Cykelboomen

Hatad och hyllad – så har synen på cykeln pendlat

Cykelbanor i innerstan är långt från något nytt.

Publicerad

Cykeln har gått från att vara en ful ankunge till en svan värd att satsa miljarder på.

Men det är inte mer än 20 år sedan tre cykelfält fick kändisar att rasa och hota med flykt från innerstan.

ANNONS

ANNONS

Rekordmånga cyklar i Stockholm i dag. De utmaningar som det medför har Mitt i skrivit om i en serie artiklar.

Men hur har det sett ut historiskt?

Cykelbanor i innerstan är långt från något nytt. Redan på 1920-talet byggdes separata gång- och cykelbanor till och från innerstan.

Under andra världskriget kom den första riktiga cykelboomen – där drygt 70 procent av alla fordon i Stockholm var cyklar.

Men sen kom raset. För i mitten av 1970-talet var cyklandet nere på bottennivåer i Stockholm. Plötsligt var bara en enda procent av alla stadens trafikanter cyklister.

– Med ett starkt tunnelbanenät och förorter relativt långt från innerstaden blev det svårcyklat. Särskilt som cykelbanenätet i ytterstaden inte var utformat för resor mot innerstaden utan för resor inom respektive förort, säger teknikhistorikern Martin Emanuel.

Cykeln prioriterades ner

Martin Emanuel har skrivit avhandlingen ”Trafikslag på undantag: Cykeltrafiken i Stockholm 1930–1980”. Det kraftiga cykelraset berodde enligt honom inte på en enda faktor, utan minskningen var också en följd av bilens popularitet samtidigt som staden började planera trafiken efter den.

ANNONS

På 70-talet skapades ändå stadens första cykelplan och på 90-talet byggde de rödgröna flera cykelbanor och en del cykelfält. Men det skulle dröja till 1998 innan en större cykelsatsning på innerstans stora gator kom.

Stockholmspartiet kommer till makten

1998 blev uppstickaren Stockholmspartiet vågmästare i Stadshuset. Efter valet bildade partiet majoritet med de borgerliga som var sugna på att regera igen i Stockholm.

– När vi kom in till förhandlingarna sa Carl Cederschiöld (blivande Moderat finansborgarråd) att han hade tagit bilen till Stadshuset, och då sett att Sveavägen ju var rätt bred, så där kunde vi nog få plats med cykelfält också sa han, säger Svante Linusson, som mellan 1998 och 2002 satt i kommunfullmäktige för Stockholmspartiet.

Det är ju för fan värre än i Kairo Liza Marklund

Drev cykelpolitik

Svante Linusson drev tillsammans med Stella Fare och resten av partiet igenom en ny cykelsatsning där tio cykelbanor och tre cykelfält på större gator i innerstan ingick. Men kritiken mot cykelfälten blev enorm.

I kvällstidningar rasade Alice Babs dotter Titti Sjöblom mot fälten och undrade om någon var tvungen att dö innan de försvann. Och deckardrottningen Liza Marklund sa till Expressen 2002 att hon flyttat från innerstan på grund av de nya cykelfälten.

– Det gick liksom inte att färdas nånstans till slut. Det är ju för fan värre än i Kairo!, sa Liza Marklund till Expressen.

Borgerlig cykelmiljard

Svante Linusson säger att så här 20 år senare att fälten kunde varit bredare, men att olycksrisken blev mindre för cyklister när de fick egen yta.

– Och samspelet mellan cyklister och bilister blev mycket bättre, säger han.

Fälten fick till största del vara kvar och en del nya cykelbanor tillkom också på 00-talet under de rödgrönas inflytande. Och 2010 skapade borgerliga majoriteten, med Ulla Hamilton (M) och Per Ankersjö (C) i spetsen, den så kallade cykelmiljarden. Ett konceptet som övertogs av det rödgrönrosa styret 2014 – och nu ökar hojandet stadigt.

Martin Emanuel menar att SP:s cykelarbete spelat en stor roll för att få igång cyklandet i Stockholm igen.

– Delvis kan man, om man tittar på vad som hände på andra håll, kanske säga att det låg i tiden. Men samtidigt är det tydligt att det starka motstånd som partiet mötte är en indikation om att det trots allt inte skulle skett av sig självt. Så, ja, SP spelade stor roll, säger han.