Alle siger til mig, med lys i øjnene: Sikke en god historie, hva’? Men det er ikke en god historie. En god historie betyder, at man kan lære noget: En person får en erkendelse og udvikler sig, verden forandrer sig. Kim Walls død er grusom. Det er vold. Ikke andet.

Sagen burde ikke appellere, hverken til vores fascination eller vores fantasi, men kun til vores afsky.

Det burde være overflødigt at sige, at sagen om ubådsbyggeren Peter Madsen og den svenske journalist Kim Walls død ikke er fiktion. Men medierne behandler sagen, som om den var netop dét.

At tabloidpressen svælger i de blodige detaljer, kan ikke komme bag på nogen, men at aviserne for den læsende middeklasse også deltager, med ublu fascination og med en sjælden mangel på empatisk indlevelse, gør mediedækningen af denne sag opsigtvækkende og frastødende at følge.

Journalister tager de litterære briller på og sætter sagen i en kulturel kontekst, hvor kunstnere som Jules Verne, Chaplin og Stieg Larsson nævnes. At associere og sidestille et grusomt stykke virkelighed med kunst, er ikke oplysende, ikke tankevækkende, ikke interessant, men derimod malplaceret og kynisk.

Kim Wall reduceres til en arketype, et blankt ansigt, og tildeles ikke den medfølelse, der normalt følger ofre. Fascinationen af manden fylder det meste af billedet. Selv i krigen i Syrien, som vi nu er trætte af at høre om, reserverede vi dog vores indlevelsesevne og empati for ofrene for Assads overgreb og bombardementer. Det var aldrig ’gåden’ Assad, der interesserede os. Kvinden er her reduceret til bifigur, manden er hovedpersonen.

Øvelse i afstumpethed

Der er noget litteratur, som kan ophæve en læsers ensomhed. Du læser om en tragedie, et voldsomt tab i et andet menneskes liv, og det uudsagte i dit eget livs tragedie får pludselig form. I den populære krimigenre er det modsat: Menneskers tragedie, som både kan være drabet selv eller desperationen hos den, der drives ud i en så grænseoverskridende handling, er altid kun effekter, som er til for spændingens skyld. I gådens løsning er der ikke større tilfredsstillelse, end når puslespillets sidste brik bliver lagt på plads på bordet foran dig.

Lad os være ærlige: Krimien, den mest populære litterære genre, er ikke andet end en langstrakt øvelse i afstumpethed. Det er den samme afstumpethed, medierne appellerer til i deres dækning af sagen om Kim Walls død. Redaktørerne ser det som en historie, det gør læserne måske også, fordi andres lidselser og grusomme, opfindsomme dødsmåder allerede er en nordisk folkesport med et stort, begejstret publikum. Vi har Jo Nesbø og Jussi Adler Olsen, og nu har vi angiveligt også Peter Madsen.

Det er, som om der hersker en slet skjult national stolthed over, at lille fredelige Danmark kan præstere et på samme tid arketypisk, teknologisk opdateret (en ubåd!) og originalt setup, at det går verdenspressen rundt: New York Times, CNN, Guardian! Hvad angår omtale og berømmelse er vi helt deroppe på højde med danske tv-serier som ’Forbrydelsen’ og ikke mindst ’Broen’, hvor også Øresund og et maltrakteret kvindelig spiller en rolle.

Jeg forestiller mig, at telefonerne hos landets manuskriptforfattere allerede nu bipper med ivrige filmproducenter, der i denne »historie« ser et momentum for Nordic Noir.

Tom banal vold

Opdrager medierne på os? Eller er deres ambition bare at være ligegyldig underholdning? Hvad vil de med os? Hvor går grænsen for, hvad vi behøver at vide? Ville det være censur og undertrykkelse af den legendariske ytringsfrihed, hvis medierne valgte en mere nøgtern, lakonisk dækning og ikke bare lavede medløb på vores mest afstumpede fascination af den død, der tilfældigvis aldrig er vores egen? Hvordan er det at være pårørende til Kim Wall i de her dage?

Hun var 30 år gammel. Hun havde ingen børn, men hun kunne have haft det. Ville dækningen så have været anderledes? Hvis det nu var dit eget barn, din søster, din mor, din kærestes veninde, der var blevet bestialsk skåret op på Øresund? Kunne det spørgsmål være en rettesnor for redaktører og journalister? Og hvorfor ikke? Fordi offentligheden har krav på at få alt at vide?

Vi har ofte diskussionen om, hvorvidt medierne skal dække terrorisme så ekstensivt, som de gør. Vi ved, at de fleste terrorhandlinger begås med medierne som den virkelige adressat. Medierne fungerer her som smittebærer for frygt, voldsfantasier, ja, nogle gange som direkte inspirationskilde til den næste terrorhandling.

Prøver jeg at sige, at dækningen af Kim Walls dødsfald kan inspirerere den næste morder? Nej, min pointe er en anden. Drab, terrorhandlinger og mediernes opfattelse af »den gode historie« har alle del i den samme kynisme, når det kommer til død og menneskelige lidelser.

Hvad kan vi lære af Kim Walls død? Intet som helst. Her er kun et ungt menneskes liv, der brat ophører. Her er kun meningsløshed. Det har intet med en god historie at gøre. Tværtimod.

Hvad skal vi stille op med den meningsløse død, den tomme, banale handling, som vold er? Ja, vi kan søge at styrke vores indlevelse og sammenhold. Som nordmændene så beundringsværdigt gjorde efter Anders Breiviks terrorangreb. Men i tilfældet med Kim Wall opfordrer medierne os til det modsatte, en morbid fascination, drevet af en umættelig trang til underholdning og adspredelse, selv når andre menneskers tragiske død skal levere råstoffet.

Når sorgen er ægte, mindes den afdøde altid med to minutters stilhed. Hold igen med fascinationen, og udvis den respekt for Kim Wall og hendes familie.