Dette er de rådvilles vinter. Hvor lenge kan Støre og Hareide fortsette som partiledere? | Harald Stanghelle

9. feb. 2018 19:15 Sist oppdatert 10. februar 2018

Inge Grødum

Det er som i en like gammeldags som dårlig roman: De to var ment for hverandre, men så knuser skjebnen drømmen. Eller?

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Det er nyttig å spole nøyaktig ett år tilbake. Da tok Jonas Gahr Støre et historisk skritt mot sentrum i sin tale til Arbeiderpartiets landsstyremøte.

For det var ikke mye tvil om Ap-lederens strategiskifte:

«Jeg kan lese fra tid til annen at jeg flørter med Knut Arild Hareide,» sa Støre til sitt landsstyre. «Det er feil,» fortsatte han, «det er mye mer alvorlig enn som så.»

Fotfestet glapp

Ett år og et knusende valgnederlag senere er det ikke mye liv igjen i Aps sentrumsstrategi. Den har da også fått sin del av skylden for valgnederlaget. Nå er det snarere et press mot partilederen om å legge kursen mot venstre.

Men med februarmålinger nede på 3-tallet gisper også den utkårede etter luft. Lik Ap vet heller ikke Kristelig Folkeparti hvilken vei det skal ta. Det fremstår som rådvillhetens parti.

Få passer bedre sammen enn Jonas Gahr Støre (t.v.) og Knut Arild Hareide. Velgerne deres gjør det ikke, mener redaktør Harald Stanghelle. Larsen, Håkon Mosvold / NTB scanpix

Forrige helg ble dette med all uønsket tydelighet demonstrert på KrFs store landskonferanse. Fortvilelsen blant partiets øverste tillitsvalgte er til å ta og føle på. Det er også kravet til partiledelsen om å vise vei ut av uføret. Stadig flere ber Knut Arild Hareide føre an i valget av regjeringspartner. «Uansett hvilken vei det bærer,» som Vårt Land oppsummerer det hele.

Selv vi som i en mannsalder har fulgt norsk politikk, har ikke sett noe tilsvarende. Altså at både Arbeiderpartiet og KrF har mistet fotfestet. Og det på samme tid.

Les også Seks grunner til at krisen i Arbeiderpartiet vil vare en stund

Naturlover opphevet

I andre deler av det politiske landskapet skjer det samtidig bevegelser som vi for bare få måneder siden ville forsverget. Ingen trodde på fullt alvor at Venstre alene ville gå i regjering med Frp. Selv hadde jo Venstre nærmest garantert sine velgere at slikt var politisk naturstridig.

Men norsk politikks nedarvede naturlover gjelder ikke lenger. Vi er inne i en ny tid der det meste kan skje.

Derfor er det ikke lenger en helt utenkelig tanke at KrF konkluderer med at partiet går inn i en flertallsregjering ledet av Erna Solberg. Mye skal riktignok falle på plass før det skjer. En av de viktigste faktorene er selvsagt hvordan det går med Venstre i det blåblå selskapet.

KrF er i en dramatisk situasjon. Velgerne, medlemmene og de tillitsvalgte er splittet i synet på hvilken vei partiet skal ta. Det viser evalueringen som ble gjort etter valgnederlaget. Ikke minst er kjernetroppene uenige om man skal samarbeide til høyre eller venstre.

Les også Et av valgkampens største paradokser var verdidebatten — den ble verdiløs som velgermagnet for KrF

Eksistensiell krise

Nærmere en eksistensiell krise har ikke KrF vært i siden partiet for 85 år siden ble stampet opp av skrinn vestlandsk jord. Også fordi velgerkrisen til en viss grad speiler det som de siste årene har skjedd i Kristen-Norge: Mindre ensretting, mer liberalitet, flere likeverdige stemmer. Frontlinjene er ikke så klare lenger. Da er det også færre som lar tro påvirke partivalget.

Samtidig er det et stort paradoks at KrF ikke appellerer til flere i en tid der stadig flere både tørster etter verdier og kjenner på frykt for et samfunn der bioteknologi og andre utviklingstrekk kan uthule menneskeverdet.

Det er jo et rom for KrF i norsk politikk. Bare partiet greier å finne frem til det. Da gjelder det ikke å rote seg bort på veien.

Vippeposisjonen på Stortinget burde jo være et ideelt utgangspunkt for å vise frem sin egen eksistensberettigelse. Så langt tyder ikke målingene på at velgerne ser gjennomslagene KrF har fått i det siste. Det store spørsmålet er derfor om partiet tør se tiden an eller om kravet til «blokkavklaring» er for sterkt til å motstå for partiledelsen.

Les også Hareide: – Trygge på valget om å stå utenfor regjeringssamarbeid

Innsnevret handlingsrom

Seire gir handlingsrom. Nederlag snevrer inn dette rommet.

Det vet Knut Arild Hareide mer om enn han liker å vite. Og det vet Jonas Gahr Støre alt om.

I dag kritiseres Ap-lederen for invitasjonen til sentrum. I februar i fjor ble den hyllet som bortimot en strategisk genistrek.

«...sosialdemokratiet og sentrum må finne sammen for å hindre at samfunnet blir preget av en sterk allianse mellom høyrepopulister og høyrefolk,» sa Jonas Gahr Støre til beundrende applaus fra sitt landsstyre.

Får han dette til, «kan det sprenge det borgarlege samarbeidet og legge grunnen for langvarig sentrum/venstre-styre. I ei uroleg verd og farleg tid er det fornuftig at Ap og venstresida bygger langsiktig og brei front mot høgrekreftene», nikket Klassekampens Kjell-Erik Nordenson Kallset forstående.

«Aps historiske skritt mot sentrum,» oppsummerte en fornøyd Arne Strand i Dagsavisen og konkluderte med at det neppe «er vanskelig for Aps velgere å være enig med Støre i dette».

Les også Solberg-regjeringen kan få trøbbel med bønder, søndagshandel, toll og alkohol

Indre forvirring

Slik ble det som kjent ikke. Nå sliter Ap med å finne formelen som igjen skal løfte partiet ut av uføret. Pessimismen innad i Ap er til å ta og føle på. Sterkest eksemplifisert med Helga Pedersens dystre historiske påminnelse i et VG-intervju fra eks-nestlederens selvvalgte politiske eksil i Tana:

«Vi må ikke ta ting som en selvfølge. Se bare på Venstre som var et mye større parti en gang.»

Et sikkert tegn på indre forvirring og svekket lederautoritet er når et partis politikk spriker i alle retninger. Som vi nå har sett med utspillene til Aps innvandringspolitiske talsperson Masud Gharahkhani: En totalt forandret språkbruk som står i skarp kontrast til Støres advarsel i valgkampen om at slik retorikk fører til et kaldere samfunn.

Les også Stort intervju med: Jonas Gahr Støre: – Vi kan ikke ha det slik at alle mennesker som har tråkket over en grense, er evig fortapt

Nye partiledere?

Makter Jonas Gahr Støre å gjenreise sitt parti, ja, så vil bragden nærme seg det historiske. Han kan lykkes, men er avhengig av at også Aps kjernetropper ser hva som skal til. Det er det slett ikke sikkert de gjør.

Innad i Ap er det flere og flere som nå snakker åpent om at Støre kan komme til å mislykkes. Det omtales som en brutal realitet. Slikt er sjeldent noe godt tegn. Kommunevalget blir lakmustesten.

Det samme mønsteret kan anes i KrF.

Ikke fordi noen ønsker et lederskifte, men fordi det er grenser for hvor mange år Knut Arild Hareide kan gi håp til et parti som ikke får øye på lyset. Dessuten er det nok av dem som tror at KrF nå er dømt til før eller senere å følge Venstre. Denne politiske ferden er det slett ikke sikkert Hareide vil være med på. Det var ikke akkurat for å trygge Frps regjeringsmakt han sa ja til å bli partileder.

Les også Venstre og Fremskrittspartiet gjør klokt i å gå i regjering sammen. Men hva har Høyre å vinne på det?

Et øyeblikksbilde

Det finnes kanskje et slags fascinerende skjebnefellesskap her.

Få politikere passer bedre sammen - politisk og personlig - enn nettopp Jonas Gahr Støre og Knut Arild Hareide. Men det kan se ut til at partiene deres ikke gjør det. Da hjelper det ikke om personkjemi og verdiforankring er på plass.

Slik er altså øyeblikksbildet vinteren 2018. De siste årene har vi imidlertid lært en lekse om at det politiske bildet forandrer seg raskere enn man tror. Altfor mange politiske analyser burde vært utstyrt med utløpsdato.

Derfor er bare en eneste ting helt sikkert: Kjedelig å følge blir ikke dette.

Delta i debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter