Den intensiva rapporteringen om ”flyktingkatastrofen i Europa” är ett tecken på det oundvikliga paradigmskifte mänskligheten har att leva med och förhålla sig till i vår tid. Men för att kunna förhålla sig till denna förändring måste vi alla först skaffa oss kunskap och försöka förstå världen. Som den varit, är, och hur den troligen blir. Utan att fastna i normer eller ideologiska låsningar åt något håll. Utan att gena, förenkla eller låta egenintresset styra ens världsuppfattning. Utan att skygga för obekväma sanningar och svåra problem.

Och helst utan att bli mer osams än vi redan är, i en allt mer högljudd debatt om symptomen på vår föränderliga värld och en allt mer isande tystnad om vad de beror på.

Den samhällsförändring vi lever mitt i är inget ”problem” som kan fixas genom några få enkla, resoluta åtgärder. Det är en process vi kommer att leva med under återstoden av våra liv, och som vi därför inte kan undvika att förhålla oss till. Vi kommer alla – enskilt och gemensamt – oundvikligen att ställas inför svåra vägval och prioriteringar i framtiden. Men det är inte lätt att navigera i det enorma mediebrus och de förväntningar och krav som omger oss. I ett sammelsurium av motsägelsefullla uppgifter och ren desinformation måste vi hitta en grund att stå på.

Vad är sant? Vad är myter? Vem är jag? Vad står jag för? Vad vill jag? Vad är möjligt?

Vilken kontext befinner jag mig i, hur styr det min världsuppfattning och hur begränsar det mina och andras möjligheter, val och prioriteringar?

De vägval och prioriteringar som väntar gör det för att de länge har underskattats och eftersatts. Det rättvisa är att de inte går att ducka hur länge som helst, och att vi alla kommer att ställas inför dem och deras konsekvenser inom kort; politiker oavsett parti, tjänstemän, journalister, medborgare, flyktingar. Ingen kommer undan.

För att vi alla ska slippa uppleva hjärtskärande bilder som den på drunknade treårige Alan i framtiden är det bäst att börja bottna i vad det egentligen är vi borde prata om, istället för att slåss om vem som har den största hjärnan eller det största hjärtat – allt medan människor fortsätter dö i skuggan av allt orerande. Efter att ha följt den svenska invandringsdebatten en längre tid är jag allt annat än hoppfull. Den bedrivs på fel ställen, om fel saker, tonen är högljudd, personangreppen regel, sakinnehåll undantag och realistiska lösningar obefintliga. Så går det oftast om man låter sig debattera en komplex fråga med oneliners och enkla argument, och man dessutom gör det till status att söka konflikt istället för att finna samförstånd.

Jag har bestämt mig för att göra mitt bästa för beskriva problematiken som jag uppfattat den i stora och små drag – utan att välja sida eller ta ställning i någon enda sakfråga, för att landa i vilka som egentligen är de avgörande frågorna bakom ”flyktingkatastrofen i Europa”.

Med början på måndag kommer jag att publicera en artikelserie om fenomenet. Den består av fem inlägg av varierande längd:

I. Den urspårade debatten

I det första inlägget kommer jag att sammanfatta den svenska debatten kring flyktingpolitik och migration. Det kommer dessvärre inte att bli en smickrande läsning. För någon.

II. Flyktens drivkrafter

I den andra artikeln beskriver jag vilka flyktingarna är. Flyr de från en säker död eller är de ekonomiska flyktingar? Ingetdera eller både och, skulle jag säga. Men oavsett din egen ståndpunkt eller ideologiska övertygelse tror och hoppas jag du kommer att förstå dina flyende medmänniskor bättre efter att ha läst artikeln.

III. Juridiken

Den europeiska flyktingjuridiken är en komplex materia som innehåller en mängd självmotsägelser som får många människor att fatta till synes märkliga beslut.

IV. Politiken

Varför har människor som levt i Turkiet sedan 2012 gett sig ut i gummibåtar på Medelhavet just nu? Varför duger inte Ungern eller Danmark som flyktingland? Artikeln avhandlar varför Europas politiker har olika sätt att hantera problemet, och hur de ofta sitter i en politisk rävsax. En rävsax de i många fall skapat – eller satt sig i – själva, och som på fler sätt än ett är anledningen till att senaste tidens flyktingströmmar till Europa ser ut som de gör.

V. Vad göra?

I den femte artikeln ska jag försöka beskriva några av de svåra val och prioriteringar som kommer att behöva göras framöver. Vare sig man vill eller ej. Hur du sedan konkret tar ställning är upp till dig som samhällsmedborgare – och ibland de politiker du väljer att företräda dig – att avgöra.

Allt som allt har jag gjort ett försök att sätta mig in i frågan på allvar, och tänkte nu ge min bild av den komplexa maskin av mer eller mindre goda viljor, logiska beslut och oförmåga att ta ansvar som sammantaget blivit ett monster, en kvarn, ägnad att mala ner människor och skapa osämja i den europeiska politiken. Både mellan och inom dess stater.

Vad jag hittat får mig att inse att flykting- och migrationspolitik inte är någon fråga som kommer att hitta en lösning i en aldrig så känslosam och högljudd debatt där antirasism ställs mot rasism, naiv mot cyniker eller god mot ond. Det är inte heller en fråga om att hjälpa här eller i närområdet. Om man tror det är så enkelt har man underskattat vidden av frågan, anledningarna till de migrationsströmmar världen har att förhålla sig till och styrkan i människans egen vilja och drivkraft.

”Flyktingkatastrofen” är varken en kris eller ett problem, utan ett symptom, framkallat av inkonsekvens och otydlighet i den europeiska flyktingpolitik som påstås vara gemensam – men som är allt annat än det.

Trevlig läsning – med hopp om att du får en extra tankeställare – med start på måndag 14/9.