I början av hösten nämnde jag den ”skolstrejkande” femtonåringen Greta Thunberg i en kolumn. Eller snarare tvärtom: jag nämnde henne inte vid namn. Inte heller hennes aktivistföräldrar.

Det handlade inte om ett ”osynliggörande”. Det handlade om etik. En femtonåring är ett barn. En femtonåring med diagnosen Aspergers syndrom är ett barn med en diagnos. Att använda sig av ett barn med en diagnos i syfte att opinionsbilda är fel. Oavsett hur god saken är. Oavsett hur intelligent femtonåringen är. Oavsett om hennes föräldrar blåser på för fullt med debattböcker och marknadsföring genom intervjuer och stöttande uttalanden om ”skolstrejken”.

Och, ja. En femtonåring kan ha välgrundade, väl genomtänkta och välargumenterade åsikter. Men att blåsa upp det i offentligheten är att använda sig av ett barn. Att förstå det är en del av att förstå skillnaden mellan att vara vuxen och att vara barn.

Ett av skälen till att det är oetiskt att använda sig av barn i opinionsbildning är att den som opinionsbildar måste räkna med att få mothugg

Nu har jag nämnt Greta Thunberg, för det är poänglöst att låta bli. Hennes föräldrar har fått sällskap av ett helt regemente av journalister och kolumnister, av prisjuryer och Arnold Schwarzenegger. Alla vill använda sig av Greta Thunberg i sin aktivism.

Och, ja, igen. Jag förstår att Greta Thunberg och hennes föräldrar skulle värja sig mot den beskrivningen. De skulle kunna skriva en kaxig text om att Greta minsann är en person som inte låter sig användas. En stark tjej som vet vad hon talar om.

Jag tvivlar inte på det. Men återigen:

Hon … är … ett … barn. Ni … är … vuxna.

Ett av skälen till att det är oetiskt att använda sig av barn i sin opinionsbildning är att den som opinionsbildar måste räkna med att få mothugg. Och när vuxna människor offentligt klämmer åt en femtonåring med en diagnos är det allt annat än vackert.

Det har nu hänt. Bland andra har en moderatpolitiker i Alingsås ifrågasatt familjen Thunberg/Ernmans barnkampanj. På det har bland annat Aftonbladet och Dagens Nyheter reagerat. Det har skrivits om "mörkermän" och "moderata aggressioner".

Upprördheten är begriplig. När vuxna människor raljerar över och polemiserar mot barn liknar det oundvikligen mobbning. Återigen:

Det är bland annat därför det är oetiskt att använda sig av barn i sin opinionsbildning. Man sätter inte ut barn i en offentlighet där vuxna regler gäller. Det duger inte att hänvisa till att de själva vill. Varför?

Därför … att … de … är … barn.

Mycket av dagens debatt handlar om att få slut på debatten. Åsiktsmotståndare ska fås att hålla tyst.

Men efter att ha läst de där upprörda artiklarna växer en annan misstanke: kanske bygger entusiasmen över det här barnopinionsarbetet just på insikten att barn inte bör behandlas som vuxna.

Mycket av dagens debatt handlar om att få slut på debatten. Åsiktsmotståndare ska fås att hålla tyst. Att skjuta barn framför sig kan vara just en sådan diskussionsstoppare. Barn kan användas som en mänsklig sköld som antingen får tyst på kritiker, eller gör att kritiker kan framställas som mobbare och barnmisshandlare.

Medvetet eller omedvetet är det i så fall en cynism av astronomiska mått.