Dva ophodna hrvatska broda veličine veće ribarice kod nekih medija izazvala paniku

U strahu su velike oči! Upravo tako bi se moglo prokomentirati prošlotjedni naslov po kojem Slovenija zbog arbitraže 'sprema diplomaciju, a Hrvatska policiju i vojsku'. Za takvu jednu tvrdnju, koju se ne bi usudio izgovoriti ni slovenski trojac Pahor - Brglez - Cerar, pa čak ni incidentmaher Karl Erjavec, u jednoj hrvatskoj tiskovini nije iznesen baš niti jedan valjani argument, osim ako se može smatrati argumentom da je iz Rovinja u Umag premješten jedan hrvatski ophodni brod, a drugi prije nekoliko dana porinut u more s navoza splitskoga škvera.

Tko zna, možda su u glavi tekstopiscu dva ophodna broda, veličine veće ribarice, od kojih jedan ne će biti SlovenijaTaj slovenski pokušaj 'pokrštavanja' stranih državnika, gotovo svakoga tjedna po jednoga, nezabilježeno je u novijoj povijesti međunarodnih odnosa, a u biti podsjeća na staljinističku praksu. Tko to može nazvati diplomacijom? Tko na taj način može pridobiti bilo kojega državnika na svoju stranu? Uostalom zar svi jednako ne odgovaraju – međunarodno se pravo mora poštovati; to je bilateralni spor. Takvo gledište ima i Europska komisija. Ostaje pitanje kako Slovenija poštuje međunarodno pravo.opremljen najmanje u sljedeća tri mjeseca, dva golema nosača puna zrakoplova F-17 ili dva oklopna krstaša, opskrbljena krstarećim raketama? Je li riječ o fatamorgani, virtualnome umišljaju ili nečemu drugom, nije baš jasno. No, nema brige. Hrvatska ne kani arbitražnu odluku čekati podignutom spremnošću ni vojske ni policije, jer zna da se granice mogu ponajbolje braniti međunarodnim pravom. Za to ima hrvatsku Vladu, Hrvatski sabor, Predsjednicu Republike, međunarodne pravne stručnjake, hrvatska sveučilišta, hrvatske institucije – HAZU, Maticu hrvatsku itd.

Nikakvi vojni brodovi i naoružane armije ne mogu zamijeniti sve to. Hrvatska je uostalom tako postupala čitavo vrijeme, otkako je Slovenija nametnula granični spor, dovodeći ga povremeno do usijanja, pogazivši najprije mišljenje Badinterove komisije. Jer upravo to bila je polazišna točka za razne incidente u Savudrijskoj vali, blokadu hrvatskih pregovora s EU-om, prijetnju da će Hrvatskoj srušiti turističku sezonu, postavljanje žilet-žice na hrvatskome katastarskom zemljištu, graničnu blokadu prometa prema Hrvatskoj itd. I sada arbitražnu odluku iščekuje s podignutom temperaturom, poneseno i zabrinjavajuće tankih živaca, na više nego hladno držanje Hrvatske koja je temeljem Bečke konvencije prije dvije godine izašla iz arbitraže zbog kompromitacije i kontaminacije.

Zar nije tragikomično gledati kako navlači predsjednike europskih država u Ljubljanu, gdje se moraju očitovati o arbitraži jer inače stječe se dojam kao da im nema 'izlaza' iz dežele? Taj slovenski pokušaj 'pokrštavanja' stranih državnika, gotovo svakoga tjedna po jednoga, nezabilježeno je u novijoj povijesti međunarodnih odnosa, a u biti podsjeća na staljinističku praksu. Tko to može nazvati diplomacijom? Tko na taj način može pridobiti bilo kojega državnika na svoju stranu? Uostalom zar svi jednako ne odgovaraju – međunarodno se pravo mora poštovati; to je bilateralni spor. Takvo gledište ima i Europska komisija. Ostaje pitanje kako Slovenija poštuje međunarodno pravo.

Najbolji je dokaz arbitražna afera koju su proizveli slovenski arbitar i agentica, zbog čega je Hrvatska posegnula temeljem međunarodnoga prava za izlaskom iz arbitražnoga sporazuma, davši jasno na znanje da se nijedna odluka arbitražnoga suda na nju ne će odnositi. Zbog toga nije jasno temeljem čega Slovenija inzistira urbi et orbi da bi arbitražnu odluku trebala poštovati Hrvatska?! Na osnovi slovenske zaglušujuće buke zaista se ne može zaključiti koliko je angažirana hrvatska diplomacija oko čitavoga kompleksa arbitraže. Stil hrvatske i slovenske diplomacije nisu isti. To je očito. S jedne strane velika buka i dreka, poplava spin-informacija, a s druge glasna tišina. No činjenica je kako je u posljednje dvije godine prilikom susreta ministara Kovača i Stiera sa slovenskim ministrom Erjavcem opetovano predlagano da o graničnome sporu započnu bilateralne razgovore, nakon što je arbitraža kompromitirana.

Takve je prijedloge Slovenija odlučno odbijala, uzdajući se u arbitražnu odluku i na temelju takve odluke u proširenje svoje dežele na kopnu i moru. Samo nije jasno na koji način. Rečenom diplomacijom? Krije li se možda, po svemu, iza naručene povike da Hrvatska sprema vojsku i policiju za arbitražnu odluku zapravo možda slovenski pokušaj da silom provede odluku Arbitražnoga suda? Može li se primijeniti i na ovaj slučaj ona stara uzrečica - držite lopova! Jer što se tiče dvaju ophodnih brodova, od toga jednoga u fazi opremanja, ne treba zaboraviti da Hrvatska ima oko 6200 kilometara dugačku obalnu crtu i prema tome vanjske granice svojih suverenih prava i jurisdikcije. Naravno da ih ima pravo i dužnost nadzirati.

Zar su dežurni kritičari zaboravili kako su baš na taj račun dokazivali nemogućnost Hrvatske za primjenu Zerpa!? Sad im praktično jedan ophodni brod predstavlja prijetnju miru. Kako ovo nazvati? Paranojom? S druge strane, Slovenija ima 46 kilometara obalne crte, policijske ophodne čamce i, koliko je poznato, jedan manji ratni brod – što je proporcionalno mnogostruko više u odnosu na ono čime sa svojih 6200 kilometara obale raspolaže Hrvatska. Pa tko onda ima preveliku 'silu', za veličinu svojega 'bazena'? Kako bilo, ne trebaju se Slovenci previše mučiti oko promidžbe dok ima ovakvih smiješnih i nagnutih, možda čak i naručenih natpisa – da Hrvatska sprema vojsku i policiju za arbitražnu odluku.

Marko Curać

Hrvatski tjednik