The Transfiguration kertoo enemmän kurjuudesta ja näköalattomuudesta kuin väkivallasta.

Newyorkilaisohjaaja Michael O’Shea tietää, mikä Hollywoodin kauhuelokuvissa on pielessä.

”Totta kai ne ovat ihan paskoja. Nehän on tehty aivan vääristä lähtökohdista”, O’Shea toteaa.

”Markkinointiosasto päättää, että elokuva tehdään varhaisteineille. Ikärajan pitää olla alhainen. Siispä valkokankaalla ei saa tappaa eikä näyttää rintoja. Mitä ihmettä, kauhussahan on kyse väkivallasta ja seksuaalisuudesta!”

O’Shea nauraa.

”Innovatiivinen kauhu on rajojen ylittämistä. Ne tekevät tiukkojen rajojen sisällä. Keinoina ovat lähinnä kovat äänet.”

Perään O’Shea sanoo melkein kehuskellen, että hänen elokuvassaan The Transfiguration on murha joka kahdeskymmenes minuutti. Tällaisella asialla harvemmin rehvastellaan Cannesin festivaalipalatsin parvekkeella, jossa haastattelua tehdään.

Ohjaajan esikoispitkä on otettu hyvin vastaan. Se sai maailmanensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlien Un certain regard -sarjassa – samassa, jonka toinen debytantti Juho Kuosmanen voitti hyvin erilaisella draamallaan Hymyilevä mies.

Siinä missä Kuosmanen tiesi lyhytelokuviensa menestyksen jälkeen odottaa kutsua Cannesiin, O’Shean tilanne oli aivan toisenlainen. Hän oli ällikällä lyöty kuullessaan The Transfigurationin pääsystä viralliseen ohjelmistoon.

Elokuva on taskurahoilla tuotettu ja sissityylillä Brooklynin kaduilla kuvattu. Tiimissä on paljon ensikertalaisia sekä kameran takana että edessä. Hakemuksen maailman tunnetuimmalle festivaalille tekijät olivat lähettäneet melkein vitsinä.

The Transfiguration on kertomus 13-vuotiaasta afroamerikkalaisesta pojasta, joka kasvaa pelossa. Poika luulee olevansa vampyyri ja tappaa ihmisiä. Verinen, mutta runollinen kasvutarina vakuutti Cannesin valitsijat.

”Se pelasti meidät. Jos pieni indie-elokuva ei pääse festivaaleille, se katoaa.”

O’Shea pohtii, että elokuvafestivaalien voisi luulla rakastavan eri tavalla tehtyjä elokuvia. Näin ei kuitenkaan aina ole.

”Ei aina. Uusi ja omalainen on aina riski. Cannes oli rohkea.”

”Katsoin vampyyrielokuvia, kun laadin käsikirjoitusta.”

Mikään The Transfigurationissa ei ole varman päälle pelattua.

Tyylilajina olisi eurooppalaistyyppinen yhteiskunnallinen realismi, elleivät pojan tarinaa rytmittäisi niin rujot ja yllättävät murhat. Niissä on jotain samanaikaisesti hyvin epätodellista ja musertavan arkista.

Enemmän kuin väkivallasta, elokuva kertoo kurjuudesta ja näköalattomuudesta.

Amerikkalaiskriitikot ovat nähneet sen jopa talouspoliittisesti julistavana lähiökuvauksena. Yhtäläisyyksiä on nähty myös indiehitti Moonlightiin.

Seksuaalisuus kuplii pinnan alla, mutta The Transfigurationissa sekin on hyvin tulkinnanvaraista.

Elokuvan tunnelmassa on itse koetun paino. Ehkä siksi on niin yllättävää, että ohjaaja on lähes viisikymppinen, nauravainen valkoinen mies, joka tunnustautuu antaumukselliseksi kauhufriikiksi ja puhuu enemmän elokuvaviitteistä kuin elämästä tai yhteiskunnasta.

”Sitä vain kirjoittaa, mitä itsestä tulee”, O’Shea sanoo.

”Katsoin vampyyrielokuvia, kun laadin käsikirjoitusta. Tärkeimpiä olivat Tomas Alfredssonin Ystävät hämärän jälkeen ja George Romeron Martin.”

Kumpikin kertoo teini-ikäisestä vampyyristä. Ohjaaja kertoo, että Ystävät hämärän jälkeen on viimeisin elokuva, joka on todella tehnyt häneen vaikutuksen.

”Yhtä voimakkaasti en ole kokenut yhtään elokuvaa sitten Taivaallisten olentojen”, hän sanoo viitaten Peter Jacksonin tunteelliseen fantasiadraamaan, jossa teinitytöt surmasivat toisen äidin.

”Samastun teini-ikäisiin. Teinirakkaus on järjetön tunne, että vaikka tapan puolestasi.”

O’Shea sanoo ulkopuolisuuden tunteen seuranneen häntä lapsuudesta asti. Elokuvat ja 1980-luvun punkmusiikkibuumi tarjosivat pakopaikkaa.

”Minua kiusattiin lapsena. Pelkäsin kuolemaa ja eristäydyin.”

Hän listaa helpotusta tuoneita ja erilaisista elämäntavoista kertoneita elokuvia: Alex Coxin Repo Man, Martin Scorsesen Illasta aamuun.

”Tajusin, että osa ihmisistä on viehättäviä friikkejä, heidän pariinsa pitää vain löytää. 14-vuotiaana sain väärennetyt paperit ja aloin käydä keikoilla. Exploited, Dead Kennedys… Musiikki pelasti minut.”

Ulkopuolisuuden tunne on yhä vahva: O’Shea ei osaa edes kuvitella tekevänsä televisiosarjaa tai supersankarielokuvaa viihdeteollisuuden koneistossa.

”Osaan tehdä vain elokuvia, joista tulee paha mieli. Se on ongelma ja lahja. Kun teen vampyyrielokuvaa, ei ainakaan ole riskiä, että siitä tulisi toisten vampyyrielokuvien kaltainen.”

Kuvauksissa oli hauskaa, O’Shea vakuuttaa. Ulkokohtaukset toteutettiin lupia kysymättä.

”Nykyään kamerat ovat aika kevyitä ja pieniä. Laitoimme kameran toiselle puolelle katua, ja näyttelijät olivat toisella puolella, emmekä pysäyttäneet ihmisiä.”

Arvostuksen saaminen kauhuelokuvalle on usein vaikeaa. Cannesin antama hyväksyntä nosti The Transfigurationin kertaheitolla vakavasti otettavaksi taiteeksi, mutta yleensä kauhuleima pakottaa elokuvan omaan lokeroonsa.

O’Shea yritti pitkään kirjoittaa selvemmin realistista elokuvaa. Hän kävi elokuvakoulua 1990-luvulla ja työskenteli pitkään muun muassa taksikuskina, tietokoneiden korjaajana ja portsarinakin pyrkiessään enemmän tai vähemmän aktiivisesti leffantekoon.

Eri hankkeita kehiteltiin, ja aina ne kaatuivat. O’Shea asetti itselleen tavoitteen: vielä muutama vuosi, ja jos oma elokuva ei mene tuotantoon, hän lopettaa pyristelyn.

Kirjoittaessaan elokuvaa, josta tuli lopulta The Transfiguration, hän ymmärsi jotain olennaista: Nimenomaan kauhugenressä hän sai käyttää koko palettiaan. Elokuva sai olla samanaikaisesti kertomus nuoruudesta, peloista ja köyhimmästä New Yorkista – sekä viitata toisiin, rakkaisiin elokuviin.

”Kuvataiteen historiassakin tunnetaan ja hyväksytään appropriaatio, lainaaminen ja vuoropuhelu aiempien teosten kanssa. Sisäistin sen olevan keskeinen osa elokuvallista ajatteluani. Manipulointi ja vuoropuhelu ovat osa peliä etenkin kauhussa.”

Kauhugenressä odotetaankin, että teet tiettyjä asioita samoin kuin toisissa lajityypin teoksissa. Elokuvat puhuvat omaa kieltään.

”Ja joko osaat sen kielen tai et. Jokainen hyvä tekijä luo vähän omaa slangiaan, mutta sanavarasto pitää hallita. Sen jälkeen kauhussa pitääkin olla lupa tehdä mitä vain.”

The Transfiguration esitetään Helsingin Night Visions -elokuvajuhlilla keskiviikkona 19.4. kello 16.45 ja torstaina 20.4. kello 21.15 Andorrassa.

Ohjaaja Michael O’Shea vierailee Helsingissä. Kirjoittaja tapasi O’Shean Cannesissa toukokuussa 2016.