Eksterne kommentarer: Dette er en debattartikkel. Analyse og standpunkt er skribentens egen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Vi lever i ei tid hvor vi står overfor en mengde utfordringer av politisk, økonomisk og økologisk art. Tanken om borgerlønn er på vei opp og fram her i verden – både innen utviklingspolitikk og innad i land, inkludert Norge.

Saken er at dagens automatisering har ført til at en overflod av materielle verdier blir produsert med stadig mindre arbeidsinnsats, med det resultat at stadig flere mennesker lever i økonomisk usikkerhet og blir utestengt fra arbeidsmarkedet.

Profitten fra produksjonen blir ikke omfordelt blant folk flest, men blir konsentrert blant en liten gruppe mennesker. De rike blir rikere og de fattige fattigere. Faktisk har forskjellen mellom fattig og rik aldri vært større. Det er vår generasjon som må ta valget for hvor neste skritt skal føres.

Til tross for all debatt og diskusjon, eier den rikeste ene prosenten ifølge Oxfam nå mer enn resten av jordas befolkning – det vil si mer enn de resterende 99 prosentene. Og snart er det bare fem personer som eier mer enn den fattigste halvparten av resten av menneskeheten.

Den såkalte krigen mot fattigdom fungerer tydeligvis ikke etter planen. Kapitalverdien på aksjer og eiendom vokser mye raskere enn realøkonomien, noe som fører til at kapitalverdiene øker raskere enn lønningene og at arbeiderne ikke klarer å hente seg inn.

Til tross for vår økonomiske velstand, vitenskapelig kunnskap og teknologiske nyvinninger lever nesten 800 millioner mennesker på planeten vår i ekstrem fattigdom og er kronisk underernært, mens mer enn 2,5 millioner barn dør hvert år på grunn av sult.

Dette kan ikke lenger aksepteres, særlig tatt i betraktning av at vi har mer enn nok til alle. Et anslag er at vi produserer nok mat til 12 milliarder. Ressursene må fordeles bedre.

De økende økonomiske forskjellene går ikke bare utover den fattige delen av befolkningen. Ulikhet skaper en rekke samfunnsmessige problemer, som vold, kriminalitet, narkotikamisbruk, sykdom og psykisk lidelse og kortere levealder. Slik blir samfunnet mindre levedyktig uavhengig av om veksten er stor eller liten.

Den globale fattigdommen og den økonomiske desperasjonen forårsaker blant annet en strøm av flyktninger mot de rike landene, politisk ustabilitet og økning i fundamentalisme. Og om utviklingen fortsetter som i dag, vil det fortsatt være 650 millioner mennesker som sulter i 2030.

Morgendagens samfunn må med andre ord lykkes med sosial utjevning for å møte utfordringene vi står overfor. Vi trenger en omfordeling av ressursene som kan redusere gapet mellom fattig og rik. Vi trenger å redefinere arbeid og verdiskapning, og sammen skape et bærekraftig samfunn hvor alle er sikret livets nødvendigheter.

FNs tusenårsmål ble vedtatt i år 2000. Fristen for å nå målene gikk ut ved årsskiftet 2015-2016. Målene har ført til framgang i arbeidet med fattigdomsbekjempelse, men har blitt kritisert for bare å adressere symptomer, og ikke årsakene, til fattigdom, ulikhet og klimaendringer.

FNs medlemsland vedtok i 2015 derfor de såkalte bærekraftsmålene, som vil være førende for norsk politikk fram mot 2030. Disse ser miljø, økonomi og sosial utvikling i sammenheng. Ekstrem fattigdom skal utryddes, sosiale ulikheter utjevnes og klimaendringene bremses.

Det handler om å ta vare på behovene til mennesker som lever i dag uten å ødelegge framtidige generasjoners muligheter til å dekke sine. På denne måten tar den nye bærekraftsagendaen i større grad tak i årsakene til fattigdom enn det tusenårsmålene gjorde.

Det nye i bærekraftsmålene er at de inkluderer et eget delmål om sosiale velferdsordninger, noe som har startet en debatt om etableringen av et globalt trygdesystem – en form for borgerlønn. Det er derfor grunn til å tro at ideen om at trygd reduserer fattigdom har vunnet fram.

For eksempel hevder flere av FN-organisasjonene at direkte overføringer er den eneste måten å utrydde ekstrem fattigdom på. Til og med Verdensbanken, som aldri tidligere har vært opptatt av fordelingsspørsmål innad i land, har lansert en strategi for å satse på sosiale sikkerhetsnett.

Ifølge John McArthur ved den amerikanske tenketanken Brookings Institution, som blir ansett som verdens mest innflytelsesrike tenketank, kan pengeoverføringer løfte hundrevis av millioner mennesker ut av ekstrem fattigdom.

Han peker på en ordning organisasjonen GiveDirectly introduserte i Kenya i fjor. Ordningen innebærer en overføring av rundt 200 dollar per år til hver enkelt person, som vil si nok til å løfte dem ut av ekstrem fattigdom.

Ifølge McArthur vil hele 66 land kunne introdusere en slik ordning uten at dette vil koste dem mer enn en prosent av BNP. Dette vil hjelpe hele 185 millioner mennesker ut av ekstrem fattigdom, inkludert 100 millioner i India, 17 millioner i Indonesia og 9 millioner i Brasil.

Ytterligere 25 land kan introdusere en slik ordning om de bruker mellom en og fem prosent av sitt BNP, noe som ytterligere ville løfte 150 millioner mennesker ut av av ekstrem fattigdom.

Men bærekraftsmålene er ikke bare en plan for utviklingslandene eller en retningslinje for hvordan vi skal benytte oss av bistandsmidlene. De er myntet på innenrikspolitiske forhold i alle land, noe som betyr at de også vil ha innvirkning på norsk politikk.

I Norge, som i resten av verden, har menneskerettighetene en sentral plass. Ved å fjerne fattigdom, og sørge for at alle får sine behov dekket, vil borgerlønn være en anerkjennelse av verdien til hvert enkelt menneske.

Under de rette betingelsene kan borgerlønn være en effektiv fordelingsmekanisme, som kan fordele produksjonsoverskuddet og være den største faktoren når det kommer til å skape ekte økonomisk likeverd for alle.

Borgerlønn kan føre til mer likestilte og fredelige samfunn, samt innebære en realisering av menneskerettighetene i praksis og være den mest effektive måten å få gjennomført FNs bærekraftsmål på.