Řada z těchto mořských staveb stojí v moři, kde by měly vydržet ještě mnohem kratší dobu. Ale právě mořská voda zjevně římskému betonu pomáhá být ještě trvanlivějším. Věnovala se tomu již řada inženýrů, nejnověji a zdaleka nejpečlivěji to nyní vysvětlila geoložka Marie Jacksonová z University of Utah ve studii, která vyšla v odborném časopise American Mineralogist.

Římský beton měl specifické složení, které reaguje s mořskou vodou – a tak stavby umístěné ve vodě (jako přístavy, mola nebo pilíře) věk učinil ještě pevnějšími, než byly před tisíci lety. Zatímco dnes se beton vyrábí z cementu, vody a písku (a někdy štěrku), římský recept vypadal jinak: pálené vápno, voda a sopečný popel, do nichž se ještě zamíchaly kusy cihel, případně sopečná hornina tuf. Nové analýzy ukazují, že právě vulkanické materiály byly a dodnes jsou klíčové pro to, aby se stal beton téměř nezničitelným.

Příroda pracuje za člověka

Reagují totiž s mořskou vodou a z této reakce vzniká zcela nový materiál s vlastnostmi, které ho mění k lepšímu. „(Římané) Strávili vývojem tohoto materiálu spoustu času – byli to nesmírně inteligentní lidé,“ popisuje význam římského objevu Marie Jacksonová. Že nešlo o náhodu, dokazuje řada historických nápisů, které ukazují, že si Římané byli vlastností betonu dobře vědomi. Už slavný Plinius Starší popsal, že „tento materiál je pro vlny nepřekonatelný a každým dnem silnější“.