"Export z Evropy do Číny postupně klesl na třetinu a očekává se jeho další omezení. Oproti roku 2016 tak v Evropě zůstává ročně asi pět milionů tun sběrového papíru," vysvětluje Jaroslav Tymich, prezident Asociace českého papírenského průmyslu. Připouští ale, že se do Číny vyvážel sběrový papír nejhorší kvality, a proto je krok největší asijské ekonomiky pochopitelný. Ještě více než z Evropy se pak do Číny vyváželo ze Spojených států.

To, že je sběrného papíru obecně nadbytek, neznamená, že se stále nenajde kategorie, o niž mají nákupčí zájem: čistý separovaný odpad z tiskáren se dá prodat za osm až deset korun za kilogram. Ovšem smíšený sběrový papír, který lidé nosí do přistavených kontejnerů spolu se sklem a plasty, nemá v tuto chvíli ani hodnotu odvozu. Některé tuzemské svozové firmy patřící pod odpadářský gigant Marius Pedersen proto už starostům poslaly dopis, že je čeká další zdražení této služby.

Rozhodnutí Číny není to jediné, čeho si je potřeba v souvislosti s nadbytkem odpadového papíru všímat. V Česku se spotřebuje téměř 1,6 milionu tun papíru a téměř dvě třetiny se vytřídí. Třídění je ale pouze předstupněm recyklace − tedy kroku, ve kterém se odpad použije na výrobu něčeho nového. Českou slabinou je, že chybí podniky, které by to velké množství vytříděného papíru zvládly zpracovat. A problém není pouze u papíru, podobné je to také s plasty. Situace se navíc v budoucnu zkomplikuje, až se začne zavádět nová evropská legislativa o oběhovém hospodářství a cirkulární ekonomice přijatá v roce 2018. Podle ní budou muset jednotlivé státy do roku 2035 recyklovat do nových výrobků 65 procent směsného komunálního odpadu, který po vytřídění zůstává v černých popelnicích na směsný odpad. Vysoké cíle si EU nastavila také u obalových materiálů.

65 procent směsného komunálního odpadu se musí v roce 2035 v celé EU opětovně použít a recyklovat. 73 procent Čechů podle dat společnosti Eko-Kom aktivně třídí odpady. Na každého člověka připadá 49 kilogramů. 253 tisíc tun obalových plastů se v roce 2018 dostalo na český trh. 1 milion tun sběrového papíru se v roce 2018 vysbíral v Česku.

Situace na trhu s papírem se může podle Tymicha trochu zlepšit ve druhé polovině roku 2020, kdy se postupně rozjedou nové papírenské linky, jež navýší množství recyklovaného papíru o 3,5 milionu tun. Jednou z nich bude nový provoz ve slovenském Ružomberoku, kterou staví majitel největší české papírny Mondi Štětí. Podnik v severních Čechách však vyrábí papír ze dřeva, a nikoli ze sběrového papíru. Ten ve Štětí jako hlavní surovinu neodebírají, zato ročně na svou produkci spotřebují přes dva miliony kubíků dřeva. Podobná situace je u většiny tuzemských papíren. Právě proto se z Česka asi 80 procent vytříděného papíru vyváží a na tomto čísle by nic nezměnilo ani případné zvýšení výkupních cen. Podle statistik se v tuzemsku v roce 2018 zpracovalo a nově zrecyklovalo jen 215 tisíc tun sběrového papíru. Před necelými deseti lety to bylo o 100 tisíc tun více, starší stroje se ale postupně odstavily a žádné nové nepřibyly. Vůbec největší zpracovatel odpadového papíru, společnost Smurfit Kappa Czech, v závodě v Žimrovicích na Opavsku ročně zrecykluje asi 65 tisíc tun vytříděného papíru.

Závislost na vývozu a malá schopnost využít vysbíraný odpad se v Česku týká také plastů. Jich se stejně jako papíru dotkly změny na čínské straně. Čína před dvěma lety nastavila přísnější limity pro výkup a dovoluje pouze dovoz plastů, které jsou čisté a kvalitně vytříděné, a tedy použitelné pro další recyklaci. Předtím Čína zpracovávala jen menšinu plastového odpadu, většina se kupila na legálních i nelegálních skládkách. S tím se ale Čína rozhodla skončit. S přebytkem plastů se kvůli jejímu rozhodnutí začalo Česko potýkat už v roce 2018. Města a obce musely náhle začít firmám, které vozí odpad ke zpracování, platit − dříve to bylo u plastů naopak. Mnohem více plastů ale v posledních dvou letech končí na skládkách. Pavla Ivácková, mluvčí firmy AVE, jedné z největších odpadářských a svozových firem v Česku, potvrzuje, že přebytek plastového odpadu snížil jeho cenu natolik, že šanci na odběr mají jen ty nejkvalitněji vytříděné.

Zpracování plastů se věnuje v Česku asi dva a půl tisíce firem. Většinou vyrábí obaly, které tvoří největší skupinu plastů. Asi třetinu plastů dále odebere stavebnictví, desetinu zemědělství a automobilový průmysl. Podle Davida Hausnera, šéfa Plastikářského klastru, který sdružuje zpracovatele plastů, jsou výrobci na větší využití recyklovaného materiálu připraveni, narážejí ale na zákony a také na tvrdé požadavky potravinářských firem, jež trvají na maximálně čistých odpadních plastech.

Třídění odpadů se v Česku daří, jejich další zpracování v rámci recyklace ale stále ještě pořádně nezačalo. Ilustrace: Jindřich Janíček

Jednou z alternativ, kde by mohly firmy a obce v budoucnu udat přebytečný odpad jako druhotnou surovinu, chce být digitální odpadové tržiště Cyrkl. Podle jejího zakladatele Cyrila Klepka lze z plastového odpadu recyklovat téměř všechno, ovšem ne vždy se to ekonomicky vyplatí. Nejvýnosnější je podle něj recyklace PET lahví, méně zajímavé je PVC nebo plastové kompozity. "Kromě typu polymeru záleží na vstupní čistotě materiálů. Pokud jde o plasty z výroby, které jsou vytříděné, jde o velmi cenný materiál. Směs plastů z komunálních odpadů už je méně atraktivní. Ale i pro něj se využití najde," míní Klepek.

Podle statistik ministerstva životního prostředí jsou plasty třetí nejexportovanější tuzemský odpad, hned po kovech a papíru. V případě kovového šrotu si ale především tuzemští oceláři stěžují, že ho zbytečně mnoho končí v Turecku a na Ukrajině. Tedy v zemích, jež patří k předním vývozcům ocelových výrobků do Evropy. Protože ale nejsou členy Evropské unie, nemusí splňovat přísné ekologické standardy jako hutě v zemích EU, které momentálně bojují s rostoucí cenou emisních povolenek. Kovový šrot je důležitou součástí při výrobě surové oceli. Na jednu tunu surové oceli se může ve směsi ve vysoké peci spolu s železnou rudou a koksem použít až 30 procent šrotu.

Jednou ze surovin, u které bude stále důležitější opětovná recyklace, je hliník. V přírodě se vyskytuje pouze v podobě sloučenin, jeho výroba je tak energeticky značně náročná a to ke snaze recyklovat přímo vybízí. Hliník a jeho slitiny se masivně používají v elektrotechnice, v automobilovém průmyslu a při výrobě letadel. Podle slévárenského svazu se v Česku vyrobí kolem 150 tisíc tun hliníkových výrobků. Roste také počet nápojových obalů, kterých je dalších několik tisíc tun. Síť kontejnerů pro třídění hliníkových obalů ale zatím není zdaleka tak rozšířená v porovnání s bílým a barevným sklem, plasty nebo papírem.

Skládky o šest let déle

Český systém nakládání s odpady, které jsou zároveň důležitými druhotnými surovinami, se nyní mění. Jeho podobu určí nová odpadová legislativa, kterou už schválila vláda. Během ledna celkem o čtyřech zákonech, které upravují byznys v řádu mnoha miliard korun se spoustou protichůdných zájmů, začne jednat Poslanecká sněmovna. Jedním z důležitých pilířů nových zákonů je prodloužení termínu ukončení skládkování jiného než využitelného odpadu z roku 2024 do roku 2030 nebo zvýšení poplatku za skládkování z 500 korun za tunu na 1850 korun. Kritici ale zdůrazňují, že nová legislativa v podstatě nepodporuje recyklaci. "Zákon má vést k tomu, že se přesune více odpadu ze skládek do recyklace. Vše je ale nastavené tak, aby se podporovalo třídění, což větší recyklaci neřeší. Problém máme v tom, že vytříděný papír, sklo nebo plasty neumíme dobře využít," říká Ivo Kropáček, odpadový expert Hnutí Duha.

Podle Petra Havelky, ředitele České asociace odpadového hospodářství, jež sdružuje velké svozové firmy a část tuzemských recyklačních podniků, bude v roce 2035 potřeba každoročně zrecyklovat o 1,43 milionu tun komunálních odpadů více než dnes. Největší problém to bude u plastů a biologicky rozložitelného odpadu. Celková produkce směsného komunálního odpadu v Česku byla minulý rok zhruba 5,8 milionu tun. "Vláda vůbec neumí odpovědět na otázku, jak zajistí, aby odpady odkloněné ze skládek nekončily v kapacitách nových spaloven na směsný odpad, před čímž varuje EU, ale v potřebné recyklaci, ke které se Česko zavázalo," říká Havelka.

Jednou z možností, která má podpořit recyklované výrobky, je jejich daňové zvýhodnění. Snížené DPH se ale podle ministra životního prostředí Richarda Brabce v zahraničí neosvědčilo. Rozpohybovat trh s recykláty má také nový požadavek u veřejných zakázek zadávaných státem, aby část dodávek byla z recyklovaných surovin. S jeho zavedením prý ministerstvo počítá. "Nyní zjišťujeme, jak takové zvýhodnění zavést," dodal Brabec. Podle Kropáčka z Hnutí Duha se v Evropské unii také diskutuje o tom, jestli v EU nezavést novou daň, která by znevýhodnila například ty výrobce, kteří vyrábějí plasty přímo z ropy. Opatření by naopak finančně podpořilo firmy, které recykláty využívají.

Třídění odpadů se tedy v Česku daří, jejich další zpracování v rámci recyklace ale stále ještě pořádně nezačalo. "Jediná možnost, jak se pohnout v recyklaci, je digitalizovat a otevřít data o odpadech. Aby je kdokoli mohl využít," myslí si ředitelka Institutu cirkulární ekonomiky Soňa Jonášová. "Zatím není jasné, kolik surovin v určitém regionu je a jaké je jejich složení. Podobně to platí také o cenách. Jak potom můžeme otevřít trh pro investory, kteří by o recyklaci měli zájem? Vždyť se nemají podle čeho rozhodovat," dodává Jonášová. Podle ní stát navíc pro podnikání v tuzemském recyklačním byznysu nevytváří dostatečně jisté prostředí. A připravovaná vládní Strategie cirkulárního Česka 2040 je v detailech zatím nekonkrétní.