Sairaanhoitajat halusivat itse nähdä, mikä hoidossa mättää ja asettautuivat potilaan paikalle. Kokemus oli Sairaanhoitaja-lehden mukaan ahdistava ja silmiä avaava.

Belgiassa sairaanhoitajat saavat tuntea fyysisesti ja henkisesti, miltä oikeasti tuntuu olla potilaana.

Kokemus on ollut monelle hyvin merkittävä: hoitajat eivät olisi muuten ymmärtäneet, millaista potilaana oleminen on.

Potilaana oleminen on opettanut, että kaikki potilaat eivät halua tulla hoidetuksi samalla tavalla.

Potilaana ihminen on usein heikko ja avuton. Se voi olla pelottavaa ja masentavaa. MOSTPHOTOS

Vanhuksien hoidetaan huonosti, hoidot ovat vain rutiinia, potilasta ei kohdella inhimillisesti, hoito on liukuhihnatyötä, jossa potilaan ihmisarvo vaikuttaa kovin pieneltä

Sairaanhoitaja-lehti kertoo, miten Belgiassa tämän kaltaiset tutuilta kuulostavat ongelmat saivat aikaan muutoksen.

Perustettiin etiikan laboratorio sTimul, jossa hoitajista tulee kahdeksi päiväksi potilaita. He saavat kahdeksi päiväksi kuin uuden identiteetin, potilasprofiilin, jossa on keksitty, mutta todenmukainen kuvaus heidän sairaudestaan potilaana.

Kahden päivän aikana näitä " potilaita " hoitavat viimeisen vuoden sairaanhoitajaopiskelijat niin kuin he hoitaisivat oikeita potilaita.

Kyseessä ei ole roolipeli eikä teatteri, vaan mahdollisimman aito tilanne.

Sairaanhoitaja saa tuntea kehollaan ja tunteillaan, miten riippuvainen ja haavoittuva potilas on sairaalassa.

Yksinäinen ja surullinen

Hoitajat käyttävät potilaasaikanaan esimerkiksi silmälaseja, joiden avulla he näkevät, millainen maailma on huonosti näkevälle.

He saavat käyttää kenkiä, joilla on vaikea säilyttää tasapaino.

Kahden päivän jälkeen moni hoitaja on kertonut kokeneensa potilaana ahdistusta. He ovat tunteneet olevansa umpiossa, josta ei itse pääse ja josta ei auteta ulos.

Oli myös kammottavaa, kun ei saanut sanottua, mitä halusi.

Projektin koordinaattori Leentje de Wachter kertoi itsekin ajatelleensa kyllä tietävänsä, millaista potilaana voi olla. Se ei pitänyt paikkaansa.

Kahden päivän ajan hän oli 65-vuotias syöpään sairastunut sinkku opettaja.

Hän yllättyi siitä, miten yksinäiseksi ja surulliseksi hän koki olonsa potilaan roolissa. Hänelle puhuttiin kuin pienelle lapselle.

Ei lääkettä kipuun

de Wachterin selkä tuli potilaana oikeasti kipeäksi paljosta istumisesta, mutta hän ei saanut lääkettä pyydettäessä vaan vasta monen tunnin kuluttua.

Se herätti hänessä niin suuren kiukun, että lopulta hän kieltäytyi lääkkeestä. Kun sairaanhoitaja sitten istahti hänen viereensä ja antoi hänen kertoa kiukustaan, olo helpottui ja hoito onnistui.

Projektiin osallistuvat saavat halutessaan myös olla sillä tavalla sairaita, että he eivät pysty pesemään itseään.

Hoitajat huomasivat, miten kaameaa oli joutua roikkumaan alasti nostolaitteessa, joka lakkasi yllättäen toimimasta. Näin voi todellisuudessa sairaalassa käydä.

- Roikuin siellä alasti ja kylmissäni ja ajattelin, eivätkö he muista, että olen täällä, kertoo potilaana ollut hoitaja.

Silmät avautuivat

Eräs potilaan paikalla ollut, sängyssään hoitohuoneessa maannut hoitaja sattui kuulemaan sairaanhoitajan ja lääkärin käytäväkeskustelun.

Sairaanhoitaja kysyi lääkäriltä, olisiko tällä hetki aikaa. Eräälle potilaalle pitäisi kertoa, että hänellä on parantumaton syöpä, mutta potilas ei vielä tiedä sitä.

Potilaana maannut hoitaja tiesi olevansa juuri se potilas. Kokemus oli silmiä avaava.

Oleellisia löytöjä belgialaisprojektissa on sen pohtiminen, miten potilasta pitää hoitaa. Moni hoitaja sanoo, että hän hoitaa potilaita niin kuin haluaisi itse tulla hoidetuksi.

Tämä lähtökohta voi olla väärä.

Tärkeämpää olisikin kysyä potilaalta, miten tämä haluaa tulla hoidetuksi ja hoitaa häntä juuri niin. Potilaat eivät ole yhdestä puusta veistettyjä.