Niels Lillelund om Espersen, DR og armslængdeprincippet: “… medieverdenen er ikke et magtfrit rum”

Jeg er vel i sidste ende på Søren Espersen hold. Al den snak om armslængdeprincippet og politisk uafhængighed giver ikke rigtig mening, når højreorienterede tvinges til at betale for venstrefløjsmedier. Niels Lillelund kommenterer i Jyllands-Posten – Den, der betaler musikken (kræver login).

“Søren Espersen bliver ny vært på Deadline, skrev Rokokoposten, og det var morsomt, og hvorfor var det egentlig det? Fordi det jo er utænkeligt, endskønt Søren Espersen er uddannet journalist og har et cv, der nøgternt set matcher Statsradiofoniens mange selvudnævnte korrespondenter, men alligevel, Søren Espersen, vært på Deadline, det er sgu for morsomt, for mens en karriere på Land og Folk med speciale i grædefærdige Stalin-nekrologer ikke er noget krav, men sandelig heller ingen hindring, så er en fortid i Dansk Folkeparti jo … ja, behøver jeg sige mere?

For Danmarks Radio er jo også doxa-radio (og tv), det lyder fint, men doxa er bare sociologisk for selvfølgelighed; man tænker ikke over, at folk har bukser på, for det har man jo, når man går ud, rain or shine, og at et menneske med en fortid i Dansk Folkeparti kunne finde ansættelse i Danmarks Radio er lige så utænkeligt som en studievært uden bukser.

Sådan er det jo, journalister er venstreorienterede eller i hvert fald uorienterede, det manglede bare, og kritiserer man det, er man i konflikt med armslængdeprincippet, som er et princip, der bør gøre enhver forarmet skatteyder bekymret. Det er os, der betaler, for staten er om ikke os, så i hvert fald finansieret af os, og når man ikke må kritisere statens brug af penge, så står man der, ingen arme, ingen kage, det er armslængdeprincippet.

… Den, der betaler musikken, bestemmer også, hvad der spilles, medieverdenen er ikke et magtfrit rum, og der var jo i den henseende noget vidunderligt dansk-demokratisk over det, da vores allesammens Radio24syv blev lukket af en vildfaren omfartsvej, for hvem skulle nu have troet, at man kunne lukke munden på selve den tennisspillende talentmasse. ​

… når staten driver medier, er det i sidste ende staten, der bestemmer. Sådan er det, verden er ond, det ved selv et barn, der er ingen retfærdighed til. Magt er mangelunde, penge kan noget.”