Leccos se samozřejmě dá svést na individuální selhání. Což je příklad pražských strážníků, kteří fyzicky napadli mladé lidi za to, že ve čtyřčlenné skupině porušovali zákaz shromažďování. Horší jsou ale případy, kdy za zupáctvím nestojí zlá vůle, ale "jen" mechanická, tupá, neosobní rutina. Třeba když ostravský hostinský v problémech zažádal finanční úřad o odklad DPH a vyfasoval místo pomoci obstavení účtu. Nebo když středočeský krajský úřad pořádal kontroly, jestli je v regálech naskládané všechno zboží, které obsahuje reklamní leták. Či případ, kdy se do domova seniorů, kde se všichni staví na hlavu, aby ochránili seniory před koronavirem, dostavil inspektor bezpečnosti práce a zajímal ho rozpis směn.

Proč je to ve skutečnosti horší než zlá vůle? Protože je to znak toxického fungování systému. Jednotlivé úřady mohly vydat jednoduchý pokyn: "Je mimořádná situace, přistupujte k práci mimořádně − tak, abyste nepřidělávali lidem problémy." Když stát zastavil z pochopitelných důvodů půlku ekonomiky, měl také zastavit kontrolně-buzerační složku sebe samého. Pokud to neudělal, není to v pořádku. A není divu že k němu lidé v Česku přistupují s nedůvěrou.

Ekonom Ondřej Schneider konstatoval v rozhovoru pro HN, že krize je dobrá pro to, aby bylo jasné, co je zbytečné, nebo co rovnou škodí. Má pravdu. Absurditu některých kontrol a byrokratických požadavků vidíme nyní v nasvícení krizí naprosto ostře. Například při žádostech o kurzarbeit požadovali úředníci úřadů práce na řadě míst od firem nesmyslně nejen výpis z účtu, ale i smlouvu s bankou. Ministerstvo financí původně chtělo, aby živnostníci žádající o podporu dopředu dokladovali pokles příjmů. Pekelné myšlení. Pokud se úřady nedokážou zbavit tohoto mentálního nastavení ani v době krize, je zřejmé, kolik zbytečných papírů produkují za normálních časů.

Stát by měl po koronavirové krizi dát do chytré karantény sám sebe. Vytipovat ohniska úředních nesmyslů a postupně je likvidovat. To, co je zbytečné, co jen komplikuje produktivním lidem život, by se mělo rychle ořezat. A ušetřené peníze vrhnout tam, kde je silné angažmá státu skutečně nezbytné. Do zdravotnictví, do domácích technologických inovací, do kritické infrastruktury. Obecně do zvyšování odolnosti společnosti, která opravdu nespočívá ve schopnosti vymýšlet lejstra a hledat co nejvykutálenější způsoby, jak s nimi miliony lidí co nejkreativněji otravovat.