Dela via: Facebook

Twitter

LinkedIn

Känslor har i minst ett decennium dominerat migrationsdebatten. Det är den enkla förklaringen till situationen vi har idag. Och när känslor och inte fakta får styra blir resultaten aldrig bra.

“Man får inte ställa grupp emot grupp”

Det vanligaste argumentet för att stänga alla debatter om fakta kring allt som rör migration och integration. Men svaret är – det får man visst. Snarare är det en skyldighet, för ställer man inte en grupp mot en annan och utvärderar båda gruppernas behov, för att till slut avgöra vilken grupp som har mest rätt till resurserna, så frångår man medvetet rättvisa. Genom att undvika grupp mot grupp frångår man prioritering som byggs på fakta och noggrann utvärdering, till förmån för det fulaste ordet i svensk offentlig verksamhet – godtycke.

Det vi nu ser i svensk politik, på område efter område, är just att politiker särbehandlar en grupp i samhället. Man har undantagit principen att just “ställa en grupp mot en annan” och istället skapat särskilda regler för en grupp i samhället. Nyanlända.

Skälen till kritik men också oro är många. Om vi ska börja i änden oro – känslor men sedan bevis för att saker inte går rätt till, att det finns en orättvisa, skapar en frustration hos alla andra. En frustration över en orättfärdighet som eskalerar till ilska om den inte tas på allvar. Resultatet blir ökad främlingsfientlighet, ökade motsättningar och till slut ökat våld. Så det alltid ut. Arga människor blir våldsamma människor i slutändan. Även svenskar. Våldsamma först verbalt, sedan går även vissa till våldsamhet handgripligen.

Och det här är också orättvist, mot alla nyanlända.

De kommer drabbas av motsättningar de inte förtjänar. De har inte gjort något. Utan det är en kombination av systemfel, att inte följa sina egna regler och lagar och missriktade goda intentioner som orsakar det. Men det spelar ingen roll, de kommer få betala priset. Tyvärr. Hela situationen har bara förlorare.

Är det ett sådant samhälle i vill ha? Ett samhälle som blir mer och inte mindre polariserat, där gemenskapen uteblir och konflikterna eskalerar?

Undanträngningseffekter. Detta byråkratiska ord rymmer många människor. För bakom varje siffra, bakom varje rubrik, finns det människor. Några människor trängs undan.

De undanträngda kommer säga ifrån, var så säkra. Det har de redan gjort, de ryms i en del av Sverigedemokraternas siffror. Men de finns även på nätet i dess skrymslen och vrår, där missnöjet pyr. Det spiller över i kommentarsfält och på privata bloggar. Det verbala våldet, frustrationen, eskalerar. Ju fler som trängs undan desto mer akut kommer situationen bli.

I det område det just nu är mest tydligt är bostäder. För att det är så centralt. Genom lagen om kommuners ansvar för nyanlända ingår en skyldighet att fixa bostad. Men alla kommuner har en rad grupper de också enligt bland annat Socialtjänstlagen är skyldiga att hjälpa med bostad. Misshandlade kvinnor, folk som rehabiliterar sig från drogmissbruk och har varit på behandling, funktionshindrade och hemlösa. Många kommuner tar nu de få lägenheter de har till detta, eller stora delar av dem, och ger till nyanlända. Undanträngningen syns direkt.

Men de dolda undanträngningseffekterna, de som kommer sedan, finns också. Alla de ungdomar som köar för att kunna flytta hemifrån, alla de som flyttat till städer för jobb eller kärlek, de äldre som behöver flytta till mindre och alla andra som är offer för den havererade bostadsmarknaden i Sverige.

Det kommer många fler. För grupp ställs mot grupp i alla andra sammanhang och resurserna ändliga.

Köerna ökar på BUP. Socialtjänsten håller på att implodera på grund av den accelererande bristen på socialsekreterare. När man får uppehållstillstånd får man automatiskt rätt till all svensk sjukvård. Köerna är rekordlånga. De mest sjuka måste gå först, det är ju därför köerna ökar.

I en enorm välfärdsstat som Sverige med världens högsta skatter där vi överlåtit i princip allt till staten och där staten fortsätter att i rask takt att byggas ut eftersom svaret på alla frågor i en socialists värld är högre skatter, högre bidrag och fler myndigheter (nu ska segregationen fixas av en ny myndighet), blir undanträngningseffekterna påtagliga på så gott som alla områden till slut.

Undanträngningseffekt. Detta lilla ord rymmer bara mänskliga öden faktiskt. Byråkratsvenska, men tyvärr orsakas effekterna av ordet av just brist på byråkrati.

“Det avgörande skälet till att den byråkratiska organisationen vunnit terräng har alltid varit dess rent tekniska överlägsenhet över alla andra organisationsformer. En fullt utvecklad byråkratisk apparat förhåller sig till dessa andra former som en maskin till de icke mekaniska slagen av varuproduktion. Precision, snabbhet, entydighet, kännedom om akterna, kontinuerligt, diskretion, konsekvens, strikt subordination, minskade friktioner och minskade materiella och personella kostnader – dessa fördelar är stegrade till ett optimum vid en strikt byråkratisk förvaltning genom skolade ämbetsmän, i synnerhet i dess monokratiska form, till skillnad från alla slags former av kollegial, hedersuppdrags- eller bisysslenatur. I den mån det rör sig om komplicerade uppgifter, är avlönat byråkratiskt arbete inte endast mera noggrant utan i slutändan ofta till och med billigare än formellt sett oavlönat hedersuppdrag“.

Det enda botemedlet på orättvisan som finns är att uppgradera byråkratin. Att politiker och myndigheter lever efter den princip som det demokratiska samhället vilar på – likhet inför lagen. Att alla människor behandlas lika, varken bättre eller sämre. Enda sättet att göra just det är att följa sina egna lagar och regler och att ställa grupp mot grupp. Vid varje beslut.

Undanträngningseffekterna kommer inte försvinna av det. Men orättvisan och därmed frustrationen.

En misshandlad kvinnas behov av en bostad kan inte godtyckligt i varje läge i en kommun anses mindre än en nyanländ familjs behov. Det är inte byråkratiskt och det är inte rätt. Utan fel. Det är godtycke. Politiskt godtycke.

Effekterna av undanträngning kan också mildras genom att vi uppgraderar det egna ansvaret och minskar statens ansvar. Detta är ett ledord för alla som är borgerliga. Människor är kapabla och ansvaret över det egna liv ska inte outsourcas till en för varje år svällande stat som blivit ett eget monster.

Om man inte betalar in premien till försäkringen och har gjort det X månader före olyckan kan du inte få ut något på försäkringen om det brinner. Så fungerar hela försäkringsbranschen. Så måste välfärdssystemet fungera. För det är en försäkring. Staten konfiskerar hälften, för en del mer än hälften, av våra inkomster och delar av våra tillgångar i skatt när man räknar in sociala avgifter, moms etc. För att försäkra oss och för att de tar på sig ansvaret att bekosta olika saker.

Har man ingen försäkring, betalar man inte in till systemet, är man inte försäkrad. Att avkräva detta för alla andra människor i samhället men inte en grupp är det orättvisa. En student har inte rätt till sjukpenning deltid, eller a-kassa. Glömmer du att registrera dig första dagen du är arbetslös på Arbetsförmedlingen är du automatiskt utanför alla socialförsäkringssystem och får inte en krona i sjukpenning om du är sjuk. Alla tror att staten alltid tar emot dig när du faller. Så är det inte. Det är en myt. Vi har ett yttersta skyddsnät och det är socialen. Får du ingen sjukpenning som student är det dit du hänvisas.

Varför svensk politisk debatt inte diskuterar undanträngningen mer intensivt är oklart men var så säkra, detta lilla ord kommer i allt tilltagande grad att bara genom politikens kraftiga effekter tvinga in sin till debattens centrum.

100 000 nyanlända behöver bostäder, i ett land där vi saknar 700 000 bostäder på några år framöver enligt Boverket.

Samtidigt avvecklar Migrationsverket förläggning efter förläggning och kastar undanträngningseffekter i knät på landets alla kommuner. Som inte har något val är att sluta ställa grupp mot grupp, lägga ner byråkratin och börja särbehandla.

Enligt lagen har inte kommunerna skyldighet att ordna bostad efter 2 år. Då ska personerna flytta ut och bostäderna antingen lämnas till en ny familj eller hamna i det system där de hör hemma – i samma system för alla det grupper kommunerna enligt lag har skyldighet att erbjuda bostad.

En krutdurk i vardande. När världens högst beskattade folk, bedövade av en enorm stat sedan generationer som sagt att “oroa dig inte för något, vi tar hand om allt” men plötsligt sviker vad den lovat men behåller pengarna, personligen drabbas av orättvisan godtycket orsakar, då kommer det hända något.

Inte ens en socialist kommer acceptera att deras barn inte får vård på BUP, att de inte får den lägenhet de köat för i åratal inte kommer, att inte de får hjälp när de blir sjuka för att deras behov trängs undan.

Jag vill uppgradera byråkraten.

Den som har som ledord att alla är lika inför lagen. Att det är lagar och regler som avgör, inte känslor. Byråkratin. För byråkratin är rättvisan i systemen, garanten för att alla behandlas just lika.

Men tills vidare får vi vänta på att ordet “undanträngningseffekt” just ska tränga sig in i det offentliga samtalets epicentrum. Det kommer. Var så säkra.