Ylivelkaantuminen on riski, mutta velka ei silti ole talouden syntiä. Se voi olla myös siunaus. Suomi säästyi talouden syöksykierteeltä juuri velkaantumisen avulla, kirjoittaa erikoistoimittaja Jan Hurri.

Suomessa ei pitäisi olla kielestä ja sanojen merkityksistä syntyvää väärinkäsityksen vaaraa sekoittaa velka ja synti keskenään, sillä näitä kuvaavat sanat eroavat toisistaan yhtä paljon ja yhtä selkeästi kuin ilmiötkin.

Saksassa näiden ilmiöiden erillään pitäminen on ymmärrettävästi vaikeampaa, sillä syntiä ja velkaa tarkoittavat sanat ovat täsmälleen samoja. Saksan kielen sana Schuld merkitsee yhtä hyvin velkaa kuin syntiä.

Kielestä ja käsitteiden ja sanojen merkityksistä kumpuavat asenteet voivat hyvinkin osaltaan selittää, miksi saksalaisessa talouskeskustelussa velkaantuminen tuntuu usein rinnastuvan talouden syntiinlankeemukseen.

Kuin velka todella olisi syntiä.

Suomalaisessakin talouskeskustelussa erottuu usein vahvoja saksalaisvaikutteita, vaikka sitä on vaikea selittää sanojen merkityksistä syntyvällä sekaannuksella.

Saksalaistyyppiseen velkamoralisointiin samaistumista on yhtä vaikea selittää talouden tosiasioilla.

Suomen talouden ”hukattu vuosikymmen” tarjoaa painavan todisteen siitä, että velka ei ole talouden syntiä. Se voi yhtä hyvin olla siunaus.

Juuri velan avulla Suomi on kymmenen viime vuoden ajan välttänyt talouden todellisen syöksykierteen paljon velkaantumista karmeampine seurauksineen.

Talouskasvu polkenut liki paikoillaan

Talouden hukatulla vuosikymmenellä tarkoitetaan yleensä finanssikriisistä vuonna 2008 alkanutta aikaa, jolloin Suomen talous kärsi kahden taantuman takaiskut ja kasvunkin vuosina talouskasvu jäi tavallista aneemisemmaksi.

Kasvun hukkaaminen korostuu taloustilastoissa, joissa kansantalouden kasvua mitataan vakiintuneen tavan mukaan bruttokansantuotteen (bkt) reaalisella kasvulla. Sen mukaan Suomen kansantalous oli suurimmillaan vuonna 2008, eikä ole vieläkään täysin toipunut samoihin mittoihin.

Sen sijaan bkt:n nimellisellä arvolla kansantalouden notkahdus jäi vain parin vuoden mittaiseksi. Sen mukaan talous toipui kriisiä edeltänyttä huippua suuremmaksi jo vuonna 2011 ja on sen jälkeenkin jatkanut yhtämittaista mutta toki vaisua kasvua.

Bkt on kenties yleisin yksittäinen talousmittari, vaikka se ei suinkaan ole yksiselitteisen pätevä kuvaamaan talouden kuntoa eikä varsinkaan kansakunnan hyvinvointia. Yhden perustulkinnan mukaan se kuvaa kaikkien talouden toimijoiden yhteensä tienaamien tulojen summaa. Yksi tavallinen mittausjakso on vuosi.

Näin tulkiten ”Suomi” näyttää viime vuonna saaneen aikaan tuloja yhteensä arviolta 220 miljardia euroa tai vähän päälle. Vuonna 2008 vastaava kaikkien tulojen summa oli hieman alle 195 miljardia euroa.

Talouden kymmenen vuoden nimelliskasvu oli lähes 30 miljardia euroa ja pyörein luvuin 15 prosenttia. Se oli vähemmän kuin jopa epätavallisen heikko inflaatio söi samaan aikaan eurojen ostovoimaa. Reaalisesti ”Suomen” vuositulot jäivät yhä muutaman miljardin euron niukemmiksi kuin kertyi vuonna 2008.

Samaan aikaan Suomen yksityinen ja julkinen talous – eli ”Suomi” – on ottanut uutta velkaa monin verroin runsaammin kuin tuon velan tai minkään muunkaan konstin avulla on saatu aikaan bkt:n kasvua eli uusia tuloja.

Tästä talouden epäsuhtaisesta bkt:n liki paikallaan polkemisesta ja velkamäärien hurjasta kasvusta syntyy helposti väärinkäsityksiä, joiden mukaan velkaantuminen on ollut yhtä suurta turhuutta ja taloushölmöilyä – tai jopa moraalitonta syntiä.

Ilman velkaantumista ja sen avulla syntyneitä tuloja Suomi olisi hukannut koko talouden eikä vain kasvua.

Velkaantuminen säästi talouden verilöylyltä

Suomen kotitalouksilla, yksityisyrityksillä ja julkisen talouden laitoksilla oli kymmenen vuotta sitten velkaa yhteensä noin 370 miljardia euroa. Viime vuoden lopussa niillä oli velkaa suunnilleen 550 miljardia euroa.

Valtiolla ja muulla julkisella taloudella oli pienin osa tuosta velasta, ”vain” alle 150 miljardia euroa. Eniten velkaa oli yrityksillä, lähemmäs 260 miljardia. Kansalaisilla oli noin 150 miljardin euron velat.

Luvut ovat peräisin Tilastokeskuksen ylläpitämästä kansantalouden tilinpidosta. Yritysten velkamäärä on päällekkäisyyksien välttämiseksi ilman rahoitusalan lukuja. Julkisen talouden luvuissa ovat mukana sosiaaliturvarahastot, kuten eläkelaitokset.

Selittely ei kuitenkaan muuta sitä tilaston kertomaa tosiseikkaa muuksi, että näin mitattu ”Suomen” velkamäärä on kymmenessä vuodessa kasvanut 175 miljardia euroa – ja melkein 150 miljardia enemmän kuin bkt.

Yksi hätäinen tulkinta onkin, että suurin osa uudesta velkaantumisesta on ollut turhaa tuhlaamista. Ja että vuosikymmenen velkaantumisen avulla on saatu aikaan vain uutta velkaa, eikä juuri lainkaan oikeita saati kestäviä tuloja saati kasvua.

Talouden todellisuus on kuitenkin monimutkaisempi kuin hätäisesti tulkiten näyttää.

Oikeasti kymmenen viime vuoden velkaantuminen on saanut aikaan täsmälleen yhtä paljon tuloja kuin velkaiset ovat ottaneet vastatakseen uutta velkaa. Näin on käynyt siitä yksinkertaisesta syystä, että joka ikinen uusi velkaeuro on nostettu johonkin käyttötarkoitukseen.

Uusilla velkaeuroilla ja -miljardeilla on maksettu kotitalouksien uusia asuntoja ja autoja, yritysten uusia investointeja ja hankintoja, ja niillä on maksettu julkisen talouden menoja ja hankintoja.

Lyhyesti sanottuna ”Suomen” velkaantuminen on kymmenen viime vuoden aikana kustantanut suurin piirtein 150 miljardin euron verran sellaista kysyntää ja sellaisia tuloja, jotka olisivat ilman tuota uutta velkaa jääneet ilmaantumatta.

Jos tuon verran kysyntää ja tuloja olisi jäänyt kymmenen viime vuoden mittaan pois pelistä, olisi Suomen talous suoraviivaisen ja toki äärimmäisen kärjistävän vähennyslaskun perusteella kutistunut 75 prosenttia.

Se olisi merkinnyt talouden verilöylyä, jollaisen rinnalla nyt koettu ”hukattu vuosikymmen” on lastenleikkiä.

Varoja karttunut velkaa runsaammin

Talouden kokonaiskuva muuttuu jyrkän kaksijakoisesta vielä jyrkemmin kolmijakoiseksi, kun kuvaan lisätään tulojen ja velkojen rinnalle varat.

Suomen kotitalouksilla, yksityisyrityksillä ja julkisilla laitoksilla oli vuoden 2008 lopussa yhteensä 660 miljardin euron rahoitusvarallisuus. Viime vuoden lopussa potti oli paisunut pyörein luvuin tasan biljoonaan eli tuhanteen miljardiin euroon.

Luvut ovat peräisin samasta Tilastokeskuksen ylläpitämästä kansantalouden tilinpidosta kuin velkaluvut. Yritysten luvut ovat taas päällekkäisyyksien välttämiseksi ilman rahoitusalan varoja ja julkinen talous sosiaaliturvarahastoineen.

Suomalaisten rahoitusvarallisuus on kymmenessä vuodessa kasvanut – tai ainakin kasvattanut nimellisarvoaan – yli 330 miljardia euroa ja suunnilleen 50 prosenttia.

Rahoitusvarat ovat toisin sanoen kasvaneet prosentteina sama verran kuin velkaa on samaan aikaan kertynyt lisää, mutta euroina varat ovat kasvaneet melkein tuplaten velkaantumisen verran.

Uuden velan ja velkaantumisen suoria saati epäsuoria vaikutuksia talouden kasvuun ja ylipäätään kansantalouden kuntoon on usein vaikea hahmottaa. Mutta taatusti vielä vaikeampi on hahmottaa uuden velan ja velkaantumisen vielä epäsuorempia vaikutuksia rahoitusvarallisuuden karttumiseen.

Eurolleen tai edes miljardilleen vaikutuksia voi olla jopa mahdoton osoittaa. Mutta se lienee osoittamattakin selvä, että talouden syöksykierteessä olisivat jääneet rahoitusvaratkin karttumatta.

Velkaantuminen säästi talouden syöksyltä, ja siksi se on osaltaan varmistanut myös rahoitusvarojen huimaa karttumista. Siitä huolimatta, että suurin osa rahoitusvarojen kasvusta on karttunut tyystin eri kotitalouksille ja muille talouden toimijoille kuin suurin osa uudesta velasta.

Alla olevassa graafissa voit nähdä rahoitusvarallisuuden, velan ja bruttokansantuotteen muutoksen. Jos et näe graafia, voit katsoa sen täällä.