Uusi taksilaki astui voimaan heinäkuun alussa. Suomen Kuvalehti kokeili, miten taksilla ajelu onnistuu uudistuksen jälkeen.

Ensimmäisestä kerrasta tulee jotenkin härski olo.

Olla ottamatta ensimmäistä autoa ja kävellä Helsingin Länsi-Pasilassa uneliaan taksitolpan kahdesta autosta tylysti siihen jälkimmäiseen.

Ainahan toisilleen solidaariset taksinkuljettajat ovat tiukasti ohjeistaneet meitä menemään tolpilla aina siihen ensimmäiseen autoon. Toisin tekeminen olisi leivän viemistä suusta siltä ensimmäiseltä kuljettajalta, joka kuitenkin on sitä leipäänsä siinä kauemmin odottanut.

Kuljettaja katsoo minua huvittuneena.

”En nyt halua vaikuttaa päätökseesi, mutta…”

Molemmat autot ovat saman firman takseja, hän huomauttaa. Siitä ei voi erehtyä, molempien kyljissä on isot Taksi Helsingin logot. Molemmat ovat puhtaita, uudehkoja laatuautoja.

”Mutta minulla on oikeus, eikö niin? Saan nykyään valita jonosta minkä tahansa taksin?”

Saan, mutta kuljettaja sanoo, että siinä ei ole järkeä. Kaupungin suurimmalla taksiyhtiöllä, 1 200:n itsenäisen taksiyrittäjän yhteisellä, on kaikilla autoilla yhteiset hinnat.

Hinnastot on kiinnitetty jokaisen auton takamatkustajan ikkunaan.

Haluan matkustaa valkoisessa mersussa mieluummin kuin mustassa, selitän, ja kuljettaja kohauttaa hartioitaan. Ei minun tarvitse selittää mitään. Ihan totta se on, voin valita mihin jonon autoista menen. On valinnanvapaus, ja valinnanvapauden ensimmäinen arkipäivä, maanantai 2. heinäkuuta 2018.

Tajuan, etten ole edes vilkaissut etummaisen auton kuljettajaa. Toivottavasti hän ei ollut herkkä tulkitsemaan henkilökohtaiseksi syrjinnäksi sitä mikä oli vain valinnanvapauden huumassa toteutettua anarkismia.

Minne mennään, kysyy kuljettaja, joka ei halua esiintyä nimellään.

”Rautatientorille.”

Ajellaan tuttuun tapaan mittarilla – Hakaniemen kautta, valitsee kuljettaja, sillä Mannerheimintien reitillä on tietöitä. Matkalla Rautatientorille utelen kuljettajaltani, mitä muuta saan nyt tehdä kuin sooloilla taksitolpalla.

Kuljettaja neuvoo, että olisin voinut autolle tullessani myös kysyä kiinteää hintaa kohteeseen. Että millä hinnalla viet?

19 euroa, hän olisi sanonut kiinteäksi hinnaksi Länsi-Pasilasta Rautatientorille. Se olisi ollut hänen arvionsa siitä, mitä mittarikin näyttäisi perillä, vaikka jossain kohtaa olisi vähän ruuhkaakin.

Entä jos olisin alkanut tinkaamaan taksin ovella, että tarjoan kyydistä vain 15 euroa?

”Jos kuljettajan ja asiakkaan käsitykset matkan kiinteästä hinnasta osuvat muutaman euron sisälle, kyllä siinä yleensä sopimukseen päästään. Olisin ehdottanut, että kohdataanko puolessavälissä.”

Mittari kertoo, että 4,3 kilometrin ja kolmentoista minuutin kyyti maksaa tällä kertaa lopulta 17,20 euroa.

Voisinko ostaa taksin pariskunnan nenän edestä tarjoamalla kuskille pitkää keikkaa ja ylihintaa?

Elielinaukio, Helsinki, maanantai 2.heinäkuuta 2018 klo 12.30.

”Taittaa männä liijan vaikkeeksi tämä taksilla ajo nykyään…”

Kaksi harmaapäistä ikäihmistä kyselee huomioliiveihin pukeutuneilta taksioppailta savoksi, että miten taksiin nykyään noustaan.

Jenni, Jasper ja Jenni selittävät. Lähtömaksu niin ja niin paljon, ja sen jälkeen kilometrimaksu niin ja niin paljon. Ihan kuten ennenkin.

He ovat kesätöissä Taksi Helsingillä ja päivystävät vilkkailla tolpilla aamusta iltaan vielä heinäkuun loppuun. Elielinaukiolla Rautatieaseman vieressä on yksi kaupungin vilkkaimmista taksitolpista. Autoja odottaa juuri nyt kuutisentoista, seassa myös monta tilausvälitysyhtiö Lähitaksin autoa.

Lähtökohtaisesti matkustaja ohjataan jonon ensimmäiseen taksiin, vakuuttavat sisäänheittäjät, olipa se sitten kilpailevan yhtiön auto tai oman.

Savolaiset lähtevät kävellen pois – he olivat vain uteliaita. Myös autot hupenevat nopeasti, kun jokin kaukojuna on purkanut matkustajansa. Jään odottamaan taksia eläkeläispariskunnan perässä.

Jos kerran minä voin valita jonosta taksin, voiko taksi myös valita minut? Voisinko ostaa saapuvan taksin pariskunnan nenän edestä itselleni tarjoamalla kuskille pitkää keikkaa ja vaikka vielä ylihintaa?

Taksioppaat eivät osaa sanoa. Moista röyhkeyttä ei ole vielä tullut vastaan. He aikovat ottaa selvää, onko yhtiöllä sellaiseen tilanteeseen jotain ohjeistusta olemassa.

En kehtaa kokeilla ajatusta käytännössä. Pariskunta nousee seuraavaan, sateenkaaren värein koristeltuun umpiautoon.

Ja itse asiassa minä haluankin villin auton. Niitäkinhän nyt pitäisi taksilain muututtua olla liikenteessä, niitä joista nyt kovasti varoitellaan, joiden kanssa pitää aina sopia matkan hinta etukäteen, joiden paikallistuntemus ei välttämättä ole hääppöinen, niitä joilla ei välttämättä ole taksamittaria autossaan (koska lakikaan ei sitä enää vaadi).

Jonon perälle ajaa musta mersu, jossa on kyllä taksin tunnuskupu (koska sen laki yhä tolpille ajavilta vaatii) mutta minkään firman tunnuksia en heti havaitse. Sisään!

Paljonko olisi kiinteä hinta Länsisatamaan?

15 euroa, vastaa mustan auton kuljettaja venäläisellä aksentilla.

Jännittävää!

Kunnes ymmärrän istuvani Kovasen auton kyydissä. Gleb Averinilla on samanlainen virheetön puku kuin edustavuudestaan tunnetun, ruotsalaisomistukseen siirtyneen yhtiön kuljettajilla aina, ja pääni vieressä on hinnasto – sama kuin Taksi Helsingillä. Kaksi suurta yritystä on lyönyt hynttyyt yhteen, ja kuljettajalla on kojelaudassaan molempien yhtiöiden viestinäytöt.

Kun Tukholman taksiliikenne vapautettiin, hinnat nousivat ja laatu laski, sanoo Averin. Helsingissä näyttää hänen mielestään käyvän paremmin, koska kaksi isoa toimijaa ovat päättäneet toistaiseksi jatkaa vanhaan malliin.

Olisin voinut kulkea koko taksijonon läpi kysyen kuljettajilta, kuka veisi minut halvimmalla Elielinaukiolta Länsisatamaan. Kuljettajani mukaan olisin kuitenkin saanut kaikilta jotakuinkin saman tarjouksen: viitisentoista euroa.

Toiseen suuntaan matka voi olla jopa 25 euroa, sillä etenkin kahden laivan purkaessa matkustajia yhtä aikaa satama ruuhkautuu niin ettei taksikaan pääse sieltä sujuvasti pois.

Uuden taksilain entistä kevyemmät vaatimukset täyttäviä kuljettajia saa odottaa vielä, Averin huomauttaa, ehkä havaitessaan pienen pettymykseni siitä että olen mitä perinteikkäimmässä kyydissä.

Uusia kuljettajalupia on saanut hakea vasta sunnuntaista 1.7. alkaen. Trafi ilmoitti saaneensa heti satoja hakemuksia. Ensimmäisiä lupia se alkaa myöntää heti.

”Tällä hetkellä Helsingissä on ihan sama taksimäärä kuin ennen”, Averin sanoo. ”Samat kuskit ja samat hinnat. Ei mikään muuttunut. Katsotaan kuukauden kuluttua.”

Median varoitukset siitä, että taksitolpalla kannattaa katsoa tarkkaan, kenen kyytiin hyppää, eivät siis vielä heinäkuun ensimmäisenä maanantaina tunnu relevanteilta.

Saavumme Länsisatamaan hyvään aikaan taksinkuljettajan kannalta. Tallinnasta saapunut Megastar purkaa juuri matkustajia.

15 euroa, tulostuu tutunnäköiseen taksikuittiin, lisähuomautuksella ”Kiinteähinta”.

”Tuollaiseen kun laittaisin vielä peräkärryn. Saisin kaks mummoo kyytiin ja peräkärryyn heittäisin rollaattorit.”

Averin saa nopeasti uudet kyytiläiset. Pian terminaalin edestä katoavat niin matkailijat kuin taksitkin.

Kylmässä viimassa taksitolpalla viisi minuuttia venyy kymmeneksi, sitten vartiksi. Soitan taksikeskukseen – Helsingissä numerotiedustelu yhdistää enempiä kyselemättä suurimpaan, Taksi Helsinkiin. Notta voisitteko lähettää tänne Länsisataman terminaali kakkoseen autoja, pyydän.

Kuluu vielä 10 minuuttia, eikä autoa näy.

Nytkö olisi sen elämän ensimmäisen Uber-kyydin paikka? Uuden lain tähdenhän Uber nyt palaa Suomeen, on media jos toinenkin kertonut.

Asennan Uberin sovelluksen puhelimeeni, rekisteröidyn käyttäjäksi, naputtelen luottokorttinumeroni, valitseni kartalta kohmeisten sormien viimeisin voimin lähtö- ja paluupaikan. Palkkioni on tyly ilmoitus: Valitettavasti palvelua ei ole saatavissa alueellasi.

Toimivia Uber-kyytejäkin saamme siis vielä odottaa.

Itse asiassa on onni että Uber-tilaus menee puihin, sillä olen tulkinnut sovelluksen antamaa Googlen karttapohjaa ja omaa sijaintiani suurella satama-alueella päin honkia. Noinkohan auto olisi minua löytänytkään?

Ennen kuin ehdin ryhtyä asentamaan FixuTaxin, Whimin tai Valopilkun kaltaisia tilaussovelluksia, minut pelastaa viimasta Taksi Helsingin auto, joka on juuri tuonut laivamatkustajan satamaan.

Päätän olla tiukkana, jos minulta yritetään kiskoa ylihintaa. Kyllä, olen epätoivoinen ja kylmissäni ja onhan satamasta pois päästävä, mutta mitä tahansa en sitten maksa.

Mitä maksaa Elielinaukiolle, kysyn ehkä hieman kireästi.

15 euroa, vastaa kuljettaja tyynesti.

Vasta pikkujouluruuhkien aikaan nähdään, miten raadolliseksi valinnan- ja hinnoittelunvapaus taksitolpilla menee.

Köröttelemme Kampin läpi kolmipyöräisen koppimopon perässä.

”Tuollaiseen kun laittaisin vielä peräkärryn. Saisin kaks mummoo tohon kyytiin ja peräkärryyn heittäisin rollaattorit”, innostuu kuljettaja.

Sekin olisi uuden taksilain mukaan sallittua.