Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Hvordan ville debatten sett ut om norske kvinner levde kortere enn menn og begikk oftere selvmord? Og nesten bare kvinner døde i arbeidsulykker?

Hva om de hadde større sjanse for å havne i fengsel, bli rusmisbruker, eller aldri få en partner og barn? Og forskjellen var tydelig allerede i skolealder: jentene hang etter i lesing og regning, en av tre falt ut av videregående, og bare 10-25 prosent av studentene på medisin, psykologi og jus var kvinner?

Dumt spørsmål. Det ville vært ramaskrik og full alarm i alle kanaler. Om sviket mot jentene, kvinnene og likestillingen. Aktivister ville ha kledt seg i dramatiske klær foran Slottet. Politikere ville lagt ansiktet i indignerte folder. «Slik kan vi ikke ha det.»

De ville altså reagert omtrent som de gjør nå. Når kvinner ikke vinner humorpriser. Når noe ytterst få gravide kvinner må snakke med en nemnd før de får velge bort et av to fostre. Når advokatfirmaer har for lav kvinneandel blant partnerne. Når ingen herrelag i fotball trenes av kvinner. Selv om en dramaserie på TV viser at det går an!

Intet kvinneproblem er for lite eller for søkt til å bli et samfunnsproblem. Intet mannsproblem er for stort til å overses. Slik har det mer eller mindre vært inntil folkehelsedirektør Camilla Stoltenberg i 2017 utpekte utdanningsgapet i menns disfavør til «en av de store endringene i samfunnet, på linje med eldrebølgen, innvandring, urbanisering og kvinnefrigjøring.»

Guttene gjør det dårligere på skolen enn jentene i nesten alle utviklede land. Men ingen har en nasjonal politikk for å redusere kjønnsforskjellen. I Norge har gutter helt siden 70-tallet vært best i bare ett fag: Gym. Det faget som gir minst uttelling i kunnskapssamfunnet. Dette har enkelte skoler løst ved å innføre skriftlige oppgaver også i kroppsøving. Da blir jentene best der også.

For tanken på å løfte guttene er åpenbart ny og rar. Stoltenberg-utvalget har fått mye og positiv oppmerksomhet, men også påfallende mange klager: De svartmaler guttene og gjør dem til tapere. De sier at guttene må bli likere jentene. «Ungdommer er altfor ulike til at det gir mening å dele dem inn i to store grupper.» Du verden. Men ingen av kritikerne bruker slike argumenter i det omvendte tilfellet - når statistikken er dårlig for jentene.

Det stemmer heller ikke at NOU-en er unyansert eller fokuserer på ekstremer. Utvalget peker på en gjennomgripende kjønnsforskjell på alle flinkhetsnivåer. Og på tidspunktet for seleksjonen: Karakterene i 10. klasse. Da ligger guttene etter jentene i selvregulering og språkutvikling. Det gjør at inngangsbillettene til den videre utdanningen blir urettferdig fordelt. Gutta tar jentene igjen i modning senere, noen kompenserer med familieressurser, men mange – og stadig flere – faller igjennom.

Små biologiske forskjeller kan altså ha store konsekvenser for den enkeltes livsløp, for framtidens arbeids- og kjønnsmarked, for hele samfunnsutviklingen. Det er intellektuelt spennende og politisk engasjerende stoff. Bare ikke for de som driver med likestilling og kjønnsbalanse på heltid: Kjønnsforskere.

Ni av ti kjønnsforskere er kvinner. Ti av ti har et kvinneperspektiv. Mannen er normen og makten. Kvinnen er «det annet kjønn», objektet og offeret, hun som stenges inne og holdes nede. Dette er grunnfortellingen. Da passer ikke historien om tapende gutter inn, og må avvises som en «forenkling».

Harriet Bjerrum Nielsen, nestoren i fagmiljøet, som selv har forsket på skolen, har skrevet en hel serie avisinnlegg mot gutteperspektivet (se her, her, her, her og her). Alle over samme lest: Uviljen er klar, argumentene er det ikke.

Dette skriver seg inn i en tradisjon. I 2009 kom noe så uvanlig som en stortingsmelding om menn. Det fant Mari Teigen, nåværende leder av CORE, senter for likestillingsforskning, svært betenkelig:

«Hvorfor utarbeider regjeringen, 30 år etter at likestillingsloven ble vedtatt, en likestillingspolitikk bare for menn? Hva er problemet med menn og likestilling? (…) Taperdebatt om menn og likestilling er blitt hverdagskost i det offentlige ordskiftet. Derfor kan det være lett å glemme at slike forståelser bryter med hovedlinjen i den etablerte likestillingspolitikken. Jf. likestillingslovens formålsparagraf, der lovens formål er å fremme likestilling mellom kjønnene, særlig med sikte på å bedre kvinnenes stilling.»

Dette stemmer. Loven krever faktisk at likestillingen skal ha kvinnefokus. Dermed har likestillingsloven blitt brukt til å stoppe alt fra leseprosjekt for gutter i barnehagen til kvotering av menn på kvinnedominerte studier.

I 2010 var det 135 000 kvinner ved norske universiteter og høyskoler, og kun 87 000 menn. Forbløffende? Uheldig? Nei, langt i fra, ifølge daværende forskningsminister Tora Aasland (SV): «Dette er ønsket utvikling, og en viktig del av likestillingsprosessen. Økningen av kvinnelige studenter er definitivt ikke et problem. Vi trenger mangfold av kloke hoder.»

Sterk kvinneovervekt er altså «likestilling» og «mangfold». Men statsråden så likevel ett problem: «Vi savner flere kvinner i professorstillinger, hvor mannen fremdeles dominerer.»

Javisst. Problemfokus skal alltid være på de mannsdominerte toppene. Selv om menn i alle år har «dominert» også på bunnen av samfunnet. Selv om ingen vet om lav kvinneandel blant toppledere overhodet skyldes diskriminering. Selv om noen topper er kvinnedominerte (sjekk «mangfoldet» blant lederne av regjeringspartiene). Og selv om mannens dager på andre topper er talte.

Statistikken over doktorgrader levner ingen tvil om at kvinner vil komme i flertall blant professorene. Hvis de selv vil. Utviklingen går av seg selv. Det samme gjør utviklingen som gir et økende antall gutter og menn svekket tro på samfunnet, og at politikere jobber også for dem.