Hasjen ga min venn en verdig slutt på livet

Er det riktig å nekte alvorlig syke mennesker lindrende, men ulovlig symptombehandling?

Publisert Publisert 12. desember 2015

SMERTELINDRING: Selv om cannabis neppe er effektivt i alle tilfeller burde det ikke likevel være mulig for visse pasienter å prøve om cannabis i sin naturlige form kan hjelpe, skriver Jan Hanchen Michelsen. FOTO: COLOURBOX Foto: COLOURBOX

Jan Hanchen Michelsen

Denne artikkelen er over fire år gammel

Jan Hanchen Michelsen

For en tid siden døde en god venn av kreft. Det siste året valgte han å ty til hasj for å lette plagene. Hans mor var sterkt involvert i å pleie ham hjemme helt til han døde, og det er hun som har bedt meg om å videreformidle historien. Hun er over 75 og altså slett ikke noe blomsterbarn.

Det var da først da sønnen satte i gang med sine ulovligheter at moren for første gang kjente lukten av hasj. Overraskelsen og – trolig – sjokket ga seg fort. Han visste hva han gjorde, hun så hvordan stoffet hjalp.

Min venn var ingen tilfeldig bruker av ulovlige rusmidler, ingen naiv rusliberaler som snappet opp smarte ideer fra lurvete nettsteder. Han var derimot en respektert spesialist i helsevesenet, med lang erfaring fra nettopp rusfeltet.

Det var etter at han hadde flyttet hjem etter mange år i utlandet at sykdommen ble påvist. I begynnelsen var det håp, men prognosene ble raskt verre og han ble også svært dårlig av cellegiftbehandlingen.

Særlig var den grusomme kvalmen helt lammende for både matlyst og aktivitet, og de kvalmestillende medikamentene hjalp lite. Da bestemte han seg for å prøve cannabis.

LES OGSÅ:

Les også Kun 12 prosent vil legalisere cannabis

I svært mange land er dette et akseptert middel for behandling av slike tilfeller, men i Norge er det kun rent unntaksvis tillatt, og da primært i form av svært lave doseringer. Min venn forsto at han måtte ha mer enn de uttynnede versjonene og gikk deretter metodisk til verks; leste seg opp på prosedyrer og doseringer, kjøpte en elektrisk fordamper for å unngå tobakk og skaffet seg en noenlunde pålitelig kontakt som kunne supplere hasj av kjent styrke.

Men sikker på kvaliteten kunne han aldri være, ikke når stoffet måtte kjøpes ulovlig. I tillegg ville han ikke ha større mengder i huset av hensyn til familien dersom lovens lange arm skulle oppdage «forbrytelsene».

I svært mange land er dette et akseptert middel for behandling av slike tilfelle.

Han valgte heller ikke å fortelle legene om sine valg, men var svært forsiktig med doseringene. I tillegg til hasjen brukte han opiatene han fikk, men i langt mindre doser enn foreskrevet. Disse stoffene mislikte han sterkt og var derfor meget fornøyd med å kunne redusere inntaket.

I tillegg klarte han å minske eller helt kutte ut en del av de kvalmestillende medikamentene. Sammenlignet med cannabis var disse lite virksomme og noen av medisinene gjorde ham også svært tung og trøtt i hodet.

Dette gikk på et vis en god stund. Han var i perioder oppegående og innimellom tilbake på jobb, naturligvis aldri i påvirket tilstand. Det var først etter et siste, lengre sykehusopphold det ble endelig klart at sykdommen ikke kunne behandles videre. Han ble deretter fort bundet til hjemmet. Men hasjen hjalp.

Ifølge ham selv — og ifølge familien - ga det ulovlige stoffet ham bedre appetitt, bedre søvn og mindre smerter. Problemet var at familien nå var nødt til stå for hentingen av hasjen ettersom han selv var for dårlig til å ordne opp. De stilte opp. Alminnelige, hederlige mennesker dro rett og slett ut og oppsøkte byens skumlere miljøer. Prosessen var ulovlig, uverdig og usikker.

LES OGSÅ:

Les også BT mener: Avkriminaliser bruk og besittelse av narkotika.

Noen vil nå sikkert spørre om han hadde sans for cannabis i utgangspunktet, om sykdommen ble et slags påskudd. Riktignok hadde han lenge bodd i et land der besittelse og bruk av små mengder cannabis i form av marihuana både er relativt sosialt akseptert og i praksis avkriminalisert, og han hadde innimellom brukt stoffet. Men forbruket var meget begrenset.

Om han også hadde glede av den lille rusen han fikk fra de små dosene han inntok som legemiddel da han ble syk? Det hadde han kanskje, på lange, dystre dager med svinnende fremtidsutsikter.

Om bruken gikk ut over hans særdeles skarpe intellekt? Det var det i så fall ingen som merket noe til, og han skjulte også praksisen for de fleste. Tross alt kunne eventuelle rykter skape problemer om han faktisk kom seg tilbake på jobb.

Ifølge ham selv — og ifølge familien - ga det ulovlige stoffet ham bedre appetitt, bedre søvn og mindre smerter.

Uansett var det ikke slikt vi snakket om de gangene vi møttes. Vi snakket om fotball, om musikk, om politikk, om bøker, om familien han var så stolt av, slett ikke om rusmidler. Han hadde da forlengst fortalt meg om «selvmedisineringen», men fremsto aldri som påvirket.

Hadde jeg visst at jeg skulle bli bedt om å skrive disse linjene, ville jeg nok ha spurt ham mer inngående. Men det er ikke dette aspektet familien har bedt meg å berette om, og det siste han som fagmann innen rusfeltet ville ha ønsket var at historien blir brukt til å trivialisere et rusmiddel som utvilsomt har betydelige skyggesider.

Det som derimot er helt sikkert, er at cannabis var et meget effektivt lindrende middel for min venn. Ifølge familien fikk han kanskje også leve noen uker eller måneder ekstra grunnet hasjen, rett og slett fordi han klarte å overvinne kvalmen og fikk i seg næring.

Det enkle spørsmålet blir da: Hvorfor er dette forbudt i Norge? Selv om cannabis neppe er effektivt i alle tilfeller og slik symptombehandling kan medføre en ruseffekt, burde det ikke likevel være mulig for visse pasienter å prøve om cannabis i sin naturlige form kan hjelpe? I kontrollerte former, med kvalitetssikrede produkter som brukes i samråd med lege?

Det som er helt sikkert, er at cannabis var et meget effektivt lindrende middel for min venn.

Man skal ikke lengre enn til Danmark for å finne at slik praksis både er akseptert og lovlig, men i Norge risikerer svært syke pasienter, som selv velger cannabis som et lindrende middel, både straff, tap av anseelse og i en del tilfeller tap av stilling, uansett omstendigheter. I tillegg må de basere «egenbehandlingen» på stoffer av ukjent kvalitet og styrke.

Slik illegal bruk skjer likevel hver eneste dag over hele Norge, og slik har det vært i mange år, mens helsevesen og lovgivende myndigheter har diskutert saken. Er det ikke på tide å skjære igjennom og si at denne muligheten bør tillates for alle de som trenger slik hjelp i en kritisk fase av livet?

Identiteten til den omtalte pasienten er kjent av BT, men av hensyn til barn og familie er han anonymisert.

Publisert Publisert: 12. desember 2015 06:00

Takk for at du leser BT Ikke gå glipp av alle nyheter fra Vestlandets største avis. Bli abonnent