Professoren brukte tre år på å ta dette bildet

Å kombinere jobben som biolog med en kjærlighet for nordnorsk natur og fotografi kan gi fantastiske resultater.

Havørn er ikke en fugl som er lett å komme innpå, men ved hjelp av et flytende fjernstyrt kamera klarte Audun Rikardsen å ta dette blinkskuddet. Audun Rikardsen

Eivind Nicolai Lauritsen

25. nov. 2013 23:29 Sist oppdatert 2. desember 2013

Knølhvalen er et av de største sjøpattedyrene du finner i nordiske strøk. De er omtrent 13 meter lange og veier rundt 30 tonn. Audun Rikardsen

Dette bildet av en sel som sklir ned fra en isbre tok Rikardsen mens han var på feltarbeid i Svalbard. Audun Rikardsen

En fjellrev får i seg en god slurk vann. Audun Rikardsen

Lundefuglen er en av de mest fargerike vi har i Norge. Her blir den portrettert i lav midnattssol. Audun Rikardsen

Bjørnen er kanskje stor, men den nærmer seg sjelden mennesker. Dette bildet tok professoren ved hjelp av et fjernstyrt kamera. Audun Rikardsen

Til daglig jobber Rikardsen med merking av fisk og sjøpattedyr. Her blir en laks tatt med sluk av masterstudentene Mari Kjellmann og Martin Rognli Johansen, slik at den kan merkes. Audun Rikardsen

Professor Audun Rikardsen Tor H. Evensen

Viten er Aftenpostens satsing på forskning og vitenskap, der forskere og fagfolk fra hele landet bidrar med artikler.

— Når jeg tar bilder gjør jeg det som en forsker. Jeg lager prosjekter. Jeg bruker tid og prøver å tenke nytt, sier professor Audun Rikardsen.

Rikardsen ble født på Leines i Steigen i Nordland, og fikk tidlig en sterk interesse for nordnorsk natur. I dag er han professor i marin- og ferskvannsbiologi ved Universitet i Tromsø, og han ble nettopp kåret til årets naturfotograf av bladet Villmarksliv. Året før ble han også Nordisk mester i naturfoto.

Han gir foreldrene mesteparten av æren for at han har endt opp der han er.

— Begge var veldig flinke til å ta meg med ut i den nordnorske naturen. Det har nok mye å si at jeg har vokst opp i en liten kystkommune hvor jeg fikk fritt leide til å springe rundt som jeg selv ville. Jeg bodde nesten i naturen da jeg var liten.

Vrien

Men mange vokser opp i kystkommuner uten å bli hverken forsker eller fotograf. Hvis man vil hevde seg, kreves det lille ekstra.

— Når du er i et fagfelt fullt av flinke, smarte folk, som det er både i forskningen og i foto, må du må finne din egen vri. Det som gjør prosjektet ditt litt annerledes, sier Rikardsen.

Noen av disse krever mer tid enn andre.

— Det er ett bilde jeg har, av en havørn på jakt som er litt spesielt for meg. Det vant jeg en pris for i Europamesterskapet i naturfoto (GDT) i år. Veldig mange tar gode bilder av havørn som stuper ned etter fisk, men da ofte fra båt. Langt unna, ved hjelp av telelinse. Jeg ville prøve noe annerledes. Jeg har vokst opp med ørn, jeg har merket ørn, jeg vet hvordan ørn oppfører seg … og jeg ville ha ett bilde som jeg hadde drømt om, tatt på kloss hold med vidvinkellinse fra havflata. Og det brukte jeg tre år på før jeg fikk tatt det slik jeg ønsket, forklarer en dypt engasjert professor.

- Tre år?

— Ja! Eller, nei. Ikke tre år sammenhengende. Men jeg tenkte på det i minst tre år. Og jeg brukte ti-tolv dager av hver påske og flere dager om sommeren i en periode over tre år. Ørnen er skeptisk til nye ting, du må la den venne seg til deg, ellers så kommer den ikke nær nok. Jeg brukte nok mange tusen kilo fiskeslo, og det flytende kameraet mitt lukter fortsatt fisk. Men jeg fikk bildet akkurat slik jeg ønsket meg det.

Myggskitt i Vestfjorden

Spektakulære bilder er ikke det eneste Rikardsen bruker tiden på. Han er professor i biologi ved universitetet i Tromsø, og han har ansvar for det internasjonale Salmotrack-prosjektet hvor hensikten er å følge fisk i elv og hav med elektroniske sendere. Siden 2008 har de festet små elektroniske sendere på laksefisk for å finne ut hvordan de oppfører seg ute i det store blå.

— Å finne laks i havet er som å lete etter en myggskitt i Vestfjorden, sier Rikardsen. Og ler, høyt.

Det er nettopp å «lete etter myggskitt» lakseforskere har gjort i alle år tidligere. For å finne ut hvor laksen blir av når den svømmer ut i havet, ble den da merket i vassdragene med et lite nummer i ryggfinnen før den reisete ut. Du kunne se hvor en laks kom fra og hvor mye den hadde vokst, men lite annet når den ble gjenfangst på fiskefeltene.

— Vi vet egentlig lite om hva laksen gjør i den tiden den ikke er i vassdragene. Det vi tidligere har sett, er at individmerket laks fra Norge og Russland ble fisket opp rundt Færøyene. Og derfor trodde vi lenge at det var hovedsakelig dit de dro før de kom tilbake til elvene for å gyte, forklarer Rikardsen.

Salmotrack-prosjektet bruker imidlertid en avansert elektronisk merkemetode, som gir mye mer informasjon om hvor laksen beveger og befinner seg til en hver tid, og hvilket klima den beveger seg i.

Hver av disse elektroniske datamaskinene som blir brukt i Salmotrack-prosjektet koster rundt 30.000 kroner.

— Vi fester små datamaskiner til fisken som er programmert til å falle av etter en stund, vi bestemmer når. Da flyter den lille elektroniske senderen opp til overflaten og forteller oss hvor den er. Den sender også dataene den har samlet, og da får vi vite hvor dypt fisken har vært og hvilke temperaturer den har bevegd seg gjennom til hvilken tid. Og så får vi lysdata. - Lysdata?

— Ja, de som husker grunnskoleopplæringen sin vet at solen går opp og ned til forskjellige tidspunkt utifra hvilken bredde- og lengdegrad du befinner deg på. Dette registrerer merket, og det gir en ekstrahjelp til å finne ut hvor fisken har beveget seg i den tiden den har vært i havet. Men det er enormt store datasett, og det krever mye avansert databehandling. Mørketiden og midnattssolen gir også en ekstra utfordring, forklarer forskeren.

Salmotrack-prosjektet har så langt gjort at vi vet mer om laksens vandremønster enn noen gang tidligere. Norsk, Dansk og Russisk laks reiser mye lengre nord enn vi trodde før, de har til og med sjøen rundt Svalbard som en del av matfatet sitt. Prosjektet har fungert så godt at de bruker samme merketeknologien på andre arter, som sjørøye og kveite. Nå skal han og kollegaer også merke knølkval utenfor Tromsø med den samme typen små datamaskiner.

Forvaltning

— Når det gjelder kveiten må jeg kalle det vi driver med for uvettig forvaltning. Vi har så lite kunnskap, men likevel går vi nå inn i en periode hvor det er mer eller mindre fritt frem for kveitefiske. Det fiskes til og med på gyteplasser, sier forskeren.

— Dagens forvaltning av kveitefisket som art anser jeg som kunnskapsløs og uvettig. Vi har svært lite kunnskap om arten, men likevel er det i Nord-Norge nå så godt som fritt fiske på arten ut desember måned. Det er en art som er lett å overbeskatte, siden den blir sent kjønnsmode,n og ofte oppholder seg i det samme området gjennom livet. I november og desember fiskes det ofte på typiske gyteplasser, noe som øker risikoen for overfiske, sier forskeren.

Han mener også at dagens forvaltning av villaks på flere områder er merkelig.

— Det virker som om den er basert mer på politikk enn kunnskap.

Salmotrackprosjektet har også merket kveiter, for å få et bedre bilde av deres vandringsmønster. Audun Rikardsen

— Et eksempel er konflikten mellom plassering av oppdrettsanlegg og viktige områder for villaks langs kysten. Jeg er ikke motstander av oppdrett, det er helt klart, og oppdrettsnæring skaper mange viktige og verdifulle arbeidsplasser i kyststrøkene. Det må være plass til både oppdrettsnæringen og villaks her i landet, men da må vi kunne fordele områdene bedre. Vi har noe som heter nasjonale laksefjorder her i landet. I disse områdene er det vedtatt av stortinget at villaksen skal bli ekstra godt beskyttet. Men ofte så ser man at oppdrettsanlegg blir værende i disse fjordene eller det legges ut nye konsesjoner med dispensasjon i de nasjonale laksefjordene, sier professoren.

Audun Rikardsen og lokale fiskere fra Orkla Jeger og Fiskeforening viser frem en ferdig merket laks fra Orkla-elva. Denne skal slippes tilbake ut og gi forskerne svar på hvor laksen beiter.

Han peker på Altafjorden som et sted hvor dette er aktuelt. Altafjorden huser Norges mest berømte lakseelv, og er en såkalt nasjonal laksefjord. Altaelven har vært hjem til storlaksen i lengre tid enn man kan huske. Fjorden er også blitt viktig for oppdrettsnæringen i Finnmark i løpet av de siste tyve årene. Selv om fjorden skal være et sted vi er ekstra varsomme for hvordan vi behandler villaksen blir det gitt unntak på unntak for de strenge reglene som er ment til å beskytte villfisken.— Det ligger et stort lakseslakteri bare få kilometer fra elvemunningen til Altaelven. Til tross for at dette er en nasjonal laksefjord er det nå blitt gitt politisk dispensasjon for at dette slakteriet kan mangedoble kapasiteten sin, rett ved elveutløpet. All kunnskap vi har om villaks tilsier at slike beslutninger kan få alvorlige konsekvenser for viktige laksevassdrag. Om vi skal bevare viktige naturressurser for framtiden må politikerne tørre å komme med forslag som kan være upopulære hos mange, mener Rikardsen.

Føre-var

Rikardsen etterlyser vilje til å ta upopulære valg også på andre felt enn fiskeriforvaltningen. Når han blir spurt hvordan han tror vi best kan løse klimaproblemene, svarer han kontant.

Les også - Hva om klimaendringene ikke er vår tids største trussel likevel?

— Vi må lytte til majoriteten av klimaforskerne. De er i hovedsak er enige om utviklingen. I følge disse er det ingen tvil lenger om at vi påvirker klimaet, og dermed også naturen, på en negativ måte. Det vil alltid være skeptikere i alle miljøer, men når majoriteten er så enige som de er, bør folk lytte og i det minstepraktisere føre-var-prinsippet, siden konsekvensene kan bli alvorlige, sier biologen.Han tror det blir politikernes oppgave å få på plass rammer for den nye klimafremtiden.

— Det trengs tøffe politikere her også, som har vilje til å ta standpunkt som ser fram i tid og ikke alltid er populære. Det er kanskje for sent for å stoppe klimaendringene, men om vi får til gode og forpliktende politiske vedtekter kan vi i all fall minske effektene av dem.