Mistä on kyse? Kajaanilaisen Klaus Nygårdin tontilla olevan tavaran määrä on ollut kaupungin virkamiesten ja lähialueen asukkaiden päänvaiva jo useita vuosikymmeniä.

Nygårdilla on tuomio ympäristön turmelemisesta, pelastusrikkomuksesta sekä uhkasakkoja ja niiden tehostamisia.

5 000 neliön tontilla on muun muassa käytöstä poistettuja henkilöautoja, linja-autoja, renkaita, akkuja, polkupyöriä, eristevillaa, moottoripyöriä, mopoja, puutavaraa ja muuta tavaraa.

Klaus Nygård oli yksi Karpolla on asiaa -ohjelmassa esiintyneistä "romunkerääjistä". Mies ei kuitenkaan kutsu itseään keräilijäksi.

Kajaani”Tämä olisi toisessa maassa, toisen taivaan alla basaari. Nyt se on ympäristön silmätikku, naapureiden kauhistus ja Klaus Nygårdin intohimo.”

Näillä sanoilla Hannu Karpo tiivisti näyn kajaanilaismiehen pihamaalla yli kolme vuosikymmentä sitten vuonna 1986. Sama näky aukeaa nyt, elokuun viimeisinä päivinä vuonna 2017, kun astuu kapeasta portista sisään, taivuttaa lehtiverhoa ja saapuu Klaus Nygårdin valtakuntaan. Näky on kuin sadusta.

Kaiken keskellä seisoo mies, joka napsauttaa metallikasassa olevan autoradion päälle ja katsoo kymmenien ja jälleen kymmenien jäkälää kasvavien ja sammaloituneiden historiallisten autojen yli metsänreunaan.

Klaus Nygård pitää autokokoelmaansa Kainuun monipuolisimpana. Nygård ei pidä itseään keräilijänä: tavaraa on vain kertynyt. Niko Mannonen / Yle

Tuhannet suomalaiset ovat vierailleet tv-ruudun välityksellä Hannu Karpon kanssa Klaus Nygårdin pihamaalla. Niin olen tehnyt minäkin. Nyt, kun tennarit kostuvat korkeaan heinikkoon ja punaisena helottavaan vatukkoon piirtyneillä poluilla ja omat silmät hahmottavat kokonaisuuden, pihan laajuuden ymmärtää kokonaan.

Pienen hetken tunnen olevani ulkopuolinen, kuin tunkeilija kahden tuiki tavallisen omakotitalotontin väliin jäävässä kuplassa. Sitten mies kehottaa jatkamaan matkaa.

– Tule, mutta varo tallomasta kasveja. Pysy polulla, hän opastaa ja hieraisee tuoksuvaa kissanminttua käsiinsä.

Mies nuuhkaisee hentoa kasvia ja pyytää tekemään samoin. Nyt hän katsoo ensimmäistä kertaa silmiin. Tunne tunkeilusta hälvenee.

5 000 neliötä tavaran peitossa

21.2.2008 Itä-Suomen hovioikeus tuomitsi Klaus Nygårdin ympäristön turmelemisesta sekä pelastusrikkomuksesta. Elämäntapa toi 600 euron sakot.

Ennen oikeudenkäyntiä, vuonna 2007, Helsingin Sanomat kertoi (siirryt toiseen palveluun), että oikeudelle toimitetun katselmusasiakirjan mukaan on 5 000 neliön tontille säilötty 80 käytöstä poistettua henkilöautoa, kymmenen linja-autoa, renkaita, akkuja, polkupyöriä, eristevillaa, moottoripyöriä, mopoja, puutavaraa ja muuta tavaraa. Syyttäjä penäsi mieheltä 85 000 euroa.

Tuolloin naapureille aiheutunutta haittaa oli pyöritelty Kajaanin kaupungin päättävissä elimissä 24 vuotta. Sen jälkeen Kajaanin kaupungin lupajaosto on tuominnut Nygårdille 30 000 euron uhkasakon lisäksi kaksi lisäerää, 40 000 euroa vuonna 2013 ja yhteensä 16 000 euroa vuonna 2015. Näitä sakkoja Nygård ei ole maksanut, mutta jo 80-luvulla hänelle tuomittiin uhkasakkoja useamman kerran, mitkä on hoidettu.

Viiden tuhannen neliön pihamaa on täynnä tavaraa. Sitä on varastoitu jopa puita vasten. Niko Mannonen / Yle

Nyt aikajanaan voidaan lisätä uudet kymmenen vuotta. 23. elokuuta 2017 Klaus Nygård sai ilmoituksen uhkasakon kolmannesta lisäerästä, jota varten hänen tulee antaa selvitys kahden viikon kuluessa.

”Olen 18.8.2017 todennut kadulta päin tarkasteltuna, että kiinteistönne varastointitilanteessa ei ole tapahtunut mitään korjausta aikaisemmin todettuun tilanteeseen nähden.”

Kuulemisilmoituksen on allekirjoittanut sinisellä mustekynällä Kajaanin kaupungin johtava rakennustarkastaja Hannu Leskinen.

Leskinen on tullut kaupungin virkaan vuonna 2003. Silloin hän sai perinnökseen Tapaus Klaus Nygårdin.

– Tilanne on jo vuonna 1984 ollut suuruusluokassaan sama kuin nyt. Jo silloin määrättiin pakkotoimenpide, eli sama, mikä on tänä päivänä käytössä. Uhkasakko määrättiin tavoitteena se, että hän suorittaisi tonttinsa puhdistamisen normaalin pihaympäristön tasoon, Leskinen palaa muistoissaan tarinan alkulähteille.

– Säälittävä juttu. Henkilökohtaisesti tässä ei ole ongelmaa. Asiathan tässä riitelevät, ja käsitys kohtuullisuudesta, hän pohjustaa.

Automies lapsesta saakka

Polku kapenee sitä mukaa, kun matka jatkuu kohti tontin reunaa ja maastosta selkeästi korkeampina erottuvia linja-autoja. Käsi ottaa tukea auton takapuskurista ja painautuu siihen kasvaneeseen sammaleeseen.

– No niin, nyt sinä melkein rikoit kauniin sammalpeitteen. Kerran niin teki myös yksi katsastusmies. Pyöritti sormellaan konepeltiin kasvanutta kaunista jäkälää ennen kuin ehdin kieltää, Klaus Nygård tarinoi, muttei suutu virheliikkeestäni.

Autot ovat olleet miehen sydämessä lapsuudesta asti. Nygård kertoo ajasta, jolloin hänen pappansa toimi ammattikuskina. Kun poikaa ei otettu mukaan auton kyytiin, hän piiloutui lavalle.

– Uudet autot eivät kiinnosta. Jossain ökyparkkipaikoilla on niitä nuorempia, Nygård kertoo.

Nygårdin pihapiirissä on myös useita linja-autoja. Ne erottuvat muuten pusikoituneesta maastosta. Niko Mannonen / Yle

Nygårdin mielestä uusia autoja ei ole tehty kestämään.

– Eihän se ole tarkoitus. Nehän heikennetään, että saadaan vain tehtyä enemmän ja enemmän, ja hinureita lisätään, että ne keräävät niitä tuolta teiden varsilta pois.

Häntä ei tunnu haittaavan se, kun luonto näyttää voimansa ja kasvaa kiinni metalliin. Oikeastaan hän on jopa tietoinen siitä, millaisen puun alle auto kannattaa jättää, jos tavoitteena on tietynlainen lopputulos. Onko näillä autoilla ikinä ollutkaan tarkoitus ajaa?

– Tärkeintä on se, että auto toimii, hän vastaa.

– On niin paljon tekemistä, Nygård jatkaa keräten samalla valtavia vadelmia suuhunsa ja nyppien haitallista jättipalsamia autojensa vierestä.

Tieltä kuuluu auton ääni ja miehen ilme terävöityy. Sekä katse että Nygårdin kommentit kertovat, että tunkeilijat, tirkistelijät ja valittajat ovat yhtä toivottuja kuin poksahtaen leviävät jättipalsamit tai jalkoja pistelevät nokkoset – todella ärsyttäviä.

Kaupunki: "Naapuritkin ovat henkisesti väsyneitä"

Valituksien määrästä päätellen myös naapuritonttien asukkaat kitkisivät mielellään Klaus Nygårdin tavaroineen tieltään.

Naapureiden kannan tietää varsin hyvin myös asian kanssa pitkään paininut Kajaanin kaupungin johtava rakennustarkastaja Hannu Leskinen. Rönsyilevä ja tavaraa pursuava piha ei ole ainoastaan esteettinen haitta.

– Esteettinen haitta on suorastaan pieni. Kesähelteillä tontilta tuleva tuulahdus on iso haitta, sillä siellä on maatuvaa tavaraa – suoranaista jätettä, kuten lahoavaa puuta ja rakennusjätettä.

– Maapohja on märkä, Leskinen kertoo.

Nygård pitää autojen sammaloituneesta ja jäkälöityneestä pinnasta. Niko Mannonen / Yle

Väitteiden mukaan tavaraa olisi kulkeutunut tai kaatunut välillä naapureiden puolellekin.

– Korvausvaateista on ollut puhetta. Naapuritkin ovat henkisesti väsyneitä.

Hän nostaa esiin myös autojen mahdollisesti sisältämät öljyt ja tynnyreiden polttoainejäämät.

– Uhkana on pohjaveden tai pintamaan saastuminen, Leskinen kertoo.

Samaan hengenvetoon hän toteaa, että ELY-keskus on ottanut 2000-luvulla naapureiden vesikaivoista näytteitä, eikä ongelmaa ollut ainakaan silloin.

Leskisen mukaan kaupunki on asiassa kynsille lyöty. Kun valtio on päättänyt, ettei tonttia ajeta pakkolunastukseen tai -huutokauppaan, ainoa mahdollisuus on jatkaa uhkasakkojen antamista.

– Meidän kannaltamme helpoin tilanne olisi ollut, että joku ulkopuolinen taho olisi lunastanut tontin omakseen ja ryhtynyt asianmukaisiin toimiin tontin siivoamiseksi, Leskinen kaavailee.

Henkilökohtaisesti tässä ei ole ongelmaa. Asiathan tässä riitelevät, ja käsitys kohtuullisuudesta. Hannu Leskinen

Kaupunki ei ole siis yksittäisenä toimijana voinut alkaa pakkotoimiin, mutta jos niin olisi käynyt, asia olisi pitänyt hoitaa yhdessä Nygårdin kanssa.

– Pitäisi yksilöidä se, mikä on jätettä ja mikä on arvotavaraa. Kaikki olisi pitänyt luetteloida, ja Klausin tai kaupungin osoittaa paikka, mihin jokainen autonromu, hammastikku, polkupyörän runko tai auton vanne laitetaan. Kaikille pitäisi olla oma pilttuu. Näen, että se ei olisi tässä tapauksessa toiminut.

– Ainakin tämä on hyvä esimerkki siitä, mitä tämä tarkoittaa ihmisen oikeusturvan kannalta. Ei meillä virkamiehillä poliisia lukuun ottamatta ole mahdollisuutta tarttua tällaisiin asioihin.

Tunkeilijoita ja palanut kuisti

Auto kiihdyttää ohi eikä tällä kertaa hidastele Klaus Nygårdin kotipirtin kohdalla. Mies kiroaa ohikulkijat.

80-luvulla palanut talon kuisti on edelleen musta noesta, kuten se oli myös vuonna 1986 Nygårdin esitellessä pihaansa tv-kameralle. Vanhassa videopätkässä hän näyttää kutsumattomien vieraiden jättämiä uhkauskylttejä, joissa pelotellaan omaisuuden polttamisella.

Klaus, tai tuttavallisemmin Klasu, ei mielellään palaa aiheeseen. Sen sijaan hän kertoo metsän reunasta tulleista tunkeilijoista, joiden vuoksi hän on joutunut olemaan yhteyksissä myös virkavallan kanssa.

Asia selvästi vaivaa häntä.

– Ei täällä ole enää halua olla, hän sanoo hiljaa.

Romun peittämiä pihoja ilmoitetaan vuosittain harvemmin kuin joitakin vuosia sitten. Vanhat tapaukset roikkuvat kuitenkin keskeneräisinä. Niko Mannonen / Yle

Rikosylikomisario Jarkko Maksniemi kertoo, että Kajaanin poliisi on tutkinut ympäristöasiaa oikeudenkäyntiä varten. Samalla on selvitetty, aiheuttavatko tontilla olevat tavarat haittaa pelastuslaitoksen toiminnalle tai ylimääräistä palokuormaa ympäristölle.

Myös puheet tunkeilijoista kuulostavat tutulle, vaikka tapauksista onkin aikaa. Maksniemen mukaan Nygård on tuonut esille, että hänelle kuuluvaa omaisuutta olisi kähvelletty tai sille olisi tehty ilkivaltaa.

Maksniemi muisteleekin, että taannoin poliisi sai ilmoituksen Nygårdin pihamaalle takakautta tunkeutuneista pikkupojista. Rikosylikomisario vahvistaa myös, että Nygårdin ja naapuritalojen asukkaiden erimielisyyksiä on myös puitu jo pitkän aikaa.

Elämäntapa ja elämäntarina

”Ympäristöteknisen lautakunnan lupajaosto on todennut aiemmin, että tontille voidaan varastoida tavanomaiseen asuinkäyttöön tarkoitettuja tavaroita – kuitenkin enintään viisi ajokuntoista henkilöautoa ja 150 kuutiometriä lämmitykseen tarkoitettua puutavaraa.” (Kainuun Sanomat 6.2.2009)

Kajaanin kaupungin johtava rakennustarkastaja Hannu Leskinen sanoo, että määräykset ovat kaikuneet kuin kuuroille korville.

– Kaupunki on osoittanut hänelle useita erilaisia kiinteistövaihtoehtoja omistamiltaan maa-alueilta kaupungin ulkopuolelta. Siivousmahdollisuutta ja harrastuksen siirtämistä on tarjottu edulliseen hintaan. Se ei ole johtanut mihinkään.

Tontille on jopa kuljetettu uutta tavaraa.

– Vuosikymmenten aikana keräily on jatkunut systemaattisesti. Polkumaailma nähtävillä. Ei niitä ole heitelty miten sattuu, vaan järjestetty loogisesti. Varastointia on tehty jopa puiden runkoja pitkin, sanoo Leskinen.

Nygård löytää pihaltaan itsekin jatkuvasti uutta tavaraa. Niko Mannonen / Yle

Uskooko Leskinen, että muutos vielä tapahtuu ja tavaramäärä saadaan hillittyä asetettuun maksimiin?

Leskisen mielestä kaikki voitava on tehty.

– Kyllä tässä on opittu neuvottelemisesta. Uhkasakkomenettely ja teettämisuhan, eli tässä tapauksessa pihan tyhjentämisen, kynnys on todella korkea maassamme tänä päivänä. Mieluummin asiat hoidetaan puhumalla. Tässä tapauksessa puhuminen ei kuitenkaan auta, sillä vastapuoli ei ole osoittanut minkäänlaista vastaan tulemista, Leskinen sanoo.

– Tämä on elämäntarina, ja sellaisena se näyttää jatkuvan, hän summaa.

Melkein joka kunnan päänvaiva

”Siellä ei kuljeta pihalle asti, nurkkaan vain lasketaan kumpikin lasti, Hajua, lemua jatkuvaa. Olet maamme armahin Suomenmaa.” (Irwin Goodman, Ryysyranta)

Klaus Nygård oli vain yksi Karpolla on asiaa -ohjelmassa esiintyneistä "romunkerääjistä". Goodmanin kappale soi jakson alussa.

Onko Suomi todellakin "ihanuuksien ihmemaa", jossa romunkerääjiä asuu jokaisessa niemennotkelmassa?

Ympäristöministeriön hallitussihteeri Tia Laine-Ylijoki-Laakso sanoo, että yleisesti ottaen valituksiin ja oikeusmenettelyihin asti mennään vain harvoin. Hänkin nostaa esille, että keskustelu on keinoista parhain.

– Mutta ilmiö on varmasti tuttu melkein kunnassa kuin kunnassa. Yleisesti ei ehkä olla kovin hanakasti puututtu roskaamistapauksiin järein keinoin, vaan asiaan on pitkälti pyritty puuttumaan lähinnä kehotuksin siellä, missä ongelmaa on havaittu. Ajatus perustuu siihen, että kunnissa on arvioitu, voiko romunkeräämisestä aiheutua ympäristön pilaantumista, Laine-Ylijoki-Laakso kertoo.

Nygårdin pihalta löytyy erityisen paljon vanhoja Saabeja. Niko Mannonen / Yle

Hallitussihteerin mukaan vanhojen kerääjien tapaukset pyörivät pitkään viranomaisten listoilla, mutta uusia tapauksia ei kenties aivan entisessä määrin tule esiin. Laine-Ylijoki-Laakso kuului vuoden 2017 ympäristörikoskatsausta (siirryt toiseen palveluun) (Poliisi) laatineeseen ryhmään.

– Usein nämä tapaukset tulevat viranomaisten tietoon, kun romukerääjien naapurustoon muuttaa uusia naapureita, jotka tekevät vireillepanon, tai kun maastoa raivataan esimerkiksi metsänhakkuiden yhteydessä ja tilanne paljastuu. Siinä mielessä ajateltuna tapauksia on todennäköisesti enemmän maaseudulla. Kaava-alueilla ollaan muutenkin ehkä ripeämmin tarttumassa tilanteisiin, koska siellä ne ovat paremmin näkösällä.

Vuosikymmenten aikana keräily on jatkunut systemaattisesti. Hannu Leskinen

Yksityisiä pihoja ei valvota kunnissa mitenkään suunnitelmallisesti, sillä sellaiseen ei oikeastaan ole resursseja.

– Tiedossa olevia tapauksia tietysti tarkastetaan samalla, kun liikutaan muissa asioissa samoilla seuduilla. Silmämääräisesti pystytään jo aika nopeasti näkemään, onko romun määrässä tapahtunut käännettä huonompaan suuntaan ja onko syytä viranomaisreagointiin.

Tia Laine-Ylijoki-Laakson mukaan ei ole olemassa lukkoon lyötyjä määriä siitä, missä menee raja sallitun tavaran määrässä pihoilla.

– Tilannekohtaisessa arviossa on huomioitava nimenomaan romusta seuraavan ympäristövahingon riskin suuruus ja siitä aiheutuvan häiriön määrä. On kuitenkin kuntia, joiden rakennusjärjestyksissä on määrätty romuautojen osalta lukumäärä, jota kaava-alueilla voi säilyttää viranomaispuuttumisen kynnyksen ylittymättä.

"Ei minun takiani tarvitse kalliota louhia"

Klaus Nygård ei omien sanojensa mukaan ole keräilijä.

– Nehän ovat vain jääneet, ei niitä ole kerätty, mies sanoo.

– Nykyisin moni haluaisi tällaisen auton, muttei niitä ole mistä ottaa. Sitten haetaan ulkomailta, ja rahtikin maksaa enemmän kuin esine.

Jos Klaus Nygård ei ole keräilijä, mikä hän on sitten miehiään?

– Eiköhän niitä miehiä ole tarpeeksi, mutta jonkun pitää olla duunarikin, hän hörähtää nauruun.

Nygårdin pihalla kasvaa myös paljon vadelmia. Niko Mannonen / Yle

Mies on pohtinut luontoarvoja ja kierrätysasioita paljon. Hän suitsii nykyistä kulutusyhteiskuntaa.

– Ostaminen on tehty niin helpoksi. Saahan sitä koko ajan ostaa, jos ei käytä näitä vanhoja käyttötavaroita. Nehän kestävät ihmisen iän ja monet sukupolvet.

Nygård ei edes muista, milloin viimeksi hän olisi ostanut käyttöesineitä kaupasta. Kerran hän pyöritteli Anttilassa käsissään kivestä hiottua morttelia.

– Sitten ajattelin, että entisilläkin tulee toimeen. Ei minun takiani tarvitse kalliota louhia.

Hän esittelee ylpeänä pyörän tarakalle laskostelemiaan muovipusseja ja kertoo monen vanhuksen olleen moisesta sorminäppäryydestä kateellinen.

– Minun ei ole tarvinnut ostaa yhtään muovipussia, enkä osta. Nehän kestävät monta vuotta, kun ei jätä auringonvaloon.

Hänellä on näkemyksensä myös ympäristökasvatukseen:

– Siinä opastetaan vähän hassusti, että nosta roska päivässä. Miksi ei voisi olla paremminkin niin, että jätä yksi nakkaamatta.

"Kun ei ole tuloja, ei ole menoja"

Mittavan kokoelmansa keskellä häärivä mies ei näytä olevan moksiskaan kaupungin painostuksesta tai kotiin kannetuista muistutusmaksuista.

– Kun ei ole tuloja, ei ole menoja, Nygård vastaa niukasti.

Mies pitää itsensä kiireisenä auttelemalla muita autojen ja polkupyörien korjaamisessa.

Ennen haastattelua hän oli kaverinsa pajalla remonttihommissa. Lisäksi hän ehti auttamaan tyttöä, jonka matkan oli katkaissut paikaltaan lähtenyt polkupyörän ketju.

– Tällättiin ketju paikoilleen. Neuvoin siinä sitten, että kuopissa ei poljeta, jos kettinki on löysällä. Polkee silloin, kun ei ole kuoppia, niin pysyy kettinki paikallaan, hän sanoo.

Nygård ei ole itse maksanut tähän mennessä sakoista senttiäkään. Niko Mannonen / Yle

Välillä Nygård puhuu kaupungin kanssa tehdyistä suunnitelmista, että autot olisi siirretty toiselle tontille. Autoja katsellessaan hän juttelee ajatuksestaan saada autot esille "turvapaikkaan", jossa niitä voisi käydä katsomassa luvan kanssa. Ne ajatukset ja tavoitteet ovat kuitenkin hautautuneet ajan kanssa.

– Onhan ne tavoitteet tuhottu niin monta kertaa, ettei niitä enää ole.

Kaupungin mukaan siirron esteenä on vuosien aikana ollut todennäköisesti se, että se olisi tullut kalliiksi.

Mutta mitä mieltä Klaus Nygård itse on koko hänen omaisuutensa aiheuttamasta vuosikymmenien piinasta?

– Niin no. Onneksi en tiedä niistä mitään. Ihan tarpeeksi on muita iloja tässä.