Keitä me olemme? Ikivanhassa hämäläisessä haudassa makaa vainaja. Luuranko on hyvässä kunnossa. Siitä saadaan talteen kaksi poskihammasta. Niiden sisältä porataan jauhetta, ja siitä onnistutaan eristämään vainajan dna. Näin saamme tietää, keitä me suomalaiset oikeastaan olemme.

Vanha hauta on kaivettu varovasti auki. Jalkojen juuressa ruskeassa hiekkamaassa lepää luuranko. Tai se, mitä siitä satojen vuosien jälkeen on jäljellä. Kallo, vähän käsivartta, sääriluut.

Joku on joskus elänyt ja kuollut ja haudattu tähän.

Päivi Onkamo huitaisee äkäisiä hyttysiä kädellään. On lämmin kesäkuinen sunnuntai-iltapäivä. Hämäläisessä metsikössä on tyyntä ja varjoisaa.

Näyttää siltä, että vainajan jalkaterät on aseteltu ristiin. Oikea käsivarsi on nostettu rinnan poikki.

Muutaman kymmenen metrin päässä yhdystie 3071:llä ohi polkee kypäräpäisiä pyöräilijöitä.

Kaivausta johtava Ulla Moilanen istuu kyykyssä kuopan reunalla. Kati Salo on vetänyt ylleen ohuen valkoisen hupullisen suojahaalarin, samanlaisen kuin tv:n rikossarjoissa. Hän venyttää kasvomaskin kuminauhat pään yli.

Salo pudottautuu varovasti kuoppaan ja kumartuu tarkastelemaan pääkalloa. Sen pinnassa erottuu ohuita haivenia. Juuria. Ne ovat kasvaneet kallon läpi.

”Näyttää siltä, että kallo olisi litistynyt”, Salo sanoo.

Hän rapsuttaa siveltimellä hiekkaa kallon ympäriltä. Sitten hän liikuttelee sitä varovasti ja työntää alle lapion.

”Sehän lähtee loistavasti”, Moilanen sanoo.

Salo pyytää juurisaksia. ”Ja saanko ison Minigripin. Ja lusikan.”

Hän rapsuttaa muovipussiin maata kallon vierestä. ”On tää aika hyvin säilynyt.”

”Tossa on hammas... Nyt jos saisi pienen Minigripin. Se on yksseiska. Toinen poskihammas oikealta ylhäältä.”

Hän irrottaa toisenkin poskihampaan alaleuasta ja sujauttaa myös sen pieneen pussiin.

”Tää on aika vanha henkilö. Ainakin yli 30-vuotias. Sitä nuoremmalla ei voi olla näin kuluneet hampaat.”

”Ihmeellistä”, haudan reunalla seisova Päivi Onkamo sanoo. ”Se on melkein tuhat vuotta kestänyt maan jäätymisen ja sulamisen.”

Kati Salo pakkaa Minigrip-pussit reppuunsa ja vie ne autoon. Hän asettuu etupenkille, ja Päivi Onkamo lähtee ajamaan takaisin Helsinkiin.

Hampaat pitää saada pakastimeen. Niitä varten tänne on tultu.

Vainaja on kuollut ehkä ristiretkien aikaan 1100- ja 1200-lukujen vaihteessa. Kalmisto on Suomen oloissa vanha, rautakauden lopusta. Se löytyi soranotossa jo 1930-luvulla. Silloin sitä tutkimaan saapui itse Sakari Pälsi, nimekäs arkeologi ja tutkimusmatkailija. Hän avasi metsikössä useita hautoja.

Pälsi löysi muun muassa hopeisen soljen, hopealla koristellun tapparan ja kuparisormuksen. Yksi ruumisarkku oli suljettu kahdella keihäänkärjellä. Kaikista haudoista ei löytynyt esineitä. Monessa oli vain vainajien jäännöksiä, eivätkä Pälsiä kiinnostaneet pelkät luut.

Haudat lapioitiin umpeen, ja esineet vietiin Kansallismuseoon. Paikka sai muinaisjäännösrekisterissä nimen Toppolanmäki. Nykyisin se on osa Valkeakosken kaupunkia.

Pälsin retkestä on kulunut yli 80 vuotta. Kati Saloa ja Päivi Onkamoa kiinnostavat nimenomaan luut. Tällä kertaa ne kaikki otetaan talteen.

Arkeologit keräävät haudasta myös maanäytteitä. He etsivät eläinten karvoja, kangaskuituja ja mikroskooppisen pieniä jäänteitä kasveista. Ne voivat kertoa jotain vainajan vaatetuksesta tai hautaan pannuista taljoista tai kasveista. Radiohiiliajoitus paljastaa, milloin vainaja on haudattu. Luista voidaan tutkia, mitä sairauksia hänellä on ollut. Ehkä saadaan jopa selville, mitä hän on syönyt.

Keitä Suomessa eli tuhat vuotta sitten? Mistä heidän esi-isänsä olivat tulleet? Muistuttivatko rautakauden ihmiset jo meitä?

Mutta mistä hän on kotoisin? Sen voi paljastaa vain dna.

Kun ruumis maatuu, pisimpään säilyvät ohimoluu ja hampaat. Siksi Kati Salo otti haudasta kaksi hammasta. Hammaskiille on niin kovaa, että se saattaa suojata hampaan sisäosia maatumiselta tuhansia vuosia.

Ikivanhaa dna:ta kutsutaan muinais-dna:ksi. Sen tutkimus on muutaman viime vuoden aikana harpannut eteenpäin valtavan loikan ja mullistanut arkeologian. Samalla on saatu uutta tietoa siitä, miten ihminen on asuttanut maapallon.

Millaisia ihmisiä eli täällä Toppolanmäellä Vanajaveden ja Vähäjärven välisellä kannaksella tuhat vuotta sitten? Mistä he ja heidän esi-isänsä olivat tulleet? Muistuttivatko nämä rautakauden ihmiset jo nykysuomalaisia?

Toppolanmäen vainajan kaksi poskihammasta ovat repussa auton etupenkillä.

Kuka hän oli?

Keitä me olemme?

Päivi Onkamo ohjaa sinisen Volvon Hämeenlinnan moottoritielle. Hän on 46-vuotias populaatiogeneetikko. Silloin, kun hän ei etsi vanhoja luita, hän asuu perheensä kanssa Vantaalla ja kasvattaa hedelmäpuita ja erikoisia kasveja.

Onkamo johtaa Helsingin yliopistossa tutkimushanketta, jonka nimi on SUGRIGE eli Suomalais-ugrilainen muinais­genomi­projekti.

Suomessa eli pitkään omalaatuinen käsitys suomalaisten esihistoriasta. Sen mukaan suomalaiset saapuivat tänne yhtenä joukkona Volgan mutkasta. Tarina syntyi 1800-luvulla, jolloin ajateltiin, että suomalaiset ovat vanha kansa. Se sopi romanttiseen kansallisvaltioihanteeseen.

Pitkään on tiedetty, että tuo käsitys ei ole totta. Muinais-dna:n avulla voidaan saada selville, mistä suomalaisten geenit ja ehkä myös kieli oikeasti ovat peräisin.

Alkupiste on jääkausi. Kun se loppui lähes 12 000 vuotta sitten, pari kilometriä paksun jäämassan painama maa alkoi nousta merestä. Muutamien tuhansien vuosien aikana nykyisen Suomen alueelle saapui pieniä metsästäjä-keräilijöiden ryhmiä.

Tämä on päätelty arkeologisten löytöjen perusteella. Tuon porukan jäljiltä on jäänyt kaikenlaista: kivisiä nuolenkärkiä, kvartsista hakattuja työkaluja ja jopa kalaverkko. Tämä niin sanottu Antrean verkko säilyi ällistyttävät 10 000 vuotta Karjalan kannaksella.

Ensimmäiset ihmiset saapuivat Suomeen luultavimmin kaakosta ja idästä. He puhuivat jotain tuntematonta kieltä, joka ei ole sukua enää millekään tiedetylle kielelle.

Aluksi Suomeen tehtiin kesäisiä kalamatkoja, sitten jäätiin myös talveksi. Avannoista sai hylkeitä harppuunalla, ja kevättalvella metsästettiin hirviä, kun metsissä hohtava hanki kantoi hiihtäjää.

Vielä viisituhatta vuotta sitten Suomessa oli autiota. Ihmisiä oli enimmillään ehkä parikymmentätuhatta. Kaikille riitti riistaa ja hienoja hiekkapoukamia, joille leiriytyä. Ensimmäiset talotkin rakennettiin, osittain maan sisään.

Kaski- ja peltoviljely alkoi eteläisestä Suomesta noin 4 000 vuotta sitten. Arkeologisten löytöjen perusteella vaikutteita on tullut jatkuvasti monesta suunnasta, ehkä uutta väkeäkin.

Onkamon johtamassa hankkeessa selvitetään, millainen väestön populaatiogeneettinen rakenne nykyisen Suomen alueella on ollut parin tuhannen viime vuoden aikana. Tutkimusryhmä zoomaa rautakauden (500 eaa. – 1 300 jaa.) loppupuolelle eli noin vuoteen tuhat. Silloin Skandinaviassa valtaa pitivät heimopäälliköt, viikingit. Suomen alueella eli ehkä jo 50 000 ihmistä.

Onkamo koukkaa Hämeenlinnantieltä huoltoasemalle. Kahvipaussi.

Huoltoaseman pöydässä Onkamo ja Salo selittävät, että työ olisi helpompaa, jos maaperä ei olisi hapan. Ruumiit maatuvat Suomessa nopeammin kuin kalkkikivisessä Virossa tai vähän idempänä Venäjällä. Ruotsistakin löytyy tuhansia vuosia vanhoja ihmisjäänteitä.

Kivikautisia ihmisjäännöksiä Suomesta ei ole toistaiseksi löydetty lainkaan. Pronssikautisiakin (1 500 eaa. – 500 eaa.) on harmillisen vähän, ja nekin ovat palaneet. Pronssikauden heimoyhteisöissä vainajat yleensä poltettiin ja palaneet luut peitettiin kiviröykkiöiden alle. Näitä hautaröykkiöitä on löydetty Suomesta tuhansia.

Palaneita pronssikautisia luunpalasia on tallessa Kansallismuseon kokoelmissa. Palaneesta luusta ei ainakaan vielä osata eristää dna:ta. Mutta Kati Salo aikoo käydä läpi kaikki laatikot. Parista on yllättäen löytynyt myös palamatonta luuta. Ehkä sitä on lisää.

Litteässä ruskeassa pahvilaatikossa lukee KM 41248:1. Kati Salo vetää käsiinsä ohuet vaaleansiniset kumikäsineet ja avaa laatikon Museoviraston laboratoriossa Helsingissä.

Salo on yksi Suomen harvoista osteologeista, eli hän on luututkimukseen erikoistunut arkeologi.

Toppolanmäen haudan kaivauksesta on kulunut kaksi kuukautta. Arkeologit työskentelivät metsässä koko kesäisen viikonlopun. Sen jälkeen arkeologi Ulla Moilanen on puhdistanut vainajan jäänteet hiekasta.

Salo asettelee 136 luunpalasta pöydälle järjestykseen päästä jalkoihin. Hän tunnistaa ne vaivattomasti. Kallo, selkärankanikamat, kädet, sääriluut. Ihmiselämä on kutistunut 1,2 kiloon kuivia luita.

Kun hauta avattiin, pääkallo näytti vielä kokonaiselta. Nyt, kun kaikki hiekka on poistettu, jäljellä on palasia. Salo sovittelee niitä yhteen mietteliäänä.

”Onkse lantio sinusta enemmän miehen lantio?” Moilanen kysyy.

Salo katsoo ruskeita huokoisia luunpalasia. ”Kyllä tää aika miesmäiseltä näyttää. Kallon osissakin on miesmäisiä piirteitä.”

Kylkiluut näköjään puuttuvat. Selkänikamista on etuosa maatunut pois. Silti Salo sanoo:

”Tämä on säilynyt hyvin, jos tämä varmistuu rautakautiseksi. Yleensä tuhatvuotiaasta on jäljellä vain hammaskiillettä ja otsaluuta. Tästä saattaa selvitä, kenen esi-isä tämä on ollut.”

Hän alkaa käydä luunpalasia läpi. Pienimmät ovat kynnenkokoisia. Yksi kerrallaan hän punnitsee, mittaa, kuvaa ja tutkii jokaisen.

Ovatko saumat auki. Onko kulumia. Löytyykö merkkejä sairauksista.

Työ on tarkkaa ja hidasta. Olkaluun pallomainen nivelpinta. Kyynärluu. Värttinäluu. Huoneessa on hiljaista, aamupäivä kuluu.

Ulla Moilanen sanoo usein miettivänsä tutkimiaan vainajia. Millainen perhe tälläkin ihmisellä on ollut? Millaisessa ympäristössä hän on elänyt? Millaisen elämän?

”Rautakauden loppu Suomessa ei ollut kovin erilaista aikaa kuin maaseudun 1800-luku ennen teollistumista”, hän sanoo.

Elanto tuli jo viljelystä, kotieläimiäkin oli. Käytiin kauppaa, kulkureitit ulottuivat merelle. Euraasian suuria jokia pitkin päästiin Välimerelle asti. Talot oli pystytetty hirrestä, mutta niiden seinät olivat vielä oksapunosta ja silattu savella. Savupiippuja ei ollut.

Viimein Kati Salon arvio Toppolanmäen vainajasta on valmis:

Melko varmasti mies. Vähintään 40-vuotias, todennäköisesti vanhempikin. Salo pystyy antamaan jopa pituusarvion: 169 senttiä.

Vainajan hampaat ovat yhä pakastimessa. Niiden vuoro tulee myöhemmin syksyllä. Silloin Päivi Onkamo vie ne Saksaan.

Muinais-dna:n tutkiminen oli pitkään liian vaikeaa. Kun dna:ta opittiin monistamaan paremmin 1990-luvulla, päästiin eteen päin. Nyt pienikin määrä luuta riitti.

Aluksi keskityttiin äiti- ja isälinjoihin. Äitilinja tarkoittaa suoraa naislinjaa taaksepäin. Äiti, äidinäiti, äidinäidinäiti ja niin edelleen ihmiskunnan ensimmäisiin esiäiteihin asti. Kaikki nykyisin elävät ihmiset periytyvät kourallisesta esiäitejä ja -isiä.