I fire år har jeg vært singel og i den perioden har jeg mer eller mindre vært på Tinder. Med unntak av kortere perioder hvor jeg sletter appen i rein frustrasjon og aggresjon. Ofte etter en date.

Altså. Helt ærlig. Hva skal til for å møte en normal og oppgående fyr i slutten av tredveårene som har lyst til å henge med meg? For å se hva som kan skje, om det er noe kjemi der. Og ikke bare komme ned i trusa på meg. Er det så jævlig mye å be om?

De fleste hankjønn jeg har kommet over, er bare ute etter en ting. Jeg er på ingen som helst måte alene om å erfare dette. Det er noe med den skjermen og hemninger som løper løpsk. Folk forandrer seg. Blir litt friere og litt tøffere. Dette er sikkert gjeldende for alle kjønn.

Disse appene funker virkelig ikke.

Nå hører jeg resten av gutta som er unntaket, protestere høylytt! Mulig det er meg og alle de andre jentene jeg kjenner. Kanskje tiltrekker vi oss feil fyrer. Uansett. La oss være ærlig. Hvor mange har endt opp med et ligg kontra et forhold etter en Tinderdate? Nemlig.

Jeg har datet. Et variert utvalg av menn. Det strekker seg fra nerden, drittsekken, pappaen, den evige ungkaren, friluftsfyren, læreren, studenten, bankmannen, ingeniøren, bonden og musikeren. Jeg er virkelig åpen! Åpen for å bli kjent med personen bak forkledningen. Jeg prøver og prøver. Blir blendet. Og så smeller det, gang på gang.

Så er det meg? Kan det være at jeg styres for mye av de ytre faktorene på Tinder. Forsvinner utstrålingen på en flat skjerm? Forventer jeg for mye av fyren? Har begge bygget opp en urealistisk illusjon om hverandre? Var jeg bare tørst på oppmerksomhet? Det er mange av dem. Spørsmålene. Og refleksjonene.

Jeg prøver og prøver. Blir blendet. Og så smeller det, gang på gang.

Poenget: De funker ikke. Disse appene funker virkelig ikke. Eller unnskyld. Det gjør de. Hvis du er ute etter sex. Da funker de så absolutt. Da er det bare å kjøre på. Fint for dem. Men hva med oss som faktisk har lyst til å bli kjent med et menneske og nyansene som ligger i det? Skal jeg bare innfinne meg med at man må være på Tinder for å treffe noen? Jeg har nok lent meg litt vel mye på det. Sjekking fra sofaen funker i min situasjon. Men har det kommet noen hygge ut av det? Nja.

La oss bare kalle en spade for en spade. Vi oppe i nord er jo ikke de tøffeste folka når det kommer til å oppsøke kontakt med mennesker vi ikke kjenner. Tenk om vi faktisk hadde prøvd oss? Og så er kanskje personen i et forhold. Eller hva om vi får et nei? Tenk om personen tror jeg er gal?

De få gangene jeg har turt å gå bort til en kjekk fyr for å vise min interesse så har jeg vært full. Ganske så full. Jeg har til og med klart å prestere å kysset en ukjent fyr jeg hadde snakket med i ti minutter. Altså. Ikke mitt stolteste øyeblikk. Så hvordan finne en balanse mellom å forkaste mennesker på Tinder og det å måtte være så drita for å tørre å vise interesse for en person i virkeligheten? Det må det da være en mellomting, en gyllen middelvei?

Dette er vel egentlig bare en veldig stor kontaktannonse for min del.

Så skjedde det plutselig noe uventet. En helt vanlig torsdagskveld poppet det opp en snap fra min beste og single venninne som er ute i den store verden. På interrail. Hun sendt meg et bildet. Av seg selv, med det største gliset, og en handlekurv. Kurven var merket med teksten «flørtekurv». Eller «flirtekurv» som det heter på dansk. Matvarebutikken Føtex i Aarhus har satset på single folk og kjærleiken. Genialt! Altså jeg hoppet i stolen. Det finnes. En bedre måte enn å gå rundt med en grønn lue – hele året. For å vise at du er ledig på markedet.

Herregud! Hvor mange ganger har ikke jeg vært på butikken. Og fått øye på en kjekk fyr. Uten å vite hva jeg kan eller skulle ha gjort med det? Ofte.

Jeg vil ta tilbake ekte møter med ekte mennesker.

Det beste med det er at i butikken kommer personligheten din frem. Mellom kaffe og brød. Hvem du er og hva du står for. Kjøper du økologisk? Kjøper du kjøtt? Eller er du veganer? Er du sparsom? Handlekurven din sier mye om deg.

Tenk hvor mange single mennesker du har gått forbi hver gang du har vært på butikken? Uten å ha visst det. De kan være nyskilte, det kan være en som har vært singel i ett år, en enkemann eller dame, evigsingel, nysingel og så videre.

Jeg lurer på hvordan handleturen hadde sett ut om alle single hadde gått rundt med en kurv med teksten «Flørtekurv». Altså. Jeg hadde hvert fall smilt en hel del mer på butikken. Mulig jeg hadde tatt mot til meg og gått bort til en person. Kanskje en fyr hadde turt og kommet frem til meg. Kanskje bare for å prate eller kanskje for å spørre om vi skulle tatt en kaffe en dag.

Jeg lurer på hvordan handleturen hadde sett ut om alle single hadde gått rundt med en kurv med teksten «Flørtekurv».

Jeg vil ta tilbake ekte møter med ekte mennesker. Muligheten til å kjenne blikket personen gir deg, spenningen i lufta, uvissheten, kroppsspråket, utstrålingen og følelsene som flakser og hopper rundt i kroppen. Når en person står ved siden av deg. Noe en skjerm aldri har mulighet til å gi oss. Nemlig, fysiske reaksjoner. Kroppsspråket juger ikke. Det er ingen filtre eller en skjerm å gjemme seg bak. Vær deg. Og vær ekte. Det er bra nok.

Dette er vel egentlig bare en veldig stor kontaktannonse for min del. I kombinasjon med å rope ut til de norske dagligvarebutikkene. Etabler flørtekurv! Jeg sletter Tinder, glatt, til fordel for denne geniale ideen. Jeg er sikker på at vi single kommer til å henge litt(!) lenger i matbutikken enn vanlig.

For hvis ikke flørtekurven kommer så tror jeg muligens at vi kommer til å fortsette å sveipe på Tinder. I uendelig tid.

Så vær så snill og hjelp oss!

På forhånd takk!