På kort tid ska boenden ordnas fram och kommunerna ställs nu inför växande utmaningar.

Att skattepengar används för att erbjuda nyanlända tak över huvudet är fullt rimligt. Men hur används egentligen pengarna? Och hur säkerställer Migrationsverket att olämpliga aktörer hålls borta från marknaden?

Ett exempel från en mindre kommun i Norrland illustrerar hur platsbristen, och utsikterna att tjäna stora pengar, gör att direkt olämpliga personer nu ser chansen att få ett kontrakt med Migrationsverket. Med hjälp av tidskriften Expo har jag tittat närmare på en man som har skickat in en intresseanmälan om att få starta tre asylboenden, men vars lämplighet starkt kan ifrågasättas.

Mannen berättar att hans ambition är att kunna erbjuda minst 60 platser fördelade på tre fastigheter. En av de aktuella byggnaderna är ett hyreshus, som står klart för omedelbar inflyttning. De två övriga fastigheterna kräver ombyggnationer och/eller renoveringar, uppger mannen.

Personen i fråga är dock inte vilken näringsidkare som helst. Han är aktiv nazist.

Mannen, som är i 50-årsåldern, har uttryckt sympati för nazistiska Svenskarnas Parti (SvP). Han har också fångats på bild iförd en jacka med nazistpartiets emblem under en demonstration som SvP anordnade 2014. Totalt har han deltagit i fyra av nazistpartiets demonstrationer, uppger mannen.

Expos dokumentation om mannens politiska aktiviteter omfattar även en lång rad rasistiska och antisemitiska kommentarer, som mannen har skrivit på sin Facebooksida.

En anhängare av en brutal våldsideologi vill alltså tjäna sig en hacka genom att hyra ut till Migrationsverket. Och när staten nu måste skaka fram alla boenden som överhuvud taget går att uppbringa, ökar rimligen också risken att nazisten får sätta sina planer i verket.

Migrationsverket har när allt kommer omkring inte rätt att neka någon att driva asylboende på grund av dennes politiska åsikter. Inte om alla uppställda kriterier uppfylls. Inte ens om personen i fråga tågar för nazismen.

Frågan är vad som händer om tilldelningsbesluten går mannens väg. Kommer flyktingarnas säkerhet att kunna garanteras, för vad händer om mannens åsiktsfränder skulle göra ett oanmält besök? Hur kan någon tro att en aktiv nazist skulle vara lämpad att arbeta med flyktingar?

Fallet visar att debatten om de svenska asylboendena måste fortsätta. Rena lycksökare har helt enkelt inte i branschen att göra, och Migrationsverket måste få resurser att utföra tillräckliga kontroller även i ansträngda lägen.

Det svenska mottagandet bör förbli generöst, men om boendekrisen ska kunna lösas är det nödvändigt att vända på alla stenar. I det arbetet kan entreprenörer och ideella krafter uträtta stordåd. Runt om i landet finns det övergivna missionshus och andra fastigheter som skulle kunna omvandlas till boenden för nyanlända, men det krävs att någon ser och tar tillvara de möjligheter som finns.

Givetvis krävs också strukturella reformer för ökat bostadsbyggande, men sådana förändringar tar tid. Därför måste temporära lösningar nu föregå de permanenta lösningarna.

Om Sverige ska kunna erbjuda att värdigt mottagande här och nu krävs det både politisk handlingskraft och ett brett samhälleligt engagemang.

Sverige tillsammans, om man så vill.