Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Per Brevik har et ønske for dagen han skal gå av med pensjon: At det blir dagen han får trykke på knappen som setter det hele i gang.

Brevik, en entusiastisk 63-åring fra Moss, er direktør for bærekraft og ansvarlig for karbonfangstprosjektet på sementfabrikken Norcem i Brevik. Han er siviløkonom, har jobbet med sement og avfallshåndtering siden 1989, og vært miljøengasert siden 70-tallet.

At han deler etternavn med tettstedet der sementfabrikken ligger, er ifølge Brevik en tilfeldighet («Det er mange brede viker her i landet», sier han).

Dagbladet:klima Artikkelserien «Brent jord» er en del av Dagbladets klimaprosjekt. Menneskeskapte klimaendringer – hvordan begrense dem, og hvordan ruste samfunnet til å tåle et nytt og varmere klima – er vår tids største utfordring. For å styrke Dagbladets klimadekning, har vi viet dedikerte ressurser til å jobbe med klimajournalistikk. Du finner flere klimasaker på db.no/klima

Sammen med et lignende prosjekt ved søppelforbrenningsanlegget på Klemetsrud i Oslo, utgjør Norcem den siste tynnslitte resten av håp for tidenes største prestisjeprosjekt i norsk klimapolitikk: Å fange opp utslipp av klimagassen CO2 fra et anlegg i full størrelse, og lagre den under bakken.

Selve fangsten skal skje gjennom en teknologi utviklet av Aker Solutions. Den går ut på å absorbere CO2 i en flytende kjemisk løsning, før gassen skilles ut igjen og gjøres flytende. Deretter overtas CO2-et av tre oljeselskap - Equinor, Shell og Total. De frakter den med båt til et anlegg utenfor Bergen. Planen derfra er å sende gassen i rørledning ut i Nordsjøen, og pumpe den inn i porøs stein 2000 meter under havbunnen.

- Oppgaven vår er å demonstrere at det er mulig å få til hele kjeden, sier Brevik.

Han har tro på teknologien og mener testene viser at prosjektet er gjennomførbart.

- Og så må vi jobbe som gale for å holde kostnadene nede.

Å fange opp CO2-utslipp fra industri og kraftverk blir regnet som avgjørende for at vi skal unngå å slippe ut for mye, på vei mot en verden som slipper ut null. Foreløpig er det så dyrt at det ikke lønner seg, men håpet er at en kombinasjon av høyere avgift på CO2-utslipp, og at teknologien blir billigere, skal gjøre det lønnsomt å bygge karbonfangstanlegg overalt.

Bare å bygge anlegget ved sementfabrikken vil koste over tre milliarder kroner, viser de siste anslagene. Hvis Stortinget velger å gi penger, og alt går som det skal, håper Brevik de kan begynne å fange CO2 på sementfabrikken i slutten av 2023.

Dersom de lykkes kan det også vise vei for en enda mer ambisiøs plan. Planen er til nå nesten bare blitt diskutert av klimaforskere. Den ligger i grenselandet mellom optimisme og science fiction, men er i ferd med å bli en nødvendighet: Vi må «vaske» atmosfæren for CO2.

Med mindre du er klimaforsker eller på andre måter jobber med klima, er sannsynligheten stor for at du kraftig har undervurdert hvor ille ute vi er.

Det du kanskje har fått med deg, er at verden er langt unna å være på kurs mot å nå målene i Parisavtalen. Avtalen fra 2015 ble signert av alle land i verden, og sier at den globale oppvarmingen skal holdes godt under to grader, og aller helst 1,5 grader, sammenlignet med midten av 1800-tallet.

VIL HA CO2-FANGST: Ved sementfabrikken Norcem i Brevik planlegges et av to norske prosjekter for å fange CO2 og lagre det under havbunnen i Nordsjøen. Foto: Lars Eivind Bones / Dagbladet Vis mer

Det du neppe har fått med deg, er at selv om vi gjør alt vi i dag vet hvordan vi kan gjøre - reduserer strømforbruket, bygger enda flere solcellepaneler og vindmøller, bytter til elbil, flyr mindre, spiser mindre rødt kjøtt, stenger kullkraftverk, stopper avskoging, og så videre - kan vi ikke lenger regne med at det er nok.

Å fjerne CO2 fra atmosfæren kalles «negative utslipp». Alle metodene som er diskutert til nå har økonomiske, teknologiske, moralske, økologiske eller praktiske utfordringer. Noen minner om en hippiedrøm (plante gigantiske skoger), andre har et snev av «sprø professor» (gjødsle store havområder med jern).

I tillegg kan negative utslipp innby til et ubehgagelig veddemål: Å la være å gjøre utslippskuttene som må til nå, og heller satse på at vi kan rydde opp seinere.

Men det virkelige store problemet med negative utslipp, er at vi ennå ikke vet om vi klarer å få det til.

Gjennom en enorm utslippsøkning og mangel klimapolitikk som faktisk monner globalt, er vi i praksis i ferd med å kaste oss ut av et fly, og håpe at vi skal klare å finne opp en fallskjerm og få den til å fungere før vi treffer bakken.

I løpet av de siste månedene har Dagbladet snakket med en titalls klimaforskere, både fra Norge og utlandet. Ingen av dem har uttalt seg optimistisk om 1,5 gradersmålet.

Teknisk og teoretisk mulig, ja, men i praksis usannsynlig. Også den mindre ambisiøse delen av Paris-avtalen, togradersmålet, blir omtalt som uhyre krevende.

At vi har satt to grader som et mål, betyr heller ikke at to graders oppvarming er ok. Det er det på ingen som helst måte. Det betyr bare at det som finnes på den andre siden er mye, mye verre.

Hvis vi ikke klarer to grader, vil 2,5 grader være mindre ille enn tre, som igjen er mye mindre ille enn fire. Det kan utgjøre forskjellen på et verdenssamfunn som henger sammen, og et som kollapser. Det, og et syltynt håp om Parismålene, er grunnen til at klimaforskerne ikke gir opp.

- Det er forskjell på alvorlig og katastrofalt, sier Steffen Kalbekken, klimaforsker ved Cicero.

- Og i den sammenhengen er det sånn at all innsats betyr noe. Alt som kan ta oss lavere ned på kurven, betyr utrolig mye.

Mandag 8. oktober kommer en spesialrapport fra FNs klimapanel. Den vil for første gang samle all kunnskapen om hva som skal til for å begrense oppvarmingen til 1,5 grader.

Som i tidligere rapporter fra Klimapanelet, kommer den til å påpeke at vi er nødt til å gjøre enorme utslippskutt, helst fra og med i morgen. Den kommer også til å si at det neppe er nok, og dermed be verdens politikere om for alvor å begynne diskusjonen om negative utslipp.

At vi snart må fjerne CO2 fra atmosfæren lå også som en forutsetning for nesten alle veiene til to grader i Klimapanelets forrige rapport, i 2014. Likevel har det fått lite oppmerksomhet.

«Hvis teknologier for negative utslipp kreves i den skalaen som foreløpig diskuteres, er hvor mye det haster med å implementere dem verken reflektert i forskning eller politikk», konkluderte en studie fra tidligere i år.

Nettopp skalaen, altså hvor mye negative utslipp vi trenger, har sakte men sikkert seilet opp som en alvorlig bekymring.

Metoden det foreløpig snakkes mest om er å gro planter (som fanger opp CO2 gjennom fotosyntese), bruke plantene til bioenergi i et kraftverk og lage strøm, fange CO2-utslippene og lagre dem under bakken. Dette kalles BECCS (Bio energy with carbon capture and storage).

Dersom vi skal nå togradersmålet, og ikke legger om kursen radikalt de neste tiåra, vil avlingene vi trenger for å fange opp nok CO2 gjennom BECCS, kreve et nærmest ubegripelig stort landareale.

- Det avhenger av hvilken modell du bruker, men vi snakker om størrelsesordenen en til fem ganger arealet av India, sier Glen Peters, seniorforsker på Cicero.

- Det er et veldig stort område. Jeg tror ikke mange mener det er mulig.

I tillegg må det bli så enkelt og billig å fange utslipp, at det er praktisk og økonomisk mulig å koble fangstanlegg på kraftverkene. Så må CO2-et transporteres, så må det lagres.

I hele verden finnes foreløpig bare et demonstrasjonsanlegg som driver med BECCS i stor skala, ifølge en fersk studie. Tallene varierer, men flere av scenariene forutsetter at vi bygger 10 000 av dem innen 2050, ifølge klimaforskerne Dagbladet har snakket med. Det betyr et nytt anlegg hver eneste dag fra og med 2022.

- Det er hva modellene sier at kreves hvis vi skal klare 1,5 eller to grader, sier Peters.

- Det er så alvorlig dette er.

Hvis du trenger noen oppmuntrende ord om framtida for isen i arktis, verdens korallrev, eller lavtliggende stillehavsøyer, bør du i det hele tatt snakke med andre enn Peters. Han kommer nemlig til å fortelle deg at sånn det ser ut nå, bør vi forberede oss på å vinke farvel til alt sammen.

- Jeg vet ikke om jeg vil klassifisere meg som optimist eller pessimist, men jeg må på en måte være ærlig, sier han.

Peters er fra Australia, har studert matte og fysikk, og jobber spesielt med modeller for ulike veier verden kan ta for å nå målene i Parisavtalen.

Politikere, mener Peters, glatter over virkeligheten når de snakker om klimaendringer.

- På fem minutter kan de få det til å høres ut som Norge eller Australia gjør en fantastisk jobb for klimaet. “Vi gjør dette, og har fått til dette og dette og gjør en kjempejobb. Ikke stem på opposisjonen”. Det er hva folk får med seg på nyhetene klokka seks, sier han.

- Du hører aldri politikere som sier «Det der klimaproblemet, det virker jammen helt umulig. Jeg vet ikke hvordan vi skal løse det, men la oss finne ut av det». Du får bare den polerte historien.

«Hva er den upolerte historien?», spør jeg.

- «We’re fucked», sier Peters.

Etter to sekunders stillhet legger han til en moderering:

- Altså... Vi er ikke helt fucked, men hvis vi snakker om klimamålene, har vi en lang, lang vei å gå.

ALVORLIG UTFORDRING: - Jeg vet ikke om jeg vil klassifisere meg som optimist eller pessimist, men jeg må på en måte være ærlig, sier Glen Peters, klimaforsker ved Cicero. Foto: Nina Hansen / Dagbladet Vis mer

Grunnen til at klimamålene er så vanskelige, er at vi allerede har brukt opp mye av den samlede mengden CO2 vi kan slippe ut.

Selv med utslippskutt ligger vi an til å krysse 1,5 grader rundt 2030, sier Peters, men på grunn av «treghet» i klimasystemet vil temperaturen kunne fortsette å stige også etter det.

For at temperaturen etter hvert skal stabilisere seg, som er hele meningen med klimamålene, må utslippene våre bli «netto null». Alle menneskeskapte utslipp må fanges inn igjen. Hvis ikke vil det bare fortsette å bli varmere.

- Og vi vet vi ikke greier å bli kvitt alle utslippene, sier Peters.

- Flytrafikken vil trolig fortsette å trenge fossilt drivstoff, og det er utslipp fra landbruk og industri vi ikke klarer å unngå.

Det er den første grunnen til at vi trenger negative utslipp: Å stabilisere temperaturen.

Den andre grunnen handler om hvor mye varmere vi lar det bli før vi stabiliserer. I teorien kunne vi satt alle fly på bakken, stengt alle kraftverk og sluttet å kjøre bil i morgen, men da må vi håndtere et fullstendig kollaps av samfunnet i stedet.

I Parisavtalen ble verden enige om å nå klimamålene «innenfor rammen av bærekraftig utvikling og innsats for å utrydde fattigdom», og derfor er vi nødt til å kutte gradvis.

Problemet er at klimamodellene sliter med å finne veier for å kutte raskt nok, når de tar hensyn til at verden må fungere sånn noenlunde underveis.

- Det blir for dyrt, sier Peters.

Så for likevel å holde oss på rett kurs, forutsetter modellene negative utslipp. Hvis utslippene våre er en del av en tautrekkingskonkurranse, står de negative utslippene på den andre siden og holder igjen.

Det siste negative utslipp ifølge klimamodellene skal gjøre, er å redde oss når vi feiler.

Mange klimascenarioer innebærer at vi slipper ut for mye, og i en periode lar temperaturen være høyere enn målet vi har satt oss. Ved å fjerne mer CO2 enn vi slipper ut henter vi oss etter hvert tilbake til den temperaturen vi bestemte oss for.

Dette kalles «overshoot» og er, så vidt Glen Peters er kjent med, et premiss for alle scenarioer som finnes for å nå 1,5-gradersmålet.

For to år siden skrev Peters, sammen med kollega Kevin Anderson, artikkelen «The trouble with negative emissions». Det er en av de mest siterte forskningsartiklene om temaet, og poenget de forsøker å hamre inn, er at vi løper en reell risiko for å basere klimapolitikken vår på noe vi ikke vet om kommer til å virke.

«Teknologi for negative utslipp er ikke en forsikring», skriver de, «men en heller et veddemål med høy innsats, som ikke er rettferdiggjort».Peters mener vi likevel bør investere i teknologien, i tilfelle vi får det til å virke.

- Men det må ikke føre til at vi tar hånda fra rattet, sier han.

- Det viktigste er uansett å redusere utslippene så mye vi kan. Jo bedre vi gjør det, dess mindre avhengig er vi av negative utslipp.

Dominic Lenzi, en 33 år gammel australsk moralfilosof ved klimaforskningsinsituttet Mercator i Berlin, har ennå til gode å møte noen «ute blant folk» som har hørt om det han jobber med.

Det siste forskningsprosjektet hans forsøkte å kartlegge etiske utfordringer med negative utslipp, og de ulike metodene vi har kommet opp med til nå. Han landet på at ingen av metodene foreløpig lar seg skalere opp, uten risiko for å ødelegge et eller annet vi gjerne vil beholde intakt.

- Den større debatten bør ikke handle om vi får til negative utslipp eller ikke, sier han.

- Den bør handle om hvordan vi skal gjøre det.

Den mest omtalte metoden, bioenergi med karbonfangst og lagring (BECCS), krever som nevnt enorme landområder der vi ellers kunne bodd og dyrket mat, eller bare latt være i fred.

En annen variant som så vidt er prøvd ut, er å dumpe tonnevis av jern eller nitrogen i havet for å lage større algevekst. Fordi ingen er helt sikre på hvordan det vil påvirke alt det andre som lever i havet, er det foreløpig forbudt å gjøre i stor skala.

«Forsterket forvitring» finnes også i idébunken. Det innebærer å pulverisere stein med mineraler som binder opp CO2 fra regnvann, og spre det utover digre områder på land eller i havet. Også det vil kunne ha «uheldige konsekvenser» for økosystemer, ifølge Lenzis rapport.

De to siste mulighetene som ofte nevnes, er den aller enkleste og den aller vanskeligste.

Skogplanting, helt enkelt, er den eneste formen for negative utslipp vi hundre prosent sikkert vet hvordan vi gjør. Problemet er igjen at dersom det skal monne, trengs det veldig, veldig store områder. Heller ikke da vil trærne fange nok CO2 til å løse problemet. I tillegg kan skogen bli hugget ned igjen, og så er vi like langt.

Den større studien Dominic Lenzis prosjekt var en del av, konkluderte med at ingen av metodene for negative utslipp vil være tilstrekkelig alene, men at en kombinasjon kan bli «uvurderlige for å nå klimamålene».

I den andre enden av teknologiskalaen finnes det som er en slags «hellig gral» for negative utslipp: Å suge karbonet rett ut av løse lufta.

I dag finnes noen få fungerende anlegg, men teknologien omtales som «umoden». Det er enormt energikrevende, kostnadene er usikre, og hvis vi bygger mange nok kan infrastrukturen for å transportere og lagre CO2 bli en utfordring.

- Negative utslipp er ikke en «silver bullet», sier Lenzi.

- Hvis du ser det på den måten misforstår du forskningen. Uansett hvilken teknologi du går for, er det ikke et substitutt for å gjøre store utslippskutt allerede nå.

Helene Muri, fysiker og klimaforsker ved NTNU, er en annen som nylig har forsket på negative utslipp.

- At modellene for å klimamålene er så avhengige av det bør være en øyeåpner, sier hun.

- Og det er jo ikke en hemmelighet at scenariene fra FNs klimapanel baserer seg på den teknologien.

For å nå Parismålene, konkluderte forskergruppen hun var den del av, kan vi ikke regne med «signifikante bidrag», verken fra fra negative utslipp eller «geo-engineering» (som å spraye partikler ut i atmosfæren for å blokkere sollys - ja, det er et forslag).

- Vi vet ikke nok til at vi kan stole på det, sier Muri.

Så hva skal vi gjøre? Ifølge Muri må vi gjøre «alt».

- Jeg tror det er svaret, sier hun.

- Vi må kutte der vi kan. Og investere i industri, innovasjon og forskning som kan gi utslippskutt på alle fronter, men også i BECCS og alternativ energi. Det blir dyrt, og det blir vanskelig, og det blir en omveltning på alle måter.

Bjørn Samset, klimaforsker på Cicero og fersk vinner av Forskningsrådets formidlingspris, pleier å kalle Parisavtalen «Det mest aggressive politiske vedtaket noensinne». På et seminar i slutten av september spurte jeg Samset om han har inntrykk av at politikerne selv har forstått omfanget av hva de har forpliktet seg til.

- Nei, sier han.

- Jeg har et klart inntrykk av at det har de ikke. Og det tror jeg ikke var mulig å forstå heller. Men samtidig er det sannsynligvis også det viktigste vedtaket som noen gang er gjort. Vi har bestemt at vi skal klare det. Da må vi følge opp.

Åra som kommer, mener Samset, kommer til å gi svar på om «menneskesamfunnet er blitt voksent».

Alle som skriver og snakker om klima møter et dilemma som ikke har noe fasitsvar. Både problemet og løsningene er så altomgripende, konsekvensene av å feile så store, og framgangen så liten, at det ofte føles godt å bare lukke øynene og glemme hvor håpløst det kan virke. Noen mener vi trenger mer håp, andre at vi ikke er redde nok.

Kate Marvel, klimaforsker hos NASA, skrev et essay tidligere i år der hun landet på en mellomting.

Det er ikke først og fremst håp vi trenger, skriver Marvel. Vi trenger mot.