(Psáno pro IHNED)

“To je hrozný dneska, slušný člověk aby se bál vyjít na ulici, samý vraždy, znásilnění, únosy, podvody, okradou tě za bílýho dne, utlučou důchodkyni pro padesát korun, tohle dřív nebejvalo, dneska to je hrozný, opravdu hrozný!” Slýchám to téměř pravidelně, a kdybych měl pětikorunu pokaždé, když takovéhle stesky slyším nebo čtu, tak mi to hodí hezký nepodmíněný příjem. Trošku jsem se tímhle tématem zabýval, díval jsem se po takzvaných tvrdých datech, tedy do reálných statistik kriminality, a pravím vám naprosto vážně: Jsou to kecy!

Ono to tak možná vypadá. Média jedou svoje krimi zprávy, protože to prodává a přitahuje čtenáře, posluchače nebo diváky. Čím děsivější, tím víc diváků, a tím větší vejvar, když prominete. Ale realita je často jiná, než mediální realita. Moje babička v 90. letech věřila, že v Praze je každý, kdo přijede na Hlavní nádraží, přepaden a oloupen nejpozději v parku, nazývaném Sherwood. Protože to viděla v televizi, “furt to tam ukazují”. Ne že by to tam bylo extra příjemné, ale pokud člověk byl aspoň trošku obezřetný, tak pravděpodobnost, že bude za bílého dne přepaden a oloupen, byla vcelku mizivá. Ale jak známo, strach má velké oči.

No a když jsem se hrabal v těch archivech starých kriminálních případů, tak jsem narazil na spoustu zajímavého čtení. Třeba o tom, že vraždy důchodců pro peníze nejsou rozhodně novodobý fenomén. Ani to, že vrah utluče bezbrannou stařenku a z peněženky jí sebere dvacet korun. Ani vraždy dětí, ani vraždy, které spáchají děti. Ani vraždy s prvky kanibalismu – po pravdě nejznámější české případy tohoto typu jsou vražda Ivany Mátlové vrahem Hojerem v roce 1981 a vražda dvou malých chlapců vrahem Kulíkem v roce 1963.

Každopádně jako červená nit se těmito případy táhne alkohol a sociální deprivace. Naprostá většina nejznámějších vrahů pocházela z neúplných rodin, kde byli jeden či oba rodiče alkoholici. Mnozí z pachatelů rovněž pili, dopouštěli se domácího násilí, zneužívání… A téměř jak přes kopírák: okolí o tom, že vrah chlastá a doma všechny mlátí, vědělo, ale nikdo nic neřešil. Jako by to bylo skoro něco normálního. “Jo, on chodí denně do hospody, přijde domů v noci, zmlátí manželku a jde spát” je v Česku (a i na Slovensku, protože ty případy se odehrávaly za dob Československa) vlastně prosté konstatování, které nikdo nemá potřebu nějak řešit, či jak se říká: “hrotit”.

Dovolte příklad z roku 1987: Štefan Svitek, recidivista (kromě krádeží a týrání zvířat byl odsouzený i za únos, týrání a sexuální násilí na mentálně zaostalé ženě), který pravidelně bil celou svoji rodinu, dostal 30. října od známého dvě láhve rybízového vína za to, že mu nařezal s kolegou dřevo. S kolegou je vypili, pak se přesunuli do hospody, kde pili až do zavíračky, a když padla a Svitek šel domů, tak ani nedošel – usnul ožralý na lavičce. Probudila ho ale zima, takže došel domů. Chtěl do ložnice, ale manželka byla zamknutá a odpověděla mu, aby se vrátil tam, kde byl do té doby. To ho rozzuřilo. Podrobnosti popisovat nebudu, zájemci si je mohou snadno najít, ale výsledkem byla nesmírně brutální vražda těhotné manželky a dvou dcer. Juraj Lupták, banskobystrický škrtič, pil od sedmnácti let levný alkohol a Okenu. A tak dál.

Stále stejný obraz: narušená osobnost, snížený intelekt, konzumace alkoholu. Tahle kombinace je asi zdaleka nejčastější, ať se jedná o vraždy, jiné násilné činy, nebo například pohlavní zneužívání dětí. Zapomeňte na mediálně oblíbené “pedofily” – ti většinou mají děti opravdu rádi a dokážou se ovládat, takže mezi pachateli sexuálního násilí na dětech je jich jen velmi málo. Zapomeňte i na dalšího oblíbeného mediálního strašáka: počítačové hry, které nahradily dříve oblíbené “akční filmy”. Trestných činů, vyvolaných hrami nebo sledováním akčních filmů, je naprosté minimum, zejména v porovnání s těmi, kde hraje svou roli alkohol.

Jenže zatímco pedofil nebo hráč her jsou mediálně vděční, tak alkohol je v naší společnosti tak samozřejmý, že se nad tím nikdo nepozastaví. Mnozí se opíjejí od mládí, často za tiché tolerance rodičů, a opilec vzbuzuje v lidech spíš pobavení, než veřejné odsouzení. Však co, všichni pijou, tak na tom není nic divného – a když to začne být divné, tak je většinou pozdě.