Кому в Україні заважали грузинські реформатори 27 липня 2017, 18:03 Вы также можете прочесть этот материал на русском языке

Ще в середині 2014 року у мене з'явилося відчуття, що ось-ось в Україні почнеться антигрузинська кампанія

Не тому, що когось хвилює національне питання, а тому що поява грузинських реформаторів зачепила інтереси різних людей. В першу чергу інтереси ватників, як в Росії, так і в Україні – вони користувалися інформаційними лекалами російської пропаганди і «Грузинської мрії». У другу чергу – української мафії, яка не бажала реформ і насамперед змін у правоохоронній системі.

І, нарешті, політичної мафії – тих, хто боявся втратити теплі місця у Верховній Раді, в міністерствах і державних установах, там є годівниці, досі цікаві для великої кількості хабарників.

Відчуття небезпеки з'явилося не без підстав – я багато років займаюся вивченням пропаганди і приблизно знав, звідки вона виходить і як буде використана накатана російська технологія: брехня, дезінформація, використання телебачення, радіо, інтернет-ресурсів. Створення мережі блогерів, здатних за невеликі гроші постити марення і казки.

Інформаційна війна почалася практично відразу, коли з'явилася небезпека запуску реформ

Інформаційна війна почалася практично відразу, коли з'явилася небезпека запуску реформ – на той час у Верховній Раді і на міністерських посадах міцно всілися політики старої гвардії, ті, хто бігав за часів Януковича зі смугастими стрічками, багато хто з них вийшли з лав партії регіонів.

Якщо зараз подивитися на біографії чиновників, то вони мало чим відрізняються від життєвого шляху прихильників Януковича, як і депутати, які встигли вчасно переметнутися з одного політичного табору в інший.

Технологія ненависті добре відома російським політтехнологам, які прямо або побічно стали використовувати грузинських інформаторів із прихильників «Грузинської мрії» і досвід російських пропагандистів – стали з'являтися публікації про «неправильні штани» або «неправильні шкарпетки», інтерв'ю з одіозними грузинськими політиками російської орієнтації.

На превеликий жаль, український інформаційний простір ізольований від грузинського: в Грузії більш-менш знають Україну – зрозуміла мова, її легко вивчити, з Грузією все складніше і тому українські журналісти традиційно використовують російські джерела – вони зрозумілі. Але ніхто не спромагається перевіряти інформацію.

Так було в 2008 році, так відбувається і зараз, тому біографії грузинських реформаторів в Україні відомі лише зі слів російських інтерпретаторів, які мають свій інтерес.

Зараз вже мало кого в Україні хвилює, що сталося в Грузії п'ять років тому – раз президент поїхав, значить, все добре, але не знають, що насправді це була туристична поїздка з відвідуванням музеїв, проведенням бізнес-форуму без наслідків, а що відбувалося за лаштунками поїздки – можна тільки здогадуватися.

Україно-грузинським дипломатичним відносинам наступного року буде 100 років, але насправді вони давніші. З того часу, як у 1853 році в Грузію були переселені 18 тисяч осіб з Полтавської губернії та Запоріжжя, коли грузинські українці захищали незалежність Грузії в 1921 і 1924 роках, коли грузини воювали в УПА за свободу України, коли українські вертолітники та військові моряки рятували грузинів, які втекли з Абхазії, як зараз Грузинський легіон воює за звільнення Донбасу від ворога.

Я зустрічав в Україні людей, які не знали про те, що Михайло Грушевський закінчив тбіліську гімназію, що Леся Українка кілька років жила в Грузії, що два народи – жителів Грузії та України – пов'язує дуже багато, не тільки в волелюбній ментальності, а й у вірі в незалежність своїх країн, в дружній підтримці і в щирій любові численних грузино-українських шлюбів.

Те, що відбувається зараз у відносинах двох країн, сподіваюся, скороминуща неприємність, але важливо завжди знати, що завжди знайдеться багато внутрішніх і зовнішніх ворогів, які будуть намагатися ці відносини зруйнувати.

Текст опублікований з дозволу автора

Оригінал