Den planlagte produksjonen av fossil energi i 2030 er mer enn dobbelt så høy som den kan være dersom vi skal holde den globale temperaturstigningen under 1,5 grader. Det viser en ny rapport fra Cicero, FNs miljøprogram (Unep), Stockholm Environment Institute med flere.

Rapporten tallfester for første gang avstanden mellom klimamålene i Parisavtalen – å holde temperaturstigningen godt under to grader, og helst under 1,5 grader – og planlagt produksjon av kull, olje og gass de neste tiårene.

Konklusjonen er at det er et betydelig «produksjonsgap». Det bør ha stor interesse for et oljeproduserende land som Norge.

FNs miljøprogram, Unep, har allerede i flere år pekt på at det er et gap mellom hvordan klimagassutslippene burde utvikle seg for å overholde de globale klimamålene, og hva utslippene faktisk ligger an til å bli med dagens klimapolitikk.

Produksjonsgapet – avstanden mellom hvor mye fossil energi som kan brukes dersom målene skal nås, og mengden kull, olje og gass som de fossilproduserende landene planlegger å produsere i løpet av de neste tiårene – er betydelig.

Artikkelen fortsetter under annonsen

Gapet er størst når det gjelder kull. De kullproduserende landene planlegger i 2030 å utvinne 150 prosent mer kull enn det forbruket som er forenelig med togradersmålet. Hvis vi legger 1,5 gradersmålet til grunn, er planlagt kullproduksjon 280 prosent for stor. Dette er viktig informasjon for investorer som vurderer investeringer i kull fremover.

For olje og gass er gapet mindre på kort sikt, men gradvis økende frem mot 2040. På dette tidspunktet er den planlagte produksjonen av olje 43 prosent større enn togradersmålet tillater, og gassproduksjonen er 47 prosent større.

Samlet sett legger altså myndighetene i olje- og gassproduserende land også opp til en produksjon de neste tiårene som ikke er forenelig med Parisavtalens mål.

Disse funnene gir grunn til bekymring. Å planlegge for større produksjon av fossil energi gjør det vanskeligere å nå klimamålene. Planer for økt produksjon på nasjonalt nivå kan bidra til at investeringer, infrastruktur og kompetanse kanaliseres i feil retning. Dette kan bidra til en såkalt «lock-in»-effekt, der man låser seg til et fossilt energisystem som gjør det vanskeligere og dyrere å oppnå den nødvendige omstillingen.

Les også dette innlegget: LOs motstand gir tapte år for omstilling

Videre kan overinvesteringer i kull, olje og gass utgjøre en økonomisk risiko for produsentlandene. Hvis klimapolitikken lykkes og forbruket av fossil energi reduseres i tråd med Parisavtalens mål, vil lønnsomheten i kullgruver og oljefelt falle og store investeringer kan slå feil.

For Norge – som er en stor olje- og gassnasjon og som samtidig ønsker å ta klimaansvar – bør disse bekymringene tas på høyeste alvor. Norge er den 15. største oljeprodusenten i verden, og norsk oljeproduksjon står for en relativt stor del av økningen i den globale produksjonskapasiteten de nærmeste årene. Dette gjør oss sårbare både for kritikk og omdømmetap internasjonalt og for den økonomiske risikoen som produksjonsgapet innebærer.

Rapporten bygger på de samme scenarioene for fremtidig energibruk som brukes av FNs klimapanel. De fleste scenarioene forutsetter utstrakt bruk av karbonfangst og -lagring, samt en viss mengde såkalt «negative utslipp» – altså at CO 2 fjernes fra atmosfæren etter at den er sluppet ut. Scenarioer med svært stor bruk av negative utslipp er imidlertid valgt holdt utenfor, ettersom denne teknologien foreløpig er på planleggingsstadiet og risikerer å legge beslag på enorme landarealer.

Les også kommentaren fra DNs Terje Erikstad: Geologien skal hjelpe Norge – og redde klimaet

Det overordnede bildet er at forbruket av fossil energi må begrenses svært raskt hvis målene i Parisavtalen skal være innen rekkevidde.

Det finnes virkemidler som kan tette gapet mellom planlagt produksjon og maksimalt forbruk av fossil energi. Norske økonomer har pekt på internasjonalt samarbeid mellom produsentland som én mulighet. I noen land kan utfasing av subsidier til fossil energiproduksjon være et avgjørende virkemiddel. I andre land kan endringer i skattesystem eller arealforvaltning være viktigere.

Hver for seg kan alle produsenter av kull, olje og gass ha gode argumenter for at deres produksjon bør videreføres eller økes. Dersom vi tar disse planene på alvor, vil summen av dem bety en kraftig overproduksjon av fossil energi i forhold til Parisavtalens mål. Det er denne erkjennelsen som må ligge til grunn for debatten i fossilproduserende land – for eksempel når fremtidens norske oljepolitikk eller investeringsstrategier for Oljefondet skal utformes.

Innlegget er justert 3. desember kl 9.30. Ordene «økningen i» ble lagt til i denne setningen: «Norge er den 15. største oljeprodusenten i verden, og norsk oljeproduksjon står for en relativt stor del av økningen i den globale produksjonskapasiteten de nærmeste årene.»(Vilkår)Copyright Dagens Næringsliv AS og/eller våre leverandører. Vi vil gjerne at du deler våre saker ved bruk av lenke, som leder direkte til våre sider. Kopiering eller annen form for bruk av hele eller deler av innholdet, kan kun skje etter skriftlig tillatelse eller som tillatt ved lov. For ytterligere vilkår se her.