On useita hyviä syitä käydä äänestämässä. Yksi yleisimmistä, mutta samalla vaikeimmin perusteltavissa olevista syistä, on halu vaikuttaa siihen kuka tulee valituksi. Yksittäisen äänestäjän ääni menee lähes aina vaikuttamismielessä hukkaan, koska vaalitulos on harvoin yhdestä äänestä kiinni. Pienemmissä vaaleissa yksittäisen äänestäjän todennäköisyys antaa ratkaiseva ääni ei kuitenkaan ole aivan naurettavan pieni. Suomen kunnallisvaaleissa se on keskimäärin 0.6%.

Antamasi ääni on ratkaiseva eli ns. pivotaalinen, jos jättäessäsi äänestämättä olisi läpipäässeiden valtuutettujen joukko ollut toinen. Tietokoneellani sattuu olemaan erästä tutkimusta varten (kirjoitan siitä joskus toiste) neljien edellisten kunnallisvaalien tulokset. Laskin äsken huvikseni, että pivotaalisten äänien osuus on tuo 0.6%. Se ei ole täysin triviaali määrä. Pistäytyminen ennakkoäänestyspaikalla kotimatkan varrella voi olla perusteltavissa muutenkin kuin velvollisuudentunnolla tai huumorilla. Seuraavasta kuvasta näkyy miten pivotaalisten äänien osuus vaihtelee kunnanvaltuuston paikkaluvun mukaan.

Helsinki on ainoa 85:n valtuustopaikan kunta, ja täällä pivotaalisia on ollut vain reilut 0.1% äänistä. Viime vaaleissa pivotaalisia olivat Pia Pakarisen (KOK) 798 äänestäjää. Jos yksikin heistä olisi jäänyt kotiin, niin valtuustoon olisi päässyt saman äänimäärän saanut, mutta arvalla hävinnyt Milla Wiksten (KOK). Koska Helsingissä annettiin yhteensä 277 794 ääntä, niin pivotaalisten äänien osuus oli Helsingissä viime vaaleissa 0.29%.

On helpompi olla pivotaalinen kunnissa, joissa äänimäärät ja valtuustot ovat pienempiä. 17 valtuustopaikan kunnissa pivotaalisten äänien osuus on peräti 2.5%. Näin pienissä kunnissa asuu kuitenkin vain pieni osuus kaikista äänestäjistä.

Suurimmissa vaaleissa todennäköisyys olla pivotaalinen on tietysti häviävän pieni. Kukaan ei vielä ole ollut lähellekään pivotaalinen USA:n presidentinvaaleissa. Ääniero kuuluisassa vuoden 2000 Floridan melkein-tasapelissä oli 537. Jo tästäkin näkee, että yleisen äänestysaktiivisuuden selittäminen pelkällä äänestäjien halulla vaikuttaa vaalin lopputulokseen olisi aika älytöntä.

Pieni yksityiskohta vielä pivotaalisuuden määritelmästä. Tasapelin sattuessa arvonnan voittanutta äänestäneet ovat varmasti pivotaalisia. Ääni voi myös olla jollain todennäköisyydellä pivotaalinen, jos sen saaja voitti paikkansa yhden äänen erolla. Vuonna 2004 Helsingissä ei ollut pivotaalisia ääniä, mutta vuonna 2000 Kalle Kallio (SDP) voitti Kai Kaliman (SDP) yhden äänen erolla. Jos yksi Kallion äänestäjistä olisi jättänyt äänestämättä, niin olisi päädytty tasapeliin ja arvontaan, jonka Kallio olisi hävinnyt 50 % todennäköisyydellä. Niinpä Kallion 695 äänestäjää olivat odotusarvoisesti 347.5 pivotaalista äänestäjää.

Strateginen äänestäminen

Äänestämällä strategisesti voi lisätä oman äänensä vaikutusmahdollisuutta. Jos äänestää pivotaalisuus mielessä, niin kannattaa ottaa huomioon, että puolueiden väliseen paikkajakoon vaikuttavat pivotaalisuudet ovat harvinaisempia. Puolueiden sisällä ääniharavat tai toivottomat tapaukset eivät päädy pivotaalisiksi. Strateginen äänestäjä antaa äänensä ehdokkaalle, jolla on suuri todennäköisyys jäädä yhden äänen päähän paikasta. Lisäksi äänestäjän pitää ottaa huomioon omat preferenssinsä keskenään kilpailevien marginaalisten (eli todennäköisimmin tasapeliin päätyvien) ehdokkaiden tasoeroista. Ei kannata antaa ääntään ehdokkaalle, joka pudottaisi itselleen melkein yhtä mieluisan ehdokkaan, suurellakin todennäköisyydellä. Todella strateginen äänestäjä valitsisi puolueenkin osittain sen perusteella, missä hän pitää marginaalisten ehdokkaiden tasoeroja suurimpina.

Jos strateginen äänestäminen ja sen seuraukset kiinnostavat, niin lisälukemisena kannattaa tutustua alan klassikkoon. Roger B. Myerson and Robert J. Weber: “A Theory of Voting Equilibria. ” American Political Science Review, 1993, Vol. 87, pp. 102-114.

++

Vaalikirjoitukseni viime eduskuntavaaleista:

Yliarvostettu äänestysaktiivisuus.

Avainsanat: vaalit

Aihealueet: Julkinen talous, Mikro