Kirjoitukseni Mikael Jungnerin puoluevalinnasta herätti niin paljon huomiota (luettu 18 000 kertaa ) että on syytä jatkaa aihetta vähän syvemmälle.

Mistä tilaus kaupunkimaiselle puolueelle?

Miksi tarvittaisiin kasvavia kaupunkeja edustava puolue vastapainoksi sille, että pääministeripuolue vastaavasti edustaa Suomea kasvavien kaupunkien ulkopuolella.

Suomessa kaupungistuminen sujuu onnahdellen ja sen seurauksena koko maan talous on huonossa hapessa. Kaikki tiedämme, että Suomen talous on lamassa ja Ruotsissa ja Norjassa menee lujaa. Tosiasiassa Ruotsin ero Suomeen johtuu jokseenkin kokonaan siitä, että kasvu Tukholmassa ja Göteborgissa on ollut paljon nopeampaa kuin Helsingissä.

Voimme tietysti katsoa Helsingissä myös vähän peiliin, mutta aika suuri on ero myös valtiovallan suhtautumisessa kaupungistumiseen. Ruotsissa se nähdään myönteisenä ja valtio osallistuu esimerkiksi Tukholman infrainvestointeihin kymmenkertaisella summalla Suomeen ja Helsinkiin verrattuna. Suomessa kaupungistumista halutaan edelleen rajoittaa ja hidastaa.

Puolueet edustavat myös elinkeinoja. Kasvu kaupungeissa tapahtuu perinteisten elinkeinojen ulkopuolella – lähinnä tietotyössä ja urbaaneissa palveluissa. Kaupunkeja edustava puolue edustaisi myös kaupunkimaisia, kasvavia elinkeinoja. Kun vaikkapa työlainsäädäntöä tarkennetaan, olisi ihan hyvä, kun mukana olisi muitakin kuin maatalouden ja kuihtuvan teollisuuden ja edustajia.

Miksi liberaali?

Siksi että kaupungeissa nyt vain ollaan liberaaleja suhteessa muuhun Suomeen ja kasvavissa elinkeinoissa erityisen liberaaleja.

Kuka täyttää ekologisen lokeron?

Minun käsitykseni mukaan urbaanille liberaalilla puolueelle on niin ilmiselvä ekologinen lokero, että joku sen täyttää.

Kunnallisvaalien tuloksen perusteella kaupunki-puolueen tittelistä kilpailevat käytännössä vain kokoomus ja vihreät. Dynaamisimmissa kaupungeissa nämä ovat kaksi suurinta puoluetta niin, että kokoomus on ykkönen ja vihreät kakkonen – paitsi Mauri Pekkarisen Jyväskylässä jossa vihreät on ykkönen.

Merkittävinä poikkeuksena tästä kokoomuksen ja vihreiden kaksikosta ovat Vantaa ja Tampere ja tietysti Oulu. Tampereen demarit valitsivat pormestariehdokkaakseen yksimielisesti eläköityneen SAK:n puheenjohtajan, Lauri Lylyn. Demarien kunniaksi on sanottava, etteivät he valintaa tehdessään antaneet puolueen edun häiritä päätöksentekoa. En tiedä, korkkasivatko paikalliset vihreät kuohuviinipullon – syytä ainakin olisi ollut.

Suhteessa vihreisiin kokoomus on niskanpäällä ja paransi Jan Vapaavuorten ansiosta asemaansa suhteessa vihreisiin selvästi. Vihreät ovat kuitenkin vahvoilla kasvavissa elinkeinoissa, joten kisaa ei ole vielä ratkaistu. Myöhemmin nähdään, pystyykö Vapaavuori pitämään kokoomuksen aika originellin ryhmän linjallaan. Jos pystyy, kokoomus haastaa vahvasti vihreät kaupunkiliberaalina puolueena.

Vihreiden heikkouksia tässä kisassa tuli Jungner-postauksen kommenteissa valotetuksi niin perusteellisesti ja monipuolisesti, että en ryhdy sitä toistamaan. Tyydyn sanomaan, että suhteessa selkein kaupunkipuolue, mutta pitää sitä heikkoutenaan sen sijaan että pitäisi sitä vahvuutenaan. Puolue on tosin tehnyt kaupunkipoliittisen ohjelman 13 vuotta sitten, mutta maaseudun ongelmien kanssa on oltu paljon aktiivisempia.

Entä vasemmistoliitto? Ilman pormestarikisaa Vasemmistoliitto olisi Helsingissä todennäköisesti ohittanut demarit. Puolueella on sama kaksijakoisuuden ongelma kuin RKP:lla. Helsingin punavihreät ovat kovin eri puusta veistetty kuin Pohjois-Suomen korpikommunistit. Jos muut puolueet haluaisivat tehdä kiusaa RKP:lle, ne kuljettaisivat puolueen Pohjanmaan Koti, Uskonto ja Isänmaa -henkisiä mainoksia Uudellemaalle ja päinvastoin. Lapin vasemmistoliiton materiaalia kannattaisi jakaa Kumpulassa

Minä olen yrittänyt herkällä korvalla kuunnella, mikä on Vasemmistoliiton poliittinen sanoma, mutta se ei ole minulle valjennut. Toki puolueella on yksittäisissä kysymyksissä yksittäisiä päteviä poliitikkoja. Tunnetasolla ollaan kyllä vahvoja. Sanon vain, ettei Vihreiden kannattaisi tässä tunteiden taistossa keskittyä kilpailemaan vasemmistoliiton kanssa. Tästä toivomuksesta kokoomus on kanssani tietysti täysin eri mieltä.

On varmaankin hyvä, ettei urbaaneja puolueita ole yksi vaan kaksi. Kokoomus ja vihreät pakottavat toisensa karsimaan omia heikkouksiaan sen lisäksi, että puolueilla on perustavanlaatuisia aatteellisia eroja. Edessä saattaa olla selkeä kaksipuoluejärjestelmä kaupungeissa – tai sitten ei.

Voi tietysti käydä niinkin, että joku perustaa varteenotettavan urbaanin liberaalipuolueen. Sellainen voi saada nopeasti kannatusta ja paljon. Tämä on koettu 1960-luvulla Helsingissä, kun piskuinen Vapaamielisten liitto kohosi mahtipuolueeksi ja onhan samanlaista koettu pitkin Eurooppaa.