– En ole henkilökohtaisesti tavannut sellaista nuorta, joka vastaisi julkisuudessa eläteltyä fantasiaa siitä, millainen on syrjäytynyt nuori.

Näin sanoo Tampereen yliopiston yhteiskunta- ja kulttuuritieteiden yksikön tutkija Yrjö Kallinen, jolla on aika hyvä kuva siitä, mitä katukulttuurissa eläville nuorille kuuluu. Hän työskenteli yli kaksi vuotta Tampereen kaupungin etsivässä työssä vaikeasti tavoitettavien, marginalisoitujen nuorten parissa.

Kallisen mielestä syrjäytyminen on suhdekäsite, joka kuvaa yhteiskunnallisen elämän rakenteita. Näin ollen syrjäytyminen tarkoittaa sosiaalisia, kulttuurisia ja taloudellisia eriarvoistavia prosesseja kilpailuyhteiskunnissa.

Syrjäytyminen nähdään kuitenkin tällä hetkellä ihmisen henkilökohtaisena ominaisuutena.

– Nyt katsotaan, että järjestelmän ongelmia voidaan oikoa yksilö kerrallaan ja näin muuttaa esimerkiksi nuorten suhtautumista yhteiskuntajärjestelmään.

Sen sijaan pitäisi aidosti miettiä, mitkä rakenteelliset tekijät sulkevat mahdollisuuksia ja tekevät osalle ihmisistä yhteiskuntaan kiinnittymisen vaikeaksi tai suorastaan mahdottomaksi.

– Yhteiskunnan tasolla paras keino ehkäistä syrjäytymistä olisi hillitä eriarvoistumista ja tuloerojen kasvua, Kallinen sanoo.

Kallinen teki kandintyönsä ja sosiologian gradunsa nuorten alakulttuureista. Nyt hän työskentelee tutkijana OmaPaja-hankkeessa, jossa pyritään luomaan nuorten ideoima ja ylläpitämä kahvila ja moottoripaja Tesomalle. Yliopisto tekee tässä yhteistyötä Tampereen kaupungin Oma Tesoma-hankkeen kanssa.



Ammattikoulutus kuntoon

Ammattikoulutusjärjestelmää voitaisiin Yrjö Kallisen mielestä parantaa, jotta nuorten olisi helpompi löytää mielekäs ala.

Iso ongelma on, että Suomessa ei ole toimivaa oppisopimusjärjestelmää. Kallisen mukaan monet nuoret haluaisivat oppisopimukseen. Etenkin he, joille koulunpenkillä istuminen ei sovi.

Ammattikoulussa pitäisi taas päästä nopeammin käytännön työhön.

– Ammattikoulujärjestelmässä ongelma on siinä, että ensimmäinen vuosi on äikkää, ruotsia ja matikkaa. Siinä ei ole mitään tolkkua. Ne, jotka ovat akateemisia päitä, lähtevät suoraan lukioon.

Kallisen työkaveri kertoi vanhasta ammattikouluopettajasta, joka aloitti uusien oppilaiden opetuksen eri tavalla kuin tapana on. Hän hankki koululle vanhan autonraadon, jota oppilaat pääsivät heti rassaamaan. Muut kollegat eivät olleet suhtautuneet myönteisesti opettajan tyyliin, mutta hänen luokaltaan ei ollut yksikään oppilas lopettanut koulua kesken.

– Mikä määrä potentiaalia aikansa eläneellä ”akateeminen ennen kaikkea” -opetustavalla oikeasti heitetään hukkaan, Kallinen kysyy.

Kallisen mielestä syrjäytyminen pitäisi nähdä paitsi yhteiselämän kuvana, myös taloudellisen jakauman ongelmana. Hän ottaa esimerkiksi sen, että Suomessa avoimien työpaikkojen määrä on ollut vuoden 2001 jälkeisellä kaudella korkeimmillaan noin 70 000. Samaan aikaan työttömien määrä on ollut alimmillaan noin 180 000.

– Voisiko olla, että työttömien enemmistölle tulee eteen mahdollisuuksien sulkeuma. Silti syrjäytyminen nähdään vain yksilön ominaisuutena.



Tuki vähenee, kontrolli kasvaa

Yrjö Kallisen silmiä avasi nuorten hyvinvointipolitiikkaa käsittelevä artikkeli (Harrikari & Hoikkala, 2008), jossa kerrottiin perheille kotiin tarjottavan tukityön vähentyneen huomattavasti samaa tahtia, kun lastensuojelun toimet lisääntyvät. Vuonna 1990 kotipalvelua sai yli 52 000 lapsiperhettä, mutta vuonna 2006 tukea sai vain 11 000 perhettä. Samana aikana lastensuojelun avohuollon piirissä olevien alle 18-vuotiaiden määrä nousi 20 000 nuoresta 55 000:een.

– Nämä luvut kertovat siitä, että sitä myöten kun yhteiskunnan tukea on vähennetty perheiltä, jotka niitä tarvitsisivat, niin yhteiskunnallista kontrollia on kovennettu.

Kallisen mielestä laajempi yhteiskunnallisen kehityksen suunta on Suomessa samankaltainen kuin Yhdysvalloissa, Iso-Britanniassa ja Ranskassa.

Näissä valtiossa arvomaailman uusliberalisoituminen on johtanut köyhyyden, yhteiskunnallisen eriarvoisuuden ja turvattomuuden lisääntymiseen. Yhdysvalloissa ja Iso-Britanniassa vankimäärien kasvu on ollut räjähdysmäinen.

– Se ajaa kehälle, jossa tuntuu, että ainoa tapa reagoida yhteiskunnan ongelmiin on puuttua yhä voimakkaammilla sanktioilla yksilön elämän ongelmiin. Sanktiot osuvat erityisesti niihin, joilla on kaikkein vaikeinta, kuten vähävaraisiin, Kallinen sanoo.

Hän uskoo, että ongelmia vähentävinä työmuotoina toimivat parhaiten matalan kynnyksen tukitoimet, jotka eivät sanktioi vaan pyrkivät antamaan ihmiselle mahdollisuuksia.

Mutta:

– Yhteiskunnassa, joka kulkee eriarvoistumisen suuntaan, kaikki työmuodot ovat marginaalisia ja tulokset jäävät laihoiksi. Se on minun näkemykseni asiasta.

Näet silti mielekkääksi yrittää?

– Ilman muuta, totta kai. Tällaiset tukimuodot ovat todella tärkeitä ja niillä voidaan auttaa monia ihmisiä, mutta yhteiskunnan kehityssuunnan tuottamien laajojen ja syvien rakenteellisten ongelmien korjaamiseen ne eivät kerta kaikkiaan riitä.

Teksti Tiina Lankinen

Kuva Jonne Renvall

Katukulttuurin nuoret karttavat kontrollia

Etsivä työ on kontrollivapaata työtä, jonka avulla saadaan kontakti nuoriin, joita ei muuten tavoiteta. Tavoitteena on auttaa ihmisiä ongelmissaan, kuunnella heidän tarpeitaan ja olla siltana marginaaliryhmien ja yhteiskunnan välillä.

Tutkija Yrjö Kallinen kulki etsivän työn työntekijöiden mukana kandintyötä tehdessään, jonka jälkeen hän teki kahden ja puolen vuoden sijaisuuden samoissa tehtävissä Tampereen kaupungin etsivässä työssä.

– Etsivässä työssä tehdään työtä tuttujen nuorten kanssa, jotka haluavat jollain tapaa asioitaan hoitaa. Lisäksi ollaan kadulla, luodaan ja pidetään yllä kontaktipintaa nuoriin.

Kontaktin saaminen nuoriin esimerkiksi Keskustorilla perjantai-iltaisin ei ole helppoa. Joidenkin kanssa jää saadaan kuitenkin rikkoutumaan. Avaintyyppeinä toimivat nuorten keskuudessa sosiaalisesti taitavat ja uskaliaat nuoret.

Kallinen sanoo, että kontrollivapaalle tuelle on todellinen tarve.

– Jos nuoret haluavat viettää kadulla vapaata elämää, niin he eivät kerro asioistaan kenellekään, koska he epäilevät, että sijoitus tulee saman tien, Kallinen kertoo.

Tampere on etsivän nuorisotyön Suomen pioneerikaupunki. Etsivän työn projekti aloitettiin vuonna 1991.