Hullu-Erkka. Nimittelyyn pielisjärveläinen kulkukauppias ja torppari Erik ”Erkka” Ikonen (1847–1921) oli saanut tottua erikoisen kiviharrastuksensa vuoksi. Erkka irrotteli meisselillä ja vasaralla lohkareita kallioista. Hullun puuhaa, tuumivat Varpasen kylän asukkaat.

Vähättely sai Erkan silmiin kyyneleet, muisteli muuan kirjoittaja 1939 Pohjois-Karjalan opintokerhon joulukirjoituksessa. ”Vielä kumu kuuluu Siinailta. Mätäsvaarassa mätäpaise joka vielä kerran puhkiaa”, Ikos-Erkka muistipuheen mukaan jupisi epäilijöille.

Vähättelystä huolimatta Erkka kantoi sitkeästi kivinäytteitään Pielisen rantaan. Toisinaan laivuri kieltäytyi ottamasta Erkan kivisäkkiä kyytiin. Kiviä kuitenkin päätyi laivalla Joensuuhun ja sieltä junalla Helsinkiin Geologiseen tutkimuslaitokseen. Se osoittautui arvokkaaksi asiaksi.

MONISSA Erkan lähettämissä kivissä kulki mustansinertävä kiiltävä juova. Se oli molybdeenihohdetta, korkealaatuisten työkaluterästen raaka-ainetta. 90 prosenttia maailman harvinaisesta molybdeenista oli siihen saakka louhittu Amerikasta.

Tieto Pohjois-Karjalan erämaasta Helsinkiin tulevista molybdeenikivistä kantautui Lohjan Kalkkitehtaan perustajan Karl Forsströmin tietoon. Forsström ja hänen poikansa Petter sijoittivat uhkayritykseen. He aloittivat 1903 koelouhinnan Mätäsvaaran kupeesta. Malmia löytyi, jopa sadan kilon kimpale lähes puhdasta molybdeenihohdetta. Palkkioksi Forsströmit ostivat malmin löytäjälle Erkalle oman mökin kaivoksen läheltä. Vaatimattoman, mutta oman kuitenkin.

Kaivos sen suuruuden vuosina. Vasemmalla rikastamo ja keskellä malmimurskeen säilytyssiilot.­

Kirjoitustaidottomasta Hullu-Erkasta oli tullut kyläläisten puheissa Kulta-Erkka. Loppuvuotensa Erkka eli mökissään nauttien jo hieman arvostuksesta.

Mutta Mätäsvaaran kaivoksen todellinen kulta-aika oli vasta tulossa.

MÄTÄSVAARAAN Nurmeksen ja nykyisen Lieksan eli Pielisjärven kauppalan puoliväliin asumattomien korpien keskelle kohosi 1939–40 Suomen toiseksi suurin kaivos. Muutamassa kuukaudessa, ”amerikkalaisella vauhdilla”, metsään pysytettiin kaivos, palkattiin arkkitehti Alvar Aalto piirtämään asemakaava ja teiden varsille rakennettiin tyyppitalot vesivessoilla, keskuslämmityksellä, aikansa parhailla mukavuuksilla. Sähkökin tuli valaisemaan Pohjois-Karjalan syrjäistä kylää parikymmentä vuotta ennen kuin sähkövalosta tuli arkea niillä seuduin.

Yli tuhannen työntekijän yhteisö eli ja hengitti kaivoksen voimalaitoksen pillin tahtiin. Saksan sodanjohdon kartoissa Mätäsvaaran kohdalle oli piirretty tärkeä punaympyrä. Syrjäinen kylä tuotti lähes kaiken Saksan sotakoneiston korkealaatuisten panssari- ja aseterästen tarvitsemasta molybdeenistä. Siitä ei tiedetä paljon muuta kuin että saksalainen ostaja oli hyvin kiinnostunut tuotannon kehittymisestä. Arkistot, jos niitä edes oli, saattoivat palaa, kun Neuvostoliitto kiinnostui kaivoksesta jatkosodan jälkeen.

Alvar Aalto piirsi metsän keskelle nousseeseen kaivoskylään asemakaavan ja katujen varsille tyyppitalot.­

Sitten kuin leikaten tuotanto loppui vuonna 1947 ja vilkas kylä alkoi autioitua.

ENTISEN osuuskaupan pihassa istuva kansalliskoira suomenpystykorva tervehtii tulijaa ulvahduksella. Muuten Mätäsvaaran keskuspaikassa lepää alkutalven syvä hiljaisuus.

– Tämä on kylän keskuspaikka, kylätoimikunnan puheenjohtaja Osmo Turunen sanoo.

Ja tuossa on baari. Tähti-Mesta on ollut suljettuna 15 vuotta. Viimeksi siellä olut virtasi 2001, kun Bomban juhlaviikkojen kaivoksesta kertovan Kumu kuuluu -kaivosmusikaalin esittäjille ja yleisölle piti olla kylässä viihdykettä. Taiteilijat ja yleisö lähtivät, teipit jäivät.

MUTTA millainen kumu Mätäsvaaran uumenista kuului silloin, kun kallion sisässä ammuttiin irti, murskattiin ja rikastettiin kolmessa vuorossa molybdneenia Saksan sotakoneiston aseiden ehtymättömään kulutukseen? Ja mitenkä lujaa mahtoi huutaa Tähti-Mestaa vastapäätä olevassa rakennuksessa halkovoimalla sähköä kaivoskoneille jauhanut 2 000 kilowatin höyryturbiini?

Kaivoskylän sydän kolmen tien risteyksessä on kalpea muisto 1940-luvun elämänvilskeestä. Osuuskaupan yläkerran Mätäsbaarissa haettiin irtiottoa sodan ja raskaan kaivostyön arkeen.­

Ja minkälaista meno oli Lieksan kauppayhtiön yläkerran Mätäsmökki-baarissa, jossa maan alta valoon nousseet mainarit lyhyen vapaavuoron aikana ahneesti tarttuivat kiinni sota-ajan ohikiitävään arkeen tietäen, että yksikin virheliike vapaa-ajalla ja edessä on paluu rintamalle?

Enää asukkaita on kuutisenkymmentä. No, nyt raittia pitkin tulee joku.

– Onhan tämä kylä ollut hiljenemään päin. 20 vuotta sitten muutin tänne, lähiseudun sahalla koneenkuljettajana työskentelevä Ale Kiiskinen sanoo.

– Tuossa muuten kuvattiin aikanaan Simpauttajan baarikohtaus, Kiiskinen viittaa voimalaitoksen turbiinirakennusta vastapäätä seisovaa lautamökkiä.

Simpauttajabaarin vieressä yksi kaivosyhteisön työväestölle syksyllä 1939 rakennetuista rivitaloista on romahtanut kasaan, koivu on kaatunut sen päälle. Ja sen vieressä toisen rivitalon porstua on tullut muuten vain alas odottamaan viimeistä kuoloniskua.

Sadattuhannet suomalaiset ovat nähneet tämän talon, sillä siellä kuvattiin Heikki Turusen Simpauttaja-elokuvan baarikohtaus 1975. Ale Kiiskisen ja Martta-koiran vieraillessa meno pihassa on vaisumpaa.­

Talon sisällä aika on pysähtynyt jonnekin 1940–50-luvulle. Olohuoneen seinissä on perinnerakentajien nykyään himoitsemaa pinkopahvia. Aikanaan varmasti emäntänsä ylpeys, salolaisen Leinovalun valmistama liesi valkoisine emalipintoineen ei häpeile uutta.

Tämä romahtava talo on ollut aikanaan jonkun perheen koti. Keittiön ikkunaan ovat painaneet jälkiä pienet nenät, kun on odotettu Mätäsvaaran sisästä palaavaa isää kotiin. Ja tuonne makuualkoviin verhon taakse on kaivosmies ojentunut lepuuttamaan kivistäviä jäseninään huojentuneena siitä, että maan alla ei sentään paiskittu töitä kuin kahdessa vuorossa. Toisin kuin rikastamossa, jossa sotatalouden ehtymätön kysyntä vaati prosessin tuottavan molybdeenirikastetta kolmessa vuorossa.

Mutta kuka talon omistaa?

– Mene kysymään Pehkosen Pertiltä, hän omistaa tuon koko rivitalon, Kiiskinen neuvoo ja häipyy Martta-koiran kanssa aamusumuun.

PEHKOSEN portaille saapuvaa tervehtii kallo, onneksi jonkin eläimen. Lopulta ovi aukeaa.

– Tulkaa sisään, Pehkonen sanoo.

Isäntä on vielä aamuaskareissaan ja viritellyt pönttöuunin tulet. Keittiön puuhellalla alumiinikattilassa on keitetty viime päivät villisian pääkalloa, joka nyt alkaa olla esittelykunnossa. Hengestään päässeen kärsäkkään nahka kuivuu tontin laidalla, mistä tienoon korpit ovat hyvin tietoisia.

Pertti Pehkonen on rivitalonsa ainoa asukas. Viime päivät hellalla on keitelty villisian päätä, joka on nyt esittelykunnossa.­

Pehkonen osti rivitalonsa Lieksan kaupungilta 1987. Kaupan päälle tuli pari ekstrataloa.

– Tarjosin toisesta 2 000 markkaa. Se harmittaa. Nämä olisi lähtenyt varmasti 200 markalla, hän velmuilee.

Pehkonen on viidennen polven mätäsvaaralainen. Isä Lauri Pehkonen pestautui porariksi, kun kaivosalueen Forströmiltä hankkinut Wärtsilä Oy aloitti maanalaisen kaivostoiminnan 1916.

Tuolloin malmi vietiin pois Mätäsvaarasta, koska sitä ei vielä osattu rikastaa. Kaivostoiminta ei Wärtsilän omistuksessa päässyt isoon vauhtiin. Sen verran kiveä porattiin, että kaivosmiesten ammattitauti kivipölykeuhko vei 15-lapsisen perheen isän Lauri Pehkosen hautaan 54-vuotiaana.

KUN Pertti Pehkonen syntyi 1941, Mätäsvaaran kaivos oli ollut jo kuusi vuotta vuorineuvos Berndt Grönblomin Vuoksenniska Oy:n omistuksessa. Suomen tunnetuin teräspatruuna Grönblom haistoi Mätäsvaaran mahdollisuudet jo ennen toisen maailmansodan luomaa korkeasuhdannetta.

Mätäsvaara oli sotatalousaluetta ja kaivosalueen väki tarvitsi kulkuluvan.­

Rakennusliike A. Palmberg sai arvokkaan jättiurakan. Alkuvuodesta 1939 korpimetsään alkoi nousta suurkaivos välttämättömine laitoksineen: korjaamoja, yli 80 asuinrakennusta, joista osa itsensä arkkitehti Alvar Aallon piirtämiä tyyppitaloja, rikastuslaitos, valtavat 900 tonnin betonisiilot murskatulle malmille ja höyryvoimalaitos, jonka 62 metriä korkea piippu hallitsi jo kaukaa maisemaa. Uusi vaurauden aika oli asettunut Mätäsvaaraan, kuten Erkka Ikonen oli ennustanut.

Talvisodan syttyminen marraskuussa 1939 keskeytti lähes valmiiksi ehtineen kaivoksen toiminnan. Keväällä välirauhan tultua jatkettiin, veden valtaama kaivos kuivattiin ja tuotanto käynnistyi elokuussa 1940.

Suomen ja Saksan taloussuhteet palasivat jatkosodan alla ja se avasi Mätäsvaaran malmille ehtymättömän kysynnän. Mätäsvaaran kaivoksen molybdeeni oli Petsamon nikkelin ohella ainoita strategisia raaka-aineita, joita Suomi saattoi käyttää Saksan suhteen neuvotteluvaltteina.

Kaivosmiehistä oli sodan aikana pulaa ja Saksasta yritettiin saada venäläisiä kaivoksissa työskennelleitä tänne kaivokselle. Töissä oli satakunta sotavankia, joiden liikkuminen oli hyvin vapaata.

AIKA on vierähtänyt Pertti Pehkosen kaivosmiesrivitalossa vanhoja kuvia katsellessa. Yhdessä kuvassa polvihousuinen Pertti leikkii kaivoksen rikastushiekkakasassa, joka oli tuotu kotipihaan.

– Tuolla sitä hiekkaa on vaikka kuinka paljon, Pehkonen vihjaa ja lähtee oppaaksi kaivosaluekierrokselle.

Kaivosperheille rakennetut asunnot edustivat 1940-luvulla ylellisyyttä, jollaiseen ei syrjäkylillä ollut totuttu. Muutamissa taloissa hella lämmitti keskuslämmityksen veden.­

Aloitamme kaivosprosessin nurinkurisesti rikastushiekkakasasta. Sinne Mätäsvaarasta murskattu hienojakoinen hiekka pumpattiin sen jälkeen, kun molybdeeni oli erotettu kvartsipitoisesta kalliosta. Rikastuksessa molybdeeni tarttui liejussa poreilevien ilmakuplien pintaan, kaavittiin pois, kuivattiin ja pakattiin pahvilaatikoihin.

Mätäsvaaran malmi sisälsi kuparia. Pienetkin pitoisuudet pilasivat korkealaatuisen aseteräksen. Saksalaiset vaativat puhdasta molybdeenirikastetta ja Vuoksenniskan miehet pyrkivät laskeuttamaan kuparin pois lisäämällä rikastusveteen välillä vaarallisia määriä natriumsyanidia.

Paikalla, jossa ennen oli Mantilanlampi, kohoaa nyt valkoinen, yli kymmenen hehtaarin suuruinen hiekkaerämaa, jonka harja kiipeää majesteettisesti puiden latvojen yläpuolelle. Hiekka on kvartsipitoista ja siksi lähes valkoista.

– Täällä pelasimme kouluvuosina jalkapalloa. Hiekasta yritettiin sotien jälkeen tehdä lasia, mutta se ei onnistunut.

– Eräs tunnettu helsinkiläinen taiteilija tuli kerran Lieksan vaskiviikkojen yhteydessä katsomaan rikastushiekkakenttää ja hullaantui näkemästään, kieri ja juoksenteli pitkin penkkoja, Osmo Turunen muistelee.

Nykyään Mätäsvaaran säännöllisin kulttuuritapahtuma on Pertti Pehkosen rivitalon päätyhuoneistossa joka torstai kokoontuva kymmenhenkinen sekakuoro, joka on toiminut jo yhdeksän vuotta.

Tämän mökin alta alkoi kaivosmiesten matka kiven Mätäsvaaran sisään. Matkaa pohjalle oli 140 metriä. Nyt kaivoskuilut ovat täyttyneet vedellä.­

Rikastehiekkavuoren vieressä jo osin metsän valtaamana seisovat kaksi jättimäistä tornia, joihin murskattu malmi varastoitiin. Korkeimmat puut jo kurottavat siilojen yläpuolelle.

Matka jatkuu vesakossa reittiä, jonka yläpuolella malmi aikanaan liikkui kuljetushihnoilla. Oikealle jäävät kaivoksen johtajien asunnot, joissa yhä asutaan.

– Tuossa oli kaivoksen sauna, tuossa pesula, Pehkonen näyttää.

Ja sitten näkyy oranssi kyltti: ”Varo, putoamisvaara!” Siitä alaspäin alkoi yli sadan metrin syvyyteen johtanut kaivoskuilu. Hissi toi päivänvaloon kahdeksan tuntia maan alla karbidilampun valossa malmia poranneet ja käsipelillä lohkareita nostelleet miehet. Vieressä on peltisepänliike. Siinä oli aikanaan kaivoksen pesula, jonne paineilmaporan sylkemän öljyn mustaamat miehet marssivat jättämään haalarinsa, pukivat siviilit ja askelsivat talon takana nousevaa kävelyluiskaa Joensuu–Nurmes-radan yli kaivoksen saunaan löylyihin. Sitten ehkä illanviettoon Mätäsmökkiin tai tunnollisimmat kotiinsa.

Ja aamulla taas hissikuilulle, joka jyristen vei miehet ahtaisiin kaivosperiin ja makasiineihin Mätäsvaaran uumeniin. Kierto jatkui omavaraisessa kaivosyhteisössä viikosta toiseen, vuodesta toiseen, sotatalouden ehdoilla metsän keskellä kaukana muusta maailmasta.

SITTEN tuli rauha. Vienti Saksaan loppui syyskuussa 1944 kuin leikaten. Seuraava vuosi molybdeenia tehtiin venäläisille. Kun sekin sota loppui, niin aseteräksen kysyntä laski. Molybdeenin hinta romahti murto-osaan, tuotanto painui tappiolle.

Luonto maisemoi vauhdilla kaivostoiminnan jälkiä. Taustalla näkyvät malmimurskeen säilytyssiilot uhmaavat sitkeästi ajan hammasta.­

Kauppa- ja teollisuusministeriö oli katsonut, että Mätäsvaaran tappioita voidaan kattaa kultaa tuottavan Viljakkalan Haverin kaivoksen tuloilla.

Heinäkuussa 1947 armo loppui. 12. heinäkuuta kello 11 rikastamo lakkasi pyörimästä, mutta kuparin poisto jatkui iltaan. Siiloihin jäi vielä mursketta.

Kaivosta alettiin purkaa, koneita siirrettiin Haveriin. Ammattitaitoiset kaivosmiehet lähtivät, kylä alkoi hiljentyä. Kaivosyhteisön symboli, 62-metrinen piippu panostettiin dynamiitilla.

– Kun työmiehet lähtivät ruokatauolle, Korppilan Arppa kiipesi vielä kerran piipun huipulle. Tuo piste on Arppa, Pertti Pehkonen näyttää kuvaa.

Paikalla oli kameroita. Joku ikuisti piipunnokkaan kavunneen 10-vuotiaan pojanviikarin. Kun kuva oli otettu, Arppa kapusi alas.

Sitten työmiehet palasivat ja joku painoi nappia. Piippu alkoi huojua kuin jalkaan potkaistu jättiläinen, heilui hetken ja rojahti kumisten sijoilleen. Yksi aikakausi oli tullut päätökseen.

Vanhoja kuvia kaivoksesta ja kylästä. Kaivoksen valkoista rikastushiekkaa riitti Pertti Pehkosen kotiin leikkipaikaksi (kesk). Piste piipun päässä on Korppilan Arppa (alh. oik.). Hetki kuvanoton jälkeen piippu räjäytettiin.­

– Minäkin naputtelin tiiliä puhtaaksi taskurahaa vastaan, Pehkonen muistelee.

MÄTÄSVAARASTA noin viiden kilometrin päässä Viekin hautausmaalla räntäsadetta uhmaa lehtikuusesta tehty vaatimaton risti.

– Erik Ikosen alkuperäinen hautaristi oli lahonnut. Tein hänelle uuden, kylätoimikunnan puheenjohtaja Osmo Turunen sanoo.

Messinkisessä nimilaatassa lukee ”Mätäsvaaran malmin löytäjälle”. Sen yläpuolella on kynnenkokoinen pala kiveä. Kulta-Erkan haudalle eksynyt arvaa jo, mitä se on: Mätäsvaaran kuulua molybdeenia.