Som så meget andet er klimadebatten et skridt frem og så to tilbage.

Nu troede man lige, at debatten om, hvorvidt man ’tror’ på klimaforandringer endelig var overstået, så vi kunne tage den langt vigtigere politiske diskussion om, hvad vi så rent faktisk skal gøre. Hvilke politiske instrumenter skal anvendes? Hvordan skal den konkret udfoldes?

Men nej, nu flirter Dansk Folkeparti med ideen om, at det ikke anerkender det videnskabelige grundlag bag menneskeskabte klimaforandringer. Og samtidig sår De Konservative tvivl om deres position ved først at melde ud, at de nedtoner klima og miljø i den kommende valgkamp, for derefter at trække udmeldingen tilbage.

Det bekræfter fornemmelsen af, at regeringens grønne hamskifte i foråret omkring energiudspillet primært var et grønt spin uden reelle langsigtede politiske ambitioner og derfor primært afgiftslettelser til erhvervslivet pakket ind i grønt glitterpapir.

Det flugter med den linje, som energi- og klimaministeren Lars Christian Lilleholt (V) har lagt ved at sige, at han ikke er en minister, »der tænker på, hvad der skal ske i Danmark om 100 år«, og med transportministerens udmelding om, at »klimapolitik slet ikke er hans bord«.

I stedet for at trække i arbejdstøjet og blot stille og roligt gå i gang med at sætte nogle omstillingsprocesser af alle samfundets sektorer i gang vælger energi- og klimaministeren at sætte sin lid til, at der i fremtiden dukker en teknologisk løsning op.

Ministeren udtalte 7. august til dr.dk, at han har store forhåbninger til de teknologier, som måske i fremtiden vil kunne trække store mængder CO2 ud af luften.

Faktum er, at den nuværende regering har misrøgtet den danske grønne arv. Det gælder i forhold til beskyttelse af vores naturressourcer imod forurening. Det gælder klimapolitikken, hvor den danske CO2 udledning forventes at stige igen. Og det sker med åbne øjne. Og det kan ikke slettes, blot fordi regeringen gentager, at den har høje ambitioner på fremtidens vegne.

Hvad man derimod bliver nødt til at forstå, er, at der ikke kommer et teknologisk fix på klimaforandringerne. Der er derimod behov for et politisk fix. De teknologier, som ministeren sætter sin lid til, skal udvikles – men de udvikles jo ikke af sig selv.

Det vil sige, at der skal politiske beslutninger til for at fremme disse teknologier, og der skal politiske beslutninger til at anvende disse teknologier.

Positionen er med andre ord selvmodsigende. Man kan ikke sige, at man vil have en fremtidig teknologisk løsning på klimaforandringerne, uden at man vil have en politisk løsning i dag.

Uanset hvilken strategi, man tror, vil afhjælpe klimaforandringerne, kræver det store politiske beslutninger og investeringer.

Enten vil man gøre noget for klimaet både på den korte og den lange bane – eller også vil man ikke gøre noget som helst. At man ikke vil gøre noget, kan så pakkes ind i en fortælling om, at man håber på, at der i fremtiden dukker en løsning op – mere eller mindre af sig selv. Men det har ikke meget med seriøs klimapolitik at gøre.

Det politiske valg står derimod imellem at fremme ti teknologiske fugle på taget, som kun måske vil have en frugtbar effekt på den lange bane, eller at begynde i morgen at omstille de sektorer, som er klimabelastende.

I stedet for at snakke fremtid, appellerer jeg til, at vi begynder at snakke nutid – rent faktisk tager arbejdstøjet på, og går i gang med arbejdet mandag morgen kl 8.00. To-do-listen bliver længere og længere, så det haster med at sætte nogle konkrete processer i gang for at lede den grønne omstilling.

Vi bliver nødt til at være ydmyge og acceptere, at der er tale om en kæmpe arbejdsbyrde. Derfor er det også passende, at Alternativets regeringsprogram foreslår, at der skal være fire ministre i for det grønne superministerium. Opgaven er kæmpestor, så der er rigeligt arbejde til fire ministre i fire år.