Jos EU:ta ei olisi, se kannattaisi pikaisesti keksiä. Kun vanhoja kaunoja sorkitaan, on unioni pienen valtion turva.

Usko utopiaan demokratiasta on tuhon keskellä voimakas.

Se näkyy vahvasti esimerkiksi Roberto Rosselinin elokuvissa Rooma – avoin kaupunki ja Saksa vuonna nolla. Heti toisen maailmansodan jälkeen tehdyissä filmeissä tavallinen ihminen hakee raunioissa ihmisarvoaan ja tietä tulevaisuuteen.

Kymmenisen vuotta noiden vahvojen kuvien jälkeen hahmoteltiin Roomassa poliittinen sopimus siitä, miten tuho voitaisiin tulevaisuudessa estää. Utopistinen ajatus oli ”ei koskaan enää sotaa”. Syntynyt Rooman sopimus loi pohjan Euroopan unionille.

Tänään moniongelmainen EU yrittää etsiä uutta olemusta – ja tulevaisuuttaan.

Entistä useammin myös kuulee epäröiden sanottavan: ”entä jos EU sittenkin hajoaa”. On Euroopassa heitäkin, jotka sydämestään toivovat unionin tuhoa.

Tomaatit ilman rajoja

Me tämän päivän eurooppalaiset tuskin huomaamme Euroopan sisärajoja. Passi on taskussa, mutta kukaan ei kysele sen perään.

Olemme Suomessa oppineet siihen, että punaposkista hollantilaista tomaattia saa paukkupakkasten aikaan – joskus jopa edullisesti. Sama hitti, jonka tahtiin jalka hakkaa Barcelonassa, aiheuttaa ruumiinliikettä myös Rovaniemellä. Samat netistä ostetut kengät ja kuosit lentävät ilmojen halki niin Napoliin kuin Dubliniin.

Ihmiset, pääomat, tavarat, ajatukset ja ilmiöt liikkuvat vapaasti.

Maantiede ei määritä tai erota samalla tavalla kuin menneessä maailmassa.

Historiallisesti ajateltuna Eurooppa ei ole juuri koskaan jakautunut pelkästään kansallisvaltioihin.

Remko de Waal / EPA

Aina joku nousee johtoon

Euroopan unionin tuhoa saarnaavat tahot arvostelevat EU:ta epädemokraattisuudesta. He ajattelevat, että kun EU tuhoutuu, niin päätösvalta ihmisten asioista siirtyy kullekin kansallisvaltiolle.

Historiallisesti ajateltuna Eurooppa ei ole juuri koskaan jakautunut pelkästään kansallisvaltioihin. Euroopassa on käytännössä lähes aina ollut valtakeskittymiä, joilla on ollut valtaa yli omien rajojensa. On ollut valtioliittoja ja imperiumeja.

Euroopan kehitys vuodesta 1914 vuoteen 1945 oli sarja katastrofeja, joiden perussyy oli eurooppalaisten imperiumien purkautuminen. Oman lisänsä ongelmiin antoi kansallisvaltioiden ja nationalismin aatteen nousu.

Idea siitä, että itsenäiset kansallisvaltiot olisivat Euroopassa tasavertaisia, on historiaton ja perustaltaan epä-älyllinen. Valtiot Euroopassa ryhmäytyvät ja ryhmän vahvin ottaa vallasta suurimman lohkareen.

Tasavertaisten maiden euroviisu-Eurooppa on haavekuva. Euroviisuissa jokaisella maalla on toki oma äänensä annettavanaan, mutta huomionarvoista viisuissakin on se, että maat ilmiselvästi muodostavat blokkeja.

Mitä blokkeja nyt syntyisi?

Jos EU nyt hajoaisi, nousisi blokkipolitiikka eittämättä pintaan. Ryhmien hahmottelu onnistuu kuin itsestään vanhojen ennakkoluulojen ja -käsitysten pohjalta.

Unionittoman ajan Etelä-Euroopan maiden ryhmää johtaisi arvatenkin Ranska. Katolilaisuus ja muuta Eurooppaa luovempi talousajattelu olisi ryhmässä yhdistävänä tekijänä.

On helppo aavistaa, että Saksan ympärille muodostuisi jämäkän talouspolitiikan ja luterilaisen sielunelämän ryhmittymä. Suomi olisi ryhmän hyvä jäsen.

Entä mitä tuolloin tekisi Venäjä? Mitkä maat se tahtoisi omaan valtapiiriinsä, jos EU laittaisi lapun luukulle?

Venäjän pirtaan sopii eripura unionin sisällä. Venäjä haluaa taas valtaa Euroopassa ja kurkottaa menneen suuruutensa päiviin. Se tahtoo luoda kahdenvälisiä suhteita Euroopan maiden kanssa.

Venäjän presidentin Vladimir Putinin autoritaarinen hallitsemistyyli on viehättänyt joissakin maissa. Unkari on hyvä esimerkki – ja suhtautuvatpa muutamat ranskalaispoliitikotkin Putiniin ymmärtävästi.

Unionittomassa Euroopassa tällainenkin hengenheimolaisuus voisi yhdistää.

Ilman EU:n kaltaista järjestelyä Euroopan konfliktit olisivat paljon suurempia.

Mathieu Cugnot /EPA

Kaunaisen muisti on pitkä

Toiseen maailmansotaan saakka Euroopan keskeisin jakolinja oli Saksan ja Ranskan välillä.

Euroopan unioniin johtaneet sopimusjärjestelyt syleilivät tämän jaon historiaan. On mahdotonta ajatella, että tuo jako heräisi henkiin, vaikka EU katoaisi ympäriltä.

Euroopassa on tukku muitakin vanhoja kaunoja, jotka voisivat hyvin elpyä eloon, jos niitä riittävästi sorkkii. Äärimmäinen kansallismielisyys on ennenkin herätellyt vanhoja skismoja.

Ei ole mahdotonta ajatella, että ilman EU:n sylin lämpöä vaikka Unkarin ja Romanian välille kehkeytyisi syväkin kiista Transilvaniasta.

Balkanin hajoamissotia on pidetty 1990-luvun suurena epäonnistumisena kansainväliselle yhteisölle ja erityisesti EU:lle. Tietysti alueella tapahtui hirveitä. Totta on sekin, että EU on ollut omiaan rauhoittamaan Balkania.

Asiaa on ajateltava pidemmässä historiallisessa perspektiivissä: oli EU:n saavutus, ettei Balkanilla 90-luvulla päässyt irti sama helvetti mikä pääsi valloilleen Sarajevosta 1914 ja johti ensimmäiseen maailmansotaan.

Jugoslavian hajoamissodat ovat vain yhden sukupolven päässä ja alueella on äärikansallismielistä ajattelua riittämiin.

Länsi-Euroopan vakiintuneet valtiot katsovat huolestuneina Britanniaa. Brexitin jälkijäristykset pirstaloivat kuningaskunnan useaan osaan. Separatistisia ajatuksia on mantereen puolella esimerkiksi katalaaneilla ja baskeilla.

Äärimmäinen kansallismielisyys on ennenkin herätellyt vanhoja skismoja.

Julien Warnand / EPA

Tullit tulevat, globalisaatio jää?

EU:n hajoamisen taloudellisia vaikutuksia voi arvuutella sen mukaan, mistä täytyy luopua.

On oletettavaa, että maat laittaisivat tulleja toisista maista tuleville tuotteille. Eivät välttämättä kaikki maat, mutta osa ainakin.

Koska yritykset hakevat voittoa, on työn hinnalla väistämättä merkitystä. Tehtaita siirretään halvemman työn maihin, alihankintaa ja palveluita ostettaisiin sieltä mistä halvimmalla saa.

Palkat lähtisivät Euroopassakin laskuun. Elintaso laskisi ja tuloerot kasvaisivat.

Vaikka EU hajoaisikin, ei globalisaatio katoa minnekään. Globalisaation aikana kytkös yrityksen edun ja kansallisen edun väliltä on kadonnut. EU:n hajoamista toivovat kansallismieliset ajatusta vielä hellivät, mutta mennyttä se on.

Vieläkö vienti vetää?

Jos unioni hajoaisi, niin Suomessa siitä kärsisivät eniten vientialat.

Kävisikö niin, että metsäteollisuus alkaisikin taas investoida tullien paremmalle puolelle Keski-Eurooppaan, missä ovat markkinat? Siirtäisikö saksalainen Meyerin telakka tuotannon Turusta takaisin kotimaahansa? Olisiko Daimler lopultakin niin kansallismielinen, että Mercedes-Benzit kasattaisiin Uudenkaupungin sijaan Stuttgartissa?

Tavaran vapaan liikkuvuuden ihanne katkeaisi.

Hinnat nousisivat. Hollantilaisten tomaattien hinta tuplaantuisi. Peterin, Saran, Julian ja Nielsin matkustelu Euroopassa muuttuisi vaivalloisemmaksi ja samalla vaikeutuisi heidän nettiostosten teko.

Maiden keskinäinen kaupankäynti siis vähenisi. Kotimaan markkinoille tuottavat yritykset lisäisivät tuotantoaan. Se synnyttäisi työtä, mutta enemmän sitä katoaisi.

Vaikka EU hajoaisikin, ei globalisaatio katoa minnekään.

Martti Kainulainen / Lehtikuva

Jäljelle jää utopia

EU on epätäydellinen. Kansalaisen ääni ei kuulu ja demokratia tuppaa hukkumaan byrokratiaan. Unioni kaipaa isoa remonttia.

Unionin kannattaa satsata kaikki voimansa työttömyyden ja sosiaalisen epätasa-arvon nujertamiseen.

Toisaalta ilman EU:n kaltaista järjestelyä Euroopan konfliktit olisivat paljon suurempia ja vaikeampia ratkoa.

Eurooppalainen tapa on ollut, että kriisien jälkeen etsitään uusi alku. Etsinnän voisi aloittaa paluusta vanhaan utopiaan.

(Juttua varten on haastateltu Helsingin yliopiston Eurooppa-tutkimuksen verkoston johtajaa Juhana Aunesluomaa, Aalto-yliopiston taloustieteen professoria Pertti Haaparantaa ja Euroopan historian dosenttia Tuomas Lehtosta.)