MINDRE BRUG AF GAS OG KUL og færre biler drevet af olie. Flere solceller på tagene, mere grøn strøm i stikkontakterne og elbiler på vejene. De ønske deler nærmest alle partier, både herhjemme og i udlandet. Noget, de til gengæld også deler, er uenigheden om virkemidlerne, der skal få både industri og almindelige borgere til at øge brugen af vedvarende energikilder ved i højere grad at fravælge de ofte billigere fossile energikilder.

Stridspunktet tegner til at blive blandt de største værdipolitiske slagsmål i Danmark og resten af verden. Paradokset er blot, at meget tyder på, at der slet ikke behøver være noget slagsmål.

I hvert fald ikke hvis man indfører en særlig afgiftsmodel, der er hele 45 år gammel.

Blandt forskere kaldes den for Carbon Fee and Dividend (CFD). I Nordamerika er den kendt som The Baker-Shultz Plan efter to amerikanske republikanske forhenværende finansministre, der ligesom flere og flere økonomer melder sig som fortalere. I grønnere, mere aktivistiske kredse er modellen kendt som klimabidrag- og bonus. På tværs af partiideologiske ståsteder hersker der enighed om, at denne oversete model er vejen frem.

“CFD er sandsynligvis den mest perspektivrige model inden for klimaområdet overhovedet. Jeg synes i høj grad, at Danmark kan lade sig inspirere af modellen, der fortjener meget større politisk opmærksomhed,” lyder det eksempelvis fra Otto Brøns-Petersen, analysechef hos den borgerlig-liberale tænketank Cepos og tidligere chefrådgiver for økonomisk analyse og direktør i Skatteministeriet.