«Ex Libris: Нью-Йоркська публічна бібліотека» (США)

Режисер: Фредерік Вайзман

Програма: Спеціальні покази

На поличці у Фредеріка Вайзмана ви можете знайти «Оскар», «Еммі», «Золотого лева», «Сезар», «Супутник» і ще з десяток інших премій. Це ми не враховуємо решту численних регалій постановника — від стипендіата Ґуґґенхайма до членства в Американський академії мистецтв і наук. Режисер, який цього року відзначає 55-ліття власної роботи, вирішив поділитися з усім світом зворотньою стороною Нью-Йоркської публічної бібліотеки. Простору для маневру в постановника вистачає — одна з найбільших літературно-організаційних інституцій світу захоплює, особливо у порівнянні з вітчизняними крихітними читальними залами. Подорож 92-ма філіями перетворюється у своєрідний трьохгодинний памфлет організації, що допомагає американцям розсувати культурні та наукові кордони.

«Перлина Африки» (Швеція, Кенія)

Режисер: Джонні фон Валлстрем

Програма: Квірність

Уганда – одна з найбільш гомофобних країн світу. Режисер Джонні фон Валлстрем досліджує, яким чином ЛГБТ-спільнота та трансгендери виживають у цьому ксенофобному консервативному суспільстві. У центрі його уваги – активістка та трансгендерка, яка змушена тікати з рідної землі у пошуках спокійнішого життя. В той же час режисер не намагається зобразити Африку як місце суцільних страждань, він показує, що любов та краса виживають у найскладніші часи.

«Останні люди в Алеппо» (Данія, Сирія)

Режиссер: Ферас Файяд

Програма: DOCU/ХІТИ

Цьогорічний номінант на «Оскар» і володар гран-прі «Санденсу» в секції документального кіно. Стрічка, яка вразить вас красою і нажахає жорстокістю. В центрі уваги сирійська війна, а її головні герої — члени гуманітарної організації «Білі шоломи». Волонтери ведуть рятувальні роботи в зруйнованому Алеппо, що знаходиться в облозі. Халед, Субгі та Махмуд щодня піддають своє життя небезпеці. Режисер Ферас Файяд протягом двох років стежив за роботою хлопців. Критики називають «Останні люди в Алеппо» одним з кращих антимілітаристських фільмів в історії кіно.

«”Білий світ” очима Даліборека» (Чехія)

Режисер: Віт Клусак

Програма: Неонерівність

Готуючись до перегляду нової роботи Віта Клусака («Чеська мрія»), варто враховувати, що це не зовсім документальна стрічка. Сам режисер називає її «документальною п’єсою», адже його мета – не лише фіксувати моменти з життя героя, а й свідомо провокувати, смішити та лякати глядача. Даліборек – промисловий маляр з маленького неблагополучного чеського містечка, йому скоро сорок, а він досі живе зі своєю матір’ю. Можливо, він був би ідеальним трагікомічним героєм свого часу, але окрім цього Даліборек – неонацист. Неочікувано смішна та контраверсійна стрічка вже захопила глядачів на Карлових Варах, і не дивно – перед нами один із найнезвичніших фільмів року.

«Проект “Бабця”» (Великобританія, Угорщина)

Режисер: Балінт Реверс

Програма: DOCU/СВІТ

Вмикаєте ви документальний фільм, а там англійська шпигунка, танцівниця з нацистської Німеччини, угорка-комуністка і троє їхніх внуків. Хоч це і скидається на початок анекдоту, насправді мова про незвичне дослідження режисера Балінта Реверса, яке розтягнулося на 7 років. Його результатом стало роуд-муві, що розповідає про взаємодію поколінь, яка проявляється у дослідженні культурної спадщини молоді крізь призму насиченого життя власних бабусь. Незважаючи на удавану легкість матеріалу, Реверс за допомогою оригінальних ходів спромігся зачепити як звичні усім цінності, так і табуйовані теми сучасної історії.

«Про деякі речі говорити важко» (Німеччина)

Режисерка: Стефані Брокхаус

Програма: Проста жіноча рівність

Стрічка німецької режисерки Стефані Брокхаус — одна з найінтимніших на цьогорічному фестивалі, адже центральна тема — таємна історія абортів у родині. У той час, коли на аборти зважувалась мати та бабуся документалістки, процедура була ще незаконною. У наш час все інакше, але говорити про ці питання так само складно, як і колись. Брокхаус намагається з’ясувати, чому ця тема є досі табуйованою та як вибори попередніх поколінь впливають на її власне життя.

«Документи епохи» (УРСР)

Режисер: Леонід Могилевський

Програма: Спеціальні покази

Українська кінохроніка 1917-22 років, змонтована з «плівкового мотлоху» та рясно прикрашена ідеологічними титрами проти сучасної музики від гурту «Сон Сови» — одне з найцікавіших «протистоянь» фестивалю. Картина, змонтована одним з піонерів української кінохроніки Леонідом Могилевським, залишила на собі слід радянської цезури, проте залишається маленьким вікном, що дозволяє зазирнути у життя України столітньої давності. Сам режисер, після знищення радянською владою свого дітища — Всеукраїнського фотокіноуправління — емігрував у кінці 20-х років та більше не повертався. З цікавого: фільми Могилевського стали джерелом натхнення для Квентіна Тарантіно під час роботи над «Безславними виродками».