Ukraina on tärkeä osa USA:n pitkään noudattamaa geopoliittista strategiaa

Ukrainan kriisin aikana Venäjän geopoliittisia tavoitteita on käsitelty laajasti eri medioissa, mutta Yhdysvaltojen strategiat ja tavoitteet ovat jääneet varsin pienelle huomiolle. Yhden näkemyksen asiaan esittää palkittu tutkiva journalisti Nafeez Ahmed kolumnissaan Middle East Eye –lehdessä.

Venäjän geopoliittiset tavoitteet Ukrainassa ovat ilmiselvät, eikä esimerkiksi Krimin liittäminen Venäjään Maidanin tapahtumien ja Ukrainan hallinnon vaihtumisen jälkeen ollut kovinkaan monelle yllätys. Venäjä halusi turvata sille strategisesti tärkeän Mustanmeren tukikohdan. Jo vuonna 2008 Kansan Uutiset kirjoitti Krimin merkityksestä Venäjälle ja tästä seuraavasta ongelmasta, jos Ukraina päättäisi hakea Naton jäseneksi. Niinpä tosiasiassa jo tällöin tiedettiin, että

Tämän tulenaran pisteen yhteydessä on puhuttu jopa Venäjän ja Naton välisen sodan mahdollisuudesta. Ukrainahan pyrkii innokkaasti sotilasliittoon, vaikkei rutiköyhän maan hyväksymisellä varmasti pidetäkään kiirettä.

Ongelma oli siis Naton tiedossa etukäteen:

Jopa useimmat Naton upseerit myöntävät, että Venäjän oikeuksia päästä Mustallemerelle on kunnioitettava. Mahdollisesti Ukraina joutuukin jättämään Krimin niemimaan Venäjälle, ennen kuin se voi liittyä Natoon.

Ukrainan kriisin myötä ollaan ajauduttu huolestuttavaan toimien ja vastatoimien kierteeseen. Venäjän viimeisin vastatoimi oli ilmoitus lopettaa kaasun toimitus Eurooppaan Ukrainan kautta vuonna 2019 Turkin kaasuputken valmistuttua. Tämän putken jakaminen Turkista eteenpäin Eurooppaan jää tällöin täysin Euroopan omalle vastuulle kustannuksineen.

USA:n tavoitteena on horjuttaa Venäjän vaikutusvaltaa ja sen herruutta Euraasiassa ja Lähi-idässä, Ahmed kirjoittaa. On hyvin mahdollista, että öljyn hinnan lasku liittyy tähän USA:n tavoitteeseen. Monet asiantuntijat maailmalla ovat tällaisia arvioita esittäneet. Öljyn hinnan laskun ajankohta viittaa ainakin vahvasti tällaiseen, eikä hinnan laskulle ole voitu esittää mitään muita kovin pitäviä perusteluja.

Ahmed kirjoittaa, että USA:n ulkoministeri John Kerry ja Saudi-Arabian tällä viikolla edesmennyt kuningas Abdullah tapasivat toisensa viime vuoden syyskuun 11. päivä ja tässä kokouksessa tiettävästi päättivät käynnistää energiasodan. Tarkoituksena tällä olisi vähentää Venäjän geopoliittista painoarvoa maailmalla, sillä Venäjän talous on riippuvainen öljytuloista. Samalla näillä toimilla horjutettaisiin myös Venäjän liittolaisten, kuten Iranin ja Venezuelan taloutta. Venäläiset ennustivat tällaisia toimia jo huhtikuussa, kun Pravda kirjoitti aiheesta otsikolla ”Obama haluaa Saudi-Arabian tuhoavan Venäjän talouden.” Suursijoittaja George Sorosinhan tiedetään jo viime vuoden maaliskuussa ehdottaneen öljyn markkinahinnan romahduttamista ”Putinin rankaisemiseksi”. Samassa uutisessa senaattori Mary Landrieun kerrotaan sanoneen, että “Viimeinen asia, mitä Putin haluaa, on energiakilpailu USA:n kanssa”. Myöskin suursijoittaja Jim Rogers on kertonut pitävänsä todennäköisenä, että saudit pumppaavat öljyä markkinoille USA:n kehotuksesta.

Myös Ahmed siis arvelee, että öljyn markkinahintaan vaikuttaminen ei ole vain saudien politiikkaa, vaan USA:n ja Saudi-Arabian yhteinen strategia, jolla halutaan jarruttaa Venäjän siiven geopoliittisen “akselin” kehitystä. Ahmed ei usko, että saudit kävisivät kamppailua USA:n liuskekaasutuotantoa vastaan pumppaamalla öljyä yli markkinoiden tarpeen ja siten painaen sen hintaa alas.

Selvää on, että öljyn hinnan lasku iskee kuitenkin myös tähän liuskekaasutuotantoon, sillä sen tuotantokustannukset ovat huomattavasti öljyn tuotantoa korkeammat ja öljyn hinta alkaa jo olla tasolla, jossa liuskekaasun tuotanto muuttuu kannattamattomaksi. Ahmed arvioi tämän tarkoittavan sitä, että USA lähti tällaiseen energiasotaan mukaan vain siksi, että näkee tämän olevan vain väliaikainen tilanne.

Ukrainan joutuminen tällaisen geopoliittisen pelin keskiöön juontaa juurensa kylmän sodan päättymisestä ja siitä alkaneesta USA:n määrätietoisesta vaikutusvaltansa laajentamisesta itäisessä Euroopassa. Ukrainan sijainti Mustanmeren rannalla tekee siitä geopoliittisesti tärkeän alueen niin Venäjälle kuin USA:llekin.

Edesmennyt Ronald D. Asmus, entinen apulaisministerin sijainen Euroopan asioissa USA:n ulkoministeriössä, jolla oli keskeinen rooli NATO:n laajentumisessa, kirjoitti Britannian puolustusministeriön vuonna 2004 julkaisemassa ”Strategia Ukrainan integroimiseksi länteen” -raportissaan, että Lännen täytyy ”ankkuroida Turkki, Ukraina ja Mustanmeren alue osaksi yhteisöä ja aluetta, josta säteilee vakautta ja vaikutusvaltaa kauemmaksi itään ja etelään. Sen sijaan, että tämä alue nähdään nykyisen lännen kauimmaisena periferiana, meidän täytyy ajatella sitä strategisena akselinamme kun läntinen sotilasliitto laajenee, jotta pystyisimme heijastamaan vaikutusta ja valtaa etelämmäs kohti Suurta Lähi-itää.”

Öljyn hinnan manipuloinnilla ja talouspakotteilla yritetään selvästi vaikuttaa myös Venäjän sisäpolitiikkaan. Tästä näkee usein erilaisia arvioita läntisessä mediassa. Ukrainan kriisillä perustellut toimet eivät siis näytä liittyvän vain kriisin ratkaisemiseen. Tavoitteena näyttää olevan myös Venäjän hallinnon horjuttaminen ja pitkällä aikavälillä jopa sen kaataminen.

Tästä Asmus lausui: ”Työskennellessäni ulkoministeriössä 1990-luvulla, kerroin usein henkilöstölle, että meidän pitäisi ajatella politiikkaa kymmenen, kahdenkymmenenviiden ja viisikymmenvuotisin suunnitelmin. Tähän liittyi mielestäni, että lännen voi katsoa epäonnistuneen, jos emme voisi ankkuroida ja integroida Keski- ja Itä-Eurooppaa kymmenen vuoden kuluessa niiden vapauduttua kommunismista. Kaksikymmenviisivuotissuunnitelma oli viittaus pidemmän aikavälin tehtävään integroida Ukraina ja puolen vuosisadan suunnitelma koski Venäjää.”

Tämän Asmuksen kommentin Ahmed kolumnissaan tulkitsee jopa kutsuksi tarttua aseisiin:

”… Meidän on taisteltava ja voitettava henkinen ja poliittisen taistelu Euroopan uudesta laajemmasta määritelmästä, joka pitää sisällään Ukrainan. Ja Ukrainan tulee auttaa meitä voittamaan taistelu omalla toiminnallaan ja suorituskyvyllään. Mielestäni tämän laajemman näkemyksen pitäisi sisältää myös Turkki ja siinä täytyisi olla osansa myös eteläiselle Kaukasialle.”

Edellisen kylmän sodan päättymisen jälkeen NATO on lupauksistaan huolimatta laajentunut kohti Venäjän rajoja. Tätä kehitystä vastaan Venäjä on äänekkäästi protestoinut toimillaan viimeisinä vuosina. Ahmed kirjoittaa, että tämä on osa laajempaa USA:n strategiaa, jossa myös monet Keski-Aasian tasavallat ovat maalle tärkeitä. Asmus kirjoitti raportissaan, että Washington voi olla “merkittävä katalysaattori ja voima, joka aiheuttaa sisäisiä pro-demokraattisia uudistuksia”, ja lisäsi, että ”amerikkalaisilla kansalaisjärjestöillä ja muilla yksityisillä ryhmillä voi myös olla keskeinen rooli Ukrainan auttamisessa.”

Lännen laajentumista on usein perusteltu demokratian ja ihmisoikeuksien edistämisenä alueilla, jotka näiden puutteesta kärsivät. Tähän Ahmed kommentoi näin: “Luonnollisesti massiiviset ihmisoikeusongelmat, demokratiavaje ja laajalle levinnyt korruptio pro-USA alueilla koko Keski-Aasiassa herättää kysymyksiä siitä, onko ”demokratia” todella niin keskeinen USA:n alueellisissa tavoitteissa.”

Tähän Ahmed kolumnissaan lainaa vielä professori Gerald Sussmania Portland Staten yliopistosta, joka on julkaissut tutkimuksen (Branding Democracy: US Regime-Change in Post-Soviet Eastern Europe) USA:n kylmän sodan jälkeisestä politiikasta Itä-Euroopassa. Sussman väittää, että USA on ”aktiivisesti kannustanut ja auttanut koordinoimaan poliittista epävakautta ja levottomuuksia alueella.” Ongelma professori Sussmanin mukaan on se, että: ”Ulkomaiden puuttuminen vaaleihin auttoi poliittista suunnittelua, jossa heidän tilalleen asetettiin demokratian nimissä länsimielisiä poliitikkoja, joiden odotettiin toteuttavan USA:n, Euroopan unionin, WTO:n ja NATO:n valtiollisten ja kaupallisten etujen kanssa linjassa olevia ’uudistuksia’.”

USA on sekaantunut varsin näkyvästi, EU:n tukiessa, Ukrainan sisäisiin asioihin. Maidanilla esiintyivät niin yhdysvaltalainen senaattori John McCain kuin ulkoministeriön apulaisulkoministeri Victoria Nuland tukien mielenosoittajia, joiden tavoitteena oli hallituksen kaataminen. Verisiksi muuttuneiden mielenosoitusten aikana Nuland vahvisti joulukuussa 2013 National Press Clubilla Washingtonissa pitämässään puheessa, että USA on tukenut oppositiota Ukrainassa yhteensä 5 miljardin dollarin verran ”varmistaakseen turvallisen, vauraan ja demokraattisen Ukrainan”. Myös EU:n “ulkoministeri” Catherine Ashton esiintyi Maidanilla mielenosoitusten aikana. Kun Jim Rogersilta kysyttiin taannoisessa haastattelussaan presidentti Vladimir Putinin aggressiivisuudesta, hän tokaisi toimittajan lukeneen liikaa ”amerikkalaista propagandaa”. Hän jatkoi sanoen, että ”tämä kaikki alkoi Amerikasta, siitä washingtonilaisesta diplomaatista (Nulandista)” ja että ”Me olimme se osapuoli, joka oli hyvin aggressiivinen. Me olimme se, joka sanoi että tulemme vaihtamaan tämä hallituksen, me emme pidä tästä hallituksesta, vaikka se on vaalein valittu.”

Maidanilla vahvasti esiintyneet uusfasistiset ryhmät eivät ole länsimaisia poliitikkoja häirinneet. Vallanvaihdon jälkeen näiden ryhmien edustajia on noussut moniin Ukrainan hallinnon tehtäviin.

Ahmed kritisoi lännen moraalia tavasta, jolla se on sekaantunut Ukrainan sisäisiin asioihin. “Vaikka Venäjän sotaisuus ja tuki korruptoituneelle autoritaarisuudelle Ukrainassa on liiankin todellista, sitä on myös lännen ujostelematon tuki Kiovan uudelle lähes fasistiselle juntalle uusnatsi- joukkioineen, joita parhaillaan avustavat USA:n armeijan, CIA:n ja FBI:n ”neuvonantajat”, ilmeisesti toimien CIA:n johtajan John Brennanin alaisuudessa”, hän kirjoittaa. Ahmedin mukaan Yhdysvalloilla on “pitkä ja surkea menneisyys” yhteistyöstä näiden ääriryhmien kanssa Ukrainassa. CIA:n ja FBI:n läsnäolosta Ukrainassa sekä John Brennanin vierailusta alueella on kirjoittanut myös saksalainen Bild am Sonntag -lehti viime toukokuussa.

Ahmed jatkaa USA:n politiikan rankkaa ruotimista kolumnin lopussa näin: “Ei ole siten yllättävää, että Nulandin mielen mukaisen USA:n tukeman Kiovan hallituksen USA-myönteinen poliitikko Arseni Yatseniuk (jota Nuland kuvasi ”mieheksi, jolla on taloudellista kokemusta” – tämä kun on entinen pankkiiri), suorittaa Human Rights Watchin mukaan sotarikoksia tulematta rangaistuksi: näihin kuuluu myös summittaisia pommituksia asutussa Itä-Ukrainassa Grad-raketein ja rypälepommein. Venäjän tukemat kapinalliset ovat tuskin viattomia hekään tekemällä osansa julmuuksista.” HRW:n syytöksistä uutisoitiin viime vuoden lokakuussa.

“Kuten tavallista, siviilit molemmin puolin ovat pääasiallisia uhreja USA:n ja Venäjän käydessä sotaa vallasta ja taloudellisista hyödyistä”, Ahmed päättää kolumninsa.