Kampin kauppakeskus Helsingin ydinkeskustassa pari viikkoa sitten. Kello on iltakymmenen. Kaksi nuorta vartijaa lähestyy kädet vyötäröllään bussiterminaalissa rollaattoriin nojaavaa vanhaa miestä. Kamppi on paitsi kauppakeskus, myös linja-auto- ja metroasema. Se on täysin julkista tilaa, siinä missä Porin tori tai Tohmajärven kylänraitti. Siellä saa tuhlata happea sen minkä huvittaa, ilman bogomoloffien kirjallista lupaa.

Olen poistumassa Alepasta ja huomaan, kuinka vartijat yrittävät poistaa elämän runtelemaa rollaattorilla kulkevaa miestä. Sisäinen Jeesukseni on unohtanut ottaa Ketipinorinsa ja havahtuu hereille. Menen kysymään vartijoilta, millä saablarin oikeudella he käskevät vanhan miehen iltamyöhällä ulos sateeseen.

Myönnän kiusallisen faktan. En olisi itse ottanut Kampin miestä kotiini tai halunnut liittyä hänen seurueeseensa. En ole mikään KOM-teatterin tiedostava näyttelijä, joka pyörii kaikki yönsä unettomana Hästens-sängyssään Ullanlinnassa, miettiessään maailman syrjittyjen asemaa. Eikä edes hänen seinälleen ripustettu Jani Leinosen kantaaottava teos ole vielä poistanut köyhyyttä maailmasta. Vielä.

Oma jalouteni johtuu enemmän yleisestä inhostani auktoriteetteja kohtaan kuin empatiasta. Jos paikalla ei olisi ollut yleisöä, tuskin olisin mennyt spurgua auttamaan. En vain kestä, kun joku oman elämänsä SA-ruskeapaita ajattelee oikeudekseen kontrolloida julkista tilaa.

Intän vartijoille, ettei heillä ole oikeutta poistaa miestä. Heidän vastauksensa on kummallinen. ”Eikö sinusta näytä ärsyttävältä se, että tuon näköinen tyyppi hengailee täällä?”

Siinäpä se. Olisikin mahtavaa, jos maailma olisi luotu näyttämöksi minulle. Tai. Itse asiassa se on luotu. Julkinen tila on yhä enemmän ja enemmän paikka, joka on tehty meille keski-ikäisille vauraille miehille. Kaikki on suurta lavastetta meitä varten. On keskieurooppalaisia bistroja muistuttavia baareja, joissa voimme valehdella itsellemme elävämme maassa, jossa joku muukin kuin Matti Klingen rusetti on jo laskeutunut puusta.

Keksin tosin heti kymmeniä ärsyttävämpiä tyyppejä, jotka haluaisin heti poistaa Kampista.

Heillä on rinnuksissaan useammin vartiointiliikkeen tai Gantin logo kuin oksennusta.

Jos minä olisin istunut ystävieni samassa Kampin terminaalissa juomassa sampanjaa, vartijat olisivat lähestyneet korkeintaan pyytääkseen yhteiskuvaa.

Espoossa nousi tällä viikolla kohu, koska Sellon kirjastossa on erilliset roskikset huumeruiskuille. Ne poistettiin hetkeksi, mutta palautettiin siivoojien pyynnöstä takaisin.

Espoolaisen diplomi-insinöörin viikon pelastaa hövelisti rauhoittavia määräävää yksityinen työterveyslääkäri sekä Tapiolan Alkon laatuviinivalikoima, jotta lähipiiri voi teeskennellä, että mitään päihdeongelmaa ei ole. Kun työviikon jälkeen tuijottaa Artekin tuoliinsa puoliksi sammuneena laatuviinipäissään liian kauan seinällään olevaa Kuutti Lavosen taulua, sekoaa ilmeisesti niin paljon, että alkaa kadehtia ihmisiä, jotka tykittävät suonensisäisiä huumeita kirjaston vessassa. Vähän kuin persu on kateellinen Välimeressä räpiköivälle pakolaiselle ja Siniset kiusaavat transihmisiä, kun eivät enää muuta keksi.

Julkisessa tilassa on yhä vähemmän paikkoja, joissa ei voi hengata, ellei maksa vähintään neljää euroa kahvista tai turruta elämäänsä turhalla tavaralla. Lahdessa kauppakeskus Trio käytti 2009 korkeataajuista ääntä lähettävää teinikarkoitinta tiloissaan. Nuo silloiset teinit ovat nykyään kolmekymppisiä potentiaalisia asiakkaita.

Käytämme aikaa yleisönosastokirjoituksiin, kun vanhuksen ateriapalvelun marjapuuro ei ollutkaan luomua. Arvotamme vanhusten sairaudet niihin, jotka ansaitsevat huolenpitoa ja niihin, joiden tulee jäätyä yksin kadulle. Muistisairas saa huoritella ja puristella hoitajiaan. Silti haluamme, että joku ottaa heiltä turpaan minimipalkalla päivästä toiseen ja huolehtii, että omaa tytärtään 50-luvun tyttöystäväkseen luulevan vanhuksen elämä jatkuu mahdollisimman pitkään.

Päihderiippuvainen vanhus taas saa selvitä aikalailla yksin. Toki Suomessa on niitä, jotka tarjoavat kodittomille lämpimän ruuan. Silti yleinen ilmapiiri suosii vanhuksia, joiden pankkitilin saldo on korkeampi kuin maksa-arvot.

Keskiluokka on kyttäävää paikallispoliisi. Tuo ihmisryhmistä onnettomin. Keskiluokka on geneerisistä puutarhakalusteista tutun polyrottinkisen häkkinsä vanki. Kicksejä saa enää vanhempainyhdistyksessä pätemisestä, jonninjoutavasta viinilaaduista paskanjauhamisesta tylsissä grillijuhlissa ja Peak performance -räkkejä kalutessa. Kun onni koostuu Berliinin brunssipaikkojen kyselemisestä Facebook-kavereilta, ilmeisesti nistikin elämä alkaa tuntua kadehdittavan etuoikeutetulta.

Tuliko kellekään mieleen, että myös narkkarit osaavat lukea? He voivat olla kirjaston asiakkaita siinä missä 12 vuotta ”äitiyslomalla” viihtynyt espoolainen kotirouva. Ovatko valittajat edes käyneet kirjastoissa? Minä käyn viikoittain. Narkomaanit eivät ole mitään riehujia, vaan istuvat kirjastossa yleensä hiljaa, asemaansa häpeävinä ja nöyrinä. Eikä huumeneularoskis ole lopulta sen kummempi kuin Tapiolan Stockmannin pullonpalautusautomaatti. Paitsi että pullossa olleesta huumeesta saa pantin takaisin.

Vai halutaanko huumeruiskut mieluummin hiekkalaatikoille ja kadunvarsille? Huumeidenkäyttöhän ei ole se ongelma, vaan asiaton käytös. Ja sen osaa myös espoolainen juristi. Mene vaikka Mummotunneliin katsomaan.

Kauppakeskukset ovat ongelmallinen paikka, sillä ne ovat julkista tilaa. Esimerkiksi Kampin keskus on rakennettu julkisilla rahoilla maksetun metron ja bussiliikenteen asemille. Mutta silti kauppakeskukset eivät siedä ihmisiä, jotka eivät kuluta tai näyttävät ”vääränlaisilta”. Niiden pitäisi toimia kohtaamispaikkoina. Ne on sijoitettu keskeisille paikoille. Rakennamme kulttuuria, jossa osalliseksi pääsee vain terve työssäkäyvä, taloudellisesti menestynyt 30-50-vuotias. Muut siivotaan lähiöihin ja puistoihin.

Ollaan sitten rehellisiä ja pidetään kauppakeskuksissa fasistiset käytännöt. Muutetaan ne paikkoihin, joihin pääsee vain Bemareilla ja Mersuilla, eikä suotta panna sinne mitään rumia ihmisiä tuovia bussi- tai metroyhteyksiä.

Kuka edes on yhteiskunnan elätti? Ainakin minä. Vietin viikon Suomi-areenalla. Pidän Suomi-areena-tapahtumasta. On hienoa, että Suomessa keskustellaan ja välillä latteusvirrasta nousee hyviäkin ajatuksia. Ainakin minun vetämissä paneeleissa. Mutta jos nyt ollaan edes sekunti rehellisiä, niin kysehän on siitä, että erilaiset verorahoilla rahoitettavat virastot, ministeriöt, tullit sun muut mainostavat siellä toimintaansa toisille verorahoilla toimiville organisaatioille.

Moni yhteiskunnan merkkihenkilö oli tällä viikollakin paljon pahemmassa kunnossa Suomi-areenan VIP-teltoissa kuin Kampista häädettävä spurgu. En halua romantisoida narkomaaneja tai alkoholisteja, mutta kenelle tahansa olisi voinut käydä niin. Virallinen Suomen tarina on, että Suomi on tasa-arvoinen maa, jossa kaikilla on samat mahdollisuudet. Peruskoulu ja terveydenhuolto ja blaablaablaa. Paitsi, että ei ole.

On täysin eri asia nousta aamulla kouluun nukuttuaan yhdeksän tuntia keskeytymättä Tempur-patjallaan kuin lähteä kouluun nälkäisenä pidettyään pikkusisarukset turvassa peittonsa alla, etteivät isän ja äidin ystävät pääse humalassa koskettelemaan heitä.

Vaikka opetus on kaikille yhtä laadukasta, olosuhteet ratkaisevat enemmän kuin haluamme edes myöntää. Jos aivojen kapasiteetti kuluu selviämiseen, ei koulussakaan opi. En usko, että kenelläkään meistä on syytä kadehtia Kampissa istuvaa hiljaista spurgua tai kirjastossa piikittävää narkkia.