I kjølvannet til Grande-saken har det oppstått en debatt om nettmedier som bryter pressens etiske regelverk, altså Vær Varsom-plakaten. Kritikken har konsentrert seg om hvordan Resett.no omtalte Venstre-politikerens privatliv i en åker i Trøndelag. Presseetisk er det særlig to forhold som peker seg ut: Trine Skei Grande fikk aldri noen mulighet til samtidig imøtegåelse av beskyldningene, og det ble tilbudt et meget høyt beløp (angivelig 400 000 kroner) til gutten som var den andre parten i affæren. Både nåværende leder i Norsk Presseforbund, Elin Floberghagen, og tidligere leder Per Edgar Kokkvold, har fastslått at det foreligger brudd på Vær Varsom-plakaten. Redaktør Harald S. Klungtveit i Filter Nyheter går noen skritt videre. Han hevder at det aldri var noe som tydet på at Resett skulle drive med journalistikk, og at nettstedet bør betraktes som en ytterliggående politisk aksjonsgruppe finansiert av milliardærer.

Det er ingen som helst tvil om at Resett har begått grove brudd på Vær Varsom-plakaten. Å publisere en sak om en persons mest intime privatliv uten en gang å innhente hennes kommentar, tyder på at redaktør Helge Lurås er presseetisk hjernedød. Å vifte med det feiteste sjekkheftet i norsk mediehistorie er heller ikke særlig tillitvekkende. Det er all grunn til å drive journalistikk på hvordan Resett finansieres og redigeres. Som det heter i Vær Varsom-plakaten: “Det er pressens plikt å sette kritisk søkelys på hvordan mediene fyller sin samfunnsrolle”.

Det er altså nødvendig og riktig å rette sterk kritikk mot Resett for omtalen av Trine Skei Grande. Litt lenger nede i veien venter et større spørsmål: Skal denne typen medier inviteres inn i det presseetiske fellesskapet, eller skal de stenges ute? Så langt spiller Resetts redaktør Lurås på flere hester samtidig. Han er ikke medlem av Norsk Redaktørforening, nettstedet er heller ikke med i Norsk Presseforbund (NP), men reklamerer likevel med at de følger Vær Varsom-plakaten. Document.no er i en liknende situasjon. Alle redaktørstyrte medier som er med i NP kan klages inn til Pressens faglige utvalg (PFU). Det samme gjelder frittstående utgivere som ikke er medlem av NP, men som er tilknyttet Vær Varsom-plakaten.

Norsk presseetikk er ikke statisk, verken når det gjelder innhold eller organisasjon. Siden den første Vær Varsom-plakaten ble vedtatt i 1936, er den revidert og modernisert en rekke ganger. Mens plakaten først gjaldt dagspressen, er den siden utvidet til å omfatte publisering på papir, nett, radio, fjernsyn, mobil eller andre plattformer. Underveis har ukepressen, fjernsynsmediene og mange nettmedier blitt omfattet av klageordningen som foregår gjennom Pressens faglige utvalg. Spennet i profil og verdier er betydelig, og det er selvsagt ingen politiske begrensninger. Det ville være i strid med de verdier presseetikken er satt til å ivareta.

I et slikt perspektiv er det ønskelig at en så stor del av norske medier som mulig forplikter seg til å respektere Vær Varsom-plakaten som presseetisk rettesnor. En levende presseetikk trekker en grense mellom seriøse og useriøse aktører, og forpliktelsen er derfor en kvalitetsgaranti overfor publikum. Resett og andre nye foretak skal ha adgang til ordningen, men det krever at de styres etter Redaktørplakaten og forplikter seg overfor Vær Varsom-plakaten. I likhet med andre medier må de også bidra til finansieringen av PFU, ikke være gratispassasjerer. Men det stilles ikke noe krav om å være feilfri. I så tilfelle ville det vært nokså tomt i lokalene til Presseforbundet og redaktørforeningen.

Samtidig er presseetikken noe langt mer enn enn et papir. Forpliktelsen er virksom i alle deler av journalistikken, og krever en tilsvarende oppmerksomhet fra hele den redaksjonelle organisasjonen. Vær Varsom-plakaten er norsk presses standard, ikke et fruktfat man fritt kan velge fra. Ser man på uttalelsene fra redaktørene i Resett og document.no om PFU, har tonen både vært nedlatende og utfordrende. Det kan virke som om de vil bruke PFU som et etisk rensemiddel for å vinne aksept og anerkjennelse, men uten de forpliktelser som følger med.

Presseetikken stiller ingen krav om at mediene må være politisk korrekte. Samtidig bygger de nye høyreradikale mediene på en forestilling om at samfunnets hovedmotsetning går mellom folket og den liberale eliten. En slik analyse krever en ustoppelig produksjon av bekreftende informasjon, gjerne sterkt spisset og med tilpasset faktagrunnlag. Her er vi ved sakens kjerne: Den høyreradikale posisjonen er i seg selv ikke ikke noe problem. Derimot aksepteres ikke falske nyheter eller omtale av enkeltpersoner som er unødig krenkende eller usanne.