Den største trusselen mot EØS er rød | Øystein K. Langberg

6. apr. 2019 07:30 Sist oppdatert 7. april 2019

SV-leder Audun Lysbakken og Sp-leder Trygve Slagsvold Vedum vil ha Norge ut av EØS-avtalen. Arbeiderpartiet og Jonas Gahr Støre vil bli. Åserud, Lise / NTB scanpix

Frustrasjonen med EØS-avtalen øker, og de blå har ansvaret, mener Tankesmien Agenda. Det er en pussig kritikk.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

«Hvorfor er det kun venstresiden som stiller opp for EØS-avtalen?», spør Trygve Svensson, leder i Tankesmien Agenda, i en kronikk i Aftenposten. Han mener regjeringen «skyver EØS foran seg» og at det er med på å forklare en «økende frustrasjon knyttet til EØS».

Det siste er misvisende. Riktignok er det mer EØS-motstand i fagbevegelsen, noe som kan snu flertallet i LO. Men blant folk flest er oppslutningen økende. Faktisk er EØS-støtten rekordsterk, ifølge Sentios målinger for Klassekampen og Nationen. Den siste ble tatt opp før jul. Der oppga 60 prosent at de ville stemt for avtalen i en folkeavstemning. Kun 22 prosent ville stemt imot.

Både i Ap, Høyre, Venstre og KrF er det solid EØS-støtte blant velgerne. Målingen viser også at det er flertall for å bli i EØS blant SVs velgere – stikk i strid med partiprogrammet. Frp- og Sp-velgerne er mindre positive, men selv i disse partiene er det store grupper som ønsker seg fortsatt EØS-medlemskap. Ingen partier har et statistisk signifikant neiflertall, ifølge Sentio.

Det kan selvfølgelig diskuteres hvor dypfølt EØS-støtten er. Andre spørsmålsstillinger kan gi andre svar. Men at motstanden er økende under de blå, er det lite hold i.

Les også Noe er galt med den norske kronen | Øystein K. Langberg

Tvunget til upopulær politikk

Kritikerne av EØS-avtalen har rett i at den begrenser politikernes handlingsrom. På godt og vondt, kan man legge til. I biografien sin er Jens Stoltenberg ærlig om dette. Avtalen «har tvunget oss til å gjennomføre omstillinger det ellers ikke hadde vært mulig å få tilslutning til», skriver han. Stoltenberg peker på at monopoler ble avviklet og at subsidiering av ulønnsomme arbeidsplasser ble forbudt. «Penger og arbeidskraft ble frigjort til mer nyttig arbeid», er hans konklusjon.

Alt handlingsrommet er imidlertid ikke borte, noe blant andre Fafo-forsker Jon Erik Dølvik har pekt på. Når Norge tilsynelatende er blitt hardere rammet av lavlønnskonkurranse enn andre nordiske land, er en av årsakene at politikerne har «unnlatt å bruke verktøy som EØS-avtalen tillater», skriver han i Dag og Tid. Finland har tatt i bruk allmenngjøring av tariffavtaler i betydelig større omfang enn Norge. Sverige har på sin side regulert bemanningsbransjen langt strengere enn oss.

Marvin Halleraker.

Ikke verre enn før

Fleksibiliteten i EØS-regelverket kunne vært utnyttet bedre av både blå og rødgrønne politikere. Men Svensson går et skritt lenger når han hevder at Solberg-regjeringen skyver EØS-avtalen og overvåkingsorganet ESA foran seg.

Regjeringen gjennomfører privatisering og konkurranseutsetting, men snarere enn å gi Brussel skylden, har den i stor grad frontet dette som egen politikk. Det er i alle fall vanskelig å se at Solberg-regjeringen har brukt EØS som syndebukk i større grad enn forgjengerne.

I kronikken nevner Svensson Hjelmeng-utvalget som har foreslått tiltak for å styrke konkurransen mellom det offentlige og det private. Utvalget ble satt ned etter spørsmål fra ESA. Men næringsminister Torbjørn Røe Isaksen gjemte seg ikke bak EØS-avtalen da utvalget kom med sin rapport. Han ville til og med «se på om det er tiltak Norge bør gjennomføre, selv om vi ikke er forpliktet til å gjøre det».

De blå utnytter kanskje ikke handlingsrommet slik venstresiden skulle ønske seg. Men det er ikke det samme som å skyve EØS foran seg og selge høyrepolitikk på falske premisser.

Les også NATO tar ikke sjansen på å bytte ut sjefen. Det er det mange grunner til. | Øystein K. Langberg

Hvem er EØS-dödaren?

Det beste argumentet for at venstresidens politikk er viktig for EØS-avtalen, er at åpne økonomier som den norske trenger et velutviklet sikkerhetsnett. Det gjør det mulig å takle de omveltningene som globalisering og EUs frie flyt av varer, kapital og mennesker fører med seg. Mangelfulle tiltak mot sosial dumping i Storbritannia bidro sannsynligvis til at så mange ville ut av EU. Norge har håndtert dette bedre, men ikke godt nok. Her har de rødgrønne bedre svar enn høyresiden.

Slik situasjonen er nå synes likevel den største trusselen mot EØS-avtalen å komme fra venstre. Rødt, SV og Sp er jevnstore med Ap på målingene. Alle tre har programfestet at de vil bytte ut EØS-avtalen. Alle tre er høylytte i sin kritikk. Dette står i klar kontrast til situasjonen ellers i Europa. I de fleste land som deltar i EUs indre marked, støtter venstresiden opp om samarbeidet. Ytre høyre står for kritikken.

Det er ikke umulig at det kommer et EØS-opprør i Frp, men inntil videre vil partiet nøye seg med å reforhandle deler av avtalen. Venstre, KrF og Høyre står last og brast ved EØS.

Kanskje bør Svenssons kritikk egentlig leses som et forsøk på å overbevise skeptikere i egne rekker. Det går an å føre god venstresidepolitikk innenfor rammene av EØS. Men ikke uten å ha makt.