Børnene af den seksuelle frigørelse har travlt med at portrættere deres forældregeneration. Thomas Vinterbergs Kollektivet, Katrine Marie Guldagers romaner, Per Daumillers Det Store Flip etc.

Umiddelbart kunne fortællingerne, hvor vi afbildes fra børnenes perspektiv, være en relevant indgang til at forstå forholdet mellem dem og os i dag. Men nej. For det første forstyrres de af kildernes udsagnskraft. Det er post festum refleksioner. Pålideligheden er sløret af erindringsforskydninger. For det andet præges disse bøger og film af forfattere og filmfolks underliggende motiver.

Det træder klarest frem i børnenes satire over kollektiver, hippier. Det er altid nemmest at være bagklog. Men de belyser ikke deres egen rolle som magtmisbrugende.

Anklagerne står i kø

Man kan finde mange anklager mod 1960’ernes og 1970’ernes voksne – altså os – for ansvarsforflygtigelse, udsvævende sociale mønstre, der kan undskylde den adfærd, der nu viser sig hos vores børn. Er kritikken af os reelt en forsvarstale for deres egen dårlige opførsel? Man kunne få den mistanke.

Typisk siger døtrene i 40-årsalderen, at de har måttet være mor for deres mor, eller mor for deres far. Vores uansvarlighed dengang har påført dem traumatiske pligter, de som børn ikke var modne nok til, og som har gjort dem ude af stand til at tilgive, forstå, forholde sig konstruktivt. Det er de gamle ’følelseskolde’ eller ’uforstandiges’ skyld. De skulle hellere være blevet voksne. Det er deres egen skyld, at man kun kan bruge dem til børnepassere.

Åh, disse ræsonnementer er absurde: Døtrene savner deres mødre. De vil angiveligt så gerne forsones. De går i terapi. De vil gerne nyde familien af børn og bedsteforældre i harmoni. Men hvordan? Når nu vi gamle ikke forstår den skade, vi har forvoldt.

At påpege selvmodsigelse og selvbedrag i døtrenes påstand om at være mødre for deres mødre, er nærmest det værste, vi kan gøre, for så beviser vi jo blot, at de har ret. Vi forsvarer os, vi undskylder os, og vi forklarer deres følelser. Det beviser, at vi ikke har forstået en papand. Sådan føler de. Med følelser skal man ikke spøge.

En endnu mere primitiv opfattelse af vores løben fra ansvaret hører vi fra den del af de voksne børn, som ikke fik karrieren på gled: Vi er angiveligt græshoppegenerationen, som æder alt væk. Det er vores ejendomspriser og vores evne til at besætte de gode job, som nu er blevet utilgængelige goder for dem: De har ikke råd til huse, som vi har tjent fedt på, og de kan ikke få job, som vi nægter at forlade. Så de må bo i små, overfyldte lejligheder, som de betaler formuer for, og de har end ikke råd til det, for de har freelancejob og kan ikke få enderne til at mødes. Vores skyld!

Skamfulde

Børnene er nu midt i livet. Og jeg kender stort set ikke nogen bedsteforældre, som ikke giver udtryk for sorg og forbandelse over den behandling, børnene byder dem. Især døtrene synes at anføre konflikten. Det er ikke kønt.

Det er ikke børnenes skyld, hvis forældre har svigtet. Men det er børnenes ansvar at relatere modent og voksent til det. Børnene har selv børn nu og dermed ansvar for den næste generation. Men typisk bruger kvinder i 35-55-årsalderen børnebørnene som middel til udnyttelse af bedsteforældre.

Selv de bedste relationer mellem familiens ældste (min generation) og ’midtvejskvinderne’ krakelerer, når vi kommer bag om standardfraserne om kærlighed mellem bedsteforældre og forældre. Mine jævnaldrende lyver ikke. De er diplomatiske. De idylliserer. Det er problematisk, fordi den forsvarsmekanisme også indeholder selvbedrag. Idyllisering dækker over skamfuldhed. »Jeg må have været en dårlig mor, siden hun behandler mig så forfærdeligt (det har jeg ikke behov for at skilte med!)«

Tillige er adskillige af de bedstemødre, der nu er blevet enker eller fraskilte, afhængige af en god relation til børnebørn, så de bider ydmygelser i sig, resignerer for at opretholde en familieidyl, der frister døtrene til misbrug.

Passer du lige Clara?

Har vi nogensinde diskuteret, hvorfor stakkevis af brevkasseindlæg i kvindeugeblade, i sundhedsmagasiner og beretninger og interview i radio- og tv-programmer afslører, at den ældre kvinde eller disse bedsteforældre nægtes adgang til samvær med deres børnebørn? Hvem er det, der finder på sådan ondskab?

Her er den moderate udgave:

»Kommer du ikke lige over og passer Clara, mor? Hun er syg, og jeg skal på arbejde, ellers kommer jeg alt for langt bagud.«

...

»Nej, nej, Claes kan ikke passe hende, han er på forretningsrejse og kommer ikke hjem før på fredag.«

Denne forvridning af magtforholdet mellem mor og datter hører til det undskyldelige. Ja, den er ofte udtryk for gensidighed, som består i, at også døtrene gør noget for deres mødre.

»Vi betalte rejsen for mormor, og hun babysittede, når vi skulle på bar.« Eller: »Vi betalte noget af rejsen, og så delte vi udgifterne til maden: halvdelen til mormor og halvdelen til os. Selv om vi er fire og hun er én, så er begge parter dog hver sin familie, ikke sandt?«

Og næste gang datter og Claes skal i byen og skal bruge en babysitter, så ringer de da til mormor igen. Og så kan mormor og Clara nyde hinandens selskab uendeligt. Også selv om det udvikler sig til en vikarierende bedstemor, der ikke sjældent overtager moderrollen eller værre: Bliver til et ulønnet tyende.

Ikke et ondt ord om kærlighed til børnebørn. Det er ikke ærindet. Det er udnyttelsen af denne kærlighed, vi diskuterer. Og det er besværligt på den ene side at fremhæve bedsteforældres blokerede relationer til børnebørn og på den anden, at der er for meget af den. Men begge dele hører til problematikken. Betingelserne bestemmes ikke af bedsteforældrene, men af datteren. Eller mere iskoldt: af svigerdatteren.

Naturligvis er det mor, der bestemmer, men anstændighed sætter grænser for misbrugende mødre. Det ved bedstemor og -far. Hvorfor ved mor det ikke? Hvem har gjort hende immun for ordentlig opførsel? Hvorfor skal hun have andre regler end andre mennesker? Hænger det sammen med en generel velstandsforøgelse, som efterlader fundamental værdighed og respekt til glemslen? Er materialisering af familierelationer den naturlige omgangsform i et gennemsyret materialiseret samfund?

Flugten mod syd

En udvej er, at bedsteforældrene emigrerer. Tæl antallet af bedsteforældre i Sydens sol. Langt væk. Og spørg om deres motivation for at ’svigte’ familien, for at gøre sig skyldige i familie-disruption. Svaret vil altid være noget med lange vintre, behov for solskin, og hvad der nu er af økonomiske fordele. Men i sandheden ligger også det usagte: Flugten fra forpligtelser og misbrugende døtre. Ikke altid, men oftere end de fleste tror.

Er det ikke tankevækkende, at når der er etableret et liv, en bolig og behageligere omgivelser på f.eks. De Kanariske Øer, så kommer børn og børnebørn da ned og kigger ca. en gang om året. Og måske er der gensynsglæde ved juletid og runde fødselsdage.

Når børnebørn har været i det stedlige legeland, på stranden, på kameltur og i rutsjebaneparken, sover bedsteforældre den ’vidunderlige’ visit ud. De nød børnebørnene, men de var samtidig børnepassere og opvartere, til de blev blå og gule. De flygtende er atter blevet bekræftet i det misbrug, de flygtede fra.

Døtrene sidder på (børne)børnene, og de anvender blandt andet deres travle arbejdsliv som pression. Eller de griber til fiktive argumenter. Men de føler altså sådan. De gamle sidder på deres desillusionering. Der er ikke balance.