Emilia Teerikangas katseli raskaan työputken päätteeksi väkeä, jota valui Kokkolan kirkosta messun jälkeen. Oli ollut ihanat virret, hyvä tunnelma ja paljon porukkaa.

Ja pelkkiä miespappeja. Penkissä istuikin ihmisiä, joita Teerikangas ei koskaan näe ollessaan itse työvuorossa.

– Silloin tuli sellainen olo, että mitä tässä sitten raadetaan. Pitäkää tunkkinne.

Teerikangas on työssä, johon hän ei koskaan kaikkien mielestä kelpaa. Näin siitä huolimatta, että 2000-luvulla Suomessa papiksi vihityistä yli puolet on ollut naisia (siirryt toiseen palveluun).

Koska Teerikangas on naispappi – tai nainen pappina, kuten yhteisestä virasta puhuttaessa pitäisi sanoa – hänen uskotaan olevan empaattinen ja siksi väylä vapaamielisyyden lisääntymiselle. Näin kokevat esimerkiksi raamattupiireissä käyvät miehet arkkipiispan erityisavustajan Petri Merenlahden tutkimuksessa, joka on vielä työn alla (siirryt toiseen palveluun) (Helsingin Sanomat, juttu maksumuurin takana).

Paitsi että Teerikangas ei ole mielestään sen empaattisempi kuin mieskollegansakaan eikä jaksa enää kantaa syyllisyyttä siitä, että hänen pappeutensa aiheuttaa joillekin pahaa mieltä.

Joskus aiemmin mielessä on käynyt ajatus: jospa se onkin niin? Että naispappeuden vastustajat ovatkin oikeassa?

– Mutta ei Jumala voi olla niin pieni, että hänen työnsä tekeminen olisi kiinni sukupuolesta kaavun alla.

Teerikangas on pappi, joka pitää jopa kirkon byrokratiasta ja kokee “älyttömän hienoksi” sen, että saa olla tärkeissä hetkissä Jumalan edustajana. Tehdä työtä, johon kuuluu kipuilua ja kysymyksiä, mutta myös paljon iloa ja yhteenkuuluvuutta.

Pappi hän on nytkin, kun opettaa yhteisöpedagogeille kirkollisten asioiden perusteita ammattikorkeakoulussa. Ja tuntee jopa olonsa hieman oudoksi, sillä pappeus on enemmän kuin pelkkä ammatti: vaikka hän tekee muuta, hän on yhä myös pappi.

Toisten mielestä ei kuitenkaan ihan oikea pappi.

Papin työ antaa, mutta myös kuluttaa, sillä siinä antaa niin paljon itsestään, Teerikangas sanoo. Kalle Niskala / Yle

Kun ensimmäiset naispapit vihittiin Suomessa vuonna 1988, Emilia Teerikangas ei ollut siitä moksiskaan. Hän oli 9-vuotias.

Myöhemmin Teerikangas on oivaltanut, ettei opiskeluaikoinaan koskaan edes ajatellut "nais"pappeutta. Ilmapiiri oli Joensuussa erilainen kuin myöhemmin länsirannikolla Kokkolassa, ja sama jatkui ensimmäisessä virassa Pieksämäellä. Siellä korviin osuivat kyllä ensimmäiset keskustelut siitä, onko nainen pappina nyt ihan ok.

Oman ammatti-identiteetin vasta rakentuessa Teerikangas muistaa ajatelleensa itsekin joskus, onko se nyt niin vakavaa, jos nainen väistää häneen nihkeästi suhtautuvan miehen rinnalta kirkon tehtävistä. Nyt vastaus on selvä.

– On se, se on juuri niin vakavaa. Siinä ymmärtää, että on kuitenkin toisenlainen toinen.

Synnyinkaupunkiinsa Kokkolaan Teerikangas palasi kymmenen vuotta sitten. Seurakuntapastorin työssä hän alkoi nähdä käytännössä, että kirkon hyväksymä yhteinen virka on osalle vain teoriaa.

Kollegan kalenterissa saattoi näkyä merkintä: toivottu miespappia. Hän myös hoksasi, että ei koskaan näe omissa messuissaan tiettyjä seurakuntalaisia, vaikka tietää nämä hyvin aktiivisiksi.

Monella alalla voi naisella olla vaikeaa, mutta hyväksynnän voi lunastaa kovalla työllä. Tässä ei.

On toki heitäkin, jotka haluavat nimenomaan naispapin, eikä se ole Teerikankaasta juuri sen mukavampaa: toivoa pappia oletettujen ominaisuuksien perusteella. Että nainen on lempeämpi ja rennompi, sopiva kastejuhlaan. Mies taas edustaa kirkkoherra-ainesta, hyvää saarnamiestä ja jämäkkää johtajuutta.

Teerikangas ymmärtää jotenkin sen, että ennen naispappeuden aikaa papiksi vihityt miehet saavat kieltäytyä yhteistyöstä naisten kanssa. Enää pappisvihkimystä ei anneta miehille, jotka poissulkevat tuon yhteistyön. He kokevat sen syrjinnäksi.

Teerikankaan mukaan on myös heitä, jotka sanovat suostuvansa yhteistyöhön saadakseen vihkimyksen, mutta toimivat käytännössä rimaa hipoen. Ja heitä, jotka näyttävät kantansa huonolla käytöksellä: tulevat messuun viime tipassa, ohittavat naisen pappina ja osoittavat kaikin tavoin, että tilanne ei ole heistä oikein.

– Monella alalla voi naisella olla vaikeaa, mutta hyväksynnän voi lunastaa kovalla työllä. Tässä ei. Jos ei kelpaa, ei kelpaa.

Ykspihlajan kirkko on Emilia Teerikankaalle rakas: siellä hänen vanhempansa vihittiin, ja siellä hän itsekin on mennyt naimisiin. Kalle Niskala / Yle

Emilia Teerikangas jaksaa lyödä päätään seinään, sillä epäreiluutta hän ei ole sietänyt koskaan. Kirkko on päättänyt yhteisestä virasta ja laki kieltää syrjinnän sukupuolen perusteella.

– Silloin ei voi hiljaa hyväksyä rakenteellista vääryyttä. Sillä allekirjoittaisi sen.

Silti ei ole aina helppoa kantaa syytöstä siitä, että seisoo jonkun pelastuksen tiellä. Teerikankaalle on sanottu, että hän on armoton ja kova, kieltää ihmiseltä ehtoollisen seisomalla sitä asettamassa naisena papin kaavussa.

Ehtoollinen on luterilaisessa kirkossa pyhä toimitus, syntien anteeksiantamisen paikka ja hetki, jolloin ihminen on lähimpänä Jumalaa.

Emilia Teerikankaan on vaikea kestää ajatusta siitä, että olisi este tuolle yhteydelle vain siksi, että joku ei voi ottaa ehtoollista naispapilta.

Miten sen asettaminen voisi olla kiinni papista ja tämän pätevyydestä? hän kysyy. Pappi on vain välittäjä, sakramentti tulee Jumalalta.

Syyllistyä hän ei halua, vaikka välillä on tehnyt tiukkaa.

– En minä ole se, joka estää ketään tulemasta, joka vetää kirkon oven kiinni.

Ehtoollinen on naispappeuskiistan keskiössä. Jyrkimmin suhtautuville kyse ei ole ehtoollisesta lainkaan, jos sen asettaa nainen. Kalle Niskala / Yle

Kirkon mukaan (siirryt toiseen palveluun) naisten pappeuden vastustajat ovat kirkossa pieni vähemmistö. Kirkon jäsenistä ja työntekijöistä heitä oli vuonna 2015 tehdyssä tutkimuksessa viisi prosenttia, luottamushenkilöissä yhdeksän prosenttia. Uusi tutkimus tehdään syksyn ja ensi vuoden aikana.

Teerikangas uskoo, että kategorisesti vastaan olevia on kaikkiaan vähän. Heitä on toisilla alueilla hyvin vähän, toisilla isompina kasaumina.

Aste-eroja löytyy: on heitä, jotka hyväksyvät täysin. Tai hyväksyvät, mutta hyväksyvät myös vastustuksen. Tai hyväksyvät, koska kirkko on hyväksynyt, mutta suhtautuvat silti varauksella. Nainen voi olla yhdelle oikea pappi, toiselle ihan ok ja kolmannelle lähinnä siedettävä.

On myös heitä, joita Teerikangas kutsuu henkisiksi naispapeiksi. He ovat miespappeja, jotka hyväksyvät täysin ja surevat sitä, etteivät voi ymmärtää, mitä nainen pappina voi joutua käymään läpi.

Koska he hyväksyvät naispappeuden, hekin ovat siis joidenkin silmissä harhaantuneita. Silti tällainenkin miespappi kelpaa useammalle kuin nainen.

Teerikangas pohtii, onko kyse todella Raamatusta vai yleisemmästä pelosta. Pitäisihän Raamatun mukaan papin olla myös esimerkiksi yhden vaimon mies, raitis, harkitseva, rauhallinen ja vieraanvarainen ja kasvatettava lapsensa tottelevaisiksi.

– Jos luettaisiin yhtä tarkasti kaikkea, mitä papilta vaaditaan, aika vähän pappeja olisi.

En minä ole se, joka estää ketään tulemasta, joka vetää kirkon oven kiinni.

Jyrkimmin suhtautuvat pelkäävät vapaamielisyyden johtavan muun muassa siihen, että yhä useampi pappi on valmis vihkimään homopareja kirkossa. Se taas jakaa luterilaista kirkkoa nyt vahvimmin, vaikka Teerikankaan mielestä myös suhtautumisessa naispappeuteen on menty viime vuosina taaksepäin.

Pelolle on sinänsä pohjaa: Kirkon akateemisten jäsentutkimus (siirryt toiseen palveluun) kertoo, että papeista naiset kannattavat samaa sukupuolta olevien parisuhteiden kirkollista siunaamista ja vihkimistä useammin kuin miehet. Sama ilmiö näkyy kysyttäessä koko kansalta.

Ero on selkein, kun kysytään, pitäisikö samaa sukupuolta olevilla pareilla olla oikeus kirkkovihkimiseen. Naispapeista 71 prosenttia vastaa kyllä, miespapeista vain 36 prosenttia.

Ensi vuonna valitaan uusi kirkolliskokous, jolla on iso rooli linjata kirkon suuntaa jatkossa.

Suhtautuminen samaa sukupuolta olevien avioliittoon on saanut aikaan sen, että paheksunnan rajoja piirretään osittain uudestaan.

– Se on vain ratkaistava. Suuri ongelma on se, ettei asiaa hoidettu ajoissa, sanoo Emilia Teerikangas.

Kaikki parit samalle viivalle

Teerikankaan mielestä sukupuolinen suuntautuminen ei ole virhe, vaan luotu ominaisuus. Vastapuolelle homous on synti.

"Mieheksi ja naiseksi hän loi heidät." Tarkoittaako se, että toiset miehiksi ja toiset naisiksi? Vai että ihminen on yhdistelmä molempia ja sukupuolen ja seksuaalisuuden kirjo on laajempi kuin kapeimmin tulkitsevat ajattelevat?

Teerikangas muistuttaa, että avioliittoon vaaditaan vain rippikoulun käynti ja evankelisluterilaisen kirkon jäsenyys – muita ehtoja ei ole. Vaikka esimerkiksi samaa sukupuolta olevien parisuhde tuntuisi itselle vieraalta, se ei ole peruste tuomita asiaa vääräksi.

– Avioliittoon vihittäessä pyydetään parin elämään Jumalan siunausta: läsnäoloa, rakkautta ja huolenpitoa. Miksi emme pyytäisi tätä kaikille pareille? Emmehän me ketään siunaa, vaan asia on kuitenkin Korkeimman kädessä.

Teerikangas sanoo, että työkseen vihkivä vihkii ilolla kaikki, koska jokaisen parin elämään tarvitaan Jumalan siunausta. Vihkii nekin parit, joille kirkollisella siunauksella ei ole mitään merkitystä, mutta kirkko on juhlapaikkana kaunis. Siksi homoparien poissulkeminen tuntuu väärältä.

– Taas tehdään jako vain sukupuolen ja seksuaalisuuden perusteella.

Keskustelua erimielisten kanssa on vaikea käydä, koska kohtaamiselle ei ole paikkoja, sanoo Emilia Teerikangas. Kalle Niskala / Yle

Suuri kysymys on se, saako Raamattua ylipäänsä tulkita. Teerikangas ei ymmärrä ajatusta: kaksi lukijaa tulkitsee aina eri tavalla.

Puhumattakaan siitä, miten on tulkittu, kun on kirjattu, käännetty, kopioitu. Tai sanan merkityksestä yhdessä kulttuurissa 2000 vuotta sitten ja toisessa kulttuurissa nykyhetkessä.

Piispat antoivat vuonna 1972 julkilausuman, jossa he kirjoittavat, että Raamatun sana on tehtävä ymmärrettäväksi nykyihmiselle: pyrittävä sanomaan, mitä teksti tarkoittaa tämän päivän tilanteessa – eli tulkittava.

Luterilaisen kirkon tulkinta on pelastushistoriallinen: Raamatusta otetaan se, mikä "ajaa Kristusta". Silti tulkitsemisen mahdollisuutta kiistetään yhä kirkonkin sisällä ja Raamattu nähdään muuttumattomana, ihmettelee Teerikangas.

– Jos sana kutistetaan vain kirjaimeksi, se kavennetaan.

Kirkon kanta homoparien vihkimiseen ryöpsähti keskusteluun taas, kun osallistuminen Helsinki Prideen sai kansanedustaja Päivi Räsäsen ja arkkipiispa Tapio Luoman sanasotaan.

Repeääkö kirkko tasa-arvoiseen avioliittoon – ja vähän naispappeuteenkin? Ja jos, niin mitä sitten? Olisiko kirkon pitänyt käyttää viime vuodet esimerkiksi ilmastotyöhön, maapallon konkreettiseen pelastamiseen?

Teerikankaan mielestä pakolaiskriisi, Välimereen hukkuvat lapset ja ilmastokatastrofi ovat paljon olennaisempia asioita kuin sukupuoli ja seksuaalisuus.

– Täällä askarrellaan yhä sen kanssa, onko pappi nainen vai mies. Se saa oikeudentunnon kuohahtamaan.

Kaatuiko virantäyttö vapaamielisyyteen?

Suvaitsevaisuus on ilmeisesti johtanut siihen, että Kokkolan kappalaisen viran täytössä kävi niin kuin kävi.

Kirkkoherra esitti neljästä hakijasta tehtävään seurakuntapastori Emilia Teerikangasta. Seurakuntaneuvosto äänesti silti valitsi virkaan porvoolaisen naispapin, joka ilmoitti kuitenkin pian ottavansa vastaan viran toisaalta (siirryt toiseen palveluun) (Keskipohjanmaa-lehti).

Teerikangasta ei valittu edes varalle, ja Kokkola onkin nyt ilman kappalaista, kunnes asiaan saadaan jonkinlainen ratkaisu.

Vähemmistöön jääneet neuvoston jäsenet ovat paheksuneet sitä, ettei Teerikankaan ohittamiselle esitetty mitään perusteluja.

Kuohuntaa aiheesta on käyty maakuntalehden (siirryt toiseen palveluun)yleisönosastoa myöten, ja puheenvuoroissa päätöksen syyksi on nähty se, että Teerikangas oli vuosi sitten ensimmäisen Kokkola Priden yhteydessä avaamassa ovia sateenkaariväen osallistumiselle jumalanpalvelukseen.

Päätös oli mahdollinen, koska herätysliikkeiden rooli neuvostossa on suuri. Vs. kirkkoherra näpäyttikin liikkeitä muistuttamalla, että niiden pitäisi ajaa kaikkien seurakuntalaisten etua oman liikkeensä aatteen sijasta.

Herätysliikkeiden painoarvo seurakunnassa on olennainen tekijä siinäkin, miten naisiin suhtaudutaan. Vanhoillislestadiolaisten lisäksi tiukimmin naispappeutta vastaan ovat Sley ja Kansanlähetys. Herättäjäyhdistyksen kanssa taas ongelmia ei ole.

Liikkeetkään eivät ole yksiäänisiä: saman herätysliikkeen suhtautuminen voi vaihdella sadan kilometrin matkalla. Ja yhdellä paikkakunnalla samassa liikkeessä on monella tavalla ajattelevia.

Toisaalta herätysliikkeiden väki pyörittää pitkälti monen seurakunnan toimintaa. Kirkko siis hyväksyy heidätkin, jotka eivät hyväksy kaikkea kirkossa. Niin kuin naispapinkin on arjessa hyväksyttävä heidät, jotka eivät hyväksy häntä.

Papin työ tuo merkityksellisyyttä

PIM! Sitä ei koskaan kuulunut. Äkillistä herätystä papiksi ryhtymiseen. Vihkimyksessä Teerikangas muistaa ajatelleensa, että siihen päätymisen täytyy olla Jumalan tahto.

Silti tarvitaan vielä kutsu työhön seurakunnalta. Silloin alkavat ongelmat.

– Ei voi olla niin, että sinut on kutsuttu melkein papin virkaan. Se on joko tai. Ei ole välimuotoa.

Teerikangas ei silti ole ajatellut muuttaa jonnekin, missä olisi helpompaa. Kotiseurakunta on rakas, ja siinä on paljon ihmisiä, joita hän tietää palvelleensa hyvin.

Papin työ itsessään on erilainen kuin mikään muu työ. Vaihtelevaa ja itsenäistä tunnetyötä. Uuden elämän, avioliiton tai kuoleman äärellä kokee nöyryyttä, mutta myös merkityksellisyyttä. Ennen toimituksia pappi rukoilee aina: olen tässä paikallani, nyt voit Jumala hoitaa hommat.

Silloin Teerikangas ei ajattele niitä, joiden mielestä hänen ei pitäisi olla työssään. Joskus tosin mielessä voi vilahtaa tieto siitä, että penkissä istuu joku vastustaja.

Tilannetta ei saa päästää ihon alle. Hyvä ryhti, vähän happea.

– Nyt jos koskaan olisi kiva, jos tämä menisi hyvin.

Vaikka ei kai sekään mitään auttaisi.