Leder: Dette er en lederartikkel fra Dagbladet, og gir uttrykk for avisas syn. Dagbladets politiske redaktør svarer for lederartikkelen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Angst, depresjon, og atferdsproblemer er kilde til nedsatt funksjonsevne for 15–20 prosent av barn og unge mellom tre og atten år. Om lag 70.000 barn trenger behandling. Eller som Tor Levin Hofgaard, president i Norsk psykologforening påpekte i en kronikk i VG: Tilsvarende innbyggertallet i Fredrikstad.

Ifølge Folkehelseinstituttet har nesten hvert tiende barn i Norge så alvorlige problemer at det tilfredsstiller kriteriene til en psykisk lidelse. Det gir lavere livskvalitet og redusert levealder. Mennesker med psykiske lidelser lever 15–20 år kortere enn resten av befolkningen.

Barns mentale helse bør derfor tas på største alvor av norske myndigheter. Men, det er grunn til å hevde at det ikke gjøres nok, noe også Folkehelsemeldingen fra 2015 påpekte.

Et av tilbudene som finnes er barne- og ungdomspsykiatriske poliklinikker (BUP). BUP er et spesialisthelsetilbud innenfor psykisk helsevern. De behandler barn og ungdom som sliter med for eksempel angst, uro, konsentrasjonsvansker, sinne, traumer, forstyrret søvn eller rusproblemer.

I en reportasje i Dagbladet i går høstet BUP kraftig kritikk fra en av tjenestens egne psykologer. Bekymringsmeldingen handlet om det tunge innslaget av mål- og resultatstyring.

«Alt handler om økonomi. Det er absurd», sa psykologen, som fortalte at behandling av barn- og unge internt i BUP omtales som «produksjon».

Det er forståelig at psykologen reagerer. Ikke bare på den byråkratiske ordbruken, men også på det underliggende problemet: For lite tid og for lite penger til å hjelpe alle som trenger det.

Fordi det er raskere å gjennomføre møter med brukere på kontoret, reiser de ansatte sjeldnere ut. Det skaper problemer for barn og unge som bor langt unna tjenesten. I tillegg hindrer det de ansatte fra å se situasjonen barna er i med egne øyne.

Men, alternativet er kostbart. Det er vanskelig å se for seg at myndighetene vil ta seg råd til en tjeneste som opererer mer i felt. Det mest kostnadseffektive og på sikt beste tiltaket er derfor forebygging – i skolen og i andre lavterskeltilbud i geografisk nærhet til brukerne. Tidlig innsats kan hindre at det går så langt at barna må oppsøke BUP. Klarer vi det, kan vi også frigi nok ressurser i BUP til at flere får hjelp.

Det bør også nevnes at psykiske problemer særlig rammer barn av foreldre med lav sosioøkonomisk status. Det er noe å huske på for enhver regjering som ikke gjør noe for å hindre økt økonomisk ulikhet i landet.