Mohamed Omar

Sverige har historiskt sett varit ett mycket homogent samhälle, men numera har vi blivit mångkulturella. Utvecklingen har gått fort. Så fort att vissa inte har hängt med.

Den svenska, antirasistiska rörelsen tycks fortfarande leva kvar i det gamla, homogena Sverige. Den har inte insett att med mångkulturen följde också mångrasismen. Vi har minst lika många rasismer som vi har kulturer och folkgrupper.

Men dessa rasismer bevakas inte av den antirasistiska rörelsen, vilket får mig att undra: är den svenska antirasismen etnocentrisk? Man verkar bara fästa vikt vid gammelsvenskars rasism, som om nysvenskarnas rasism inte betyder något. Det gör inte så mycket om en person med arabisk bakgrund hatar personer med persisk bakgrund, eller om en person med somalisk bakgrund hatar personer med bantoid bakgrund, eller om en person med turkisk bakgrund hatar personer med kurdisk bakgrund. Och så vidare.

De svenska antirasisternas etnocentriska upptagenhet vid den egna gruppen säger något om hur man ser på nysvenskar: deras åsikter är inte lika mycket värda. Men även nysvenskars hat kan ju leda till våld och till och med död. En person med kurdisk bakgrund blev i början av februari nerskjuten i Fittja i Stockholm i samband med ett en konfrontation med turknationalister.

I det mångrasistiska samhället ryms också en rasism mot gammelsvenskar. ”Jo, men gammelsvenskar är fortfarande en majoritet så de är starka och behöver inte känna sig hotade”, invänder någon. Men det är inte sant för den enskilde individen som befinner i en utsatt situation. Den ensamme, gammelsvenske killen som är omringad av ett gäng nysvenskar är inte stark. Han har inte makt.

Det finns en rasism som är riktad mot svenskar med traditionellt nordiskt utseende och de som drabbas av den mår lika dåligt som andra offer. Men de har i hög grad blivit svikna av en etnocentrisk, antirasistisk rörelse.

För inte så länge sedan blev en gammelsvensk kvinna i Strängnäs utsatt för två överfallsvåldtäkter samma natt. Gärningsmännen var asylsökare från Mellanöstern. En av dem spottade kvinnan i ansiktet och sa: ”I’m gonna fuck you little Swedish girl”. Och så har vi IKEA-mördaren som uppgav att hans motiv var rasism mot gammelsvenskar med traditionellt nordiskt utseende. ”De såg svenska ut”, sa han.

I Sydsvenskan den 13 mars, ”Polisen: Offer väljs ut för att de är svenskar”, kunde man läsa om brottsoffer som valts ut just för att de har ett traditionellt svenskt utseende. En man iklädd Sverige-tröja kliver av bussen i Malmö får en ölburk kastad mot sig av någon som kallar honom ”jävla rasist”.

Men hur många nysvenska rasister har Researchgruppen avslöjat? Inga. Hur många hembesök har Expressen gjort hos rasister med namn som Ahmed och Mustafa? Inga. Trots sitt stöd för mångkulturen tycks vissa mentalt sett leva kvar i det homogena Gammelsverige.

Vänsterprofilen Jonas Lundgren, känd för att vara en av få på sin kant som tar det kulturellt betingade hedersförtrycket på allvar, skrev lite yrvaket på Twitter den 11 mars:

”Vi tror ofta fascister alltid är unga svenska män. Så är det inte. Idag demonstrerar turkiska fascisterna Bozkurtlar på Mynttorget i Sthlm.”

Det går upp för allt fler att med mångkulturen kom också mångrasismen. Det är faktiskt inte bara möjligt, utan till och med troligt att det mångkulturella samhället gjort Sverige mer rasistiskt. Vårt land hör ju till de minst rasistiska i världen medan en stor del av migranterna kommer från betydligt mer rasistiska länder som Syrien, Afghanistan, Irak och Somalia. Vi har alltså inte bara fått mångrasism, det vill säga fler typer av rasism, utan också mer rasism.