Av John Pilger

Den amerikanske journalisten Edward Bernays blir ofte beskrevet som mannen som oppfant moderne propaganda. Han var nevø av Sigmund Freud, pioneren av psykoanalyse. Det var Bernays som innførte begrepet «PR» som et penere ord for det vi kaller spinn, og bedraget som følger med det.

I 1929 overtalte han feminister til å fremme sigaretter for kvinner ved å røyke i Påskeparaden i New York – en oppførsel som til da hadde vært betraktet som besynderlig. En feminist, Ruth Booth, sa: «Kvinner! Tenn enda en frihets-fakkel! Bekjemp enda et kjønns-tabu!» Bernays sin innflytelse strakk seg mye lengre en reklame. Hans største suksess var hans rolle i å overbevise den amerikanske offentligheten å bli med i blodbadet første verdenskrig.

Hemmeligheten, sa han, var «å skape samtykke» hos folk for å «styre og organisere dem i henhold til vår vilje uten at de vet om det».

Han beskrev dette som «den sanne herskende makten i vårt samfunn» og kalte det en «usynlig regjering».

I dag har den usynlige regjeringen aldri vært kraftigere og mindre forstått. I min karriere som journalist og filmskaper, har jeg aldri kjent at propaganda styrer våre liv i den grad den gjør nå, og forblir uimotsagt.

Tenk deg to byer. Begge er under beleiring av styrkene til regjeringen i dette landet. Begge byene er okkupert av fanatikere, som begår fryktelige overgrep, som for eksempel halshogging mennesker. Men det er en viktig forskjell. I én beleiring, er regjeringssoldatene beskrevet som befriere av vestlige reportere som følger med dem, ’embedded’, som entusiastisk rapporterer om deres kamper og luftangrep. Det er forsidebilder av disse heroiske soldatene som gjør V-tegn for seier. Det er knapt noen omtale av sivile tap.

I den andre byen – i et annet land i nærheten – skjer nesten nøyaktig det samme. Regjeringsstyrkene beleirer en by styrt av samme type fanatikere. Forskjellen er at disse fanatikere støttes, forsynes og bevæpnes av ‘oss’ – av USA og Storbritannia. De har et mediesenter som er finansiert av Storbritannia og USA. En annen forskjell er at regjeringssoldatene som beleirer denne byen er de slemme gutta, fordømt for angrepet og bombingen av byen – som er nøyaktig hva de gode soldatene gjør i den førstnevnte byen.

Forvirrende? Ikke egentlig. Slik er den grunnleggende dobbeltmoralen som er selve essensen av propaganda. Jeg refererer selvsagt til den nåværende beleiringen av byen Mosul av regjeringsstyrkene i Irak, som er støttet av USA og Storbritannia og til beleiringen av Aleppo av regjeringsstyrker i Syria, støttet av Russland. Det ene er god; den andre er slem.

Hva som sjelden rapportert er at begge byene ikke ville ha vært okkupert av fanatikere og herjet av krig om Storbritannia og USA ikke hadde invadert Irak i 2003. Det kriminelle foretaket ble startet basert på løgner påfallende lik den propagandaen som nå forvrenger vår forståelse av borgerkrigen i Syria. Uten denne trommevirvelen av propaganda forkledd som nyheter, ville kanskje den uhyrlige ISIS, og al-Qaida, al-Nusra og resten av jihadistgjengen, kanskje ikke eksistere, og folk i Syria ville ikke trenge å kjempe for sine liv i dag.

Noen husker kanskje i at en rekke BBC-journalister henvendte seg til kameraet og fortalte oss at Blair hadde fått «oppreisning» for det som viste seg å være århundrets forbrytelse. Amerikanske TV-nettverk produserte den samme godkjennelsen for George W. Bush. Fox News fikk Henry Kissinger til å snakke i det vide og brede om Colin Powells fabrikasjoner. Samme år, kort tid etter invasjonen, filmet jeg et intervju i Washington med Charles Lewis, den anerkjente amerikanske gravende journalisten. Jeg spurte ham: «Hva ville ha skjedd hvis de frieste mediene i verden seriøst hadde utfordret det som viste seg å være rå propaganda?»

Han svarte at hvis journalistene hadde gjort jobben sin, «var det er en veldig, veldig god sjanse vi ikke ville ha gått til krig i Irak».

Det var en sjokkerende uttalelse, og en uttalelse støttet av andre kjente journalister som jeg stilte det samme spørsmålet – Dan Rather i CBS, David Rose fra avisen Observer og journalister og produsenter i BBC, som ønsket å være anonyme. Med andre ord, hvis journalister hadde gjort jobben sin, hadde utfordret og undersøkt propagandaen i stedet for å forsterke den, ville hundretusener av menn, kvinner og barn være i live i dag, og det ville ikke finnes noe ISIS og ingen beleiring av Aleppo eller Mosul. Det ville ha vært ingen grusomhetene på Londons undergrunnsbane den 7. juli 2005. Det ville ha vært noen masseflukt av millioner av flyktninger; det ville ikke være noen miserable flyktningleire.

Når terror-ugjerningen skjedde i Paris i november i fjor, sendte president Francois Hollande umiddelbart fly for å bombe Syria – og mer terrorisme fulgte, forutsigbart, som produkt av Hollande sin bombastiske tale om at Frankrike er «i krig» og «viser ingen nåde». At statlig vold og jihadist-vold gir næring til hverandre, er sannheten ingen nasjonal leder har mot til å snakke om.

«Når sannheten blir erstattet av stillhet,» sa den sovjetiske dissidenten Jevtusjenko, «er tausheten en løgn.»

Angrepet på Irak, angrepet på Libya, angrepet på Syria, skjedde fordi lederen i hvert av disse landene ikke var en nikkedukke for Vesten. De faktiske forholdene for menneskerettigheter under en Saddam eller en Gaddafi, var irrelevant. De adlød ikke ordre og overga ikke kontrollen over sine land.

Samme skjebne ventet Slobodan Milosevic da han hadde nektet å undertegne en «avtale» som krevde okkupasjonen av Serbia og forandringen av landet til en markedsøkonomi. Hans folk ble bombet, og han ble tiltalt i Haag. Uavhengighet av denne typen er utålelig. Som WikiLeaks har avslørt, var det først da den syriske lederen Bashar al-Assad i 2009 avviste en oljerørledning gjennom hans land, fra Qatar til Europa, at han ble angrepet.

Fra det øyeblikket av, planla CIA å ødelegge regjeringen i Syria med jihadist-fanatikere – de samme fanatikerne som for tiden holder folk i Mosul og det østlige Aleppo gissel. Hvorfor er dette ikke nyheter? Tidligere talsmann for det britiske utenriksdepartementet, Carne Ross, som var ansvarlig for gjennomføringen av sanksjonene mot Irak, fortalte meg: «Vi ville mate journalister små faktabiter av renset etterretning, eller vi ville fryse dem ut. Dette er hvordan det fungerte.»

Vestens middelalderske klientstat, Saudi-Arabia – som USA og Storbritannia selger milliarder av dollar i våpen til – ødelegger i dag Jemen, et land så fattig at selv i de beste tider, var halvparten av barna underernært. Se på YouTube, og du vil se hva slags massive bomber – ‘våre’ bomber – som saudiaraberne bruker mot lutfattige landsbyer, og mot bryllup og begravelser. Eksplosjonene ser ut som små atombomber. De i Saudi-Arabia som bestemmer hvor bombene skal lande, arbeider side ved side med britiske offiserer. Dette faktum er ikke på kveldsnyhetene.

Propaganda er mest effektiv når vårt samtykke er skapt av de med en fin utdannelse – Oxford, Cambridge, Harvard, Columbia – og med karrierer i BBC, The Guardian, New York Times, Washington Post. Disse organisasjonene er kjent som de liberale media. De presenterer seg selv som opplyste, progressive dommere av den moralske tidsånden. De er anti-rasistiske, pro-feministiske og pro-LGBT.

Og de elsker krig.

Mens de taler varmt for feminisme, støtter de griske kriger som nekter utallige kvinner deres rettigheter, inkludert retten til liv. I 2011, ble Libya, som da var en moderne stat, ødelagt under påskudd av at Muammar Gaddafi var i ferd med å begå folkemord mot sitt eget folk. Det var uopphørlig på nyhetene; og det var ingen bevis. Det var en løgn.

Faktisk, så ønsket Storbritannia, Europa og USA hva de liker å kalle «regimeskifte» i Libya, den største oljeprodusenten i Afrika. Gaddafis innflytelse på kontinentet, og fremfor alt, hans uavhengighet, var uutholdelig. Så ble han myrdet med en kniv i ræva av fanatikere, støttet av USA, Storbritannia og Frankrike. Hillary Clinton jublet over hans grusomme død på kamera, og sa: «Vi kom, vi så, han døde!»

Ødeleggelsen av Libya var en medietriumf. Mens krigstrommene ble slått, skrev Jonathan Freedland i liberale the Guardian: «Selv om risikoen er svært reell, er argumentet for intervensjon fortsatt sterkt.» Intervensjon – hvilket høflig, godlynt, Guardian-ord. Dets egentlige betydning, for Libya, var død og ødeleggelse.

Ifølge sine egne tall, utførte Nato lansert 9.700 angrep mot Libya, hvorav mer enn en tredjedel var rettet mot sivile mål. De inkluderte raketter med uran-stridshoder. Se på bilder av ruinene av Misurata og Sirte, og massegravene identifisert av Røde Kors. UNICEF sin rapport om barn som ble drept, sier «de fleste [av dem] var under ti år». Som en direkte konsekvens, ble Sirte hovedstaden i ISIS.

Ukraina er en annen medietriumf. Respekterte liberale aviser som New York Times, Washington Post og The Guardian, og mainstream kringkastere som BBC, NBC, CBS, CNN har spilt en avgjørende rolle i betingingen av sine lesere til å akseptere en ny og farlig kald krig. Alle har fordreid hendelser i Ukraina som en ondsinnet russisk handling, når kuppet i Ukraina i 2014 faktisk var USAs arbeid, hjulpet av Tyskland og Nato.

Denne forvrengningen av virkeligheten er så gjennomgripende at Washingtons militære trusler mot Russland er ikke nyheter; de er undertrykt bak en sverte- og skremselskampanje av typen jeg vokste opp med under den første kalde krigen. Nok en gang kommer russerne for å ta oss, ledet av en annen Stalin, som The Economist viser som djevelen.

Undertrykkelse av sannheten om Ukraina er en av de mest komplette fortielsene jeg kan huske. Fascistene som planla kuppet i Kiev er den samme typen som støttet nazistenes invasjon av Sovjetunionen i 1941. Av alle skremslene om fremveksten av fascistisk antisemittisme i Europa, nevner ingen leder noensinne fascistene i Ukraina – bortsett fra Vladimir Putin, men han teller ikke.

Mange i vestlige medier har jobbet hardt for å presentere den etnisk russisk-talende befolkningen i Ukraina som fremmede i sitt eget land, som agenter for Moskva, nesten aldri som ukrainere som søker en føderasjon innen Ukraina og som ukrainske borgere som motsetter seg en utenlandsk-styrt kupp mot deres valgte regjering.

Det er nesten fryden av en klassegjenforening for krigshisserne. De som slår på krigstrommene i Washington Post og egger til krig med Russland, er de samme redaktørene som er publiserte løgnen om at Saddam Hussein hadde masseødeleggelsesvåpen.

For de fleste av oss, er den amerikanske presidentvalgkampen en medie-freakshow, der Donald Trump er erkeskurken. Men Trump er hatet av de med makt i USA for grunner som har lite å gjøre med hans ytterst ubehagelig oppførsel og meninger. For den usynlige regjeringen i Washington, er den uforutsigbare Trump et hinder for USAs planer for det 21. århundre.

Dette er å opprettholde USAs dominans og å underlegge Russland, og, hvis mulig, Kina.

For militaristene i Washington, er det virkelige problemet med Trump at han i sine klare øyeblikk, ikke synes å ønske en krig med Russland; han ønsker å snakke med den russiske presidenten, ikke kjempe mot ham; Han sier han ønsker å snakke med presidenten i Kina. I den første debatten med Hillary Clinton, lovet Trump å ikke være den første til å introdusere atomvåpen i en konflikt. Han sa: «Jeg ville absolutt ikke gjøre et førsteangrep. Når atom-alternativ skjer, er det over.» Dette var ikke nyheter.

Mente han det virkelig? Hvem vet? Han motsier ofte seg selv. Men det som er klart er at Trump er ansett som en alvorlig trussel mot den status quo som opprettholdes av det store nasjonale sikkerhets-maskineriet som styrer USA, uavhengig av hvem som er i Det hvite hus. CIA vil at han skal tape. Pentagon vil at han skal tape. Mediene vil at han skal tape. Selv hans eget parti vil at han skal tape. Han er en trussel mot verdens herskere – i motsetning til Clinton, som ikke har etterlatt noen tvil om at hun er forberedt på å gå til krig med atommaktene Russland og Kina.

Clinton har erfaringene, noe hun ofte skryter av. Faktisk er hennes rulleblad dokumentert. Som senator, støttet hun blodbadet i Irak. Da hun stilte mot Obama i 2008, truet hun å «helt utslette» Iran. Som utenriksminister var hun med i ødeleggelsen av regjeringene i Libya og Honduras, og startet å egge Kina til strid. Hun har nå lovet å støtte en flyforbudssone i Syria – en direkte provokasjon for krig med Russland. Clinton kan godt bli den farligste amerikanske presidenten i min levetid – en utmerkelse der konkurransen er hard.

Uten et fnugg av bevis, har hun anklaget Russland for å støtte Trump og hacke hennes e-post. Disse er offentliggjort av WikiLeaks, og e-postene forteller oss at det Clinton sier privat, i taler til de rike og mektige, er det motsatte av hva hun sier i offentligheten. Det er derfor det å stanse og true Julian Assange er så viktig. Som redaktør av WikiLeaks, kjenner Assange sannheten. Og la meg forsikre de som er bekymret, at det står bra til og WikiLeaks jobber for full maskin.

I dag er den største oppbyggingen av amerikanskledede styrker siden andre verdenskrig i gang – i Kaukasus og Øst-Europa, på grensen til Russland, og i Asia og Stillehavet, hvor Kina er målet. Husk dette når sirkuset med presidentvalget når sin finale den 8. november. Dersom vinneren er Clinton, vil et gresk kor av vettløse kommentatorer feire hennes kroning som et stort skritt fremover for kvinner. Ingen vil nevne Clintons ofre: kvinnene i Syria, kvinnene i Irak, kvinnene i Libya. Ingen vil snakke om sivilforsvarsøvelsene som blir gjennomført i Russland. Ingen vil huske Edward Bernays sine «frihets-fakler.»

George Bush sin pressetalsmann kalte en gang kalt media for «medvirkende hjelpere [complicit enablers]».

Dette kom fra en høytstående tjenestemann i en administrasjon der løgner, hjulpet av media, forårsaket enorm lidelse. Den beskrivelsen er en advarsel fra historien.

I 1946 sa aktor i Nürnberg-prosessen til tyske media: «Før alle store aggresjoner, startet de en pressekampanje beregnet på å svekke sine ofre og for å forberede det tyske folk psykologisk for angrepet. I propagandasystemet, var det dagspressen og radio som var de viktigste våpnene.»

Denne teksten er en redigert utgave av en tale til Sheffield Festival of Words, Sheffield, England.

http://www.globalresearch.ca/inside-the-invisible-government-war-propaganda-clinton-and-trump/5553361