Vil ha en strengt regulert markedsøkonomi

Gjennom turismen er Cuba blitt avhengig av det Fidel har kalt som «det barbariske konsumsamfunnet». — Den skrantende økonomien tvinger frem omstilling og reformer.

Publisert Publisert 3. mai 2011

NYE TAKTER: Det var friske takter over Raúl Castros innledning ved partikonferansen på Cuba. Foto: REUTERS, ARKIV

Martin Tonholt

Denne artikkelen er over ni år gammel

Kronikkforfatteren er master i spansk språk og latinamerikakunnskap.

Det var friske takter over Raúl Castros innledning ved den VI. partikonferansen for det kommunistiske partiet i Havanna, og konferansen så et øyeblikk ut til å bli mer interessant enn det de fleste på forhånd turde håpe på. Raúl har ved flere anledninger innrømmet at det er den cubanske modellens fremtid som debatteres.

Aversjon mot endring

Det største problemet de siste 20 årene har vært det cubanske regimets aversjon mot ord som reformer og endring. Kritikere av regimet har lenge hevdet at den cubanske modellen ikke er økonomisk levedyktig.

De offentlige utgiftene er høye, det cubanske byråkratiet tungrodd og ineffektivt og den økonomiske modellen akterutseilt. I perioden etter murens fall har de samme kritikerne effektivt blitt tiet i hjel og yngre, reformvillige politikere har systematisk blitt utradert fra den politiske scenen.

Statens utilstrekkelighet

Sett i lys av fjorårets annonserte masseoppsigelser i offentlig sektor, når Cuba nå forsøker å dyrke frem en slags strengt regulert markedsøkonomi, er det langt på vei en innrømmelse av at staten ikke lenger kan stå som garantist for folks levestandard på samme måte som før.

En utvanning av det Revolusjonen har betydd for folk gjennom flere tiår, er selvfølgelig en fallitterklæring for regimet. Derfor debatteres disse tingene under slagord av typen: «Cuba vil aldri vende tilbake til kapitalismen!»

Vil justere dagens modell

Det er vanskelig for regimet å bruke begreper som økonomisk vekst eller økt produksjon og produktivitet, men helt greit å snakke om stimulering av økonomien. Det heter da heller ikke reformer fra offisielt hold, man snakker heller om aktualiseringer eller justeringer av dagens modell.

Hva forskjellen skulle bestå i er ikke godt å si, og man kan jo spørre seg hva poenget med disse justeringene skulle være om det ikke var for å forandre eller forbedre en modell som ikke fungerer.

Når sant skal sies er det ikke godt å vite hva som ligger i begreper som Revolusjon og sosialisme lenger heller, det er begreper som skifter innhold etter anledningen og formålet de er ment å skulle tjene. Det eneste som er sikkert er at de er sterkt knyttet til ord som kontroll, stat og parti.

Nedbyggingen fortsetter

Historikeren Rafael Rojas påpeker at man kan se prosessen man nå aner konturene av som et nytt skritt i nedbyggingen av modellen den cubanske Revolusjonen etablerte.

Denne såkalte nedbyggingen begynte på nittitallet da cubanske myndigheter så seg nødt til å akseptere utenlandske investeringer i jakt på sårt tiltrengt kapital og turismen som næring ble utbygd.

Samtidig så myndighetene gjennom fingrene med en del av den uoffisielle økonomien som vokste frem i møtet mellom cubanerne og turistene som veltet innover øya. Det ble tydelig at Cuba måtte forholde seg til, og også var avhengig av, det Fidel her om dagen omtalte som «det barbariske konsumsamfunnet» vi andre lever i.

Frykter omveltning

Etter murens fall for over 20 år siden har regimet i liten eller ingen grad måttet gi den typen innrømmelser. Frykten fra offisielt hold har hele tiden vært at endringer i folks rettigheter eller økonomiske reformer kan resultere i en politisk omveltning.

Ifølge offisiell retorikk skulle denne typen reformer gi "fienden" det lille rommet de trenger for å styrte Revolusjonen, innføre kapitalisme og føre landet tilbake i armene til USA. Denne typen resonnement har imidlertid lite med cubansk virkelighet anno 2011 å gjøre.

En demokratisk opposisjon

Politisk opposisjon på Cuba er ikke fanatiske anti-Castro bevegelser, eller små terror-celler støttet av CIA. De fleste initiativ som har oppstått siden 90-tallet fremmer fredelige og demokratiske idéer, men det er tanker som i verste fall kan få dramatiske konsekvenser for den som stiller seg bak denne typen initiativ.

Mange vanlige cubanere er det, som med rette, gjerne vil kunne bevege seg fritt mellom Cuba og andre land der de måtte ha slektninger og nær familie uten å måtte spørre kubanske myndigheter om lov, som ønsker seg fri tilgang til informasjon, både fra utlandet og forskjellige perspektiver på det som måtte være av nasjonal interesse, og som rett og slett ønsker å si og mene hva de vil uten at det skal måtte få konsekvenser for arbeid, ut— og innreisemuligheter eller livssituasjon for øvrig. Dette er stemmer som ikke blir hørt når Cubas fremtid debatteres.

Trehodet maktapparat

Det er skapt en politisk og økonomisk elite på Cuba som er lite interesserte i endringer.

Raúl rettet da også sterk kritikk mot de mer ortodokse delene av det kommunistiske partiet som blir beskyldt for delvis å sabotere denne typen prosesser, men treenigheten det kommunistiske partiet – det militære – og det statlige kontroll- og overvåkningsapparatet er et trehodet troll Raúl selv får mye av æren for å ha skapt.

Eliten beskytter seg

Et komplisert system av posisjoner og privilegier gjør at mange frykter de politiske konsekvensene denne typen endringer kan få. Små steg mot en privatisering av deler av økonomien og en gradvis nedbygging av de godene Revolusjonen tross alt har brakt med seg kan på sikt skape større avstand og spenninger mellom folk flest og de som styrer på Cuba.

Som vanlig der den politiske eliten insisterer på at folket må beskyttes mot seg selv, handler det mest om at den politiske eliten må beskyttes mot folket.

Hvem skal overta?

Det knytter seg naturlig nok stor spenning til hvem som skal overta stafettpinnen etter brødrene Castro og de siste av den aldrende generasjonen av overlevende etter Revolusjonen. Skal man dømme etter denne kongressen er ambisjonen at denne eliten skal være selvrekrutterende.

Det kan virke som om det militære sitter med nøkkelen. Raúl, som selv har bakgrunnen sin her, har etter Fidels avgang sørget for å i stadig større grad befolke regjering, parti og andre styrende organer med sine folk. Det skal bli interessant å se i hvilken grad denne typen posisjoner står i veien for en reell fornyelse av cubansk politikk og den politiske eliten på Cuba i tiden som kommer.

Publisert Publisert: 3. mai 2011 06:27 Oppdatert: 3. mai 2011 07:54