Arjen korttitaloni voi romahtaa hetkenä minä hyvänsä, tunnustaa Riku Rantala kolumnissaan ja pysähtyy hetkeksi pohtimaan mieltä ja tietoisuutta.

Romahdusta enteilevä tankoraivo käynnistyi viimeksi näin: juoksin suoraan radiolähetyksestä satulalaukut kainalossa fillarille, roplasin lukkoa kädet täristen, poljin sateista pyörätietä hakemaan lastani tarhasta kunnes tajusin, että olin ajanut autopilotilla melkein 10 kilometriä ja unohtanut hoitaa kaksi tärkeää puhelua. Alkava miesflunssa nosti myös lupaavasti päätään.

Olen kirjoittanut näitä kolumneja samaan aikaan kun käyn paskalla. Sähköpostissani on lukematta 13 047 viestiä. Whatsapp laulaa kellon ympäri. Selviytymystaktiikkana kontrolloin hiilihydraatteja, ajokilometrejä ja hampaiden pesuja – ja murehdin maksamattomia laskuja, vastaamattomia puheluita sekä ohimenneitä Wilma-viestejä.

Elä itse paremmin ja hoida kaikki tämä, saatana!

Selaan kahta puhelintani ja kymmentä somekanavaani samalla kun olen muka läsnä lapsilleni, ystävilleni, puolisolleni ja kollegoilleni. Tilaan kymmentä lehteä, suoratoistopalvelua, seuraan futisinfluenssereita, uutisreporttereita ja tulevaisuustutkijoita ja yritän olla kartalla akuuteimmista podcasteista.

Wunderlist-sovelluksessani tekemättömien asioiden listalla on tällä hetkellä 87 tehtävää (86 kun saan tämän perkeleen kolumnin kirjoitetuksi). En ole korjauttanut lohjennutta takahammastani yli vuoteen ja kuopukseni passi vanhenee, jollen muista uusia sitä ensi viikolla.

Näiden asioiden ääneen sanominen ei muuten todellakaan helpota. Pikemminkin alan puristaa mailaa vielä vähän lujempaa ja pitää katseen tiukemmin pallossa. Jos joku väittää, että voisin itse helpottaa tilannettani, haistatan hänelle pitkän paskan. Elä itse paremmin ja hoida kaikki tämä, saatana!

Rinnallani kulkee ihminen, joka saa minut tyyneydellään täydellisen raivon partaalle.

Rinnallani kulkee ihminen, joka saa minut tyyneydellään täydellisen raivon partaalle. Hänen nimensä on Tunna Milonoff. Tunnan arjen korttitalo on suurinpiirtein yhtä hutera kuin omani, mutta asialla ei tunnu olevan häneen samaa vaikutusta.

Tunnalla on aina aikaa jäädä jumittamaan jotain työasiaa (joka minun mielestäni ei mahdu tärkeysjärjestyksessä Top 30:een), halata liian pitkään ja ihmetellä pikkujuttuja. Inhoan ja irvaan Tunnan hippeyttä, kun tuo mukarento Goavääpeli vetää läsnäoloharjoituksia, kertoo viimeisestä mediataatiosessiostaan tai puhuu minulle empatiasta.

Samaan aikaan seuraan uutisvirrassa kasvavaa kollektiivista tietoisuutta läsnäolon ja keskittymisen vaikutuksesta yksilöihin ja yhteisöihin. Viikko sitten otsikoitiin, että joukko suomalaisia kouluja otti mindfulnessin käyttöön ja sai aikaan hyviä tuloksia oppilaiden keskittymisessä.

Samaan aikaan seuraan uutisvirrassa kasvavaa kollektiivista tietoisuutta läsnäolon ja keskittymisen vaikutuksesta yksilöihin ja yhteisöihin.

Kansainvälinen tutkijayhteisö on myös alkanut tutkia psykedeelien käyttöä terapiassa. Vaikuttaa siis siltä, että ahdistusta ja kaaosta demppaavien bentsojen sijaan psykiatriaa, filosofiaa ja aivotutkimusta kiinnostavat tulevaisuudessa myös tietoisuuden ja mielen laajentaminen ja kohdistaminen.

Eikä se ole ihme: edelleen mieli ja tietoisuus ovat niitä tiedekarttojen valkoisia plänttejä, joiden tutkiminen on vasta alkutekijöissään. Kun luonnontieteiden terävin kärki todistaa meidän olevan yhtä kaikkeuden kanssa, aiemmin hörhöilyiltä tai uskistouhuilta vaikuttaneet kysymykset nousevat entistä tärkeämmiksi.

Mielenfilosofi David Chalmers kiteyttää tietoisuuden kovan ongelman verkkolehti Areiopagin haastattelussa:

“On suuri mysteeri, miten informaation prosessointi tuottaa subjektiivisen tietoisuuden, joka tarjoaa ensimmäisen persoonan näkökulman asioihin. Tiede on perinteisesti ollut objektiivista. Tietoisuus on kuitenkin subjektiivista, ja meidän on jotenkin yhdistettävä nämä kaksi.”

Onko Tunna ollut taas kerran ärsyttävästi oikeassa?

Samaan aikaan olemme murroksessa, jossa digitalisaation ja automaation myötä monille ei tule riittämään töitä eli merkityksellistä tekemistä tulevaisuudessa. Ehkä meidän EI pitäisi miettiä, mitä työttömyydelle tehdään. Ehkä meidän PITÄISI miettiä enemmän, millaista elämää ihmiset haluavat elää. Sellaisen kehityksen voi taata ainoastaan hengen ja tieteen liitto, ja sitä kohti maailma on menossa.

Onko Tunna ollut taas kerran ärsyttävästi oikeassa? Onko minun tapani kasata asioita ja kantaa ne upseerin särmyydellä hammasta purren hajottava ja – vielä tässä ärsykkeiden jatkuvasti lisääntyvässä maailmassa – peräti tuhoisa?

Helsingin yliopiston ja Folkhälsanin tutkija Salla-Maarit Volanen toteaa, että ajattelemme joka päivä kymmeniä tuhansia ajatuksia, mutta harva niistä on uusia. Kuinka monella niistä on merkitystä ja voisimmeko surutta vähentää ajatuksiamme ja kohdistaa niitä tärkeimpiin? Mitä tapahtuu tehokkuudelle kun tehdään vähemmän? Romahtaako se korttitalo, jos päästän irti enkä välitä?

Ah, vessapaperi on loppu taas, saatana...

– Riku Rantala

P.S Docventuresin kauden viimeinen jakso on yhtä Docfullnessia. Katsomme tietoisuudesta, ykseydestä ja psykedeeleistä kertovan dokkarin Neurons to Nirvana ja saamme jälkiliukkaille vieraiksemme tutkijatohtori Mona Moisalan, tietoisuustutkija Katja Vallin ja muusikko-sekatyömies Henry Vistbackan.