Gambia, maa, jossa pieni ystävällisyys kasvaa silmää räpäyttämällä suureksi rakkaudeksi.

Kohtaus voisi olla Uuno Turhapuro -elokuvasta. Siitä, jossa Uuno ja Härski kävelevät uimarannalla ja vetävät vatsojaan sisään aina ohittaessaan kauniin bikiniasuisen naisen.

Yhdellä poikkeuksella.

– Näiden ei todellakaan tarvitse vetää vatsaa sisään, nauraa Sari, 38.

Sari palasi äskettäin lomamatkalta Gambiasta.

Matka oli toinen.

Tai kahdella poikkeuksella. Toisin kuin Uuno ja Härski, Gambiassa uimarantojen ”skannaajat” huomioivat myös ikääntyneet ja tavallisen näköiset.

Nainen kuin nainen.

Kunhan on turisti.

– Viidenkymmenen vuoden ikäero ei haittaa ollenkaan. Eikä siinä mitään, jos molemmat ymmärtävät, mistä on kyse, Sari sanoo.

Vaikka Sari ei hakenut Gambiasta seksiä, hän ei voinut välttyä tekemästä käyttäytymistieteellisiä havaintoja elämästä yleensä ja rantaelämästä erityisesti.

Gambia on Afrikan mantereen pinta-alaltaan pienin valtio: siivu hiekkarantaa takanaan Afrikan sisuksista valtamereen vuotavan Gambia-joen vehreys, pakattuna Senegalin sisään. Elinkeinoja ovat maapähkinät ja matkailu.

Toubab on länsimainen turisti. Määritelmän mukaan hän on varakas. Köyhässä Gambiassa kaikki turistit ovat varakkaita. Bumsteri on biitsillä ja hotellien liepeillä liikkuva joutilas mies.

– Häntäheikki, Sari kääntää bumsterin suomeksi.

– Se oli kuin reality-tv:tä. Kundit käppäilivät shortseissa ilman paitaa, punnersivat ja tekivät kyykkyjä ja muita jumppaliikkeitä.

Rantapojat tarjoavat innokkaasti palveluitaan naisturisteille.­

Erityisesti Sarin mieleen jäi kaveri, joka lenkkeili traktorinrenkaassa.

– Vahvisti lantion lihaksistoa, Sari arvelee.

Hän arvioi ”kuntoilijoita” olleen pikemminkin satoja kuin kymmeniä. Reviireitä ei ollut jaettu. Sopu antoi sijaa. Odottavan aika kuluu jouhevammin porukassa kuin yksin.

– Toisen saalista kunnioitettiin. Ei menty sörkkimään väliin.

– Suurin osa on hyvin sporttisia, osa vähän huonommassa hapessa, käyttivät jotain liuottimia, imppailivat. Yksi taksinkuljettaja oli aivan sekaisin, Sari kuvailee.

Tietokirjojen mukaan Gambian löysi kauan sitten Hanno Merenkulkija, ja heti vuonna 1965 sinne laskeutui taivaalta ensimmäinen ryhmä turisteja, 300 ruotsalaista Bertil Hardingin johtamalla Vingresorin valmismatkalla.

Hannon ja Bertilin välissä kolme miljoonaa gambialaista myytiin orjiksi. Nykyinen asukasluku on kaksi miljoonaa. Heimoja on useita, mutta ne eivät sodi keskenään.

Gambia on ystävällinen maa, Sari kehuu.

– Siellä ei pidä heittäytyä mielensäpahoittajaksi ja alkaa nakella niskojaan. Opaskin neuvoi olemaan ystävällinen.

Matkaesitteissä Gambiaa mainostetaan ”pitkillä kullankeltaisilla rannoilla” ja ”mielenkiintoisella paikallisella elämänmenolla”.

– Olo oli välillä kuin karjamarkkinoilla, Sari sanoo.

Markkinat käynnistyivät jo lentokentän passintarkastuksessa. Virkailijan ulkoammatillinen tavoitteellisuus oli jopa muurinsärkijämäisen optimistista.

– Ei meinattu päästä pois. Hän pyysi puhelinnumeroa ja meiliosoitetta. Piti repiä passi hänen käsistään. Ensimmäinen ajatus oli, että en lähde hotellista yhtään mihinkään, Sari nauraa.

Se ei tosin olisi auttanut mitään, sillä kolmen tunnin kuluttua passivirkailija oli jo hotellin aulassa.

– Hän oli nähnyt matkapapereista hotellin nimen ja hinasi hanurinsa sinne. Kaupungilla kulkiessa joku roikkui koko ajan kyljessä ja tarjoutui oppaaksi.

Gambia on pinta-alaltaan Manner-Afrikan pienin maa.­

Tyypillisesti satunnainen gambialalainen herrasmies on aluksi ystävällinen, ja lopuksi tunteellinen.

– Se on sitä ”kiva nähdä” ja ”voitko hyvin” -juttua.

Pian herrasmies vannoo ystävyyttä, kohta ikuista ystävyyttä, ja ennen kuin lomaviikko on ohitse, puhuu hän suuresta rakkaudesta ja pyytää puhelinnumeroa.

– Heille piti sanoa, että ei mitään hätää, kohta tulee uusi lento, kyllä te pärjäätte!

Toki on niitäkin turisteja, jotka eivät torju, vaan, toisin kuin Sari, avaavat sylinsä.

– Jos 23-vuotias gambialainen haluaa olla 71-vuotiaan suomalaisnaisen kanssa, ja molemmat tajuavat tilanteen ja ovat siinä vapaaehtoisesti mukana, niin en minä ainakaan moralisoi, Sari sanoo napakasti.

Hän vertaa asetelmaa thaimaalaisten naisten ja vanhempien suomalaismiesten välisiin suhteisiin.

Taivaallinen rakkaus sisältää tietysti maallisen, materiaalisen puolen. Arjen.

– Naiset lähettävät rahaa ja tuovat lahjoja. Miehet haluavat tietysti Suomeen, mutta se ei ole helppoa.

Sosiaalisen median suomalais-gambialaisissa ryhmissä annetaan vertaistukea ja neuvoja. Sari ei halua esiintyä tässä artikkelissa omalla nimellään, koska rakkaus on aina herkkää ja haavoittuu helposti.

Sari huomasi mukana olevan lapsia, jotka olivat selvästi tulleet Suomesta tapaamaan isiään. Äidin kanssa.

– Nyt sain olla enemmän omassa rauhassa. Edellisellä reissulla pari vuotta sitten oli vilkkaampaa.

Gambian viranomaiset ovat pyrkineet hillitsemään bumsteri-kulttuuria. Pelkoa Sari ei ole reissuillaan tuntenut.

– He ovat kiinnostuneita ja ystävällisiä. Kiinnostuneita ystävyydestä. Sitten itketään eron kyyneleitä ja pyydetään yhteystietoja.

– Piti sanoa, että ethän sinä edes tunne minua. Ehkä sinä pidät vain asioista, joita minä edustan.

Sari lisää katuvaisesti:

– Mutta töykeä ei saisi olla, vaikka haluaisikin vain mennä uimaan.