Suomessa on viime kuukausina varsin laajalla rintamalla torjuttu ajatus elvytyksestä taloustilanteen parantajana. Perusteluna on esitetty, että Suomen ongelmat ovat rakenteellisia, eivät suhdanneluonteisia. Väite on väärä tai vähintäänkin harhaanjohtava: korjaamattomat suhdanneongelmat luovat rakenneongelmia.Laurence Ball on tutkinut OECD-maiden talousdynamiikkaa 2000-luvulla ennen ja jälkeen (yhä jatkuvaa) vuonna 2007 alkanutta rahoitusmarkkinakriisiä. Hänen keskeinen tuloksensa on, että kriisi on alentanut Sveitsiä lukuun ottamatta kaikkien OECD-maiden potentiaalista talouskasvua. Kriisin kustannukset ovat siis huomattavat ja todella laajat, jos otetaan vähentyneen kokonaistuotannon lisäksi huomioon riisin aiheuttamat muut yhteiskunnalliset kustannukset.

Ball on päätynyt tulokseen seuraamalla sekä IMF:n että OECD:n tekemiä kasvupotentiaaliarvioita ennen ja jälkeen kriisin. Hän on jatkanut ennen kriisiä tehtyjä kasvupotentiaalin arvioita ja vertaa niitä kriisin jälkeisiin arvioihin. Kriisin vaikutus on näiden kahden ero. Sveitsiä lukuun ottamatta kaikki OECD-maat ovat kärsineet. Kärsimykset eivät kuitenkaan ole jakautuneet tasaisesti. Eniten ovat luonnollisesti kärsineet eteläisen Euroopan rahaliiton jäsenet ja Irlanti. Mutta huippujoukkoon on kiivennyt myös Suomi, joka on kyennyt jättämään jälkeensä Portugalin. Eniten ovat kärsineet Irlanti ja Kreikka.

Myös Ruotsi on kärsinyt enemmän kuin OECD-maat keskimäärin, vaikkakin selvästi vähemmän kuin Suomi. Tämä on jo itsessään riittävä syy epäillä väitettä, että Suomessa on työvoima tarjontaan liittyviä isoja rakenteellisia ongelmia, jotka Ruotsin väitetään ratkaisseen.

Erityisen epäilyttävä väite on myös siksi, että potentiaalisen tuotannon lasku ajoittuu kaikissa maissa rahoitusmarkkinakriisin alkuun, mikä kaikkialla johti yksityisen ja valitettavasti melkein kaikkialla myös julkisen kysynnän laskuun. Miten näin voisi olla, jos Suomella on joku erityinen rakenneongelma? Ja vaikka se olisi paljastanut jonkin Suomen talouden erityisen rakenneongelman, kuten on myös väitetty, niin ilman kriisiä se ei siis olisi näkynyt, joten?

Merkittävää on myös se, että potentiaalisen tuotannon lasku käy lähes yksi yhteen havaitun tuotannon (toteutuneen bruttokansantuotteen) laskun kanssa kaikissa maissa. Jos taustalla on jokin rakenneongelma, niin se lienee sama kaikissa maissa. Tämänkin vuoksi on syytä kyseenalaistaa väite, että tällä kerralla Suomi olisi erilainen, “Finland This Time Different”. Ei vain ole.

Ilmiötä, jossa potentiaalisen tuotannon lasku seuraa läheisesti toteutunutta tuotannon laskua, kutsutaan “hysteresis”-ilmiöksi: historia, lähtötila määrittää talouden pitkän ajan suunnan. Sen vuoksi kriisin vaikutuksista on vaikea toipua, jos sen annettu päästä valloilleen. Ballin tulokset ovat yhteneviä Valerie Cerran ja Sheta Saxenan (American Economic Review 2008) laajemmalla tietoaineistolla saadun tuloksen kanssa: rahoitusmarkkinakriiseillä on pitkän ajan vaikutuksia, eikä isoa osaa menetyksistä ole koskaan saatu takaisin.

Mistä hysteresis syntyy? Mahdollisia syitä on monia. Kriisi alentaa investointeja ja syrjäyttää ihmisiä työmarkkinoilta. Jälkimmäistä tapahtuu esimerkiksi siksi, että ihmisten jouduttua työttömäksi heidän työtaitonsa alkavat heiketä. Erityisen mielenkiintoista Suomen kannalta on Ballin viittaama, toistaiseksi varsin alustava näyttö, että rahoitusmarkkinakriisit alentavat tuottavuutta heikentämällä innovaatioaktiviteettia. Suomessa on aivan oikein korostettu vientituotannon kapeutta yhtenä ongelmana, mutta jos kriisi itsessään on sitä alentanut, niin kriisin ylläpito julkista kysyntää supistamalla ei ole oikea lääke. Kriisissä on nyt kyse kokonaiskysynnän vähyydestä. Tässäkään libertaristinen väite, että julkisen sektorin toiminnan laajeneminen syrjäyttäisi yksityistä toimintaa, ei päde.

Hysteresis onkin mielenkiintoinen ilmiö myös siksi, että se saattaa tehdä julkisten menojen kasvattamisesta itse itsensä rahoittavaa. Jos elvytys lisää kokonaistuotantoa, niin se kasvattaa kokonaistuotantoa myös tulevaisuudessa. Kun tämän kasvun vaikutukset julkisen sektorin tuloihin, sekä nykyisiin että tulevin, otetaan huomioon, niin itserahoitus on hyvinkin mahdollista, kuten Bradford DeLong ja Summers ovat osoittaneet.

Julkisen sektorin supistamiset ovat osaltaan pahentaneet pitkän ajan kasvunäkymiä. Tämä näkyy kuvasta, jonka olen ottanut Paul Krugmanin tämänviikkoisesta blogikirjoituksesta. Siinä vaaka-akselilla on ns. täystyöllisyysbudjettiylijäämän muutos OECD-maissa, pystyakselilla BKT-muutos, kumpikin vuosille 2010-2013. Täystyöllisyysylijäämä kuvastaa julkisen vallan tietoisten toimien vaikutusta julkiseen kysyntään. Mittarin avulla voidaan poistaa se vaikutus julkiseen kysyntään, joka syntyy ns. automaattisten vakauttajien seurauksena, esimerkiksi niin, että sosiaalimenot kasvavat työttömyyden kasvaessa.

Kuvasta havaitaan (pitäen mielessä, että havaittu BKT:n lasku on lähes sama kuin potentiaalisen tuotannon lasku), että julkisen kysynnän karsiminen on ainakin hyvin voimakkaasti korreloitunut kasvupotentiaalin heikkenemisen kanssa. Krugmanilta löytyy muuten myös blogikirjoitus, jossa hän esittää kuvan, jossa Ballin laskema potentiaalin muutos on piirretty samaan kuvaan täystyöllisyysbudjetin muutosten kanssa. En viitsinyt kaivaa sitä esiin näin ensimmäisenä lähes kunnollisena kesäpäivänä (nyt juuri tätä kirjoittaessani pieni sadekuuro kylläkin heitti vetensä).

Kuvasta näkyy myös se, että jos jotakin, niin Suomi on lievästi kiristänyt finanssipolitiikkaansa vuosina 2010-2013. Tasavallan Presidenttihän on monissa tilanteissa väittänyt, että Suomessa on elvytetty jo monia vuosia. Hän sekoittanee julkisen velan kasvun elvytyksen kanssa.

Hysteresiksen olemassaolo on sopusoinnussa sen näkemyksen kanssa, että talous on ns. nollakorkotasapainossa. Siitä on yritetty päästä irti pääosin keskuspankkien toimin, nyt kun Euroopan ja Ruotsin keskuspankit pitkän pähkäilyn jälkeen ovat tulleet mukaan. Tämä näkemys on yleisesti hyväksytty, mutta sen kanssa sopusoinnussa olevaa näkemystä finanssipoliittisen elvytyksen hyödyllisyydestä ei ole tunnustettu. Keskuspankkien toimet ovat saaneet varsin laajan hyväksynnän. Tässä ei olisi mieltä, ellei keskeinen ongelma olisi kokonaiskysynnän puute. Kysyntä luo oman tarjontansa.

Nyt on siis valinnan paikka, seuraako Eurooppa Italian ehdotusta yleiseurooppalaisesta elvytyksestä vai Saksa-Suomi-linjaa, joka pitää kriisiä yllä? On tietysti vähemmän fantastista ja eikä lainkaan kivaa myöntää Italian pääministerin olevan oikeassa, ei siitä twiittiä oikein kehtaa lähettää. Mutta jotakin on tehtävä, muuten menetyksistä ei saada mitään takaisin, menetykset vain kasvavat.

Vai onko nyt jo niin, kuten Ball pessimistisesti päättää artikkelinsa, ehkä meillä ei enää ole mahdollista saada menetyksiä takaisin? On myös syytä muistaa, että Saksa on monella tavoin hyötynyt nykykriisistä. Tässä Kyproksen keskuspankin entisen pääjohtajan ja tunnetun taloustieteilijän Athanasios Orphanideksen arvio Saksan saamista hyödyistä, joita se on tietoisesti ollut kriisipäätöksiä tehdessä hamuamassa. Haluaako Suomi pysyä tässä seurassa? Pääministerimme, uusi ja edellinen, ovat kutsuneet tällaista politiikkaa vastuulliseksi, mutta näin ei voida vastuuttomuutta peittää. Ideologisia valintoja on syytä rehellisesti sanoa ideologisiksi.

Avainsanat: hystereesi, rakenneongelma

Aihealueet: Lajittelematon