Minut irtisanottiin lokakuussa 2014 Postista, ja työvelvoitteeni päättyi saman vuoden lopussa. Työsuhteeni päättyi virallisesti huhtikuussa 2015.

Lue Eeron aiemmista vaiheista tästä ja tästä.

Eero Leino 50-vuotias työtön

koulutus: peruskoulu

ammattinimike: esimies ja kuljetuspäällikkö

työnantaja: Posti ja Nostopalvelu Simola

asuu Ruskolla

Postista lähdön jälkeen etsin töitä täysipäiväisesti melkein puolitoista vuotta. Kirjoitin 200 työhakemusta. Hain töitä kaikilta aloilta ja mitä töitä tahansa - siivoojasta toimitusjohtajaan. Minulle ei ollut tärkeää, mitä tienaan, vaan se, että saan tehdä töitä.

Sain kutsun kolmeen haastatteluun. Kaksi ensimmäistä työtä olivat siivousta. Niihin en päässyt. Jäi sellainen vaikutelma, että ne pitivät minua ylikoulutettuna.

Kolmas haastattelu koski Nostopalvelu Simolan kuljetuspäällikön paikkaa. Kävin kahdet haastattelut ja sain työpaikan.

Olin niin onnellinen. Sitä on vaikea sanoin kertoa, miltä minusta tuntui. Pelkkä peruskoululainen oli saanut töitä toukokuussa 2016.

Neljän kuukauden koeajan jälkeen minut vakinaistettiin. Tuntui tosi hyvältä. Halusin kehittää työtä ja tehdä sitä niin, että työnantajani olisi minusta ylpeä.

"Jo ennen vakinaistamista tunsin kuuluvani porukkaan, mutta nyt oikeasti olen osa sitä: minulla on vakituinen työ", sanoI Eero Leino syyskuussa 2016. Pekka Tynell / Yle

Oli tavallinen tammikuinen tiistaiaamu. Tulin töihin tapani mukaan vähän ennen seitsemää. Laitoin eväät jääkaappiin. Vähän puoli kymmenen jälkeen toimitusjohtaja Simola pyysi minut huoneeseensa juttelemaan. Käski laittaa oven perässä kiinni.

Sain irtisanomislapun käteen ja kuukauden irtisanomisaikaa. Toimitusjohtaja sanoi, että olin tehnyt työni hyvin ja olin tunnollinen, mutta hän ei tiedä, kuinka voisin tehdä toisin.

Irtisanominen tuli puun takaa. En osannut ajatella tai arvata sitä - enkä tiedä edelleenkään, miksi.

Kaikki tapahtui hetkessä. Luovutin yhtiön pankkikortin, puhelimen ja avaimet.Otin eväät kaapista ja ajoin työpaikan portista ulos. Oli kulunut kolme tuntia siitä, kun tulin hyvällä mielellä töihin.

En ajanut suoraan kotiin. Istuin autossa ja itkin. Soitin vaimolleni: “olen taas työtön”.

Väkisin tuli mieleen, miten loputonta työn etsiminen oli ollut ennen tätä työpaikkaa. Kaikki oli taas aloitettava alusta. Kuljetuspäällikön urani kesti reilut puolitoista vuotta.

Olen aina tehnyt työni takuuvarmasti ja niin hyvin kuin pystyn. Varmistan ja vieläkin varmistan. Se ei riittänyt.

Irtisanominen tuntuu siltä kuin vetäisit keuhkot täyteen ilmaan, puhallat ulos ja jäljelle jää vain tyhjää. Ei ole enää mitään mihin tukeutua, mistä pitää kiinni.

"Allani oleva tuoli ja takapihan maisema on tullut tutuksi", sanoo Eero Leino. Pekka Tynell / Yle

Olin ollut 30 vuotta samassa työpaikassa töissä, kun minut irtisanottiin Postista. Ensimmäiset hyvästit olivat pahemmat kuin Nostopalvelu Simolasta lähteminen. Sinne en enää kaipaa, enkä sitä ajattele. Postiin kaipaan vieläkin joskus.

Ensimmäisen irtisanomisen jälkeen häpesin työttömyyttäni. En ollut enää sama ihminen. Olin kotona oleva keski-ikäinen mies, joka hakee töitä.

Kun jäin toisen kerran työttömäksi, en enää salannut, että työpaikka meni. Olen puhunut tilanteestani ja kertonut hakevani töitä.

Silti jokin sisimmässäni muistuttaa, että työttömänä kuulun eri kastiin. En ole enää työtä tekevä kansalainen.Tunnen itseni alempiarvoiseksi.

Työn etsiminen on vähän kuin legopalikoilla rakentamista: etenet pala kerrallaan, kirjoitat hakemuksia, jotta pääsisit haastattelun kertomaan ja vakuuttamaan työnantajan siitä, että juuri sinä olet oikea henkilö.

Nostopalvelu Simolan jälkeen etsin taas töitä täysillä. Tein sitä neljä-viisi tuntia joka päivä, mukaan lukien viikonloput niin, että jokainen mahdollinen kivi on tullut käännetyksi ylös.

Palaute on ollut aika heikkoa. Viidesosaan sain jonkinlaisen vastauksen. Harmittaa, kun ei tiedä, miksi en kelvannut.

Kun olin ensimmäisen kerran työtön, hain töitä kaikilta aloilta. Mitä töitä tahansa siivoojasta toimitusjohtajaan. Nyt en ole toimitusjohtajan pestejä hakenut.

Olen 15-vuotiaana mennyt koulunpenkiltä suoraan töihin ja työn kautta kouluttautunut. Työhakemuksen koulutus-kohtaan minun on ollut pakko kirjoittaa peruskoululainen. Se, että on viisikymppinen ja peruskoululainen on rankka yhtälö.

TE-keskuksesta ei ole ollut juuri hyötyä. Avun saaminen voi sieltä onnistua, jos sinnikäästi vaatii eikä luovuta. Joskus sieltä soitetaan, kun on luvattu soittaa, joskus ei. Sitten kun olen vihdoin oikeasti päässyt jonkun kanssa puhumaan asioistani, ne ovat hoituneet hyvin.

"Töitä olen hakenut 5-6 tuntia joka päivä", sanoo Eero Leino. Sasha Silvala / Yle

Nostopalvelun jälkeen meni nelisen kuukautta ja mitään ei löytynyt. Tuona aikana lähetin 99 hakemusta, eli jokaisena työttömyyspäivänä keskimäärin yhden, viikonloput mukaan lukien.

Huhtikuussa pistin paperit TE-toimiston kautta varastonhoitaja-koulutukseen. Pääsin. Koulutus alkoi toukokuun puolivälissä.

Koulutus ratkaisi myös hallituksen aktiivimalli-velvoitteeni. Aktiivimallissa on ongelmia, vaikka ajatuksesta sinänsä pidänkin. Se, että uhataan etujen leikkaamisella, voi pistää jotkut liikkeelle. Toisaalta, jos on aktiivinen muutenkin, en oikein ymmärrä, mitä apua siitä on. Jos etsii työtä koko ajan, ei kait ole järkevää mennä johonkin koulutukseen vain siksi, että hallituksen aktiivisuusvaatimus täyttyy.

On epäoikeudenmukaista, että kaikkia työttömiä kohdellaan samalla lailla. Kokemukseni mukaan on sellaisia työttömiä, jotka karttavat töitä. Sitten on työttömiä, jotka ovat niin sairaita, etteivät pysty töihin. Sitten on vielä niitä, jotka todella haluavat löytää töitä.

Varastonhoitaja-koulutuksessa olen opiskellut kuin pieni eläin. Taskussani minulla on jo esimerkiksi tulityökortti, trukkikortti, hygieniapassi ja työturvallisuuskortti. Kokeista olen saanut poikkeuksetta kiitettäviä.

Itsetunnolle se on ollut tosi tärkeää. En ole ollut koulun penkillä sitten kun nuorena. Se, että osaa vuosikymmenten jälkeen opiskella, ei ole itsestäänselvyys.

Syyskuun alusta aloitin koulutukseen liittyvän kuuden kuukauden harjoittelun Varsinais-Suomen sairaanhoitopiirin logistiikkakeskuksessa.

"Mökillä mieleni lepää ja ruumiillinen työ rentouttaa", sanoo Eero Leino. Sasha Silvala / Yle

Koulutuksen aikana en ole hakenut töitä yhtä systemaattisesti kuin keväällä. Olen pari kertaa viikossa katsonut, onko jotain oikein kiinnostavaa. Hakemuksia en ole lähettänyt.

On ollut sellainen tunne, että haluan tehdä varastonhoitaja-koulutuksen loppuun ja saada todistuksen. Sen jälkeen minulla on vihdoin mahdollisuus kirjoittaa hakulomakkeen koulutus-kohtaan jotain muuta kuin pelkkä peruskoulu: varastonhoitajan tutkinto.Saan osaamisestani vihdoinkin paperin ja uskon sen auttavan myös työnhakua.

Kun joulu lähestyy ja työharjoittelu alkaa olla loppusuoralla, alan taas aivan systemaattisen työnhaun.

Työttömyys on tosiasia, en voi uida vastavirtaan ja kieltää sitä. Siinä virrassa minun on vain jaksettava.

Työpaikan löytäminen ei tule olemaan helppoa. Ensimmäisen työttömyyden jälkeen siihen meni puolisentoista vuotta. Pitää yrittää ja jaksaa valtavasti. Kukaan ei tule kotoa hakemaan.

Uskon, että töitä löytyy. On pakko. Jos ei viikon tai kuukauden päästä, niin jossain vaiheessa kuitenkin. Minulle ei ole niin tärkeää, mitä tienaan, vaan että saan tehdä töitä.

Ilman vaimoa en olisi jaksanut. Kun minulle ilmoitettiin, että palveluksiani ei Nostopalvelussa enää tarvita, sanoin illalla vaimolle, että otan lasillisen viiniä. Hän vastasi, että ei viiniä kannata murheeseen ottaa, vaan iloon. Seuraavana viikonloppuna oli hyvä mieli, join sen lasillisen silloin. Maistui paremmalta.

Varastonhoitajan tutkintoon liittyvä harjoittelu on tuntunut kotoisalta, koska siinä on paljon samoja tehtäviä kuin viimeisinä vuosinani Postissa. Paula Collin/ Yle

En tiedä tuleeko minusta parempi ihminen kaikkien näiden kokemusten jälkeen, mutta vahvempi minusta ainakin tulee. Olen ollut aika kovapäinen, mennyt läpi kallion tavalla tai toisella. Menen vieläkin, mutta ehkä jotain uutta kautta. Vaihtoehtoja on enemmän.

Aikaisemmin, jos olin päättänyt, miten asian hoidan, se oli kuin maahan piirretty viiva. Seurasin sitä. Nyt olen valmis kuuntelemaan enemmän muiden mielipiteitä, ja voin poiketa suunnitelmasta. Harvat asiat ovat vietävissä yksin läpi. Yhdessä syntyy uusia ideoita, usein parempia ratkaisuja ja toteutus on nopeampaa.

Monet asiat eivät ole minulle enää niin itsestään selviä kuin aiemmin. Olen ollut kova tekemään töitä ja työ meni arkielämän edelle: sähköpostit tarkistin vielä illalla kotonakin. Päässä työasiat sulkeutuivat vasta, kun menin nukkumaan.

Nyt osaan arvostaa enemmän puolisoa, lapsia, lastenlapsia, viikonloppuja ja yhdessä tekemistä. Työ on edelleenkin tärkeää, mutta on paljon muutakin. Osaan olla kaikesta paljon kiitollisempi kuin ennen.

Herkempi ja nöyrempi minusta on tullut. Ihmistä pitää kuunnella ja toisesta ihmisestä kuuluu välittää.

Sasha Silvala / Yle

Lue myös muiden postilaisten kuulumisia:

Postista potkut saanut Kata Ahonen: Raskaat velat ja nivelrikko eivät lopeta työntekoa ja yrittäjyyttäni – "Ikinä en anna periksi"

Seuraava juttu julkaistaan viikon kuluttua.