Ved inngangen til valgkampen kappes Jonas Gahr Støre og Sylvi Listhaug om å være strengest i flyktning- og asylpolitikken. I et intervju med NTB avviser Arbeiderpartiet-lederen fullstendig å ta imot noen ekstra asylkvote fra Italia. Til Dagens Næringsliv sier innvandrings- og integreringsministeren fra Frp at «vi må vurdere alle tiltak» for å stoppe båtflyktninger fra å reise fra Italia til Norge.

Bakteppet er dramatisk. Så langt i år har 100 000 båtflyktninger ankommet Europa med håp om et bedre liv. Per 4. juli var 2247 funnet druknet, hundrevis er savnet eller funnet døde siden da. Etter avtalen mellom EU og Tyrkia tar det store flertallet båtflyktninger nå den farligste ruta fra Libya til Italia. Italienerne bønnfaller EU om hjelp til å fordele de 200 000 menneskene som sitter i ulike leire i landet. Får de ikke hjelp, vil de vurdere drastiske steg.

Italia har truet med å stenge sine havner for båter fra utenlandske hjelpeorganisasjoner. Ingen andre europeiske land har sagt seg villig til å ta imot dem. Ledende italienske politikere snakker også om muligheten for å utstede Schengen-visum, som vil gjøre det mulig for båtflyktningene å bevege seg nordover i Europa. En slik løsning vil selvsagt bli kaotisk og bør unngås.

Listhaug og Støres utsagn viser med all tydelighet hvilken kortsiktig og egoistisk strategi som kjennetegner de europeiske landenes politikk på feltet. Bare Tyskland og Sverige tar imot flere enn sin andel flyktninger, mens alle andre land er mer opptatt av stenge sine grenser enn å løse en krise i ankomstland sør i Europa. På kort sikt struper dette strømmen av asylsøkere til Norge og andre land som gjør det samme som oss. På lang sikt kan det gjøre at hele systemet bryter sammen, slik at antallet nye migranter blir umulig å håndtere.

For Italia er situasjonen allerede prekær. Landet kan ikke håndtere alle de 200 000 båtflyktningene alene, i ei tid med stadig flere ankomster. Europeisk symbolpolitikk, såkalt asylpolitiske signaler, har begrenset effekt. Desperate mennesker lar seg ikke skremme bort, men fortsetter å risikere livet i små båter over Middelhavet.

Norge har plass, råd og kompetanse til å ta imot flere mennesker via relokaliseringsordningen. De 1500 vi forpliktet oss til i forrige runde, er allerede på plass. Nå er det tid for en felles europeisk dugnad. Om vi ikke samarbeider om en løsning, kan vi heller ikke forvente at andre gjør det.