Hyvää nimi päivää! Näin luki toukokuun lopulla tekstiviestissä, jonka sain kännykkääni lähisukulaiseltani.

Tuijotin tekstiä tyrmistyneenä. Muistan hyvin tuon ensimmäisen tunteeni, koska nämä asiat nyt vain sattuvat jäämään mieleeni tarkasti, eikä se tunne todellakaan ollut mikään ilontulvahdus siitä, että minua onnitellaan.

Nimipäivä on yhdyssana! Eikö se tuota vieläkään osaa? Ojentaisinko lähettäjää, edes leikkisästi?

En lopulta hennonut vaan kiitin kauniisti. Muistan kuitenkin yhä tarkasti sen hetken ja tunteen, kun mustanpuhuvat pilvet pimensivät sisäisen aurinkoni.

Minulla on tauti, joka vain pahenee. Vihaan yhdyssanavirheitä, vihaan niitä sydämeni pohjasta.

Tämä tauti oikeasti häiritsee elämääni. Se häiritsee siksi, että yhdyssanavirheitä vilisee kaikkialla: lehdissä, kirjoissa, verkossa, kylteissä, televisiossa - aivan kaikkialla. Tuntuu kuin joka paikassa olisi minulle lällätteleviä yhdyssanavirheitä.

Sosiaalinen media on painajainen tällaiselle taudinkantajalle. Minun täytyy toden teolla pidätellä itseäni, etten olisi siellä päivittäin oikomassa yhdyssanavirheitä - ja saamassa sitten täyslaidallisen siltä puolelta maailmalta, jolle asia on täysin yhdentekevä.

Eikä se edes ole ainoastaan puolet maailmasta. Olisikin! On kuin koko muu maailma olisi havainnut tämän heikkouteni ja koettaisi tehdä minut hulluksi.

Erityisen sietämättömäksi tämän tekee juuri se, että on suuri joukko ihmisiä, joita tällainen oikeinkirjoitusasia ei voisi vähääkään kiinnostaa.

Minun on kerrassaan mahdotonta ymmärtää, että täysin välinpitämättömiä asiasta ovat myös monet sellaiset, jotka kirjoittavat ammatikseen. Ärsyynnyn, kun minun annetaan ymmärtää, että päätoimittajan ei kuuluisi puuttua näin ”mitättömiin” asioihin.

Vallan riehaannun, kun joudun väittelyyn havaitsemastani yhdyssanavirheestä ja vastapuoli vain väittää kivenkovaan, että ei se noin ole, eihän se voi olla, että hänelle on opetettu kyllä toisin - ja mikä raivostuttavinta - että hän ilmoittaa kirjoittavansa jatkossakin väärällä tavallaan.

Kieliopissa on sääntöjä sekä sovittuja asioita, jotka on opeteltava. Ei niitä saa rikkoa. Sellaisesta pitäisi tuomita vankeuteen.

Ehkä olen tässä asiassa turhan ehdoton.

Teen toki kielioppivirheitä itsekin, joskin harvemmin yhdyssanavirheitä. Haksahdan muun muassa säännöllisesti käyttämään kaksoispassiivia, ja muut saavat siivota kirjoituksistani -kin-tautiani.

Muut tästä enemmän kärsivät - tai sitten huvittuvat. Lapsilleni ei ainakaan tee hyvää kuulla isänsä kiroilevan.

Karjalaisessa saavat muut nyt hetken huoahtaa, koska olen tänään jo lomalla ja aina lomalla suhtaudun asiaan hieman leppoisammin - paitsi jos se alun perin kirjoitetaan taas yhteen.