Den 5 juni möttes vi av en ovanlig bild i våra tv-rutor. Representanter för de tre stora fackförbunden LO, TCO och SACO samt Svenskt Näringsliv gick i en gemensam pressträff ut och förklarade att de kommit överens om ett förslag till modifiering av den svenska strejkrätten.

Bakgrunden var i korthet att det lilla fackförbundet Hamn4an, som är en del av Hamnarbetarförbundet och organiserar 80 procent av hamnarbetarna i Göteborgs hamn, har haft en långdragen konflikt med arbetsgivaren APM Terminals. med några punktvisa, kortvariga strejker, under 2017 sammanlagt 8 timmar i januari.

Men innan utredningen officiellt skulle släppas, presenterar alltså Svenskt Näringsliv tillsammans med LO, TCO och SACO sin egen uppgörelse.

Kraven, som i stort sett rört rätten att teckna egna kollektivavtal, utse egna skyddsombud och delta i fackliga konferenser och skyddsronder, har tillbakavisats av APMT med motiveringen att man redan har ett kollektivavtal med Transportarbetarförbundet som organiserar cirka 20 procent av arbetarna.

Under maj – juni svarade APMT med en lockout omfattande sammanlagt 371 arbetstimmar som lamslog en stor del av arbetet i hamnen. Då tillsatte regeringen sin utredning – för att utreda fackens strejkrätt!

Men innan utredningen officiellt skulle släppas, presenterar alltså Svenskt Näringsliv tillsammans med LO, TCO och SACO sin egen uppgörelse.

I korthet går förslaget ut på att strejker endast är tillåtna för att uppnå kollektivavtal, endast om de har föregåtts av förhandlingar, endast om kraven omfattar den fråga man tidigare har förhandlat om och inte får gälla tolkning och rättstvist av redan ingånget avtal.

Det är en sak att till slut komma överens över ett förhandlingsbord. Det är en helt annan att ledande fackföreningsrepresentanter i förväg kommer överens med sin motpart under vilka omständigheter facket får vidta stridsåtgärder och för vilka frågor.

Om förslaget blir verklighet skulle det allvarligt begränsa små, fristående fackförbunds möjligheter att driva sina krav på arbetsplatserna. Men i förlängningen är förslaget ett hot mot hela fackföreningsrörelsen.

Det skulle kunna öppna upp för avtalsshopping, att arbetsgivaren väljer det fackförbund som erbjuder det billigaste avtalet och därmed blockerar alla andra facks möjligheter att agera. Tror någon att det inte är någon större risk för det i svenskt arbetsliv, googla Figeholm.

Det allvarligaste med förslaget är ändå att man vill överlåta åt en lagtext att avgöra vilka frågor man får ta facklig strid för.

En lagtext som fackets motpart, Svenskt Näringsliv, haft ett avgörande inflytande över. Det är att lägga sig platt. Det är att glömma bort vad en fackförening i grund och botten är för något. Det är upp till oss, och bara oss, att avgöra när vi ska ta till strejkvapnet och för vilka frågor.

Förslaget är djupt odemokratiskt mot arbetares rätt att själva välja fackförbund och det förskjuter allvarligt maktpositionen mot arbetsgivarsidan.

Men låt oss inte glömma att strejken kom före lagarna. Arbetare som anser sig nog trängda har alltid gripit till strejkvapnet och kommer alltid att göra det, med eller utan stöd av lagen.

Men när allt annat har prövats och allt annat har misslyckats, då är det bara de korslagda armarnas kamp vi har kvar. Vi ska vara rädda om den rätten. Vi ska använda den ansvarsfullt.

I själva verket har varenda lag som under 1900-talet garanterat strejkrätten också hjälpt till att begränsa den, att tala om exakt när strejken får tillämpas och när den är olaglig.

Men när allt annat har prövats och allt annat har misslyckats, då är det bara de korslagda armarnas kamp vi har kvar. Vi ska vara rädda om den rätten. Vi ska använda den ansvarsfullt.

Men tas den ifrån oss som en laglig möjlighet, så kommer den ändå användas, så länge arbetare ser det som den enda möjligheten att driva sin kamp i ett alltmer hårdnande och arbetarfientligt arbetsliv.

Anna Fröding

Västerås Lokala Samorganisation

av SAC Syndikalisterna

Anmäl text- och faktafel