I måndags hörde jag Alice Teodorescu som sommarpratare i radions P1.

I tisdags läste jag recensionen i Svenska Dagbladet med rubriken ”Duktigheten framför allt”. Jag blev lite fundersam och läste samma recension en gång till några timmar senare. Kanske hade jag missat eller missförstått något som Alice berättat… Men, näe.

Så troligtvis har recensenten och jag hört samma program, men ändå inte… Eller? För hennes sammanfattning var märklig:

”Det är en sorglig vision av ett Sverige där bara duktighet och absolut inordning kan förtjäna invandraren en plats i landet”.

Hon raljerade också över att Alice Teodorescu ”skryter” om att ha läst Kafka, Boye, Rushdie, dansat balett och målat akvareller.

Jag tänkte: Har uppfattningen om svensk allmänbildning blivit så förflackad att intresse för Rushdie och Boye är att betrakta som ”skryt”? Och balett? Så strax efter lunch i tisdags skrev jag följande på twitter:

”En helknäpp recension av Alice T:s Sommarprogram på svensktemat: ”Du ska inte tro att det är nåt”. Och så länken till Svenska Dagbladet…

Fyra timmar senare hade över 9 000 människor läst den enligt statistiken. Som om dammluckorna öppnat sig…

Det är så klart förmätet av mig att kunna tillföra Alice Teodorescus obekväma klokskap något ytterligare. Det klarar hon både utmärkt och bättre själv. Men vid ett ögonblick av självinsikt inser jag att det egentligen handlar om att får bukt med min egen frustration över en så elak tolkning av vad hon berättade. Så den kommer här:

Det råder ett övergripande monopol med absolut tolkningsföreträde på åsikter i Sverige. Det är förvisso inget som speglar folkopinionen. Men det är av underordnad betydelse. För det som räknas är den som har verktygen, gjort upp mallarna och som därför bestämmer facit.

Jag pratar om ett vänstermonopol byggt på en omhuldad lögn. Att etnicitet är det centrala i allt. Att etnicitet är liktydigt med mångfald. När det i själva verket är den enskilda människans åsikter och erfarenheter – oavsett ursprung – som är garanten för detta.

Inom liberalismen är detta en central värdegrund. Eller borde vara. För den har tystnat. Delvis beroende på feghet.

Vänsterns tolkningsföreträde betyder att man som invandrare per definition tillhör ett kollektiv som är kuvat, exploaterat. Och argt. Och som hålls hjälpligt uppe av bidrag från samhälle för att inte gå under. Helst verkar det som att man ska stanna där nere också.

Där här är inget annat än en självförhärligande solidaritetspsykos från vänsterns sida. Som stjälper och passiviserar.

Vi brukar tala om den svenska åsiktskorridoren. Det är fel. Det handlar snarare om en hermetiskt tillsluten åsiktstunna med samma argument och samma gamla syre som bara far runt. Inget nytt har kommit in sedan locket spikats på. Tills tunnan spricker.

Som invandrare med borgerliga sympatier tycks det nästan olämpligt att göra en klassresa i Sverige. Det stör liksom vänsterns bild av utsatthet och exploatering. Blond, blåögd och svensk i flera generationer är okej. Men inte annars. För helst ska man sitta i båten, bli omhändertagen, infantiliseras och vara lite arg. Definitivt inte klättra på egen hand då vänsterns verklighetsbild rämnar.

Politiska ambitioner och förverkliganden uppskattas således om man intar ett vänsterperspektiv på tillvarons jävligheter. Dristar man sig däremot till att hitta och verka för liberala lösningar är man en egoistisk och cynisk klassförrädare som övergett kollektivet och bara tänker på sig själv.

Den en gång lilla flickan Alice från Rumänien som kom hit som femåring stämplas som en sådan, ty hon stör åsiktsharmonin. Vår syn på vårt samhälle är att det är ogenomträngligt för invandrare. Därför är din framgång ett dåligt exempel, Alice! Basta!

Allt sedan Alice Teodorescu tillträdde tjänsten som chef för GP:s ledarredaktion i våras har det stormat på mängder av kultursidor. Och även internt på sina håll. För här har vi en kvinna som inte tänker som man ska och bör, tillfört nytt syre och som därför ska mosas.

I debatten har Alice Teodorescu varit lite av en ensamvarg, allt sedan hon på allvar trädde in på den politiska tyckararenan. Samt väldigt målmedveten. Först var hon någon som programledarna kunde ha överseende med där i tv-sofforna. Men sedan blev hon ett normhot eftersom åsikterna var genomtänkta, lättfattliga och som därför påverkade. Dessutom var hennes ”invandraralibi” svårt att hantera. För hur tusan ska man förhålla sig till en invandrartjej som lyckats, som har klockrent bestämda åsikter men som inte är vänster?

Det är precis det här som vi upplever i den svenska debatten nu.

Och för att tillföra den ytterligare lite bränsle:

Varför är det främst kvinnliga skribenter och debattörer som blir så störda av Alice Teodorescus framgångar och popularitet?

Det lite suddiga fotografiet som illusterar den här artikeln kan tyckas lite märkligt. Men det föreställer en klass belgiska skolbarn under ett museibesök i Bryssel i början av december 2013. Jag stod i bakgrunden med min mobilkamera och blev både sorgsen och fascinerad.

Här berättar en guide utförligt om konstverken på väggen, drar historiska paralleller och ger sammanhang på ett lättfattligt och engagerat sätt. Eleverna lyssnar och ställer frågor. Framför allt – de har inte svaren!

Plötsligt slås jag av att jag bevittnar ett exempel på utbildning som heter bildning.

Det sistnämnda är avskaffat i Sverige. Respekt för kunskap försvann från de svenska klassrummen lång tillbaka i förra århundradet. De som ändå envist vill bilda sig på egen hand, häcklas. Har man dessutom invandrarbakgrund är det ändå mer puckat. Ja, som Alice Teodorescu och hennes intresse för Karin Boye och Franz Kafka, ungefär. Sanslöst töntigt!

Det övergripande i allt det här är att vänstern inte ser utlandsfödda svenskar som individer utan snarare som en likformig kollektiv massa som ska hålla sig inom påklistrade givna åsiktsramar. Ty det blir bäst för dem. Och oss!

Men meriter avgörs och bestäms inte av var man är född utan handlar om vem man är och vad man gör. Egentligen väldigt enkelt och väldigt självklart. Men därför så farligt för människor som ser sin egen tillrättalagda verklighetsbild hotad.

Jag hittar några ord från Alice Teodorescu själv som avslutning:

”Det är korkat att försöka tiga ihjäl åsikter man inte delar”.

Visst är det!

JAN-OLOF BENGTSSON