Intervju med Margareta Gunsdotter, Jimmie Åkessons svärmor.

”Jag har inte pratat om det här sedan det hände. Det här kapslades in. När det här började komma upp till ytan igen så kände jag hur hårt det tog på mig. Jag får kämpa med gråten. Och jag tänker – sitter det så mycket kvar?”

Hon är i första hand en mamma. Och det är inte svårt att leva sig in i den smärta och förtvivlan hon upplevde den där dagen när hennes dotter kom i tårar och berättade att hon blivit utsatt för ett våldtäktsförsök. Här är Margaretas berättelse.

Med efternamnet Sandstedt blev Margareta först känd som riksdagsledamot för SD. Eller ökänd kanske är ett mer passande ord. Hennes felräkning i riksdagen blev en snackis som har följt henne ända sedan dess, ett bevis för att ”SD är okunniga och inte kan räkna”.

Men jag ringer henne inte för att prata om detta. Inte heller ringer jag för att fråga henne om hur det gick till när hon hoppade av Sverigedemokraterna och blev politisk vilde. Även om det hon berättar i allra högsta grad har bäring på varför hon tog detta beslut.

Fram tills nu har Margareta, som idag bär efternamnet Gunsdotter, inte kommenterat uppgifterna om det våldtäktsförsök som hennes dotter utsattes för av en av de högst uppsatta politikerna i SD. Men efter hennes dotters framträdande hos Skavlan fredagen den 14 september känner hon att det inte längre finns någon anledning att vara tyst.

I boken ”Facklan i Riksdagen” som utkom 18 juli, beskrev Daniel Assai, tidigare chef för SD:s riksdagskansli vad som hände när Louise Erixon blev utsatt för ett våldtäktsförsök av en tongivande SD-politiker och hur partiledningen och partiledaren själv, tillika Louises fästman, Jimmie Åkesson reagerade på det inträffade:

”Jimmie inledde en hemlig relation med Louise som inte ens partiledningen visste om. Samtidigt var en av Jimmies närmaste medarbetare och nuvarande riksdagsledamot väldigt förtjust i Louise, vilket skulle få katastrofala följder när han nästan fullbordade en våldtäkt på henne. Louise var väldigt uppskakad eftersom hon trodde att han aldrig skulle gå så långt. Hon var chockad och ville inte ens vara i närheten av honom. Vi förbjöd honom att komma till kansliet när Louise var där men när han ändå ibland dök upp, berusad och skrikande, fick vi slänga ut honom, vilket Louise uppskattade. Till att börja med verkade det som att Jimmie var arg på medarbetaren och våldtäktsförsöket, men döm om min förvåning när det enda som hände var att medarbetaren inte kom med på någon lista. Utåt sett så skyllde man på att medarbetaren drack för mycket och att det just nu inte var läge att välja in honom för vidare uppdrag. Men de flesta av oss visste att det här var ”straffet” för det som hände. Problemet var att Jimmie sopade allt under mattan. Han tog inte tag i det och jag kände det som en skymf mot Louise, den kvinna han bodde ihop med. Han fick Louise att lova att förneka alltihop om det skulle komma ut. Margareta, Louises mamma, var väldigt upprörd när hon hört det som hänt hennes dotter och väldigt arg på medarbetaren. Då hon inte fick gehör hos valberedningen för saken vände hon sig direkt till partistyrelsen i ett mejl där hon uttryckte vad hon ansåg om medarbetaren som kandidat och vad hon tyckte om hans beteende. Det hade redan nu varit många skandaler men nu handlade det om ett våldtäktsförsök på hennes egen dotter. Reaktionen från partistyrelsen var förvisso ilska mot medarbetaren men man valde ändå att mörka händelsen. Men drev trots allt igenom saken och tog in medarbetaren. Och med tanke på att ingen blir vald utan Jimmies godkännande så kan jag inte se det på annat sätt än att Jimmie också tog ställning och då i första hand mot Louise. Detta visar så mycket om Jimmie. När han inte reagerar utan belönar någon som hans egen sambo har anklagat för våldtäktsförsök. Med tanke på att inte ens Jimmie gjorde något efter att en kompis gett sig på hans sambo, ja, då vet även övriga kvinnor i partiet vad som händer om de skulle välja att anmäla.”

Jag ringer därför upp Louises mamma, Margareta, för att få hennes version. Och hon bekräftar allt det Assai skriver. Hon berättar om sin förtvivlan och raseri över att partiet och partiledningen – och Åkesson själv – helt enkelt la locket på. Hennes egen dotter. Jimmies egen fästmö. Hur var det möjligt?

Margareta: Jag har inte pratat om det här sedan det hände. Det här kapslades in. När det här började komma upp till ytan igen så kände jag hur hårt det tog på mig. Jag får kämpa med gråten. Och jag tänker – sitter det så mycket kvar?

Fram tills nu har Margareta inte själv framträtt och berättat om det som hände. Och hur det i förlängningen också påverkade hennes eget agerande. En gång fick hon en fråga från en journalist om varför hon tycktes strunta i vad folk tyckte om henne:

Margareta: Jag svarade att jag skulle vara intresserad av bakgrunden. Men sedan ställde han ingen fler fråga. Sanningen var att jag hade gått igenom så mycket elände så nånstans var det som att jag skiter i vad folk tycker om mig – jag orkar inte längre.

När Louise berättade om det våldtäktsförsök hon utsatts för, blev Margareta rasande – så som vilken mamma som helst skulle blivit. Och hon gjorde allt för att uppmärksamma övriga i partiet att något måste göras. Men reaktionen uteblev. Den misstänkte förövaren var en betrodd person i partiet, en person det fästes stora förhoppningar vid. Alltihop mörkades och så småningom blev han också invald i riksdagen för SD.

Margareta: När hon kom till mig och berättade blev jag fullständigt chockad. Och jag visste att det viktigaste var att finnas där för henne. Att bara lyssna. Jag lovade att inte berätta det för någon men sedan visade det sig att en massa människor ändå visste vad som hänt – jag vet inte hur. Det var hemskt. Det var då jag blev arg och bestämde mig för att göra något. Jag var ju så förvånad över att hela valberedningen nonchalerade det som hänt. Linus Bylund tyckte att det här skulle vi hålla utanför och det här var ingenting vi skulle prata om. Han sa att ”det kanske inte var så bra, men, men, men…” Och jag blev ju jättearg. De ville inte diskutera det över huvud taget. Det var då jag skrev ett mail till partistyrelsen och då blev ju Linus Bylund riktigt förbannad att jag hade yppat det här för hela partistyrelsen. Men alla teg. Ingen pratade, alla vände ryggen. Och jag minns ju några månader efteråt när vi kom in i riksdagen så sprang ju Oscar Sjöstedt omkring där med sina kompisar. Och jag minns att jag kände mig så bortgjord och så liten och förvirrad.

MR: Hur ser Louise själv på det här idag?

Margareta: Det här är väldigt smärtsamt. Aftonbladet ringde ju runt och ville få bekräftat om det stämde det som stod i Assais bok. Och jag ville ju inte hänga ut henne som ett våldtäktsoffer, så jag svarade bara att jag inte ville berätta hur det här gick till, det är för känsligt och det är för nära. Men jag berättade hur partiet och partistyrelsen hade agerat. Och när Louise hörde att Aftonbladet ringde runt då ringde hon mig med andan i halsen och frågade om jag hade pratat med Aftonbladet. När jag sa att jag hade gjort det, då skrek hon nästan förtvivlat att jag hade huggit henne i ryggen. ”Det är mig det handlar om, hur kan du göra så?” Men jag förklarade för henne att det är inte du som har gjort fel. Och jag sa att jag bara har pratat om hur alltihop hanterades, att jag tyckte att det var fel. Och hon blev arg och sa att jag förstörde karriären för vissa personer. Men jag försökte förklara för henne att om ett parti har en moral internt och en ute i samhället då kan vi skrota rättssamhället, om det här partiet får makt, vilket jag är rädd för att det får. Det är som en sekt där alla är lojala och allt kan fortsätta i all oändlighet och de här människorna flyttar fram sina positioner. Jag försökte vädja till henne men det gick inte. Efter många hårda ord från henne så visste jag att det fanns inget jag kunde göra. Hennes hjärna är kidnappad.

MR: Hurdå kidnappad, vad menar du?

Margareta: När en människa har gått med i en sekt, har man köpt en sanning där vissa personer har det högsta förtroendekapitalet, det är dem man lyssnar på. Man tror på sanningen att man är de som ska rädda världen och alla andra är onda i princip. Man har en sorts Messiaskomplex. Och när man är med i den bubblan då skyddar man allt för partiet, från alla så kallade misstag som sker. Sekten måste skyddas. Man är beredd att stå ut med vilka övertramp och övergrepp som helst för den stora sakens skull. Hon ser inte för hon umgås bara med Jimmie och de andra så hon har bara deras sanning – alla andra är muppar och skitmänniskor. Alla som kritiserar de är konspiratoriska, de hämnas, de är bittra. Och när man bara har den spegeln framför sig så ser man inte nyansen. Hon ser inte – och det är det jag menar med att hennes hjärna är kidnappad.

MR: Hur har du själv känt inför detta med att vara med i en sekt?

Margareta: Under de tidiga åren i Gävle så upplevde vi en brutalitet från etablissemanget och då skapades den där känslan av att vi måste försöka överleva. Man blir väldigt tajt och sammanbunden och tordas bara lita på varandra. Det är klart att det formar en. Men redan då fanns det saker som var väldigt jobbiga, det fanns personer med den där mobbarmentaliteten som längtade efter prestigen och statusen och var beredda att trycka ner för att komma upp själva. Och detta med sektbeteendet var väl också en förklaring till att ingen polisanmälde våldtäktsförsöket när det inträffade.

Idag säger Margareta Gunsdotter att hon har lagt all politik bakom sig.

Margareta: Ärligt talat så struntar jag fullständigt i allt som har med politik att göra. Jag röstade inte ens i valet.

MR: Hur blev det då med Aftonbladet?

Margareta: Aftonbladet hade fått förhandsinformation om boken. De hade som strategi att de skulle släppa litet grann. Men Lena Mellin stoppade all publicering. Journalisten ringde upp mig och ville få bekräftat och Louise hörde då att Aftonbladet ringde runt, då har hon hört av sig till Aftonbladet och varit vansinnig och sagt att ”morsan ljuger, hon vill skada Jimmie och partiet. Hon och Assai är lögnare”. Och då lade de ner alltihopa. Journalisterna sa att de ändå skulle ta upp en del annat som stod i boken, men Lena Mellin stoppade sedan allt som hade med boken att göra. Och någon förklaring fick jag inte.

MR: Vad tänker du om hur Louise agerar?

Margareta: Sekten. Jag tror att det är där hon är just nu. Skammen. Att nu blir det synligt och nu kommer alla att få se. I hennes kidnappade hjärna är man illojal när man berättar, då avslöjar man saker som man inte ska. Hon sa till mig att jag satt i valberedningen och skulle hålla tyst. Men då svarade jag att det finns gränser. Detta är ett brott.

MR: Vad känner du idag när du ser Oscar Sjöstedt på TV?

Margareta: Jag känner ett obehag, det gör jag. En blandning av ledsen och obehag. Sorg. När jag ser Jimmie på TV så känner jag mer ilska.

MR: Hur menar du?

Margareta: Han hycklar så fruktansvärt. Och det är det som jag tycker är så vämjeligt, för själv har jag svårt att hyckla. Han säger så mycket som jag vet inte är sant. Och jag vet ju mycket om hur det är mellan Louise och Jimmie. Men i den bild där man använder henne nu, för att spela upp det här lyckliga paret och han utnyttjar henne som ett karaktärsvittne – det är vämjeligt. Som om de vill dementera det som står i boken. Att det inte är sant. Men det är ju så här det ofta går till i sekter.

Margareta drar efter andan innan hon fortsätter och det märks att hennes sorg i mycket handlar om att hon inte kunde skydda sin egen älskade dotter:

Margaretas: Jag tror att hon sliter ont inombords. Hon har ett samvete och hon har en överlevnad som hon slits emellan.