Wäinö Aaltonen, Työ ja tulevaisuus​

Eduskuntatalon rakentamisen yhteydessä järjestettiin kaksi taidekilpailua, joista Suuren valiokunnan kokoushuoneen vuonna 1930 ratkaistu seinämaalauskilpailu ei johtanut toteutukseen. Sen sijaan täysistuntosalin veistosryhmästä samana vuonna järjestetty avoin kilpailu tuotti yhden Suomen näkyvimmistä julkisista teoksista.

Puhemiehen korokkeen takaseinän seinäkomeroihin sijoitettavan veistossarjan tuli kilpailuohjelman mukaan olla aiheeltaan yhteiskunnalliseen toimintaan liittyvä istuntosalin katseenvangitsija. Voittajalle oli luvassa teoksen toteutus, toiselle ja kolmannelle sijalle yltäneille rahapalkinto. Kilpailuun erikseen kutsutuille eturivin kuvanveistäjille kuten Wäinö Aaltoselle, Yrjö Liipolalle ja Emil Wikströmille luvattiin lisäksi palkkio hyväksyttävän luonnoksen jättämisestä.

Määräaikaan 16.5.1930 mennessä arvioitaviksi oli jätetty 32 ehdotusta. Palkintolautakunnan eli arkkitehti J. S. Sirénin, professorien Kyösti Järvisen ja Onni Tarjanteen sekä kuvanveistäjien Jussi Mäntysen ja Gunnar Finnen valinta voittajasta ei ollut yllätys. Wäinö Aaltoselle oli siirtynyt kuvanveiston johtoasema jo 1920-luvulla. Kilpailua edeltävinä vuosina Aaltosen kanssa oli jopa ehditty käydä neuvotteluja istuntosalin veistoksista, mutta suoran tilauksen aiheuttaman kohun vuoksi oli päädytty avoimeen kilpailuun. Kolmannelle sijalle jääneen pettyneen vanhan mestarin Emil Wikströmin ohitti toisella palkinnollaan myös Yrjö Liipola.

Työ ja tulevaisuus -veistosryhmää toteuttaessaan Wäinö Aaltonen poisti mieshahmojen kilpailuluonnoksiin kuuluneet tunnukset ja viimeisteli ilmaisuaan kohti hillittyä modernia klassismia. Ratkaisullaan taiteilija haki ponnistusvoimaa Euroopan taiteen pitkästä perinteestä. Eduskunnan istuntosalissa, nuoren tasavallan keskeisessä tilassa, Aaltosen Työ ja tulevaisuus esittää yhteiskuntaa rakentavan toiminnan isien, veljien ja poikien yhteistyön ja naisten hoivatyön jatkumoon perustuvana tasavaltalaisuuden ihanteiden kuvana.

Wäinö Aaltonen oli suunnitellut veistoksensa pronssista valettaviksi ja kullattaviksi, mitä hän oli suosinut useissa teoksissa aiemminkin. Kilpailuohjelmassa oli kuitenkin varauduttu siirtämään pronssivalu taloudellisen tilanteen vuoksi myöhempään ajankohtaan. Niinpä lokakuussa 1932 täysistuntosalin seinäkomeroihin asetettiin paikoilleen Raivaaja, Henkinen työ, Tulevaisuus, Usko ja Sadonkorjaaja kullattuina kipseinä. Figuurien alastomuus herätti närkästystä konservatiivisten edustajien parissa ja jopa vaatimuksen siveettöminä pidettyjen veistosten poistamisesta. Ajan kuluessa Työ ja tulevaisuus vakiintui kiinteäksi osaksi kansallista kuvastoa.

Kysymys Työn ja tulevaisuuden kipsien korvaamisesta pronssivaloksilla nousi aika ajoin keskusteluun. Eduskunnan pitkäaikainen puhemies K.-A. Fagerholm tiedusteli vuonna 1964 asiaa akateemikko Aaltoselta, joka antoi lupansa pronssien valattamiseen ja kultaamiseen. Kipsit korvattiin pronsseilla kuitenkin vasta 1969, kolme vuotta Aaltosen kuoleman jälkeen. Turun kaupunki oli ehdottanut, että eduskunnan pronssit valettaisiin samalla, kun vuonna 1967 perustettu Wäinö Aaltosen museo teettäisi omat valoksensa. Museonjohtaja ja arkkitehti Matti Aaltonen, taiteilijan poika, valvoi Suomen Kuvanveistäjäliiton taidevalimon tekemää valutyötä. Pronssivalosten arkinen ruskeanharmaa patina poikkesi taiteilijan alkuperäisestä suunnitelmasta. Ratkaisu saattoi olla kustannuskysymys, mutta se myötäili myös 1960-luvun lopun esteettisiä näkemyksiä.

Jälkivaloksia on tehty kansainvälisesti tunnettujen kuvanveistäjien teoksista, usein juuri heidän nimikkomuseoidensa valvonnassa. Yleensä on silti kunnioitettu taiteilijan alkuperäisiä valintoja esimerkiksi pintakäsittelyn suhteen. Työ ja tulevaisuus -ryhmän 1960-luvulle päivitetty tulkinta on etäällä 1930-luvun vaihteen estetiikasta ja ristiriidassa veistosten hienostuneen art deco -tyylittelyn sekä istuntosalin arkkitehtuurin kanssa.

Eduskunta talletti kullatut kipsit Wäinö Aaltosen museoon. Eduskuntatalon vuonna 2017 valmistuvan peruskorjauksen periaatteiden mukaan rakennuksen ja sen sisustuksen alkuperäinen ilme palautetaan siellä, missä se on mahdollista ja tarkoituksenmukaista. Kunnianosoituksena arkkitehti J. S. Sirénille ja aikansa menestyneimmälle suomalaiselle taiteilijalle Wäinö Aaltoselle täysistuntosalin juhlava ilme kirkastuu konservoimalla ja tuomalla paikoilleen kullatut kipsiveistokset.

Kunnostus- ja puhdistustyön suorittavat Turun museokeskuksen konservaattorit. Peruskorjauksen periaatteita noudattaen myös kerroksellisuudelle annetaan arvoa: pronssivaloksille etsitään sopiva paikka, jossa Eduskuntatalossa vierailevilla on mahdollisuus nähdä ne.



Kuvatiedot:

Joanna Moorhouse / Eduskunta.

Postikortti / Eduskunta.

Wäinö Aaltonen, SKS, Kirjallisuusarkisto.

Veistosten siirto, Pertti Jenytin / Lehtikuva.

Konservointityö, Hanne Salonen / Eduskunta.

Havainnekuva istuntosalista: visualisointi, Arkkitehtitoimisto Pekka Helin & Co Oy.

Videokatkelma: Opus Oy, 1967. Yhteiskunnallinen dokumentti. KAVI.