Terho Miettinen hylkäsi helluntailaisuuden sillä hetkellä, kun hänen kuollutta omaistaan yritettiin herättää henkiin. Sitten hän alkoi kirjoittaa kirjaa.

He messusivat. Sitten odottivat. Ja messusivat lisää. Kuollut pysyi kuolleena. Terho Miettinen katsoi vierestä, kuinka kymmenkunta ihmistä yritti herättää vainajan oikeuslääketieteen laitoksella Helsingin Ruskeasuolla helmikuussa 2011.

Messua johti evankelis-luterilaisesta kirkosta irtaantuneen Nokia Mission silloinen johtaja, entinen koulupastori ja huvipuistopappi, Markku Koivisto.

Kuollut mies oli Miettisen omainen, helluntaiseurakunnan nuorehko pastori, joka oli tehnyt itsemurhan ajamalla päin kuorma-autoa.

Markku Koivisto Nokia Mission herätyskokouksessa vuonna 2008. Koivisto jätti liikkeen hengelliset tehtävät elokuussa 2011, kun Nokia Missio totesi hänen rikkoneen ”seksuaalisia rajoja”. Oikeus tuomitsi myöhemmin Koiviston ehdolliseen vankeuteen nuoren miehen seksuaalisesta hyväksikäytöstä.­

Ruumiinavaus oli tehty, mutta ryhmä odotti, että ruumis pomppaisi lavitsaltaan minä hetkenä hyvänsä pystyyn. Hänelle oli tuotu vaatteet ja kengät sitä varten, ettei hänen tarvitsisi lähteä ulos talven kylmyyteen pelkässä hautajaisasussaan.

– Tule takaisin. Tule Jeesuksen nimessä! Nouse ylös! Halleluja, et sinä ole kuollut! toisteli ryhmä litanioitaan. Välillä puhuttiin kielillä, välillä laulettiin.

– Huulet alkaa liikkua jo, totesi Markku Koivisto toiveikkaana.

Se oli hetki, jolloin suomut tippuivat Miettisen silmiltä kuin Saulukselta Damaskon tiellä.

– Se oli viimeinen niitti. Olin ollut jo pidempään vahvasti epäileväinen, mutta viimeistään se sai minut ajattelemaan, että eihän tässä touhussa ole mitään tolkkua.

Helluntaimankelin läpi

Nyt, reilut kuusi vuotta tuota hetkeä myöhemmin, ilmestyy Miettisen ja toimittaja Raija Pellin kirja Harhaanjohtajat – Vahvassa uskossa (Docendo). Siinä marssitetaan valokeilaan kirjava joukko uskonnollisia hahmoja: huijareita, horrossaarnaajia, ihmeparantajia, naistenjahtaajia, hyväksikäyttäjiä, kielilläpuhujia ja maailmanlopun profeettoja.

Kirjaan on haastateltu yli 80 ihmistä, jotka ovat kuuluneet johonkin lahkoon tai äärikarismaattiseen yhteisöön. Yksi heistä on Miettinen itse. Hän syntyi helluntailaiseen sukuun – tai kuten hän itse muotoilee, hänet ”vedettiin kysymättä helluntaimankelin läpi”. Hän kävi lapsena kuuntelemassa kielilläpuhumista ja kaatumassa evankelista Niilo Yli-Vainion saarnan aikana.

– Se oli hyvin jännittävää, myönnän sen. Ja ne kertomukset! Täällä oli parantunut sitä ja tuolla tätä. Se kuuluu siihen show’hun, että annetaan lupaus siitä, että tällainen parantuminen voi olla luvassa sinullekin.

Jalovaaran rukousilloissa satoi kultahippuja

Ihmeteoista muodostuukin Miettisen ja Pellin kirjan pääjuoni. Miettistä kiehtoo se, kuinka niillä hallitaan uskonnollista yhteisöä ja kuinka selitetään parhain päin, kun ihmeteko ei onnistukaan.

Osa ihmeteoista jää hämmästyttävän vaatimattomiksi ottaen huomioon sen, kuka ne väitetysti saa aikaan. Kaikkivaltias saattaa tankata auton, kun tankki on tyhjennyt. Onpa Herra vieroittanut myös tupakasta ja löytänyt kadonneet avaimet. Ehkä jossain myös hirmumyrsky saa perhosen iskemään siipiään.

Maallikkosaarnaaja Pirkko Jalovaara tuomittiin rahankeräysrikoksesta ehdolliseen vankeuteen. Rikoshyöty – yhteensä 165000 euroa – tuomittiin valtiolle menetettäväksi.­

Toiset ovat suureellisempia: esimerkiksi äskettäin rahankeräysrikoksesta ehdolliseen vankeuteen tuomittu maallikkosaarnaaja Pirkko Jalovaara on kertonut, kuinka hänen rukousilloissaan satoi kultahippuja.

Vainajan syy

Myös Miettiselle ihmeteot olivat totta suuren osan hänen elämästään. Vaikka hänen uskonsa oli alkanut horjua jo vuosia aiemmin, vasta Koiviston ruumiinmanaus viimeisteli helluntailaisuudesta irrottautumisen.

– Luopuminen siitä ajatuksesta, että rukouksella voisi parantaa, vaati surutyötä ja aikaa. Se oli lopulta kipeäkin kokemus.

– Helluntailiikkeessä oli hyviäkin juttuja. Jos jotain kaipaan, niin sitä yhteisöllisyyttä, jossa ollaan kaikki yhdessä tärkeän asian äärellä. Liikkeessä on paljon lämpimiä, vilpittömiä ja ihania ihmisiä.

Mutta hinta, joka yhteisöllisyydestä olisi pitänyt maksaa, oli liian kova.

– Usko voi tukea elämää, mutta helposti käy niin, että uskonto on se, joka on saamapuolella – ei suinkaan uskovainen. Yhteisön jäsen pakotetaan työhön, maksamaan rahaa... pahimmillaan hänet työnnetään hengellisen sodankäynnin eturintamaan, josta lähdetään pois vain mielisairaalan kautta.

Miettinen sanoo, että silloin kun ihminen vastaa lahkon kutsuun, hänestä tulee matkustaja omassa kehossaan. Pelkkä kuori, jota saarnaajan päähänpistot ohjaavat. Silloin ei uskota mitään, mikä murentaisi omaa uskoa.

Niin kävi myös helmikuussa 2011 Ruskeasuolla. Sen sijaan, että Koiviston manauksen toimivuus olisi kyseenalaistettu, eräs vahvauskoisista rukoilijoista epäili, että epäonnistuminen oli vainajan syytä.

Vainaja ei halunnutkaan tulla takaisin.

Harhaanjohtajat – Vahvassa uskossa julkaistaan tänään 12.4.