Sommeren 2006 ble det gjort et oppsiktsvekkende arkeologisk funn ved Aursjøen i Lesja kommune. Funnet besto av fire hellelagte ildsteder, orientert på en rekke, med jevn avstand. Slike rekkeildsteder er bare kjent fra samisk kultur, og opptrer i vikingtid og middelalder. Denne boplassen blir derfor et nytt og helt sentralt element i diskusjonen omkring samenes sørgrense som ble ført i Historisk tidsskrifts spalter på 1970-tallet, og som har fortsatt i ulike fora siden. Materialet bekrefter at det har vært en samisk bosetting i Dovrefjellområdet i vikingtiden.

Bakgrunn I 1970 publiserte Historisk tidsskrift en artikkel av Knut Bergsland, hvor han blant annet postulerte at samene i middelalderen hadde bodd lenger sør enn hva som har vært tilfellet i nyere tid.1 K. Bergsland, Om middelalderens finnmarker. Historisk tidsskrift nr 4 (1970): 365–409. Med dette markerte han en avstand til teorien om at samene kom vandrende sørover på 16–1700-tallet, fremsatt av Yngvar Nielsen i 1891 i forbindelse med hans arbeid for Lappekommisjonen.2 Y. Nielsen, Lappernes fremrykning mot syd i Trondhjems Stift og Hedmarkens Amt. Det Norske Geografiske Selskabs Årbog (1889-90): 18–52. Nielsens teori, som hovedsakelig støttet seg på manglende samiske stedsnavn sør for dagens samiske utbredelsesområde, har i senere år fått tilnavnet fremrykkings-teorien.3 F.eks S. Fjellheim, Samer i Rørostraktene. Saemien sijte, Snåsa 1999. I. Zachrisson, Möten i gränsland. Samer och germaner i Mellanskandinavien. Monographs. Vol 4. Statens Historiska Museum, Stockholm 1997, Å. Jünge, Paradigm shifts in Southern Sami reasearch. The invasion hypothesis under scrutiny. I Discources and silences. Indigenous Peoples, Risks and Resistance., s. 57–70. Red. Garth Cant, Anake Goodall, Justine Inns. Department of Geography, University of Cantebury, New Zealand., Christchurch 2005. Den debatten Bergsland reiste med sin artikkel, var opptakten til en diskusjon som har foregått helt siden 1970. De første svarene kom også i Historisk tidsskrift, av Eystein Eggen4 E. Eggen, Replikk til Knut Bergsland. HT 50 (1971): 177–181 og Jørn Sandnes.5 J. Sandnes, Om samenes utbredelse mot sør i eldre tid. Historisk Tidsskrift 52(1972/3): 113–137. Sandnes mente, som Nielsen, at samene gradvis hadde bosatt seg lenger sørover i Trøndelag og til slutt ned til Østerdalsområdet. Nielsens og Sandnes teorier har blitt videreført av Kjell Haarstad,6 K. Haarstad, Sørsamisk historie. Ekspansjon og konflikter i Rørostraktene 1630-1900. Tapir, Trondheim 1992. og er senest gjentatt i det store verket Trøndelags historie.7 A. Dybdahl og I. Bull, Fra pest til poteter: 1350 til 1850. Trøndelags historie, bind 2, Trondheim 2005. Hovedargumentasjonen for at samene ikke skal ha bebodd de sørlige områdene før på 1600-tallet, er at det hevdes at de er fraværende i de lokalhistoriske kildene.8 J. Sandnes 1973 Det at samene ikke var nevnt i disse kildene ble altså ansett å bety fravær av samiske folk. Denne ex silentio-slutningen angrep Bergsland i sitt svar til Sandnes, også i dette tidsskriftet.9 K. Bergsland, Synsvinkler i samisk historie. Historisk Tidsskrift 53 (1975), 1–36. I senere tid har flere forfattere påpekt at heller ikke de skriftlige kildene er tause i dette spørsmålet.10 A. Løøv: Kilder til sørsamenes historie - bruk og misbruk. Refleksjoner over Kjell Haarstads arbeider om sørsamisk historie. Heimen nr 1 (1994): 28–35.; Zachrisson 1997; Fjellheim 1999 Siden den gang har fremrykkingsteorien, som hovedsakelig støtter seg på skriftlige kilder, og Bergslands «urfolksteori», som også anvender arkeologisk materiale i sin argumentasjon, stått mot hverandre. Diskusjonen har fått aktualitet ut over det lokalhistoriske og rent akademiske, da argumentene har blitt hentet frem i rettssaker omkring samiske beiterettigheter for tamrein. Disse sakene har blitt ført helt til Høyesterett.11 K. Strøm Bull, Samisk forhistorie og samiske rettigheter i et juridisk perspektiv. I Samisk Forhistorie. Rapport fra konferanse i Lakselv 5.–6. september 2002. Vol 1: 40–49. Red. M. Krogh og K. Schanche. Varanger Samiske Museums skrifter, Varangerbotn 2004. I alle senere oversiktsverk over Norges forhistorie er det nevnt at det kan ha vært en sørsamisk befolkning helt ned i Østerdalsområdet.12 A. Lillehammer, Fra jeger til bonde : inntil 800 e.Kr. Aschehougs Norgeshistorie. Oslo 1994. B. Magnus og B. Myhre, Norges historie, Bind 1, Forhistorien. Fra jegergrupper til høvdingsamfunn. Cappelen, Oslo 1976. B. Solberg: Jernalderen i Norge: ca. 500 f.Kr.–1030 e.Kr. Cappelen, Oslo 2000. Dette spørsmålet har imidlertid ikke blitt gitt særlig stor plass i de nevnte verkene. Det skal også nevnes at arkeologene i det første bindet av Trøndelags historie har åpnet for et slikt syn.13 S. Alsaker, K. Sognnes, L. F. Stenvik, M. Røskaft og O. Skeivik 2005: Landskapet blir landsdel : fram til 1350. Trøndelags Historie. Vol 1. Tapir, Trondheim. Det er altså først og fremst blant dem som utelukkende baserer seg på skriftlig kildemateriale at fremrykkingsteorien fremdeles har støtte. De senere årene er det også publisert en rekke arbeider som omhandler tidlig samisk bosetting i det sørlige området.14 L. Gustafson: Hvem drev elgfangst i Innerdalen i seinmiddelalderen? Studia Historica Sepentrionalia 14 (1988): 39–61, L. Pareli, Runebommehammeren fra Rendalen - et minne etter samer i Sør-Norge i middelalderen? Samer i Sør/Åarjel -samieh 4 (1991): 21–24, Zachrisson 1997, Fjellheim 1999, J. Bergstøl, «Fangstfolk eller samer i Østerdalen?» I Samisk Forhistorie. Rapport fra konferanse i Lakselv 5.–6. september 2002. Vol 1. Red. M. Krogh og K. Schanche. Varanger Samiske Museers Skrifter. Varangerbotn, J. Bergstøl, Creoles in Iron Age Norway? Archaeological Review from Cambridge 19.2 (Reconsidering Ethnicity. Material Culture and Identity in the Past.): 7–24. Spørsmålet omkring samene som «urfolk» i Norge har vært blant de mest sentrale spørsmålene i norsk arkeologi. Dette henger på mange måter sammen med diskusjonen om samenes utbredelse mot sør.15 K. A. Bergsvik, Pragmatisme og arkeologi. Primitive Tider 4 (2001): 73–90. S. Indrelid, Sumtangen, forskningsobjekt for Bergen Museum gjennom halvtanna hundre år. Årbok for Bergen Museum 2003, 9: 53–59. Inntil midten av 1800-tallet var den allmenne oppfatning at samene var etterkommere av en fellesskandinavisk steinalderkultur som gradvis var blitt trengt nordover av fremrykkende jordbrukere på det som ble ansett som et høyere utviklingsstadium. På 1860-tallet presenterte Oluf Rygh sin hypotese om at det hadde eksistert to steinalderkulturer i Skandinavia:16 A. Hesjedal, Samisk forhistorie i norsk arkeologi. Stensilserie B. Vol 63. Institutt for Arkeologi, Universitetet i Tromsø 2001:50, O. Rygh, Indberetning til Foreningen til Norske Fortidsmindesmerkers bevaring. Aarsberetning 1866:100, Den nordlige «skiferkulturen» ble ansett som primitive spor av en laverestående rase enn de sørlige flintbrukerne, og den samiske forhistorien ble på denne måten tidlig marginalisert innenfor arkeologien.17 C. Baglo, Vitenskapelige stereotypier : om konstruksjonen av samene som kulturhistorisk enhet i tida fram mot 1910. Upublisert hovedfagsoppgave i arkeologi, Universitetet i Tromsø 2001, B. Olsen, Kjelmøyfunnenes (virknings) historie og arkeologi. Viking LIV 1991: 65–87. Denne teorien var dominerende inntil århundreskiftet, hvor bl.a. A.W. Brøgger hevdet at den «arktiske skiferkulturen» ikke kunne være båret av samene, da de i senere perioder ikke anvendte like avansert skiferteknologi, ikke brukte leirkar og ikke lagde helleristninger. Samene måtte derfor ha vandret inn på et senere tidspunkt, ifølge Brøgger.18 A. W. Brøgger, Den arktiske stenalder i Norge. Videnskabs-Selskabets skrifter. II. Hist.-filos. klasse ; 1909:1. Christiania:165–166 Det var ikke før på 1960-tallet at den samiske forhistorien virkelig ble definert. Spørsmålet om samenes innvandring var ifølge Povl Simonsen feil i utgangspunktet: I stedet for å spørre hvor samene kom fra, mente Simonsen at man heller måtte spørre på hvilket tidspunkt man kan tale om begrepet samisk.19 L. I. Hansen og B. Olsen: Samenes historie fram til 1750. Cappelen akademisk forl., Oslo 2004:30, P. Simonsen: Fund og udgravninger på fjordens sydkyst. Varangerfunnene Vol 2. Tromsø Museum 1961. På samme måte som det ble antatt at det var bosettingskontinuitet fra forhistorisk tid til dagens befolkning sør i landet, måtte man gjøre det nordpå i det samiske området. Simonsen hevdet ikke med dette at steinalderens folk var samiske, men at det har vært kontinuitet i befolkningen fra steinalderen til i dag, og at det på et tidspunkt har utviklet seg en samisk identitet. Samene, som gjennom hundre år var blitt skjøvet gradvis ut av de nasjonale opprinnelsesfortellingene, ble nå gjenstand for ny oppmerksomhet.20 Hesjedal 2001. Det var med bakgrunn i denne nye bevisstheten om en egen samisk historie og utvikling parallelt med den sørskandinaviske, at Bergslands artikkel i Historisk tidsskrift må forstås. Etter at Fredrik Barth snudde opp ned på etnisitetsbegrepet i 1969, har det skjedd svært mye i forskningen rundt etnisitet generelt og samenes historie spesielt.21 F. Barth, Introduction. I Ethnic groups and boundaries. The social organization of culture difference, 1969: 9–38; Hansen og Olsen 2004 Det pågikk også en stor debatt omkring samenes rettigheter i den samme perioden, en prosess som virkelig skjøt fart etter kampen om utbyggingen av Altavassdraget. Dagens moderne etnisitetsbegrep forutsetter en tro på at alle kulturer og identiteter er i konstant endring i dialog med omgivelsene.22 F.eks. R. Jenkins 1997: Rethinking Ethnicity. Arguments and Explorations. Sage Publications, London, S. Jones 1997: The Archaeology of Ethnicity. Constructing identities in the past and present. Routledge, London. S. Jones, Historical categories and the praxis of identity: the interpretation of ethnicity in historical archaeology. I Historical Archaeology. Back from the edge: 219–232. Red. Pedro, Funari, og Jones. Routledge, London 1999. Innenfor samisk arkeologi og historieskriving har nok disse erkjennelsene blitt integrert i større grad enn hva gjelder den norske majoritetsbefolkningens historie.23 F.eks. Hansen og Olsen 2004 og K. Odner, Finner og terfinner. Etniske prosesser i det nordlige Fenno-Skandinavia. Occasional papers in social anthropology. Vol No. 9. Universitetet i Oslo, Oslo 1983. Denne omfattende diskusjonen, og innholdet i de skrevne kildene, vil vi ikke gå videre inn på her. I stedet vil vi presentere et arkeologisk funn som ble gjort sommeren 2006, og som kan vise seg å bli sentralt i videre diskusjoner omkring samenes tilstedeværelse i Sør-Norge i førhistorisk tid. Da det store kraftmagasinet Aursjøen i Lesja og Nesset kommuner skulle tappes ned for reparasjoner i 2006, tok Oppland fylkeskommune initiativ til arkeologiske registreringer og utgravninger. Undersøkelsene ble utført som et samarbeidsprosjekt mellom Oppland og Møre & Romsdal fylkeskommuner, Lesja kommune, Vitenskapsmuseet ved NTNU og Kulturhistorisk museum ved UiO.24 H. Amundsen og E. Finstad, Sluttrapport Aursjøenprosjektet 2006 Oppland fylkeskommune. Lillehammer 2007. Utgravningen av den boplassen som skal omtales her ble utført av Kulturhistorisk museum.25 G. Reitan, Upublisert rapport fra arkeologisk utgraving. Boplassfunn av samiske ildsteder fra vikingtid/middelalder og boplasser fra bronsealder. Aursjøen (Dalsida statsalm., gbnr. 156/1) Lesja kommune, Oppland. Kulturhistorisk museum, Oslo 2006.

Samiske rekkeildsteder I Nord-Finland, Nord-Sverige og Nord-Norge er det blitt påvist en særegen type ildsteder som regnes som en typisk samisk form for bosetningsspor. Karakteristisk for disse er at de gjerne finnes omkring fjellbjørkeskogens øvre grense, og at de ligger på rekke i grupper av flere sammen.26 Oftest to til fem, men inntil 15. Derfor kalles de gjerne rekkeildsteder.27 I.-M. Mulk, Sirkas: ett samiskt fångstsamhälle i förändring Kr.f.–1600 e.Kr. Studia archaeologica Universitatis Umensis; 6. Arkeologiska institutionen, Umeå 1994. Hansen & Olsen 2004. Dersom tuftene har nedsenket golvparti, benevnes de gjerne stallotufter.28 I. Storli, «Stallo»-boplassene : spor etter de første fjellsamer? Instituttet for sammenlignende kulturforskning. Serie B, Skrifter ; 90. Novus forl. : Instituttet for sammenlignende kulturforskning, Oslo 1994. Videre finnes de fleste av dem «[ ] på platåer med risbevuxen fjällhed, utmed renarnas vandringsstråk, och i närheten av fångstgropssystem [ ]».29 Mulk 1994: 129–130. Fra tidligere kjennes det slike ildsteder eller tufter så langt sør som i svenske Frostviken i Jemtland.30 Øst for Snåsa: I. Zachrisson & E. Iregren: De bodde i kåtor. I: I. Zachrisson (red), Möten i gränsland. Samer och germaner i Mellanskandinavien. Monographs. Vol 4. Statens Historiska Museum, Stockholm 1997. Lignende ildsteder, uten orientering i rekke, er også blitt undersøkt på Vivallen i Herjedalen.31 Øst for Røros (Ibid.). Slike er ikke tidligere blitt påvist i Sør-Norge, men de kan antas å finnes både sør og nord for de områdene hvor de så langt er arkeologisk belagt.32 Mulk 1994. Tuftene fremstår ofte som runde eller ovale voller med sentralt plasserte, rektangulære ildsteder33 Nordsamisk: árran, sørsamisk: aernie. med kantkjede av steiner og heller. Over ildstedene har det stått torvkledde gammer eller enklere teltkonstruksjoner, som oftest bygd med buesperrer, og vanligvis med diameter på ca. 5–7 m.34 Se Mulk 1994: fig. 5.11. Arkeologisk undersøkte ildsteder som er blitt datert til vikingtid/tidlig middelalder, har tilsynelatende vært lagt opp etter et visst mønster. En tilsvarende strukturering av ildsteder og golvflatene rundt dem gjenkjennes i etnografisk materiale og historiske beskrivelser av samisk bosetning fra nyere tid.35 G. Ränk.Grundprincipen för disponeringen av utrymmet i de Lapska kåtorna och gammorna. Folkliv 12-13. Stockholm 1949: 87–111. Innvendig har den runde eller ovale golvflaten nemlig vært preget av en streng romlig organisering med implikasjoner for hvem som kunne utføre hvilke aktiviteter hvor: Kvinnenes oppholds- og aktivitetsområde har vært nærmest hovedinngangen. Her har gjøremål tilknyttet bl.a. melkeprodukter og husdyrhold funnet sted. Fra tidligere kjent materiale ligger hovedinngangen som oftest vendt mot sør, og dette synes derfor å ha blitt godtatt som et karakteristisk, nærmest regelmessig trekk.36 Ränk 1949, s. 93. Se også T. Yates «Habitus and social space: Some suggestions about meaning in the Saami (Lapp) tent ca. 1700-1900,» i: I. Hodder (red.:) Material culture and symbolic expression , 1989 s. 249–262, samt Mulk 1994: 211. Tvers overfor hovedinngangen, på motsatt side av ildstedet, har det vært en annen inngang. Denne bakre inngangen har vært forbeholdt menn og deres aktiviteter: Bl.a. skulle våpen og jaktbytte fraktes inn og ut her, og innenfor denne inngangen, i et område som ble oppfattet som hellig, skulle jaktvåpnene oppbevares. På nordsamisk kalles dette rommet for boau.37 I Ränks klassiske artikkel (1949:93) er rommet og steinen omtalt med den forenklede formen «påssjo», noe som er gjentatt i senere litteratur. I vårt tilfelle kunne det kanskje vært mest nærliggende å buke den sørsamiske betegnelsen «båassjoe»/«båassja» (jfr. K. Bergsland & L. M. Magga: Sydsamisk-norsk ordbok). Imidlertid er den nordsamiske betegnelsen «boau» innarbeidet og mest brukt i litteraturen om disse samiske kulturminnene. Derfor holder vi oss til denne nordsamiske varianten i denne artikkelen. En større stein med samme navn38 Eventuelt nordsamisk «boau-geaðgi». som rommet i bakkant av ildstedet, har ofte vært en materielt manifestert grensemarkør for dette hellige rommet. I senere tid har også de ulike rommene vært markert med stokker eller steinstrenger.39 Hansen & Olsen 2004: 98. Selve ildstedenes form og størrelse kan variere noe, men synes i vikingtid og tidlig middelalder å være overveiende rektangulære med kantkjede, fylt med skjørbrent stein innenfor kantkjeden.40 Storli 1994. De fleste kjente dateringer av rekkeildsteder faller i hovedsak i perioden fra vikingtid til seinmiddelalder, men med et klart tyngdepunkt i perioden ca. 1000–1300.41 Mulk 1994. I tilknytning til slike rekker av ildsteder er det ikke uvanlig at det også finnes kokegroper, jordovner og andre typer ildsteder, samt offerplasser og som nevnt også fangstgroper for rein.42 Ibid. Av gjenstandsmateriale som er funnet i tilknytning til slike kan nevnes diverse metallgjenstander av jern, bl.a. ildstål, pilspisser, kniver, skrapere, lenker, tener m.m. Sistnevnte har ofte firesidig tverrsnitt og kan tolkes som små jernbarrer for videre bearbeiding til pilspisser med tanger.43 Eller de kan også tolkes som fragmenter av tanger til kniver eller pilspisser. Dertil kommer vanlige funn som ulike gjenstander og fragmenter av bronse, kobber og tinn/bly. I visse tilfeller opptrer også slagg som tyder på at det har vært drevet metallbearbeiding. Ellers forekommer bl.a. spinnehjul av stein, skiferbryner, male- og glattesteiner, avslag av kvarts/kvartsitt og flint, samt skaftfurekøller av stein. Slike gjenstander forekommer i sikre samiske kontekster så seint som fra 1300-tallet.44 Ibid., s. 177–185. På mange boplasser fins det også beinmateriale, både gjenstander og slakteavfall. Imidlertid er bevaringsforholdene ofte så dårlige at slikt ikke er bevart, slik at opprinnelig mengde bein må antas å ha vært større enn hva som faktisk er blitt funnet ved arkeologiske utgravninger.

Aursjøen Aursjøen er et langt vannmagasin som strekker seg ca. 25 km sørøst-nordvest, med drenering mot nordvest. Opprinnelig, dvs. forut for reguleringen i 1953, besto sjøen av tre ulike vann med utløp ved dagens demning i nordre ende av vannet: Gautsjøen i sørøst, Grynningen45 Også kalt Grønningen eller Grunningen. i midten og det opprinnelige Aursjøen lengst i nordvest (se fig. 2). Vegetasjonen rundt Aursjøen i dag er typisk fjellvegetasjon like oppunder tregrensa: fjellbjørk, dvergbjørk, ris og lyng, samt noe gress. Tregrensa ligger i dag på ca. 900 moh., eller drøyt 50 m over Aursjøens høyeste regulerte vannstand.46 Heretter: «HRV» (856 moh.). Boplassens beliggenhet Boplassen som omtales i denne artikkelen ligger om lag midt i den nå i hovedsak vegetasjonsfrie reguleringssonen, ca. 150–200 m nordøst for osen der elva fra Grynningen renner ut i Aursjøen ved vannstand slik den var før reguleringen. Om lag 100 m nord for boplassen renner Geitåa ut i den sørøstre enden av Aursjøen. Boplassen ligger sentralt plassert på et markert platå på ca. 840–845 moh. Dette platået består av rullestein, grus og mer finsorterte løsmasser enn ellers i reguleringssonen, med stedvis bevart torvdekke. Platået faller slakt mot sør-sørøst. Herfra er det vidt utsyn mot nordvest over Aursjøen og mot sør til Grynningen-delen og dalen Aursjømagasinet ligger i. Den nevnte flata utgjør nærmest et rektangel på ca. 50x100 m, orientert om lag øst-vest, og det er lokaltopografisk avgrenset mot nordøst av grovere rullestein og blokkstein, og mot nordvest av en lav, men tydelig øst-vestgående rygg av grus og rullestein. Mot sør avgrenses platået av en markert, øst-vestgående svabergrygg, og mot vest av en svabergbrink før terrenget faller brattere nedover mot elva som opprinnelig har forbundet Grynningen og Aursjøen. Rullesteinsforhøyningen i nordvest har med største sannsynlighet vært dekket av vegetasjon forut for reguleringen. Det samme gjelder trolig også deler av svabergene sør og vest for boplassen, men disse har likevel vært markerte forhøyninger i terrenget, også hvis man ser dem for seg med vegetasjon slik den kan ha vært den gangen boplassen var i bruk. For øvrig kan det nevnes at det er funnet fangstanlegg for reinsdyr ikke mer enn hundre meter nedenfor boplassen, nær den ovennevnte elva som forbinder Grynningen og Aursjøen. Disse ble forsøkt undersøkt, men grunnvannstanden var så høy at det ikke var mulig å grave dem ut.47 J. Bergstøl, Rapport fra arkeologisk utgravning av fangstgroper ved Aursjøen. Kulturhistorisk Museum. Oslo 2007. Det er, kort fortalt, mange trekk ved dette miljøet som er typiske for stedene hvor de ovenfor beskrevne, særegne samiske ildstedene er påvist i det nordlige Finland, Sverige og Norge, nemlig «[ ] på platåer med risbevuxen fjällhed, utmed renarnas vandringsstråk, och i närheten av fångstgropssystem [ ]».48 Mulk 1994: 129–130 Ildstedene Størst oppmerksomhet under våre undersøkelser ved Aursjøen i 2006 fikk oppdagelsen49 H. R. Amundsen, A. Engesveen & E. Finstad, Arkeologisk registreringsrapport. Aursjøenprosjektet 2006. Aursjømagasinet; Aursjøen, Grynningen og Gautsjøen, Dalsida statsalmenning gnr. 156/bnr. 1, Lesja kommune, Oppland fylke. Kulturhistorisk rapport 2007-2. Lillehammer. og den påfølgende utgravningen50 G. Reitan, Rapport fra arkeologisk utgraving. Boplassfunn: Samiske ildsteder fra vikingtid/middelalder og boplasser fra bronsealder. Aursjøen (Dalsida statsalm., gbnr. 156/1), Lesja kommune, Oppland. KHM, Oslo 2006. av fire karakteristiske rektangulære ildsteder på rekke. Boplassen ble registrert under id-nummeret R603,51 Lok.id. 101326 i Riksantikvarens database over kulturminner «Askeladden». Funnmaterialet fra lokalitetene omtalt i denne artikkelen er katalogisert i KHMs databaser under C.55654–C.55662. og de fire ildstedene ble underinndelt ved hjelp av romertall, altså R603-I-R603-IV.52 Fra øst mot vest. Rekka var orientert nordøst-sørvest, med ildstedene anlagt vinkelrett på rekka. Avstanden mellom de tre vestligste av dem var 15 m, mens det østligste, R603-I, lå kun 9 m fra R603-II og noe framskutt53 D.v.s. mot nord. i forhold til rekka. Det vestligste av de fire, R603-IV, lå umiddelbart sør for en blottlagt svabergflate, men var best bevart av de fire, med delvis bevart torvdekke rundt det. Dette ble derfor valgt ut for grundigst utgravning og kan anses som totalgravd. De to midtre, R603-III og -II, ble undersøkt ved hjelp av sjakter lagt i kryss over ildstedene. Det østligste av de fire rekkeildstedene, R603-I, var om lag rektangulært med svakt konvekse langsider, ca. 1,4–1,5 m bredt og ca. 1,8 m langt.54 Ildstedet besto av i hovedsak flate, rektangulære heller langs kantene, med tverrmål på inntil 60 cm. Flere av disse var sprukket opp i mindre biter som følge av varmepåvirkning. Ca. 0,8 m sørøst for stein-/hellelegningens ende fantes en stein som skilte seg tydelig ut fra grunnen ellers. Steinen var rundoval, ca. 35 cm i tverrmål og tilnærmet flat på den siden som vendte opp. Dette er etter alt å dømme en såkalt boau-stein som markerer at boau-rommet har ligget sør for ildstedet i dette tilfellet. Dermed er det overveiende sannsynlig at hovedinngangen har ligget vendt mot nordvest. I denne enden av ildstedet, nærmest den antatte hovedinngangen, lå det en stein med slipespor. Trolig har derfor aktiviteter som kverning/sliping/maling, for eksempel av bær, bein/horn, glatting og bearbeiding av skinn eller lignende foregått her. R603-I ble liggende urørt, bortsett fra at det ble tatt ut kullprøve for datering. Trekullprøven er datert til 800-tallet, altså vikingtid.55 AD 785–890. (BETA-228140) Formen på R603-II var regelmessig rektangulær og sammenligningsvis noe smalere enn de andre ildstedene. Det var noe vanskelig å fastslå avgrensningen mot sør, siden ildstedet her var dominert av steiner og ikke flate heller. Ildstedet målte ca. 0,9–1 m i bredde og ca. 2,3 m i lengde. Alle de store hellene var sprukket i mindre deler. I sørenden av ildstedet lå en markant større stein56 Ca. 40x25 cm stor og med flat til svakt konveks overside. enn de andre, på samme måte som i det ovenfor beskrevne ildstedet: altså en boau-stein. Skrått ut fra de to nordre hjørnene gikk det usammenhengende strenger («armer»?)57 Nordsamisk «bearpmet». av stein og heller. Øvrige steiner i grunnen i området var langt mindre enn disse. Det er derfor sannsynlig at disse hellene skal forstås som tilhørende ildstedet, og at de kan tolkes som en rest av markert inndeling av golvflata innenfor teltet, hvor ildstedet har utgjort sentrum. En trekullprøve fra dette ildstedet ga omtrent det samme resultatet som på det ovennevnte ildstedet, nemlig 800-tall.58 AD 780–900. (Tua-6739) R603-III var tydelig rektangulært. Dette målte 1,95 m i lengden og 1,2 m i bredden og besto nesten utelukkende av store, flate heller langs kantene, med en tydelig åpning uten steinfyll i midten av ildstedet. Utenfor de største hellene fantes andre smale steiner som kan ha vært en kantsatt rand langs ytterkanten. Boau-steinen, en flat, firkanta stein59 Ca. 30x25 cm. lå ca. 1,2 m fra ildstedets sørlige ende. En mindre konsentrasjon av små steiner fantes i nordre ende, men det er usikkert om disse skal regnes som deler av ildstedet. En kullprøve fra dette ildstedet er datert til 700-tallet,60 AD 690–790. (Tua-6740) med andre ord om lag hundre år høyere alder enn de to allerede nevnte dateringene. Det vestligste av de fire ildstedene, R603-IV, lå umiddelbart sør for en blottlagt svabergflate. Dette ildstedet framsto som regelmessig og rektangulært med tydelige hjørner, omtrent fullstendig omsluttet av bevart torvdekke, bortsett fra i nordre ende, nærmest svaberget. Lengden var 1,8 m og bredden var 1–1,2 m. Steinlegningen besto av både store, flate heller61 Opprinnelig inntil 60x35 cm store, også her sprukket opp i mindre deler som følge av sterk varme. og større steiner med flat side vendt opp, men med tydelig steinfri åpning i midten. Utenfor det nordvestre hjørnet lå to større steiner som trolig skal tolkes som tilhørende ildstedet, muligens en rest av armer62 Som på R603-II. mellom ildstedhjørnet og teltets yttervegg/utgangen. Boau-steinen, ca. 35 cm i tverrmål og med flat overside, lå også utenfor i sør. I det nordøstre hjørnet fantes en relativt stor, tykk helle,63 Opprinnelig ca. 40x25 cm. sprukket i tre deler. Oversiden av denne var tydelig slipt og svakt konkav, trolig etter å ha fungert som underligger, eksempelvis ved knusing/maling av bær m.m. og/eller bearbeiding av skinn, bein eller lignende. Denne slipte underliggeren hadde tilsvarende posisjon i ildsted R603-IV som den ovenfor nevnte steinen med slipespor i nordenden av ildsted R603-I. Totalt ble en flate på 93 m² gravd ut rundt R603-IV. En datert trekullprøve fra ildstedet har gitt alderen seint 800-tall eller tidlig 900-tall.64 AD 875–965. (Tua-6741) En annen kullprøve fra en eldre kullhorisont under ildstedet har gitt seint 600-tall65 AD 660–685. (Tua-6742) og viser at det med største sannsynlighet har vært to faser med opphold på stedet. De sikre dateringene fra de fire ildstedene spriker noe, med ytterpunkter som fordeler seg fra omkring 700 til midten av 900-tallet. Det er kun de to 800-tallsdateringene fra ildsted I og II som kan være samtidige, men med slingringsmonn på ca. 100 år må dette anses som lite sannsynlig. Trekullprøvene viser med all tydelighet at ildstedene representerer en nokså langvarig bruk av boplassen gjennom gjentatte besøk i sein merovingertid og vikingtid. Dateringene fra boplassen ved Aursjøen stemmer dermed godt overens med lignende undersøkte ildsteder andre steder. Felles for alle fire ildstedene er at de var rektangulære til ovale og var lagt opp med flate heller. Alle hadde de en stor stein i sør i utkanten av eller noe utenfor ildstedet: boau-steiner. Som en innvending mot tolkningen av disse steinene som boau-steiner, kan det påpekes at avstanden mellom dem og ytterkanten av selve ildstedene er relativt stor (0,8–1,2 m) sammenlignet med tidligere undersøkte rekkeildsteder. Likevel må avstanden mellom ildstedene og steinene kunne kalles ensartet på de her omtalte fire ildstedene. Erosjon kan ha forflyttet steinene noe, men neppe mye. Dessuten er steinene et så vidt påfallende og gjennomgående trekk ved alle fire, og plasseringen av dem synes derfor å være alt annet enn tilfeldig. Det at alle fire har hovedinngang vendt mot nordvest, skal trolig forklares ut fra lokale topografiske og klimatiske forhold, siden den fremherskende vindretningen her følger vassdraget fra sør. Orienteringen i dette tilfellet har altså gitt inngangspartier som stort sett har vært skjermet for vinden. Den tidligere postulerte «regelen» om at inngangspartiet i tilknytning til slike ildsteder vender mot sør, synes med andre ord å være formulert på et noe tynt empirisk grunnlag.66 Yates 1989; jfr. Mulk 1994: 208–211. De her identifiserte ildstedene ved Aursjøen har med andre ord alle de vesentligste trekkene ved tidligere kjente samiske rekkeildsteder representert, og de utenforliggende, store steinene må være boau-steiner. Både formen på ildstedene og organiseringen av dem på rekke må altså, til tross for enkelte «nye» trekk, regnes for typisk for slike samiske ildsteder. Steinene og hellene i ildstedene synes stort sett å ha blitt lagt direkte på torva, men enkelte av de tykkere steinene har trolig blitt lagt ned i grunne groper for å få en jevn flate på ildstedene. Det var dessverre ikke mulig å identifisere sikre spor etter voller eller lignende som kunne antyde hvor store de antatte lavvoene eller teltene over ildstedene har vært. Dette skal trolig forklares med at torvdekket i stor grad var borterodert rundt ildstedene. Det holdes imidlertid som lite sannsynlig at det har stått noen gammelignende konstruksjoner over dem. Dette fordi det antas at oppholdene på stedet har vært kortvarige, og fordi slike konstruksjoner må ha resultert i større mengder innrast organisk materiale over ildstedene. Golvflatene rundt de fire ildstedene var plane, og det var lite stein i tilknytning til dem, om man ser bort fra steinene som inngikk i ildstedene. Det er mulig at golvflatene kan ha blitt ryddet, men plasseringen av teltkonstruksjonene her på denne forhøyningen i terrenget har trolig også vært pragmatisk motivert, der sand- og grusdominerte grunnmasser har vært en utslagsgivende faktor. Dette i tillegg til andre topografiske lokaliseringsfaktorer på et mer overordnet nivå, så som nærhet til elv, os mellom de to innsjøene, lav forhøyning i terrenget med gunstige lokale klima- og/eller vindforhold, vegetasjonsforhold, og kanskje aller viktigst: nærhet til trekkruter for reinsdyra (se fig. 2). Funnmaterialet En liten jerngjenstand ble funnet i R603-IIs søndre ende, nær boau-steinen, trolig en liten skinnskraper.67 Tilnærmet likt avbildet verktøy i Sundström, Jan, Järnålder i fångstlandet. I Möten i gränsland. Samer och germaner i Mellanskandinavien. Statens Historiska Museum. Monographs. Vol 4 (1997), fig. 6: 25 I tilknytning til R603-III ble det også funnet en liten jerngjenstand. Dette er trolig en liten jernten med firkantet tverrsnitt, og den ble funnet ca. 1 m nord-nordøst for ildstedets nordøstre hjørne.68 For parallell, se Mulk 1994, fig.5:49: 181. Denne gjenstandens tilhørighet til ildstedet kan selvsagt diskuteres. Imidlertid fremholdes det her som overveiende sannsynlig at den skal ses i denne sammenhengen, da funnstedet trolig er innenfor veggene på lavvoen/teltet som må ha stått over ildstedet. I og ved det vestligste ildstedet, R603-IV, ble det funnet to jerngjenstander, en i selve ildstedet69 En svært dårlig bevart, liten jerngjenstand, tolka som et mulig tangeframent. , den andre trekanten viser funnsted for en annen jerngjenstand. og en annen ca. 0,5 m øst for ildstedets sørøstre hjørne.70 Også den var svært dårlig bevart, men det dreier seg muligens om et knivblad. I tillegg fant vi en brynestein av skifer like ved. Alle de nevnte gjenstandstypene er som før nevnt vanlige funn i tid-ligere undersøkte samiske kontekster.71 Mulk 1994: 177–185. Øst og nord for svabergflata ved det sistnevnte ildstedet ble det imidlertid også funnet en mengde skår av asbestmagret keramikk,72 Etter alt å dømme fra ett og samme kar med munningsdiameter på ca. 9 cm og en høyde på anslagsvis 12–15 cm. to male-/glattesteiner og en liten skaftfurekølle (se fig. 3). I tillegg fant vi seks flateretusjerte, triangulære pilspisser av flint og kvartsitt73 Både rett og konveks basis. Se fig. 27: 32 i Helskog et al., Morfologisk klassifisering av slåtte steinartefakter. Universitetets Oldsaksamling Årbok 1972–1974: 9–40. Oslo 1976. i området, samt et avslagsmateriale på flere hundre enkeltfunn av flint og kvartsitt. Dette lå til dels stratigrafisk under ildsted R603-IV. Også slike gjenstander regnes som vanlige i samiske sammenhenger,74 Mulk 1994. der flint og kvarts/kvartsitt antas å ha blitt brukt til ildslagning. I dette tilfellet synes imidlertid det littiske materialet å være bearbeidet med en godt utviklet flateretusjeringsteknikk, og ikke med det mer tilfeldige preget som ildslagning gjerne gir. Asbestkeramikken og teknologien bak flateretusjeringsavfallet – kanskje også skaftfurekølla – er derfor tolket som tilhørende eldre bosetningsfaser på stedet. De stratigrafiske forholdene og de typesikre pilspissene støtter opp om dette. Denne typen gjenstander tidfestes gjerne til sent i yngre bronsealder eller førromersk jernalder.75 Altså grovt regnet de siste århundrene f.Kr. Dette styrkes av dateringer fra to kokegroper76 Kalt R603-V og R603-VI på fig. 3. som ble gravd ut i dette området (se fig. 3). Den ene ble datert til førromersk jernalder, den andre til eldre romertid.77 410–210 BC og 50BC–130 AD. Kokegropene kan dermed ikke regnes til den samiske bruken av området, men viser tydelig at stedet har blitt benyttet gjentatte ganger over et tidsrom på godt over tusen år. Det holdes her som overveiende sannsynlig at pilspissene, avslagsmaterialet og kokegropene er samtidige. Dette indikerer at den steinbrukende fasen varte godt inn i den eldste jernalderen,78 C. Prescott, Kulturhistoriske undersøkelser i Skrivarhelleren, s. 45. Arkeologiske rapporter 14. Historisk Museum, Universitetet i Bergen. Bergen 1991, jfr. S. Indrelid, Fangstfolk og bønder i fjellet. Bidrag til Hardangerviddas førhistorie 8500–2500 år før nåtid: 190-192. Universitetets Oldsaksamlings Skrifter Nr. 17. Oslo 1994. sågar inn i romertid, slik det har blitt argumentert for etter tidligere arkeologiske undersøkelser i den sørnorske fjellheimen.79 I. Martens, De yngste steinbrukende kulturer i Sør-Norges fjellstrøk. Noen aktuelle problemer omkring kronologi og kulturforhold. I: P. Simonsen & G. S. Munch (red.): Bonde-veidemann, bofast-ikke bofast i nordisk forhistorie. Foredrag og diskusjoner fra XIII. nordiske arkeologmøte i Tromsø 1970: 86–88. Tromsø Museums Skrifter Vol. XIV. Tromsø 1973.

Etnisk kategorisering av arkeologisk materiale I de foregående avsnitt har vi beskrevet boplassen med de ulike elementene som altså kan identifiseres som materielle spor etter samer. Å tilskrive et arkeologisk materiale til en spesifikk etnisk gruppe, krever et bevisst forhold til kildematerialet. Antropologien har vist at kulturer er dynamiske, og at gjenstander og kulturelle trekk er i konstant endring. Dette gjelder ikke minst i områder hvor etniske grupper er i kontakt med hverandre.80 Jfr. Barth 1969. Langs en etnisk grense, som slett ikke trenger å være en geografisk grenselinje, kan skikker anta hybride former og opptas i de respektive grupper.81 T. H. Eriksen, Kulturelle veikryss. Essays om kreolisering. Universitetsforlaget, Oslo 1994. P. van Dommelen,, Colonial matters: Material Culture and Postcolonial Theory in Colonial Situations. I Handbook of material culture, s. 104–124. Red. C. Tilley, Keane, Küchler, Rowlands og Spyer. Sage, London 2006. Visse trekk kan også bli etnisk kategoriserende og forbli et særmerke for det samfunnet. Et eksempel på slike etnisk kategoriserende kjennetegn i grensen mellom samisk og norrønt samfunn har vært boligens form.82 T. Yates 1989; Hansen og Olsen 2004; Bergstøl 2004b. Måten selve boplassen organiseres på inneholder mange kulturelle koder, og i møtet mellom bofaste norrøne bønder og mobile samiske fangstfolk har denne forskjellen blitt aksentuert. De norrøne gårdsanleggene i vikingtid besto av langhus med gravhauger, innmark og beitelandskap. Samiske fangstboplasser i den samme perioden var preget av lette, mobile telt for sommeropphold, og gammer i vinterhalvåret. I perioden fra ca. 800–1300 e.Kr. spredde de rekkeorganiserte boplassene seg innenfor et meget stort område, og de har vært registrert fra Finnmark i nord83 Hansen og Olsen 2004:100 til Saltfjellet i sør,84 Storli 1994 og nå altså så langt sør som Dovrefjell. Den helt spesielle utformingen av disse bosetningene, med den strenge rekkeorganiseringen og boau-steinen, finnes altså innenfor hele det samiske området, og har ingen kjente paralleller i norrøn tradisjon. Boplassen ved Aursjøen må derfor tilskrives en samisk gruppe som har hatt tilhold der i flere omganger i slutten av yngre jernalder. Slike boplasser, med det karakteristiske ildstedet, er også funnet andre steder nesten like langt sør. Det gjelder ikke minst den tidligere nevnte boplassen Vivallen i Herjedalen i Sverige. Selv om den lokaliteten ikke har den samme karakteristiske rekkeorganiseringen, har Inger Zachrisson vist at stedet har vært bebodd av samer gjennom flere hundre år før det ble en svensk seter i nyere tid.85 Zachrisson 1997.

Samer på Dovrefjell Funnet av boplassen ved Aursjøen var oppsiktsvekkende, men det er ikke første gang det er tale om samer i disse områdene i vikingtiden. Det fins nemlig en velkjent skriftlig kilde som omtaler samer på Dovre i den samme perioden. Det gjelder selvsagt beretningen om Harald Hårfagres møte med samen Svåse på kongsgården Tofte på Dovre.86 Harald Hårfagres saga. Kap. 25 Harald ble bedt over til Svåses gamme, og han dro, mot sine nærmestes råd. Der møtte kongen Snøfrid, Svåses datter. Harald ble så betatt av henne at han giftet seg med henne og elsket henne så borti ørske at han mistet forstanden da hun døde. Fortellingen er gjengitt i flere versjoner, først fortalt i Àgrip, hvor Snøfrid gis større plass enn noen annen av Haralds koner.87 E. Mundal 1997: Kong Harald Hårfagre og samejenta Snøfrid. Samefolket sin plass i den norske rikssamlingsmyten. Nordica Bergensia 14: 39–53 Flere senere norske konger stammet fra etterkommere etter dette giftermålet. Beretningen viser hvor viktig det var for senere konger å markere at samene også hørte til i nasjonen. Sandnes mener dette sagnet snarere skal forstås som om forfatteren av Àgrip mener at det var sannsynlig at det kunne ha vært samer på Dovre på Harald Hårfagres tid, altså et par hundre år tidligere, og at dette er grunnen til at han plasserer dette møtet der.88 Sandnes HT 52, 1973:122 Denne viktige hendelsen skjedde altså ifølge sagaen en drøy dagsmarsj fra Aursjøen, hvor den samiske boplassen ble funnet. Dateringene fra ildstedene på lokalitet R603 sammenfaller altså med Harald Hårfagres regjeringstid. Som arkeologer vil ikke vi ta stilling til korrektheten i den historiske fremstillingen i sagaene. Det vi ønsker å peke på, er at det var viktig for krønikeskriverne å markere integreringen av samene i kongedømmet, og at dette skjedde på Dovre, det fjellområdet som i ettertid har fått størst nasjonal symbolverdi.89 G. Steinsland 2005: Norrøn religion : myter, riter, samfunn. Pax, Oslo: 408

Bare på Dovrefjell? Den ovenfor beskrevne boplassen ved Aursjøen i Lesja kommune kan ikke forstås som noe annet enn materielle levninger etter samer som har hatt tilhold her gjentatte ganger i vikingtidens første halvdel. Funnet av boplassen viser at det kan være en kjerne av realitet i historien fra sagaene, og kan tyde på at kontakten mellom samisk og norrønt samfunn var mer omfattende enn man tidligere har antatt. Arkeologen Neil Price viser til samiske trekk blant annet i de rike gravene i Vendel og Valsgärde i Uppland i Sverige, som tyder på at kontakten mellom samiske og norrøne samfunn ikke bare har foregått langt sør, men også på et høyt politisk nivå.90 Price, Neil, Drum.Time and Viking Age: Sámi-Norse Identities in Early Medieval Scandinavia. I Identities and cultural contacts in the Arctic : proceedings from a conference at the Danish National Museum, Copenhagen. Vol 8: 12–27. Red. Gulløv et.al. Danish Polar Center publication, Copenhagen 2000: 15–17. Boplassen ved Aursjøen er etter vår mening neppe den eneste i sitt slag i Sør-Norge. Yngvar Nielsens fremrykkingsteori førte imidlertid til at det gjennom de siste hundre årene i liten grad har blitt lett etter slike, og det er vanskelig å finne kulturspor man ikke ser etter. Vi antar at oppmerksomheten rundt boplassfunnet ved Aursjøen vil føre til at det blir funnet flere tilsvarende samiske boplasser, kanskje også enda lenger sør i landet. Implikasjonene av dette funnet er mange, og svært interessante. Ikke bare skal samisk kultur bli tildelt et større utbredelsesområde i forhistorisk tid. Like viktig er måten vi må se på de norrøne bygdenes forhistorie. Kontakten mellom gruppene har trolig vært omfattende. Villreinen var en svært viktig ressurs både for samer og bygdefolk, og det var nok av rein, helt inntil den voldsomme intensiveringen i fangsten i vikingtid og middelalder.91 T. Einbu: Verket på Slådalen i Lesja. Lesja historielags årsskrift 2005, s. 38–63, P. Jordhøy, S. A. Hoem og K. Støren Binns, Gammel jakt- og fangstkultur som indikatorer for eldre tiders jaktorganisering, ressurspolitikk og trekkmønster hos rein i Dovretraktene. NINA rapport ; 19. Norsk institutt for naturforskning, Trondheim 2005, E. Mikkelsen: Fangstprodukter i vikingtidens og middelalderens økonomi : organiseringen av massefangst av villrein i Dovre. Universitetets oldsaksamlings skrifter. Ny rekke ; 18. Universitetets oldsaksamling, Oslo 1994. Dette kan ha ledet til en kamp om ressursene og dermed større polarisering mellom gruppene. Innføringen av kristendommen var trolig også medvirkende til å åpne en større kløft mellom samer og norrøne folk. Intensiveringen av bondesamfunnets utmarksbruk fra 15–1600-tallet falt sammen med den samiske omleggingen fra fangstbasert til nomadisk reindrift.92 Hansen og Olsen 2004:203–214. Dette ledet til konflikter i arealbruken mellom setrende bønder og samer som flyttet med store reinflokker.93 S. Fjellheim 1999. Det er disse konfliktene som kan gjenfinnes i de skriftlige kildene fra 15–1600-tallet. Konfliktene kom til som en ny situasjon i denne perioden, og det er svært viktig at de ikke projiseres bakover i tid. Gjennom jernalderen og middelalderen var kontaktmønsteret trolig et helt annet. Blant annet var flere av de sentrale gudene i norrøn og samisk religion svært like, noe som vitner om kontakt heller enn konflikt.94 B. Solli, Seid. Myter, sjamanisme og kjønn i vikingenes tid. Pax, Oslo 2002. Bildet av Den Frie Norske Bonden som representant for en enhetlig og opprinnelig norsk bygdekultur bør nyanseres. Trolig har samiske fangstfolk levd i nær kontakt med norrøne bygdefolk i større områder enn hva som hittil har vært allmenn oppfatning. Forskningen omkring sørsamisk forhistorie har i for stor grad vært tvunget inn i debatten omkring fremrykkingshypotesen. Det er å håpe at boplassen ved Aursjøen kan bidra til større fokus på den sørsamiske historien i seg selv, slik at ikke ethvert arbeide om temaet må bruke større deler av innholdet bare til å argumentere for samisk tilstedeværelse.