– Minun lapsuuteni loppui siihen, otin heti topakan tytön roolin. Jo ensimmäisenä jouluna äidin kuoleman jälkeen yritin tehdä kaikki ruoat ja hoitaa joulun samalla tavalla kuin äiti oli sen hoitanut. Eihän se tietenkään onnistunut ja esimerkiksi riisipuuro paloi pohjaan. Mutta jo silloin huomasin, ettei isäkään pystynyt joulua valmistelemaan.

Perhe asui pienessä Vaalan kunnassa Kainuun ja Pohjois-Pohjanmaan rajalla. Pian avuksi tulivat kunnan perhetyöntekijät. He kävivät auttamassa perhettä pari tuntia joka arkipäivä, mutta viikonloput ja lomat lapset olivat keskenään isänsä kanssa.

Aarne-isän muisti huononi entisestään. Lopulta ystävä sai painostettua hänet tutkimuksiin. Diagnoosista ei ollut epäselvyyttä.

– Se oli selkeä muistisairausdiagnoosi. Sairauden myötä isä joutui lopettamaan työnsä rakennustyömailla ja ajokorttikin otettiin pian pois. Koko ikänsä kovasti töitä tehneelle miehelle ne olivat valtavan isoja menetyksiä.

– Sairastuminen muutti isää paljon. Aikaisemmin hän kävi töissä ahkerasti, kalasti paljon ja teki pitkiä lenkkejä pyöräillen tai kävellen. Isä oli tosi huolehtivainen, pesi pyykkiä ja kävi kaupassa. Minä olin sellainen isin tyttö, ei parempaa isää olisi voinut olla.

Muistisairauden myötä roolit muuttuivat päälaelleen. Tiian piti huolehtia isän peseytymisestä ja muistuttaa syömisestä. Aarne oli paljon yksin kotona, sillä hänellä ei ollut sisaruksia ja omat vanhemmat olivat jo kuolleet. Vaimon sukulaisetkin asuivat kaukana, joten perheen tukiverkosto oli ohuen ohut.

Muistisairaus muokkasi miehen ulkoista olemusta hitaasti, mutta varmasti.

– Isän kävely muuttui aika ajoin hassuksi ja suusta pääsi outoja äännähdyksiä. Tällaiset motoriset oireet kuuluvat sairauteen, mutta ulospäin ne näyttivät lapsellisilta. Isä alkoi muuttua lapsenkaltaiseksi, Tiia muistelee haikeana.

Sijaisperheessä olisi ollut äiti ja isä.

Tiian alkava murrosikä toi omat hankaluutensa muistisairaudesta kärsivän isän ja tyttären suhteeseen. Tiia alkoi kapinoida ja karkailla kotoa.

– Minusta tuli kireä kapinallinen ja testasin tietyllä tavalla isää, onko siitä isäksi vielä. Haistattelinkin suoraan monet kerrat. Koin, ettei kukaan huomaa minua, en saa mistään apua ja tukea. Sen ikäinen ei osaa apua välttämättä pyytääkään, jonkun muun pitäisi huomata avuntarve.

Kun oma koti tuntui ahdistavalta, vietti Tiia paljon aikaa kavereidensa luona. Siellä hän näki tavallista perhe-elämää.