Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Et par minutter inn i andre episode av «Faten tar valget» legger egentlig programleder Faten Mahdi al-Hussaini hele debatten om sitt plutselig svært så kontroversielle dokumentarprogram død. Faten er med på militærøvelse for å lære om norsk forsvarspolitikk, og et sted langt uti granskauen tar hun en prat med noen unge gardister. Hva tenker de om å potensielt skulle ofre seg for fedrelandet?

Selv er hun sikker i sin sak.

– Jeg hadde ikke nølt med å ofre livet mitt for Norge. Jeg er her. Jeg har like mye kjærlighet som alle andre til Norge, sier Faten til gjengen.

– Jeg er ikke annerledes fordi jeg går med noe jævla stoff på hodet.

Nei, jøsses! For et sjokk! En helt vanlig 22-åring som ønsker å lære mer om norsk politikk før valget 11. september. Som har en tilnærming til programlederrollen som lander henne et sted mellom Live Nelvik og Emma Clare. Som byr på seg selv, ler, griner, banner og sverter seg gjennom de ti minutter lange programmene. Som tilfeldigvis bærer hijab. Ikke at det stopper henne fra å gjøre noe som helst. «’Faten tar valget’ er normalt, streit, på grensen til intetsigende», skrev Dagbladets Christopher Pahle i sin anmeldelse denne uka: «Takket være debatten om serien ender denne normaliteten med å bli dens største styrke. Dette er bare nok et utsnitt fra Norge anno 2017, no big deal. Faten tar brodden av hijaben nettopp ved ikke å prøve».

Men fordi det kom inn 6000 klager til Kringkastingsrådet før ett eneste minutt av programmet ble sendt, må vi altså sitte her og presisere at jenter med hijab er helt vanlige jenter.

Det burde vært selvsagt.

Det gjør meg forbanna.

Hele denne debatten er tilsynelatende basert på misforståelser, ønskede misforståelser. Alle skjønner at det er forskjell på rollene til et nyhetsanker og en personlig dokumentarist som lager timinuttersprogrammer for unge om at hun ikke vet hva hun skal stemme. Denne forskjellen kan til og med illustreres med en anekdote fra Dagsrevyen. Det er NRK som eier og utstyrer nyhetsankrene med klær. Kostymeavdelingen bestemmer, selvfølgelig i samråd med ankrene, hva de skal ha på seg. På nittitallet var det en leder som ønsket at de skulle bli enda mer nøytrale, enda mer uniformerte. Herrene fikk derfor valget mellom to dresser, en enkeltspent og en dobbeltspent, i samme farge. En farge, beskrevet av en Dagsrevyen-reporter med lang fartstid, som «en blanding av kirkegårdsgrå og overmoden plomme rett før den faller ned fra treet», De var gyselige, men matchet i hvert fall studio.

Fatens rolle er selvfølgelig en helt annen. Det er neppe NRK som eier hijaben hennes.

Hijab-spørsmålet har aldri vært enkelt. Men det burde være fullt mulig å synes at hijab er problematisk, samtidig som man heier på og løfter fram viktige stemmer i offentligheten. Samtidig som man behandler folk med respekt. Samtidig som man forholder seg til dem som det de er, helt vanlige folk.

Samtidig som man viser fram mangfoldet som er Norge i 2017.

Det er ikke Fatens hijab som gjør at hun stikker seg ut i den norske offentligheten.

Det er hennes styrke og mot.

Det må omfavnes for alt det er verdt.