Jyväskyläläinen Susi Nousiainen, 36, vietti viime toukokuussa viimeistä kertaa äitienpäivää. Marraskuussa hän juhli ensimmäistä kertaa isänpäivää.

Transprosessin aloittaminen sai Susi Nousiaisen elämän loksahtamaan raiteilleen. Ahdistuneesta äidistä kuoriutui tasapainoinen ja onnellinen isä. TIMO SUUTARINEN

Kolme vuotta sitten Susi Nousiainen, 31, oli vaikeassa elämäntilanteessa. Hän oli eronnut kahden pienen lapsen äiti ja kärsi loppuun palamisesta.

Selittämätön ahdistus ja ulkopuolisuuden tunne omasta itsestä oli levitellyt siipiään sisimmässä jo teini-ikäisestä saakka, mutta Susi ei ollut ymmärtänyt sen alkujuurta. Ennen kuin silloin, käytyään terapiassa selvittelemässä loppuun palamista hän oivalsi jotain merkittävää.

– Siellä alkoi purkautua sellaisia teini-iän ja lapsuuden ristiriitoja, joille myöhemmin löysin syyksi sen, etten ollut tehnyt sitä sukupuoli-identiteettityötä, joka olisi pitänyt tehdä jo joskus kauan sitten.

Lopulta Susi oivalsi, että hän ei ollutkaan nainen, vaan mies. Sen ymmärtäminen ja myöntäminen oli pitkä prosessi.

– Se oli ihan helvetin pelottavaa. Tuntui, että kaikki meni alta enkä tiennyt, mitä teen. Pelkäsin, mitä ihmiset sanoisivat. Mietin myös vanhemmuuttani: mitä tapahtuisi, kun lapsillani ei olisikaan äitiä vaan kaksi isää. Menisikö lasteni kasvatus ihan väärin ja kieroon? Ajatukset lähtivät ihan naurettavillekin urille, Susi muistelee.

Miehen saappaisiin

Ennen varsinaisen transprosessin käynnistämistä eli sukupuolenkorjaushoitoihin hakeutumista Susi pohti pitkään oivallustaan.

– Sitten kirkastui se, että minun on tehtävä konkreettinen siirtymä. Tajusin, että jos en tee sitä niin tulen jossain vaiheessa joko masentumaan tai palamaan loppuun uudelleen.

Viime vuonna Susi hakeutui tutkimuksiin ja aloitti sen jälkeen hormonihoidot. Samalla hän teki sosiaalisen siirtymän naisesta mieheksi eli kertoi lähipiirilleen transsukupuolisuudesta ja hyppäsi ulkoisesti miehen saappaisiin - myös konkreettisesti. Hän vaihtoi hiusmallinsa sekä vaatekaappinsa sisällön vastaamaan omaa todellista identiteettiään.

– Tunne oli mielettömän voimaannuttava, vaikka eihän lopulta nykyään ole niin valtavia rajoja siinä, kuka saa käyttää minkäkin tyylisiä vaatteita. Mutta silti, vaatteiden siirtäminen ”oikealle puolelle” oli henkisesti tärkeä prosessin osa, Susi kertoo.

Samana syksynä esikoinen aloitti koulun, jonne ilmoitettiin, että hänen molemmat vanhempansa olivat isiä.

Äidistä isäksi

Ennen transsukupuolisuudesta kertomista lapsille Susi kertoi ex-miehelleen.

– Olemme eronkin jälkeen hyvissä väleissä, eikä se ollut hänelle kovin iso asia. Jossain vaiheessa, kelailtuaan asiaa enemmän, hän sanoi ymmärtäneensä näin jälkeenpäin joitakin parisuhteemme aikana esiin tulleita ristiriitoja ja kipukohtia, joita ei silloin ollut ymmärtänyt.

Lapset asuvat molempien vanhempiensa luona vuoroviikoin ja ex-puolisoilla on viikoittain tapana istua yhteisen kahvipöydän ääreen vaihtamaan omat ja lasten kuulumiset. Eräällä kerralla he sitten sopivat yhdessä siitä, miten lapsille kerrottaisiin.

– Juttelimme, miten meidän pitäisi puhua heille asiasta samalla tavalla. Samalla sovimme, että asiasta kerrottaisiin myös päiväkodissa, ettei asia tulisi siellä ilmi lasten kautta, Susi kertoo.

Vanhemmat kertoivat, että äiti oli kasvanut tyttönä ja naisena, mutta olikin tajunnut aikuisena olevansa oikeasti mies.

– Kerroimme, että sen takia olen käynyt lääkärissä ja saan lääkkeet joiden avulla alan näyttää enemmän mieheltä.

Lapsille muutos osoittautui läpihuutojutuksi. Heidän näkökulmastaan heillä on kaksi samanlaista vanhempaa kuin ennenkin. Susi Nousiaisen albumi

”Naamasi on muuttunut”

Suden mukaan asian kertominen ei tuolloin 6- ja 4-vuotiaita lapsia juuri hetkauttanut. Myöhemmin, kun jokin asia on mietityttänyt lapsia, siitä on juteltu avoimesti. Susi on myös itse kysynyt lapsilta, huomaavatko he hänessä tapahtuvia muutoksia.

– Lapsi totesi vain, että ”naamasi on vähän muuttunut”. En ole tuonut asiaa esille kovin painokkaasti, mutta olen yrittänyt tunnustella, pyöriikö lapsilla mielessä jotain tähän asiaan liittyvää.

Susi arvelee, ettei vanhemman transprosessi hahmotu lapsille kovin suurena muutoksena, kun vanhempi kuitenkin muuten pysyy samana.

– Ehkä heidän silmissään radikaalimpaa olisi jos värjäisin vaikka tukkani kirkkaanpunaiseksi.

Nykyisin lapset kutsuvat Sutta isäksi.

– En tietenkään vaatinut, että nyt minua on heti alettava kutsua isäksi. Muutos tuli pikkuhiljaa. Jossain vaiheessa isompi lapsi kysyi, miksei heillä ole äitiä. Olin siitä aika hajalla ja ajattelin, että mitä minä olin tehnyt heille. Mutta sitten sanoin, että en ole muuttunut ihmisenä mitenkään. Ihan samalla tavalla luen satuja ja otan syliin kuin ennenkin. Se oli vain sana joka muuttui, koska äiti on enemmän naiseen viittaava sana enkä koe, että se sopii minulle.

Vanhemmuus pysyy

Oma suhtautuminen vanhemmuuteen ei ole muuttunut transprosessin myötä. Vanhempana Susi kokee olevansa aivan samanlainen isänä kuin oli aiemmin äitinä.

– Väitän, että vanhemmuus on hyvin pitkälti roolitettua. Äidit ja isät ohjautuvat reagoimaan tietyllä tavalla. Kyllä minulla ihan samalla tavalla tulee itku, tai tulee samalla tavalla impulssi ottaa lapsi syliin, kun hän itkee, ihan kuin ennenkin. Se on kiinni minun omasta herkkyystasostani eikä siitä, mitkä ne hormonit ovat.

Viime keväänä Susi vietti vielä äitienpäivää, mutta transprosessin edettyä vastaanotti syksyllä myöskin isänpäiväonnittelut ensimmäistä kertaa.

– Se oli hurjaa, Susi hymähtää.

– Päiväkodin ja koulun kanssa sovittiin, että tänä vuonna lapset sitten ilahduttavat äitienpäiväkorteilla isoäitejään.

Susi kertoo myös oman perheensä suhtautuneen hänen transsukupuolisuuteensa hyvin. Erityisesti veli on ollut suurena tukena prosessissa hurttia huumoria viljellen. Myös kahdeksankymppinen isoäiti on ollut tärkeä tsemppari.

– Hän on ihminen, joka on nähnyt elämässään paljon. Hän kysyi pari kertaa, että olinko nyt ihan varma tästä. Kun vastasin myöntävästi, hän totesi, että ”no mikäs siinä, sinusta tulee varmaan ihan komea mies”, Susi muistelee.

Tukea kasvatuskumppaneilta

Susi kertoo perheen kasvatuskumppaneiden, koulun ja päiväkodin, sekä neuvolan suhtautuneen tapahtuneisiin muutoksiin lämpimästi. Hän kertoo perheen saaneen tukea silloin, kun sitä on tarvittu ja vanhemmat pääsivät muun muassa perheneuvolaan juttelemaan rauhassa prosessin herättämistä tunteista ja peloista.

Transsukupuolisuudesta kertominen lasten päiväkodissa oli Suden mukaan stressaavaa. Henkilökunnan reaktio pelotti, joten hän päätti avata keskustelun lähettämällä sähköpostia päiväkodin johtajalle.

– Sain vastauksen, jossa mukavaksi koin sen, että minulta kysyttiin heti, mitä vanhemmuussanaa haluaisin käytettävän.

Myöhemmin päiväkodin kanssa käytiin läpi se, miten lapsille oli asiasta kerrottu kotona ja sovittiin, miten päiväkodissa voitaisiin puhua aiheesta niin, ettei kodin ja päiväkodin puhetapojen välille syntyisi vahingossa ristiriitaisuuksia.

– Päiväkodissa on sitten esimerkiksi luettu kirjoja, joissa on erilaisia perheitä. Luulen, että se on ihan tervetullutta myös perinteisten ydinperheiden mielestä, Susi kertoo.

Luopumisen surua

Vaikka transprosessi on pääosin iloa omaksi itseksi tulemisesta ja vuosia kestäneen näkymättömyyden tunteen hälvenemisestä, liittyy prosessiin myös luopumista ja haikeutta.

– Surua nousi esimerkiksi siitä, että hormonihoitojen myötä kuukautiset loppuivat. Kun oli elänyt 17 vuotta mielialoihin ja kehon tuntuun vaikuttavan kierron mukaan, niin sen loppuminen oli pelottavaa. Vaikka olin iloinen siitä ja koin, että kasvoin mieheksi samaan aikaan, tein myös surutyötä, Susi kertoo.

Miehenä Susi kokee olonsa helpommaksi myös muiden vanhempien seurassa.

– Kuten muillekin miespuolisille bloggareille, minullekin on tultu puhumaan siitä, että olisi mukavaa jos miehetkin voisivat enemmän kokoontua yhteen puhumaan lastenhoidosta ja muusta lapsiin liittyvästä. Moni mies on nyt tullut juttelemaan siitä, että isät kaipaisivat enemmän kunniaa siitä, että kyllä isätkin osaavat hoivata ja olla läsnä lapselle.

Susi kirjoittaa kokemuksistaan transmiehenä ja isänä myös blogissaan Sateenkaarifaija.

Asenteet paljastuivat

Transprosessi paljasti myös suuren eron siinä, miten ympäröivä maailma suhtautuu äiteihin ja isiin.

– Tämä kuulostaa todella törkeältä, mutta jos olen vaikka ruuhkabussissa jossa lapseni riehuvat, niin nyt minua katsotaan todennäköisesti enemmän symppaavasti. Että ”voi vitsi isä on lähtenyt lasten kanssa ja siinä ne nyt sekoilevat”. Naisena sai enemmän syyllistäviä katseita, että ”etkö nyt saa pentujasi olemaan hiljaa”.

Vaikka hiekkalaatikon reunalla viihtyvä isä on jo ihan tavallinen näky, saa mies siitä Suden mukaan enemmän ihailua ja kannustusta osakseen.

– Exäni sanoi, että tervetuloa kerhoon, kun nauroimme tätä suhtautumisen eroa yhdessä.