Cannibal Holocaustia hehkutetaan Night Visions -festivaalin tämänviikkoisessa tiedotteessa kertomalla, että sitä on nimitetty ”kaikkien aikojen pahamaineisimmaksi elokuvaksi”. Totta.

”Kun puhutaan maailman rankimmasta ja kiistanalaisimmasta elokuvasta, lopputulos on aina sama. Ei ole Cannibal Holocaustin ylittänyttä ja tuskin tuleekaan”, kuuluu elokuvan esittelyn alku Night Visionsin festivaalikatalogissa.

”Most controversial movie ever made”, summasi The Guardianin juttu viisi vuotta sitten.

Ruggero Deodaton vuonna 1980 ohjaama italialainen kauhuelokuva on poikkeuksellisen inhottava ja julma. Sen Suomen valkokangasensiesitystä on saatu odottaa näihin päiviin asti myös siksi, että esityskopioita ei ole liikkeellä, ainakaan Euroopassa. Kun elokuva tuli videolevitykseen, markkinointikeinona käytettiin nimenomaan sensuurin hyökkäyksiä tyyliin kielletty 50 maassa.

Vastenmielisempiä elokuvia on, paljon. Cannibal Holocaustin maine johtuu pitkälti siitä, että se on myös hyvä, siis todella tehokas elokuva, ja monella tapaa mieleenpainuva. Se ei ole mikään vitsi.

Elokuva on nähty Suomessakin videolla 1980-luvulla, nimellä Kannibaalien polttouhrit. Kamraksen elokuvaimperiumin maahantuontiin oli kuitenkin tehty leikkauksia, jotka olivat vielä rajumpia kuin käännösnimeen liittyvä (ehkä tahallinen) väärinymmärrys.

(Outo noin 30 vuoden takainen suomalaisnimi Kannibaalien polttouhrit viittaa siis Polttouhrit -televisiosarjaan, alkuperäiseltä nimeltään Holocaust. Sillä ei ole mitään tekemistä Deodaton elokuvan tai sen aiheiden kanssa.)

Cannibal Holocaust kertoo amerikkalaisesta kuvausryhmästä, joka kohtaa Amazonin viidakossa oudon, aiemmin sivistykseltä välttyneen heimon. Jotta filmille saataisiin mahdollisimman rajua materiaalia, amerikkalaiset provosoivat alkuasukkaita. Kohta nämä häiriköt otetaan hengiltä: verenhimoiset ja häikäilemättömät dokumentintekijät melkein ansaitsivatkin sen. Kehyksenä on dokumenttitiimin jälkeenjääneiden filmien, ”The Green Infernon”, salainen katsominen New Yorkissa. Hirvittävät verityöt ovat tallentuneet yllättävän yksityiskohtaisesti filmeille, jotka viidakosta löydettiin ruumiiden läheltä. Näemme ihmisten ampumista, raiskausta, teurastusta ja syöntiä. Elokuvan päätteeksi nuo filmit katsonut professori toteaa, ettei mitään tästä pitäisi ikinä näyttää yleisölle. Cannibal Holocaustin katsojille kerrotaan, että filmit tuhotaan.

Kaikki ”The Green Infernossa” on siis fiktiota, näyteltyä ja lavastettua. Myös kehystarina on mitä ilmeisimmin vähän kökköä ja osoittelevaa fiktiota. Se ei vain tunnu siltä.

Deodato on myöhemmin kertonut, että elokuvan kriittinen elementti syntyi hänen pohdittuaan tapaa, jolla italialainen media käsitteli Punaisten prikaatien terrorismia. Ohjaaja uskoi median lavastaneen väkivaltaisuuksia ja vaikuttaneen väkivallantekoihin suoraan. Taustalla ovat myös (italialaisen!) dokumenttielokuvatiimin Jacopetti–Prosperi sensaatiomaiset 1960-luvun suuret shokkidokumentti-menestykset. Niistä etenkin yhteen liittyi ikäviä huhuja: ”ohjasivatko” dokumentaristit kapinallisten teloituksia Kongossa saadakseen parempaa materiaalia elokuvaansa Hyvästi Afrikka / Africa Addio (1966)? (Ilmeisimmin kyseessä oli panettelu, mutta tarinat jäivät elämään ja Suomessakin elokuvaa vastaan osoitettiin mieltä, kun se oli vapautettu sensuurista.)

Cannibal Holocaustin suoriin perillisiin kuuluu The Blair Witch Project. ”Found footage” -kauhua on tehty elokuvaksi ja kirjoitettu ennenkin, esimerkkeinä vaikkapa Edgar Allan Poen ja H.P. Lovecraftin tarinat, jotka ovat olevinaan karmean kohtalon kokeneen yksilön jälkeenjääneitä käsikirjoituksia. Mutta mitä ovat Deodaton elokuvan edeltäjät? Se on suoraa perua italialaisesta neorealismista, mutta linssi on eri.

Mediakritiikki ja ”satiiri” on tylppää. Cannibal Holocaust ei ole nerokkaan fiksu tai laajemmalla tasolla ylivertainen elokuva.

Mutta teos on tiivis, jännittävä, hullu, hysteerinen, mauton… ja se ennen kaikkea onnistuu sellaisessa nuhjuisenkipeässä aitousvaikutelmassa, jolle rationaalinen ajattelu yrittää sanoa ei. Syntyy jykevä tunne läsnäolosta ja jonkin karmean todistamisesta.

Tämä tekee elokuvasta hyvin harvinaislaatuisen. Osasyy vaikutelmaan on näyttelijöiden tuntemattomuus. Ehkä kuuluisin heistä on professoria esittävä Robert Kerman, porno”tähti” (Debbie Does Dallas, The Devil in Miss Jones II) joka teki myös liudan näytelmäelokuvia sekä muun muassa cameon Spider-Manissa (2002).

Neorealismiyhteys ei ole mikään väkisin väännetty legitimaatio ”roskalle”. Deodato oli uransa alkupuolella työskennellyt Roberto Rossellinin apulaisohjaajana. Sanotaan, että Cannibal Holocaustin cinema verite -tyyli on sieltä kotoisin, ja varmasti osin onkin. Toisaalta tällaisen tyylin tavoittelu on leimallista lyhytikäiselle kannibaalikauhun genrelle, jota Italiassa kuvattiin muutamien vuosien aikana 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa. (Tämä eurosplatterin aalto, joka sai buustia zombisplatter-elokuvagenrestä, oli suosittu niin Japanissa kuin New Yorkin rähjäteattereissa sekä niissä Euroopan maissa, joissa sensuuri ei levitystä estänyt. Suomessa todellakin esti.) Deodato vain onnistui ratkaisevasti paremmin kuin muut.

Deodato ikään kuin toi ([super]julman) ironian neorealismiin, ja kamala asia taitaa olla nimenomaan se, että kombinaatio toimii helvetin hyvin.

2000-luvulla Cannibal Holocaustia on voitu kutsua tosi-tv:n kritiikiksi ennen kuin kukaan oli puhunutkaan realitysta, ja osuvaa se onkin. Elokuvan kiristetty sensationalismi oli aikanaan ehkä tökeröä ja alleviivaavaa – nyt se on jo ainakin vuosikymmenen ajan ollut asian ytimessä.

Kritiikkiä on helppo esittää, eikä sitä voi aiheettomaksi väittää.

Elokuvassa kannibaalit eli viidakkoheimot ovat oppikirjatason toiseutta, eräänlaisia ali-ihmisiä, joihin ei pitäisi koskea ja jotka provokaation myötä käynnistyvät silmittömiksi, luonnonvoiman kaltaisiksi absoluuttisiksi tuhoajiksi. (Tiettyä ideologista samankaltaisuutta jo eri syistä mainitun kauhukirjailija Lovecraftin teoksiin ei voi unohtaa.) Ajatus ei ole poliittisesti korrekti. Cannibal Holocaustin kohutumpia piirteitä – ja ylivoimaisesti inhottavin ja veemäisin – on se, että elokuvan kuvauksissa tapettiin eläimiä, vieläpä kiduttaen. Tämä piirre ja kuvauksista (ei vain tämän elokuvan) kerrotut tarinat Deodaton yleisestä kusipäisyydestä vähentävät merkittävästi intoani tavata ohjaaja, joka saapuu Night Visionsin festivaalivieraaksi Helsinkiin juuri ennen 77-vuotissynttäreitään.

Hillittömän sensationalistinen Cannibal Holocaust kuuluu tavallaan ”elokuvan salaiseen historiaan”: valtavirtanäkökulmasta se on ns. ällöttävää ja tyhmää paskaa, mutta jos sen vaivautuu katsomaan, saattaa hyvinkin käydä niin, että allekirjoittaa vain ällöttävyysosan.

Elokuvan sisältämää mediakritiikkiä voi kritisoida, mutta keinoistaan huolimatta se on osuvaa ja ”tätä päivää”. Jo 36 vuotta sitten Sergio Leone oli elokuvan fani ja nyt Quentin Tarantino on, tietenkin. Tarantinon kaverin Eli Rothin viimeisimpiin elokuviin lukeutuva The Green Inferno on eräänlainen modernisoitu uusintaversio Cannibal Holocaustista tai ainakin ääri-ilmeinen homage sille: siinä ”elokuva elokuvassa” on nimeltään The Green Inferno.

En tiedä, onko juuri Cannibal Holocaust maailman kiistanalaisin elokuva, mutta ainakin se on kannibaali olohuoneessa: aivan liian hyvä unohdettavaksi, mutta liian mauton ja karmea hyväksyttäväksi. Näinkin voin käydä.