Om några månader har det gått tre år sedan Pisa-bomben slog ned i svensk samhällsdebatt. Det var i december 2013 som de nedåtgående kurvorna skakade om oss. Inte i något annat land som deltar i Pisa-undersökningarna har raset varit lika brant som i Sverige. För första gången hörde jag föräldrar bryta den sociala försiktighetsnormen och börja prata om en explosiv samhällsfråga på föräldramötet. Då vet man att en fråga är stor på riktigt.

I den uppföljande specialgranskningen bedömde OECD:s experter att behovet av reforminsatser är ”trängande” för den svenska skolan. Det är bråttom.

Nu är det tre år sedan, och så fort tiden har gått. För tänka sig, i december är det redan dags igen – då kommer nästa Pisa-mätning. Vad kommer den att visa? På Utbildningsdepartementet ser de knappast fram emot vinterns presskonferens. Det knyter sig i magen, för vi anar naturligtvis alla ungefär vartåt det här barkar. Det kommer förmodligen att pratas om en explosiv samhällsfråga på föräldramötena även den här vintern.

I skolan mäter man tiden i terminer och årskurser. Tre år är ett stadium. De elever som var sjätteklassare när Pisa-bomben briserade gör sig nu redo för att lämna grundskolan till våren. På dessa tre år har vi fått Skolkommissionen som lägligt nog lämnar sitt slutbetänkande i januari nästa år. Med tanke på den tid det tar att fatta och genomföra komplicerade politiska beslut skulle det inte förvåna mig om ännu en årskull sjätteklassare hinner sluta nian innan eventuella reformer hinner få riktigt genomslag i skolan.

Men vilka förändringar är möjliga? I en intressant DN-debattartikel ber pedagogikprofessor Jonas Linderoth om ursäkt å pedagogikforskningens vägnar för 1990-talets feltänkta idéer om läraren som handledare i stället för kunskapsförmedlare. Sådana pedagogiska tankar letade sig in 1992 års huvudbetänkande om en ny läroplan, men nu har man funnit att de”närmast står i direkt motsats till vad som utgör framgångsrika pedagogiska metoder”.

Linderoth tänker tillbaka på sin egen tid som lärarstudent på 1990-talet och tycks bli generad när han minns sin egen och kurskamraternas fientlighet mot den klassiska undervisande, kunskapsförmedlande läraren: ”Vi studenter skulle inte bli som dessa lärare. Vi skulle bli något annat som i grunden transformerade den svenska skolan.”

Sagt och gjort, där är vi i dag. Nu är det Linderoths gamla kurskamrater som utgör stommen i den svenska lärarkåren. Hur många årskullar av lärare har fått en yrkesutbildning som genomsyras av pedagogiska idéer som har visat sig vara ineffektiva eller direkt kontraproduktiva? Om skolan nu har marinerats av felaktiga pedagogiska idéer är det ett problem som kan ta generationer att åtgärda. Idé- och kulturförändringar i stora offentliga organisationer sker långsamt.

Flera reformbehov som pekas ut av Skolkommissionen, som att lösa bristen på lärare och att stärka resurstilldelningen till skolor som har ett socioekonomiskt svagt elevunderlag, är tyvärr problem som i snabb fart är på väg att förvärras, från ett redan dåligt läge, när elevkullarna växer oväntat och kommunbudgetar inte går ihop.

Och i december kommer nästa Pisa-mätning. Hur och när kan detta vändas?

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.