Den unødvendige polariseringen | Frank Rossavik

4. aug. 2017 21:15 Sist oppdatert 5. august 2017

Dronning Sonja besøkte i 2009 moskeen i Tøyebekken i Oslo. Etter møtet ble det en debatt om det var riktig av henne å besøke en moské med radikale holdninger. Cornelius Poppe, NTB SCANPIX

Er det mulig å diskutere innvandring uten hysteri? Det burde i alle fall være mulig.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Velgerundersøkelsen i 2013 viste at åtte prosent rangerte «innvandring» som det viktigste spørsmålet for valg av parti ved stortingsvalget. Det holdt til delt sjetteplass sammen med «veier og jernbane», bak «klima og miljø».

Folk som bruker Facebook til annet enn å dele bilder av solnedganger og hjemmebakst kan derimot få inntrykk av Norge er på randen av borgerkrig. Et par hundre som er veldig opptatt av islam barker jevnlig sammen med et par hundre som er veldig opptatt av at man ikke skal være opptatt av islam. I disse ordskiftene går det for seg.

Følgelig kan det være fristende å konkludere med at debatten i sosiale medier er en boble som ikke sier stort om det virkelige liv, men det er en feilkobling av minst to grunner.

Ferskere undersøkelser viser at langt flere enn åtte prosent er bekymret over innvandringen. For eksempel viste det seg i vinter at en tredjedel av befolkningen mener tilstrømmingen av nye borgere truer norsk kultur. Flere undersøkelser viser også at en stor andel, på direkte spørsmål, ønsker lavere innvandring enn i dag.

Selv om bare åtte prosent i 2013 sa at innvandring var viktigst for stemmegivning, kan flere ha hatt spørsmålet på andre eller tredje plass. Dessuten kan velgerundersøkelsen etter høstens stortingsvalg fort se annerledes ut: Flyktningebølgen i 2015 ligger mellom.

Tre typer uro

Valgadferd er heller ikke den eneste relevante parameteren, for å si det mildt. Folks opplevelse av livskvalitet og oppførsel mot hverandre er også viktig.

Den andre grunnen til at det blir feil å avfeie sosiale medier som en avsondret boble, er at det snarere forholder seg motsatt: Mens de relativt få som deltok i offentlig debatt tidligere gjorde det i innringningsprogrammer på radioen og med leserbrev i avisene, fører de i dag debattene primært på Twitter og Facebook. Offentlig ordskifte har aldri vært et massefenomen.

Sannsynligvis er det nettopp i sosiale medier kontakten mellom engasjerte velgere og mange sentrale politikere foregår. Ved å følge utspillene til Sylvi Listhaug, Linda Hofstad Helleland og Trine Skei Grande, kan man se at de henger mye på nettet.

Innvandringsspørsmål skaper minst tre typer uro: Noen blir urolige over innvandringen og dens konsekvenser, samt over meningsmotstanderes likegyldighet. Andre blir urolige over islamofobien som preger en del av innvandringsmotstanderne. Atter andre blir urolige over polariseringen og lurer på om den egentlig er nødvendig.

Les også Hijab på barn er den groveste kollektive ansvarsfraskrivelsen i Norge | Mina Ghabel Lunde

Jevnere fordeling enn mange tror

Noen av oss er i alle tre grupper, avhengig av temaet. Jeg har vært (og er) urolig over innvandringens konsekvenser for friheten til å kritisere religion, samt behandling av kvinner og homofile. Jeg er urolig over manges sykelige angst for islam og muslimer (altså islamofobi) som synliggjøres for eksempel i kjølvannet av terrorangrep.

I det siste har jeg vært mest urolig over selve polariseringen. Den er dypere enn nødvendig.

De fleste synsmåter er nemlig representert i de fleste grupper. For eksempel finnes det Frp-ere som er mye mer opptatt av eldreomsorg og bompenger enn av innvandring, Ap-folk som vil ha like streng politikk som Frp, Venstre-folk som mener alt mulig, SV-ere som er urolige for arbeidsinnvandring fra EØS-land, men også over behandling av kvinner i visse muslimske miljøer.

Uro over islamofobi finnes alle steder.

Les også Nektet å flytte seg for marsjerende høyreekstreme – ble påsatt håndjern og bortvist fra byen

Endret offentlighet

Hvorfor består debatten da bare av – for å si det enkelt – at to ytterfløyer skriker til hverandre?

Det er ikke bare de nevnte fløyenes skyld. Liberale (som meg) og andre med stort sett moderate meninger ligger for det meste unna.

Jeg skrev en del om problemer ved innvandring tidligere, spesielt under karikaturstriden. Jeg var urolig over at en del muslimer, støttet av andre, ville gi islam et særlig vern mot satire. Andre temaer har jeg også vært innom.

I dag skriver jeg mindre. Det skyldes dels at jeg ikke er så bekymret som før. Norsk offentlighet er sterkt endret de siste ti årene. Hva liberale verdier angår har jeg mer felles med Hadia Tajik enn Jonas Gahr Støre, med Abid Raja enn Linda Hofstad Helleland og med Mohammed Usman Rana enn Nina Karin Monsen.

Vanskelig ytringsklima

Men dette er bare en delforklaring, for det finnes fortsatt nok av problemer: Tendenser til parallellsamfunn og rekruttering av ekstremister, for eksempel, samt islamofobien for muslimers del og rasisme generelt.

Tilbakeholdenheten skyldes også at jeg har et normsett som stritter imot hvis jeg vil ytre noe som kan forstås av muslimer som legitimering av fordommer mot og diskriminering av dem.

På den annen side er det en vemmelig debatteknikk hos en del å stemple nær sagt enhver kritikk av islam eller religiøst begrunnet kulturell praksis som «islamofob».

På motsatt kant er det også ille. Jeg er blitt kalt alt fra «naiv» til en «sviker av den hvite rase», det siste riktig nok i utlandet.

Jeg forholder meg altså relativt taus av redsel for å legge sten til andres byrde – og for å slippe en skur av mer enn vanlig sint kritikk.

Les også Jesus lever!

Polariseringen må brytes

Moderate stemmers tilbakeholdenhet bidrar til polariseringen, mens polariseringen gjør de moderate stemmene enda mer tilbakeholdne. Det er så ille at det nesten er vakkert.

Når jeg som profesjonell debattant, med alle fullmakter fra arbeidsgiver, uten barn som kan trues av noen, synes det er vanskelig å ytre seg, er det lett å forstå at de mange som står mer utsatt til synes det er enda vanskeligere.

Av samme grunn er det slike som jeg som må skjerpe oss for å bryte polariseringen. Det er egentlig ingen god grunn til at disse spørsmålene ikke skal kunne diskuteres saklig og med lave skuldre.