Mannerheim ratsastaa Helsingin keskustassa hevosella. Julkkikset ja eheytyvien maakuntien liikemiehet taas ratsastavat sotaveteraaneilla. Mato Valtonen esiintyi juuri sotaveteraanien tv-mainoksessa paikatakseen onnettomia bisneksiään. Aiemmin kyläkauppias Vesa Keskinen on käyttänyt usein veteraaneja kauppansa markkinoinnissa.

Elämme uusliberaalissa dystopiassa, jossa kaikki on kaupan. Kaikki. Veteraanit vetävät asiakkaita yhtä hyvin kuin ämpärit ja ovat näiden liikemiesten silmissä suunnilleen yhtä arvokkaita. Vähän väliä on joku julkkis kauppamassa ylihintaista veteraanisormusta ja samalla itseään tv-mainoksessa, joka näyttää vuoden 1993 Ruutuässältä.

Koska jokainen järkevä ihminen kannattaa sotaveteraanien tukemista, kukaan ei uskalla puuttua ryöstöviljelyyn. Silloin leimautuisi veteraanien vastustajaksi, vaikka vastustaakin oikeasti näitä veteraanien hyväksikäyttäjiä.

Mutta jos veteraanius halutaan nyt sitten kunnolla rahastaa, niin pistetään sitten ranttaliksi. Hyvällä brändillä kannattaa ratsastaa kuin Mannerheim Kiasman vieressä hamaan loppuun asti, vaikka Jani Leinonen kusisi sen hepalle hallituksen palkkiorahoilla ostetut punaliput käsissään.

Minulla on sattumalta muutama idea.

Lanseerataan täysin mauton Simo Häyhän tappohauli, tehdään ne Kiinassa ja myydään ylihintaan. Entä miten olisi jokaisen ABC:n yhteyteen perustettava Weteraani Ravintola (sic)? Ruokalistalla ylihintaisia Antti Rokan eineslihapullia ja Kariluodon kebabia. Ja pervitiinikahvit kaupan päälle.

Tai entä jos sittenkin käsittelisimme veteraaneja kunnioittaen?

Ymmärrän nykyisen liiallisuuksiin menneen palvonnan, sillä sotien jälkeen vedettiin överiksi väärään suuntaan. Silloin kun sotaveteraanit vielä olivat hengissä ja heitä olisi pitänyt kunnioittaa, heitä pilkattiin. 60- ja 70-luku kuluivat Neuvostoliittoa ihannoivien vasemmistoporvarilasten vittuilua kuunnellessa. Surullisinta on, että nyt kun sotaveteraaneja on enää vähän jäljellä, veteraanijärjestöillä on niin paljon rahaa, ettei sitä enää ehdi käyttää.

Suurin loukkaus veteraaneja kohtaan on kuvata heidät jonakin yhtenäisenä, syyntakeettomana ryhmänä. Heidät nostetaan jalustalle, jota ihaillaan kuin lapsen vessapaperirullasta tekemää joulukoristetta.

Oikeasti sotaveteraaneissa on yhtä monenlaista sälliä kuin kaikissa meissä muissakin. Heidän sukupolvikokemuksensa sattui valitettavasti olemaan sota eikä Oasiksen keikka Ruisrockissa.

Aivan kuin sotaveteraanit olisivat kaikesta loukkaantuvia ääliöitä. Eivät he ole yhtä debiilejä kuin heidän valokeilassaan paistattelevat opportunistit. Haastatteluissa varmistetaan typerillä kysymyksillä, että veteraanien suusta ei kuulla muuta kuin herttaisia latteuksia. Sotaveteraanit ovat olemassa sirkusapinoina meitä varten, eivät itseään.

Tapakouluttaja Kaarina Suonperä paheksui Linnan juhlien nuoren miesvieraan punaisia kenkiä sanomalla, että ”pukeutumiskoodia voisi noudattaa jo siitäkin syystä, että Linnassa on vieraana sotaveteraaneja. Ei heiltä sodan alkaessa kysytty, missä kengissä he rintamalle haluavat lähteä.” No olisi voinut kysyä. Olisi voinut kysyä paljon muutakin.

Ehkä joku olisi voinutkin kysyä sotaveteraanilta Suonperän asemesta, loukkaavatko punaiset kengät todella heitä. Eivätkö he taistelleet myös siksi, että kukin saisi käyttää täällä sellaisia kenkiä kuin huvittaa?

En ole koskaan ylistänyt julkisesti sotaveteraaneja. Älkää ymmärtäkö väärin. Tai totta kai suuri osa teistä ymmärtää väärin. Mutta minua ei lukutaidottomien suosio ole koskaan kiinnostanutkaan. Arvostan sotaveteraaneja niin paljon, ettei tulisi mieleenikään ottaa edes murusta heidän kunniastaan. Ne miehet, naiset ja muunsukupuoliset (uskokaa tai älkää, heitä oli myös kiitospaidassa mainittuina vuosina) joutuivat sellaiseen paikkaan, ettei kovinkaan leijonakoruinen uhoaja selviäisi siitä varttia kauempaa. Tai oikeastaan lahtelaisia, äitinsä ostamiin lakanoihin pukeutuneita Odinin-poikia enemmän ärsyttävät veteraaneilla ratsastavat julkkikset.

Koska heimoidentiteetti on kadonnut ja nykyään haluamme hyvää lähinnä itsellemme, tämä on harvoja tapoja paikata huonoa omaatuntoa. Harva käy oikeasti arkielämässään taistelua hyvän ja pahan välillä, joten parhaat vuotensa uhranneita voi hyödyntää vielä kerran omassa identiteettiprojektissaan. Se on vastenmielistä.

Sotaveteraanius, jos jokin, on sen verran arvokasta, että sen tuotemerkki pitäisi suojata, etteivät kaiken maailman maakuntien oligarkit pääsisi sillä edistämään bisneksiään ja mainostamaan itseään.