Mohamed Omar

Mitt namn är Eddie Jonas Mohamed Omar. Min mamma är svenska och min adoptivfar, den som uppfostrat mig och som jag kallar pappa, kommer från Kenya. Min ”riktiga” far var iranier. Han gick bort 2008. Sedan mina tidiga tonår har jag funderat över vem jag är och var jag hör hemma. Det ledde till att jag började utforska islam och så småningom kom att identifiera mig som muslim.

I januari 2009 började jag en resa mot mörkrets hjärta. Jag kallade mig nu islamist och bestämde mig för att tron borde vara mer än en privatsak – den borde vara en viktig del i muslimska länders samhällen och motstånd mot väst. Jag kände mig ädel och självuppoffrande, liksom Tom Cruise i filmen The Last Samurai hade jag hoppat av min egen västerländska kultur och ställt mig på fiendens sida. Jag uppfattade islamismen som reaktionen från en gammal tradition som kämpade för sin överlevnad mot västerländsk modernisering.

Det var i mångt och mycket en vag och upprörd känsla, en upprorisk anda som drev mig i riktning mot vad som senare skulle visa sig vara mörkrets hjärta. En känsla av att vi i väst hade behandlat andra illa, ja, att vi var arroganta och självtillräckliga. Men det var också en idé om att den västerländska kulturen hade förlorat sin själ och sjunkit ner i identitetslöshet, materialism och simpel underhållning. Det var den klassiska occidentalistiska klichén om det andliga Österlandet i kontrast mot det materialistiska Västerlandet.

Muslimerna verkade vara de enda som stod ännu för något eget och äkta och som inte gav efter för västernisering. Jag skulle minsann visa att väst inte var bäst. När jag nu kallade mig islamist började göra som islamisterna gör. Jag anordnade föreläsningar om västs illgärningar och försökte bygga upp ett muslimskt ”civilsamhälle”, en motkultur. I detta ingick självklart antisemitiska konspirationsteorier – och liksom min namne Omar Mustafa, en mer framgångsrik ledare för det muslimska civilsamhället än jag, bjöd jag in föreläsare som talade om hur sionisterna smed ränker mot muslimerna.

Men min resa slutade inte som jag tänkt mig. Ju närmare jag kom mörkrets hjärta desto mer skrämd blev jag mörkret, av skuggorna som blev tätare och djupare och omslöt mig från alla håll. Ju mer jag utforskade islamismen desto mer avsmak fick jag för den. Där inne fanns inga ädla, muslimska samurajer som kämpade mot en dekadent västvärld. Där fanns som i Joseph Conrads roman Mörkrets hjärta om Marlow som berättar om sin resa på en flodångare på väg till ”Den övre stationen” bara skräcken: The horror! The horror!

Och ju mer jag satte mig in i den så kallade ”antisionismen”, som i de allra flesta fall bara är ett kodord för antisemitism, desto mer började jag avsky den. Här umgicks jag med människor som själva föraktade demokrati, yttrandefrihet och mänskliga rättigheter, men som aldrig missade ett tillfälle att rikta ett anklagande finger mot Israel.

När jag tittade på hur det ser ut i arabvärlden med kränkningar av mänskliga rättigheter, diskriminering, förföljelse, kvinnoförtryck, rasism, diktatur och bristande yttrandefrihet framstod det som alltmer absurt och olidligt att höra islamisterna bara tjata om ”sionisterna”. Jag blev alltmer medveten om att islamismen och islamisk fundamentalism i allmänhet inte var något svar eller någon lösning utan snarare var en viktig anledning till arabvärlden och islamvärldens olyckor.

Samtidigt som jag fick allt mer avsmak för islamismen och vad den stod för ökade min kärlek till de så kallade västerländska värderingarna. I början var det som en hemlig förälskelse. Jag mindes min barndom och ungdom i Uppsala. Den frihet jag hade att söka, reflektera, ifrågasätta, ja, att jag fick välja min egen livsåskådning – islam eller någonting annat. En frihet jag hade tagit för given och inte uppskattat och varit tacksam för. Det var mötet med islamismen som gjorde att jag insåg hur värdefull friheten är. Den hemliga förälskelsen blommade så småningom ut till en öppen kärlek.

Det är inte lätt att erkänna misstag. Det tog ganska kort tid för mig att inse att islamismen var en återvändsgränd och att jag varit en idiot. I början var det som en obehaglig känsla av tvivel som jag försökte att inte låtsas om. Jag gjorde mitt bästa för att konstruera en egen, mildare och klokare variant av islamism. Mitt samvete kunde ju aldrig acceptera sharialagar. Men det var lönlöst. Till slut var jag tvingen att erkänna för mig själv att det inte fanns någon bra islamism, nej, all islamism är skräp, vilket inte betyder att islam är skräp. Det finns vackra saker i den islamiska traditionen.

Det var en ljus och varm sommardag 2011 som fördämningarna brast och den där kärleken bara vällde fram. Jag minns det som igår. Jag satt i en bil på Fjällnora badplats utanför Uppsala och lyssnade på radio. Plötsligt bara brast det och tårarna rann. Jag grät som ett barn. Jag tittade på badgästerna runtomkring mig genom min tårdränkta blick. För första gången på länge kände jag mig som ett med mig själv och mina medmänniskor. Det var en slags eufori. Jag ville bara gå ut och krama vem som helst.

Rädslan och osäkerheten rann av mig. Jag hade erkänt för mig själv att jag hade varit en idiot och jag var nu även beredd att erkänna det för andra. Känslan av främlingskap för mig själv och för mitt eget samhälle som jag burit på i så många år – både före efter islamismen – var borta.

Jag är glad att detta skedde innan jag blev för gammal för att kunna njuta av livet och den frihet och demokrati och yttrandefrihet som vi har i väst och som jag vill att mina barn ska få i arv. Jag känner mig ofta bitter över mina förlorade år. Det är som sagt fler år än bara islamistperioden. Men jag tröstar mig med att jag lärde mig något – islamismen lärde mig att älska västerländska värderingar. Det är först när man har varit sjuk som man verkligen kan uppskatta hälsan.