Haastattelin kesän alussa Igor Girkiniä, separatistien Itä-Ukrainassa valtaaman alueen entistä ”puolustusministeriä”. Hän oli johtanut separatistijoukkoja Slovjanskissa keväällä 2014. Girkin on omien sanojensa mukaan entinen Venäjän turvallisuuspalvelu FSB:n upseeri, mikä on tavallinen tausta Ukrainassa sotivien venäläisten keskuudessa – etenkin johtotehtävissä toimivilla.

Venäläismediat maalasivat Girkinistä romanttisen sotilashahmon, kohteliaan herrasmiehen, joka oli ottanut itselleen sotilasnimen Strelkov.

Todellisuudessa hän jakoi teloituskäskyjä pikkurikollisille ja valitti jatkuvasti sotilaiden ja aseiden puutteesta. Elokuussa 2014 hän joutui palaamaan Venäjälle, koska Kreml oli päättänyt uudistaa paikallishallintoa Itä-Ukrainassa.

Tästä hän on edelleen hyvin katkera. Moskovan-toimistollaan hän valitti vihaisena sitä, että Putin oli antanut periksi länsimaiden painostukselle ja hylännyt Itä-Ukrainan.

Haastattelun julkaisun jälkeen sain Twitterissä useita kommentteja, joiden mukaan Girkin ei ”tietenkään” ollut antanut tällaista haastattelua ilman Kremlin suostumusta. Kaikkitietävät Twitter-keskustelijat selittivät, että koko haastattelu oli FSB:n järjestämä ja toimittaja oli mennyt halpaan.

Tämä ei ollut ainoa kerta, kun olen havainnut suhteellisen uuden ilmiön: yhä useammat länsimaiset lukijat ovat alkaneet nähdä salajuonia kaikkialla, täsmälleen samalla tavalla kuin venäläiset.

Monet Venäjästä kiinnostuneet sosiaalisen median ”analyytikot” näkevät putinistin joka puskassa ja uhraavat rajattomasti energiaa, jotta saavat paljastettua heidät. Se tekee kommunikoinnin käytännössä mahdottomaksi, koska heitä ei kiinnosta erilaisten tietojen saaminen ja punnitseminen. Kiinnostuksen herättää vain raportointi, joka vahvistaa omaa käsitystä Venäjän tilanteesta.

Venäjällä kyynisyyttä pidetään usein älykkyyden merkkinä, mikä omasta mielestäni kuuluu maan demokratian suurimpiin ongelmiin. Nyt samanlainen kehitys näkyy myös länsimaissa.

Tosiasiat ja faktat, hidas ja huolellinen analyysi, pyrkimys ymmärtää asioiden syvempi merkitys – kaikki nämä lähestymistavat ovat liian tylsiä keskustelukulttuurissa, jossa ironiaa ja sarkasmia arvostetaan yli kaiken muun. Ironia ja sarkasmi ovatkin vahvoja ja tarpeellisia aseita, varsinkin maassa, jota ei johdeta demokraattisesti.

Mutta kun niitä joka käänteessä käytetään avoimessa demokratiassa kuten Suomessa, niiden koko tarkoitus haalenee.

Tähän keskustelukulttuuriin kuuluu myöskin kaikenlaisen ”salaisen” materiaalin paljastaminen. Venäjällä julkaistiin pari kuukautta sitten raportti, joka mittasi ulkomaisten toimittajien Venäjä-vihamielisyyttä tietynlaisen aggressioindeksin avulla, vaikka indeksin tieteellisyys jäi ainakin minulle epäselväksi. Olin mukana listalla.

Tämän jälkeen ukrainalaiset hakkerit vuosivat nettiin tuhansien separatistialueille työluvan hakeneiden toimittajien nimet ja yhteystiedot. Nämä toimittajat julistettiin terroristien yhteistyökumppaneiksi. Olin mukana silläkin listalla, kuten monet muutkin suomalaistoimittajat.

Voisi ehkä tyytyväisenä todeta, että jos toimittajaa haukutaan sekä Venäjällä että Ukrainassa, on hän tehnyt ainakin jotain oikein. Mutta ongelma on nykyään se, että näitä listoja käytetään lyömäaseena monessa eri yhteydessä ja ne antavat nettitrolleille loputtomasti materiaalia, jota voi käännellä osoittamaan valittuun totuuteen. Yhtäältä ”länsimaiset toimittajat ovat russofobeja” ja toisaalta taas ”länsimaiset toimittajat ovat omaksuneet venäläisen narratiivin”.

Pari viikkoa ensimmäisen ”paljastuksen” jälkeen ukrainalaiset hakkerit julkaisivat listan kaikista Venäjällä työluvan hakeneista ulkomaisista toimittajista. Tämä oli taitava tapa antaa ymmärtää, että näitä toimittajia voidaan epäillä ”venäläisen narratiivin omaksumisesta” ja siksi heidän Ukraina-raportointiin ei pidä luottaa.

Kun lista julkaistaan tällä tavalla, annetaan myös epäsuorasti ymmärtää, että kyseessä on hakkereiden löytämä salainen tieto.

Mutta se, ketkä toimittajat työskentelevät Venäjällä, ei ole salaisuus. Moskovassa tehdään joka vuosi ulkomaalaisista kirjeenvaihtajista luettelo, joka myydään yrityksille. Googlaamalla venäläisellä puhelinnumerollani olen myös löytänyt itseni Venäjän ulkoasiainministeriön sivuilta.

Sillä ei ole mitään merkitystä. Tärkeintä ei ole totuus, vaan se, millaisen kuvan todellisuudesta pystyy antamaan.

Jokainen järkevä ihminen ymmärtää, että jos tehtävänä on raportoida sodasta, se tehdään rintamalinjan molemmilta puolilta.

Vaikka viranomaiset toisella puolella ovatkin laittomat, toimittaja akkreditoituu silti oman turvallisuutensa vuoksi. Järki sanoo myös, että jos länsi haluaa ymmärtää yhtään mitään Venäjän aikeista, niin viimeinen virhe olisi lopettaa työskentely Venäjällä.

Vallitsevassa keskustelukulttuurissa olen päättänyt, että ainoa totuus, jonka nimeen itse vannon, on toimittajan ammattitaito ja järki.

Kirjoittaja Anna-Lena Laurén on Dagens Nyheterin ja Hufvudstadsbladetin kirjeenvaihtaja Moskovassa.