„Pokud někdo hodnotí tuto éru z politického hlediska, tak pod ní udělá čáru a zamíchá to do jednoho guláše a udělá z toho čtyřicet let temna v totalitě. Ale když se mě zeptáte jako umělce, tak to vidím trochu jinak. Čtyřicet let je skoro celý můj život, takže já tu dobu nemohu hodnotit jako ztracenou. Je v ní mnoho práce a mnoho inspirace.“

o vládě jedné strany v knižním rozhovoru Jak to vidí Gott (1992)

V době, kdy Klausovo vyznamenání obdržel, se slavík přirovnával ke středověkým trubadúrům a prohlásil, že je hrdý na to, že zpíval na různých dvorech – a že ten Husákův rozhodně k nejhorším nepatřil. Bezprostředně po změně politických poměrů ovšem očekával konec své kariéry a celorepublikové turné, které v roce 1990 podnikl, považoval za poslední.

Podle Gottových životopisců Michaely Remešové a Dalibora Máchy mu však vstřícný ohlas tehdejšího publika ve skutečnosti pomohl postavit most do porevoluční éry – a na přemostění časů se podílela i změna spolupracovníků. „Karlova permanentní snaha vlichotit se do přízně mladé generace je dobře známá,“ poznamenal v této souvislosti tehdejší hudební kritik Práva Jiří Tluchoř.

Gott tak sice nadále zůstával v úzkém kontaktu s Karlem Svobodou, první velký porevoluční hit Když muž se ženou snídá si ovšem nechal složit od úspěšného frontmana slovenské hudební skupiny Team Paľa Habery. Na stejnojmenné desce z roku 1992 pak spolupracoval také s Jankem Ledeckým a Ondřejem Soukupem, jenž měl v následujících letech provázat svou kariéru s Lucií Bílou.

A byla to právě Bílá, kdo pomohl zpěvákovu pozici na porevolučním hudebním poli finálně stabilizovat. I Remešová s Máchou v jinak nekritickém životopise Posel dobrých zpráv totiž uvádějí, že limity nového repertoáru, nezájem mladého publika a odklon střední generace k dříve zakázaným interpretům Gotta odsunuly ze středu zájmu – a vrátil se do něj pomocí série duetů se zpěvačkou, která po koketerii s rockem zakotvila ve středním proudu a čelné příčky popularity začala opanovat stejně jako její o sedmadvacet let starší kolega.

Série koncertů a společné album s úspěšnou interpretkou zaznamenaly u posluchačů nebývalý ohlas, za což vedle Sen v nás zůstává (české verze Con te Partiro) mohl především duet Co sudičky přály nám – a je víc příznačné, že za ním stojí nejvýraznější tváře pop-music pozdní normalizace. Na melodii Michala Davida píseň otextoval František Janeček.

Gott zůstal nadále pevně usazen v kotlině české kultury a v následujících letech už mohl při přebírání rozličných cen popularity jen nonšalantně pronášet větu: „To jsem opravdu nečekal.“ A když v červenci 1999 slavil šedesátiny, tentýž Václav Havel, proti jehož občanské aktivitě řečnil v Divadle hudby, v blahopřejném prezidentském dopise na slavíkovu adresu uvedl: „Karel Gott je pro mě příkladem profesionální kontinuity, je jako ta hora Říp, co tady pořád stojí.“