentlige forhold i lande, de har passeret undervejs, mod at de europæiske lande tager et tilsvarende antal kvoteflygtninge.

At skabe reelle muligheder i nærområder er både den mest realistiske måde at få folk til at holde sig fra de livsfarlige flugtruter over Middelhavet og kommer samtidig nogle af asylsystemets værste uretfærdigheder til livs. Det tager tid. Men vi kan jo gå i gang nu.