Suomalaisten eläkeikiä nostava eläkeuudistus tuli voimaan tämän vuoden alussa, ja eläkepäättäjien mainospuheissa järjestelmä on paremmassa kunnossa kuin koskaan: rahat riittäisivät eläkkeiden maksuun niin hyvin, ettei työntekijöiden ja työnantajien maksamia eläkemaksuja tarvitsisi korottaa vuosikymmeniin.

Yksi uudistuksen keskeisistä tavoitteista on naulata maksut nykyiselle 24,4 prosentin tasolle hamaan tulevaisuuteen saakka.

Eläkepolitiikan suljetuissa kabineteissa usko uudistuksen riittävyyteen alkoi kuitenkin horjua jo viime vuoden lopulla.

Odotettua heikomman talouskehityksen vuoksi Eläketurvakeskuksen (ETK) laskelmat näyttivät lokakuussa 2016, että uudistuksen tavoite karkaisi käsistä nopeasti ja eläkemaksuja olisi korotettava jo 2020-luvun alkupuolella. Toinen vaihtoehto olisi valmistella uusi eläkeuudistus vain muutamia vuosia edellisen uudistuksen jälkeen.

Molemmat vaihtoehdot olisivat päätöksenteosta vastaaville työmarkkinoiden keskusjärjestöille EK:lle, SAK:lle, STTK:lle ja Akavalle punaisia vaatteita.

Siksi ne ryhtyivät ennen vuodenvaihdetta kaikessa hiljaisuudessa rakentamaan suunnitelmaa epämukavien päätösten välttämiseksi. Aloite tehtiin järjestöjen epävirallisessa eläkeneuvotteluryhmässä eli Rantalan ryhmässä, joka on saanut nimensä puheenjohtajansa, ETK:n toimitusjohtajan Jukka Rantalan mukaan.

Kääntöpuoli on, että eläkkeiden rahoitus vaikeutuisi tulevina vuosikymmeninä.

Ryhmän ajatus oli yksinkertainen: olisiko tarvittaessa mahdollista ehkäistä maksujen nostaminen käyttämällä tulevien eläkkeiden maksuun kerättyjä lähes 200 miljardin euron eläkerahastoja aiottua nopeammin?

Eläkkeitä rahoitetaan joka vuosi sekä maksuista että kerrytetyistä rahastoista, ja rahastojen kaavailtua ahkerammalla käytöllä voidaan välttää maksujen korotus.

Kääntöpuoli on, että eläkkeiden rahoitus vaikeutuisi tulevina vuosikymmeninä.

Valmistelutyö teetettiin eläkelaitosten matemaatikoista koostuvassa laskuperusteasiain neuvottelukunnassa, joka antoi ehdotuksensa työmarkkinajärjestöille syyskuussa 2017.

Suunnitelman keskeinen idea on muuttaa rahastointitekniikkaa niin, että eläkemaksujen nosto voitaisiin 2020-luvulla välttää nipistämällä eläkerahastojen puskureista enintään satoja miljoonia euroja ylimääräistä eläkkeiden maksuun.

Kun taloustilanne taas kohenisi, rahat voitaisiin palauttaa puskureihin. Näin tulevien sukupolvien eläkkeiden rahoitus ei vaarantuisi.

Työmarkkinajärjestöt innostuivat rahastojen käyttämisestä yhdessä sopimansa eläkeuudistuksen pelastamiseksi, mutta rahojen palauttaminen puskureihin ei herätä yhtä suurta vastakaikua.

Eläkeneuvotteluryhmä käsitteli suunnitelmaa lokakuussa, ja työmarkkinajärjestöjen johtajat ovat jopa keskenään eri mieltä siitä, mitä he oikeastaan ovat sopineet.

Työnantajien EK:ta edustava Vesa Rantahalvari sanoo järjestöjen päässeen lokakuussa yhteisymmärrykseen siitä, että eläkeuudistuksessa tavoitellusta 24,4 prosentin vakaasta maksutasosta pidetään tarvittaessa kiinni rahastoja käyttämällä.

”Siitä minä koen olleeni mukana sopimassa”, eläkeneuvotteluryhmässä istuva Rantahalvari sanoo.

Tarkkaa suunnitelmaa ei hänen mukaansa lyöty lukkoon, koska käytettyjen rahojen palauttaminen puskureihin ei innosta EK:ta eikä Rantahalvarin mukaan myöskään työntekijäpuolta.

EK on perinteisesti ollut työntekijäjärjestöjä halukkaampi purkamaan kerrytettyjä eläkerahastoja.

Työntekijäpuolella on pelätty varojen nopeamman käytön johtavan siihen, että tulevaisuudessa eläkkeitä on leikattava yhä enemmän.

SAK:lla ja STTK:lla onkin varsin eriävät tulkinnat siitä, mitä eläkeneuvotteluryhmässä lokakuussa sovittiin.

SAK:n edustajana eläkeneuvotteluryhmässä istuva Sinikka Näätsaari katsoo, että mitään päätöstä rahastojen käyttämisestä ei ole tehty. Näätsaaren mukaan matemaatikoilta tilatun suunnitelman käyttöönotosta ei ole päästy sopimukseen.

”Asia on kokonaisuudessaan auki”, Näätsaari sanoo.

STTK:n puheenjohtaja Antti Palola puolestaan arvioi, että asiasta vallitsee yhteisymmärrys, vaikka mitään varsinaista sopimusta rahastojen käytöstä ei ole järjestöjen kesken tehty.

”En tulkitse, että suunnitelma olisi sopimus. Se on yhteisymmärrysasiakirja”, Palola sanoo.

Ristiriitaiset käsitykset selittyvät osittain sillä, että rahastointitekniikan muutos on tarkoitus toteuttaa vasta sitten, kun maksujen korottaminen alkaa muuten näyttää vääjäämättömältä. Koska talouden näkymät ovat tänä vuonna kääntyneet valoisammiksi, aikeiden toteuttamisella ei tällä hetkellä ole kiirettä.

Toisin sanoen työmarkkinajärjestöillä on takataskussaan pahan päivän varalle “tiekartta”, vaikka osapuolet eivät sen sitovuudesta ja yksityiskohdista olekaan yksimielisiä.

Tulevia eläkkeitä varten säästössä olevat varat hupenevat, mikä helpottaa eläkkeiden rahoitusta hetken mutta vaikeuttaa sitä tulevaisuudessa.

Eläkerahastojen nopeampaa käyttöä työnantajien ja työntekijöiden maksamien maksujen keventämiseksi on ehdotettu aiemminkin.

EK ajoi 2010-luvun alkuvuosina aktiivisesti rahastoihin sisältyvän niin sanotun emu-puskurin käyttöönottoa. Vuonna 2015 samaa ehdotti yhteiskuntasopimusneuvotteluiden tiimellyksessä ensimmäistä kertaa koskaan myös SAK.

Eläkevakuuttajien etujärjestö Tela vastusti SAK:n ehdotusta ärhäkästi, sillä emu-puskuri uhkaa ilman erillisiä päätöksiäkin valua tyhjiin 2020-luvun alkupuolella.

Juuri emu-puskurin tyhjeneminen pakottaisi eläkemaksujen korotuksiin. Järjestöjen takataskusuunnitelman tarkoituksena on ehkäistä tämä tilanne käyttämällä emu-puskurin sijaan muita rahastoja.

Käytännössä lopputulos on sama. Tulevia eläkkeitä varten säästössä olevat varat hupenevat, mikä helpottaa eläkkeiden rahoitusta hetken mutta vaikeuttaa sitä tulevaisuudessa.

Eläkepäättäjien varasuunnitelma ei yksin tulevia eläkkeitä uhkaa, sillä muutamien satojen ylimääräisten miljoonien käyttöönotto ei peruuttamattomasti horjuta 200 miljardin rahastoja.

Jos rahastojen purkaminen on kuitenkin yhä useammin ratkaisu eläkejärjestelmän ongelmien korjaamiseksi, kasvaa riski siitä, että nykynuorten eläke-etuuksia joudutaan tulevien vuosikymmenten eläkeuudistuksissa karsimaan aiempaakin rajummin.