Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Arbeiderpartiets knefall for høyresidens skatteargumenter vil skape større forskjeller i Norge, og ødelegger troen på at politikk nytter. Den siste tids sprikende forklaringer fra Arbeiderpartiet om arveavgiften er et trist skue.

77 av Norges 100 rikeste er arvinger. En bedre illustrasjon på at makt, penger og muligheter er urettferdig fordelt i Norge, finnes knapt. Det eneste store landet i Europa som har avskaffet arveavgiften, er Italia. Det var høyrepopulisten og milliardæren Silvio Berlusconi som sto for dette skattekuttet. Hun var derfor ikke i særlig staselig selskap, statsminister Erna Solberg, da hun fjernet arveavgiften her i Norge.

Sammenliknet med mange andre land, var den norske arveavgiften lav, men den ga et betydelig innskudd til fellesskapet. To år etter at skatten ble fjernet, har ikke regjeringen greid å komme opp med noen som helst dokumentasjon på at det å fjerne arveavgiften gir flere investeringer eller arbeidsplasser. Aps Trond Giske oppsummerte dette godt da stjerneøkonomen Thomas Pikettys besøkte i Norge:

«Pikettys teorier slår bena av regjeringens skattepolitikk. Statsminister Erna Solberg og finansminister Siv Jensen påstår at deres skattelettelser er «vekstfremmende», men Pikettys data fra mange land gjennom flere tiår viser det motsatte. Regjeringens fjerning av arveavgiften og målet om å kutte kraftig i formuesskatten, øker inntektsforskjellene» sa Giske til Dagens Næringsliv den gangen.

Les også Aksel Braanen Sterris «Arv til alle».

Men det var den gangen. Det var lett å bruse med fjæra når en kunne ta bilder med verdens mest kjente økonom. Forrige uke gjorde Arbeiderpartiet det klinkende klart at de ikke vil innføre en ny arveavgift om de kommer til makten i 2017. Det viser at det var viktigere for Ap kritisere Erna Solberg, enn å faktisk gjøre noe med problemet. Nå mener visst Arbeiderpartiet at Erna Solberg og Silvio Berlusconi har mer rett enn Thomas Piketty.

Forklaringene på snuoperasjonen er vage, og spriker. Jonas Gahr Støre forklarer til VG at «arv leder til formue», og at det derfor er mer naturlig å beholde formuesskatten.

Ja, Støre, at arv leder til formue er hele poenget. Grunnen til at de fleste land har arveavgift, og at økonomer som Piketty er kritisk til å fjerne den, er nettopp at overføring av ekstrem rikdom fra generasjon til generasjon er noe av det som sterkest driver fram de økte forskjellene mellom fattig og rik.

Høyresiden pleier gjerne å hylle gründeren som startet på bar bakke og bygde seg opp. Men virkeligheten er at de fleste av de rikeste i Norge har ikke blitt det på egen kjøl. De har arvet makten og pengene. Det øker forskjellene i Norge. Dette vet Støre. Han sa det selv i Stortinget 26. november 2013:

«Arveavgiften har ingen effekt for næringslivet, bekrefter Finansdepartementet i sitt svar, og det er skattekutt som fører til ganske betydelig økte sosiale forskjeller om vi ser dette over tid»

… men han vil ikke lenger gjøre noe med det!

Arbeiderpartiets ledende finanspolitiker Marianne Marthinsen velger en litt annen forklaring. Hun har tidligere uttalt at «vi kommer ikke til å gjeninnføre arveavgiften etter samme modell som var gjeldende i 2013. Den traff i liten grad dem med de største formuene og ga en beskjeden inntekt til fellesskapet».

Greit nok. Det er en kritikk jeg kan være enig i, selv om 1,9 milliarder kroner ikke er akkurat er en «beskjeden inntekt», men tvert i mot kunne bidratt til velferd og mindre forskjeller. Så la oss utrede en ny, da!

SV ser gjerne på en modell med et høyt bunnfradrag som skjermer vanlige boliger og hytter, om det er det som skal til. Som Marthinsen selv sier, det er de «største formuene» som er det viktige her. En skulle derfor tro at Marthinsen og hennes kolleger ville være interesserte i å støtte dette forslaget i Stortinget:

«Stortinget ber regjeringen komme tilbake med forslag til en ny arveavgift med færre tilpasningsmuligheter og bedre omfordelingsevne enn den tidligere modellen for arveavgift».

Men det stemte Arbeiderpartiet ned. Igjen virker det som om kritikk mot regjeringen er viktigere enn å faktisk løse problemet.

Atter andre i Arbeiderpartiet ser ut til å mene at angrep er det beste forsvar. Medlem i finanskomiteen Truls Wickholm (Ap) vil ikke svare på spørsmål om hvorfor Arbeiderpartiet nå støtter Siv Jensen og Erna Solberg i synet på arv, men har heller følgende beskjed til SV: «Det er alltid lillebror sitt privilegie å sette hensynet til seg selv foran helheten».

Det er fristende å bemerke at det vel knapt finnes et bedre eksempel på å «sette hensynet til seg selv foran helheten», enn å kritisere Erna Solberg og Siv Jensen i harde ordelag for skattekutt i det ene øyeblikket, for så å selv duknakket støtte dem i Stortinget:

Til Klassekampen sier nemlig Wickholm, i god omfordelende ånd, at «de med de sterkeste skuldrene bør bære den tyngste børen, mens de med de laveste inntektene bør få beholde mer».

Dette høres fint ut. Problemet er jo at Arbeiderpartiet ikke lever opp til denne retorikken i det de faktisk foreslår. I Stortinget, der politikken faktisk vedtas, varsler Ap at milliarder av kroner som Siv Jensen har gitt i skattekutt skål få bli stående, og de med lave inntekter har ikke all verden å se fram til: I Arbeiderpartiets alternative statsbudsjett tilgodeses de som tjener 250 000 i året med stusslige 199 kroner i året i skattekutt. 55 øre om dagen, der altså.



I det hele tatt er det å observere Arbeiderpartiet i den siste tidens skattedebatt litt som å observere to parallelle verdener. I den ene verdenen, den vi ser i avisene og på TV, kommer kraftsalver som denne:

«Regjeringens fjerning av arveavgiften og målet om å kutte kraftig i formuesskatten, øker inntektsforskjellene».

Mens i den virkelige verden støtter Arbeiderpartiet selv kutt i formuesskatten og fjerning av arveavgiften. Det er åpenbart meningen at vi skal tro at dette ikke øker inntektsforskjellene når det er Arbeiderpartiet selv som går inn for det, bare når Erna Solberg gjør det.

Les også «Skattespørsmålet kan knekke Arbeiderpartiet»

Siv Jensens skattekutt er i følge Arbeiderpartiet å «gi mer til de som har mest fra før». Men å øke skjermingsfradraget for aksjeeiere slik Arbeiderpartiet har kjempet gjennom i Stortinget, slik at de rikeste aksjonærene kan samle opp enda større summer i skattefritt utbytte, er altså ikke å gi mer til de som har mest fra før. Så lenge det er Arbeiderpartiet selv som går inn for det.

Ambisjonsnivået må opp. Norge trenger ikke et pauseinnslag mellom Høyre-regjeringer som kutter i skatten til de rikeste. Det vi trenger en regjering som tar grep om forskjells-Norge. Som omfordeler til de som har minst, så det monner. Som tør å si at rikdom bør beskattes mer.

En bekjemper ikke forskjeller og økonomisk urettferdighet ved å plassere seg til høyre for Jens Stoltenberg i skattepolitikken, slik Marianne Marthinsen og Truls Wickholm har gjort. Den nye skattepolitikken de fronter for Arbeiderpartiet er, som Dagsavisen skrev på lederplass, «politisk uforståelig», og med en fordelingsprofil som er «hårreisende».