Kansan protestiäänet tuottavat poliittisia yllätyksiä kautta länsimaiden, mutta kapinointi ei itsessään yllätä. Se on talousanemian seurausta – ja se taas on epäonnistuneen talouspolitiikan eikä populismin syytä, kirjoittaa Taloussanomien erikoistoimittaja Jan Hurri.

On houkuttelevaa, helppoa ja siksi varsin yleistä sälyttää viimeaikaiset poliittiset äkkikäännökset Brexitin ja Trumpin kaltaisista jymy-yllätyksistä lähtien populismin ja populistien syyksi.

Juuri niin näyttävät tekevän omasta valta-asemastaan huolestuneet valtaeliitin edustajat nenäänsä nyrpistellen Atlantin molemmin puolin. Eliitti näyttää moittivan ”tyhmiä äänestäjiä” ja ”huonoja äänestystuloksia” kuin kansaa turhauttavat ongelmat olisivat turhautuneen kansa – ja populismin – syytä.

Helppo selitys on kuitenkin usein liian helppo ollakseen oikea, ja siksi viimeaikaiset poliittiset protestitkin johtuvat todennäköisemmin muusta kuin populismista.

Toki äänestys- ja vaaliyllätyksiä tuottaneet protestipuolueet ja -liikkeet käyttävät vaihtelevassa määrin populisminkin keinoja kannattajien houkutteluun, mutta niin tekevät kaikki vakiintuneet valtapuolueetkin. Sillä erolla, valtapuolueet naamioivat omaa populismiaan esimerkiksi vastuullisuuden kaltaisiin kaapuihin.

Paheksuvan populismiselityksen suurin ongelma ei kuitenkaan ole ylimielinen kaksinaamaisuus, vaan se, että se on melkoisen varmasti väärä.

Kiukkuisen kansan protestiäänet ja kapinahenki eivät ole populismin syytä, vaan toisinpäin: protestiliikkeet ja niiden populismikin ovat perua osaansa tyytymättömän kansan turhautumisesta ja kiukusta.

Turhautuminen on puolestaan johdonmukaista ja likimain väistämätöntä seurausta jo vuosia jatkuneen talousanemian ja vielä kauemmin jatkuneen tuloerojen kasvun haitallisista sivuvaikutuksista.

Ne taas ovat ennemmin epäonnistuneen talouspolitiikan – ja sitä harjoittaneen eliitin – kuin talouspolitiikan haitoista kärsineen kansan syytä. Tämä tulkinta ei ole yllättävä eikä uusi. Sillä on ikää yli sata vuotta.

Marx ja Ford tajusivat tulonjaon tärkeyden

Toissa vuosisadan suuri talousfilosofi Karl Marx oli ennemmin kommunisti kuin kapitalisti, kun taas viime vuosisadan suuri teollisuuspamppu Henry Ford oli kapitalisti eikä kommunisti.

Silti yksi kummankin kirkkaimmista oivalluksista oli suurin piirtein sama:

Tuotannon hedelmät, talouskasvu, tulisi jakaa kohtuullisen tasapainoisesti pääoman ja työvoiman välillä. Jos liian suuri osa tuloista päätyy voittoina pääoman omistajille ja liian pieni osa heruu palkkoina tuotannon tekevälle työväelle, seuraa tästä ennen pitkää talouden lamaantumista ja lopulta pääoman ja työvoiman välirikko ja yhteenotto.

Marx ennusti ehkä turhankin synkästi kapitalistisen markkinatalouden ennen pitkää kohtaavan kohtalonsa tuon luokkasodan melskeissä, mutta hän filosofoikin aiheen näkymiä teollisen vallankumouksen alkupuolella.

Ford tarkasteli aihetta teollisen aikakauden rajuimman laman keskellä 1930-luvulla, kun hän päätti ainakin yrittää korjata tuhoisan kehityksen suuntaa paremmaksi. Hän ryhtyi taistelemaan lamaa vastaan nostamalla autotehtaidensa työntekijöiden palkkoja.

Aikansa suurimpiin kapitalisteihin kuulunut Ford oivalsi, että lama-aikaan yleiset irtisanomiset ja palkkojen alennukset pahensivat yleistä talouden lamaannusta. Ja että hänenkin olisi turha jatkaa autojen valmistusta, ellei kansalla ollut varaa niiden ostamiseen.

Hän tajusi, että teollisuuden kustannusleikkaukset olivat yhtä kuin työvoiman tulojen leikkauksia, jotka olivat omiaan heikentämään kotitalouksien ostovoimaa ja koko kansantalouden kysyntää. Siksi hän tajusi myös sen, että tie talouden toipumiseen ei löydy kustannusleikkauksista vaan palkkojen, ostovoiman ja kysynnän kasvusta.

Osapuilleen samanlaisista talouden suurista taustakysymyksistä, niiden muutoksista ja ennen kaikkea niiden synnyttämistä jännitteistä lienee kyse tälläkin kertaa.

Äänestyskopeissa kapinoivan kansan tyytymättömyys on todennäköisesti syntynyt siitä, että kasvava osa talouskasvun hedelmistä on liian kauan kertynyt yritysvoittojen kautta pääoman omistajille ja liian pieneksi kutistunut osa on herunut työvoimalle.

Toki tällainen tulkinta on helppo huitaista sivuun vasemmistopopulismina, mutta osa finanssimarkkinoiden terävimmistä tarkkailijoista ei mene tällaiseen halpaan.

Tulonjaon vääristymä selittää ongelmia

Kansainvälisten suursijoittajien arvostama taloudellinen neuvonantaja Woody Brock ei taatusti ole populisti eikä senkään vertaa kommunisti. Silti hän on toistuvasti käsitellyt raporteissaan tulojen jakoa eri kansanosien välillä – ja nostanut tulonjakotrendit keskeisten talousmuuttujien joukkoon.

Hän on jo vuosien ajan selostanut Strategic Economic Decisions -konsulttiyhtiönsä asiakkaille, miten viime vuosikymmenten tulonjakotrendit ovat vähitellen kasvattaneet juuri niitä taloudellisia ja poliittisia jännitteitä, jotka ovat alkaneet purkautua vaalien yllätystuloksina.

Yksi tiivistelmä Brockin havainnoista ja johtopäätöksistä löytyy hänen vuonna 2013 laatimastaan raportista, jonka otsikkokin kiteyttää keskeisen kysymyksen: ”The 30-year Decline in Labor’s Share of National Income: Why?” (suomeksi: Työvoiman osuus kansantulosta on supistunut 30 vuotta. Miksi?)

Siinä hän toteaa, että työvoiman palkkatuloinaan saama osuus kansantuotteesta on useissa länsimaissa supistunut jokseenkin yhtä soittoa suunnilleen 1980-luvun alusta asti, kun taas pääoman osuus talouden kakusta on samaan aikaan kasvanut.

Brock ja hänen asiakkaansa kuuluvat siihen koko maailman väestön pienen pieneen vähemmistöön, joka on toistaiseksi rikastunut hänen kuvaamastaan kehityksestä. Silti hän varoittaa vääristyneen tulonjaon riskeistä:

– Ellei tämä ilmiö liikuta sijoittajia, mikä sitten? Se merkitsee amerikkalaisen unelman loppua Yhdysvalloissa ja muualla. Se vahvistaa tunnetta, että ”järjestelmää” on peukaloitu yritysten eduksi tavallista kansalaista vastaan. Kun enemmistön elintaso on supistunut tai lakannut kasvamasta, syntyy tästä uskomuksesta sosiaalista rauhattomuutta ja poliittista kuohuntaa.

Vuonna 2010 laatimassaan raportissa Brock kuvailee erityisesti euroalueen nopeasti pahenevia taloudellisia, poliittisia ja yhteiskunnallisia ongelmia raportissa, jonka otsikossa hän kysyy: ”Is the ’Age of Rage’ at hand?” (suomeksi: Onko raivon aika käsillä?).

Viime viikolla Brock jatkoi samoja talouden taustatrendien puimista yhdessä useita vipurahastoja ja vaativia yksityissijoituksia hallinnoivan Absolute Return Partners -varainhoitoyhtiön johtajan Niels Jensenin kanssa.

Jensen käsittelee aihetta omassa raportissaan. Hänkään ei ole populisti tai kommunisti, mutta hän on silti huolestunut pääoman ja työvoiman yhä jyrkemmästä vastakkainasettelusta ja siitä, että työvoima on pahasti alakynnessä.

Ja siitä, että talouspolitiikka on pahentanut asiaa.

Talouspolitiikka pahentanut asiaa

Jensen kytkee tulonjaon trendit yhteen viime aikojen suureen talouskysymykseen:

Miksi talouden kasvuvauhti, tuottavuuskehitys ja inflaatiovauhti ovat painuneet niin heikoiksi kuin ovat? Ja miksi tämä stagnaatioksi kutsuttu talousanemia uhkaa pitkittyä vuosien tai vuosikymmenten mittaiseksi vitsaukseksi?

Hän heittää melkein suoralta kädeltä romukoppaan suuren määrän yleisimpiä selityksiä väestön ikääntymisestä finanssikriisin jälkiseurauksiin. Ne eivät kelpaa, sillä talouden keskimääräinen kasvuvauhti, tuottavuuskehitys ja inflaatiokin alkoivat heiketä paljon ennen kuin teollisuusmaiden väestökehitys alkoi harmaantua ja vuosikymmeniä ennen finanssikriisiä.

Sen sijaan Jensen osoittaa omilla ja Brockin laskelmilla, että talouskehitys on asteittain heikentynyt yhä aneemisemmaksi kohti nyt pelättyä stagnaatiota suunnilleen samaa tahtia kuin työvoiman (=palkkatulojen) osuus talouskasvusta on laskenut ja pääoman (=yritysvoittojen) osuus on kasvanut.

Tätä on keskeisissä länsimaissa jatkunut yli 30 vuotta, joten ilmiö ei ole uusi ja äkkinäinen, vaikka sen yhteiskunnalliset ja poliittiset vaikutukset ovat vasta viime vuosina alkaneet tuottaa vaaleissa ja äänestyksissä yllättäviä tuloksia.

Jensen kuvailee talouden suurta kuvaa ja sen suurta muutosta tavallisuudesta poiketen niin sanotun mikrotaloustieteen eikä tällaisissa tarkasteluissa tavallisemman makrotaloustieteen mittarein.

Hänen mukaansa talouskasvua on jo vuosien ajan heikentänyt se, että tavaroiden ja palveluiden tarjonta on kasvanut voimakkaammin kuin niiden kysyntä. Se on yksinkertainen syy, miksi talouden nimelliskasvu on vuosien ajan hidastunut.

Kun vielä entistä niukemmasta kasvusta kaiken aikaa kasvava osa on ohjautunut pääoman omistajille ja palkansaajien osuus on supistunut, on tämä ollut omiaan heikentämään ostovoiman ja kysynnän kehitystä entisestään.

Useimmissa länsimaissa harjoitettu talous- ja rahapolitiikka on Jensenin mukaan voimistanut tätä haitallista talouskehitystä. Niinpä talouspäättäjät tuskailevat nyt osin itse aiheuttamiaan talouden, yhteiskunnan ja politiikankin ongelmia.

Talouden ja politiikan eliitti ei vain haluaisi myöntää omaa osuuttaan ongelmien syntyyn. Poliittisista protesteista on paljon helpompi moittia ”tyhmiä äänestäjiä” ja vaikka populismia kuin puuttua niiden taustasyihin.

Näin talous ja tulonjako painuvat juuri sellaiseen noidankehään, jollaista talousteoreetikko Marx ennusti ja autotehtailija Ford yritti torjua.