Vuoden 1990 alussa Ukrainan kommunistisen puolueen pääsihteeri Vladimir Ivaško joutui lukemaan epämiellyttäviä KGB:n raportteja. Salaisiksi merkityt asiakirjat olivat Ukrainan KGB:n sihteeristön laatimia ja paikallisen ”Konttorin” johtajan, Nikolai Goluškon allekirjoittamia selontekoja alueen tapahtumista.

Jokaisessa niistä näkyivät Neuvostoliiton hajoamisen merkit.

Ivaškon tehtävä ei ollut helppo. Hän oli ollut Ukrainan johtajana vain noin kolme kuukautta, ja näytti siltä, että jotain perustavanlaatuista oli tapahtunut. Neuvostoliiton koneisto ei enää toiminut.

Raporttien vyöry todisti siitä, että Neuvostoliitto oli jo tuhon tiellä. Menneisyyden ajattelutavassa eläneet neuvostovirkamiehet eivät kyenneet tulkitsemaan kriisin merkkejä. Ukrainan monikansallinen mosaiikki oli hajoamassa käsiin samalla kun maan talous syöksyi.

Erityisesti kommunistisen puolueen vastainen liikehdintä oli vahvasti nousussa maan länsiosassa. Ukrainan korkeimmat oikeusviranomaiset ja KGB:n johtajat huomauttivat siitä ja yleisestä tilanteen vaarallisuudesta 26. helmikuuta 1990 päivätyssä salaisessa kirjeessään maan kommunistiselle puolueelle, Ukrainan ministerineuvostolle ja Ukrainan korkeimmalle neuvostolle. Kirjeen otsikko oli monimutkainen: Eräistä negatiivisten kehityskulkujen kasvun tendensseistä ja toimenpiteet niistä varoittamiseksi.

Kirjeen mukaan kansalliset epäviralliset organisaatiot pyrkivät avoimesti valtaan ja kylvivät uskonnollista ja kansallisuuksien välistä epäsopua. Raportti myös huomautti, että toimintaan oli osallistunut jo yli 2 miljoonaa ihmistä.

Opposition mielenosoitukset lietsoivat poliittisia lakkoja, vaativat Ukrainan lähtöä Neuvostoliitosta, harjoittivat puna-armeijan vastaista propagandaa ja propagoivat kansallisen ammattiarmeijan luomista.

Raportissa kerrottiin, että KGB oli jo nostanut 28 ”rikosjuttua”, vetänyt ”hallinnolliseen vastuuseen 1 125 ihmistä”, heidän joukossaan 159 ”organisaattoria” ja 94 ”laittomien kokousten” osallistujaa.

Toimet eivät olleet kuitenkaan raportin mukaan riittäviä. Siksi vaadittiin kovempia otteita ja ennen kaikkea sitä, että heinäkuun alusta 1990 lähtien olisi toteutettu näiden ekstremististen, nationalististen ja sovinististen liikkeiden poliittinen moratorio.

Vetoomuksen allekirjoittajina olivat tasavallan tärkeimmät järjestyksenvalvojat: Ukrainan ylin syyttäjäviranomainen M. A. Potebenko, tasavallan sisäministeri I. D. Gladuš ja Ukrainan KGB:n johtaja N. M. Goluško. Sen vaatimiin toimiin tai uuteen lainsäädäntöön ei kuitenkaan ryhdytty.

Salaisen poliisin lähettämien dokumenttien mukaan ekstremistien, nationalistien ja sovinistien organisaatiot olivat Länsi-Ukrainassa jo hallitsevassa asemassa. Ukrainan kommunistisen puolueen keskuskomitea sai 16. tammikuuta 1990 raportin, että Karpaattien oblastissa kansallismieliset organisaatiot kuten Ruh tai Zelennyi Mir (Vihreä maailma) toimivat erittäin aktiivisesti ja neuvostovastaisesti.

Miltei jokaisessa raportissa todettiin epäsuorasti, että KGB:n perustehtävä oli vaikeuksissa. Neuvostoliiton salaisen poliisin oli vaikea enää kontrolloida väestöä. Esimerkiksi 18. päivä tammikuuta kirjatussa Kaivoskollektiivien tilanteesta -raportissa todettiin pääsihteeri Ivaškolle ja maan kommunistisen puolueen keskuskomitealle, että kaivostyöläisten mielialat olivat vaarallisesti kuumenneet talousvaikeuksien takia.

Epäkohtien syinä olivat ostovoimaansa menettäneet palkat, sairausedut sekä lomat. Mukana oli myös poliittisia syitä: Ukrainan KGB varoitti, että kaivostyöläiset olivat valmiita omaksumaan vaikutteita lännestä organisoimalla omia ”työtätekevien liittoja”.

Raportissa kerrottiin, että neuvostovalta oli yrittänyt tyynnytellä kaivosmiehiä järjestämällä tapaamisen toveri Nikolai Ryžkovin (silloisen NL:n pääministerin) kanssa Moskovassa. Se ei ollut kuitenkaan tuottanut toivottua tulosta.

Kyse oli myös ulkomaisten esimerkkien voimasta. Raportti 20. tammikuuta 1990 totesi, Itä-Euroopan tapahtumat olivat nostaneet esille hälyttävällä tavalla neuvostovastaista mielialaa Ukrainassa. Toiminta laittomien lakkojen, mielenosoitusten ja kiihotuksen järjestämiseksi huolestutti ”Konttoria”.

Erityisesti ulkomaisten sosiaalidemokraattien pelättiin tartuttavan Ukrainan työläisiä.

Tammikuun 31. päivänä 1990 kirjattu raportti Ivaškolle ja maan kommunistisen puolueen keskuskomitealle varoitti, että Moskovassa ja Pietarissa perustetut itsenäiset organisaatiot kuten Demokraattinen liitto ja Demokraattinen perestroika aikovat perustaa länsieurooppalaisesti orientoituvan sosiaalidemokraattisen puolueen.

Tallinnassa oli 13.–14. tammikuuta pidetty järjestävä sosiaalidemokraattien kokous, jossa oli ollut vieraita Ruotsista, Suomesta, Kanadasta, Ranskasta ja USA:sta.

Kokouksessa oli vaadittu, että sosiaalidemokraattisesta puolueesta tulisi laillinen puolue. Vaadittiin demokraattista sosialismia Neuvostoliittoon, monipuoluejärjestelmää ja itsenäisiä ammattiliittoja. Kokouksen jälkeen oli pidetty työläisten kokous, jossa myös esiteltiin Ukrainan sosiaalidemokraattinen osasto.

Myös nuoriso oli rohkaistunut luomaan uutta kansallismielistä Ukrainaa: Helmikuun 15. päivänä paikallinen KGB raportoi Ukrainan korkeimman neuvoston puheenjohtajalle Leonid Kravtšukille, että juuri perustettu Ukrainan opiskelijoiden liitto aikoi aloittaa yleisen luentolakon.

Opiskelijat vaativat muun muassa NL:n perustuslain 6. pykälän kumoamista, toisin sanoen kommunistisen puolueen yksinvallan lopettamista sekä puoluejärjestöjen ja KGB:n toiminnan lopettamista yliopistoissa.

Opiskelijoiden ärhäkät mielenilmaukset herättivät toistuvasti KGB:n huomiota. KGB pyrki ”operatiivisten mahdollisuuksien mukaan” rajoittamaan opiskelijoiden mielenosoituksia ja lakkoja.

Ukraina ja koko Neuvostoliitto näyttivät olevan poliittisen kriisin edessä.

Ukrainan KGB:n suurin huoli oli, että sen tärkein tehtävä väestön kontrolloimisen varmistajana näytti olevan lopussa.

Syy tähän oli selvä. Ukrainan paikallisen KGB:n valtuudet voimankäyttöön olivat rajatut. Jos Neuvostoliiton kommunistisen puolueen johtajan ja maan presidentin Mihail Gorbatšovin johtamasta Moskovasta ei tulisi vihreää valoa, ei olisi mahdollista myöskään koskea toisinajattelijoihin, poliittisiin aktivisteihin tai ”ektremisteihin”.

Syyttäjälaitoksen kautta toteutetut pidätykset jäivät vaillinaisiksi eikä niillä ollut merkitystä, sillä Moskova ei antanut yleistä kansallismielisten vainoamiskäskyä.

Pidätykset tai vankilatuomiot pelkästä sananvapauden harjoittamisesta eivät oikein toimineet, sillä itse Neuvostoliiton johtaja ja tiedotusvälineet laajensivat glasnost-politiikan rajoja. Kaiken takana oli myös yhä pahentuva talouskriisi; neuvostotalous ei enää toiminut. Oliko järjestelmäkriisi mahdollista pysäyttää?

Ukrainan KGB:n tulkinta tilanteesta pysyi kuitenkin entisellään.

Asiakirjat todistavat sitkeästä vihollisparanoiasta. KGB:n suosiman selityksen mukaan syy ongelmiin oli aina lännessä. Ajatus siitä, että Neuvostoliitossa olisi voinut syntyä ongelmia, jotka eivät olisi kapitalistisen lännen synnyttämiä, oli miltei mahdoton.

Paikallisen KGB:n raporttien mukaan Neuvostoliiton ongelmien takana olivat länsimaiset ”erikoispalvelut”, jotka inspiroivat perestroikan kehitystä. Maan johdolle raportoitiin esimerkiksi siitä, että USA:n hallinto pyrki levittämään vahingollista propagandaa vuosien 1932–1933 ”keinotekoisesta nälänhädästä”.

Samaan aikaan koko Itä-Eurooppa oli käymistilassa.

Neuvostoliiton ongelmat olivat innostaneet eri Itä-Euroopan kansallisuuksia arvostelemaan itäistä suurvaltaa. KGB:n ulkomaisista lähteistä tuleva informaatio kertoi maan johdolle, että puolalaiset tulkitsivat stalinismin ja ”hallinnollisen sosialismin” kritiikin merkitsevän sitä, että kaikki ”sodanjälkeinen paha” on tullut Neuvostoliitosta. Demokratisoituvan Puolan rajaviranomaiset myös päästivät neuvostovastaista kirjallisuutta Länsi-Ukrainaan ja yrittivät innostaa ukrainalaisia organisoimaan omaa Solidaarisuus-liikettään.

Oma lukunsa oli myös taloudellinen rapautuminen.

Ivaško ja Ukrainan kommunistinen puolue saivat luettavakseen 1. helmikuuta raportin, jossa todettiin erilaisten ”kooperatiivien” toimivan rikollisesti ja vahingoittavan maan taloutta viemällä titaania ja alumiinia ”romumetallina” ulkomaille.

Esimerkkinä mainitaan, että Nikolajevskin oblastista Blesk-niminen kooperatiivi olisi vienyt 50 tonnia romualumiinia Suomeen Steveko- (Steveco) nimiselle yhtiölle. Mukana olivat myös Moskovasta Fond- ja Novoeksport-nimiset yhteistoimintayritykset, jotka raportin mukaan rahastivat palveluksina 5–35 prosenttia kauppasummasta.

Neuvostojärjestelmä oli tullut tiensä päähän, ja jo vuoden 1991 elokuussa se murtuisi kokonaan.

Suurin syy muutokseen oli se, että Gorbatšov ei halunnut turvautua väkivaltaan kansalaisiaan vastaan. Kommunistisen järjestelmän kuolinisku ei ollut se, että vuonna 1989 itäberliiniläiset saivat kiivetä muurille vaan se, että valtajärjestelmä ei turvautunut terroriin.

DDR:n johtaja Erich Honecker oli jo lokakuussa 1989 allekirjoittanut ampumiskäskyn mutta sitä ei toteltu eikä Neuvostoliitto rientänyt palauttamaan järjestystä. Väkivallasta kieltäytyminen luhisti totalitaristisen vallan.

Neuvostoliitossa tilanne oli vielä odottava. Edellisen vuoden maalis- ja huhtikuussa pidetyt neuvostoparlamentin vaalit olivat nostaneet esille useita ei-kommunistisia edustajia. Televisioidut lähetykset kongressista olivat tehokkaasti levittäneet tyytymättömyyttä kansan keskuuteen samalla kun kansalliset tasavallat alkoivat oirehtia.

Ukrainan KGB:n mukaan kesän 1990 suuri asia oli valtakunnallinen kaivostyöläisten kongressi Donetskissa. Sen poliittiset vaatimukset herättivät levottomuutta.

Raportissaan Ukrainan ministerineuvoston johtajalle Vitali Masolille 30. kesäkuuta KGB ilmoitti ”vastustajan erikoispalvelujen” kiinnittävän kasvavaa huomiota kaivosmiesten toimintaan voidakseen käyttää hyväkseen taloudellisia ja poliittisia olosuhteita. Masol joutui eroamaan lokakuun 17. kun ukrainalaiset opiskelijat olivat ryhtyneet nälkälakkoon.

Maan johdolle kerrottiin, että separatistit ja ekstremistit esiintyivät avoimemmin, ja kuten heidän edustajansa ilmoittivat, ”vain lakot merkitsivät todellista taistelua maan totalitarismia vastaan”.

Vuonna 1991 Ukrainan KGB ehdotti, että kaivoksien lakkolaisten poliittista tietoisuutta yritettäisiin horjuttaa ja ettei näitä päästettäisi median kanssa kosketuksiin.

Kaivosmiesten hallinta ja poliittinen ohjaaminen oli kuitenkin vaikeata, sillä kapitalistinen vastustaja toimi energisesti.

Raportti 13. heinäkuuta 1990 oli todellinen hätähuuto ulkomaisten erikoispalveluiden toiminnasta. KGB oli havainnut, että nämä opiskelivat tarmokkaasti Ukrainan ”sosiaalipoliittista tilannetta eri alueilla” ja kansallisten liikkeitten toimintaa. Erityisesti saksalaisen Stern-lehden utelias ja aktiivinen toimittaja oli raportin hampaissa. Pelättiin myös, että kaivosmiesten taloudelliset vaatimukset leviäisivät muuhun teollisuuteen.

Vuoden 1990 lopulla tilanne oli niin paha, että KGB:n spesialistit laativat 15. marraskuuta erikoisraportin. Sen tulokset tiivistettiin vallanpitäjille niin, että sanoma menisi varmasti perille.

Asiantuntijoiden tulokset olivat karua luettavaa.

Ukrainan hallitukselle ja Kravtšukille suunnattu salainen selvitys alleviivasi sitä, että silloinen poliittinen tilanne merkitsi tosiasiallisesti paikallisen KGB:n toiminnan heikentymistä ja alueiden separatistien vahvistumista. Tietäen Ukrainan merkityksen Neuvostoliitolle näiden prosessien syveneminen voisi viedä Neuvostoliiton desintegraatioon luoden valtiossa (NL) ja Itä-Euroopan alueella uuden pitkäkestoisen jännityksen kehdon…

KGB:n asiantuntijoiden laatima selvitys Neuvostoliiton hajoamisesta oli harvinaisen perusteltu ja mietitty analyysi. Se havaitsi myös tarkkanäköisesti, miten maan itäosassa protestien mielialat olivat enemmän ”venäjämyönteisiä ja Venäjään orientoituneita”.

Raportissa analysoitiin myös Krimin ja Odessan alueita. Ne molemmat olivat ”yhdistyneet Ukrainaan” monikansallisena ja venäläismyönteisenä alueena. Raportissa ennusteltiin kuitenkin myös poliittisia vaikeuksia aktivoituvien alueiden juutalais- ja tataarivähemmistöjen kanssa.

Loppuanalyysissä yritettiin kuitenkin valaa uskoa päättäjiin ja Neuvostoliittoon. Aikaa oli, sillä Ukraina oli vielä enemmän kommunistisen kuin kansallisen vallan alla.

Maan johto ei kuitenkaan ryhtynyt mihinkään toimenpiteisiin, sillä Moskovasta ei tullut sitä koskevaa käskyä. Arkistomerkinnöistä selviää, että raporttia oli luettu ahkerasti – ilman mainintaa toiminnasta.

Syksyyn 1990 mennessä raporttien luonne oli muuttunut aikaisemmasta. Näyttää siltä, että niin sanotut demokraattiset voimat olisivat hiipineet KGB:n sisälle.

Länttä ajateltiin jo yhteistyökumppanina, mutta vain joissain tietyissä asioissa. Esimerkiksi vastustajista puhutaan neutraalimmin ja näiltä halutaan myös oppia. Kehittyneillä kapitalistisilla mailla on suuri kokemus massojen hallinnasta. Toisaalta viholliskuva ei koskaan muuttunut.

Tilanneraporttien sävy säilyi siten uhmakkaasti lännenvastaisena. Esimerkiksi huhtikuussa 1991 raporteissa pureudutaan tarkasti ulkomailta tulevan ukrainalaisen ”diasporan” pyrkimyksiin vaikuttaa opposition toimintaan.

Myös USA:n erikoispalvelujen aktiviteettien nousu huomattiin 5. toukokuuta 1991 kirjoitetussa raportissa. Se oli osoitettu Ukrainan korkeimmalle neuvostolle mutta ennen kaikkea Kravtšukille – henkilökohtaisesti.

Raportin mukaan Yhdysvaltojen kansallinen turvallisuusneuvosto oli hyväksynyt erikoissuunnitelman myyräntyön aktivoimiseksi Neuvostoliittoa vastaan… voimistaakseen antikommunistista, kansallista ja separatistista suuntausta. Lännen suunnitelman käytännön toimeenpanosta vastasi USA:n keskustiedustelupalvelu CIA (venäjäksi TsRU), jonka tarkoituksena nyt oli luoda uusi yhteyshenkilöiden kerros korkeatasoisista valtiollisista toimijoista ja kansanedustajista eri tasoilla, jotka kykenisivät saamaan avainvirkoja korkeista vallan orgaaneista.

KGB:n tiedonannossa käyttämät äänenpainot vastaavat kylmän sodan ja nykypäivän Venäjän käyttämiä ilmaisuja: CIA värväsi raportin mukaan tiedonantajia yhteiskunnan joka tasolta ja keskittyi tieteellis-teknisten salaisuuksien onkimisen lisäksi myös ”keskuksen ja tasavaltojen välisiin suhteisiin”.

Ukrainan johto sai lukea, miten USA oli erityisen aktiivinen yhdessä Nato-maiden kanssa ja pyrki löytämään liittolaisia ”demokraattien keskuudessa” ehdottaen heille vierailuja lännessä muun muassa erilaisissa kongresseissa. Erään raportin mukaan kaikki laskut maksettiin ja vierailuiden tarkoituksena oli värvätä uusia tiedottajia.

Raportit maalaavat kuvan väsymättömästä kapitalistisesta vihollisesta. Läntiset maat ja etenkin USA olivat uupumattomia yrityksissään horjuttaa Neuvostoliittoa. CIA:n tehtävä Ukrainassa keskittyi tietenkin USA:n Kiovan pääkonsulaatin toimintaan, mutta vihollinen toimi usealla rintamalla. Lännen vyörytys tapahtui myös erilaisten taloudellisten organisaatioiden ja yhteistyritysten kautta ja myös käyttäen paikallista ”tietokonenälkää” toisin sanoen järjestämällä partnereilleen tietokoneita. Näin koukkuun saaduista paikallisista virkamiehistä tulisi lännen asiamiehiä Ukrainassa.

Neuvostoliiton hetket olivat kuitenkin luetut.

Maanantaiaamuna 19. elokuuta varapresidentti Gennadi Janajevin ja KGB:n johtajan Vladimir Krjutškovin johtamat vanhoilliset ryhtyivät vallankaappaukseen. Mihail Gorbatšov suljettiin Krimin loma-asunnolleen ja Janajev julistautui presidentiksi Moskovassa. Seuraavana päivänä olisi astunut voimaan Neuvostoliiton uusi liittosopimus, joka olisi vienyt vanhoillisten mielestä liikaa valtaa Moskovalta.

Janajevin juntan toiminta epäonnistui niin Moskovassa kuin muuallakin Neuvostoliitossa. Se yritti marssittaa sotilaita kaduille onnistumatta kuitenkaan luomaan hätätilaa tai alistamaan oppositiota. Junttaa vastaa protestoitiin laajasti Venäjän neuvostotasavallan presidentin Boris Jeltsinin johdolla.

Näin kävi myös Kiovassa. Jo vallankaappausyritystä seuraavana päivänä, 20. elokuuta 1991 Ukrainan KGB:n raportissa kiirehdittiin tuomitsemaan juntta.

Tilanne ei suinkaan vielä silloin ollut selvä edes Moskovassa. Janajevin juntan saamat luonnehdinnat olivat kuitenkin kuin neuvostoajalta; kyseessä oli ”sosiaalisesti vaarallisten ja korruptoituneiden ainesten… ekstremistinen ja aseellinen toiminta”. Raportin mukaan teollisuudessa ja työkommuuneissa tilanne oli normaali eikä epäjärjestystä ollut ilmennyt.

Paikallinen KGB rekisteröi myös nopeasti vallankaappausyrityksen seuraukset. Älymystö ja etenkin kansallismielinen oppositio taas suhtautuivat ”poikkeuslakikomiteaan” negatiivisesti pitäen sen toimintaa ”perustuslain vastaisena”. KGB huomasi, että nämä tahot saivat epäonnistuneesta kaappausyrityksestä itselleen uutta voimaa ja auktoriteettia.

Ukrainan KGB:n oma suhde kaappaukseen oli äärimmäisen joustava. Kun se epäonnistui, osoittivat paikallisen salaisen poliisin johtajat aluksi lojaalisuuttansa Gorbatšoville.

Muutos oli kuitenkin salamannopea, kun lopulta tajuttiin, että vallan painopiste oli siirtynyt pois Gorbatšovilta.

Kaappausyrityksen jälkeen Ukrainan KGB:n huoli oli kohdistunut kansallismielisiin, joiden vaatimukset olivat nyt voimistuneet ja jotka saivat kannattajiaan liikkeelle. Näitä vastaan vaadittiin aluksi poikkeusoloja. Se jäi kuitenkin pelkäksi aikeeksi, sillä 23. elokuuta 1991 KGB otti rohkean askeleen eteenpäin.

Tapahtuneen vallankumouksen toteavan raportin otsikko oli lyhyt: Ukrainan KGB:n toimista 19–22. elokuuta tätä vuotta.

Tiedonanto on periaatteessa maan tulevan itsenäisyysjulistuksen valmistelua. Se alkaa Janajevin joukon tuomitsemisella ja leimaa sen ”seikkailijoiksi”.

Vähitellen raporttia lukiessa kuitenkin paljastuu, että Neuvostoliitto oli jo hylätty ja että paikalliset KGB:n viranomaiset olivat yhdessä joidenkin Ukrainan korkeimman neuvoston jäsenten kanssa tehneet poliittisen pika-analyysin omasta toiminnastaan. Raportissa kerrotaan myös, että Ukrainan KGB oli ottanut yhteyttä M. S. Gorbatšovin ”apparaattiin” Krimillä ja että tämä oli ollut silloin neuvostoarmeijan ja KGB:n suojeluksessa.

Lopulta todetaan vain lyhyesti, että KGB:n paikallinen johto ja sen operatiivit näkivät nyt velvollisuutenaan puolustaa Ukrainan suvereniteettia, demokraattisia saavutuksia, perustuslaillisia oikeuksia ja tasavallan kansalaisten oikeuksia.

Ukrainan parlamentti julisti seuraavana päivänä maan itsenäiseksi ja organisoi sitä varten kansanäänestyksen.

Poliittinen muutos oli vienyt siten vain pari päivää. Kiovan salaisen poliisin johto oli näin valmis palvelemaan uutta Ukrainaa ja hylkäämään Neuvostoliiton.

Totalitaristinen järjestelmä mukautui parhaansa mukaan uusiin olosuhteisiin, ja allekirjoittajana oli Ukrainan KGB:n ”komitean puheenjohtaja” N. Goluško, joka oli neuvostoaikoina taistellut parhaansa mukaan ukrainalaista kansallisuusmielisyyttä vastaan. Vaikuttaa siltä, että paikalliselle KGB:lle oli aivan sama mitä valtaa palvellaan – kunhan vain palvellaan.

Kirjoittaja Arto Luukkanen on dosentti ja Helsingin yliopiston Venäjän ja Itä-Euroopan tutkimuksen yliopistonlehtori. Luukkanen ja dosentti Pekka Kauppala ovat tutkineet KGB:n arkistoja Kiovassa vuodesta 2014 alkaen.