Suomen hallitus antoi eduskunnalle huhtikuun alussa esityksen laiksi asevelvollisuuslain muuttamisesta. Esitys on selkeä osoitus puolustusvoimien huolesta Suomen kansainvälisen turvallisuusympäristön muuttumisesta.

Asevelvollisuuslaissa säädetään kertausharjoitusten yhdeksi tarkoitukseksi sotilaallisen valmiuden joustava ja nopea kohottaminen. Voimassa oleva laki on kuitenkin luonteeltaan sellainen, että valmiuden nopea kohottaminen on sitä soveltaen kaikkea muuta kuin joustavaa ja nopeaa.

Asevelvolliset on nykyisen lain säännösten mukaan määrättävä kertausharjoitukseen vähintään kolme kuukautta ennen harjoituksen alkamista. Näin asevelvolliselle annetaan aikaa järjestellä omia asioitaan ennen harjoituksen alkamista, mikä sinänsä on ymmärrettävää ja yksittäisen asevelvollisen kannalta hyvä asia. Valmiuden nostamisen kannalta nykyinen järjestelmä on kuitenkin auttamattoman hidas: kurki ehtii moneen kertaan kuolla ennen kuin suo sulaa.

Uudessa lakiesityksessä ehdotetaankin, että kertausharjoitukseen määräämistä koskevasta kolmen kuukauden määräajasta voitaisiin poiketa, jos harjoituksessa olisi kyse sotilaallisen valmiuden joustavasta kohottamisesta ja jos Suomen turvallisuusympäristössä ilmenisi tätä edellyttävä tarve.

Lakiesityksen mukaan päätöksen tekee tasavallan presidentti puolustusvoimain komentajan esittelystä. Puolustusministerin tulee olla päätöksenteossa läsnä ja lausua asiasta käsityksensä. Lisäksi pääministerillä on oikeus olla läsnä ja lausua asiasta näkemyksensä. Esityksen mukaan määräys harjoitukseen voitaisiin yksittäisen asevelvollisen kohdalla antaa enintään 30 päiväksi kerrallaan.

Lakiesitys on viemässä valmiuden kohottamisen mahdollisuutta oikeaan suuntaan, mutta miksi menettelyä pidetään ”erittäin poikkeavana”, niin kuin lakiesityksen perusteluissa tehdään?

Tosiasia on, että meidän turvallisuusympäristömme on viime vuosien mittaan radikaalisti muuttunut. Venäjä on kasvattanut poikkeuksellisella tavalla sotilaallista voimaansa Suomen lähiympäristössä ja Nato on nyt vastaamassa siihen omia valmiuksiaan kehittämällä. Sitä paitsi Venäjän harjoitukset ovat suurelta osalta valmiusharjoituksia, joiden kautta joukkojen käytettävyyden tasoa jatkuvasti mitataan ja parannetaan.

Suomen suorittamien valmiusharjoitusten tulisi näin ollen olla pikemminkin sääntö kuin poikkeus. Ilma- ja merivoimien joukkojen lisäksi meillä tulisi olla valmiina eri suuruisia ja eri valmiusasteissa olevia maavoimien joukkoja – ”joukkopaketteja” – , joista osa voitaisiin kutsua palvelukseen jopa muutamien tuntien hälytysajalla.

Puolustusvoimain komentaja Jarmo Lindberg on ollut tässä kysymyksessä kiitettävän aktiivinen ja puhunut jopa 25 000 taistelijan suuruisesta joukosta, joka voitaisiin tarvittaessa nopeasti kutsua harjoituksiin. Mihin nyt tehdyssä lakiesityksessä ovat pudonneet nämä tärkeät elementit, nopeus ja räätälöidyt joukot?

Lakiesityksessä ehdotetaan myös, että kertausharjoitusvuorokausien enimmäismäärät kaksinkertaistettaisiin nykyisestä. Jo on aikakin. Me olemme nimittäin itse tehneet itsellemme tästä rajoituksen, vaikka Pariisin rauhansopimuksen Suomen puolustusvoimia koskevat rajoitukset lakkasivat Suomen yksipuolisella ilmoituksella olemasta voimassa jo syyskuussa 1990.

Kirjoittaja, valtiotieteiden tohtori, reservin everstiluutnantti Pauli Järvenpää on Suomen Sotilaan blogisti. Järvenpää työskentelee Tallinnassa INTERNATIONAL CENTRE FOR DEFENCE AND SECURITY:n vanhempana tutkijana