בביקורי החמישי באזור הקרבות של "מלחמת הגדר" התמזל מזלי והגעתי לעמדות הצלפים. כמעט קרוב מספיק כדי לראות את הלבן בעיני הפלסטינים. מעמדה זו, האירועים נראו מעט אחרת מאשר ממעבר קרני שליד נחל עוז. עתה אני משוכנע, יותר מאשר בראשית הלחימה לפני כעשרה שבועות, כי הירי המאסיבי בתחילת הקרבות חסך חיי פלסטינים רבים, וכמובן בראש ובראשונה חיים של ישראלים.

סמוך לשעה 18:00 רכנתי עם עמיתי רון בן-ישי על תלולית החול שמגנה על הצלפים, ולא נצמדתי אליה רק מפני שחשתי אי-נעימות כלפי החיילים מסביב. רוח מערבית החזירה לכיווננו גז מדמיע שירה צה"ל לעבר גדר ההפרדה, וחשתי את צריבתו. פקחתי עין כדי לראות אם נהגתי כחריג מפונק, וחשתי הקלה כשראיתי שאני לא היחיד - גם לובשי המדים סבלו מהגז.

עברו לתצוגת גלריה הפגנה במעבר קרני, אתמול צילום: אליהו הרשקוביץ

סמוך לגדר חדלים לתת את הדעת לקולות הירי של הגז המדמיע, ומתרגלים לקולות הנפץ.

צה"ל מצוי בהתמודדות מוזרה. אף לא כדור עופרת אחד אינו נורה בלי הוראה מפורשת מפי מפקד בכיר. במקרה של סכנת חיים, החיילים רשאים להגן על עצמם על פי שיקול דעתם. אחרת, צה"ל יורה כדור אחר כדור, ולכולם יש כתובת. הצלפים מכוונים לרגליים, והפלסטינים החלו להופיע למערכה עם פחים ממתכת המשמשים להם שכפ"צ לברכיים. גם הם מפיקים לקחים.

מול נחל עוז נראו עפיפונים בשמיים במשך כמה שעות. הפלסטינים שיפרו את דיוקם, ועל זנבותיהם יש יותר ממתקן דליק אחד. ח"כ חיים ילין מיש עתיד פרץ בשירת "אין לי ארץ אחרת/ גם אם אדמתי בוערת". היא אכן בוערת. שטחים נרחבים השחירו בנחל עוז, בכפר עזה ובניר-עם. אבל כמה עפיפונים התקבעו בשמיים ולא שוחררו. זהו ניסיון הטעיה, מאמץ מתוחכם להעתיק אליהם את שימת הלב של צה"ל, על אף שאינם מהווים סכנה.

צריך להגיע לגדר כדי להבין את הטקטיקה: הפלסטינים מעלים עמוד עשן בתקווה שיכביד על נשימות החיילים. בחסות העשן ובזמן שהחיילים עסוקים בהתגוננות מפניו, מקווים הפלסטינים לפרוץ את הגדר, לעקוף את עמדות הצלפים, ולהכניס לשטח ישראל מחבלים וילדים ונכים. פריצת הגדר והקמת מאחז פלסטיני זמני על אדמת ישראל בתחומי הקו הירוק היתה מעצימה את הירי כדי לסלקם ומגדילה את מספר ההרוגים. ייתכן שהנהגת חמאס מעוניינת בכך, אבל לא המפגינים. האם נואשו? אין וודאות.

בשישי הועלתה האפשרות שפרק ההפגנות מול גדר המערכת מגיע לקיצו. בהתקרבי לגבול שמעתי את קריאות המנהיגים לכ-2,500 פלסטינים שהתקהלו בגזרת מעבר קרני להסתער על הגדר. לא הבנתי את המילים, אבל שמעתי את הקול התוקפני, ורוב הפלסטינים לא פעלו לפי הקריאה - כאותם חיילים החשים כמה זה אווילי למות ביום האחרון למלחמה. ייתכן שמדובר במשאלת לב בלבד.

חמאס חש נכון כי זכה בתמיכה בינלאומית באירופה, אבל הפסיד ליד הגדר. לא עלה בידו לחדור לישראל ולהגיע לאחד היישובים או להקים מאחז זמני.

כל זאת במנותק מהסוגיות המדיניות. ראש הממשלה נתניהו חומק ממחווה מתבקשת להקלת מצוקת העזתים, וגם הרשות הפלשתינית ומצרים פועלות להגביר את המועקה ברצועה. הן חולקות עם הממשלה הישראלית את האחריות למצב.

אם לא יימשכו "צעדות השיבה" הדועכות, יחפש חמאס עיסוק אחר להטריד בו את ישראל, שהוכיחה בעשרת השבועות האלה שיש לה ממשלה שגרתית ושוגה, אך צבא יעיל, שתקיף וממותן לפי המצב בשטח.