En av dem som var tett på situasjonen, var den ferske NRK-journalisten Pål Kristian Lindseth.

– En stor «fisk». Ja, ja. «Skal jeg virkelig ofre helga med min nye kjæreste, for å dekke dødsfallet til en stor «fisk»?», tenkte jeg.

På ferga over til Halsa så Lindseth saken med nye øyne. Fra øynene til fergemannen rant det nemlig tårer. «Jeg skjønner hvor dere er på vei», sa fergemannen, og fortalte at hvalen flere ganger hadde fulgt den svarte og hvite ferga.

– Noen minutter senere ringte CNN og ville ha meg på direkten. Jeg hadde aldri vært på direkten for NRK en gang, og jeg var heller ikke spesielt god i språk. Jeg måtte ringe min bror for å få han til å finne ut hva spekkhogger het på engelsk, sier Lindseth.

Keiko-stiftelsen passet på at ingen fikk se eller ta bilder av den døde spekkhoggeren.

– Alt jeg så var en grønn presenning, hvor det så ut som han lå under.

De påfølgende dagene satt Lindseth i mye i bilen med fotograf Roar Strøm og ventet på hva som skulle skje med Keiko. Praten gikk blant de mange ventende journalistene. Skulle hvalen gravlegges eller senkes? En liten gravemaskin ble kjørt ned til strandkanten. Natt til mandag 15. desember ventet Lindseth, Strøm og et team fra Dagbladet oppe ved veien. De ble bedt om å flytte seg én gang, og parkerte deretter i et skogholt med utsikt. Rundt 00:30 dro de for å rekke siste ferga hjem. Da var det ingen tegn til aktivitet, og det brygget opp til uvær.

Neste morgen var klumpen under presenningen borte. Men Lindseth så ingen tegn til graveaktivitet.

– Jeg tror de dro hvalen ut på havet og sprengte den til bunns, slik man vanligvis gjør med strandede hvaler. De ville kanskje ikke at verden skulle få vite at en slik eksplosjon var avslutningen på Free Willy-prosjektet.

Frank Håvik, den norske representanten fra Free Willy/Keiko Foundation, hevder at han var til stede da Keiko ble begravet.

– Den natta var spesiell. Det lynte, snødde og hagla, et forferdelig drittvær. Journalistene som var i nærheten dro til hotellet, etter beskjed fra Fiskeridirektoratet som tvilte på at det kom til å bli noe begravelse i uværet. De brukte bevisst ordet tvilte. En gravemaskin gravde hull, og vi dro Keiko oppi. Umiddelbart begynte det å snø, så da media kom neste dag så de ingen verdens ting, hevder Håvik.

– Det er mange som tror at dere slepte Keiko til havs og senket den?

– Ja, men jeg har bilder av begravelsen. De har i mange år ligget i en bankboks på Halsa.

– Kan du sende oss de bildene?

– Nei. Vi har kommet til enighet om at folk skal huske den levende Keiko, og ikke et kadaver i en grav. Vi har en avtale på at bildene ikke skal ut.

– Hva tenker du om ryktene?

– Jeg vil anbefale tvilerne å søke med georadar eller grave der. Jeg kan garantere at de vil finne en beingrind, for jeg har sett med egne øyne at han ble begravet der.

– Det må ha lukta i ettertid?

– Nei. Man kunne kanskje kjenne litt lukt de første dagene, men han ble jo begravet midt på vinteren.