Att döma ut sin meningsmotståndare som populist tycks vara tilltagande politiskt ineffektivt. Folk röstar på populister ändå. Alltså bättre att själv vara en mer slagfärdig populist och vinna val och en bättre värld.

VÄNSTER. Åsa Linderborg och Göran Greider har skrivit en intressant bok om vänsterpopulismen. Men de underminerar sitt projekt i sin beskrivning av högerpopulismen.

Detta är ett av skälen till att vänsterprofilerna Åsa Linderborg, kulturredaktör Aftonbladet, och Göran Greider, chefredaktör Dala-Demokraten, vill återuppliva vänsterpopulismen med boken "Populistiska manifestet", (Natur&Kultur).

Ett annat skäl är att den populistiska, eller folkliga, traditionen är ett vitalt flöde i västerländsk politik. Den tidiga arbetarrörelsen var klassiskt populistisk. Linderborg och Greider vill väcka spöket, eller i alla fall väcka liv i S.

Författarparet gör några riktiga iakttagelser.

•Kampen för jämställdhet mellan könen får inte ge vika inför andra kulturer. Det är ett dödligt svek mot barn att svenskarna i antirasistisk välmening slätar över hedersförtryck.

•Migrationen medför uppenbara dilemman. Ingen fackförening i världen accepterar sämre villkor för sina medlemmar för att utlänningar ska få jobb. Ett generellt välfärdssystem går inte att upprätthålla utan volymkontroll på flyktinginvandring. Hur kan diskuteras, men att stämpla frågan som rasism är falskt.

•Nationalstaten och nationalismen kan användas för förtryck och instängdhet, men också för att bygga demokrati, rättsstat och social rättvisa. Att värna nationalstaten kan vara progressivt.

•Ryssland styr inte västvärldens väljare. Populismen och nationalismen i väst är våra egna ismer, inte Moskvas. På samma sätt är kritik mot medier inte att gå Putins ärenden, utan en demokratisk hundraårig dygd. Att misstro överheten är inte att underminera samhället utan att bygga det starkare.

•Dynamiken mellan höger och vänster är den mest centrala och fruktbara kraftmätningen. Den rymmer nästan alla frågor, utestänger ingen och utvecklas ständigt. Håll fast vid den.

Men Linderborg och Greider gör också några centrala felslut som underminerar deras projekt.

Ett genomgående antagande är att högerpopulismen i väst är rasistisk till sin grundkaraktär och drömmer om att återupprätta slumrande etniska folkgemenskaper. Mot denna högerpopulism ställer de vänsterpopulismen som grundar sig på klass och som därför är öppen för alla, underförstått att föredra.

Men det är inte sant. Högern har en lång och huvudsakligen frisk populistisk tradition av skatterevolter, näringsfrihet även för sedefördärvande branscher som alkohol och snusk, kamp mot tjänstemannavälde, förtryckande byggregler, klåfingriga jakt- och fiskeförordningar, mot storskalighet, överdriven modernism, med mera, med mera. Ronald Reagan var en typisk populist i denna tradition, liksom Thorbjörn Fälldin i Sverige.

Att stämpla ut högerpopulismen som etnocentrisk är att medvetet missförstå sin fiende.

Ett annat centralt felslut är att denna föreställda etnocentriska högerpopulism uppstod efter nyliberalismens och alliansregeringens nedmontering av välfärdsstaten och rovdrift på arbetare. I ren desperation antas då arbetarklassen gå över till Jimmie Åkesson.

Det stämmer ju inte. Sverigedemokraterna växte sig starka i LO-kollektivet sedan reallönerna för arbetare stabiliserats och börjat växa efter de förlorade åren på 1970- och 80-talen då reallönerna stod stilla eller till och med backade. Mellan 1976 och 1989 stod lönerna för LO-medlemmar helt stilla. Från 1994 fram till i dag har de växt varje år och är nu nära 50 procent högre jämfört med 90-talet.

För att inskärpa att "arbetaren" är annorlunda än förr och till och med högskoleutbildad omnämner författarparet förskolelärarna som "låglöneyrke". Då får man vidga begreppet intill oigenkännlighet. Tack vare en pluralistisk arbetsmarknad kan en nyutexaminerad förskolelärare i Stockholm få 30 000 kronor i månaden. Som yrkesgrupp har den gjort succé under de nyliberala decennierna.

Det stämmer heller inte att alliansregeringen mötte krisen 2008 med nedskärningar. Tvärtom förde Sverige en mycket expansiv penning- och finanspolitik värdig vilken vänsterregering som helst för att hålla konsumtionen uppe. Och välfärdsstaten står kvar, stor och stark, särskilt för LO-grupperna som slipper tilläggsförsäkra sina socialförsäkringar via facket. Alla har fortfarande gratis utbildning, gratis sjukvård och inflationsskyddad pension tack vare metallarnas disciplin i exportindustrin.

Att SD ändå växte fram och tog plats bland de andra skandinaviska högerpopulistiska partierna har mer att göra med de grundläggande orsakerna bakom brexit: den europeiska nationalstatens återkomst. Den är inflammerad, taggig och omogen, men den är ett latent drag. Britterna lämnade EU för att värna sin egen nationella demokrati. SD växte som reaktion på en överhet som principiellt ansåg att migrationen kan vara hur stor som helst och att svenskarna inte fanns som folk.

Att vänstern, och högern, kommer att göra nynationalismen till sin är lika självklart som att Magdalena Andersson skryter om att hennes gränsvakter mot Danmark värnar "den svenska modellen".

En större utmaning för vänstern är att lämna revanschismen, göra marknadskrafterna till sin egen styrka och inte gå till val på 1980-talet. Då var alla fattigare, särskilt i den då illa utbyggda monopolistiska barnomsorgen.