Johanna Rapo hymyilee vapautuneesti kameralle keskellä Mikkelin Hänninkenttää. Sen rinnettä hän laski lapsena alas talvisin, kun isä pelasi kentällä. Oli itsestäänselvää, että tyttö itsekin laittoi luistimet jalkaan ja otti tiukan tähtäimen jääpalloon. Tuo tyttö oli puhelias, iloinen ja halusi onnistua.

– Se tulkitiin kuitenkin koulumaailmassa niin, että olin päällepäsmäröijä ja määräilijä. Alkoi nimittely. Minua sanottiin kierosilmäiseksi. Mitä katselet, kierosilmä, sanottiin.

Johanna Rapo loi katseensa yhä useammin maahan ja vaikeni. Oli helpompi olla näkymätön, vaikka sisällä pulppusi asiaa. Sitä hän purki puskemalla suorituksia koulussa. Opettajat huomasivat tytön sinnikkyyden.

– Sitten olinkin nörtti. Hikari, niin taidettiin siihen aikaan sanoa.

Joukkuepelit täyttivät Rapon elämän. Kun Mikkelissä ei vielä ollut tytöille tai naisille omaa jääpallojoukkuetta, pelit sujuivat poikien ja miesten joukossa. Pidempien matkojen takaa löytyi tyttö- ja naisjoukkueita, joissa Rapo vieraili. Tie vei maajoukkueeseen ja kansainvälisille kentille.

Koko ajan Rapo kipuili syömisen ja liikkumisen kanssa. Ensin hän tarkkaili, että syömiset olivat tarpeeksi terveellisiä. Sitten piti liikkua hieman enemmän, ja lopulta piti liikkua syömällä mahdollisimman vähän.

– Sairastuin urheilijan anoreksiaan. Suorituskyvyn heikkeneminen ja urheilutulosten heikkeneminen herättivät miettimään. Vältyin kadottamasta lihaksiani ihan täysin, koska jos olisin kadottanut ne kokonaan, en olisi voinut liikkua niin paljon. Toisaalta siis urheilu pelasti minut, pohtii Rapo.

Peittelyä ja suorittamista

Apua syömishäiriöönsä Rapo ei aluksi hakenut. Liikuntatieteellisistä opinnoista haaveileva nuori nainen ajatteli, että asian kanssa on pärjättävä yksin. Lukion jälkeen Tanhuvaarassa liikunnanohjaajan perusopinnoissa hän liikkui yhä enemmän. Kun muut lepäsivät päivän treenirupeaman jälkeen, Rapo lähti vielä kolmeksi tai neljäksi tunniksi treenaamaan.

– Muut tytöt näyttivät niin hoikilta. Oma mieli sairastui lisää. Sitten loukkasin selkäni, johon oli tullut jo aiemmin välilevyn pullistuma. Peittelin ensin tapahtunutta, mutta kun en pystynyt osallistumaan opiskeluun, oli kerrottava asiasta. Samalla hautautui hakeminen liikuntatieteelliseen, en olisi päässyt läpi pääsykokeista siinä kunnossa.

Rapo tarttui uuteen suunnitelmaan. Kemian opinnot Jyväskylässä toivat kaukalopallon elämään. Viikonloput sujahtivat pelireissuilla. Vaativuus itseä kohtaan kasvoi yhä. Ei ollut muuta kuin suorittaminen.

Laboratoriotöitä tehdessä piti selviytyä yksin eikä tunteille tai hauskanpidolle ollut sijaa. Opiskelijaelämään kuuluvaan haalariin ei tullut yhtään merkkiä.

– Se olisi ollut pois siitä ajasta, joka vei minua kohti tavoitteita. Tee ja tee vielä enemmän, niin ajattelin. Näkökulmani oli aina vain kapeampi. Kun opiskelukaverit ottivat tukea toisistaan, halusin pärjätä yksin.

Keskustelu äidin kanssa johdatteli muuttamaan suuntaa ja niin Rapo haki opiskelemaan ravitsemustieteitä.

– Mietin, että elämässä ei kaikki ole mallillaan. Ravitsemus oli kiinnostanut minua jo kauan, ja lähdin hakemaan ratkaisua tilanteeseeni opiskelemalla aihetta.

Kun jalat lähtivät alta, alkoi parantuminen

Tänä päivänä Johanna Rapo on laillistettu ravitsemusterapeutti, joka opiskelee lisää, nyt urheiluravitsemusta. Hän haaveilee myös yrittäjyydestä. Rapo ei alunperin uskonut, että toimisi ammatissaan, koska aloitti opinnot auttaakseen itseään.

– Gradun tekeminen eli valmistuminen oli kuitenkin upota työnteon ja urheilun varjoon. Sain jopa ylikuntodiagnoosin, mutta en kuunnellut lääkäreitä.

– Sitten tapahtui loukkaantuminen harjoituksissa, kuin puukolla olisi isketty nilkkaan. Vuosien ylikuormitus ja selässä olemassa ollut trauma ilmoittivat itsestään. Oli kuljettava kepeillä, ja ainoa asento, missä pystyin olemaan, oli mahallaan lattialla.

Neljä kuukautta Johanna Rapo makasi lattialla mahallaan ja kirjoitti gradua.

Syöminen ei kuitenkaan enää ollut niukkaa, vaan se oli vaihtunut jo ahmimisen puolelle. Syömishäiriö oli kääntynyt bulimian tyyppiseksi oireiluksi ja Rapo päätti viimein hakea apua.

Kirjoittaminen ja musiikki vetivät pinnalle

Jos häneen puheilleen tulisi nyt se Johanna, joka hän oli kymmenen vuotta sitten, hän puhuisi armollisuudesta ja kannustaisi hakemaan apua aiemmin.

– Aina ei voi eikä tarvitse jaksaa. Aina ei voi olla paras. Riittää kun yrittää parhaansa. Ihminen on arvokas sellaiseen, eikä sitä pidä mitata suorituksilla tai menestyksellä.Kuuntelisin ja sanoisin, että jos tunteita tulee, niin niitä pitää käsitellä, eikä niitä saa padota sisään.

Rapo on saanut apua paitsi opinnoistaan, myös terapiasta. Hän ei mittaa itseään enää liikkumisilla tai syömisillä. Keinoksi on löytynyt kirjoittaminen ja musiikki.

– Ei ole enää sitä, että on pakko lähteä lenkille pakoon ajatuksia, että saisi hallinnan tunnetta siitä, että kikkailee syömisen kanssa. Kirjoittamisesta on tullut tärkeää, koska paperille voi purkaa asioita. Paperi ei tuomitse. Myös musiikki on auttanut, Cheekin lyriikat ovat murtaneet muurini, ne ovat tuoneet samastusmispintaa, että minustakin voi vielä tulla jotakin.

A-teemaklubi Mikkelissä _torstaina 28.9. kello 17 käsittelee painonhallintaa ja hyvää oloa. Keskustelua voi seurata myös paikan päällä Mikkelin pääkirjastolla. Keskustelijoina ravitsemusterapeutti Johanna Rapo, personal trainer Hanna Nylén ja painonpudottaja Osmo Rantula. Juontajina Maria Bonnor ja Susanna Pekkarinen. _