VIRUSPOLARISERING: – Politisk polarisering er gift for samfunnsberedskapen i møte med trusselen. I USA er den politiske debatten (og mediene) så polarisert at epidemien forstås langs partipolitiske skillelinjer, skriver Tore Wig. Foto: AP / NTB scanpix

Debatt

Pandemiens politikk

Vi kan lære mye av pandemier. De avslører grunnleggende trekk ved de samfunnene og lederne de rammer.

14. mars

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

Artikkelen er over 189 dager gammel, myndighetenes råd angående coronasmitten kan derfor være utdaterte. Du kan alltid holde deg oppdatert i vår spesial, eller gjennom FHIs nettsider.

TORE WIG, førsteamanuensis, Institutt for Statsvitenskap, Universitetet i Oslo

Det er en selvfølge at vi trenger epidemologer og medisinere for å forstå coronaepidemien vi nå er inne i. Men en forståelse av de politiske årsakene til og implikasjonene av epidemien er også avgjørende. Mens matematikken i spredningen av et virus ofte er lik på tvers av land, er det den politiske responsen som avgjør hvor hardt viruset rammer.

Kunnskap om politisk psykologi og institusjoner, i både demokratier og diktaturer, er nøkkelen til å analysere hvordan coronaepidemien kunne oppstå, hvor den rammer hardest, og hvor omfattende den vil bli.

For å gripe det opprinnelige utbruddet må vi forstå politiske dynamikker i et diktatur som Kina, og hvordan diktaturer kan fomle i startfasen av epidemier. Det er helt vanlig, over hele verden, at farlige sykdommer blir oppdaget og stoppet i fødselen før de kan utvikle seg til epidemier og pandemier.

I 2018 brøt det for eksempel ut en infeksjon med et dødelig Nipah-virus i den indiske provinsen Kerala. Informasjon om viruset ble raskt spredt av medier og lokale, regionale og nasjonale myndigheter. Man fikk koordinert en innsats mot viruset, som ble begrenset til Kerala provinsen og bare drepte 17 mennesker.

En lignende innsats skjedde ikke i den første fasen av coronavirusutbruddet i Kina. Der la lokale myndigheter først lokk på informasjon om viruset, mens en uvitende befolkning spredte sykdommen blant annet gjennom feiringen av kinesisk nyttår. Noe av det samme mønsteret finner vi i Iran, hvor myndighetenes motvilje mot å kommunisere omfanget av spredningen (og propaganda om dets årsaker), sannsynligvis har ført til en katastrofe av episke proporsjoner.

Ufrie medier og mangel på gjennomsiktighet gir mangel på den informasjonsflyten som er helt essensiell i startfasen av en epidemi. At coronaviruset oppstod i et partidiktatur uten fri informasjonsflyt er derfor ikke overraskende.

les også Diktaturer gjør corona-utbruddet verre

Samtidig kan diktaturer ha noen fordeler når det gjelder bekjempelsen av en epidemi som den vi nå ser. I Kina har man etter hvert innført det Yale-epidemolog Nicholas Cristakis har kalt en «sosial atombombe» av massive tiltak, med inngripende begrensninger på bevegelsesfrihet, hvor man har brukt politi og militære for å begrense folks bevegelser. Disse ser for øyeblikket ut til å virke.

Kina har foreløpig stor suksess i bekjempelsen av viruset, og prises for dette av Verdens Helseorganisasjon. I (partidiktaturet) Singapore har regjeringen mobilisert et av verdens mest effektive og gjennomdigitaliserte systemer for statlig kontroll til å spore og bekjempe viruset, foreløpig med betydelig grad av suksess.

Men effektiv samfunnsbekjempelse av sykdommen er ikke forbeholdt diktaturer. I demokratiske Sør Korea og Taiwan har myndighetene hatt stor effekt i kampen mot viruset, gjennom målrettede statlige tiltak som massiv testing av befolkningen, smittesporing, og frivillig innsats. Alt i alt virker det som Sør Korea, Singapore, Taiwan og Kinas evne til å begrenseepidemien på mellomlang sikt skyldes kombinasjonen av meget sterke stater, besluttsomme regjeringer, massiv ressursbruk og befolkninger som (stort sett) gjør det staten ber dem om å gjøre.

En rekke trekk ved vestlige demokratier påvirker deres evne til å bekjempe coronarvirus. Frie medier, ledere som kan stå til ansvar, utstrakt tillit til staten, og gjennomsiktighet i offentlig politikk er alle våpen demokratier som Norge kan bruke for å få bukt med epidemien.

Samtidig fordrer en effektiv virusbekjempelse at politisk ledelse, partier og den politiske debatten fungerer rimelig godt. Politisk polarisering er gift for samfunnsberedskapen i møte med trusselen. I USA ser vi et godt eksempel på dette. Der er den politiske debatten (og mediene) så polarisert at epidemien forstås langs partipolitiske skillelinjer. På samme måte som partitilhørighet er en relativt god prediktor på om man tror på menneskeskapte klimaendringer, finner man nå lignende mønstre for coronavirus.

Donald Trump og hans politiske klakører anklager virusfrykten for å være overdrevet av demokratene, mens det hvite hus konsekvent har avblåst krisen og underspillt epidemiens alvorlighet. Samtidig er politisk ledelse i Washington tømt for kompetente fagfolk (erstattet av politisk utnevnte Trump-lojalister), noe som preger regjeringens fomlete respons på epidemien.

I Norge kom endelig de tunge tiltakene. Om nedstengingen av landet kom for sent er det ennå for tidlig å si. Det vil uansett bli en prøvelse for både folk og eliter. Hva vil pandemien avsløre om det norske politiske systemet?

Vil den avsløre et Norge som er for uvant til kriser, med en politisk elite utelukkende fokusert på «strategisk kommunikasjon» uten handlekraft og kløkt, og en panikkslagen befolkning som er seg selv nok? Eller vil den avsløre et demokrati som er robust, med kloke og handlekraftige ledere og en solidarisk og tillitsfull befolkning som kan jobbe i flokk mot epidemien, som i de beste eksemplene fra Asia?

Begge disse beskrivelsene er mulige, og bare tiden vil vise hvilken som treffer best.

Det politiske etterspillet av Corona-pandemien er vanskelig å forutse. En ting epidemien viser tydelig er hvor sammenvevd verden er: En intetanende person i Wuhan kommer i kontakt med et vilt dyr (muligens gjennom å spise det) og får et virus som i løpet av måneder sprer seg til hele verden og setter i gang en økonomisk og helsemessig krise. Så skjør er vår gjennomglobaliserte verden.

Svaret er ikke en retur til en planet uten flyreiser, ferier og internasjonal handel, men økt satsning på koordinert samarbeid på tvers av landegrensene. Når man står i begynnelsen av en pandemi er verdenssamfunnet kun så svakt som den staten som er det svakeste leddet i kjeden, og det er en illusjon å tenke seg at noen land fullstendig kan gå fri av pandemien.

Derfor bør helseinnsats mot pandemier i økende grad koordineres på overnasjonalt nivå av organisasjoner som WHO og FN.

Det er sannsynlig at flere politiske regimer vil rystes i grunnvollene og til og med implodere som følge av pandemien. Flere rapporter fra Iran, et av landene med størst utbredelse av viruset, tyder på at prestestyret står overfor en politisk tsunami av misnøye og upopularitet som kan ende opp med å velte hele regimet.

I USA, hvor Trump fullstendig har feilberegnet trusselen fra coronaviruset, er sjansene store for at Trump taper valget som et direkte resultat. Men, katastrofen gir også Trump en mulighet til å drive USA ytterligere i autoritær retning. Det er velkjent at autoritære ledere ofte bruker eksterne sjokk (kriger, pandemier, naturkatastrofer) som påskudd for å styrke eget grep om makten. Amerikanske statsviterkolleger som bekymrer seg for demokratiet i USA utelukker ikke at Trump kan bruke pandemien som påskudd for å avlyse valget.

Hva som vil skje i Norge og i Europa er foreløpig usikkert. Det er lov å håpe på at frie samfunn, med høyt utdanningsnivå, med stor tillit til staten og mellom mennesker, og med betydelige økonomiske ressurser, vil være i stand til å komme seg helskinnet gjennom krisen. Katastrofer avslører ikke bare underliggende trekk ved samfunnene de rammer, men også hvilke ledere og samfunnsinstitusjoner som løfter seg til utfordringen og hvilke som krymper under krisens lupe.

Vi får håpe at vi i Norge har flest av de førstnevnte.

Publisert: 14.03.20 kl. 08:27