Kenraali Mannerheim ratsastaa Heikinkatua, nykyistä Mannerheimintietä, Helsingin keskustaan. On 16. toukokuuta 1918 ja alkamassa on valkoisten voitonparaati. Siihen osallistuu 12 000 sotilasta. Kadunvarret ovat täynnä väkeä. Kaupunkilaiset riemuitsevat. Valkoiset liinat heiluvat, ja jos aikalaiselokuvassa olisi ääni, hurraa-huudot kaikuisivat.

Kolme ja puoli kuukautta kestänyt sisällissota on ohi – ja uusi katastrofi edessä. Sitä juhlijat eivät vielä tiedä.

Voittajien perustamilla vankileireillä eri puolilla maata on 75 000 ihmistä, punakaartilaisia ja heidän apureitaan tai apureiksi epäiltyjä. He odottavat tuomioita valtiopetoksesta. Kaikki eivät pääse edes oikeudenkäyntiin asti. Pian leireillä kuolee 13 500 ihmistä, tuhansia enemmän kuin kaatui taisteluissa. Osa teloitetaan, valtaosa nääntyy nälkään ja tauteihin.

Sisältö jatkuu mainoksen jälkeen

Johtajat pakenivat itään

Punaisten keskushenkilöitä ei vankien joukossa ole. Kansanvaltuuskunta, punaisten hallitus, on paennut Venäjälle jo huhtikuun lopulla, kun häviö alkoi näyttää väistämättömältä.

Sisältö jatkuu mainoksen alla

Venäjällä, Moskovassa, on myös Otto Wille Kuusinen, sosiaalidemokraattien kärkipoliitikko ja punaisten pääideologi, jonka kynästä oli lähtöisin myös kansanvaltaisen Suomen varalle laadittu perustuslaki.

Kuusinen on tavannut Leninin ja kääntynyt kommunistiksi. Hän paneutuu Leninin teoksiin ja tuskittelee epäonnistunutta vallankumousta. Suomen punaiset ovat olleet pehmeitä sosiaalidemokraatteja, eivät piinkovia kommunisteja niin kuin Venäjän bolsevikit, joiden kumous vyöryy eteenpäin.

Vallankumousinto roihahtaa uudelleen. Kuusinen ryhtyy kaavailemaan Suomen kommunistista puoluetta, ja vuoden päästä hän on taas kotimaassa herättämässä kumousta henkiin. Maanalainen toiminta ei tuota tulosta. Työläisillä ei sittenkään ole halua uuteen yritykseen.

Terijoki maksaa maineen

Uusi tilaisuus aukeaa talvisodan alla. Kuusinen nousee Stalinin junaileman Suomen kansanhallituksen pää- ja ulkoministeriksi. Kuusinen on osoittanut olevansa hyödyllinen, eikä muita päämiehiä ole tarjollakaan. Neuvostoliittoon asettuneet toverit ovat menettäneet henkensä Stalinin puhdistuksissa.

Tarkoitus on, että Kuusisen johtama Terijoen hallitus yhdistää Karjalan ja Suomen kansat ja ottaa sodan jälkeen ohjat kansanvaltaisessa Suomessa.

Talvisota ei kuitenkaan suju odotetusti, ja Suomessa varjohallitus maksaa Kuusiselle maineen. Hänestä tulee lopullisesti maanpetturi ja maamme vihatuin sosialisti.

Neuvostoliitossa ura sen sijaan lähtee nousuun. Jatkosodan jälkeen Kuusinen istutetaan rajantakaisen Karjalan tasavallan johtoon. Tehtävä avaa ovet neuvostovallan ytimeen.

Kohoaa kommunismin eliittiin

Kuusinen tekee Neuvostoliitossa uraa vielä 20 vuotta. Hän pääsee kommunistisen puolueen tärkeimpiin elimiin ja kohoaa merkittäväksi sosialismin teoreetikoksi. Kun hän 17. toukokuuta 1964 kuolee, hän on ehtinyt palvella paitsi Leniniä ja Stalinia myös tämän seuraajaa Hruštšovia.

Moskovassa vietetään virallista surupäivää, lehdet muistelevat Kuusisen ansioita, ja hautajaisista tulee komeat. Seuraavana päivänä Kuusisen tuhkauurna lasketaan Kremlin muuriin. Kunniapaikalle uurnan kantaa Neuvostoliiton tuleva johtotroikka Brežnev, Podgornyi ja Kosygin.

Lue lisää

Toukokuun Tiede-lehdessä on pitkä artikkeli, jossa ulkomaanaiheisiin ja historiaan erikoistunut toimittaja Hannu Pesonen purkaa Kuusisen elämänkaarta oikeistonuoresta neuvostopolitiikan huipulle.

Jos aihe kiinnostaa, käy ostamassa paperilehti tai iPad-digilehti.

Jos olet Sanoman jonkin aikakauslehden tilaaja, voit lukea artikkelin kirjautumalla tilaajatunnuksillasi Digilehdet-palveluun.

Ellet ole vielä aktivoinut digilukuominaisuutta, tee se osoitteessa https://oma.sanoma.fi/aktivoi/digilehdet. Aktivoinnin jälkeen pääset kirjautumaan suoraan digilehdet.fi-palveluun.

Ellet ole tilaaja, voit hyödyntää maksutonta tutustumistilausta, joka tarjoaa neljän viikon lukuoikeuden Tiede-lehden artikkeleihin.

Pääset tekemään tilauksen klikkaamalla tätä artikkelilinkkiä.