On kaksi tapaa motivoida ihmisiä: rankaisu ja palkitseminen.

Heikossa asemassa olevia motivoidaan rankaisemalla, kuten leikkaamalla työttömyysturvaa tai eläkettä. Sillä vasta kun ihminen pakotetaan syrjäytymään, hän tajuaa mennä töihin.

Hyvässä asemassa olevia ihmisiä motivoidaan vastakkaisella tavalla. Kun johtajan palkkaa ja etuja parannetaan, esitetään vieno vaatimus, ettei menestyjä lähtisi kilpailijan leipiin. Kun asiantuntijalle tarjotaan autoetu, vaikka tällä on jo aivan hyvä kiesi, ekspertti tuntee olevansa erikoinen. Eikä lähde naapurifirmaan. Ehkä.

Ymmärrän ajatukset palkitsemisen logiikan takana. Emmehän me yrittäjät halua menettää parhaita tuloskoneitamme, vaan pidämme heistä kaikin keinoin kiinni. Mutta rankaisun logiikkaa en tajua yhtään.

Molempiin motivointimalleihin sisältyy ajatus työnteosta vastenmielisenä toimintana, pakkona josta kaikki luopuisivat, jos saisivat mahdollisuuden. Työssään uurastavat katsovat kateellisena työttömiä ja kadehtivat heidän vapaa-aikaansa. Mutta onko oikeasti syytä kadehtia köyhiä vai kannattaisiko ottaa itseään niskasta kiinni? Ja hankkia hommia, joissa viihtyy?

Työttömänä ei ole kivaa. Heidän kadehtimisensa on joko tyhmyyttä tai harkittua julmuutta. Ilman työtä syrjäytyy ihan oikeasti. Ajautuu varjoihin, joissa ainut motivointi on rankaisua. Kuten yksinäisyyttä, päihteitä tai turpaan vetoa. Tai viimeisten pennien viemistä.

Mitä jos rankaisu ei motivoikaan? Vaan estää lopullisesti pääsemisen palkittujen piiriin?

Kun siis puhumme heikoimpien etujen leikkaamisesta, emme koe puhdasmielistä huolta yhteiskunnasta. Ei. Olemme vain itsekkäitä, ja meitä pelottaa, jos joku vie paikkamme ja ajaudumme rangaistavien joukkoon.

Rangaistujen joukosta on vaikea nousta voittajaksi. Se ei ole yhteiskunnallekaan hyvä.