Varje år den 29 maj uppmärksammas ett av den svenska humorhistoriens mest klassiska nummer – sketchen ”Mina sjungande ko-l-eanska adoptivpä-l-on” som Killinggänget uppförde i SVT:s Nilecity 1995.

Den 29 maj i år tweetade SVT Play ut ett klipp av sketchen försedd med texten ”Glad 29:e maj! #nilecity”, och sketchen sändes sedan i Roliga timmen på kvällen samma dag mitt under fredagsmyset.

I sketchen har en vit pojke, spelad av Robert Gustafsson, adopterats av två koreaner spelade av Johan Rheborg och Henrik Schyffert. De båda koreanska adoptivföräldrarna sjunger Lou Reeds Walk on the Wild Side med en grov ”asiatisk” accent (”Take a walk on the wassa…”), kan inte skilja på ”r” och ”l”, kisar överdrivet med ögonen och ser ut att ha så kallade ”buckteeth”. Sketchen bygger på klassisk så kallad ”gulinghumor” liksom på den omvända adoptionssituationen som utgår från en slags transfobisk transrashumor: Vad skulle hände om en vit svensk adopterades av två koreanska föräldrar?

Sketchen är inget annat än ett hån mot landets alla 55 000 utlandsadopterade och alla 180 000 asiater. Vad är det egentligen som är så kul med adopterade liksom med en ”omvänd” adoptivfamilj? Och framför allt: vad är det som är så kul med asiater?

Henrik Schyffert, känd antirasist, delade själv SVT-klippet på sin Facebooksida den 29 maj.

Den ”gulinghumor” som sketchen uttrycker plågar samtidigt alla oss svenska asiater i vår vardag när icke-asiater, tyvärr både vita och icke-vita svenskar, ibland vid blotta anblicken av oss kan börja flina och ropa nedsättande tillmälen vid de mest oväntade tillfällen. Det finns här paralleller till den antisemitiska humorn som också var normaliserad under första hälften av 1900-talet, och som byggde på illvilliga nidbilder av judars kroppar.

Men till skillnad från den antisemitiska humorn dyker förlöjligande skämt om asiaters utseenden och beteenden upp om och om igen i radio och tv, i tidningar och tidskrifter, i reklam- och spelfilmer, i digitala medier och på internet och i shower och scenkonstföreställningar än i dag. Att denna ”gulinghumor” är så folkkär just i Sverige är märkligt mot bakgrund av att inga andra i västvärlden proportionellt sett har adopterat och gift sig med så många asiater som just svenskarna.

Problemet är att för oss svenska asiater är de rasstereotyper som ”gulinghumorn” bygger på de enda tillgängliga representationerna som finns att tillgå för oss att spegla oss i. Tänk efter: hur många asiater har du sett i en svensk tv-serie, teaterpjäs eller spelfilm? Och hur många asiatiska skådespelare, musiker, artister eller komiker i Sverige kan du räkna upp?

Det är tyvärr ett faktum att under de senaste 20-30 åren har långt fler vita svenskar som iscensatt asiater i yellowface-utstyrsel – såsom Jarl Borssén, Mi Ridell, Johannes Brost, Anders Lundin, Sissela Kyle och Henrik Schyffert – varit synliga i svensk tv, i svensk film och på svenska scener än det motsvarande antalet svenska asiater.

SVT:s hyllning till och sändning av ”adoptivpä-l-on”-sketchen den 29 maj i år bidrar därför till att fortsätta att underblåsa och spä på vardagsrasismen mot alla oss svenska asiater. Allt detta rimmar illa med det antirasistiska mångfaldsarbete som SVT nyligen så stolt har sjösatt med buller och bång, och som till och med har fått kritik för att vara alltför radikalt.

Tobias Hübinette, docent och forskare i kritiska ras- och vithetsstudier, och adopterad från Korea

Lisa Wool-Rim Sjöblom, illustratör och serietecknare, och adopterad från Korea

Fotnot: SVT play har i efterhand tagit bort sin tweet.