På arbejdernes internationale kampdag, kunne man i nærværende avis læse en kronik om muslimernes afstandtagen til terror, skrevet af debattøren Tarek Ziad Hussein, hvori han argumenterer mod en »udbredt myte omkring muslimernes manglende afstandtagen i forbindelse med terrorangreb«. I indlægget viser Hussein – eller måske afslører ufrivilligt – næsten alt hvad der hidtil har været galt ved den offentlige debat om islam og terror.

Først og fremmest hviler hele Husseins kronik på en stråmand, eftersom det indlæg, han harcelerer over, opfordrer til selvransagelse blandt muslimer, hvortil Husseins respons er at angribe et helt andet synspunkt, som drejer sig om afstandtagen. Dermed blev debatten om selvransagelse afsporet.

Når jeg som tidligere radikaliseret muslim læser Husseins indlæg, ser jeg blandt andet en manglende erkendelse af, at islamistisk terrorisme har noget med islam at gøre. Derudover læner han sig skråsikkert op ad adskillige muslimske lærde og gør opmærksom på disse lærdes afstandtagen til terrorgrupper samt deres »teologiske tilbagevisninger«.

Lige her hopper kæden af.

Abdikani Josef Fold sammen Læs mere Læs mere

De såkaldte »teologiske tilbagevisninger« ville nemlig ikke få et ben til jorden i de radikaliserede kredse. Man undres: Har disse lærde og de efterhånden utallige studentikose Hussein-typer overhovedet kontakt til radikaliserede muslimer? I så fald: Hvorfor tager man dem ikke alvorligt? Modreaktionen og i særdeleshed de religiøse modargumenter – i hvert fald dem, Tarek Hussein henviser til – er (set fra et radikaliseret synspunkt) en tynd kop te. Et eksempel er, når den lærde Al-Yaqoubi forbyder og erklærer, at ødelæggelsen af præislamiske eller religiøse monumenter er en uislamisk praksis. Det vil sige, at når terrorgrupper som IS og al-Qaeda med flere systematisk ødelægger historiske og religiøse monumenter – for eksempel Talibans ødelæggelse af buddhastatuerne i Bamiyan – skal man ukritisk betragte disse handlinger som uislamiske. Fordi Tarek Hussein og hans lærde siger det, forstås.

Disneyficering af en gruopvækkende, antisemitisk fortælling

Hvilket leder mig til spørgsmålet: Hvordan forholder man sig til de beretninger om profeten Muhammed, hvor han som det allerførste smadrede samtlige hellige statuer i Mekka, efter at han fik magt? Handlede profeten uislamisk? Dette spørgsmål er blot ét blandt mange, som mit radikaliserede teenage-jeg, omgående ville stille Hussein og co. Dertil ville jeg på et overordnet plan sætte spørgsmålstegn ved, hvorvidt de overhovedet repræsenterer sunni-islam. Det er givetvis en større teologisk debat, men min overordnede pointe er, at radikaliserede muslimer – i dette tilfælde radikale wahhabi-/salafi-muslimer – slet ikke kan nås via de argumenter og såkaldte »teologiske tilbagevisninger«, som Tarek Hussein henviser til.

Budskabet fra imamerne og de lærde kan koges ned til det efterhånden klichéagtige og virkelighedsfjerne mantra om, at islamistiske terrorgrupper og dertilhørende jihadister intet har med islam at gøre. Men hvem er målgruppen? For det er tilsyneladende ikke de radikaliserede unge muslimer.

Abdikani Josef »Stort set alle modreaktionerne synes at være målrettet et vestligt ikke-muslimsk publikum. Et slags reklamestunt, som hviler på den vestlige verdens relativt store ignorance om islam.«

Stort set alle modreaktionerne synes at være målrettet et vestligt ikke-muslimsk publikum. Et slags reklamestunt, som hviler på den vestlige verdens relativt store ignorance om islam. En naturlig ignorance, som relativt mange religiøse muslimer skamløst udnytter.

Et eksempel på udnyttelsen af den almindelige danske borgers uvidenhed om islam var, da den pakistansk-danske imam Naveed Baig brugte en af profeten Muhammeds koner – en jødisk kvinde – som argument mod islamisk jødehad. Logikken var, at jødehad ikke har noget med islam at gøre, for profeten Muhammed var jo gift med en jøde. Men imamen undlod at fortælle, at hans hellige profet i følgeskab med sine hellige soldater, dræbte flere hundrede jøder på en enkelt dag – inklusive sin jødiske kones far, bror og ægtefælle – førend profeten Muhammed angiveligt blev gift med hende. Her blev en reel debat om islamisk antisemitisme ikke bare afsporet, imamen formåede oven i købet at disneyficere profeten Muhammeds forhold til den jødiske Safiyah bint Huyayy. En ellers gruopvækkende og antisemitisk fortælling blev således omdannet til det modsatte.

Det er selvsagt muslimernes egen sag, hvorledes man internt fortolker islam, men den kroniske forhippelse på at forsvare og frikende islam skal ikke diktere den offentlige samtale endsige afspore, forplumre og blokere for al kritisk samtale om islam. I særdeleshed ikke debatten om islamistisk terrorisme, som berører os alle.