EU suunnittelee sotilaallista liikkuvuutta osana syvenevää puolustusyhteistyötä.

Jos Suomi avaisi rajansa kauttakulkuliikenteelle, antaisimme Naton kuljettaa Suomen satamien, rautateiden ja maanteiden läpi sotavoimaa ja kalustoa Baltiaan mahdollisen kriisin puhjetessa.­

Ajatus sotilaallisesta Schengen-alueesta on yksinkertaistettuna suorastaan nerokas. Euroopan unionin puolustusyhteistyöhön osallistuvat maat voisivat kuljettaa joukkoja ja tarvikkeita vapaasti sinne missä niitä tarvitaan, pitkin valmiiksi suunniteltuja ja raskaalle kalustolle sopivia reittejä. Ja ilman turhia muodollisuuksia – kukaan ei kysyisi matkalla passia tai panssarivaunun papereita. Edes ennakkoilmoitusta ei tarvittaisi.

Sotilaallinen liikkuvuus on yksi osa EU:n suunnitteilla olevaa yhteistä puolustusta ja niin sanottua pysyvää rakenteellista yhteistyötä eli PRY:tä.

Telaketjut pyörivät tässä hankkeessa nyt hyvin rasvattuina: maaliskuun alussa Hollanti isännöi PRY-maiden työryhmän kokouksen, joka on lähtöpaukku sotilaallisen liikkuvuuden valmisteluille. Toimintasuunnitelma pitäisi saada valmiiksi jo maaliskuun loppuun mennessä.

Suomi on mukana PRY:ssä, se on meidän ulko- ja turvallisuuspoliittisen johtomme lempihankkeita. Tasavallan presidentti Sauli Niinistö kannattaa EU:n puolustusyhteistyötä, samoin puolustusministeri Jussi Niinistö (sin).

EU:n puolustusyhteistyö etenee Saksa ja Ranska kärjessä, ja sivustoja suojaavat Italia ja Espanja. Ne ovat kaikki puolustusliitto Naton jäseniä, kuten myös sotilaallista liikkuvuutta suunnitteleva Hollanti. Keskeinen osa EU:n puolustusyhteistyötä on entistä tiiviimpi yhteistoiminta Naton kanssa.

Periaatteessa puolustusyhteistyö on kirjattu jo Lissabonin sopimukseen, mutta siihen tuli vauhtia vasta Venäjän miehitettyä Krimin niemimaan kevättalvella 2014. Nato tukee hanketta, mutta puolustusliiton tukipilarilla Yhdysvalloilla on omat epäluulonsa. Sen pelätään johtavan turhaan tuplatyöhön kahden organisaation sisällä.

Turvallisuuspolitiikkaan erikoistunut Uuden Suomen blogikirjoittaja Ari Pesonen pitää selvänä sitä, että sotilaallinen liikkuvuus määritellään maaliskuun työryhmässä Naton tarpeiden ja lähtökohtien mukaan. Siihen suostuessaan Suomi astuu taas askeleen lähemmäksi sotilaallista liittoutumista.

Pesonen kysyi blogissaan viime sunnuntaina, miten pitkälle Suomi on valmis menemään.

– Sotilaallinen kauttakulku on raskaan luokan ulko- ja turvallisuuspoliittinen asia, jossa mitataan heti aluksi, mihin Suomi on todella valmis EU:n puolustusyhteistyössä. Kauttakulussa mitataan Suomea, suostuuko Suomi Nato-maiden esittämiin sotavoiman liikkuvuusasioihin vai ryhtyykö se heti aluksi vänkäämään vastaan, Pesonen kirjoittaa.

Miksi Suomi sitten vänkäisi? Vastaus alkaa V:llä. Jos Suomi avaisi rajansa kauttakulkuliikenteelle, antaisimme Naton kuljettaa Suomen satamien, rautateiden ja maanteiden läpi sotavoimaa ja kalustoa Baltiaan mahdollisen kriisin puhjetessa. Muut reitit Baltiaan voivat mennä kiinni.

Toisin sanoen: Venäjä ryhtyisi vastatoimiin, jos Suomi sallisi sotilasavun virtaamisen alueensa kautta Baltiaan. Suomella ei tällaisessa tilanteessa ole Naton sotilaallisia turvatakuita.

Suomella on jo Naton kanssa niin sanottu isäntämaasopimus, yhteisymmärrys avun antamisesta ”rauhan, poikkeusolojen, kriisien ja konfliktien aikana Pohjois-Atlantin liiton joukoille ja organisaatioille, jotka sijaitsevat tai toimivat isäntämaan alueella, aluevesillä tai ilmatilassa tai kulkevat näiden kautta.”

Isäntämaasopimus oli askel samaan suuntaan kuin PRY. Heinäkuussa 2014 allekirjoitettu pöytäkirja ei kuitenkaan velvoita Suomea, vaan Suomi voi päättää avunannosta itsenäisesti ja tapauskohtaisesti.

PRY on kuitenkin eri kaliiperia ja velvoittavampi kuin isäntämaasopimus: sen tarkoituksena on mahdollistaa nopeat toimet kriiseissä ilman raskasta kansallista päätöksentekomenettelyä. Tässä on Suomen ulko- ja turvallisuuspoliittiselle johdolle nyt paljon pohdittavaa.