Olen useita vuosia seurannut Helsingin ja muun pääkaupunkiseudun kaupunkisuunnittelun tulevaisuudensuunnitelmia ja oikeasti toteutettuja hankkeita ja huomannut niiden välillä jyrkän ristiriidan. Tyypillisesti pidemmän aikavälin suunnitelmissa suositaan raideliikenne- ja pyöräilypainotteisia ratkaisuja ja kaupan paluuta pienyksiköiksi, esimerkiksi kivijalkakaupoiksi ja autoilun myös odotetaan vähenevän rajoitusten myötä. Todelliset hankkeet sen sijaan ovat erittäin markkinavetoisia, suosivat välittömästi kantakaupungin ulkopuolella ajoväylien leventämistä ja lähiövyöhykkeellä Kehä III:n tasalle asti kaupan suuryksiköitä, joiden kohdalla yksityisautoiluyhteydet ja runsaat parkkitilat ovat keskeisessä asemassa. Seuraavassa on tästä esimerkkejä:

Suunnitelmissa Länsiväylää halutaan bulevardisoitavasti, toteutetuissa hankkeissa sitä on levennetty kautta linjan, pidennettykin Kirkkonummen puolella monia kilometrejä ja siitä on tehty myös entistä tärkeämpi kuljetusreitti kun Jätkäsaaressa sijaitsevaa Länsisatamaa laajennetaan ja sen kapasiteettia lisätään. Aikanaan alueelle kulki satamarata, jota olisi voitu parantaa satamaliikenteen tarpeisiin, se kuitenkin purettiin ja osa siitä on talvisin lähes tyhjänä pyöräilybaanana.

Suunnitelmissa Helsingin keskustaan halutaan lisää kivijalkakauppoja kaupunkibulevardien varrelle, toteutetuissa hankkeissa Itäkeskusta on laajennettu ja lukuisia uusia isoja kauppakeskuksia perustettu. Kivijalkakaupat ovat myös häviämässä hyvää vauhtia ja keskustan alueen liike-elämä painottuu baareihin ja pikaruokaloihin.

Suunnitelmissa puhutaan älyliikenteen loistavasta tulevaisuudesta, todellisuudessa Kutsuplussa sai kyytiä liian kalleutensa takia ja useat pääkaupunkiseudun poikittaisliikenteen linjat ovat retuperällä. Myös molempia koko pääkaupunkiseudun ympäröiviä kehäteitä on levennetty puhtaasti yksityisautoilutarpeita varten.

Helsinki, Espoo ja Vantaa kaavoittavat asuinalueitaan, liikealueitaan ja teitään varsin paljon toisistaan riippumatta, usein niin, että suunnitelmat eivät pidemmällä aikavälillä toimi yhteen riittävän hyvin. On oireellista, että Helsingissä joudutaan tekemään vuoteen 2050 asti ulottuvassa perspektiivissä yleiskaavoja, jotka pysähtyvät sen nykyisille rajoille. Eikö siihenkään mennessä ole yritystäkään saada aikaiseksi metropolihallintoa tai kuntaliitosta?

Malmin lentokenttä on todettu Suomen toiseksi vilkkaimmaksi lentopaikaksi ja tärkeäksi lentokoulutuksen ja siviili-ilmailun kohteeksi ilman, että sille olisi voitu osoittaa mitään korvaavaa paikkaa. Siitä huolimatta se halutaan purkaa ja sen päälle rakentaa asuntoja huonojen joukkoliikenneyhteyksien varaan, erityisesti, jos vieressä kulkeva Lahdenväylä pitäisi myöhemmin bulevardisoida.

Vastoin oletuksia, kehyskuntiin nousee edelleen omakoti- ja rivitalomattoja pelloille kuin sieniä sateella, siitä huolimatta, että ne olisivat täysin vailla joukkoliikenneyhteyksiä ja lähipalveluita. Juhlapuheissa sen sijaan on annettu epärealistisia ennusteita ja tavoitteita halvemmista asunnoista kantakaupungissa.