Lærer er vårt viktigste yrke? Ha-ha! | Lektor Einar Steffenak

Einar Steffenak

26. aug. 2018 20:15 Sist oppdatert 27. august 2018

Steffen Handal, lyder som en poet fra romantikken - læreryrket er verdens beste og viktigste, skriver Einar Steffenak Gorm Kallestad/NTB scanpix

Hver gang jeg hører utsagn som at læreryrket er det viktigste, blir jeg ikke oppgitt, jeg blir forbannet. Det er fake news.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Skoleåret er i gang. Viktigheten av utdanning, kunnskap og av dem som skal formidle til dem som kommer etter oss – lærere og lektorer – blir gjentatt, og honnørordene henger løst.

Leder i Utdanningsforbundet, Steffen Handal, lyder i Aftenposten 15. august som en poet fra romantikken - læreryrket er verdens beste og viktigste. Er det derfor han befinner seg langt fra klasserommet til dobbelt lønn?

Elendig lønn

Tillat meg å være litt personlig: jeg er lektor, har over 40 års fartstid, er 67 år, i full jobb, og har nettopp tatt fatt på et nytt skoleår. Jeg er nær forelsket i det å formidle, jeg er totalt «uforelsket» i alle festtalene politikere m.fl. har fremført. Fake News oppstod lenge før Donald Trump.

Einar Steffenak. Privat

Norske lærere har elendig lønn. I perioden 1976 til 1996 hadde lektorer en reallønnsnedgang på 21 prosent. Siden Kommunenes Sentralforbund (KS) overtok arbeidsgiveransvaret i 2004 har lønnsutviklingen for lærere vært svak, aller svakest for lektorer.

Det siste skyldes ikke bare arbeidsgiver, men også særlig Utdanningsforbundet som har nektet lektorer å forhandle sammen med andre akademikeryrker i KS.

Utdanningsforbundet har «lønnsstraffet» de best utdannede lærerne. Men fremst løper ulike regjeringer som selvbundet av den gamle Aukrustmodellen for lønnsdanning i Norge (frontfagmodellen nå kalt) ikke har villet løfte lærere, med tvert imot bevisst medvirket til å gjøre dem til lønnstapere. I vårt naboland gis ekstra til lærere. Norske lærere er de relativt dårligste betalte i Norden, på bunnivå i OECD.

Et rent kontoryrke

En gang, den gang jeg startet, var læreryrket relativt fritt. Vi hadde vår undervisning, meningsløse møter var få, fokus på fag viktig, tilliten til oss ganske stor, byråkratiet og kontroll langt mindre.

Siste spiker i kisten for å gjøre det kreative yrket, som læreryrket må være, til et rent kontoryrke – uten kontorplass – søkte KS arrogant å gjennomføre i 2014. Utdanningsforbundet, med Handal som nestleder da, godtok, men ble massivt nedstemt av medlemmene. Siden ble Handal leder, og daværende Utdanningsforbundsleder leder for UNIO. Toppfolkets partnerskap lever.

Og faglig etterutdanning? Et fremmedord. Selv brukte jeg sommerferie på oppdatere meg på moderne historie i Normandie, Verdun, Bergen Belsen. Null støtte. Derimot er jeg og kolleger blitt tvangssendt på pedagogisk dill og dall, prat, reformer – hvor form trumfer innhold. For dem av oss som mener fag er viktig, det er en del, har det vært dypt demotiverende å høre på mye av dette pjattet, ikke helt sjeldent fremført i en nedlatende tone.

«Sovjetisering» av norsk skole

Det er styrt av et pedokrati. Da de kommunistiske planøkonomiene druknet i egen elendighet, akselererte «sovjetiseringen» av norsk skole. Planpedagogikken kan vi kalle den. Først gjaldt det å kverke den såkalte privatpraktiserende lærer, han som stod på egne, ikke andres bein.

Faglig dyktig, glad i formidle, selvstendig, slik kunne det ikke få være. Innpakket under begrep som tverrfaglighet og samarbeid skulle vi «tvangskollektiviseres» til å gå den rette pedagogiske vei. I forlengelsen økte rapportering og kontroll, antallet pedokrater økte, en god del uten erfaring fra klasserommet, andre som ikke fikset det, et system hvor mistillit kalles tillit, New Speech á la Orwell.

Dette er bare litt. Hver gang jeg hører utsagn som at læreryrket er det viktigste, blir jeg ikke oppgitt, jeg blir forbannet. Det er fake news. Under valgkampen i fjor fortalte politikere fra ulike parti at jeg er viktig. Sludder. Jeg ser på min lønnsslipp. Jeg ser på min frihet. Jeg ser på den faglige etterutdanning. Jeg ser på kontroll, rapporter, bindinger og sammenligner med mitt livsløp i lektoryrket. Og vet hva jeg vet gjennom egen og kollegers empiri. Det viktigste yrket, ha-ha.

Hvorfor pensjonerer jeg meg ikke? Fordi jeg liker jobben min i klasserommet, ikke på grunn av, men til tross for politikere og pedokrati. Og for at de ikke skal få gleden av å ta arbeidsgleden fra meg. Men prisen for å fortsette er at tjenestepensjonen min da tas vekk. Så verdsatt er jeg i vårt lands viktigste yrke.