Vihreät nousee kohti samaa ansaa, joka tuhosi Timo Soinin perussuomalaiset, kirjoittaa Ilta-Sanomien erikoistoimittaja Seppo Varjus.

Touko Aalto vie vihreitä voittojen tielle. Sen päässä voi odottaa iso tappio.

Parin viime kuun mielipidemittaukset ovat nostaneet vihreät toistuvasti toiseksi suurimmaksi puolueeksi kokoomuksen jälkeen. Eduskuntavaaleihin on vajaa kaksi vuotta. Ei ole syytä, miksi mittausten osoittamaan suuntaan ei mentäisi.

Jo Ville Niinistö otti opposition henkisen johtajuuden demareilta vihreille, mikä ei sinänsä ollut homma eikä mikään. Kantapään kautta kikat oppinut Niinistö vain liikkui vikkelämmin ja iski ärhäkämmin kuin jäyhä ja jäykkä Antti Rinne. Aallolla ei ole Niinistön nopeutta, mutta rehdissä heinäseiväsmäisyydessään hänessä on oma tuore karismansa.

SDP piti kannatuksensa nousua oppositiossa itsestäänselvyytenä. Se ei ollut, ja niinpä demareilta vuotaa nyt kannattajia vihreille. Vihreät ovat onnistuneet brändäämään itsensä nykyajassa eläviksi hyvinvointivaltion puolustajiksi, demarit itsensä menneen muistelijoiksi. Käytännössä SDP:lla ei nuoria kannattajia juuri ole. Mutta demarien täysi romahdus ei olisi Aallolle siunaus.

Kun puolueella menee huonosti, siitä usein seuraa, että sillä kohta menee vielä huonommin. Niin demareille taitaa tapahtua. Kun puolueella menee hyvin, kohta menee vielä paremmin. Niin on käymässä vihreille. Ja kokoomukselle.

Touko Aalto mainostaa pyrkivänsä seuraavaksi pääministeriksi. Realistisempi on vihreiden kakkossija, josta yleensä saa valtiovarainministerin salkun. Mutta uhota kannattaa, silloin huomataan.

Mitä luultavimmin seuraavan hallituksen akseli ovat vihreät ja kokoomus. Aallon kannalta olisi suositeltavaa, että mukana olisi SDP. Mutta jos SDP romahtaa niin perusteellisesti, että olisi hallituksessa pelkkä apupuolue, se ei välttämättä hallitukseen tule. Keskustan tappio taas voi yhä jäädä sen verran siedettäväksi, että se voi tulla hallitukseen.

Kokoomuksen, keskustan ja vihreiden hallitus tekisi vääjäämättä talousoikeistolaiseksi sanottua politiikka. Se olisi karu herätys niille, jotka ovat ryhtyneet kannattamaan vihreitä porvarihallitusta vastustaakseen.

Vihreille kävisi äkkiä kuten kävi Timo Soinin perussuomalaisille. Tosiasiallisen valtionhoitajan kokoomuksen kova mylly murskaisi lupaukset sekä periaatteet ja jättäisi hajonneen puolueen. Soinille olisi ollut parempi, että Juha Sipilä olisi ottanut hallitukseen SDP:n eikä kokoomusta – ja ehkä se olisi ollut parempi Sipilällekin. Kokoomus jauhaa kumppaninsa kuin kone.

Aalto tarvitsisi demareita puskuriksi kokoomusta vastaan, ja juuri siksi demarit eivät ehkä hallitukseen ala, jos heillä on rytkytappio alla. Vihreät alkaa olla yli satavuotiaalle perinnepuolueelle eksistentiaalinen uhka. Vihreät romauttava hallitusvastuu voisi olla SDP:n viimeinen oljenkorsi.

Perussuomalaiset ja siniset entiset perussuomalaiset pelottelevat punavihreällä uhalla hallituksessa. Yleensä punavihreiksi lasketaan vihreät ja vasemmistoliitto. Vihreät on muodikkaampi, koska sillä ei ole sortuneen sosialismin perintöä kannettavanaan. Monille itseään ajanmukaisina edistyksellisinä pitäville vasemmiston pyhät perinteet kuulostavat katekismuksen ulkoluvulta.

Jos vihreitä onnistaa ja he pääsevät hallitukseen kokoomuksen ja demarien kanssa, vasemmistoliitto ei mukaan mahdu. Kokoomus ottaa omat apupuolueensa, mutta haluaa pitää balanssin itselleen suotuisana. Puhdasta matematiikkaa vain. Vasemmistoliitto on elänyt kaksi vuotta elvyttävässä unessa luokkataistelusta ja herätys tulee olemaan shokki. Ei ollutkaan mitään punavihreää rintamaa. Vasemmistoliitto ja vihreät ovat sitten toistensa periviholliset.

Helsingissä puolueet ovat käyneet pitkään koiratappelua keskenään milloin mistäkin, katkerimmin kaupungin toimintojen ulkoistamisista. Stadin vasurien mielestä vihreät on kokoomuksen puudeli, stadin vihreiden mielestä vasemmistoliitto näkee kaikkialla olemattomia yksityistämisen haamuja.

Hallituksessa oleville vihreille oppositiossa oleva vasemmistoliitto olisi ongelma. Nuoret idealistit tuppaavat valitsemaan opposition. Määrästään riippumatta he ovat puoluetyössä korvaamatonta innokasta ja ilmaista työvoimaa.

Touko Aalto taitaa pitää itseään reaalipoliitikkona. Hän korostaa käytännöllisiä ratkaisuja. Hallituskumppaneista Aalto sulkee pois vain Jussi Halla-ahon perussuomalaiset. Jos kyselyjen lupaama iso voitto toteutuu, vihreiden onkin pikku pakko mennä hallitukseen, sellainen on maan tapa.

Vuoden 2011 jytkyn jälkeen Soinin perussuomalaiset onnistuivat välttämään hallitusloukon. Soinia ei siitä soimattu, kun hänen väkensä oli niin kovin kokematontakin. Vuonna 2015 oli pikku pakko ja hinkukin – ja kappas, noutaja tuli Soinin versiolle puolueestaan.

Vihreät on ollut hallituksissa apupuolueena iät ja ajat eikä voi vedota kokemattomuuteen tai puolueen hajanaisuuteen. Joskus sitä on pakko miinakentällekin kävellä.