Vanhoja ja tyhmiä asioita kitketään yhteiskunnastamme nyt oikein urakalla.

Oikean yhteiskuntakehittämisen, kivuuden, vapauden ja hyvän elämän edellytyksenä pidetään etenkin kahta asiaa: Ankaraa mielipidesensuuria ja polkupyöräilyä.

Ja miksei se toimisi pienessä valtiossa, kun se toimii isommassakin. Esimerkiksi Kiinan kansantasavallassa.

Politiikkaa riepotellaan vanhentuneista toimintatavoista. Mutta kyllä vanhan liiton politikoitsija on parempi kuin bussillinen uusia. Tai pikkubussillinen. Tai tilataksillinen.

Poliittista vuorovettä odotteleva sosialidemokraattisen puolueen puheenjohtaja Antti Rinne otti varmuuden vuoksi käyttöön vanhan banaanivaltiotaktiikan ja lupasi köyhille demarien äänestämisestä satasen.

Politiikan lisäksi myös arkista kanssakäymistä rajoittamaan on keksitty poliittinen korrektius. Elitistinen toimihenkilönormitus on ollut pakko ottaa käyttöön, koska tyhmät ei osaa käyttäytyä eikä yhdyssanoja. Poliittinen korrektius ei olekaan juuri muuta kuin ikiaikaista keskiluokkaiseen teeskentelyyn perustuvaa kontrollihakuisuutta.

Poliittinen korrektius on ytimeltään erilaisuudenpelkoa. Jos joku samannäköinen ja samaa S-ryhmän ruokaa syövä on niin tyhmä, että ei ole samaa mieltä, niin sen perään voi usuttaa virkakavallan, koska sehän saattaa jotenkin rikkoa mielipiteen ilmaisua rajoittavaa lakia.

Älyllinen eliiitti siis pyrkii vahvistamaan poliittista valtaansa ja tavallinen keskiluokka tavoittelemaan itsekontrollin kautta turvallista monokulttuuria. Hyvinvointiyhteiskunnassamme ei ole oikeita ongelmia. Tilan täyttää pikkusieluinen ja riitainen itsekkyys. Erilaiset faktan- ja tittelinhallitsijat piehtaroivat mediassa määrittelytuskissaan ja esittävät tieteellisiä lausuntoja intiaanipäähineistä ja noitarummuista.

Pakkoliikkeisen toimihenkilökulttuurin nyanssien hallinta alkaa olla täyttä työtä. Sopeutumattomille ja epävarmemmille se tarkoittaa ahdasmielistä puritanismia. Vastuullisen median vastuulliset toimittajat viljelevät trendejä nuolevaa sosiaalipornoa erottuakseen mediamassasta edes jotenkin. Toimittajista on tullut pelkkiä kansallisen mielipidesaunan löylynheittäjiä.

Miljardien ihmisten keskiluokkaistumisen ensiaskeleita avustamaan pyrkivät trendikkäät yhteiskuntanörtit katsovat tavoitteen edellyttävän ensisijaisesti suomalaisten verorahoja ja solidaarista vetäytymistä agraariköyhyyteen.

Syntien sovituseetos on syvällä ja happinaamarin laittaminen ensin itselle on tuomittavaa itsekkyyttä.

Se, miten tämä itseruoskinta auttaisi näiden miljardien ihmisten pääsyä edes yltäkylläisyyden ulko-ovelle, ei ole minulle selvinnyt. Koristeellinen mielipideoleminen on suurimmalle osalle maailman ihmisistä yhtä todellista kuin hyvinvointi-ihmisen haaveet säännöllisistä vuorolennoista eksoplaaneetalle.

Hyvän tarkoittamisessa ei aina ole mitään pahaa. Hormoni- ja testosteronivetoinen maailmantuska vain tuntuu tänä päivänä liian herkästi asettelevan punaista pistettä kanssaihmisen otsaan. Kanssaihmisen, joka ei ole osannut tai ehtinyt sanoa pelkäävänsä samoja menninkäisiä.

On pelkästään järkevää ja perin toivottavaa, että meidän, eli häviävän pienen hyvinvointieliitin elämäntapa- ja uskomuskeekoilu tuottaisi aidosti kestäviä enrgiamuotoja ja jonkinlaista ihmisenergiaksi kelpaavaa puussa tai maassa kasvavan jutun geenimanipulointia, jotta skruudis edes jotenkin riittäisi kovaa vauhtia kasvavalle ihmismäärälle.

Sitä aika vähän edistää mielipidepoliisien uuttera yhteiskunnallinen työ kaikenlaisten käyttäytymisrajoitteiden soluttamiseksi lainsäädäntöön. Uuskollektiivisuus politiikan ihanteena on vaikeaa käsittää ja orastavaa pessimismiä aiheuttavaa, koska edellisistä kokeiluista on suorastaan ihmisyyden vastaisia kokemuksia.

Ihmisen ymmärrys on rajallinen. Asiaa ei muuta se, että pyritään rajaamaan se yhteistyökyvyttömimmille mieleiseksi. Arvostakaamme yksilön pyrkimystä erinomaisuuteen, tuetaan poikkeuksellisia kykyjä ja toivotaan, että siitä olisi muillekin hyötyä. Mahakipua ei tunnetusti vähennä tieto siitä, että muillakin on maha kipeä.

Jeesuksen tilalle on tullut ilmastopeikko, mutta en usko, että tunnetuille kollegoille ihan lähiaikoina kävisi samoin. Itsekorostava joulupukkieetos ja tietämättömien ripitys vääristä mielipiteistä hyvinvoinnin piiriin aktiivisesti muualta pyrkiviä kohtaan ei auta ketään.

Kansakuntamme kaivaa jostain muodikkaasta syystä tuoreessa muistissa olevan sisällissodan hautoja auki. Yhteiskunnallisessa makeilussa asian ympärillä leijuu ilmeisesti monelle tunnistamaton ruumiinlemu, joten vaikkapa niiden lähiöräppäreiden referaatit voisi minun puolestani jättää esittämättä.

PS. Suomi palaa hetkeksi taas menneen maailman halveksittavaan, mutta onnelliseen monokulttuuriin, kun Suomen Leijonat voittaa jääkiekon maailmanmestaruuden.