Flugten til Europa

181.500 migranter og flygtninge kom sidste år til Italien via ruten over Middelhavet.

Ingen forventer, at tallet vil falde i år.

I denne digitale fortælling afdækker vi konflikterne, dramaer og dilemmaerne, og besøger nogle af knudepunkterne på den vigtigste motorvej mod det forjættede EU.

Motorvejen

starter i

Niger

Det afrikanske land Niger er det vigtigste transitland for migration fra store dele af kontinentet til EU. Og med Libyens sammenbrud befinder Niger sig kun én landegrænse fra Europa.

Den håndskrevne liste på opslagstavlen i lejren taler sit tydelige sprog: Migranterne og flygtningene kommer fra 14 forskellige afrikanske lande. Hovedparten fra Senegal og Guinea.

De i alt 294 – overvejende mænd – er af forskellige grunde på flugt i håb om et nyt og bedre liv i Europa. Eller rettere de var på flugt. Nu er de havnet i en opsamlingslejr i den støvede ørkenby Agadez i den vestafrikanske stat Niger. Det er IOM – FNs Organisation for Migration – der driver lejren og bistår flygtninge og migranter, der ønsker det, med at vende tilbage til deres fædreland.

Det vil Alfonso Boe gerne. Den 43-årige mand er fra Liberia, som han forlod tilbage i 2011 i jagten på et job.

»Jeg har prøvet i mange andre afrikanske lande, men uden held,« fortæller Alfonso Boe, der er uddannet ingeniør.

Sidste år tog han til Libyen, hvor afrikanere fra andre af kontinentets lande i årtier har kunnet finde et job som gæstearbejdere. Det kan de ikke mere. I hvert fald er det blevet langt sværere og tilmed ofte livsfarligt på grund af det kaos og den borgerkrig, der har hærget Libyen siden diktatoren Muammar Gaddafis fald i 2011.

»Jeg blev taget til fange af en milits. Men det lykkedes mig at flygte, og nu er jeg så her. Nu vil jeg gerne hjem til min kone og mine tre børn,« siger Alfonso Boe.

Sidste år hjalp IOM med EUs finansiering knap 5.000 migranter og flygtninge med at vende tilbage til deres hjemlande – flere af dem fra lejren her i Agadez. Men samtidig tog mindst 170.000 andre migranter og flygtninge turen via Agadez til Libyen ved hjælp af den organiserede menneskesmugling, som beskæftiger en stor del af de ellers arbejdsløse indbyggere her i ørkenbyen. De tilrejsende skal blandt andet have et sted at bo og noget at spise, mens de venter på, at de lokale menneskesmuglere kan transportere dem videre til Libyen.

Forklaringen på den ellers ret undselige ørkenbys nøglerolle i det store migrations- og flygtningedrama er, at Agadez er centralt beliggende på ruten mellem Magreb-landene ved Middelhavet og Vestafrika. Helt tilbage til det ottende århundrede var Agadez et vigtigt knudepunkt for handelskaravanerne, der i dag er afløst af ladbiler proppet med mennesker på jagt efter et bedre liv. Turen fra Agadez til den første større by i Libyen koster omregnet omkring 2.500 kroner.

EU-landenes svar har været økonomisk bistand til regeringen i Niger for indtil videre 737 millioner euro. Nogle af pengene skal bruges til at skærpe kontrollen ved Nigers – svært kontrollerbare – grænse til Libyen. Andre penge skal bruges til at afhjælpe den massive arbejdsløshed, så den ludfattige befolkning i Niger har et alternativ til at ernære sig som menneskesmuglere.

Øvelsen er delvist lykkedes. Trafikken på Agadez-ruten er aftaget, men langtfra gået i stå. Ørkenen er stadig stærkt befærdet – med såvel levende som døde.

For to uger siden omkom 44 migranter af tørst i Nigers steghede ørken, da deres bil brød sammen på vej til Libyen. Blandt migranterne, der især kom fra Ghana og Nigeria, var flere kvinder og børn, der måtte lade livet, fordi bilen var så proppet med mennesker, at der ikke var plads til ret meget vand.

Og selv hvis det skulle lykkes at få endnu mere kontrol over grænsen mellem Niger og Libyen, så deler libyerne også grænse – i alt 4.300 kilometer – med fem andre lande, herunder Sudan, der tjener som et afgørende transitland for østafrikanere, der søger mod Libyen og derfra videre til Europa.

Sidste år kom omkring 181.000 migranter og flygtninge over Middelhavet til Europa. De fleste var yngre mænd fra Afrika syd for Sahara, men der var også mange – igen yngre mænd og drenge – fra Bangladesh og Pakistan.

Stort set alle de, Berlingske har talt med undervejs, er på jagt efter et arbejde, så der kan sendes penge hjem til familien. Og skal man tro Joe Walker-Cousins, der var leder af den britiske ambassade i Libyen mellem 2012 og 2014, så kan ikke mindre end en million migranter nu være på vej til Libyen med håb om en plads i en gummibåd til Europa.

»Mine informanter i området fortæller mig, at der potentielt allerede er en million migranter, hvis ikke flere, undervejs nordpå fra det centrale Afrika og Afrikas Horn,« sagde den tidligere topdiplomat for et par måneder siden til den britiske avis The Guardian.

Håbet på

Middelhavet

Hver uge stuves migranter og flygtninge, der drømmer om en fremtid i Europa, sammen i billige gummibåde og udtjente træskibe af menneskesmuglere i Libyen.

Tusindvis af passagererne i de synkefærdige fartøjer drukner undervejs, men de fleste når efter den farefulde rejse over Middelhavet frem, fordi de bliver reddet af kystvagt og humanitære organisationer. Vi har været om bord på Læger uden Grænsers skib "Vos Prudence".

prudence-intro

Solen var kun lige stået op over det næsten blikstille Middelhav, da de første gummibåde kom til syne. Midt på eftermiddagen var 743 migranter og flygtninge hjulpet om bord på Vos Prudence – Læger uden Grænser redningsskib. Selvom mange af flygtningene og migranterne var tydeligt udmattede og chokerede, var der ingen omkomne under redningsaktionen denne torsdag morgen. På forrige tur havde nødhjælpsarbejderne hevet seks lig op af havet.

De fleste – især afrikanerne – kommer uden bagage. Mange kun iført små shorts og en T-shirt og stort set ingen af de, der aftenen før var stået til havs fra stranden i Libyen, har en redningsvest. Den får de udleveret af Læger uden Grænsers folk, inden selve redningsaktionen for alvor går i gang. Firas, der taler flere sprog, herunder arabisk, sejler ud i en speedbåd, uddeler redningsvestene og forklarer med en megafon, hvad der skal ske. »Ingen panik. Vi er her for at hjælpe jer.De skræmte, men også lettede passagerer gør klar til at gå om bord på Vos Prudence. Babyerne hejses om bord i en balje.

Klokken er lidt over ni om morgenen. Stefano Argenziano fra Læger uden Grænser hjælper en pige ombord på Vos Prudence, der allerede er ved at være godt fyldt efter flere travle timer, hvor den ene redningsaktion har overtaget den anden.

Flere – især kvinderne – er så svækkede, at de besvimer eller bare har svært ved at holde sig oppe, da de er kommet op ad rebstigen. Men de 15 nødhjælpsarbejdere har prøvet det mange gange før, og en fuldt udstyret skadestue indrettet på dækket i to containere er klar til at tage sig af de, der er syge eller sårede efter opholdet i det borgerkrigshærgede og kaotiske Libyen.

prudence005 prudence005-end

Blandt de 743 mennesker, der denne torsdag sidst i maj samles op på Middelhavet, er en del fra så fjerne lande som Bangladesh og Pakistan. De er fløjet via Istanbul til Tripoli i Libyen, hvor smuglere efterfølgende har hjulpet dem videre på vejen mod Europa.

Kholod Tweer, en ung libyer, faldt udmattet omkuld så snart hun kom ombord på Vos Prudence. Hendes far og senest hendes onkel er blevet slået ihjel af selvbestaltede militser og kriminelle med løstsiddende våben, som der er alt for mange af i den faretruende, fragmenterede nordafrikanske stat. »Sådan så han ud, da de var færdige med ham,« siger den 21-årige Kholod og viser et billede af onkelen på sin mobiltelefon: Et ansigt gennemtævet til ukendelighed. »Jeg kunne ikke blive i Libyen mere,« siger Kholod, der håber, at hun kan få lov til at slå sig ned i Tyskland. Indtil videre må hun væbne sig med tålmodighed.

22-årige Efe John fra Nigeria mistede balancen og faldt i vandet, da han som en af de sidste forsøgte at klatre ombord på Vos Prudence. De færreste af flygtninge og migranterne kan svømme, så panikken spredte sig hurtigt blandt nødhjælpsarbejderne, der heldigvis kunne ånde lettet op kort efter.

En kvinde stirrer ud på dækket, hvor redningsaktionerne er i gang på sjette time.

Sikkerheden i Libyen er nu så dårlig, at også libyerne selv er begyndt at tage turen over havet for at komme væk. Osama Habib er flygtet med sine kone og fire børn. Her genforenes han med sin ene søn, efter de er kommet ombord på Vos Prudence. ”Vi skulle bare af sted og i sikkerhed. Det var alt, hvad det handlede om. Der er ikke andet end problemer i Libyen,” fortæller den 33-årige far.

Der er ikke plads til, at alle »gæsterne«, som Læger uden Grænser kalder de folk, der samles op og reddes på Middelhavet, kan ligge ned og sove på én gang. De får vand og mad, der består af et par sesamsnack om dagen, rosiner og en pakke med 18 små, hårdt pressede nødhjælps-kiks, som også soldater bruger til at holde sulten for døren, når anden føde er uden for rækkevidde.

prudence011 prudence011-end

Kursen er sat mod Sicilien, der ligger to dages sejlads fra området, hvor flygtningene og migranterne er blevet reddet op fra havet. Impulsivt bryder den bagerste del af skibets nye besætning ud i sang. En gruppe kristne nigerianske mænd og kvinder deler glæden og lettelsen, og synger sammen en bøn til gud.

23-årige Esam fra Sudan er en af de første, der vågner dagen derpå. Næste gang han vågner, er han i Italien.

' Skibet har en officiel kapacitet til omkring 600 gæster, men i mange tilfælde bliver besætningen nødt til at ignorere anbefalingen. Dette var også tilfældet på denne tur, hvilket betød, at mange af flygtningene og migranterne måtte overnatte over åben himmel.

Khalil på 20 år er fra byen Dara’a i det sydlige Syrien, som han flygtede fra for fem år siden sammen med sin kone og forældre, da borgerkrigen brød ud. De tog til Libyen, som dengang nok var ustabilt, men dog fredeligt sammenlignet med det omsiggribende kaos i dag. I Libyen har Khalil arbejdet på en shawarmabar. Hans kone Dalam venter parrets fjerde barn. Nu er familien på flugt fra endnu en krig. De fik rabat af menneskesmuglerne og betalte kun 700 dollar for en plads til dem alle på båden mod et forhåbentligt nyt liv i Europa.

En stor gruppe af mænd fra Bangladesh og Pakistan kommer pludselig i feststemning. De rejser sig op og begynder at danse, mens de taktfast klapper en rytme og skiftes til at optræde for de andre. Jacklyne Scarbola, en jordemoder, der inden missionen her på redningsskibet har hjulpet utallige kvinder med at føde i det krigshærgede Afghanistan, bliver grebet af stemningen og kaster sig ud i dansen.

Vos Prudence er anløbet havnen i den sicilianske by Augusta. Her har Læger uden Grænser fået besked på at sætte de 743 migranter og flygtninge i land. Først kommer de italienske sundhedsmyndigheder og repræsentanter fra ordensmagten om bord klædt i hvide dragter og åndedrætsværn. Det ligner en scene fra Ebola-epidemien i Vestafrika, da de tjekker det tætpakkede skibsdæk. Det hele trækker ud og ender med at godt halvdelen af flygtningene og migranterne må overnatte endnu en dag på skibet, for at myndighederne kan fortsætte hvor de slap, dagen efter. Når folk går af borde venter en lokal katolsk hjælpeorganisation på kajen og uddeler plasticsandaler til de, der har taget turen fra Libyen i bare fødder. Italiensk Røde Kors tjekker om folk har feber og tegn på smitsomme sygdomme og derefter eskorteres de af lokale politifolk med hvide masker for mund og næse hen til nogle lagerbygninger og containere. Her fotograferer, registrerer og tager medarbejdere fra EUs grænseagentur Frontex de nyankomnes fingeraftryk. Når det er overstået, køres de håbefulde 610 mænd, 78 kvinder og 55 børn i busser til de lejre og modtagelsescentre, der har ledig kapacitet rundt omkring i Italien.»Gu’ ved, hvor mange af de her, der vil få asyl,« siger en af Læger Uden Grænsers medarbejdere, mens endnu et hold af mørke mænd klædt i ens joggingssæt går fra borde.

​Porten til Europa

Lampedusa er ikke større end Anholt. Men med en beliggenhed tæt

på Afrika har den italienske ø i årtier været adgangsporten til Europa

for hundredtusindvis af migranter og flygtninge.

På en vindblæst klippepynt oven for havnen på den lille italienske ø Lampedusa knejser en fem meter høj og tre meter bred mur opført i sandfarvede keramiske fliser. I muren er der en stor åbning – et dørhul, der vender ud mod havet. Mod syd. Mod Afrika.

Det er et monument opført i solidaritet med alle de migranter og flygtninge, der sætter livet på spil på Middelhavet for at komme til Europa. Det er »et minde om de tusindvis af migranter, der forsvinder i havet«, som den italienske humanitære organisation, Amani, udtrykte det, da den tog initiativet til at få rejst monumentet.

Lampedusa set fra luften.

Det var tilbage i 2008, hvor Lampedusa allerede i knap to årtier havde været første stop i Europa for titusindvis af migranter og flygtninge i overfyldte både.

Forklaringen er enkel: Lampedusa ligger kun 113 kilometer fra den nordafrikanske kyst, og øen er dermed det stykke EU, der befinder sig længst mod syd i den centrale del af Middelhavet. Lampedusa er »Porten til Europa« – La Porta d’Europa – som også er navnet på det store monument oven for havnen, hvor færgen er ved at gøre klar til afgang med kurs mod Sicilien.

Lokale Røde Kors-folk er i fuld gang med at tømme to busser med migranter og flygtninge, der i gåsegang og overvåget af fremmødte politifolk går om bord på færgen fulde af forventninger.

I 2013 forliste et stort træskib med over 500 om bord lige ud for Lampedusas kyst. 385 mennesker fra bl.a. Somalia, Eritrea og Ghana omkom, og i et hjørne af øens kirkegård er nogle af de omkomne begravet.

De fleste er mænd – mange meget unge – fra forskellige afrikanske lande. Nogle få er flygtninge fra Syrien, og nu venter der dem et langt ophold i en af de mange lejre, som den italienske stat har etableret på Sicilien og på fastlandet. Her må de vente, indtil deres sag kommer øverst i bunken, og det kan tage op til halvandet år. De italienske myndigheder har slet ikke kapacitet nok – og ikke tilstrækkelig støtte fra resten af EU – til at håndtere det store og stadigt stigende antal asylansøgninger.

Men det ved de ikke noget om – de unge, afrikanske mænd, der hænger ud på molen ved siden af en parkeringsplads, hvor vragene af migranternes gamle, gennemhullede træskibe oplagres midlertidigt.

»Ja, sæt jer, vi er jo alle mennesker uanset farve,« siger Ismail, da vi spørger, om de vil have selskab og fortælle os, hvordan de er havnet på denne lille ø midt i Middelhavet.

Ismail er først i 30erne og fra Gambia. Han har taget den sædvanlige tur for vestafrikanske migranter og flygtninge via Niger og Libyen og derfra med en overfyldt gummibåd mod Europa.

Lampedusa ligger kun 113 kilometer fra den nordafrikanske kyst. Her bliver en gruppe flygtninge og migranter transporteret videre til fastlandet, hvor deres proces igennem systemet for alvor går i gang.

»Personlige årsager,« svarer Ismail på spørgsmålet om, hvad der har sendt ham ud på den farefulde rejse.

»Jeg er homoseksuel,« nærmest hvisker han, og det kan i et land som Gambia – som de fleste andre steder i Afrika – få alvorlige følger.

Ismail er sølvsmed og håber, at han kan få arbejde, når han når frem til et land, der vil give ham asyl. Hvilket land er ikke afgørende, siger han med et gåpåmod og en optimisme, der smitter.

Ismail har som de fire andre noget yngre mænd, der er fra Senegal, da heller ikke noget at klage over.

»Forholdene her i lejren er fine, og folk er flinke,« fortæller han og peger på en stor portion pommes frites, som en lokal indehaver af en mobil grillbar pludselig kom og tilbød dem.

De fem unge mænd, der slår tiden ihjel på en bænk i solen på gågaden Via Roma, er også godt tilfredse og fulde af forhåbninger efter den dramatiske tur over Middelhavet.

Sudanesiske Amir (tv) er 19 år og kommer oprindeligt fra Sudan. "“Jeg bliver glad, når jeg tænker på fremtiden. Der er muligheder. Jeg vil gerne til England, måske arbejde på noget med computer. Ingen af os vil tilbage til Sudan, der er ingenting. Ingen muligheder, ingen penge - der er bare krig og problemer." Sohaed (th) på 28 er kommet til Italien fra Sudan. Han endte på samme gummibåd som Amir, og sammen venter de nu på at komme videre til fastlandet af Italien.

»Jeg bliver glad, når jeg tænker på fremtiden. Der er muligheder, og jeg vil gerne til England. Måske arbejde med noget med computer,« siger Amir, der er 19 år og som de fire andre fra Sudan.

»Vi var 25 mænd og en kvinde i en gummibåd, der ikke var mere end godt seks meter lang. Vi blev sendt ud i det kulsorte hav lige før midnat. 11 timer i bølgerne, og båden tog vand ind, før vi fik øje på et skib i det fjerne. Vi begyndte desperat at råbe og vinke, og heldigvis blev vi reddet, og nu har vi været her i en måned,« siger 25-årige Mohammed. Lige- som de andre mener han at vide, at de kan få et arbejde – hvad som helst. Nogen har fortalt de unge mænd, at der bliver mangel på arbejdskraft i Europa.

De er fra delstaten Den Blå Nil, hvor Sudans internationalt eftersøgte krigsforbryder, præsident Omar al-Bashir, fører en glemt krig, der er mindst lige så blodig og brutal som den, Syriens præsident er ansvarlig for.

»Ingen af os vil tilbage til Sudan. Der er ingen muligheder, ingen penge. Kun krig og problemer,« siger Amir.

Er han og de andre unge mænd så flygtninge med behov for beskyttelse, eller er de migranter på jagt efter arbejde? Det afgør de italienske myndigheder og de asylbehandlere, som andre EU-lande har sendt til Italien for at hjælpe med sagsbunkerne.

Under alle omstændigheder giver et møde med de mange afrikanske mænd her på Lampedusa et godt indblik i flere af Afrikas væbnede konflikter og mange andre af de problemer, som kontinentets befolkninger står i til halsen.

Problemer er heller ikke er fremmedord for Calagero Gervasi. Han er fisker med fast plads til sit skib her i havnen på Lampedusa, og som de andre knap 6.000 øboere har også han noteret sig den pris, som øen har måttet betale for at være Afrikas port til EU: En årrække med en alvorlig nedgang i turismen, som ellers er en vigtig indtægtskilde for den lille ø med det turkisblå hav.

25-årige Mohammed (tv) fra Sudan. Osmal (th) på 22 er også fra Sudan og kom til Lampedusa sammen med Mohammed, Amir og Sohaed. "“Sudan er farligt og de ansvarlige lyver. Der er ingen muligheder, ingen uddannelse eller fremtid. Alle flygter på grund af krigen."

»Vi er nødt til at hjælpe disse migranter, og det har vi gjort gennem alle årene. De er mennesker ligesom du og jeg. Det er den generelle holdning her på øen,« siger Calagero Gervasi, der understreger, at migranterne og flygtningene ikke volder problemer i de uger eller måneder, de opholder sig her inden afrejsen til lejrene på Sicilien og det italienske fastland.

Til gengæld er de mange flygtninge- og migrantbåde, der er gået til bunds, lidt af en udfordring for Lampedusas fiskere, fortæller den 50-årige fisker, mens han klargør sit skib.

»Skibsvrangene ødelægger vores net, men heldigvis arbejder regeringen på en løsning,« siger Calagero Gervasi.

Han har selv været med til at redde liv på havet. Men han er også som resten af øboerne mærket af de døde – de, der ikke klarede turen, men druknede undervejs.

Især forliset i oktober 2013 står i stærk erindring. Der forliste et stort træskib med over 500 om bord lige ud for Lampedusas kyst. 385 mennesker fra blandt andre Somalia, Eritrea og Ghana omkom, og i et hjørne af øens kirkegård er nogle af de lig, der er skyllet i land, stedt til evig hvile.

Lampedusa, den italienske ø midt i Middelhavet, er første stop for stort set alle bådflygtninge- og migranter. Her er en gruppe mænd på vej tilbage til en det såkaldte "Hot Spot" - et modtagelsescenter på midten af øen. Egentlig må de ikke forlade centeret, men personalet har løsnet op, da det naturligt nok at svært ved flygtningene og migranterne at flygte væk fra Lampedusa.

»Hvilken verden, der ligger på den anden side af dette hav, ved jeg ikke, men ethvert hav har en anden kyst, og jeg skal nok nå frem,« lyder et citat af den italienske forfatter Cesare Pavese, som er indgraveret i en sten ved en af gravene.

Det udsagn er Giusi Nicolini helt enig i. Hun er borgmester på Lampedusa og kendt for sine utallige opfordringer til EUs ledere om at åbne Europa for legal migration, så folk ikke skal dø i Middelhavet.

»Hvor stor er det egentlig, kirkegården skal være på min ø?« spurgte Giusi Nicolini for et par år siden i et åbent brev til EUs ledere efter endnu et forlis og flere lig på stranden i Lampedusa. Hun venter stadig på svar, siger hun i dag.

Den 56-årige borgmester er valgt på en politik, der klart går i rette med migrations- og flygtningefjendtlige partier som Lega Nord, der har forsøgt at komme til orde med en happening på gågaden. Og Giusi Nicolini er ikke alene stolt over, at vælgerne bakker hende op. Hun er samtidig beæret over, at hun og Lampedusa har fået flere internationale hædersbevisninger for den humanitære tilgang til udfordringen med migranter og flygtninge. Og så kan borgmesteren tilmed samtidig med tilfredshed notere sig, at turisterne nu er vendt tilbage.

»Hvis vi tror, det er muligt at hegne os inde og leve lykkeligt i vores egen lille køkkenhave, så er vi virkelig godt dumme. Vi kan ikke holde fattigdommen og desperationen ude og så bare tro, at vores egen lykke er sikret,« siger borgmesteren for enden af sit skrivebord, hvor der blandt papirbunkerne står en mursten med en indgraveret tekst.

Det er et citat af støvlelandets store forfatter Italo Calvino. Ni ord, der temmelig præcis udtrykker stemningen her på den lille ø, der ikke er større end Anholt eller Fur, men alligevel har været gennemgangslejr for hen ved 400.000 migranter og flygtninge.

»Se alzi un muro, pensa a cosa lasci fuori,« lyder citatet.

»Hvis du rejser en mur, så tænk på, hvad du lukker ude.«

På den lille italienske ø er der rejst et mindesmærke for »de tusindvis af migranter, der forsvinder i havet«.

Strandet

på Sicilien

Med en arbejdsløshedsprocent på næsten 23 er den italienske ø Sicilien særlig udfordret af det store indtog af migranter og flygtninge til Europa. Selv mafiaen må indrette sig på de nye tider.

Nej, der er ikke mange, der har et job her i kvarteret. Og de, der har, bliver groft underbetalt.«

Thomas Freeman, en flygtning fra borgerkrigen i Liberia, sidder på en plasticstol foran sin lille, beskedne bar og spejder efter kunder. Men dem er der ikke mange af sådan en hverdag midt på eftermiddagen her i Ballarò-kvarteret i den gamle, historiske del af Siciliens største by, Palermo.

Ballarò er et nedslidt og forsømt kvarter omgivet af Palermos mange smukke middelalderlige bygningsværker, kirker, paladser og pladser, hvor turisterne går rundt med en selfiestang. Det er her, den sicilianske mafia, Cosa Nostra, længe har haft sin højborg, men i takt med at strømmen af migranter og flygtninge over Middelhavet er steget, er mafiaens dominans blevet udfordret af Ballarós mange nye tilflyttere, der især kommer fra Vestafrika og Pakistan.

Siden den aktuelle flygtninge- og migrantkrise tog fart for tre år siden, er andelen af beboere med udenlandsk baggrund i Ballarò-kvarteret steget fra cirka fem til 25 procent.

»I gamle dage, da mafiaen var mere magtfuld, forhindrede den migranterne i at komme ind i byen,« som Palermos borgmester Leoluca Orlando, forklarede sidste år i et interview med avisen Daily Mail.

Men de gamle dage er længe siden. Siden den aktuelle flygtninge- og migrantkrise tog fart for tre år siden er andelen af beboere med udenlandsk baggrund i Ballaró steget fra cirka fem til 25 procent. De stuver sig sammen i lejligheder og på værelser i de ofte kondemneringsmodne etageejendomme.

Mange overnatter i sovesale på herberger, som drives af godgørende katolske organisationer, og som egentlig er beregnet på hjemløse italienere.

Moses fra Ghana kom til Italien for fire år siden. Han bor på et kristent herberg i den østlige del af Palermo sammen med andre afrikanske flygtninge og migranter. Han forlod sin kone og tre børn i Ghana i håbet om end bedre tilværelse. »Jeg tror på fremtiden, men penge er et problem. Jeg har ikke kunnet finde noget job. Hvis jeg kunne, så ville jeg tage tilbage med det samme.«

»Arbejdsløsheden blandt de sorte her i Ballarò er høj. Nogle arbejder, men får en sulteløn. Nogle tjener lidt ved at parkere folks biler. Man kan ikke blive rig. Kun lige til det daglige brød. Det er alt,« siger Thomas Freeman, der kender Ballarò som sin egen buskelomme.

Han har boet her siden 2002, hvor han tog turen op igennem Sahara til Libyen og derfra med en smuglerbåd til Italien.

Den i dag 43-årige indehaver af baren »Reset« på et skramlet torv med udsigt til en selvbestaltet losseplads klager ikke. I hvert fald ikke over sin egen situation.

Han fik asyl i Italien og fandt et arbejde i et firma, der skrotter biler. Her kom han ud for en arbejdsulykke. En bil faldt ned over ham, og han fik amputeret halvdelen af højre ben.

»Siden har den italienske stat hjulpet mig med en invalidepension og en protese, og for tre år siden kunne jeg åbne den her bar,« siger Thomas Freeman med en taknemmelighed, der virker dybtfølt.

I dag har han seks ansatte. Fem afrikanere og en ung italiener fra Milano.

De tre arbejder ganske vist kun lørdag og søndag aften, hvor Thomas Freeman byder på afrikanske retter stegt på en interimistisk grill foran baren.

Det katolske herberg i udkanten af Palermo bærer tydeligt præg af, at mange flygtninge og migranter er strandet i byen efter turen over Middelhavet.

Men på en ø, hvor arbejdsløsheden er en af de højeste i Italien – knap hver fjerde på Sicilien er uden job – er selv nogle få betalte timer her og der bedre end ingenting.

Du har boet her i adskillige år efterhånden. Er italienerne blevet mere fjendtlige over for flygtninge og migranter, nu hvor der kommer flere og flere?

»Ja, og det hænger nok sammen med, at rigtig mange italienere nu også selv er arbejdsløse og oplever, hvordan deres levestandard falder og falder på grund af den økonomiske krise i Italien,« svarer den 43-årige tidligere flygtning fra Liberia.

Og situationen bliver kun værre og værre, nu hvor migranterne og flygtningene fra Afrika stort set ikke længere kan rejse videre op i EU på grund af medlemslandenes skærpede grænsekontrol. Alene sidste år kom der over 181.000 nye migranter og flygtninge til Italien – langt de fleste til Sicilien, hvor de i første omgang går i land.

Mange af de flygtninge og migranter, der er kommet til Sicilien, er arbejdsløse, andre starter – som her på billedet – små beværtninger eller klarer sig med et dårligt betalt job.

Barejeren fra Liberia understreger dog, at det især er nogle få, der har set sig sure på det multikulturelle Ballarò.

»Fra tid til anden kommer der en gruppe mænd her i kvarteret. De finder et offer, som de gennembanker, og så forsvinder de ligeså hurtigt, som de kom,« fortæller Thomas Freeman, mens han beværter to gæster, der nyder eftermiddagssolen over en øl.

»Er det noget, jeg selv er vidne til, ringer jeg efter en ambulance,« fortsætter han.

»Men jeg går ikke til myndighederne og fortæller, hvad der er sket. Gør jeg det, er det ensbetydende med, at jeg og min familie må flytte langt væk herfra – hvis du forstår.«

Der foregår en krig på lavt blus mellem afrikanerne og pakistanerne på den ene side og mafiaen på den anden.

Den handler om markedet for narko og prostitution her i Ballarò. Indtil videre synes der at være en form for våbenhvile, hvor mafiaen og kriminelle fra Nigeria samarbejder om de lyssky forretninger. Men det ulmer med utilfredshed i begge lejre.

Sidste år i april overlevede en 28-årig mand fra Gambia mirakuløst et skud gennem kraniet, da ti yngre sicilianske mænd lavede et raid. Den sicilianske anklagemyndighed kender manden, der affyrede skuddet, og betegner ham som en kriminel, der handler på mafiaens vegne.

Blodbadet førte til demonstrationer i gaderne anført af afrikanerne og ikke mindst de mange pakistanere, der har en stor del af boderne på det åbne marked her i Ballarò, og som er trætte af at betale beskyttelsespenge til mafiaen.

Også flere lokale sicilianere deltog i demonstrationen, og for Thomas Freeman burde den italienske regering – og EU – for længst have erkendt, at status quo er uholdbar: Der er behov for et system, hvor Italien og EU kan styre, hvem der kommer, og hvor det faktisk bliver muligt for folk udefra at komme til Europa på lovlig og kontrolleret vis.

»Hvorfor skal det stadig være sådan, at vi skal risikere livet og betale en formue til menneskesmuglere for at komme til Europa? Hvorfor er der ingen lovlig vej? Hvorfor er der ikke lejre eller andre steder i Afrika, hvor folk kan søge om asyl i Europa?« spørger den liberianske flygtning, der selv for 15 år siden tog den dødensfarlige tur til Libyen og over Middelhavet. Og som fortsat ikke har glemt de venner, han mistede undervejs.

Thomas Freeman tog for 15 år siden over Middelhavet. I dag har han asyl i Italien og har sin egen bar i Ballarò-kvarteret i Palermo.

eu video eu video

Lægerne, smuglerne, flåden og alle

de andre. Hvem er de, og hvilken

rolle spiller de i krisen omkring

Middelhavet?

Her er et overblik over de mange aktører i flygtninge- og migrantkrisen

Migranterne/flygtningene

De stammer især fra en lang række lande i Afrika, fra Bangladesh og Pakistan og i mindre omfang fra Syrien.

Menneskesmuglerne

Libyske militser, kriminelle og ifølge nogle kilder korrupte embedsmænd. Kriminelle netværk og almindelige, ofte fattige og arbejdsløse mennesker, der tjener penge på at stille husly eller transport til rådighed i de lande, hvor flygtninge og migranter kommer fra og i landene, der fungerer som transitlande på ruten frem mod Libyen.

EU – Frontex

EU-landene har oprustet deres grænseagentur Frontex, der patruljerer til havs og i luften, kontrollerer EUs ydre grænser og bistår med registreringen af flygtninge og migranter, når de når Europa.

Operationen hedder Triton, men Frontex har ikke mandat til at tvinge bådene til at vende om. Grænseagenturets patruljebåde har derimod – i henhold til de internationale havretsregler – pligt til at komme de overfyldte gummibåde og træskibe til undsætning. De migranter og flygtninge, der reddes, sejles til Italien, da det er det nærmest beliggende, sikre land, eftersom Malta og Tunesien ikke vil tage imod dem. Frontex arbejder tæt sammen med den italienske kystvagt.

Operation Sophia

Siden 2015 har EU haft en flådeoperation i Middelhavsområdet. Den kaldes »Operation Sophia«. Opkaldt efter et barn, som en gravid kvinde fødte ombord på et af EUs skibe 22. august 2015 efter en redningsaktion ud for Libyens kyst.

Operation Sophias mandat er at jagte menneskesmuglerne – men kun til havs og ikke i libysk territorialfarvand. Mandatet giver ret til at borde, ransage, beslaglægge og omdirigere fartøjer, der mistænkes for at blive anvendt til menneskesmugling i åbent hav.

Operationen råder for øjeblikket over seks skibe, to helikoptere og fire fly stillet til rådighed af EUs medlemslande.

Indtil videre er næsten 400 både, der har været anvendt af migranter og flygtninge, blevet beslaglagt.

Som alle andre skibe til havs har EUs krigsskibe også pligt til at redde folk i havsnød, og sammen med fartøjerne, som EUs grænseagentur Frontex har i Middelhavet, har Operation Sophia siden 2014 reddet flere end 200.000 migranter og flygtninge.

Siden juni 2016 har operationen desuden bistået med træningen af den libyske kystvagt og flåde. Målet er, at de libyske myndigheder kan tage sig af menneskesmuglingen på et tidligt tidspunkt – altså i libysk farvand.

MRCC

Det Maritime Koordinationscenter for Redningsaktioner (Maritime Rescue Coordination Centre – MRCC) holder til i den italienske hovedstad Rom. MRCC er en italiensk myndighed under den italienske kystvagt og har det overordnede ansvar for redningsindsatsen i Middelhavet. MRCC kontaktes af skibe, når de ser en båd med flygtninge og migranter.

MRCC beslutter så hvilket skib, der ligger tættest på og bedst kan stå for redningsaktionen. Det kan være alle former for skibe – EUs krigskibe, skibe under den italienske kystvagt, Frontex-patruljebåde, handelsskibe eller de humanitære organisationers redningsfartøjer.

Det er også MRCC, der afgør, i hvilken havn de opsamlede migranter og flygtninge skal sættes i land.

Handelsflåden

Handelsskibe, der passerer Middelhavet ud for Libyen, har i årenes løb reddet tusindvis af migranter og flygtninge. Enten fordi handelsskibene selv har spottet dem på havet, eller fordi den italienske kystvagt har bedt dem om at intervenere.

Rederierne – herunder de danske – har igen bedt EU om at skrue op for den statslige eftersøgnings- og redningsindsats, og i det seneste års tid er der også sket et markant fald i antallet af redningsaktioner, som handelsskibene er involveret i.

Det hænger ikke kun sammen med, at EU via Frontex og flådeoperationen Sophia er blevet mere aktive på Middelhavet. Det skyldes også, at Læger uden Grænser og en række andre humanitære organisationer i det seneste års tid har haft redningsskibe liggende i havet ud for Libyen.

De humanitære organisationer

Omkring ni forskellige ikke-statslige organisationer – NGOer – råder over ca. 14 redningsfartøjer i Middelhavet. Det erklærede formål er at redde liv, men NGOerne beskyldes blandt andre af Frontex for at lægge sig for tæt på Libyens territorialfarvand. Ifølge kritikken tilskynder NGOerne på den måde menneskesmuglerne til at fylde endnu flere migranter og flygtninge i gummibåde og gamle træskibe – for de ved, at de sandsynligvis vil blive reddet af NGOerne.

Ifølge EU-Kommissionen stod NGOernes skibe sidste år for 22 procent af samtlige redningsaktioner.

Den libyske kystvagt

EU har siden sidste år arbejdet på at genoplive og opruste den libyske kystvagt. Indsatsen kompliceres af, at Libyen har tre forskellige regeringer og et hav af militser, der kæmper om magten i landet. EUs indsats er kun rettet mod den ene af regeringerne – den som EU anerkender, men som hverken kontrollerer hele Libyen eller hele kyststrækningen. Desuden kritiseres kystvagten i Libyen for at tage meget hårdhændede metoder i brug for at standse bådene med migranter og flygtninge.

Sidste år greb den libyske kystvagt ind over anslået 20.000 migranter og flygtninge under deres forsøg på at nå Europa, oplyser EU-Kommissionen.

De migrations-fjendtlige aktivister

I sidste måned indledte en højreorienteret bevægelse, der på engelsk kalder sig The Identitarian Movement, en kampagne mod NGO-skibene i Middelhavet. Under mottoet »Forsvar Europa« vil aktivisterne »standse den illegale indvandring«.

»Vi vil samle en besætning, udstyre et skib og sejle ud på Middelhavet for at jagte de skibe, der står bag menneskehandlen,« hedder det på aktivisternes hjemmeside.

»Vi er del af et dilemma på Middelhavet«

Læger uden Grænser og de andre humanitære organisationer i Middelhavet kritiseres for at hjælpe menneskesmuglerne med at sejle migranter og flygtninge til Europa.

Stefano Argenziano, du er operationskoordinator for Læger uden Grænser. Hvad siger du til kritikken af, at I hjælper menneskesmuglerne?

»Den er grundløs, og der er ikke fremlagt et eneste bevis. Men kritikken er alvorlig, fordi den kan være et forsøg på at kriminalisere det humanitære arbejde. Kriminalisere solidariteten. Vi har eksempelvis set, hvordan myndighederne i en italiensk grænseby har nedlagt forbud mod at give migranterne mad. Det er ligesom med duerne: »Fordring af migranterne forbudt«,« siger Stefano Argenziano.

Der spekuleres i, at angrebet på jeres indsats i Middelhavet vil ramme Læger uden Grænser økonomisk, fordi nogle af jeres donorer vil trække sig?

»Det minder mig om et motto, som vi brugte for et par årtier tilbage: Ja, vi hjælper også de sorte og araberne, og hvis det støder nogen, skal de nok ikke støtte os økonomisk. Så må vi satse på den støtte, vi kan få fra folk, der deler vores idealer om uafhængig og upartisk nødhjælp. Vi spørger ikke, hvem du er, før vi hjælper. Vi spørger ikke, om folk i de overfyldte gummibåde er migranter eller flygtninge. Vores eneste ærinde i Middelhavet er at redde liv,« siger Stefano Argenziano, der understreger, at Læger uden Grænser ikke tidligere har arbejdet på havet, men besluttede at gribe til handling, da EU i 2014/2015 ændrede sin eftersøgnings- og redningsoperation.

»Indtil da havde den italienske kystvagt »Operation Mare Nostrum«, hvor Italiens skibe patruljerede samme sted i Middelhavet, som vi gør i dag. Altså nogle få sømil fra den libyske territorialfarvand. Så tog EUs grænseagentur Frontex over, og patruljeskibene blev trukket længere væk fra Libyen. Så opstod der et hul, og antallet af migranter og flygtninge, der druknede, steg dramatisk. Det er det hul, som vi udfylder – velvidende, at det ikke er en rigtig løsning, men en nødvendig foranstaltning, indtil der kommer et politisk svar på udfordringen. På den måde er vi en del af et dilemma,« siger Læger uden Grænsers operationskoordinator.

Han understreger, at de humanitære organisationer tegner sig for nogenlunde den samme andel af det samlede antal redningsaktioner, som handelsskibene stod for tidligere.

Handelsskibene er godt tilfredse med stort set at være trukket ud af ligningen. Resten af redningsaktioner foretages af EUs Grænseagentur, EUs krigsskibe i farvandet ud for Libyen og af den italienske kystvagt.

»Der reddes ikke flere migranter og flygtninge, fordi vi er der. Tallene er høje, men de har været relativt stabile siden 2014,« siger Stefano Argenziano.

video dk

eu video eu video

Rejsen fra Eritrea endte i Rødovre

Solomon Mehari er flygtning fra Eritrea med asyl i Danmark. Han siger, at han er sikker her, men savner et arbejde. Savner, at hans liv udvikler sig. Fortalt til Ole Damkjær

Jeg hedder Solomon Mehari. Jeg er 29 år og fra Eritrea, hvor jeg boede med mine forældre og tre søskende i hovedstaden Asmara. Efter gymnasiet og universitetet fik jeg arbejde i et IT-firma. IT var min hobby, så jeg var meget glad. Men i 2014 besluttede jeg, at jeg skulle væk. Jeg var igen blevet tvangsindkaldt til værnepligt, og byen var fuld af rygter om en ny krig med Etiopien. Det var dråben ... I forvejen er livet i Eritrea uden perspektiv. Det er shit. Mangel på el, benzin og vand. Økonomisk er det hårdt, og de fleste overlever på den støtte, de får fra familiemedlemmer, der er udvandret.

Jeg flygtede uden nogen plan. Men jeg tænkte, at jeg kunne finde på noget i Sudan, som var det første land, jeg flygtede til.

Jeg søgte job på nettet i Dubai og andre lande, men uden succes. Så fik jeg kortvarigt et job i et hotel med at opgradere deres IT. Sådan overlevede jeg Sudan, men det er ikke er sikkert land for folk fra Eritrea. Vi er overvejende kristne, og Sudan har sharia-lov. Vi er bliver forfulgt, og mange er blevet deporteret tilbage til Eritrea.

Jeg skaffede penge til menneskesmuglere, der kunne hjælpe mig gennem Libyen, og derfra kom jeg med en gummibåd og endte i Italien. Der mødte jeg gamle bekendte fra Eritrea, og de sagde, at der var flest muligheder i Sverige, Norge og Danmark.

På vej til Norge blev en infektion, som jeg havde fået i Libyen, meget slem, og jeg kom direkte på hospitalet i Danmark. Det var i september 2015.

Nu har jeg asyl i Danmark. Jeg har tre timers undervisning i dansk hver formiddag på sprogskolen i Hillerød. Jeg bor på et værelse i Rødovre, så jeg tager toget.

Det går fint med at lære dansk, men jeg vil gerne have et arbejde. Jeg har en mentor, som jeg har søgt online. Han er fra Novo Nordisk og hjælper mig med at søge arbejde - meget gerne inden for IT, som jeg har arbejdet med før. Men jeg er parat til tage hvad som helst for at komme i gang.

Når jeg ikke er på sprogskolen, forsøger jeg at finde et arbejde. På Jobindex, Jobnet og andre steder. Det har jeg næsten gjort i et år nu.

Jeg kan godt lide basketball og fodbold og spiller en gang imellem med nogle danske venner, jeg har fået på en højskole. Jeg var på Jyderup Højskole i fire måneder, og der kunne jeg øve mit danske sprog.

Er jeg skuffet? Det har jeg det lidt blandet med. Jeg føler mig sikker her. Danmark er et meget smukt land med venlige mennesker, men samtidig savner jeg, at mit liv udvikler sig – bevæger sig fremad. Jeg har intet arbejde, og det er også meget vigtigt i livet. Så på den måde er jeg skuffet.

Fortryder jeg, jeg flygtede? Det er også blandede følelser. Det er svært at bo i Eritrea lige nu. Men samtidig er det også svært at leve væk fra min familie, venner og hjemby. Men jeg bevarer håbet og bliver ved med at lede efter et job, og det går fint med at lære dansk. Sproget, men også netværk er meget vigtigt, når du leder efter arbejde her i Danmark.