De vreo trei zile, Lavinia dintr-a şaptea este de nerecunoscut: nu mai e atentă la ore, a devenit agresivă şi foarte obraznică. Cu chiu cu vai, maică-sa reuşeşte s-o descoasă: luni, după cor, profu de istorie, domnu Narcis, i-a zis să treacă pe la cancelarie, că era de serviciu. Acolo, a început să-i spună tot felul de lucruri, că este o fată frumoasă şi n-are rost să se-mbrâncească cu toţi mucoşii, pe urmă a-nceput s-o mângâie şi i-a spus că este deosebită şi are nevoie de cineva care s-o îndrume şi s-o ocrotească, că lumea-i rea şi el poate s-o ferească de probleme, o s-o ajute să intre şi la ce liceu vrea ea, important este să fie drăguţă cu dom profesor …

A doua zi, în biroul directorului şcolii, părinţii Laviniei îi cer aceluia să ia măsuri, că altfel iese scandal… „Doamnă – zice directorul – io vă cred, da să ştiţi că n-am nici o putere, ce să-i fac io, că dacă-l dau afară, mă dă în judecată şi câştigă…“ „Domnu director – zice doamna – eu atâta vă rog, să faceţi ceva, să anunţaţi inspectoratu, să-l ia de-aici pe domnu Narcis, că dacă-l mai vede, soţu meu nu mai garantează de nimic“ „O să raportez cazu şi se va face o comisie, o să audiem pe toată lumea, să vedem, să luăm măsurile care se impun“ – răspunde directorul, devenit oficial. „Ce anchetă domle !? – izbucneşte soţul – până se termină ancheta, ăsta o să se mai lege şi de alţi copii. Trebuie îndepărtat imediat din şcoală, altfel cine ştie ce mai iese!“ Directorul, împreunându-şi mâinile şi ridicând ochii la cer: „Domle, n-am ce face, sunt cu mâinile legate. Aşa spune legea: prezumţia de nevinovăţie … nu putem lua nici o măsură. Aduceţi-mi dumneavoastră o hotărâre judecătorească definitivă şi irevocabilă că e vinovat, şi io-l dau afară a doua zi, cu mâna mea !“

Doar ficţiune ? Scenetă absurdă ? Deloc. În toate cutele societăţii există sute de mii de Narcişi, care alta n-au în gând decât pervertirea şi violul relaţiilor interumane, legilor, bunului simţ şi moralei: magistraţi şi procurori corupţi, care oricum sunt în minoritate faţă de poliţiştii corupţi, care nu sunt decât nişte amatori faţă de administrația coruptă, care însă face o cifră de „afaceri“ inferioară celei realizate de „contractanţii“ pe banii publici, care şi ei trebuie să cedeze primatul ticăloşiei, politicienilor corupţi.

Iar atunci când, răzleţ, vreuna din nenumăratele infracţiuni iese totuşi la iveală, apare corul batracienilor penali susţinut de slugărimea din media şi, în aplauzele prostimii, explică norodului că ceea ce vedem cu ochiul liber … n-are nici o importanţă. Faptul că, în văzul lumii, Dorel a furat, a înșelat, a devalizat lăsând în urmă victime și pagube, este lipsit de relevanţă: până nu primeşte hârtie definitivă de la tribunal, peste 5-6 ani, Dorel trebuie considerat nevinovat şi tratat cu respect şi toate onorurile, c-aşa-i în democraţie.

Evidenţa, sub forma marilor proprietăți de lux, conturilor insulare, opulenței ostentative este obnubilată. Suspiciunea publică, legitimă şi bazată pe probe şi indicii vădite, trebuie înăbuşită, tratată ca o aberaţie conspiraţionistă, iar catastrofele notorii ale pseudo-investițiilor ruinătoare, privatizărilor frauduloase, contractelor devalizante trebuie considerate inevitabile fenomene naturale.

Fără adeverință de nuditate, Împăratul poate umbla gol cât poftește, iar prostimea e obligată a-i lăuda straiele invizibile. Fărădelegi arhicunoscute nu trebuie luate în considerare în lipsa hotărârii judecătorești definitive. Fără pergament de la cadiu, hoţia nu există.

Pe fondul unei subdezvoltate culturi politice şi civice, orice enormitate, orice gogoriţă născocită în întunericul unor minţi viclene va fi primită cu mut respect de către un public naiv şi ignorant, cu condiţia desigur, de a fi îndeajuns repetată la televizor. Ameţit şi copleşit de toate comédiile venite din occident, pe care oricum nu le-nţelege, biet românu’ învaţă acum la televizor, că atunci când e vorba de hoţia celor puternici, modern şi democratic este să nu-şi creadă ochilor: din moment ce e ordin de la UE să-şi asomeze porcu’ înainte de tăiere, o fi bine şi să-l ţină de cinstit pe dom’ primar, care ştie toată lumea cât e de hoţ …

În acest fel, prezumţia de nevinovăţie de rit nou a ajuns panaceul urmăririi penale din România. Eşti hoţ, escroc, delapidator, şantajist, devalizator de fonduri publice, ucigaş, violator, falsificator, funcţionar corupt ? Prezumţia de nevinovăţie te apără în societate, în viaţa de zi cu zi, în afaceri, îţi face posibilă o viaţă confortabilă şi onorabilă, putându-ţi continua activitatea nederanjat, exact acolo unde ţi-ai comis infracţiunile. Ea este garanţia de stabilitate şi prosperitate, pentru liniştea noastră, este minunea care transformă infracţiunea într-o himeră romantică, ce era pe când nu s-a instrumentat, azi o vedem şi nu e.

Prin televiziuni, partide politice, ministere, administrații locale și judeţene şi peste tot pe unde există interesul acoperirii infractorilor, circulă cam următoarea definiţie a “prezumţiei de nevinovăţie”: nici un om nu poate fi considerat vinovat, până când o instanţă de judecată nu îl declară vinovat în mod definitiv.

Or, aşa ceva nu există nicăieri pe lume. Este o invenţie românească de tranziţie, un abuz semantic, ce iată, riscă să devină dintr-o aberație ignară un ”adevăr” public, gravid de consecințe pervertite.

Prezumţia de nevinovăţie nu este nici principiu etic, nici valoare morală şi nici n-are vreo valabilitate sau arie generală de aplicare. Singurul domeniu în care există prezumţia de nevinovăţie este cel juridic, iar acolo, doar în mod strict: în faţa instanţei de judecată şi numai acolo, inculpatul este tratat ca nevinovat până la rămânerea definitivă a sentinţei.

Extinderea acestui principiu de aplicare strict juridică la întreaga societate este o operaţie abuzivă, iniţiată de cei interesaţi în păstrarea privilegiilor şi poziţiilor sociale chiar şi în condiţiile în care sunt obiectul unei urmăriri sau proces penal. Este o extrapolare logică ilicită şi fără noimă, pe care societatea românească a primit-o cu gura căscată, ca pe atâtea alte creaţii ale democraţiei originale.

Această mică monstruozitate a prezumării generale a nevinovăţiei nu pare a fi rezultatul vreunei elaborări intenţionate sau organizate. Ea s-a născut spontan şi insidios, prin inepţiile aruncate de către vreun miliţian de televizor, preluate de un altul, revândute apoi unui public neştiutor, credul şi indiferent de către diverşi “comentatori” şi “formatori de opinie”, unii, din ignoranţă şi diletantism ieftin, alţii din interes, prinzând din zbor potenţialul de disoluţie a dreptului şi moralei, ce zace într-o astfel de construcţie aberantă.

Prezumţia de nevinovăţie este un principiu exclusiv juridic, legat de dreptul procesual penal, prin care se reglementează relaţia dintre stat, care acuză, şi individ, care are dreptul la o apărare de pe picior de egalitate cu statul, fiind adică tratat pe tot parcursul procesului ca şi cum ar fi nevinovat.

Ca principiu juridic, prezumţia de nevinovăţie este derivată din norma procedurală care reglementează sarcina probei. În dreptul penal, sarcina probei cade la acuzator, acela fiind obligat a produce în faţa justiţiei probele vinovăţiei acuzatului, ultimul nefiind silit să-şi dovedească nevinovăţia. Din această regulă procedurală, rezumată în maxima “sarcina probei incumbă reclamantului” („actori incumbit onus probandi“) s-a dedus şi construit prezumţia de nevinovăţie, ca principiu juridic mai general, ce statuează că în cadrul procesului, acuzatul nu trebuie prejudiciat în nici un fel până la pronunţarea definitivă a justiţiei.

Dreptul – disciplină veche – a acumulat multe maxime şi principii. Ce-ar fi să le extindem măcar pe unele la rang de principii generale !? De exemplu, „in dubio pro reo“ (în dubiu, pentru acuzat). Dacă, prin absurd, am extrapola la societate şi morală acest principiu juridic, atunci nu ne-am mai îngădui nici cea mai sfioasă judecată: la primul dubiu, orice suspiciune ar trebui înăbuşită, în favoarea făptașului, se-nțelege.

Noroc că de “beneficiul dubiului” n-au auzit încă teoreticienii fărădelegii, altfel, de mult l-ar fi proclamat drept lege morală, principiu de bază al democraţiei şi drepturilor omului, normă UE şi ordin NATO. Cu prezumţia de nevinovăţie şi beneficiul dubiului proclamate ca principii generale, codul penal ar rămâne doar un obiect de studiu prin biblioteci, iar cleptocrația ar dobândi pacea visată.

De altfel, “prezumţia de nevinovăţie”, aşa cum a ajuns ea a fi promovată de politicieni şi presă, adică scoasă din contextul juridic şi extinsă în mod viclean şi prostesc la întreaga societate, a ajuns deja să fie proclamată şi ca principiu moral.

Un astfel de principiu ar presupune însă existenţa anterioară a unei suspiciuni generale a fiecăruia împotriva oricui, contra acestei „suspiciuni generale“ ridicându-se nobila prezumţie a nevinovăţiei aproapelui. Din fericire însă, ”suspiciune generală” nu există, relaţiile interumane autoreglându-se spontan printr-o permanentă (re)negociere între părţi și construindu-se printr-un joc liber de păreri, iluzii, bănuieli, convingeri, judecăţi, clişee, unele favorabile altele negative, ce n-au însă nimic de-a face cu nici un fel de prezumţie sistematică, fie ea de vinovăţie sau nevinovăţie.

Un asemenea fals principiu al nevinovăției generale este promovat fie de cei interesaţi în vidarea răspunderii personale, fie de umanişti kitsch, care se joacă de-a etica, inventând principii lipsite de conţinut.

Nu trebuie să fii expert pentru a înţelege că prezumţia de nevinovăţie nu există şi nici nu poate exista în afara sălii de judecată. Unui necunoscut pe care-l surprinzi noaptea-n casă, îi aplici altceva, nu prezumţia de nevinovăţie. La fel, de cel faţă de care ai suspiciuni de necinste ori lipsă de loialitate, te distanțezi spontan, fără alte formalităţi.

Dacă prezumţia de nevinovăţie ar funcţiona ca normă generală, instituţii fundamentale ale vieţii moderne ar trebui desfiinţate stante pede, de exemplu poliţia şi procuratura, ambele întemeindu-şi activitatea pe principiul suspiciunii legitime. Poliţistul n-ar mai avea voie să alerge după cetăţeanul care tocmai fuge dintr-o curte cu o găină sub braţ. De unde ştie el mă rog, poliţistul, cine-i omul şi a cui e găina ? Doar trăim într-o ţară democratică, prevăzută cu prezumţie de nevinovăţie ! Cât despre procuraturi, ar trebui închise de mâine, căci acelea numai din asta trăiesc, acuzând oameni care, nefiind condamnaţi definitiv, sunt, nu-i aşa, nevinovaţi !

Confuzia derivă din amestecarea judecăţii juridice cu cea morală. Or, diferenţele funcţionării şi ariei lor de aplicare sunt esenţiale: în timp ce norma juridică se întemeiază pe cea morală, aceasta din urmă nu are nevoie de legea juridică pentru a funcţiona. Judecata noastră morală nu aşteaptă pronunţarea justiţiei, ci o ia înainte, uneori cu temei, alteori mai puţin.

Desigur că avem datoria de a ne întemeia judecata pe raţiune şi bunul simţ, după cântărirea temeinică a dovezilor care ne stau la dispoziţie şi luarea în considerare a tuturor circumstanţelor. Iar dacă simţim că nu ne putem pronunţa în cunoştinţă de cauză, n-avem decât să aşteptăm cuvântul justiţiei.

În orice situaţie însă, nimeni şi nimic nu ne poate lua dreptul de a emite judecăţi, iar în unele situaţii, aceasta devine chiar o obligaţie. În faţa unui video în care-şi vede subalternul luând mită, şeful e silit să ia pe loc o decizie, pe baza unei judecăţi morale. În lumea civilizată şi în România privată, angajatul va fi concediat, în România bugetară, sau la partidele politice, se va aştepta decizia judiciară, invocând o “prezumţie de nevinovăţie” adusă în ajutor din repertoriul justiţiei, dar irelevantă şi neavenită în viaţa de zi cu zi.

În timp ce la noi se încearcă revigorarea vechiului principiu “hoţul neprins e negustor cinstit”, lumea civilizată lucrează demult după principiul “cu negustorul bănuit nu mai dai mâna”. A scoate prezumţia de nevinovăţie din sala de judecată şi a o extrapola la întreaga societate, înseamnă a arunca o imensă plasă de siguranţă tuturor hoţilor care spoliază avuţia publică: politicienii şi clientela lor. Prin legitimarea publică a acestei aberaţii numită prezumţie generală de nevinovăţie se deschid porţile normalizării hoţiei generalizate.

NOTA: Articol republicat, intr-o noua forma.