Tässäkin blogissa on usein pohdittu tutkimustiedon merkitystä päätöksenteolle. Mitä pitäisi ajatella silloin, kun keskeinen päättäjä vaatii tutkimustiedon unohtamista?

Jonathan Portes, englantilaisen hyvin arvostetun riippumattoman taloudellisen tutkimuslaitoksen National Institute of Economic and Social Research johtaja, paljastaa Rehnin vaatineen äskeisessä kirjeessään Euroopan valtiovarainministereille, että tutkimustieto finanssipolitiikan vaikutusten kerroinvaikutuksista tulee unohtaa, koska se murentaa luottamusta EU:ssa valittuun politiikkaan. Syyllisiä mahdollisiin ongelmiin ovat siis tutkijat, eivät politiikan tekijät.

Finanssipolitiikan kerroinvaikutuksella tarkoitetaan karkeasti julkisten menojen muutoksen vaikutusta kokonaistuotantoon (bruttokansantuotteeseen). Olemme kiinnostuneita ensiksikin siitä, kasvattaako vai vähentääkö julkisten menojen lisäys kokonaistuotantoa. Koska useimmiten vaikutuksen on havaittu olevan positiivisen, niin olemme sitten kiinnostuneita siitä, onko vaikutus yksi yhteen vai alle tai yli.

Merkitystä nykykeskustelulle on erityisesti sillä, onko kerroin suurempi kuin yksi. Jos näin on, niin finanssipolittiinen elvytys, julkisten menojen kasvattaminen, lisää samalla kokonaistuotantoa että vähentää vähentää valtion velkaantumista. Euroopassa on valittu julkisten menojen supistamisen tie ja sitä vaaditaan myös nyt Suomessa.

Komissaari Rehnin hermostuminen johtuukin siitä, että viimeaikaiset tutkimustulokset viittaavat lähes yksikantaan siihen, että kerroin on suurempi kuin yksi. Tuloksille löytyy myös teoreettisia perusteita, Euroopassa vallitsevat olot tuottavat teorian valossa ykköstä suurempia kertoimia. Jos näin on, niin Rehnin ajamassa politiikassa ei ole mitään mieltä. Ehkä hän on hermostunut myös siksi, että komission tekemä yritys kumota tutkimustuloksia on epäonnistunut. Kuten Portes toteaa, se ei olisi kunniaksi edes perustutkinto-opiskelijalle. Ilokseni voin sanoa, että jos sellaisia virheitä olisi gradussa, niin ei siitä korkeaa arvosanaa meilläkään annettaisi.

Mutta tässä on oppimista laajemmin myös suomalaiseen keskusteluun. Ilmeisesti tästä maasta ei löydy sellaista “vakavasti otettavan” sanomalehden päätoimittajaa, joka ei olisi viimeisen parin kuukauden aikana vaatinut kriisitietoisuuden kasvattamista ja kipeitä julkisten menojen karsimista. Mistähän hekin ovat ajatuksensa kaivaneet? Ja mihin he perustavat vaatimuksensa? Kuulleet isoilta pojilta? Aivan omaehtoisesti ajatelleet?

Ehkä myös suomalaisen politiikan valmistelussa on ongelmia. Kansantaloudellisen Aikakauskirjan numerossa 4/2012 on Valtiovarainministeriön suhdanneosaston päällikön Mika Kuismasen artikkeli finanssipolitiikan tehokkuudesta. Se on monin tavoin varsin ansiokas artikkeli, mutta varsin valikoiva lähteissään.

Kuismasen lähteitä voidaan verrata vaikkapa Harvardin yliopiston taloustieteen professorin Jeffrey Frankelin blogikirjoituksessaan käyttämiin lähteisiin, Frankel käy siinä läpi viimeisintä tutkimusta kertoimen suuruudesta. Varsinaisten tieteellisten tutkimusten joukosta jutuista löytyy vain yksi yhteinen artikkeli Alesinan ja Ardagnan artikkeli. Kyseinen artikkeli on jo nyt surullisen kuuluisa, sen johtopäätökset on moneen kertaan kumottu, mutta se on pysynyt valtiovarainministeriön suosikkilistalla kuin “Iltatuulen viesti” aikoinaan sillä ainoalla musiikkilistalla, jota minäkin seurasin.

Ei voi kuin päivtellä. Me taloustieteilijät, tai siis vain me valtavirtaloustieteilijät, olemme syyllisiä koko talouskriisin syntymiseen. Nyt me sitten estämme kriisistä irtipääsyn. Kylläpä meillä on valtaa.

Avainsanat: elvytys, finanssipolitiikka, komissaari

Aihealueet: Julkinen talous, Makro