Kansalaisaloitteen tiedot

Perustelut

Turvallisuuden tunteen heikkenemisen syyt näkyvät tilastoissa



Sisäministeriön kesäkuussa 2016 julkaisemassa sisäisen turvallisuuden selonteossa todetaan Suomen turvallisuusympäristön monimutkaistuneen ja muuttuneen pysyvästi. Lisäksi ennustettavuus on heikentynyt. Näiden makrotason ilmiöiden rinnalla viranomaisten toimintavalmiusaikojen piteneminen, näkyvän poliisitoiminnan vähentyminen ja erityisesti massarikosten selvittämisen heikko taso ovat vaikuttaneet kansalaisten yleisen turvallisuuden tunteen heikkenemiseen.



Sisäisen turvallisuuden selonteko osoittaa, että:



- Poliisin toimintavalmiusaika heikkeni 2015 kaikkein kiireellisimpien tehtävien kiireellisyysluokassa 1,1 minuuttia.

- Lähes 4 prosentissa hälytyksistä poliisin vasteaika oli yli tunnin ja 10 prosentissa hälytyksistä poliisin saapuminen kesti yli 40 minuuttia (vasteajoissa on alueellisia eroja).

- Suomessa on kuntia, joissa vain noin joka toisella hälytystehtävällä poliisi on ollut paikalla alle tunnissa hälytyksestä.

- Poliisin paljastamien liikennerikosten kokonaismäärä on laskenut vuoteen 2014 verrattuna 3,6 prosenttia.

- Niin sanotuista pimeistä jutuista, joissa tekijää ei valmiiksi tiedetä, selviää noin 20 prosenttia.

- Raiskauksista noin puolet jää selvittämättä, jos tekijää ei tiedetä.

- Pahoinpitelyistä jää selvittämättä lähes kaksi kolmesta.

- Omaisuusrikoksista vain noin joka kolmas selviää.

- Vuodesta 2011 rikoslakirikosten keskimääräinen tutkinta-aika on kasvanut 86 vuorokaudesta 119 vuorokauteen vuonna 2015.



(Lähde: Sisäisen turvallisuuden selonteko. Sisäministeriö 2016.)



Poliisien määrä Suomessa ei kestä pohjoismaista vertailua



Suomi on harvaanasuttu maa, jossa on suhteessa väkilukuun vähemmän poliiseja kuin missään muussa Euroopan maassa: Suomessa on vain 151 poliisia 100 000 asukasta kohti, kun esimerkiksi Ruotsissa vastaava luku on 202 (Lähde: EUROSTAT). Vuonna 2010 poliiseja oli 7876, vuonna 2014 enää 7483. Jos lasku jatkuu samaa vauhtia, vuonna 2018 poliiseja on enää 7000 (Lähde: SPJL / Poliisiammattikorkeakoulu).



Eduskunnan valtiovarainvaliokunta lausui 21.6.2016 päivätyssä tiedotteessaan, että valtiontalouden kehyksissä olevat rahat eivät riitä edes poliisin kaavailtuihin henkilöstökuluihin. Esimerkiksi poliisimiehiä pitäisi vuoden 2020 lopussa olla 7 000, mutta hallituksen kehyspäätöksen rahoitus riittää vain 6 500:lle.



Poliisi sopeuttaa toimintansa valtioneuvoston määrittelemään poliisin rahoituskehykseen. Sopeuttamissuunnitelmat ovat valmiina ja niitä on lähdettävä toteuttamaan, jos hallitus ei muuta aiempaa päätöstään. Tämä merkitsee lisää leikkauksia poliisitoiminnan keskitettyyn rahoitukseen sekä poliisien määrän vähentämistä noin 860 poliisimiehellä vuoden 2015 tasosta.



Kuitenkin jo nykyisessä resurssitilanteessa tehtävien päällekkäisyys on suurissa kaupungeissa jatkuva ongelma. Haja-asutusalueilla poliisipalvelujen kysyntä on luonnollisesti vähäisempää, mutta yhtä tärkeää hoitaa. Sisäisen turvallisuuden selonteon mukaan nykyistä tasoa ei voida enää heikentää, sillä pienissä ja syrjäisissä kunnissa keskimääräiset toimintavalmiusajat ovat paikoitellen jo nyt kestämättömän pitkiä.



Selonteon mukaan on ”…välttämätöntä luoda järjestelmä, jolla määritellään poliisille yleisen järjestyksen ja turvallisuuden sekä rikosten ennalta estämisen, paljastamisen ja selvittämisen painopisteet ja prioriteetit määräajaksi. Näiden painopisteiden tulee olla realistisia suhteessa poliisin käytettävissä oleviin aleneviin voimavaroihin nähden”.



Toiminnan kehittäminen ja resurssien priorisointi on kaikkien viranomaisten tavoite, mutta näillä toimilla ei voida korjata kaikkia ongelmia, jotka syntyvät aliresursoinnista. Sen sijaan, että alistumme tunnustamaan poliisin alenevat voimavarat, Suomen kansalaisilla on oltava oikeus vaatia perusturvaa ja mahdollisimman tasapuolista poliisin apua, riippumatta asuinpaikasta tai sosiaalisesta asemasta. Kansalaisten oikeusturvan lisäksi kyse on myös sisäisen turvallisuuden tilasta osana laajempaa Suomen kokonaisturvallisuutta globaalissa toimintaympäristössä.



Poliisin resurssipula vaikeuttaa muiden viranomaisten toimintaa



Poliisi on osa viranomais- ja palvelurakennetta, joka kokonaisuutena tuo kansalaisille turvaa. Poliisin resurssipula on yhteiskunnallinen ongelma, joka heikentää myös muiden viranomaisten toimintaa, laskee yleistä palvelutasoa ja tuottaa lisäkustannuksia.



Ensihoito, pelastustoimi ja sosiaalitoimi tarvitsevat päivittäin poliisin apua voidakseen auttaa kansalaisia turvallisesti ja hyvin. Vuonna 2015 poliisi avusti eri viranomaisia pelkästään virka-apuna 10741 kertaa (Lähde: Poliisiammattikorkeakoulu). Tähän lukuun eivät sisälly tehtävät, joissa jokin toinen viranomainen on hälytettynä poliisin kanssa samalla tehtävällä (esimerkiksi liikenneonnettomuudet tai pahoinpitelyt).



Väkivaltarikollisuus on kääntynyt vuoden 2014 jälkeen nousuun johtuen pääasiallisesti pahoinpitelyrikosten määrän kasvusta. Pahoinpitelyrikosten määrä on noussut yksityisillä paikoilla 4,8 % ja yleisillä paikoilla 0,6 % vuoteen 2014 verrattuna (Lähde: Sisäministeriö). Pahoinpitelyt ovat tyypillinen esimerkki tilanteista, joissa ensihoito ja poliisi tekevät yhteistyötä. Poliisin rooli tapahtumapaikan turvaajana on tärkeä, sillä useissa tapauksissa ambulanssi ei voi mennä kohteeseen ilman poliisia. Jos poliisia joudutaan odottamaan, uhrin avunsaanti voi viivästyä ja odottaminen sitoo ensihoitoyksikön yhteen tehtävään pidemmäksi ajaksi.



Onnettomuuspaikoilla tarvitaan liikenteenohjausta. Jos poliisi ei pääse heti paikalle, pelastustoimen on sidottava henkilöstöä tähän tehtävään. Sosiaalitoimi voi joissakin tilanteissa toimia vain poliisin turvaamana.



Aina kun poliisin apu viivästyy, muutkaan viranomaiset eivät voi toimia omassa perustehtävässään parhaalla mahdollisella tavalla. Yleisen palvelutason heikentymisen lisäksi poliisin vähäiset resurssit heijastuvat lisäkustannuksina muiden viranomaisten toimintaan esimerkiksi pidentämällä tehtävän hoitamiseen tarvittavaa aikaa.



Kustannustehokkuus ei välttämättä lisäänny, eikä palvelu parane silloinkaan, kun alueella on enää yksi toimiva viranomainen. Tämä on todellinen uhka itärajalla ja rannikon harvaanasutuilla alueilla, joilla Rajavartiolaitos on näkemyksensä mukaan jäämässä ainoaksi toimintakykyiseksi viranomaiseksi (Sisäministeriön selonteko).



Poliisilla on merkittävä rooli myös viranomaisten välisen tiedon vaihtajana ja palveluihin ohjaajina. Kokemus siitä, että poliisia ei saa tarvittaessa paikalle sekä tehtävien priorisointi siten, että osa hälytystehtävistä jätetään hoitamatta menemättä kohteeseen, vähentää mahdollisuuksia puuttua ennaltaehkäisevästi mm. läheisväkivaltaan ja lastensuojelutarpeeseen. Nämä ovat juuri niitä rikoksia, joiden yhteiskunnalliset kerrannaisvaikutukset ovat mittavia.



Poliisin resurssit on turvattava lailla



Yksi keskeinen syy nykytilanteeseen on, että Suomessa poliisien määrä perustuu vain hallituskausittain vaihtelevaan poliittiseen tilanteeseen, ei lainsäädäntöön. Kyse on kuitenkin kansalaisten perusturvallisuudesta, joten poliisien määrän tulee perustua todelliseen, perusteltuun tarpeeseen, ei taloudellisiin tai poliittisiin suhdanteisiin. Muissa Pohjoismaissa ja Virossa poliisimiesten ja -naisten määrää on viime vuosina kasvatettu johdonmukaisesti. Suomessa sisäisen turvallisuuden haasteet tiedostetaan ministeriötasolla, mutta poliittiset päätökset eivät tue haasteisiin vastaamista.



Kyberuhat, terrorismin uhka ja kansainvälinen muu järjestäytynyt rikollisuus ovat uhka valtion kokonaisturvallisuudelle. Näiden ilmiöiden hallinta ja torjunta tulee olla tehokasta myös poliisiorganisaatiossa. Kun resurssit eivät ole riittävät, tätä työtä ei joko tehdä lainkaan tai sen vaatimat resurssit ovat pois kansalaisten perustason palveluista (esitutkinta, hälytystehtävät jne.).



Myöskään poliisin resurssien suuntaaminen ennalta estävään toimintaan ja rikoksia ja hälytystehtäviä ehkäisevään viranomaisyhteistyöhön (mm. nuorisorikollisuuden ehkäisy ja väkivallan ehkäisytyö) ei ole toteutunut tavoitteiden mukaisesti. Onnistuessaan ennaltaehkäisevä työ auttaisi säästämään yhteiskunnan kustannuksia sekä hillitsemään inhimillistä kärsimystä, rikollisuutta ja syrjäytymistä.



Poliisin hallintoa ja organisaatiota on kehitetty viime vuosina kustannussäästöjen saavuttamiseksi. Kehittämistä pitää jatkaa, mutta ilman riittävää rahoitusta hälytystehtävien ja tutkinnan turvaaminen ei onnistu. Edes uudet tietojärjestelmät ja digitalisaatio eivät voi koskaan korvata ammattitaitoisten poliisien kenttätyötä ja rikostutkintaa.



Poliisille on määritettävä riittävä vähimmäisresurssi, josta ei voi poiketa kuin ylöspäin. Kyse ei ole pelkästään uusista poliisiviroista, vaan myös uusien poliisien koulutusmääristä. Poliisipula ei korjaannu yhdessä yössä, sillä poliisikoulutus hakuprosessista valmistumiseen kestää lähes neljä vuotta. Siksi lainsäädännöllisiin toimenpiteisiin tilanteen korjaamiseksi on ryhdyttävä välittömästi.



Suomessa on viime vuosina keskusteltu erilaisista kiintiöistä, joilla yhteiskunnan kriittisiä toimintoja voidaan turvata. Laissa on myös jo nykyisellään määritetty viranomaisten palvelutasoa koskevia vaatimuksia ja mittareita, joilla riittävää palvelutasoa ohjataan. Poliisien ja poliisikoulutuksen minimimäärä on kirjattava Suomen lakiin sitomaan päättäjiä nyt ja tulevaisuudessa. Näin voitaisiin mahdollistaa myös pitkäjänteinen strategiatyö sisäisen turvallisuuden johdonmukaiseksi ylläpitämiseksi.



Tällainen lainsäädäntö vaatii huomattavaa selvitystyötä ja asiantuntijoiden panosta, joten ehdotamme että eduskunta käynnistää lain valmisteluprosessin välittömästi.