Hvorfor lærer vi ikke barna våre å kode?

Jill Walker Rettberg, professor i digital kultur, Universitetet i Bergen

25. mars 2013 14:36 Sist oppdatert 25. mars 2013

2. april arrangeres det første møtet i den gryende organisasjonen Lær kidsa kode, med samtidige møter i Oslo, Bergen, Trondheim, Stavanger og Sandefjord. Målet er å sette i gang med programmeringskurs for barn over hele landet. STUART MILES/FreeDigitalPhotos.net

Dersom vi ønsker å lede an i en teknologisk verden, må vi lære barna våre mer enn bare å bruke Facebook.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Jill Walker Rettberg innsendt

“Hvordan kan jeg lære å lage dataspill?,” spurte hun meg. Hun var 14 år og var den eneste konfirmanten som var inne på kjøkkenet med de voksne i stedet for uti snøen med ungdommene. Hun hadde nok stilt spørsmålet før, uten å få svar. Selv jeg, som er professor i digital kultur, hadde problemer med å svare henne der vi satt uten datamaskiner foran oss. “Prøv å google Scratch”, sa jeg, “det er et programmeringsspråk laget for at barn og unge skal kunne lære å programmere. De har laget videoer med forklaringer. Hun så oppgitt ned. Bodde på institusjon, sa hun. Ingen av de voksne kunne noe om data. Trodde ikke hun kunne få hjelp.Jeg burde ha fulgt henne opp, men to år seinere vet jeg ikke om hun har kommet nærmere drømmen om å lære programmering. Om hun har det, er det ikke gjennom skolen, i alle fall. Norsk skole definerer ikke programmering som en del av digitale ferdigheter.

Lyst til å lære

Jeg kjenner og hører om andre barn og unge som har lyst å lære å kode men ikke vet hvor de skal begynne. Tolvåringen som har oppdaget at han kan lære seg å programmere en enkel virtuell datamaskin i Minecraft, men som ikke får lov til å spille, for det er jo bortkastet tid. Eller 17-åringen som ikke fikk lov til å ta faget informasjonsteknologi fordi han gikk på medier— og kommunikasjon og informasjonsteknologi er forbeholdt elever på studiespesialiserende. I Norge i 2013 skal du ha sterk egenvilje og støtte hjemmefra for å lære deg å programmere.

Digitale ferdigheter

I dag skal alle våre barn lære “digitale ferdigheter”, men disse er snevert definert. Utdanningsdirektoratet skrev i 2012 at “Digitale ferdigheter vil si å kunne bruke digitale verktøy, medier og ressurser hensiktsmessig og forsvarlig for å løse praktiske oppgaver, innhente og behandle informasjon, skape digitale produkter og kommunisere. Digitale ferdigheter innebærer også å utvikle digital dømmekraft gjennom å tilegne seg kunnskap og gode strategier for nettbruk.”

Vi skal altså bli gode brukere, men vi skal ikke lære oss å skape teknologi, eller å egentlig forstå hvordan den fungerer, hvordan den påvirker oss og hvordan vi kan påvirke den. En befolkning av teknologi-forbrukere er også det det legges det også opp til i Digital agenda for Norge: IKT for vekst og verdiskaping, stortingsmeldingen som ble lagt fram 22.03.2013. Der finner vi et helt kapittel om kompetanse, men det handler bare om brukerkompetanse. I Norge er vi allerede verdensmestre på å bruke Facebook og iPhone: problemet vårt er at vi ikke lager alternativer til Facebook og iPhone. Mangelen på kompetente IT-spesialister er et problem for næringslivet, for utdanningssektoren og for det offentlige.

Forstå datamaskinens logikk

Programmering er som språk. Man kan lære å lese og skrive forskjellige programmeringsspråk, men det viktigste vi lærer våre barn er å lære å forstå datamaskinens logikk, kodenes grammatikk. De fleste av oss skal ikke bli programmerere, akkurat som vi ikke skal bli snekkere eller matematikere, men skolen skal lære oss nok om programmering, sløyd og matematikk til at vi forstår noen av grunnprinsippene. Noen av oss vil gå videre innen disse fagene, mens andre vil bruke kunnskapen på hobbybasis eller som del av vår forståelse av hvordan verden fungerer.

Programmér eller bli programmert. Det gjelder både enkeltmennesket og nasjonen Norge

Det er ikke bare IT-spesialister og programmerer vi trenger, heller. Vi trenger langt bedre forståelse av IT i alle deler av samfunnet. Etter å ha lest om politiets IT-bruk i 22. juli-kommisjonens rapport vet vi at vi trenger politifolk og beslutningstakere som ikke bare er gode til å bruke epost, de må også forstå nok av hvordan epost fungerer til å vite at riksalarm på epost ikke er noen god idé. Likeledes har rapporter vist at helsevesenet mangler kompetansen til å ta gode og informerte avgjørelser om hvordan teknologi skal brukes i helsevesenet, fra enuresematter som varsler en hjelpepleier når sengen er våt og må skiftes til elektroniske journalsystemer.

Viktig kapittel

Jeg var med på å skrive NOU 2013:2 - Hindre for digital verdiskapning, og et viktig kapittel i vår analyse var nettopp manglende kompetanse i befolkningen. Vi foreslo å (gjen-)innføre programmering som valgfag i ungdomsskolen samt å legge tilrette for kurs for yngre barn utenfor skolen, f.eks. gjennom kulturskolen eller biblioteket. Dette mente vi burde være et offentlig og nasjonalt ansvar. Også i andre land er denne diskusjonen oppe, og i Estland er programmering innført fra første klasse på barneskolen.

Nå har grasroten kommet det offentlige i forkjøpet. 2. april arrangeres det første møtet i den gryende organisasjonen Lær kidsa kode, med samtidige møter i Oslo, Bergen, Trondheim, Stavanger og Sandefjord. Målet er å sette i gang med programmeringskurs for barn over hele landet. Det er strålende, og når så mange ønsker å få dette til, blir det nok bra. Men skal vi sikre at alle våre barn får muligheten til å være digitale skapere og ikke bare brukere, må dette inn i skolen.

Program or be programmed, skrev Douglass Rushkoff. Programmér eller bli programmert. Det gjelder både enkeltmennesket og nasjonen Norge. Dersom vi ønsker å lede an i en teknologisk verden, og ikke bare dilte etter, må vi lære barna våre mer enn bare å bruke Facebook og lage sammensatte tekster. Vi må lære dem å kode.