Puheenjohtaja Touko Aalto (vihr) on seuraavan hallituspelin jokerikortti. Eduskuntavaalit ja neuvottelut uudesta hallituksesta vaikuttavat jo nyt kaikkeen päätöksentekoon: budjettiin, puheisiin ja kannanottoihin. Erityisen innokkaasti 2019 vaaleja odottaa puoluejohtonsa uusinut vihreät.

Vihreiden kannatus on kaksinkertaistunut vuoden 2015 eduskuntavaaleista, jolloin puolue sai 8,5 prosenttia äänistä. Tuoreimmissa mittauksissa vihreät on ollut kokoomuksen jälkeen toisena tai vähintäänkin tasoissa keskustan ja Sdp:n kanssa. Vihreistä on tullut uhka kannatusvaikeuksissa ja sisäisissä kiistoissa rypeville keskustalle ja sosiaalidemokraateille.

Puheenjohtaja Ville Niinistö nosti vihreät johtavaksi oppositiopuolueeksi Sdp:n rinnalle. Hän oli oppositiopolitiikan piski, joka iski kaikkeen mahdolliseen. Hallituspuolueiden puheenjohtajat pääministeri Juha Sipilä (kesk) ja valtiovarainministeri Petteri Orpo (kok) tiesivät, milloin lahkeet olivat vaarassa.

Niinistön lempiuhri oli kokoomus. Se oli helppo ja luonteva kohde, koska Orpo on samasta vaalipiiristä ja opetusministeri Sanni Grahn-Laasonen (kok) vastaa vihreiden maukkaimmasta puruluusta, koulutuksesta.

Vihreiden tyyli muuttui, kun Aalto valittiin puheenjohtajaksi. Lähestyvät vaalit ja paluu hallitusvaltaan tulivat vihreiden päiväuniin. Suhteiden muihin puolueisiin on oltava kunnossa eikä oppositiossa kannata ottaa liian jyrkkiä kantoja, joista on pakko luopua heti puolueen palattua hallitukseen.

Vaikka Aalto haluaa olla hyvissä väleissä kaikkien kanssa, hänellä on suosikkinsa. Aalto tulee toimeen kokoomuksen ja kokoomuslaisten kanssa. Syitä on kaksi: Petteri Orpo ja valtapeli.

Kokoomus on vahvin suosikki seuraavaksi pääministeripuolueeksi. Eduskunnan valtiovarainvaliokunnassa Aalto on päässyt seuraamaan läheltä valtiovarainministeri Orpoa. Toimintatapa on miellyttänyt: päätöksiä tehdään nopeasti, eikä niitä mankeloida kaikkien mahdollisten puolue- ja hallituselinten läpi.

Uudistunut vihreät on vakava uhka keskustalle ja sosiaalidemokraateille, koska Aallon suosikkihallituksessa olisivat vihreiden lisäksi kokoomus, ruotsalainen kansanpuolue ja vasemmistoliitto. Se olisi historiallinen kokoonpano, koska oppositioon jäisivät perinteiset valtionhoitajapuolueet keskusta ja Sdp.

Keskusta ja Sdp ovat Aallon mielestä tunkkaisia siltarumpupuolueita. Keskusta ei hänen mielestään piittaa ympäristöstä, ja sosiaalidemokraatit on vanhakantainen ryhmä, joka tuhlaa aikansa asioiden vatvomiseen ammattiyhdistysliikkeen kanssa.

SK-grafiikka: Vihreiden pitkä kiri

Kosketa grafiikkaa, näet kannatusprosenttien mukaiset paikkajaot eduskunnassa.

Avaa tästä linkistä täysikokoinen grafiikka uuteen välilehteen.

Aallon unelmahallitus on utuinen haave, josta todennäköisimmin toteutuu puolet, kun keskusta tai Sdp jää vaalien jälkeen oppositioon. Edellisen kerran keskusta, kokoomus ja Sdp olivat samassa hallituksessa lähes 60 vuotta sitten.

Aallon ja kokoomuksen yhteistyö oli lähellä tuottaa erikoisen hedelmän, kun Aalto ja kansanedustaja Kai Mykkänen (kok) valmistelivat yhteistä vaihtoehtobudjettia. Oppositiopuolueen varapuheenjohtajan Aallon ja Mykkäsen hanke oli pakko keskeyttää, kun Mykkäsestä tuli ministeri ja Aalto kipusi puoluejohtajaksi.

Täysin mahdoton kokoomuksen ja vihreiden yhteishallitus ei ole, jos vihreiden kannatus jatkaa nousuaan ja punamultapuolueiden suosion kehitys pysyy laskussa.

Nykyisessä eduskunnassa kokoomuksella, vihreillä, vasemmistoliitolla ja Rkp:lla on 75 kansanedustajaa. Se on kaukana enemmistöstä, mutta Yleisradion Taloustutkimukselta tilaaman mittauksen mukaan nelikko voisi saada niukasti yli sata paikkaa seuraavaan eduskuntaan.

Laskelma on karkea, koska kannatusluvut on muutettu suoraan edustajapaikoiksi eikä siinä ole otettu huomioon alueellisia kannatuseroja. Vaalipiirijako on suosinut sosiaalidemokraatteja ja keskustaa. Vihreät puolestaan ovat kärsineet kannatuksensa keskittymisestä Etelä-Suomeen.

Aalto pyrkii pääministeriksi, mutta vaaleissa nousu toiseksi suurimmaksi puolueeksi olisi jo merkittävä saavutus. Vihreät ei olisi mikään luonnonsuojelijoiden yhteenliittymä, jolle neuvottelupöydästä pudotellaan armopaloina kevyemmän painoluokan salkkuja.

Oppositiossa räyhänneiden vihreiden olisi vaikea kieltäytyä valtiovarainministerin tehtävästä, jonka ottaisi Aalto. Perussuomalaisten entisen puheenjohtajan Timo Soinin (s) ratkaisun seuraukset ovat tiedossa, ulkoministeri on sivussa sisäpolitiikan ytimestä.

Hallitusneuvotteluissa Aalto joutuisi heti antamaan periksi kokoomukselle, jos se olisi mukana keskusteluissa. Ydinvoiman rakentaminen tullee esille, koska Fortumin Loviisan voimalaitoksen käyttöaika loppuu 2030 mennessä. Vihreiden olisi pakko hylätä poliittinen sakramenttinsa ja hyväksyä Loviisan reaktoreiden mahdollinen korvauspäätös.

Aalto yrittää muokata vihreistä yleispuoluetta, joka kantaisi vastuun koko energiapolitiikasta ja sietäisi ydinvoiman lisärakentamisen. Ydinvoimaratkaisu käärittäisiin valtavaan pakettiin, jossa korostetaan energian kotimaisuutta ja tuotantotapojen vähäisiä päästöjä.

Ilmavoimien Hornet-hävittäjien seuraajista päätetään ensi vaalikaudella. Vihreiden ykkösministerin olisi siedettävä se, että konekauppa nielaisee 5–10 miljardia veroeuroa. Hankintahinnan päälle tulevat koneiden huolto- ja muut kustannukset.

Arki tulisi vihreille myös vero- ja talouspolitiikassa. Ainakin kokoomusvetoinen hallitus välttelee veronkorotuksia, kannattaa elinkeinoelämän tukemista ja on haluton leikkaamaan tehottomiksi haukuttuja valtion yritystukia. Sosiaalipolitiikassa vihreät tulevat juttuun kaikkien kanssa: puolue kannattaa sotea, perhevapaiden uudistamista, maakuntahallintoa ja perustuloa.

Touko Aallolla menee hyvin vihreissä. Yhtä hyvin kuin puheenjohtaja Sipilällä keskustassa syksyllä 2013. Kannatus on kasvussa ja puolue ulospäin yhtenäinen.

Aallon vihreissä valta on maakunnissa. Puoluetta johtaa jyväskyläläinen ensimmäisen kauden kansanedustaja. Eduskuntaryhmän joensuulainen puheenjohtaja Krista Mikkonen on myös eduskunnan ensikertalaisia.

Vyörytys onnistui, koska puolueen rivit ovat pahasti sekaisin Etelä-Suomessa. Helsingin kiistat tulivat julki viime jouluna, kun kansanedustaja Outi Alanko-Kahiluoto arvosteli Helsingin Sanomissa Ville Niinistöä. Alanko-Kahiluoto syytti Niinistöä siitä, että tämä ajoi seuraajakseen kansanedustaja Emma Karia.

Karin lisäksi Helsingistä puheenjohtajaksi pyrki tutkija Maria Ohisalo, joka keräsi kannatusta puolueen vasemmalta laidalta. Helsinkiläiset saivat vihreiden jäsenäänestyksessä yhteensä enemmän ääniä kuin Aalto, joka livahti Karin ja Ohisalon välistä voittoon.

Puheenjohtajavaalin lisäksi pääkaupungin vihreät tappelivat ankarasti Helsingin valtapaikoista, kun puolueen valtuustoryhmä äänesti ehdokkaastaan sosiaali- ja terveystoimen apulaispormestariksi. Vihreiden vasemmistoon kuuluva Sanna Vesikansa voitti Karia puoluejohtajaksi kannattaneen Elina Moision yhdellä äänellä.

Keskustan kenttäväelle selvisi 22. huhtikuuta Tampereella, että kansanedustaja Juha Sipilä on pääministeri eikä puoluejohtaja. Puoluevaltuuston kokouksessa Sipilä ei ryhtynyt arvioimaan, miksi keskusta kärsi kaksi viikkoa aikaisemmin kuntavaaleissa 1,1 prosenttiyksikön tappion.

”Takkiin tuli. Se on fakta”, Sipilä sanoi ja kertoi hallituksen vieneen hänen aikansa.

Valtuuston kokouksen jälkeen keskustan sisällä alkoi keskustelu vuoden 2018 puoluekokouksesta. Sipilä on luvannut kertoa suunnitelmistaan huhtikuussa, luultavasti juuri puoluevaltuuston kokouksessa.

Sipilä tuskin vetäytyy tehtävistään. Hän haluaa jatkaa pääministerinä, ja siksi Sipilän on pakko pysyä puolueen ruorissa. Mahdollisista seuraajista kukaan ei halua pelkästään puheenjohtajaksi, joka joutuisi hallituksen ulkopuolelta puolustelemaan Sipilän epäsuositun ministeristön politiikkaa.

Sipilän tilalle keskustan johtoon on maaniteltu eduskuntaryhmän puheenjohtajaa Antti Kaikkosta, kansanedustaja Tuomo Puumalaa ja perhe- ja peruspalveluministeri Annika Saarikkoa. Tehtävä kiinnostaa, mutta jokaista pelottaa entisen puheenjohtajan Mari Kiviniemen kohtalo.

Keskusta on yhtä vaikeassa tilanteessa kuin vuonna 2009, kun silloinen pääministeri ja puheenjohtaja Matti Vanhanen ilmoitti jättävänsä seuraavana kesänä molemmat tehtävät. Vaalirahakohu ja pääministerin kielteinen julkisuus olivat painaneet päähallituspuolueen kannatuksen syöksyyn.

Kiviniemestä tuli puheenjohtaja ja pääministeri kesäkuussa 2010. Kymmenen kuukautta myöhemmin keskusta hävisi 2011 vaaleissa 16 paikkaa ja romahti suurimman hallituspuolueen paikalta pienimmäksi oppositiopuolueeksi.

Sipilän asemesta vaakalaudalla on puoluesihteeri Jouni Ovaska. Puoluesihteerin vaihdos vaimentaisi kentän mutinoita, mutta keskustan kannatukseen sillä ei olisi merkittävää vaikutusta.

Keskusta hävisi kuntavaalit suurissa asutuskeskuksissa: Helsingin, Turun ja Vantaan portit ovat kiinni. Kansanedustaja Mauri Pekkarisen (kesk) mielestä puolueen pelastus olisi siilipuolustus eli perinteinen aluepolitiikka.

”Tämä tarkoittaa esimerkiksi infrainvestointien, koulutuksen ja julkisten palveluiden rahoituksen sekä maakuntien ja niiden elinkeinoelämän nykyistä huomattavasti vahvempaa huomioimista”, Pekkarinen parahti pian sen jälkeen, kun vihreät oli noussut toiseksi suurimmaksi puolueeksi.

Eduskuntaryhmässä ei luoteta Sipilän ministeristöön. Kansanedustajat tietävät, että keskustan ja kokoomuksen yhteishallituksen jälkeen puolue on lähes aina suistunut oppositioon suuren vaalitappion kärsineenä.

Keskustan suosio on hiipunut, vaikka maan talous on kääntynyt kasvuun. Eduskuntaryhmässä on vallalla arvio, että äänestäjien luottamus Sipilän hallitukseen meni vaalikauden alussa.

Puolueen uskottavuus on kärsinyt pääministerin ja liikenne- ja viestintäministeri Anne Bernerin (kesk) kompuroinnista julkisuudessa. Pääministeri on riidellyt Yleisradion kanssa, Berner ryvettyi Finavian johdannaiskauppojen selvittelyssä, useita hallituksen hankkeita on peruttu, lykätty ja korjailtu.

Puheenjohtaja Antti Rinne (sd) on pahoissa vaikeuksissa. Vihreät ja perussuomalaiset ovat työntäneet sosiaalidemokraatteja ulos suurimmista kaupungeista.

Sdp:n ratkaisu on aluepolitiikan köyden toinen pää, kaupunkipolitiikka. Puolue tekee uutta kaupunkistrategiaa, jonka valmistelua johtaa varapuheenjohtaja Sanna Marin.

”Pelkoni on, että Helsingin ilmiö toistuu muilla kaupunkiseuduilla eli vihreät kilvoittelee kokoomuksen kanssa suurimman paikasta ja Sdp jää kolmanneksi tai neljänneksi”, Marin sanoi Helsingin Sanomille.

Sdp on leimattu konservatiiviseksi ukkopuolueeksi, joka kulkee ammattiyhdistysliikkeen talutusnuorassa. Kansanedustaja Susanna Huovisen (sd) mielestä Sdp:n politiikka pyörii liikaa työelämän ympärillä. Marinin mukaan kytkös ay-liikkeeseen ei ole Sdp:n suurin ongelma.

Sdp:ssa keskustellaan jo avoimesti ylimääräisestä puoluekokouksesta. Arvostelijoiden mielestä Rinne ei pysty palauttamaan puoluetta hallitusvaltaan. Rinne sai torjuntavoiton, kun puolueen presidenttiehdokkaaksi valittiin kansanedustaja Tuula Haatainen.

Rinne riemuitsi avoimesti Haataisen voitosta. Kansanedustaja Maarit Feldt-Rannan valinta olisi ollut ikävä yllätys, koska Feldt-Rannan on arveltu pyrkivän Rinteen paikalle Sdp:n johtoon.

Haataisen ehdokkuus ei lopeta kiehuntaa Rinteen ympärillä. Puheenjohtajan paineet kasvavat, jos Haatainen pärjää kehnosti tammikuun presidentinvaaleissa.

Toinen perättäinen vaalikausi oppositiossa olisi musertava isku entisen mahtipuolueen ja Rinteen uskottavuudelle. Samalla valtionhoitajan mantteli siirtyisi sosiaalidemokraateilta kokoomukselle, joka on ollut hallituksessa yhtä poikkeusta lukuun ottamatta vuodesta 1987.

Feldt-Ranta ja muut Rinteen mahdolliset haastajat ovat pysyneet vaiti. HS:ssa Marin kuitenkin pohti arvoituksellisesti, miksi Rinne valittiin helmikuussa uudelleen puheenjohtajaksi.

”Kannatuslukumme olivat ennen kuntavaaleja oikeansuuntaiset ja samoin kannatuskehitys. Arvioin silloin, että kun puheenjohtajamme on istunut vain yhden kauden, annetaan hänelle vielä tukea.”

Antti Rinne syrjäytti 2014 linjavaalissa Jutta Urpilaisen Sdp:n johdosta. Tuo haava on edelleen auki. Jos Rinne, Marin ja eduskuntaryhmän puheenjohtaja Antti Lindtman ottaisivat yhteen puheenjohtajavaalissa, sekin olisi linjavaali, jonka haavat märkisivät kauan.