Venäjän sekaantuminen Yhdysvaltain presidentinvaaleihin on Risin, Venäjän strategisten tutkimusten instituutin, tuorein kansainvälinen voimannäyttö.

Suomen-lohkolla taas Venäjän presidentinhallinnon alaisuudessa toimivan Risin viimeisin operaatio liittyy eurooppalaiseen hybridiosaamiskeskukseen.

Marraskuussa 2016, vain kaksi päivää sen jälkeen, kun mediassa oli kerrottu kansainvälisen hybridiuhkien osaamiskeskuksen perustamisesta, yhdistysrekisteriin ilmoitettiin Eurooppalainen hybridiosaamiskeskus.

Sen taustalla oli kohudosentiksi kutsuttu Johan Bäckman.

Kun kansainvälisen keskuksen perustamisasiakirja allekirjoitettiin Helsingissä 11. huhtikuuta, Bäckman järjesti samana päivänä seminaarin, jonka päävieras oli venäläinen Aleksandr Dugin.

Dugin on informaatiosodan keskeinen ideologi ja Kremlin suosikki. Suomen-vierailullaan 2014 hän julisti, miten Suomi kuuluu Venäjän imperiumiin.

Bäckman toimii tällä hetkellä Risin edustajana Suomessa ja Pohjoismaissa. Hänet nimitettiin tehtävään virallisesti tammikuussa 2014, hieman ennen Ukrainan-operaatioiden alkamista.

Infosodan Bäckman aloitti kuitenkin jo 21 vuotta sitten.

Vuonna 1996 Ilmari Susiluoto, Martti Valkonen ja minä kirjoitimme naapurimaasta yleistajuisen tietokirjan Venäjä – jättiläinen tuuliajolla. Kirja mustamaalattiin Helsingin Sanomissa otsikolla ”Venäjä jälkisuomettuneen näkökulman mukaan Paha ja perverssi maa”.

Tapahtumaa ei kannattaisi muistella, ellei kirja-arvio olisi ollut diplomityö, jolla Johan Bäckman aloitti uransa. Nykyisin hän on avaintoimija Venäjän suhteissa Suomeen.

Neuvostoliitto vaikutti aikanaan Suomen päätöksentekoon monin tavoin. Osin piilossa tapahtunutta manipulointia voi kuvata suomettamiseksi, tällä hetkellä vastaavia prosesseja nimitetään infosodaksi tai trollaamiseksi.

Neuvostoliiton hajottua 1991 näihin operaatioihin tuli tauko, mutta ne käynnistettiin taas 1996.

Infosodan aseet eivät ole ihmeellisiä. Riittää, kun leimaa, vääristelee ja pelottelee.

Meidät ”Jättiläisen” kirjoittajat leimattiin jälkisuomettuneiksi ja kirjan sisältö vääristeltiin parjauksiksi, mutta oleellisinta oli pelottelu. Se ei kohdistunut niinkään meihin vaan kaikkiin muihin: jos uskallatte poiketa muotoiluista, jotka on määritelty jossakin näkymättömissä, saatte vastaavan kohtelun.

Myöhemmin pelotteena ovat toimineet Bäckmanin tehtailemat erilaiset valitukset ja rikosilmoitukset.

Kotimaassa oleellista on saada kansalaiset uskomaan, että paha länsi uhkaa Venäjää.

Eurooppalainen hybridiosaamiskeskus -yhdistys edustaa vanhoja konsteja. Jo Neuvostoliitto tehtaili erilaisia järjestöjä, joiden nimet muistuttivat olemassaolevien järjestöjen nimiä, taistelemaan nimellisesti vaikkapa rauhan puolesta.

Uuden teknologian myötä kuviot on jalostettu. Nyt voidaan houkutella kirjautumaan aidoilta vaikuttaville verkkosivuille ja saada näin ihmisten sähköpostiosoitteita. Näin tapahtui sekä Yhdysvaltain että Ranskan vaalitaistelussa.

Venäjän taitoa uusintaa ja modernisoida Neuvostoliiton vallankäytön tavat on analysoinut arvostettu venäläinen sosiologi Lev Gudkov. Hän pohtii verkkolehti Fontankassa, miten maan johto on lopettanut poliittisen kilpailun, laittanut rajat kansalaisyhteiskunnalle, ottanut median valvontaan ja nostanut propagandan avulla valtavirraksi neuvostokäsitykset.

Propaganda on Gudkovin mielestä toiminut tehokkaasti ja vaikuttanut koko yhteiskunnan tapaan toimia. Se on ollut mahdollista, koska tapahtumia virallisesta linjasta poikkeavalla tavalla tulkitsevat on tehty epäilyttäviksi.

Gudkovin kuvaama toiminta on infosotaa, jota käydään kotimaassa omia kansalaisia vastaan. Viime kädessä sisäpoliittiset tarpeet määrittelevät myös toimet maan rajojen ulkopuolella.

Kotimaassa oleellista on saada kansalaiset uskomaan, että paha länsi uhkaa Venäjää ja ainoa pelastus on nykyinen hallinto.

Gudkovin mukaan lännenvastaisen propagandan takia on nyt menetetty kokonainen sukupolvi.

Suomea on käytetty tässä pelissä varoittavana esimerkkinä, pahana ja perverssinä maana, jossa venäläisiä lapsia otetaan huostaan vain siksi, että he ovat venäläisiä.

Samalla on välitetty viestiä, että lännessä asiat ovat oikeastaan vielä pahemmin kuin kotona.

Suomi on ollut valeuutisten eturintamassa, vaikka sitä ei ole meillä tiedetty tai ainakaan haluttu myöntää.

Operaation avainhenkilönä on toiminut Bäckman, jonka ”asiantuntemus” lausuntojen antajana on nojannut suomalaisen tieteen arvovaltaan.

Mikä ajatuspaja oivalsi hyödyntää vaikeuksiin joutuneiden venäläistaustaisten perheiden henkilökohtaiset kriisit osana informaatiosotaa? Oletettavasti sama laitos, joka on varmistanut lähes kymmenen vuotta Bäckmanin pääsyn Venäjän valtiolliseen tai sitä lähellä olevaan mediaan mustamaalaamaan Suomea ja vääristelemään maan toimintatapoja.

Helsingin yliopiston maineenhallinta petti pahoin, kun se salli Bäckmanin hyödyntää yliopiston dosentin arvoa informaatiosodan käyntiin Suomea vastaan aina vuoden 2012 loppuun.

Moskovassa epäilemättä naureskeltiin, kun yliopiston sähköpostiosoitteesta ”informoitiin” Suomessa tapahtuvista hirveyksistä ja Suomi katseli tarkoituksellista vahingontekoa sivusta.

Toki monet Suomessa halusivat ainakin aluksi uskoa, että kyse oli väärinkäsityksistä. Näin ei ollut. Kyse oli vallankäytöstä ja valitusta toimintalinjasta, josta oli paljon näyttöä jo ennen yksityisten perheriitojen hyödyntämistä.

Merkityksellisempää kuin se, mistä valehdellaan, voi olla se, mistä vaietaan.

Ranskalainen Le Monde kirjoitti 15. maaliskuuta kybersodan alkaneen kymmenen vuotta sitten, tarkalleen 27. huhtikuuta 2007.

Silloin Virossa taisteltiin neuvostoajan Pronssisotilas-patsaan siirtämisestä, ja samaan aikaan maan verkkopalveluja vastaan hyökättiin.

Bäckman oli mukana tässäkin operaatiossa, ja vuonna 2008 hän julisti informaatiosotaan liittyvässä pamfletissaan Pronssisoturi, ettei Virolla ole tulevaisuutta itsenäisenä valtiona.

Vuonna 2009 ilmestyi Imbi Pajun ja Sofi Oksasen toimittama kirja Kaiken takana oli pelko, joka dokumentoi Viron miehitysvuosia ja neuvostoperintöä. Helsingin yliopiston dosenttina Johan Bäckman leimasi sen russofobiseksi roskaksi.

Propagandan kieltä analysoinut venäläinen kulttuurin tutkija ja toimittaja Andrei Arhangelski sanoo, että propagandassa sanoja ei käytetä ajatusten välittämiseen vaan symboliseen väkivaltaan. Kielenkäytön tyyli ja muoto vievät kohteen arvokkuuden, ja näin propaganda kurittaa kohdettaan.

Juuri tämä symbolinen väkivalta on infosodan ja Bäckmanin työn ytimessä.

Ensimmäinen näyte operaatiosta, jossa infosota käytti hyväksi lapsia, oli venäläisen äidin ja suomalaisen isän kiista Suomessa syntyneestä Anton-pojasta. Äiti kaappasi Antonin Venäjälle 2008, ja isä toi pojan kotiin keväällä 2009. Salakuljetuksen varmisti suomalaisdiplomaatti.

Jopa Venäjän television kuvausryhmät ovat osanneet tulla Sastamalan syrjäkulmille seuraamaan Anton-pojan koulunkäyntiä.

Sen sijaan ne eivät ole lähteneet Italian Toscanaan tutkailemaan sadan hehtaarin viinitarhaa, joka korruptiopaljastuksia jatkuvasti tuottavan Aleksei Navalnyin mukaan on pääministeri Dmitri Medvedevin omistama.

Vaikeneminen italialaisesta viinitarhasta ja yleensä maan poliittisen eliitin suuromaisuuksista, joiden hankkiminen ei ole ollut mahdollista virallisilla julkistetuilla palkkatuloilla, on yhtä kiinteä osa infosotaa kuin valehtelu läntisten yhteiskuntien toimintatavoista.

Infosodassa merkityksellisempää kuin se, mistä valehdellaan, voi olla se, mistä vaietaan.

Venäjän eliitti ei länttä pelkää. Se kouluttaa lapsensa lännessä, pitää rahansa länsipankeissa, omistaa asuntoja ja kiinteistöjä Lontoon ja Ranskan Rivieran parhailla ja kalleimmilla paikoilla.

Juuri valtansa ja omaisuuksiensa turvaamiseksi se haluaa tavallisten venäläisten uskovan erilaisia satuja. Yksi näistä juonista leimaa Venäjään kriittisesti suhtautuvat russofobeiksi, kuten Bäckman teki Imbi Pajulle ja Sofi Oksaselle.

Mutta mitä Venäjän eliitti oikeastaan ajattelee omista kansalaisistaan?

Ainakin se pelkää, että kansalaisille olisi tarjolla monipuolista, eri näkökulmista asioita valottavaa informaatioita, johon perehtymällä ihmiset voisivat vapaasti muodostaa mielipiteitään.

Yksi harvoja riippumattomuutensa säilyttäneitä, yhteiskunnallista tietoa tuottavia laitoksia Venäjällä on ollut Lev Gudkovin johtama Levadan mielipidemittauslaitos.

Se luokiteltiin syyskuussa 2016 ulkomaiseksi agentiksi.

Ratkaisu merkitsee laitoksen toiminnan loppumista, sillä venäläisessä arkitodellisuudessa jokaiselle on itsestään selvää, että ulkomainen agentti on sama asia kuin vieraan vallan vakooja.

Agenttipykälillä on lopetettu useita itsenäisiä kansalaisjärjestöjä, jotka ovat saaneet rahoitusta ulkomailta. Kotimaasta sitä ei tipu.

Infosotaa tämäkin. Levadan mielipidemittauslaitoksen luokittelemista ulkomaiseksi agentiksi ehdotti Risi.

Kun Risin Yhdysvaltain vaaleihin liittyvät suunnitelmat vuotivat julkisuuteen Reutersin kautta, myös Venäjän kriittinen nettimedia kiinnitti huomiota Risiin. Sitä kuvataan Kremlin omaksi ulkopolitiikan aivokeskukseksi.

Vuoteen 2005 Risi toimi Venäjän ulkomaantiedustelun alaisuudessa. Sen jälkeen se itsenäistyi, mutta niin, että laitoksen ylläpitäjä ja keskeinen toimeksiantaja on presidentinhallinto.

Mitkä operaatiot sitten pätevöittivät Bäckmanin instituutin Suomen ja Pohjoismaiden toimintojen johtoon? Ehkä laitoksesta vuotaa joskus ulos tätäkin nimitystä selventävää tietoa, mutta epäilemättä vaikutusta on ollut Bäckmanin hyvillä suomalaisilla mediasuhteilla. Hän pystyi esiintymään myös Suomen mediassa pitkään ”ihmisoikeustaistelijana”.

Bäckman on palkittu Krimillä myönnetyllä rauhanpalkinnolla. Hänen ansioluetteloonsa kuuluu myös Venäjän korkein oikeuspalkinto Femida vuodelta 2013.

Palkinnot ja arvonimet, dosentista alkaen, ovat helppoja konsteja luoda arvovaltaa sellaisten silmissä, joille pelkkä sana rauhanpalkinnosta riittää herättämään kunnioitusta.

Krimiin kytkeytyy myös poikkeuksellinen Ylen hyväksikäyttö. Bäckman kumppaneineen onnistui ottamaan haltuunsa Ylen Venäjälle omistetun A2 Venäjä-illan keväällä 2014.

Liittyvätkö seuraavana vuonna jaetut rauhanpalkinnot tähän tv-iltaan? Epäilemättä sitä on Moskovassa juhlittu onnistuneena iskuna. Venäjällä symbolisilla tunnustuksilla on myös paljon suurempi merkitys kuin meillä.

Bäckmania pitäisi oikeastaan kuvata tämän päivän ”kuusiseksi”.

Toki Suomessakin herättiin Ukrainan sodan myötä ja ryhdyttiin toimiin.

Samalla alettiin tutkia esimerkiksi Suomessa asuvien venäjänkielisten median käyttöä. Suomea ja länttä vastaan käydään infosotaa myös vaikuttamalla väestöryhmään, joka seuraa Venäjän mediaa.

Meiltä puuttuu kuitenkin edelleen analyysi, miksi infosotaa seurattiin pitkään vierestä, vaikka sen periaatteet ovat olleet vuodesta 1996 lähtien yhdenmukaiset.

Venäjän Ranskassa harjoittamasta manipuloinnista kirjan kirjoittanut Nicolas Hénin toteaa, että toiminta nojaa ranskalaisen yhteiskunnan ominaisuuksiin.

Mitkä ovat Suomessa ne tekijät, jotka ovat mahdollistaneet infosodan? Ainakaan ne eivät ole Suomen vahvuuksia, koska niillä on voitu vahingoittaa suomalaista yhteiskuntaa.

Moskovan näkökulmasta työ on ollut niin tuloksellista, että Bäckmania pitäisi oikeastaan kuvata tämän päivän ”kuusiseksi”. Toki ”ottoville” on uusinnettu ja modernisoitu digiaikaan.

Kun Euroopan yhteistyö- ja turvallisuusjärjestön parlamentaarisen yleiskokouksen puheenjohtaja Ilkka Kanerva osallistui 1. lokakuuta 2015 Moskovassa Venäjän duuman ja ulkoministeriön järjestämään turvallisuuspoliittiseen seminaariin, isännät istuttivat hänet lounaalla Bäckmanin viereen.

Suomalaisten olisi vihdoin aika katsoa totuutta suoraan silmiin: Bäckmanissa henkilöityy Venäjän Suomen-politiikka, jota harjoitetaan maan korkeimman johdon siunauksella.

Vaikeaa sen käytännön toteutus infosotana ei ole: poliittisen tahtotilan eläväksi tekeminen vaatii vain hieman resursseja ja symboliseen väkivaltaan valmiita toimijoita.

Venäjän kansallisvarallisuudesta 62 prosenttia on Capgeminin mukaan dollarimiljonäärien ja -miljardöörien hallussa. Heihin kuuluu 0,1 prosenttia väestöstä.

Infosotaa käydään tämän joukon aseman turvaamiseksi ja tavallisia venäläisiä vastaan. Venäläisistä puolet kertoo tuoreessa mielipidemittauksessa olevansa köyhiä.

Pelottelun, leimaamisen, vääristelyn ja valehtelemisen tehon rajoja on Venäjällä toukokuun alussa mitattu suomalaisittain suorastaan hupaisalla, mutta viime kädessä perin traagisella tavalla. Vladimirissä koulun apulaisjohtaja on uhannut alaikäisiä koululaisia huostaanotolla, kun he osallistuivat korruptiota vastaan taistelevan Navalnyin toimiston avajaisiin.

Toki uhkaukset on vedetty takaisin, mutta tilanne paljastaa armotta, miten infosota vääristää yhteiskunnan toimintatavat.

Suomen pitää varmistaa, ettei sitä voida enää hyväksikäyttää näissä peleissä niin helposti kuin viime vuosikymmenen aikana. Näin taataan, että Suomea vastaan suunnatuilta operaatioilta putoaa pohja.

Kirjoittaja Anne Kuorsalo on vapaa toimittaja. Kirjoitus perustuu Ilmari Susiluodon (1947–2016) muistoseminaarissa 8.5.2017 pidettyyn puheenvuoroon.