Når min mor sendte mig op for at købe smøger til hende i kiosken midt i centret i Urbanplanen, var det aldrig til at vide, hvem eller hvad man kunne støde på. Bogstaveligt talt.

Fra det sekund jeg havde smækket døren til vores lille betonrækkehus, et levn fra en socialdemokratisk drøm i midten af tresserne, befandt jeg mig uden for hjemmets trygge, nikotingule savsmuldstapetvægge – og så gik min krop i et iboende alarmberedskab; en efterhånden velsmurt evne til at iagttage alt det, som Urbanplanen kunne udsætte én for.

Når man er en bebrillet og halvnørdet dreng i en jungle af letantændelige alfahanner med smag for vold og umotiveret chikane, finder man hurtigt ud af, hvordan man bedst navigerer gennem tilværelsen. Det er man nødt til.