Lammet av frykt

Som et resultat av «krigen mot narko» er Mexico blitt ultravoldelig.

Publisert Publisert 30. april 2011

Morten Strøksnes Gjestekommentator

DAGLIGE DRAP: Politifolk ved bårene til to kolleger som ble skutt og drept på jobb i Ciudad Juarez denne uken. Foto: SCANPIX

Denne artikkelen er over ni år gammel

Monterreyer en stor by i det nordøstlige Mexico. Den var tidligere kjent som en av landets rikeste og mest fremtidsrettede. «Sultanen i nord» har hatt et sterkt næringsliv, med store industriselskaper, en sterk finanssektor, gode universiteter, lav arbeidsledighet og høye boligpriser.

I 2005 ble den kåret til den tryggeste i Latin-Amerika. Byen syntes å gå klar av narkokrigen som raste på steder som Ciudad Juárez og Tijuana.

På drøyt et årer alt snudd. Byen har opplevd en bølge av kidnappinger, mord og væpnede ran. Utpressing er blitt dagligdags, og konsekvensene ved å overhøre advarslene er en brå død. Mordene som begås er ofte brutale inntil det teatralske, med halshugginger, tortur og offentlige hengninger. Vi snakker om folk som ikke nøyer seg med å drepe, men er i stand til å skjære ansiktet av folk og sy dem fast på en fotball.

De som kidnappes myrdes nesten alltid, selv om familiene betaler det gangsterne forlanger. Folk med penger er livredde, og mange har tatt med seg sine millioner og flyktet til USA. Det samme har flere hundre tusen vanlige folk.

Les også [No available link text]

Væpnede soldater patruljerer Monterreys gater, men de er verken trent eller utstyrt for å bekjempe en mafia som operer blant sivile. De er stort sett tilskuere, i verste fall delaktig på feil side som en del av de kriminelle strukturene.

Merkelig nok drepes sjelden soldater i denne «krigen». Dødslistene domineres av narkos som utrydder hverandre — eller sivile.

«Krigen» har i høyden stokket om på kartellene. Det mest synlige resultatet er at de radikalt har trappet opp volden.

En annen konsekvens er at der narkokartellene tidligere holdt en viss justis, og straffet kriminelle frilansere, er det blitt fritt fram for nye bander som går nye veier. Glem æresbegrepene vi kjenner fra gamle mafiafilmer, der forbryterne ofte framstår som moralske personer som respekterer klare koder. Mexico er blitt en Tarantino-film uten humor, fordi den er fra virkeligheten.

Mexico er blitt en Tarantino-film uten humor.

Morten Strøksnes

Det er en uhyggelig atmosfære i Monterreys gater. Folk stoler ikke på noen ukjente, og når mørket faller på oppstår en spøkelsesaktig stemning av følbar redsel.

Må man ut ser man seg over skulderen, og møter man noen på veien skifter man side eller følger deres bevegelser med fryktsomhet. Alle instinkter tilsier at man skal komme seg bort fra gatene – hjem, på hotellet, inn en bil. Men ikke inn på en offentlig bar, det regnes som for risikabelt.

Tirsdag fortalte en avis om en fyr som hadde kommet i krangel med to andre. De slo ham i hjel med et balltre og stjal bootsene og buksene hans. Dette var bare en notis, mellom nyheten om at et kjøpesenter var blitt angrepet av 10-20 menn med automatvåpen, eller massegravene som med 176 døde som er funnet nærmere grensen.

Flere titalls politifolk var visstnok involvert i dette, på oppdrag fra zetaene, en tidligere eliteavdeling i hæren. Etter å ha fått den beste treningen amerikanerne har å tilby, ved Fort Bragg i North Carolina, tilbød zetaene først sine tjenester til Gulf-kartellet, som leiemordere. Deretter dannet de sitt eget.

Jeg var glad for å forlate Monterrey. Både ved ankomst og avreise mistenkte politiet på flyplassen meg for å være pengekurer. At jeg var innom Monterrey av egen fri vilje, uten et lugubert ærend, virket for dem ubegripelig.

For en annen konsekvens av narkokrigen er at turismen har stanset opp. Påsken er en høytid som nesten alle meksikanerne vanligvis benytter til å reise. I år var det tomme hoteller på utpregede turiststeder som for noen år siden hadde fullt belegg. Dermed får man sensasjonelt gode tilbud. Men man ville gjerne betalt mer, og heller hatt litt folk rundt seg - ikke bare ansatte som er kopende tilskuere til at stedet de jobber går mot en sikker konkurs.

Les også [No available link text]

At vold dominerer både virkeligheten og nyhetsbildet — 15.000 ble drept i fjor alene - gjør selvsagt noe med folk. Mexico er blitt en påminnelse om at et samfunn er noe sårbart, om at ting vi tar som en selvfølge ikke nødvendigvis er det. Det holder at staten mister sitt monopol på vold.

Dermed ryker fort størrelser som bare er vagt merkbare så lenge de er til stede: Håp, tillit og tro på at det faktisk finnes rettferdighet. Det «normale» framstår plutselig som en skjør størrelse.

Mexico er tross alt et avansert samfunn med en sterk og ressursrik kultur. Men monsteret som nå er sluppet løs lar seg vanskelig temme.

Hva gjør president Felipe Calderón? Ifølge kilder nær ham har han et stigende alkoholproblem. Han er fanget av sin egen logikk, og hans eneste løsning synes å være mer av det samme, altså mer militær makt. Hvis ikke har han tapt «krigen» han startet, like etter at han vant forrige valg under tvilsomme omstendigheter.

Han har nå sendt et lovforslag til det meksikanske senatet, et forslag som vil gi hæren utvidede fullmakter. Går forslaget gjennom vil generalene kunne overstyre politikere i spørsmål som angår nasjonens sikkerhet.

Krigen mot narko vil i så fall få enda mer til felles med krigen mot terror. I begge tilfeller kjempes uvinnelige kriger der demokratiet blir lidende, etter sigende i et forsøk på å redde det.

Det kan bare bli verre før det blir bedre.

Har du vært i Mexico? Diskuter i kommentarfeltet.

mexico.jpg Foto: MARVIN HALLERAKER (ILLUSTRASJON)

Publisert Publisert: 30. april 2011 07:52 Oppdatert: 30. april 2011 08:18