Juha Taskinen on tullut Suomen kansalle tutuksi saimaannorppakuvistaan, kirjoistaan ja dokumenteistaan. Nyt on tullut aika jatkaa eteenpäin ja jättää perintö.

Juha Taskinen kuvasi saimaannorpan ensimmäistä kertaa vuoden 1979 kesäkuussa.

Kun 40 vuotta saimaannorppien kuvaamista tulee täyteen, mies aikoo jäädä eläkkeelle ja ryhtyä kalastamaan ammatikseen.

Taskisella on noiden vuosien varrelta kymmeniä, kenties satoja tarinoita kohtaamisistaan saimaannorppien kanssa.

Juha Taskinen, 60, ohjaa venettä tuulisella Saimaalla, lukee laineita ja sovittaa veneen niiden uomaan. Välillä Taskinen hiljentää, tarttuu vierellään makaaviin kiikareihin ja katsoo. Tottuneesti, tutuille kiville, tuttuihin salmiin ja saariin.

- Tuolla kivellä se on monesti muannu, Taskinen sanoo ja osoittaa kiveä, jolla norppa on nähty. Usein Taskinen kertoo norpan nimenkin.

Taskinen puhuu norpista nimellä kuin lapsistaan tai vanhoista tutuistaan. Ja niitähän ne ovat, vanhoja tuttuja. Tutkijat tuntevat norpat nimikkeillä phs (norpan latinankielinen nimi Pusa hispida saimensis) ja numerosarja. Ennen Pullervoksi nimeämistään maailman kuuluisin saimaannorppakin tunnettiin papereissa nimellä phs 106.

Mutta Taskinen, hän ei käytä numerosarjoja, vaan antaa norpille nimet.

Tapahtumasarja toistuu useaan otteeseen: veneen vauhti hiljenee, ja Taskinen tarttuu kiikareihin. Hän tuntee norpat ja niiden kivet. Tuulisella säällä ei saimaannorppia kuitenkaan näy.

Mutta niitä on tullut nähtyä, jo 39 vuotta.

Kaikki alkaa Joutenvedeltä. Taskinen osoittaa kallioisen saaren, jota peittävät kumaraan ja kiemuroille kasvaneet männyt. Taskinen tarkentaa, osoittaa kohtaa: siinä hänen ukkinsa on kuvattu kahden hänen ampumansa saimaannorpan kanssa. Kuva on hänellä tallessa. Se kuva on jäänyt hänen mieleensä.

Kuvassa Taskisen äidin isä Viktor Kärkkäinen Joutenveden saaressa kahden metsästämänsä saimaannorpan kanssa joskus 1930-luvulla. JUHA TASKISEN ARKISTOT

Taskinen laskee veneen perämoottorin syvemmälle, lisää vauhtia ja ohjaa venettä tuulesta suhisevalla Saimaalla muutaman kilometrin. Kohta hän hiljentää, tarttuu taas kiikareihin. Pian perämoottori käy enää vaimeasti, Taskinen osoittelee edessämme olevaa saarta, joka sijaitsee Joutenveden salmissa.

- Tässä se tapahtui. 17. kesäkuuta vuonna 1979 kello 16.05. Tuosta minä ramusin yli, ja tuolla kivellä se Saima nukkui, Taskinen osoittaa ja tarkistaa, että toimittaja näkee saman kuin hänkin. Salmessa on kivipari, joista toiselta Taskinen tapasi ensimmäisen saimaannorppansa, Saiman.

- Se on ollut arvokas ja iso tapahtuma. Sehän otti ihan munaskuista asti, että siinä se nyt on, Taskinen kertoo.

Tuosta hetkestä alkoi muutos 21-vuotiaan maanviljelijän elämässä. Ensimmäinen askel kohti " Norppa " -lisänimeä oli otettu.

Haukivedellä 1992 Juha Taskinen sai luvan ottaa kuutin kiinni, jotta se saataisiin lähetinseurantaan. Kukka-niminen kuutti nukkui vedessä, Taskinen meloi viereen ja otti kuutin syliinsä. Lähetintä ei Kukalle laitettu. MERVI KUNNASRANTA

Sata on hylkeitä vaan

Kun Taskinen nappasi kuvan Saimaksi nimeämästään saimaannorpasta, oli lajin tilanne karmea. Norppia oli vain satakunta kappaletta.

Keväällä 2018 juhlittiin, kun maitoa mankuvia kuutteja makoili kinoksissa ympäri Saimaan norppavesiä ennätysmäärä. Saimaannorppia laskettiin nyt olevan noin 400.

Taskisen norppavuosiin on mahtunut lukemattomia suuria suruja, mutta myös suurenmoisia voittoja. Norppavesiä on rauhoitettu verkkokalastukselta ja ymmärrys saimaannorpasta on kasvanut valtavasti.

Yksi noista suurenmoisista voitoista on tuore, tältä keväältä. Se on myös yksi Taskisen tärkeimmistä ja merkityksellisimmistä kohtaamisista saimaannorpan kanssa.

- Kaikista tärkein norppatapahtuma on keväältä, kun Pilvi-kuutti tavattiin Puruvedellä. Sitä odotettiin 18 vuotta. Puruvedeltä oli aikoinaan tapettu hylkeet ihan viimeiseen asti mutta kyllä usko oli, että norppa sinne palaa. Että joskus se kuutti sinne syntyy, Taskinen kertoo.

Vaikka Puruvedellä on todistettavasti ollut saimaannorppia, ei vesistölle ollut mahdollista saada verkkorajoituksia. Verkkorajoituksia lupailtiin, jos vesistöalueelle syntyisi saimaannorpan kuutti. Kuuttia oli toivottu Puruvedelle kuin hartaasti ja rakkaudella odotettua lasta.

Kun kevät alkoi lämmetä ja saimaannorppien elo hankien onkaloissa oli päättymäisillään, lähtivät saimaannorppia laskevat ihmiset liikkeelle. Kun laskijat saapuivat Puruvedelle, sattui Taskinen onnenkantamoisesta mukaan.

- Apukinospesä oli haljennut, kun rantajää oli vetäytynyt. Sieltä rakosesta kurkisti kuutti, ja seuraavaksi takaräpylät heilahti, kun se sukelsi poikkeen. Siinä alkoi kyllä Kaanaan häät meillä, kun toisiamme halailtiin siinä ja ilakoitiin, Taskinen kertoo.

Puruvedelle syntynyt kauan kaivattu, Juha Taskisen Pilvi-kuutiksi kutsuma norpan kuutti emänsä kanssa. Emä haukottelee, kun imetys on hoidettu. JUHA TASKINEN

Taskinen hiljenee, ehkä herkistyy. Hymy säilyy silmissä ja ihmisessä.

- Siinä hetkessä tuli kaikki hyljevuodet yhteen nippuun. Se oli tässä, se oli voitto. Nyt se norppaelo Puruvedellä alkaa.

Tuttujen tervehtimistä

Taskinen on aloittanut monet keväät samalla tavalla: hän on etsinyt Viljo-norpan. Viljo on suurin koskaan tavattu saimaannorppa, sen massiivisuudesta on uutisoitu ja sen jylhästä kilomäärästä on ilakoitu. 124-kiloinen Viljo on keväisin usein se ensimmäinen saimaannorppa, jonka Taskinen tapaa.

- Viljo Suurta tulee kevväisin käytyä kahtomassa. Tänä keväänäkin se mätkötti siellä vesikivellään, ja siitä se on se hyle-elo avattu. Tuttuja hylkeitä tulee aina käytyä tervehtimässä.

Vaikka tuttuja hylkeitä piisaakin ja kohtaamisia norppien kanssa on niin monia, ettei laskuissa pysy, on tullut aika lopettaa. Yksi syy Taskisen päätökselle lopettaa aktiivinen norppien jäljillä kulkeminen on yksinäisyys, oman lauman puute.

- Tässä on tullut niin paljon kaikenlaisia lupakysymyksiä ja kaikenlaisia sotia käytyä, että saisin tehdä työtäni, kuvata. Se on vähän kuin tämä jatkuva tuuli, Taskinen sanoo ja heilauttaa kättään.

- Kun se puhaltaa vastaan 40 vuotta, ei jaksa ennää. Kun tämmösenä yksinäisenä sutena touhuaa, eikä ole turvaverkkoja tai ketään, kenen kanssa asioita pohtia... Siinä ainoa työkaveri on järven pinnasta heijastuva peilikuva, eikä sille puhumisessa ole järkeä. Siinähän alkaa piässä hihna läpättää.

Norppa-Taskinen on puuhannut vuosia WWF:n, Suomen Luonnonsuojeluliiton, Itä-Suomen yliopiston ja Metsähallituksen kanssa. Häneltä on kysytty norpista, hänelle on soitettu medioista, kun norpista on kaivattu kuvia. Hän oli pitkään se tunnettu taho, joka tiesi saimaannorpista ne asiat, joista haluttiin tietoa.

- Norppa-Taskisen asema, sillä oli ennen merkitystä kenttätöissä ja tietämyksessä. Nykyisin sillä ei enää ole. Yliopiston tietokanta on valtavan laaja ja enemmän nuo muut tietävät kuin minä. Hyvä niin.

Saaret, lahdet, salmet ja rantakaislikot ovat tulleet Taskiselle tutuiksi, kun hän on taittanut matkaa pitkin poikin Saimaata norppien perässä hiihtäen, soutaen ja uiden.

Monenlaisia norppia on Taskinen nähnyt vuosien varrella. Vasemmalla sylissä Kukka-kuutti, oikealla keraaminen saimaannorppa. MERVI KUNNASRANTA / ANNI SAASTAMOINEN

- Hylökeen persiessähän mie olen ollut, niinhän ne kylillä sanovat, Taskinen sanoo ja nauraa.

Hylökeen persiessä, siellä hän on siis ollut. 39 vuotta, kohta 40, sitten se jää. Nyt on aika laskea kamera alas, jättää jäitä pitkin norppien hengitysavannoille ja pesäkinoksille kuljettanut potkuri kotipihaan. Norppa-Taskinen tarttuu katiskoihin ja keskittyy ammatikseen kalastamiseen ja saimaannorppien ihasteluun etäämmältä.

- Nyt on tullu sellanen vahva päätös luopumisesta ja siirtymisestä toisenlaiseen touhuun. Tästä asiasta, norppien näkemisestä, vois nauttiakin, eikä olla vaan suorittajana, Taskinen pohtii.

Turmiollista ihmisrakkaudelle

Kun 21-vuotias Juha Taskinen lähti Joutenvedelle uteliaana nuorena miehenä kameran kanssa, ei hän olisi voinut aavistaa, mihin hänen eteensä silloin auennut, norppien reunustama polku johtaa.

Sen polun varrelle on särkynyt ihminen moneen otteeseen. Saman polun varrella on tapahtunut unohtumattomia kohtaamisia.

- Koko elämähän tässä on tapahtunut välissä. Siinä on syntynyt ihmisen identiteetti ja elämän vimmat ja kaikki tarinat, työ, ja tavallaan se perintö. Nimenomaan se perintö, joka tässä on tarkoitus tehdä vielä, kun tolkuissaan on, hän kertoo ja viittaa perinnöllään kirjaan ja elokuvaan, joihin hän aikoo vuotensa kiteyttää.

- Matkalla on kariutunu avioliitto ja ihmissuhteita. Hyljerakkaus on turmiollista ihmisrakkaudessa, Taskinen sanoo ja huokaa, hiljenee hetkeksi.

Taskinen on pitkä ja ilmeikäs mies, joka puhua pulputtaa kuin savolaiseen tapaan kuuluu. Maalaa tarinan vitsiksi, vaikka se vihloisi sisintä. Hetken hiljaisuuden jälkeen hän jatkaa.

- Tässä on valtavasti tapahtunut. On tultu pitkälle niistä kauhun vuosista, kun norppia oli vain satakunta. Saimaannorpan suojelu on pyrkiytynyt valtavasti eteenpäin ja on monilla rintamilla tehty töitä yhdessä. Nyt eletään niiden noin 400 norpan kanssa. Kyllä tässä on syvä, iso kiitollisuus ihmisessä.

Istumme saaressa, josta Taskinen kuvasi ensimmäisen norppansa. Siinä se silloin mätkötti, liki 40 vuotta sitten. Tuolla kivellä, tuolla noin, sinne Taskinen viittoo. Mikä niissä norpissa niin kiehtoi, että niiden parissa on hujahtanut vuosikymmeniä? Mikä niissä niin kiinnostaa, että ihminen saattaa tuntikausia kytätä louhikossa vain yhtä vilausta varten, jota ei ehkä koskaan tule?

- Kärsimystähän se on ollu välillä, mutta joku vietti siinä on, että täällä kuletaan. Täältä se elämä ammennetaan. Eihän niitä asioita oteta, vaan ne annetaan.

Saimaannorpan kaksoskuutit Arka ja Parka emänsä nisillä. Tämä hetki on hienoudessaan syöpynyt Juha Taskisen mieleen iäksi. JUHA TASKINEN

- Se norppahan voi tulla nytkin tuosta kurkistammaan. Ja niinä hetkinä, kun se tulee, täyttyy se säkki, että taas jaksaa, Taskinen sanoo ja osoittaa kallion halkeamaan, josta Saimaan vesi läikehtii.

Yksi ainutlaatuisimmista ja uskomattomimmista norppakohtaamisista Taskisen elämässä tapahtui kevättalvella 2009. Silloin hän kuvasi saimaannorpan kaksoskuutit.

- Minä niitä kyttäsin kameran kanssa. Sitten se emä nousi jääpanteelle imettämään ja ne kuutit, Arka ja Parka nousi perässä, ja minä kuvasin niitä. Kun ne siitä lähti, otin rantakivestä kiinni ja pussasin sitä niin, että oli sammalta suussa. Tiesin, että tällaista ei tule ennää toista kertaa.