Putoan mustaan tuskaan, en voi hengittää. Sydän hakkaa, en pysty olemaan. Kipu on tappanut elämän sisälläni. Se hyökkää jokaikinen yö päälle. Voimia taistella ei enää ole. Antakaa minun mennä.

49-vuotias Arja Sihvonen on kirjoittanut kirjeen monta kertaa. Sitten hän on ottanut lääkkeet.

Itsemurhakierre jatkui 13 vuotta, koska pahaa oloa ei hoidettu oikein. Usein Sihvonen lähetettiin päivystyksestä bussilla kotiinsa.

Suuri osa kerran yrittäneistä yrittää uudestaan, koska ei saa tarvitsemaansa apua. Elämän ja kuoleman tienhaarassa valinta on silloin helppo. Itsemurhien määrä on kuitenkin kääntynyt viime vuosina kasvuun. Syytä ei tiedetä.

Itsemurhayrityksestä hengissä selvinneet ovat varsin merkittävä potilasryhmä, sillä yrityksiä tapahtuu kymmenen kertaa enemmän kuin itsemurhia.

Tässä jutussa kerrotaan itsemurhaa yrittäneiden puutteellisesta hoidosta ja siitä, kuinka itsemurhavaarassa olevien potilaiden hoitoa ollaan uudistamassa Suomessa. Eräs uusi menetelmä on tuonut avun jo sadoille itsemurhaa harkinneille.

Lue kolmen naisen tarinat siitä, kuinka he lopulta valitsivat elämän.

Konkurssi, köyhyys ja oman lapsen ongelmat mursivat Eija Lambergin – kun mies jätti, hän päätti kuolla

Satu Krautsuk / Yle

Kun avasin silmäni, vieressäni oli maha.

Oli pimeää. Jonkun vatsakumpu oli ensimmäinen asia, jonka näin ja tiedostin. Ajatukseni olivat hattaraa. Mietin, onko taivaassa tällaista.

– Huomenta Eija. Tiedätkö, missä olet?

Sänkyni vieressä seisovan ihmishahmon ääni puhkaisi pehmeän maailmani. Oli kuulemma juhannuspäivän jälkeinen yö, ja minut oli tuotu edellisenä päivänä Meilahden sairaalaan. Tilanne oli ollut vakava.

Tahmeaan tajuntaani hiipi outo tunne nenässä. Siitä lähti letku johonkin. Rinnastakin lähti letku. Ranteet oli kahlittu lepositeillä kiinni sänkyyn. Vasta paljon, paljon myöhemmin ajatukseni ehtivät jalkoihin asti. Jalatkin oli sidottu sänkyyn kiinni.

Kului tunteja ennen kuin sain kysyttyä, miksi minut on sidottu. Sanoivat, että olin niin kova rimpuilemaan.

Vain kaksi vuorokautta aikaisemmin olin ollut maailman onnellisin nainen.

Aloin miettiä pilleripurkkia, joka minulla oli keittiökaapissa. Eija Lamberg

Edessä oli elämäni juhannus miesystäväni kanssa. Olimme jo kerran eronneet, mutta palanneet yhteen. Olin hirvittävän rakastunut ja odotukseni olivat korkealla.

Hän tuli luokseni Helsingin Vuosaareen juhannusaattona. Ostimme jääkaapin täyteen ruokaa, grillasimme ja lähdimme sen jälkeen saareen. Kilistimme juomia ja juhlimme meitä. Päivä oli upea.

Kotimatkalla vanhat ongelmat nousivat pintaan ja räjähtivät riidaksi. Mies ei astunut kanssani metroon. Helsingin rautatieasemalla, puolilta öin, hän sanoi, ettei halua nähdä minua enää koskaan.

Itkin koko matkan kotiin. Kotona jääkaapista minua tuijottivat yhdessä ostetut makkarat, lihat, salaatit. Kontrasti oli valtava. Avasin oluen.

Satu Krautsuk / Yle

Puhelimeni kilahti. Sisaruksiltani tuli viestejä, kuinka heidän perheensä olivat kokoontuneet yhteen. Kuinka ihanaa oli viettää juhannusta yhdessä. Minä olin ensimmäistä kertaa elämässäni aivan yksin.

Aamuyön tunteina yksinäisyys väritti ajatukseni tummiksi, hiljaisuus kuorrutti ne mustiksi. Aloin miettiä pilleripurkkia, joka minulla oli keittiökaapissa.

En ymmärtänyt, että juhannusyöhön tiivistyi vuosien helvetti.

Minulla on viisi lasta. Olin eronnut nuorimpien lasteni isästä 10 vuotta sitten. Ero oli todella raastava ja ositus kesti vuosia. Vanhemmat lapset olivat muuttaneet jo pois kotoa, mutta nuorin tyttäreni alkoi oireilla ja joutui koulukiusatuksi.

Tyttö sai tappouhkauksia, joiden vuoksi hän ei uskaltanut neljään kuukauteen mennä ovesta ulos. En saanut tyttärelleni apua. Ongelmat eivät olleet kuulemma tarpeeksi vaikeita.

Vaateliikkeeni meni konkurssiin. Jouduin ulosottoon ja seisoin 11-vuotiaan tyttäreni kanssa leipäjonossa. Se oli hirveän nöyryyttävää.

Ajattelin, että kohta ei satu enää. Eija Lamberg

En saanut nukuttua. Minulla todettiin masennus. Sain purkin pillereitä ja 45 minuutin keskustelun psykiatrian polilla kerran kuukaudessa. Ei se ollut mitään hoitoa. Tapaamisissa revittiin haavat auki, mutta ne piti nuolla yksin. Masentunut ei siihen pysty. Tuli vain rumia arpia.

Kun tyttäreni muutti omilleen, tapasin miesystäväni ja muutimme hänen kanssaan nopeasti yhteen. Ero tuli yhtä nopeasti. Miehen lapset asuivat vielä kotona, ja uusperheen yhteensovittaminen oli vaikeaa.

Avoliiton jälkeen muutin taloon, jossa oli putkiremontti. Talossa piikattiin ja porattiin kuukausien ajan aamusta iltaan. Äänet repivät hermojani, enkä pystynyt nukkumaan. Samoihin aikoihin isäni kuoli. En itkenyt.

Muutin taas. Uuden kotini naapurit pitivät jatkuvia bileitä. En nukkunut vieläkään.

Juulia Tillaeus / Yle

Kaikki lapseni olivat lentäneet pesästä, olin 36 äitivuoden jälkeen äkkiä aivan yksin. Eläkepäätös siihen päälle sai minut tuntemaan itseni täysin virattomaksi hylkiöksi. Kun suhde juhannusyönä loppui, olin aivan totaalisen lopussa. Miksi eläisin, kun kukaan ei tarvinnut minua?

Kävelin koko yön ympäri kämppää oudon pakokauhun vallassa. Pilleripurkki kaapissa alkoi kutsua minua luokseen. Kun aamu valkeni, laitoin ex-miesystävälleni viestejä. Kerroin, että nämä ajatukset pelottavat minua. Pyysin apua. En saanut vastausta.

Kaikki oli äkkiä aivan selvää. Minun piti kuolla, jotta kipu loppuisi.

Juhannuspäivänä kello 12 istuin keittiön pöydän ääreen ja aloin kirjoittaa jäähyväiskirjettä. Minulla oli tyyni ja rauhallinen olo. Pyysin lapsia iloitsemaan puolestani – siitä, että pääsen viimeinkin pois. Nyt tiedän, että se oli aivan järjetön ajatus.

“En ole enää mitään eikä mikään voi minua enää satuttaa. Toivon, että sydämiinne jää jotakin siitä mitä olin. Ainakin rakkauteni.”

Voit kuunnella alla olevalta videolta, kun luen koko kirjeen ja kerron, miltä ajatuksia kirje herättää minussa nyt.

Jätin kirjeen keittiön pöydälle. Avasin kaapin oven ja pilleripurkin. Otin ensin yhden kourallisen pillereitä, sitten toisen. Kulautin ne oluella alas. Menin sohvalle ja ajattelin, että kohta ei satu enää.

En muista, kumpi soitti – minä tyttärelleni vai hän minulle. Tytär tajusi heti, ettei kaikki ollut kunnossa. Minä sanoin, ettei ambulanssia tarvitse soittaa. Kaikki oli hyvin.

Noin vuorokausi myöhemmin heräsin sumuiseen maailmaani Meilahden sairaalan päivystysosastolla. Sängyt oli erotettu verhoilla. Kuulin niiden läpi muiden potilaiden vaivat ja sosiaaliturvatunnukset. Se oli hirveän kiusallista.

En katunut itsemurhayritystä lainkaan. Eija Lamberg

Päivystävä psykiatri tuli luokseni ja kysyi, miltä minusta tuntuu. Tilanne oli korni. Siinä muiden potilaiden kuullen olisi pitänyt avautua. Haluanko psykiatriseen sairaalaan osastohoitoon? En halunnut. Yrittäisinkö uudestaan itsemurhaa, jos pääsisin kotiin? En osannut vastata. Sain silti reseptin mielialalääkkeisiin, jotka pitäisi hakea kotimatkalla.

Lääkärin lähdettyä hoitaja tuli hoputtamaan, että pitää mennä odotussalin käytävälle odottamaan hakijoita. Että hei hei.

En katunut itsemurhayritystä lainkaan. Ajattelin salaa, ettei kuolemani olisi ollut iso vahinko.

Nyt tiesin kuitenkin, että lapsille ja läheisille se olisi sitä ollut. En olisi pärjännyt kotona ilman heitä. He taluttivat minua kuin mummoa, sillä olin lääkkeistä aivan zombi.

Sain ajan psykiatrian polille muutaman päivän päähän. Siellä lähinnä tarkistettiin lääkitys. Käynnit jatkuivat pari kuukautta, koska minulle piti saada diagnoosi. Apu jäi pinnalliseksi.

Eija Lambergilla on paljon kulttuuriharrastuksia. Juulia Tillaeus / Yle

Ystävien ja lasten avulla elämänhaluni alkoi palata. Ilmoitin psykiatrian polilla, etten halua enää lääkkeitä. Jouduin kaiken maailman keskusteluihin, joissa minua motivoitiin jatkamaan lääkitystä. Olin sinnikäs, ja lopulta toiveeni hyväksyttiin.

Itsemurhaa yrittäneiden jälkihoito on yhteiskunnan puolelta olematonta. Mielestäni ihmiset jätetään heitteille. Ei pitäisi olla niin, että masentunut työnnetään sairaalasta lääkepurkin kanssa kotiin yksin. Miten selviää ihminen, jolla ei ole ketään?

Sairaalasta neuvottiin ottamaan yhteyttä Suomen mielenterveysseuraan. Sitä kautta olen vihdoin ymmärtänyt, että itsemurhayritykseeni purkautui valtava kuorma käsittelemättömiä asioita.

Siksi ajatusteni logiikka vääristyi juhannuksena aivan kiemuraan.

Itsetuhon hetki on hyvin lyhyt

Aivot jumiutuvat ja ajavat itsensä alas. Et muista edes lapsiasi, koska sillä hetkellä he lakkaavat olemasta sinulle. Rakkaat ihmiset vain katoavat.

Se voi kestää vain kaksi sekuntia tai kaksi tuntia. Itsetuhoisen hetken voima on valtava. Nyt vuoden ajan toimineen itsemurhien ehkäisykeskuksen tehtävä on eliminoida se.

– On tärkeää oppia tunnistamaan itsetuhoinen tila ja pysäyttämään toiminta ennen kuin satuttaa itseään, kertoo itsemurhien ehkäisykeskuksen päällikkö Marena Kukkonen Suomen mielenterveysseurasta.

Itsemurhavaaran arviointi ei ole aina helppoa. Yhden itsemurhayritys voi olla täysin ennakoimaton, kun taas joku toinen on jatkuvasti vähän itsetuhoinen.

– Yksittäiset lääkärit voivat arvioida tapauksia eri tavoin, ja kaikki potilaat eivät halua psykiatrista konsultaatiota itsemurhayrityksen jälkeen. Hoitoon ei voi lähettää vastoin tahtoa, jos tahdosta riippumattoman hoidon edellytykset eivät täyty, sanoo HYKS psykiatrian linjajohtaja, ylilääkäri Pekka Jylhä.

Seuraavana päivänä hän ehkä jo katuu. Pekka Jylhä

Usein potilaalla ei Jylhän mukaan edes ole ollut halua kuolla. Hän on vain halunnut ahdistuksen pois.

– Seuraavana päivänä hän ehkä jo katuu. Jos silloin ei enää ole selvää kuoleman tarkoitusta, ei osastohoito välttämättä auta.

Mieli ry:n kriisipuhelin auttaa Numero on 09 2525 0111

Tarjoaa keskusteluapua

Tavoitteena ehkäistä henkistä hätää ja itsemurhia

Kriisipuhelimeen voi soittaa nimettömästi

Puhelut ovat luottamuksellisia

On avoinna joka päivä ympäri vuorokauden

Kriisipuhelimen ruotsinkielinen linja päivystää numerossa 09 2525 0112

Kriisipuhelimen lisäksi kriisiapua saa Tukinet (siirryt toiseen palveluun) -nettipalvelussa ja Sekasin (siirryt toiseen palveluun) -chatissa.

Toisaalta mieli saattaa myös muuttua sen jälkeen, kun potilas on päässyt kotiin. Terveydenhuollon puolelta myönnetään, että itsemurhien ehkäisyssä ja jälkihoidossa on ongelmia ympäri maata.

Itsemurhaan päädytään hyvin erilaisista, henkilökohtaisista syistä. Siksi ei ole olemassa yhtä kirkasta tapaa, jolla se voitaisiin estää.

Viime vuosina on kuitenkin löytynyt eräs sveitsiläinen menetelmä, jota mielenterveysseura on tutkinut yhdessä Helsingin kaupungin ja yliopistollisen sairaalan kanssa. Itsemurhaa yrittäneitä potilaita on ohjattu Helsingin alueen päivystyksistä tai psykiatrisista sairaaloista mielenterveysseuraan, joka on hoitanut varsinaisen työn.

Asiakkaita on ollut tähän mennessä noin tuhat. Alustavat tulokset ovat niin hyvät, että menetelmä on herättänyt kiinnostusta julkisessa terveydenhuollossa ympäri maata.

Vasta sen avulla katkesi Arja Sihvosen 13 vuoden itsemurhayritysten kierre.

Arja Sihvonen yritti itsemurhaa lukuisia kertoja – hänet pelasti puhelinluettelosta löytynyt Marja

Juulia Tillaeus / Yle

En muista, montako kertaa olen yrittänyt itsemurhaa.

Sairaalan harmaanruskea hahmo on minulle tuttu, kun astun portista sisään ja kuljen ohi tuttujen puiden. Olen kävellyt tällä pihalla paljon. Tänään kävelen sen poikki osastolle vetämään ryhmää, joka koostuu kotiutuvista potilaista.

Olin ennen yksi heistä. Toivoton tapaus.

Kun astun potilaiden eteen, minusta tuntuu käsittämättömältä olla tässä. Nyt voin antaa omien kokemusteni pohjalta muille toivoa.

2000-luvun alussa sain ensimmäisen vakituisen työpaikkani. Työterveyslääkäri diagnosoi työhöntulotarkastuksessa minulla masennuksen ja kirjoitti minut sairauslomalle.

Ojensin paperin hänelle takaisin.

Minulla ei ollut miestä eikä lapsia. Olin yksinäinen, vetäytyvä ihminen. En kertonut pahasta olostani kenellekään. Raamatussa sanotaan, ettei saa tappaa. Pohdin, että koskeeko se myös itsemurhaa. Sitten löysin puhelinluettelosta Marjan.

Näppäilin hänelle pitkän viestin, joka alkoi näin: jos tekee itsemurhan, niin pääseekö taivaaseen? Arja Sihvonen

Oli laskiaistiistai, kun avasin puhelinluettelon ja aloin etsiä vastauksia. Kriteerejä oli kolme: numeron piti kuulua papille, hänen piti olla nainen ja hänellä piti olla kännykkä – en halunnut puhua vaan lähettää tekstiviestin.

Pappi, nainen ja kännykkä oli tuohon aikaan harvinainen yhtälö, koska naispappeja ei vielä kovin paljon ollut ja puhelinluettelo koostui lähinnä lankanumeroista. Sormeni pysähtyi sivulle, jolla luki Marja Heltelä. Näppäilin hänelle pitkän viestin, joka alkoi näin: Jos tekee itsemurhan, niin pääseekö taivaaseen?

Jos Arja Sihvoselle tulee itsemurha-ajatuksia, hän lähtee Visu-koiran kanssa ulos. Juulia Tillaeus / Yle

Marja oli juhlissa, mutta vastasi minulle heti. Puhelimeni näyttöön ilmestyi viesti. Hän vastasi kysymyksiini ja toivoi, että voisimme tavata. En suostunut heti.

Tapasin Marjan Helsingin tuomiokirkon kryptassa. Marja oli ensimmäinen, jolle pystyin puhumaan pahasta olostani. Eräänä iltana kipu vyöryi silti päälle niin isolla voimalla, että halusin lopettaa sen. Otin yliannostuksen mielialalääkkeitä.

Heräsin Malmin sairaalan päivystyksestä. En ollut kiitollinen tai helpottunut siitä, että olin hengissä.

Kaava toistui aina samana. Vielä päivällä en välttämättä tiennyt, että yrittäisin illalla itsemurhaa. Sitten nukkumaanmenon aikaan minusta tuntui, etten pysty olemaan, en halua nähdä enää seuraavaa hetkeä. Kun se olo vyöryi päälleni, olin täysin avuton. Päätin vain lopettaa tuskan.

En kirjoittanut jäähyväiskirjettä joka kerta. Kaikki – kolme tai neljä – ovat minulla edelleen tallessa.

Marja on pelastanut minut monta kertaa. Näin minulle on kerrottu, en muista siitä itse mitään. Välillä päädyin psykiatriselle osastolle, mutta usein minut lähetettiin päivystyksestä kotiin. Minulle määrättiin jatkuvasti unilääkkeitä ja rauhoittavia. Oli helppo ottaa niitä liikaa.

Jälkeenpäin olen ymmärtänyt, että minua pidettiin kroonikkona. Kierrettäni ei kukaan yrittänyt katkaista. Itsemurhayrityksestä ei edes saanut puhua. Siellä haluttiin vain saada ihminen jotenkin tolpilleen ja sanoa heipat. Avohoidossa psykiatrian poliklinikalla käynnit olivat lähinnä kuukausitsekkauksia, että olenko hengissä. Siellä oltiin sitä mieltä, ettei menneistä kannata puhua.

Joskus osastolla sain hoitajan, jonka kanssa pystyin juttelemaan. Se oli kuitenkin tuurista kiinni. Usein tuntui, että sairaala oli pelkkä säilö – paikka, jonka tehtävänä oli estää minua yrittämästä itsemurhaa uudelleen. Eihän se mitään estänyt, siirsi vain eteenpäin.

Vuonna 2013 jouduin rikoksen uhriksi. Minut raiskattiin. Yllättäen sain sitä kautta vihdoin avun, joka katkaisi kierteeni.

Kun astun potilaiden eteen, tiedän tarkalleen, miltä heistä tuntuu. Arja Sihvonen

Tein rikosilmoituksen, mutta se ei johtanut mihinkään. Päädyin jälleen yrittämään itsemurhaa. Tällä kertaa minut lähetettiin päivystyksestä osastolle. Minusta tuntui, että kaikki olivat jo luovuttaneet. Myös minä.

Sairaalasta neuvottiin ottamaan yhteyttä itsemurhien ehkäisykeskukseen. Päätin kokeilla, ei kai siitä haittaakaan olisi.

Se kannatti. Ensimmäistä kertaa pääsin käymään ammattilaisen kanssa läpi syitä, jotka olivat johtaneet itsemurhayrityksiin. Pääsin raiskauksen vuoksi vihdoin myös yksilöterapiaan. Se oli minulle tosi tärkeää, koska ryhmässä en saanut suutani auki.

Samoihin aikoihin löysin hevoset. Hevosten kanssa minulla oli ensimmäistä kertaa todella hyvä olo. Nautin niiden läheisyydestä ja aloin käydä ratsastamassa. Saan voimia myös Visu-koirastani. Koen, etten tällä hetkellä enää tarvitse lääkitystä.

Aloitin Auroran sairaalassa kokemusasiantuntijana tammikuussa. Käyn siellä kerran viikossa. Kun astun potilaiden eteen, tiedän tarkalleen, miltä heistä tuntuu. Samalla tiedän, ettei minusta tunnu siltä enää.

Ilman puhelinluettelosta löytämääni Marjaa en olisi hengissä. Hänestä on tullut minulle ystävä.

Marja Heltelä auttoi Arja Sihvosen vaikeiden vuosien läpi. Juulia Tillaeus / Yle

Taiteltava turvakortti mahtuu lompakkoon

Mutta miksi lääkkeillä itsemurhaa yrittänyt potilas lähetetään kotiin lääkereseptin kera? Miten avun saaminen voi kestää 13 vuotta?

Ylilääkäri Pekka Jylhän mukaan lääkkeiden kanssa itsemurhaa yrittäneen potilaan kohdalla arvioidaan tarkkaan, kuinka paljon hänelle voidaan kirjoittaa lääkkeitä.

– Joissakin tilanteissa ei anneta reseptiä mukaan heti itsemurhayrityksen jälkeen tai kirjoitetaan se hyvin pienelle määrälle. Tarvittaessa voidaan antaa pieni määrä lääkettä ja vasta myöhemmin, jonkin ajan kulua ennen kuin kirjoitetaan resepti.

Jylhä myöntää, ettei itsemurhayritystä ja siihen johtaneita tapahtumia ole välttämättä käyty kovin tarkkaan läpi akuuttihoidon jälkeen. Jatkossa on toisin.

Yleensä tarinat ovat alkaneet vuosia sitten. Marena Kukkonen

Suomen ensimmäisen itsemurhien ehkäisykeskuksen toiminta loppui 1970-luvulla, koska sen nimeä ei saanut kirjoittaa puhelinluetteloon. Itsemurha oli silloin niin iso tabu.

Sveitsiläinen Linity nojaa aivan vastakkaisiin periaatteisiin. Kun itsemurhavaarassa oleva henkilö tapaa kriisityöntekijän, hän saa kertoa koko tarinansa videokameralle. Sen jälkeen tarinaa käydään läpi niin kauan kuin asiakas haluaa.

– Yleensä tarinat ovat alkaneet vuosia sitten. Kyse ei ole koskaan pelkästään itsetuhoisesta hetkestä vaan pitkän ajan kuluessa kasautuneista asioista, kertoo itsemurhien ehkäisykeskuksen päällikkö Marena Kukkonen.

Turvakortti on hyvin vaatimaton, kokoon taiteltava paperi. Kuvaan on sommiteltu Eija Lambergin kortti. Eija Lamberg

Tapaamiset järjestetään nopeasti itsemurhayrityksen jälkeen. Niitä on viikon välein yhteensä kolme tai neljä. Niiden aikana opetetaan asiakasta estämään uusi itsemurhayritys ja katkaisemaan itsetuhoinen hetki omin keinoin. Siinä isossa roolissa on oma turvakortti.

Kokoon taiteltava turvakortti on henkilökohtainen ja mahtuu lompakkoon.

Arja Sihvosen kortissa lukee, että nouse ylös. Vie Visu-koira lenkille. Kirjoita ajatuksiasi paperille. Jos nämä eivät auta, soita omalle yhteyshenkilöllesi tai kriisinumeroon. Sihvosella on toisinaan yhä itsemurha-ajatuksia, mutta ne eivät enää etene toiminnaksi.

Samaa palautetta on tullut itsemurhien ehkäisykeskukselle. Linity-ohjelmaan kuuluu, että tapaamisten jälkeen asiakkaaseen pidetään yhteyttä kirjeitse kahden vuoden ajan.

– Moni on kokenut tulleensa kuulluksi ensimmäistä kertaa, kun itsemurhayrityksen kohdalle on pysähdytty kunnolla. He ovat myös ymmärtäneet, miksi ovat päätyneet yrittämään itsemurhaa.

Niin kävi ainakin esimiestehtävissä työskentelevälle naiselle,joka ehti yrittää itsemurhaa kolmesti.

30-vuotias Niina pyysi, ettei saisi enää lääkkeitä kotiin – sai parhaan avun jääpusseista

Juulia Tillaeus / Yle

Hyvin harva ystävistäni tietää, että olen yrittänyt tappaa itseni. Olen käynyt koko ajan töissä, menestyin esimiestehtävissä, ihmissuhteeni pysyivät kasassa. Paha olo ei näkynyt. Olin taitava pitämään kulisseja pystyssä.

Kotona minun piti suunnitella monta tuntia lähtöä ruokakauppaan. Pelkäsin, että törmään johonkin tuttuun. Sitten yksi kollegani huomasi, että jokin oli vialla. Ei tässä ole mitään hätää, vähän vain väsyttää, vastasin. En ollut nukkunut kahdeksaan viikkoon.

Menin lääkäriin. Minulla diagnosoitiin vaikea-asteinen masennus. Sen taustalla oli käsittelemättömiä asioita lapsuudesta. Olin silloin kihloissa, ja se kaikki peilautui myös parisuhteeseeni. Kun parisuhde meni huonosti, oma olo paheni vielä lisää. Lisäksi häpesin masennustani.

Kaikki itsemurhayritykseni tapahtuivat puolen vuoden sisällä.

Melkoinen tilannetaju lääkärillä, kun potilas on yrittänyt tappaa itsensä. "Niina"

Ne olivat impulsiivisia, en suunnitellut niitä etukäteen. Jäähyväiskirjeet kirjoitin, mutta muuten en muista niitä edeltäneistä tapahtumista oikein mitään.

Puolisoni löysi minut kaksi kertaa. Ensimmäisellä kerralla kävin todella lähellä kuolemaa. Jouduin lääkkeiden yliannostuksen vuoksi Meilahteen teho-osastolle. Siitä minut passitettiin suoraan pakkohoitolähetteellä tarkkailuun Auroran sairaalaan.

Toisella kertaa sain päivystyksestä mukaani 200 pillerin lääkereseptin. Sen jälkeen minut laitettiin nopeasti päivystyksestä kotiin, kuten myös viimeisellä kerralla talvella 2018. Minusta se oli hyvin erikoista.

Silloin olin viiltänyt lääkkeiden yliannostuksen lisäksi ranteeni ja nilkkani auki.

Juulia Tillaeus / Yle

Heräsin verilammikosta. Säikähdin hemmetisti, että mitä oikein on tapahtunut. Onnistuin soittamaan itselleni ambulanssin.

Olin sairaalassa 12 tuntia. Kun heräsin, minut oli kiire saada ulos. Odoteltiin vain lääkäriä tikkaamaan nilkkani ja ranteeni. Mielestäni en ollut siinä kunnossa, että olisin voinut mennä yksin mihinkään.

Haavalääkäri kysyi, sopiiko kandin tulla katsomaan toimenpidettä. Hämmennyin ja mietin, että toki, tulkaa nyt kaikki katsomaan. Melkoinen tilannetaju lääkärillä, kun potilas on yrittänyt tappaa itsensä. Kandi jopa tikkasi lopulta toisen nilkkani. Olin kuin joku harjoituskappale.

Minulta kysyttiin, voiko joku tulla hakemaan minut. Soitin samalle kollegalle, joka oli passittanut minut ensimmäistä kertaa lääkäriin. Pyysin, ettei minulle enää annettaisi lääkkeitä kotiin.

Ihmiset vaihtuvat koko ajan. "Niina"

Viimeisestä kerrasta jäi aika erikoinen fiilis. Ei ole mikään pikkujuttu, jos ihminen yrittää tappaa itsensä. Onko sopivaa laittaa hänet tunnin päästä heräämisestä pihalle?

Minulla oli toki hoitosuhde psykiatrian polille. Masennuksen hoito julkisella puolella perustuu lääkkeisiin. Joillakin ne varmasti toimivat, mutta oikean lääkityksen löytäminen on melkoista seulomista. Minua lääkkeet eivät auttaneet ollenkaan.

Lisäksi ihmiset vaihtuvat koko ajan. Parin kuukauden sisään näin ehkä viittä eri psykiatria enkä edes muista, kuinka monta psykologia. Jouduin selittämään samat asiat aina uudestaan ties kuinka monelle ihmiselle.

Viimeisen itsemurhayrityksen jälkeen minut ohjattiin mielenterveysseuran puoleen. Heillä oli kuulemma erilainen menetelmä itsemurhaa yrittäneiden hoitoon. Oli herättävä kokemus, kun asiaa käsiteltiin niin eri tavalla.

Hoito mullistumassa, Linity mukana

Sosiaalipsykiatrian professori Sami Pirkola Tampereen yliopistosta kaipaa parempaa yhteistyötä sosiaalityön, terveyskeskusten ja erikoissairaanhoidon välille. Näin luukulta toiselle juokseminen ja samojen asioiden kertaaminen vähenisi.

– Palvelut ovat nyt jäykkiä eivätkä vastaa ihmisten tarpeisiin siten kuin pitäisi. Hoitojärjestelmän pitäisi olla vähän ketterämpi ja reagoida aikaisemmin. Toiminnan pitäisi olla saumatonta, Pirkola sanoo.

Juulia Tillaeus / Yle

Hän vetää parhaillaan työryhmää, joka laatii itsemurhayritysten jälkihoitoon uutta Käypä hoito -suositusta. Siihen on tulossa muun muassa erilaisia mittareita, joiden avulla voidaan mitata potilaan itsetuhoisuutta. Lisäksi tekeillä on kansallinen mielenterveysstrategia, johon liittyy myös itsemurhienehkäisyohjelma.

– Itsemurhakuolleisuuden ehkäisemisen tueksi etsitään parhaillaan tutkimusnäyttöä. Meillä on jo instrumentteja sekä kyselymenetelmiä, joilla itsetuhoisuutta voidaan selvittää.

Linity-menetelmä ei ole vielä laajemmassa käytössä julkisella sektorilla, koska sen tehosta ei ole vielä tarpeeksi tutkimusnäyttöä. Pirkola sanoo, että se noteerataan silti Käypä hoito -suosituksessa jollain tavalla.

– Vaikka vahvaa suositusta sen käytöstä ei vielä pystytä antamaan, se voi olla erinomainen väline osana hyvää kliinistä itsemurhien ehkäisytyötä.

Ainakin pääkaupunkiseudulla suunnitelmat ovat jo pitkällä.

– Pyrimme järjestämään itsemurhayrityksen jälkeen ainakin yhden tapaamisen, jossa laaditaan potilaalle turvakortin tapainen turvasuunnitelma. Tavoite on, että hän pystyy sen avulla tunnistamaan ja hallitsemaan tilanteita, jotka saattavat laukaista itsetuhoista käytöstä, sanoo ylilääkäri Pekka Jylhä.

Olen tajunnut, ettei tarvitse ylisuorittaa ja olla yli-ihminen. "Niina"

Myös Niinan tarinalla on Linityn ansiosta onnellinen loppu.

Aloin ymmärtää itseäni paremmin ja osasin jopa antaa masennukseen liittyviä asioita itselleni anteeksi. Vaikeimpiin hetkiin ja paniikkikohtauksiin sain suurimman avun turvakortista, joka neuvoo ottamaan silloin pakastimesta jääpussin. Kun nostan sen käsiini, ajatus siirtyy väkisin kylmään, pois ahdistavista ajatuksista. 15 minuutissa helpottaa.

Olen myös kirjoittanut paljon ajatuksiani paperille. Paniikkikohtauksia ei ole ollut enää pitkään aikaan. Olen tajunnut, ettei tarvitse ylisuorittaa ja olla yli-ihminen.

On ihan ok, jos joskus on paha olla.