Participanții Marșului Eroilor mi-au spus ce-am câștigat și ce-am ratat în treizeci de ani

Libertate. Bine, dar care libertate?

Fotografii și colaj de Vlad-Marko Tollea. Grafică fotografie de introducere de Peluza Sud Timișoara.

Suntem în decembrie 2019. Zilele astea, se poartă discuții despre Libertate (cu sau fără majusculă), ca un concept destul de abstract, diferit în funcție de repondent.

Marșul Eroilor a fost organizat luni de Peluza Sud Timișoara, la treizeci de ani de la evenimentele comemorate. Peste 1000 de oameni s-au strâns în Piața Maria, care au pornit tradițional către Cimitirul Eroilor, cu opriri la Catedrala Mitropolitană și Memorialul Revoluției.

I-am prins din urmă, rămași în număr mai mic, la Memorial. Acolo, cât și în timp ce ne îndreptam către cimitir, pentru fiecare dintre cei intervievați am avut două întrebări simple: Care-i cea mai importantă libertate pe care am câștigat-o în 1989? Care lucru neîmplinit în aceste trei decenii te dezamăgește cel mai tare?

Fotografie via Facebook / Friedrich Naumann Foundation Southeast Europe

Laurențiu (17 ani la Revoluție)

„Speranța e al doilea lucru important pe care l-am dobândit. Pentru că încrederea în ceilalți, încet-încet, s-a estompat. Dar am căpătat încrederea că putem, prin noi înșine, să facem ca țara asta să fie altfel. Libertatea o fi pe primul loc, dar ultimii ani ne-au demonstrat că nu e suficient s-o capeți o dată, ci trebuie mereu să lupți pentru ea. Democrația nu-i ceva ce, odată impus, rămâne în felul ăsta.

Dezamăgirea mea cea mai mare e că țara pentru care am luptat acum treizeci de ani, pe care ne-am imaginat-o atunci, seamănă într-o mai mică măsură cu ce avem acum. Există foarte multe lucruri neduse până la capăt, iar în acești ani nu a existat o resetare totală a societății românești, în sensul liberalizării, al creării unei atmosfere cu adevărat libere.”

Vlad (născut la 12 ani după Revoluție)

Vlad (stânga)

„Cea mai importantă libertate câștigată e dreptul la opinie. Apoi, chiar dacă ești îngrădit, poți alege politic pe cine vrei, într-o oarecare măsură.

Dezamăgirea e că sistemul, în mare, a rămas la fel. Adică sunt aceiași oameni la conducere. Din păcate, nu toți au dat explicații pentru ce s-a întâmplat în ’89. Dacă ar fi după mine, cei de la conducere ar trebui să fie cei care nu au avut treabă cu vechiul sistem. Oameni noi.”

Raluca (născută la 10 luni după Revoluție)

„Libertatea de mișcare aș zice că-i cea mai importantă. În cazul vieții mele, asta a avut un impact mare. Dar sunt, cumva, schimbări de suprafață. Pentru că se putea călători și în acea vreme. Și libertatea de a cumpăra ce vrem, chestia asta capitalistă.

Dezamăgirea e că nu-i o schimbare de fond. Persoanele care erau în structura de putere încă sunt active în politică. Dacă ar fi după mine, aș dori o democrație participativă. Asta pentru că avansul tehnologic face acest lucru posibil. În plus, mai există bugete participative sau astfel de experimente, iar în ziua de azi mi se pare că și informatica bancară poate ajuta în sensul ăsta, cu token-uri și modalități de plată securizate.”

Iulian (7 ani în decembrie ‘89)

„Pentru mine, libertatea de exprimare și cea de acțiune sunt cele mai importante.

Pe partea de dezamăgiri, aș putea spune că nu am una prea mare. În schimb, cred că am avut de suferit din cauză că n-am trecut la o democrație adevărată. Ea s-a născut, are treizeci de ani, dar încă mai avem mult până la maturitate. Posibil să fim maturi, dar nu cred că suntem acolo. Majoratul îl vom sărbători probabil la cincizeci de ani.”

Laura (de la 4 ani „am amintiri din 22 decembrie 1989”)

„Libertatea de a spune ce gândim și libertatea de a spera la mai bine, care provine de la libertatea de mișcare. Ai ajuns dincolo, ai putut să vezi cum e la alții și poți să revii cu experiența aia ca să implementezi la tine acasă.

Din păcate, foarte mare schimbare nu e. Mai ales că avem termeni de comparație, că vedem pe-afară și ne gândim cum ar putea să fie. Schimbarea va veni de la noi. Uite, și la marșul ăsta, la care particip de zece ani, văd tot mai mulți copii și lume interesată. Dacă ar fi după mine, aș vrea să fim un pic de Germania, combinată cu Franța… să luăm ce-i mai bun de la fiecare. Nu are rost să inovăm, când avem deja modele bune de la vecini.”

Flavius (10 ani la Revoluție)

Flavius și familia sa.

„Cel mai mult apreciez că, dacă ești un om normal, nimeni nu are nimic cu tine. Poți trăi cum vrei tu acum, nu constrâns de un sistem.

Pe de altă parte, speranțele au fost mari. Dezamăgirile, pe măsură. Învățăm că ăsta e cursul vieții peste tot. Nu suntem noi mai răi sau mai buni, că prin ce trecem noi acum trec și alți oameni, în alte țări.”

Letiția (21 de ani la Revoluție)

Letiția (centru-dreapta), alături de familia ei.

„Unii, din păcate, au înțeles greșit libertatea. Dar eu încă mai am speranțe că putem fi corecți și că ne putem respecta unii pe alții. Eu și soțul meu oricum le povestim copiilor despre vremurile acelea, și de-aia am zis că e important să venim din Deta, cu ei cu tot.

Dezamăgirea e că încă nu ne-am aliniat cu Europa. Noi am trăit aici, în zona Banatului, printre nemți, unguri sau sârbi. Am fost influențați pozitiv de comportamentul lor, fiind așa apropiați de ei. Așa că admir cel mai mult Austria și Germania.”

Tavi (19 ani când se striga „Libertate!”)

„Personal, mă simt liber prea puțin. În ultimii ani, au apărut o serie de constrângeri în privința libertății de expresie. Sigur, în ’89 s-a câștigat o libertate, dar părerea mea-i că a fost vremelnică și că e doar o iluzie.

Trei decenii înseamnă totuși o generație. Aș fi sperat ca România să fie în acest moment în cu totul alte condiții sociale, economice, politice, nu mai zic de sport, zonă din care provin. Au fost câteva lucruri bune în comunism, iar sportul era foarte susținut de către stat. Din păcate, ne uităm și la Poli Timișoara a noastră: pe stadion, de la treizeci de mii de oameni, s-a ajuns la trei sute.

E foarte greu de răspuns scurt în privința unei situații complexe, dar cert e că eram ultima țară de dincolo de Cortina de Fier care încă avea un regim comunist. Era inevitabil. Păcat însă că au murit atâți oameni pentru un eveniment care urma să se întâmple. Și păcat că aceste trei decenii nu ne-au adus într-un punct pe care-l visam cu toții.”