Sydvaranger gruve Ekspandér faktaboks Det privateide gruveselskapet Sydvaranger ble etablert i 1906. Fire år senere gikk det første toget med jernmalm fra Bjørnevatn til Kirkenes.

Med svenske eiere og tysk kapital ble et industrisamfunn bygd opp i Kirkenes. Folketallet ble femdoblet fram til 1940. Etter 2. verdenskrig overtok Direktoratet for fiendtlig eiendom bedriften som skulle gjenoppbygges etter raseringen under krigen.

Staten ble hovedeier fra 1948 fram til gruvedriften stengte i 1997. På det meste var det over 1.500 ansatte i den statlige hjørnesteinsbedriften.

I Sør-Varanger kommune fryktet man stor fraflytting og økonomisk nedgang da gruvedriften ble innstilt. Slik gikk det ikke. Nærheten til Russland og den tette kontakten med landet har ført til oppblomstring av statlig administrasjon, utdanning, kunst og kultur.

Australian Bulk Minerals fikk i 1997 opsjon på videre drift, men kastet kortene i 2002.

Varanger Kraft og senere Sør-Varanger kommune overtok eierskapet i Sydvaranger, som i 2006 ble solgt til Tschudi Shipping Company. Året etter ble Northern Iron Ltd stiftet for å gjenåpne gruva.

Med hovedsakelig australske eiere ble det ny drift i gruva høsten 2009. Tirsdag 31. august 2010 ble den nye gruva offisielt åpnet.

Onsdag 18. november 2015 kom meldingen om konkurs i selskapet.

– Nå snur vi hver stein for å være med på å øke produksjonen til Sydvaranger. Vi er alle med og bidrar til å sørge for at bedriften får en bedre inntekt, sier Terje Hansen.

Han er daglig leder i selskapet Scanvulk, som driver gummiteksniske produksjoner innenfor transport. Hans selskap er en av de lokale leverandørene til gruveselskapet i Kirkenes.

– Av miljøhensyn er en dobling av produksjonen umulig å akseptere Bernt Nilsen, Folkeaksjonen

– Det er utrolig viktig for Kirkenes at Sydvaranger består. For de ansatte, men også fordi det daglig kjøpes mange og store tjenester til den daglige driften. Det betyr utrolig mye for lokalsamfunnet, sier han.

Sydvaranger gruve har nærmere 500 ansatte, og forandringer i produksjonen får store invirkninger for lokalsamfunnet i og rundt byen i øst.

Fram mot 2020 ønsker gruveselskapet mer enn å doble produksjonen. Dette for å øke lønnsomheten og sikre videre drift, i en tid da prisen på jernmalm har falt til den laveste på flere år.

Det betyr et større kjemikalieutslipp i den nasjonale laksefjorden like ved.

LES OGSÅ: Dystert for gruvebransjen i nord

(Artikkelen fortsetter under videoen)

Terje Hansen er daglig leder i Scanvulk, en av underleverandørene til Sydvaranger gruve. Han er klar på at de ønsker å bidra til at selskapet får økt sine inntekter i en svært presset bransje. Du trenger javascript for å se video. Terje Hansen er daglig leder i Scanvulk, en av underleverandørene til Sydvaranger gruve. Han er klar på at de ønsker å bidra til at selskapet får økt sine inntekter i en svært presset bransje.

Må møte i retten etter kjemikalieutslipp

Gruveselskapets aktivitet i Bjørnevatn har vært omstridt siden gruva offisielt ble gjenåpnet i 2010. Årsaken er at selskapet benytter omstridte flokkuleringsmidler for å rense vann under jernmalmproduksjonen, som blant annet Havforskningsinstituttet har advart om.

I 2010 slapp de også ut fire tonn av kjemikaliet Magnafloc 1707 i den nasjonale laksefjorden Bøkfjorden, uten å ha tillatelse til dette. Selskapet måtte midlertidig stanse utslippene, men fikk siden tillatelse til utslippene av Klima- og forurensningsdirektoratet da de valgte å prioritere de samfunnsmessige fordelene foran miljøhensyn.

I løpet av høsten må ledelsen i selskapet likevel møte i retten som en følge av utslippene, da gruveledelsen nektet å vedta en bot på 360.000 kroner.

Samtidig er Sydvaranger gruve en av flere mineralbedrifter på Nordkalotten som sliter på grunn av svært lave mineralpriser.

– Vi skal ikke være pessimister. Jeg tror det er mange muligheter for samfunnet her, både knyttet til Sydvaranger og til andre næringer, sier daglig leder i Kirkenes Terje Meyer i Kirkenes Næringshage, som representerer en rekke av leverandørene til Sydvaranger gruve.

LES OGSÅ: Kunstige rev skal få livet tilbake

(Artikkelen fortsetter under bildet)

Rekordlave mineralpriser gjør at gruvebransjen på Nordkalotten sliter, og økonomieksperter tviler på bransjens fremtid i nord. Foto: Bente Bjercke

– Umulig å akseptere

Allerede i 2010 ønsket de dengang nye australske hovedeierne å doble produksjonen for å kunne forsyne et nesten umettelig marked i Kina.

Tallene som ble vist fram under et medlemsmøte i Sydvaranger i dag, viser at gruveselskapet produserer rundt 2,2 millioner tonn konsentrat av jermalm i året. Samtidig ønsker eierne på ny å doble produksjonen.

Bernt Nilsen i Folkeaksjonen mot giftutslipp i Bøkfjorden har gjentatte ganger uttalt at han ikke er ikke imot gruvedrift, men er skeptisk til miljøkonsekvensene av svært intensiv gruvedrift, som den Sydvaranger nå legger opp til. Foto: Bjørnbakk, Jan-Morten / SCANPIX

Med et rekordstort uttak av jernmalm overlever Sydvaranger gruver i det tøffe internasjonale markedet, orienterte direktør Ismo Haaparanta om i Kirkenes i dag.

– Vi synes det er helt umulig å akseptere. Både ut fra et miljøperspektiv og ut fra et kommuneøkonomisk ståsted. En dobling av produksjonen vil være svært uheldig, sier Bernt Nilsen.

Han har i en årrekke engasjert seg i Folkeaksjonen mot giftutslipp i Bøkfjorden.

9. oktober i år fikk Sydvaranger likevel tillatelse til utslipp av det kontroversielle vannbehandlingskjemikaliet Magnafloc.

– En dobling av produksjonen betyr samtidig dobbel belastning på miljøet, og dobbelt så mye avfall og kjemikalier som slippes ut i fjorden. Samtidig halverer de gruvas levetid, og setter med det ytterligere press på kommunen, sier Nilsen.

I fjor falt verdien av Sydvaranger gruve drastisk. Fra å ha vært verdt over en milliard kroner ved årsskiftet 20012/2013, gikk verdien av gruva i løpet av våren 2013 ned til rekordlave 100 millioner kroner.

Men å doble utslippene og samtidig halvere gruvas levetid mener Bernt Nilsen i Folkeaksjonen likevel er en svært kortsiktig tankegang, som Sydvarangers ledelse ikke burde få gjennomslag for.

– Dette er en klassisk interessemotsetning mellom investorer som kun tenker 5-10 år frem i tid, og en kommune som har et mye lengre perspektiv, sier Nilsen.