Vangit söivät jopa sammakoita ja täitä, heitä pahoinpideltiin ja ammuttiin, ja joukkohautaan kulki katkeamaton jono ruumiinkantajia, kuvaillaan uudessa teoksessa Vankileirihelvetti Dragsvik - Tammisaaren joukkokuolema 1918.

Kuolleittein kirjaan merkittiin kuolleiden vankien nimet ja syntymäpaikat. ATENA

Sisällissodan loputtua Dragsvik sai kokea sen traagiset seuraukset. Vangiksi joutuneista punaisista yli 10 000 miestä ja naista kuljetettiin Dragsvikiin touko-kesäkuussa.

Kaikista Suomen vankileireistä juuri sen kuolleisuus oli suurin, sillä yli 3 000 vankia kohtasi kuoleman ampumalla, nälän uuvuttamana tai tauteihin menehtyen muutaman kuukauden aikana.

Tästä kertoo Sture Lindholmin teos Vankileirihelvetti Dragsvik, joukkokuolema Tammisaaressa (Atena 2017).

Katastrofi syntyy

Punavankeja alettiin toukokuun aikana kuljettaa Dragsvikiin hätäisesti perustetulle vankileirille. Leirin johtajaksi tuli sodassa toisen kätensä menettänyt Kaarlo Leisten.

Isot, vanhat kasarmit tulivat majoitustiloiksi. Vartijoina toimi suojeluskuntalaisia, vanginvartijoita ja sotilaita. Muonitus- ja lääkintäolot jäivät alusta alkaen nekin kovin puutteellisiksi.

Toukokuussa alkoi sitten vankien ehtymätön virta. Jo kuljetus vankijunalla esimerkiksi Viipurista mutkien kautta leirille oli epäinhimillistä - ruokaa ja juotavaa oli niukasti, jos ollenkaan, tarpeet piti tehdä vaunujen sisälle, matkan päämäärästä ei ollut tietoa, teloittamista pelättiin…

Lukuisat vangit olivat jo leirille saapuessaan heikossa kunnossa, luurangonlaihoja ja laahustivat hoippuen eteenpäin.

Dragsvikissä heidät ahdettiin tiloihin, jotka alkoivat uhkaavasti täyttyä. Alueella oli myös noin 650 naisvankia, jotka aluksi eristettiin omiin tiloihinsa. Myöhemmin he pääsivät liikkumaan vapaammin leirialueella.

Naisetkin näkivät miesten kammottavan tilanteen: ”Miehiä kannettiin paareilla yhtä mittaa, kun niitä kuoli, ja onnettomat söi kaiken mitä sai, ne kaivoi matosia maasta ja sitten juustoa tuotiin kuorma kentälle. Ne juustot jo melkein käveli itsellään”, kertoi eräs naisvanki.

Ruoka lopussa

Mitä pidemmälle kesäkuu eteni, sitä surkeammaksi leirin ruokatilanne kävi. Kesä oli kukkeimmillaan, kun leirin lääkäri Toivo Ellilä kirjoitti epätoivoisen kirjeen Sotavankilaitoksen ylilääkärille juhannuksen alla.

”Ruoka on lopussa. Tänään jaettiin aamiaiseksi vain 35 grammaa leipää. Huomenna ei jaeta yhtään leipää.”

Paareilla vainajia kannettiin lähes lakkaamattomana virtana joukkohautaan - nälkä ja taudit tekivät tehtävänsä. Kerran joukkohaudalla uurastavat vangit näkivät käden liikkuvan hiekassa. Nopeasti he kaivoivat elävän nuoren pojan esiin. Myöhemmin poika kulki leirillä itsekseen höpisten - hän oli tullut hulluksi.

Oli kahden viikon jakso, kun vangeille voitiin jakaa vain sillin puolikas.

Vangit söivät kaiken, mitä käsiinsä saivat. He kuorivat alueella kasvavia puita valmistaakseen kuoresta leivän korviketta. Kaikki vähäinenkin heinä nyhdettiin irti ja keitettiin liemeksi.

”Kun teurastetun eläimen suolet heitettiin ojaan, johon vangit tekivät tarpeensa, onkivat vangit niitä ja vähän puhdistettuaan keittivät syödäkseen,” kertoo eräs vanki.

Nälkään keitettiin sammakoita. Eräs vanki näki lapsuudenystävänsä istuvan apaattisena maassa ja syövän täitä.

Silliä odotettiin avoimella kentällä paahtavassa auringossa, vartijat löivät vankeja kepillä, vaijerinpätkällä tai muulla sopivalla aseella. Vankeja saatettiin jopa mielivaltaisesti ampua ruokajonossa.

Vankeja ja vanginvartijoita kesällä 1918 leirillä Dragsvikissä. ATENA

Pakoja, teloituksia

Kesän aikana veden saantikin vaikeutui. Nälkä ja jano levittivät epidemioita. Vaikka vankien teloitukset oli määrätty lopetettaviksi, vartijoilla oli ehdoton määräys ampua pakoa yrittävä vanki.

Lähialueella asuvien oli helpompi yrittää pakoa, koska auttajia oli lähellä ja he tunsivat maastoon.

Esimerkiksi neljän miehen pakoa yrittänyt ryhmä jäi kiinni. Kun leirin pappi oli puhunut heille, heidät ammuttiin. Monet yksin tai kaksin kiinni jääneet miehet teloitettiin nopeasti. Mutta teloitukset eivät estäneet pakoyrityksiä sietämättömissä oloissa.

Vankeja toki pääsikin pakoon. Muuan lähiseudun rouva kielloista huolimatta auttoi erästä pakolaista antamalla tälle vettä ja vähän ruokaa.

Myös vartijoiden joukossa oli miehiä, jotka ”ummistivat silmänsä” ja myös antoivat tilaisuuden tullen jotain syötävää.

Oikeaksi vankilaksi

Dragsvikin surkeista oloista kirjoitti ensimmäisenä Suomen suurin maanomistaja Hjalmar Linder Hufvudstadsbladetiin. Hänen kirjoituksensa aiheutti vastalausemyrskyn.

Vähitellen tiedot kuitenkin levisivät, ja arvostelevia kirjoituksia alkoi esiintyä Ruotsissa ja Tanskassa.

Lopulta hallitus ryhtyi toimenpiteisiin. Syyskuun puolivälissä leiri muuttui Tammisaaren pakkotyölaitokseksi, mikä aloitti Suomessa poliittisten vankiloiden aikakauden.

Vastuu laitoksista siirtyi kokonaan siviiliviranomaisille, ja vähitellen olot leirissä kohenivat.

Vankien määrä väheni syksyn aikana armahdusten vuoksi. Mutta vielä vuodenvaihteessa Dragsvikissä oli yli 1000 vankia.

Lähde: Sture Lindholm: Vankileirihelvetti Dragsvik, Tammisaaren joukkosurma 1918 (Atena 2017)