Turun yliopiston professorin Pentti Malaskan (1934–2012) artikkeli ”Kilpailukyky – ratkaisu vai ongelma?” ennusti vuonna 1995 osuvasti yhteiskunnan tulevaa muutosta: ”Kansainväliset markkinavoimat tulevat pian hallitsemaan kaikkea yhteiskunnallista päätöksentekoa. Voiton tuottamisesta tulee uusi yhteiskunnallisen moraalin perusta.”

Kun jokainen välittää vain itsestään, kansakunta pirstoutuu. Kasinopeli, rahan pesu ja rikollisuus lisäävät moraalista korruptioita, Malaska ennusti. Ne ihmiset, jotka eivät tuota taloudellista lisäarvoa globaalitalouden markkinoilla, leimautuvat yhteiskunnallisesti moraalittomiksi. Tämä koskee erityisesti työttömiä.

Malaska ymmärsi, että kilpailukykymme perusta tulee olemaan uusi tekniikka. Hän ymmärsi myös, että taloudellisen tehokkuuden maksimointi luo ympäristöongelmia ja työttömyyttä.

Tekniikan tärkeyden tunnustaminen ei vapauta meitä puolustamasta sosiaalista oikeudenmukaisuutta. Ne, joilla työtä vielä riittää ajattelevat helposti, että suuri osa ihmisistä ei viitsi etsiä töitä, koska elämä yhteiskunnan tukien varassa on niin leppoisaa ja huoletonta.

Näitäkin on, mutta ei pidä yleistää. Jos käykin niin, että oma työnantaja alkaa jakaa potkuja, mieli voi muuttua.

Iso luuta on lakaissut firmoista pihalle monia ahkeria ihmisiä. Potkut saanut huomaa pian, että ihminen on luotu tekemään työtä.

Tyhjä vapaa-aika muuttuu painajaiseksi, itsetunto murenee, masennus vie elämänhalun. Tylsä oleilu tekee kodista vankilasellin ja päivistä tulee pitkiä.

Moni työtön häpeää turhaan itseään, ryypiskelee ja kylvää perheeseensä ahdistusta ja surua.

Rikkaassa Espoossa ruokaa jakava kertoi, että entinen yrittäjä peittelee ruokajonossa kasvonsa ja pukeutuu rääsyihin.

Vaasakin sai muuten mediajulkisuutta televisiossa ruokajonojen nopean kasvun vuoksi. Saako tätä kertoa leimautumatta ”ankeuttajaksi.” Tätä leimaahan meihin iskevät ne, jotka tietävät, että kun osaa unelmoida mikään ei ole mahdotonta.

Hereillä ollessa olisi kuitenkin tärkeää syödä, että jaksaisi harrastaa asioita, joista pitää. Kun työttömän huomio keskittyy fyysisiin tai henkisiin aktiviteetteihin, päässä ei ole tilaa murehtimiselle.

On samantekevää mitä harrastaa, kunhan ei rötöksiä.

Paras yhteiskuntarauhan ja kilpailukyvyn tae olisi lapsista huolehtiminen, ei vain sanoin vain teoin. Pitäisi olla paikkoja, joihin voi turvautua häpeilemättä heti, kun lapsi tai nuori alkaa oirehtia, muuttuu vihamieliseksi tai masentuneeksi.

Puheet päiväkotien ja koulujen toiminnan tehostamisesta leikkaamalla, rakenteita uudistamalla ja uusilla toimintatavoilla ovat palturia. Katastrofi on edessä.

Vaasan yliopisto kutsui tekniikan tohtori Malaskan kunniatohtoriksi vuonna 2006. Hänen muistonsa kunniaksi kannattaisi järjestää juhlaseminaari kaupallis-teknisen sivistyksen ja ihmisarvon suhteesta.

Toivon, että Björn Wahlroosia ei kutsuta seminaariin palvottavaksi, kuten tapana on. Wahlroos julisti keväällä, että 80 prosenttia ihmisistä on idiootteja.

Siinä on ydin tohtori Wahlroosin ihmiskäsityksestä.

KARI UUSIKYLÄ

Kirjoittaja on kasvatustieteen emeritusprofessori