Toti cunoastem pe cineva care sustine pasional ca dacii au fost cei mai cei din antichitate. Romanii i-au cucerit pentru cultura si tehnologie, limba latina se trage din daca etc. Lucian Boia atinge acest subiect in Istorie si Mit in Constiinta Romaneasca pag. 164-168

Densuşianu reconstituia istoria unui presupus „imperiu pelasgic” care, pornind din Dacia, cu 6 000 de ani î. Cr., ar fi ajuns, sub doi mari suverani: Uran şi Saturn, să cuprindă Europa, Mediterana, Egiptul şi Africa de Nord şi o bună parte a Asiei. Replica preistorică a României reunise în jurul său un imperiu universal, cu siguranţă cel mai mare din câte au existat vreodată. De aici, de la Dunăre şi Carpaţi, s-a revărsat civilizaţia asupra celorlalte părţi ale lumii. De aici au pornit spre Italia şi strămoşii romanilor. Limba dacă şi limba latină nu sunt decât dialecte ale aceleiaşi limbi, explicându-se astfel, dat fiind că cele două popoare vorbeau la fel, lipsa unor inscripţii „dace” în Dacia romană. Printre argumentele avansate de Densuşianu se află şi reprezentările de pe Columna lui Traian, unde dacii şi romanii dialoghează fără interpreţi, probă că se înţelegeau foarte bine, fiecare vorbind în propria limbă! Aşadar, spre deosebire de celelalte popoare romanice, rezultate dintr-un amestec, românii sunt o rasă pură, descendenţii locuitorilor străvechi ai acestui pământ, iar limba lor nu datorează nimic latinei, fiind transmisă din timpuri imemoriale (ceea ce explică factura sa deosebită faţă de limbile romanice occidentale).

I. Istrati, care a prefaţat Dacia preistorică cu un lung text despre viaţa şi opera autorului său, îşi încheie entuziasta evocare printr-o remarcabilă paralelă. „Timpurile de glorie necunoscută”, „a căror urzire şi făptuire s-au petrecut în jurul Carpaţilor şi cu deosebire în Bucegi”, îi apar reactualizate cu prilejul unei vizite la Peleş. Dacia, centru al lumii, Bucegii, centru al Daciei, şi Peleşul, în inima Bucegilor, iată un simbol cosmic şi politic în acelaşi timp. Regele Carol I i se înfăţişează lui Istrati „ca un nou Uran şi Saturn” ! Ce mai însemna Traian faţă de aceşti împăraţi ai începuturilor care au turnat istoria în primele ei forme?

In perioada interbelică, teza lui Densuşianu a fost preluată şi dezvoltată de câțiva istorici amatori, îmbătaţi de naţionalism. Ciocnirea tot mai violentă a ideologiilor şi afirmarea spiritului autohtonist ofereau acestora un spaţiu de manevră pe care profesionalizarea istoriei păruse la un moment dat a-1 elimina. Intuiţia nespecialistului devine chiar, în ochii unora, o virtute, depăşirea raţionalismului apărând ca un deziderat fundamental al dreptei naţionaliste. Mircea Eliade îndemna „Către un nou diletantism”, sprijinit pe observaţia că „diletanţii au simpatizat întotdeauna istoria şi au înţeles-o”; sensurile profunde şi marea sinteză le sunt mai accesibile decât profesionistului.

Diletanţii nu s-au lăsat aşteptaţi. Câmpul lor predilect de bătălie a devenit chestiunea originilor; ei îşi vor face, până astăzi, un punct de glorie din rezolvarea originală şi „patriotică” a acestei chestiuni. Unul dintre ei este generalul Nicolae Portocală, care publică, în 1932, lucrarea Din preistoria Daciei şi a vechilor civilizaţiuni. Entuziastul militar îl urmează în genere pe Densuşianu şi îl critică aspru pe Pârvan, căruia îi reproşează (marelui promotor al civilizaţiei dacice!) o abuzivă insistenţă asupra înrâuririlor străine. Partea cea mai remarcabilă a demonstraţiei sale priveşte imposibilitatea romanizării dacilor. Cine să-i romanizeze: „legionarii străini şi inculţi, cari poate nu cunoşteau din latineşte decâtcomenzile militare”? Şi cum ar fi putut fi romanizată jumătatea de teritoriu neocupată de romani? Concluzia nu poate fi decât că dacii au vorbit dintotdeauna o „limbă latină rustică”. Nu de la vest la est s-a petrecut romanizarea, ci de la est spre vest. Dreptate nu au savanţii, ci ţăranul român care spune că „Talianul tot româneşte vorbeşte, dar stricat”. Nu româna este latină „stricată”, ci limba latină şi descendentele ei sunt „română stricată!” Cucerirea romană nu a făcut decât să distrugă o civilizaţie înfloritoare şi să-i scoată pe români o mie de ani din istorie. Lui Portocală îi urmează un anume Marin Bărbulescu, cu numele sugestiv completat în Bărbulescu – Dacu, autor al unei lucrări publicate în 1936, Originea daco-tracă a limbii române. Credinţa că limba română nu este decât vechea dacă îl câștigă şi pe scriitorul Brătescu-Voineşti, devenit în preajma şi în timpul celui de-al doilea război mondial un mare admirator al soluţiilor şi mitologiilor dreptei extreme. „Noi nu suntem neolatini, ci protolatini”, scrie el, în Originea neamului românesc şi a limbii noastre (1942, nouă ediţie 1943). „Ceilalţi” vorbesc o limbă asemănătoare cu noi, fiindcă pur şi simplu se trag ei din strămoşii noştri. Romanii sunt, ca şi românii, descendenţi ai traco – geto – dacilor. „Latina era forma literară a limbii geto-dacilor. Aceeaşi limbă a geto-dacilor, ajunsă în Franţa, a devenit la început limba galilor, iar cu vremea limba franceză.” După Brătescu-Voineşti, acestea sunt axiome care nu se mai cer demonstrate; să demonstreze cei care susţin contrarul!

Şi astfel, nu noi ne tragem „de la Rîm”, ci romanii, francezii şi toţi ceilalţi vin din Bucegi!

Dacismul amatorilor nega (şi continuă să o facă) evidenţa: romanitatea limbii române, în beneficiul unei fictive limbi dace asemănătoare cu latina. Nu acesta este, fireşte, demersul profesioniştilor, chiar al celor atraşi spre acelaşi orizont dacic. Ei nu neagă latinitatea lingvistică, dar consideră că esenţialul se află sub pojghiţa romană. Biologic şi spiritual, românii sunt daci, nu romani, şi nici măcar daco-romani.

Se invocă în acest scop şi cultul lui Zalmoxis, prin care geto-dacii ar fi premers religia creştină, fiind astfel mai pregătiţi decât alţii să o primească. Iar cum naţia română este în primul rând creştin-ortodoxă, raportarea se face inevitabil la zeul suprem dac, nu la panteonul păgân roman. Zalmoxis oferă un model remarcabil de logică mitologică. Punctul de plecare, în fapt singurul punct cert de plecare, îl constituie un pasaj succint şi obscur din Herodot (care dă şi informaţia, evident nereţinută de exegeţii naţionalişti, că Zalmoxis ar fi fost sclav al lui Pitagora). Este greu de spus ce ţine în aceste rânduri de autentica religie a geţilor şi ce ţine de proiectarea în spaţiul getic a doctrinei pitagoreice. Altminteri, Zalmoxis nu apare reprezentat în nici un fel, nu numai în perioada preromană (civilizaţiei „orale” a dacilor nefiindu-i caracteristice nici scrisul, nici reprezentările figurative), dar nici în Dacia romană, bogată în zeităţi de tot felul. Pe această axă fragilă, anticii înşişi au dezvoltat mitul lui Zalmoxis, preluat apoi şi amplificat în cultura romană, cu deosebire în perioada interbelică şi în mediile de dreapta. Treptat, cele câteva rânduri din Herodot au devenit o întreagă bibliotecă.

Imaginea – Sclupturi reprezentand dacii de pe Arcul de Triunf Constantin din Roma. Statuile respective au fost luate de pe un Arc din perioada lui Traian.