Saken oppdateres.

Da vi hadde det fælt, hadde vi det helt topp, synger Ole Paus i «Alt var mye bedre under krigen». Alt i 1982 nailet han, som det nå heter, den norske krigsromantikken, i en sang hvor perspektivet på Norge både på 80-tallet og krigen var sett fra Oslos beste vestkant.

Det vært spesielt å følge det store bildet av Norge under krigen for en født på 60-tallet. Nylig, drøyt 73 år etter krigens slutt, bad statsminister Erna Solberg om unnskyldning til de såkalte «tyskerjentene» på vegne av regjeringen. Kong Harald bad i 1992 partisansoldatene i Finnmark om unnskyldning for norske myndigheters behandling av nordmenn som sloss med russerne mot tyskerne i Nord-Norge. Krigsdramaene i Nord-Norge har gjerne blitt presentert mer som lokalhistorie enn nasjonal historie.

Sist uke kom Marte Michelets bok «Hva visste hjemmefronten?». Etter å ha lest den, var første tanke: «Nå blir det bråk». Den andre var at det er modig og viktig å systematisere de problematiske sidene ved jødenes del av norsk krigshistorie. Selv om jeg ikke alltid ville ha brukt akkurat de ordene, for å si det med en mer konfliktsky formidler enn Marte Michelet.

Mye av diskusjonen har så langt handlet om bokas mest oppsiktsvekkende påstand, at motstandshelt Gunnar Sønsteby, i et hittil lite kjent intervju i 1970, sa at han hadde fått et varsel om massearrestasjonene av norske jøder i 1942 flere måneder i forveien. Det reiser spørsmål om flere norske jøder kunne eller burde vært reddet fra dødsleirene.

Motstandshelt og hedersmann er ord som gjerne brukes om noen av kritikerne av Michelets bok, hvorav flere, som Erling Lorentzen (95), presiserer at de ikke har lest den. Tidligere leder ved Hjemmefrontmuseet, Arnfinn Moland, skriver i Aftenposten at: «flere tiår med forskning, innsikt og forståelse ligger tilbake i ruiner». Det må være et svakt historisk byggverk av innsikt og forståelse Moland & co. har reist, om det raser sammen av Michelets bok.

Det kan innvendes at vår tid ser på det som skjedde før, under og etter krigen med andre øyne enn de som var der da det skjedde. Det er også relevant at historikere som Bjarte Bruland vurderer utsagnene fra Gunnar Sønsteby annerledes, mer kildekritisk enn Marte Michelet. Samtidig er det spesielt at Bruland, som kritiserte Michelets forrige bok i sitt storverk «Holocaust i Norge» og selv er omtalt i «Hva visste hjemmefronten?», anmelder Michelets bok for Dag og Tid.

Bruland påpeker med rette at Michelets sitatbruk kan være problematisk, som i gjengivelsen av den trønderske motstandsmannen Arvid Brodersens syn på svarte i USA i en bok fra 1982. Michelet fastslår at Brodersen mener de svarte hadde lav intelligens, uten dekning for det i teksten det vises til.

Likevel blir det for enkelt å avfeie Michelets bok ved å stemple den som moralsk. Hun påviser hvordan antisemittiske strømninger før og under krigen preget også nordmenn. Til og med nordmenn som kjempet mot nazistene. Hvem som visste hva når, og om flere kunne vært reddet før massearrestasjonene høsten 1942, er én sak.

Mest rystende i Michelets bok er skildringen av det som skjedde etter de første massearrestasjonene. Sammenlignet med reaksjonene fra motstandsbevegelsen i Norge og eksilregjeringen i London på tyske aksjoner mot lærere og studenter, ble jødeaksjonene lite omtalt, også etter at de var et faktum, ifølge Michelet. At norske jøder gjerne, også av flere på «rett» side, ble betraktet som mindre verdt enn andre nordmenn, er en ubehagelig påstand som har vært tonet ned i norsk krigshistorie.

Derfor låter det hult når Michelets bok og metode stemples som moralsk. Er det noe som har preget det store, offisielle bildet av krigen i Norge, så er det at det har vært i svart-hvitt og moralsk plettfritt, dominert av perspektivet fra hjemmefronten.

På skolen på 70-tallet, virket det som om gutta på skauen vant krigen. Sånn kan det tidvis fortsatt fortone seg i filmer og fortellinger om da Norge var okkupert. En kvalitet ved Michelets bok, er at den viser krigen full av moralske gråsoner og at det ikke bare var nazister og landssvikere som opererte i dem.

Flere av historiene Michelet trekker fram har vært kjent. Som en del av et større bilde gjør de enda sterkere inntrykk. Feldmann-saken, hvor to grenseloser etter krigen ble frifunnet for drap på et jødisk ektepar, samt øvrig rettslig behandling av forbrytelser mot de norske jødene, levner verken Norge eller hjemmefronten mye ære.

Norske bøker og filmer om helter, nazister og landssvikere har kommet i jevn strøm siden Max Manus' «Det vil helst gå godt» i 1945. Første norske bok om en overlevende jøde kom først i 1976, med «Det angår også deg» av Herman Sachnowitz. Ordet «Holocaust» ble første gang brukt i Adresseavisen i 1978, i forbindelse med den amerikanske tv-serien med samme navn.

I 1979 ble den banebrytende serien med Meryl Streep nektet vist av NRK fordi den skildret grusomhetene, men ikke ideologien bak. Etter press, blant annet fra Stortinget, snudde NRK så også nordmenn fikk se serien. Sammen med Bjarte Brulands storverk «Holocaust i Norge» fra i fjor er Marte Michelets nye bok i likhet med hennes forrige, «Den største forbrytelsen» betimelig supplement til norsk krigshistorie.

Kildekritikk er et viktig begrep både for historikere og journalister. Michelet må regne med og tåle debatt om sin kildebruk. Samtidig er et av bokas ærend nettopp kritikk av kildebruken til norske historikere og forfattere gjennom over 70 år med omtaler av det som skjedde med norske jøder under krigen. Det er ikke uproblematisk å se på krigen med dagens øyne, men Marte Michelet skal ha honnør for å vise at deler av norsk krigshistorie tar seg dårlig ut i dagens lys.

Les også kommentaren «Holocaust i Trondheim»