Työstä ei pitäisi puhua vain intohimona ja itsensä toteuttamisena, koska työstä ei ole pakko nauttia, eikä “oman jutun” löytäminen määritä ihmisen arvoa, kirjoittaa Tuija Siltamäki.

Hoi työläinen!

Mitenkä on, oletko viime aikoina muistanut toteuttaa omaa juttuasi? Oletko tarkastellut perinpohjaisesti intohimojasi, osaamistasi ja unelmiasi ja tajunnut, että hitto, kyllä tässä nyt on käynyt niin, että on tullut tähän asti toteutettua jonkun ihan muun juttua?

Työelämä on täynnä sankaritarinoita, eikä media saa niistä kyllikseen.

On entisiä uraohjuksia, jotka ovat uhranneet työlle kaiken, uupuneet, romahtaneet, luopuneet kaikesta ja nyt hän kertoo, miten irtiotto Balilla opetti laittamaan asiat tärkeysjärjestykseen.

On tavallisissa työpaikoissa työskennelleitä tavallisia ihmisiä, jotka ovat eräänä päivänä ymmärtäneet, että elämä on liian lyhyt tavallisuuteen, irtisanoutuneet, perustaneet yrityksen ja alkaneet seurata intohimojaan.

Ja sitten on tietysti marttyyriyrittäjiä, joiden elämän tyhmät ja laiskat työttömät ovat pilanneet, koska työttömät eivät ymmärrä, että työttömän velvollisuus on osoittaa kiitollisuutta ylempiään kohtaan, mutta ei heistä sen enempää.

Kun työ on muuttunut, on samalla myllerrykseen joutunut sekin, mitä työltä odotetaan.

Yhden näkökulman aiheeseen tarjoaa rekrytointiyritys Studentwork, joka selvittää vuosittain nuorten ammattilaisten ajatuksia ja odotuksia työelämästä.

Vuoden 2017 Nuoret osaajat työelämässä -raportissa havaittiin (siirryt toiseen palveluun), että milleniaaleille tärkeintä ei ole hyvä palkka, vaan se, että työ tuntuu merkitykselliseltä. Työ on heille keino toteuttaa itseään, ja hyvät työkaverit ovat tärkeämpiä kuin korkea palkka.

Samansuuntaisia tuloksia kuuluu muualtakin. Työltä halutaan entistä enemmän sellaista, mitä ei voi rahalla mitata.

Tämä on tietysti hyvin kaunis maailmankuva. On lohdullista ja tervettä, että ihmisillä on muitakin syitä käydä töissä kuin se, että siitä saa rahaa.

Se ei kuitenkaan tarkoita, että työn tekemiselle pitäisi olla jotain muita motiiveja.

Ihmisiä, joille työ on ennen kaikkea itsensä toteuttamista, yhdistävät usein muutamat seikat.

Heidän intohimonsa kohdistuvat usein johonkin luovaan toimintaan, esimerkiksi taiteen, kulttuurin, median tai internetin parissa. He ovat monesti korkeasti koulutettuja ja kyvykkäitä yksilöitä, joilla on paitsi halu, myös ennen kaikkea mahdollisuus toteuttaa itseään.

Kuka tahansa ei voi irtisanoutua ja lähteä Balille huovuttamaan pannunalusia.

Ihmisen on oltava hyvin etuoikeutettu, jotta hän voi kieltäytyä osallistumasta tavalliseen ja tylsään työelämään. Kuka tahansa ei voi irtisanoutua ja lähteä Balille huovuttamaan pannunalusia.

Luovassa toimistossa työskentelevän, hyvin verkostoituneen ja yrittäjähenkisen helsinkiläisen on paljon helpompi “heittäytyä” “tyhjän” päälle kuin vaikkapa jonkun kainuulaisen keittäjän, joka on koulun lakkauttamisen yhteydessä heitetty tyhjän päälle. Että alapa nauttia yrittäjyyden suomista lukemattomista mahdollisuuksista, Pirjo. Kyllä se hei siitä, jos vain uskot itseesi tarpeeksi!

On kiva satu, että jokaisella on rajattomat mahdollisuudet toteuttaa itseään

Mediassa työelämän sankaritarinat ja poikkeusyksilöiden selviytymiskertomukset ylikorostuvat, koska poikkeukset ja kertomukset ovat “kiinnostavia”, mitä sillä nyt ikinä tarkoitetaankaan. “Oman jutun” löytäminen ei kuitenkaan tee ihmisestä sankaria, eikä heitä pitäisi sellaisena esittää.

On kiva satu, että jokaisella on rajattomat mahdollisuudet toteuttaa itseään, mutta ei siltä paljon enempää kannata odottaa.

Mutta eihän kenenkään menestys ole toiselta pois! Vai onko Suomi just näin kateellinen maa, ettei täällä saa edes nauttia työstään? No ei, mutta sankaritarinoiden lisäksi olisi kohtuullista kertoa siitäkin, ettei oman jutun löytäminen määritä ihmisen arvoa.

Se olisi erittäin tärkeää nyt, kun etenkin nuoriin kohdistuu yhä kovempi paine löytää oma paikkansa maailmassa. Vallalla oleva politiikka haluaa nuoret entistä nopeammin työelämään ja kuvittelee, että se onnistuu parhaiten, kun nuoria rankaistaan nuoruuteen väistämättä kuuluvasta mokailusta ja haparoinnista hankaloittamalla heidän elämäänsä mahdollisimman paljon. Yhä nuorempana on tiedettävä, mitä isona haluaa olla.

Lisäksi intohimojen toteuttamiseen suhtautuminen itseisarvona ohittaa täysin sellaiset kysymykset kuin onko intohimo lainkaan toteuttamisen arvoinen tai ketä yksilöllä on oikeus syyttää siitä, ettei maailma välttämättä pidä hänen intohimoaan yhtä tärkeänä kuin hän itse. Entä jos maailma olisi kaivannut enemmän asiakaspalvelijaa kuin batiikkitaiteilijaa? Vai onko sillä edes mitään väliä?

Ja joskus hyvä voisi olla myöntää sekin, että oma juttu voi olla ihan paska – vaikka se itsestä maailman tärkeimmältä tuntuisikin.

Tuija Siltamäki

Kirjoittaja on Tampereen ylioppilaslehden Aviisin päätoimittaja, joka ottaa selfieitä mieluiten silmäpussiensa kanssa.