Foto: George Călin/ Inquam Photos

Un banc sec începe cu: poate sunt izolat la domiciliu

Fiica mea numără cuvintele care încep cu litera A dintr-o poveste. Eu trimit emailuri. Este abia prima zi.

Vestea bună este că tocmai m-am întors dintr-o vacanță senzațională, am fost la schi în nordul Italiei, în Livigno. Ce servicii, ce pârtii, ce mâncare! Superb! Vestea proastă este că taman când am aterizat în Milano a murit o doamnă diagnosticată cu coronavirus în regiunea Lombardia și au început să ne sune tuturor telefoanele. Să ne întoarcem, ne îndemnau rudele. Nu înțelegeam ce se întâmplă.

Din Milano, am luat mașini închiriate și am plecat destul de departe de orașele cu cazuri confirmate. Am scrollat un pic pe net și am decis că dracul nu era chiar așa de negru. Totuși, în următoarele zile, ne-am cumpărat cartofi, biscuiți și vin, ne-am gândit că dacă se închid magazinele murim de foame și de sete. Apoi, ne-am făcut planuri și să trecem granița spre Elveția sau Austria, „cât încă mai e timp”, apoi să venim în România.

Nu era chiar scenariul unui film de groază, dar începea să pară comedie: rudele ne îndemnau să luăm vitamina C, iar noi ne spălam pe mâini din 30 în 30 de minute și tot închinam pahare pentru sănătate. Cum face românul când știe că nu are spitale? Zice: „Doamne ajută”!

Vacanța s-a terminat și am revenit la realitate, în țara unde nu prea sunt cazuri de coronavirus, dar sunt multe de incompetență. Au început să curgă știrile despre șpaga luată, culmea!, chiar de fosta ministră a sănătății când încă era în funcție. Doamne ajută!

Ne-am întors pe 1 martie pregătiți să fim analizați, izolați, verificați. Pe aeroport, am completat formulare – care erau pe mese în două variante, cu o mică modificare la întrebarea despre data sosirii, semn că cineva și-a dat seama la un moment dat că era formularea cam proastă, dar nu destul de repede ca să schimbe toate foile de pe masă. Știți cum e la noi, merge și așa.

Am dat formularele, apoi pașapoartele, apoi ni s-a luat temperatura și… atât. Nu am primit nicio indicație. Responsabili, unii din grup au întrebat dacă trebuie să stăm în autoizolare. Li s-a răspuns că este o „recomandare.” Ce înseamnă asta? Nu știm. Deci nu stăm izolați, ne-am bucurat noi. Aveam totuși îndoieli.

Și cum ajungem acasă?, ne-am întrebat noi. Statul nu îți asigură transport. Cu autobuzul sigur nu era bine, e aglomerație. Am chemat câte un uber și ne-am împrăștiat.

Grupul de whastapp creat pentru vacanța la schi a devenit grupul de coronavirus. Fiecare cu ce-l doare. Deocamdată, nu ne doare nimic, doar râdem de situație. Unde întrebi, afli altceva. Medicul de familie, sunat, mi-a zis mie să mergem la Matei Balș să ne testăm. Măi să fie, eu știam că orice ar fi, să nu mă duc în locuri publice, aglomerate. Plus că nu avem simptome! La școală, noi ăștia cu copii, am aflat că ni se recomandă să stăm acasă o săptămână. Nu deloc, dar nici 14 zile. Cum spuneam, merge și așa.

Când și cum luăm avizul epidemiologic, nu știm. Inventăm jocuri în casă, găsim locuri în care să ascundem o minge de tenis, aranjăm cărțile după culori, facem genuflexiuni și ne întrebăm ce s-ar întâmpla dacă ar fi cu adevărat o criză.