Поговоріть зі мною 12 травня 2019, 00:45 Вы также можете прочесть этот материал на русском языке

Будь-яка дискусія в країні скочується до рівня срачу. Важливі теми віддані на відкуп фрікам, демагогам і маніпуляторам. Здається, нам дуже потрібна чесна розмова

Мені набридла цензура. Так, вона існує. Тільки тепер, як і все в наш час, цензура горизонтальна. Вона не забороняє — вона приголомшує. Вона не погрожує — вона соромить.

Щоразу, коли починається дискусія на критично важливі для країни теми, з'являються цензори. Вони влаштовують істерику. Вони маніпулюють.

Приклад перший: будь-яка спроба знайти потрібні слова, щоб описати розшарування українського суспільства, натикається на лайку, образи і докори. Вибачте, а ви дійсно вірите, що Україна — це така комуна хіпі? Так, у критичні моменти частина з нас дійсно відкидає ідентичності і перетворюється на прекрасне егалітарне співтовариство, зване Майданом. Але Майдан не може тривати вічно. Як тільки люди повертаються до буденного життя, повертається й розшарування. Воно є скрізь, і це не тільки нормально, але й життєво необхідно, інакше ми б просто вимерли. Адже одні люди в суспільстві краще підготовлені до прийняття важливих рішень, інші — витриваліші та сміливіші. І коли кожен займається тим, у чому найбільш ефективний, коли таксисти не розпоряджаються золотовалютними запасами, а програмісти не вчать, як керувати музеями і громадським телебаченням, все працює злагоджено. Але оскільки кілька століть роботу соціальних ліфтів регулювали насильством — часом відвертим і кривавим, часом інституціональним, все змішалося. Ми просто не маємо права не говорити на цю тему, і мене відверто обурюють спроби за це присоромити.

Мені набридла цензура. Вона не погрожує — вона соромить

Приклад другий: українофобія, тема, монополізована одіозними персонажами, на кшталт Ірини Фаріон. Українофобія існує, дивно було б, якщо б її не існувало. Це тільки панд всі люблять, а українці, як і інші народи, цілком здатні викликати ненависть. Із національною приналежністю вона пов'язана нелінійно: як і антисемітизм серед євреїв, українофобія не рідкість серед українців. А в нашому конкретному випадку саме серед українців її найбільше. Її коріння не в чиємусь підступному задумі, а в глибокій і дуже болючій національній травмі. Як людина, що пережила травму, потребує кваліфікованої допомоги, щоб не довести себе до суїциду, так і народу потрібно проговорити пережите.

Важливі теми маргіналізують до рівня срачів, залишають на відкуп демагогам і фрікам, свідомо ними маніпулюють. І проблема не в тому, що теми не на часі, проблема в тому, що ми неправильно їх формулюємо. Проблема не в неприємних відповідях, проблема в тому, що неправильна постановка запитань.

Найпростіший приклад із нещодавніх дискусій: терміни "російськомовні" й "україномовні громадяни". Практично в будь-якій дискусії їх представляють як дві різні групи за принципом мовних уподобань, нібито обраних раз і назавжди за етнічним принципом. Насправді нічого спільного з нашою реальністю таке визначення не має. У кожного російськомовного українця своя історія, і в більшості випадків це історія страху і сорому, історія бабусь, дідусів, батьків, які в якийсь момент пішли на компроміс заради виживання, просування соціальними сходами, в прагненні вберегти дітей від принижень. У кожного україномовного українця — історія образ, грудки в горлі, розгубленості. Для всіх нас без винятку мовне питання нерозривно пов'язане з владою і насильством. Чому ж ми про це не говоримо? Про що завгодно, але не про це?

Нас весь час переконують, що дискусія повинна бути про майбутнє, а не про минуле. Хто ж проти. Тільки розмова про майбутнє — це завжди розмова про бажання. Якщо люди чесно їх не озвучують, не буде ніякої дискусії. Сказати "я хочу жити в успішній країні" простіше, ніж визнати: "я хочу, щоб держава мене утримувала". Сказати "щоб мене не утискали" простіше, ніж зізнатися: "я хочу зберегти привілеї". Сказати "давайте не будемо сповзати в архаїку" простіше (й ефектніше), ніж "суб'єктність України як держави мене обтяжує, і мені складно навіть собі пояснити чому".

За останні п'ять років безумовної свободи ми не позбулися старих табу і нажили нові. Ми не говорили (або говорили тихо), що не всякий герой хороший на високому посту, що наші закордонні друзі не завжди мають рацію, що нам має бути соромно за ті кілька років, коли ми автоматично, не питаючи і не перевіряючи, довіряли пройдисвітам із красивою легендою більше, ніж своїм співгромадянам, що можна вчора продавати піраміди ю шинсе, а сьогодні виступати від імені країни, й у прагненні "не розпалювати" ми практично знищили громадський запит на репутацію. Нам дуже треба поговорити.

Колонка опублікована в журналі Новое Время за 8 травня 2019 року. Републікування повної версії заборонене.



Приєднуйтесь до нашого телеграм-каналу Мнения Нового Времени