Politiikan jättäneen Timo Soinin ansiot valtiomiehenä ovat kiistattomat, mutta takinkäännöt ja loikkaukset varjostavat ikuisesti hänen näyttävää uraansa, kirjoittaa Iltalehden Antti Halonen.

Timo Soini vetäytyi vaalitaisteluista ja poistui takavasemmalle. Joel Maisalmi

- Ajatus siitä, että loikkaisin perustamastani puolueesta on mieletön. Se oli Juudas, en minä, joka meni ja hirtti itsensä, Timo Soini jyrisi Plokissaan 3. kesäkuuta 2017. Siis vain viikkoa ennen perussuomalaisten historiallista Jyväskylän puoluekokousta, jossa puolueen johtoon valittiin Jussi Halla-aho seuraajineen.

Soini ja parisenkymmentä muuta kansanedustajaa livistivät ja perustivat uuden eduskuntaryhmän hallitusenemmistön ja omien ministerinsalkkujensa säilyttämiseksi. Syntyi puolue nimeltä sininen tulevaisuus.

Nykyiset ”nuivat” perussuomalaiset saavat kiittää Soinia siitä, että karismaattinen sutkautteleva kansanmies nosti puolueen lilliputtipuolueesta todelliseksi vaihtoehdoksi ”vanhoille puolueille”. Toisaalta Soini sai yhtä lailla kiittää siitä Tony Halmeen ja Halla-ahon kaltaisia maahanmuuttokriitikoita, joita hän itse hamusi leiriinsä.

Ennen kaikkea halla-aholaiset saavat kiittää Soinia siitä, että puolue sai maineensa palautettua äänestäjiensä silmissä. Elokuussa 2016 hallitusvastuu oli painanut Soinin johtamien perussuomalaisten kannatuksen jo alle kahdeksan prosentin. Vielä vaaleissa 2015 se oli 17,7. Halla-aho pystyi vierittämään kaikki hallituksen kipeät päätökset soinilaisten niskaan, esimerkkeinä nyt vaikka Kreikan tukipaketit ja turvapaikkapolitiikka.

Kun sinisistä tuli tekohengityskone pääministeri Juha Sipilän hallitukselle, Soiniin pettyneet perussuomalaiset näkivät ministeriautoilla huristelevat siniset seteliselkärankaisina luopioina, loikkareina ja takinkääntäjinä. Halla-ahon johtamat perussuomalaiset näyttäytyi uutena puolueena paitsi hallitukselle, myös äänestäjille.

Kaikki loikkarit putosivat

Kokeneena konkaripoliitikkona Timo Soini varmasti haistoi halla-aholaisten nousun. Sen sijaan hän tuskin aavisti heitä puolueeseen haaliessaan, että he kaappaisivat jonain päivänä hänen perustamansa puolueen.

Soini saattoi yliarvioida oman kannatuksensa ja vetovoimansa väärin, kun sininen tulevaisuus perustettiin. Siihen asti media oli toistellut uskollisesti hänen röhönauruaan ja sutkautuksiaan. Koko puolue perustui vahvasti soinilaisuuteen, vaikka Soini itse jättäytyikin heti taka-alalle ja keskittyi ulkoministerin hillotolppaansa. Puolueen johto jäi Halla-aholle hävinneelle Sampo Terholle, Jussi Niinistölle ja Simon Elolle.

Sopii myös pohtia, mitä puoluekokoustappiosta kärsineet Soinin seuraajat itse ajattelivat loikatessaan. Vai seurasivatko messiastaan sen kummemmin miettimättä. Nyt siniset selittävät asian tietenkin niin, että he tekivät isänmaallisen teon pelastaessaan hallituksen asettamalla yhteisen edun oman edun edelle. Se on mukavampi ajatus kuin myöntää, että kyseessä oli opportunistinen loikka, joka päättyi tuskalliseen mahalaskuun.

Yksikään perussuomalaisista kesällä 2017 loikannut kansanedustaja ei päässyt eduskuntaan. Soinin seuraaminen maksoi poliittisen tulevaisuuden, yrittipä sitä hinkata minkä väriseksi tahansa. Olisiko sittenkin ollut parempi, että Niinistö, Terho ja muut olisivat jatkaneet soinilaisuuden ja vennamolaisuuden perintöä perussuomalaisten riveistä?

Perussuomalaisista loikanneista kansanedustajista Veera Ruoho on suoraan myöntänyt, että hänen itsensä kannalta olisi ollut parempi jäädä perussuomalaisiin. Tosin Ruoho putosi eduskunnasta kokoomuksen listoilta eikä sinisten.

Ei ilmestynyt edes vaalivalvojaisiin

Timo Soini itse panttasi ehdokkuuttaan pitkään. Hän ei halunnut lähteä häviämään, vaan jättäytyi viisaasti pois listoilta jääden tarkkailemaan mahdollisuuksiaan eurovaaleissa. Niistä hän kieltäytyi neljä päivää sen jälkeen, kun sinisten kannatus oli jäänyt yhteen prosenttiin eduskuntavaaleissa.

Samalla Soini ilmoitti jättävänsä koko politiikan hyvillä mielin. Politiikan huipulla olleelle suurmiehelle oli tyylikkäämpää sulkea arkun kansi itse kuin odottaa vaalitappiosta viimeistä naulaa.

Soini jätti siniset oman onnensa nojaan, vaikka tekikin puolueelle vaalityötä. Hän ei tullut edes sinisten vaalivalvojaisiin todistamaan uskollisimpien seuraajiensa nöyryytystä. Siniset kiittelivät oppi-isäänsä kyllä ja Simon Elo toisteli Soinin ”fillarikommunisti” -sutkautuksia puheessaan.

Laajemmassa mittakaavassa Soinin ansiot poliitikkona ovat kiistattomat. Kommentoidessaan mahdollista seuraajaansa perussuomalaisten puheenjohtajana, Soini puhui itsestään vanhana samuraina, joka antaa nuorempien hioa sapeliaan.

Samurain elämäntapaan, bushidoon, kuuluvat sellaiset hyveet kuin rehellisyys, kunnia ja uskollisuus. Vaikka Soini itse sanoo olevansa nyt vapaa mies, hänen perintönsä kahlitsee hänen seuraajiaan. Takinkäännöt ja loikkaukset varjostavat ikuisesti Soinin muuten merkittävää poliittista uraa.

Vanhasta samuraista tulikin shogun, joka johdatti joukkonsa varmaan tappioon. Siniset itse kiistävät poliittisen itsemurhan edelleen jyrkästi. Ehkäpä poliittinen harakiri on kunniallisempi ilmaisu.