Det er litt flaut å innrømme det, men jeg gikk faktisk glipp av Ervin Kohns artikkel om nasjonaldagen. Og jeg som pleier å følge vår favorittkremmer så tett!

I sitt nyeste bidrag til undergravende journalistikk sier vår gode venn at han blir varm i hjertet til tross for at grunnloven i utgangspunktet hadde forbud mot at hans folk kunne komme inn i Norge. Det var sannelig tider.

VG:

Jeg er dobbel bindestreksnordmann. Jeg er ungarsk-jødisk nordmann. Noen bindestreker er lettere å bære enn andre. Det er lettere å være ungarsk nordmann enn jødisk nordmann.

I tredje setning begynner Ervin å sutre. Det tror jeg må være ny personlig rekord. Du er virkelig noe for deg selv, gamle ørn.

Hvorfor blir jeg varm om hjertet på 17.mai når jeg ser flagget vaie mot en blå himmel, når vi feirer en grunnlov som nektet mine forfedre adgang til landet?

Kanskje fordi du (dessverre) er her nå? Jødiske bankmenn fikk åpnet grensene til Norge i bytte mot lån for å hindre å bli lagt under Sverige. Det var virkelig et valg mellom pest eller kolera, spør du meg. Dette virker forresten merkelig kjent. Hva er det med disse menneskene og det å åpne andre lands grenser?

På samme måte som når man konverterer til jødedommen og tar til seg folkets lange historie, er det for meg slik at da jeg ble norsk slo jeg røtter i Norge og ble en del av det norske.

Er det derfor han stadig kaller nordmenn rasister og gjør sitt ytterste for å åpne Norges grenser til den tredje verden? Kohn er som kjent nestleder for Antirasistisk Senter, en ekstrem anti-norsk organisasjon som jobber på spreng for at nordmenn skal bli en minoritet i vårt eget land. Litt av en måte å vise hvor norsk du er, Ervin!

På 60-tallet var det ingen som stilte spørsmål ved norskheten min. Selv om jeg ikke feiret jul. Jeg var både sosialt og kulturelt integrert i det norske samfunn. Min norske identitet er naturligvis først og fremst selvdefinert. Jeg erkjenner imidlertid at den også til en viss er avhengig av hvordan jeg blir oppfattet av andre. En slik erkjennelse fikk jeg en gang i en samtale med en annen nordmann. Vi snakket om løst og fast. Jeg husker ikke hvorfor, men i løpet av samtalen sa jeg «du må huske på at jeg feirer jo ikke jul». Da ble min samtalepartner stum i flere sekunder. Jeg kunne formelig se hvordan den kognitive dissonansen løp 400 meter hekk i hodet hans. Til slutt sa han «jeg trodde du var norsk, jeg».

Så feil kan man ta. Dette er faktisk et viktig poeng. Jøder kan ofte virke veldig godt integrerte, men de slutter aldri å se på seg selv som en minoritet og de slutter aldri å jobbe for å få flere minoriteter inn i sitt vertsland. De frykter etnisk homogene europeiske land mer enn noe annet. De vet godt at når de er eneste minoritet vil de bli identifisert som det de er, nemlig en elite som er fiendtlig innstilt til majoritetbefolkningens interesser. Hvis de får inn andre, er det mye lettere å gjemme seg bort. Selv muslimske innvandrere som tar med seg antisemittiske holdninger er å foretrekke fremfor risikoen for at jødene blir pekt ut og kastet ut igjen for (bokstavelig talt) 110ende gang.

Jødene i Oslo fortsetter dagen straks etter flaggheising med kransnedleggelse ved Henrik Wergelands grav med tale holdt av en av våre unge, ofte i russeuniform. Det var nemlig Henrik Wergelands utrettelige kamp for å fjerne den skampletten jødeparagrafen, §2, som endelig bar frukter i 1851.

Henrik Wergeland kommer alltid til å huskes for dette. Tenk å ha noe slikt stående ved siden av ditt navn til evig tid. Død og pine!