Olimme 20 vuotta sitten varmoja, että kehitys vie kohti markkinatalouden ja liberaalin demokratian voittoa. Tämä yhdistelmä oli tuottanut vaurautta ja hyvinvointia, jota muut kadehtivat.

Enää se ei näytä varmalta. Markkinatalous on yhä ylivoimainen, mutta usko horjuu pahasti siihen, että se olisi sidoksissa liberaaliin demokratiaan.

Minäkin kirjoitin joskus, että Kiina menestyy taloudessa hyvin niin kauan, kun se voi kopioida muita, mutta uuden kehittäminen ei tulisi sensuurin oloissa menestymään.

On kolme toisiinsa kietoutunutta syytä, miksi liberaalin demokratian voitto ei ole enää niin varma: valtiojohtoisen markkinatalouden menestys, keskiluokan kurjistuminen ja päätöksenteon vaikeutuminen.

Vaikka markkinatalous on osoittautunut suunnitelmatalouteen verrattuna ylivoimaiseksi, vielä paremmin se näyttää toimivan valtiojohtoisena. Markkinamekanismi löytää lopulta monen mutkan kautta maaliin, mutta taitava valtiollinen ohjaus löytää oikotien.

Singapore on äärikapitalistinen maa mutta samalla aasialainen hyvinvointivaltio, jossa valtio auttaa markkinoita menestyksellisesti ja kansallista etua varjellen. Mekin vannoimme sekatalousjärjestelmän nimiin 1970-luvulla, mutta sittemmin markkinafundamentalismi on jyrännyt.

Talousnobelisti Amartya Sen on valittanut, että hänelle kansantaloustiede on oppia markkinavirheiden tunnistamisesta ja korjaamisesta, mutta nykyisin kuvitellaan, ettei markkinavirheitä ole.

Tai ehkä vain tavat, joilla ohjattiin teollistumista, eivät enää toimi. Ohjaamatonkin on parempi kuin huonosti ohjattu.

= = =

Demokratia toimi hyvin niin kauan, kun kansan selkeä enemmistö kuului taloudellisen kehityksen voittajiin. Kansa luotti poliittisiin johtajiinsa, mutta ei luota enää. Viime vuosikymmeninä kasvava osa ihmisistä ja alueista on kokenut jääneensä menestyksestä syrjään. Ongelma koskee kaikkia teollisuusmaita.

Kun hallitukset eivät pysty tarjoamaan äänestäjille parempaa elämää, kasvaa houkutus tukea kannatusta kehittämällä ulkoisia vihollisia.

Syrjityiksi itsensä tuntevat alkavat häiriköidä vaaliuurnilla. Trump, Brexit ja Italia. Nyt horjuvat sellaiset valtiot kuin Saksa ja Ruotsi.

Demokratian edut eivät vakuuta kiinalaisia. He kummastelevat, oliko brittien järkevää päättää brexitistä kapealla marginaalilla ja kuinka vilpillisiä väitteitä kampanjassa esitettiin. Ei heitä myöskään vakuuta lehdistön rajoittamaton vapaus levittää valheita, jona sananvapaus kiinalaisille näyttäytyy. Eikä heidän järjestelmänsä tekisi ikinä Trumpista presidenttiä.

Elintason nousun piti synnyttää vaatimus demokratiasta ja sananvapaudesta, mutta toisin kävi. Köyhyys synnytti arabikevään, kun taas huikea vaurastuminen saa kiinalaiset hyväksymään demokratian ja sananvapauden puutteet.

Unkarissa, Puolassa ja Turkissa kansa on demokraattisessa järjestyksessä hylännyt demokraattiset oikeudet, mutta hyvin ei mene demokratialla edes sen ydinalueilla.

Journal of Democracy julkaisi vuonna 2017 shokeeraavan tutkimuksen (Mounk & Foa), jonka mukaan Yhdysvalloissa ja Britanniassa vanhemmista ikäluokista 70 % pitää demokratiaa olennaisena arvona, mutta nuorista enää 30 %. Aiempaa selvästi useampi kaipaa vahvaa johtajaa, joka ei olisi riippuvainen vaalituloksista.

On loogista pitää demokratiaa huonona järjestelmänä, jos ei usko sen pystyvän tuottamaan hyviä päätöksiä.

Sekä Singaporen että Kiinan ”demokratia” on länsimaihin verrattuna korostetun meritokraattista. Kun edustajat tosiasiassa nimetään eikä valita, päättäjiksi valikoituu hyvin osaavaa ja koulutettua väkeä. Se antaa niille edun, joka saattaa Kiinassa jopa kumota korruption haitat.

On hyvä, jos päättäjiksi valikoituu parhaita kykyjä, mutta riskinä siinä on, että he eristäytyvät tavallisen kansan kokemusmaailmasta. Lopulta tarvitaan mellakkapoliiseja ja kyynelkaasua ja jopa keskitysleirejä, kuten Kiinassa.

Suomessa kansanedustajat edustavat kansaa ja virkamiehet osaamista. Viimevuosina poliitikot ovat ottaneet itselleen valmisteluvaltaa, jonka pitäisi kuulua virkamiehille. Sote-uudistuksen tuhosi yksi yöllinen neuvottelu poliittisten päättäjien kesken ilman virkamiehiä.

Suomalaisen politiikan kyky tehdä päätöksiä on heikentynyt viimeisen 15 vuoden aikana nopeasti. Ehkä internet-aikana valmistelulle ei jää rauhaa, vaan esitykset ammutaan alas keskeneräisinä. Tai sitten päättäminen on vain vaikeampaa, kun ei voida enää jakaa lisää hyvä kaikille, vaan yhden hyvän asian edistäminen merkitsee toisesta tinkimistä.

Francis Fukuyama puhuu vetokratiasta, siitä, että liian monella taholla on veto-oikeus päätöksiin. Vähän huonommatkin päätökset ovat parempi kuin ei päätöksiä lainkaan. Suomessa vetokratia oli pahimmillaan Kataisen hallituksen aikana.

Demokratia tarvitsee puolustusohjelman. On parannettava päätöksentekokykyä ja nykyaikaistettava toimintatapoja. On kehitettävä uusia tapoja ohjata taloutta, jotta se saataisiin käännetyksi taas suuntaan, joka hyödyttää koko kansaa.

== =

Olen kirjoittanut kolumneja Suomen Kuvalehteen vuodesta 1996. Tämä oli niistä viimeinen. Teen tilaa uusille kirjoittajille.

Kiitän Suomen Kuvalehteä minulle annetusta palstatilasta ja kiitän lukijoita kannustavasta palautteesta, jota olen saanut lähes päivittäin. Se on lämmittänyt mieltä.