Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

||| (Dagbladet): Anne Danielsen Aunan kunne verken lese eller skrive da hun gikk ut av skolen.

Hun var en av 400 000 nordmenn som leser for dårlig til å fungere i hverdagslivet.

Skjult problem Å klare å lese om bivirkningene på medisinen, skrive i meldeboka til barnet sitt eller fylle ut et skjema for å melde sykkelen stjålet, er noe alle trenger å kunne.

Men så mange som 15 prosent av nordmenn mellom 16 og 65 år kan ikke det.

De har gått gjennom barne- og ungdomsskolen uten å lære å lese og skrive godt nok til å fungere i samfunnet.

Og de fleste av dem forsøker å skjule problemene.

- 400 000 voksne har så dårlige leseferdigheter at de ikke kan være aktive deltakere i samfunnet. Det er både et personlig problem og et problem for demokratiet, sier førsteamanuensis på Lesesenteret ved Universitetet i Stavanger, Egil Gabrielsen.

Hann mener det er et samfunnsansvar å informere denne gruppen om at de har rettigheter, og å motivere dem til å søke hjelp.

- Lesekravene øker sakte, men sikkert, både i arbeidslivet og i samfunnet ellers. Det var nok lettere å leve med dårlige leseferdigheter for tjue år siden, sier Gabrielsen.

Mangler tilbud I 2000 vedtok Stortinget at alle lesesvake voksne har krav på ny skolegang.

De skal få den opplæringa de ikke fikk da de gikk på skolen. Men nesten ingen voksne har fått fornyet grunnopplæring.

- Halvparten av kommunene her i landet har ikke det lovpålagte opplæringstilbudet til voksne, og de som har det informerer dårlig om det, sier Gabrielsen.

Heller ikke alle fylkeskommunene følger opp kravet til å gi dem som trenger det, videregående opplæring.

I internasjonale leseundersøkelser viser at Norge har så mange som 400 000 voksne på det laveste kunnskapsnivået.

- Samfunnet vårt blir stadig mer leseintensivt og det er mer alvorlig å ikke kunne lese her i landet, enn i for eksempel Chile. Det er ikke noe poeng i å gi folk skriftlig informasjon, hvis de ikke skjønner hva som står der, sier Gabrielsen.

Han er bekymret over at så mange voksne lever med problemene, uten å få hjelp.

- For mange skyldes problemene at de ikke fikk tilstrekkelig hjelp i løpet av skolegangen, og da er det riktig at de har rett til å få opplæring i voksen alder. Men i Norge er man flinke til å lage regler og rettigheter, men er dessverre ikke like flinke til å følge opp, sier Gabrielsen.

Lærte å lese selv Etter ungdomsskolen turde ikke Anne Danielsen Aunan å gå mer på skole.

I ni år hadde hun sittet i klasserommet uten å lære.

Hun forstod hva som skulle gjennomgås, men trengte lengre tid enn de andre. Det fikk hun ikke.

- Jeg hadde mange «hull» i kunnskapene, sier hun.

17 år gammel fikk hun jobb som praktikant i en barnehage, og der lærte hun å lese.

- Jeg leste for barna. Barnebøker med få ord og mange bilder. Jeg stavet meg gjennom ord for ord, og barna brydde seg ikke om at det gikk litt seint, sier Anne Danielsen.

Tung prosess Etter det turde hun igjen å begynne på skolen. Hun tok barnepleie, artium og etter mange år, vernepleien.

Hun ble 35 år før hun fikk diagnosen dysleksi.

- Det var da jeg fikk fem i norsk muntlig, og stryk i skriftlig at jeg skjønte at jeg hadde dysleksi, sier hun.

Etter diagnosen fikk hun selvtillit på at også hun kunne klare en høyere utdanning. Men det var ikke lett å få NAV med på det.

- Jeg fikk avslag på avslag, men til slutt fikk jeg den støtten jeg trengte for å kunne ta vernepleien på høyskolen, sier hun.

I dag jobber hun som vernepleier, og er glad for at hun orket å ta kampen.

- Jeg lever et godt liv som dyslektiker. Jeg har mange gode hjelpere, og er åpen om vansken, sier hun.

Flaut Anne skjønner at mange voksne har problemer med å sette seg bak skolepulten igjen.

- Det var så flaut å gi det jeg hadde skrevet direkte til læreren. Jeg visste jo at det var masse feil der, sier hun.

LESEFERDIGHETER Den internasjonale leseundersøkelsen International Adult Literacy Survey (IALS) har fem ferdighetsnivåer, hvor nivå 1 utgjør de mest grunnleggende leseferdigheter og nivå 5 er det som normalt kreves for akademiske arbeid.



Nivå 3 antas å være minstekravet for leseferdigheter for å kunne fungere i dagens informasjonssamfunn.



Testen måler funksjonelle leseferdigheter på tre skalaer:



Prosaskalaen ser på evnen til å forstå og anvende informasjon fra sammenhengende tester.



Dokumentskalaen består av ikke-sammenhengbare tekster der informasjonen er organisert i tabeller, blanketter eller skjemaer.



Kvantitative skalaen inneholder regneoppgaver av varierende vanskelighetsgrad med utgangspunkt i tall som inngår i prosa- eller dokumenttekster.



Kravene nedenfor er for prosaskalen.



Nivå 1 Leseren skal finne en enkel opplysning i teksten som er identisk eller synonym med den opplysningen det spørres etter. Et sannsynlig, men galt svar (distraktor) står ikke i nærheten av det riktige svaret.



Nivå 2 Leseren skal finne fram til en eller flere opplysninger i en tekst hvor evt. distraktorer kan være til stede eller hvor det kreves enkle logiske slutninger.



Nivå 3 Leseren må finne fram til informasjon på grunnlag av enkle logiske slutninger eller opplysninger som tilfredsstiller bestemte betingelser.



Nivå 4 Leseren må sammenlikne flere egenskaper ved opplysninger eller avgi flere svar hvor de etterspurte opplysningene bare kan identifiseres gjennom tekstbaserte logiske slutninger.



Nivå 5 Leseren må lete etter opplysninger i en fortettet tekst som inneholder flere plausible, men avledende opplysninger. Logiske slutninger på høyt nivå og bruk av fagspråk.

I dag er hun aktiv i Dyseleksi Molde, og mener det er viktig å være åpen om lese- og skrivevanskene.

- Man må tørre å snakke om det, sier hun.

Hun skriver ikke så ofte for hånd, men bruker den bærbare datamaskinen sin.

- Jeg får mannen min til å skrive bursdagskort, sier hun.

Skjemaveldet En rapport fra Riksrevisjonen slakter skoletilbudet til voksne, og finner i en undersøkelse at myndighetene ikke følger opp avgjørelsen om å gi ny grunnopplæring.

«Riksrevisjonens undersøkelse viser vesentlige svakheter i myndighetenes arbeid med å gi voksne et slikt tilbud».

- Man må være flink til å lese og skrive for å klare å søke om å få hjelp til å lære å lese og skrive, sier Marianne Grønner, generalsekretær i Dysleksi Norge.

- For å få grunnopplæring som voksen må man fylle ut skjemaer. NAV skriver så tungt at de med lese- og skrivevansker ikke klarer å forstå skjemaene. De går glipp av mye informasjon, og mister mange rettigheter. Å be om hjelp til å forstå er heller ikke lett. Lese- og skrivevansker for voksne er en skambelagt vanske, sier Grønner.

Frykter skolen I tillegg er det mange som ikke orker tanken på å sette seg bak en skolepult igjen.

- Mange voksne skjuler at de har lese- og skrivevansker. En undersøkelse viste at blant de aller svakeste leserne var det under halvparten som innså at de hadde et problem, sier Gabrielsen.

Svake lesere skjuler problemet med å unngå å lese og skrive.

Hvis de blir bedt om å lese noe høyt kan de si: «Jeg har glemt brillene», eller «jeg har ikke penn».

I en ny doktorgrad som heter «Dysleksi og selvoppfatning» viser det seg at mange med dysleksi ikke er motivert for å lære.

De har møtt så mange nederlag at de ikke har tro på at de kan klare noe.

- De fleste voksne med dysleksi har negative erfaringer fra skolen, og ønsker seg ikke tilbake dit, sier Grønner.

Fjerner støtten I revidert nasjonalbudsjett mister dyslektikere rett til økonomisk støtte for å kjøpe datautstyr.

Regjeringa mener at dette har blitt så billig at det har folk råd til å kjøpe selv.

Tilskuddet i dag utgjør 3 350 kroner for bærbar-PC og og 1 850 kroner til stasjonær.

Dysleksi Norge er bekymret over konsekvensene av vedtaket.

- Det viktigste hjelpemiddelet for barn og voksne med dysleksi er datamaskinen. Når regjeringa nå har valgt å fjerne støtten til den vil det gå ut over mange, sier Grønner.

- Det er ofte flere dyslektikere i en familie, og familier med lav inntekt har ikke råd til å kjøpe bærbare datamaskiner selv, sier Grønner.