Den seneste uge har Information og Politiken været fyldt med debat om humanisme, hvilket ikke er en sjældenhed i de to aviser.

Denne gang var anledningen, at Socialdemokratiets gruppeformand, Henrik Sass, havde skrevet et indlæg om forskellen på utopisk humanisme og praktisk humanisme. Det fik Informations David Rehling til at fremmane, at nutidens socialdemokrati ikke lever op til dets »traditionsrige internationale, humanistiske værdier«.

Alternativets Josephine Fock gik videre og skrev: »Humanisme er ikke en fjende. Hverken for Danmark, for velfærdsstaten eller for vores forhold til hinanden. Den er en forudsætning«.

Og endnu længere fra indlæggets egentlige substans og ærinde kom vi, da Uffe Elbæk i Politiken følte sig personligt angrebet, dog uden overhovedet at være nævnt eller formentlig betænkt. Elbæk sammenlignede Henrik Sass’ indlæg med Inger Støjbergs evigt polariserende mediestunts med kager, pizzabagere og biografbesøg. I sit ’brev’ til nydanskerne appellerede han til, at »vi ikke må lade Sass og Støjberg splitte os ad«.

Alle havde de valgt at tolke Sass’ tekst som noget, der passer ind i deres egen politiske fortælling og verdensbillede om, at Sass tager et opgør med humanismen. Sandheden er, at der hverken i teksten eller generelt er noget, der minder om belæg for den anklage. I stedet bidrager det kun til at polarisere og fordumme en i forvejen polariseret og fordummet debat om, hvordan Danmark og Europa over de kommende årtier bedst løser en meget alvorlig og væsentlig udfordring.

Status i Sverige er, at Sverigedemokraterne står til at blive det største parti, hvilket fremgår af to forskellige målinger fra marts måned Peter Hummelgaard

Problemet med udlændinge-, integrations og flygtningedebatten i det her land er, at det ikke kan lade sig gøre at diskutere de reelle problemer.

Den udlændingepolitiske venstrefløj har gravet sig lige så langt ned i skyttegraven som Inger Støjberg og Dansk Folkeparti. Begge parter nærer sig ved den samme debat, for der kan man tale til menighederne og de trygge positioner. Derimellem kan kampene kæmpes; nogle gange vinder man – andre gange taber man, men altid med æren i behold.

De to yderpositioner i denne for vor tid så svære debat polariserer og forplumrer ethvert forsøg på at have en reel diskussion om balance, holdbarhed, krav og hverdagsudfordringer.

Når Henrik Sass snakker om forskellen på utopisk humanisme og praktisk humanisme, så har han en pointe. Alle partier på den udlændingepolitiske venstrefløj erklærer sig enige i, at antallet og tempoet i tilstrømningen af flygtninge og migranter er afgørende for vores evne til at integrere dem i landet; til at sikre boliger, job, uddannelse og lære dem, hvordan man begår sig i et vestligt demokrati.

Ø, SF, Å og R er alle enige i det. Men ingen af dem har hverken et bud på eller viljen til at fortælle, hvad man skal gøre ved det. For vi er alle enige i, at konventionerne skal overholdes. Og hvis de skal det, så er man nødt til at bruge alle værktøjer. Men uanset om det gælder Tyrkiet-aftalen eller alle andre af de begrænsede indenrigspolitiske værktøjer, så er man imod. Desværre.

Hvis Rehling, Fock eller Elbæk havde ventet bare ét døgn med at sende deres indlæg af sted, havde de i DR’s 'Horisont' kunnet se, hvor galt det er ved at gå i Sverige. Vi er mange, der i årevis har forsøgt at advare vores svenske partifæller om, at de er nødt til at tage den sociale og kulturelle polarisering af Sverige seriøst, for det er en bombe under det svenske velfærdssamfund. På den lange bane økonomisk, på den korte bane i forhold til sammenhængskraften, som er selve forudsætningen for et velfærdssamfund.

I programmet møder man Eva Törnberg, der bor i Rasmusgatan i Malmö – et boligkvarter med enorm koncentration af mennesker, der ikke kan svensk, står uden job og er overrepræsenteret i kriminalitetsstatistikkerne.

I et ærligt øjeblik siger Eva Törnberg: »Jeg er verdensborger. Luk alle grænserne op. Tag jorden rundt, fjern grænserne og lad folk bevæge sig frit – og være verdensborgere. Men af og til tænker jeg: Hvad er der dog sket med mit lille Sverige? Hvad er der sket med landet? Vores politikere her i Sverige er vågnet for sent. Man så ikke elefanten i lokalet, eller også ville man ikke se den. Og nu er det næsten for sent«.