Frågan om så kallade ensamkommande flyktingbarn som kallas BUV (barn utan vårdnadshavare) på myndighetsspråk har länge varit infekterad. Detta är inte förvånansvärt då det gäller ett av de mest uppenbara bedrägerierna inom asyl som är förenat med stora samhällskostnader. Att hanteringen av ensamkommande har blivit ett hån mot allt det sunda och rationalistiska hjälper föga att upprätthålla allmänhetens tilltro till samhällsinstitutioner. De som följer denna blogg vet redan att jag de första sex månaderna på Migrationsverket arbetade med just denna kategori av asylsökande.

Enligt LEAN-modellen jobbar man på verket i team som har olika arbetsuppgifter. Vårt team hette barnteamet och arbetade med frågor rörande ensamkommande. Handläggare med andra arbetsuppgifter på enheten brukade tycka synd om oss eftersom vi i princip varje dag fick genomlida fullkomligt absurda situationer som är dock ganska beskrivande för det generella läget på asylområdet.

Till exempel som barnhandläggare hade vi leksaksbilar och dockor på rummen. Det kändes föga passande när det kom ”barn” in i rummet som var både gråhåriga och såg äldre ut än alla andra närvarande inklusive god man och advokat. Vid ett par tillfällen blev det ännu värre då dessa uppenbart vuxna män i 35-års åldern faktiskt hade börjat leka med bilarna.

Det är oklart för mig huruvida detta redskap bara var rekvisita för att övertyga en vilsen besökare i att vi hade att göra med riktiga barn eller ett resultat av ledningens totala avsaknad av kontakt med verkligheten men under mina sex månader hade jag inga sökande som skulle ha haft ett behov av leksaksbilarna och dockorna.

Trots det uppenbara var vi som handläggare tvungna att delta i bisarra spektakel som dagligen utspelade sig på våra kontor och behandla dessa personer som barn. Att en myndighetsperson låtsas som om allting går som det ska hade säkert en lugnande och disciplinerande effekt på gode män och andra deltagare som var mindre inskolade. Dock kunde en och annan god man ibland dela av med sig sina bekymmer lite subtilt genom att reflekterande säga något i stil med:

– Jaa, han ser väl lite äldre ut men å andra sidan ser alla mina sökande från Afghanistan äldre ut så det måste vara nog vara så med alla afghaner.

Vi brukade nicka instämmande och fortsätta med våra meningslösa ”utredningar” som bestod i stort sätt av att skriva ”vet ej” och ”kommer inte ihåg” som svar på alla våra frågor.

Det brukar ibland påstås att alla ensamkommande egentligen är vuxna. Det kan jag inte bekräfta. Däremot av de påstått underåriga som jag träffade personligen (cirka 80-90 sökanden) för olika samtal var 50-60 % inom spannet 20-30 år enligt min uppskattning. Tio till femton procent tillhörde den mest provocerande kategorin av ”barn” – mellan 30 och 40 år gamla. Resten kan definieras som ungdomar och gränsfall – mellan 16 och 20 år. Några riktiga barn – minderåriga under 14 år – hade vi bara några enstaka fall. De förekom så sällan att det var en snackis på fikapauser.

Problemet med falska barn har varit känt sedan åtminstone 2005. Från det året började kurvan av antalet ensamkommande peka uppåt år efter år tills den sköt spikrakt i höjden i hösten 2015. Antalet ensamkommande nådde då hisnande 36 tusen och regeringen blev tvungen att dra i nödbromsen genom att införa id-kontroller för att stoppa i första hand just afghaner som regelmässigt saknade några id-handlingar och uppgav sig vara barn.

Den största delen av regeringens migrationslån på 35 miljarder går åt att bekosta just ensamkommandes uppehälle. Det är till och med bekvämt att räkna det totala beloppet: ungefär en miljon per person och år är vad ensamkommande kostar. Genom att multiplicera en miljon gånger 36 tusen hamnar vi någonstans vid lånebeloppet på 35 miljarder. Kostnaden motsvarar nästan den för det svenska försvaret.

Det är provocerande att lejonparten av Migrationsverkets budget går till den kategori som till en stor del består av fuskare och bedragare. Det märker inte bara svenskar som till exempel träffar 35-åriga ”barn” på skolbänken bredvid riktiga ungdomar utan även vanliga asylsökande som anser att det är orättvist att personer som blåljuger om sin identitet får bekväma rymliga boenden, personal dygnet runt, fritidsaktiviteter och i slutändan PUT medan de som uppgav sin riktiga ålder får dela ett litet rum med flera andra sökanden och kan få ett avslag i slutändan.

Trots att problemet har varit känt sedan länge gjorde Migrationsverket i princip ingenting för att bygga upp fungerande ålderskontroller. Sedan 2012 bedrev myndigheten långdragna förhandlingar med Socialstyrelsen. Istället för att skapa ett effektivt och kapacitetsstarkt system kom de två myndigheterna slutligen fram till att ålderskontrollerna skulle bli ännu krångligare och svårare att genomföra genom att lägga en länk till – en pediatriker som skulle ha det sista ordet. Detta gjordes i rättssäkerhetens namn.

Föga förvånande slutade det in en bilkrasch direkt efter lanseringen när pediatrikerna bara tillstyrkte den uppgivna åldern även i fall med de mest uppenbara vuxna och vägrade att skicka underlag till Migrationsverket. Sedan dess stoppades ålderkontrollerna helt. Nu kräver regeringen förgäves gång på gång sedan ett år tillbaka att återuppta kontrollerna ”så snart som möjligt”. Eftersom samma personer inom Migrationsverket som sänkte systemet innan jobbar även med det nya uppdraget är det inte svårt att föreställa sig vilket resultat de kommer att uppnå.

Trots att Migrationsverket under 2012-2013 utförde ålderstester i enstaka fall gick det mindre bra även när det till och med var medicinskt bevisat att personen i fråga varit vuxen. Vid ett tillfälle skrev Migrationsverket upp åldern för två män från Marocko. I vanlig ordning gick informationen till den kommun i vilken de varit placerade som sedan skulle meddela personerna att de måste lämna HVB-hemmet och flytta till ett asylboende för vuxna. De två marockanerna ogillade beskedet och barrikaderade sig i sina rum. Istället för att tillkalla polisen och vräka dem från boendet samt anmäla fuskarna för bedrägeri, bidragsbrott och oredligt förfarande beslutade socialtjänsten i kommunen egenhändigt att förlänga deras placering på HVB-hemmet i två månader till. Motiveringen löd så här:

– De ska nog lugna ner sig så småningom. De behöver lite lugn och ro nu efter beskedet. Vi är inte sådana som tillkallar polisen varje gång!

Alla andra på det aktuella HVB-hemmet fick en tydlig illustration i hur man som asylsökande handskas med svenska myndigheter. Det bör tilläggas att kommunens beslut om den fortsatta placeringen kostade statskassan cirka åttio tusen kronor per månad och ”barn”.

Det är också viktigt att nämna att de allra flesta av falska barn som jag träffade fick PUT. Migrationsverket stoltserar sig med att 88% av ”ensamkommande flyktingbarn” får stanna i Sverige trots avsaknaden av ålderskontroller.

Jag brukar vara återhållsam med att uttrycka egna åsikter i mina inlägg för att inte bli alltför spekulativ utan endast hålla mig till fakta och mina empiriska erfarenheter. Däremot skulle jag vilja göra ett undantag här. Det är djupt tragiskt när ett helt samhälle uppfostras i att se vuxna män som barn och förneka verkligheten. Det är tragiskt för alla inblandade – de lärare och elever som måste dela klassrum med vuxna män som leker barn, socialtjänstassistenter och annan personal som de kommer i kontakt med, tv-tittare som ser vuxna män i reportage presenteras som barn, och inte minst – för de här personerna själva. Den mentala och moraliska korruption detta innebär underminerar grundstenar i det västerländska samhället – ett klart, rationellt och kritiskt tänkande. Ängsligheten kring det här problemet som bidrog till att ingenting gjordes på mer än tio år kan inte rättfärdigas.

Dela det här: Twitter

Facebook

Reddit

WhatsApp

Gilla Gilla Laddar... Relaterade