Det er ikke nemt at finde ud af, hvad debatten om konkurrencestaten går ud på. Meningsudvekslingen mellem forhenværende finansminister Bjarne Corydon og næstformand i Socialdemokratiets gruppeledelse, Dan Jørgensen, i Information er et godt eksempel på, hvor svært det kan være.

I et interview i Information den 29. august har Dan Jørgensen udtalt, at konkurrencestaten som analytisk kategori har »en del sandhedsværdi«. Men hvis konkurrencestaten derimod er et normativt ideal, som tilsiger, at en stat skal agere på markedets præmisser, er Jørgensen uenig, og tilføjer:

»Jeg mener, vi skal styre markedet og ikke lade os styre af markedet.«

Min udlægning af det synspunkt er, at Dan Jørgensen accepterer anvendelsen af begrebet konkurrencestat i forbindelse med den konkurrence, velfærdsstaten er udsat for i en stadig mere global økonomi. Men at der heraf skulle følge en nødvendig politik, mener han ikke. Og udsagnet om, at vi skal styre markedet, er formentlig et opgør med den nyliberalistiske politik.

Det er ikke overraskende, at en socialdemokrat har det synspunkt. Det overraskende er Bjarne Corydons svar. Han kalder Dan Jørgensens udtalelse for »en ren tilståelsessag« og tilføjer, at han desværre synes, at »Dan Jørgensen snakker uden om realiteterne og synger samme sang som partierne til venstre for Socialdemokratiet«.

Nødvendige mål, men ikke midler

Hvad mener Bjarne Corydon egentlig med den udtalelse? Mener han, at overgangen fra velfærdsstat til konkurrencestat betyder, at der kun er én nødvendig økonomisk politik, og det er den, som Bjarne Corydon var med til at føre, men som Dan Jørgensen ikke vil videreføre, og derfor taler udenom? Eller mener han, at Dan Jørgensen ikke vil se de globale realiteter i øjnene? Eller mener han noget helt tredje?

Måske skyldes den svært forståelige debat om konkurrencestaten, at begrebet er tvetydigt, og at selve navnet kan lede på afveje.

I det gamle industrisamfund havde regeringer et betydeligt råderum ved udformning af velfærdsstaten, og der opstod da også store forskelle mellem landene. I den globale konkurrenceøkonomi, hvor virksomheder, mennesker og kapital i stigende grad kan flytte derhen, hvor vilkårene er bedst, er der kommet et voksende pres på lande med en udbygget velfærdsstat.

Byer, regioner og stater konkurrerer således om at skabe eller tiltrække viden, kompetencer og risikovillig kapital, og den konkurrence presser velfærdsstaten, hvorfor ordet konkurrencestat kan være velvalgt.

På grund af denne konkurrence kan der argumenteres for, at der er nødvendige politiske mål, der skal realiseres, hvis industrisamfundets velfærdsstat skal omdannes til en konkurrencestat – altså en konkurrencedygtig velfærdsstat i en global økonomi.

Der er næppe mange, der vil argumentere imod den opfattelse.

Men at erkende, at velfærdsstaten er presset af en voksende global konkurrence, og at der er nødvendige økonomiske mål, der må forfølges, er ikke det samme som, at der kun er én nødvendig politik.

I langt de fleste tilfælde kan politiske mål realiseres med forskellig politik, og den politiske uenighed om politikken knytter sig som regel enten til sociale og fordelingsmæssige konsekvenser eller til forskellige vurderinger af eller holdninger til politikkens langsigtede konsekvenser for samfundsudviklingen.

Brutal pensionsreform

For eksempel betyder den aldrende befolkning, at lande som Danmark vil opleve en stigning i både udgifter og skatter, som vil være større end i lande med en mindre udbygget velfærdsstat. At bevare både en lavere pensionsalder og en bedre velfærd for de ældre kan være svært i konkurrence med lande, hvor pensionsalderen sættes i vejret, og de ældre i større udstrækning må klare sig selv.

Det er derfor et nødvendigt politisk mål at begrænse udgifterne i forbindelse med en aldrende befolkning, hvis landet skal bevare sin konkurrencekraft.

Det skete også i Danmark, men det skete på en ret brutal måde. Pensionsalderen blev hævet for alle, uden hensyn til forskelle i belastning i løbet af arbejdslivet. Var der en anden mulighed for at nå det samme mål?

Ja, regeringen kunne for eksempel have inddraget arbejdsmarkedets parter og foreslået en tilpasning af arbejdsmarkedspensionerne. Ved fremtidige overenskomster kunne pensionsbidraget øges i erhverv med hårdere fysisk belastning, så et højere pensionsbidrag kunne finansiere en tidligere pension.

Når det er den enkelte medarbejder, der selv sparer op til en væsentlig del af pensionen og har sin egen pensionskonto i pensionsselskabet, som tilfældet er med arbejdsmarkedspensionerne, vil det også være muligt for den enkelte at vælge pensionstidspunkt, eller – hvad mange sikkert ville vælge – at gå gradvist på pension.

Højere pensionsbidrag og mere individuel tilbagetrækningsalder kan udformes på mange måder, men det kræver både arbejdsgivernes og arbejdstagernes medvirken at udforme et nyt og mere fleksibelt pensionssystem. Det er netop derfor trepartsforhandlinger kunne være en god fremgangsmåde. De nuværende arbejdsmarkedspensioner blev da også skabt gennem trepartsforhandlinger.

Bedre dagpengeløsning

Foruden et senere pensionstidspunkt er det også blevet fremhævet som et nødvendigt politisk mål at få flere danskere til at arbejde mere.

Med det argument blev dagpengeperioden for arbejdsløse sat ned fra fire til to år, og dagpengeperioden kom dermed på linje med forholdene i lande, vi især konkurrerer med. Da krisen kom, og arbejdsløsheden steg, faldt flere tusinde ud af dagpengesystemet, fordi de ikke kunne finde nok arbejde inden for de to års dagpengeperiode.

Det blev der repareret på ved at indføre nye ydelser, som ikke blev kaldt dagpenge. En mere varig løsning blev først fundet, da arbejdsmarkedets parter deltog i et udvalgsarbejde, som foreslog, at det skulle være nemmere at blive i dagpengesystemet. I stedet for det gamle krav om en længere samlet periode i beskæftigelse for ikke at falde ud af dagpengesystemet, blev det antallet af arbejdstimer over en bestemt periode, der gav ret til dagpenge. Det betød, at flere korte perioder i beskæftigelse tilsammen kunne sikre ret til dagpenge.

En anden måde at skabe et større og mere kvalificeret arbejdsudbud på ville være at forbedre mulighederne for omskoling og efteruddannelse under ledighed – for eksempel ved at gøre det mere attraktivt at uddanne sig end at gå ledig.

En sådan reform ville også på længere sigt give bedre muligheder for at skabe en bæredygtig velfærdsstat i en global økonomi.

Ingen nødvendig politik

Et tredje eksempel på, at et mål kan være nødvendigt, men at der er forskellige veje til at nå målet, er folkeskolen. Der var flere tegn på, at fagligheden i folkeskolen var vigende i forhold til andre lande, og at den måtte styrkes, hvis Danmark skulle klare sig i den globale konkurrence på viden og kompetencer.

Der var og er formentlig bred enighed om, at det vil være godt at øge fagligheden i folkeskolen. Men hvad vil det sige at øge fagligheden, og hvordan skal det gøres? Det er der politisk uenighed om – og godt for det. Uenigheden illustrerer jo netop, at målet om større faglighed kan nås ved forskellige former for skolepolitik.

Det er næppe af afgørende betydning, om vi anvender begrebet konkurrencestaten i debatten om den fremtidige indretning af velfærdsstaten. Det virker i hvert fald helt uforståeligt, når nogen hævder, at de er tilhængere af konkurrencestaten. Det giver simpelthen ikke mening at være tilhænger eller modstander af ændrede vilkår – det er et faktum, som må accepteres.

At nye vilkår giver nye politiske mål er også naturligt, men at hævde, at nye vilkår indebærer, at der eksisterer én og kun én nødvendig politik, giver ingen mening.