Pääministeri Sipilän vaatima “tuottavuusloikka” suhteellisten yksikkötyökustannusten alentamiseksi on jo toteutunut: Suomen teollisuuden yksikkötyökustannukset suhteessa Saksaan teollisuuteen ovat kahdessa vuodessa enemmän kuin puolittuneet.

Suurin osa muutoksesta johtuu teollisuuden työn tuottavuuden kasvusta. Mutta myös palkkojen kehitys on auttanut, Suomen teollisuuden palkkakustannukset ovat kasvaneet hitaammin kuin Saksan. Kiitän kollegaani Matti Pohjolaa, joka kiinnitti huomioni ilmiöön, samoin kuin Tilastokeskuksen viimeviikkoiseen ilmoitukseen talouden palkkasumman kehityksestä: teollisuuden maksama palkkasumma on pienentynyt. Alla olevat tulkinnat ovat kuitenkin aivan minun omiani.

Aivan varmennukseksi seuraavassa kuviot suhteellisten yksikkötyökustannusten ja teollisuuden työn tuottavuuden kehityksestä, jälleen kiitän Mattia, luvut on laskettu OECD:n tuottavuustietokannan tietojen pohjalta:

Mitä tästä opimme? Ensinnäkin sen, että hallituksen toimet “tuottavuusloikan” saavuttamiseksi ovat turhat, sen lisäksi, että ne todennäköisesti eivät edes olisi sitä tuottaneet. Nyt ne onkin siis syytä perua, parasta olisi, jos niin tehdään ennen tulevaa perjantaita. Vaikka niistä olisi ollut hyötyäkin, niin ei missään nimessä nopeasti, nyt tavoite olisi mahdollista saavuttaa ilman niitä kahdessa vuodessa.

Toiseksi, teollisuuden maltillinen palkkakehitys on osittain aitoa palkkojen alenemista. Tämä on todennäköisesti toteutettu niin, että työsuhteissa on aiempaa enemmän käytetty määräaikaisia työntekijöitä ja erilaisia palkkioita on karsittu.

Toinen asia kokonaan on, onko hallituksen tavoitteessa mitään järkeä. Hintakilpailukyky on (suhteellinen) hinta, joka sopeuttaa pitkällä ajalla vaihtotaseen vajeen tai ylijäämän sellaiseksi, että maa kykenee hoitamaan velkansa, joka koostuu sekä yksityisestä että julkisesta velasta, tai sellaiseksi, että maa kuluttaa enemmän kuin sillä tuloja ulkomailta saatavien pääomatulojen verran.

Kolmanneksi, Suomen suhteelliset yksikkötyökustannukset ovat laskeneet jo kaksi vuotta. Missä se näkyy? Ei missään muussa kuin taloudellisen kasvun puutteessa, vientiä kilpailukyvyn paraneminen ei ole auttanut.

Neljänneksi, OECD:n tietokannat ovat myös hallituksen ja ministereiden neuvonantajien käytettävissä. Miksi niitä ei ole katsottu? Minun osaltani virhe on pienempi, minun virheeni kun eivät johda suoraan politiikkavirheisiin.

Suomen vaihtotaseessa on vaje ja niin siinä tuleekin olla. Bruegel-instituutin tutkija Zsolt Darvas on yrittänyt ymmärtää maailman eri valtioiden vaihtotaseiden pitkän kehitystä sellaisten tekijöiden pohjalta, joita taloustieteen teoriat korostavat. Näiden joukossa ovat ikärakenteet, koska niiden muutos vaikuttaa kokonaissäästämiseen ja siten vaihtotaseisiin (vaihtotase on kokonaissäästämisen ja kokonaisinvestointien erotus). Julkisen sektorin vajeet, maiden vaihtosuhteet ja väestön kasvuvauhti ovat muita keskeisiä vaihtotasetta selittäviä tekijöitä.

Darvas on verrannut mallin kertomaa vaihtotaseen vajetta toteutuneeseen vajeeseen. Suomen osalta kehitys on ollut vuoden 1972 jälkeen seuraavaa (punainen käyrä on toteutunut, vihreä sellaisen mallin tuottama, jonka rakentamisessa on käytetty maailman kaikkien maiden aineistoa, vaaleanruskea mallista, joka on rakentunut rikkaiden maiden tiedoille, ja sininen EU-maiden aineistolle rakennetusta mallista).

Suomen vaihtotase on heilunut selvästi enemmän kuin mallien mukaan olisi odottanut. Erityisen suuri poikkeama alkoi syntyä 1980-luvun lopulta, vaihtotaseeseen syntyi valtaisa ylijäämä, vaihtotase oli ylijäämäinen 2010-luvun jälkipuoliskolle asti. Osa tästä ylijäämästä paikkasi 1970-luvulla syntynyttä “ylisuurta” vajetta, mutta meni kuitenkin sen yli, kansakunta säästi Nokian luoman tulon, mutta ei suinkaan uusiin investointeihin. Ylijäämän purkautuminen pelasti meidät vielä pahemmalta syöksyltä kuin mihin muuten olisimme joutuneet.

Tämän ylisuuren vaihtotaseen oli joskus purkauduttava. Purkautuminen taas edellytti hintakilpailukyvyn heikkenemistä. Nokia romahti yllätyksellisen nopeasti, mutta tämä vain nopeutti väistämätöntä sopeutumista liiallisiin ylijäämiin. Tämänkin valossa puhe “tuottavuusloikan” tarpeellisuudesta on hieman käsittämätön.

Mutta nythän ei saa päästää negatiivista energiaa ulos, vaan meidän on kyettävä niittämän haasteita kuten temmeltäväin tuulten ritarien kuuluu. Tässä siksi linkki Kukonpoikien lauluun “Katso kenguru loikkaa”.

Aihealueet: Lajittelematon