Istun eturivissä luentosalissa, jossa on noin 70 muuta opiskelijaa. Pyydän puheenvuoroa viittaamalla. En saa sitä. Kukin vuorollaan, ja jonkun on oltava viimeinen, ajattelen. Kun en saa puheenvuoroa pitkänkään odotuksen jälkeen ja keskustelu on siirtynyt jo kolmanteen aiheeseen, napsautan sormiani kahdesti. Niin kuin baarissa tarjoilijalle. Siitä taivas repeää.

”Mitä sä siinä napsuttelet! Ei tämä mikään baari ole! Napsautapas kerran vielä, niin lennät täältä ulos! Noh, kysy nyt sitten”, sanoo professori.

Homma lyödään leikiksi. Suurin osa nauraa. Minä muiden mukana.

Seuraavalla luennolla viittaan yhtä aktiivisesti, edelleen etupenkissä. Odotan puheenvuoroa. Samalla kuuntelen muiden opiskelijoiden pitkiä ja mielenkiintoisia kommentointeja. Puheenvuoroja jaetaan oikealle ja vasemmalle muttei minulle. En uskalla napsuttaa, mutta viittilöin niin että minut on pakko huomata.

”Kyllä mä sut näen”, sanoo opettaja. Hän ei katso silmiin vaan papereihinsa eikä anna puheenvuoroa.

En luovuta vaan haluan edelleen osallistua keskusteluun. Katson opettajaa muutaman metrin etäisyydeltä, kun eräs opiskelutoveri salin takaosasta kommentoi. Opettaja nojaa eteenpäin, kurkottaa vielä kohti ja hymyilee kannustavasti. Opettaja on silminnähden kiinnostunut siitä, mitä opiskelijalla on sanottavanaan. Tulee hyvä fiilis.

Kun opiskelija lopettaa puheensa, viittilöin kiinnittääkseni opettajan huomion. Opettaja kääntyy minuun päin. Hymy pyyhkiytyy pois kasvoilta ja suupielet menevät alaspäin, hartiat painuvat, koko olemus lysähtää kasaan. Kehonkieli puhuu selvästi: Voi ei, taasko tuo tuossa etupenkissä haluaa sanoa jotakin.

Taas viittaan luennolla ahkerasti. Professori nojaa molemmilla käsillään kateederilla puhujanpönttöön ja antaa liturgiansa kummuta vatsanpohjasta asti. Viittaamiseni selvästi ärsyttää häntä. Hän irrottaa toisen kätensä pöntöstä, sohii sillä minua kohti ja sanoo ärtynyt ilme kasvoillaan:

”Älä sä nyt siinä kuule. Kun mä pidän tätä luentoa nyt.”

Kurssi etenee. Toiseksi viimeisellä luennolla käsitellään kieltä vallankäytön välineenä. Viittaan ja saan puheenvuoron. Kysyn naisprofessorilta, että tarkoitetaanko tässä nyt sitä, että jos kutsun häntä hyväksi jätkäksi, sillä on eri arvolataus kuin jos hän kutsuisi minua ämmäksi. Professori toteaa, että juuri näin on. Hän jatkaa esitelmöintiään kunnes pysähtyy, katsoo minua kohti, laittaa kädet puuskaan ja pitää pitkän huomiotauon. Lopulta hän kajauttaa kovaa:

”Kieltämättä Kari sussa on kyllä noita ämmämäisiä piirteitä.”

Nauru räjähtää salissa. Nauran muiden mukana. Vaikka ei naurata. Professori on murjaissut mehevän vitsin. Taas minun kustannuksellani.

Olen 50-vuotias mies, joka on palannut yliopistolle jatkamaan aikoinaan kesken jääneitä opintoja. Suoritin syyslukukaudella 36 opintopistettä erinomaisin ja kiitettävin arvosanoin. Olin innoissani lukukauden alussa ja kiitin suomalaista hyvinvointiyhteiskuntaa ilmaisesta opetuksesta, halvasta opiskelijaruoasta ja erinomaisesta opiskelijaterveydenhuollosta.

Jouluun mennessä olen kuitenkin aivan loppu. Mietin, miksi. Tajuan, että opiskeluani rasittaa jatkuva ulkopuolisuuden tunne. Energiaani vie se, että minua katsotaan jatkuvasti ohi ja vaiennetaan luennoilla, keskeytetään, sohitaan kohti, tehdään naurunalaiseksi.

Näissä tilanteissa ajattelen, että mitäs pienistä. Eleistä, ilmeistä, sivulauseista, rivien väleistä, sanomatta tai tekemättä jättämisistä. Moni suhtautuu niihin samoin kuin minäkin, olan kohautukselle. Ne eivät ole raflaavaa lööppikamaa kuten vaikkapa: ”Professori tarttui nuoren naisopiskelijan tisseihin”. Ja niistä on helppo luikerrella irti: en mä mitään ole tehnyt.

AKT:n Hilkka Ahteen ja Timo Rädyn jupakka osoitti, että kiusaamista on sekin, ettei tee mitään. Kun esimerkiksi ei puhu tai ole muutenkaan tekemisissä työtoverin tai alaisen kanssa ja se jatkuu riittävän pitkään. Syrjintää tai kiusaamista on myös sulkea joku tilanteen tai ryhmän ulkopuolelle tai sysätä muuten alistettuun asemaan.

Eräs toinen opettajani tarttuu joka kerta luentopapereihinsa ja alkaa lukea niitä, kun puhun. Kommunikoin siis seinien kanssa. Kommenttieni jälkeen hän jatkaa aina kirveen terästä kun minä puhun varresta. Alan seurata, tapahtuuko niin todellakin joka kerta. Kyllä tapahtuu.

Puolen vuoden jälkeen huomaan, etten katso ryhmässä ihmisiä silmiin vaan puhuessani katseeni harhailee pitkin kattoa ja lattiaa. Takeltelen ja änkytän, kun yritän valmiiksi miettiä, miten saisin puristettua asiani kolmeen sanaan, ettei minua ehdittäisi keskeyttää. Sanavalmiuteni on hävinnyt kuiskauksiksi tuuleen.

Uusi lukukausi alkaa tammikuussa. Kysyn muilta keski-ikäisiltä ja sitä lähestyviltä opiskelutovereilta, ovatko he kokeneet ikäsyrjintää.

”Hah! Tietäisitpä vaan kuinka paljon!”

”Millaista se on käytännössä?”

”No esimerkiksi lause, että voi kun te olette vielä niin nuoria. Haloo! Pienryhmässä, jossa on yksi tai muutama nelikymppinen. Silloin tekisi aina mieli nostaa kädet kattoon ja vilkuttaa: Hei, mäkin olen täällä! Olis kiva, jos puhuisit mullekin!”

Minäkin kuulen useasti etupenkkiin tuon lauseen. Se on kielellistä vallankäyttöä ja toisten ohi puhumista. Se sanotaan useimmiten hyvin yleisessä lauseyhteydessä ja sillä tavallaan summataan se, kenelle opettaja puhuu. Hän puhuu nuorille, ei keski-ikäisille. Se tarkoittaa epäsuorasti myös sitä, että opetus on suunnattu nuorille.

Mitä enemmän asiaa pohdin ja mitä enemmän siitä muiden kanssa keskustelen, sitä hämmästyneempi olen, miten tökerösti osa opettajista käyttäytyy ja miten sitä pidetään ihan luonnollisena asiana, normaalina.

Näen kauhuskenaarion. Joku 20–30-vuotias opiskelutoverini pääsee valmistuttuaan ensimmäiseen koulutustaan vastaavaan työpaikkaan, vaikkapa tiiminvetäjäksi. Tiimissä on 55-vuotias, ylipainoinen, polvien nivelrikosta kärsivä nainen, jolle kertyy sairauspoissaoloja. Päälle päätteeksi keski-ikäinen on nuoren mielestä ärsyttävä.

Millaiset vuorovaikutuksen työkalut nuori, korkeasti koulutettu asiantuntijamme kaivaa työkalupakistaan? Keskeyttämisen, ohi puhumisen, kädellä huiskimisen, selän kääntämisen ja naurunalaiseksi tekemisen – eli ryhmästä ulos sulkemisen ja työpaikalta pois grillaamisen? Vai ihmistä kunnioittavan, aitoon vuorovaikutukseen ja suoraan puhumiseen perustuvan johtamisen?

Korkeakouluissa tiedollinen opetus muodostaa oppimistilanteista vain osan. Toinen merkittävä asia on se, miten opetetaan. Perustuuko opetus hierarkkisiin rakenteisiin ja tiukkaan kontrolliin: kuka saa puhua, miten pitkään, missä järjestyksessä, mikä opiskelijan kysymys on hyvä ja mikä huono, kuka on hyvä ja kuka huono? Vai perustuuko se aitoon vuorovaikutukseen? Siedetäänkö erilaisuutta ja kriittisyyttä aidosti, vai mainitaanko ne vain muodon vuoksi? Miten kohdellaan opiskelijaa, joka on professorin kanssa eri mieltä?

Aitoa vuorovaikutustilannetta ei voi syntyä ilman, että kaikilla siihen osallistuvilla on yhdenvertaiset mahdollisuudet osallistua. Parhaat oppimistulokset saavutetaan vuorovaikutuksella.

Yksipuolinen kontrolli ei tuota työelämässä hyvää tulosta. Se ei edistä luovuutta, innovatiivisuutta sen enempää kuin työmotivaatiotakaan. Mietin, miksi jotkut opettajat tarjoavat sellaista esikuvaksi opiskelijoille. Tässä on kyse minun kokemuksiani suuremmasta asiasta. Päätän tehdä aiheesta jutun.

Lähetän sähköpostiviestin Turun yliopiston rehtorille Kalervo Väänäselle.

Rehtori vastaa heti seuraavana päivänä. Hän kertoo, että yliopistolla on nollatoleranssi syrjintään ja että mahdollisiin tapauksiin puututaan varhaisen välittämisen mallilla.

Varhaisen välittämisen malli on minulle entuudestaan tuttu, olen tuonut ja jalkauttanut sen yhteen johtamaani organisaatioon. Mutta onkohan rehtorin lupaus nollatoleranssista vain juhlapuhetta? Sähköpostiviestissä on kutsu tapaamiseen rehtorin kanssa.

Asia etenee ripeästi. Viikon kuluttua tapaan rehtorin kahden kesken. Aloitan kertomalla kokemuksistani. Sen jälkeen ilmaisen huoleni siitä, millaisen esimerkin kyseisen kaltaiset opettajat antavat opiskelijoille tällä viimeisellä portaalla ennen työelämään siirtymistä.

Rehtori kuuntelee, katsoo silmiin ja ottaa asiani vakavasti.

Hän esittää pahoittelunsa ja sanoo, että asia on syytä siirtää eteenpäin tiedekunnan dekaanille. Lähden yliopistonmäeltä huojentuneena. Rehtorin puhe nollatoleranssista taitaa olla täyttä totta.

Jo samana iltana saan sähköpostia dekaanilta. Hän ehdottaa muutamia tapaamisaikoja, joista heti toinen sopii lukujärjestykseeni.

Viikon kuluttua tapaan dekaanin kahden kesken. Jälleen kerron aluksi, mitä olen kokenut. Nyt seikkaperäisemmin. Kerron, että kyseessä on kolmen eri opettajan käytös, sanaton ja sanallinen viestintä. Eleet, ilmeet, kommentit ja suoranainen naurunalaiseksi tekeminen.

Tässä vaiheessa olen pohtinut asiaa monelta kantilta, myös opettajien. Kerron uskovani, että opettajat eivät itse tajua käyttäytyvänsä syrjivästi tai epätasa-arvoisesti. Siitähän useissa kiusaamistapauksissa on kyse. Kaikki kiusaaminen ei ole tahallista. Kerron myös, että en halua erityisesti nostaa ketään opettajaa syytettyjen penkille, mutta haluan aiheesta keskustelua.

Dekaani kuuntelee, katsoo silmiin ja ottaa asiani vakavasti.

Hän ei vähättele, ei kyseenalaista kertomustani vaan kysyy tarkentavia kysymyksiä ja on empaattinen asettumatta silti kummankaan osapuolen kannalle. Ajattelen, että hän toimii juuri niin kuin pitääkin tällaisessa tilanteessa.

Lähtiessäni yliopistolta tunnen ylpeyttä opinahjostani, jossa pystytään tarttumaan näinkin vaikeisiin asioihin. Jossa on valmiit toimintamallit sekä ihmiset, jotka hallitsevat niiden käyttämisen.

Samana iltana saan dekaanin tekemän muistion tapaamisestamme. Minulla ei ole siihen kommentoitavaa. Kaikki keskustelumme pääkohdat on kirjattu asiallisesti.

Seuraavaksi prosessi etenee niin, että dekaani käy keskustelut kaikkien kolmen opettajan kanssa erikseen. Niiden jälkeen on tarkoitus järjestää yhteinen keskustelutilaisuus, jossa on mukana myös dekaani. Kerron osallistuvani siihen mielelläni.

Kahden viikon kuluttua saan kuulla kunniani.

Keskustelutilaisuudessa paikalla ovat kaksi opettajaani, dekaani sekä henkilö yliopiston kehityspalveluista. Kokous kestää tunnin ja neljäkymmentä minuuttia.

Opettajien mielestä kaikki kertomani on valhetta, vääristelevän mieleni tuotetta. Opettajat eivät tunnista itseään tapahtumien kuvauksista. Saan lisäksi kuulla, että olen sitä tyyppiä, joka on tottunut ottamaan tilansa ja paikkansa joka paikassa, ja että erityisesti kyseisellä kurssilla olen ottanut suuremman tilan kuin minulle olisi kuulunut.

Anteeksi nyt, mutta miten se olisi mahdollista?

Minulle kerrotaan, että muutama opiskelija on tullut kysymään luentojen jälkeen, miksi jotkut saavat niin paljon puhetilaa.

Olen avannut suuni jokaisella luennolla noin viisi kertaa. En ole kertaakaan riistänyt puheenvuoroa toisilta vaan saanut ne sinnikkyydellä ja peräänantamattomuudella. Miten minun puheenvuoroni – jotka ovat olleet enimmäkseen lyhyitä – voisivat olla joltain muulta pois? Varsinkin kun luennoilla kannustetaan ja yllytetään opiskelijoita osallistumaan.

Dekaani johdattelee keskustelua rauhallisesti. Sekä minä että opettajat saamme runsaasti aikaa kertoa kantamme.

Opettajat kiistävät syyllistyneensä ikäsyrjintään. Toinen opettajista myöntää, että hän on tietoisesti antanut puheenvuoroja ensin muille ja viimeiseksi minulle, mutta peruste ei ole ollut ikäni.

Mikä sitten? En saa tietää sitä.

Yhteisymmärrystä ei saavuteta.

Tilaisuuden lopuksi dekaani kertoo asian etenevän yliopiston opintohallinnon päällikölle Petri Sjöblomille. Hän on juristi.

Heti seuraavana päivänä teen gallupin.

Kysyn opiskelutovereiltani, kokevatko he aktiivisuuteni siten, että riistän heiltä jotain.

”Et. Kyllähän sä puhut paljon, mutta et sä ole ainoa. On täällä muitakin, jotka puhuvat paljon. Ja sitten on niitä, jotka eivät halua osallistua keskusteluun ollenkaan. Niinhän se on jokaisessa ryhmässä.”

”Millainen opiskelijan käytös sitten olisi häiritsevää?”

”No esimerkiksi sellainen, että opiskelija puhuisi luennolla enemmän kuin opettaja tai se, että opiskelija alkaisi jankata jostain aiheesta niin, ettei opetus pääsisi etenemään.”

Tällaista en tunnista käyttäytymisessäni. Harmi, ettei luennoilla ole kellokallea mittaamassa puheaikoja. Silloin voisin todistaa, että en ole vienyt eniten puheaikaa. Minulle jää edelleen epäselväksi, miksi opettajat haluavat vaientaa minua.

Ajattelen myös niin, että tulkintamme toistemme käytöksestä riippuu tilanteesta. Joskus pitkästynyt tai ärtynyt ilme toisen puhuessa saattaa olla luonnollista; toisessa tilanteessa sillä on suurikin merkitys ja viesti. Eikä kyse ole vain kahdesta keskenään kommunikoivasta ihmisestä vaan myös siitä, miten muu ryhmä tulkitsee tämän vuorovaikutuksen, valtasuhteen ja kommunikaation.

Meistä jokaisesta ulospäin näkyvät ensi silmäyksellä ikä ja sukupuoli. En ole kyseisillä luennoilla ainoa mies, mutta olen vanhin. Ikä on yksinkertaisin ja ilmeisin selitys, kun jotakuta kohdellaan eri tavalla kuin muita. Siitä tulee leima.

Muutaman päivän kuluttua saan sähköpostiviestin opintohallinnon päälliköltä Petri Sjöblomilta, joka kertoo toimivansa myös opintoasioiden lakimiehenä. Sovimme tapaamisen viikon päähän.

Tapaamme kahden kesken. Sjöblom on saanut etukäteen yhteiskeskustelusta tehdyn muistion. Aloitan taas kertomalla kokemuksistani.

Sjöblom kuuntelee, katsoo silmiin ja ottaa asiani vakavasti.

Sanon hänelle, etten ole liikkeellä itseni vaan asian yleisen merkityksen vuoksi. En vaadi opettajien päitä vadille enkä mitään muutakaan. Päällikkö keskustelee kanssani lämpimästi, tekee tarkentavia kysymyksiä, on aidosti kiinnostunut ja kiittelee analyyttistä asennettani tapahtuneeseen.

Keskustelun edetessä hän tarkistaa, onko minulla odotuksia asian edistämiseksi. Kerron ettei ole. Kyse ei ole rikosoikeudellisesta tapahtumasarjasta vaan huonosta kommunikaatiosta ja pedagogiikasta, inhimillisestä huonosta käytöksestä, josta pitäisi pyrkiä pois.

Kävelen alas yliopistonmäkeä. Uskoni yliopistoon on palautunut täydellisesti. Oikeastaan vasta nyt tunnen, että kuulun tänne.

Rehtori, dekaani ja opintohallinnon päällikkö ovat kuunnelleet minua ja ottaneet asiani vakavasti. Olen voinut kohdata opettajani kasvotusten. Ymmärrän, että hekin ovat erehtyväisiä ihmisiä, kuten me kaikki. Eikä se huononna heitä tutkijoina ja tieteentekijöinä. Vaikka en päässyt sopuun heidän kanssaan, olen sinut asian kanssa.

Minua on kuultu. Asia on haluttu ratkaista yhdessä.

Se riittää minulle.