Kun kaksikymmentä vuotta sitten aloitin työni uskontotieteen oppiaineessa, virkanimikkeeni oli arkistoassistentti. Vastuullani oli 1964 perustettu folkloristiikan ja uskontotieteen TKU-arkistokokoelma. Siihen oli koottu ja koottiin edelleen opiskelijoiden, tutkijoiden ja tutkimusprojektien tuottamaa aineistoa: tekstiä, ääntä, kuvaa ja liikkuvaa kuvaa.



Kun Lauri Honko perusti kokoelman, hän halusi talletettavaksi haastatteluista nimenomaan alkuperäisen äänitemateriaalin – monissa paikoissa arkistoitiin vain litteraatiot, haastattelujen puhtaaksikirjoitetut asiasisällöt. Mutta TKU-kokoelmaan tallennettiin kalliit ja kallisarvoiset kelanauhat, joista voitiin kuunnella haastateltavan autenttista puhetta – tai vaikkapa laulettua itkuvirttä tai joikua – kaikkine vivahteinen. Siksi kokoelmaa kutsuttiinkin äänitearkistoksi, vaikka siellä oli muunkinlaista aineistoa.

Pitkään tiedot haastatteluista tallennettiin pahvikortistoon, mutta jo vuodesta 1988 lähtien metatiedot (hakukorttien eli collcardien tiedot) oli tallennettu Trip-tietokantaan, josta niitä pystyi eri hakukriteerein etsimään. Tietokanta oli aikaansa edellä.

Aikaansa edellä oli myös vuonna 2000 aloitettu digitointiprojekti, jossa muunnettiin digitaaliseen muotoon itse aineisto – haastattelupuhe, valokuvat, videonauhat. Siihen haettiin ja saatiin rahoitusta, ja vuosien aikana suuri osa (ei kuitenkaan kaikki) arkiston kokoelmista saatiinkin muunnettua digitaaliseen muotoon. Tällöin TKU-kokoelma oli yhdistetty kansatieteen TYKL-kokoelman kanssa kulttuurien tutkimuksen arkistoksi.

Digitointi oli tärkeää, ettei ainutlaatuinen haastatteluaineisto hävinnyt, jos fyysisille nauhoille, diakuville tai valokuville tapahtuisi jotakin. Aineisto oli todellakin ainutlaatuista. Digitointi aloitettiin niin kutsutusta Talvadas-aineistosta, joka sisälsi pienen pohjoissuomalaisen, Tenonjokivarressa sijaitsevan kylän asukkaiden uskomusperinnettä. Siitä löytyi myös eri alueitten saamelaisten haastatteluja, murteita, jotka ovat jo muualta kuin näistä nauhoista kadonneet. Digitoituna aineistot olisivat tutkijoiden käytössä riippumatta siitä, missä he asuisivat.

Vaikka aineistot digitoitiin, se ei tarkoittanut alkuperäisten nauhojen hävittämistä. Myös digitoitu aineisto saattoi teknisten ongelmien vuoksi kadota, minkä vuoksi oli tärkeä huolehtia alkuperäisaineistojen huolellisesta säilyttämisestä.

Kulttuurien tutkimuksen laitoksen Fennicum-rakennuksen kellarikerrokseen rakennettiinkin remontin yhteydessä kaksi pienehköä arkistokelpoista tilaa, jonne kallisarvoinen aineisto sijoitettiin. Tilassa vallitsi vakaa lämpötila ja valvottu kosteusprosentti. Ne oli myös suojattu oikosuluilta ja vesivahingoilta. Tämä olikin tärkeää, sillä talo osoittautui homeongelmaiseksi.

Fennicum-rakennuksen kohtalosta kiisteltiin vuosia – niin että osa rakennuksen työntekijöistä ehti jo altistua homeelle. Oppiaineet siirrettiin toisaalle ja joitain vuosia myöhemmin itse arkistollekin saatiin uudet tilat osana kirjastolle remontoitua Teutori-rakennusta. Samassa yhteydessä arkisto laajeni palvelemaan uutta historian, kulttuurin ja taiteiden tutkimuksen laitosta.

Harmillista kyllä, Teutori-rakennukseen ei säästösyistä voitu saada arkistokelpoisia tiloja, vaan aineistot sijoitettiin varastoksi määriteltyyn tilaan, joka on altis niin lämpötilojen vaihtelulle, satunnaisille läpikulkijoille, oikosuluille kuin vesivahingoille. (Itse arkistoakaan ei enää saanut sanoa arkistoksi, vaan ”aineistovarastoksi”).

Tila ei siis soveltunut arkistokäyttöön, joten kulttuurien tutkimuksen oppiaineryhmän kokoelmien arvokkaimmat osat päätettiin jättää Fennicumin pohjakerrokseen, jossa oli niitä varten asianmukaiset tilat.



Mutta rakennus tuli tiensä päähän ja sen tyhjentämistä alettiin toteuttaa. Samalla oli tehty elinkaarisuunnitelma myös arkistoaineistolle: ne siirrettäisiin puhdistettavaksi mahdollisesta homeesta ja toimitettaisiin välivarastoon odottelemaan jo rakenteilla (tai ainakin suunnitteilla) olevan arkistokelpoisen säilytystilan valmistumista. Arvokkaiden aineistojen tulevaisuus näytti turvatulta.

Tähän aamupäivään asti.

Jonkinlaisen tietokatkoksen vuoksi Fennicum-rakennusta tyhjentävä muuttopalvelu tyhjensi myös osan arkistotilaa ja heitti ulos roskalavalle vuosikymmeniä tarkkaan ja huolellisesti käsitellyt ja mahdollisimman kuivissa olosuhteissa säilytetyt kelanauhat.

Ja alkoi sataa räntää.

Kun arkistotyöntekijä saapui paikalle jatkamaan nauhojen pakkaamista varastoon siirtämistä varten, hän löysikin roskalavalle heitettyjä, pakkauksistaan pudonneita ja purkautuneita, vettyneitä kelanauhoja. Voiko arkistosta vuosia huolta pitäneelle henkilölle tulla eteen surkeampaa, katastrofaalisempaa, veretseisauttavampaa tilannetta?



Nopeiden ja tiukkojen (kirosanat poistettu) neuvottelujen jälkeen aineistot peitettiin sateelta mahdollisimman pian pressuilla ja muoveilla. Käytiin kirjeenvaihtoa päättävien ja vastuutakantavien voimien välillä. Aineistoja ryhdyttiin kantamaan sisätiloihin suojaan märältä ja kylmältä. Vuorossa on vielä tuhojen arviointi: miten paljon aineistoa on tuhoutunut ja miten suuri korvaus niistä maksetaan.



Tulee sitten arvioiduksi kadonneen muistitiedon hinta.