Vi som misliker å være med i et vi | Frank Rossavik

11. aug. 2017 21:15 Sist oppdatert 12. august 2017

Dugnad er en norsk tradisjon med røtter 800 år tilbake i tiden. Her ryddes og kastes det i sameiet Welhavensgate 6 i Oslo. Bjørn Sigurdsøn, NTB SCANPIX

Forestillinger om fellesskap kan være bra, men bare hvis de er konkrete.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

«Kven er det du vi-ar deg med», spurte Einar Førde hvis noen påsto at «vi» var enige om eller burde gjøre ett eller annet. En av Arbeiderpartiets fremste i 1970- og 80-årene mislikte å bli halt inn i slike fellesskap.

For meg er det likedan. I mine kommentarer er det litt for mange «jeg». Til gjengjeld finnes svært få «vi». Jeg skriver ikke på vegne av andre.

Nå er det høysesong for vi-ing. Den ene dagen skal noen – ofte i sosiale medier – ha min tilslutning til «norske verdier», den neste er det «norsk kultur», en tredje hevdes det at jeg egentlig er kristen, eller i det minste noe de kaller «kulturelt kristen».

Stort sett svarer jeg flatt nei, gjerne med irritasjon. Å påvise at kristne verdier hverken er spesielt norske eller spesifikt kristne, er for eksempel så enkelt at det er kjedelig.

Grunnholdningen skyldes kanskje at en av mine foreldre er utlending. Ingen av dem har vært opptatt av religion, enda mindre av nasjon. Barndommen min foregikk i tre ulike land.

I utgangspunktet var jeg tapt for kritikerne av «multikultur», jeg skjønte ikke problemet engang: Hudfarger, livssyn, kulturelle skikker og matvaner – la nå folk være som de er.

Men selv om jeg har vært tungnem, har jeg de siste 15 årene gradvis forstått at verdier og kultur ikke er helt likegyldig.

For å ta utgangspunkt i et kulturuttrykk som ofte fremheves: Dugnad. Ordet er norsk, fenomenet er det ikke, men det er mer sentralt her enn andre steder. Forskere trekker tradisjonen 800 år tilbake i tid, til byttehandel blant fattige bønder, men påpeker store endringer underveis. Dugnadsinnsatsen tar mange former og er omfattende i Norge.

Nordmenn griser mer

For min del handler dugnad om den årlige øvelsen i to sameier i Oslo. Jeg pleier å stille når styrene kaller inn.

Oppmøtet varierer for øvrig sterkt. I sameiet der jeg bor, på Majorstuen, er det labert. Der jeg er utleier, på Torshov, er det formidabelt, men det skyldes en avgift som ellers påløper.

Jeg tror denne typen dugnad er stor i Norge fordi den trengs mer. Jeg har relevant erfaring fra fem europeiske land, men i ingen av de øvrige grises det like mye.

På hver dugnad i sameiet på Torshov må vi fylle to hele containere med utrangerte møbler og annet skrot etterlatt i fellesarealene, selvsagt i strid reglene.

Nasjonalverdien skippertak

Jeg har ikke statistikk. De som tror meg vil kalle det «personlige erfaringer», andre vil kalle det «anekdotiske bevis». Jeg er i alle fall nokså sikker på at folk i andre siviliserte land er flinkere til å ta ansvar for eget søppel.

Hvorfor ikke i Norge? En årsak er at folk skjønner «privat» og «offentlig», men sliter når de er private i et fellesskap. Har de eget hus, må de jo få bort skrotet sitt selv. I et sameie frister det åpenbart å vente på at «noen» tar det for dem.

Den andre grunnen er sikkert kostnader. Hvis man ikke har egen bil med tilhenger, og ikke kan eller gidder å låne av en venn, er det dyrt å få et firma til å gjøre jobben.

Dugnadene i sameier og borettslag er altså ikke nødvendigvis et kulturelt utslag av verdien samhold. De er rutinemessige skippertak. Sistnevnte fenomen kan være mer norskkulturelt enn dugnaden.

Alle i samme båt

På den annen side kan man se dugnader som et privat uttrykk for velferdsstatens prinsipper: Siden individuelle løsninger er dyre og upraktiske, organiseres velferd i et offentlig system som gir alle samme tilbud, med ganske høye skatter og avgifter som fellesinnsats.

Dugnadsregimet i sameier og borettslag hviler på at de aller fleste er i samme båt: Ingen griser mye mer enn andre, alle stiller på dugnaden så sant de kan, og så ivaretas naboskapet med mutte nikk i det daglige.

Velferdsstaten hviler på noe lignende: Alle betaler, alle henter ut, og ellers står man fritt til å klage på skatter og tjenester.

Forskning tyder på at innvandrere stiller sjeldnere på dugnad i sameier og borettslag og de fleste andre former for frivillig arbeid. Å ramse opp tall gir lite mening fordi de varierer fra gruppe til gruppe. Man må dessuten korrigere for andre faktorer.

Les også Takk, Norge – og god vakt | Per Fugelli

Normbrudd skaper kluss

Til gjengjeld vil jeg tro – basert på kulturanalyse av gjenstandene jeg jevnlig kaster i containere – at innvandrere også sjeldnere etterlater skrot i fellesarealene. Den norsk-pakistanske kjernefamilien har som regel bil. Dessuten kjører minst én i storfamilien taxi eller har varebil.

Denne artikkelen er en blanding av fakta, begrunnede mistanker og spekulasjon. Jeg vil få kjeft for å være upresis. Likevel: Opplevelsen av at bestemte grupper sniker seg unna plikter eller privatiserer problemer andre løser felles, virker inn på borettslagets eller sameiets funksjonsmåte og forholdet mellom folk der.

Problemet gjelder for øvrig ikke bare innvandrere, men også visse elementer – gjerne yngre hipstere – som ikke har arbeidsklær, eller hva grunnen nå er.

I velferdsstaten er det likedan. Innvandring øker forskjellene. På et visst punkt belastes fellesskapet på en måte mange finner problematisk. Oppstår inntrykket av systematisk utnyttelse av støtteordninger, øker irritasjonen. Pluss på med mangel på vilje til å lære norsk, sende barn i barnehagen og andre «private» løsninger som bryter med normen.

Ja til presise «vi»

Da oppstår problemer som må løses.

Som Ap-mann var Einar Førde selvsagt ingen konsekvent motstander av vi-ing, han ville bare definere vi-ene selv. Et av sitatene han er mest kjent for, er «vi er alle sosialdemokratar».

Slik det ble forstått i ettertid, er dette et «vi» som gir mange eksem. Men sitatet ble tatt ut av kontekst. Førde brukte det i et foredrag i 1980 om norsk venstreside. Han mente bare å si at alle i Ap og SV sto på demokratiets grunn, at de ikke var revolusjonære.

Lærdommen kan være at hvis man skal operere med «vi», bør det være presist og brukes for å takle konkrete problemer: Vi i velferdsstaten. Vi i sameiet. Vi som misliker dugnad.