În mai anul ăsta, am câștigat o bursă de jurnalism ca să documentăm violența în cuplurile de adolescenți. Aveam multe contacte printre adolescenți, povești puternice găsite în pre-documentare și credeam că va fi relativ simplu. Dar poveștile s-au evaporat foarte repede, oamenii nu au mai vrut să vorbească și ni s-a cam tras covorul de sub picioare. Ne-am trezit în mijlocul unei camere goale. Ce facem de aici?

Problema de fond era că noi avem în jur de 30 de ani, o vârstă care nu inspiră foarte multă încredere adolescenților. Pentru ei, suntem în aceeași echipă cu părinții lor.

Dar distanța nu pornea doar de la ei. Realitatea e că și noi ne vedeam, într-un fel, în altă barcă, de unde încercam să pescuim povești despre ei. O barcă fără zgâlțâiri, pe o apă mai liniștită, că doar suntem adulți.

Până când am început să ne amintim momente violente din adolescența noastră pe care le uitasem complet. Prietena mea din generală a fost lovită în fața mea, iar eu nu am reacționat. Eu am fost bătută în curtea liceului cu brutalitate și nimeni nu a reacționat. Oameni din jurul nostru, de vârsta noastră, au început să se deschidă, să ne vorbească despre experiențele lor de abuz, doar pentru că auzeau că lucrăm la proiectul ăsta.

Am înțeles treptat că răul e întotdeauna mai aproape decât pare, iar abuzul are enorm de multe nuanțe. Unele sunt vizibile și ușor de condamnat, altele au devenit parte din normalul vieții.

Așa că documentarul audio de mai jos, deși e despre adolescenți, nu e doar pentru ei. E despre cum violența ne poate afecta pe fiecare, mai ales când ceilalți se uită în altă parte.