Jeg vil bruke en historie fra virkeligheten for å illustrere en vanlig problemstilling. Ei 18 år gammel jente som røyker hasj, og som flørter med andre rusmidler blir tatt med 20 gr. hasj. Spørsmålet om ruskontrakt kommer opp.

Foreldrene er mest bekymret for jentas sporadiske bruk av speed (amfetamin, sentralstimulerende) og NPS (new psychoactive substances). Poltiet og hjelpeapparatet fokuserer selvfølgelig på hasjen. En ruskontrakt ville innebære en fornedrende straff i form av urinering med fremmede tilskuere ukentlig i x antall måneder. Disse prøvene ville lett kunne avsløre hasjbruk siden virkestoffet THC tar veldig lang tid på å bli skilt ut fra kroppen.

NPS derimot er knapt påvisbart i urinen, og man finner gjerne ikke spor i urinen i mer enn en dag og to. Både heroin og kokain har meget kort halveringstid i kroppen. Det samme gjelder for amfetamin.

Man legger med andre ord opp til fornedrende og provoserende ruskontrakter som favoriserer stoffer som er mye farligere enn cannabis. Foreldrene til denne jenta har forstått problemet, og fraråder derfor ruskontrakt. Et problem er at de er redde for at jenta bryter kontrakten og får dobbel straff. Verre er det at ruskontrakten i seg selv vil gi jenta incentiv til å gå over på syntetisk cannabis og dette er hva foreldrene virkelig frykter.

Det foreldrene opplever som det største problemet i denne saken er først og fremst at jenta skal straffes av staten. De ville helst selv ha ansvaret for oppdragelsen, som ikke slutter den dagen barna er 18. De opplever det også som et svik fra samfunnet at jenta skal straffes resten av livet for å være nysgjerrig på livet, og fordi hun bruker et mindre farlig rusmiddel enn hennes jevnaldrende. De ville selvfølgelig være takknemlig for at det fantes et hjelpeapparat hvor man kunne få råd og tips fra profesjonelle, uten noen form for moralistisk pekefinger.

Ekstra ille blir dette å tenke på når man ser at resultatet av dagens inkompetente hjelpeapparat ville bli at jenta mest sannsynlig ville begynne å bruke de stoffene som ikke kan detekteres, som er toksiske, og hvor det ikke finnes motgift fordi man enda ikke kjenner stoffene godt nok.

Det finnes dessverre verre ting enn cannabis, noe vi alle vet. Da er det viktigst å starte med det verste problemet. Begynner man med cannabis risikerer man å gjøre noe med det minste problemet samtidig som den berømte elefanten fremdeles er i rommet.

Cannabis kan spores i urinen i ukevis. I et regime uten trussel om straff ville man kunne være åpen om bruken. Man kunne diskutert problemstillinger og komme frem til løsninger uten trussel om straff. Kjernen i all rusmisbruk er mangel på alternative gjøremål som oppleves som meningsfylte. Derfor må fokuset bort fra straffens ødeleggende og demotiverende kraft.

Foreldrene til denne jenta har visst om jentas hasjbruk. De har prøvd å få henne til å finne andre verdier, uten å lykkes. Vi snakker ikke om ei jente som er dum og tilbakestående, men ei jente som ikke har funnet ut hva hun skal bruke livet sitt på. Dette har hun gode muligheter til å finne ut av hvis hun ikke presses inn i offerrollen og dermed får bekreftet at ingen forstår henne. Hun er også smart nok til å kunne snakke en hver behandler trill rundt, hvis det var nødvendig for å beholde sin egen frihet.

Jeg ville ikke påtatt meg oppgaven å være behandler for denne jenta hvis det man hadde stilt opp som alternativet til hjelp var straff.