LederDette er et debattinnlegg. Innlegget gir uttrykk for skribentens holdninger. Den 27. november 1944 står innrisset med blodskrift i Helgelands historie. I krigshistorien. Og i historien. Når vi kjenner vår historie, kjenner vi mer av oss selv. Det er et munnhell fra gresk filosofi som Winston Churchill visste å bruke til sin fordel da det røynet på som verst. Det er et stillferdig munnhell med umåtelig kraft.

I dag klokken 11.00 er vi hundretusener av helgelendinger, uansett hvor vi er i verden, som stopper opp. Vi blir ettertenksomme, duker med nakken i sorg og takknemlighet over dem som måtte bøte med livet og for de utallige andre som kjempet for at vi som kom etter skulle få fred og frihet. Å minne er en plikt og en rett Klokken 11.00 er tidspunktet da bombingen av «Rigel» utenfor Rosøya begynte. Det er utenfor menneskelig fatteevne å forestille seg hvordan 2456 lik ser ut. Men det er mennesker rundt oss som vet. De forteller. Om de forteller av plikt skal være uvisst, men de gjør det av rett fordi de vil bringe lærdommen om krig og fred, kjærlighet og hat videre. Det er sånn vi mennesker lærer.

Det er en dyrekjøpt lærdom. «Rigel»-katastrofen minner oss ikke bare om krigens grusomhet, men også om den ufattelige vanskelige kunsten det er å være menneske. I Helgelendingen møter vi i disse dager noen av de siste tidsvitner til «Rigel»-tragedien. Ifølge naturens gang er de ikke blant oss ved neste markering. Da er det opp til oss å viderebringe deres historier. Kunnskapens vekt er en lett byrde å bære som vi tar med oss enten vi er slik eller sånn.

Å fortelle er en plikt fordi det bringer visdom og kunnskap videre. Det er en rett fordi de vi bruker freden og friheten til å fortelle om ufred og ufrihet. Det er ingen selvfølge fordi den er så dyrekjøpt, og det er en rett og plikt vi skal kjenne særdeles godt etter i dag. Helgeland er merket for alltid av krigen. Ikke bare gjennom historiene vi forteller hverandre, men også gjennom krigens grusomme innhogg i skaperverket. I generasjoner vil barn leke som barn gjør i etterlatenskaper av bunkere og fangeleire og undres: «Hva er det?». Da er svaret: «Det er krigen, barnet mitt.»

I dag, når krig er 24-timersadspredelse på en skjerm nær deg, kan vi slå fast at historien overlever nåtiden. Vi bruker ikke vår plikt. Vi benytter oss ikke av vår rett. Men nettopp i dag, i lyddrønnet fra tv-krigene, skal vi bøye våre nakker å si: Vi skal aldri glemme.

Det er ikke mye vi kan love i dagens kaotiske verden, men dette kan vi love: Vi skal aldri glemme.