Suomeen mahtuu noin puoli kansainvälisen tason kaupunkia. Sellaista, joka pystyy joten kuten painimaan samoissa sarjoissa kuin Tukholma ja Kööpenhamina. Pyöristyyko se puolikas nollaan vai ykköseen voi pidemmän päälle olla kohtalonkysymys Suomen taloudelle. Yleiskaava on tärkein yksittäinen väline kaupungin kehittämisessä. Helsingin uusi yleiskaava saattaakin olla vuoden tärkein talouspoliittinen päätös Suomessa, koska rakennettua kaupunkia on vaikeampi muuttaa jälkeen päin kuin sote-rakenteita. Onneksi näyttää siltä, että oikeaan suuntaan ollaan varovaisesti menossa.

Kaupunkisuunnitteluviraston verkkosivulla on jaossa kiitettävän paljon yleiskaavan valmisteluun liityvää materiaalia. Yksi kaupungin toimivuuden ja tuottavuuden kannalta keskeinen piirre on saavutettavuus eli kuinka kätevästi ihmiset pääsevät omista kaupunginosistaan sinne missä tapahtuu. Yleiskaavan vaikutuksesta saavutettavuuteen löytyykin hienot laskelmat ja kartat. Saavutettavuus joukkoliikenteellä näyttää olevan erityisen huomion kohteena, ja ihan hyvä niin.

Toinen kaupungin tärkeä laatutekijä on se, missä määrin omassa kaupunginosassa ollaan jo perillä siellä missä tapahtuu. Kävelyetäisyydeltä löytyvä väkiluku olisi hyvä karkea mittari sille kuinka paljon lähipalveluja voi odottaa syntyvän. Toki huono kaava voi estää lähipalveluja syntymästä väkirikkaallekin alueelle, mutta asiakkaiden puuttuessa mikään määrä kaavassa visioitua kivijalkakauppaa ei muutu todellisuudeksi. En käynyt ihan kaikkea matskua läpi ja sitä tosiaan on valtavasti… mutta ainakaan ilmeisistä paikoista en löytänyt vastaavia laskelmia yleiskaavan vaikutuksesta paikallisiin väestöpohjiin. Esimerkiksi kaupunkibulevardit tuskin toimivat kovin hyvin kaupunkina, jos sinänsä kaupunkimaisen näköinen talorivi on vain kulissi metsälähiölle (tai peräti metsälle). Viheralueita voi luoda kaavalla, mutta palveluita ei. Havainnekuviin voi aina laittaa aukiot täyteen kahvia siemalevia kaupunkilaisia, mutta mistä niitä siemailijoita riittää jos puolet lähiseudusta on puuta ja heinää?

Laskin HSY:n väestöruudukosta kuinka monta asukasta on nykyään kilometrin etäisyydellä kustakin ruudusta pääkaupunkiseudulla. Tarkka jako tiheään ja harvaan on tietysti mielivaltainen. Kartan väriskaalaa varten pistin rajan 10 000 asukkaan väestöpohjalle (keltaisella), mikä on jokseenkin kaupunkimaisen väestöpohjan minimi, kun taas 20 000 asukkaan väitin riittävän jo kantakaupunkimaiseen pöhinään (punaisella). Erään määritelmän mukaan alle 5000 as/km^2 on jo “aavekaupunkia”, [korjaus 12.11.: mikä tässä vastaisi kuivalla maalla n. 14,000 asukasta 1km etäisyydellä]. En löytänyt ruutudataa kaavaehdotuksesta, mutta olisi mielenkiintoista nähdä, miten se toteutuessaan vaikuttaisi tällaiseen lähitiheyteen. (Pienellä hifistelyllä voisi myös ottaa huomioon sen, että kävely ei onnistu linnuntietä.)

Kaupunkien tuottavuushyöty ja pitkälti olemassaolokin perustuvat ns kasautumisetuihin (agglomeration economies). Kasautumiseduissa on perinteisesti painotettu yritysten tuottavuutta, mitä tulee alhaisemmista kuljetuskustannuksista, niiden mahdollistamista monipuolisista työ- ja välituotemarkkinoista, ideoiden ja ajatusten vaihdosta, ihmisten tarkoituksellisista ja satunnaisista kohtaamisista. Nykyään kasautumisedut tulevat paljolti myös kulutuspuolelta.

Lähes kaikkeen taloudelliseen toimintaan liittyy jonkinlainen kiinteä kustannus, eli kustannus joka ei riipu siitä kuinka paljon tuotetaan ja kuinka montaa asiakasta palvellaan. Laaja väestöpohja mahdollistaa sen, että pienikin markkinaosuus riittää siihen kriittiseen massaan, joka vaaditaan kiinteän kustannuksen kattamiseen. Kaupungin kokonaisväestöpohja on ratkaiseva suurten kiinteiden kustannusten toiminnoille. Riittääkö katsojia megabändin vierailulle, ja veronmaksajia stadionille? Riittääkö lentomatkustajia New Yorkiin ja Tokioon? Suuren kiinteän kustannuksen palvelut ovat niitä, joita kaupungissakin löytyy ehkä vain yhdestä paikasta ja joiden kuluttamisen kannalta saavutettavuus on tärkeää. Sen sijaan lähiseudun asukastiheys on tärkeää pienempien kiinteiden kustannusten palveluille, kuten ravintoloille ja erikoisliikkeille. Niiden elinkelpoisuuden ja monipuolisuuden kannalta on tärkeää, että lähietäisyydeltä löytyy riittävästi asiakkaita. Kotiin jääminen on ihan vahva kilpailija monille palveluille, ja etäisyyden kannalta aina se paras. Pöhinän kokonaismäärä kaupungissa ei siksi ole suoraan verrannollinen väkimäärään, vaan riippuu myös väentiheydestä.

Kolkkoja ovat ne kaupungit, joissa asuinalueet eivät ole riittävän tiheitä ylläpitämään palveluita, vaan palveluita saa vain liikenteen solmukohdista. Korkean pöhinäpotentiaalin kaupunki ei sulje pois laajoja viheralueita, mutta kylläkin tasaisesti ripotellut viheralueet (ellei dramaattisesti nosteta kerroslukuja). Kaupunkielämän laadun kannalta olisi tärkeää saada aikaiseksi yhtenäisiä korkean tiheyden alueita. Jakolinja on tämä: kivasta lähiöstä pääsee kätevästi keskuksiin, mutta kivassa kaupunginosassa on yleensä jo perillä.

Avainsanat: kaavoitus, kaupunkisuunnittelu

Aihealueet: Kaupunkitalous