Under veckorna som gått har vi kunnat skriva ännu ett kapitel i sagan om de svenska partiernas växande problem med att hantera ett nytt Sverige, ett Sverige de själva faktiskt var med om att skapa. Den här gången handlar historien inte om ett par enskilda individer, utan om ett helt distrikt i SSU som socialdemokratin av allt att döma tappat kontrollen över. I medierna läser vi nu om skadeverkningarna, om hur den politiska ”extremismen” lyckas smyga sig på ännu en gång, hur den skördat ännu ett politiskt offer.

Men handlar verkligen detta bara om extremism? Det finns ett djupare problem i denna historia som ingen ännu verkar ha greppat med. Den falang som tagit över i Skåne har uttryck sig nedlåtande om kvinnor, homosexuella och andra grupper. Man har hånat icke-troende och ifrågasatt sekularismen som norm. Förklaringen har blivit den gamla vanliga: allt detta strider mot värdegrunden, och att människor med sådana attityder inte hör hemma i politiken. Men denna refräng, hur betryggande den än må vara, börjar lida av problem.

Många av de åsikter som man gett uttryck för i distriktet är inte särskilt ”extrema”. Tvärtom är de mycket alldagliga i stora delar av världen, och det har länge varit accepterad att resten av världen måste få tillåtas att komma till oss. Folk tycker olika, speciellt sett till olika delar av världen. Sverige är inte ett land som på något sätt är representativt för andra länder, vare sig kulturellt eller ideologiskt. Sverige är undantaget, inte regeln.

Det är det här som gör konflikten i SSU så svår att hantera enbart genom prat om ”värdegrunder” och ”extremism”. I en stad som Malmö är inte folk med utomeuropeisk bakgrund någon liten minoritet; snarare är de på väg att utgöra en större väljargrupp än svenskfödda. Vilken politisk status ska de egentligen ha? Sverige har idag inte samma ”värdegrund” som vi hade för, säg, hundra år sedan. I en demokrati har alla medlemmar rätten att bestämma vad som är viktigt, rätten att bestämma vilka principer som ska gälla, vilka rättigheter som ska respekteras och vilka grupper som ska beskyddas.

Problemen i SSU visar på en växande sorts krock som inte är unik för SSU: det finns värderingar och politiska ställningstaganden som vi idag föreställer oss att ”alla” ska eller måste dela, för annars är de inte en del av politiken. Samtidigt så växer gruppen människor som inte ingår i detta ”alla” ovan, men som ändå inte känner sig manade att självmant kasta sina åsikter och politiska värderingar på sophögen. Den här spänningen vore inte särskilt farlig om Sverige var ett land där gruppen ”alla” hade en sådan förkrossande majoritet att ingenting utanför det skulle kunna antas spela någon roll. Men detta är inte längre ett Sverige vi lever i; lokalt eller regionalt är det inte svårt att se en situation där den gruppen som håller med om våra förment gemensamma värdemässiga antaganden är en minoritet, och där den grupp med förment extremistiska åsikter som inte respekterar politikens konsensus är numerärt överlägsna. Det går faktiskt att spåra konturerna av just denna rädsla även i SSU-konflikten: i en av artiklarna uppger en tidigare medlem att det som skett är ett symptom på ”arbetarrörelsens svaghet”. De gamla arbetarna försvinner, nya människor kommer in, och plötsligt så har du en organisation där helt andra åsikter och beteendemönster tar plats.

Jag kan sympatisera med denna uppgivenhet. Men uppgivenheten, hur sympatisk den än är, visar bara på att ingen riktigt tänkt igenom vad politik faktiskt innebär. Ska nya svenskar ha samma politiska rättigheter som de gamla svenskarna, eller ska de förpassas till ett politiskt barnbord ända tills de är vuxna nog att jama med i konsensus? Låt oss för argumentets skull säga att Annie Lööfs exempel med ett Sverige med 30 miljoner invånare besannades. Om en majoritet av befolkningen i detta nya Sverige röstade för att kriminalisera homosexualitet, och hade stöd nog parlamentariskt för att genomdriva alla eventuella grundlagsändringar, skulle detta på något sätt vara otillåtet eller fel gjort?

Att här tala om värdegrund och komma med accepterade sanningar om människors lika värde eller dylikt må vara hur progressivt och humant som helst. Men i praktiken innebär det de facto en tro på och uppmaning till politisk apartheid: en syn där människors rätt att vara en del av det politiska systemet är avhängigt en tillräcklig grad av intellektuell ”mognad” för att det ska kunna gå att lita på att du inte röstar på omoraliska eller skadliga saker. Detta synsätt inte är inte nytt; det var snarare precis den här sortens argument som användes för att förklara varför fattiga arbetare och kvinnor aldrig borde tillåtas få vara en del av det politiska systemet. Det var samma sorts synsätt som de vita invånarna i Rhodesia (dagens Zimbabwe) anförde för att försvara minoritetsstyre: om vi låter majoriteten bestämma kommer de styra landet rakt ner i fördärvet.

I Sverige har vi hittills löst brott mot dagens accepterade politiska konsensus på två sätt. För det första har vi hela tiden poängterat att det absolut inte ens finns något svenskt politiskt konsensus till att börja med, därför att man i Sverige enbart laborerar med universella värderingar. Det finns inga svenska värderingar, det finns ingen svensk kultur. Det finns bara ren och skär mänsklighet, där vi svenskar – utan en gnutta skam i kroppen – glatt hävdar att allt det vi råkar tycka i olika frågor representerar det renaste, mest okonstlade sättet att vara människa på. För det andra har vi löst problemet med den allt större förekomsten av människor som bryter mot normen genom att utesluta dem och betrakta dem som sorgliga, extremistiska buggar i ett annars välfungerande demokratiskt system.

Den svenska politiska debatten idag liknar allt mer ett isberg; ovanför ytan talar vi fortfarande om extremism och värdegrundsbrott som förut, som om inget om inget har ändrats med tiden; under ytan döljer sig en enorm och växande massa av ångest och misstro inför framtiden.

Varför denna misstro? Jo, därför att båda dessa metoder ovan börjar nå vägs ände. Tiden då de verkligen fungerade går mot sitt slut. De gamla politiska partierna blir allt svagare och svagare; deras förmåga att agera grindvakter å det politiska samförståndets vägar är på upphällningen. Samtidigt har drömmarna om svensken som alla tingens moder visat sig extremt maktlös i den pågående krocken med verkligheten. Blev verkligen alla svenskar av att åka en tur med den svenska tunnelbanan? Den senaste tidens rapporter om hur stor andel av eleverna i skolan i bland annat Göteborg som lever under hedersförtryck tycks inte direkt ge något större stöd för den drömmen.

Jag måste faktiskt erkänna att det är ytterst svårt att sia om vart allt detta kommer att sluta. Det faktum att så många är så djupt investerade i projektet att avfärda förekomsten av alla andra åsikter än de som är gängse på mångfaldskurser och i kommunala styrdokument som en temporär bugg i systemet är inte ett gott tecken. Hur många människor är egentligen beredda att acceptera dessa åsikter, den dagen drömmen om att de kan ”uppfostras” bort inte längre är realistisk? En av de mest dramatiska scenerna från de senaste årens Sverige är för mig alla de bilder där uppenbart vuxna människor – män med fru och barn i sina hemländer – ömsint plåstras om av sina svenska värdfamiljer. Den grad av tillgjordhet som kunde skapa ett sådant läge – där vuxna män låter sig bli behandlade som femtonåringar, och där vuxna personer lägger alla tvivel åt sidan och går in i rollen som ömma fosterföräldrar – kan inte ha varit bra för någon.

Dessa scener är lätta att komma ihåg. De är lätta att skratta åt, för den som känner sig lagd åt det hållet. Men på ett större plan har nästan hela landet förälskat sig i drömmen om ett mycket större projekt av omvårdnad och ömhet, och den förälskelsen sträcker sig årtionden tillbaka. Sverige drömde om att ta hand om, om att uppfostra, om att ”civilisera” de som kom hit, ända tills de skulle fullbordas som små avbilder av oss själva.

De skulle förtrolla oss med sin mat och sina exotiska danser, och vi skulle i gengäld få dem att lägga alla sina gamla malätna traditioner, könsroller och primitiva ideologier åt sidan. Men en demokrati kan inte fungera på det sättet; den kan inte bygga på att vuxna, självständiga människor för evigt kläs med nappflaska och haklapp. Kommer alla fortfarande att älska alla de som tycker olika den dagen de kräver att få sluta vara barn?

Jag är faktiskt rädd för svaret.

Malcolm Kyeyune