Pieniä tuottajia syrjivä ja suuria suosiva Venäjän maatalouspolitiikka on vinoutuma, joka heijastuu riskinä myös maan omavaraisuuteen.

Näin varoittaa professori Ivan Starikov, joka työskentelee Venäjän tiedeakatemian Talousinstituutissa, mutta on toiminut hallituksen varatalousministerinä vuosina 1995–2000. Silloin hän vastasi juuri maataloudesta.

Starikov viittaa kymmenen vuoden välein tapahtuvaan niin kutsuttuun maatalouslaskentaan, joka tehtiin elokuussa 2016.

”Nyt on saatu tulokset. Ne ovat lohduttomia. Pienten ja yhden omistajan tilojen määrä on vähentynyt 40 prosentilla. Niitä oli 2006 vielä 270 000 kappaletta mutta nyt enää 160 000. Kaikki on seurausta suurtuotannon suosimisesta.”

Valtion budjetin maataloustuesta jopa 75–80 prosenttia menee suurille maatalousyhtymille, agroholdingeille.

Pieniä tuottajia syrjivä linja näkyy Starikovin mielestä myös välillisesti maatalouden toimintaedellytyksiin vaikuttavien laitosten ja ministeriöiden – kuten valtiovarainministeriön – otteissa.

”Politiikka on huonoa, koska se johtaa erittäin epävakaaseen tilanteeseen maataloudessa. Jos tulee kova kuivuus tai tulvia, suurtaloudet menettävät sadon suurilta pinta-aloilta. Se vaikuttaa viime kädessä maan elintarviketurvallisuuteen ja maan itsenäisyyteen.”

Starikovin puhe on melkoista kritiikkiä viralliselle linjalle, jota leimaa juuri kotimaisen tuotannon merkityksen painottaminen omavaraisuuden takeena. Näkemykset ovat heijastuneet Venäjän vastapakotteissa, joilla kiellettiin elintarvikkeiden tuonti EU-maista kesällä 2014.

Lännen pakotteet Venäjää kohtaan kytkeytyvät Krimin liittämiseen ja sotaan Ukrainassa.

Vastasanktiot vähensivät Starikovin mielestä kilpailua. ”Lisäksi tapahtui tuottajahintojen törkeä aleneminen, jota lisäsi hyvä sato.”

Muutenkin entisen keskeisen päättäjän arviot ovat karuja.

”Vastapakotteet ovat jatkojalostuksessa auttaneet joitakin aloja, kuten juustojen valmistusta, mutta vain lyhyellä aikavälillä.”

”Joidenkin tuotteiden, erityisesti maitotuotteiden, laatu on heikentynyt. Samalla on kasvanut muun muassa palmuöljyn ja muiden erilaisten korvikeaineiden tuonti, mikä osaltaan vahvistaa käsityksen laadun laskusta.”

Professori ottaa esiin vielä senkin, miten laatujuustojen teko vaatii hapatteita, joita Venäjällä ei ole omasta takaa.

”Nyt sitten yritysten ja erehdysten voimalla koetaan korvata esimerkiksi surullisen kuuluisaksi tullut parmesaani, mutta nähdään, ettei kolmessa vuodessa ole tapahtunut laadun oleellista paranemista. Toki kilpailu on vähentynyt.”

Parmesaania kuvaava laatusana liittyy siihen, että sitä on oikeastaan mahdotonta ostaa laillisesti. Juustosta on tullut suosittu ulkomaan tuliainen.

Venäjä myi viljaa enemmän kuin aseita.

Kriittisessä hengessä entinen hallituksen jäsen purkaa myös Venäjän kiitellyn menestyksen viljan maailmanmarkkinoilla. Hän muistuttaa, miten vuoden 2016 sato oli ennätyksellinen 119 miljoonaa tonnia.

”Venäjä on voinut tämän ansioista nousta eniten viljaa vievien kahden maan kärkijoukkoon ja viljan myyntitulot ovat olleet suuremmat kuin aseiden viennistä saadut. Viljan myynti on paljon kunnioitettavampaa kuin tappamiseen tarkoitettujen aseiden, mutta valitettavasti eteen tuli kaksi vientiä rajoittavaa tekijää.”

Ensimmäinen oli ruplan liiallinen vahvistuminen. Toinen taas kytkeytyy kotimarkkinoiden tarpeisiin ja laatuun.

”Venäjän olisi pitänyt myydä 40 miljoonaa tonnia viljaa, jotta olisi tasapainotettu kotimarkkinat niin, ettei seuraavalle vuodelle olisi jäänyt suuria varastoja. Vienti kuitenkin loppui, kun oltiin myyty 33 miljoonaa tonnia.”

Lisäksi laatu oli heikkoa.

”Elintarvikkeiden tuotantoon kelpaavan leipäviljan osuus ei ole viennissä kovin suuri ja meillä on kotimarkkinoillakin pulaa hyvästä leipäviljasta. Myös infrastruktuuri aiheuttaa rajoituksia. Meillä on poikkeuksellisen korkeat kustannukset niin kuljetuksissa kuin viljan varastoinnissakin.”

Lopputulemana kotimarkkinoille jäänyt liika vilja on johtanut tänä vuonna kylvöpinta-alojen supistumiseen.

”Sato jää 100 miljoonaan tonniin.”

Järkevän tasapainon puuttuminen pienten tuottajien ja suurten holdingien kesken aiheuttaa Starikovin mukaan myös koko maaseutua murentavia ongelmia.

”Suuret maatalousyritykset synnyttävät toisaalta suurta tuottavuutta, mutta ne eivät ole kiinnostuneita maatalouden asuinympäristöistä. Kylien sosiaalinen infrastruktuuri rappeutuu. Kouluja, sairaanhoitajien vastaanottoja ja sairaaloita suljetaan ja kaikki keskitetään yhteen paikkaan.”

Professori ei pidä hyvänä sitäkään, että viljelyksillä työtä tekevät kulkevat sadan kilometrin matkoja työpaikalleen.

”He lakkaavat olemasta maanviljelijöitä sanan täydessä merkityksessä. Tänään ollaan työssä yhtymän yhdellä laidalla, seuraavana päivänä toisilla pelloilla.”

Starikov havainnollistaa, miten näille maatalouden työntekijöille ei jää mieleen sitä, että jos jokin kohta jää pellolla kylvämättä, satoa korjattaessa näkee ja kohtaa omat virheensä.

”Kaikki tämä on ollut maanviljelijän aivokuoreen tallennettuna.”

Laki luomutuotannosta tarpeen.

Täysin pessimistinen Ivan Starikov ei ole. Hän on ollut mukana laatimassa uudistusohjelmaa, jota on valmisteltu entisen valtiovarainministeri Aleksei Kudrinin vetämässä ajatuspajassa.

”Jos sen strategiaa toteutetaan seuraavalla presidenttikaudella, valtion politiikka on harkitumpaa”, muotoilee Starikov.

Tavoitteita hän selventää käytännön esimerkillä suurtuotannosta, jossa 40 000 sikaa on tehokasvatuksessa.

”Siat hengittävät koko ajan ammoniakkipitoista ilmaa eli sellaista ilmaa, jossa on myrkkykaasua. Liha syntyy näissä oloissa.”

Toisessa ääripäässä on tässä kuvitellussa mallissa pientuottaja, jolla on 10–20 vapaasti kasvavaa röhkijää, kuten Starikov eläimiä kutsuu.

”Totta kai yksikkökustannuksissa pientuottaja häviää isolle, mutta lihan laatu on parempi.”

Maatalouspolitiikassa tarvitaan Starikovin mielestä laki luomutuotannosta.

”Se koskisi pieniä tuottajia, jotka tuottavat ensiluokan elintarvikkeita. Sellaiset eivät ole tarkoitettu kaikkien kukkarolle. Kyse on ruoasta vauraille, mutta vastaava tilanne on kaikkialla maailmassa. Ilman tällaista järjestelyä meillä ei ole pieniä tuottajia.”

Starikovilla on myös radikaali ehdotus siitä, miten näiden laatutuotteitten kysyntä varmistettaisiin. Samalla varmistuisi niiden nauttiminen myös heikommin toimeentulevien pöydissä.

”Jotta ei vain puhuttaisi äitien ja lapsien tukemisesta, haluaisin taata, että näitä luomutuotteita saavat raskaana olevat ja imettävät naiset ja alle kouluikäiset lapset. Sama koskisi ryhmiä, joille tuotteet olisivat tarpeen lääkinnällisistä syistä.

”Näin syntyisi taattu ja riittävän suuri valtiollinen tilaus. Korostan, että kyse on siitä, huolehdimmeko todella tulevista sukupolvista.”

Luomua korostava visio sisältää Starikovin mukaan myös suuren vientipotentiaalin.

”Maailmanmarkkinoilla luomun kysyntä kasvaa ennätystahtia ja me voisimme rohkeasti tarttua siihen. Luomu on pientuotantoa.”

Tällä hetkellä pienille viljelijöillä ei ole mahdollisuuksia kehittää toimintaansa. Kannan entinen varaministeri perustelee viittaamalla Kubanin viljelijöiden traktorimarssiin.

”Heiltä otettiin maat, ja kun muuta keinoa ulospääsyyn ei ollut, he lähtivät 23 eri paikasta traktorikolonnana Krasnodarin alueelta kohti Moskovaa. He ajoivat 240 kilometriä, ja sitten heidät otettiin vastaan pampuilla. Kaikki pidätettiin 10 vuorokaudeksi.”

Starikov kertoo kirjoittaneensa luomutuotantoa sääntelevän lakiehdotuksen, josta duumassa on puhuttu kolme neljä vuotta. Asia ei ole edennyt.

”Olen ottanut lakiin kohdat, jotka vastaavat eurooppalaisia viennin varmistamiseksi. Määräykset ovat samat kuin ranskalaiset tai saksalaiset, ettei tuotteita kohtaan olisi epäluottamusta.”

Starikov haluaisi, että Kaliningradin alueella käynnistettäisiin luomun pilottiprojekti, jonka osana olisi kotimaisten luomubrändien harkittu edistäminen.

Venäjä voi kilpailla vain luomulla.

Miksi juuri Kaliningradissa?

”Yksinkertaisesti siitä syystä, että jos tulee ylituotantoa, sitä ei voida kannattavasti tuoda Venäjän alueelle. Euroopassa Venäjällä on kilpailukykyä vain luomulla.”

Kuvion onnistumisessa on keskeistä myös tuotteistaminen. Starikov muistuttaa, kuinka Itä-Preussi, nykyinen Kaliningrad, oli filosofi Immanuel Kantin kotipaikka.

”Pitää luoda brändi, ruoan filosofia tai Itä-Preussin tuotanto. Meidän on kehitettävä joitakin tällaisia kansallisia merkkituotteita ja aloitettava niiden tuotanto ja myynti. Mutta tällä hetkellä ei ole lakia, emmekä voi operoida eurooppalaisilla luomuruoan markkinoilla.”

Pientuottajan arjen ongelmat Venäjällä ovat tätä nykyä oikeastaan samanlaisia kuin Suomessa.

”Pienet ja keskisuuret tuottajat eivät pääse tuotteineen paikallisiin tai valtakunnallisiin jakeluketjuihin. Puuttuu ohjelma, jolla luotaisiin tukkutoreja suurten asutuskeskusten lähelle. Niihin voisivat tuoda tavaraa pienemmätkin viljelijät.”

Venäjän maatalousministeri Aleksandr Tkatševin perhepiiri omistaa yhden maan suurimmista maatalousyrityksistä. Siihen kuuluu myös jatkojalostus.

Tilanne on erikoinen.

Starikov sanoo suoraan, että kyse on eturistiriidoista, joka vaikuttaa markkinoihin ja luo hermostuneisuutta.

”Vaikka ministeri miten selittäisi, kuinka yrityksen hallinto on siirretty muille, asetelma on tämä. Kuten tiedetään, Venäjän lainsäädännön tiukkuus kompensoidaan mahdollisuudella, ettei lakeja noudateta. Niinpä suuret tuottajat, erityisesti maidontuottajat, pelkäävät sanoa ääneen, mitä tilanteesta ajattelevat.”

”Käytäväkeskusteluissa he kuitenkin sanovat totuuden: ministerillä on mahdollisuus epätasa-arvoiseen kilpailuun heidän kanssaan. Ministeri ei voi olla suuren latifundion omistaja eikä suuren maataloustuotteiden jatkojalostusyrityksen omistaja, jos hän jakaa rahaa samaisen maatalouden tukemiseen.”

”Yhdessäkään eurooppalaisessa maassa tämä ei olisi mahdollista, mutta meillä on. Kaikki on täysin läpinäkymätöntä. Duumassa asiaa on yritetty selvittää useampaan kertaan, mutta hallitus on aina vastannut, ettei ole mitään etujen ristiriitaa.”

Kun puhe kääntyy muihin suuriin maatalousyrityksiin Miratorgiin, Prodimeksiin ja Rusagroon, Starikov luonnehtii niiden omistajia sanalla molodets. Se on erinomaisen kiittävä ilmaisu.

”Minulle ei ole mitään heitä vastaan. He ovat luoneet omin voimin tehokkaat yritykset.”

Muuten entinen varaministeri ja nykyinen tiedemies muistuttaa perustotuudesta.

”Maatalouden ongelmilla on syvät juuret.”

Haastattelu on tehty Skypellä.