Miksi nollatuntisopimuksia on tyhmä kieltää

Nollatuntisopimukset ovat ikäviä niille, jotka haluavat elättää itsensä matalapalkka-aloilla. Niiden kielto ei kuitenkaan korjaa sitä oikeata ongelmaa; työttömyyttä. Työttömyys johtuu ihan muista syistä.

Nollatuntisopimusten kieltämistä vaativat vaaleissa SDP, Vasemmistoliitto ja Perussuomalaiset. En tiedä onko esityksellä piilomotiiveja, mutta hyvästä tarkoituksesta huolimatta esitys on…noh, vastuuton. Sen seurauksia listaan artikkelin lopussa.

Nollatuntisopimus tarkoittaa työsopimusta, johon ei ole kirjattu kiinteää työtuntien määrää per viikko tai kuukausi, mutta työntekijän odotetaan olevan työnantajan käytettävissä. Käytännössä sopimuksella saa sen verran työtä kuin työnantaja voi tai haluaa tarjota. Kieltoa ajavan uuden kansalaisaloitteen esitys on, että minimityöviikoksi säädettäisiin laissa 18 tuntia, eli n. 50% kokoaikatyöstä, jota vähemmän ei saisi tehdä. Esitys sisältää sääntöön poikkeusehtoja, jotka tarkottavat hyvää mutta monimutkaistavat asiaa huomattavasti eivätkä aidosti ratkaise tilannetta, jossa joku vain haluaa tehdä vähemmän – esimerkiksi freelancertyylisesti. Jos taas luodaan porsaanreikiä lakiin, nopeasti maan tavaksi vakiintuu työnhakijan “omaehtoinen” allekirjoitus ehdoista joustamisesta ja aloite menettää merkityksensä.

Nollatuntisopimukset hallitsevat palvelualaa

On ikävä ilmiö, että nollatuntisopimukset kasaantuvat tietyille matalapalkka-aloille. 65% nollatuntisopimuksista tehdään 18-30 -vuotiaiden nuorten kanssa. Epävarmuus tuloista ja työn määrästä on löysässä hirressä roikkumista, ja heikossa työllisyystilanteessa on korkea kynnys vain marssia ulos ja vaatia parempaa muualta. Lisäksi; nollatuntisopimuksesta irtisanoutuminen johtaa työvoimatoimiston toimesta 3 kk tukien epäämiseen eli karenssiin, vaikka ei saisi tuntiakaan työtä sopimuksella. Se on älytöntä, ja johtuu vanhentuneesta työttömyysturvajärjestelmästämme, jota SDP ei ole halunnut päivittää, koska AY-liike ei halua muuttaa sitä.

Monen opiskelijan 10 työtuntia viikossa ekstrana tietää palvelualalla niin pientä tienestiä, ettei sillä voi elättää itseään köyhästi edes maaseudulla. Mutta ei siihen riitä 18 tuntiakaan. Kieltoesityksen parannus on siis olematon, jos tarkoituksena on saada ihmiset pois työttömyyskortistosta ja sosiaalitukiriippuvuudesta. Sen ainoa oleellinen parannus olisi se, että 18-tuntinen työviikko lasketaan työssäoloksi työttömyyskorvausoikeuteen vaadittavaa työhistorian pituutta tarkistettaessa.

Nollatuntisopimusten kieltäminen lailla tuntuu pinnallisesti tarkasteltuna hyvältä idealta; ihmiset saisivat enemmän työvuoroja, ennustettavuutta ja siten lisää rahaa. Yhtälö ei kuitenkaan toimi noin, ja nyt on tärkeä ymmärtää miksi. En halua Suomeasta ankeampaa kuin se jo on. Pitkät perustelut löytyvät artikkelin lopusta.

18-tuntinen minimityöviikko ei antaisi 6-tuntiselle 18-tuntista työviikkoa, vaan kaksi kolmesta heistä irtisanottaisiin. Työn tarve ei lisäänny ilman lisääntynyttä kysyntää. Työtä ei voi taikoa lisää, vaikka joku yrittäisi niin väittää.

Kaupan alan joustovara sairastapauksissa heikkenisi merkittävästi ja lisäisi ylitöiden määrää.

Minimityöviikko suosisi isoja yrityksiä pienten kustannuksella, koska useampi työntekijä antaa enemmän joustovaraa.

Aloittelevat pienyritykset (jotka ovat merkittävä työllistäjä Suomessa) eivät voi ottaa riskiä sitoutua suuriin työtuntimääriin palkatessaan ensimmäisiä työntekijöitään, jos työntekijää ei saa irtisanoa.

18-tuntinen työviikko ei riittäisi tarjoamaan ihmisarvoista toimeentuloa. Vaikka olisi kahdessa paikassa 18 tunnin sopimuksella, on kahta ns. silpputyötä palvelualalla vaikea sovittaa yhteen.

Ainoa tolkullinen ratkaisu 9 € tuntipalkalla tehtävään silppuun ainoana tulonlähteenä on sen tekemisen lopettaminen – joko protestina tai omaa hyvinvointiaan ajatellen. Sellainen tekee vuosien mittaan ihmisen vain sairaaksi.

Minimityöajan määrämisen sijaan tulee silppu- ja vuokratyöntekijöiden aseman parantamiseksi:

Tasa-arvoistaa kaikki palkkatyö ansiosidonnaiseen työttömyysturvaan oikeuttavaksi ilman vaatimusta työttömyyskassan jäsenyydestä. Työttömyyskassat toimisivat vapaaehtoisena lisävakuutuksena suhteessa maksettuihin maksuihin. Tätä AY-järjestöt vastustavat.

kaikki palkkatyö ansiosidonnaiseen työttömyysturvaan oikeuttavaksi ilman vaatimusta työttömyyskassan jäsenyydestä. Työttömyyskassat toimisivat vapaaehtoisena lisävakuutuksena suhteessa maksettuihin maksuihin. Tätä AY-järjestöt vastustavat. Poistaa 90 päivän karenssi työttömyysturvasta kun työntekijä irtisanoutuu sellaisesta työsopimuksesta, jonka ei voida katsoa tarjoavan riittävää toimeentuloa alueelliseen kustannustasoon nähden itsensä elättämiseen. Kokonaispalkan täytyy olla enemmän kuin toimeentulotuki asumismenoineen, eli vähintään n. 1300 euroa kuukaudessa työajasta riippumatta.

työttömyysturvasta kun työntekijä irtisanoutuu sellaisesta työsopimuksesta, jonka ei voida katsoa tarjoavan riittävää toimeentuloa alueelliseen kustannustasoon nähden itsensä elättämiseen. Kokonaispalkan täytyy olla enemmän kuin toimeentulotuki asumismenoineen, eli vähintään n. 1300 euroa kuukaudessa työajasta riippumatta. Säätää valmiudesta , että lyhyellä varoajalla ilmoitetuista ja sovituista työtehtävistä joista ei makseta varallaolopalkkaa tulee maksaa esim. 25% korotettua palkkaa jos sopiminen tapahtuu yli 12 tuntia etukäteen ja 50% korotettua jos alle 12 tuntia etukäteen.

, että lyhyellä varoajalla ilmoitetuista ja sovituista työtehtävistä joista ei makseta varallaolopalkkaa tulee maksaa esim. 25% korotettua palkkaa jos sopiminen tapahtuu yli 12 tuntia etukäteen ja 50% korotettua jos alle 12 tuntia etukäteen. Selkeyttää ja tarkoituksenmukaistaa erittäin epämääräistä irtisanomissuojaa laissa, ettei pelko hallitse työmarkkinoita

ja tarkoituksenmukaistaa erittäin epämääräistä irtisanomissuojaa laissa, ettei pelko hallitse työmarkkinoita Perustulo , sitten kun sille on poliittinen tahtotila

, sitten kun sille on poliittinen tahtotila Radikaalisti lisätä asuntotarjontaa kasvukeskuksissa ja siten laskea elinkustannuksia, jotta matalapalkka-alojenkin työntekijät voivat asua siellä, missä työtä on. Muuten maaseudusta tulee pitkäaikaistyöttömien luonnonreservaatti, mitä keskusta on nyt kovaa vauhtia keskusta ajamassa.

Se pitkä versio, eli mihin nollatuntisopimuksia tarvitaan?

Palkansaajalla on usein hyvin erilainen käsitys ja näkökulma asioihin kuin työnantajalla, koska käytössä on molemmin puolin eri määrä informaatiota. Nollatuntisopimuksia ei tehdä ilkeydestä. Usein yrityksellä tai muulla työnantajalla ei ole tarjota työtä niin paljon kuin osa-aikaiset työntekijät haluaisivat. Ei siis ei ole varaa pitää ylimääräisiä töissä. Sen sijaan tiedän, että on kettumaisia pienyrittäjiä (tasoa jäätelökioski), jotka ottavat nuoria nollatuntisopimuksilla reilusti enemmän kuin tarpeen keinona eliminoida oma työnantajariskinsä, mutta heillä on usein muitakin ongelmia, jotka ovat syy pysyä hyvin kaukana heistä.

Se, mikä työntekijälle näyttää “työltä” jota tarjota – eli palkalta – on oikeasti yritykselle vain toteutuvaa myyntiä tukevan työvoiman arvioitu tarve jonain tiettynä hetkenä. Esimerkiksi sunnuntaina klo 7 aamulla ei kannata odottaa asiakkaiden suurryntäystä yökerhoon, joten ei ole mitään järkeä pitää silloin ketään töissä kassallakaan, vaikka joku haluaisikin silloin tienata rahaa kassalla. Firman toiminnan kannalta uutta työtä syntyy vain maksavista asiakkaista eli uudesta arvon lisäyksestä, ei mistään muusta. Se on talouden perusominaisuus.

Matalapalkkaisella palvelutyöllä on yleensä heikko tuottavuus. Esim. ruokakaupan myyjä tai mäkkärin pihvinkääntäjä maksaa palkoissa ja sivukuluissa työnantajalle sen verran paljon, että kauppa tai ruokala on jatkuvasti ei-hirveän-kaukana tappiollisuudesta. Siellä myynnin tulos/voitto on pieni verrattuna muihin aloihin. Asiakkaat eivät ole valmiita maksamaan korkeampaa hintaa. Se pakottaa optimoimaan työvoimakustannusten määrää sellaisina aikoina, kun työntekijöitä ei tarvita montaa, koska muuten mentäisiin tappiolle. Tappio vuorostaan vie konkurssiin ja työt mennessään.

Nollatuntisopimusten tarve yritysten näkökulmasta kumpuaa kolmesta syystä:

Pieni yritys haluaa palkata ensimmäisiä työntekijöitään, mutta riski sitoutua tiettyyn tuntimäärään ilman oikeutta irtisanoa on liian iso. Myyntiä ei välttämättä tulekaan toivottua määrää tai se vaihtelee paljon kausittain. Palkkausriski tarkoittaa eroa konkurssin ja kasvun välillä. Pienyrityksissä pieni kulu voi keikauttaa koko veneen. Ainoa vaihtoehto nollasopimukselle tässä tilanteessa on olla palkkaamatta kokonaan. Mikään työaikalaki tai juhlapuhe ei muuta tätä matemaattista faktaa. Useita työntekijöitä työllistävä yritys useilla työvuoroilla – vaikkapa ruokakauppa – tarvitsee aikataulullista joustoa. Vakkarit eli vakituisessa työsuhteessa olevat tekevät 8-tuntista arkipäivää aamusta iltapäivään. Päivän vuoroja voivat olla esimerkiksi klo 07-15, 07-12, 10-15, 12-18, 12-20 ja 15-20. Vakkareiden lisäksi tarvitaan siis 5- ja 6-tuntisiin vuoroihin tekijöitä. Kauppa haluaa varautua siihen riskiin, että ihmisiä sairastuu tai muuten lähtee lomille, eli listoilla pidetään tietoisesti useampaa ihmistä kuin pystyttäisiin työllistämään täysiaikaisesti. He ovat osa-aikaisia eli ekstroja. Yleensä lyhyitä vuoroja haluavat nuoret ja opiskelijat, joilla on muutakin tekemistä päivisin, ja he yleensä pystyvät sairastapauksissa tulemaan joustasti töihin toisin kuin perheelliset. Jos 18-tuntinen minimiviikko säädettäisiin, täytyisi ekstrojen suhteen tehdä melko vaativaa optimointia, että kaikki saisivat vähintään 18 tuntia viikossa. Osa jouduttaisiin irtisanomaan ja samalla sairaspoissaolojen ja lomien haitat kaupan pyörittämiselle olisivat selvästi suuremmat. Haitta olisi käänteisessä suhteessa henkilöstön kokoon, eli pienillä kaupoilla olisi vaikeampaa. Irtisanominen koeajan ulkopuolella on Suomen laissa hyvin vaikeaa, vaikka media välittäisi joskus toisenlaista kuvaa. Ellei työntekijä selvästi ja tarkoitushakuisesti esimerkiksi varasta tai riko työnantajan omaisuutta, vahingoita muita työntekijöitä, riko lakia, toistuvasti kieltäydy työstä tai täysin laiminlyö tehtäviään, ei työntekijää voi luotettavasti irtisanoa ilman kallista oikeudenkäyntiprosessia, jonka lopputulos on enemmän tai vähemmän arvailua. Pelko tällaisten riskien toteutumisesta luo joskus kannustimen tehdä nollasopimuksia epävarmoissa palkkaustilanteissa – etenkin pienissä ja uusissa yrityksissä. Kyse ei ole pahantahtoisuudesta vaan aidosta pelosta yrityksen ja yrittäjän toimeentulon tulevaisuudesta.

Miten nollatuntisopimusten kielto vaikuttaisi?

Minimityöajan säätäminen 18 tuntiin s uosisi suuryrityksiä ja ketjumyymälöitä pienempien kustannuksella, koska niillä on joustavasti työntekijöitä eri toimipisteissä ja liiketoiminnan skaalaetu.

uosisi suuryrityksiä ja ketjumyymälöitä pienempien kustannuksella, koska niillä on joustavasti työntekijöitä eri toimipisteissä ja liiketoiminnan skaalaetu. Muutos pakottaisi irtisanomaan hyvin suuren osan osa-aikaisista työntekijöistä, koska muuten työnantaja rikkoisi 18-tunnin sääntöä niiden kohdalla, joille ei riitä työtä. Osa todennäköisesti korvattaisiin vuokratyöntekijöillä, joilla ei matalapalkka-aloilla ole niilläkään erityisen kivaa.

Kulttuuri- ja viestintäalan freelancer -tyylisten nollasopimusten kielto siirtäisi tekijät ns. pakkoyrittäjiksi, koska yrittäjällä ei ole työntekijän oikeuksia.

Kirjoittajalla on kolmen vuoden kokemus vähittäiskaupan alalta extra-työntekijänä nollatuntisopimuksella.