Raha, rakenteet ja ideologia ratkaisevat digiaktivismissa. Toisin kuin mielikuvissamme tai puheissa ”uudesta vallasta”, digiajan vaikuttamista ei luonnehdi horisontalismi vaan hierarkiat.

Sosiologi Jen Schradien tuore tutkimus The Revolution That Wasn’t: How Digital Activism Favors Conservatives romuttaa meidän mediatutkijoiden ja monien demokratia-aktivistien hellimän ajatuksen internetistä uudenlaisen, tasa-arvoisen kansalaistoimijuuden areenana. ”Sen sijaan, että digiaktivismi olisi tarjonnut pikaratkaisun demokratian ongelmiin, se on uusintanut ja jopa vahvistanut aiempia valtarakenteita.”

Schradie tutki Pohjois-Carolinan osavaltiossa 2011–2014 käytyä kamppailua julkisen sektorin työntekijöiden oikeuksista. Hän seurasi 34:ää eri poliittista ryhmittymää ja päätyi aineistonsa pohjalta paitsi kyseenalaistamaan digiajan poliittista osallistumista koskevia olettamuksia myös selittämään, miksi digiaktivismi suosii konservatiiveja.

Mielikuvissamme digikansalaisuus on yksilöllistä käyttäjyyttä, jossa asemalla, taustalla tai rahalla ei ole väliä. Digikansalaiset toimivat omista tarpeistaan käsin, ilman kollektiiveja, verkostomaisesti ja ilman byrokratiaa tai välikäsiä.

Schradien empiirinen tutkimus kertoo kuitenkin muuta. Kun verrataan erilaisia vaikuttamiseen pyrkiviä ryhmiä, verkossa aktiivisimpia ja menestyksekkäimpiä ovat ne tahot, joilla on vahva hallinnollinen tuki, rahaa, työvoimaa ja erikoistunutta työnjakoa.

Aktivismi vaatii nimittäin työtä myös digiaikana: tykkäysten ohella tarvitaan suunnittelemista ja tekemistä, kokouksia ja järjestämistä. Promootioyhteiskunnassa viestintä on erikoisosaamista, ja siksi myös kansalaisjärjestöistä on tullut viestintätoimistojen asiakkaita.

Schradien mukaan digiaktivismia selittää kuitenkin myös ideologia eli se, mikä verkkoaktivismia viime kädessä motivoi. Siinä missä Pohjois-Carolinan erilaisia vasemmistoryhmiä ajoi demokraattinen halu osallistaa mahdollisimman moni, konservatiivi- ja oikeistovoimien verkkoaktiivisuutta ruokki halu kertoa Valtamedian Tukahduttama Totuus.

Kun jälkimmäinen ideologia yhdistyy rakenteisiin ja rahaan, loppu on ns. historiaa.