Innokkaat äitibloggaajat ja some-vanhemmat tärvelevät lastensa digitaalisen jalanjäljen

Kun lapseni syntyi, tein vakaan päätöksen: En julkaise hänestä yhtään kuvaa tai päivitystä missään sosiaalisen median kanavassa. Lapsella on oikeus yksityisyyteensä, joka on eri kuin vanhemman yksityisyys. En halua, että lapseni löytää noloja kuvia itsestään netistä teininä tai myöhemmmin. Etenkään en halua, että lastani voitaisiin kiusata näiden nolojen kuvien avulla.

Joskus tuntuu, että monet ovat täysin eri mieltä kanssani. Facebook-kaverit julkaisevat lapsikuvia jatkuvasti. Instagramista löytää lukuisia julkisia lapsikuvia vähällä vaivalla (esimerkiksi täällä, täällä, täällä, täällä ja täällä)

Äitiblogit ovat ihan oma lukunsa. Suomestakin löytyy kymmeniä sivuja, joilla vanhempi julkaisee lastensa kuvia (esimerkiksi täällä, täällä, täällä, täällä, täällä). Kiittävätkö lapset tulevaisuudessa sadoista hassuista kuvista, joita kuka tahansa löytää parilla napin painalluksella?

Nimien jättäminen pois blogeista ja kuvista ei auta suojelemaan lapsia.

Jo tänä päivänä koneeet pystyvät tunnistamaan kasvot erittäin tarkasti. Kasvojen tunnistamista pidetään niin luotettavana tekniikkana, että lentoasemilla koneet ovat korvanneet osittain rajavartijat passintarkastuksessa.

Nettipalvelut, kuten Faceplusplus ja Pictriev tarjoavat mahdollisuutta etsiä henkilöä netistä kasvokuvan perusteella. Myös Googlen hakukoneeseen voi hakusanan sijasta antaa kuvan, jonka kaltaisia Google hakee.

Tekniikka kasvojen hakemiseksi on tosin vielä melko huonoa. Aikaisemmin etenkin tummaihoisten kasvot olivat hakukoneille ongelma ja edelleen kasvohakujen ehdotukset ovat enimmäkseen huvittavia. Kasvohaut on myös räätälöity tunnistamaan lähinnä yhdysvaltalaisia julkkiksia, joten suomalaislapsia niillä ei vielä löydy.

Tekniikka kuitenkin kehittyy varmasti. Tietokoneiden tehon ja tallennuskapasiteetin kasvaessa kasvojen etsiminen käy yhä helpommaksi. Facebookille kasvojen tunnistamisella on kaupallista arvoja, ja yhtiö tekee jatkuvasti töitä oman kasvohakualgoritminsa parantamiseksi. Kun kuvissa olevat ihmiset saa tunnistettua paremmin, he käyttävät yhtiön palveluita enemmän.

Kohta kasvoja voi myös etsiä videoiden sisältä, eikä vain pelkästään valokuvista.. Kun nykyiset pikkulapset ovat teinejä tai yliopistossa, kasvotunnistus on huomattavan paljon helpompaa.

Sormenjälkien, DNA:n ja kasvojen – kaikkien ihmiseen sidottujen tunnistamiskeinojen – huono puoli on se, että niitä ei pysty vaihtamaan. Kun kasvosi on kerran tallennettu johonkin tietokantaan, ne pysyvät siellä pitkään.

Internetin ominaisuuksiin kuuluu – hyvässä ja pahassa – että sinne pantujen kuvien ja tiedon poistaminen on ainakin tällä hetkellä hyvin vaikeaa. Internetiä arkistoivasta Wayback Machinesta löytyy tallenne kaikista aiemmin linkkaamistani blogeista ja myös tallenteita lasten kuvista (täällä, täällä, täällä, täällä, täällä).

Ja vaikka Wayback machinesta sivuja saa pois, vanhoja sivuja löytyy myös Googlen välimuistista. Lisäksi Kansalliskirjasto on jo vuodesta 2006 alkaen tallentanut suomalaisia verkkosisältöjä omaan verkkoarkistoonsa. Niitä voi käydä lukemassa menemällä paikan päälle kansalliskirjastoon. Kuinkakohan monta lapsikuvaa Senaatintorin laidalta löytyy?

Ongelmana lasten kuvien panemisessa nettiin pidetään välillä sitä, että esimerkiksi pedofiilit voisivat käyttää niitä omiin tarkoituksiinsa. Paljon suurempaa lapsijoukkoa koskettava ilmiö on kuitenkin se, että he eivät saa itse päättää, mitä heistä netissä julkaistaan. Yksityisyyden voi menettää vain kerran, ja vanhempi ei voi antaa sitä lapselle takaisin myöhemmin, vaikka haluaisi.

Oma lapsuus kuuluu vahvasti yksityiselämän piiriin. Ihmisen kasvuun kuuluu kokeileminen, yrittäminen ja erehtyminen. Lapset eivät ole pieniä aikuisia, vaan epätäydellisiä olentoja joiden kasvaminen vaatii rauhaa ja turvaa. Se mikä voi tuntua perhepiirissä mukavalta, voi olla isossa julkisuudessa vain kiusallista tai jopa outoa.

Kun vanhempi dokumentoi lapsensa elämää ja mielenlaatua, hän samalla määrittelee sitä, miten muut näkevät lapsen tulevaisuudessa. Se voi aiheuttaa riitoja ja pahaa mieltä lasten ja vanhempien välille. Koulukiusaajat voivat saada vanhoista kuvista ja päivityksistä aseita pilkantekoon. Lapsien kuvat voivat päätyä huijareiden, rikollisten tai mainostajien materiaaliksi. Työelämässä ja opiskelussa blogeista ja kuvista voi tulla eteen kiusallisia tilanteita.

Lapsesta ei pitäisi panna julkiseen nettiin mitään ennen kuin hän on riittävän vanha antamaan siihen luvan. Facebookin 13 vuoden ikäraja on mielivaltainen, mutta se tuntuu ihan hyvältä ohjenuoralta. Yläasteella on jo hyvä alkaa harjoittelemaan aikuisuutta.

Toki poikkeuksiakin on ja suhteellisuudentaju on hyvä pitää mielessä. Lapsimalleja ja näyttelijöitä on ollut aina, ja lapsia haastatellaan jatkuvasti mediassa. Suurin ero perinteisen ja sosiaalisen median välillä on se, että some tunkeutuu paljon syvemmälle henkilökohtaiselle alueelle kuin vaikka lehtijutussa esiintyminen.

Vaikka monet vanhemmat eivät noudata ajatusta digitaalisesta yksityisyydestä, tuntuu että teineille se on luonnollisempi. Viimeisen parin vuoden aikana iso joukko teini-ikäisiä on hylännyt Facebookin. Sen sijaan teinien suosiossa on Whatsappin ja Snapchatin kaltaisia palveluita, joissa sisältöjen jakaminen on paremmin kontrollissa.

Teinit äänestävät jaloillaan digitaalisen yksityisyytensä puolesta. Vanhemmat, kuten aina, ovat tekniikan muutoksen edessä kalkkiksia.