Eduskunnan turvallisuusvaliokunnan raportti siitä, millainen Venäjä mahdollisesti tulee olemaan naapurina, kiinnittää väkisinkin Suomen lähialueen geopoliittisesta kehityksestä huolestuneen kansalaisen huomion, eikä valitettavasti hyvällä tavalla. Laajasta raportista silmään pistää ylioptimistinen suhtautuminen Venäjään, jota Aleksi Roinilakin käsitteli analyyttisessä ja järkevässä kirjoituksessaan “Sotaa ydinaseiden varjossa”. Tulevaisuusvaliokunnan raportin viidessä eri skenaariossa ei yhdessäkään uskottu olevan mahdollista, että Venäjä aiheuttaisi Suomelle sotilaallisen uhan, koska tämä saisi aikaan kolmannen maailmansodan. Englanninkielisessä raportissa todetaan suoraan, että hyökkäys Suomeen “tarkoittaisi käytännössä kolmannen maailmansodan syttymistä”.

Toiveikkuus ja optimismi on hyvä asia. Kukaan meistä ei halua konfliktia Venäjän kanssa. Tähän tavoitteeseen on hyvä perustaa politiikkamme. Kaikkiin riskeihin on kuitenkin varauduttava, erityisesti kun satumme asumaan tuon arvaamattoman maan naapurissa. Puolustusvoimien piirissä Suomen turvallisuutta ei onneksi perusteta toiveajatteluun, kuten näyttäisi käyvän eduskunnan tulevaisuusvaliokunnassa.

Olisi totta kai hyvin toivottavaa, että EU ja ns. länsimaat auttaisivat Suomea konfliktin sattuessa, mutta tähän turvautuminen on vaarallista toiveajattelua. Suomi ei kuulu Natoon, joten Naton turvatakuut eivät meitä koske. Jokainen EU-maa tekee puolestaan omat ulkopoliittiset päätöksensä. Kauniita sanoja varmasti saisimme, mutta uhka meidän vuoksemme syttyvästä kolmannesta maailmansodasta ei meitä pelasta.

Venäjä on jo puuttunut lukuisia kertoja naapurimaidensa sisäisiin asioihin, myös sotilaallisesti, mutta kovin paljoa muuta kuin sympatiaa eivät nämä maat ole avukseen saaneet. Pelkkä EU-jäsenyys ei anna Suomelle riittävää suojaa Venäjän uhittelulta.

EU:ssa kaavailtiin aikanaan myös kollektiivisia sotilaallisia turvatakuita jäsenmaille. Näin Suomi olisi, ainakin teoreettisesti, saanut joiltakin osin NATOn viidettä artiklaa vastaavan suojan, mikäli joutuisi hyökkäyksen kohteeksi. Suomen tuolloinen ulkopoliittinen johto näki kuitenkin suuren vaivan saadakseen vesitettyä turvatakuulausekkeen, kuten Jukka Tarkka totesi Helsingin Sanomien sunnuntaidebatissa 30.1.2005.

Suomea vaivaa ylioptimismi

J.K. Paasikivi lausui: "Poliittisen realismin taju ei ole Suomen kansan vahvimpia puolia. Uskotaan, kuten asioiden toivotaan olevan, ja toimitaan, ikään kuin se, mitä toivotaan, olisi totta." Paasikivi kiteytti tässä lainauksessa yhden Suomen merkittävimmistä ja usein toistuvista ongelmista. Laittamalla pää pensaaseen ei ongelmia ratkaista. Ongelmat ratkaistaan tekemällä mahdollisimman realistinen tilannearvio ja sopeuttamalla politiikka siihen. Liiallisesta optimisista on Suomessa paljon esimerkkejä:

1. Viimeisen kahdenkymmen vuoden aikana Suomi jätti liittymättä Natoon, koska uskottiin että Venäjä demokratisoituisi ja liberalisoituisi. Näin ei ole käynyt, ja epäilen vahvasti, ettei käykään.

2. Maanpuolustusta on ajettu alas ja määrärahoja supistettu, kun on uskottu perinteisten konfliktien jääneen historiaan. Perinteiset riskit (eli Venäjä) eivät kuitenkaan ole hävinneet minnekään.

3. Viimeisen viidentoista vuoden aikana Suomessa on tehty vain murto-osa niistä taloudellisista uudistuksista, joita olisi pitänyt tehdä. On perusteetta uskottu talouskasvun taittavan velkaantumisen ja työttömyyden häviävän itsestään. Näin ei ole käynyt, ja jopa The Financial Times pitää Suomea Euroopan sairaana miehenä. Samaan aikaan Ruotsissa ja Saksassa tehtiin erittäin laajoja rakenteellisia uudistuksia, joiden ansiosta maat kuuluvat Euroopan menestyneimpien joukkoon viime vuosina.

Suomen kunniaksi on sanottava, että lopulta olemme saaneet asiamme aina ratkaistua kovan paikan tullen. Miksi kuitenkaan odottaa kriisiä, kun voimme laittaa taloutemme ja puolustuksemme kuntoon myös hyvän sään aikana?

Atte Kaleva

www.attekaleva.fi