Det var ikke Oslo-gleden som forsvant. Det var Fabian Stang | Andreas Slettholm

4. juli 2017 20:56 Sist oppdatert 4. juli 2017

Å fremstille Høyre-byrådets tid ved makten som preget av respektfull kjærlighet der ingen var sinte og folk dyrket gleden, er nostalgi mer enn realiteter, skriver Aftenpostens Oslo-kommentator. Rolf Øhman

Politisk sinne eksisterte også før Høyre mistet makten i hovedstaden. Heldigvis.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Skal man tro Fabian Stang, har byrådsleder Raymond Johansen og Arbeiderpartiet brutt med en tusenårig tradisjon i Oslo.

Før kjempet nemlig Oslo-folk for sitt «med respektfull kjærlighet for hverandre». Slik er det ikke lenger. Det skal ha eksistert en særegen «Oslo-glede» som nå er fortrengt til fordel for «splittende politikk». Med en presisjon bare en smilende eksordfører kan tillate seg, hevder han at «før var folk politisk engasjerte, mens nå er mange politisk sinte».

Det hele dreier seg om fortetting i villaområder, om kommunal drift av barnehager og sykehjem og om byrådets planer for bilfritt sentrum.

LES HELE STANGS INNLEGG: Hva skjedde med Oslo-gleden?

Uten interessemotsetninger

I Stangs fremstilling finnes knapt interessemotsetninger, utover at «det må være mulig å finne gode løsninger som flere er fornøyd med».

I virkeligheten handler jo nesten all politikk om å avveie ulike interesser mot hverandre. Også lokalpolitikken i landets hovedstad.

Det er forresten uvisst om det var «respektfull kjærlighet» som fikk bystyreflertallet til å politianmelde Rødt-leder Bjørnar Moxnes etter hans offentliggjøring av rapporten om den såkalte Lindeberg-saken. Eller «raushet for meningsmotstandere» da eldrebyråd Sylvi Listhaug ba Arbeiderpartiet «klappe igjen» om trange kår i hjemmetjenesten. Internt i Oslo-politikken har tonen alltid vært ganske røff. Problemet har heller vært at få har brydd seg.

En rekke konfliktsaker

Å fremstille Høyre-byrådets tid ved makten som en periode preget av respektfull kjærlighet, harmoni og raushet, er nostalgi mer enn realiteter.

Byutviklingssakene ga naboprotester da som nå – enten det handlet om Alnabruterminalen eller «mastodonten» Oslo Cancer Cluster på Ullern. Og som Erling Fossen korrekt minner om, har siste års fortettingskonflikter sin hovedårsak i en kommuneplan som ble lagt frem av Høyre-byrådet.

Hverken bilpolitikken eller privatiseringsproblematikken var utpreget hjertevarm og konfliktfri før 2015 heller. Beslutningen om å selge kommunale barnehager fikk sterk kritikk, og byrådet gikk langt i å innrømme at det var mislykket.

Også det forrige byrådet fjernet hundrevis av parkeringsplasser i sentrumsbydeler, og protestene på Bislett sto ikke tilbake for det som nå foregår på Frogner.

Slik kan man fortsette. Skolebyråden var i konflikt med lærernes fagforeninger i årevis om tester og karakterer. Diskusjonene rundt Lambda, Barcode og Oslo-OL var intense.

De hundrevis av demonstrantene som nesten hvert år troppet opp i Borggården i protest mot Høyre-byrådets stadige kutt i bydelenes overføringer var helt klart «politisk engasjerte», men kan nok ha hatt et ørlite snev av sinne i seg også.

ERLING FOSSENS SVAR: Hva skjedde med Fabian?

Tydelig på sine prioriteringer

Skal man tolke eksordføreren velvillig, kan man kanskje følge ham i at det mer støy og større oppmerksomhet rundt Oslo-politikken nå.

Og muligens skyldes det, som Stang er inne på, at byrådet har valgt å kommunisere klarere sine prioriteringer enn forgjengerne. Ikke minst De Grønne har omfavnet en slik strategi.

Men det er sannelig ikke åpenbart at det er negativt. Oslo-politikken har lidd under manglende engasjement, blant annet fra mediene, i mange år. At interessekonfliktene blir tydeligere og prioriteringene mer eksplisitte, gjør lokalpolitikken mer interessant for flere.

Det er viktig for at borgerne skal følge med, gjennomskue politikernes forenklinger og ta opplyste politiske valg. Hvor mange husker for eksempel at det borgerlige byrådet like før de gikk av planla å forby fossilbiler innenfor Ring 2 i løpet av få år?

Stang savner Stang

Stangs innlegg kan i bunn og grunn leses som en etterlysning av en Fabian Stang. Dagens byrådsapparat har ingen smilende, nesten apolitisk gallionsfigur som ser det som sin fremste oppgave å være et samlende ikon. Kanskje er det en mangel, gitt Stangs popularitet.

Men ved valget foretrakk altså Oslos velgere Raymond Johansen med all sin eiendomsskatt og strenge fremtoning fremfor Høyre, som i valgkampen satset svært tungt på Stangs velgertekke.

Langt på vei må velgerne sies å ha fått det de har bedt om.

Andre grupper er blitt politisk sinte

Et maktskifte etter 18 år innebærer en reell endring i politiske prioriteringer. Det er ikke til å stikke under stol at byrådet har sitt mandat fra andre velgergrupper enn det forrige byrådet – både geografisk og sosialt – og at politikken som føres gjenspeiler det.

Å avlede dette til en generell nedgang i «Oslo-gleden», forteller først og fremst om hvilke sosiale og politiske lag en vanker i.

Eller for å si det på stangsk: Andre grupper enn før er blitt politisk sinte. Om dagens byråd fører en mer «splittende politikk» enn forgjengerne, kommer an på hvilken gruppe man selv tilhører.