Som knøs i 1980ernes Østjylland var det tætteste, jeg nogensinde kom på krejleri, når jeg gik forbi Låsby-Svendsens bod på det årlige hestemarked.

Han havde et omdømme som områdets krejler. Han pruttede om priserne, og blev også, mange år senere, kendt skyldig i bedrag.

Jeg lærte ham aldrig at kende. Så ham kun stå der i sin kittel, mens det østjyske bagtaleri kørte for fuld blus i baggrunden.

Han var den slags menneske, som »ordentlige danskere« holdt sig på sikker afstand af. Krejleri, bedrag og korruption var også dengang ilde set i landet, der nu for fjerde år i træk, er blevet udnævnt til verdens mindst korrupte land.

Så rejste jeg til Mellemøsten. En region, der udmærker sig ved at have flere lande –Irak, Syrien, Yemen og Libyen – i bunden af den rangstige, som Danmark topper. Israel ligger nu på 28.-pladsen ud af 176 lande.

Fra min første dag i regionen, har jeg mødt hundredvis af Låsby-Svendsen’er. Hver dag. Først var det et chok. Så lærte jeg ordene »wasta« og »protektzia« at kende. Henholdsvis arabisk og hebraisk for det samme fænomen – nemlig »beskyttelse« og »forbindelser«. Den slags, der åbner døre, skaffer job og redder dig, når du er i problemer.

Du springer køerne i bureaukratiet over, fordi du kender nogen, der glædeligt hjælper til. Du får parkeringsbøder annulleret, fordi din fætter er højtstående politi­officer. Du får børnene foran andres børn i køen til de bedste skoler, og hvis du – Gud forbyde det – bliver alvorligt syg, kan du springe måneders venteliste over, hvis du kender nogen, der kender nogen. Altsammen i wastaens og protektziaens ånd.

Først var det et chok. Og lad mig sige det, som det er: Det er det stadig. Det værste er, at det kan ses på mig. Som da jeg under fuldmånen i ørkenen uden for Jerusalem for nogle måneder siden snakkede med min palæstinensiske ven Ali om de palæstinensiske ledere og mulige fremtidige ledere.

Han vidste, hvad jeg hentydede til, allerede før samtalen var i gang.

»Hør her,« sagde han: »For mig er Rajoub og Dahlan helte. De har klaret sig. De har, i modsætning til mange andre, fået noget ud af livet. Sådan ser jeg dem.«

Jibril Rajoub og Mohammed Dahlan anses for at være to af de mest korrupte palæstinensiske politikere. Men i Alis univers er det ikke nødvendigvis en skamplet. Og han havde den rigtige fornemmelse – at jeg som dansker nok fiskede efter en eller anden form for fordømmelse af den udbredte palæstinensiske korruption.

De samme argumenter hører jeg om den israelske premierminister, Benjamin Netanyahus, såkaldte gavesag. Netanyahu har for nylig indrømmet, at han har modtaget champagne og cigarer fra en amerikansk forretningsmand gennem otte år til en samlet værdi af flere millioner kroner.

»Jamen altså, lad ham nu være. Kong Salomon var jo heller ikke ligefrem nogen engel. Men han gjorde så meget andet godt,« lyder argumentet fra nogle af de israelere, jeg taler med.

Lad det være nævnt, at mange israelere ikke bifalder Netanyahus opførsel i denne sag, ligesom mange palæstinensere tager skarp afstand fra typer som Rajoub og Dahlan.

Den moraliserende danske pegefinger er alligevel ofte nul og niks hernede. Den er udtryk for naivitet og svaghed. Den er et konstrueret redskab, der kun virker, når alt er fryd og gammen. Lige så snart skibet tager vand ind, er det alle mod alle. Og så kan det være belejligt at kende nogen, der kender nogen.

Som dansker i Mellemøsten forventer ingen, at jeg har wasta. Mit pas og udseende placerer mig automatisk i kategorien af folk, der kan snydes, eller som venter pænt i køen, til det bliver deres tur.

Når vores gartner arbejder i haven til en fast og på forhånd aftalt pris, ender det altid med, at han forsøger at presse lidt ekstra ud af mig. Han gør det aldrig over for min israelske kone. De gange, vi har købt ny bil, har min kone på en pæn, men meget bestemt måde sagt: »Allan, lad mig om det her. De snyder dig.«

Hun kan til enhver tid få en bil adskillige tusinde kroner billigere end jeg kan. Det har intet at gøre med bedrag. Men når man kommer fra Danmark eller andre lande, hvor alt lige fra prutteri til korruption ikke er et udtryk for snild adfærd, så bliver det udnyttet.

Jeg betaler mere for alt muligt, end min kone gør. Jeg er er naiv i mine palæstinensiske venners øjne, når jeg ikke kan se det positive i, at lederne rager til sig. Jeg spilder tid, når folk glider forbi mig i køen. Jeg er alt for dansk og håbløs gammeldags, når jeg på insisterer på, at premierminister Netanyahu burde fremstå som et eksempel for resten af befolkningen i stedet for at svælge i champagne og cigarer.

Hvis Låsby-Svendsen i stedet havde været Hebron-Svendsen eller Vestbred-Svendsen er jeg ikke et øjeblik i tvivl om, at han ville være nået helt til tops. Måske endda som minister.

Allan Sørensen er Berlingskes korrespondent i Mellemøsten