Suomessa viranomaiset potevat jatkuvaa resurssipulaa. Siihen on hyvä vedota, kun mitään ei koskaan saada aikaiseksi eikä tarpeellisia uudistuksia saada edes vireille.

En ole ainoa, joka ihmettelee, miksei maahanmuuttopolitiikkaan ole tullut piiruakaan järkeä sitten 2015 pakolaiskriisin. Ongelmat turvapaikkapolitiikassa ovat olleet tiedossa jo vuosikymmeniä, mutta ihan vihoviimeinen reagoinnin paikka olisi ollut kesä 2015. Siitä on nyt kaksi vuotta, mitään ei ole tapahtunut.

Vedotaan resurssipulaan.

Minä pyöritän pienen pientä Menatto-ajatushautomoa, joka kokoaa noin 15 geopolitiikan tutkijaa yhteen maailman eri kolkista. Yhdessä olemme ennustaneet yksityiskohtia islamistien soluttautumisen länsimaihin, Turkin Erdoganin islamisoitumisen ja diasporan aktivoimisen sekä Iranin sekaantumisen alueen konflikteihin ja maan ydinohjelmasopimuksen, jolla Iran haluaa vain osta aika, muun muassa. Marokon vaalien alla varoitimme, että islamislaispuolueiden vaalivoiton myötä maa voi muuttua islamistien pesäksi ja vaarantaa EU:n turvallisuutta. Varoitimme myös Libyan sodasta, joka syöksi maan ojasta allikkoon ja salakuljettajien rahasammoksi Gaddafin syrjäyttämisen jälkeen.

Ilmiöiden analysoinnin lisäksi olemme tarjonneet selkeitä ratkaisuehdotuksia, joiden kautta vaaratilanteita saadaan purettua.

Kuten: moskeijoiden saarnat pitää Euroopassa ottaa ennakkovalvontaan, rikolliset ja jihadistit oleskeluluvalla oleilijat pitää karkottaa, EU:n politiikkaa on päivitettävä jotta rajavalvontaa saadaan tiukennettua, poliittista islamia on kitkettävä. Myös suurmoskeijan kaltaisten hankkeiden rahoitus ja niiden takana olevat tahot on oltava selvät.

Kiitoksien sijaan suorapuheisuus aiheuttaa usein kitkaa. Syyttävää sormea osoitellaan etenkin niiden keskuudessa, jotka syystä tai toisesta haluavat takertua omaan sinisilmäisyyteensä. Monet virkamiehet ja poliitikot saavat suoraan elantonsa maahanmuutosta. Heille muutokset nykyiseen järjestelmään voisivat tietää oman työpaikan menettämistä. Yksikään päätöksentekijä ei kuitenkaan saisi olla niin itsekäs, että asettaa oman taloudellisen asemansa yhteiskunnallisen turvallisuuden edelle. Valtio sysää satoja tuhansia euroja erinäisiin, pääosin valitettavasti melko turhiin projekteihin. Niillä parannetaan kotoutumista, ennaltaehkäistään syrjäytymistä tai integroidaan radikalisoituneita takaisin yhteiskuntaan. Tavoitteet ovat hyvät, tulokset heikot. Epäilen montaa tapausta, jossa projekti on annettu vaikka omalle puoluetoverille tai muuten ideologiselle hengenheimolaiselle. Usein rahoitetaan myös kyseenalaisten uskonnollisten tai etnisten järjestöjen toimintaa. Konkreettisia tuloksia ei rahojen vastineeksi edes vaadita, ja vaikka vaaditaan, pienten järjestöjen kirjanpito on niin leväperäistä että rahaa voi kadota ihan muihin tarkoituksiin.

Kuka tietää, ehkä yksityistäminen toisi kaivattua tehokkuutta myös monen viraston toimintaan. Kovin paljon hitaammin ei ainakaan ole mahdollista toimia. Osa korkeista virkamiehistä, joiden kanssa olen keskustellut, vain levittelee käsiään. He eivät yksin voi muuttaa systeemiä.

Ajatushautomollani on paljon hyviä asiakkaita, suurin osa ulkomailla. Kiitos heille. Liian usein Suomessa rehellisestä puheesta seuraa uhkauksia, syrjintää ja sensuuria. Ihmisoikeusaktivistina haluan antaa jatkossakin panokseni oikeiden maahanmuuttajien oikeuksien ajamiseen ja uuden kotimaani hyvinvoinnin ja turvallisuuden kehityksen tukemiseen. Kuten sanotaan, totuuden puhujalle ei ole yösijaa.

Alan Salehzadeh