Jeg fikk i dag den tris­te mel­din­gen at min gode venn og kol­le­ga Jon Bing døde i går, 69 år gam­mel.

Jeg møt­te Jon førs­te gang for drøyt 30 år siden, høs­ten 1981. Jeg ble da ansatt som vit.ass. på det som den gang het Insti­tutt for pri­vat­retts avde­ling for edb-spørs­mål. Jeg kjen­te til ham fra før, og had­de lest en del av hans scien­ce fic­tion. Jeg møt­te en venn­lig, imøte­kom­men­de, raus og entu­si­as­tisk per­son.

Alle som har hatt Jon som under­vi­ser, vil hus­ke ham som en enga­sjert, entu­si­as­tisk og inspi­re­ren­de lærer. Selv snak­ket han gjer­ne om entu­si­as­me som peda­go­gisk meto­de, og han prak­ti­ser­te det selv.

Jon var en krea­tiv per­son. Han had­de en evne til å se hva som var i ferd med å duk­ke opp i hori­son­ten. Med stor fag­lig nys­gjer­rig­het und­ret han seg over hva det vil­le kom­me til å bety. Jon har ofte blitt frem­stilt som en per­son som nær­mest kun­ne se inn i frem­ti­den, som en slags spå­mann. Selv avvis­te han det. “Frem­ti­den er ikke noe som lig­ger der ute og ven­ter på å bli opp­da­get. Frem­ti­den er noe vi ska­per gjen­nom de valg og de hand­lin­ger vi fore­tar”, plei­de Jon å si om det­te. Han så på det som var her i dag, og fun­der­te over hvor det­te som vi kun­ne se i dag, vil­le føre oss hen. Det gjaldt enten han ikled­de sine tan­ker en skjønn­lit­te­rær eller mer aka­de­misk form.

Uan­sett: Jon had­de en evne til å se nye pro­blem­stil­lin­ger som var i ferd med å aktua­li­se­res en stund før de fles­te and­re opp­da­get dem. Så når spørs­må­le­ne begyn­te å duk­ke opp had­de Jon alle­re­de skre­vet noe om det, eller han had­de satt en stu­dent i gang med å skri­ve om det.

Det vi reg­ner som star­ten på den virk­som­het som ble til det som i dag er Sen­ter for retts­in­for­ma­tikk, var et semi­nar som ble holdt 16. mars 1970. Jon had­de utar­bei­det et notat, hvor han pek­te på tre hoved­om­rå­der: Bruk av edb (som man den gang kal­te det) i offent­lig og pri­vat for­valt­ning. Det var sær­lig behand­lin­gen av per­son­opp­lys­nin­ger og per­son­vern som frem­sto som de sto­re utford­rin­ge­ne. Vide­re juris­ters bruk av tek­no­lo­gi til å fin­ne fram lov­teks­ter, dom­mer osv. Ende­lig kon­trak­ter og and­re retts­spørs­mål knyt­tet til utvik­ling og bruk av tek­no­lo­gi­en. Det er mer enn 40 år siden. Men fort­satt kan Jons notat fra den gan­gen være rygg­ra­den i en forsk­nings­stra­te­gi innen­for det­te fag­fel­tet.

Jon var på alle måter en meget gene­røs per­son. Han ga stu­den­ter og unge fors­ke­re ide­er og vis­te dem stor til­lit. Jeg begyn­te som vit.ass. omtrent da mini­ban­ker og uli­ke beta­lings­ter­mi­na­ler begyn­te å duk­ke opp. En ny tek­no­lo­gi var i ferd med å bli intro­du­sert på det­te områ­det. På Jons typis­ke vis så han at her måt­te det lig­ge noen retts­li­ge pro­blem­stil­lin­ger som det vil­le være verdt å ta tak i. Han had­de sik­kert en del and­re pro­sjekt­for­slag også, men de hus­ker jeg ikke len­ger. Jeg grep det­te.

And­re kan for­tel­le lig­nen­de his­to­ri­er. Vi er man­ge som ikke vil­le ha vært der vi er i dag, om vi ikke had­de møtt Jon, blitt ledet inn i spen­nen­de arbeids­opp­ga­ver, blitt vist til­lit og fått entu­si­as­tisk støt­te.

I år 2000 kom det en bok fra USA skre­vet av en Lawren­ce Les­sig. Boken het “Code and other laws of cyber­space”. Et av hoved­po­en­ge­ne var at lov­giv­ning og annen regu­le­ring ofte ble uttrykt og imple­men­tert gjen­nom data­pro­gram­mer. “Code is law” ble et slag­ord for det­te. En av grun­ne­ne til at jeg ikke kas­tet meg over det­te med noen stor entu­si­as­me var at det­te var gam­melt nytt. Spørs­må­le­ne var langt mer grun­dig behand­let i Dag Wie­se Schar­tums dok­tor­av­hand­ling fra 1993, “Retts­sik­ker­het og sys­tem­ut­vik­ling i offent­lig for­valt­ning”. Jeg tror Dag kan for­tel­le en his­to­rie som lig­ner på min: Det var Jon som ser­ver­te pro­sjekt­ide­en med en del tan­ker om hvor­dan den­ne kun­ne utvik­les. Og Dag tok det vide­re der­fra.

Jeg vel­ger her å klip­pe inn et avsnitt fra det jeg skrev i inn­led­nin­gen til en artik­kel­sam­ling som vi sat­te sam­men da Jon ble 60:

“Jon er en inter­na­sjo­nal stjer­ne på sitt felt, og har et langt stør­re navn ute i ver­den enn hva de fles­te her hjem­me er klar over. Like­vel er Jon helt fri for stjerne­nyk­ker — noe man slett ikke skal ta for gitt blant aka­de­mi­ke­re som har skapt seg et navn. Det er man­ge sto­re ego­er i aka­de­mia, men Jon er ikke blant dem. Jeg har ald­ri sett eller opp­levd at Jon har bruk and­re eller skjø­vet and­re til side for å opp­nå den posi­sjon han har. Der­imot har jeg en rek­ke gan­ger sett, og selv nytt godt av at Jon har brukt sin posi­sjon til å sky­ve and­re fram. Jon er opp­tatt av å gi sine med­ar­bei­de­re mulig­he­ter, og gir den opp­munt­ring og støt­te som skal til for at man våger å gri­pe de sjan­se­ne man blir budt. Jon har gjen­nom sin egen prak­sis vist oss at i et mil­jø hvor alle deler sine ide­er og kunn­ska­per, vil alle få mye mer igjen enn det de gir fra seg. Vi er man­ge som har fått “fly­ing start” tak­ket være Jon.”

Jon så hvor vik­tig det var med et godt og inklu­de­ren­de fag­mil­jø, og han viss­te at et mil­jø ikke kom­mer av seg selv. Det ble tid­lig etab­lert årli­ge fes­ter som har vært holdt i hevd siden. Jon var også ini­tia­tiv­ta­ker til å etab­le­re “Norsk for­ening for jus og edb”, som er et fag­lig forum og en møte­plass for alle som er inter­es­sert i det­te fag­fel­tet.

Len­ge før and­re star­tet med opp­haus­se­de møte­plas­ser som “First Mon­day”, “Last Tues­day” og hva de heter alle sam­men, etab­ler­te Jon sin man­dags­klubb. Førs­te man­dag i måne­den var det åpent hus hjem­me hos Jon. Det var helt ufor­melt og ikke noe pro­gram. Man kun­ne kjø­pe øl og mine­ral­vann, og det ble gjer­ne bestilt piz­za til de som vil­le ha. Det ble en tra­di­sjon med en som­mer­fest førs­te man­da­gen en juni med gril­let lam eller kje, og en jule­sam­ling førs­te man­da­gen i desem­ber — med ele­fant­pep­per­ka­ker.

På 70-tal­let star­tet Jon “Tirs­dags­kaffe­se­mi­na­re­ne”, og de har fort­satt siden, omtrent annen­hver tirs­dag: Ufor­mel­le, åpne semi­na­rer. Det var så vidt jeg vet førs­te gan­gen noe slikt ble orga­ni­sert ved UiO.

Jon var også krea­tiv i opp­byg­gin­gen og orga­ni­se­rin­gen av det som ble Insti­tutt, sene­re Sen­ter for retts­in­for­ma­tikk. Virk­som­he­ten ble utvik­let i en peri­ode hvor veks­ten i uni­ver­si­tets­sys­te­met had­de om ikke stop­pet, så i alle fall brem­set kraf­tig opp. Det kom ikke len­ger fris­ke mid­ler og nye stil­lin­ger over stats­bud­sjet­tet som kun­ne bru­kes til å byg­ge opp ny virk­som­het. Jon fant vei­en gjen­nom og rundt byrå­kra­tis­ke hind­rin­ger, og fikk byg­get opp virk­som­he­ten ved hjelp av en eks­tern finan­sie­ring — noe som den gang var gans­ke ukjent i norsk uni­ver­si­tets­ver­den.

Som venn var Jon all­tid gene­røs, omsorgs­full og lojal.

Jon mot­tok en rek­ke æres­be­vis­nin­ger. Han var æres­dok­tor ved Stocholms uni­ver­si­tet og ved Køben­havns uni­ver­si­tet og han var rid­der av St. Olavs orden. I 2002 ble Jon til­delt Den nor­dis­ke jurist­pri­sen, under Det nor­dis­ke jurist­mø­tet. For­uten Jon er det bare Johs Ande­næs og Cars­ten Smith av nors­ke juris­ter om har fått den­ne pri­sen.

Vi er man­ge som kan tak­ke Jon for svært mye. Han er dypt sav­net. Hvil i fred, kjæ­re Jon.