Den forgangne uge har stået i Pridens tegn. Jeg kan godt forstå, at man har et behov for at fejre det, som man har kæmpet for i mange år. Det er en stor fest for deltagerne, og det er dem vel undt.

Der er ting ved Priden, som nogle har nogle betænkeligheder ved, også undertegnede. Men grundessensen står de fleste efterhånden fast på. Men det store spørgsmål om optogets rute fylder stadig i baghovedet. For hvorfor undgår man Nørrebro? Bydelen der ellers bryster sig af sin mangfoldighed?

Overalt i København ser man regnbueflaget. Ja, man kan knap nok købe en kop kaffe, uden at koppen er i regnbuens farver. Danske Banks søjler har fået lidt kulør, Operaen er også en del af festen med lys på toppen. Adskillige virksomheder har også pyntet op til lejligheden. Virksomheder der vel at mærke ikke føler et behov for at fejre vort eget fædrelands mærkedage. Personligt ville jeg ønske, at virksomheder, statslige institutioner og dets lige var lige så gode til at fejre Dannebrog på fædrelandets mærkedage. Det er trist, men man kan jo heller ikke få alt, hvad man ønsker.

Opbakningen til Priden er ikke til at tage fejl af, men det er en blød feel-good opbakning. Det er gratis. Ingen taler om, at homoseksuelle sandsynligvis ikke kan føle sig sikre, hvis de bevæger sig ud til eksempelvis Nørrebro. Foragten for homoseksuelle er udbredt i muslimske kredse, men ikke et ord er ytret herom, selvom det er dér, problemerne er. Belejligt fortsætter man med at undgå at føre optoget gennem Nørrebro – hvorfor? Er det ikke tolerancens højborg?

Mange husker dengang tilbage i 2001, hvor en Pride-parade blev mødt af stenkast på samme måde, som selv studentervogne blev mødt med æggekast denne sommer af nogle udskud, der hader vores samfund. Der er ifølge arrangørerne alene »praktiske« årsager til, at optoget ikke længere går gennem bydelen. Man kunne frygte, at det skyldes, at man ikke ønsker at provokere visse typer og ødelægge glansbilledet. Men det er da pudsigt, at man undgår det sted, hvor modstanden mod retten til at være den, man er, er størst, og der, hvor kampen om noget skal tages.

Sabaah, en lille forening, der bl.a. rådgiver etniske minoriteter ift. homoseksualitet, gør et forbilledligt arbejde i den henseende. Nogle af de mange penge, som virksomheder og organisationer, kommuner og staten sender til dygtige reklamebureauer for at få et regnbuefarvet logo eller plastre deres vinduer til med regnbueflag, kunne de passende sende til organisationer som Sabaah.

Priden handler om at kræve ens ret til at være den, man er, uden at risikere spytklatter, knytnæver og det, der er værre. De fleste danskere er fløjtende ligeglade med, hvad man er til, og derfor er det pinligt, at man ikke taler om elefanten i rummet. I Østeuropa går Priden gennem gaderne uagtet trusler om tæv. De kæmper videre. Skal man helt i mål i Danmark, burde man træde i karakter, hvor problemerne er størst. Så kære Copenhagen Pride, drop de dårlige undskyldninger, gå gennem Nørrebro og kræv jeres ret – igen.