Ikkuna oli pienen postikortin kokoinen. Sen takana, 900 asteen lämpötilassa, vuoden 2014 viimeisinä päivinä, Ylihärmän uudessa kaukolämpökattilassa tapahtui jotain merkillistä.

Miehet tungeksivat katsomaan yksi kerrallaan.

Pannun toimittanut polttotekniikka-asiantuntija Manu Puttonen ei ollut koskaan nähnyt sellaista liekkiä, haaveillut vain. Sitä palamista on vaikea kuvailla ihmiselle, jolla ei ole tulen tajua.

Täyteläisyys. Rauhallisuus.

Kun polttoaineena käytetty puuhake alkoi luovuttaa haihtuvia, palavia nesteitään, liekki paisui.

”Meteli muuttui voimaksi.”

Puttonen tiesi jo liekistä sen minkä mittarit myöhemmin vahvistaisivat.

Märässä puussa oli energiaa enemmän kuin kuivatussa. Tarpeeksi kuumassa se paloi puhtaasti ja kun polttokattilan savukaasuista vielä otettiin vesihöyryn lämpö takaisin ennen kuin se karkasi taivaalle, tuo energia saatiin myös talteen.

Se on ollut muinaistotuus, itsestään selvä tieto jonka jo esi-isät arvatenkin hallitsivat.

Suomalainen on ”aina” tiennyt, että puu poltetaan vähintään ylivuotiseksi kuivattuna. Hän tietää miten halot pinotaan. Puun kuivuusasteen hän kuulee sävelkorkeudesta, kun kahta kalikkaa kalauttaa yhteen.

Puun kuivattaminen poltettavaksi on suomalaisuuden ytimessä. Siksi kai on niin kova pala, että ihan aina ja kaikkialla sitä ei tarvitsisikaan kuivata.

Tyynimmin käänteen ottanevat vanhat ukot, 1950-luvun riuskat metsätyöläiset. He muistavat ihan hyvin, että kun metsään talvella mentiin, ihan ensimmäiseksi kaadettiin koivu, pilkottiin se klapeiksi, ja tehtiin niistä nuotio. Ehkä tervaskannosta vuolluilla lastuilla vähän syttymistä avitettiin.

Juurevia, hiljattain kyseenalaistettuja muinaistotuuksia on muitakin.

Tietenkin pelto pitää kyntää, ennen kuin siemen kylvetään. Mutta sekin totuus on saanut uusia sävyjä. Muokkaamaton maa on osoittautunut paremmalla tavalla muruisaksi, se ei tiivisty, ja sitä huoltavat kastemadot kun niiden asuinkäytäviä ei auraamalla tuhota. Nykyään noin joka kymmenes peltohehtaari, joka Suomessa kylvetään, kylvetään maata muokkaamatta.

Jos pedot uhkaavat, totta kai niitä pitää tappaa. Paitsi että… ainakin suden käyttäytymisen tutkimus on paljastanut, että tappaminen voi vain lisätä ongelmia. Jos laumaa johtava alfayksilö surmataan, lauma saattaa hajota ja ihmisten riesaksi ilmestyy liuta kodittomia, uutta paikkaansa maailmassa etsiviä yksinäisiä susia.

Ja vauvathan synnytetään selällään, eikö niin? Nykyäidit tosin tietävät jo, että se on vain yksi mahdollinen asento muiden joukossa, ja hakevat luonnonmukaista mallia vaikkapa niistä alkuperäiskansoista joilla on tapana kyykistyä synnyttämään.

Mutta miehet ovat sentään miehiä ja naiset naisia!

No jaa.

Hieman hämmentyneinä yhdet kansakunnat luovat parhaillaan tietojärjestelmiinsä kolmannen sukupuolen kategorioita niitä varten, jotka eivät koe olevansa miehiä tai naisia – toisten kansakuntien syyttäessä näitä rappiosta.

Luotettavat koulutotuudet ovat ajan saatossa romahtaneet: Pluto ei olekaan planeetta eikä Kolumbus ensimmäinen eurooppalainen Amerikassa.

Muinaistotuuksien rinnalla nojaamme koulutotuuksiin.

Voimme tunnistaa myös liika on liikaa -totuudet, joiden seuraamisessa kohtuus olisi toivottavaa, ja yksi kerrallaan -totuudet, joita ei mahdu montaa yhtä aikaa samaan maahan.

Totuuksien taksonomiassa kaiken kruunaavat arvototuudet, jotka ovat niin koska ne nyt vaan ovat niin.

Koulutotuuksien romahtamisen kohtaa jokainen vanhetessaan.

Kaikkien koulutotuuksien kaatamisen isä oli antiikin Aristarkhos Samoslainen, tähtitieteilijä, jonka mielestä maapallon täytyi kiertää aurinkoa eikä auringon maata. Meni kuitenkin 1 900 vuotta ennen kuin tämä arkijärjen vastainen käsitys todistettiin lopullisesti oikeaksi. Ei oltukaan keskimmäisiä, tärkeimpiä. Lakattiin myös yrittämästä sovittaa filosofi Aristoteleen ajatuksia kristinuskoon. Totuuksien todistamiseen kelpuutettiin enää vain omat havainnot ja matemaattiset perustelut.

1900-luvun alussa, kun kaukoputket olivat kehittyneet tarpeeksi, ne suunnattiin Linnunrataan ja hämmästyttiin. Ei se ollutkaan usvaa tai avaruuden tomua, vaan käsittämättömän suuri rykelmä käsittämättömän kaukana sijaitsevia tähtiä. Ihminen oli pienempi kuin pystyi ymmärtämäänkään.

Nykyihmisenkin avaruuskäsitys on järkkynyt aivan hiljattain. Litanian Merkurius, Venus, Maa… ja niin edelleen olivat jotakuinkin kaikki kouluja käyneet päntänneet jo lapsina päähänsä. Mutta sitten, tähtitieteilijöiden kansainvälisellä päätöksellä, Pluto pudotettiin joukosta pois vuonna 2006. Oli havaittu kymmeniä muitakin Pluton kaltaisia taivaankappaleita. Planeettalitaniasta olisi tullut Vanhan testamentin kirjojakin pidempi, ellei Plutoa olisi alennettu ”plutoidiksi” ja ”kääpiöplaneetaksi”.

Koulutotuuksista on kuopattu myös Kolumbus (joka ei ollutkaan ensimmäinen eurooppalainen Amerikassa) ja hyvään käytökseen iät ja ajat kuulunut kättely (jota lääkärissä ei enää juuri harrasteta, etteivät taudinaiheuttajat leviäisi).

Lääkäri jos kuka tietää, miten tiuhaan ikuisiksi totuuksiksi luullut asiat muuttuvat.

Huumeet eivät ehkä ole pelkästään pahasta. Parhaillaan tutkitaan psykedeelien lupaavaa lääkinnällistä käyttöä.

Ja toisaalta, yskänlääke on huono lääke yskään. Käsikaupassa niitä myydään estoitta, mutta tehottomuus todetaan jo Käypä hoito -suosituksissakin.

Pese, puhdista, desinfioi, raikasta!

Hygienian korostaminen on tyypillinen ”liika on liikaa” -totuus. Sillä päihitettiin monet taudit ja pelastettiin leikkauspotilaat, mutta sitten puhtaudesta tuli länsimaalaisille pakkomielle.

Taaperoita kiellettiin syömästä hiekkaa – kunnes huomattiin, että immuunijärjestelmän tarvitseekin kohdata luonnon bakteereja jotta se kehittyisi normaalisti.

Kotien pintoja ja ihmisten ihoja alettiin pyyhkiä bakteereja tappavilla kemikaaleilla – kunnes ymmärrettiin, että bakteereissakin on ystäviä ja vihollisia. Jos tuhotaan helposti kuolevat mutta vaarattomat bakteerit, pääsevät sitkeät ja vaaralliset valtaamaan vapautuneen elintilan ja kehittymään yhä vastustuskykyisemmiksi.

Liika on liikaa auringonotossakin, eikä vahvaa rusketusta enää pidetä terveyden merkkinä sen enempää kuin lihavuuttakaan.

Hokema, että maahan mahtuu vain yksi totuus kerrallaan, on alkanut menettää merkitystään.

Hokema, että maahan mahtuu vain yksi totuus kerrallaan, on alkanut menettää merkitystään.

Avohakkuut eivät ole enää ainoa oikea tapa korjata puuta. Pörssimaailmassa ei ehkä kannatakaan olettaa, että ihmiset toimisivat kylmän loogisesti hakien aina suurinta hyötyä itselleen. Bruttokansantuote ei ehkä olekaan hyvä tapa mitata talouspolitiikan onnistumista.

Ja ei, vauvoille ei nykyään enää saa antaa sokerilientä ja hunajaan kastettua tuttia, vaikka vanhan anopin mielestä pitäisi.

Ravintoasioissa maahan mahtuu yhä yksi virallinen totuus kerrallaan, mutta myös paljon sen haastavia tavallisia ihmisiä.

Kun Sotkamo vuonna 2017 yritti vaihtaa koululaistensa maidon rasvattomasta kevytmaitoon ja margariinin voihin, valtion ravitsemustoimikunta haukkui kunnan julkisesti. Kovat rasvat on pidettävä kurissa, lasten terveydellä ei saa leikkiä.

Liekö internetin syy, että virallisia totuuksia eivät kaikki enää niele. Epäileväisen on helppoa löytää toinen samanmielinen, oli aiheena sitten maidonjuonti tai rokotusten tarpeellisuus.

Hiukset putoavat ja kädet vapisevat. Selkäranka näivettyy. Aivot valuvat ulos.

Kammottava kohtalo oli onanoijilla 1700-luvulta 1950-luvulle asti. Sitten puhuttiin itsetyydytyksestä vielä vähän nolona tapana, ja nykyään sooloseksistä, joka on rentouttavaa, stressiä lievittävää ja kaikin puolin suositeltavaa.

Joillain totuuksilla ei ole tekemistä tieteen, vaan paremminkin arvojen ja ihmiskuvan kanssa. Ei ole kauan niistä arvototuuksista, joiden nojalla vasenkätiset pakotettiin oikeakätisiksi ja homot heteroiksi.

Lainanotto oli aikanaan epätoivottavaa, sitten se muuttui normaaliksi tavaksi elämisen rahoittamiseen, sitten jopa toivottavaksi – ja jälleen takaisin epätoivottavaksi.

Lapsia hakattiin, koska niin oli hyvä.

Vähempiarvoisia orjuutettiin, koska niin oli oikein.

Mielenterveyspotilaiden aivoja leikeltiin.

Lobotomian keksijä sai Nobelin palkinnon.

Vaikuttaa siltä, että tiede osoittaa yhä uusia yleispäteviä totuuksia vääriksi tai ainakin sumeiksi.

Kun sumea logiikka esiteltiin 1960- luvulla, sitä vastustettiin. Perinteisesti tieteessä asia oli ollut musta tai valkoinen, mutta sumean logiikan mukaan se saattoi olla myös minkä tahansa sävyinen mustan ja valkoisen välillä. Sillä saattoi olla mustia ominaisuuksia, mutta myös valkoisia. Ei enää ”joko–tai” vaan ”tässä mielessä ja tuossa mielessä”. Toisaalta–toisaalta.

Ei kovin tieteellistä, väitettiin.

Eräänlainen sukupuutto sekin: ehdottomat säännöt käyvät maailmassa vähiin. Mustavalkoinen viivapiirros maailmasta pehmenee harmaan sävyiksi.

Mikä seuraavaksi mullistuu, Turun yliopiston yleisen historian yliopistonlehtori Janne Tunturi?

”On kaksi vaihtoehtoa: joko tiede jatkuu aika samantyyppisenä, ja ne samat tieteenalat, joilla mullistuksia on sattunut viimeisen 50 vuoden aikana, kehittyvät jatkossakin ja vaikuttavat paljon.”

”Toinen vaihtoehto on, että tulee eteen kysymyksiä ja tieteenaloja, joita ei ole aikaisemmin ajateltukaan.”

Siitä on historiassa esimerkki. 1800-luvun lopulla alkoi kehittyä uusi tieteenala, ekologia.

”Siihen asti tiede oli ollut paljolti sitä, että miten ihminen voi käyttää luontoa hyväkseen. Ekologia syntyi toisentyyppisestä keskustelusta: ehkä tieteen tehtävä ei olekaan vain auttaa ihmistä hallitsemaan luontoa. Kysyttiin, pitäisikö tiedettä käyttää jotenkin myös luonnon ymmärtämiseen tai jopa suojelemiseen.”

Tunturi arvelee, että sata vuotta sitten eläneiden fyysikoiden, kemistien tai historioitsijoiden olisi vaikea hahmottaa, miksi meitä nykyään kiinnostaa luonnontieteen yhteiskunnallinen tehtävä tai se, millaisen maailman tieteen kehitys tuottaa.

Nytkin elämme keskellä yhdenlaista murrosta.

”Tutkijat pohtivat paljon omaa paikkaansa. Ajatus siitä, että ihmiset ehkä kantavat vastuuta teoistaan muillekin kuin ihmisille, on lisääntynyt paljon.”

Myös arkiset asiat ovat hiljattain alkaneet kiinnostaa tieteenhistorioitsijoita.

”Tieteen historiaa olivat ennen einsteinit ja galileit ja heidän suuret keksintönsä. Nyt on alettu ajatella, että myös tekniikat ja käytännöt ovat tiedettä, perustuvat tietoon.”

Jonain päivänä arkiset ikuisuuskysymyksetkin ovat ehkä tieteen historiankirjoissa.

Täytyykö auton vaihde pitää liikennevaloissa päällä vai vapaalla?

Saako finnejä puristella vai ei?

Pitääkö hampaat pestä ennen aamupalaa vai sen jälkeen?

Mikä on totuus?