Teatterikorkeakoulusta valmistuu aiempaa enemmän näyttelijöitä, joiden taustassa on muitakin kuin kantasuomalaisia piirteitä. Kuka saa Suomessa näytellä ja ketä? Onko värillä väliä?

Suomalainen näyttelijäkunta oli pitkään kuin yhdestä puusta veistettyä. Nyt tilanne on muuttumassa. Taideyliopiston Teatterikorkeakoulusta valmistuu näyttelijöitä, joissa on muitakin kuin perusvirtasten ja -hämäläisten piirteitä.

– Diversiteetti ja laaja-alaisuus hakijakunnassa kasvavat koko ajan, mikä on meille todella ilahduttavaa, sanoo Teatterikorkeakoulun näyttelijäntaiteen professori Elina Knihtilä.

Samaan aikaan on alettu käydä keskustelua siitä, kuka saa esittää ketäkin. Tuoreessa muistissa on Stockmannin vuoden takainen somevideo, jolla tavaratalon henkilökunta esitti Tiernapoikia. Yksi työntekijöistä näytteli Murjaanien kuningasta naama mustaksi maalattuna. Sitä pidettiin rasistisena. Ilmiötä käsiteltiin myös Ylen jutussa.

Pari vuotta sitten muutamissa blogikirjoituksissa kritisoitiin Tampereen työväenteatterin Lauri Viita -musikaalin kohtausta, jossa esiintyy tummaihoisiksi maskeerattuja “alkuasukkaita”. Yhden bloggaajan mielestä (siirryt toiseen palveluun) näyttämöllä nähtiin “vähä-älyisiksi villi-ihmisiksi naamioituja näyttelijöitä, jotka esittivät hassua tanssia”.

Blackface-teatteri ei enää käy

Esittävän taiteen tutkija-opettaja Anna Thuring kertoo, että toiseuden ja toiseuttamisen kohtaaminen on suomalaisissa teattereissa vielä melko uusi asia, josta on alettu keskustella vasta 2010-luvulla.

– Toiseutta on alettu miettiä eri näkökulmista: vammaisuuden, etnisyyden ja queer-näkökulman kautta, Thuring sanoo.

Teattereissa on toisin sanoen ryhdytty pohtimaan, miten esimerkiksi vammaisuutta, etnisyyttä tai seksuaalisuutta voi esittää näyttämöllä.

Se, mikä aiemmin on ollut itsestään selvä maan tapa, on muuttumassa. Kun Helsingin kaupunginteatterissa esitettiin 1970-luvun lopulla Shakespearen klassikkoa, oli normaalia, että Esko Salminen maskeerattiin tummaihoiseksi Othelloksi.

– Jos tässä ajassa päätyisi blackface-teatterin tekoon, pitäisi olla melkoiset perustelut. Siinä syyllistytään kulttuuriseen omimiseen, eksotisointiin, asioihin, jotka ovat todella problemaattisia nykynäkökulmasta, näyttelijäntaiteen professori Elina Knihtilä sanoo.

Esko Salminen Othellona Helsingin kaupunginteatterissa vuonna 1978. Kari Hakli / Helsingin Kaupunginteatteri

Mikä stereotypioissa on ongelma?

Mikä siinä sitten on vikana, että valkoihoinen näyttelijä maskeerataan esimerkiksi aasialais- tai afrikkalaistaustaisen näköiseksi, että tehdään yellowface- tai blackface-teatteria? Tutkija-pukusuunnittelja Joanna Weckmanin mielestä ongelma on se, että silloin vähemmistöjä esitetään negatiivisten stereotypioiden kautta.

Tummaan ihonväriin on teatterin historiassa satojen vuosien ajan liitetty erilaisia kielteisiä luonteenpiirteitä, liikkumis- ja puhetapoja.

– Parin piirteen kautta on tyypitelty etnisiä vähemmistöjä: He ovat seksuaalisten viettien viemiä, iloisia luonnonlapsia, jotka toivovat, että heitä johdatetaan, koska he eivät itse pysty tekemään ratkaisuja, Joanna Weckman toteaa.

Se on toiseuttamista, tiettyjen ihmisryhmien, usein vähemmistöjen tekemistä toiseksi, leimaamista stereotyyppiseksi kokonaisuudeksi, jota saa kohdella haluamallaan tavalla.

Miss Saigonia ei voi enää tehdä

2000-luvun alussa Helsingin kaupunginteatterissa esitettiin Miss Saigon -musikaalia suomalaisilla näyttelijöillä, jotka oli maskeerattu vietnamilaisen näköisiksi. Enää se ei kävisi päinsä.

– Ei missään nimessä. Maskeilla sitä ei voisi ruveta enää tekemään. Nykyään tällaisesta asiasta voisi helposti nousta kohu ja yleisö saattaisi äänestää jaloillaan, perustelee Helsingin kaupunginteatterin johtaja Kari Arffman.

Osassa teoksista jo esitysoikeussopimukset määräävät, että niitä saavat esittää vain tiettyä etnistä alkuperää edustavat näyttelijät. Siksi Suomessa ei ole juurikaan nähty esimerkiksi Teatterilaiva- tai Porgy ja Bess -musikaaleja.

Arffman nostaisi mielellään Miss Saigonin uudelleen ohjelmistoon, mutta kokee ettei voi. Hän tekisi mieluusti myös Afrikkaan sijoittuvan Leijonakuningas-musikaalin, mutta ajatus on mahdoton Suomessa, jossa on liian vähän etniseltä taustaltaan oikeanlaisia näyttelijöitä.

Jennie Storbacka musikaalissa Miss Saigon, jota esitettiin Helsingin kaupunginteatterissa vuonna 2004. Tapio Vanhatalo / Helsingin Kaupungiteatteri

Saako laiha esittää lihavaa?

Kysymykset siitä, kuka saa esittää ketäkin ovat hankalia teatterissa, joka perustuu leikkiin ja jolla oma keho on näyttelijän työkalu. Roolihahmo pitäisi pystyä hahmottelemaan nopeilla piirroilla.

– Joku voi olla laiha, toinen lihava. Voi herätä kysymyksiä siitä, saako laiha esittää lihavaa. Mikä on tässä leikissä sallittua? Millaisella koodistolla on sopivaa ilmaista sukupuolta tai seksuaalista suuntautumista? Tänä päivänä on vaikea tehdä mitään loukkaamatta ketään, Arffman sanoo.

Missä raja sitten kulkee? Saako homo esittää heteroa tai hetero homoa, valkoihonen tummaihoista ja toisinpäin? Kysytään tutkijalta.

– Teatteri on teatteria. Se on keinotekoinen maailma, jossa eri taustasta tuleva ihminen voi esittää toisesta taustasta tulevaa. Oleellista on, miten hahmon kuvaaminen tapahtuu, miten roolihahmo on rakennettu, Thuring sanoo.

Thuringin mielestä täytyisi pitää mielessä, että jos esityksessä käsitellään vaikkapa vammaisten asioita, heitä pitäisi konsultoida ja olla tietoisia siitä, että nyt puhutaan vähemmistön asioista. Vähemmistöjä kuulemalla voidaan välttää stereotypiat, Thuring uskoo.

Telley Savalas Otieno näytteli Mannerheimia elokuvassa Suomen Marsalkka. Erkko Lyytinen / Yle

Uudet tekijät, uudet näkökulmat

Samalla, kun Teatterikorkeakoulu puskee ulos uusia ammattilaisia ja teatterintekijöiden joukko monipuolistuu, myös näyttämöillä ja valkokankailla käsiteltävien aiheiden ja näkökulmien kirjo kasvaa.

– Esittävä taide on ollut melko yksinäkökulmaista. Olen usein puhunut siitä, että näyttämöä ja myös elokuvaa on pitkään määrittänyt valkoisen heteromiehen katse, mutta nyt aika on ajanut sen ohi reippaasti, sanoo näyttelijäntaiteen professori Elina Knihtilä.

Professori näkee, että metoo-liike on ollut nostamassa kysymyksiä laajempaan tietoisuuteen ja toivoo, että myös katsojat alkaisivat hiljalleen tiedostaa, keiden näkökulmasta asioita kerrotaan ja miksi tiettyjä valintoja on tehty.

Tutkija-opettaja Anna Thuringin mielestä etniset vähemmistöt ovat Suomessa niin pieniä, että se saattaa vielä vaikuttaa asioihin.

– On vaara, että ajatellaan, että tietystä etnisestä taustasta tuleva ihminen voi esittää vain etnisiä rooleja. Menee vielä aikaa, että me saavutamme sellaisen värisokeuden pisteen, että emme enää kiinnitä huomiota ihonväriin.

Suomen marsalkka -elokuva aiheutti kohun vielä vuonna 2012. Siinä Mannerheimia näytteli kenialainen Telley Savalas Otieno. Ensimmäisiä askeleita kohti aidosti värisokeaa teatteria on kuitenkin jo otettu. Henry Hanikka näytteli vuonna 2007 Kansallisteatterissa Tuntemattoman sotilaan Rokkaa. Kenties pian Niskavuoren Hetana nähdään Diana Tenkorang ja Seitsemän veljeksen Juhanin roolissa Chike Ohanwe?

Lue täältä, miten Hanikka, Tenkorang ja Ohanwe ovat kokeneet uransa suomalaisina näyttelijöinä.

Juttua varten on haastateltu myös Nordic Drama Cornerin toimitusjohtaja Hanna Jääskistä, Taideyliopiston Teatterikorkeakoulun näyttelijäntaiteen koulutusohjelman professori Malla Kuurannetta ja Suomen Kansallisteatterin pukusuunnittelija Tarja Simonea.