Licence | Některá práva vyhrazena Foto | PressReleaseFinder / Flickr Asi nejpodstatnější je ale to, co se s bioplasty vlastně stane na konci jejich životního cyklu, poté až doslouží svému účelu. Většinou totiž vůbec nic.

Víme, reklamy jsou otravné. A respektujeme, že je máte vypnuté :-) Budeme rádi, když nás podpoříte jinak. Prosíme, zvolte výši svého daru. Děkujeme Částka Kč

Doba trvání daru měsíc čtvrtletí rok

Váš e-mail Pro skrytí reklam se prosím přihlašte Pro skrytí reklam se prosím přihlašte Uživatelský e-mail Heslo

Zapomněli jste heslo? Změňte si je.

Přihlásit se mohou jen ti, kteří se již zaregistrovali.

Někdy se špatných věcí dopustíme tehdy, když se naplno ponoříme do "páchání" dobra. V případě bioplastů a kompostovatelných plastů to platí téměř dokonale.

Termín bioplast totiž neoznačuje výrobek přírodní či snad dokonce ekologický. Jeho název se vztahuje jen k faktu, že při jeho výrobě byla v menší či větší míře využita biochemicky upravená přírodní složka. Receptem na řešení globální ekologické krize s plastovými odpady tedy skutečně nejspíš není. A to, že se nám v mozku při zaslechnutí „bio“ ve slově bioplast rozsvítí v mozku zelená, je chyba. Bioplasty se vyrábí z přírodních materiálů, polymerů na neropné bázi. Surovinou pro jejich výrobu může být řada rostlinných (ale i živočišných) produktů, přičemž kukuřičný škrob nebo řepný cukr se dnes považují za nejrozšířenější. Proč? Při výrobě bioplastů potřebujete hlavně o vydatný zdroj sacharidů.

Na polích místo bavlny teď rostou bodláky…

Od řepy či kukuřice rostoucí na poli k sáčku nebo propisce vyrobené z bioplastů je ale třeba urazit dlouhou cestu biochemické úpravy, která má velmi nepřírodní a intenzivně průmyslovou podobu. Jak na to? Vezměte spoustu kukuřičných zrn, rozemelte je na prach a extrahujte z jejich škrobu dextrózu. Sacharid. Ten pak přeneste do fermentačních kádí a postarejte se o to, aby se změnil na kyselinu mléčnou (nebo glykoly či etylen, jak se vám to zrovna hodí). Chemickou cestou pak přeměňte kyselinu mléčnou na laktid. A to už máte k dispozici jakýsi základní kámen pro výstavbu polymerů, například pro molekuly s dlouhým řetězcem kyseliny polylaktidové (PLA). Máme vyhráno? A to je právě to. Nemáme.

Víc než pětina bohatě stačí

Bioplast sice není přímo odvozen z ropných látek, ale má téměř totožné vlastnosti, jako plastická hmota vyrobená ze syntetických nebo polosyntetických polymerních materiálů. Včetně odolnosti a velmi dlouhé životnosti. A škodlivosti vůči životnímu prostředí. Jeho významným kladem je, že pro svou výrobu nečerpá ze zdrojů fosilních paliv a také to, že jeho výroba obvykle produkuje (o 40-70 %) méně skleníkových plynů, než u klasických plastů. Neplatí to ale vždy. Je totiž otázkou, kolik procent vzniklé biosložky vlastně ve svém bioplastovém obalu na konci naleznete.

V ruce totiž můžete držet plast pyšnící se předponou „bio“, který obsahuje jen 30 % PLA nebo ještě méně. V zásadě stačí jen pětinový podíl bioplastů v celkovém objemu, aby se výsledný produkt mohl jmenovat bioplast. A zbytek? Ten mohou tvořit konvenční polymery, odvozené z fosilních paliv, pryskyřic a syntetických aditiv. Takže je to trocha zeleného v kádi ropy. A pak je výsledek samozřejmě stejně obtížně rozložitelný, jako ten obyčejný a všemi dnes tolik zatracovaný plast z ropy. Jsou tedy – někde a nějak - bioplasty šetrnější k životnímu prostředí?

Za kilo bioplastu půl kila ropy

Vzhledem k tomu, že bioplastů je dosud známo více než 300 druhů a jejich aplikace a zastoupení v produktech nabývá nejrůznějších podob, je situace slušně řečeno nejasná. Bioplastem je nazýván prakticky jakýkoliv polymer odvozený z biomasy. Jeho nezávadnost je zapotřebí vážit na velmi jemných vahách. Nevznikají jen tak. Plantáže plodin potřebných pro jejich výrobu spotřebovávají vodu, energii, vedou k odlesňování půdy a její degradaci. Jsou tu pesticidy a hnojiva, i spotřeba pohonných hmot zemědělských strojů.

Z takových kukuřičných lánů uniká do ovzduší velké množství oxidů dusíku (například oxid dusný), který nadělá v atmosféře 310x větší paseku, než oxid uhličitý. A samozřejmě, provoz biochemických rafinérií, ve kterých je škrob upravován do podoby bioplastů také něco stojí. V konečném důsledku tak jeden kilogram čistého škrobového bioplastu vyjde na 500 gramů ropy a jeho syntéza spotřebuje 80 % energie (která by byla třeba na výrobu konvenčního plastu PET). Bioplasty jsou možná fajn, protože k jejich produkci se využívají obnovitelné zdroje, ale úplně čisté tedy rozhodně nejsou.

Rozklad, který nenastane

Asi nejpodstatnější je ale to, co se s bioplasty vlastně stane na konci jejich životního cyklu, poté až doslouží svému účelu. Většinou totiž vůbec nic. Je to vlastně naše chyba, že si bioplasty (snad kvůli předponě „bio“) tolik idealizujeme. Bioplast totiž z principu své existence nemusí být biodegradabilní (biologicky rozložitelný) nebo rovnou kompostovatelný. To jsou jen další popisné vlastnosti, které plast odvozený z biomasy může mít, ale také nemusí. Záleží na výrobci; na tom, z čeho a jak je vlastně vyrobil. A také, jestli nám to férově prozradí.

Tam někde za duhou

Jistě, biologicky rozložitelný bioplast existuje, ale ke svému úspěšnému biologickému rozkladu většinou potřebuje velmi specifické podmínky prostředí. Které mu doma nabídnout nedokážeme. Například? Přiměřená vlhkost, teplota okolo 60 stupňů Celsia, dostatečně okysličené prostředí a pravidelné prohrabování, příhodné rozkladné bakterie. To vše je možné ve specializovaném průmyslovém recyklačním zařízení, ale ne v kompostu na vaší zahradě. I za dodržení těchto podmínek pak jejich rozklad, respektive snížení objemu o 90 %, trvá celá léta. A aby to bylo ještě veselejší, v průběhu svého rozkladu pak některé biodegradabilní bioplasty uvolňují do atmosféry metan a do podloží nejrůznější závadné látky. Bioplast nás nevytrhne

Pokud se biologicky rozložitelné bioplasty nedostanou do kontrolovaného prostředí recyklačního zařízení, ale povlávají si volně vzduchem, jejich rozklad jen tak nenastane. Optimální podmínky rozkladu bioplastů totiž ve volné krajině prakticky nejsou k nalezení. Ve vodě, v jezerech či mořích, se také nerozkládají. Stejně jako konvenční plasty. Tím tedy rozdílů mezi plasty, které pochází z ropných látek, a těmi biologického původu, povážlivě ubývá. Pokud bude mořská želva nebo vorvaň umírat na sepsi žaludku přeplněného bioplasty, nebude se mu hynout o nic příjemněji.

Řešení? Ne, jen další odpad

Bioplastové odpady navíc musejí být zpracovávány odděleně od konvenčních plastů, tedy být pečlivě vytřízeny už v místě svého vzniku. Pro zpracovatele není zrovna snadné rozeznat, kolik z nadrcených plastů v rozkládající se hoře je ve skutečnosti PET (a tudíž se dřív než za 500 let nerozloží). To, že je nějaký plast biologicky rozložitelný (biodegradabilní) tedy ve skutečnosti vůbec neznamená, že po pár měsících zmizí sám od sebe. Dokonce i kompostovatelný bioplast může být těžké rozložit v obyčejném domácím kompostu.

A zákazníci by si měli uvědomit, že jen „bio“ v názvu plastu z něj čistější a k životnímu prostředí šetrnější produkt nedělá.

reklama