Hvorfor går ikke selvmordsraten ned i Norge? | Ekeberg og Hem

Øivind Ekeberg Spesialrådgiver, professor emeritus

Erlend Hem Fagsjef, professor, Oslo universitetssykehus og Universitetet i Oslo

4. juli 2019

De fleste selvmord skjer blant mennesker som ikke er i kontakt med helsevesenet, skriver Øivind Ekeberg og Erlend Hem. Stein J. Bjørge

Selvmordsraten har ikke gått ned i Norge på 20 år til tross for flere handlingsplaner, økt kompetanse og bedre behandling.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

I 1993 fikk Norge som det andre landet i verden et nasjonalt program for å forebygge selvmord. To år etter kom den første handlingsplanen mot selvmord. Nylig vedtok Stortinget å utarbeide en ny.

Trass i en betydelig innsats har selvmordsraten likevel stort sett vært uendret i Norge fra 1995 til 2015. Vi har altså i 20 år hatt målrettede programmer for å redusere selvmordsratene – uten at disse har endret seg.

Øivind Ekeberg, spesialrådgiver, professor emeritus

Erlend Hem, fagsjef, professor, Oslo universitetssykehus og Universitetet i Oslo

Økt kunnskap i alle ledd

Selv om ikke selvmordsraten har gått ned, har vi likevel oppnådd mye i det selvmordsforebyggende arbeidet. Kunnskapen om selvmordsadferd er økt i alle ledd i behandlingsapparatet. Undervisningen er langt mer omfattende, både i grunnutdanningen og i videre- og etterutdanningen. Forskningen om selvmordsadferd er mangedoblet.

Vi har fått et nasjonalt senter for selvmordsforskning og -forebygging og regionale sentre for selvmordsforebygging i tillegg til flere kliniske forskningsmiljøer. Men mye gjenstår, særlig fordi vi mangler forskningsbasert kunnskap, spesielt om hvilke tiltak som hjelper.

Sosiale endringer

I Norge ble selvmordsraten doblet i løpet av en 20-årsperiode frem til 1988. Hvorfor slike store endringer oppstår, vet vi lite om. Ettersom det ikke er tilsvarende forandringer i forekomsten av psykisk lidelse eller i behandlingstilbudet, må endrede sosiale forhold spille en avgjørende rolle.

I behandlingen har man særlig lagt vekt på å diagnostisere og behandle depresjon, og det var en mangedobling i forskrivningen av antidepressive legemidler i Norden 1995–2005. Dette førte imidlertid ikke til noen nedgang i selvmordsraten.

Selvmord under behandling

Det har vært økende oppmerksomhet på selvmordsadferd under behandling i psykisk helsevern. Man kan ha som mål at ingen selvmord skal skje mens en pasient er innlagt i psykiatrisk avdeling. Samtidig må man være realistisk og huske at alvorlig selvmordsfare er en hovedgrunn til innleggelse, og for å nå et slikt mål ville personalet måtte iverksette et så omfattende kontrollregime at det neppe er ønskelig.

Hvis man regner med at det er 600 selvmord årlig i Norge, og at 5 prosent av disse finner sted under innleggelse i psykiatrisk avdeling, blir det ca. 30 selvmord. I 2017 ble over 150.000 pasienter behandlet i psykisk helsevern, og over 25.000 hadde vært innlagt i døgnavdeling. Det gir en selvmordsrate på 120 pr. 100.000 innlagte pr. år, som er omtrent ti ganger høyere enn selvmordsraten i befolkningen.

En vanlig årsak til innleggelse er akutt selvmordsfare, og hvis vi antar at det gjelder ca. halvparten, vil det si at ca. 0,2 prosent av alle som ble innlagt grunnet akutt selvmordsfare, tok livet sitt under oppholdet. Det er selvsagt beklagelig at 30 pasienter dør mens de er innlagt, men man må ikke glemme at omtrent 13.000 samtidig har fått hjelp til å komme gjennom sine selvmordskriser.

Les også Nei, vi psykologer kan ikke forutse selvmord | Jørgen Flor og Jannike Isaksen

Mye smerte

Det er svært vanskelig å forutsi hvem som vil ta livet sitt, og spesielt når det vil skje. Vi kjenner mange risikofaktorer, men de fleste som tar livet sitt, har hatt disse i mange år, f.eks. psykisk lidelse, rusmisbruk, tidligere traumatiske hendelser, familiære problemer og mange andre.

Det kan være en større eller mindre livshendelse som kan føre til at vedkommende bestemmer seg. Og de fleste som har de samme risikofaktorene, tar ikke livet sitt.

Mange kan ha hatt tanker om å ta livet sitt i lang tid, færre legger konkrete planer eller gjør forberedelser, enda færre forsøker eller tar livet sitt. Men 600 selvmord årlig er et betydelig antall, og det ligger mye smerte bak hvert selvmord, i høy grad også blant de mange etterlatte.

Selv om vurdering av selvmordsrisiko er vanskelig, kan slike vurderinger være nyttige for å kunne forutsi selvmord på kort sikt. Hvis man ikke mente det, burde vi ikke ha en lov som godtar alvorlig selvmordsfare som et tilleggskriterium ved tvangsinnleggelse.

Et metodeproblem er at man tilsynelatende tar feil når man antar at en pasient vil ta livet sitt, men at en intervensjon forhindrer dette. Samtidig er det neppe nødvendig å kunne forutsi hvem som vil ta livet sitt for å forebygge selvmord.

Vi har hatt en nedgang i antall trafikkdødsfall uten at det har vært gjort noe forsøk på å forutsi hvem som vil dø i trafikkulykker.

Les også Fra en suicidals perspektiv: Sånn forebygges selvmord

Forebyggende tiltak

Dersom handlingsplaner skal være nyttige, må det være strukturert oppfølging og evaluering av tiltakene og internasjonale fagpersoner må delta. Da den nyeste handlingsplanen kom i 2014, tok den ikke utgangspunkt i tidligere planer med evaluering av hva man burde gjøre mer eller mindre av.

De fleste selvmord skjer blant mennesker som ikke er i kontakt med helsevesenet. En hovedarena for videre tiltak må derfor være å fange opp selvmordstruede personer som ikke har kommet til behandling.

Den andre hovedarenaen dreier seg om tiltak innen helsetjenesten. Her er det minst å hente i forbindelse med innleggelse i psykiatrisk avdeling, hvor bare en liten del av selvmordene finner sted.

Førstelinjetjenesten kan trolig bli enda bedre til å fange opp personer som er i faresonen, slik at de kan bli henvist videre. Også i spesialisthelsetjenesten er det forbedringsmuligheter. Vi er ikke gode nok i oppfølgingen etter selvmordsforsøk.

Målet for behandlingen bør ikke bare være å løse den akutte selvmordskrisen, men å bedre den psykiske helsen, slik at flere kommer ut av faresonen.

Vi har trolig mye å lære fra forebygging av hjertesykdom. Selv om tiltakene overfor de sykeste stadig er blitt bedre, er det livsstilsendringer som har hatt størst betydning for nedgangen i hjertesykdom og -død.

Trolig ville vi også få større effekt av det selvmordsforebyggende arbeidet hvis vi klarte å oppnå bedre psykisk helse i befolkningen.

Kronikken bygger på en artikkel i Tidsskrift for Den norske legeforening.