Den dumme staten

Trygve Tamburstuen

10. sep. 2012 11:33 Sist oppdatert 10. september 2012

Toppen av vårt norske samfunn blir mer og mer elitepreget.

Gjørv-kommisjonens rapport om 22. juli setter søkelyset på den forvitring av samfunnsstrukturen som har foregått over tiår og som gjør det nødvendig med en grunnleggende debatt om samfunnets styringssystemer. En tilnærming til utfordringene i dagens Norge kan være å se på hovedtrekkene ved ledere og ledelse i vårt samfunn.

Svært mange ledere i politikk, bedrifter, organisasjoner og forvaltning har nesten identisk bakgrunn; de har gått på de samme skoler, bor i de samme områder, og omgås hverandre i sitt eget mentale univers.

De premierer hverandre og sirkulerer i posisjoner.

De beskytter en maktstruktur som premierer deres egne privilegier.

Oppdragsgiverne er så svake og splittet at muligheten for å øve kontroll er liten; svekkelsen av politikernes rolle er slik sett meget bekymringsfull.

Få ledere tar ansvar for sine feil; ansvaret uttrykkes i beste fall ved at de går av, men med store fallskjermer og/eller nye jobber.

Toppen av vårt norske samfunn blir altså mer og mer elitepreget og står fjernere og fjernere fra folk flest. Dette er en utvikling som er direkte antidemokratisk. Ledere også i Arbeiderpartiet og SV inngår i elitenettverk som sirkulerer mellom politikk, næringsliv, sterke organisasjoner og lobbyvirksomhet.

Og på grunn av fristillingen og markedsinnretningen av offentlige verk, de personlige nettverkene og den norske modellen for statlige overføringer og internasjonal bistand, har vi fått en utbredt elitesirkulasjon, der personlig makt institusjonaliseres — med økte muligheter for gjensidige tjenester. Kombinerer vi dette med to andre faktiske forhold, blir utfordringene enda større.

Det ene er at Norge er i ferd med å bli et land hvor vi kan leve av avkastningen av oljepengene; det noen kaller et rentenistsamfunn. Hva gjør dette med samfunnet og dets borgere?

Sosiologen Mancur Olsson har i boken The Rise and Decline of Nations gjort dette til tema. Han viser til at nedgang ofte kommer etter mange år med suksess. Han forklarer dette med at nasjonenes politiske og økonomiske arterier blir så fulle av spesial-interesse-grupper at samfunnets livgivende sirkulasjon av ideer og talenter ødelegges.

Jeg er redd det samme kan skje med staten Norge.

Ressurser og beslutninger er flyttet vekk fra de folkevalgte organer og over til uavhengige selskaper og direktorater. Politikernes makt er redusert, men politikerne blir likevel sittende med ansvaret, for de fristilte etater og markedsrettede offentlige selskaper fraskriver seg alltid ansvaret når det oppstår problemer.

Vi får en dummere og dummere stat. Og dette er en stat som går inn i stadig nye formynder- og forretningsroller; også som en følge av en omseggripende rettsliggjøring av samfunnet. Jeg tror de fleste har opplevd temmelig graverende tilfeller av slik offentlig dumskap. Men som brukere av tjenester fra offentlig sektor, godtar vi altfor lett dårlig begrunnede avgjørelser.