František Stárek vypadá jako "mánička". Nebo jinak, při pohledu na něj si určitě spíš řeknete "to je mánička" než "to je bývalý zpravodajec", případně "to je historický badatel". A přesto je František Stárek, zvaný Čuňas, vším výše zmíněným.

V jeho bytě ve starých Radlicích najdete plakáty kapel ze 60. a 70. let, ale také perfektně srovnané věci kolem počítače, které ukazují na metodickou povahu.

František Stárek (* 1952)



Vůdčí postava nezávislé kultury v komunistickém Československu, signatář Charty 77 a vydavatel samizdatového časopisu Vokno, který je znám jako František "Čuňas" Stárek. Poprvé souzen během procesu s Plastic People, naposledy ještě v únoru 1989. V roce 1990 nastoupil k BIS, kde pracoval 17 let. Od roku 2008 pracuje v ÚSTR na projektu mapujícím historii undergroundového hnutí.

Stárek byl "androšem" za komunistů a zůstal jím dodnes. Od roku 1979 vydával důležitý kulturní samizdat Vokno, od roku 1987 pak přidal i Voknoviny. Komunistické soudy jej třikrát poslaly do vězení, naposledy začátkem roku 1989. Za mřížemi strávil ještě 17. listopad 1989, propuštěn byl až 26. listopadu na zvláštní amnestii prezidenta republiky. V roce 1990 šel pracovat do Bezpečnostní informační služby a po roce 2008 je zaměstnán v Ústavu pro studium totalitních režimů.

O disentu mluví bez sentimentu, se stopou jakési permanentní odbojné energie. Když se bavíme o seriálu České století, konkrétně o dílu Je to jen rock'n'roll, který mapuje první procesy s undergroundem a vznik Charty 77, stěžuje si, že skutečnost rozhodně nebyla tak vážná.

"Já na to nekoukal, ale když se mě na to studenti na besedách ptali, tak jsem se na to podíval zpětně v počítači. A bylo to tedy strašné. Tak strašně vážné. Přitom pro nás byl underground zábava... Dokonce i Havel tam mluvil jako o třicet let později."