Suomi kiirehtii nollaenergiatalojen rakentamista muita EU-maita nopeammin, vaikka kukaan ei tiedä uusien rakenteiden toimivuutta oloissamme. Moni rakennustarkastaja pelkää homeongelman räjähtävän.

Millaisia ovat nollaenergiatalot, jollaisia kaikkien uusien talojen pitäisi jo parin vuoden kuluttua olla? Tai jos tarkkoja ollaan, lähes nollaenergiatalot, kuten asia on kirjoitettu valmistelussa olevaan lakitekstiin.

Sanapari ei kuulosta järin jämptiltä rakentamiselta. Ei ihme, että lähes nollaenergiatalo on rakennustarkastajien syyspäivien ykkösaihe Tennispalatsin käytävillä Helsingissä lokakuussa.

Syyspäivillä vaihdetaan kokemuksia, kuullaan alan uutisia ja ehkä hieman viihdytäänkin virallisen osuuden jälkeen. Ennen sitä moni haluaa tietää, missä vaiheessa rakennuslain valmistelu on. Se on nyt toisella lausuntokierroksella. Vastustus on ollut kovaa ja ympäristöministeriö lieventänyt vaatimuksiaan paineessa.

Silti epäluulo kytee.

Rakennusfysiikan professori Juha Vinha on huolissaan siitä, miten lähes nollaenergiataloille asetetut vaatimukset vaikuttavat rakentamisen laatuun.­

VAIN vähän energiaa kuluttava talo kuulostaa hyvältä. Asiassa on kuitenkin pari muttaa: kukaan ei tiedä, miten valmisteltavaan lakitekstiin kirjattu ”lähes nollaenergiatalo” pitäisi detaljitasolla rakentaa. Kukaan ei myöskään tiedä, miten sellainen talo selviää Suomen ilmastossa.

– Onhan se aika hurja asia, jos riskialttiit ratkaisut lisääntyvät näiden säädösten seurauksena, rakennusfysiikan professori Juha Vinha Tampereen teknillisestä yliopistosta (TTY) tiivistää.

Pahimmassa uhkakuvassa siintää näky, jossa rakennussäädökset pakottavat ihmisen rakentamaan kotiinsa riskialttiita rakenteita, joiden toimivuudesta kenelläkään ei ole varmuutta.

Vinha on seurannut nollaenergiatalojen ympärillä käytävää keskustelua kohta kymmenen vuotta.

– Tätä asiaa on yritetty ajaa ympäristöministeriössä eteenpäin hämmästyttävällä tarmolla, vaikka kukaan ei tarkkaan tunnu tietävän, mitä lähes nollaenergiarakentamisesta seuraa.

Rakennusalan ammattilaisten huolta kuunnellessa nousee mieleen väkisinkin kysymys: onko edessä surullisenkuuluisan muutaman vuoden takaisen jätevesiasetuksen, kansan suussa paskalain, uusintanäytös? Siis ympäristösyillä ajettua lainsäädäntöä, joka periaatteessa näyttää hyvältä, mutta jonka käytännön hyödyistä ei ole varmuutta – varsinkaan tavallisen pieneläjän näkökulmasta.

” Tätä asiaa on yritetty ajaa ympäristöministeriössä eteenpäin hämmästyttävällä tarmolla, vaikka kukaan ei tarkkaan tunnu tietävän, mitä lähes nollaenergiarakentamisesta seuraa.”

RAKENNUSTARKASTAJAT siirtyvät kuulemaan ensimmäistä esitelmää. Se käsittelee rakennusten pöly- ja myrkkyaltistusta, esimerkiksi homeiden tuottamaa. Virheellisten rakennusratkaisujen tuottamat kosteus- ja homeongelmat on tunnustettu kansalliseksi ongelmaksi, jonka hintalapun on arveltu sijoittuvan 1,2 ja yhdeksän miljardin euron välille. Tarkkaa lukua ei tiedä kukaan.

Hometaloista on lyhyt matka uusiin lähes nollaenergiataloihin ja niiden rakennusmääräyksiin. Ennen niistä keskustelemista rakennustarkastajat pääsevät kahvitauolle.

Mitä mieltä rakentamisen laatua ruohonjuuritasolla valvovat rakennustarkastajat ovat lähes nollaenergiatalon rakennusmääräyksistä – tai tiedoista, joita niistä on tihkunut? Kahvia jonottavien tarkastajien vastaukset ovat tylyjä: ”Käsittämätöntä venkslaamista.” ”Hallitseeko tätä kukaan?” ”Kosteus- ja homeongelmia tulee väistämättä.”

Kovaa puhetta sinkoilee, mutta kukaan ei halua esiintyä nimellään. Rakennustarkastaja on vain rakennusmääräyskoelman nöyrä toimeenpanija. Viranhaltijan on parempi olla profiloitumatta lakien vastustajana.

Lausuntojen antamista varten rakennustarkastajilla on oma erikoismies.

– Rakentamisesta on tullut maailmanparantamista, sanoo Rakennustarkastusyhdistys RTY ry:n puheenjohtaja Pekka Virkamäki.

Moni rivirakennustarkastaja nyökkäilee vieressä hyväksyvästi.

Rakennustarkastajan pitäisi valvoa, että niemen notkoihin ja saarelmiin nousevat talot ovat asukkaille viihtyisiä ja turvallisia asua.

– On alkanut tuntua siltä, että norminmukainen rakentaminen on pääasia, hyvä asuttavuus toissijainen, Virkamäki sanoo.

– Just niin, kuuluu jostain sivummalta.

–On alkanut tuntua siltä, että norminmukainen rakentaminen on pääasia, hyvä asuttavuus toissijainen, Rakennustarkastusyhdistyksen puheenjohtaja Pekka Virkamäki totesi rakennustarkastajien vuositapaamisessa.­

” On alkanut tuntua siltä, että norminmukainen rakentaminen on pääasia, hyvä asuttavuus toissijainen.”

KUN rakentamisen toteutustasolta kumpuava kritiikki on näinkin kovaa, on pakko kysyä, mistä ajatus lähes nollaenergiataloista on lähtöisin.

Jäljet johtavat Kioton ilmastosopimukseen vuodelta 1997. EU:n jäsenmaat Suomi mukaan lukien sitoutuivat vähentämään hiilidioksidipäästöjään. EU:ssa sorvattiin nopeasti rakennusten energiatehokkuusdirektiivi (EPDP). EU halusi ottaa maailmassa johtavan roolin asumisen hiilidioksidipäästöjen vähentämisessä. Tavoitteet asetettiin korkealle – nollaenergiataloihin.

Ne ovat rakennuksia, joka tuottavat yhtä paljon energiaa kuin kuluttavat. EU-tasolla ei kuitenkaan löydetty yksimielisyyttä siitä, miten tähän käytännössä kannattaisi pyrkiä, joten jäsenmaa sai vapauden keksiä lähes nollaenergiatalolle oman sisältönsä.

Pian havaittiin nollaenergiatalon käsitteen olevan niin monitulkintainen, että katsottiin parhaaksi alkaa puhua lähes nollaenergiatalosta, EU:n lyhennekielellä nZEB (nearly Zero Emission Building). Siitä leivottiin nopeasti Suomen oma FinZEB-hanke.

Tietoisuus hiilidioksidipäästöjen leikkaamisen välttämättömyydestä levisi nopeasti ja sai suuren yleisön hyväksynnän. Yleisesti hyväksi tunnustetun tavoitteen edistäminen on politiikoille kelpo tapa kasvattaa poliittista pääomaa. Jyrki Kataisen (kok) hallituksen asuntoministeri Jan Vapaavuori (kok) laittoi tammikuussa 2010 vireille kunnianhimoisen hankkeen ”energiaviisauden edistämiseksi”. Mukaan otettiin muun muassa ympäristöministeriö ja Sitra.

ERA17-nimen saanut hanke julisti pian tavoitteensa: Suomesta tehtäisiin ”energiaviisauden kärkimaa maailmassa”. Kun EU-maat olivat sitoutuneet väljästi määriteltyjen ”lähes nollaenergiatalojen” rakentamiseen vuodesta 2020 eteenpäin, ympäristöministeriö nosti Suomen tavoitteen kunnianhimoiseksi lupaamalla Suomen saavuttavan EU:n 2020 päästötavoitteet jo vuonna 2017, Suomen satavuotisjuhlan kunniaksi.

Ympäristöministeriön visiossa EU:n pohjoisimmasta maasta Suomesta on tarkoitus tehdä ilmastomuutosta torjuvan rakentamisen edelläkävijä ja mallimaa.

Tätä kohti vievän rakennuslain muutos on kesken, ja asiassa uhkaa tulla kiire.

” En näe perusteita sellaiselle, että talo tuottaa energiaa kesällä kysynnän kannalta väärään aikaan.”

KAHVITAUKO on ohi ja rakennustarkastajat asettuvat elokuvateatteriin kuulemaan seuraavaa esitelmää. Alkuperäinen otsikko on: Lähes nollaenergiarakentaminen – onko siinä mitään järkeä? Puhuja, arkkitehti Kimmo Lylykangas, on kuitenkin pudottanut loppukaneetin pois liian provosoivana.

– Keskustelu on ollut muutenkin niin kiivasta, hän perustelee.

Aalto-yliopistossa tutkijana ja opettajana työskennellyt Lylykangas on tutkinut vuosia luonnonmukaisen rakentamisen mahdollisuuksia. Hänen johdollaan joukko Aalto-yliopiston opiskelijoita suunnitteli 2008 kokeellisen nollaenergiatalon. Hän osallistui myös ministeri Vapaavuoren ERA17-työrymään.

Erään määritelmän mukaan nollaenergiatalo tuottaa vuodessa verkkoon yhtä paljon energiaa kuin se kuluttaa. Ajatus on hieno, ainakin paperilla.

– Kokemukset osoittivat, että sellaisia ei kannata rakentaa. En näe perusteita sellaiselle, että talo tuottaa energiaa kesällä kysynnän kannalta väärään aikaan. Pitäisikö talojen olla voimalaitoksia? Mielestäni ei, hän sanoo ja näyttää valkokankaalla kuvaa itävaltalaisesta nollaenergiakirkosta. Se tosiaan näyttää voimalaitokselta.

Toinen tapa pyrkiä nollaenergiataloon on laskea rakennuksen energiakulutusta eli E-lukua. Se on tähän asti tarkoittanut lähinnä vaipan eristyksen parantamista. Tämäkin tie johtaa lopulta umpikujaan, jos tavoitteena on vähentää CO2-päästöjä.

– Energian tuotantotavalla ja ilmanvaihdolla on suurempi merkitys kuin eristepaksuudella.

Lylykankaan mukaan rakentamisessa tulisi pyrkiä mahdollisimman korkeaan energiatehokkuuteen ja painaa fossiilisilla polttoaineilla tuotetun energian määrä nollaan.

– Nyt valmisteltavat vaatimukset lähes nollaenergiataloista voidaan lukea valtion poliittisen tahtotilan ilmauksena ja sellaisena se on huolestuttavaa, Lylykangas sanoo.

RAKENNUSMÄÄRÄYKSIÄ on kiristetty viimeiset vuodet energiatehokkuuden nimissä lähes joka toinen vuosi. Rakennusfysiikan professori Juha Vinha on yrittänyt pysyä perässä siitä, mitä on tapahtunut.

Hän on ymmällään ja huolissaan.

– Koko rakentamisen perinne, jossa ensin tutkitaan, sitten laaditaan ohjeet ja lopulta koulutetaan osaavat rakentajat ja vasta viimeisenä laaditaan velvoittavat määräykset, on käännetty päälaelleen.

Vinhan mukaan Suomessa rakentaminen on jo nyt hyvin energiatehokasta eikä helppoja temppuja vähentää energiankulutusta enää ole. Vuonna 2010 rakennusmääräykset kiristivät merkittävästi rakennusten vaippojen energiatehokkuutta. Paperilla muutokset näyttivät hyviltä, mutta:

– Kun tutkimme kahtakymmentä vuosina 2001–2014 valmistunutta koulua ja päiväkotia, havaitsimme niiden lämpöenergiankulutuksen olevan 55 prosenttia suurempaa kuin laskennallisesti piti olla. Miksi näin on, sitä ei tiedetä.

Tällaisenaankin tulos oli Vinhan mielestä pysäyttävä. Ennen kuin rakennusten E-lukuja kiristetään ja eristepaksuuksia kasvatetaan, pitäisi olla tietoa niiden tosiasiallisesta vaikutuksesta rakennusten energiakulutukseen. Sen jälkeen pitäisi saada tietoa siitä, miten rakennukset selviävät Suomen pitkittyvistä ja yhä sateisemmiksi muuttuvista syksyistä. Vasta tämän jälkeen ne voidaan ottaa osaksi rakennusmääräyksiä.

– Varsinkin, kun eristepaksuuksien kasvattaminen lisää homevaurioiden riskiä meillä yleisissä puurakenteisissa pientaloissa. Ja homevaurioita meillä on muutenkin jo ihan riittävästi.

Vinha ei ymmärrä, miksi Suomen pitää ehdoin tahdoin kiirehtiä lähes nollanergiataloissa muuta EU:ta nopeammin.

– Minusta ministeriön pitäisi pyrkiä luomaan rakennusmääräyksiä, jotka tuottavat suomalaisille mahdollisimman hyviä rakennuksia. EU:n mallioppilaaksi pyrkiminen voi tulla tavallisille talorakentajille ja koko kansantaloudelle kalliiksi.