Egentlig bør Jørgen Ejbøl trække sig baglæns, bukkende og undskyldende ud ad svingdøren i JP/Politikens hus. Hans svig er indlysende. Både over for journalistik i almindelighed og over for nu tidligere ansat på Jyllands-Posten, Flemming Rose, i særdeleshed.

Men sådan er Jørgen Ejbøl, tidligere formand JP/Politikens bestyrelse, nuværende næstformand ikke. Han er tværtimod manden, der har fået Flemming Rose til at gå nedbøjet bort.

Fredag udgiver Flemming Rose bogen ’De besatte’. Heri beskriver Rose, der for at teste selvcensur blandt tegnere og fundamentalisme blandt muslimer, i 2005 lod 12 tegningerne af profeten Muhammed trykke, sin afsked fra Jyllands-Posten.

Jeg har læst bogen. Jeg er ikke privat ven med Flemming Rose. Men jeg er indigneret på hans vegne.

JP/Politikens ledelse har holdt en del skåltaler om, hvordan Rose på sin avis og husets vegne har stået urokkeligt i internationalt stormvejr, når mørkemænd satte dansk udenrigspolitik i lys lue og ønskede at brænde Jyllands-Posten ned til grunden.

Mangeårig koncerndirektør, Lars Munch, der nu er bestyrelsesformand, og særligt Jørgen Ejbøl har de sidste godt fem år, ifølge ’De besatte’, imidlertid gjort, hvad de kunne for at vælte Flemming Rose, viser det sig.

I 2011 beder amerikanske FBI Flemming Rose om at vidne i en retssag i Chicago mod den pakistanske fundamentalist Tahawwur Hussein Rana. En mand, der tidligere har stået anklaget for sammen med sin barndomsven, David Headly, at have planlagt terrorangreb på Jyllands-Posten.

Flemming Rose agter at stille op. Men Jørgen Ejbøl ringer, ifølge bogen, med en trussel om fyring: ’Hvis du stiller op som vidne i den retssag i Chicago, så er du ikke længere ansat i virksomheden.’

Meldingen er forbløffende. For som Rose skriver: ’ I takt med, at den offentlige opinion havde flyttet sig i Jyllands-Postens retning, svandt opbakningen fra JP/Politikens ledelse til mit engagement i debatten om ytringsfriheden og dens grænser.’

Flemming Rose har på dette tidspunkt ligget højt på Al Qaedas dødsliste i årevis. Han er til gengæld endelig blevet anerkendt for at tage den kamp mod krænkelseskultur, han tilfældigt tog på sig og siden måtte kæmpe, blandt andet fordi han var den bedste til engelsk på Jyllands-Posten.

Omkvædet om ’den gode tone’ er stilnet af. Det intellektuelle og moralske svigt, eksempelvis repræsenteret af tidligere chefredaktør på Politiken, Tøger Seidenfaden, står klarere og klarere.

Men i den øverste ledelse i JP/Politikens hus er perspektivet et andet. Eller som Jørgen Ejbøl udtaler i en anden og kommende bog, en biografi om Ejbøl selv, 'Pansergeneralen', som Ekstra Bladet også er kommet i besiddelse af:

’Man skal vide, at man som koncernledelse og formandskab står med ansvaret bidende i nakken for alle de ansattes sikkerhed. Hvis noget går galt, ville man spørge sig selv til døden: ’Hvad var det, vi ikke fik gjort i tide?’ Derfor er det et totalsvigt at lege med alvoren og sætte sin person foran fællesskabet. Så svigtet ligger hos en mand, som vi har brugt over 130 mio. kroner på at beskytte.’

Fremstillingen af Flemming Rose er her absurd. Som vi var nogle, der skrev til Cavling komiteen sidste år i en indstilling af Flemming Rose til dansk journalistiks fornemste pris:

’På pædagogisk, stilfærdig og overbevisende måde har han i årevis forklaret, hvorfor retten til satire og religionskritik ikke alene bør fastholdes, men at vi her finder kilden til det moderne, sekulære samfund opbygget gennem århundredes kamp mod religiøs og politisk tyranni.’

Ledelsen i JP/Politikens hus ser imidlertid Flemming Rose som ’illoyal’. Som en mand munden skal lukkes på. En mail fra formand Jørgen Ejbøl til direktør Munch i 2011 står centralt som dokumentation i ’De besatte’. I mailen lister Ejbøl ’forslag til Rose-håndfæstning’:

1. Ingen deltagelse i radio- og tv-programmer, nationalt og internationalt.

2. Ingen deltagelse i foredragsvirksomhed eller seminarer, nationalt og internationalt.

3. Afholder sig fra at kommentere religiøse spørgsmål.

4. Afholder sig fra at behandle OIC, Den Islamiske konference.

5. Afholder sig fra at kommentere tegningerne.

Flemming Rose får mundkurv på. Han skriver i sin bog: ’Det var bizart, at jeg nu skulle underkaste mig den selvcensur, som jeg i sin tid havde taget til genmæle over for i forbindelse med behandlingen af islam og muslimernes profet.’

Rose gør det i begyndelsen. Indtil han ikke gør det mere. Han føler sig tvunget til at forlade Jyllands-Posten som persona non grata i udgangen på en sag, hvis håndtering ikke sømmer sig for et publicistisk hus.

For problemet er ikke og har aldrig været Flemming Rose. Det er derimod mørkemændenes krav på krænkelse. Alle burde kunne se, at islamisters krænkelseshævd og voldelige selvretfærdighed er virkelig. Det er med andre ord ikke noget Flemming Rose gør eller har gjort.

Jeg har bedt ledelsen i JP/Politikens hus kommentere Flemming Roses version af denne historie. Jørgen Ejbøl har meddelt mig, at han og nuværende bestyrelsesformand, Lars Munch, ikke vil kommentere konkreter. Ej heller deres overskridelse af armslængden mellem bestyrelse/direktion og redaktion. Lars Munch og Jørgen Ejbøl har formuleret en kort meddelelse, hvori det hedder, at Rose har ret til sin version, men at ’det drejer sig ikke om Flemming Rose, men om sikkerheden for over 2.000 ’loyale’ medarbejdere.’

Jeg er en af disse medarbejdere. Jeg er skuffet over, at ledelsen i mit mediehus har vendt virkeligheden på hovedet og er landet på den forkerte side.