Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Regjeringen har i dag har gitt Nordic Mining tillatelse til å lage sjødeponi for gruveavfall i Førdefjorden. Gruveselskapet får tillatelse til å etablere et åpent dagbrudd i Engebøfjellet og deponere 250 millioner tonn stein, støv og kjemikalier i sjøen i 50 år. Det blir en 170 meter høy avfallshaug under vann i et område på tre kvadratkilometer.

Det er Miljødirektoratets anbefaling som er grunnlaget for regjeringens tillatelse. Ja, Miljødirektoratets. Hvis du trodde at Miljødirektoratets jobb var å være miljøets advokat, ene og alene, tok du feil.

Direktoratet mener fortsatt at fyllinga vil ødelegge økosystemet der det ligger. De er bekymret for bunnfauna, blålange, pigghå, kysttorsk og ål, både blålange, pigghå og ål er utrydningstruet. Derfor gikk direktoratet imot deponiet da de ga en ren miljøfaglig uttalelse i november i fjor.

Men i vinter ba klima- og miljøminister Tine Sundtoft direktoratet om å komme med en vurdering der de også tok inn andre samfunnsmessige hensyn. Rapporten direktoratet leverte i februar har vært unntatt offentlighet fram til den ble framlagt sammen med regjeringens beslutning i dag. I den nye rapporten er konklusjonen en annen. Etter å ha veid interessene mot hverandre, mener Miljødirektoratet at utslippstillatelse bør gis, på strenge vilkår, av hensyn til de forventede skatteinntektene og de forventede arbeidsplassene, et par hundre lokalt og opp i mot 500 nasjonalt.

Vi har altså et miljødirektorat som rett ut anbefaler norgeshistoriens største, planlagte forurensing av en fjord. Mot sine egne faglige råd. Hvordan kan det skje? Jo, systemet er slik. Det står i Forurensingsloven, som Miljødirektoratet forvalter, at forurensingsmyndigheten skal legge vekt på de forurensingsmessige ulempene ved tiltaket, sammenholdt med fordeler og ulemper for øvrig. Når klimaministeren så insisterte på at direktoratet skulle gjøre en ny vurdering med dette i mente, så gjorde de det.

I utgangspunktet er den norske forurensingsloven streng, men så er den ikke streng likevel. Det er forbudt å forurense — med mindre det gis utslippstillatelse. Det er altså forbudt med mindre det er lov, og det er som regel lov hvis det gir arbeidsplasser. Det har man sett i en rekke saker.

Selvsagt skal det tas interessemessige avveininger. Vi hadde ikke hatt noen industri her i landet, om forurensing aldri var lov. Men dette handler om å sikre en best mulig forvaltning. Vanligvis holder fagetatene seg til sine fagområder, og lar politikerne ta de interessemessige avveiningene når to hensyn står steilt imot hverandre. På den måten blir de ulike hensynene og interessene brynt mot hverandre med lik styrke.

I denne saken oppfører Miljødirektoratet seg mer som et Industri- og miljødirektorat. De framfører argumentene til Direktoratet for mineralforvaltning. Det rene miljødirektoratet finnes ikke. Det har i hvert fall abdisert med denne saken.

Er vi sikre på at vi har et godt nok system, her?

Nokså unikt er det i alle fall. Jeg har ennå til gode å høre Helsedirektoratet anbefale folk et kosthold med mer sukker av hensyn til arbeidsplassene i Nidar.

