Viimeksi Suomesta lähtiessäni tein kentällä lentokoneeseen sisäänkirjautumisen koneella, kuten niin useasti aiemmin. Laitoin koneen minulle antaman matkalaukkulipukkeen laukkuni kahvaan. Kävelin kohden automaattia, joka ottaa vastaan laukkuni. Sinne siirtyessäni tyhjyyttään ammottavien palvelutiskien edessä seisoi rinnakkain viisi, lentoyhtiön univormuihin pukeutunutta virkailijaa. Yksi heistä kysyi: Olethan laittanut matkalaukkulipukkeen oikein kahvan ympäri?

Vain kotikasvatukseni sekä se, että tiedän, etteivät juuri nämä edessäni olevat ihmiset valitse yhtiönsä politiikkaa, esti minua sanomasta, mitä ajattelin. Ajatukseni oli seuraavan kaltainen: Siinä teitä seisoo viisi ihmistä katselemassa, kun minä teen teidän työnne. Vielä annatte arvosanoja, kuin kansakoulussa annettiin aikoinaan leimoja hyvin suoritetusta työstä. Ymmärrätteköhän te, että teitäkin huijataan?

Itsepalvelukulttuuri on rakenteellista huijausta. Olen hieman pettynyt, että oman synnyinmaani kansa on niin pahasti lovennut, kapinoimatta, itsepalveluhuijaukseen, nykyisen yhteiskuntamme yhteen suurimmista huijauksista.

Kaikki taisi alkaa itsepalvelu-bensiiniasemista. Säästät niin ja niin monta penniä, kun tankkaat itse. Siinä markkinointi iski heikkouksistamme suurimpaan: ahneuteen. Ahneus on muuten yksi vanhoista kuoleman synneistä. Kuinka moni ensimmäisiä pennejä säästäessään mietti, miltä tuntuu tankata myös sateessa ja pakkasessa itse? Vieläkin harvempi mietti sitä poloista, joka menetti työpaikkansa. Mitä sitten, minä itse en tee töitä bensiiniasemalla. Minulla kyllä säilyy työpaikka. Ei kukaan miettinyt sitäkään, kuka maksaa hyvinvointiyhteiskunnassa työttömyyskorvauksen työttömäksi jäävälle. Liian vaikeaa matematiikkaa. Minä säästän nyt pennin. Vanha sananlasku sanoo, että ahneilla on likainen loppu. Olen nähnyt, että nyt meille myydään palvelua lisämaksusta.

Italia, itsepäisten ihmisten maa on vasta hiljan siirtynyt, tai yrittää siirtyä bensiiniasemilla itsepalveluun. Ei edes aina niin hyvin seurauksin. Rooman alueilla työttömät keksivät uuden konseptin. Vastikään itsepalveluasemiksi muuttuneille paikoille ilmestyivät työttömät, he tankkasivat juomarahaa vastaan auton. Suurin osa ihmisistä osti palvelun. Syitä siihen on monia. Kuka oikeasti haluaa liata kätensä bensiiniin tai kylmällä tai sateella nousta autostaan? Sen lisäksi siitä sai hyvän mielen, kun auttoi jotakuta ja ennen kaikkea siten saattoi kapinoida älytöntä itsepalvelukulttuuria vastaan.

Seuraavaksi tietoyhteiskuntamme keksi mainostaa itsepalvelua vapauden avulla. Voit itse hoitaa pankkiasiasi, vakuutusasiasi, matka-asiasi, milloin haluat. Voit tehdä kaiken kotonasi ja vaikka yöllä! Mikä ihana vapauden tunne! Mutta kuinka moni meistä haluaa hoitaa asioitaan yöllä? Minä ainakin nukun mielelläni öisin. On hienoa vapautta, saan tehdä kaiken itse omalla vapaa-ajallani, ilman, että kukaan auttaa ja palvelee.

Joitain aikoja sitten eräs suomalainen mies oli vieraana Espanjassa. Sillä ylimielisyydellä, mihin tosinaan vain me pohjoismaissa syntyneet pystymme vieraillessamme Välimeren-alueella hän kysyi: voiko täällä Espanjassa edes itse hoitaa omaa veroilmoitustaan tietokoneella? Vastaukseni oli ehkä liiankin kärkevä, olisin toki voinut sanoa sen diplomaattisemmin. – Varmasti voisi, mutta kuka hullu sen tekee uhraten siihen omaa vapaa aikaansa, kun Espanja on täynnä ammattitaitoisia kirjanpitäjiä, jotka hoitavat sen paremmin ja tehokkaammin. He tuntevat verolainkin niin hyvin, että varmasti hänen se tehdessään saattaa säästyä rahaakin enemmän, kuin hänen palkkansa verran.

Itsepalvelu-pedon hiipuminen yhteiskuntaamme pohjaa hyvin pitkälle ikivanhaan ihmisen paheeseen. Siitä paheesta puhuivat Antiikin filosofit nimellä hybris. Hieno, pedolle sopiva nimi, eikä se itseasiassa tarkoita mitään sen enempää, jos ei vähempääkään, kuin omahyväisyys eli itsensä yliarvostaminen. Itsepalveluyhteiskunta leviää helposti, koska se vetoaa meidän itseylistykseemme. Minä osaan! Ihan itse tein! Minä olen kaikkivoipa, en tarvitse muita! Käyttäydymme kuin lapset. Hekin ovat tyytyväisiä osatessaan ensi kertaa solmia itse omat kengän nauhansa. Mutta, kuten kaikki tiedämme, ei se solmu välttämättä niin erinomainen ole.

Onhan se hienoa ajatella, että minussa, pienessä Liisassa, asuu ammattitaitoinen matkatoimistovirkailija, pankkivirkailija, kirjanpitäjä, kampaaja, taiteilija, koruntekijä, valokuvaaja, kokki ja ehkä lääkärikin. Netistä voin etsiä oireitani vastaavan sairauden, ehkä joskus vielä tilata siihen lääkkeetkin kotoani poistumatta, yöllä. Ihana maailma, enää ikinä en tarvitse ketään muuta. Hallitsen kaiken kotoani, mihinkään poistumatta. Olen oman elämäni herra, mutta, millä hinnalla? Yksinäisyys ei haittaa, olenhan säästänyt ainakin euron, tosin käyttäen vapaa-aikani pankkiasioihin, sen sijaan, että olisin lukenut kirjaa tai kuunnellut äänilevyä, josta pidän.

Ajan säästämien on yksi itsepalvelukulttuurin suurimpia argumentteja. Mihin minä sitä aikaa niin kauheasti haluan säästää? Voiko aikaa säästää? Jossain vaiheessa aikani täällä loppuu kuitenkin. Otanko minä silloin, jostain pankista lisää aikaa. –Hei, Kuoleman Enkeli, älä vielä tule, minulla on täällä tilillä nämä säästämäni tunnit! Olemmeko koskaan oikeasti edes miettineet paljon sitä aikaa todella säästyy? Ammatti-ihminen vaan tekee asiat nopeammin kuin ammattitaidoton. Se on itsestäänselvyys, jonka mielellämme unohdamme. Pari vuotta sitten halusin ostaa Suomessa käydessäni tietokoneen, en halunnut tilata sitä, vaan ostaa pienestä liikkeestä, nähdä kuka sen myy, jutella, hänen kanssaan. Ostin siihen myös ohjelmia ja pyysin häntä asentamaan ne koneeseen. Hän, kauppias itse, vastasi: saat halvemmalla, jos ostat ohjelmat netistä. En voinut olla miettimättä, miksi kauppias neuvoo asiakastaan säästämään, kun tämä haluaa ostaa jotain? Kerroin, että olen kovin kömpelö tietokoneiden kanssa, enkä siksi halua ostaa mitään netistä, vaan maksan mieluummin asennuksesta hänelle. Siksihän minä olin paikan päällekin kauppaan tullut. Kai minä nyt netistä olisin voinut koneenikin ostaa. Olen edelleen vakuuttunut, että minulle tuli halvemmaksi se, että maksoin hänelle asennuksesta, kuin että olisin mahdollisesti ostanut väärän ohjelman, asentanut sen viidesti väärin ja vienyt lopulta korjaamoon.

Ajan säästäminen on sitä paitsi kyseenalainen argumentti. Joitain vuosia sitten Italiassa tehtiin tutkimusta, kun huomattiin, että isot supermarketit menettävät koko aina asiakkaitaan pienille erikoisliikkeille. Kuluttajilta kysyttiin: miksi? Ensimmäinen syy oli juuri ajan säästäminen. Supermarketit ovat yleensä jonkin matkan etäisyydellä. Sinne menemiseen kuluu aikaa, parkkihallista kauppaan kävellessä kuluu aikaa. Marketissa täytyy kaikki etsiä itse, sen valtavan hallin lävitse täytyy myös kävellä aina kassalle asti. Lähikauppa on lähellä, sinne voi astua sisään ja pyytää leivän tai maidon tai kanamunat ja sen saa heti käteensä etsimättä ja miettimättä. Kaiken lisäksi sen saa hymyn sekä hyvänpäiväntoivotusten kera. Toiseksi tärkein syy käyttää pikkuliikkeitä olivat juuri sosiaaliset suhteet kauppiaaseen. Kolmas syy oli asiantuntevuus. Kauppiaalta voi kysyä, mikä valkosipuli on parasta laatuaan kurpitsarisottoon, supermarketissa sekin täytyy tietää itse.

Kaikkein kamalinta itsepalvelukulttuurin leviämisessä on, että ammatti-ihminen tekee tietenkin asian kuin asian paremmin kuin ammattitaidoton. Minä esimerkiksi en osaa laittaa ruokaa: en mitään ruokaa. Kirjoitan työkseni tietokirjoja ja tutkin symboleja, niitä kahta asiaa osaan tehdä. Jos minä käytän aikaani kirjan kirjoittamiseen ja annan ammattitaitoisen kokin tehdä työnsä, emmekö me silloin ole kaikki onnellisempia? Minä syön hyvää ruokaa ja hän lukee toivottavasti kiinnostavaa kirjaa. Silloin meillä molemmilla on myös töitä. Saatan jopa tienata enemmän käyttäessäni aikaani työhöni, ostaen palvelun toiselta ammattilaiselta ja antaen toisen, osaavamman käyttää aikansa hänen omaan työhönsä. Nyt meillä halutaan teettää ilmaiseksi kaikki. Televisio-ohjelmista alkaen katsojien, tavallisten Maija Meikäläisten, pitää tuottaa sinne sisältö ja ammattitaitoiset ihmiset irtisanotaan. Jo keskiajalla vaadittiin Euroopan kaupunkivaltioissa ammatinharjoittamislupia. Sellaisen saamiseksi piti tehdä mestarityö tai muulla keinoin osoittaa, että osaa. Olemme kulkemassa kohden ammattitaidottomien harrastelijamaista yhteiskuntaa. Luin jostain, että länsimaiset ihmiset ovat tyhmistymässä. Onpa yllätys, todella suuri yllätys, tässä itsepalvelumallissa, joka heikentää kaiken tasoa.

Itsekkyys, josta kaikki alkoi, kääntyy enemmin tai myöhemmin meitä itseämme vastaan.

Tämä on minun ylistykseni ja kiitokseni kaikille maailman ammattilaisille: kokeille, sitruunanmyyjille, kirjailijoille, toimittajille, kaikille teille ammattilaisille!