Syrjäytyneiden nuorten elämä on yhä harvempien valtaapitävien tiedossa, ja ratkaisumalleja piirretään laiskasti ja mutkia oikoen, kirjoittaa Aleksis Salusjärvi. Tämän kolumnin voi myös kuunnella äänikolumnina.

Hyvinvointivaltiossa maksetaan veroja tuottamaan turvaverkkoja putoaville ihmisille. Nämä verkot ovat tulleet minulle vuosien saatossa tutuksi. Kun verkko sitten jostain kohtaa repeää, sitä pidetään onnettomuutena.

Kun aloin tehdä työtä syrjäytyvien nuorten kanssa, olin vakuuttunut, että asia on mahdollista ratkaista. Syrjäytyvä nuori voidaan tunnistaa jo yläkoulussa, ja hänestä on mahdollista saada koppi ennen kuin hänen koko elämänsä kaatuu ojaan. Kun tekee työtä 13-29-vuotiaiden laitapuolen nuorten parissa, oppii tunnistamaan keskeiset piirteet, jotka johtavat onnettomuuksiin.

Huonot kotiolot ovat avainasemassa. Ongelmalähiöiden ongelmaperheet ovat polttopisteitä, ja jos lapsella on jokin oppimisvaikeus, riski syrjäytymiseen kasvaa entisestään.

On kirkkaan ilmeistä, että riskiryhmään kuuluvat lapset on helppo tunnistaa.

Tällainen lapsi ei juuri osallistu opetukseen, hänellä on paljon poissaoloja, häneen ei saa kunnollista kontaktia, hänen sosiaaliset taitonsa ovat rajoittuneet ja pahimmillaan hänen itseymmärryksensä rakentuu ylipäätään erilaisille arvoille, mitä koulussa opetetaan. Hän tuntee itsensä ulkopuoliseksi, mistä tulee itseään ruokkiva kehä. Lopulta törmään häneen päihderallin jälkeen vankilassa. Aika ajoin näitä nuoria kuolee huumeisiin tai väkivaltaan. Tältä näyttää huono-osaisuuden periytyminen käytännössä.

On ilmeistä, että tämä ketju on katkaistavissa. On myös kirkkaan ilmeistä, että riskiryhmään kuuluvat lapset on helppo tunnistaa. Se on jopa niin ilmeistä, että se on alkanut valaa minuun pessimismiä.

Uskoin voivani muuttaa maailmaa sillä, että tunnistan ongelman alkuasteen ja keksin toimivan menetelmän sen korjaamiseksi. Tuhansien tapaamieni nuorten jälkeen nämä molemmat tavoitteet ovat täyttyneet.

Näen omin silmin, että lukutaidolla voidaan ehkäistä syrjäytymistä. Tunnen vaikeimmista lähtökohdista ponnistaneita nuoria, jotka ovat saaneet elämänsä kuntoon. Työskentelen useiden ammattiryhmien kanssa, jotka yhteispelillä saavat päivittäin koppeja tippuvista nuorista. Olen ylpeä näistä ihmisistä ja heidän tarmostaan.

Säästöjen nimissä tuotetaan kuluja, koska on hyväksytty, ettei jokaiselle ihmiselle ole yhteiskunnassa tarvetta.

Silti yhteiskunnan mittakaavassa ongelma syvenee. Suomi polarisoituu. Me emme tee tarpeeksi ratkaistaksemme näitä ongelmia, ja usein me teemme päätöksiä, jotka syventävät ongelmia. Koulutuspolitiikka, sosiaalipolitiikka ja kriminaalipolitiikka ovat viime sukupolven aikana osaltaan synnyttäneet niitä ongelmia, joiden ratkaisemiseksi ne ovat olemassa. Välillä tuntuu, että se on tahallista. Säästöjen nimissä tuotetaan kuluja, koska on hyväksytty, ettei jokaiselle ihmiselle ole yhteiskunnassa tarvetta.

Konkreettinen tilanne nuorten elämässä on yhä harvempien valtaapitävien tiedossa, ja suuntaviivoja piirretään laiskasti ja mutkia oikoen. Niinpä elämässä pärjääminen heikkenee ja itsensä ulkopuoliseksi tuntevien määrä kasvaa. Kehityksen loogisuus on rautalankamallia.

Hyvä esimerkki huonosta tukitoimesta on erityisopetuksen uudistukset, jossa kalliita pienryhmiä on korvattu koulunkäyntiavustajilla. Luokassa pyörii sen seurauksena aikuisia kuin vappukulkueessa, mutta oppimista ja nuorten kohtaamista ei tapahdu, koska aikuisten yhteispeli ei toimi.

Koulusta tulee kuin jalkapallojoukkue, jossa jokainen hoitaa vain oman hommansa, ja opettaja yrittää maalivahtina pelastaa karkeimmat tapaukset. Syöttöpelistä kukaan ei ole kuullutkaan. Tuskin kukaan edes kuvittelee tuntipalkkatuuraajien kolonnan pystyvän jotenkin paikkaamaan toimivasta oppimisympäristöstä tehdyt säästöt.

Verorahoja siirretään yksityisille firmoille, jotka tuottavat julkisilta palveluilta näyttäviä lavasteita.

En myöskään suostu uskomaan, että tällaiset ongelmat eivät olisi päättävien tahojen tiedossa. Halua muutokseen ei ole. Niin yksinkertaista se on.

Hyvinvointivaltion rippeenä maksamme isoja rahoja näennäistyötä tekeville, joilla ei ole edes oikeutta venyttää työnkuvaansa vastaamaan todellista tarvetta. Täysin analoginen ratkaisu löytyy vanhustenhoidossa, jossa lähihoitajat lähinnä korjaavat räikeimpiä laiminlyöntejä. Verorahoja siirretään yksityisille firmoille, jotka tuottavat julkisilta palveluilta näyttäviä lavasteita.

Kaikki keskeiset mullistukset huonosti pärjäävien auttamiseksi ovat tällä vuosisadalla olleet kyseenalaisia. Kuntouttava työtoiminta, lasten laitoshuostaanottojen räjähdysmäinen kasvu, työnhakuvalmennus ja koulutussäästöt ovat synnyttäneet ulkopuolisten ihmisten armeijan, jonka päiväohjelma vastaa ennemmin Samuel Becketin näytelmää kuin hyvinvointivaltion rasvattua koneistoa.

Vuosikausien jälkeen tämä joukko ei ole enää poliittinen ongelma, vaan rakenteellinen lopputulos. Osa meistä suomalaisista vain sattuu syntymään palloteltavaksi systeemiin, jossa oman elämän ohjakset ovat toisten käsissä.

Aleksis Salusjärvi

Kirjoittaja on päätoimittaja ja kriitikko, joka opettaa lukutaitoa 13-29-vuotiaille nuorille erityisopetuksessa, ammatillisissa oppilaitoksissa ja vankiloissa.

Aiheesta voi keskustella 20.2. klo 23.00 asti.

Katso myös:

Ei töitä, opiskelupaikkaa tai kavereita – Dokkarisarja antaa äänen syrjään jätetyille nuorille miehille

"Hyvä kun et ruvennu itkee enempää" – Isänsä tappanut Rami ja 28 muuta nuorta vankia kertoivat elämänsä tutkijalle, olisiko koulu voinut auttaa?

Aleksis Salusjärven kolumni: Kovemmissa rangaistuksissa ei ole mitään järkeä

Aleksis Salusjärven kolumni: Kärpästen herran uutta lukua kirjoitetaan Vantaan lähiöissä

Aleksis Salusjärven kolumni: Sivuutetut ihmiset lakkaavat yrittämästä, mikä on synnyttänyt osattomien armeijan