I første omgang står striden mellom Norge og EU om den lukrative snøkrabben, men bak lurer spørsmålet om tilgang til mulige olje- og gassrikdommer utenfor Svalbard.

«Vi gir ikke fra oss en eneste krabbe», fastslo fiskeriminister Per Sandberg nylig til VG om snøkrabbestriden mellom Norge og EU. Tøff i kjeften, men har han egentlig retten på sin side? Stridens kjerne er hvem som kan utnytte naturressursene rundt Svalbard.

Uenigheten bunner i at Norge og EU har ulik tolkning av Svalbardtraktaten. Norge tolker traktaten bokstavelig, og hevder at ettersom den bare omtaler territorialfarvannet (de innerste tolv nautiske mil), er det kun i dette havområdet at alle parter skal ha lik adgang til fisk, krabbe og andre ressurser. EU tolker derimot traktaten utvidet, og hevder at intensjonen i avtalen tilsier at prinsippet om likebehandling også må gjelde i Fiskevernsonen (200 nautiske mil) og på kontinentalsokkelen, selv om dette er konsepter som ikke fantes da traktaten ble fremforhandlet.

En bunnlevende ressurs

Før jul sendte EU beskjed til Norge om at Latvia, Litauen og Polen hadde utstedt lisenser til 16 båter for å fiske snøkrabbe rundt Svalbard. 16. januar arresterte Kystvakten den litauiske båten Senator i fiskevernsonen rundt Svalbard.

At disse fiskebåtene setter kurs mot Svalbard har en åpenbar grunn: EUs båter startet først et snøkrabbefiskeri i internasjonalt farvann i Smutthullet midt i Barentshavet i den misoppfatning at dette var en internasjonal ressurs, men i fjor ble de kastet ut av norske og russiske myndigheter.

Dette er ikke første gang fiskerettigheter blir storpolitisk spill.

Snøkrabbe er nemlig en bunnlevende ressurs, sånn sett likner den mer på olje og gass enn på fisk; kyststatens rettigheter gjelder også sokkelen under internasjonalt farvann. EU-båtene hadde investert flere millioner i fiskeriet, men hadde altså plutselig ikke noe sted å fiske. De så da Svalbard som et opplagt sted og fikk beskjed av sine myndigheter om at de hadde like mye rett til å fiske der som det norske båter har.

Dette er ikke første gang fiskerettigheter blir storpolitisk spill. Tidligere har både Smutthullet og Fiskevernsonen vært åsted for disputter, men ved andre typer fiske har det vært lettere å finne kompromisser. Denne gangen er det vanskeligere både fordi snøkrabbe er en ny art i området og fordi snøkrabbe tilhører sokkelen og ikke vannmassene.

Milliardbusiness

Dette betyr også at snøkrabbestriden har et større geopolitisk bakteppe. Snøkrabben er i seg selv milliardbusiness, men hvis EU skulle vinne gjennom med sitt syn vil det kunne skape presedens også for eventuelle olje- og gassressurser rundt Svalbard. Da kan heller ikke disse ressursene regnes som eksklusivt norske – aktører fra andre traktatland ville ha like stor rett til å få tilgang som norske aktører.

Derfor foregår denne striden nå på høyt politisk nivå, med både UD, EU-ministeren, fiskeriministeren og EU-kommissæren tett på ballen. Det vil være helt avgjørende for Norge å vinne saken og sørge for at et eventuelt kompromiss ikke innebærer å gi EU rett i sin tolkning. Norge er sikker i sin sak, men vil helst unngå at striden havner i en internasjonal domstol fordi konsekvensene av et tap vil være så store.

Uenigheten bunner i at Norge og EU har ulik tolkning av Svalbardtraktaten.

En ting er altså uenighet om at kontinentalsokkelen er omfattet av Svalbardtraktaten – en annen ting som er mer oppsiktsvekkende, er at EU-land går så langt som å utstede lisenser. Selv om Svalbardtraktaten skulle gjelde på sokkelen betyr det bare at EUs båter ikke skal diskrimineres, EU har likevel ikke adgang til å utstede lisenser og drive forvaltning i området. Dette er et oppsiktsvekkende trekk av EU for å presse Norge til å gi etter.

EU godtar ikke smuler

Nå forsøker den norske regjeringen å gi inntrykk av at de løser saken ved å tilby EU kvoter, men dette er nok mer et spill for å gi media inntrykk av at de har saken under kontroll. Det har de ikke. EU har allerede vist at de setter hardt mot hardt i denne saken og kommer ikke til å godta smuler. Og så lenge norske båter med dispensasjon til å fiske snøkrabbe kan fiske fritt, vil nok ikke EU godta noe mindre.

Snøkrabben er i seg selv milliardbusiness, men hvis EU skulle vinne gjennom med sitt syn vil det kunne skape presedens også for eventuelle olje- og gassressurser rundt Svalbard.

Norge har gjennom både 2015 og 2016 forsøkt å blidgjøre EU ved å bytte snøkrabbekvoter mot andre fiskeslag. Dette har ikke EU godtatt, både fordi de ikke vil bytte bort Spanias og Portugals fiskekvoter mot Latvias og Litauens snøkrabbe, men også fordi de nekter å innrømme at snøkrabben på sokkelen rundt Svalbard er eksklusivt norsk.

Per Sandberg hevder i et intervju med NRK Troms at EU etter Brexit vil være nødt til sikre gode relasjoner med tredjeland som Norge i forhandlinger. Dette mener jeg er feil. Av frykt for flere utmeldinger vil presset på EU for å tilfredsstille medlemslandene være enda større, noe som virker i disfavør for Norge.

Jeg har tro på at partene vil komme fram til et kompromiss, men det vil kreve statsmannskunst fra både fiskeriministeren og europaministeren. Alternativt kan striden havne i en internasjonal domstol – og da risikerer Norges Svalbardpolitikk – for ikke å snakke om norske fiske- og oljeinteresser – å få seg en hard trøkk.

FØLG DEBATTEN: Twitter OG Facebook