Da Pernille Vermund ankom til DR-Byen den 31. marts om aftenen, havde hun lyseblå skjorte og et knivskarpt jakkesæt på. Hun blev sendt direkte i sminken. Bagefter blev den 40-årige arkitekt og stifter af partiet Nye Borgerlige vist ind i et rum, hvor hun gav hånd til de andre medvirkende i aftenens udgave af DR2’s Debatten. Clement Kjersgaard, programmets vært, entrerede og briefede flokken, inden Pernille Vermund og de andre medvirkende blev ført hen til en elevator, ned til en betongang og ind i et tv-studie. En klakør var i færd med at geare publikum op, da partistifteren trådte ind over dørtrinnet. Hun fandt sin stol til et larmende bifald.

Klokken 20 begyndte programmet, og Clement Kjersgaard introducerede aftenens tema: Svigter Europa flygtningene?

Pernille Vermund tog opstilling bag en grå pult på den ene flanke. Jeg gik hen til min anviste plads på den anden flanke ved en anden grå pult.

Tidligere på dagen havde Pernille Vermund skrevet på Facebook, at hun følte sig “fantastisk godt til mode” og nok mente, at hun kunne “klare en ‘date’ med Clement”, når hun tidligere havde gennemført en halv ironman med kun fem ugers træning.

Jeg, derimod, følte mig ikke fantastisk godt til mode.

Jeg havde været i Bruxelles få uger forinden for at dække topmødet mellem EU og Tyrkiet og der mærket, hvordan Europas ledere var desperate for at finde en løsning på det 21. århundredes største folkevandring – skræmte af udsigten til, hvad der ville ske, hvis ikke de fandt en løsning: Andre og helt anderledes hårde kræfter stod parate til at tage over, hvis det moderate Europa fejlede. Det var de kræfter, der for tiden vandt stor folkelig opbakning over det meste af kontinentet, men som vi i Danmark slet, slet ikke kendte i sin mest ekstreme form. Dansk Folkeparti var en vandkæmmet duksetrup sammenlignet med eksempelvis Marine Le Pens folk i Frankrig, Geert Wilders’ i Holland og Frauke Petrys i Tyskland. Dét havde jeg tænkt meget over.

Nu kom jeg uforberedt. Jeg havde i taxaen til DR-Byen nået at øje på min telefon, hvem de andre deltagere var. Pernille Vermund kendte jeg kun i overskrifter. Det var noget med, at hun var tidligere konservativ folketingskandidat og i efteråret havde stiftet sit eget parti med Peter Seier Christensen, Saxobankdirektørens bror.

Nu fik hun ordet. Nye Borgerlige, sagde Pernille Vermund, ønskede at lukke grænserne totalt, bryde ud af Flygtningekonventionen og sende flygtninge og migranter tilbage til det land, de kom fra.

Så fik jeg ordet. og bagefter var jeg tavs i noget, der føltes som meget lang tid. Senere, da jeg talte i telefon med min bror, sagde han: “Hun gjorde dig helt paf.”

Han havde ret. Da Pernille Vermund begyndte at tale i studiet, var min eneste tanke: “Nu er det kommet til Danmark.”

Hun gjorde det vildt godt.

“Ahhh …” skrev hun senere samme aften på Facebook. “En kold øl ved køkkenbordet, imens drengenes madpakker til i morgen gøres klar. Fantastisk aften. Debut på DR og dejlig ros fra Clement efter showet. Tak for tilliden og opbakningen, kære medlemmer, venner og følgere. At have jer i ryggen betyder alt!”

Hun afsluttede opdateringen med et rødt emoji-hjerte. Imens lå jeg hjemme i Valby og kunne ikke sove.