Norske skattebetalere subsidierer i dag omkring 850 ulike trossamfunn, kunne vi lese i Aftenposten torsdag. På listen over støttemottakere fant jeg noe som heter «The Religion of Joy». Denne gledesreligionen formidler budskapet sitt, så vidt jeg klarer å google meg frem til, bare på engelsk, men i oversettelse heter det at den står for et pragmatisk trossystem hvis mål det er å hjelpe samfunnet og enkeltpersoner til å oppleve mer glede. «Religionen» er åpen for alle og enhver uavhengig av kjønn, bakgrunn, yrke, politisk ideologi eller religion (!). Medlemmene følger en egen gud, Gledesguden. Det er imidlertid ikke obligatorisk å tro på Gledesguden. Ateister og agnostikere er også velkomne. Man praktiserer for øvrig troen ved kontinuerlig å ta i bruk vitenskapelige prinsipper og metoder for å oppleve glede på en langsiktig og bærekraftig måte. Alt dette høres jo veldig fint ut, men dessverre har ikke gledesreligionen slått an ennå. Den står nemlig bare oppført med ett medlem. Like fullt dumper det inn 1 100 kroner på kontoen en gang i året, en oppmuntrende støtte fra den norske stat.

Slikt får meg til å lure på om jeg kan starte min egen menighet, for eksempel en norsk avdeling av det flyvende spagettimonsterets kirke, slik at jeg kan få støtte til å arrangere julebord for medlemmene en gang i året. Men selv om «The Religion of Joy» har lyktes, er det visstnok ikke enkelt. Flere har forsøkt tidligere. Humanetisk Forbund får støtte, men Hedningesamfunnet klarte det visstnok ikke etter å ha forsøkt på 1980-tallet – først og fremst for å få forstanderen unntatt fra militærtjeneste.

Når enkeltpersonsmenigheter likevel slipper gjennom, er det forståelig at regjeringen ønsker å stramme inn praksisen, og vanskelig å forstå at det skjer først nå. Linda Hoffstad Helleland foreslo en grense på 500 medlemmer da hun var barne- og familieminister, men med KrF i regjering er den senket til 50. KrF er nemlig bekymret for alle de små menighetene der ute.