Illustration: Privatfoto

I morgen er der valg i Grønland, og selvom det muligvis forbigår mange af os i Danmark, så er det noget af en gyser, der udspiller sig i Kongeriget.

Udover det brandvarme emne om råstoffer, så går nogle af de mest diskuterede forslag ud på, at dansk skal forbydes i Inatsisartut, som i sin tid på dansk hed Landstinget, men i dag kun går under benævnelsen Inatsisartut.

Et forslag som, synes jeg, søger mod den grønlandske fortid og vender ryggen til den grønlandske fremtid.

Jeg er ikke imod forslaget fordi jeg har ondt af danskerne i Grønland, eller af os tosprogede halvt danskere, men fordi det reducerer begrebet "Grønlænder" til den forsvindende lille fraktion af mennesker i verden, der taler grønlandsk så godt, at de kan bruge det i avanceret politisk sammenhæng, og at man samtidig mener at de få personer skulle være nok til at føre Grønland sikkert ind i fremtiden.

Som jeg ser det, er det største problem at der i forvejen ikke er nok personer i gruppen af beslutningstagere i Grønland til at kunne favne vores fremtidsdrømme og -mareridt. Politiken bl.a. har for nylig haft en længere artikel om inhabilitet i Grønlands politiske top, hvor politikere der skaber politikken på råstofområdet samtidig ejer og/eller bestyrer de mest fremtrædne grønlandske virksomheder på området.

Jeg ville gerne at se en illustration af den grønlandske fremtidssamfund man forestiller sig med en sådan sprogpolitik, og hvordan vejen til det samfund skal banes. Hvor mange er der tilbage til at løfte Grønland fremad, når man blandt andre har skræmt de grønlændere væk, som f.eks. har taget sig en uddannelse i Danmark, og som af den ene eller den anden årsag ikke har et så stærkt grønlandsk, som det kræver at tale politik på grønlandsk. Det er i forvejen ikke nemt at få dem tilbage til Grønland.

Og man kan også spørge, hvor ressourcerne til at lære alle grønlandsk skal komme fra, og hvad man får tilbage for at have investeret de ressourcer. Helt præcis hvilken nytte skal det gøre, at alle i Inatsisartut kan tale grønlandsk til hinanden? Det gør dem ikke til bedre politikere, det gør dem ikke mere kompetente til at kunne forhandle med Kina, USA eller Danmark. Det gør heller ikke Grønland mere Grønlandsk, hvis det så skulle være det, der var det i øvrigt fuldstændig visionsløse formål.

Det skal siges, at jeg synes grønlandsk er det mest fantastiske sprog i verden, og jeg ville ønske jeg havde mulighed for at bruge sproget mere til hverdag, men jeg ville have svært ved at give et politisk forslag eller deltage i avanceret debat på grønlandsk. Og for de grønlændere, der slet ikke taler sproget, rammer dette forslag rigtig hårdt på samvittigheden og stoltheden. Sprogdebatten er gammel og mølædt, og mange dansk-sprogede grønlændere, både dem med grønlandske men også dem med danske forældre, virker ofte til at føle en stor skam ved ikke at tale grønlandsk. Denne slags forslag om at forbyde dansk skræmmer og fremmedgør en stor gruppe mennesker, som for det første ér grønlændere, og for det andet er rigtig vigtige for Grønlands fremtid.

Der er intet i vejen med at forsøge at fremme grønlandsk, og fremelske den kulturelle identitet på den måde, men det er desværre ikke det, der fokus i sådan et politisk forslag.

Jeg er enig i, at det ville være forkert, hvis beslutningstagerne i Grønland alle sammen, eller for størstedelens vedkommende for den sags skyld, var danskere. Men der er som sagt masser af grønlændere, der ikke taler grønlandsk så godt, at de kan deltage i politiske sammenhænge på Grønlandsk.

Det kunne være interessant med en optælling over antallet af mennesker i verden, der vil kunne deltage i grønlandsk politik, hvis et sådan forslag blev vedtaget. Jeg gad også vide hvor mange af dem, der ville være interesserede i at være politikere i Grønland. Og af dem der var tilbage, hvor mange ville så have kompetencerne til at danne en fremtid for et ungt samfund på under 60.000 mennesker spredt ud på verdens største ø midt i Arktis?

Det er også paradoksalt, fordi at de der er bedst til grønlandsk ofte er dem, der ikke har andre fremmedsprog og derfor har sværest ved at uddanne sig udover folkeskoleniveau og er mindst oplyst da der logisk nok er meget tekst i og om verdenen udenfor Grønland, som ikke er oversat til grønlandsk.

Hvis Grønland skal have håb om en mere selvstændig fremtid, så skal der flere grønlændere til. Og fremfor at udelukke dele af befolkningen, burde man lokke folk til. Men det er svært, at få folk til at flytte til Grønland. Hvis man altså ser bort fra de potentielt tusindvis af kinesere, der banker på.

Det kan godt være, at man kan vinde politiske sejre på vilde ideologier, især i Grønland, men det sikrer ikke en fremtid for samfundet. Grønlands fremtid er alt andet end sikker, og det vil kræve stærke kompetencer at finde vejen til den grønlandske fremtid, kompetencer som rækker langt ud over hvad man vil kunne finde blandt få tusinde grønlandsktalende mennesker.

Heldigvis og gudskelov er der også initiativer i Grønland, som på en forfriskende måde tager debatten om "at være grønlandsk" op, med en opfordring til at tænke ud af boksen.

En række grønlandske virksomheder og organisationer har igangsat en debat om grønlandske værdier. På Facebook-gruppen Værdidebat Grønland opfordres der til, på en positiv måde, at debattere hvad grønlandske værdier er.

I langt højere grad end en forlængst forældet diskussion omkring sprogbruget i Grønland, mest af alt præget af fortidens ar, så har Grønland brug for denne form for initiativer til at definere sig selv på et sundere og mere fremsynet grundlag.