Corona-krisen har ikke alene afsløret, hvor sårbart vores moderne samfund er over for en stærkt smitsom virus. Den har også afsløret, at det danske beredskab ikke er godt nok beredt, til trods for at en pandemi, som den vi står i nu, har været forudset fra flere kanter i årevis.

Fejlvurdering af epidemiens ankomst til Danmark, for langsomme reaktioner på smitte­spredning fra hjemvendte skiturister, spredt fægtning i teststrategi, manglende overblik over værnemidler, oprettelse af et angiversystem, der (heldigvis) blev trukket tilbage igen, tvetydige vejledninger og vidt forskellige udmeldinger fra forskellige myndigheder om alt fra legegrupper til indsatsernes virkning på smittekurven har præget de første uger af den danske corona-krise.

I denne uge leverede sundhedsminister Magnus Heunicke så en offentlig lussing til myndighederne, som han mente ikke havde leveret klare meldinger til politikerne om testbehovet. Man må selvsagt acceptere, at alt ikke kører snorlige, når vores land oplever den største krise siden Anden Verdenskrig. Men det er ikke bare uheldigt, at vi er nået derud, hvor en sundhedsminister føler behov for offentligt at kritisere sine myndigheder, og dermed risikerer at svække hele befolkningens tillid til disse i en tid, hvor der er behov for, at vi bakker op om en fælles sag. Det er også dumt, fordi ministeren peger fingre ad noget, han som minister i sidste ende selv har ansvaret for: at vi til enhver tid har et velfungerende beredskab.

Et af problemerne i dagens beredskab er, at det er spredt ud på mange forskellige myndigheder. Vi har Sundhedsstyrelsen, Lægemiddel­styrelsen, Statens Serum Institut, Styrelsen for Patientsikkerhed, Beredskabsstyrelsen og de enkelte regioner og kommuner, der hver for sig har beredskabsplaner og forskellige roller at spille. Hertil kommer politi og forsvar, som i en situation, hvor landet lukker ned, også har væsentlige roller at spille.

At beredskabet er spredt ud på mange forskellige aktører, kunne måske gå under en stram styring. Problemet opstår, når de ikke snakker ordentligt sammen eller ikke er fuldstændig skarpe på, hvem der står for hvad både før og under en hændelse.

Det tyder desværre på, at de forskellige beredskabsoperatører ikke har holdt sig tilstrækkeligt beredt og koordineret planer løbende, inden vi stod med problemet covid-19. Seneste epidemiplan fra Sundhedsstyrelsen er fra 2013 og rettet mod en pandemisk influenza, hvormed den ikke er beredt til en virus som covid-19.

Med et sundhedsvæsen, der har været præget af stigende udgifter til medicin og en aldrende befolkning, styrelser, der har været underlagt sparekrav i årevis – p.t. er der ansættelsesstop i bl.a. Sundhedsstyrelsen – og et seruminstitut, der oplevede en gedigen hjerneflugt efter et ekstremt kluntet og dyrt frasalg af vaccineproduktionen, er det måske ikke så underligt, at forberedelse til en fremtidig ukendt epidemi ikke har stået øverst på prioriteringslisten hos nogen af aktørerne.

Det gør ikke den aktuelle situation lettere, at manglende kommunikation og koordinering tilsyneladende også har præget de første uger af den aktuelle danske corona-epidemi.

Således har vi set en regionsdirektør, der var af den opfattelsen, at det var serum­instituttet, der stod for indkøb af udstyr, selv om det faktisk er regionernes egen opgave. Vi har hørt om virksomheder, der bliver kastet rundt mellem myndighederne i forsøg på at finde ud af, hvor de kan aflevere deres tilbud om potentiel hjælp. Vi ser de samme tal blive produceret og lagt op på hjemmesider af hhv. Sundhedsstyrelsen, SSI og politiets folk. Vi har oplevet to markante myndighedsdirektører, hhv. Søren Brostrøm fra Sundhedsstyrelsen og Kåre Mølbak fra Statens Serum Institut, tale stik imod hinanden i vurdering af smitte­kurver og rådgivning til borgerne.

Man får som tilskuer det indtryk, at de forskellige aktører er konkurrenter mere end samarbejdspartnere, og det er måske her, noget af miseren ligger. Med den lean-­baserede new public management-­tilgang, der har været til de offentlige myndigheder de seneste mange år, er der i dag kamp om ressourcerne. Når besparelser er et sandsynligt outcome af årets finanslov, har alle et stort incitament til at gøre sig gældende inden for beredskabet og holde fast i sin rolle her – også selv om det ikke er det mest hensigtsmæssige. Når myndigheder drives som virksomheder, handler de som virksomheder, og her er mantraet selvsagt egen overlevelse før konkurrentens.

Det ser heldigvis ud til, at læringskurven hos myndighederne er stejl i disse uger, og at der er ved at komme styr på roller og koordinerende organer, der blandt andet kan sikre, at vi kan få glæde af de heldigvis beredvillige private virksomheder og universiteter, der stiller op med hjælp til tests, systemer og udstyr.

Men når vi er ude på den anden side, har Magnus Heunicke og hans kolleger i både regering og folketing en bunden opgave i at sikre, at fremtidens beredskab er beredt til en fremtid, hvor epidemier rejser lige så meget på tværs af landegrænserne, som den moderne verdensborger gør.

De enkelte aktører skal have styr på deres del af beredskabet, og vigtigst af alt må de samles jævnligt for at sikre, at alle blinde vinkler er afdækket, og at alle kender deres ansvar og roller. Det er en opgave, der ikke må drukne i de spareplaner og den øgede kamp om ressourcerne, der givetvis vil komme i en post-corona økonomi.

/trb

Illustration: Lasse Gorm Jensen

Lederen udtrykker Ingeniørens holdning, der fastlægges af vores lederkollegium.