Kommentar

Ville du ha anmeldt en voldtekt?

ANMELDTE: Kvinnen måtte vente i to år på at politiet henla voldtektsanmeldelsen av hennes eksmann. Bildet er manipulert for å anonymisere kvinnen. Foto: Line Møller, VG

Flere enn ofrene for 22. juli har fått kjenne på politiets sviktende rutiner og uforståelige tidsbruk. Mange av oss som har blitt utsatt for «hverdagskriminalitet» har dessverre smertelig fått oppleve det samme. Jeg ble voldtatt med min sønn som vitne.

24. september 2012

Dette er en kommentar. Kommentaren gir uttrykk for skribentens holdning

Artikkelen er over åtte år gammel

Av: Anonym

I november 2010, bak en låst dør, ble jeg voldtatt, mens min sønn forsøkte å komme sin mor til unnsetning. Politiet hadde ikke tid til å ta i mot min anmeldelse før etter fem dager. Det tok seks måneder før min sønn ble innkalt til dommeravhør. I mellomtiden fikk jeg beskjed om at jeg ikke skulle snakke med ham om det som hadde skjedd, da hans forklaring ikke måtte bli farget. Overgriper ble avhørt etter fire måneder. DNA-analysen tok åtte måneder. Tre karaktervitner ble avhørt pr telefon etter 19 måneder. Nå snart to år, 639 dager etter, ble saken henlagt.

Ikke unik

Denne historien er på langt nær unik, tvert i mot, den er dessverre meget velkjent. Jeg vil tørre å påstå at det i lengre tid og i flere avdelinger hos politiet, har vært en vedvarende utilfredsstillende styring, uhensiktsmessig organisering, og en organisasjonskultur som i aller høyeste grad trenger en oppvask. I løpet av de nesten to årene som har gått, har politiet brukt tilsammen ca to uker på å «etterforske» noe av det mest dramatiske som min lille familie har opplevet. 14 av de 639 dagene mappen min/mitt liv lå altså på skrivebordet hos politiet! Dette kan ikke en gang kalles etterforskning! Fire etterforskere og tre politijurister har vært på saken.

VOLDTEKTSDEBATTEN: Følg debatten på alle VGs plattformer denne uken. Foto: Faksimile VG 24.09

De fleste sakene politiet (volds- og sedelighetsavsnittet) arbeider med dreier seg ikke om skarpe oppdrag eller utrykninger som må skje på sekunder og minutter. Nei, de fleste sakene handler om å etterforske ordinær grov kriminalitet, som f.eks. mord, vold, seksuelle overgrep som incest og voldtekt. Såkalt hverdagskriminalitet. Saker støver dessverre ned på skrivebordene i volds- og sedelighetsavsnittet i Oslo. Tidsbruk har lenge vært det syke barnet i politiet.

Sviktende rutiner

Etter 22. juli-rapporten har politiet fått stor oppmerksomhet rundt sviktende rutiner og for dårlig intern kommunikasjon. I tillegg har det blitt satt fokus på politiets faglige kvalifikasjoner til ledere såvel som enkelte tjenestemenn, samt en organisasjonskultur som kan og bør forbedres.Det måtte skremmende nok, en nasjonal katastrofe til for å komme under huden på hvordan politiet egentlig arbeider

Både før,-og etter 22 juli, har det skjedd og skjer lovbrudd. Mennesker blir utsatt for hverdagskriminalitet hver eneste dag. Mange av disse hendelsene kan betegnes som personlige katastrofer, hvor det også her er hele familier som berøres. Men disse enkelte, personlige katastrofene, sees ikke. De når sjelden avisen, enda mindre overskrifter og første sider. Mange forhold anmeldes, fordi samfunnet oppfordrer til det. Men, den dystre sannhet er at svært mange saker blir henlagt.

FØLG DEBATTEN: På VG Nett, i VGs papirutgave og på VG+ denne uken

Møte med politiet har desverre svært varierende kvalitet. Voldtekt, ansees som en meget alvor kriminell handling, derfor blir kontrasten så stor og grell, når man ser på hvordan disse sakene i praksis blir håndtert. «Nesten-drap» kalte justisminister Knut Storberget det. Alikevel er det fortsatt kun ca 10 % av anmeldelsene som fører fram til sak, av dette igjen, kun ca 10 % som ender med domfellelse.

Det er vanskelig å beskrive hva dette gjør med dem som blir utsatt for voldtekt, har turt å anmelde og satt sin lit til politi- og rettsvesen. Og, det er skremmende å tenke på hva det gjør med fremtidige potensielle overgripere at de vet at de mest sannsynlig ikke blir straffeforfulgt?

Å bli voldtatt med min sønn som vitne rystet hele vår lille familie, og var for oss en katastrofe. Jeg vil betegne ventetiden på en påtaleavgjørelse som om man blir låst inne i sitt eget liv. Det går ikke en dag, uten at man tenker på det grufulle som skjedde. Slik jeg ser det, er politiets sendrektighet, med på å forlenge lidelsen og smerten man kjenner på etter å bli krenket på det groveste.

Oppfordrer til anmeldelse

Hanne Kristin Rohde, leder av volds- og sedelighetsavsnittet, oppfordrer alle til å anmelde voldtekt.

Men hvorfor skal vi det? Mange saker blir henlagt uten at det er tatt etterforskningsskritt, andre saker blir liggende og tilsynelatende glemt.

Argumentet til Politiet når tiden går, er at de stadig får nye saker som må prioriteres. Men paradoksalt nok, så er alle saker nye på ett eller annen tidspunkt, de blir likevel ikke prioritert. Dersom flere voldtektsanmeldelser ville ført til tiltale, og evt en domfellelse, så er det god grunn til å anta at dette ville kunne virke forebyggende. Det vil kunne gi voldtektsutsatte en følelse av å bli tatt på alvor, og at det nytter å ta belastningen ved å anmelde.

Politiet hevder at disse sakene er kompliserte fordi det handler om ord mot ord. Men, slik det er nå får man en følelse av at ordene ikke engang blir hørt, stemmen til den utsatte ikke blir lyttet til.

Voldtektsutsatte blir pålagt ett enormt ansvar. De må bevise/overbevise om at voldtekten fant sted. I motsetning til i andre saker, hvor gjerningsmannen må bevise/overbevise om at den kriminelle handling ikke fant sted. Det foreligger altså en omvent bevisbyrde i voldtektssaker. At voldtektsutsatte blir pålagt dette ansvaret, er helt hårreisende.

Etter min erfaring med politiet, vil jeg si med hånden på hjerte: Det er ikke verdt kostnadene å anmelde. Det er ikke verdt belastningen.

Etter snart to år, mottok vi ett brev fra politiet hvor det sto «Vi tror på din forklaring, men vi velger likevel å henlegge etter bevisets stilling.»

I voldtektetssaker er det sjelden bevis. Funn av DNA, er ikke bevis for at det har forekommet en voldtekt. På samme måte som mangel på DNA ikke er ett bevis for at ett overgrep IKKE har funnet sted. I slike saker handler det om troverdighet, sannsynlighet, vitner og eventuelle indisier. Hva skal til for at en voldtekts sak skal føre frem til tiltale?

Fortsatt tillit

Seksti prosent av nordmenn har fortsatt tillitt til politiet i følge en undersøkelse. Men som professor Petter Gottschalk ved BI så godt sa det: Spør du dem som har møtt, hatt erfaringer med politiet etter mer eller mindre alvorlige hendelser, vil nok prosentandelen av mennesker som fortsatt har tillitt til politiet, vært betydelig lavere, og på ett nivå som reflekterer sannheten i større grad.

Håpet for alle er at de sviktende rutiner, dysfunksjonelle organisasjonsstruktur og ukultur i de ulike avdelinger i politiet kan avdekkes, i kjølevannet av 22.juli.

Om Hanne Kristin Rohde virkelig mener at man skal anmelde, må hun forklare meg hvorfor. All den tid politiet ikke har ressurser til å håndtere disse sakene, og resultatet tilsynelatende er gitt på forhånd.

Og hvordan i all verden kan det ha seg at det tar seks måneder å innkalle et barn, som har status som vitne, til dommeravhør? Mener politiet dette er forsvarlig? Det kan ikke være hverken særlig psykologisk, strategisk ei heller taktisk med tanke på «etterforskningen»!

I tillegg, hvorfor tar en sak to år å avgjøre, når man i realiteten kunne tatt en beslutning etter 14 dager?

Kjære Justisminister, du som sitter med ansvaret: I løpet av det første året efter voldtekten, skrev jeg fire brev til deg, og ba om å bli hørt, ba om hjelp. Kanskje du kan forklare meg dette, slik at jeg, på en fornuftig måte kan fortelle min sønn, hvorfor vi ikke fikk hjelp, da vi trengte det som mest.

LES OGSÅ: Bruker 280 dager i snitt per voldtektssak LES OGSÅ: Anmeldte eksmannen for voldtekt - politiet brukte to år på å henlegge saken

Publisert: 24.09.12 kl. 07:25

Mer om Voldtekt