VG hadde lørdag en god og tankevekkende avsløring om et organisert, kriminelt nettverk på Holmlia i Oslo. Avisa forteller historien om hvordan lederskikkelsene i nettverket, Young Bloods, allerede i 2007 kom på politiets radar. I dag leder de en organisasjon med kontakter på Balkan, med ambisjoner om å kontrollere det lukrative cannabis-markedet i Oslo. Stridigheter og interne konflikter i dette miljøet skal være bakgrunnen for flere alvorlige skyteepisoder og drapsforsøk i boligstrøk i bydelen sør i Oslo. Kort oppsummert: myndighetene har ikke kontroll.

Fremskrittspartiet er nå inne i sin andre stortingsperiode med regjeringsansvar. Partiet har hatt justisministerposten helt siden regjeringen Solberg så dagens lys på Slottsplassen høsten 2013, i alt fire stykker. Tor Mikkel Wara er den fjerde i rekken etter de tre foregående, som alle sammen hadde utfordringer med å fylle skostørrelsen som leder av et slikt departement krever.

Finansminister Siv Jensens reaksjon på VGs opprulling, følger likevel en kjent oppskrift. På sin Facebookside skriver hun: «Kriminelle gjenger skal knuses. Vi skal ikke ha svenske tilstander, men et trygt Norge. Det må bli slutt på naiv snillisme. Vi må satse på politiet og en streng innvandringspolitikk. Enig?»

Denne politiske melodien begynner å lyde litt for kjent. Det er som en Broadway-musikal som har spilt for lenge. Opposisjonspolitikk i posisjon har blitt institusjonalisert i denne regjeringen, som følge av Frp’s sterke posisjon i Solberg-regjeringen. Såkalte primærstandpunkter selges inn i offentligheten, og styrer ofte stortingsgruppas stemmegivning i nasjonalforsamlingen. Når den framføres av landets finansminister, som styrer pengesekken og dermed offentlig ressurfordeling, og som atpåtil er partileder for justisministrene de siste fem årene, ser det bare rart ut.

Til VG sier justisminister Wara at han ikke kan svare på, eller vurdere politiets innsats mot det aktuelle kriminelle miljøet. Det bør han skaffe seg en mening om. Det er bevilget mye ressurser til politiinnsats, diskusjonen nå står om hvordan den skal gjennomføres. Blant annet ut fra rapportene i VG er det rivalisering mellom ulike miljøet i politiet. Det hersker ulike oppfatninger om hva som er riktig tilnærming for å rydde opp i utfordringene, der oppgjøret med gjengmiljøet på 2000-tallet blir trukket fram som modell. Det er ikke nødvendigvis én av partene som sitter på svaret. Vi har en ny situasjon, som ganske sikkert krever en egen oppskrift.

Vendepunktet ved forrige korsvei var da det ble skutt på åpen gate på Aker Brygge. Nå skytes det i et boligområde i en mindre sentral bydel. Er den politiske gjennomføringsviljen da like stor? Den bør i alle fall ikke bare brukes som utgangspunkt for politiske floskler og falsk opposisjon.