Nordisk forbrystring

Thorgeir Kolshus

10. apr. 2013 13:25 Sist oppdatert 11. april 2013

Den svesnke pressens motvilje mot å bruke kulturforskjeller som forklaringsmodell får av og til de underligste utslag. Mest talende er tausheten, skriver Thorgeir Kolshus. NTB scanpix

Bak de svenske skjellsordene skjuler det seg en desperasjon over at det monopolet man har hatt på å beskrive virkeligheten er i ferd med å rakne.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Skinn bedrar. Vi har lett for å tro at folk som ligner hverandre deler mer enn folk som ser forskjellige ut. Desto større blir overraskelsen når naboen under krangelen om den derre hekken viser seg å være fra en annen planet.

For oss nordmenn er det de siste årene blitt stadig tydeligere at Sverige faktisk et helt annet land hva den offentlige samtale angår. Ordskiftet over Kjølen har også gått en kule varmt: Svenske kommentatorer er like lykkelige for at de ikke er norske som norske er for at de slipper å være svenske.

På dette punktet er Unionsoppløsningen komplett. Danskene har svenskene gitt opp for lengst.

Den store nordiske mur er under oppføring, reist av svenskene for å hindre smitte fra norsk og dansk debattbarbari. Det er ikke bare europapolitikken som gjør at et nordisk samarbeid virker fjernere enn på lenge.

Nyfascistiske Norge

Den svenske isolasjonsstrategien gir seg utslag i enkeltuttalelser som ville gitt selv Dusteforbundet et troverdighetsproblem. I en anmeldelse av en bok om den europeiske nyfascismens røtter forrige uke, antyder for eksempel den prisbelønnede kulturjournalisten Anita Goldman at det er en forbindelse mellom skigåing og fascisme. Også betegnelsen «broderfolket» om oss nordmenn vil hun til livs. Den spinner etter sigende på maskulin slektskapsmetaforikk som passer et fascistisk verdensbilde som hånd i hanske.

Om det kjønnshybride «söta bryster» bør erstatte «söta bror», slik krefter i Sverige ønsker at et kjønnsnøytralt «hen» skal brukes i stedet for «hun» og «han», lar vi ligge i denne omgang. Men forfatteren av boken, journalisten Henrik Arnstad, kunne åpenbart ha ønsket seg en annen anmelder enn Goldman. I hvert fall avviser han blankt koblingen mellom skigåing og fascisme. Hans egen karakteristikk av Fremskrittspartiet som ultranasjonalistisk og som en del av en fascistisk dreining i Europa, derimot, er visst ubestridelig.

Slikt bidrar ikke akkurat til forståelse og nordisk forbrystring.

Det är synd om människan.

Utskjelling uten tilsvarsrett

Det enkleste vil være å nøye seg med et oppgitt smil og et og annet sarkastisk ordispill og ellers la svenskene seile sin egen innmurede innsjø. Men for oss som tenker at et mer utstrakt nordisk samarbeid vil ha mye for seg, er det fristende å prøve å forstå hvilke dypereliggende årsaker som skaper denne forskjellen i offentlighetskultur i tre land som, tross ulike historiske bakgrunner, deler mange grunnleggende kulturelle og politiske verdier.

Broen over Svinesund: Nordisk samarbeid virker fjernere enn på lenge, og det er samfunnsdebattene som virkelig skiller oss, mener Aftenpostens spaltist. NTB scanpix

Karl Ove Knausgård er bare én i en lang rekke norske og danske betraktere som har karakterisert Sverige som konsensuspreget og konfliktsky.For meg, som langt mer sporadisk kaster medieblikket over grensen, er ikke dette umiddelbart lett å få øye på. Det svenske politiske ordskiftet ser i alle fall ut til å ha høyere temperatur og være mer retorisk spissfindig enn det norske. Merkelapper som sjåvinist, fascist og fremmedfiendtlig sitter også langt løsere, både i medieoffentligheten og i andre sammenhenger – og jeg tviler på at jeg er alene om å ha blitt kalt ‘sexist’ av en svensk diskusjonspartner.

Men, slik min spaltistkollega Bjørn Stærk påpeker i sin kommentar om Sverigedemokratene, er skjellsordstillatelsen i svenske medier ulikt fordelt. Spesielt i de tilløp som finnes til innvandringsdebatt er det nærmest tale om utskjelling uten tilsvarsrett. I bloggosfærens motoffentlighet virker det da også som om alle større medier regnes med til «tokvänstern», uavhengig av deres politisk profil forøvrig.

Klassebasert lagdeling

Hvis vi trekker inn forskjellene i de respektive nordiske lands samfunnsorganisering siden 1905, skiller Sverige og Danmark seg fra Norge på det punktet at de i langt større grad har bevart den klassebaserte sosiale lagdelingen og videreført tradisjonen for en sterk sentralmakt. Mye av den politiske retorikken i de fremvoksende sosialdemokratiene måtte derfor styre unna det som kunne minne folk på at grunnleggende sosiale forskjeller fortsatt eksisterte.

For å kunne bygge nasjoner med rettferdighetsprinsippet som rettesnor, var det viktig å unngå temaer som viste at det ikke fantes noe enhetlig «vi».

I Norge, derimot, arvet vi skepsisen mot styring fra København og Stockholm, slik at det som eventuelt måtte befinne seg av eliter i Oslo ville balanseres av motstand fra bygdene. Dette garanterer at det norske «vi» alltid vil være oppe til debatt, uten at dette tas som en trussel – en tilstand Lars Laird Iversen treffende har kalt «uenighetsfellesskapet».

Den danske offentligheten minnet lenge om den svenske, med samlet front mot Mogens Glistrups retoriske utskeielser. Men på nittitallet inntraff en av moderne europeisk politikks mest bemerkelsesverdige kursendringer. Med ett ble innvandringsspørsmålet knyttet til diskusjon av etnisitet og klasse og andre sosiale skillelinjer som virker å være mer immune mot den typen utjevningsverktøy som er tilgjengelige for en velmenende og ambisiøs velferdsstat.

Dette utløste en lang rekke diskusjoner om det danske «vi», som også påpekte problemer knyttet til fremveksten av parallellsamfunn uten nevneverdig forhold til det dette «vi»-et bygget på. Den danske litterære kanon fra 2006 er et symptom på en langt bredere endring i dansk mentalitetshistorie.

Talende taushet

I den svenske offentligheten, derimot, sitter det langt inne å diskutere betydningen av etnisitet, klassebakgrunn og andre temaer som utfordrer fortellingen om et inkluderende svensk «vi». Og pressens motvilje mot å bruke kulturforskjeller som forklaringsmodell får av og til de underligste utslag. Den som lette i svensk presse etter bakgrunnen for de opptøyaktige tilstandene rundt publiseringen av instagrambildene i Göteborg sist desember, lette forgjeves – ettersom mediene holdt den sannsynlige multietniske komponenten i konflikten tett til brystet, med unntak av i de sterkt redigerte bildene som illustrerte reportasjene.

Mest talende var nettopp tausheten. For den journalistiske ryggmargsrefleksen som innebærer å finne de underliggende årsakene til en såpass iøynefallende hendelse, ble åpenbart suspendert. Og uten forsøk på forklaring, ble det hele uforståelig – helt til konspiratoriske innfall tilsvarende mine reddet vår tro på at fem hundre skandinaviske ungdommer tross alt ikke gjør gatene farlige uten grunn, selv om det er en grunn som for all del ikke skal nevnes.

Ritualer

En av verdens mest anerkjente antropologer, den svenskgiftede amerikaneren Jonathan Friedman, forlot i 2008 sitt professorat ved Universitetet i Lund etter i mange år å ha utholdt det han kaller en kvelende politisk korrekthet, som gjorde det umulig å bedrive nysgjerrighetsdrevet samfunnsforskning.

Hans kone Kajsa Ekholm, også hun antropologiprofessor, hadde en gang på nittitallet holdt et foredrag for en gruppe som var blitt stemplet som fremmedfiendtlige. Hun uttrykte også et ønske om å forstå hva det var som fikk denne gruppen til å føle seg satt på siden av «folkhemmet» — på samme vis som antropologer i sin allmenhet forsøker å studere hvordan folk ser på seg selv, sine omgivelser og verden forøvrig.

Man skulle kanskje tro at det endog ville være i offentlighetens interesse å få vite mer om hvordan verden så ut fra et slikt ståsted, for å kunne nå frem med målrettede budskap og mulige tiltak.

Den gang ei.

Den kollektive utfrysningen hun ble utsatt for, inkludert krav fra kolleger og studenter om at hun måtte sies opp, forteller om et angstridd forhold til alt som smaker av påminnelser om utenforskap. Friedmans lett konspiratoriske analyse av svensk politikk er at støynivået er høyt på områder som er av mindre betydning, for å overskygge det faktum at enkelte spørsmål aktivt holdes vekk fra agendaen.

Den konsensusen som Knausgård og andre har pekt på tjener rett og slett en rituell funksjon: Den skal bekrefte at Sverige er ett, tross alle tegn på det motsatte.

Bredere deltakelse

Bidragsytere til den norske offentligheten, meg selv inkludert, har mye å lære av kunnskapsnivået i deler av den svenske debatten. Og det er meg en gåte at det i Norge er aksept for å være så ideologisk enøyd at man kaller fredspristildelingen til EU «absurd» uten å bli sendt rett i skammekroken med en bunke historiebøker, fortrinnsvis med lettleselige bokstaver.

Men tross sine mangler ser det norske uenighetsfellesskapet ut til å omfatte mye større deler av våre liv, og, enda viktigere, ha langt bredere deltagelse enn den svenske offentligheten. Og når man ikke engang på et allerede avgrenset felt klarer å bekrefte eksistensen av et fellesskap, oppleves det som en desto større trussel. Så når svenske kommentatorer ser ultranasjonalistiske fascister og sexister bak hver busk, Kardemomme by blir høyreekstrem propaganda, og interesse for vedhugging uttrykker reaksjonær lengsel etter tapte mannsbastioner, er dette høyst sannsynlig en overgangsfase.

Bak skjellsordene skjuler seg desperasjonen over at det monopol de har hatt over virkelighetsbeskrivelsen er i ferd med å renne ut mellom deres fingre. Velkommen etter, Sverige! Nordisk brysterskap blir snart lettere.