När som helst kommer lastbilsflaket att rasa sönder. Vi trycks mot den brokiga plåtkanten medan soldaterna runt oss försöker hålla en upprätt position. AK47:orna pekar åt alla håll. Föraren gasar på. Den asfalterade vägen krackelerar under lastbilens tyngd och vi kastas runt som trasdockor.

Framför oss åker en svart Lada Niva med sönderskjutet passagerarfönster. Bakom ratten sitter Mikael Skillt, en 37-årig före detta projektledare från Stockholm. I passagerarsätet sitter ”Lynx”, en 36-årig före detta jägarsoldat, också han från Stockholm.

Vi befinner oss några kilometer nordväst om Mariupol, en av de största städerna i Donetskregionen och en av de platser som drabbats hårdast av striderna mellan ukrainska armén och de proryska rebellerna.

På vägen framför oss dyker en checkpoint upp. Midjehöga barrikader av sandsäckar och bildäck längs med vägen.

Bakom checkpointen står några rökande och frusna ukrainska soldater. Bakom dem väntar ett ingenmansland.

Soldaterna tittar skeptiskt mot vårt håll, och kliver sedan fram.

– Lösenord? frågar en av dem.

Det är lördag eftermiddag och vi ska följa med soldaterna på lastbilsflaket på ett övningsdygn. De hör till Azovregementet, en frivilligbataljon som lyder under ukrainska inrikesministeriet och som på kort tid lyckats locka män från bland annat Frankrike, Italien, Grekland och även Sverige för att slåss mot de proryska rebellerna.

Mikael Skillt, svensken som kör Ladan, ropar upp på lastbilsflaket efter lösenordet men soldaterna ser frågande ut. De börjar prata, mobiltelefoner plockas fram och samtal rings. Men frågan kvarstår. Vad är lösenordet?

Vi blir stående intill sidan av vägen. Till vänster, en bit bort, står ett parkerat stridsfordon med ukrainska flaggan hissad.

Det skjuts nästan dagligen i Mariupols utkanter. Framför allt är det checkpoints som den vi står på som brukar bli attackerade. Dessa platser är nyckeln till att hålla separatisterna borta från staden. Här vill vi inte bli stående.

Men lösenordet dröjer.

Kommunikationen inom Azovregementet är varken avancerad eller frekvent. Detta gäller inom Azov, men också mellan Azov och den ukrainska armén. De flesta förlitar sig på mobiltelefoner, eller på rykten. Det innebär inte bara förvirring bland de många olika språk som talas inom frivilligregementet, utan också att det är fritt fram för vem som helst att kunna lyssna. Komradio är en resursfråga, bara de högre befälen har tillgång till dem.

Efter några minuter får Mikael Skillt tag i rätt lösenord via sin mobiltelefon och vi kan passera vägspärren.

Föraren i lastbilen gasar på. Den kalla vinden ilar i ansiktet där vi sitter på flaket, iklädda skyddsvästar men utan hjälm. Tanken på att tillbringa en natt under ett träd i ett ingenmansland i den ukrainska höstkylan känns allt mer motbjudande.

Mikael Skillt kör av från den asfalterade vägen och ut i jordigare terräng. Lastbilen knölar sig efter. Men vid en stor, gyttjig vattensamling nedanför en sluttning tar det stopp. Mikael Skillt kliver ut ur Ladan.

– Inte en chans att lastbilen klarar av den här passagen, vi fortsätter härifrån till fots. Lasta av!

Soldaterna börjar lasta av packningen från flaket. Ryggsäckar, liggunderlag, vatten och bröd – allt slängs ner på marken. Vi hinner precis hoppa av flaket, kränga på oss ryggsäckarna och känna den fuktiga terrängen genomborra kängorna när Mikael Skillt börjar skrika:

– De skjuter, upp på lastbilen!

Packningen slängs hastigt upp på flaket. Vi klättrar upp igen, soldaterna lägger sig i sina positioner, söker i siktena på sina automatkarbiner.

Lastbilens förare får panik. Han sliter med växellådan, kör framåt, sen bakåt, rakt in ett träd. Lastbilsflaket fastnar i stammen och föraren trycker gaspedalen i botten för att komma loss. Till slut är vi fria, kör tillbaka samma väg som vi kom. Soldaterna på flaket är beredda, redo att när som helst ge eld.

Ingen bryr sig om att titta bakåt.

Ingen ser att den svarta Ladan inte följer med.

Att Mikael Skillt och ”Lynx” försvinner.

[gallery ids="56315,56312,56306,56313,56311,56310,56308,56307,56309,56305"]

En stor grind öppnas i utkanten av ett inhägnat område. Här, i byn Ursuf utanför Mariupol, hade den avsatte presidenten Janukovytj ett av sina residens men sedan några månader tillbaka är det basen för Azovregementet. Mörkret håller på att falla. Det dröjer inte länge förrän det är svårt att se vart man sätter fötterna på den oupplysta marken. Inför vintern sparar hela Ukraina på den ryskköpta elen och gasen. Det måste finnas tillräckligt mycket kvar när den riktiga vinterkylan biter sig fast. Därför är inga gatlampor tända. Därför är många hus ouppvärmda, trots att temperaturen sjunker till minusgrader om nätterna.

Vi har just kommit tillbaka in på basen igen. Mikael Skillt och ”Lynx” som förvann utom vårt synhåll kom – efter en kvarts nervös väntan – tillbaka till ukrainska arméns checkpoint där vi otåligt stod med lastbilen och väntade in dem. Mikael Skillt parkerar nu den svarta Ladan framför en av barackerna, hoppar ut ur bilen och smäller igen dörren.

– De sköt fan på bilen!

Exalterade samlas männen runt honom. Mikael Skillt visar hålen efter två kulor som gått in genom den högra bakdörren, åkt rätt igenom bilen och ut på andra sidan.

– Vi parkerade bilen och gick ur för att söka av omgivningen. Då hör vi hur det kommer ett tjugotal bulor – Pang! Pang! Pang! – och två träffar. Vi besvarade elden och då blev det helt tyst. Förhoppningsvis träffade vi någon eller något.

Efter en stund går vi in och sätter oss i matsalen. På golvet tigger vildkatterna ihop sin middag. I dag bjuds det på svål, vitt genomskinligt fläsk. Jag och fotografen Anders Hansson nöjer oss med varsin kopp te. Mikael Skillt, som är vegetarian, hoppar fläsket men äter av potatismoset med god aptit. För honom är det här vardagen sedan tio månader. Då lämnade han allt – sambon och jobbet på byggfirman i Stockholm, familjen uppe i Sundsvall – för att åka till Kiev. Målet var, för att använda Mikael Skillts egna ord, att slåss för Ukrainas nationalitet. Det var i slutet av februari i fjol, efter de värsta sammandrabbningarna på Majdantorget i Kiev.

När vi träffar Mikael Skillt den sista veckan i oktober 2014 jobbar han som kompanichef för en skytte- och spanings­bataljon som hör till Azov – ett frivillig­regemente som grundar sig i höger­extremism, nynazism och nationalism.

Mikael Skillt har själv ett förflutet som nazist i Sverige. I flera år har han varit aktiv inom nynazistiska Svenskarnas parti och i Svenska motståndsrörelsen. 2009 dömdes han till två månaders fängelse för olaga hot och skadegörelse i samband med ett bråk med två män av utländsk härkomst. Mikael Skillt har också – enligt uppgifter i Svenska Dagbladet – tjänstgjort som skarpskytt och spaningssoldat vid NB21 i Västernorrland, ett förband som lades ner 2000. Han har även tjänstgjort i en hemvärnspluton med bas i Västernorrland i fem år efter detta. När fängelsestraffet fastställdes 2009 sa Försvarsmakten upp Mikael Skillts tjänstgöring.

Skillt lyfter upp en vildkatt i knät och erbjuder oss lite matrester. Jag undrar varför han är här, varför han valt att resa till Ukraina för att kriga i det som egentligen är någon annans krig.

– Jag ville hjälpa det ukrainska folket att slåss för ett bättre samhälle. Eftersom jag dessutom har en bra utbildning från försvaret var beslutet ganska enkelt.

Åkte du på utlandsmissioner när du var anställd inom det svenska försvaret?

– Nej, av princip åker jag inte på freds­bevarande insatser. Deras insatsregler suger, man får knappt skjuta tillbaka.

När Mikael Skillt har ledigt från tjänstgöringen i Azovregementet bor han i Kiev med sin ukrainska flickvän Anna. De planerar att gifta sig. Skillt har ansökt om ukrainskt medborgarskap och tror att det bara är en tidsfråga innan det blir godkänt.

– Jag ska stanna i Ukraina. Men hem till Sverige kommer jag nog förr eller senare. Jag har familj där också, även om min mamma tycker jag är en idiot för det jag gör.

Skillt är inte den ende svensken som valt att ansluta sig till Azovregementet. Totalt träffar vi åtta stycken. Men här finns många andra nationaliteter, från såväl Öst- och Sydeuropa som Skandinavien.

Alla har sin egen agenda för sitt engagemang i Azov. De flesta vi träffar har maskerat sina ansikten med svarta huvor. De vill inte riskera att få sina identiteter röjda. Till skillnad från vad svensk lag säger kan det i andra länder vara olagligt att kriga för ett annat lands eller grupps räkning.

Liksom Mikael Skillt har flera av de svenska soldaterna i Azov ett förflutet inom nazism och nationalism. Men det är svårt att få grepp om det är denna bakgrund som speglar de verkliga motiven för deras deltagande i stridigheterna. Mikael Skillt själv hävdar att han inte är nazist, men använder begrepp som ” gemensam genetisk historia” när han pratar om Europas befolkning.

– Jag har varit nazist, det är ingen hemlighet. Men i dag ser jag mig själv som etnisk nationalist. Jag är inte lika extrem längre även om jag fortfarande är det i andras ögon. Jag har tonat ner mina åsikter och lärt mig att allt inte är svart eller vitt.

Du är nationalist, men här i Ukraina slåss du väl för någon annans nationalism?

– För mig är det inte främst landet som är av intresse, utan folket. Trots att vi människor i Europa har utvecklats på olika sätt har vi en gemensam genetisk historia. Vi är fortfarande i grund och botten samma folk. Ukrainas sak är lika mycket min sak.

På hans högra arm sitter ett förbandsmärke föreställande två horisontella linjer av gult och blått, ukrainska flaggans färger. Mitten är prydd av Azovsymbolen, en svart varghakesymbol. Samma symbol som SNA – den nynazistiska och nationalistiska organisationen som skapade Azov – använder i sin logo. Samma symbol som symboliserar idén om nationen. Varghake­symboler är även välkända för att tidigare ha använts av SS-divisionen i 1930-talets nationalsocialistiska Tyskland.

Skillt plockar fram en bild på sin mobiltelefon och säger att han hoppas att märket snart ska bytas ut. Varghakesymbolen ska prydas av färgerna rött, svart och vitt. En text ska stå överst i gotisk font: ”Mors Venit Velociter”, latin för Döden kommer snabbt.

– Jag kommer att stanna med Azov in i det sista. Något annat kan jag inte tänka mig att göra, det skulle vara ett svek.

Han börjar berätta om hur han i strid har haft ihjäl ett antal proryska rebeller. Mikael Skillts historia är detaljerad, men uppgifterna går givetvis inte att bekräfta.

Hur mår du efter en sådan händelse?

– Efteråt känns det ganska bra att man lyckats överleva. Det är alltid vad det handlar om i slutändan.

Svensken som kallar sig ”Lynx”, den 36-årige före detta jägarsoldaten, sitter bredvid. Han är klädd i en beige kamouflageuniform och har kraftig skäggväxt. Under mössan skymtar några ljust snaggade hårstrån. Lynx är engelska för lodjur, och en symbol som även används för flygbasjägarförband inom svenska försvaret.

– Att jag skulle vara här för pengarna är uteslutet eftersom jag, precis som Skillt, får en lön på drygt 2 000 svenska kronor i månaden. Jag är här för det ukrainska folket. Jag gör det för sakens skull, jag får min beskärda del av strid och jag hjälper till.

”Lynx” hymlar inte med att han tidigare jobbat som legosoldat på flera ställen i världen, uppgifter som inte heller går att styrka.

Hur påverkas du av dina handlingar under strid?

– Dåligt samvete kan man ha för sämre saker. Den som skjuter på mig blir något annat än en oskyldig individ. Men visst har jag blivit berörd och tänkt efter. Men det är så världen fungerar. Världen är oförlåtlig.

Vilken är din ideologiska åsikt?

– Jag är svensk, jag är nationalist och jag älskar Sverige. Om man ska hårdra det tycker jag att den vita rasen har ett övertag. Men jag är inte utpräglad nazist, även om jag har varit det.

Efter ett drygt dygn tillsammans med dessa soldater är de nu på lördagskvällen betydligt öppnare än tidigare. Gång på gång blir det dispyter och skämt med bitvis mycket hård nazistisk jargong.

En 48-årig svensk man som kallar sig ”Tor” sitter med oss vid bordet. För några år sedan emigrerade han till Estland.

– Varje månad frågar jag min dotter om godkännande för att få vara kvar, berättar ”Tor”. Så länge hon tillåter det stannar jag. Hon tycker att det jag gör är bra.

Varför är du här? Vad har du för ideologi?

– Jag anser mig själv vara klassisk liberal, men jag är inte här av ideologiska skäl, förklarar han. Jag är här för att stoppa Putin innan han tar sig till Estland.

De andra svenskarna vid bordet skrattar högt och protesterar mot att ”Tor” skulle vara klassisk liberal. Efter några skämtsamma skrythistorier om deras nazistiska förflutna får samtalet en allvarligare ton igen.

Finlandssvensken ”Carolus” är en 25-åring som började tjänstgöra i Azov i oktober 2014. Han har tagit sitt smeknamn från Carolus Rex, latin för Kung Karl men även namnet på en serie skivor med vikingarock. Inte någon gång under vår vistelse med Azov ser jag honom släppa greppet om sin AK47:a. Han håller med ”Tor” och berättar:

– Många hemma har tagit avstånd från mig sedan jag åkte hit. Många ser mig väl som nazist, men de fattar ju ingenting.

Politiken skiter jag i, jag gör det för att försvara mitt hemland.

Charkas har mössan neddragen över öronen och halva ansiktet gömt i en sjal. Trots att han bara är 24 år är han ställföreträdande bataljonschef och operativ kompanichef för Azov. Det är söndag kväll, vi har tillbringat dagen ute på ett blåsigt skjutfält där soldaterna har övat prickskytte och granatkastning. När vi nu är tillbaka på basen börjar Charkas med att kalla Mikael Skillt till stabsmöte. Bakom lyckta dörrar samlas alla högre befäl och kompanichefer. Vi står utanför och tittar in genom en halvt neddragen persienn.

I går kväll hade Mikael Skillt fått beskedet att skottlossningen som inträffade på förmiddagen berodde på ett missförstånd. Att det var ukrainska armén som sköt på den svarta Ladan. Inte orimligt då så kallad ”friendly fire” tidigare utbrutit mellan Azov och ukrainska armén i brist på kommunikation. Men när Skillt kommer tillbaka från mötet med Charkas är beskedet ett helt annat.

– Det var Spetznas som sköt, påstår han.

Spetznas är Rysslands specialförband. Kända för ta sig in bakom fiendens linje och störa, sabotera och infiltrera. Det är samma förband som påståtts varit aktiva i svensk skärgård, både under 1980-talets ubåtsjakter men också under de misstänkta undervattenskränkningarna i oktober 2014.

De nya uppgifterna tvingar Azovregementet att agera. På stabsmötet blev Mikael Skillt informerad om en planerad operation som ska genomföras imorgon måndag. Han går mot baracken för att samla upp soldaterna och berätta om vad han fått veta. På vägen dit säger han till ”Lynx” att Charkas även gett en annan order. En order som Skillt inte vill avslöja för resten av soldaterna i kväll.

– Det är en jävla skituppgift, säger han. Men att berätta om den för killarna i kväll kommer att sänka moralen inför operationen i morgon, vi håller tyst om den så länge.

Skillt går in till soldaterna i korridoren, trycker upp en karta på väggen och informerar på engelska om planerna för morgondagen. Ihop med ukrainska armén ska svenskarna och de andra frivilliga i Azov genomsöka en by efter de misstänkta Spetznassoldaterna. I den stora blandningen av nationaliteter uppstår det snart förvirring. Vilken soldat ska göra vad? Och hur?

Mikael Skillt upprepar och förenklar, igen och igen. Efter mötet avslutar de kvällen med att gå till en liten bar strax utanför basen där Skillts kompani dricker några öl.

Klockan är sju, det är måndag morgon och uppställning på gårdsplanen utanför matsalen. Solen bländar de nyvakna soldaterna. Några av dem pillar nervöst på stridsutrustningen för att kontrollera att allt sitter där det ska. Ett gammalt stridsfordon kör förbi. Azov är redo för dagens operation.

Byn soldaterna ska till består av 13 gator, 1 500 hus. Deras uppgift är att söka igenom hela byn efter fienden. Gata för gata. Tomt för tomt. Taktiken är att gå in i byn från två motsatta håll – den ena gruppen från norr och den andra från söder – för att sedan mötas i mitten. När ordern går ut tittar soldaterna frågande på varandra, de börjar vända och vrida på sig. En svag oro gör sig allt tydligare. Några skakar på huvudet.

– Skojar de? frågar Mikael Skillt. Gå in från två motsatta håll? Det är ren galenskap.

Han berättar att få av de ukrainska soldaterna har stridserfarenhet. Risken finns att de skjuter på allt som rör sig, även den grupp som kommer från andra sidan byn.

Efter morgonmötet kliver alla in i fordonen. En stridsvagn åker först. Sedan en ombyggd svart sopbil med plåtsköldar som kallas för ”Mad Max” och därefter följer några mindre bilar. Kolonnen börjar rulla mot Mariupols flygplats där de ska möta upp de ukrainska soldaterna.

Vi åker i Skillts bil med ”Lynx” och ”Carolus”, den svarta Ladan som blev beskjuten dagarna innan. Det är en blandning av spänning och frustration i bilen. Samtalet handlar om den andra ordern från Charkas, den som Mikael Skillt inte ville avslöja för resten av kompaniet kvällen innan.

– De vill att vi ska sitta vakt vid en checkpoint i två veckor, säger Skillt. Det kan de glömma, det gör jag bara inte.

Han anser att befälen gjort bort sig med detta beslut. Att de utländska soldaterna som tjänstgör i Azov är alldeles för överkvalificerade för att vakta en vägspärr.

– Några har erfarenhet från specialförband och Främlingslegionen medan de ukrainska soldaterna knappt har någon erfarenhet alls.

Vi hinner inte mer än komma ut på den asfalterade vägen förrän soldaterna i stridsfordonet längst fram upptäcker att de måste tanka. Hela kolonnen stannar vid en bensinmack. Det diskuteras en bra stund vilket drivmedel de ska tanka med. Är det 92-oktanig bensin? Eller 95? När soldaterna väl bestämt sig inser de att ingen har pengar att betala bensinen med. Efter en liten insamling får de ihop så det räcker.

– När de inte ens kan tanka rätt oktan i fordonen börjar man ju undra, säger Skillt. Nu börjar jag förstå varför de förlorade Krim.

Han sätter en cigarett i mungipan, tänder den och vänder sig mot ”Lynx” och ”Carolus”.

– Jag kom inte hit för att sitta vakt vid en sketen vägspärr. Grabbar, vad säger ni – ska vi dra till Irak i stället?

Fotnot: I januari 2015 var Mikael Skillts roll i Azov ifrågasatt, och det var oklart om han skulle fortsätta i regementet. ”Lynx” och”Carolus” planerade efter julledigt i Sverige att återvända till Azov. ”Tors” framtid i Ukraina är oklar.

Uppdatering december 2015: Efter att reportaget publicerats har Café kontaktas av en person i gruppen som hävdar att händelsen när svenskarna besköts egentligen gick till på ett annat sätt än som det beskrivs i texten. Mikael Skillit ska själv ha skjutit på bilen, enligt personen. Café har utan framgång försökt nå Mikael Skillit.

Reportaget publicerades ursprungligen i Café i mars 2015.