Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

For hvert terrorangrep blir det diskusjon om hvilken rolle religionen spiller i å fremme terrorangrep.

Det blir dessverre fort en giftig og lite konstruktiv debatt, som kan ende med feilslutninger av typen Donald Trump bringer til torgs. Selv om terroristene dreper i Islams navn er det å nekte muslimer inngang til landet, en grusom og uintelligent respons.

Det er uintelligent fordi det er for mange muslimer og for få terrorister til at den statistiske screeningen kan virke. Det er grusomt fordi du nekter noen deres rettigheter bare på grunn av deres gruppetilhørighet og legger en form for kollektiv skyld på alle muslimer.

Å ignorere religionens betydning i å fremme terrorangrep, er imidlertid like uintelligent. Det er åpenbart at terroristene er motivert av religionen når de sprenger seg selv og andre i lufta.

Det er det de sier og det er det de tror på. Det er bare fordi de tror så sterkt på et prosjekt som går utover dem selv, at en slik handling gir mening.

Og det er bare når «den andre» er definert som fienden, og dermed blir et legitimt mål, at du kan forsvare en slik handling for deg selv.

Religion er nemlig et mektig verktøy av en tankekonstruksjon. Som Machiavelli skriver i Fyrsten, en tidlig selvhjelpsbok for diktatorer, er religion det perfekte virkemidlet for å få folket til å underkaste seg deg og gjøre ting de ikke ville gjort for et menneske av kjøtt og blod.

Religion passer også perfekt som ansvarsfraskrivelse. Du trenger ikke ta ansvar for hva som er rett og galt; svaret ligger i religionen.

Religion er også en livsfarlig tankekonstruksjon i møte med mennesker som har en hang til å følge tanken til sin logiske ende, noe som kan forklare hvorfor så mange muslimske terrorister er ingeniører og at bokstavtro religion ofte er den farligste.

Religion er også en parasitt på den verste delen av menneskehjernen, vår hang til å dele inn verden i oss og dem; vi som er innenfor og de som er utenfor. Den har derfor ikke overraskende vært en mektig drivkraft i blodige kriger.

Da forstår vi at terrorisme ikke er det eneste problemet religionen skaper. Det er bare det mest brutale.

Selv om mye politisk tenkning de siste tiårene har gått ut på hvordan mennesker med radikalt ulike virkelighetsoppfatninger og verdisyn kan leve sammen på fredelig vis, er det likevel klart at religion står i motsetning til de verdiene vi setter høyt.

Et godt samfunn er et samfunn bestående av likeverdige og frie individer, som tar beslutninger basert på den beste kunnskapen vi har tilgjengelig. Uenigheter løses med kompromisser og argumentets kraft, ikke med makt.

Religion står i veien for alt dette. Religion er en trussel mot menneskets mulighet til å danne seg sin egen mening, noe som kommer tydeligst til uttrykk i religiøse skoler. Religion er en trussel mot å basere beslutninger på vitenskapen og den er en trussel mot en fornuftig samtale om moralske spørsmål.

Forekomsten av religion i et samfunn gjør makt mer nødvendig enn det burde være. Religiøse har aldri hatt problemer med å bruke makt for å tvinge gjennom sitt verdisyn på andre. Men skal et sekulært samfunn vinne fram må også religiøse bekjempes med makt.

Religion og liberalisme henger nemlig ikke sammen, noe som kommer klarest fram i abortdebatten. Grunnen til at kvinner har rett til selvbestemt abort i dag, er ikke at religiøse er overbevist om at abort er greit. De er midlertidig bekjempet. Religionen er tvunget i kne.

Så kan man innvende at religion er et gode i mange menneskers liv. Noen vil være så frekke at de foreslår at religion er en nødvendig kilde til moral. Men faktum er at religion verken er logisk eller empirisk nødvendig for moralske handlinger og et godt samfunn.

Det er ingen gode handlinger religiøse utfører, som ateister ikke har muligheten til, og faktisk utfører. Det er derimot drøssevis med fæle handlinger som sekulære aldri kunne fått seg til å utføre.

Hvis moralske handlinger var en konkurranse, er det ikke tvil om at Mor Theresa og Paven ville tapt mot de effektive altruistene.

De beste samfunnene å leve i, som vårt eget, er ikke overraskende sekulære. Religiøse samfunn er verre å leve i, på nærmest samtlige relevante parametre, selv om vi kan så tvil om årsakssammenhengen.

At religionen ikke lenger tar stor plass i vårt samfunn, er dermed både et betydelig gode og trolig en av årsakene til at vi er et relativt fredelig og harmonisk folkeslag.

Like klart er det at religioner som gir den enkelte frihet til å gjøre mening av den, som protestantisk kristendom, er mer kompatible med de verdier vi har grunn til å sette høyt.

Det er selvfølgelig slik at religion er en kilde til mening for mange. Men den er på ingen måte nødvendig for det.

Å ikke la sin søken etter mening og kunnskap begrenses av kunstige tankekonstruksjoner, som hva en guddom måtte mene, kan gi en enorm glede og mening i tilværelsen.

Å erkjenne at mennesker bare er en liten, men likevel viktig, art i et enormt komplekst økosystem, utstyrt med mulighet til fornuft og evne til å reflektere og komme til bunns i noen av universets mysterier - og alt det som følge av naturlig og kulturell evolusjon - dét er fantastisk det.

Historien har selvfølgelig utallige eksempler på at religiøse mennesker ikke er alene om å finne på grusomme ting. Den muligheten ligger dessverre i menneskets natur.

Om ikke menneskenaturen endrer seg, vil det alltid finnes noen som vil forsøke å benytte oss av vår redsel for det fremmede og vår hang til å dele grupper inn i oss og dem, til å gjøre andre vondt. Både høyre- og venstreekstremisme, gjør verden til et utrygt sted å være. Den erkjennelsen står imidlertid ikke i veien for å peke på religion som et spesielt mektig verktøy i så henseende.

Skal mennesker (og dyr) kunne leve sammen uten å ta rotta på hverandre, er medisinen klar: Religion må ta mindre og mindre plass i våre liv.