Sikkerhed først. Det er lige nu udgangspunktet for al social kontakt i Danmark.

Selv om de mindste børn nu er på vej tilbage i institutionerne, er afstand og social tilbageholdenhed stadig reglen. Klasselokalerne er indrettet, så børnene ikke sidder for tæt, der er restriktioner på leg og fysisk kontakt – og endnu er det slet ikke alle børn og unge, der overhovedet har lov til at komme i institution eller skole og møde deres venner.

Det giver i tidens helt ekstraordinære situation selvfølgelig mening at begrænse friheden for sikkerhedens skyld.

Men den aktuelle krisehåndtering er samtidig et vellignende billede på en mere generel og problematisk pædagogisk udvikling i Danmark.

Der har i en årrække været en udvikling i gang, hvor det normalt fremherskende pædagogiske fokus på omsorg for børns frie leg og bevægelighed ganske langsomt viger tilbage for en pædagogisk retning, man kan kalde for sikkerhedspædagogik.

Det er der behov for at få diskuteret grundigt.

Et konkret billede på, hvad sikkerhedspædagogik er, kan hentes i forskeren Ditte Winther-Lindqvists kommende bog Kort og godt om leg. Hun beskriver, hvordan skolegårdenes legestativer i de her år får »savet benene af og lander på jorden. Asfalten skiftes ud med blødt gummiunderlag, og alle steder, hvor børn opholder sig, er omhyggeligt hegnet af. Spændingen må foregå inden for sikkerhedens grænser, hvilket i mange tilfælde umuliggør spænding overhovedet. Vi beskytter i dag vores børn så meget, at de sjældent får mulighed for at opsøge og afprøve det farefulde, når de leger«.

Ditte Winther-Lindqvist forsker i leg og legens betydning. Hun ser i stigende omfang pædagoger og skoleledere give efter for bekymrede forældre, der frygter, at børnene kommer til skade.

Udviklingen ses også i andre pædagogiske sammenhænge. Kamplege og nederlag dæmpes ned. Alle gøres til vindere, på trods af at det er naturligt for børn at organisere styrkeprøver, konkurrencer og legende slåskampe, hvor de opnår menneskelig erfaring med nogle gange at være smertefuldt afmægtige eller mindreværdige (og mærker ærgerrigheden efter revanche) – eller smager sejrens sødme.

Sikkerhedspædagogik modvirker knubs, nederlag og en ramponeret ære, men den modvirker også børnenes frie leg og legende læring. Den skrøbeliggør børnene og hæmmer opbygningen af deres selvstændighed og modstandskraft.

Plads til lidt knubs

Der er behov for en balanceret tilgang. Jeg er på ingen måde fortaler for en survival of the fittest-tilgang til børns udvikling, og jeg savner ikke tidligere tiders rå miljø i skolegården eller abonnerer på, at alle børn skal have klippekort til skadestuen.

Men den skandinaviske pædagogiske tradition med plads til eventyr, fri leg og lidt knubs af og til er under et begyndende pres.

Den angelsaksiske, kontrollerende sikkerhedstradition, der vokser frem, er blandt andet accelereret af pædagogiske målemetoder, som flere kommuner bruger.

ECERS-3, der er en bredt og internationalt anvendt metode til at måle kvalitet i dagtilbud, er et eksempel. Metoden er for nylig blevet brugt i den første nationale undersøgelse i Danmark, og den bruges også lokalt i kommunerne.

I ECERS-3 tæller det at kravle i træer negativt – det er for farligt. Og nej, det er ikke en joke – men det sætter den sikkerhedspædagogiske tænkning på spidsen. At gøre en træklatring til noget negativt står i ret skarp kontrast til den danske tradition, hvor den slags normalt bliver set som en tilpas udfordrende, spændende og risikofyldt leg.

Sikkerhed er og skal være en del af pædagogik. Men sikkerhed skal ikke opnås ved at overbeskytte og fjerne al risiko. Det er ikke alene kedeligt for børnene. Det er skadeligt.

Vi sparer nogle brækkede arme, ben og menneskelige nederlag på kort sigt, men vi risikerer også, at børnene billedligt talt kommer til at gå med mentale krykker og støttebind senere.

Vi giver køb på dannelsen af den selvstændighed og robusthed, der sker i legen og i de sociale relationer i de helt små år, og som er så vigtig – både for barnet, for det unge menneske på studiet og helt ind i voksenlivet.

Det positive er så, at vi fra forskningen ved, at det er muligt at dæmme op for den bekymring, der driver sikkerhedspædagogikken. Når pædagoger, lærere og ledere taler om udfordringer, eventyr og muligheder frem for om farer og skader, møder de ofte accept hos forældrene.

Når forældrene får ’aha-erkendelser’ og bliver konfronteret med, at deres ængstelige omsorg reelt begrænser deres egne ønsker om at opdrage selvstændige børn, så accepterer de ofte et større rum for risiko. Og det gavner deres børns muligheder for at udvikle evnen til at magte verden bedre og bedre på egen hånd.