I en stor intervju med SportExpressens Sanny Lindström berättar Andreas Engqvist, 31, om sviterna och tankarna efter huvudskadorna som tvingat honom till ett nytt och svårare liv.

Den sista hjärnskakningen fick honom att inse att hockeykarriären var över.

Andreas Engqvist, djurgårdare sedan barnsben är framme vid ett av sina drömmars mål. Han är lagkapten i klubben i hans hjärta. Utåt sett är han till synes lycklig och är precis där han vill vara och trivs som bäst. Men samtidigt, ingen i hans omgivning vet hur han egentligen mår.

Det är hemmapremiär för säsongen 2018-2019, Rögle står för motståndet, och varken Engqvist eller någon annan vet att detta ska bli karriärens sista match.

I mitten av den andra perioden ser de 7197 åskådarna på Hovet Andreas Engqvist falla ihop efter en kollision. Smällen är inte hård, men det är en av alldeles för många under årens lopp.

Andreas Engqvist, i sin sista match. Foto: JONATHAN NÄCKSTRAND / BILDBYRÅN

”Det räcker nu, Andreas”

Efter att ha gått längs den slitna korridoren i Hovets innandömen sätter sig Engqvist i omklädningsrummet.

Där bryter han ihop. Han har under några års tid brottats med sviter av flertalet hjärnskakningar, och nu säger han att han inte känner igen sig själv.

Djurgårdens mångårige lagläkare Bengt Gustafsson tittar på lagkaptenen och säger ord som Engqvist inte vill höra.

”Du måste berätta för dina barn hur du mår. De hör och vet mer än vad du tror. Berätta för dem. Det räcker nu, Andreas.”

Lite mer än ett år senare träffar jag Andreas Engqvist hemma hos honom i familjens hus i Sollentuna med utsikt över natursköna Edsviken. Mina egna upplevelser och erfarenheter liknar Andreas, och jag träffar honom för att höra: Hur mår han? Vad tänker han om allt som hänt? Vad har han lärt sig?

Vi börjar tidigt prata om hans återkomst till Djurgården 2017, efter en sju år lång period med spel i NHL, AHL och KHL.

De sög ut blod med sprutor för att få ned svullnaden så jag kunde spela två dagar senare.

Det har varit en tid med många skador. Under slutspelet 2016 med sitt ryska lag Salavat Yulaev Ufa fick han på kort tid smällar mot huvudet, och det var början på det helvete han gått igenom de senaste åren.

Jag har sett den första smällen, och med tanke på det man vet om hjärnskakningar undrar jag så klart hur klubben kunde tillåta dig att spela?

– Den tacklingen var ful och kom från sidan, och smällen tog här, säger Engqvist och pekar mot högerögat och tinningen.

Han fortsätter:

– Jag tror det var fem minuter kvar av perioden och jag åkte av isen för att undersökas och missade sedan det första bytet i andra perioden. När jag spelade sen igen kom jag fri och blev hakad. Reglerna var då att den som blev fälld skulle lägga straffen. Jag kommer inte ens ihåg efteråt vad jag gjorde på straffen. Inte en susning.

Hur mådde du?

– Just då helt okej, men efteråt var det inget bra. Läkarna kollade mig och sa att det var inte var någon hjärnskakning och det stora problemet var i stället att jag inte såg något på högerögat. Läkarna ville först tejpa upp ögonlocket men kom på att jag inte kunde blinka eller se nåt då.

– Istället åkte jag till en skönhetssalong, de sög ut blod med sprutor för att få ned svullnaden så jag kunde spela två dagar senare.

Men du kom alltså tillbaka och spelade efter den smällen?

- Ja… (lång tystnad). Och senare fick jag en smäll till men då var det kört.

Du vet känslan. Som att ha blivit överkörd av en buss.

Andreas Engqvist beskriver perioden som tuff.

– Speciellt i Ryssland, men jag åkte hem till Sverige över sommaren och allt kändes bra. När säsongen startade året efter spelade jag bra i början. Sen fick jag ytterligare en smäll och huvudvärken kom tillbaka. Då ställde jag in den sista säsongen i Ryssland.

Våren 2017, efter drygt sju månaders rehabilitering, värvades Engqvist hem till Djurgården. Då mådde han bra och klarade alla former av tester. Rehabträningen han hade gått igenom på Åland under en längre tid hade gett resultat.

När säsongen väl kom i gång inledde Engqvist starkt, han var precis så bra som klubbledningen hade hoppats på. Det var runt Enqvist de skulle bygga laget runt de närmsta fyra åren.

– Det var bara så kul att vara hemma och spela igen. Jag har alltid varit djurgårdare och att spela i Djurgården är det största man kan göra.

Men jäklar så bra du var.

– Det kändes bra och framför allt var det roligt att bo och spela hemma igen. Jag hade vilat och rehabiliterat från september till april och kände mig bra och fräsch. Sen får jag den där jävla smällen vid jul…

På annandag jul ställs Djurgården emot Mora på bortaplan, och i samband med en matchsituation då Andreas sträcker sig fram längs sargen för att spela upp pucken till backen får han en tackling från Robin Johansson. Läget är utsatt och kraften tar mot Engqvists huvud.

Andreas Engqvist efter smällen mot Mora på annandagen. Foto: DANIEL ERIKSSON / BILDBYRÅN

När du fick den smällen, var det precis samma känsla som i Ryssland?

– Klart jag blev orolig... Men ändå, dagen efteråt var jag ändå hoppfull, jag tänkte att det kanske var mer nacken. Men. Du vet känslan. Som att ha blivit överkörd av en buss. Jag kom knappt upp ur sängen med en huvudvärk som är svår att beskriva.

Men du gjorde comeback senare den säsongen?

– Jag vilade från spel drygt två månader för att sedan komma tillbaka och spela fyra matcher. Det kändes helt okej. Men när vi tog bussen till en match i Örebro kände jag att ”fan, det är någonting konstigt”. På uppvärmningen höll jag på att krocka med två stycken på isen.

– Marcus Högström sa det till mig efteråt: ”När man passade dig var det som att du inte såg pucken”.

– Jag körde klart första perioden men klev av sen. Jag skulle mördat mig själv om jag fortsatt att spela. Det var som att jag satt i en racerbil och jag kommer ihåg hur det var. Jag såg inte, det var som jag var i en bubbla, och Marcus Weinstock kom. Han hade kunnat köra över och släcka mig totalt. Vi tog efteråt beslutet att jag inte skulle spela mer den säsongen.

Andreas Engqvist i Tre Kronor-tröjan 2017 Foto: ANDREAS L ERIKSSON / BILDBYRÅN

”Var inte ärlig mot mig själv”

När jag hör Andreas berätta hur han kände förstår jag exakt vad han menar. Jag har själv trotsat mitt förstånd och spelat matcher trots att jag bara dagar tidigare fått kraftiga smällar mot huvudet, och känt mig som i en dimma.

Innerst inne förstod jag att det var fel, men slog ofta bort dessa tankar. Jag motiverade besluten för mig själv med att laget behövde mig. Jag skulle visa karaktär. Ingen i min omgivning visste, inte ens min fru.

Jag har pratat runt med andra spelare som drabbats av hjärnskakningar och en del vittnar om att de inte vill säga ifrån på grund av en rädsla att förlora sin plats i laget.

Du hade ändå några års erfarenhet av hjärnskakningar och var också en ledande spelare, en av de bästa i serien. Varför försökte du ens spela?

– Det var nog mer att vi var så jävla bra det året och man ville ju vara med. Vi hade ett så bra lag och spel, så jag trodde vi kunde vinna SM-guld. Det var väl så att jag inte ville missa det och kanske stängde ute saker och inte var helt ärlig mot mig själv.

”Bland det svåraste jag gjort”, säger Andreas Engqvist om att berätta för sina barn. Foto: Per Gut

Det var som en kniv i hjärtat när hon sa: ”Jag vet pappa”.

Nu väntade återigen en längre vila och den rehabilitering han lärt känna de senaste åren. Han skulle göra sig redo för en comeback, som han inte visste då, skulle bli hans sista.

– Jag tränade bra den sommaren och satte personligt rekord på fystesterna. Det kändes bra, jag hade fått tillbaka mycket energi och stördes inte av ljud eller ljus.

Men helt ärligt, kändes det verkligen helt bra, var du helt återställd?

– Vi åkte runt i småhallar på försäsongsmatcherna. Inga problem. Träningen. Inga problem. Men sen i premiären borta mot Frölunda… Allt ljud och ljus. De hade nya spotlights i taket. Fullsatt på läktaren. Intrycken. Då kom det tillbaka igen. Jag såg inte runtomkring mig. Jag hann inte med i huvudet.

Hur kände du efter matchen?

– Helt okej ändå. Jag hade ändå problem i vardagen som jag blundade för och inte hade berättat för någon. Jag blev så arg på barnen en gång som inte ville klä på sig. Jag slängde alla deras kläder i hela hallen och jag kände, någonting är inte helt hundra här. Jag som är så lugn annars och hanterar situationen så här, det var verkligen inte likt mig.

– Jag tänkte att det kanske bara var första matchen, en omställning och adrenalinet. Sen kom hemmamatchen mot Rögle. Det var ingen hård smäll men jag kände direkt…

I omklädningsrummet bröt han ihop och öppnade upp sig för lagläkaren Bengt Gustafsson om hur han egentligen mådde, och fick som tidigare sagt det tuffaste av råd. Att det var dags att sluta spela hockey, och berätta för barnen hur han mår.

– Det är nog bland det svåraste jag gjort, säger Andreas Engqvist och fortsätter:

– Jag berättade för min dotter, hon var fem år då, att pappa inte mådde så bra och hade mycket huvudvärk. Det var som en kniv i hjärtat när hon sa: ”Jag vet pappa. Du har inte varit glad sen vi flyttade in i huset.”

Andreas tar en lång paus innan han fortsätter.

– Det var det som var så läskigt. När jag tänkte efter, det var då, när vi flyttade in i huset, som mina problem verkligen började. Det gjorde ont. Man trodde kanske inte att de hade märkt nåt. När hon sa så… När hon använde det som tidsbegrepp, det träffade verkligen.

Jag fick av en neurolog samma råd 2013, efter några månader av rent helvete med huvudvärk, att prata min sexåriga dotter. Jag hade bara veckor innan hört hur hon viskat till sin kompis att ”pappa leker inte längre, för han har hjärnskadning”. Den sved.

Andreas Engqvist och Sanny Lindström i samtal. Foto: Per Gut

Hur ser en dag ut i dag?

– Jag har svårt att komma till ro när jag ska vila, kroppen vill mer än huvudet. Sen är det klart, man är inaktiv vissa stunder. Jag måste i samband med att jag arbetstränar se till att jag har två timmars vila innan jag hämtar barnen. Annars blir kvällen jobbig.

Du arbetstränar hos Djurgården nu?

– Tre dagar i veckan. En av arbetsuppgifterna är att jag kollar på träningar och då brukar ”Jocke” (Joakim Eriksson, sportchef) fråga vad jag tycker och hur jag ser på situationer. Det är kul och jag känner mig delaktig. Så är Jocke jävligt bra och har hela tiden varit schysst och förstående mot mig. En annan arbetsuppgift är att jag varit på is med några av de unga spelarna och haft individuella utvecklingsträningar. Men det går fort för ögonen. Ibland är det som att sitta i en karusell. När det smäller en puck i sargen blir jag rädd och reagerar kraftigt.

– Jag har pratat med några andra spelare som också lider av sviterna efter hjärnskakning som beskriver samma sak. Men det är ändå kul att få göra nåt. Jag skulle bli sämre av att bara ligga hemma och kolla i taket, säger Engqvist.

Jag minns att jag var enormt bitter på så många, som jag inte tyckte ställde upp för mig. Hur har du känt samma sak?

– Djurgården har varit jävligt bra och aldrig pressat mig. Alla har verkligen stöttat. ”Bengan” har jag haft kontakt med genom åren även när jag var i Ryssland. Han sa tidigt att att jag borde fundera på om jag verkligen skulle spela, att det inte var värt det. Men han har alltid stöttat mig och beslutet att spela har varit mitt och ingen annans.

Jag vågade inte gå ut för att jag var rädd att folk skulle se mig.

Är du fortfarande en del av laget?

– Både och... ”Jocke” rådfrågar mig och ibland om vi ser träningar eller matcher tillsammans. ”Robban” (Robert Ohlsson, tränare) frågar alltid vad jag tycker. Vi har en dialog, då känner man sig delaktig. Sen gillar han att utmana mig och frågar hur jag hade löst olika situationer. När de kommer hem från matcher, eller dagen efter, tar han in mig på kontoret och vill ha min syn. Det är ändå kul. Det uppskattar jag som fan. Att han låter mig vara med. Sen kanske de inte gör som jag säger men det får mig ändå att må bra och tycka det är kul.

– Sen är jag inne i omklädningsrummet ibland om det inte blir för stimmigt. Jag är med efter matcher men måste gå ut när de spelar hög musik och så.

Är du så känslig för ljud?

– Ja, så länge jag inte kan kontrollera det. Därför jag sitter isolerat under hemmamatcherna och om jag kör bil i stan har jag ingen musik på. Då blir det kaos. Klart det finns saker jag skulle vilja göra men jag får betala ett för högt pris dagen efter.

– Jag hade gärna velat gå och se några matcher på Tele 2 med Djurgården i guldstriden, men det skulle varit för tufft.

Är det många sådana situationer du måste undvika?

– Ett tag isolerade jag mig verkligen. Jag vågade inte gå ut för att jag var rädd att folk skulle se mig. Jag undvek att gå ut att äta middag med kompisar. Och om vi har gäster hemma kan det bli jobbigt i huvudet om vi pratar och det är massa annat ljud runtomkring.

Jag känner igen det där med att inte vilja gå ut att göra saker, vilket ofta drabbade barnen, eftersom jag var av uppfattningen att en del kanske skulle tro att jag fejkade mina symptom. Var det så för dig också?

– Jag kände skuld. Jag ville inte heller gå ut och jag trodde folk hade åsikter om vad jag gjorde hela tiden. Då stannade jag hemma i stället.

Andreas Engqvist uppmanar spelare att säga ifrån om de fått en smäll mot huvudet. ”Det är inte tufft att bita ihop då”. Foto: Per Gut

Samtalen med psykologen förändrade allt

Djurgården satte Andreas i kontakt med psykolog, och han säger att det har ”förändrat allt”.

– Hon har inte sett en hockeymatch i sitt liv och vi diskuterar inte saker som hände när jag var fem år. Hon har hjälpt mig att tänka och ifrågasätta mina tankar och när jag varit där känner jag mig som en ny person.

– Hon har sagt att jag först och främst ska komma tillbaka till ett normalt liv. Att jag måste kunna röra mig ute bland folk och inte känna skuld eller oro för vad andra tycker.

Vad kände du skuld över?

– Mot laget bland annat, och vad folk tänkte om mig. När jag var i Ryssland vågade jag knappt le i omklädningsrummet för att de då skulle säga att jag vara frisk och kunde spela.

– Även om man har en hjärnskakning kan man skratta och ha kul, fast att man så klart inte har samma energi. Det präglade mig också här hemma. När jag kom utanför omklädningsrummet trodde jag att folk tittade på mig och jag tänkte att om jag till exempel går på restaurang eller åker skridskor med barnen så kan jag spela hockey.

– Jag fick utmana mig själv med att gå på restaurang och äta middag och ta ett glas vin. En gång kom det fram en man när jag var på en restaurang och sa att det var kul att jag var ute och försökte leva ett normalt liv. Det var skönt.

Mina problem började för tre år sedan. Jag kommer egentligen inte ihåg hur jag var innan.

Engqvist pekar ut över Edsviken. Han säger att han ett tag knappt vågade åka skridskor ute på isen, av rädsla för att någon skulle kunna tro att han fejkade sin skada.

– Om jag kunde åka skridskor där kunde jag väl spela matcher? Jag menar, vad är jag för en pappa som inte ens kan lära min son att åka skidskor för att jag inte vågar visa mig ute. Det går ju inte. Nu har jag hamnat i stadiet att folk får tycka vad de vill. En del kanske har åsikter om jag spelar golf. För mig är det harmoni och ett lugn. Även om jag känner mig trött efteråt är det värt det.

Jag har varit ganska öppen kring sviterna efter min hjärnskakning men än i dag undviker jag frågor om hur jag mår, då jag tror att folk ändå inte förstår eller orkar lyssna på svaren. Därför till frågan jag hatar mest av allt och som du säkert fått massvis med gånger: Hur mår du i dag?

– På nåt sätt har man vant sig att leva med huvudvärk. Tidigare ville jag inte ta tabletter men min psykolog undrade varför jag inte tog dem om det var så att jag upplevde att det blev bättre. Det hjälper en del ibland.

Hur ofta vaknar du upp med huvudvärk?

– Varje dag. Jag är analytiskt av mig. Försöker hela tiden se och förstå vad jag gjort för att ha huvudvärk. Ibland kan den mest inaktiva dagen ge mig än mer huvudvärk dagen efter. Det är svårt att se ett mönster.

Har du huvudvärk nu?

– Lite dovt, en dimma och lite tryck i huvudet. Man har nästan glömt bort hur jag en gång var och hur man är helt utan symptom.

När är det som tuffast?

– Jag vet inte. Det kan bli mycket ligga i sängen. Men det är svårt. Livet går ju vidare. Du har ju själv barn. Hade man inte haft familj hade man kanske blivit fast i sängen. Familjen och barnen ger glädje även om det kan vara tufft ibland.

– Mina problem började för tre år sedan. Jag kommer egentligen inte ihåg hur jag var innan. Man känner, hur ska jag förklara? Det är något som är annorlunda förutom själva huvudvärken.

Vad fick dig att kämpa så länge?

– Det var svårt att ge upp. Man har gått igenom stunder när man förstått att det var kört. Det har jag absolut gjort. Men jag älskar hockey, att få spela i Djurgården har alltid varit en dröm, att vara kapten. Det var stort och jag kände ett ansvar mot laget. Jag har alltid varit hockeyspelaren.

– Vem är jag annars?

Intervjun har lidit mot sitt slut. Nya dagar av arbetsträning och en acklimatisering till en annan vardag väntar för Andreas Engqvist. Innan vi skiljs åt frågar jag honom om han vill skicka med något till framtida hockeyspelare, ledare och föräldrar.

Han svarar:

– Du måste säga ifrån om du får en smäll mot huvudet. Det är inte tufft att bita ihop då. En smäll på armen, eller benet, det kan gå över. Men en hjärna kanske aldrig återhämtar sig.