Jeg tar aldri telefonen hvis pappa ringer. Det skjer sjelden, maks én gang i året, så jeg skvetter hvis navnet hans dukker opp på skjermen. Forrige gang han ringte, i 2017, virket han full. Derfor føles det enklere å sende ham en mail.

Hvis vi skal få et bedre forhold i fremtiden, må vi snakke om dette nå, skriver jeg.

Det tar ikke så lang tid før jeg får svar, bare et par dager. Teksten er kort og konsis. Han ber meg om å ta kontakt med ham, via telefon, og understreker at han gjerne stiller opp til en prat. Ting som hendte på den tiden har plaget meg i mange år, og det kan være nyttig å snakke om det, skriver han.

Du har sikkert hatt det fælt, tenker jeg, og den vonde smaken i munnen forsvinner ikke da jeg motvillig slår nummeret hans dagen etter. Pappa og jeg har ikke snakket med hverandre siden desember, da vi prøvde å late som alt var normalt og feiret jul sammen som vanlig. Nå er det august, og pappa går rett på sak.

«Jeg er veldig glad for at du tar opp dette. Det er jo en del av barndommen din», sier pappa. Men ingen av oss kan skru tiden tilbake, fortsetter han. Det går ikke an å endre på det som har skjedd. Og det var vel ikke så mye vold heller, når alt kom til alt?

«Jeg vet at det var noen voldsepisoder, men jeg kan ikke huske at det… det var vel ikke hele tiden», spør han, som om jeg sitter på en slags register. Jeg svarer at jeg ikke vet, alle minnene mine flyter inn i hverandre, det er en diger smørje av vold og trusler.

«Jeg har jo lurt på det selv også, hvorfor ting ble som de ble. Men jeg kan vel si at jeg følte meg litt underdanig i forhold til moren din», sier pappa.

«Hun hadde utdannelse, det hadde ikke jeg. Og hun fikk alltid det siste ordet».

«Hvis du får barn selv en gang, vil du kanskje forstå hvor vondt det er å bli utelukket fra dine egne barns liv»

Det har gått en drøy måned siden faren min prøvde å forklare sine egne voldshandlinger over telefonen, en samtale jeg skriblet ned og forsøkte å glemme etterpå. For det var ingen ekte anger i stemmen til pappa, ingen synlige tegn på at han ønsket sine egne handlinger ugjort. «Fortiden er vanskelig å få gjort noe med», sa han, flere ganger, mens hodet mitt ble iskaldt. «Vi kan snakke mer om dette senere, jeg vil ikke ta det nå», sa jeg.

Og senere, det er i dag.

Mamma og pappa kom hit i går, etter å ha kjørt i mange timer. Vi møttes og spiste middag sammen på kvelden, det var rart og anstrengt, og nå sitter jeg i sofaen ved siden av mamma. Jeg vil snakke med dem hver for seg, slik at de begge får prate fritt, og det føles naturlig å starte hjemme hos meg selv. Jeg har laget te til oss i et forsøk på å lette på stemningen, noe jeg tuller med, men mamma ler ikke. Kanskje hun tenker på før, da jeg bodde hjemme og fortsatt trodde at oppveksten min var helt normal. Vi pleide å drikke te sammen ved kjøkkenbordet, hun og jeg alene, kanne etter kanne med solbær og appelsin. Det gjør vi aldri lenger.

Ansiktet til mamma er grått og trist, hun ser eldre ut enn hun egentlig er.

Så forteller hun meg om den gangen hun og pappa møttes, om den første tiden de hadde sammen, og da smiler hun plutselig på ekte. Hun beskriver en mann som jeg knapt har møtt, en mann full av pågangsmot og et sterkt ønske om egne barn. En mann som lagde sandkasse utenfor huset på eget initiativ. «Kan du huske den første gangen han slo deg», spør jeg. «Ja», sier mamma, for selvfølgelig husker hun det.

«Det var like etter at du var født, vi skulle ha besøk. Jeg husker ikke detaljene, men det ble litt stressende med hvem som skulle ordne hva. Og så tilspisset det seg», sier hun.

«Det er vel en av de få gangene vi har snakket om det etterpå. Og da kom han med en slags unnskyldning».

«Fortalte du det til noen», spør jeg.

«Nei. Det var jo over en grense, men… det var ikke noe mer enn det».

Samtalen med mamma varer i flere timer. Jeg forteller om mine egne minner, om hvor redd jeg var og hvor sint jeg er nå – ikke bare fordi jeg må leve med disse fæle bildene i hodet, men også fordi jeg har blitt slått selv, blitt kalt stygge ting, fått kjeft uten grunn. Av begge foreldrene mine.

Jeg har lyst til å si til mamma at det beste ville vært om jeg aldri ble født, for det er slik det føles, men istedenfor sier jeg at pappa ikke burde fått barn.

«Det kan se sånn ut nå i ettertid, ja. Det forstår jeg at du sier», svarer mamma.

Hun prøver å forklare meg at en eventuell skilsmisse sikkert ville ført til delt omsorg, og at hun ikke turte å ta sjansen på hva som kunne skje da. «Når jeg var sammen med dere nesten hele tiden, kunne jeg opprettholde den vanlige hverdagen deres. Og vi kunne ha gode, normale perioder», sier hun.

«Men du syntes det var bedre at du skulle utsettes for vold, og at barna dine skulle være vitne til det?», spør jeg, det høres ut som en anklage. Muligens fordi det er det.

«Jeg tenker ikke på samlivet vårt som noe som har vært preget av vold», sier mamma.

Og jeg tenker at moren min er veldig dum til å være så smart.

Mamma forteller om vennene sine, eller de som liksom skal være det, og at hun aldri har fortalt om volden hun har opplevd fordi «venninner skravler, det vil ligge der hele tiden». Hun har ikke lyst til å slippe noen andre inn i dette, sier hun. «Jeg vil jo ikke at noen skal redde meg», konstaterer mamma. For ærlig talt, denne volden var da virkelig ikke så dominerende? Vi hadde det jo hyggelig også? Det er så trist, sier hun, at broren min og jeg bare husker det negative. Og at vi ikke har lyst til å snakke med henne lenger.

«Du har gjort dine valg og vurderinger, og som voksen kan jeg respektere det», sier jeg, mest fordi jeg prøver å være politisk korrekt.

«Men jeg tror det var feil. Jeg synes det er synd at vi aldri fikk teste ut en hverdag uten pappa. Og jeg tror at du er mer preget av å ha levd så lenge i et sånt type forhold enn det du føler selv. Jeg lurer på… jeg lurer på hvordan du ville vært hvis du hadde fått muligheten til å slippe den mørke skyen i livet ditt. Hvordan det ville blitt hvis du hadde bodd alene».

Mamma ser på meg med harde øyne, stemmen hennes har fått en bitter undertone.

«Jeg bodde alene i nesten ti år før jeg møtte pappa, så det vet jeg veldig godt hvordan er».

«Det var jo over en grense, men… det var ikke noe mer enn det»

Foreldrene mine har valgt et hotell som ligger midt i sentrum, rett ved handlegatene. Mamma har forlatt meg her, hun skal kikke i butikker mens jeg prater med pappa. Jeg sitter på den glatte senga som står midt i rommet, og jeg kan ikke huske sist jeg var så tett på min egen far. Han ligger delvis utstrakt ved siden av meg, av en eller annen grunn insisterer han på å ligge sånn, og han får en nostalgisk glød i ansiktet når han forteller om den gangen jeg ble født.

«Jeg husker at jeg… jeg kjørte hjem fra sykehuset, det var ganske seint på natta. Og jeg følte en veldig sterk oppstemthet. Jeg fikk ikke sove da jeg kom hjem, jeg bare lå hele natta og tenkte på at nå… nå var jeg blitt pappa», sier han.

I en annen setting kunne det kanskje vært rørende.

Pappa levde et halvt liv før han møtte mamma. Han var gift også, med en dame jeg aldri har truffet, og som egentlig ikke har noe med dette å gjøre. Tenker jeg. Pappa tenker annerledes.

«Etter det ekteskapet følte jeg meg litt ødelagt, på en måte. Jeg hadde hatt så mange dårlige opplevelser med henne at… ja, det satt dypt i meg. Det var mye vondt, det var det», konstaterer han.

«Jeg føler at jeg har opplevd mer jævelskap i livet enn det moren din har».