Perhe elää Kelan ruoka-avun ja suomalaisten vapaaehtoisten tukemana. Isä ei haluaisi olla Suomessa, mutta ei uskalla palata Irakiinkaan, jossa perheen kotiin heitettiin polttopullo.

Laiha, 40-vuotias mies avaa oven ja kättelee.

– Imad, tervetuloa.

Imadin vaimo Safia tervehtii kättelemättä. Siihen muodollisuudet jäävät. Vieraille ei tarjoilla kahvia tai teetä, mikä on poikkeuksellista käytöstä irakilaisilta.

Imad ja Safia eivät ole epäkohteliaita. Pikemminkin liian väsyneitä teeskentelemään hyväntuulisia isäntiä.

– Mitä merkitystä tällä haastattelulla on, Imad kysyy.

"Teidän kannaltanne ei mitään. Mutta suomalaisten on hyvä ymmärtää millaisia seurauksia turvapaikanhakijoita koskevalla päätöksenteolla on, ja siksi haluamme kertoa teidänkin tilanteestanne", kuuluu vastaus.

– Aloitetaan sitten, Imad sanoo.

Aviopari ja heidän kuusi lastaan asuvat kerrostalolähiössä Keski-Suomessa. Makuuhuoneessa on vanhempien sänky ja televisio, keittiössä suuri ruokapöytä, olohuoneessa kerrossänkyjä lapsille.

Muita huonekaluja ei juuri ole. Asunto tuntuu väliaikaiselta ratkaisulta, ja sitä se onkin. Perhe haki turvapaikkaa Suomesta yli kolme vuotta sitten. Päätös oli kielteinen, eikä muuttunut oikeudessa.

Tie Suomessa on kuljettu loppuun. Nyt perheellä on käytännössä kaksi vaihtoehtoa: Palata Irakiin vapaaehtoisesti, tai jäädä Suomeen laittomasti, ilman oleskelulupaa.

Mutta he eivät suostu lähtemään.

– Panen kampoihin viimeiseen asti, Imad sanoo.

"Olen koko elämäni ollut vahva. Jos sinulla on lapsia, voit kuvitella miltä tuntuu kun et voi auttaa heitä".

Perhe poistettiin vastaanottokeskuksesta viime syksyllä. Imad kutsuu sen jälkeistä elämää "taisteluksi".

Kielteisen turvapaikkapäätöksen saaneilla ei ole oikeutta tehdä töitä, eikä siten laillista keinoa hankkia rahaa.

Perhe ei ole oikeutettu perustoimeentulotukeen, mutta kunta on päättänyt maksaa perheen kaksion vuokran. Se tulee halvemmaksi kuin 8-henkisen perheen ylläpito hätämajoituksessa.

Ruokaa he saavat anomalla Kelalta maksusitoumuksia. Imad näyttää lappua, jolla saa ruokaa 90 euron edestä. Sen tulisi riittää kahdeksi päiväksi. Käytännössä se ei riitä, joten perhe saa apua suomalaisilta ystäviltään.

Isä ei kiittele Suomea avusta. Hän haluaisi tienata omat rahansa.

– Kuin olisimme karjaa, jolle heitetään ruokaa. Ja lapset tarvitsevat paljon muutakin.

Kerran ruokamarketin myyjä ei jostain syystä hyväksynyt Kelan lappua maksuvälineeksi. Imad vaati palvelua huonolla suomellaan, kauppias pyysi paikalle vartijan taluttamaan Imadin ulos. Isänsä mukana ollut perheen vanhin poika Muhammad alkoi itkeä.

Imad kutsui paikalle poliisin, joka totesi kaiken olevan kunnossa. Kauppias pahoitteli asiaa. Se oli laiha lohtu kasvonsa menettäneelle isälle.

– Olen koko elämäni ollut vahva. Jos sinulla on lapsia, voit kuvitella miltä tuntuu kun et voi auttaa heitä.

"Miten kalliiksi arvioin elämäni arvon? Tuhat euroa? Kaksi tuhatta? Irakissa itsemurhapommittajan perhekin saa enemmän".

Aineellinen puute ja ylpeyden nieleminen ei ole ainoa asia, mikä pitää vanhempia öisin hereillä. On ikävää tiedostaa olevansa ei-toivottu.

– Emme ole tervetulleita, meitä ei hyväksytä. Emme oikeasti elä, olemme kuin puolikuolleita, Imad kuvailee.

Perheen tilanteelle on oma ihmistieteellinen terminsä: Sosiaalinen kuolema. Sillä tutkijat kuvaavat ihmisten ikivanhaa käytäntöä sulkea yksilöt yhteisön ulkopuolelle.

Juuri tästä on kyse: Suomi on sulkenut perheeltä ovensa. Imad, Safia ja lapset ovat täällä edelleen fyysisesti, mutta eivät kunnan kirjoissa, eivät osana yhteiskuntaa.

Irakilaisperheen kaltaisia ilman lupaa Suomessa oleskelevia kutsutaan usein "paperittomiksi". Hallituksen silmissä he ovat "laittomasti maassa olevia". Sisäministeriö on tehnyt 25-kohtaisen toimintaohjelman ei-toivotuista ulkomaalaisista eroon pääsemiseksi.

Pakkopalautukset Irakiin ovat kuitenkin olleet viime kesästä lähtien jäissä. Irak ei suostu ottamaan vasten tahtoaan palautettuja vastaan, joten Suomen poliisi ei voi pakottaa irakilaisperhettä lentokoneeseen.

Sen sijaan Suomi yrittää houkutella perhettä lähtemään tarjoamalla rahaa. Sitä saa kun poistuu maasta niin sanotun vapaaehtoisen paluun ohjelman kautta. Suomi on viimeisen kolmen vuoden aikana antanut yli 4000 ihmiselle yli 3,8 miljoonaa euroa, jotta he palaisivat kotimaihinsa.

Kahdeksanhenkinen irakilaisperhe saisi palatessaan lentolippujen lisäksi 7500 euroa käteisenä. Summa tuplaantuisi, jos rahat ottaisi käteisen sijaan hyödyketukena, joka tulisi käyttää esimerkiksi yrityksen perustamiseen.

Imad tuhahtaa.

– Tarjous on houkutteleva niille, joiden elämä ei ole vaarassa. Niille, jotka ovat vaarassa, raha on arvotonta.

Isän suupielet vääntyvät hienoiseen hymyyn, joka ei ylety silmiin. Kerta jää ainoaksi kolmituntisen vierailun aikana.

– Miten kalliiksi arvioin elämäni arvon? Tuhat euroa? Kaksi tuhatta? Irakissa itsemurhapommittajan perhekin saa enemmän.

Kun rahan tyrkyttäminen ei ole tepsinyt, poliisi on vedonnut Imadin lainkuuliaisuuteen. Irakissa hän oli poliisi, vanhempi konstaapeli.

– He sanoivat: "Olet poliisi, sinun pitää kunnioittaa lakia". Vastasin, etten voi kunnioittaa lakia, joka koituu kuolemakseni.

Perheen kotiin heitettiin polttopullo – Migri suositteli muuttoa toiseen kaupunkiin

Thi Qarin maakunta Etelä-Irakissa vuonna 2015. Safia herää, kun varastohuoneen ikkunasta heitetään polttopullo. Safia näkee vaatehuoneessa riehuvat liekit, ja huutaa apua.

Naapurit saapuvat sammuttamaan tulipaloa, kukaan ei loukkaannu. Kun Imad ehtii paikalle, liekit ovat jo sammuneet ja varastohuone sisältöineen palanut poroksi.

– Miten kuvailisin sitä? Se oli kauheaa, koko huone paloi, äiti muistelee.

Ongelmat olivat alkaneet vuonna 2009, kun Imadin eno Hakim tapettiin.

Eno oli rajavartiolaitoksen päällikkö ja Imad ihaili häntä. Murhaajien kiinnisaamisesta tuli kunnia-asia.

Imadin mukaan tappajat kuuluivat Mahdin armeijaan, joka oli yksi Irakin vaikutusvaltaisimmista aseellisista joukoista. Imad tunsi yhden epäillyistä ja avusti poliisia tappajien vangitsemisessa. Varsinaista oikeudenkäyntiä ei Imadin mukaan kuitenkaan koskaan pidetty. Tappajat olivat neljä vuotta vankilassa ja sitten heidät vapautettiin. Polttopulloisku tapahtui pian tämän jälkeen.

Imad alkoi pelätä. Hän oli varma, että häntä vainottiin. Perhe lähti Irakista kolme kuukautta iskun jälkeen.

– Olo helpotti heti kun saavuimme Turkkiin. Olimme kaukana ongelmista, Imad kertoo.

"He haluavat, että annan turvapaikalle uuden syyn. Mistä minä saan uuden syyn"?

Perhe kulki läpi Euroopan osana satojen tuhansien turvapaikanhakijoiden joukkoa. Itävallassa Imad lähestyi paikallisen Punaisen ristin työntekijää ja kertoi ajattalevansa turvapaikan hakemista. Työntekijä ei suositellut sitä.

– Nainen sanoi: Älä jätä hakemustasi tänne. Mene sinne missä ihmisiä on vähemmän. Hae turvapaikkaa Suomesta.

Suomen Maahanmuuttovirasto uskoi kertomuksen enon kuolemasta ja polttopulloiskusta. Maahanmuuttovirasto ei kuitenkaan uskonut, että isku johtui varmuudella enon tappajien ilmiannosta, tai että Imad olisi merkitty mies koko Mahdin armeijan silmissä.

Maahanmuuttovirasto totesi Imadille, että hänen kokemansa pelko oli kenties tosiasia, mutta perusteetonta, ja että perhe voisi muuttaa turvallisesti muualle Irakiin.

Imad valitti asiasta hallinto-oikeuteen. Hallinto-oikeus kuitenkin totesi, että jos aseellinen ryhmittymä uhkaisi perheen turvallisuutta, ongelmien olisi pitänyt alkaa ennen kuin enon murhaajat vapautuivat vankilasta. Käännytyspäätös pysyi voimassa.

Imad tietää, että hänellä olisi edelleen mahdollisuus turvapaikkaan, jos hän ilmoittaisi vainolleen uuden perusteen. Jotkut suomalaiset ja turvapaikan saaneet irakilaiset ovat neuvoneet häntä vaihtamaan uskontoa. Islaminuskon hylkääminen tai kääntyminen kristinuskoon on yleisimpiä perusteita uusintahakemuksissa.

Mutta Imad ei aio tehdä sitä.

– He haluavat, että annan turvapaikalle uuden syyn. Mistä minä saan uuden syyn? Ei minulla ole toista syytä, enkä halua valehdella. Minä ajattelen nyt sitä, miten voisin elättää perheeni. En sitä, että alkaisin etsimään itselleni uutta uskontoa.

"Lapset aistivat vanhempiensa ahdistuksen. Etenkin Mohammad (vasemmalla) ymmärtää perheen tilanteen", sanoo äiti Safia. Ghadi Boustani

Perheen vanhimmat lapset, 13-vuotias Muhammad ja 10-vuotias Marwa saapuvat koulusta kesken haastattelun. He tervehtivät toimittajia ja menevät sisarustensa luo.

Olohuoneesta ei kuulu kolmituntisen haastattelun aikana juuri yhtään itkua, naurua, tai sisarusten riitelyä. Vain kymmenenkuinen Adnan kitisee välillä, ja 3-vuotias Leila käy vaatimassa äidiltään jotain arabiaksi. Asunto on hiljainen ottaen huomioon, että siellä asuu kahdeksanlapsinen perhe.

Lapset tiedostavat, että kaikki ei ole hyvin, Safia sanoo. Etenkin Mohammad tietää missä mennään.

– Yritämme olla puhumatta asiasta. Mutta hän ymmärtää. Jotkut hänen kaverinsa ovat kertoneet, että heillä on oleskelulupa. Mohammad kysyy, miksi meillä ei ole?

Sitä vanhempien on vaikea selittää. Imad katuu Suomeen tuloa syvästi.

– En halua olla Suomessa, mutta en voi olla muuallakaan. Jos haluatte että lähdemme, niin lähdemme. Mutta antakaa mahdollisuus mennä johonkin toiseen maahan.

Sitä mahdollisuutta ei ole. EU:n sääntöjen mukaan perhe palautettaisiin toisesta jäsenvaltiosta aina sinne mihin ensimmäinen turvapaikkahakemus on jätetty, eli Suomeen.

Mitä jos Suomi ja Irak saavat sovittua palautussopimuksen ja pakkopalautuksia aletaan taas tehdä Irakiin? Lähtisittekö sitten?

– En tiedä, miten reagoisimme siihen, Imad sanoo.

Tammikuussa sisäministeri Kai Mykkänen ilmoitti, että Suomi toivoo jatkossa saavansa sopimuksen aikaan yhdessä muiden EU-maiden kanssa. Sen voi tulkita niin, että muutosta Suomeen jääneiden irakilaisten tilanteeseen ei ole tulossa lähiaikoina.

Kello käy. Toistaiseksi perhe jatkaa elämäänsä kykenemättä palaamaan Irakiin, tai elämään normaalia elämää Suomessa. He odottavat ratkaisua, joista yksikään ei näytä onnelliselta.

– Pelko, jota koimme Irakissa, on palannut.

Lue myös:

Lentolippu Irakiin ja 5 000 euroa päälle? Suomi tarjoaa turvapaikanhakijoille yhä enemmän rahaa, jotta he poistuisivat maasta

Haastateltujen nimet on muutettu perheen lapsien suojelemiseksi.