– Tämä on kuin kotiin tulisi, huokaa tanskalaiskirjailija Kim Leine ennen esiintymistään Helsinki Lit -kirjallisuusfestivaalilla.

Leine saapui Helsinkiin suoraan Ranskan kiertueelta, sillä hänen teoksensa Kuilu (suomennos Katriina Huttunen) julkaistiin hiljattain siellä. Järkälemäisessä romaanissa Suomi on vahvasti edustettuna, sillä tapahtumat alkavat maamme sisällissodasta.

Suomi tuntuu Leinestä kotoisalta, sillä hän joutui tekemään tänne lukemattomia tutkimusmatkoja.

– En tiennyt sodastanne yhtään mitään. Mutta ei tiennyt kukaan mukaan Tanskassa. Kyselin ihmisiltä ja tutkijoilta, mutta kaikki vain pyörittelivät päätään. Hämmentävää, että Pohjoismaassa on käyty verinen sisällissota sata vuotta sitten ja naapurimaissa ei tiedetä sitä.

Leine kyseli taksikuskeilta sodasta

Leine ei keksinyt itse ideaa Suomen sisällissodasta. Aihe tuli hänelle tutuksi, kun tanskalainen elokuvaohjaaja Claus Bohm pyysi häntä kirjoittamaan käsikirjoituksen dokumenttiinsa. Elokuva kertoi tanskalaisesta vastarintamiehestä, joka osallistui vapaaehtoisena Suomen sisällissotaan.

– Aihe oli niin kiinnostava, etten voinut jättää sitä lyhyeen dokumenttikäsikirjoitukseen.

Niinpä Leine keksi tanskalaiskaksoset, jotka nuoruuden huumassa lähtevät sotimaan Suomeen valkoisten rinnalle.

Päästyään alkuun Leineä rupesi hirvittämään. Hänelle valkeni, miten herkkä aihe sisällissota yhä on Suomessa.

– Kierrellessäni tapahtumapaikoilla juttelin ihmisten kanssa ja kyselin taksikuskeiltakin, mitä he ajattelevat sodasta. Huomasin, että se vaikuttaa yhä vahvasti asenteisiin ja jopa äänestyskäyttäytymiseen.

Suomi on Kim Leinelle tuttu maa. Tällä kertaa hän esiintyi Helsinki Lit -kirjallisuusfestivaalilla. Pekka Tynell/Yle

Leine tajusi, että nyt taustatyöt on tehtävä perusteellisesti. Hän ei halunnut kimppuunsa historiaentusiasteja, jotka bongaisivat virheitä hänen romaanistaan.

– Ymmärrän kyllä, että se voi närästää, kun tanskalainen tulee ja kirjoittaa teidän sisällissodastanne. Tähän mennessä en ole saanut vihaista sähköpostia, Leine naurahtaa.

Sodan julmuus korostuu

Kuilussa kuvataan Suomen sisällissotaa ulkopuolisten silmin. Tanskalaiskaksosilla ei ole minkäänlaista näkemystä Suomen tilanteesta. Heille on selvää vain se, että punaiset on tapettava.

– Bolsevismin pelko oli Tanskassa niin suurta, että kaksosille oli itsestäänselvää sotia valkoisten puolella.

Romaanissa sodan julmuus ja käsittämättömyys korostuu, koska kaksosilla ei ole tunnesidettä maahamme. Heistä sota on vain mielettömän siistiä.

– Sota on heidän elementtinsä. He eivät tajua, että sota jättää jäljet. Siitä ei pääse ikinä eroon.

Palattuaan Tanskaan veljekset yrittävät palata normaaliin elämään, mutta se ei onnistu. Toisesta on tullut lähes psykopaatti ja toinen on niin neuroottinen, etteivät ihmissuhteet onnistu. Heidän elämänsä muuttuu kaoottiseksi.

Kodeiini teki Leinestä lääkeaddiktin

Elämän nurjasta puolesta kirjoittaminen on Leinelle helppoa. Mielikuvitusta ei tarvitse paljon käyttää, sillä Leine on itse kokenut lähes kaikki kauheudet, mitä elämä voi tarjota.

Läheltä piti, ettei hän kuollut lääkkeiden väärinkäyttöön asuessaan Grönlannissa. Muuttaessaan unelmiensa saarelle hänellä oli ylevät tavoitteet.

– Olin lukenut paljon Karen Blixeniä, joka sanoi tulleensa kirjailijaksi Afrikassa. Halusin myös kirjailijaksi, mutta Afrikan sijasta suuntasin pohjoiseen. Lapseni olivat silloin pieniä, joten pidin Grönlantia turvallisempana vaihtoehtona.

Sairaanhoitajana työskennellyt Leine ajautui kuitenkin ennen pitkään vaikeuksiin. Hän kärsi masennuksesta ja ahdistuksesta. Asuessaan yksin syrjäisessä kylässä Grönlannin itärannikolla hän päätti ryhtyä lääkitsemään itse itseään. Kaikki oli käden ulottuvilla, sillä sairaanhoitajana hänellä oli pääsy lääkevarastoon. Hän yritti paikkailla pahaa oloaan kaikenlaisilla lääkkeillä kunnes löysi kodeiinin.

– Se tuntui mahtavalta. Tuntui, kun pääni olisi imuroitu puhtaaksi kaikesta ahdistuksesta.

Siitä lähtien Leine oli lääkekoukussa. Annokset kasvoivat ja lopulta hän ryhtyi piikittämään itseään. Kun lääkevarastot tyhjenivät, hän tilasi lisää keskussairaalasta.

Ennen pitkään Leinen kanssa satunnaisesti työskennellyt hoitaja huomasi tilanteen ja Leine passitettiin Kööpenhaminaan sairaalaan. Muutaman kuukauden jälkeen hän palasi Nuukiin, Grönlannin pääkaupunkiin, mutta sama meno jatkui.

– En tajunnut tilani vakavuutta, ennen kuin olin aivan pohjalla.

Kirjoittaminen pelasti

Kun pohja oli tullut vastaan, Leine palasi Tanskaan. Hän oli ilman töitä ja eli sosiaaliavustuksilla. Hän ryhtyi jälleen kirjoittamaan. Silloin hän tunsi, että nyt teksti kulkee. Hän oli Grönlannissa kirjoittanut kolmen romaanin verran tekstiä, mutta ne eivät olleet kelvanneet kustantamoille.

Leine ryöpytti paperille kaiken kokemansa ja niin syntyi hänen ensimmäinen julkaistu romaaninsa Kalak. Kirjoittamalla omaelämäkerrallisen kirjan Leine puhdisti itsensä.

– Voin sanoa, että kirjoittaminen pelasti minut. Kirjoittaessa asiat ja tunteet menevät päässä järjestykseen. Omat demonit voi purkaa paperille ja jättää ne siihen.

Kim Leinen kaksi romaania on suomennettu. Ikuisuusvuonon profeetat voitti Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon vuonna 2013. Pekka Tynell/Yle

Esikoinen julkaistiin vuonna 2007 ja sen jälkeen Leine on kirjoittanut kuusi romaania. Yksi niistä on Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saanut Ikuisuusvuonon profeetat, joka sijoittuu 1700-luvun Grönlantiin. Se on saanut hiljattain jatko-osan, joka ilmestynee suomeksi vuoden kuluttua.

Lapsuus kului maailmanloppua odottaessa

Lääkesekoiluissa ja avioerossa luulisi olevan tarpeeksi tragediaa yhdelle miehelle. Leinen elämässä se oli kuitenkin vain kliimaksi, sillä kauheudet alkoivat jo lapsuudessa.

Leine vietti lapsuutensa Norjassa Jehovan todistajien yhteisössä. Hänet kasvatettiin odottamaan maailmanloppua. Pikku-Kim vietti aikaansa laskemalla jäljellä olevia päiviä. Lisäksi hän oli vakuuttunut, että Jehova ei pidä hänestä. Harmageddonin alkaessa Jehova etsisi ensimmäisenä hänet käsiinsä ja tappaisi.

– Se ei ollut kovin terve kasvuympäristö.

15-vuotiaana Leine sai tarpeekseen ja lähti Tanskaan isänsä luo. Se oli myös virhe, sillä isä käytti häntä hyväkseen seksuaalisesti. Suljetussa elinpiirissä kasvanut Leine ei osannut suhtautua isänsä tekoihin. Vasta jonkin ajan kuluttua, kun hän luki lehtiä ja puhui ihmisten kanssa, hän ymmärsi, että isä teki väärin.

– Kun kasvaa hyvin suljetussa yhteisössä, on vaikea erottaa oikeaa ja väärää. En tiennyt, enkä ymmärtänyt yhtään mitään.

Leine sanoi isälleen: Ei. Hyväksikäyttö loppui siihen, mutta jäljet jäivät.

– Totta kai se on vaikuttanut siihen, millainen elämästäni tuli.

Jehovan todistajat kirjan aiheeksi

Leine ei aio enää palata menneisyyteensä kirjoissaan. Esikoisromaanissa hän siivosi päänsä ja haluaa nyt kirjoittaa vain fiktiota. Ainut asia, mitä hän joskus haluaa käsitellä romaanissa, on Jehovan todistajat.

– Haluan kirjoittaa siitä, miten he kasvattavat lapsia pelkäämään maailmanloppua. Se aihe minun on joskus vielä kohdattava.

Nykyään Leine tuntuu huokuvan leppoisuutta ja tasapainoisuutta. Hän kertoo elävänsä rauhallista elämää Kööpenhaminassa vaimonsa ja pienten lastensa kanssa. Myös aikuiset lapset ensimmäisestä liitosta asuvat aivan lähellä.

– Nyt minulla on ihana elämä. Oman perheen lisäksi olen saanut vaimoni vanhemmista sellaisen perheen, jota minulla ei ikinä ollut.

Voit katsoa tästä Kim Leinen ja Sirpa Kähkösen keskustelun Helsinki Lit -festivaalilla.