Jeg er stoppet i socialforvaltningen i Københavns Kommune efter 28 års ansættelse. Der går mange tanker gennem mit hoved, gode minder, minder om sjove mennesker, som jeg har mødt, gode kammerater og minder om mennesker, der oplever livsvilkår, som jeg vil kalde uværdige.

Jeg har mødt mennesker, der er svært sindssyge, mennesker, der lever på gaden, misbrugere og mennesker, der i almindelighed har voldsomme personlige og sociale problemer. Jeg er blevet udfordret som menneske og har oplevet situationer, hvor store følelser og spørgsmål om min faglige identitet, min magtesløshed og tvivl er de dominerende følelser.

Jeg har heldigvis også rigtig mange gode minder, succesoplevelser, som vi vil kalde det i vort fagsprog. Og der er eksempler, hvor der er en sammenhæng mellem forvaltningens ønsker og krav og borgerens ønske om det gode liv.

Men hvor står vi så i dag? Hvilke forandringer har der været?

Der har været masser af forandringer. Personalet i socialforvaltningen i København har de seneste ti år oplevet strukturændringer og personaleflytninger, som leder tanker hen til Kafkas beskrivelse af bureaukratiet, f.eks. i hans bøger ’Processen’ og ’Slottet’.

Ledige jages og sanktioneres for fejl, mens systemet slipper af sted med en elendig sagsbehandling

Ifølge ledelsen er formålet med disse ændringer at tilgodese borgerens behov. Der er slagord om ’borgeren i centrum’, hans eller hendes recovery eller empowerment process, og fælles for alle disse processer har været, at borgeren skal ansvarliggøres. De fine intentioner kommer i mange tilfælde til dække over et bureaukrati og en kassetænkning, der afsporer den sociale indsats.

Ledige jages og sanktioneres for fejl, mens systemet slipper af sted med en elendig sagsbehandling. Der opstår en høj grad af tilfældighed i sagsbehandlingen og ifølge borgerrådgiveren i København »så er der i tre af fire klagesager en så alvorlig fejl i sagsbehandlingen, at det kan have betydning for myndighedsafgørelsen«, som man kunne læse i Politiken i begyndelsen af maj.

Det betyder, at ansøgeren til offentlige ydelser får ændret sin status fra at være en borger med rettigheder til at være forbruger på et marked af sociale tilbud, der udbydes over nettet. Fanden tager de sidste, der ikke er fortrolig med denne form for elektronisk information. Mange borgere vil også opleve en ansøgningsprocedure, der er brolagt med uigennemsigtige dokumentationskrav og efterfølgende ventetider på seks til tolv måneder, før disse mennesker modtager en myndighedsafgørelse. Det betyder, at mange ansøgere opgiver at sende deres anmodning om pædagogisk eller økonomisk støtte til kommunen.

Vil begreber som socialpolitik og relationsarbejde overleve og eksistere i fremtidens socialforvaltning?

Denne generelle udvikling skal ses som en konsekvens af socialpolitikkens ændrede normative grundlag. Ifølge nyligt afdøde socialforsker Erik Jørgen Hansen har velfærdssamfundets værdigrundlag ændret sig fra en godgørende etisk fordring – hvor den samfundsmæssige kontrakt indeholder en forpligtelse til at beskytte og værne samfundets mest sårbare og udsatte borgere, dvs. et noget for ingenting-princip – til et princip om noget for noget eller en pligt- og rettænkning, hvor modtageren af offentlig forsørgelse helst skal opleve en moralsk skyld, fordi de modtager overførselsindkomst.

Disse mennesker bliver oftere og oftere benævnt som ikkeværdige modtagere af offentlig forsørgelse, f.eks. af landsformanden af kommunale social- og sundheds og arbejdsmarkedschefer i Danmark, Helle Linnet, der i sin mundtlige beretning til foreningens årsmøde i 2016 sagde; »Jeg kan ikke udelukke, at vi i samtalen med borgeren kan blive bedre til at holde fokus på beskæftigelse og så lade eventuelle problemstiller med misbrug, psykiatriske lidelser eller social fobi sejle sin egen sø. Der skal fremover skelnes mellem værdigt trængende og ikkeværdigt trængende«. Synspunktet vinder genklang hos vores politikere, og vi genoplever en socialpolitisk debat, der har sine rødder i slutningen af 1800-tallet.

Min påstand vil være, at min funktion som pædagogisk støtteperson i de sidste otte-ti år er blevet forvandlet fra at være en omsorgsperson til at være en formynder og kontrolperson af en gruppe mennesker, som socialchefernes formand nok vil betegne som ikkeværdigt trængende. Det er en gruppe af mennesker, som føler sig misforstået og uretfærdigt behandlet af systemet.

Det er mennesker, som ofte bliver kastet rundt i et jobcirkus af interne og eksterne mentorer, der som individuelle fagpersoner kan have de bedste intentioner, men som i lighed med deres ofre er deltagere i en forvaltning, der i højere og hørere grad må opleves som absurd teater. Der findes masser af individuelle fortællinger om denne oplevelse af mistillid og meningsløshed, og den bliver underbygget af forskellige analyser og mere videnskabelige redegørelser, f.eks. Nanna Mik-Meyers nyligt offentliggjorte bog, ’Fagprofessionelles møde med udsatte klienter’.

Denne handlen i socialforvaltningen bliver ofte betegnet som ’nødvendighedens politik’ med det underliggende mantra ’just do it’, en instrumental fordring, et at komme videre, der lykkes for de stærke og selvdisciplinerede, men som efterlader en stadig større gruppe af borgere som dobbeltudstødte fra arbejdsmarkedet og fra socialforvaltningen.