Jussi Parviainen kokee Jumalan teatterin jälkimaininkien pilanneen uransa teatterissa. – Jos nyt kuka tahansa siitä porukasta olisi paikalla, mä pieksäisin sen tajuttomaksi saman tien, Parviainen sanoo.

Näytelmäkirjailija-ohjaaja Jussi Parviainen puhuu suunsa puhtaaksi Jumalan teatterista 30 vuotta kohuesityksen jälkeen

– Vielä puoli vuotta sitten, kun kirkkoon menin, pappi kysyi ovella, että tulitko paskaa heittämään, kertoo Jussi Parviainen sitkeästä leimasta, jonka Jumalan teatteri löi häneenkin 30 vuotta sitten.

– Jumalan teatteri oli työelämäni suurin tappio.

Parviainen puhui suunsa puhtaaksi sanomattomista asioista Oulussa, jossa paikallinen Merikoskikerho järjesti keskustelutilaisuuden tasan 30 vuotta kohuesityksen jälkeen.

Yllä olevalla videolla Jussi Parviainen kertoo Jumalan teatterin aiheuttamista seuraamuksista.

30 vuotta sitten Jussi Parviainen oli Teatterikorkeakoulun dramaturgian lehtorina. Sitten Pohjoisilla teatteripäivillä Oulun kaupunginteatterin suurella näyttämöllä pöllysi sammutinjauhe ja lensivät kananmunat ja ulosteet. Neljän itseään Jumalan teatteriksi kutsuneen Teatterikorkeakoulun opiskelijan - Jari Halosen, Esa Kirkkopellon, Jorma Tommilan ja Jari Hietasen - kokeellinen esitys olikin alastomina tehty hyökkäys yleisön kimppuun. Osa yleisöstä sai myös ruoskasta.

Jumalan teatteri herättää Jussi Parviaisessa edelleen voimakkaita tunteita.­

Asiaa puitiin pitkään oikeudessa ja julkisuudessa. Tapaus johti myös suuriin muutoksiin Teatterikorkeakoulun opettajakunnassa. Aluksi myös Parviaista ja ohjaajantyön professoria Jouko Turkkaa epäiltiin syyllisiksi näyttelijänelikon lisäksi.

– En ole koskaan sanonut, että se oli oikein. Siellä käytettiin räjähteitä ja oli yleisön voimakasta pahoinpitelyä, Parviainen jyrähtää ja vertaa Jumalan teatterin toimia terrorismiin.

Koska jumalanteatterilaiset olivat vielä tuntemattomia ensimmäisen vuosikurssin opiskelijoita, myös Parviainen antoi kasvot tapahtuneelle tahtomattaan. Opiskelijanelikko kuului hänen opintoryhmäänsä.

– Postiluukusta tuli paskaa ja tappouhkauksia. Tuntemattomat ihmiset sanoivat kadulla, että "Häpeä! Miten saatoit pilata oman urasi." Se oli kuin jahti.

Tuohon aikaan Parviainen joutui juoksulenkeillään piiloutumaan syvälle hupparin hupun sisään, jotta pääsisi vähemmällä.

Kulttuuriministeri Gustav Björkstrand halusi erottaa Turkan ja Parviaisen viroistaan.

– Olin juuri saanut tyttären Sanna-Kaisa Palon kanssa, ja anoppini Ritva Valkama oli koululla näyttelijäntyön professorina. Siinä piti kestää hänenkin muljautuksensa.

Jumalan teatterin jälkeen Teatterikorkeakoulun ovi kävi tiuhaan kun opettajistosta ne, jotka halusivat pitää nimensä puhtaina, lähtivät. Parviainen jäi.

– Jumalan teatteri särki sen koulun. Murskasi kaiken.

Kun osa opettajista lähti, Parviaisen mukaan koulussa vielä olevat opettajat tajusivat, että paikkoja tulee auki.

– Siellä aineenopettajat kulkivat kylkimyyryä.

On näkemyksiä, joiden mukaan Parviainen savustettiin ulos. Hän itse sanoo, ettei häntä potkittu koskaan pois.

Parviaisen ura teatterissa päättyi Jumalan teatterin jälkimaininkeihin:

– Mua on 30 vuotta vituttanut tämä niin paljon. Siinä on monta tuhatta aamua, jolloin olen miettinyt, että miksi nousen sängystä. Lukuun ottamatta lasten hoitamista ja perheen elättämistä, tämä on ollut aivan turhaa aikaa.

Jussi Parviainen kertoi kokemuksistaam tiistai-iltana ravintola Tubassa, Oulussa.­

Parviainen näkee, että Jumalan teatterin yhteydessä esiin tulleet nimet painuivat kansalliseen alitajuntaan:

– Ei se tavallaan mikään ihme ole, että kun soitan teatteriin, että mulla olisi tällainen uusi näytelmä, niin ensin ei tule vastausta moneen kuukauteen ja sitten teatterisihteeri vastaa vaan yhdellä kaksikirjaimisella sanalla: ei.

– Tähän tilaisuuteen valmistautuessa mietin viimeksi, että silloin sain tehdä hyviä esityksiä ja sitten yhtäkkiä se kaikki katosi. Että mikä noituus tai helvetti. Miten mulle oikein näin kävi tässä asiassa.

Parviainen kertoo, että ei suinkaan ole arkikatkera 30 vuotta sitten tapahtuneista asioista:

– Tämä asia herättää nyt sellaisia tunteita, että jos nyt kuka tahansa siitä porukasta olisi paikalla, mä pieksäisin sen tajuttomaksi saman tien. Niin paljon on tympinyt se, että ei pysty tekemään teatterissa töitä - paskanheittäjäksi nimittäminen on pikku homma.

Parviaisen sappi kiehui tässä vasta kun hän luki Jari Halosen haastattelua:

– Siinä mietin, että miten vähätellään sitä terroritekoa. Se oli täysin spontaani, narsistinen hybris ja mediakiima - ja sen vierellä hirveä kasa ruumiita. Viha oli se käyttövoima.

– Ei sillä porukalla ollut mitään sanomaa, Parviainen kertoo 30-vuotisen päätelmänsä tuloksen.

Parviainen on pahoillaan erityisesti niiden entisten Teatterikorkeakoulun oppilaiden vuoksi, jotka jäivät Jumalan teatterin jälkimainingeissa kouluttamatta ammattiinsa.

– Se on kauhea asia, enkä oikein kestä kohdata sitä. Jumalanteatterilaiset ansaitsevat kaiken pahan, mitä he ovat saaneet. Mutta ne muutamat nuoret, jotka jäivät kouluttamatta tälle alalle - se on murhe.

Yksi suuri Jumalan teatterin seuraus on se, että teatterit joutuivat pitkään sovinnaistamaan ohjelmistoaan, jotta katsojat uskaltautuivat takaisin katsomoihin.

Parviainen arvelee, että jumalanteatteri-ikäpolven täytyy vanhentua ja kuolla, ennen kuin sen jäljet pyyhkiytyvät täysin.

– Vaikka tästä kuinka paljon keskusteltaisiin ja kirjoitettaisiin, tästä ei synny loogista kokonaisuutta. Tämä on niin iso ja irrallisia osia täynnä.