Pitkän kipukierteen jälkeen Iiro ei jaksanut enää elää, sillä hänellä ei ollut rinnalla kulkijaa. Sellaista ei nykyisessä terveydenhuollossa monesti ole.

Iiro Arvola kuoli muutama kuukausi sitten... Turhaan. Niin varmaan voi sanoa.

Hän teki itsemurhan 38-vuotiaana.

Iirolla oli datanomin ja mainosalan tutkinto. Vuosien saatossa hän muun muassa korjasi tietokoneita, teki autoremontteja ja oli tehtaassa töissä.

Iiroon sattui. Sekä sisältä että ulkoa.

Pitkälti toistakymmentä vuotta Iiro kärsi. Hänellä oli krooninen kipuoireyhtymä. Oli fibromyalgiaa ja nivelrikkoa.

Iiron potilaspapereiden mukaan hän kärsi myös paniikkihäiriöistä, vakavasta masennuksesta ja uupumuksesta. Joskus rytmihäiriöistä. Niistä Iiro sanoi, että iskut tuntuivat kovilta ja silloin hän pelkäsi kuolemaa.

Elämä meni palasiksi

Vuodesta 2012 tuli elämän käännekohta: liian monta vaikeaa asiaa tapahtui samaan aikaan.

Tuolloin Iiro sai potkut. Tehdas, jossa hän oli töissä, teki konkurssin. Samana vuonna tuli ero silloisesta puolisosta. Lapset jäivät äidille. Perheen rintamamiestalo myytiin.

Seitsemän vuotias Iiro oli juuri mennyt kouluun. Viisivuotias Iiro oli rakentanut oman kiviasetelman, jota vielä tutkii. Kari Arvola

Kamppailu työelämässä jatkui. Iiro perusti starttirahalla antenniasennus-yrityksen, joka ei menestynyt. Menot olivat suuremmat kuin tulot ja velka alkoi kasvaa.

Isä Kari Arvola ja Iiro selvittivät velkajärjestelyn mahdollisuuksia, mutta edellytyksiä siihen ei ollut. Jossain vaiheessa Kari toivoi, että Iiro olisi jatkanut hänen yritystään. Se teki maastomittaus- ja kartoitustöitä.

– Iiro oli yrityksessä useamman kerran harjoittelijana ja olisi saanut siitä työn. Mutta se ei toteutunut, sillä Iiron kunto huononi ja hän lipui yhä etäämmälle arjesta, Isä muistelee.

Iiron vanhemmat Kaija ja Kari Arvola auttoivat parhaansa mukaan koko Iiron aikuisiän. Pojalla oli viimeisinä vuosina jatkuvasti rahat lopussa. Niinpä vanhemmat ostivat ruokaa, antoivat rahaa sen, minkä kykenivät ja veivät pienille lähiseuturetkille.

– Henkistä tukea olisimme antaneet enemmänkin, jos olisimme tienneet tarkemmin Iiron tilanteesta. Poika kertoi kyllä asioitaan, mutta halusi säästää meitä. Ymmärrän terveydenhuollon tietosuojan, mutta tällaisissa tapauksissa toivoisi, että joku ammattilainen olisi voinut kertoa, missä mennään, Kaija Olin-Arvola sanoo.

Vuodesta 2012 tuli Iiron kohtalon vuosi. Pojan maailma romahti, sanoo äiti. Tuolloin Iiro oli myös viikon psykiatrisessa sairaalassa hoidettavana akuutin psykoosin vuoksi.

Vanhemmat haluavat Iiron tarinan julkisuuteen siksi, että liian monen elämä päättyy samalla lailla.

Kaksivuotias Iiro ja vanhemmat päätyivät Katso-lehden kanteen vuonna 1982. Arvolat olivat maalle-muuttajia, mitä juttu käsitteli.

"Tältä minun elämäni tuntui"

Potilaspapereista joulukuulta 2017 löytyy Iiron tuntoja elämästä:

Olen aina alakuloinen ja tulevaisuus pelottaa. Koen, että menneisyys on sarja epäonnistumisia.

En saa tyydytystä mistään enkä jaksa harrastaa mitään. Tunnen melkoista syyllisyyttä usein ja odotan, että minua rangaistaan. Inhoan itseni ja moitin itseäni kaikesta. En kykene edes itkemään.

Ärsyynnyn helposti ja olen menettänyt kiinnostuksen ihmisiin.

Minun on vaikea tehdä päätöksiä ja minun on pakotettava itseäni tekemään asioita

Menen klo 22 nukkumaan, herään pari tuntia liian aikaisin. Joskus herään jo 02-03 yöllä, enkä saa unta. Väsyn nopeasti.

Minua huolestuttaa monet sairauteni. "

Iirosta tuli terveydenhuollon todellinen suurkuluttaja, mutta apu ei auttanut

Iiron asioita hoitivat lukemattomat ammattilaiset. Vuodesta 2012 hän asioi vaihtelevan säännöllisesti työvoimaviranomaisten, Kelan ja kaupungin sosiaalitoimiston kanssa.

Kontakteja terveydenhuoltoon oli paljon. Viimeisinä vuosina keskimäärin kerran kuukaudessa.

Vajaan kuuden viimeisen vuoden aikana Iiron asiat kulkivat ainakin lähes neljänkymmenen eri lääkärin kautta. Monesti kyse oli lääkkeiden uusimisesta. Iiro ei aina tullut edes vastaanotolle eikä mennyt laboratoriokokeisiin.

Professori Matti Huttunen luki pyynnöstämme Ylen vanhemmilta saamat potilaspaperit. Hän on pitkän linjan psykiatri, joka on työskennellyt sekä julkisessa terveydenhuollossa että yksityislääkärinä. Nyt hän on jo eläkkeellä, mutta osallistuu edelleen aktiivisesti tieteelliseen keskusteluun.

Huttunen sanoo, että Iiron tapaus osoittaa, taas kerran, pirstoutuneen sosiaali- ja terveydenhuoltojärjestelmän ongelmat.

– Kun luin Iiron potilaspapereita, kiinnitin huomiota kymmeniin lääkäreihin.

Iiro Arvola oli eläinrakas. Tässä 37-vuotias Iiro hoitohevosensa kanssa. Kaija Olin-Arvola

Huttusen mukaan monet lääkärit kokevat tänä päivänä tehtäväkseen taudinmäärityksen tekemisen. Potilas kertoo ongelmansa ja lääkäri yrittää ratkaista potilaan esille tuoman ongelman. Potilaaseen ei ehditä tutustua, eikä hänen kokonaistilannettaan tiedetä. Hoidetuksi tulee vain se yksi pala ihmisestä.

Iiron kaltaisia ihmisiä ei voi välttämättä kokonaan parantaa: ongelmia ja vaivoja on paljon ja niitä on monella elämän alueella, mutta potilaan elämää voi helpottaa

Erityisesti tällaiset ihmiset tarvitsisivat potilaan rinnalla kulkevaa omalääkäriä tai omapsykiatria. Lääkäriä, joka pysyisi elämässä, kuuntelisi ja pitäisi asiat käsissään. On iso ongelma, että perinteinen omalääkäriys on katoamassa perusterveydenhuollossa, Huttunen sanoo.

Tilanne on vaikea varsinkin moniongelmaisille ihmisille. Sen sijaan joidenkin yksittäisten sairauksien, vaikkapa diabeteksen seurannassa ja rinnalla kulkemisessa onnistutaan paljon paremmin, Huttunen sanoo.

Hän kysyykin, mikä on lääkärin rooli.

– Itse haluan olla enemmän rinnalla kulkija kuin ”parantaja”, Matti Huttunen sanoo.

Sote-uudistus ei paranna monenlaista apua tarvitsevien ihmisten tilannetta

Nykyinen järjestelmä ei tue sitä, että ihminen tulisi hoidettua kokonaisena.

– Eikä sote-uudistus ole tuomassa siihen muutosta, psykiatri Huttunen sanoo.

Suomen Mielenterveysseuran toiminnanjohtaja Sari Aalto-Matturi kiinnittää huomiota samaan asiaan. Hän ei ole myöskään tyytyväinen siihen, miten mielenterveyspalvelut on ajateltu perustasolla järjestää.

– Sote-keskuksilta ei edellytetä mielenterveys- tai päihdepalvelujen osaamista. Jos sille tielle lähdetään, ihmiset eivät tule perusterveydenhuollossa saamaan tarvitsemaansa apua mielenterveyden ongelmiin vaan joutuvat turvautumaan ruuhkautuvaan erikoissairaanhoitoon. Tämä on hyvin vanhanaikainen lähtökohta, Aalto-Matturi sanoo.

Olisiko työkyvyttömyyseläke ollut ulospääsy tilanteesta Iirolle?

Iiron viimeisinä vuosina syöksykierre syveni. Jo vuonna 2013 potilasasiakirjoista löytyi mainita, että Iiro itse arvioi oman toimintakykynsä laskeneen noin 50–60 prosenttia.

Iiro toivoi pääsyä edes määräaikaiselle työkyvyttömyyseläkkeelle. Isä Kari sanoo, että työkyvyttömyyseläke olisi varmaan antanut jonkinlaisen ulospääsyn tilanteesta. Olisi ollut toivoa ja jokin näkymä tulevaisuuteen.

Vanhemmat haluavat tulla julkisuuteen, koska itsemurha on tabu ja siihen liittyy paljon häpeää. He toivovat voivansa vaikuttaa ihmisten asenteisiin ja siihen, että päättäjät suhtautuisivat asiaan vakavammin. SashaSilvala / Yle

Psykiatri Matti Huttunen on isän kanssa samaa mieltä. Hän sanoo, että kroonisista kipu- ja väsymysoireyhtymistä kärsivät ovat terveydenhuollossa väliinputoajia. Vaikea-asteisiakaan kroonisia kipu tai väsymysoireyhtymiä ei nähdä tauteina, joiden perusteella potilaille myönnettäisiin kuntoutustuki tai työkyvyttömyyseläke.

Huttunen kertoo, että kun ihminen sitten vuosien eläkehakemuskierteen jälkeen ajautuu vakavaan masennustilaan, vasta silloin eläke usein lopulta myönnetään. Tällöin kuntoutuminen on jo vaikeaa tai ylivoimaista. Kivun tai väsymyksen astetta on vaikea objektiivisesti mitata, minkä vuoksi lääkärit helposti väheksyvät niiden vaikutusta työkykyyn.

Epätoivoista voidaan auttaa, ja avun pyytäjää pitää kuunnella

Itsemurhia tehdään Suomessa paljon vähemmän kuin 90-luvun alussa. Suomi on tippunut kärkisijoilta hyvin lähelle EU-maiden keskitasoa.

Lukujen laskua selittää ainakin se, että masennus tunnistetaan aikaisemmin, hoidon saanti on parantunut ja on tehokkaampaa.

Terveyden ja hyvinvoinninlaitoksen tutkimusprofessori Timo Partonen sanoo, että terveyskeskuksessa on potilaalle monesti liian vähän aikaa.

Edelleenkin itsemurhaa yrittäneet ihmiset pääsevät liian usein päivystyksistä kotiin ilman, että varmistetaan psykiatrin konsultaatio tai muu jatkohoito, Suomen Mielenterveysseuran kriisikeskustoimintojen johtaja Outi Ruishalme sanoo.

Lisäksi nuorten itsetuhoisuus tulkitaan usein vain huomion hauksi, eikä sitä oteta riittävän vakavasti. On tärkeää, että on matalan kynnyksen paikkoja, jonne ihmiset pääsevät maksutta: auttavat puhelimet ja erilaiset kriisikeskukset. Niitä pitäisi olla myös potilaan läheisille.

Lisäksi kaikkien nuorten kanssa työskentelevillä pitäisi olla osaamista tunnistaa ja uskallusta ottaa puheeksi, jos tilanne huolestuttaa, Outi Ruishalme sanoo.

Iiron isä: “Pelkäsin pitkään, että tämä ei pääty hyvin”

Vähitellen Iiro käytti yhä enemmän lääkkeitä. Epäilys lääkkeiden väärinkäytöstä syntyi. Isä sanoo, että viime ajat olivat jo niin huonoja, että pojan piti erikseen järjestää itsensä kuntoon, että pystyi lähtemään yhteisille retkille.

Lääkkeiden väärinkäytöstä, ehkä huumeidenkin käytöstä en tarkkaan tiedä, Kari sanoo.

Kari Arvola poikansa haudalla elokuun lopussa. Sasha Silvala / Yle

Äiti katseli poikaansa yhtä huolissaan.

– Hetkittäin sitä olisi niin mielellään ottanut Iiron elämästä huolehtimisen omiin käsiinsä, mutta ei toisen elämää voi elää, äiti sanoo.

Vanhempien käsityksen mukaan Iiro yritti ensimmäisen kerran itsemurhaa lääkkeillä viime maaliskuussa.

– Iiro oli niin kauan käyttänyt lääkkeitä, että hän tunsi ne. En millään voi uskoa, että hän otti niitä liikaa vahingossa, äiti sanoo.

Vanhemmat sanovat, että heille kerrotun mukaan Iiro joutui myrkytyksen takia päivystykseen aamulla. Iltapäivällä hän jo lähti kotiin.

– Voi kunpa jollakin mahtikäskyllä Iiro olisi otettu sairaalaan, äiti sanoo nyt.

Psykiatri Matti Huttusen mukaan sairaaloiden ja laitospaikkojen purkaminen on johtanut siihen, että sairaaloiden avohoitopisteet ja vuodeosastot kuormittuvat hyvin vakavista mielenterveyden häiriöistä kärsivistä potilaista. Tässä tilanteessa hiljaiset masentuneet eivät läheskään aina saa riittävästi apua. Psykiatripula pahentaa entisestään tilannetta.

– On kuitenkin hyvä muistaa myös se, ettei mikään järjestelmä, eivät lääkärit tai läheiset pysty koskaan pelastamaan kaikkia. Lääkärit eivät voi ratkaista rahan puutetta tai yksinäisyyttä. Viime kädessä toivottomassa kierteessä oleva ihminen tekee itse ratkaisunsa. Traagisinta on se, että itsemurha on lopullinen ratkaisu tilanteeseen, joka olisi voinut ajan myötä mennä ohi, Huttunen sanoo.

“Nyt hän on turvassa”

Iiro teki itsemurhan toukokuun lopussa.

Äiti Kaija sanoo, että tämä kuva kertoo paljon. Kivityön Iiro teki kotipolun varteen vain kaksi päivää ennen kuolemaansa.

Kuvassa Iiron kotiportille tekemä inuksuk eli maamerikki. Tämän Iiron teki vain muutama päivä ennen kuolemaa. Kaija Olin-Arvola

Kunpa Iiro olisi löytänyt sosiaali- ja terveydenhuoltojärjestelmästä edes yhden ihmisen, joka olisi nähnyt hänet kokonaisena, ja johon hän olisi voinut luottaa, Kari sanoo.

– Kun laskin uurnan hautaan, ajattelin, että nyt hän on turvassa, isä muistelee.

Tästä en selviä koskaan, äiti Kaija sanoo.

– On hirveä suru ja ikävä. Silti elämä jatkuu. On pakko.

Juttu on tehty ja Iiron terveystietoihin tutustuttu yhteistyössä Iiron läheisten kanssa.

Ylen A-studio 17.9.2018 , katso video:

Katso A-studion juttu, jossa toimittaja Tiina Merikanto tapasi Iiron vanhemmat.

Jos tarvitset tai tunnet jonkun joka tarvitse apua, ota yhteyttä:

1. Valtakunnallinen kriisipuhelin päivystää numerossa 010 195 202

arkisin klo 9.00–07.00

viikonloppuisin ja juhlapyhinä klo 15.00–07.00

2. Netin keskustelukanava: Sekasin chat (siirryt toiseen palveluun)

3. Itsemurhien ehkäisykeskukseen voi varata ajan sähköpostitse (iek@mielenterveysseura.fi (siirryt toiseen palveluun)) tai soittamalla 0800 98 030 (arkisin 9–17, muulloin vastaaja). Kuopiossa voi soittaa numeroon (017) 262 7733 (ma–to kello 8–10).

4. Hätäkeskus 112.