בישראל קוראים ל”אופק מדיני” כדי להרגיע את התסיסה הערבית, אך בינתיים החמאס ואש”ף עסוקים יותר בלהרוג האחד את השני • ככל שחולף הזמן הפילוג הפנים פלסטיני רק הולך ומעמיק, וכל העובדות מצביעות כי ניסיון להקים מדינה פלסטינית יגמר כמו בסוריה • אין דבר כזה “עם” פלסטיני. הגורם המאחד היחיד שנותר להם הוא שנאתם לישראל וליהודים



מזה תקופה ארוכה דורש הרחוב הפלסטיני איחוד בין תנועות חמאס ואש”ף. הכול מבינים שהפילוג מאפשר לישראל לומר שאין פרטנר לשלום, וכך הוא משתק את היכולת הפלסטינית לפעול באופן אפקטיבי בתוך הרשות ובזירה האזורית והבינלאומית. לכן, מידי פעם נחתמים הסכמים בין שתי התנועות, וכיום פועלת ברשות הפלסטינית ממשלת טכנוקרטים – לא פוליטיקאים – שזוכה לברכת שתי התנועות, בבחינת “לא לי, לא לך יהיה”.

אלא שלמרות קיומה של ממשלה משותפת, בעזה שולטת תנועת חמאס, והיא רודפת עד צוואר את אנשי אש”ף ברצועה.

לפני שבוע, ביום שישי ה-7 בנובמבר, התפוצצו מטעני חבלה בפתחי בתיהם ובמכוניותיהם של עשרה מראשי אש”ף ברצועת עזה. פיצוץ נוסף הרס את הבימה שאנשי אש”ף הכינו לעצרת הזיכרון לערפאת, שהשבוע ביום שלישי, 11 בנובמבר, ציינו הפלסטינים עשר שנים למותו. אנשי אש”ף מאשימים את שלטון חמאס, בעיקר בשל העובדה שהחבלות נעשו באופן מתומן ומאורגן, ואין כיום ברצועה כוח אחר המסוגל להוציא לפועל אחד עשר פיגועים בזמן אחד. כתוצאה מהפיצוצים והאווירה העכורה בין הארגונים, בוטלה העצרת לזכר ערפאת בעזה. הסיבה הרשמית לביטול היא ש”חמאס לא התחייבו לערוב לשלום המשתתפים בה”, ובלשון אחרת: אנשי חמאס איימו לפגוע במשתתפים, כמו שפגעו בבימה. כך, אפילו ערפאת איננו מהווה סמל לאומי ששתי התנועות יכולות להתאחד תחת קורה אחת לזכרו.

הפלסטינים בסוריה ימשיכו לחכות לעזרה

היעד האמיתי של חמאס הוא הקמת מדינה אסלאמית שבה השריעה המפלה את המוסלמים לטובה תהיה חוק המדינה, בעוד שלאש”ף יש יעד שונה בתכלית, והוא הקמת מדינה לאומית, שבה מוסלמים ונוצרים יהיו שווי מעמד וזכויות. אין אפשרות לגשר ואין דרך לחבר בין שני היעדים המנוגדים הללו, ולכן הפירוד והמאבק בין חמאס ואש”ף, שהחל מיד עם ייסוד חמאס בדצמבר 1987, נמשך עד היום מבלי יכולת לחבר את שני החלקים.

הבעיה של אש”ף היא שתנועת חמאס החליטה להצטרף למשחק הפוליטי וזכתה במרבית מושבי המועצה המחוקקת בבחירות ינואר 2006. אש”ף פוחד מניצחון נוסף של חמאס בבחירות ולכן אש”ף חדל מלארגן בחירות. זו הסיבה האמיתית לכך שמאז ינואר 2006, לפני כמעט 9 שנים, לא היו בחירות לרשות המחוקקת, ומאז ינואר 2005 – עת נבחר מחמוד עבאס – לפני כעשר שנים, לא היו בחירות לנשיאות. כשתודעת ה”יחד” חלשה, תהליכים דמוקרטיים וחילופי שלטון הופכים לאיום.

הנרטיב הפלסטיני מדבר על עם פלסטיני בתוך ישראל, בעזה, ביהודה ושומרון, בירדן, ופליטים גם בסוריה ולבנון. אם קיים עם פלסטיני היינו רואים תופעות של סולידריות בין חלקיו. האם הפלסטינים תושבי יהודה ושומרון יצאו להפגנות ולהתקוממות עממית כשצה”ל תקף את רצועת עזה במבצע “צוק איתן” לפני ארבעה חודשים? לא. האם הערבים אזרחי ישראל, המציגים את עצמם כפלסטינים, התמרדו נגד מדינת ישראל בגלל היחס שלה לעזה ולערביי יהודה ושומרון – אחיהם לעם? לא. האם ראינו המוני פלסטינים מישראל או מיהודה ושומרון נוהרים באלפיהם לסוריה כדי להציל את בני עמם מפעולות החיסול שנקט נגדם משטר אסד? בודדים. האם קלטו תושבי הערים הערביות ביהודה ושומרון את “אחיהם” הפלסטינים שברחו או גורשו מישראל במלחמת העצמאות בשנת 1948? לא ולא, אלא שמרו אותם במחנות פליטים, בלי מים זורמים, בלי ביוב, בלי חשמל, בלי תקשורת ובלי זכויות מינימליות, במשך עשרות שנים. ככה מתייחסים ל”אחים” או “בני העם”?

אין דבר כזה עם פלסטיני

אחד הדברים החשובים המאפיינים עם הוא קיומה של תודעת יחד חזקה, המאפשרת לעם להשיג את מטרותיו החשובות. אצל עם בעל תודעת יחד חזקה, המאבק למען הגשמת היעדים הגדולים דוחק הצידה את ההבדלים האישיים, המפלגתיים, הרעיוניים והקבוצתיים, וכל בני העם מתגייסים למעש הגדול, החשוב, המשותף לכל בני העם. מנהיגים אמיתיים של עם חשים את רצון העם להתאחד למען המאבק, והם נאלצים להתגבר על מחלוקות ביניהם, שכן אחרת העם יחליף אותם בטובים מהם, שיודעים מהו סולם העדיפות של העם, שבראשו עומד היעד הגדול. עם בעלת תודעת יחד חזקה יכול לנהל מדינה דמוקרטית שאינה חוששת מוויכוחים וחילופי שלטון, כי אלו אינם יכולים לדרדר את העם לאלימות ולכן אינם מאיימים על קיומו.

לעומתו, עם בעל תודעת יחד חלשה ושברירית, מתאפיין במחלוקות כרוניות הגולשות לאלימות רטורית ולפעולות אלימות בין חלקי העם, וקיים שיתוף הפעולה מצומצם מאוד בין חלקי העם. חלקי העם חשים מאויימים זה מצד זה, ולכן החשדנות גדולה. סמלי העם אינם חזקים מספיק לחבר את חלקיו, והיעד של כל חלק שונה ונפרד מזה של החלק האחר. עם כזה ימצא או ימציא אויב חיצוני כדי שהמלחמה נגדו תחבר את חלקי העם למען “האינטרס העליון”, המלחמה. עם כזה מעלה את השאלה האם בכלל קיימת בקרב אנשיו תודעת יחד שהיא הדבק המחבר אותם ויוצר מהפרטים עם המסוגל לקיים מדינת לאום.

מדוע רואים “הפלסטינים” הגרים ביהודה ושומרון את “הפלסטינים” הגרים בעזה כבני תרבות אחרת? מדוע בנות חברון לא מתחתנות עם בנים משכם? מדוע “פלסטינים” אזרחי ישראל מתייחסים ל”פלסטינים” תושבי השטחים העובדים אצלם כאל עובדים זרים תוך ניצול מחפיר? מדוע אוסרת עיריית טירה – כפר “פלסטיני” על יד כפר סבא – על “הפלסטינים” של קלקיליה להשתמש בבריכת השחייה המקומית? כי הם “עם אחד”?

אוסף של שבטים ונוודים

התשובה לכל השאלות האלה היא אחת: “הפלסטינים” הם לא יותר מקבוצה של שבטים, חמולות ומשפחות, שמעולם לא התמזגו ולא יצרו עם אחד בעל תודעת יחד. חלקם תושבי ארץ ישראל מדורות רבים, אך חלקם “חדשים מקרוב באו”: רק לשם ההמחשה: בשבועות האחרונים היו שני פיגועי דריסה. אחד בוצע על ידי ערבי ששם משפחתו חיג’אזי, כלומר מסעודיה, והאחר שמו עכארי, מצפון לבנון. בדומה לכך יש בקרב “הפלסטינים” משפחות רבות ששמותיהן מעידים על כך שמוצאן לא מ”פלסטין”: אל-מצרי, אל-פיומי – ממצרים; אל-חוראני, חלבי – מסוריה; טראבולסי, צידאווי (מהעיר צידון), צוראני (מהעיר צור) – מלבנון; זרקאווי, כרכי – מירדן. תושבי הכפר ג’יסר א-זרקא שמדרום לחיפה הם סודאנים, ומשפחת בושנאק מכפר מנדא באו מבוסניה. שמו של אחד מיועצי אבו מאזן הוא דמירי, מהכפר דמיר שבסוריה.

הפלגנות בקרב “הפלסטינים” אינה שונה מהמצב ברוב מדינות ערב, סוריה, עיראק, לוב, סודאן, תימן, אלג’יריה ועוד, וזו הסיבה האמיתית, העמוקה למשברים הנוראים העוברים על מדינות אלה בארבע השנים האחרונות, כאשר היריבויות בין הקבוצות מתורגמות לאלימות כל כך נוראה, שעלתה עד כה בחיי מאות אלפי אנשים, נשים וילדים. סבבי האלימות שידעה רצועת עזה עד שחמאס השתלטה עליה ביוני 2007 נבעו מהפלגנות הזו בדיוק: אש”ף בעזה היה קואליציה של משפחות, שעמדה מול קואליציה אחרת ששמה היה “חמאס”. לכן אין מנוס מהמסקנה שהיכולת של “הפלסטינים” לקיים מדינה מסודרת ומאורגנת על בסיס “עם” בעל תודעת יחד מוצקה, הם בדיוק כמו אלו של הסורים, העיראקים, הלובים, הסודאנים והתימנים.

הדבר היחיד המאחד במידה מסוימת את “הפלסטינים” הוא האיבה לישראל והעויינות למפעל הציוני. זו הסיבה העמוקה לאי היכולת שלהם להפסיק ולהסית נגד ישראל והיהודים, ולעובדה שהם אינם מסוגלים לצייר את ישראל במפות של ספרי הלימוד. בלי השנאה לישראל וההסתה נגדה אין להם שום דבק המחבר אותם להיות משהו אחד. זו גם הסיבה שאין ארגוני שלום בקרב הפלסטינים, כי אם יהיה שלום עם ישראל מה יחבר אותם להיות עם אחד?

רשות במלכוד

עכשיו הם פורצים לרחובות, דורסים, דוקרים, יורים, ופוגעים בגלל כמה סיבות, חלקן שטחיות וחלקן עמוקות: השטחיות הן רצח הנער אבו ח’דיר, והעמוקות הן הסירוב שלהם לראות ביהודים עם במדינתו, והקנאה שאוכלת אותם על כך שהיהודים הקימו עם מאוחד במידה רבה, מדינה דמוקרטית עם חילופי שלטון, כזו שמנצחת בכל המלחמות. הקנאה מולידה שנאה ומה שאנחנו רואים זו התוצאה של הכישלון המתמשך שלהם להקים “עם פלסטיני” בעל תודעת יחד, עם סיכויים לנהל מדינה מסודרת ומאורגנת.

לכולם ברור שמדינה פלסטינית שתקום על ידי אש”ף תהפוך למדינת חמאס תוך זמן קצר, בדרך של בחירות כמו שקרה בינואר 2006 או בהשתלטות אלימה דוגמת מה שקרה בעזה ביוני 2007. התסכול שלהם יוצא לרחובות בזעם על המציאות שלהם. הרשות מנסה לתעל את הזעם נגד ישראל כדי לזכות באהדה בתחרות שלה מול חמאס, וחמאס מפנה את הזעם הציבורי נגד המפעל הציוני כדי לזכות בנקודות במאבק שלו נגד אש”ף.

לכן, הפתרון היחיד שניתן ליישמו בשטח הוא פתרון המבוסס על הסוציולוגיה הערבית – פתרון שמונה האמירויות הפלסטיניות: בעזה, בשכם, בג’נין, בטולכרם, בקלקיליה, ברמאללה, ביריחו ובחברון הערבית. [להרחבה ראו כאן: http://www.palestinianemirates.com]