Filosofi, tietokirjailija Ville Lähde valitsee viime vuoden hämäävimmät käsitteet. Millaisen jälkimaun jätti julkisen keskustelun vuosi 2015?

Kulunutta vuotta ovat värittäneet kiivaat ja kärkeviksi äityneet puheenvuorot. Luottamus poliittiseen päätöksentekoon on huojunut. Politiikka on rikki, julistivat lehdet jo kevään 2015 vaalien alla. Vuoden varrella ehdittiin julistaa rikkinäisiksi ainakin internet, kommentointi, konsensus ja suomalaisuus. Mistä "rikkimenemisessä" on kyse?

- Ihan tavallisesta demokratiasta, vastaa tietokirjailija Ville Lähde.

Tietokirjailija, filosofi Ville Lähde julkaisi tänä vuonna kirjan "Paljon liikkuvia osia". Tietokirjailija Ville Lähde

- Yhteiskunnassa kuuluu olla kiistelyä ja räväkkääkin erimielisyyttä. Se ehkä nykyään unohdetaan, kun puhutaan rikkimenemisestä. On poliittisesta kulttuurista kiinni, pystytäänkö keskustelut pitämään rauhanomaisina, Lähde sanoo.

- Oleellista on, millä tavalla kiistaa käydään. Viime vuosina tyyli on toisinaan mennyt sisällön ylitse: sutkautusten ja nopeiden vastakkainasettelujen luominen on yleistynyt.

Sutkautusten ja nopeiden vastakkainasettelujen luominen on yleistynyt.

Aiemmin julkista keskustelua kehysti konsensus, joka jäykkyydestään huolimatta loi ennustettavuutta kylmän sodan aikana. Käynnissä oleva poliittisen kulttuurin muutos on kuitenkin murtamassa totuttuja valta-asetelmia, ja keskustelukulttuuri etsii uutta muotoaan.

Heimoajattelun paluu

Lähteestä me vastaan ne -ajattelu on vahvistunut julkisessa keskustelussa. Asiakokonaisuuksiin paneutumisen sijaan luodaan valmiita ryhmiä, kuten persut, suvakit ja vihervasemmistolaiset. Nämä blokit sitten käyvät tukkanuottasille.

- Inhimillistä moninaisuutta korostava kiista, jossa ihmiset joutuvat monissa eri rooleissaan vastakkain eri ihmisten kanssa, on yhteiskunnallisen elämän ytimessä. Jos ihmiset karsinoidaan joukkoihin, se lakkaa olemasta politiikkaa. Politiikasta tulee konfliktiteatteria, jossa näyttelijät ja vuorosanat ovat valmiita ja lopputuloskin kirjoitettu valmiiksi.

Kun keskustelu poreilee, syntyy kuplia. Niiden makuun päästiin vaalien yhteydessä, kun näyttelijä Krista Kososen haastattelu Kallion kuplasta leimautti liekkeihin suuren keskustelun maamme sisäisistä kulttuurieroista.

Alexander Stubb, Juha Sipilä ja Timo Soini. Kuva: Henrietta Hassinen / Yle

Kosonen koetti puhua itseironisesti, mutta puheenvuoro napattiin moraalipoliittisen vastakkainasettelun välineeksi.

- Se on hyvä esimerkki, miten ilmiöitä voidaan toisaalta luoda tyhjästä.

Raja-aidat ovat tavallisia pitkaäikaisissa konflikteissa, Lähde muistuttaa. "Kuplien" luominen on vanha kikka, jolla vahvistetaan jonkin ryhmän sisäistä yhtenäisyyttä. Retoriikka on tehokasta.

- On saatu luotua ideaa todellisista kansanmiehistä ja vaikkapa vihervasemmistolaisista, ja luotu kuva, että ne ovat sisäisesti yhtenäisiä ryhmiä. Todellisuudessa yhtäläisyyksiä löytyy myös ryhmien välillä.

Vuosikatsauksen palkinnot: Vuoden harhauttaja, Vuoden harhautus ja Vuoden miinanpurkaja

Aristoteleen kantapää pyysi Lähdettä tutkimaan vuoden 2015 julkista keskustelua ja poimimaan Vuoden harhautuksen, Vuoden harhauttajan ja Vuoden miinanpurkajan.

Samalla Aristoteleen kantapää juhlii 10-vuotissyntymäpäiviään. Ensimmäinen Aristoteleen kantapää nimittäin lähetettiin 2.1.2006.

Vuoden harhautus: Kilpailukykyloikka

- Toistelemalla kilpailukykyloikan vaadetta ja valmiita prosenttilukuja määriteltiin politiikan mahdollisuuden ehdot. Se oli pelottavan tehokas tapa lopettaa yhteiskunnallinen keskustelu, Ville Lähde sanoo.

Lukuisat talouden asiantuntijat olivat eri mieltä valtionvarainministeriön analyyseistä, Lähde muistuttaa. Sen sijaan että olisi käyty keskustelua, toisteltiin oletusta, että keskustelua voidaan käydä – mutta vain tietyissä raameissa.

- Se on hurja poliittisen määrittelyvallan ja tiedon määrittelyvallan väline. On jo etukäteen sanottu, kenen tieto on hyväksyttävää.

- Muut voivat pulista siellä kansalaisyhteiskunnassa.

Vuoden harhauttaja: Sipilän hallitus

Voittajan valinta monen ehdokkaan joukosta oli hankalaa. Ansiomerkki sekasortoisen keskusteluilmapiirin luomisesta menee kuitenkin Juha Sipilän hallitukselle. Lähde ei halua puuttua politiikan sisältöön, vaan keskustelukulttuuriin.

- Sipilän hallitus on nojannut kätevien uudissanojen luomiseen: tiettyjen termien toistamiseen ja ihmisten totuttamiseen, jolloin ajattelun voi myös lopettaa. "Yhteiskuntasopimus", "iterointi" ja "vatulointi" ovat hyviä esimerkkejä.

Juha Sipilän hallituksen käyttämiä uudissanoja. Kuva: Stina Tuominen

Samaan aikaan kansalaiskeskustelua pidetään ikävänä kiusankappaleena: ”kaikki olisi hyvin, kun ette nyt koko ajan valittaisi.” Lähteen mielestä näin luodaan mielikuvaa, jonka mukaan poliittinen päätöksenteko on prosessijohtamista ja yhteiskunnallinen kritiikki kuhnailevien dosenttien hömpötystä. Se on uskallettu jopa sanoa ääneen.

- Luotetaan omien taustaorganisaatioiden tuottamaan tietoon, ja muu tieteellinen yhteisö on sitten pitkiä kesälomia viettävää yliopistovätystä.

Lähteen mielestä on vaarallista, että retoriikka ja poliitiikan sisältö nähdään eri asioina. Retoriikan kasvattaessa merkitystään alkaa se väkisinkin vaikuttamaan politiikan sisältöön. Näin rengistä voi tulla isäntä.

Vuoden miinanpurkaja: Faktabaari

Mahtui vuoteen myös toivonpilkahduksia. Vuoden miinanpurkaja -palkinto myönnetään toimijalle, joka on tervehdyttänyt keskustelua. Filosofi myöntää sen Faktabaarille, joka tarkistaa huolellisesti julkisuudessa esitettyjä väitteitä.

- Se on hieno ja tärkeä avaus suomalaisessa keskustelussa. Olisiko 4-5 vuotta sitten joku toimittaja jaksanut tarkistaa Stubbin prosenttilukuja?

Kuvakaappaus Faktabaari-sivustolta. Kuvakaappaus Faktabaari.fi-sivulta.

Jotta Faktabaari voi toimia, sen pitää myös vahtia itseään, Lähde muistuttaa. On oltava jaettuja standardeja, kritiikkiä ja itsekritiikkiä sekä riippumattomuutta. Siinä mielessä faktantarkastus toimii kuin tieteellinen instituutio.

Tieteen standardit ovat erityisen tärkeitä aikana, jolloin tieto ja mielipiteet usein sekoittuvat. Lähteen mukaan kaksi asiaa tapaavat sotkeentua: kaikilla on oikeus muodostaa mielipiteitä, mutta se ei tarkoita, että kaikki ovat oikeassa.

Lukutaidon hämärtymisen taustalla on Lähteen mukaan tarve kontrolloida. Jos ei ole käsitystä siitä, miten tiede toimii, on hämäävää seurata vaikkapa ruokauutisoinnin jatkuvaa muutostilaa. Tietokirjailija toivookin kohennusta tiedekasvatuksen ja -journalismin tasoon.

- Ei niin, että pelkästään annetaan lisää tietoa, vaan annetaan välineitä ymmärtää, miten tieto syntyy.

Ihmiset eivät voi oppia lukemaan sellaista journalismia, jota ei ole olemassa.

Nykypäivän toimittajilta vaaditaan enemmän kohuja ja vastakkainasettelua – nopeammin myyvää journalismia. Isoja asiakokonaisuuksia yksinkertaistetaan liikaakin. Lähteen mielestä mediamaailman puolustautuminen sillä, että ”me vain vastaamme kysyntään”, on lapsellinen.

- Ihmiset eivät voi oppia lukemaan sellaista journalismia, jota ei ole olemassa. Jos ei ole tarjolla pitkiä ja syvällisiä analyysejä, ei niihin kehity taitoja.

Tiedonvälityksen kentällä on Lähteen mielestä kaksi rinnakkaista trendiä: nopea kohujournalismi ja paluun tehneet pitkät analyysiartikkelit. Lähde ottaa positiiviseksi esimerkiksi Long Play -verkkolehden, joka seuraa englantilaisen Guardian-lehden viitoittamalla tiellä monipuolisen ja valistavan journalismin saralla.

- Long Play -lehti tuottaa syvällisesti tehtyä tutkivaa journalismia. Se on jo selkeästi alkanut vaikuttaa suomalaiseen keskusteluun, Ville Lähde toteaa.

Lähde on ilahtunut tutkivan, analyyttisen journalismin paluusta, mutta muistuttaa ilmiön olevan Suomessa vasta lapsenkengissä.

- On kiinni perinteisistä mediataloista, uskalletaanko siihen lähteä mukaan.

Pidetään peukaloita, niin kuin suomalainen sanonta kuuluu!

Ville Lähteen kotisivut

Faktabaari-sivusto