Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

- KONSEPTET FAIR PLAY kan legges ned om man skal akseptere slikt, sa Vålerenga-kaptein Jonatan Tollås Nation i bakkant av Haugesunds omstridte 3-1 scoring mot Oslo-laget torsdag kveld. Det er vanskelig å være uenig med han i det. For fair play er et enten eller-konsept selv om fotballspillere og trenere ofte prøver å framstå litt gravide i sine bortforklaringer av uheldige episoder.

Lightversjonen som hjemmelaget praktiserte mot Vålerenga er direkte ødeleggende for fotballen.

Og lightversjonen er denne:

ETTER AT VÅLERENGA har spilt ballen ut over sidelinja på grunn av skade (Ivan Näsberg) gjør Haugesund det de skal gjøre i forhold til den uskrevne regelen - de kaster ballen tilbake til Vålerenga. Så langt er alt vel og bra. Bruddet på spillets fair play skjer i det øyeblikket hjemmelagets Ibrahim Shuaibu går i press på Vålerengas ballfører Markus Nakkim. For det er ikke nok bare å kaste ballen tilbake til laget som har spilt den ut over sidelinja, man skal også gi motstander tid til å gjenopprette kontroll.

Shuaibu gjorde ikke det da han presset Nakkim.

Da Nakkim så spilte egen keeper, og Shuaibu intensiverte presset og ga full gass mot VIF-målet, tråkket Haugesund-spissen på selve prinsippet for fair play.

AT VIF-KEEPER Marcus Sandberg bommet på ballen og ga Ibrahim Shuaibu åpent mål til 3-1 er ikke poenget her. Poenget er at Shuaibu ikke skulle vært i press i det hele tatt. Haugesund skulle gitt Vålerenga tid til å gjenskape kontrollen de hadde da laget ga fra seg ballen. Det gjorde de ikke. Og slik jeg ser det er det heller ikke noe poeng å diskutere graden av det presset Shuaibu utførte på Nakkim, eller konkludere som Haugsund-trener Eirik Horneland - «han (Nakkim) kunne jo spilt ballen ut over sidelinja».

Enten utøver du fair play og lar motstander få kontroll på ballen.

Eller så gjør du det ikke.

I 2012 HADDE vi en tilsvarende kontroversiell situasjon mellom Lillestrøm og Brann på Åråsen. Brann skulle returnere ballen til LSK etter at Fredrik Gulbrandsen hadde ligget nede, men istedenfor å kaste den rett til motstander valgte bortelaget å ta veien om en egen spiller, Erik Mjelde. Som gjorde det fair play-sedvanen tilsier, han slo ballen langt mot Lillestrøms keeper.

I beste mening.

PROBLEMET OPPSTOD DA Erik Mjelde slo til ballen med litt for mye kraft og LSK-keeper Stefan Logi Magnusson feilberegnet langpasningen totalt. Ballen gikk i mål og Brann økte ledelsen til 4-2. Men selv om keepertabben var av gigantiske proporsjoner skjønte Brann at dette ble feil.

Det var jo ikke deres intensjon å øke ledelsen.

De skulle bare la Lillestrøm få starte med ballen.

BRANNS UNNSKYLDNING PÅ Åråsen var å la Bjørn Bergmann Sigurdarson score 3-4 direkte fra hjemmelagets avspark. Uten motstand fikk islendingen løpe uhindret gjennom Brann-forsvaret. Og konfrontert med avgjørelsen etter kampen sa daværende Brann-trener Rune Skarsfjord følgende til Dagbladet:

- Det var et relativt enkelt valg. Jeg konfererte med Erik (Mjelde) og «Kalven» (Christian Kalvenes), og vi var enige om at det var ingenting annet vi kunne gjøre.

- Det skulle bare mangle.

ERIK HORNELAND OG Haugesund så det annerledes og feiret 3-1 målet mot Vålerenga som en hvilken som helst annen scoring. Det er deres sak. De brøt ingen skrevne regler. De scoret et mål i grenseland for god fotballskikk. For rettferdighetens prinsipper har ingen gråsoner - et overtramp av denne typen kan ikke sanksjoneres som en holding, en episode der man prøver å jukse seg til et straffespark eller alt det andre fotballspillere gjør i forståelse av at hensikten alltid helliger middelet.

Det er derfor Jonatan Tollås Nation treffer spikkeren på hodet.

Fair play handler nemlig ikke om skjønn.

Det handler om fair play.