Veturinkuljettajien työn suurimpana varjopuolena on se, kun ihmiset jäävät tahallaan junien alle. Santeri, 33, toivoo, että sellaista ei tapahdu hänen urallaan enää toista kertaa.

Joensuulainen veturinkuljettaja Santeri, 33, ajoi rautatiellä maanneen ihmisen yli kaksi vuotta sitten kesällä.

— Ajoin henkilöjunaa Nurmeksesta kohti Joensuuta. Aamuaurinko häikäisi. Hyvin pian lähdön jälkeen, noin seitsemän kilometrin jälkeen, näin kiskoilla jonkin möykyn, Santeri muistelee.

— Ehdin hetken ihmetellä, mikä se on. Tilanne eteni hyvin nopeasti. Kun näin ihmisen pään, tein hätäjarrutuksen. Se ei riittänyt.

Santeri teki hätäilmoituksen ja lähti sitten VR:n ohjeiden mukaisesti tarkistamaan ensimmäisenä, miten junan alle jääneelle oli käynyt.

— Nuori mies kuoli välittömästi. Mitään ei ollut tehtävissä.

Santeri ohjasi pelastuslaitoksen paikalle ja odotti poliisin paikalle.

— Työvuoroni päättyi siihen. Ambulanssin henkilökunta ja kaikki muut korostivat minulle, että en ollut voinut tehdä mitään.

VR: Lähes jokainen veturinkuljettaja kohtaa omalla urallaan tällaisen tapauksen

Yli 80 prosenttia kaikista rautateiden kuolemantapauksista on tahallisia allejääntejä. Liikenteen turvallisuusviraston Trafin mukaan vuosina 2005—2016 tahallisissa allejäänneissä on kuollut keskimäärin 53 ihmistä vuosittain.

VR:n mediasuhdejohtajan Mika Heijarin mukaan yhtiö on varautunut siihen, että junien allejääntejä sattuu vuodessa 50—70 vuodessa.

— Lähes jokainen veturinkuljettaja kohtaa omalla urallaan tällaisen tapauksen. Työntekijöillä on oikeus lopettaa työpäivänsä siihen ja heidät ohjataan työterveyshuoltoon. Talon sisällä on kollegarinki, joiden kanssa voi keskustella aiheesta, Heijari kertoo.

— On hyvin henkilökohtaista, miten kuljettaja ottaa tilanteen vastaan. Jälki ei ole kovin kaunista katsottavaa. Joissain tilanteissa myös johtava konduktööri saattaa käydä katsomassa tilanteen raiteilla onnettomuuden jälkeen.

Eniten allejääntejä pääkaupunkiseudulla

Trafin raideliikenteen johtavan asiantuntijan Kirsi Pajusen mukaan Etelä-Savo ei erotu tilastoissa.

— Etelä-Savossa ei tapahdu paljon allejääntejä ratakilometrejä kohden. Ainakin Mikkelin seudulla allejääntejä on vähän, Pajunen kertoo.

— Eniten allejääntejä tapahtuu pääkaupunkiseudulla, missä on paljon asukkaita ja tiheä junaliikenne.

Trafin mukaan suurimmat ihmishenkiin kohdistuvat riskit rautateillä ovat tasoristeydet ja luvattomasti rautatiealueella liikkuvien henkilöiden alle jäännit.

Vaaratilanteita aiheutuu muun muassa radalla leikkivistä lapsista, selfieitä ottavista nuorista ja radan yli oikaisijoista.

"Tiesin, että tällaista voi tapahtua ammatissani, mutta silti se harmittaa ja aiheuttaa surua"

Santeri ei saanut mennä seuraavaan työvuoroon ennen kuin oli käynyt työterveydenhuollon lääkärin luona.

— Sain sieltä keskusteluapua. Lisäksi keskustelin kerran työpsykologin kanssa. Oli hyvä käydä juttelemassa ammattilaisen kanssa, Santeri sanoo.

— Kun kaikki tapahtui, oli hässäkkää ja monta selvitettävää asiaa. Kun jäi ensimmäisen kerran yksin, se iski. Illalla alkoi harmittaa suuresti, ja ensimmäisenä yönä tapahtunut tuli uniin.

Mies ei jäänyt sairauslomalle, vaan jatkoi työtään mahdollisimman pian.

— Ajattelin, että niin pääsee tapahtuneesta yli eikä jää kammoa työstä.

Santerin mukaan koulutus auttoi selviämään tilanteesta.

— Tiesin, että tällaista voi tapahtua ammatissani, mutta silti se harmittaa ja aiheuttaa surua. Mietin, olisinko voinut tehdä jotakin. Ei ole kuitenkaan mitään mahdollisuutta väistää, koska junan pysähtymismatka on niin pitkä.

"Tulee mieleen se viimeinen näkymä, kun joku makaa kiskoilla ja tajuan, että se on ihminen"

Santeri kokee päässeensä tapahtuneesta eteenpäin työkavereidensa avulla.

— Lähes meille kaikille on käynyt vastaavanlainen tilanne. Minua auttoi se, että puhuin ja puhuin hyville työkavereille. En jättänyt asiaa vain taka-alalle ajatellen, että kuuluu vain kestää.

Risto Hämäläinen Trafin asiantuntijan Jenni Grönqvistin tutkimuksen mukaan veturinkuljettajat pelkäävät ja jännittävät ensimmäistä allejääntiä etukäteen. Monet Grönqvistin tutkimukseen osallistuneista kuvasivat ensimmäistä allejääntiä lausahduksilla kuten ”no nyt se sitten tapahtui”.

Santeri sanoo tuntevansa kollegoita, jotka ovat vastaavanlaisen onnettomuuden vuoksi olleet pitkään sairauslomalla. Tapahtunut on jäänyt hallitsemaan mieltä.

— Toivottavasti tällaista ei tapahdu urallani toista kertaa.

Santeri sanoo, että pystyi aika nopeasti palaamaan normaaliin arkeensa.

— Nykyään kun kollegoille tapahtuu vastaavanlaisia tilanteita, oma kokemukseni nousee aina pintaan. Tulee mieleen se viimeinen näkymä, kun joku makaa kiskoilla ja tajuan, että se on ihminen.

"Ei saa koskaan katsoa silmiin radalla olevaa"

Traumatisoivissa allejääntitilanteissa veturinkuljettajat kokevat usein, että heidän tuskaansa ei voi jakaa kukaan muu kuin toinen veturinkuljettaja, jolla on samankaltaisia kokemuksia.

— Kuljettajat jakavat toisilleen vinkkejä. Esimerkiksi ei saa koskaan katsoa silmiin radalla olevaa, koska se näky tulisi vainoamaan koko loppuelämän, kertoo Trafin asiantuntija Jenni Grönqvist kertoo.

Grönqvistin tutkimuksen mukaan rautatiemaailmaan on syntynyt kulttuuri, jossa veturinkuljettajat ovat oppineet selviytymään työssään ilman tiivistä yhteyttä esimiehiinsä. Heidän on odotettu ja oletettu toimivan työssään itsenäisesti.

Monet veturinkuljettajat kokevat vihaa, kun ihminen on jäänyt tahallaan junan alle.

— Miksi veturinkuljettajien työpaikalle saa tulla kuolemaan? Samalla aiheuttaa trauman heille, Grönqvist sanoo.

— Pitkissä tavarajunakuljetuksissa kuljettajat työskentelevät yksin. Jos sattuu jotain, kuljettaja voi olla täysin yksin esimerkiksi jossain itärajalla.

Grönqvist teki kandidaatintutkielmansa (2013) ja pro gradunsa (2014) siitä aihepiiristä, miten veturinkuljettajat ovat selviytyneet traumatisoivista allejäänneistä.

"Pelkoa ja surua liitettiin erityisesti lapsen tai nuoren kuoleman kohtaamiseen"

Veturinkuljettajien koulutuksessa valmistaudutaan siihen, että he joutuvat kohtamaan vakavia onnettomuustilanteita sekä tahallisia allejääntejä. Grönqvistin tutkimuksen mukaan valmennuksella on suuri merkitys sekä onnettomuustilanteessa toimimisen että henkisen selviytymisen kannalta.

Kuljettajat mieltävät, että allejäännit kuuluvat heidän toimenkuvaansa.

Grönqvistin tutkimuksen mukaan veturinkuljettajat pelkäävät ja jännittävät ensimmäistä allejääntiä etukäteen. Monet Grönqvistin tutkimukseen osallistuneista kuvasivat ensimmäistä allejääntiä lausahduksilla kuten ”no nyt se sitten tapahtui”.

— Ylivoimaisesti vallitsevin perustunne, jonka veturinkuljettajat liittivät kokemiinsa allejäänteihin, oli pelko, tutkimuksessa todetaan.

Muita kuljettajien läpikäymiä tunteita olivat suru, voimattomuus, syyllisyys ja hämmästys. Grönqvistin tutkimuksen mukaan monet veturinkuljettajat tunsivat syyllisyyttä, vaikka he tiesivät, ettei millään heidän tekemisellään tai tekemättä jättämisellään ollut vaikutusta tapahtuneeseen.

Onnettomuudet olivat veturinkuljettajille henkisesti ahdistavampia kuin tahalliset allejäännit.

— Pelkoa ja surua liitettiin erityisesti lapsen tai nuoren kuoleman kohtaamiseen. Monet kuljettajat toivoivat, ettei sellaista allejääntiä koskaan osuisi heidän kohdalleen.

Grönqvistin tutkimukseen osallistui 67 veturinkuljettajaa, jotka olivat työssään olleet osallisena vähintään yhdessä allejääntitapauksessa.

"Mielenterveystyöhön pitäisi Suomessa panostaa lisää"

Santeri toivoo, että ihmiset olisivat nykyistä varovaisempia junaratojen läheisyydessä, eritoten tasoristeyksissä.

— Lähes joka työpäivä joku auto on lähellä jäädä alle. Syrjäseuduilla on usein vartioimattomia tasoristeyksiä, Santeri sanoo.

— Mielestäni myös mielenterveystyöhön pitäisi Suomessa panostaa lisää.

Kaikesta huolimatta Santeri pitää edelleen työstään.

— Onnettomuus ei vienyt pois intoani junien kanssa työskentelystä.

Veturinkuljettaja esiintyy jutussa pelkästään etunimellään yksityisyydensuojan vuoksi.

Lähteitä:

Jenni Tiuraniemi 2014. Johtaminen veturinkuljettajien kokemana henkilöjohtamismuutoksen toteuttaneessa organisaatiossa — case: traumatioisvat allejäännit. Pro gradu -tutkielma, Lapin yliopisto.



Jenni Tiuraniemi 2013. Veturinkuljettajien selviytymiskeinot työssä tapahtuvien, traumaattisten, kuolemaan johtaneiden onnettomuuksien jälkeen — ”Miksi sen piti tulla juuri minun työpaikalle kuolemaan?”. Kandidaatintutkielma, Lapin yliopisto.