Există un reproș fundamental ce i se aduce astăzi Simonei Halep. Anume, că locul secund pe care-l ocupă în prezent în Topul WTA ar fi unul mincinos, fiind obținut ca urmare a unei conjuncturi favorabile. Ca urmare: 1. prin falsa ei ascensiune, ne-a păcălit. 2. Nu-i meritul ei că a ajuns acolo, ci vina ei că, la un moment dat, va cădea de-acolo.

Uităm însă că în sport multe țin de conjuncturile momentului. De pildă, Agassi, marele Andre Agassi, ajunsese în 1997 pe locul 140 în Topul ATP. În 2002, era din nou pe poziția secundă și ultimii ani ai carierei sale au fost cu-adevărat fascinanți.

Odată cu ieșirea din formă a sportivului național, începe însă frumoasa poveste de succes a prezicătorului anonim. Există oameni care, din fotoliu, sunt mai rapizi în formularea unei analize decât a fost vreodată Ayrton Senna pe pistă și sar mult mai sus decât Serghei Bubka, prăjina rămânându-le mult sub nas.

Cel mai amuzant lucru în România subsolurilor de pagină este că oameni cu poze și nume false se ceartă cu alți oameni cu poze și nume false pentru a-și satisface egourile. Acolo unde amatorismul e practicat cu profesionalism, se organizează zilnic câte un “All Star Game” al anonimilor și câteva campionate mondiale dedicate mediocrilor.

Acest “v-am spus eu că nu-i de locul 2?” reprezintă puseul de măreție al multor oameni mici, care, de la adâncimea locul 3.179.614 în viață îl pot cotonogi pe cel de pe podium, in absentia. Sportivul nu confirmă când câștigă vreo competiție, ci numai atunci când confirmă păreri. De aceea, aș zice că mulți nu vrem atât campioni mondiali – asta ne-ar înfățișa, prin comparație, și mai clar micimea -, cât statui sfărâmicioase de care să putem sprijini cum trebuie o scară.

Fictivul loc 5 obținut la Campionatul Mondial de fotbal din 1994, când am fost “aproape semifinaliști”, va rămâne veșnic prețios în cartea de aur a sportului românesc. În schimb, acest loc 2, volatil și, bineînțeles, nemeritat, va fi reținut drept un accident fericit. Asta arată că, în 20 de ani, nu am împlinit celebra predicție brucaniană de a ne fi eliberat de prostie, mergând către democrație, ci mai degrabă am perfecționat democratic arta de-a fi proști.

Că Simona Halep e de locul 2 în lume sau de locul 200 nu contează prea mult. Altceva e important. Spre sfârșitul meciului de la Beijing cu chinezoaica Zhu, Simona și-a pus un bandaj elastic pe coapsă. Dacă ați văzut secvența, veți fi remarcat că, pe sub echipamentul de joc, acea coapsă se vedea albă-albă deasupra zonei bronzate, dovadă că vara ei – și oricare dintre verile ei – a arătat cu totul altfel decât vara noastră și oricare dintre verile noastre. Acela e semnul discret și de netăgăduit al sacrificiului. Dacă am fi atenți, l-am vedea pe trupul oricărui campion, de la chipul acoperit cu funingine, păstrând conturul ochelarilor, al lui Stirling Moss pînă la degetele contorsionate ale handbalistelor.

Apropo, nici Sir Moss n-a fost vreodată campion în Formula 1, ci de patru ori vicecampion. Dar ce sportiv a fost!