Korkeilla toimistopöydillä huojuu pinoissa sekalaista tavaraa: lautapeli, sriracha-kastikepullo, papereita, pahvilaatikoita.

”Ei täällä yleensä ihan näin sekaista ole ollut”, Vihreän Langan päätoimittaja Riikka Suominen pahoittelee. Lehden loppumisen takia on kaiveltu esiin vanhoja numeroita, ja työväenmuseo Werstas Tampereelta on käynyt katsomassa, mitä toimituksen jäämistöstä kelpaisi heidän kokoelmiinsa.

Viimeinen Vihreä Lanka ilmestyy joulukuun puolivälissä. Puolet siitä on ”tavallista Lankaa”, vihreän puolueen arvoista näkökulmansa hakevaa journalismia, ja puolet muistonumeroa. Yhdessä jutuista kysytään, mikä meidät tappaa, ilmastokriisi, tekoäly vai diktaattorit – ja miksi käsityksemme tulevaisuudesta on niin synkkä.

Riikka Suominen oli viettänyt syys- ja lokakuun kirjoittamisvapaalla. Hän istui Oodi-kirjaston näköalaikkunoiden edessä kirjoittamassa apurahan turvin esikoisromaaniaan.

Puhelinsoitto tuli maanantaina. Puoluehallitus oli tehnyt päätöksen Suomisen päätoimittaman Vihreän Langan lopettamisesta viikonloppuna.

”Ei minulla ollut siitä mitään tietoa etukäteen. Ainahan vaalien jälkeen mietitään, mihin rahaa käytetään, mutta nyt puolue sai 1,3 miljoonaa euroa lisää”, Suominen sanoo ja kääntää katseensa pois.

Aiheesta puhuminen ottaa koville, ja kyyneleet nousevat silmiin, mutta sitä – sekä puhumista että itkemistä – Suominen on viime viikkoina harrastanut.

”Puhun tästä ihan kaikille, puolisolle, ystäville, työpaikkapsykologille ja nyt näköjään myös toimittajalle. Hirveän kauan on kestänyt päästä tästä yhtään eteenpäin.”

Suominen on päätoimittanut Vihreää Lankaa vuodesta 2015. Hän on myös lehteä kustantavan yhtiön toimitusjohtaja.

”Tämä oli unelmieni työpaikka. Suren myös sitä, ettei oma puolue, joka arvostaa sivistystä ja demokratiaa, näe itsellään tärkeää roolia journalismin tukemisessa. Että nämäkään eivät siitä välittäneet.”

Suominen palasi lopetuspäätöksen jälkeen kirjoitusvapaalta töihin kuusihenkiseen toimitukseen.

”Ajattelin, että on varmaan alettava tekemään jotain”, hän sanoo sarkastisesti.

”Aina kun puhutaan homekouluista, osataan kysyä, mitä tämä maksaa. Samalla tavalla pitäisi kaikesta kysyä, mikä on tämän ilmastovaikutus.”

Vihreälle Langalle on käynyt vähän kuin vihreälle liikkeelle muutenkin. Ilmaston ja ympäristön ovat ottaneet aiheikseen kaikki muutkin, eivät vain niihin erikoistuneet puolueet ja lehdet.

Toista oli vielä vuosituhannen alussa.

Kasvihuoneilmiö taitaa olla aika vakava asia, Suominen muistaa ensimmäisen kerran ajatelleensa vuonna 2001. Hän oli opiskeluvaihdossa Englannissa ja puhui aiheesta saksalainen fyysikkokaverinsa kanssa. Suominen opiskeli journalismia Tukholman yliopistossa.

”Journalismin opetus Tukholmassa oli tosi periaatteellista. Opetettiin, että poliitikot pitää laittaa koville ja asiakirjat pitää vaatia nähtäville. Yksi opettajista sanoi, että olisi parasta, jos toimittaja ei äänestäisi.”

Suominen palasi Suomeen vuonna 2004 ja pääsi toimittajaksi Nelosen uutisiin.

Ruotsalainen vaatimus toimittajan täydellisestä arvoneutraaliudesta on aina tuntunut Suomisesta vähän erikoiselta. Kaikilla on väistämättä arvoja, vaikka ne kuinka yrittäisi kiistää.

”Liityin Suomeen palattuani vihreisiin, koska se oli halvin tapa saada Vihreä Lanka kotiin. En kuitenkaan kauheasti huudellut siitä toimituksessa.”

Suominen teki mielellään ympäristöaiheisia juttuja. Siihen aikaan ympäristö ja ilmasto olivat aiheita, joista uutispäällikkö saattoi kommentoida, että ai taas, sinähän teit siitä jo yhden jutun.

Nyt Suomessa tehdään hyvää ilmastojournalismia, Suominen kehuu. Tiedesivujen ilmastojournalismi on ensiluokkaista ja Suomessa katetaan hienosti ilmastokokousten kaltaiset tapahtumat.

Ongelma on Suomisen mukaan siinä, että ilmasto on edelleen journalismissa erilliskysymys.

”Aina kun puhutaan homekouluista, osataan kysyä, mitä tämä maksaa. Samalla tavalla pitäisi kaikesta kysyä, mikä on tämän ilmastovaikutus ja miten teidän toimintanne on muuttunut ilmastokriisin vuoksi. Raha on sitä paitsi vähemmän rajallinen resurssi kuin ympäristö.”

Hän antaa esimerkin.

”Talousjournalismia pidetään kauhean neutraalina, mutta siinä on aina yrityksen näkökulma. Jos raportoidaan Ryanairin tuloksen romahduksesta, jutussa saattaa olla lause, että ’valopilkkuna oli matkustajamäärien kasvu’.”

Hiljattain samassa mediassa on voinut olla toinen juttu, jossa kerrotaan, että Ryanair on Euroopan kymmenen suurimman saastuttajan joukossa.

”Silloin me ei palvella lukijoita kovin hyvin, kun annamme näin ristiriitaisia signaaleja.”

Vihreän Langan toimitus on samoissa tiloissa puoluetoimiston kanssa. Suominen harppoo parhaat päivänsä nähnyttä käytävää, mäyräkoira Armi kipittää perässä.

”Tässä on viestintä”, hän viittoilee suurimman huoneen ovella. Joku nostaa katseensa hopeanvärisen läppärinsä takaa.

Kun päätös lehden lopettamisesta tehtiin, nousi esiin, että puolueen kaikki kolme varapuheenjohtajaa työskentelevät viestintätoimistoissa. Varapuheenjohtaja Fatim Diarra kiisti, että heidän työnsä olisi vaikuttanut päätökseen, mutta kommentoi Helsingin Sanomissa: ”Puoluelehtien kohdalla on aina se kysymys, kuinka kriittisiä ne lopulta voivat olla. Kun rahat kuitenkin tulevat puolueelta, onko journalismi vapaata vai pseudovapaata?”

Vihreän Langan ja puolueen suhteissa on ollut vuosien varrella monenlaista ryppyä. Lehden päätoimittaja ja silloinen vihreä, nykyinen demarien työministeri Timo Harakka sai potkut vuonna 1994. Virallinen syy oli lehden työntekijän kavaltamat rahat. Tarinan mukaan syynä saattoi olla myös puheenjohtaja Pekka Haaviston haastattelu, jossa Harakka oli kysynyt, oletko homo.

Myös puheenjohtaja Ville Niinistöllä oli Langan entisen päätoimittajan Juha Honkosen mukaan tapana suutuspäissään soitella tai tekstailla ja haukkua lehden juttuja.

Suominen kertoo, että hänen aikanaan toimitusta ”on kyllä paimennettu”, mutta ei koskaan uhkailtu. Hän muistutti pian lopetuspäätöksen jälkeen pääkirjoituksessaan, että journalismin asiakas on lukija, viestinnän asiakas se, jolla on rahaa kertoa viestiään.

”Viestinnästä on tullut yhä keskeisempi osa ydintoimintaa erilaisille tahoille. Esimerkiksi Suomen Pankki sanoo, että viestintä on erittäin tärkeä osa heidän toimintaansa”, Suominen sanoo.

Suomista ottaa silminnähden päähän se, miten lehden lopettaminen hoidettiin. Eletään viestintäyhteiskunnassa, jossa viestintä ei läheskään aina mene putkeen.

Journalismi on vaikeuksissa myös siksi, että enää ei ole kansalaisvelvollisuus tilata sanomalehteä, kuten Suominen kuvailee. Mainosraha etsiytyy Facebookiin ja Googlelle. Populistit suorastaan inhoavat journalismia.

”Ennen jos jouduit johonkin vaaralliseen tilanteeseen, journalisti-liivi suojasi sinua. Nykyään se on uhka.”

Nelosen uutisissa Suominen kävi haastattelemassa paperitehtaiden portilla ihmisiä, jotka menettivät työpaikkansa, kun tehtaita ajettiin alas.

”En osannut samaistua siihen, vaikka itsekin olin pätkäsopimuksella. Ajattelin vain, että hoidetaan tämä pois alta.”

Vielä 2000-luvun alussa toimittajien ei tarvinnut juurikaan pelätä työpaikkojensa puolesta.

”2010-luvulla kolmannes toimittajista on menettänyt työnsä. Nyt on meneillään tuolileikki, kuka saa pitää työpaikkansa.”

Ei viitsi olla niin kamalan synkkä, kun ei sekään ehkä edistä asioita.

Se on tällä hetkellä Suomisen asenne ilmastokriisiin.

”Meillä on kaikki vauraus, kaikki tekniset ratkaisut ja Suomessa tutkitusti kansan laaja hyväksyntä ilmastotoimille, meillä on kaikki mitä tarvitaan.”

Samassa lauseessa hän sanoo, että mitään ei tapahdu ja aikaikkuna pienenee.

”Ihmisestä harvoin tulee resursseista taistellessa parhaat puolet esiin.”

Suomessa ollaan ilmastonmuutoksen suhteen herran kukkarossa, koska ihmisiä on vähän, maapinta-alaa ja vettä paljon.

”Me ollaan monella tavalla turvassa. Mutta minulla on kahdeksanvuotias lapsi enkä tiedä, mitä taitoja minun pitää hänelle opettaa, että hän selviää ilmastokriisin muuttamassa maailmassa.”

Suominen ei ymmärrä, miten jonkun mielestä Suomi hyötyisi siitä, että muualla maailmassa eläminen ilmastonmuutoksen myötä kurjistuu.

”Kriitikko Aleksis Salusjärvi sanoi Suomen Kuvalehdessä tajunnan räjäyttävän ajatuksen, että ’tärkeintä elämässä on kyetä näkemään, mitä muut tarvitsevat minulta’. Kukaan ei puhu noin tänä päivänä. Me puhutaan siitä, miten pitää herätä neljältä ja kehittää cv:tä ja omaa urapolkua.”

Suominen muistuttaa, että Maailmanpankin arvion mukaan ilmastokriisi lähettää 140 miljoonaa ihmistä liikkeelle kodeistaan. Eurooppaan tuli vuonna 2015 noin miljoona ihmistä.

”Se maailma on varmasti tosi ruma. Vaikka lapsellani riittäisi ruoka eikä hän huuhtoutuisi hirmumyrskyn takia mereen, kyllä hän aika karuja asioita joutuu näkemään.”

Lupaus olla synkistelemättä on jo vähän unohtunut.

”Kyllähän tämä turhauttaa niin, että tekisi mieli huutaa.”

Suomisen esikoisromaani ilmestyy keväällä. Se on Helsinkiin sijoittuva viihteellinen rakkaustarina.

”Chick litiksi sitä kai kutsutaan.”

Kirjoittaminen ja lukeminen, mitään muuta Suominen ei oikeastaan haluaisi tehdä.

”En koe koskaan mitään tyhjän arkin kammoa. Voin olla ahdistunut siitä, että minun pitää soittaa ensi vuoden vakuutussopimusten ehdoista, ja lykkään sitä viikon, mutta kirjoittaminen on aina kivaa.”

Hänestä puheet työn ja muun elämän tasapainosta ovat vähän kummallisia.

”Olen tietenkin hirveän etuoikeutettu, mutta minulla on samat arvot vapaalla ja töissä, ja saan palkkaa siitä, mitä tekisin muutenkin eli seuraan maailmaa, kirjoitan ja juoruilen.”

Suominen asuu perheineen yhdessä isänsä Ilkka Suomisen kanssa. Ilkka Suominen oli kokoomuksen puheenjohtaja vuosina 1979–1991 ja kauppa- ja teollisuusministeri Holkerin hallituksessa. Kun hänen puolisonsa Riitta kuoli muutama vuosi sitten, tytär muutti isän luo.

”Se menee ihan hyvin. Kommuunissa asuminen vaatii aina kompromisseja, mutta hyvät puolet ovat suuremmat kuin huonot.”

Riikka Suomisella ei ole vielä suunnitelmia, mitä hän alkaa tehdä, kun lehti loppuu ja toimitus joululoman myötä hajoaa. Yhdestä asiasta hän on kuitenkin varma.

”Viestintätoimistoon en mene.”