Bombing av Libya var et kollektivt selvbedrageri | Håvard Rustad Markussen

Håvard Rustad Markussen

22. sep. 2015 14:35 Sist oppdatert 22. september 2015

Regjeringspolitikerne understreket grundig bombingenes humanitære karakter. Vi bombet i menneskerettighetsøyemed, for å hjelpe, ikke for å drepe. Slik ble handlingene fremstilt som altruistiske heller enn krigerske og heroiske heller en destruktive, skriver artikkelforfatteren. SCANPIX

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

september skrev Terje Tvedt en viktig kronikk i Aftenposten . Her etterlyser han et oppgjør med krigseuforien som dominerte det norske ordskiftet i tiden rundt bombingen av det libyske regimet i 2011.

Han går til og med så langt at han foreslår en gransking av Stortinget. En real selvransakelse er på sin plass, argumenterer Tvedt, særlig nå, når flyktningkrisen viser seg som en, i beste fall indirekte, konsekvens av norske krigshandlinger.

I min nylig ferdigstilte masteroppgave spurte jeg: Hvordan var det mulig for fredsnasjonen Norge å slippe unna med Libya-krigen?

For å finne svar gransket jeg språket til regjeringspolitikerne våre når de snakket om bombingene i uken som fulgte resolusjon 1973. Jeg identifiserte tre interessante tendenser som tilsammen kan supplere Tvedts argument.

Nektet å bruke ordet krig

For det første nektet de norske regjeringspolitikerne å bruke ordet krig i det hele tatt. De kalte bombingene en operasjon, et bidrag, en intervensjon, en aksjon osv.

Jonas Gahr Støre var nøye med å påpeke at Norge ikke deltok i en krig i folkerettslig forstand, mens Jens Stoltenberg påpekte at bombingene lignet det vi i dagligtalen snakket om som krig, selv om det egentlig var noe annet.

Videre lente politikerne seg tungt på FN-mandatet for å gi dette standpunktet mening, og konstruerte slik en diskursiv link mellom FN og ikke-krig.

For det andre ble krigshandlingene presentert som noe historisk og på denne måten skilt fra tradisjonell krigføring.

Håvard Rustad Markussen. PRIVAT

Støre, Stoltenberg, Faremo, Solhjell og flere med dem, argumenterte alle for at «operasjonen» var noe helt nytt og helt spesielt. Ettersom krig er noe vi liker å tro tilhører fortiden, var dette et effektivt retorisk grep fordi det fremstilte bombingene som noe post-krigersk.

Bombingenes humanitære karakter

For det tredje understreket regjeringspolitikerne grundig bombingenes humanitære karakter.

Vi bombet i menneskerettighetsøyemed, for å hjelpe, ikke for å drepe. Slik ble handlingene fremstilt som altruistiske heller enn krigerske og heroiske heller en destruktive.

Faremo karakteriserte til og med norsk innsats som naturlig og forankret den på denne måten i norsk identitet.

Tvedt skriver at krigseuforien på ingen måte bare lå hos regjeringspolitikerne. Avisene, Kirken, opposisjonspolitikerne, offentligheten, ja stort sett alle, støttet de norske krigshandlingene.

Dette understreker mitt teoretiske poeng, nemlig at dette ikke var et tilfelle av at norske regjeringspolitikere lurte resten av oss ved å fremstille bombingene som noe annet enn det de egentlig var.

De, som alle andre, så verden gjennom en Norge-er-en-fredsnasjon-linse og trodde sannsynligvis genuint på at det Norge gjorde i Libya ikke var for en krig å regne.

Slik ble bombing av en suveren stats regime en åpenbar krigshandling, oppfattet og fremstilt som en ikke-krig og dermed gjort forenlig med å være en fredsnasjon.

Libya-krigen var, og er fortsatt, som Tvedt indikerer, et tilfelle av kollektivt selvbedrageri.

Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter.

Terje Tvedts kronikk «Den politiske eliten ante ikke hva de gjorde da de gikk inn for å sende F-16-fly til Libya» har skapt debatt:

Aftenposten fulgte opp med denne lederen «Enøyd fra Tvedt om Libya».

Professor Geir Ulfstein skriver at skadene av Libya-bombingen er mer omfattende enn kaoset som i dag hersker i landet:

Les også Myndighetene må utrede de folkerettslige sidene før man engasjerer seg i krigføring

Les også Terje Tvedts svar til Aftenposten: