Aiju von Schöneman eli seitsemän vuotta väkivaltaisessa avioliitossa. Hänen mukaansa väkivaltaiseen suhteeseen ei pidä jäädä ainakaan lasten takia tai leimautumisen pelossa. Jos ei selviä yksin, pitää pyytää apua.

Apua perheväkivaltaan saa esimerkiksi seuraavista palveluista Naisten Linja: 0800 02400

Lyömätön Linja (Espoo): 09 276 62 80

Väkivaltaa kokeneet miehet (Miessakit ry): 044 751 1340

Nettiturvakoti: www.turvakoti.net (siirryt toiseen palveluun)

77-vuotiaalla Aiju von Schönemanilla on punaiset hiukset, siniset silmät ja entisen aviomiehen nimikirjaimet poltettuna vasempaan ranteeseen. Omistushaluinen ja silmittömän mustasukkainen mies poltti ne Aijun käteen avioliiton aikana jättäen samalla monia muita väkivallan merkkejä jälkeensä.

– Hän osasi olla hyvin valloittava. Nykyään sanoisin, että hän oli kuin Dr. Jekyll ja Mr. Hyde, Aiju sanoo.

Mies, Armo Hormia, oli 1960-luvulla Turussa tunnettu hahmo. Turun vankimielisairaalan ylilääkäri, tv:ssä esiintyvä psykiatri ja kulttuurivaikuttaja haluttiin myös lehtihaastatteluihin.

Kainuussa varttunut Aiju haaveili toimittajan ammatista. Koska Sotkamossa ei ollut lukiota, Aiju päätyi opiskelemaan Helsinkiin ja pääsi toimittajaharjoittelijaksi Yhtyneisiin Kuvalehtiin.

Kun Aiju lähetettiin tekemään kuuluisasta Armo Hormiasta lehtijuttua, Aiju päätti toteuttaa haastattelun ystävänsä, kirjailija Pentti Saarikosken avustuksella. Ajatus oli, että Saarikoski ja Hormia keskustelisivat, ja Aiju kirjaisi jutun ylös.

– Mutta herrat innostuivat ryyppäämään. Kun viina loppui, haettiin eläintieteellisestä museosta sikiöviinaa, Aiju kertoo.

Haastattelusta ei silloin tullut mitään, mutta Aiju lähti miehen perässä Turkuun haastattelun toivossa.

Armo Hormia keksi haluavansa Aijun töihin Tajo-nimiseen kirjakustantamoonsa. Toimittajaksi aikova Aiju vastusteli ensin, mutta Armo oli sitkeä. Kahden viikon sisällä Aiju oli menossa miehen kanssa tapaamaan tämän äitiä Savonlinnaan.

Aijun olohuone on kuin Aijun elämä: värikäs ja täynnä muistoja. Jääkarhutaljan Aiju hankki avioliittonsa aikana. Karhun nimi on Porno-Aslak. Nadja Mikkonen / Yle

Luumäen kohdalla matkaa alkoi tapahtua.

– Ajettiin helvetinmoinen kolari. Minulta meni viisi kylkiluuta, ja autosta meni katto, Aiju kertoo.

Onnettomuuden jälkeen mies kosi 23-vuotiasta Aijua ajatellen, ettei Aiju selviäisi kolarista ilman pysyviä päävammoja. Hän halusi jättää nuorelle naiselle kauniin muiston.

Myöhempinä vuosinaan Aiju viittasi tapaukseen ollessaan turistioppaana Savonlinnan oopperajuhlissa. Luumäen kohdalla hän kuulutti bussissa:

– Nyt tullaan Luumäelle! Kaikki kiinnittävät turvavyöt ja ajetaan hitaasti. Tällä paikalla on sattunut kaksi suuronnettomuutta: presidentti Svinhufvud kyyditettiin Siperiaan ja Aiju naimisiin.

“Se aiheutti hänelle saatanallisia aggressioita”

Ei liene sattumaa, että juuri Armo Hormian kaltainen mies osui Aijun tielle. Eloisa Aiju kulki opiskellessaan taiteilijoiden kanssa, tanssi pöydillä ravintoloissa ja sai lisänimen “Manalan kuningatar”.

Armo puolestaan oli tunnettu psykiatri ja kulttuuripersoona, jonka oma kirjakustantamo kustansi Allen Ginsbergin ja Pablo Nerudan kaltaisten kuuluisuuksien teoksia. 1960-luvun underground-kulttuurissa Aiju ja Armo olivat toistensa kaltaisia, erikoisia persoonia, jotka saattoivat keskustella tuntikausia Dostojevskista.

– Armon tyyppinen mies oli ehkä ainoa, joka minut pystyi kesyttämään. En voinut edes ajatella ketään muuta, Aiju toteaa.

Vaikka Armon ensikosinta olikin puoliksi vitsillä heitetty, päätyi pari yhteen. Vuoden sisällä tapaamisesta, lokakuussa 1964, Aijusta tuli rouva, ja puolisen vuotta myöhemmin äiti.

Aijusta tuli myös Armo Hormian kirjakustantamo Tajon kirjallinen johtaja. Kotoa käsin pyöritettävä kustantamo julkaisi 47 kirjaa, joista kolme sai myöhemmin Nobelin.

Aijun äiti ilahtui, kun tytär sai rikkaan, tunnetun lääkärin miehekseen. Parin avioituessa äiti totesi: “Tämä on elämäni onnellisin päivä”.

Myöhemmin äiti toisti samat sanat, kun avioero astui voimaan.

Etualan muotokuva on taiteilija Kaisa Villikan näkemys 28-vuotiaasta Aijusta. Takana näkyy Aijun työhuone ja osa maalauskokoelmaa, jonka taulusta pilkistää myös Aiju tunnetussa kampauksessaan. Nadja Mikkonen / Yle

Pikkuhiljaa Armo Hormian taustatarina aukesi Aijulle. Armon isä oli herännäispappi. Aijun mukaan tämä vaati lapsiltaan tohtoritason opintoja ja älykkyyttä. Siispä Armo valmistui jo nuorena lääkäriksi, kertoo Aiju.

– Hän oli erittäin lahjakas ja monitaitoinen. Hän oli vankimielisairaalan ylilääkäri. Lisäksi hän piti yksityisvastaanottoa, perusti Turun mielenterveysseuran, Turun kirjailijat ry:n ja oman kirjakustantamon, Aiju luettelee.

Vähemmästäkin palaa loppuun, Aiju toteaa. Ilmeisesti Armo oli itsekin pelännyt väsymistä, sillä hän oli hankkinut kodin lääkekaappiin dianabolia. Se on steroidi, joita esimerkiksi urheilijat käyttivät suoritusten parantamiseen.

– Se aiheutti hänelle saatanallisia, nopeita aggressioita, joita hän ei pystynyt hillitsemään. Se oli loppujen lopuksi ehkä pahin syy väkivaltaan, Aiju sanoo.

Tätä Aiju ei kuitenkaan tiennyt avioliiton aikana, sillä lääkkeiden sivuvaikutuksia ei tuolloin lainkaan tunnettu.

– Olin oikeastaan helpottunut, kun väkivaltaan löytyi joku muukin selitys, kuin vain mielenterveys, toteaa Aiju.

Toisen lapsen syntymä muutti kaiken

Avioliitto oli Armolle kolmas. Merkkejä miehen arvaamattomuudesta oli ilmassa jo ennen liittoa, mutta vasta avioliiton aikana Aiju näki, mitä stressi ja steroidit tälle tekivät.

– Kerran ilmoitin Armolle jättäväni hänet ja menin tätini luo. Kun tulin takaisin, Armo oli polttanut takassa kaikki lasten lelut, minulle ostamansa Chanelin puvun ja minusta maalatun muotokuvan.

Aviomies kyttäsi Aiju rahankäyttöä ja ihmissuhteita. Mustasukkaisuus oli Aijun mukaan jopa sairaalloista. Armo perusteli sitä Aijun menettämisen pelolla.

– Joku voi ihmetellä, miten siihen voi suostua. Siinä on lapsi ja yhteinen kirjakustantamo, jotka pitävät mukana. Ja aina oli toivo siitä, että ehkä tästä selvitään. Se on hirveän voimakas tunne, Aiju toteaa.

Lapsiin Armo ei sentään kajonnut. Aiju alkoi kuitenkin harkita eroa, kun miehen käytökseen ei tullut muutosta. Aiju oli ajatellut Armon olevan eräänlainen sielunkumppani, mutta alistamista ja nöyryytystä hän ei enää kestänyt.

Minä järkytyin hirveästi! Olin luullut olevani hyvä äiti. Aiju von Schöneman

Lopullinen käänne tuli toisen lapsen synnyttyä. Armo oli luvannut vaimolleen vaikka kuun taivaalta, jos tämä synnyttäisi hänelle pojan. Aiju elätti toiveita siitä, että mies muuttuisi lapsen synnyttyä.

Synnytys oli pitkä ja vaikea.

– Kun Armo tuli meitä sairaalaan katsomaan, sanoin, että tarvitsen rahaa. En tiennyt, että joudun jäämään sairaalaan niin pitkäksi aikaa. Hän sanoi: “Olet ollut yhdeksän kuukautta raskaana. Kai olet säästänyt sitä varten?” Sitten hän kusi lavuaariin ja lähti ulos, Aiju kertoo.

– Ajattelin, että tämä ei muutu miksikään, se vain pahenee. Sillä paikalla päätin, että tulee ero.

Kiitti Jumalaa käytännöllisistä vaatteista

Oli aika kehittää suunnitelma. Kuuluisasta psykiatrista ei noin vain erota, etenkin kun mies uhkaili väittää vaimoaan hulluksi ja lähettää hänet mielisairaalaan, jos tämä lähtisi liitosta. Siispä Aiju tarvitsisi käräjäoikeuden päätöksen ja runsaasti todistusaineistoa miehensä sanaa vastaan.

Ensi töikseen Aiju meni salaa toiselle psykiatrille. Sieltä hän sai todistuksen siitä, ettei ole hullu tai hysteerinen. Psykiatri neuvoi Aijua pitämään kirjaa siitä, montako kertaa tämä pakeni kotoa. Viimeisen avioliittovuoden aikana lähtöjä kertyi 150.

– Kiitin Jumalaa, kun Marimekon vaatteet tulivat kauppoihin. Niitä saattoi käyttää sekä yöpaitana että päiväpukuna. Nukuin Marimekon puvussa siltä varalta, että jos yöllä tulee lähtö, ei tarvitsisi vaihtaa vaatteita.

Elämää nähnyt Aiju pyysi itselleen eläkelahjaksi kirkosta ruumisarkun. Se sijaitsee Aijun olohuoneessa, ja sen sisällä on satukirjoja. Humoristinen Aiju hankki muovisen “köyhän kirkonrotan” vahtimaan arkkua, ja kirkonrotta sai myöhemmin toisen rotan kaveriksi. Nadja Mikkonen / Yle

Aiju keräsi myös todistusaineistoa Armon pahoinpitelyistä.

– Eräskin lääkäri sanoi, kun Armo väitti, että olen kaatunut: “Nämä eivät ole kaatumisen jälkiä. Nämä ovat pahoinpitelyn jälkiä.” Sanoin hänelle, että olisitteko ystävällinen ja tallentaisitteko kaikki nämä asiakirjat. Niitä voidaan tarvita.

Todistajanlausuntoja Aiju sai myös sukulaisiltaan, joiden luo hän pakeni Armoa. Asianajajan hän hankki Helsingistä – turvallisesti Turun ulkopuolelta.

Aijun tyrmistykseksi juristi totesi heti kättelyssä, että ellei Aiju ota eroa, lapset otetaan huostaan. Juristin mukaan Aiju oli huono äiti, jos jatkaisi lasten ja oman turvallisuutensa laiminlyöntiä.

– Minä järkytyin hirveästi! Olin luullut olevani hyvä äiti. Mutta tajusin, että tottahan se on: nimenomaan lasten takia tästä on lähdettävä, Aiju sanoo.

Kaikki näkevät, että se on minun tekemäni, kun siinä on virheitä. En minä mihinkään täydellisyyteen pyri. Aiju von Schöneman

Todistusaineiston keruu kesti toista vuotta. Toukokuussa 1972 Aiju pakkasi lapset autoon ja vei omat arvotavaransa piiloon naapurin autotalliin.

Armo tuli kotipihaan kysymään, minne Aiju ja lapset olivat menossa.

– Vastasin, että menemme Lappiin mökille. Hän kysyi, milloin tulemme takaisin. Vastasin: “Se riippuu säästä”.

Sitten Aiju ajoi pois. Kännyköitä ei oltu keksitty, eikä Lapin mökissä ollut sähköäkään. Aiju ja lapset olivat miehen tavoittamattomissa. Aiju ilmoitti pohjoisesta asianajajalleen, että avioerohaasteen voi viedä oikeuteen.

Juhannuksena tuomari ilmoitti Aijulle, että kymmenen minuuttia ennen istunnon alkamista aviomies oli myöntänyt pahoinpitelysyytökset.

“Halasin varmasti jokaista seinää”

Eron saatuaan Aiju palasi mökiltä ja vaihtoi välittömästi kodin lukot. Se oli hyvä päätös. Armo oli seuraavana aamuna ovella avaimiensa kanssa ja pyrki taloon. Aiju soitti paikalle poliisit, jotka hakivat miehen pois.

– Hän yritti selittää poliisille olevansa psykiatri. “No ole vaikka arkkiatri”, sanoivat poliisit, ja nakkasivat hänet autoon.

Armo lähti eron jälkeen Norjaan. Aiju sai vihdoin olla rauhassa omassa kodissaan.

– Halasin varmasti jokaista seinää. Ajattelin: minä saan elää täällä! Tämä on nyt minun laillisesti! Se tuntui aivan uskomattomalta.

Armo Hormia kuoli 60-vuotiaana. Aiju arvelee, hän paloi kerta kaikkiaan loppuun työn, järjestötoimien ja yksityisvastaanoton taakan alla.

Räiskyvä Aiju on inspiroinut montaa taiteilijaa. Oikealla oleva nukke on taiteilija Raija Puontin tekemä barokkiversio Aijusta. Nadja Mikkonen / Yle

Erottuaan Aiju meni välittömästi takaisin yliopistoon ja opiskeli muun muassa kulttuurihistoriaa.

Aiju sai eron jälkeen apua ystäviltä ja sukulaisilta, ja hän hakeutui erilaisten terapeuttisten harrastusten pariin. Hän muun muassa kutoi kangasta. Kerran kutomaopettaja sanoi hänelle: “Nuo mattosi päät ovat kippuraisia, et ole kovin tarkka maton kulmia kutoessa.”

– Vastasin: Ei, se on just oikein. Kaikki näkevät, että se on minun tekemäni, kun siinä on virheitä. En minä mihinkään täydellisyyteen pyri.

Raskaasta 1970-luvun öljykriisistä ja työttömyydestä huolimatta Aiju palkattiin Turun tuomiokirkkoon. Siellä hän teki 23-vuotisen uran suosittuna oppaana.

Jos ei osaa itse, pitää pyytää apua. Aoju von Schöneman

Turkulaiset tietävät Aijun heittäytyvänä tarinankertojana ja kulttuuripersoonana, joka pukeutuu milloin linnanneidon vaatteisiin, milloin Koiramäen hahmoksi opaskierroksillaan.

Aiju kutsuu itseään city-houkaksi. Se on kaupunkilaisvastine kylähullulle, turkulaistuneelle Aijulle.

Aiju korostaa, että hänen elämässään on paljon muitakin tapahtumia kuin väkivaltainen mies, vaikka avioliittotarinaa on puitu iltapäivälehdissä asti. Aiju ei halunnut ajatella, että rikkoutunut avioliitto on hänen kohtalonsa, johon pitää alistua. Aiju itse summaa elämänsä näin:

– Kainuusta tullut, vähän hassu tyttö, jolla on vähän hassu perhe, rakastui yhtäkkiä Turkuun. Hän löysi historian, ja selvisi muun muassa sen avulla vaikeuksista. Ja hän on saanut todellisia ystäviä.

"Jos ei osaa itse, pitää pyytää apua"

Aiju itse saa apua esimerkiksi suhteuttamalla oman tuskansa muiden kärsimyksiin maailmassa. Aijun mukaan selviytymiskeinoja löytyy aina, mutta ne pitää osata etsiä.

– Jos ei osaa itse, pitää pyytää apua. Eikä silloin saa ajatella, että leimautuu, hän toteaa.

Nykyään turvakodit ovat täysiä, Aiju jatkaa. Hän arvelee, että väkivallasta kärsivät eivät uskalla puhua työpaikkalääkärilleen tai lastensa opettajille, koska häpeä ja työpaikan menettäminen pelottavat.

Aiju tarjoaa yhä neuvoja kohdatessaan sekä perheväkivallan uhriksi joutuneita että muutoin elämään väsyneitä. Häneltä pyydetään usein apua hiljaisuuden retriiteissä, joita hän on vetänyt parikymmentä vuotta.

Aiju haluaisi, että perheväkivallan piilottelun ja häpeän leima poistuisi, jotta ihmiset voisivat hakea tukea vapaasti. Esimerkiksi seurakunnista tai vertaistukiryhmistä voi saada nopeaa apua, hän sanoo.

Itseään ei saa halveksia, toteaa Aiju. Hän kertoo elämäntapahtumistaan siksi, että ihmiset rohkaistuisivat kertomaan oman tarinansa. Aijun mielestä ei pidä jäädä ajattelemaan, että kaikki on loppu, ja näin minulle aina käy.

– Se on väärin. Ei se ole niin.