השבוע נחשף ב”הארץ” כי האיחוד האירופי קבע כי כל הסכם עתידי שייחתם עם ישראל חייב לכלול סעיף שקובע כי ההתנחלויות אינן חלק ממדינת ישראל הריבונית ולכן אינן חלק מההסכם. עוד הנחה האיחוד את המדינות החברות בו לאסור כל מימון ושיתוף פעולה עם גורמים שנמצאים בהתנחלויות היהודיות בגדה המערבית, בירושלים שמעבר לקו הירוק וביישובי הגולן. לפי המשפט הבינלאומי, האם באמת לא נחשבות כל ההתנחלויות חלק מישראל? מדוע?

מדוע מסרב האיחוד האירופי לכך שייעשה שימוש בכספים ממענקים שלו בשטחים שמעבר לקו הירוק?

האיחוד האירופי, כמו רוב העולם, לא מכיר בריבונות של ישראל בשטחים שמעבר לקו הירוק, והוא לא רואה בהם חלק ממדינת ישראל. יתרה מכך, בעיני האיחוד האירופי, כמו גם בעיני רוב העולם, כל הפעילות האזרחית הישראלית מעבר לקו הירוק אינה חוקית, שכן למדינה אסור ליישב את אזרחיה בשטח כבוש. עליה לנהל אותו באופן זמני לטובת האוכלוסיה המקומית.

אבל מדוע חלה ההחלטה גם על מזרח ירושלים ורמת הגולן, שם החילה ישראל את החוק הישראלי?

ישראל אמנם החילה את החוק, השיפוט והמינהל הישראלי על מזרח ירושלים ורמת הגולן, וכך בעצם סיפחה אותם לשטחה, אך מבחינת הקהילה הבינלאומית עובדה זו אינה משנה דבר. מדינה אינה יכולה לספח באופן חד־צדדי שטח שנתפס במלחמה. סיפוח כזה אינו חוקי מבחינת המשפט הבינלאומי. כיום המשפט הבינלאומי אוסר על רכישת טריטוריה בכוח. מבחינת הקהילה הבינלאומית, אלו שטחים כבושים בדיוק כמו הגדה המערבית (וגם עזה, שחלק ניכר מהעולם ממשיך לראות אותה ככבושה על ידי ישראל).

עברו לתצוגת גלריה

מה העמדה הישראלית לגבי מעמד שטחים אלה?

ישראל לא החילה את החוק שלה על שאר השטחים שנכבשו ב-1967, פרט למזרח ירושלים ולרמת הגולן. כך שגם מבחינת המשפט הישראלי, השטחים הם מעבר לגבולות הריבוניים של המדינה. הטענה הישראלית לגבי הגדה המערבית היא שהיא נתפסה מירדן, מדינה שבעצמה לא היתה ריבון מוכר של השטח, ובשל כך אמנת ז'נבה, שחלה על שטחים שמדינה תפסה ממדינה אחרת, לא חלה לגביה.

טענה דומה הושמעה לגבי עזה ביחס למצרים. מסיבה זו הושמעה לעתים על ידי גורמים ישראלים הטענה שאלה שטחים "שנויים במחלוקת" ולא שטחים כבושים. ביחס להתנחלויות הושמעה הטענה שהאיסור על מדינות ליישב את אוכלוסייתן בשטח כבוש חל בכל מקרה רק אם המדינה מעבירה בכפייה אוכלוסיה שלה לשטח הכבוש, ולא כאשר האוכלוסיה עוברת מרצונה החופשי.

אז מה הטענה של ישראל לגבי מעמד השטח שרוב העולם מכנה "הגדה המערבית" וישראל מכנה "יהודה ושומרון"?

טענות ישראל כאילו אמנת ז'נבה לא חלה כי השטחים לא ממש היו שייכים לאף מדינה קודם לכן, או שאיסור ההתנחלויות לא חל כאשר המדינה לא כופה על אזרחיה לעבור לשטח הכבוש, לא מקובלות כמעט על אף אחד. גם בית הדין הבינלאומי בהאג דחה טענות אלה כאשר דן במכשול ההפרדה. ברור שלאור העובדה שהתנחלויות הוקמו בהחלטות ממשלה, ותוך הקצאת כספים נרחבת מתקציב המדינה, הרי שהקמתן היא בגדר "העברה" של חלק מהאוכלוסיה של ישראל לשטחים, בניגוד לאמנת ז'נבה.

ישראל מבקשת לאחוז בשני קצוות המקל. מצד אחד היא לא סיפחה את השטח לתחומה, ולא החילה עליו את החוק, השיפוט והמינהל הישראליים. תושביו הפלסטינים אינם אזרחי ישראל. בהפעלתה שלטון צבאי בשטח, היא מסתמכת על דיני הכיבוש במשפט הבינלאומי (תקנות האג) שמקנות למפקד צבאי בשטח כבוש סמכויות מסוימות. מצד שני, טענתה כאילו אמנת ז'נבה לא חלה על השטח, ושלפיכך לא חלות בו הגבלות רבות שנמצאות באמנת ז'נבה - בראשן האיסור על מדינה כובשת להעביר אוכלוסיה אזרחית שלה לשטח הכבוש.

התוצאה היא שישראל פועלת בשטחים לפעמים כאילו מדובר בשטח ריבוני שלה: מקימה ערים, יישובים, מפעלים ועוד ומחילה על אזרחים שלה שגרים בשטח את חוקיה. אך במקביל היא נוהגת בהם כשטח כבוש ושולטת באמצעות שלטון צבאי. תושבי השטח הכבוש, הפלסטינים, לא זכאים לא למעמד של אזרחים ישראלים, ולא לזכויות המלאות של תושבי שטח כבוש, שכוללות בין היתר את הזכות שהמדינה הכובשת לא תנשל אותם לטובת תושביה שלה. האירופאים לא מוכנים יותר שמענקים שלהם שמיועדים לישראל יממנו את התופעה הזו.

למה בעצם להתייחס לשטחים ככבושים? הרי השטחים לא נכבשו מאף מדינה שהם באמת היו שלה

בשטחים יש תושבים כבושים במובן זה שהם חיים תחת שלטון צבאי של מדינה שאינה מדינתם, והעבודה שלא היתה מדינה פלסטינית קודם לכן לא משנה זאת. אין ספק שאלה שטחים שהם מעבר לגבולות המוכרים של ישראל, שנמצאים תחת שליטתה הצבאית, ועל כן הם שטחים כבושים שמתגוררת בהם אוכלוסיה כבושה.

במצבים רבים אחרים בעולם נכבשו שטחים ממדינות אחרות ששלטו בהם קודם, ולא ממי שזכאי לשלוט בהם: מרוקו כבשה את סהרה המערבית אחרי שספרד שלטה בה ואינדונזיה את מזרח טימור אחרי שפורטוגל שלטה בה. זה לא הפך את השטחים לפחות "כבושים". אגב, שתי מדינות אלה גם סיפחו את השטחים באופן חד צדדי, ושוב, זה לא הפך אותן לפחות כבושים. מזרח טימור קיבלה לבסוף עצמאות וסהרה המערבית נחשבת לכבושה עד היום. כך שהעובדה שישראל כבשה את השטחים מירדן ומצרים שהם לא היו ממש "שלהן" לא משנה: מה שמשנה הוא בעיקר שיש אוכלוסיה, מעבר לגבולות המוכרים של המדינה, תחת שלטון צבאי, שנשללת ממנה הזכות לשלטון והגדרה עצמיים.

האם באמת יש שטחים נוספים במצב דומה?

כמעט תמיד קיים ויכוח על מעמד שטחים הנחשבים ככבושים, והמדינות הכובשות מתכחשות פעמים רבות להיותם של השטחים כבושים. בית דין הבינלאומי בהאג דן רק לפני כמה שנים בכיבוש של חלק מקונגו על ידי אוגנדה. הכיבוש המפורסם ביותר מהתקופה האחרונה היה הכיבוש של ארצות הברית ובריטניה בעיראק, אך הוא שונה מאוד מהכיבוש הישראלי את השטחים, שכן הכיבוש הישראלי הוא כיבוש ארוך טווח שכולל התנחלויות של תושבים מהמדינה הכובשת.

שני מקרים עכשוויים ובולטים של כיבוש ארוך טווח, הכולל תופעה של מתנחלים מהמדינה הכובשת, הם צפון קפריסין וסהרה המערבית. בצפון קפריסין הוכרזה מדינה עצמאית, אך רוב העולם רואה בה עדיין כשטח כבוש על ידי טורקיה ולא מכיר בה כמדינה עצמאית.

בית הדין האירופי לזכויות אדם התייחס לשטח פעמים רבות ככבוש ומצא את טורקיה אחראית להפרות זכויות אדם של קפריסאים-יוונים שנמנעת מהם נגישות לקרקעות שלהם בשטח. סהרה המערבית ממשיכה להחשב כשטח כבוש על ידי מרוקו. כבר בשנת 1975 קבע בית הדין הבינלאומי בהאג שלתושביה, חברי האומה הסרווית, הזכות להכריע לגבי עתידם באופן עצמאי כמימוש הזכות להגדרה עצמית. לשם כך היה אמור להתקיים משאל עם בקרב תושבי השטח, אך הדבר לא התרחש עד היום. מקרה מפורסם נוסף היה כאמור מזרח טימור, אך שם, בעקבות משאל עם, קיבלה הטריטוריה עצמאות ומאז 2002 היא מדינה עצמאית.

מדוע בעצם אוסר המשפט הבינלאומי על מדינה כובשת ליישב את תושביה בשטח כבוש?

די ברור שאם מדינה כובשת תיישב את התושבים שלה בשטח הכבוש ייווצר משטר בו היא תתייחס באופן שונה לאזרחיה ולתושבי השטח הכבוש, כאשר הסיכון הרב הוא שהיא תפלה את תושבי השטח הכבוש ותנשל אותם לטובת אזרחיה. מצב כזה יזכיר יותר קולוניאליזם או אפרטהייד ודיני הכיבוש המודרניים מבקשים למנוע אותו. מדיניות ההתנחלויות הגשימה את החשש הזה של דיני הכיבוש.

אז מבחינת העולם אין הבדל בין התנחלויות ל”מאחזים”?

אין שום הבדל. כאמור, רוב העולם רואה את השטחים כשטחים כבושים שאמנת ז'נבה חלה עליהם ואת האיסור על העברת תושבי המדינה הכובשת לשטח הכבוש ככזה שחל על ההתנחלויות.

ומה עם “גושי ההתנחלויות”?

אין שום הבדל מבחינת המשפט הבינלאומי. יתכן שבהסכם עתידי בין ישראל לפלסטינים יוסכם להשאירם בידי ישראל, אך נכון לעכשיו מעמדם אינו שונה. כמובן שנשיא ארצות הברית ג’ורג בוש לא יכול היה במכתבו המפורסם לאריאל שרון, בו כתב שלא ריאליסטי לצפות חזרה לגבולות 1949 לאור המציאות שבשטח, לשנות זאת. הדבר אינו בסמכותו.

אבל בעבר מדינות כבשו שטחים והפכו אותם לשלהן.

המשפט הבינלאומי המודרני כולל מספר עקרונות כמו איסור השימוש בכוח ואיסור רכישת שטח בכוח, ועקרון ההגדרה העצמית. הוא מנסה להתרחק מהקולוניאליזם של פעם. כיום מדינה לא יכולה להפוך שטח לשלה רק כי היא תפסה אותו. יתרה מזאת, גם מדינות שעשו זאת והצליחו בכך בדרך כלל סיפחו את השטח והפכו את התושבים שלו לאזרחים שלהן (ולא נדבר על תקופות רחוקות ואפלות יותר בהן האוכלוסיה המקומית כמעט והושמדה). אמנם כיום סיפוח חד־צדדי אסור במשפט הבינלאומי, אבל בתיאוריה הוא עשוי להביא למצב של אזרחות שווה ויציבות. המצב של ישראל בשטחים רחוק מלהיות כזה: שליטה נמשכת באוכלוסיה הנכבשת הוא מתכון לחוסר לגיטימיות וחוסר יציבות.

אבל ישראל הסכימה להחזיר שטחים לפלסטינים ו"אין עם מי לדבר".

השאלה הזו לא רלבנטית כלל: תהיה אשר תהיה הדעה לגבי במי ה"אשמה" שאין עדיין הסכם או שהמשא ומתן המדיני תקוע, זה לא משנה את המצב לגבי חוקיות ההתנחלויות: ישראל אינה ממלאת בשטחים את החובות המצופות ממנה כמדינה כובשת, וזו שאלה נפרדת מהשאלה לגבי תהליך השלום והמשא ומתן: כל עוד היא כובשת את השטחים היא מצופה להתנהג לפי הדינים החלים בשטח כבוש. הסכמי אוסלו, אף שהעניקו מספר סמכויות לרשות הפלסטינית, לא שינו את השליטה הישראלית הכוללת ואינם משפיעים על סוגיית חוקיות ההתנחלויות.