În anii 1880, să fii o tânără educată în România însemna să fii, în cel mai bun caz, absolventă de pension. Știai să vorbești franceză, să pictezi, să cânți, să așezi corect tacâmurile la masă și uneori să faci conversație, scop în care ți se furnizase o brumă de cunoștințe de istorie și științe. Nu era interzis să dai Bacalaureatul, dar acest lucru îl puteau face numai absolvenții liceelor, iar acestea erau rezervate băieților. Nici la Universitate nu era interzisă prin lege înscrierea femeilor, dar o puteau face doar cei cu diplomă de bacalaureat. Dacă cereai mai mult, erai alintată cu apelative precum „păpușă nevinovată”, „porumbiță albă și ignorantă” sau „bibelou”.

Chiar și în aceste condiții, câteva femei au găsit soluții pentru a ocupa un loc în amfiteatru. Le-a identificat și adus la lumină cercetătorul Leonidas Rados, de la Institutul de Istorie „A.D. Xenopol”, după ce a studiat mii de documente, cereri, situații matricole și rapoarte din arhive, presa vremii, jurnale personale etc. Documentele acestor pioniere sunt publicate în volumul „Primele studente ale Universității din Iași”, apărut la Editura Universității.

„La cumpăna deceniilor 8-9 ale secolului 19, societatea considera destul de excentrică dorința fetelor de a deveni bacalaureate. Dar în acel moment istoric, România nu a fost pe atât de reticentă pe cât s-ar putea crede: ideea intrării fetelor în sistemul universitar a fost acceptată odată cu apariția curentului european, chiar mult mai devreme decât în țări precum Grecia, Germania sau Italia”, a explicat Leonidas Rados.

Deși chestiunea se află încă în dezbatere, se pare că prima universitate europeană care și-a deschis porțile studentelor a fost cea din Zurich, Elveția, în 1865. După aprinse dezbateri, cei de acolo primeau la cursuri o studentă străină, pe Nadejda Souslova, care deja audiase timp de trei ani cursuri în St. Petersburg. La scurt timp, mai multe femei s-au înscris la universitate. Instituțiilor de învățământ superior din Elveția le-au urmat, rând pe rând, alte universități: Paris (1867), Londra (1878) sau Bruxelles (1880). Presa vremii descria fenomenul ca o invazie a unui teritoriu al bărbaților și o revoluție a moravurilor. Paul Sonday, profesor la Sorbona, exclamase: „Fără femei! Știința se face între bărbați!”, iar atitudinea sa era în ton cu cea a majorității societății.

Nici în România nu au lipsit astfel de voci. La o dezbatere a Societății literare și științifice din Iași cu privire la drepturile femeii, Constantin Meissner, pedagog de meserie, susținuse că femeia își are rostul în interiorul casei și că ar trebui să lase școala și universitățile. Alexandru Philippide, profesor de filologie în Universitate, spunea că „degeaba ne tot bate capul socialiștii, că femeia e unul cu bărbatul, că trebuie să aibă drepturi egale, că spusele lor sunt spuse de teoreticieni”. Și Teohari Antonescu, profesor de istorie, era cunoscut pentru faptul că făcea „spirit pe seama fetelor”. Iar un profesor de greacă, Ion Caragianni, afirma deschis că „femeilor nu li se șade să învețe” și făcea aluzii necuviincioase studentelor.

Această atitudine a fost însă una marginală. „Moldova și chiar România au beneficiat, din acest punct de vedere, de un nucleu puternic al socialismului aici la Iași. Socialiștii erau atunci principalii susținători ai egalității între sexe, mai ales prin vocea Sofiei Nădejde”, a precizat cercetătorul Leonidas Rados. În general, profesorii ieșeni au acceptat ușor prezența studentelor în universitate.