På måndagen presenterades så till slut den mastiga enmansutredningen om effekterna av kommunaliseringen av den svenska skolan. Den kom i korthet fram till att det är kommunaliseringen som är boven till de usla svenska skolresultaten. Jan Björklund var ganska nöjd när han mottog utredningen. Den slog ju fast att det var någon annans fel, i det här fallet dåvarande skolminister Göran Persson och hans socialdemokrater.

Och visst har utredare Leif Lewin sammanställt en mycket intressant och diger utredning. Lewin har mängder av poänger i sin utredning. Som att trots att kommunaliseringen infördes med ett uttalat syfte att skapa större möjlighet att påverka skolan på lokal nivå, att höja läraryrkets status och att öka likvärdigheten så blev det precis tvärtom.

Det verkar dock, av utredningen att döma, att den egentliga anledningen till kommunaliseringen stavas effektivisering (läs besparingar). Det skulle som alltid med alla reformer: bli billigare och bättre. Men. Så fick Sverige en borgerlig regering, och som lök på laxen: 1990-talets finanskris.

De borgerliga tog bort flertalet av de regleringar som den socialdemokratiska regeringen infört i samband med kommunaliseringen av skolan. Regleringar som skulle säkerställa en likvärdig skola över hela landet. Dyrt och krångligt, verkade de borgerliga resonera.

Och sedan införs något som utredare Lewin bara kort noterar i sin utredning: det fria skolvalet och möjligheten för företag att göra ekonomisk vinst på skattefinansierad skolverksamhet.

Det om något har lett till att likvärdigheten inom den svenska skolan har trasats sönder. Det är de allra, allra flesta förståsigpåare eniga om.

Men egentligen ska ingen skugga falla över utredare Lewin, hans uppdrag var att utreda effekterna av enbart en av alla förändringar som skett inom skolan sedan slutet av 1980- talet, just kommunaliseringen.

Att ropa på ett återförstatligande är enkelt. Men inte alldeles enkelt att sjösätta. Det innebär att staten återigen ska ta huvudansvar för skolorna – och för lärarna.

Det kan konstateras att den svenska skolan är i kris. Och har varit så sedan i början av 1990-talet. Det är en kris som inte enbart beror på kommunaliseringen. Men kommunaliseringen är en viktig pusselbit för att förstå krisen. Därför bör vi våga diskutera ett återförstatligande.

Men vi måste även våga diskutera det fria skolvalet och vinstintresset i skolan. Annars kommer resultaten att fortsätta sjunka.

I den här frågan bör inte partiintressen stå i fokus. I den här frågan bör vi söka en blocköverskridande, trygg överenskommelse – för våra barns och Sveriges framtids skull.