Expressens Nina Svanberg och Anna-Karin Nilsson har levt en vecka med de svenska soldaterna som deltar i vad som är på väg att bli FN:s blodigaste konflikt.

Flera attacker har riktats mot den svenska militärcampen – och röster höjs om att insatsen är för farlig.

Pickupen kommer körande rakt mot oss. På det öppna flaket: okända män med kulspruta, riktad utåt.

Vi har parkerat på ett torg i Timbuktu. I elledningarna hänger flådda katter. En manlighetsrit, säger soldaterna.

Pickupen kommer allt närmare.

– Vet vi vilka det är? frågar någon i vår grupp.

Ingen vet. Bilen saknar märken eller flaggor.

En sak ser vi: männen på flaket bär svarta turbaner.

Pickupen är alldeles nära nu, kör i hög fart.

När den är bara några meter ifrån oss säger någon att de är från Fama, den maliska militären. Soldaterna pustar ut.

Det här är svårigheten med att arbeta i Mali, säger befälet Henrik från Boden. Att veta vilka det är man har att göra med.

Att veta vem som är vän och vem som är fiende.

När vi rullar in på den svenska militäranläggningen Camp Nobel några kilometer utanför staden läser jag på skylten vid den svenska vaktposten: ”En posts främsta uppgift är inte att vara medgörlig”.

RISKFYLLD MILJÖ. Henrik är befäl från Boden och fotpatrullerar ofta i Timbuktu. Största hotet är att det plötsligt dyker upp självmordsbombare som får tips om att soldaterna rör sig i staden. Foto: Anna-Karin Nilsson

Västerås flygplats, några dagar tidigare. De bär funktionsbyxor med fickor på sidorna och tunna tröjor i mikrofleece. Kort snagg, breda nackar. Truckerkepsar.

Några ska åka på sitt första utlandsuppdrag. Andra har varit hemma på några dagars ledighet.

En ljushårig 20-åring har hela familjen med sig. Småsystrarna kramar om honom. Till och med hunden är där för att vinka av honom. Morsan vill egentligen inte att han ska åka. Det är första gången vice korpralen från Boden åker så här långt.

Snart ska han flyga 500 mil rakt söderut.

Efter att ha checkat in passar några på att ta en sista öl. Mali är ett muslimskt land och på Camp Nobel råder alkoholförbud, där finns bara 0-procentig fruktöl. I väskorna har soldaterna laddat med snusstockar.

Vid gaten väntar ett specialchartrat plan.

– Säg till om du behöver ett knä att sova på, säger en soldat till en av de kvinnliga soldaterna.

SISTA STOPPET. De svenska soldaterna landar i huvudstaden Bamako. Det blir några timmars vila på flygplatsen innan ett mindre plan tar dem vidare till Timbuktu och Camp Nobel. Foto: Anna-Karin Nilsson

PÅ VÄG TILLBAKA. Melissa är signalist och har hunnit vara hem till Sverige ett par dagar. Nu ska hon och kollegerna tillbaka till Mali - och värmen. Foto: Anna-Karin Nilsson FLYGPLATSEN I TIMBUKTU. Säkerhetsgenomgången inför hemresan är smått parodisk, väskor läggs i ett hörn medan en tjänsteman petar i väskorna med en pinne. Sedan flyttas väskorna tillbaka. Foto: Anna-Karin Nilsson HÄRJAT LAND. Mali är härjat av konflikter mellan klaner, terrorister och kriminella krafter som vill ha kontroll över handelsvägarna i området. Foto: Anna-Karin Nilsson

Stabschefen sover större delen av flygresan ned, han är brunbränd efter några dagar i fjällen med familjen under sin ledighet.

Efter att vi landat i huvudstaden Bamako hoppar vi in i vita bussar.

– Vet du vad det är för något?

Det är en av soldaterna som frågar mig om de svarta små soppåsarna som ligger i det ljusbrunröda landskapet.

– De kallas Malis landskapsblomma. De är överallt.

Skräpet blåser i vinden och på natten försöker lokalborna elda upp en del av det vilket orsakar en ständig lukt av bränd plast.

VID SOPTIPPEN. Flera samlas på soptippen utanför Timbuktu för att försöka hitta något av värde. De svarta små soppåsarna ligger överallt och sprids i vinden. Foto: Anna-Karin Nilsson

Det är inte bara terrorister som är ett hot mot de svenska soldaterna på Camp Nobel i Timbuktu. Det handlar också om klimatet, eller närmare bestämt: hettan. Upp till 60 graders värme.

Värmen är precis som kyla. Inte förlåtande. När det är som varmast är rekommendationen att soldaterna bör arbeta endast ett par minuter åt gången.

Vad är egentligen värst, värme eller kyla? Soldaterna svarar utan tvekan: Kyla är lättast att hantera – det är bara att röra sig.

– Men att man tycker det har väl kanske att göra med att man kommer från Norrbottens inland, säger en av soldaterna som är från Malmberget.

I sanden – även inne på anläggningen – finns sandrasselhuggorm, skorpioner och spindlar. Överallt springer små agamerödlor. Deras hud torr, svansarna långa.

En av de högre officerarna är nära att trampa på en huggorm en av dagarna vi är där.

Ryktet sprider sig snabbt bland soldaterna att han dödade den ögonblickligen.

EXTREMA PÅFRESTNINGAR. Solen står som högst på himlen. Soldaterna är trötta efter att ha sovit dåligt under natten ute i terrängen. Foto: Anna-Karin Nilsson

Bristen på vatten och det svajiga avloppssystemet medför en del ovana rutiner.

Den som kissar ska helst inte spola. Den som tvättar sig får max två duschtryck per dag.

Hemligheten med att bli ren ändå är wipes och leave in-balsam. Andra blandar schampo och balsam i en blomspruta och sprayar håret innan de duschar.

VARDAGSLIV. Innan soldaterna åker ned till Camp Nobel får de information om sådant som blir extra viktigt i en så utsatt miljö. Att sköta hygienen och tandvården till exempel. Foto: Anna-Karin Nilsson

– Jag älskar att sova i Natosäng med myggnät under stjärnorna. Att inte veta hur nästa dag ser ut. Egentligen har jag väl alltid haft en längtan till äventyr. Så är det nog för många här. Det som är skönt är att det spelar ingen roll vilka vi är. Den här insatsen är vår gemensamma nämnare, säger Malin, sjuksköterska och soldatutbildad.

Håret ligger i en lös fläta över ena axeln. De gröna ögonen är intensiva. Huden brunbränd. När hon är ute i fält bär hon en Glock och AK5, precis som de andra soldaterna.

– Jag måste kunna hantera ett vapen även om jag jobbar inom sjukvård.

"LÄNGTAN TILL ÄVENTYR". Sjuksköterskan Malin njuter som mest av livet på fält när de är i det fria ute på spaningsuppdrag. Samtidigt krävs ett omfattande säkerhetstänk. Foto: Anna-Karin Nilsson

UNDER STJÄRNOR. "Jag älskar att sova i Natosäng med myggnät under stjärnorna", säger Malin. Men det blir inte många timmars sömn innan soldaterna ska upp igen. Alla har en timmes vakt under natten. Foto: Anna-Karin Nilsson

På hennes ena arm står det ”Respect. Honor. Loyalty” – några av ledorden inom amerikanska armén.

– Det är ju så man bör leva sitt liv. Det funkar även utanför militären.

Längs med sidan av överkroppen har hon också tatuerat in en slingrande blomranka med sju och en halv blomma. En för varje månad hon var under sin första utlandstjänstinsats i Afghanistan.

Kvällen innan vi ska åka ut i fält går vi igenom packningen.

Vi får en guldfärgad påse proppfull med torrmat. Förutom en frystorkad böngryta till mig som är vegetarian är det salta kex, en kalorisprängd ostsmet att ha på, chokladbrownie, vingummiliknande godis och mörk choklad.

På morgonen lastas frysvatten som smälter långsamt i de varma bilarna. Samtliga fordon rapporterar "framryckningsberedd" och så är vi på väg.

TORRMAT. Det är tidig morgon och solen håller precis på att gå upp. Charlie ur sjukvårdsgruppen passar på att hälla i sig lite frukost, en söt müsli i portionsförpackning. Foto: Anna-Karin Nilsson

Jimmys högra underarm är prydd med mannen från Lapplands landskapsvapen. En barbröstad man med påk, magrutor och skägg.

Jimmy säger inte mycket, men när han väl gör det är dialekten påtaglig. Det bästa han vet är att köra fyrhjuling i terrängen.

– Det är skitkul. Det är som att köra skoter hemma.

Inne i bilen är det svalt.

”Använd inte isskrapa på fönstret”, står det på ett klistermärke. I Malis ökenhetta blir uppmaningen komisk.

HIGH FIVE! Så fort soldaterna stannat fordonen på den öppna planen kommer barnen fram. Språket är en barriär, då kan en high five eller fingerlek fungera som en barriärbrytare. Foto: Anna-Karin Nilsson

Vi som sitter bak har två böjliga plaströr med kalluft att föra in under västen när det blir för varmt.

– Vi känner oss säkra. Vi är glada över att Sverige är här, Zlatan!, säger Mohammed, som kommer fram och hälsar när vi står vid en rondell inne i Timbuktu.

En kvinna står på en gårdsplan och försöker blåsa igång en eld mellan runda stenar i ring. Bredvid henne en stor metallskål att laga mat i. Svarta hönor pickar i avloppsdikena som går ut från husen.

Ansiktsuttrycken förändras utifrån vilket område vi kör igenom. Vinkningarna avtar. Barn kikar genom dörrspringor istället.

BARNEN KOMMER FÖRST. När soldaterna hoppar ur sina militärfordon i Timbuktu är barnen de som först kommer fram, nyfikna på vilka som kommer. Här visar Moa en pekfingerlek för entusiastiska barn. Foto: Anna-Karin Nilsson KAN BLI VIKTIGA. Många av barnen som ser de stora militärfordonen dundra förbi vinkar glatt. När några av de svenska soldaterna marscherar genom staden tar de några minuter åt att busa med barnen. Barnen kan bli viktiga informanter längre fram. Foto: Anna-Karin Nilsson FÄRSK FRUKT. Soldaterna köper frukt på marknaden. De konstaterar att priset på mango verkar ha höjts sen sist. Foto: Anna-Karin Nilsson

Christoffer talar franska och kan därför kommunicera med den lokala militären på ett annat sätt än många av hans soldatkolleger.

Han berättar om en oförstående officer från den maliska militären. Mannen kunde inte greppa varför svenskarna höll på med så omfattande säkerhetsrutiner som att spärra av hela gator eller genomsöka hus.

– Den maliska officeraren menade att alla deras erfarna soldater skulle kunna hålla en granat i handen, dra sprinten, släppa och låta den detonera och ändå ha alla fingrar kvar, säger Christoffer och fortsätter:

– För de hade ju sina amuletter och koranen. Han ville släppa en granat där och då för att visa att inget skulle hända.

När Christoffer protesterade ställde sig den maliska officeraren frågande – litade han inte på honom?

– Mitt svar blev att jag ju varken hade amuletter eller koraner. När jag sa det, då kunde han förstå varför vi hade de säkerhetsprocedurer vi hade.

OBSERVANT. Tolken Jakob observerar medan vi övriga promenerar längs den hektiska och trånga gatan. Motorcyklarna kör i hög fart. De svenska soldaterna sticker ut i omgivningen. Foto: Anna-Karin Nilsson

SAMTLIGA DOG. Den utbrända bilen står uppställd vid flygplatsen i Timbuktu. I bilen satt flera FN-soldater när de plötsligt körde på en vägbomb. Samtliga omkom. Foto: Anna-Karin Nilsson

Samma kulturkrock berättar några svenska soldater i huvudstaden Bamako om. De erbjöd soldaterna från ett annat camp mörkersikten.

– Det ville de absolut inte ha. De ville inte se demonerna som de trodde fanns i mörkret.

En annan gång var det en get som gavs till de svenska soldaterna som ett tecken på uppskattning.

– Men kollegerna som tog emot geten hade ju ingen aning om hur de skulle ta hand om den, eller frakta den. Samtidigt var det otänkbart att lämna igen gåvan. Som tur var syntes kollegernas frustration och de fick hjälp att tillreda geten över öppen eld med salt från Taodenni-gruvan, som ligger 15 dagar, 15 nätter med kamel härifrån. Det ska ha varit väldigt gott, säger Christoffer.

– Släck lamporna.

Uppmaningen går ut till bilarna över radion. Det har börjat skymma när vi når övernattningsplatsen vi rekat tidigare under fredagen. Ljud- och ljusdisciplin råder. Vi pratar lågt och har pannlampor med infrarött ljus. Soldaterna monterar tältsängarna under tystnad.

I fjärran syns stadsljusen från Timbuktu.

ÄNTLIGEN TYST. Att vänja sig vid de ständiga ljuden är viktigt. ”Att sova ute är det bästa som finns”, säger flera av soldaterna vi är ute med. Foto: Anna-Karin Nilsson.

PLANER. Lisa ur sjukvårdsgruppen (näst längst till höger) går igenom kartan där morgonens skjutövning ska äga rum. Foto: Anna-Karin Nilsson

Det börjar mörkna så jag ser inte vem som kommer med mangon som soldaterna köpt på marknaden tidigare under dagen. Han som räcker mig den har redan skurit upp den. Frukten är syrlig och varm och det första färska jag äter på hela dagen.

I mörkret pratar jag med Jakob som är skytt och talar franska. Han minns särskilt ett möte med lokalbefolkningen. Mötet var planerat men personen de skulle träffa dröjde. Mannens bröder och kusiner bad soldaterna att flytta på sig och istället fick de sätta sig på en bänk. Då kom mannen – ridande på en helvit, utsmyckad häst.

– Det var tydligt att det handlade om att markera för oss hur viktig han var.

En liten röd lampa lyser ett 50-tal meter bort från där vi står. Där har någon redan grävt en grop som fälttoalett.

Det blir natt. Soldaterna gör upp om vaktschemat. De har en timme var med nattkikare och uppsyn över månlandskapet.

Tystnaden där ute känns nästan öronbedövande.

Hela tiden har vi varit omgivna av ljud och oljud. Hela dagen i bilen, men också inne på Camp Nobel med suset från luftkonditioneringen.

Vi kryper ner i sovsäckarna. Ovanför oss, genom myggnätet, syns hela stjärnhimlen.

STJÄRNKLART. Soldaterna ur spaningsgruppen är ofta ute på uppdrag i den torra terrängen. Då ingår det att sova utomhus, på en tältsäng med myggnät för att skydda sig från insekterna. Soldaterna turas om att hålla uppsikt runt området där man slagit läger ute i öknen. Foto: Anna-Karin Nilsson.

Under natten har en grupp åkt iväg och väckt en sovande lastbilschaufför som stod parkerad mitt i öknen där soldaterna snart ska skjuta lysgranater.

– Det kändes lite schysst att förvarna honom att det skulle smälla, säger Melissa, som är signalist.

Hon berättar att hennes ambitioner innebar en del press i början.

– Mitt främsta mål är att vårt samband aldrig ska fallera.

För att kunna fokusera bättre klippte hon av sitt långa hår.

– Jag störde mig på att det fastnade överallt och såg för jävligt ut.

Nu står vi mitt ute i öknen och Melissa har inte en tanke på håret. För snart kommer smällen.

I VÄGEN. ”Jag störde mig på att det fastnade överallt och såg för jävligt ut”, säger Melissa om sitt tidigare långa hår. Här övar hon på skjutfältet, under stekande sol. Foto: Anna-Karin Nilsson

ÖVNING. Soldaterna övar på att kasta rökgranater. Den torra vegetationen fattar eld vid nedslaget. Foto: Anna-Karin Nilsson

Vi har både öronproppar och hörselkåpor på men kraften känns ända in i kroppen.

Det är det kraftigaste jag någonsin känt.

Jag hinner tänka att det är så här det känns vid en explosion, när bomber faller. Synen försvinner för en kort stund – allt blir bara vitt.

Soldaterna skjuter iväg ljusgranater två gånger och plötsligt är det dagsljus över platsen.

– För den som skjuter iväg granaterna är det som att någon kommer springande och slår dig med en spade över hjälmen, säger Fredrik, ur sjukvårdsgruppen.

På vägen kör ett av fordonen fast. Föraren svär över att Anna-Karin tar bilder.

– Det är pinsamt att köra fast. Man vill inte vara den som alla står och väntar på, säger Charlie, förare i en av bilarna.

GÖR YOGA. Truppen gör rastvila ute på fältet för att kunna observera rörelser hos fienden. Under tiden passar Fredrik (till höger) på att göra yoga. Foto: Anna-Karin Nilsson

Det är sent, de flesta sover. Men Christoffer och Mikael, båda i 25-årsåldern, sitter i djupa mörkbruna plyschsoffor i allrummet på Camp Nobel. De spelar Fifa på storbilds-tv.

Luftkonditioneringen som svalkar allrummet på Camp Nobel tystnar sällan – men när ljudet av uppstarten låter rycker vissa av soldaterna till och ögonen flackar: ”Vad var det som lät?”.

Ljudet påminner för mycket av ett ljud de inte vill höra. Campen har varit utsatt för granatattacker och eldgivning.

Största hotet inne i stan är att ryktet sprider sig om att soldaterna är där och att någon då tar tillfället i akt och kommer med självmordsbombare eller skyttar. Ett tag satt soldaterna i Timbuktu med kroppsskydd i matsalen. De duschade med skyddsvästen inom räckhåll.

LUGN STUND. Arbetstiden på Camp Nobel är ojämn. Vissa dagar är det få sysslor och det finns tid för att bara ta det lugnt, andra dagar är det mycket som ska planeras och göras. Det är inte Christoffer och Mikael på bilden. Foto: Anna-Karin Nilsson

SAKNADEN. Ted är skytt i chefsgruppen. ”Det är jobbigt att se barnen på gatorna, då tänker man på sin egen familj”, säger han. Foto: Anna-Karin Nilsson

Christoffer fipplar på tv-spelskonsolen i allrummet och får iväg en snygg passning över den virtuella fotbollsplanen.

– Alla veteraner säger att första insatsen gör att du åldras fem, tio år. Och det stämmer verkligen.

Killarna berättar att här nere är det viktigt att prata om känslor, vilket kan bli en krock med polarna hemma.

Samtidigt kan den här miljön uppfattas som en väldig macho miljö?

– Du kanske klarar hålla machostilen här nere i en månad. Max. Sen håller det inte längre, du orkar inte, säger Mikael.

Christoffer: – Du är med om så mycket saker. Det märks att vissa gått och burit på mycket. Det var några personer från förra missionen som inte ville prata om vad de upplevt när det var attacker, och de är sjukskrivna än idag. Att prata om sina känslor handlar om överlevnad.

TYSTNADEN. Michael Finta är officer och tar hand om pressbesöken. Han var även med under förra året när FN-campen blev utsatt för en granatattack. Foto: Anna-Karin Nilsson

Är folk nyfikna på vad ni varit med om när ni kommer hem?

Christoffer: – Det första de flesta frågar är: ”Har du dödat någon?” När jag svarar nej på den frågan så tappar de intresset på 30 sekunder. Det finns inte i en 25-årings världsbild att det är så stora problem i världen som det är här nere. Det är för svårt att ta in. Då är det lättare att distansera sig och inte ställa några fler frågor. Men det finns mer än ens egna lilla ruta i världen.

Vad svarar du när folk frågar om du har dödat någon?

Christoffer: – Jag känner att det finns en underton att om man svarar nej på den frågan så är man inte cool, då är det som att man inte har gjort det på riktigt.

Mikael: – Jag har fått den frågan kanske 100 gånger under min karriär. Det kan vara folk som kommer fram på krogen: ”Ah, coolt, är du militär – har du dödat någon”? Sen så nästa fråga: ”Men vi säger såhär, det kommer ett barn, han tar upp ett vapen, skulle du skjuta honom då?”

Christoffer: – Det är sjukt jobbigt när de ställer frågor om scenarion på det sättet. Det är respektlöst. Man blir avkrävd ett svar på något som är absurt, eller på nåt som har så många olika nivåer. Därför är tillvaron här ganska lätt, man skapar sig ett särskilt band till dem man är här med.

ÖVAR. Alla soldater som kommer tillbaka till Camp Nobel måste skjuta in sina vapen efter att ha varit borta. Soldaterna ligger i sanden i stekande hettan och försöker träffa mål en bit bort. Foto: Anna-Karin Nilsson

ANDNINGSPAUS. Frida ingår i sjukvårdsgruppen och berättar att tristessen kan vara svår att hantera: ”När det inte händer något måste man hitta sysslor, som inventering, för att hålla sig sysselsatt”. Foto: Anna-Karin Nilsson

Många män har rollen att de inte säger vad de känner. Tror du att din flickvän tycker att du förändrats till det bättre av att ha varit här nere?

Mikael: – Både och. Hon säger att jag kan vara lite frånvarande ibland. Jag var nere i tre månader och sedan var jag hemma i åtta veckor. Under de åtta veckorna gjorde vi väldigt mycket, vilket så här i efterhand kanske inte var så bra. När man kommer hem är det bra att ha lite lugn och ro. Man tror att man är med i matchen, men det är man inte. Egentligen kanske det är bättre när man är hemma att dra ned på tempot. Att en dag kan viktigaste uppgiften vara att gå och fika. Först efter att ha laddat batterierna mentalt går det att komma tillbaka.

– Jag hade behövt bearbeta och fundera, samla mig och komma in i matchen hemma i Sverige igen. Min flickvän hade nog också en förväntning på hur det skulle vara när jag kom hem. Hon trodde att det skulle vara exakt som när jag åkte. Det var väldigt stressat när jag åkte för att det kom så snabbt inpå att jag skulle åka. Även om man låter normal kanske inte allt är normalt. Känslomässigt på djupet har jag växt mycket. Men inte i det vardagliga. Min flickvän tog upp att jag aldrig sa tack längre vid vardagssituationer. Men jag tror att det hade att göra med att man varit så van vid att man fixar saker själv. Och att jag kan vara mer frånvarande.

CIGARRAFTON. Varje kväll samlas soldaterna uppe på tornet för att se på solnedgången och röka en enstaka cigarr som de köper i militärkiosken. När de lokala böneutropen hörs börjar solen gå ned och var och en går in till sitt. Foto: Anna-Karin Nilsson

"HEJ, DET ÄR PAPPA". Håkan ringer hem till sina fem barn så ofta han kan - men säger att det ibland inte blir så mycket sagt. Att det räcker att bara höra varandra. Foto: Anna-Karin Nilsson VARDAGSMATEN. Menyn ser likadan ut vecka för vecka och blir en del av soldaternas extremt inrutade liv. Tacogrytan är en favorit för många. Foto: Anna-Karin Nilsson RÄKNAR NER. Telefonbåsen är fullklottrade med verser, teckningar – och ett nedräknande av antal dagar kvar. Foto: Anna-Karin Nilsson POST HEMIFRÅN. Resebefälet Marita är långt ifrån sina barnbarn i Sverige men hon håller dem nära sig med hjälp av deras teckningar, som flögs ned med svenska försvarsmaktens postgång. Foto: Anna-Karin Nilsson

Christoffer: – När det gäller min mammas förväntningar på hur det skulle vara när jag kom hem så var det ju att jag skulle vara krigsskadad. Att jag garanterat skulle ha fått PTSD (posttraumautiskt stressyndrom) och att de skulle få ta hand om mig.

Mikael: – Jo, min mamma sa samma sak. Hon sa till min sambo att ”Vi måste tänka på att Mikael känner att det är som att sitta i ett fängelse där nere”. Men nej, mamma, det jag sa var att det var som att sitta på en anstalt och att vi rastas varannan månad. Inte att jag känner att det är som att sitta i ett fängelse.

Vad saknar ni?

Christoffer: Två saker saknar jag. Att dricka vin och att laga mat. Och att få äta maten. Bara få gå och handla ingredienserna.

Mikael: – Ja, precis. Kunna gå till charken och säga att det här vill jag ha.

SMAK HEMIFRÅN. Flera av soldaterna har olika smakförstärkare med sig hemifrån, som salsasås, kanel till morgongröten och grönsakskrydda. Michael, press- och informationsofficer, har tagit med sig två paket Oreo-kex. Foto: Anna-Karin Nilsson

Fyra dagar efter att vi lämnat Camp Nobel blir militäranläggningen utsatt för en självmordsattack. I samma veva är det skottlossning – terrorister tar sig in på området utklädda i blå tröjor till FN-personal. En FN-soldat skjuts ihjäl, tio soldater från andra baser skadas.

Jag tänker på den svenska skylten vid entrén till Camp Nobel.

Nyligen åkte en ny omgång med svenska soldater ned.

I juni sa riksdagen ja till att förlänga insatsen i Mali ytterligare, fram till halvårsskiftet 2019.

Fotnot: Soldaterna medverkar enbart med förnamn i den här artikeln. Vissa har sagt att de inte vill vara med på bild. Detta är av säkerhetsskäl.

Läs första delen av artikelserien här.