Suomalainen julkisuus muistuttaa karusellia.

Sen kyytiin mahtuu kerrallaan vain rajallinen määrä ihmisiä, ja samat naamat putkahtavat esiin uudestaan ja uudestaan. Vauhti on kova, ja ulospäin näyttää siltä kuin matkaa tehtäisiin vimmatusti, mutta oikeasti karusellin maanisesti virnuilevat hevoset eivät etene minnekään. Silloin tällöin joku kirkuva kyytiläinen tipahtaa kyydistä, ja uusi hahmo aloittaa ikuisuudelta tuntuvan taipaleensa.

Yksi jatkuvaa comeback-kierrosta elävistä julkisuuden hahmoista on Pentti Linkola.

Vuonna 1932 syntynyt kalastaja Pentti Linkola on ollut "julkinen keskustelija" 1960-luvulta asti. 86-vuotias eläkeläinen käydään edelleen aika ajoin noutamassa torpastaan, kun media tarvitsee radikaaleja näkemyksiä ihmisen ja luonnon välisestä suhteesta.

Linkolan karuselli pyörii suurin piirtein niin, että jokusen kerran vuodessa media lähettää retkikunnan tarkistamaan, onko Linkola edelleen "ristiriitainen hahmo". Viimeisen vuoden aikana häntä ovat käyneet jututtamassa esimerkiksi Helsingin Sanomien Kuukausiliite (siirryt toiseen palveluun), Yleisradio (muutamallakin delegaatiolla), Aamulehti (siirryt toiseen palveluun) ja Ilta-Sanomat (siirryt toiseen palveluun).

Haastattelussa Linkola paasaa, että maailma on menossa kohti väistämätöntä tuhoa ja syypää kaikkeen on ihminen ja tokaisee sitten jotain sen suuntaista, että tulis sota ja tappais. Juttu julkaistaan, ja kansa syöksyy internetiin vastustamaan Linkolan järkyttäviä ajatuksia

Jos Linkola ei ole viidessäkymmenessä vuodessa saanut kansaa villittyä, tuskin näemme ekofasismin nousua myöskään tänä vuonna.

Kun Linkolan elämäkerta marraskuussa 2017 palkittiin Tieto-Finlandialla, Tutkijaliiton bloggaaja (siirryt toiseen palveluun) Taneli Viitahuhta sekä vasemmistoaktiivi Veikka Lahtinen ja lukuisat twiittaajat ilmaisivat huolensa siitä, että Linkolan ajattelu "resonoi vahvasti äärioikeiston" kanssa. Linkolaa nimitettiin (tietenkin) fasistiksi (siirryt toiseen palveluun) ja häntä verrattiin italialaisen uusfasismin ideologeihin.

Bloggaajat kysyivät osuvasti, miksi Linkolan on päästävä kerta toisensa jälkeen julkisuuteen julistamaan ajatuksiaan. Kieltämättä melko tarpeetonta se onkin.

Linkola ei ole varsinaisesti salaillut ajatuksiaan, vaan niihin voi tutustua hänen laajassa kirjallisessa tuotannossaan – mitä moni Linkolaa ruton lailla pelkäävistä ei kritiikin tason perusteella selvästikään ole tehnyt. Eikä Linkolan linjassa ole 1970-luvun jälkeen tapahtunut merkittäviä muutoksia. Luonto on aina ollut Linkolan ainoa kiintopiste, jolle kaikki muu on alisteista.

Poliittisena keskustelijana Linkola on monin tavoin epäonnistunut. Jälkiviisaasti voi todeta, että jos misantrooppiset kirjoitukset eivät saa vastakaikua, olisi ehkä kannattanut kokeilla jotain toista otetta.

Etenkään nykyiseen kaiken kirjaimellisesti tulkitsevien tosikkojen maailmaan Linkolan arvot ja ote eivät sovi. Kirjaimellisesti luettuna tekstit ovat karua tavaraa, mutta vain todellinen tosikko kieltää niiden ajoittaisen hauskuuden. Esimerkiksi Linkolan täysin ylimitoitettua kissavihaa tai suunnatonta elintarvikehygienian halveksuntaa on vaikea ottaa tosissaan.

Suomalaiset eivät pysty luopumaan edes Thaimaan-matkoista ja joulukinkusta.

Mutta ovatko Linkolan ajatukset lopulta vaarallisia? Pitäisikö 86-vuotiaasta kalastajasta olla huolissaan? En usko. Jos Linkola ei ole viidessäkymmenessä vuodessa saanut kansaa villittyä, tuskin näemme ekofasismin nousua myöskään tänä vuonna.

Menestyviä ääriliikkeitä yhdistää se, että ne lupaavat helpompaa, leveämpää ja parempaa elämää.

Natsit lupasivat muun muassa helpotusta Saksan talousvaikeuksiin ja Versailles'n "häpeärauhan" hyvittämistä. Kommunismi puolestaan povasi luokkayhteiskunnan loppua ja työläisten valtaannousua. Isisin värvääjät tarjoavat osattomille nuorille miehille rahaa, arvostusta ja valtaa.

Mutta Pentti Linkola ei lupaa kenellekään mitään hyvää. Vaikka Linkolan unelmat paremmasta eli väkimäärältään rankasti niukemmasta maailmasta toteutuisivat, ei jäljelle jääneille olisi luvassa leveää elämää, vaan ankaraa luonnon monimuotoisuuden vaalimista.

Suomalaiset eivät pysty luopumaan edes Thaimaan-matkoista ja joulukinkusta. Uskooko joku tosissaan, että me mukavuudenhaluiset pikku possut muuttaisimme metsiin syömään homeista kalasoppaa?

Itsenäisyyspäivänä näin Helsingin keskustassa ihan oikeita natseja.

He kantoivat Libyan lippuja ja huutelivat kömpelöitä iskulauseita, kuten "Antifa, rahavallan kassara". Kulkueen jälkeen he puhuivat suu vaahdossa, kiistivät holokaustin ja tekivät natsitervehdyksiä.

En tiedä teistä, mutta minusta olisi paljon parempi, jos kaduilla marssivat nettinatsit kääntyisivät linkolalaisiksi ja muuttaisivat metsään rengastamaan lintuja ja mutisemaan ihmisvihaansa. Pysyisivät poissa pahanteosta.

Ja tulisi linnutkin laskettua.

Tuija Siltamäki

Kirjoittaja on vapaa toimittaja.