Suomi kaipaa nyt kipeästi suojavarusteita, kun oma tuotanto ei riitä. Ilman vuoden 2000 yrityskauppaa tarina olisi voinut olla toinen.

Huoltovarmuuskeskuksen toimitusjohtaja Tomi Lounema joutui eroamaan epäonnistuneiden suojavarustekauppojen vuoksi. Työministeri Tuula Haatainen ilmoitti asiasta tiedotustilaisuudessa.

– Mitäs sitten tehdään ja mistä Suomeen saadaan suojaimia, jos tapahtuu joku iso katastrofi, Scott Safetyn Vaasan tehtaan suodatinkoneenhoitaja Thomas Dahl kommentoi kannattavan tehtaan lopettamispäätöstä joulukuussa 2012 Teollisuusalojen ammattiliitto ry:n lehteen.

Niin. Dahlin kommentti voi vetää mietteliääksi vuonna 2020, kun koronaviruspandemia koettelee Suomea ja koko maailmaa. Huoltovarmuuskeskus on joutunut ostamaan paniikissa suojavarusteita Kiinasta normaalista poikkeavilta tavarantoimittajilta ja kotimaan tuotantoa pyritään jotenkin epätoivoisesti käynnistämään.

Surullista kyllä, Suomi oli Euroopan suojavarustebisneksen huipulla. Vaasan tehtaat siirtyivät kuitenkin amerikkalaisomistukseen, kun Scott Technologies osti Kemira Safetyn vuonna 2000. Valtio omisti tuolloin Kemirasta 48,6 prosenttia.

Amerikkalaiset omistajat ajoivat Vaasan tehtaan toiminnan alas vuosien 2013–2014 aikana ja oveen lyötiin lappu lopullisesti vuonna 2015. Mutta miten kaikki tapahtui?

Kemiran konserni päätti myydä suojavarusteita valmistavan Kemira Safetyn amerikkalaisille vuonna 2000. EPA/AOP

Menestys

Kemiran tarina alkoi Valtion Rikkihappo- ja Superfosfaattitehtaiden perustamisesta vuonna 1920. Toimiala keskittyi aluksi vastaamaan teollisuuden, kaivostoiminnan ja lannoitetuotannon kemikaalitarpeisiin.

Suojavarusteet tulivat liiketoimintaan pitkälti sotavuosien ansiosta kun talvisota syttyi vuonna 1939. Tytäryhtiö Kemira Safety Oy perustettiin vuonna 1993. Vuosikymmenien osaamisesta on syntynyt vuonna 1995 monille tuttu m95-suojanaamari, jota Puolustusvoimat käyttää edelleen.

Yhtiö oli kannattava. Vuosikertomuksesta 1999 käy ilmi, että Kemira Safetyn liikevaihto oli 14,2 miljoonaa euroa ja liikevoitto 0,9 miljoonaa euroa. Sotilasvarusteiden liikevaihto oli laskenut, mutta työsuojelukäyttöön menevien hengityssuojainten liikevaihto oli kasvanut pitkään.

Kemira päätti myydä kannattavan tytäryhtiönsä vuonna 2000. Tiedote otsikoitiin 3. toukokuuta vuonna 2000: ”Kemiran ja Scott Technologiesien kauppa Kemira Safetystä toteutettu”.

– Kemira Safety on Euroopan johtavia hengityksensuojainten valmistajia, jonka tuotantolaitokset sijaitsevat Vaasassa. Sen päätuotteita ovat koko- ja puolinaamarit, puhallinlaitteet sekä niiden kanssa käytettävät suodattimet, tiedote alkoi.

Kemisa Safety on suunnitellut ja valmistanut muun muassa Puolustusvoimien käyttämiä M95-suojanaamareita. Kuvassa alokas kyseinen ”nasse” päässä. Helena Laakso/PSA

Tuolloin Kemira Safetyn toimitusjohtajana toimi Kalle Suominen.

– Se oli Kemira-konsernin päätös keskittyä ydinbisnekseen. Ei siinä sen kummempaa ollut. Tuotteiden laatu oli huippuluokkaa. Sen takia amerikkalaiset varmaan sen ostivatkin. He pääsivät sillä tavalla Euroopan markkinoille.

Ahneus

Kun Kalle Suominen muistelee kauppoja, hän toteaa, että ”eihän se tietenkään kivalta tuntunut”. Yhtiö oli ollut suorastaan kehittämässä eurooppalaisia laatustandardeja ja normeja kahden vuosikymmenen ajan. Niitä standardeja, joita Suomeen viikko sitten hankittu erä ei täyttänyt.

– Jos ajattelee koko henkilöstöä, palkka hyvästä työstä oli, että yhtiö myydään, Suominen sanoo.

Kemian liitto vastusti kauppaa vedoten muun muassa huoltovarmuuteen. Tuolloin puheenjohtajana toimi Timo Vallittu. Hän kertoo, että tuohon aikaan puhuttiin valtion yhtiöiden virtaviivaistamisesta. ”Rönsyistä” tiputettiin pois ja Kemira Safety koettiin sellaiseksi.

– Vakioteemamme oli huoltovarmuus. Silloin meille vakuutettiin, että ostaja on iso amerikkalainen maailmanlaajuinen yhtiö, joka turvaa suojavarusteiden tuotannon paremmin ja monipuolistaa sen. Alkuun Vaasan toimintaa ei kavennettu, mutta sitten väki alkoi vähitellen vähentyä, Vallittu kertoo Iltalehdelle.

Yhtiö joka tapauksessa myytiin. Toiminta pyöri vielä reilut kymmenen vuotta Suomessa. Scott Health & Safety Oy lähetti kutsun yt-neuvotteluihin 21. syyskuuta 2012. Neuvottelujen piirissä olivat kaikki sata työntekijää.

Timo Vallittu on toiminut puheenjohtajana ensin Kemian liitossa ja sitten Teollisuusalojen ammattiliitossa. handout

Virallisesti kyse oli Euroopan toimintojen uudelleenorganisoinnista ja kilpailukyvyn arvioinnista. Työntekijöiden korvaan se kuulosti Suomen tehtaan lakkauttamiselta ja tuotannon siirtämisestä halvempaan maahan, vaikka tehdas oli kannattava. Se taas vaikutti sijoittajien voittojen maksimoimiselta. Siis ahneudelta.

Säästö

Kemian liitto oli siirtynyt vuonna 2010 osaksi Teollisuusalojen ammattiliittoa TEAMia. Timo Vallittu toimi edelleen puheenjohtajana.

– Siinä ei painanut mitään, vaikka yritti käyttää puheenvuoroa, että entäs jos logistiikka joskus häiriintyy, niin mitäs sitten, Vallittu sanoo.

Kun tehtaiden toimintaa lähdettiin ajamaan alas, Scottin Suomen maajohtajana oli aloittanut vuonna 2010 Kari Leivo. Hän kertoo, että tuotantoa siirrettiin Scottin toiselle tehtaalle Englantiin.

– Siinä oli teknologian uudistamisen aika. Kaikki konelinjat olivat tulleet elinkaarensa päähän ja ne piti uusia. Yrityksen johto näki sopivan tilaisuuden tullen, että automattituotanto keskitetään suuremmalle tehtaalle Englantiin. Kaikki jäi Eurooppaan.

Leivo myöntää, että toiminnan alas ajaminen oli määrätietoista. Amerikkalainen emoyhtiö Tyco-konserni jakaantui kolmeksi liiketoimintadivisioonaksi. Siellä oli rahastoitua tukea saatavilla tuottavuusinvestointeihin.

– Osa investoinneista pystyttiin kattamaan konsernin tuilla. Kun konelinjat oli pakko uusia, kun siihen sai rahoitusta, se oli johdolle hyvä paikka tehdä tämä tuotannon alasajo. Yksi syy oli, että Suomen tehdas oli maailman mittakaavassa aika pieni ja läntisen Euroopan tuotantokustannuksista johtuen kilpailukyky oli heikko, Leivo kertoo.

Tehdas suljettiin vaiheittaisen alas ajamisen jälkeen vuonna 2015. Leivon mukaan Vaasasta siirtyneet tuotteet ovat edelleen hyvin tunnettuja kansainvälisillä markkinoilla. Valmistus jatkuu Englannissa.

Suojavarusteet ja ennen kaikkea niiden puute ovat olleet yksi Suomen suurimmista puheenaiheista koronavirusepidemian aikana. Esko Jämsä, ALL OVER PRESS

Jälkiviisaus

Kalle Suominen sanoo, että pelkkä yrityksen myyminen ei tarkoita mitään. Kauppa olisi voinut olla kannattavakin.

– Eihän sitä siinä vaiheessa nähnyt, että menestyvä yritys lopetetaan. Se on vaikea lähteä miettimään, miten olisi käynyt, jos olisi edetty jollain toisella tavalla.

Hän kuitenkin sanoo, että suomalaisen näkökulmasta yrityskauppa ja tehtaiden sulkeminen ovat nyt miinusmerkki. Osaaminen ja tuotteiden testaus eivät ole enää omissa käsissä.

– Ainoa, mikä harmittaa on se, että alan osaaminen häipyi Suomesta totaalisesti. Se sitten näkyy tässä tämä epävarmuus. Valmistamamme suojaimet olivat pykälää terveydenhuollon suojaimia tehokkaampia. Ne olisivat toimineet sairaaloissa varmasti.

Timo Vallittu sanoo, että Suomesta on siirretty liian monta kannattavaa ja pärjäävää tuotantolaitosta muualle.

– Sitähän mielellään olisi jälkiviisas ja sanoisi, että kyllä silloin pandemiaa ajateltiin. Totuuden nimissä ajattelin, että hässäkät voisivat olla enemmän sotilaallisia konflikteja. Lähi-idässä oli aina jotain.

Kari Leivo kertoo pohtineensa koronavirusepidemian aikana, että entä jos Vaasan tehdas olisi vielä toiminnassa.

– Uskoisin, että olisimme pystyneet tuottamaan tuotteita, jotka olisivat helpottaneet epidemian hoitoa. Ainakin joitain määriä.

Epäusko

Iltalehti tavoitti Vaasan tehtaalla työskennelleen Thomas Dahlin. Hän kertoo, että tehtaan alas ajaminen todella tuntui tarkoitukselliselta. Hän ehti työskennellä tehtaalla 24 vuotta. Tehtaasta tuli kuin toinen koti ja työkavereista läheisiä.

– Eihän sitä kukaan voinut ajatella. Kun lyödään dia taululle, että tuotanto lopetetaan ja siirretään Englantiin, aika moni itki. Yli 50-vuotiaista oli suurin huoli, pääsevätkö he mihinkään töihin. Epäuskoisuus oli päällimmäinen tunne, että ei tämä voi olla totta. Olimme kuitenkin tehneet hyvää tulosta koko ajan.

Dahl muistaa myös haastattelun ja tokaisun ”mitäs sitten tehdään”. Hän myöntää, ettei silloin uskonut, että koronaviruspandemian kaltainen kriisi joskus toteutuisi.

– En olisi uskonut, että lausahdus ikinä toteutuisi. Se on todella suuri sääli, että näin käy. Kun lähellä olisi ollut tuotettavissa hyvää tavaraa, nyt sitä ostetaan roskaa Kiinasta isolla hinnalla. Tässäkin asiassa vallitsee epäusko, että kuinka näin pääsi sitten käymään.