Luin nyt viikonloppuna Ossi Nymanin kohutun Röyhkeys-romaanin. Kyseessä on mestariteos, ja kirjan lanseerauskohu parasta, mitä työllisyyskeskustelussa on tapahtunut pitkään aikaan.

Röyhkeys alkaa sisäänpäin kääntyneen tapahtumattomuuden kuvauksena. Pitkäaikaistyöttömyyden yksinäiseksi ja araksi kutistama päähenkilö matkustaa Tampereelta Turkuun Bruce Springsteenin keikalle ja tekee loputtomasti arkihuomioita, tarkkoja ja pieniä. Reissussa ei työttömällä ole kiire. Kertoja myös muistelee tapahtumia, jotka ovat häntä latistaneet.

”Olin tehnyt puutarhatöitä viljelijäyhdistykselle kolmen kesän ajan. Työvoimatoimisto oli minut sellaiseen työhön määrännyt, kun olin ollut monta vuotta työttömänä, mutta kolmen kesän jälkeen he senkin työn minulta kielsivät.”

”…yhdistys oli valinnut minut vuoden työntekijäksi. Se oli kuitenkin virallisesti ollut työharjoittelua ja siinä mielessä turhaa ja haitallista työtä, ettei se tuottanut voittoja tai verovaroja, ja siksi työvoimatoimisto ei ollut antanut minun tehdä sitä pidempään. Viimeisenä työpäivänä oli ollut kekrijuhla ja illalla olin kävellyt pimeässä kotiin ketään hyvästelemättä, ja kokot olivat loimunneet selkäni takana kuin palavat sillat sodassa. Mietin, että siitä oli pian kuusi vuotta aikaa, enkä ollut sen jälkeen työhön tai harjoitteluun joutunut.”

Konserttireissullaan toimettomuuteen tuomittu katselee normaaleja, työssäkäyviä ihmisiä kuin kummajaisia ja itkee, kun amerikkalainen, työläisistä kertova Springsteen laulaa. Kuten niin monet keski-ikäiseksi vahingossa varttuneet syrjäytyneet miehet.

Röyhkeyden alkupuoli on apea kuvaus, jossa ei ylimielisyydestä ole tietoakaan.

Kirjan toisessa osassa ollaan uravalmennuskurssilla.

”Laittamalla pitkäaikaistyötön tällaiselle kurssille ja sen jälkeen pakolla työharjoitteluun, saatiin tilastot näyttämään ainakin vähäksi aikaa paremmilta.”

Kurssilla kertoja tapaa Markon, joka jaksaa olla vihainen.

”Marko sanoi, että mikäli kapitalistinen yhteiskunta halusi antaa jokaiselle kansalaiselle ihmisarvon, oli ilman mitään vaatimuksia annettu raha sen ainoa mahdollinen keino. Jos taas kansalaiset haluttiin pitää nöyrinä, niin sopi jatkaa tällä nykyisellä mallilla, jossa kaksisataatuhatta työtöntä kansalaista eli syvän häpeän ja itseinhon vallassa…

…tällöin jokainen ihminen ymmärtäisi lapsesta saakka, että hän riitti ihan vain olemalla olemassa, ja hyvässä lykyssä nämä ihmiset alkaisivat ajatella, että myös tuolla toisella ihmisellä on sama oikeus olla olemassa kuin minulla.”

Markon lausuntoihin tiivistyy kaikki se vaara, mikä on purkautunut vihana Ossi Nymania kohtaan. Haastattelussa esitetty kielletty ajatus työttömän ihmisarvosta ja vapaudesta tyytyä köyhyyteen, jos töitä ei löydy, on suurimmalle osalle meistä menestyjistä liikaa. Vaikka emme edes ole Nymanin romaania lukeneet.

Pitkäaikaistyöttömän on muistettava jatkuvasti, että hän on vajavainen, yhteiskunnan hyväksikäyttäjä ja häviäjä. Juhana Vartiaisen kaltaiset poliitikot vaativat näille satasilla kituuttajille enemmän patistelua ja jopa tasavallan presidentti kertoo kansalaisille, että ossinymaneja on halveksittava.

”Se, että asiaa mainostetaan, kuvastaa jotain, jota ei toivoisi näkevänsä”, presidentti – ja presidenttiehdokas Niinistö tokaisi ja jatkoi vielä ankarammin.

”Olen heistä samaa mieltä kuin ymmärtääkseni jokainen tervejärkinen suomalainen.”

Anteeksi, että mitä helvettiä? Kertoiko Niinistö ihan pokerina, että miten meidän pitää ossinymaneista ajatella? Että pitää inhota liian röyhkeitä työttömiä? Jos ollaan ”tervejärkisiä suomalaisia”? Kuvottavaa.

Eikö kenellekään ole tullut mieleen, että kun vuosia alistetaan, saattaa ihmiselle tulla selviytymisajatus, jossa alkaa kertoa olevansa ideologisesti työtön, ettei haluakaan töitä? Onko moinen pelkästään itseen kohdistuva lausunto niin sikamainen, että se vaarantaa yhteiskuntajärjestyksen ja tarvitaan jopa presidentti tuomitsemaan ruodusta karannut ajatusrikollinen?

Ossi Nyman – jos se siis on oikea nimesi ja voi kuinka toivon, että olisit salanimi –, rakastan sinua ja kiitän paitsi vuoden parhaasta romaanista, myös mahtavasta myrskystä, joka on nostanut menestyjien julmuuden meidän kaikkien nähtäväksi.

Toivottavasti teet romaanillasi paljon rahaa. Vaikka siinä vaanii vaara, kuten hyvin kirjasi viimeisessä osassa osoitat.

Röyhkeys-romaanin loppu on nimittäin kirjallista briljeerausta, joka eroaa täysin alkuvaiheen lakonisen herkistä arkikuvista. Kertoja, autofiktiivinen Ossi Nyman, jolle on annettu salanimeksi Lahdenmäki, valmistelee esikoisromaaniaan, opiskelee kirjoittamista ja on menossa naimisiin. Mutta on menettänyt osan aitoudestaan ja muuttunut teennäiseksi.

”Se oli helvetin taitava työnvälttelijä, mutta siitä oli ylpeyttään tullut varomaton, ja nyt se oli sairastunut kunnianhimoon.”

Hirveä tilanne.