Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Jeg er blant dem som alltid har rynket på nesa når noen kaller politiet for «purken» eller «snuten». De er der for vårt eget beste, en håndhever i hverdagen av de lovene vi, gjennom vårt bulkete demokratiske system, har klart å frambringe. De gjør feil blant, men gjør så godt de kan, har jeg ment.

Så hører man at 27 elever i Bergen er pågrepet i skoletiden for «befatning med narkotika».

Hva? Sa de at 90 politifolk var involvert i aksjonen? Navnene ble lest opp i timen, og så ble de hentet av politibiler i skolegården? Fordi de hadde kjøpt eller røyket små mengder hasj? Har ikke bergenspolitiet bedre ting å foreta seg? Har ikke elever noe personvern?

Så kom Skutle-saken. Høyre-politiker Erik Skutle ble fotografert med en joint, politiet fikk tilgang til bildet via nevnte sak, og tauet ham inn.

Denne uka ble en annen Høyre-politiker, Leif Auke, tatt inn til forhør etter å ha tvitret at han hadde brukt hasj tjue ganger i karrieren. «Når politiet får kjennskap til lovbrudd, plikter vi å undersøke det», sier stasjonssjefen. Men alle som har anmeldt saker vet at etterforskning sjelden settes i gang samme dag. Dette er prioritert.

Dette viser to veldig forstyrrende sider av politiets virksomhet. For det første, at det er en strategi her. Advokat Jon Wessel-Aas gjorde mandag oppmerksom på dokumentet «Politiets bekjempelse av narkotikakriminalitet i perioden 2011 til 2015». Under «Tiltak for å redusere etterspørselen - Politiet som deltaker i samfunnsdebatten» (s. 17), står det: «Politiet bør være oppmerksomme på debatter og opptreden som er egnet til å skape sosial aksept for narkotikakriminalitet, for eksempel legalisering av cannabis».Hva det innebærer begynner å bli klarere.

For det andre: Metoden. Advokat John Christian Elden skrev i sitt mye leste blogginnlegg at han var med i gruppa som skulle rådgi Justisdepartementet i forbindelse med ny lov om overvåking. De var klar over at politiet gjennom overvåkning i større saker kunne sitte på mye ekstramateriale om tredjepersoner. Men flertallet drømte ikke om at det ville bli brukt i små fillesaker som dette, derfor la de heller ikke inn noe minimum for hva slags saker denne informasjonen kunne brukes i.

Man kan altså risikere at politiet plutselig via overvåkning i mer alvorlige saker finner ut at du har begått en forseelse på linje med å kjøre for fort (som gir samme reaksjon som Skutle fikk, bot på 3000-5000 kroner). Og så kan de bestemme seg for å ta deg for det.

Når politiet i disse tilfellene faktisk har mulighet til å velge om de skal gå etter deg eller ikke, altså har muligheten til å bare gå etter dem de gjerne vil ta, er det illiberalt. I kombinasjon med punktet over, er det langt over grensa for hva en moderne rettsstat bør tillate.

Dersom vi ikke kan stole på at politiet bruker dømmekraft i slike saker, må loven endres.

I motsatt fall har vi plutselig langt sterkere begreper å ta i bruk når vi skal karakterisere politifolk og deres virksomhet.