Iltalehden toimittaja Antti Halonen yritti elää viikon pelkästään kotimaisilla elintarvikkeilla. Helppoa se ei ollut.

Ihminen on sitä, mitä hän syö. Siinä tapauksessa minä olen viikon ajan niin suomalainen kuin olla ja voi. Kun uutispäällikkö kysyi, haluaisinko kokeilla elää seitsemän päivää pelkästään kotimaisilla elintarvikkeilla, minä olin hölmö. Panin peliin koko elämän.

Olen tottumuksiltani ravitsemusterapeutin painajainen. Syön epäsäännöllisesti ja usein epäterveellisesti. Syön lihaa ja karkkia. Juon kahvia ja alkoholia. Suosin niin voimakkaita mausteita, että tuttavani ovat povanneet minulle mahahaavaa alle neljäkymppisenä.

Seuraan lähinnä huvittuneena, kuinka vegaanit ja oman elämänsä mikkokärnät repivät toisiaan kappaleiksi internetin synkillä keskustelupalstoilla väitellessään ruokavalioista, erityisesti niiden ilmastovaikutuksista: kumpi tekee sen oikean ekoteon, avokadotahnoja surautteleva vegaani vai suomalaista suosiva sekasyöjä?

Mitä vaatii elää täysin kotimaisilla raaka-aineilla eläminen nykyään? Toimittaja kokeili viikon ajan.

Pitkä viikko edessä

Testiviikollani tarkoitus on siis välttää itse kaikkea, mikä on tuotu ulkomailta. Miksi tätä dieettiä edes kutsutaan? Fennosekasyöjä? Persudieetti?

Yhtä kaikki, kokeilussa on (kotimaiset) ainekset kulinaristiseen katastrofiin.

Vaikeudet alkavat heti mustana marraskuisena maanantaina. Päivä vaatii käynnistyäkseen kahv… Jaa. Kotoa löytyvä kahvi on tuotu muun muassa Kolumbiasta, Perusta ja Etiopiasta. Onneksi ei ole aamuvuoro.

Tästä tulee pitkä viikko.

Oikeastaan jääkaapin ja ruokakomeroiden olemassaolevasta sisällöstä ei ole oikein mitään hyötyä. Soijaa Japanista, riisiä Kaakkois-Aasiasta ja limejä Brasiliasta. Jopa suola tulee Tanskasta! Listaa voisi jatkaa loputtomiin. Itähelsinkiläisen kaksion uumeniin on näköjään ahdettu melkeinpä koko maailma.

Jotain on syötävä. Porsaankyljykset sentään ovat Suomesta. Ne on pakko paistaa voissa, koska rypsiöljy on tuotu Puolasta. Oliiviöljypulloa en edes katso. Täysjyvämakaroni on sekin kotimaista.

Eipä ole hääppöistä. Suolaa ja kahvia on jo nyt ikävä. Töissä kollegani pyyntö hakea yhdessä kahvia suoranaiselta tuntuu kiusanteolta, ja todennäköisesti sitä onkin.

Suolaa ja kahvia on jo nyt ikävä.

Tämäntyyppiset liha-makaroni-improvisaatiot tulivat testiviikolla valitettavan tutuiksi. Niitä ei tule ikävä. Antti Halonen

Kauppapäivä

Jääkaappi on pakko täyttää heti toisena päivänä. Miksi tämän projektin on oltava marraskuussa, kun Suomessa ei ilmaston puolesta kasva luonnossa oikein muuta kuin ulokkeita ihmisten otsalohkoissa? Kesällä saisi uusia perunoita...

Nyt on valittava arkitottumuksiani isompi kauppa. Se oikein näyttää ylpeilevän, että suurin osa elintarviketuotteista tulee Suomesta. Ja kyllähän niitä löytyy: kotimaisia vihanneksia, juureksia ja yrttejä. Moniin lihapakkauksiin on merkitty jopa, miltä tilalta ne tulevat.

Sinivalkoisia sertifikaatteja näyttää olevan monessa pakkauksessa. Avainlippua, joutsenmerkkiä ja muita vastaavia. Niitä on helppo poimia hyllyiltä, mutta kassalla ottaa päähän: kotimaiset tuotteet ovat kalliimpia ja projektin vuoksi ostoskorille tulee huomattavasti enemmän hintaa kuin tavallisesti samassa kaupassa.

Petolliset sertifikaatit

Kotona ottaa päähän vielä enemmän. Ketsuppipullossa näyttääkin olevan mustapippuria ja suolaa. Eikä!

Nyt on pakko tarkistaa, mitä nämä sertifikaatit tarkoittavat.

Ely-keskusten mukaan Avainlippu-sertifikaatin voi myöntää, jos kotimaisuusaste on vähintään 50 prosenttia omakustannusarvosta. Se tarkoittaa myös työtä. Jääkaapissani on sama sertifikaatti. Suomessa valmistettu.

Sinipohjaisella joutsenmerkillä useamman raaka-aineen kotimaisuusasteen on oltava 75–100 prosenttia, yhdellä raaka-aineella sentään täysi sata. Kyseessä on Hyvää Suomesta -merkki.

Siis hetkinen? Voisiko sekaan jauhaa vaikka delfiiniä, jatkaa kotimaisella nötkötillä ja persiljalla ja myydä sitä suomalaisena säilykkeenä? ”Saattaa sisältää merinisäkkäitä.” No, ehkei sertifikaattia ei sentään delfiinille myönnettäisi...

Virallinen Joutsenmerkki on vihreällä pohjalla ja siinä on valkoinen joutsen. Se on Pohjoismaissa käytettävä ympäristömerkki, jonka muistan nähneeni joskus vessapaperirullapakkauksessa. Yhtä lailla joutsen molemmissa.

Kun totuus sertifikaattien takaa on paljastunut, puolet varta vasten hankkimistani ruokaostoksista pitää jättää odottamaan seuraavaa viikkoa.

Säntäily jatkuu

Kahden ensimmäisen päivän kokkaukseni ovat maistuneet lähinnä kaarnalta. 100-prosenttisesti kotimainen maustaminen on lievästi sanottuna haasteellista.

Pohdin, suostuisiko joku teekkari viinapullosta tekemään minulle kemiallisesti suolaa jossain laboratoriossaan?

Olen soittanut kasvitieteelliseen puutarhaan saadakseni sieltä kotimaassa kasvatettua pippuria. Ei ole.

Olen soittanut kasvitieteelliseen puutarhaan saadakseni sieltä kotimaassa kasvatettua pippuria. Ei ole.

Kampissa piti olla Suomessa kasvatettua chiliä, mutta sitäkään ei löytynyt. Jos kotimaisista antimista haluaisi tehdä maistuvaa ruokaa, se vaatisi joko yksittäisten ainesosien hakemista pirun kaukaa jonkun elämäntapahipin erikoisliikkeestä tai vaihtoehtoisesti kotiviljelyä. Vuorotyötä tekevällä autottomalla kiireisellä kaupunkilaisella on tällaiseen touhuun vähän huonot mahdollisuudet.

Yrttejä Suomesta sentään saa. Ilman niitä vihanneksista ja luomukanasta koostettu kanasalaatti ei maistuisi siltäkään vähältä, miltä se lopulta maistuu.

Maailma on oikeastaan aika ankea paikka, kun elämän suola ja maut katoavat. Suomalainen syystalvi on vienyt väritkin.

Tavallisesti suosikkikeittiöitäni ovat thaimaalainen, japanilainen, meksikolainen, perulainen ja nepalilainen. Maistuuko suomalainen ruoka oikeasti aina näin mauttomalta? Nyt suola ja pippurikin tosin tekisivät paljon.

Maistuuko suomalainen ruoka oikeasti aina näin mauttomalta?

Tavallaan ei voi kuin arvostaa heitä, jotka elävät näin joka päivä. Kunnioitukseni fennovegaaneja kohtaan on noussut kohisten, vaikka viikko on vasta puolivälissä. Ehkä tämä kävisi helpommaksi sitä mukaa, kun raaka-aineita kertyisi kaappiin. Tai tähän tottuisi.

Olen kyllä aika varma, että en tottuisi. Tai no, toisaalta olen äärimmäisen etuoikeutettu, kun minulla ylipäätään on varaa ostaa ruokaa. Ja silti valittaa. Suomalainen voi aina valittaa.

Poro on parasta

Viikon edetessä ihmiskoe alkaa hajottaa niin pahasti, että on turvauduttava ammattiapuun.

Kallonkutistajaa ei sentään vielä tarvita, vaan ihan oikeita kokkeja. Helsingissä on tiettävästi vain yksi ravintola, joka tarjoaa pelkästään kotimaisista aineksista tehtyä lähiruokaa. Tosin sekin joutuu tuomaan suolan ulkomailta.

Tunnelmallisessa ravintolassa tarjoillaan alkupalaksi akvaviitissä marinoitua siikaa ja kyssäkaalia, pääruuaksi peuraa kera suppilovahveroiden ja mustaherukan. Hymy on herkässä, vatsa täysi ja sanavarasto tyhjä.

Kotimaisista aineksista on kuin onkin näköjään mahdollista tehdä herkullista ruokaa. Nyt on skarpattava omienkin kyhäelmien suhteen. Ravintola Skördin ystävällinen henkilökunta antaa mukaan kuivattua tyrniä ja puolukkaa mausteiksi.

Vierailu suomalaisiin raaka-aineisiin erikoistuneessa helsinkiläisravintolassa osoitti, että kotimaisista aineksista saa myös erittäin maistuvaa ruokaa. Antti Halonen

Olen yrittänyt käydä lähimetsissä etsimässä suppilovahveroita ennen töitä. Lehtien seasta pilkistävä ruskea väri on ollut lähinnä vertauskuvia alkupäivien kokkausteni maulle. Ehkä sieltä ei olisi viitsinyt poimia sieniä muutenkaan, kiitos helsinkiläisten koirien.

Suomalaisia sieniä saa kuitenkin kauppahallista ja suuremmista marketeista. Siis sellaisia sieniä, jotka on tarkoitettu ihan turvallisesti syötäväksi.

Jääkaapissa on alkuviikon ruokaostosten jäljiltä ainekset poronkäristykseen.

Olen näköjään menettänyt survimeni jossain vaiheessa elämän suuria mullistuksia. Perunamuusi on tehtävä vasaralla. Naurattaa, mutta luovimistahan tämä on ollut koko viikko. Onneksi se on loppupuolella. Poronkäristys suppilovahverokastikkeella osoittautuu jymymenestykseksi. Poro on parasta!

Perunamuussin teossa toimittaja joutui turvautumaan vasaraan. Antti Halonen

Poronkäristyksestä tuli herkkua, testiiviikon kotikeittiön jymymenestys! Antti Halonen

Keskiyön kebab

Viimeinen päivä. Ja pieni suomalaisella oluella hankittu krapula. Minulla alkaa olla kiire bänditreeneihin ja joudun nappaamaan ”jotain matkalta”.

Se ei olekaan niin yksinkertaista. Täysin kotimaisia tuotteita on ollut oikeastaan aika vaikea erottaa sertifikaattijärkytykseni jälkeen.

Pakko vetää homma huumorin puolelle. Sunnuntai on loppupuolella, joten palkitsen itseni HK:n sinisellä, pussilla salmiakkia ja kotimaisella vissyllä. Jos näissä on joku lisäaine tuotu ulkomailta, niin sitten on. Tämän suomalaisemmaksi ei välipala voi mennä.

Kun päivä kääntyy ehtoon puoleen, on aika pohtia kulunutta viikkoa.

Oliko tässä järkeä? No ei helvetissä. Jos haluaisi elää pelkästään kotimaisilla elintarvikkeilla mausteista ja lisäaineista lähtien, se vaatisi tolkuttoman määrän viitseliäisyyttä, aikaa, vaivaa ja/tai rahaa.

Jos ruokavaliota noudattaisi niin, että sallisi ulkomaiset mausteet, tässä voisi olla tolkkua.

Vaikkei se ollut varsinainen tavoite, huomaan laihtuneeni viikon aikana useamman kilon. Se voi johtua osin terveellisemmästä ruokavaliosta, osin siitä, että aterioita on jäänyt väliin lähinnä aikataulusyistä. Toisaalta suolan vähentäminen on ollut varmasti terveellistä. Ehkä yölläkin on saanut paremmin nukuttua, kun en ole juonut kahvia.

Vaikkei se ollut varsinainen tavoite, huomaan laihtuneeni viikon aikana useamman kilon.

Kyllähän sitä voisi tutkailla enemmänkin ruokailutottumuksiaan, syödä paremmin ja suosia suomalaisempia vaihtoehtoja. Lihansyöntiä täytyisi ainakin vähentää, oli tilanne sitten mikä tahansa. Viikon aikana on käynyt selväksi, että punainen liha kuormittaa ilmastoa ruokavaihtoehdoista eniten, tuotettiinpa se missä tahansa.

Mutta nyt. Kauan odottamani hetki. Kotitiskillä odottaa ennakkoon tilattu foliopakkaus, jonka saan avata kellon lyödessä kaksitoista. Tämä on parempaa kuin joulu! Chilin kapsaisiini tuntuu ihanalta suun nystyröissä. Silmäkulmaan nousee yksinäinen kyynel. Maut ja ruokailun ilo palaavat elämääni.

Tämä on kebab riisillä. Kaikilla mausteilla.

Testin päätteeksi toimittaja palkitsi itsensä kebabilla ja riisillä. Antti Halonen

Juttua täsmennetty 12.12.2019 kello 14.53: Sinipohjainen merkki joutsenella on Hyvää Suomesta -sertifikaatti. Juttuun on täsmennetty, että virallinen Joutsenmerkki on vihreällä pohjalla ja se on Pohjoismaissa käytettävä ympäristömerkki. Juttuun on myös lisätty maininta, että Avainlipulla sertifioitu tuote on myös valmistettava Suomessa.