Keskustapuolueen talousmaantieteelliset linjaukset ovat nousseet näyttävästi julkiseen keskusteluun viime päivinä. Varsinkin väite siitä, että asuntotuotannon jarrutus pääkaupunkiseudulla laskisi asuntojen hintaa, on otettu tyrmistyneenä vastaan. Elias Oikarinen, yksi Suomen johtavista asuntomarkkinoiden tutkijoista, esittikin eilisessä Helsingin Sanomissa (10.5.) toisenlaisia, tutkimukseen perustuvia näkemyksiä asiasta. Tilannetta ei parantanut yhtään puolueen talousmaantieteellisen työryhmän puheenjohtajan Johannes Hirvaskosken kirjoitus (HS 11.5.), jossa hän vaati panostuksia alkutuotantoon ja tuotannolliseen toimintaan ja epäili kaupunkituottavuuden hyötyjä.

Minulla ei ole pienintäkään syytä epäille etteikö hallituksen muodostaja Juha Sipilä tuntisi erittäin hyvin kaupunkituottavuuden edut ja korkean arvonlisän yritystoiminnan hyödyt maan taloudelle. Siitä huolimatta esitän muutamia huomioita kaupunkikeskusteluun.

Ensin kuitenkin muutama konkreettinen fakta kymmenen suurimman kaupungin merkityksestä. Vuonna 2013 niiden asukasluku oli 38,7 % koko maan asukasluvusta. Bruttokansantuotteesta ne tuottivat 62,7 %. Vuosina 2000-2012 koko maan työpaikkalisäyksestä 89,3 % kohdistui näihin kaupunkeihin ja tutkimus- ja kehitystoiminnan menoista 81 % käytettiin näissä kaupungeissa. Jos seuraamme Ruotsin kaupungistumista, vuoteen 2030 mennessä 500 000 – 600 000 ihmistä lisää muuttaa kaupunkeihin. Kaupungeissa ratkaistaan tämän maan taloudellinen menestys, mutta kaupungit tai valtio eivät sitä sinänsä ratkaise, vaan viime kädessä yritykset.

Valtio voi edistää yritysten menestymistä koulutuksen, tutkimus- ja kehitystoiminnan rahoituksen, toimivan infrastruktuurin ja verotuksellisten kannustimien keinoin. Kaupungit voivat puolestaan luoda osaajille vetovoimaisia asuin- ja elinympäristöjä sekä yrityksille innovatiivisia toimintaympäristöjä.

Elinkeinoelän tutkimuslaitos totesi vaikuttavassa laajan tutkimushankkeen loppuraportissa Missä arvo syntyy (2013), että lisäarvoa syntyy erityisesti tuotantoa edeltävissä vaiheissa (T&K, design, brändi) sekä tuotannon jälkeisissä vaiheissa (markkinointi, myynti, after sales). Konkreettisen valmistuksen parissa työskentelee vain noin kymmenen prosenttia työvoimasta. Jos haluamme, kuten Hirvaskoski ehdottaa, panostaa tuotantoon, se tarkoittaa selvästi alhaisempaa kustannustasoa ja alhaisempia palkkoja, koulutuksen painopisteen muutosta kohti alemman tason koulutusta, yritystukien kasvattamista, valtion teollisia investointeja, entistä kovempaa verokilpailua sekä lopulta alhaisempaa elintasoa ja vähäisempiä julkisia palveluita

Viime vuosien teollisuuspoliittisia pääuskomuksia ovat olleet teollinen cleantech ja biotalous. Cleantech ei ainakaan vielä ole lähtenyt lentoon ja nyt onkin vaadittu suuria kaupunkeja luomaan kokeilu- ja referenssiympäristöjä.

Suomen biotalousstrategian[1] mukaan ”biotaloudella tarkoitetaan taloutta, joka käyttää uusiutuvia luonnonvaroja ravinnon, energian, tuotteiden ja palvelujen tuottamiseen”. Biotaloutta ovat esimerkiksi biomassojen hyödyntäminen sekä lääkekehitys ja terveysteknologia. Jälkimmäiset toiminnot keskittyvät yliopistosairaaloiden ja yliopistojen läheisyyteen, mutta osa biotaloudesta voi synnyttää uusia työllistymismahdollisuuksia ja uutta liiketoimintaa myös maaseutumaisille alueille. Sitä on syytä edistää, varsinkin jos sen myötä tukien varassa eläviä alueita voidaan saattaa liiketoiminnan piiriin.

Keskustan pohdiskeluista noussut keskustelu on ollut hyödyllistä ja hyväksi: se on nostanut esiin myös paljon tosiasioihin pohjautuvaa tietoa kaupunkien merkityksestä ja tärkeydestä. Ehkä se myös auttaa ymmärtämään, että viime kädessä ihmiset päättävät itse missä haluavat asua ja yritykset mihin haluavat toimintojaan sijoittaa. Vauraus syntyy joka tapauksessa pääosin kaupungeissa, jos on syntyäkseen.

[1] http://www.biotalous.fi/wp-content/uploads/2015/01/Suomen_biotalousstrategia_2014.pdf