Your search results

El este Wilson. S-a născut în ’33. Taică-su – State Baloșin. N-are mamă. În ’40, la doar 7 ani, s-a îmbolnăvit destul de grav. În ’77 aproape era să moară. Wilson „a îngenunchiat” practic la cutremur, așa cum îi plăcea să spună regretatului profesor Mircea Crișan. Un membru al său – turnul – s-a scurtat cu un etaj, dar a rămas totuși în picioare. Niște doctori mai mult sau mai puțin binevoitori i l-au amputat și i-au pus o proteză mai urâtă în loc. Wilson părea acum un handicapat. Și fiindcă nu era destul, prin ’89 a mai primit și niște gloanțe. După 2000, Wilson a suferit mai multe operații ample și complicate, pentru a putea rămâne în viață (spun ei).

Wilson, ca mulți alții de seama lui, pare acum un decrepit. Așa și este. Dincolo de fațadă, găsim înșirate pe pereți, ca în sufrageria unor pensionari nostalgici, o serie de imagini cu cel care era în tinerețe. Alături de ele, lista cu toți paraziții mai mult sau mai puțin dăunători, împreună cu alte acareturi. Nepotul tatălui său, regizor de meserie, le-a expus acolo, probabil dintr-un exces de vanitate tipică artiștilor. Nu este totuși un lucru rău ca cei care îl locuiesc să îl cunoască mai bine.

Scara lui Wilson se înșurubează în jurul lifturilor principale (rar funcționale) și duce către etaje, unde ușile apartamentelor (multe dintre ele originale) stau adunate ca niște băbuțe la șuetă. Pe ușa liftului de serviciu găsim și un mesaj ușor dojenitor, care amintește veneticilor regulile ancestrale ale locului.

În curtea interioară, unde se ajunge printr-un subsol destul de înspăimântător și complet întunecat, găsim urmele operațiilor pe care le-a suferit Wilson la consolidare. O serie de elemente structurale creează o imagine ciudată și oarecum stângace, dar aparent necesară. Pentru a putea înainta, trebuie sa faci limbo pe sub o grindă care trece cam pe la un 140 cm. Sunt zvonuri care spun că scândura de lemn care reazămă pe „X-uri” ar fi năzbâtia unui locatar aventuros și rău intenționat care ar fi plecat la furat de pe la vecini. Nu vom ști sigur niciodată…

Nici mirosul nu este unul prea plăcut, întrucât aici este locul de depozitat gunoiul. Dacă îți ții respirația și treci de pubele, ajungi pe cealaltă scară de bloc – scara turnului amputat – de data aceasta una balansată, în holul căreia te surprind aceleași ilustrații pedagogice.

L-am locuit pe Wilson o perioadă. Stăteam la garsoniera de la 93. Aveam bucătăria improvizată pe balcon, întrucât garsonierele din acest imobil erau, pe vremuri, destinate „cavalerilor” înstăriți, care mâncau doar la restaurant. Iarna era extrem de cald în casă, așa că stăteam cu geamurile deschise și aruncam practic banii de întreținere pe fereastră. În schimb, îmi ploua în cameră pentru că deasupra începeau etajele retrase, iar la consolidare s-a considerat neimportantă problema hidroizolării. Din compartimentarea inițială, doar vestibulul mai rămăsese dreptunghiular (baia fiind un triunghi dreptunghic, cu dușul în unghiul cel mai ascuțit). Dincolo de toate aceste mici neajunsuri, simțeam un sentiment plăcut: simțeam orașul – viața sa.

Lângă mine stătea domnul Lungu, într-un apartament de 130 de metri pătrați cu o anfiladă de trei saloane boltite și uși în arc frânt, ce se deschidea cu ferestre ample pe ambele capete (nu cred că am să mai regăsesc niciodată această imagine absolut fabuloasă). Am descoperit ulterior pe un plan din revista Arhitectura și alte finețuri ale apartamentului respectiv, dintre care un acces secundar pentru servitori de pe o scară de serviciu. Între timp, domnul Lungu nu mai este, așa că va trebui să vă imaginați singuri anfilada, bolțile de gips și ușile în arc frânt.

Pe mine, Wilson a reușit să mă lege definitiv și irevocabil de centrul Bucureștiului – mai precis de Magheru. Toposul lui acasă* are varii semnificații pentru oameni. Unii au noțiunea bachelardică a casei copilăriei, în timp ce pentru alții acasă reprezintă, vorba lui Andrei Pleșu, cutia de chibrituri** din Drumul Taberei. Pe mine, acasă mă trimite negreșit cu gândul la vechiul Wilson.

* titlul tezei de doctorat a profesorului Cosmin Pavel

** CROITORU, I (redactor), PLEȘU, A. „Casele vieților noastre”, ed. Humanitas, 2015.

Sursă foto: arhivă personală.

Acest articol reprezintă strict părerea autorului, Cătălin Filip, exprimată în cadrul concursului de texte de arhitectură cu tema „București: Modernism Art Deco”, lansat în luna octombrie 2018 de Asociația Igloo Habitat și Arhitectură.