אֶת היא אחת המילים הנפוצות ביותר בעברית. אנחנו משתמשים בה כל הזמן, בלי לחשוב על מה ולמה. רבים אף לא יודעים לנסח לעצמם מתי ואיך הם משתמשים ב״את״ — לפני מושא ישיר מיודע.

בשפות העולם יש שיטות שונות להבחין בין הנושא למושא — בין עושה הפעולה ובין זה שהפעולה נעשית עליו. דרך אחת לעשות זאת היא באמצעות סדר המילים במשפט. למשל, בעברית שבפינו, סדר המילים הרגיל הוא נושא־פועל־מושא, ״כלב נשך חתול״, בעוד שבשפות אחרות הסדר יכול להיות שונה, למשל בעברית מקראית הסדר הוא פועל־נושא־מושא, ״וישך כלב חתול״. כל עוד סדר המילים קבוע, הוא מאפשר לדוברים להבחין מי עושה מה למי. אבל שפות רבות מאפשרות לשנות את סדר המילים, בעיקר כדי להדגיש רכיב מסוים במשפט. כך בעברית, אפשר להגיד ״את החתול נשך הכלב״, וכך להגיד שהיה זה החתול שננשך ולא נניח הילד. הדבר לא היה אפשרי בלי ה״את״ שמסמן שהחתול הוא המושא, אף על פי שהוא מופיע בתחילת המשפט.

יש שפות שבהן לשמות העצם יש סמן דקדוקי (בדרך כלל מדובר בסיומת שמצטרפת לסוף המילה) שמודיע לשומע על תפקידו הדקדוקי במשפט, וכך סדר המילים הופך לגמיש לגמרי. לסימן כזה קוראים יַחֲסָה. בעברית אין יחסות (בניגוד לגרמנית ולרוסית, למשל) אבל בלשנים יודעים לספר שגם לנו היו פעם יחסות. בעבר הרחוק, מניחים החוקרים, היתה שפת־אם אחת משותפת לכל השפות השמיות ובשפה זו היו יחסות. למשל, כשהמילה כֶּלֶב הופיעה כמושא ישיר במשפט היא נאמרה כַּלְבַּ ואילו כשאותה מילה היתה הנושא של המשפט היא נאמרה כַּלְבֻּ. באופן זה אפשר היה לדעת איזה שם עצם עושה מה במשפט בלי להסתמך על סדר המילים או על מילים כמו אֶת, שלא היו בשימוש אז.

אבל בשלב מסוים, מסיבה לא ידועה, בחלק מהשפות השמיות הפסיקו הדוברים להשתמש ביחסות ונוצרו מילים כמו אֶת כדי למלא את החוסר. השאלה למה דווקא אֶת נבחרה להיות ציין המושא בעברית היא בגדר חידה. לאחרונה חקר את הנושא ד״ר אוהד כהן מאוניברסיטת חיפה, ונראה שמצא את התשובה. אף שהדברים טרם פורסמו (הם עתידים להתפרסם בכתב העת "Journal of Semitic Studies"), כהן הסכים לחלוק עם קוראי "הארץ" את ממצאיו.

מה שהוא עשה במאמרו זה בעצם לתאר את הזיקות ההדדיות שבין שלוש מערכות דקדוקיות בשפות השמיות — מערכת היחסות, מערכת כינויי הגוף (מילים כמו ״אני״, ״אתה״ ו״הם״) ומערכת צייני המושא, ״את״ ומקבילותיה בשפות האחרות). מבט העל של שלוש המערכות האלו חושף, כך לפי כהן, את התהליך ההיסטורי שהוביל להיווצרות של צייני המושא בשפות השמיות הצפון־מערביות באופן כללי ובפרט של אֶת בעברית.

בעברית בת זמננו אנחנו משתמשים בסדרה שונה של כינויי גוף כשאלו בעמדת הנושא (למשל: אני ואתה) וכשאלו בעמדת המושא הישיר (למשל: אותי, אותך). גם בשפות השמיות העתיקות היתה הבחנה דומה, אלא שהכינויים של המושא הישיר היו אחרים והסתיימו בת׳. הפסיקו להשתמש בהם פחות או יותר באותו הזמן שהפסיקו להשתמש ביחסות. על פי כהן, נשאר מהם רק זכר אחד — המילה המקבילה ל״אותו״ שלנו. הקדמונים השתמשו בה כדי להגיד שהמילה אחריה היא המושא של הפועל. זה כאילו שהם אמרו: ״הכלב נשך אוֹתוֹ החתול״. עם הזמן אותו כינוי גוף הפך למילית אֶת, שבה אנחנו משתמשים היום.

בשפת הדיבור לרוב אין אנחנו הוגים את אֶת כ–et, אלא פשוט כ–t צמודה למילה שבאה אחריה. לכן יש הכותבים באופן בלתי־פורמלי את אֶת כפי שהיא נאמרת כתחילית חבורה למילה שאחריה — למשל ת׳ילד. אף על פי שרבים רואים בתופעה זו תופעה חדשה והידרדרות של העברית, בעצם מדובר בהתפתחות טבעית של השפה ובתופעה עתיקה ביותר. בקבוצה של מכתבים שנמצאו במערה במדבר יהודה, מתקופת מרד בר כוכבא, חלקם כתובים על ידי בר כוכבא עצמו, אנחנו מוצאים שימוש בת׳ חבורה במקום אֶת, ממש כמו בימינו. למשל: ״משמעון בן כוסבה ליהושע בן גלגולה שלום. מעיד אני עלי תשמים… שאני נותן תכבלים ברגליכם כמו שעסיתי לבן עפלול״.

ומובן שאי אפשר לדבר על אֶת בלי להזכיר את העובדה שדוד בן־גוריון נהג להשמיטהּ בדיבורו. במכתב מ–1967 שבו ענה לתלמיד בית ספר ששאל על צורת הדיבור המשונה שלו, כתב: ״׳את׳ היא לפעמים הכרחית, לרוב מיותרת, אבל רשות ולא חובה. אם תאמר ׳ראובן הכה שמעון׳ לא ברור מי הכה את מי. אם ראובן את שמעון, או שמעון את ראובן, ולכן דרושה המילה ׳את׳. אבל לא תמיד״. בן־גוריון אף המשיך במכתב להצדיק את צורת הדיבור הזאת במופעים מקראיים שבהם אֶת נשמטה. למרות ההצדקות המלומדות, יש להניח שאלו תירוצים של אדם שעברית לא היתה שפת אמו.

עד כאן המילה אֶת הזאת. אבל בעברית יש עוד מילה אֶת נדירה יותר, שאינה קשורה לאֶת שבה עסקנו עד עכשיו. במקרא אנחנו מוצאים אֶת שמשמשת כמילת יחס המקבילה לְעִם (with) או לְאֶל (to). אנחנו גם משתמשים בה כשאנחנו אומרים שאנחנו עושים משהו עם מישהו אחר — אִתִּי, אִתּוֹ וכדומה (תמורת עִמּוֹ או עִמִּי). אך השימוש בְּאֶת זו לבדה פסק, עד שבמאה ה–20 נשלפה מהמקרא והחלה לשמש בשמות של חברות כמו למשל ״בייגל את בייגל״, בהשפעת et בשפות הלטיניות (כלומר וְ או and) והסימן המבוסס על מילה זאת &. לְאֶת זו יש מקור אחר לגמרי.