Potkut saanut luotsi koitui Oulun kohtaloksi Oolannin sodassa. Mahtimiehen maineeseen nousi kokkolalainen hylkeenpyytäjä, joka nappasi briteiltä sotasaaliin – ja vauhditti autonomian vahvistumista.

Naiset ja lapset viettivät myrskyn jälkeistä kesäpäivää kuin piknikillä Kokkolassa ja seurasivat tarkkana, kun miehet tekivät minkä pystyivät pelastaakseen kaupungin sen edustalle ilmaantuneen Britannian laivaston kynsistä.

Elettiin Krimin sodan vuosia, tarkalleen kesäkuun seitsemättä vuonna 1854. Kokkolan edustan taistelu jäi historiaan Halkokarin kahakkana, joka päättyi kokkolalaisten hyväksi.

Krimin sota (1853–1856) oli pahin kansainvälinen konflikti Napoleonin sotien ja ensimmäisen maailmansodan välillä, kertoo poliittisen historian professori emeritus Timo Soikkanen.

– Aina kun Euroopassa alkaa suurempi kahina, laineet lyövät meihin.

Olipa kyse sitten Napoleonin tai maailmansodista. Koko Krimin sota alkoi uskonnollisesta kiistasta Venäjän tsaarin ja Ottomaanien valtakunnan välillä. Tsaari tahtoi alueella vaikutusvaltaa sen kristityn vähemmistön välityksellä. Tsaari halusi, että ortodoksinen kirkko hallitsisi pyhiä paikkoja Jerusalemissa ja Betlehemissä, jotka olivat ottomaanien hallinnassa. Osmanien valtakunnassa tämä ei käynyt päinsä, ja tsaari käski joukkonsa alueelle tuhoamaan paikallisia sotalaivoja.

Osapuolina olivatkin Venäjä, jota vastustivat Osmanien valtakuntaa eli nykyistä Turkkia tukeneet Iso-Britannia, Ranska ja Sardinia. Tavoite oli pakottaa Venäjä rauhaan ja tukahduttaa sen ulkomaankauppa. Suomi oli mukana konfliktissa, koska kuului Venäjään. Betlehemin kiistan laineet löivät aina Suomen rannikon pohjoisiin kaupunkeihin saakka, ja sotaa Oolannin sodaksi.

Krimin sodassa Venäjää vastaan taistelivat ottomaanit, Britannia, Ranska ja Sardinia. Kiista Betlehemin pyhistä paikoista saattoi pohjalaiset talonpojat sotatoimiin.­

Keväällä 1854 Englannin mahtavan laivaston laivasto-osasto ilmaantui Suomen rannikolle aikomuksenaan tärvellä rannikkokaupunkeja ja Ahvenanmaata.

– Englantilaiset eivät yrittäneet miehittää alueita tosissaan, Soikkanen sanoo.

Aluksi joukot etenivät etelästä kohti pohjoista. Tarkoituksena oli selvittää rannikkokaupunkien sotilaallista valmiutta. 26. toukokuuta Kokkolassa pantiin merkille, kuinka engelsmannit seilasivat kaupungin lähistöllä, ja asukkaat alkoivat valmistautua kotikaupunkinsa puolustamiseen.

Varautuminen kannatti, sillä englantilaisilla oli ylivoimainen tykistö, jolla saattoi ampua kohti rannikkokaupunkeja etäältä mereltä, eikä Suomen rannikkotykistöistä pystytty vastaamaan tuleen vastaavalla kantamalla.

Ennen Kokkolaa tähtäimessä olivat Perämeren rannikkokaupungit Raahe ja Oulu. Sotaretki alkoi voitokkaasti, ja kesän kynnyksellä, toukokuun 30:ntenä Raahessa havahduttiin hätään. Sotilaat rantautuivat kaupunkiin ja tuikkasivat ensitöikseen tuleen 13 laivaa, laivaveistämöitä ja pikipolttimon varastoineen.

Myös viljamakasiini oli lähellä palaa, mutta neuvottelutaitoinen laivatimperi Juho Puskala vakuutti britit säästämään makasiinit kertomalla, että niissä oli köyhien kansalaisten viljaa, ei suinkaan aseita.

Britannian parlamentissa kritisoitiin sotaväen tekoja kovin sanoin. Ettäs kehtasivat tulittaa siviilejä! Uskovaiset kveekarit tunsivat kollektiivista katumusta maanmiestensä teoista.

– Yksityiset ihmiset lahjoittivat rahaa, mitä lähetettiin korvaukseksi Pohjamaalle, Soikkanen kertoo.

Muistoksi avusta Raaheen on jäänyt katu nimeltä Kveekarinkatu.

Paljon joka tapauksessa menetettiin. Voitonjanoiset englantilaiset jatkoivat kohti Oulua, jonne hyökättiin kesäkuun ensimmäisenä päivänä.

Sana Raahen tapahtumista oli jo kirinyt Ouluun, jossa muukalaisten tuloon varauduttiin kutsumalla apuun ympäröivän maaseudun asukkaita. Naiset ja lapset lähetettiin maalle turvaan, samoin arvotavarat. Miehet jäivät talovahtiin.

Kaupunkiin vievän karikkoisen vesireitin ajateltiin olevan oululaisten eduksi, mutta englantilaisten onnistui värvätä avukseen juuri potkut saanut juoppo luotsi, Ananias Michelssonin, kun joukot kaappasivat pieniä laivoja matkansa varrelta. Luotsi tarjoutui oppaaksi väylälle, palkkiota saattaa vain arvuutella...

” Pikkukaupunkeja oli toivotonta puolustaa. Rannan sai tuhottua ja puutalot sytytettyä palamaan.

Maihinnousun jälkeen laivoilta lähti satoja miehiä ympäri kaupunkia, ja näky oli sen mukainen. Pian muun muassa varastomakasiinit, telakka, rakenteilla olevat laivat, neljä laivaa ja Toppilan tervahovi olivat tuhon omia.

– Pikkukaupunkeja oli toivotonta puolustaa. Rannan sai tuhottua ja puutalot sytytettyä palamaan, Soikkanen sanoo.

Neuvottelutaidoista oli jälleen hyötyä. Miesten vartioimat talot saivat jäädä paikoilleen, kun oululaiset tarjoutuivat täydentämään laivaston ruokavarastoja. Tuhoamisvimma oli yhtä kaikki niin suuri, että hätäkässä tehtiin hakkelusta lähes mistä tahansa arvokkaasta, jota eteen sattui – myös jo englantilaisille myydyistä laivoista.

Samaan aikaan Kokkolassa käsikirjoitettiin jo sitä, miten mahtilaivaston Oulussa ravitut joukot päihitettäisiin: pommitusten ja tulipalojen varalle varattiin vettä, ja 30 merimiestä vartioi kaupunkia ympäri vuorokauden. Vaikka Perämeren tapahtumat pelottivat, moni jäi kaupunkiin.

Kauppaneuvos Anders Donner otti ohjat käsiinsä ja ehdotti, että hyökkääjä otettaisiin vastaan asevoimin. Mainittakoon, että kauppaneuvos on sukua kirjailija Jörn Donnerille. Jopa satakunta vapaaehtoista ilmoittautui asemieheksi, heidän joukossaan muuan hylkeenpyytäjä, joka nousi pian kahakan jälkeen maanmaineeseen.

Kokkolan vastarinnan organisaattorin, kauppaneuvos Anders Donnerin muotokuva on ollut nähtävillä Presidentinlinnassa. Anders oli Jörn Donnerin isoisän isä.­

– Minun on vaikea kuvitella, että rannikon ihmiset olisivat niinkään ryhtyneet puolustamaan Venäjän intressiä. On selvä juttu, että jos rannalle tullaan polttamaan taloja, suomalaiseen mentaliteettiin kuuluu hanttiin paneminen, Timo Soikkanen sanoo.

Kokkolan edustalla sijaitsevalle Tankkarin saarelle ja kahdelle niemellä rakennettiin tornit, joista pystyi lähettämään merkkejä Raatihuoneen katolle kavunneelle päivystäjälle. Halkokariin Donner ehdotti rakennettavan lankkuaitoja, jotta englantilaiset erehtyisivät rannan olevan yhtä makasiinia.

Ei aikaakaan, kun kokkolalaiset ja britit kohtasivat jälleen. Raatihuoneelle saatiin viesti pohjoisesta lähestyvästä vihollislaivasta, ja eräs kokkolalainen kultaseppä riensi reilun sadan kilometrin päähän Vaasaan pyytämään apua siellä majailleelta venäläiseltä sotaväenosastolta. Kokkolalaiset saivat aikalisän, sillä merellä alkoi myrskytä, ja brittien oli vetäydyttävä avomerelle päin.

Venäläiset tulivat kuin tulivatkin hätiin, kahden komppanian ja kahden tykin voimin, ja venäläiset piiloutuivat puolustusasemiin ”makasiinien” taakse. Myös kaupunkilaisia alkoi kerääntyä keskustaan ja rannan suuntaan. Naiset ja lapset katselivat ja kuuntelivat, kun tykit lauloivat.

Soikkanen ei pidä kokkolalaisia uhkarohkeina, vaikka brittien laivaston mahti tiedettiin. Olihan motiivi ”vain” tuhota maallista omaisuutta.

Britit saapuivat jälleen kohti rantaa. Siipirataslaiva Vulturesta ja fregatti Odinista laskettiin vesille yhdeksän venettä, joista osa oli raskaita maihinnousualuksia eli barkasseja. Kunkin kyydissä istui parikymmentä miestä, ja kättä pidemmäksi oli varattu kanuuna.

Yksi barkasseista saapui neuvottelulipun kanssa laituriin, jossa sitä vastassa olivat kaupungin pormestari Berndt Roos, kauppaneuvos Donner ja tulkin virkaa toimittanut merikapteeni. Lippu ei tietänyt hyvää, sillä kyytiläisten viesti kuului, että sataman laivat ja valtion omaisuus oli luovutettava heille, mistä hyvästä kaupunki asukkaineen säästyisi vahingoilta.

Kattia kanssa, tuumasivat kauppaneuvos ja kapteeni, ja lankkuaidat kaadettiin yllättäen. Takaa paljastui venäläinen komppania, joka avasi tulen. Paatit pakittivat ja niistä vastattiin pian väijytykseen. Britit menettivät ainakin upseereita ja toistakymmentä matruusia. Vangiksi joutui kolme upseeria ja 31 merisotilasta. Saaliiksi saatiin yksi barkasseista, jonka tarkkakätinen hylkeenpyytäjä Matts Kankkonen ampui.

Matts Kankkonen oli hylkeenpyytäjä ja talonpoika, joka nousi Suomessa Krimin sodan sankariksi.­

Hylkeenpyytäjänä tarkaksi ampujaksi harjaantuneen Matts Kankkosen onnistui viedä engelsmannien laivastolta barkassi, joka on näytillä Englannin puistossa Kokkolassa.­

Kokkolalaisten menetykset olivat taskurahaa verrattuna Oulun ja Raahen vahinkoihin. Kolme sotilasta haavoittui lievästi ja yksi tykkihevonen kuoli, minkä lisäksi viholliset veivät mennessään kahdeksan laivaa. Voitonhuuma oli suuri, ja Raatihuoneella järjestettiin tanssiaiset.

Raatihuoneella järjestettiin tanssiaiset, kun kaupunkilaiset päihittivät venäläisjoukkojen kanssa englantilaiset hyökkääjät.­

Suomalaisten aktiivisuus Krimin sodassa on vaikuttanut maan historiaan enemmän kuin moni arvaakaan.

– Keisari tietysti tulkitsi asian niin, että suomalaiset haluavat puolustautua, Timo Saikkonen kertoo.

Krimin sodan myötä autonomia ”hyppäsi eteenpäin”, kun keisari vaati, että Suomessa uudistetaan muun muassa koulutusta ja Ruotsin aikaisia lakeja. 1863 keisari kutsui säätyvaltiovaltiopäivät kokoon, ensimmäisen kerran yli 50 vuoteen.

Siihen saakka Suomi oli ollut pitkään takapajula.

– Tilanne oli hassu. Ruotsi oli lähtenyt menemään omia reittejään, mutta ruotsalainen tila, vuoden 1809 lainsäädäntö jäi valtaan. Olimme kuin pakastettu Ruotsi.

” Tavallaan tässä voi nähdä YYA-sopimuksenkin ajatuksen. Suomalaiset puolustautuvat, eikä kukaan pääse hyökkäämään maan kautta.

Kiitokseksi hyvästä työstä keisari maalautti Kankkosesta ja Donnerista muotokuvat, Kankkosen näköisteos on esillä Presidentinlinnassa. Puinen barkassi, jonka kyljessä näkyy selviä luodin reikiä, on yhä näytillä Kokkolassa Englanninpuistossa. Kerrotaan, että paatti olisi ainoa brittien laivastolta viety, mutta väite ei pidä paikkaansa. Harvinainen se silti on.

Siponen pohtii, että maailmansotien aikaan suomalaiset ja venäläiset olivat jo vastakkain, mutta Krimin sodassa toimittiin yhdessä tuumin.

– Tavallaan tässä voi nähdä YYA-sopimuksenkin ajatuksen. Suomalaiset puolustautuvat, eikä kukaan pääse hyökkäämään maan kautta.

Kesä vierähti englantilaisten seilatessa Pohjanlahtea, ja heinäkuussa he jatkoivat sotatoimiaan Suomenlahdella. Tulilinjalle joutui venäläisten rakentama Bomarsundin linnoitus Ahvenanmaalla. Tykit lauloivat, tiilet lensivät ja pian linnoitus oli maan tasalla.

Tällainen oli Venäjän länsilinnoitus Bomarsund Ahvenanmaalla ennen tuhoaan Oolannin sodassa englantilaisten ja ranskalaisten hyökättyä. Tietokoneella tehty havainnekuva.­

Tämä on jäljellä Bomarsundista. Tiiliä tuotiin Helsinkiin Aleksanterin teatterin ja Uspenskin katedraalin tekoon. Oolannin sota -rallatuksen tekivät Englantiin viedyt sotavangit.­

Linnoituksen tarina ei kuitenkaan päättynyt siihen: tiiliä käytettiin entisen kansallisoopperan, nykyisen Aleksanterin teatterin rakentamisessa. Tarina kertoo, että Oolannin sodassa kuoli venäläinen upseeri, jonka kummitus kulkeutui kivien mukana entiseen oopperaan.

Sota sai nimensä Ahvenanmaan, Oolannin mukaan, mutta enää sen merillä ei sotalaivat seilaa.

Lähteet: Raoul Johnsson ja Ilkka Malmberg: Kauhia Oolannin sota (John Nurmisen säätiö, 2013), Ålands kulturhistoriska museum, Kokkolan kaupunki, Pohjois-Pohjanmaan museo, Raahen matkailuoppaat ry.