Tällä hetkellä ei ole kansallista yksimielisyyttä siitä, mikä on ”suomalainen lääkäri” – miten heitä tulisi kouluttaa ja mitä heidän pitäisi hallita valmistuessaan.

Näin kertoo Kansallisen koulutuksen arviointikeskuksen (Karvi) kesäkuussa julkaistu arviointiraportti, joka käsittelee lääkärien peruskoulutusta. Se on laatuaan historian ensimmäinen.

Karvin arvioinnissa nousevat erityisesti esille tarve yhdenmukaistaa eri tiedekuntien opetustavoitteita sekä ongelmat, joita aiheutuu liian suurista opetusryhmistä.

Nykyisin lääketieteen opetussuunnitelmat vaihtelevat yliopistosta toiseen. Yhteistä näkemystä valmistuvien lääkärien taidoista ja roolista edellyttää myös valmisteilla oleva sosiaali- ja terveydenhuoltopalvelujen sote-uudistus.

Suomen Medisiinariliiton puheenjohtaja Jesper Perälä kertoo, että tulevaisuudessa lääketieteen eri erikoisaloille määritellään kansallisesti oppimistavoitteet.

”Siinä tulee olemaan iso työ, mutta sen jälkeen on sovittu, mitä yleislääkärin tulee osata esimerkiksi gynekologiasta tai ihotaudeista. Tämä mahdollistaa jatkossa muun muassa yhteisten opetusmateriaalien luomisen ja jakamisen tiedekuntien välillä.”

Lääketieteen alojen kasvaneet sisäänottomäärät ovat Karvin raportin mukaan vähentäneet mahdollisuuksia käytännön taitojen harjoitteluun, mikä vaikuttaa myös väistämättä opiskelijoiden ja henkilöstön hyvinvointiin.

Perälä kertoo, että varsinkin sairaalan klinikoilla järjestettävä opetus on kärsinyt siitä, että opetettavia on liikaa suhteessa resursseihin. Perälän mukaan opiskelijoilta sataa jatkuvasti palautetta asiasta.

Esimeriksi saman opetuspotilaan voi haastatella ja tutkia useamman kerran, mutta toimenpiteitä on hankalampi toistaa.

”Liian suuressa opetusryhmässä yksittäiselle opiskelijalle ei välttämättä tule mahdollisuutta harjoitella näitä käytännössä”, Perälä sanoo.

”Työelämässä pitää kuitenkin yleislääkärille kuuluvat toimenpiteet tehdä, ja niiden opetteleminen työn ohessa vie aikaa ja lisää epävarmuutta.”

Koska ulkomailla opiskelee tällä hetkellä yli tuhat suomalaista lääkäriksi, Perälän mielestä Suomessa voisi huoletta vähentää lääkärien peruskoulutusmäärää ja keskittyä laadukkaaseen lääkäri- ja erikoislääkärikoulutukseen.

”Koulutusmäärien arviointi tulee pitkän koulutuksen vuoksi tehdä 6–12 vuoden päähän, ja arviossa pitää huomioida myös ulkomailla opiskelevat suomalaiset.”

Perälä muistuttaa, että suomalainen lääkärikoulutus on perinteisesti ollut laadukasta ja valmistanut hyvin työelämään ja elinikäiseen oppimiseen.

”On kuitenkin kestämätöntä, jos valmistuvat lääkärit eivät ehdi opiskeluaikanaan harjoitella käytännön taitoja riittävästi.”

Siksi sisäänottomäärän pienentäminen tai resurssien saattaminen opiskelijamäärää vastaavalle tasolle on Perälän mukaan välttämätöntä.

Karvin raportin mukaan huomio opetuksessa olisi suunnattava entistä enemmän potilaan kohtaamiseen, diagnoosin tekemiseen ja vaikeiden tilanteiden hallitsemiseen kattavalla tavalla.

Lääkäreiden roolia kuitenkin monimutkaistaa tiivis raportoimisen tarve. THL:n vuonna 2015 julkaistun tutkimuksen mukaan lähes puolet lääkärien työajasta kuluu paperitöihin, puhelintyöskentelyyn ja kokouksiin.

”Lääkäreillä ja hoitajilla menee iso osa työajasta tietokoneella, vaikka koulutus keskittyy ihmisten kohtaamiseen ja hoitamiseen”, Perälä muistuttaa.