Nedávno jsem narazil na odkaz vedoucí k článku „Kids Can’t Use Computers…“. Je to jeden z těch kilometrových článků, u kterých se táhnou další tři kilometry diskuze. Přestože nesouhlasím se všemi autorovými závěry, navzdory délce ho stojí za to přečíst.

Vlastně to slýchám pořád. Dnešní děti vyrostly s počítači na každém kroku, a díky tomu je umí používat. Má to být jakási paralela k tomu, že děti, které používají nějaký jazyk odmalička, ho obvykle umí lépe. Je to model, kterému lidé věří, ale právě příklad s počítači ukazuje, že nefunguje všeobecně.

Umíte pracovat s počítači, pokud jediná činnost, kterou jste se naučili, je připojit se na Facebook? Pravděpodobně ne. Je to stejné, jako byste odmalička používali cizí jazyk pouze v rozhraní vaší inteligentní pračky. Naučíte se, že kliknutím na nápis vyvoláte nějakou akci, ale anglicky stejně neumíte.

Drsná realita

Přesně tohle pozoruju u většiny dnešních dětí. S počítači vyrostly a naučily se, jak si zapnout webový prohlížeč a jak používat několik základních on-line služeb (případně někým jiným předinstalovaných programů), ale tím to končí. V lepším případě zvládnou zvolit Wifi sít v dohledu a zadat heslo (za předpokladu, že někdo předtím nevypnul bezdrátový adaptér). Jen ti zvídavější něco zkouší alespoň instalovat metodou pokus-omyl.

Skvěle se mi to ověřuje, když jsme přes léto na táboře. Účastníci hudebního zaměření měli letos volně dostupné nějaké notebooky zapůjčené od Lenova. Nejčastěji si chtěli najít a vytisknout nějaký text písně, kterou secvičovali na koncert. Ukázal jsem jim, kde na počítači najdou webový prohlížeč, kde je textový editor (zkušební verze MS Wordu) a jakou musí zvolit tiskárnu, aby to v budově vedle vyjelo vytištěné. Dal jsem jim k tomu také podmínku, že text jedné písně by se měl vejít na jeden list A4.

Výsledek? Třetina lidí (věk 12-16) nebyla vůbec schopna najít volně dostupný text písně pomocí dotazu do vyhledávače. Zbytek jde také rozdělit na tři rovnoměrně zastoupené skupiny. První nedokázala vložit text z webového prohlížeče do editoru, druhá to sice zvládla, ale zkopírovala to tak, že krátká píseň by vyjela na pět stránek. Jen třetí skupina dokázala text překopírovat a přeformátovat do vícesloupcového zobrazení s vhodným písmem.

Nejsem z těch, kteří by vyžadovali, aby se děti učily konkrétní programy jako MS Word a Excel, ale chápat základní schopnosti textových editorů a obecné principy uživatelského rozhraní by v tomhle věku už měl zvládat každý. Vědět, že text se dá zobrazit ve sloupcích pak ani nepovažuju za znalost počítačovou.

Neschopnost zdolat překážky

Zatímco autor se zaměřuje čistě na problém z oblasti počítačů, sám bych ten problém klidně zobecnil. Na počítačích se neznalost/neschopnost projevuje nejlépe, protože vám nic neodpustí – není tam žádný lidský faktor, a když něco nevíte, on vás za ruku nepovede (pana Sponku radši nepočítám).

Na druhou stranu to samé je v určité míře patrné i jinde. U řady mladších vnímám neschopnost čelit problémům. Svět je dnes složitější a komplexnější, než byl kdy předtím. Na to, abyste přežili, vám ovšem stačí vyvinout nejméně úsilí v historii. Technická úroveň a nastavený sociální systém umožňují, že nebudete v úplné nouzi ani v případě, že se nesnažíte. Nůžky se navíc stále rozevírají. Pokud chcete fungovat a mít nějaký úspěch, musíte počítat s tím, že nic není jisté (kromě daní a smrti) a že hlavní je celoživotní schopnost učit se a aplikovat nové poznatky.

Dnes není zas tak ojedinělé, že jsou děti naprosto odfiltrovány od jakýchkoli nesnází. Už jen to, že prostředí, ve kterém rostou, je mnohem více nastavené a řízené dospělými (ve snaze je ochránit, přece), omezuje jejich možnost čelit (klidně drobným) problémům, které buď nemají řešení, nebo je k jejich řešení nutné vyvinout větší vlastní úsilí (bez „mami/tati, vyřeš to“).

Kdo ví, jestli je tohle problém pouze současných nejmladších. U lidí své generace tohle vidím v nezanedbatelné míře také.

Křivka učení

Vrátím-li se zpět k počítačům, rozdíl současné generace a lidí, kteří začali v 80., případně začátku 90. let, je v odlišné křivce učení. Dřív k základnímu používání bylo nutné nabrat nějaké znalosti (vyvinout větší úsilí), díky kterým bylo jednodušší postupovat dále. Dnes nemusíte umět prakticky nic, a když vezmete levný tablet do ruky, zvládnete se připojit ke svým oblíbeným on-line službám s minimálním úsilím.

Problém nastane až ve chvíli, kdy se budete chtít posunout dál za tuto hranici. Najednou se dostanete do situace, kdy základ zvládáte (s minimem učení), ale abyste se posunuli dál, je zde dlouhá doba, kdy se pouze učíte a nikam se neposouváte.

Lze to snadno ilustrovat – když jste měli v 80. letech osmibitový počítač, museli jste se pro načtení programu z kazety naučit nějaký příkaz a následně ho napsat na obrazovku. Pokud jste chtěli napsat primitivní program v BASICu, stačilo se pouze podívat po dalších příkazech a zadat do počítače jejich sekvenci. Zkuste to srovnat s rozdílem náročnosti mezi použitím iPhonu pro připojení k internetu a vytvářením jednoduchých programů pro tento telefon.

Vsuvka: Nedělám za ostatní, ale rád pomůžu

Jsem přesvědčen, že lidem s počítači (především notebooky) hodně pomáhám. Tento blog skýtá spoustu užitečných rad a informací. Je tu spousta postupů a řešení. Pokud tedy někdo hledá řešení svého problému, může ho tu najít. Když už ne přímo v článku, může být nápomocná diskuze. Ostatně blog kdysi vzniknul právě proto, abych nemusel něco vysvětlovat dokola na fórech, když to stačí napsat jednou pořádně tady.

Kromě blogu si sem tam ve volných chvílích otevřu nějaká svá oblíbená fóra a lidem poradím. Má to pouze jediný háček. Musím mít pocit, že pro řešení problémů vynaložili nějaké úsilí. Nevím, proč bych měl pomáhat někomu, kdo se ani nezamyslel a na fóru vyblil špatně srozumitelnou změť textu (a že se to děje běžně).

Je to tak, že kdo má problém, může využít fóra, ale musí dát najevo, že problém opravdu snaží řešit a ukázat, že už pro jeho řešení něco udělal. Pokud nechce projevit ani elementární snahu, nemá cenu, aby se obracel na fórum (případně rovnou na mě). Od toho tu je placená technická podpora.

Podobný přístup v určité míře praktikuju i v blízkém okolí. Možná proto nemusím řešit to, co spousta kolegů redaktorů a kamarádů, že zas někde s něčím pomáhali, vděk žádný a zabralo to spoustu času. Ti nevděční, kteří se snaží pouze přehodit vlastní problémy na ostatní, to už u mě nezkouší.

Aplikuju stejný přístup k řešení problémů i na notebook své přítelkyně. Je humanitně zaměřená a nečekám, že by si měla sama umět přeinstalovat operační systém. Ohledně práce s počítačem na tom ovšem není vůbec špatně. Poradí si s nastavením projektoru (na obou stranách), umí si změnit rozlišení, nastavit IP adresu, naučila se poznat různé typy kabelů, a když potřebuje pracovat s větším množstvím oken, umí si doma nastavit rozšířenou plochu (externí monitor + displej notebooku). Věřím, že k mnohému z toho se přiblížila díky tomu, že jsem za ní neudělal všechno, když si řekla, ale snažil jsem se jí spíš vysvětlit, co je potřeba, a cestu už nechal na ní (taky toho spoustu dělá jinak než já).

Závěrem

Řešení současné situace není jednoznačné. Pokud chcete zvýšit například počítačovou gramotnost lidí ve svém okolí, přestaňte na sebe snadno přehazovat všechny jejich problémy. Naučte je, že jejich řešení vás taky stojí čas, a pokud se o něco nechtějí starat, je vhodné to vyvážit finančně, nebo umět nabídnout nějakou protihodnotu.

To je jen jedna strana mince. Současně je potřeba pomáhat těm, kteří mají snahu. Někdy poradit, jindy pouze nasměrovat a odkázat na zdroj informací.

Oboje dohromady je naučí chápat míru potřebného úsilí a zvedne jejich vlastní motivaci. Někteří dojdou k tomu, že si raději vydělají něčím, co umí dobře, a problém přenechají specialistům. Jiní dojdou k tomu, že raději vyvinou vlastní úsilí k řešení, protože peníze utratí raději jinak. Určitá skupina vám zas nabídne nějakou protislužbu, která vám může být užitečná (třeba když vám automechanik opraví auto, zatímco vy mu pomůžete se zavirovaným počítačem).

Vždy záleží na konkrétní situaci a není dobré všechno generalizovat. Přesto vysvětlit podobný princip vlastním dětem a v určité míře ho aplikovat pro mě může být v budoucnu užitečné a zdaleka se to netýká pouze počítačů. Chce to vytvářet prostředí, které podpoří jejich zvědavost a touhu po zdokonalení.

*) Zrovna ti, kteří jsou na úvodní fotce, si s počítači docela rozumí. Jde o účastníky našeho filmového tábora.