Først meg selv, så meg selv

21. juli 2012

Omslaget på Fatboy Slims album You’ve come a long way, baby fra 1998 viser en verdig representant for Generation Me. Perfekt. platecover

Dagens 20-, 30- og 40-åringer har vokst opp med forestillingen om at hver enkelt av dem er universets sentrum. Hvordan går det når de møter virkeligheten?

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

I dagene etter at Whitney Houston ble funnet død i et badekar i februar, gikk en av hitlåtene hennes i tung rotasjon i radioen. The greatest love of all, fra 1986. Budskapet i teksten er enkelt. Den største kjærligheten du kan oppleve, er den du har til deg selv. Elsk deg selv.

Denne selvsentrerte livsfilosofien definerer det forfatter Jean M. Twenge har kalt «Generation Me» i boken med samme navn. De som er født på 70-, 80— og 90-tallet. De som ikke har opplevd en krig. Som aldri har satt plikt foran egne interesser og behov. Som vokste opp med filmer som lærte dem å gi blanke i alt annet og forfølge drømmene sine. Som ble fortalt at de er unike. At alt de gjør er riktig og viktig.

Nå er de voksne individualister, og skal møte livets harde realiteter på egen hånd. Nifst.

Fordi jeg fortjener det

For noen måneder siden leste jeg en rørende sak, jeg husker ikke hvor, der en ung journalist fortalte historien om sin mor, som gikk fra å være en utadvendt og sprell levende dame til å bli dypt deprimert og til slutt ta sin død av det. Mot slutten forsvant moren inn i elsk deg selv-bøkene, og det er så sørgelig at det skjærer i hjertet.

Det er en nokså ubehagelig tanke at hun bare var en av mange. En kvinne av sin tid. Verden hadde blitt slik. Vi skulle realisere oss selv, utvikle oss selv, være i harmoni med vårt indre jeg. Vi skulle sette oss høye mål og nå dem. Vi skulle ha høye forventninger til livet. Fordi vi fortjente det. Det sier seg selv at det er en tikkende bombe.

Drømmer og virkelighet

Hvis vi lar følelseslivet ligge en stund, kan vi se på gapet mellom forventninger og realiteter som har møtt og fortsatt møter Generation Me.

Vi forventer å få en jobb som like gjerne kunne vært en hobby, men som er så godt betalt at vi kan kjøpe en diger kåk i Ullevål Hageby og parkere en stor og stille tysk bil med automatgir, navigasjon og lyst skinninteriør i en oppkjørsel med marokkanske fliser og varmekabler. Vi skal møte en livsledsager som er vakker, morsom og omsorgsfull, oppleve romantikk i forholdet, ha sex 3,5 ganger i uken, drikke øl med kompiser, trene eller gjøre andre ting i stort nok omfang til at vi utmerker oss også utenfor arbeidslivet. Hytte må vi også ha. Helst ved sjøen. Eller på fjellet. Eller begge deler. Og ved Middelhavet. Ta det med ro etter hvert. Jobbe litt mindre, tjene litt mer. Fordi vi er unike. Vi fortjener det.

Men hva har livet egentlig å by på, når det kommer til stykket?

Midtlivskrisen

Møtet med virkeligheten blir ofte brutalt for Generation Me. Arbeidsmarkedet er presset, og svært få jobber ligner de romantiske forestillingene man hadde om dem på forhånd.

Folk flest må derfor slå seg til ro med en «vanlig» jobb, hva nå enn det er, med en «vanlig» inntekt. De blir ikke berømte. Ikke rike, heller. Kanskje har du problemer med i det hele tatt å komme deg inn på boligmarkedet, og når du endelig gjør det, så sitter du plutselig der, da, litt over middagshøyden, med måne og kulemage, et troll til kjerring, et rekkehus i en grå forstad, i en bulkete fransk syvseter i skytteltrafikk mellom barnas dustete fritidsaktiviteter. Og ingen er interessert i å høre hva du har å si. Fordi det ikke er gull alt som renner over leppene dine, slik du ble fortalt at det var. Du er ikke unik likevel. Hvis alle er unike, er ingen det, ikke sant?

Selvtillit vs. selvinnsikt

Twenge har sett på rapportene fra The Higher Education Research Institute, som har gjort en årlig nasjonal undersøkelse blant 300 000 collegestudenter siden 1960. Hun mener at kollisjonen med virkeligheten blir ekstra brutal fordi Generation Me ikke er rustet til å møte motgang.

Journalist og forfatter Tom Wolfe, mannen bak Forfengelighetens fyrverkeri, skrev allerede i 1976 en artikkel i New York Magazine om det han kalte «the me decade», meg selv-tiåret, der han påpekte at en ny generasjon mennesker gikk ut fra at de var ufeilbarlige, og dermed ikke hadde særlig stort behov for/ønske om/evne til å tilpasse seg noe som helst.

I stedet for å forberede barna på livets harde realiteter, har Generation Me-foreldrene utstyrt barna sine med en så overdreven selvtillit at mange bikker over grensen til narsissisme, en diagnose som er blitt hyppig diskutert denne sommeren.

Men høy selvtillit fører ikke til bedre karakterer. Den beskytter ikke mot tenåringsgraviditeter, ungdomskriminalitet, alkoholisme, stoffmisbruk eller trygdeavhengighet. Et oppblåst selvbilde vil kunne eksplodere i møte med samfunnets nådeløshet, og ifølge Twenge blir massakrer på skoler og arbeidsplasser ofte gjennomført når et individ ikke lykkes og vil «vise dem» hvor mektig han egentlig er.

Stakkars meg

På 1950-tallet svarte 12 prosent av amerikanske barn ja på spørsmål om de var en viktig person. 30 år senere svarte 80 prosent ja på det samme spørsmålet. Er du overbevist om at du er helt spesiell, kan det være vanskelig å akseptere en livssituasjon som etter alle solemerker er gjennomsnittlig, og når du innser at det sannsynligvis er slik det kommer til å forbli, er det vanskelig å erkjenne at det er deg det er noe galt med.

Lærere rapporterer om barn som ikke tåler kritikk. Likevel skylder de på læreren når de stryker til eksamen. Hvis bikinien ikke passer - skyld på McDonalds (slik en tenåringsgjeng i New York gjorde i et gruppesøksmål i 2002). Skyld på politikerne. Eller foreldrene dine. Offerrollen er lite konstruktiv, men svært komfortabel. Den krever ingen selvinnsikt - og den er nærmest umulig for andre å sette spørsmålstegn ved. Patetisk, ja, men det tar ikke livsløgnen fra deg.

En ny generasjon

Sunnhet i hver dråpe, gift i hver liter, pleide bestemoren min å si, et fint bilde på verdien av generelt måtehold. Og det er selvsagt ikke noe galt med å plante litt selvtillit i ungene, så lenge det er med måte, og man slenger på litt empati, selvbeherskelse og bondevett i tillegg.

Spenningen nå ligger i hvorvidt den autoritetsforaktende Generation Me, den som bestemte over sin foreldregenerasjon, er villig til å abdisere tronen for å gi sine egne barn makten de selv hadde, eller om den tviholder på autoriteten den har hatt hele livet.

Jeg mistenker at det siste kommer til å skje. Først meg selv - så meg selv.