Propagandaa vai julma rikos elämää kohtaan? – salakuvaaja haluaa kertoa totuuden tehotuotannosta

Oikeutta eläimille -yhdistyksessä toimiva Kristo Muurimaa salakuvaa tuotantoeläimiä suljettujen ovien takana, koska haluaa näyttää jälkipolville, mitä sukupolvemme on tehnyt. Ville Mäkilä

Jaro Asikainen

”Yöllä minä otan kuvia teidän sioistanne”.

Niin lukee tamperelaisen Kristo Muurimaan Twitter-tilillä kohdassa, jossa voi kertoa jotain itsestään.

Ja niin hän tekee. Etsii eläintiloja, joilla öinen vierailu olisi mahdollista ja menee sinne kameroineen. Vangitsee muistikortille tuotantohallien hämärässä yöpyviä sikoja, nautoja, kanoja, kettuja ja minkkejä. Lähtee jättämättä jälkeäkään.

Vielä reilu kymmenen vuotta sitten Muurimaa oli eläinten oikeuksista kiinnostunut yhteiskuntatieteiden opiskelija. Hän kirjoitti pro gradu -tutkielmansa laittomasta poliittisesta toiminnasta ja kansalaistottelemattomuudesta.

”Suora toiminta määritellään toiminnaksi, joka pyrkii saavuttamaan halutun tavoitteen yksilön tai ryhmän omin voimin. Toimija pyrkii käyttämään itse valtaa ja ohittaa ulkopuoliset auktoriteetit ja edustukselliset instituutiot.”

Runsaan vuoden kuluttua gradun kirjoittamisesta Muurimaa vieraili itse ensimmäisen kerran salaa eläintilalla. Sitä ennen suomalaisia tuotantoeläimiä ei ollut salakuvattu.

Taustalla oli halu nähdä, pitääkö se paikkansa myös Suomessa: järkyttävät salakuvat ulkomailta, joissa näytettiin, millaista eläintuotanto on suljettujen ovien takana.

– Arvelin, että täällä tuskin on niin pahoja tapauksia. Suomalaiseen itseymmärrykseen kuuluu, että asiat hoidetaan meillä paremmin kuin muualla. Se osoittautui pelottavalla tavalla vääräksi, Muurimaa sanoo.

Muurimaa on kuvannut kymmenillä suomalaisilla tiloilla ja nähnyt kenties satoja tuhansia tuotantoeläimiä. Hän ja pieni joukko muita aktivisteja uskovat, että salakuvaaminen on ainoa tapa saada rehellistä kuvaa eläintilojen oloista. Vain harva heistä on halunnut tulla julkisuuteen nimellään.

Muutama vuosi sitten joukko tilanomistajia haastoi neljä eläintiloilla salakuvannutta aktivistia oikeuteen. Syytteinä olivat julkisrauhan häirintä ja törkeä kunnianloukkaus. Yhtä lukuun ottamatta kaikki syytteet hylättiin. Yksi aktivisteista sai 20 päivää ehdollista vankeutta julkisrauhan rikkomisesta.

Tapaus oli työvoitto aktivisteille, sillä se herätti median mielenkiinnon ja kiinnitti ihmisten huomiota tuotantotilojen pimeisiin puoliin.

Muurimaa ei ole koskaan jäänyt kiinni salakuvauksesta. Hän ei myöskään ole siitä huolissaan, vaan sanoo voivansa kärsiä seuraukset, jos hänet joskus tuomitaan lain rikkomisesta. Se on hänestä pieni uhraus niiden uhrausten joukossa, joita lukemattomat tuntevat ja kokevat eläimet tekevät ihmisten mielihalujen alttarilla.

Sitä paitsi, ei tarkoitus ole vandalisoida, vaan nostaa esiin yhteiskunnallinen ongelma. Muurimaan mielestä salakuvaus on sallittua, jos vierailut eivät aiheuta tilallisille vahinkoa.

– Yritämme olla niin huomaamattomia, ettei kukaan edes huomaa, että paikalla on käyty.

Salakuvaajan jättämä jälki on toisenlainen. Se julkaistaan myöhemmin verkossa, valokuvina ja videoina. Ne kertovat eläinten tuotantotiloista toisenlaista tarinaa kuin aurinkoiset ruoka- ja maitomainokset. Ei ole Mustikkia ja Mansikkia, vaan nimettömiä lypsylehmiä liassa ja ulosteessa ryvettyneenä. Ei ole tennistä pelaavia vapaita kanoja, vaan ahtaissa häkeissä tungeksivia siivekkäitä, jotka tallustavat mätänevien lajitovereidensa raatojen päällä.

Osassa kuvista on haavoittuneita, sairastavia ja toistensa häntiä poikki pureskelevia sikoja. On karsinan ulkopuolella lattialla lojuvia kuolleita poikasia. On kuvia suurten eläinmassojen keskellä yksittäisistä eläinkasvoista, jotka eivät ole koskaan nähneet päivänvaloa. Vieläkin dramaattisempi on kuva, jossa lojuu sikojen ruumiita lumen peittämässä kasassa kuin Auschwitzin keskitysleireillä.

Kuulostaa dystooppiselta kauhuelokuvan kuvastolta, mutta on se puoli eläintilojen todellisuudesta, jonka Muurimaa haluaa tuoda ihmisten silmien eteen.

– Eläinten olot ovat hyvin samankaltaisia jokaisella tilalla. Suomessa tapaukset ovat vähintään yhtä pahoja kuin muissa länsimaissa, Muurimaa sanoo.

Ensimmäinen reaktio on skeptisyys. Kuka valehtelee, eläinteollisuus vai aktivistit? Eivätkö tuotantoeläimet Suomessa sitten voi hyvin? Eivätkö laki ja viranomaiset muka valvo, että eläimet saavat tiloilla oikeanlaista ruokaa, puhdasta vettä ja moitteettomat olot? Mikseivät viranomaiset puutu huonoihin oloihin, jos sellaisia todella on? Miksi yrittäjät sallisivat eläimilleen pahaa? Mitä jää rajattujen kuvien ulkopuolelle? Voiko tähän linssin läpi esitettyyn todellisuuteen luottaa?

Monet tilalliset ovat järkyttyneet yöllisistä vierailijoista ja kokeneet salakuvaajien toimet loukkaaviksi ja mustamaalaaviksi. Heidän mielestään väitteissä eläinten laiminlyönneistä ei ole perää.

Muurimaa sanoo ymmärtävänsä yrittäjien mielipahaa ja korostaa, että valokuvien tarkoitus ei ole syyllistää heitä. Sen vuoksi hän ja kumppaninsa eivät julkaise kuvaamiensa tilojen nimiä. Kritiikin kohteena on eläintuotanto kokonaisuudessaan.

Entä kuvien luotettavuus? Ovatko eläintilat yhtä kalteria, likaa ja kärsiviä eläimiä?

Muurimaa myöntää, että kuvat eivät ole koko totuus tuotantotiloista, vaan ensisijaisesti keino nostaa tietoisuuteen eläintuotannon olemus. Muurimaalle se tarkoittaa, että eläimiä ei kohdella eläiminä, vaan ne nähdään tuotantovälineinä, rahana ja resurssina.

– Se on huikeassa ristiriidassa sen kanssa, mitä tiede on selvittänyt eläimistä. Tiedämme, että ne ovat tietoisia ja tuntevia olentoja. Siat ovat yhtä viisaita kuin koirat, ja kanoille voi opettaa agilitya. Silti kohtelemme eläimiä kuin koneita.

Tietenkään kaikkialla tuotantotiloilla ei näytä niin äärimmäiseltä kuin eläinaktivistien kuvat antavat ymmärtää, mutta tarkoitus pyhittää keinot. Dramaattiset kuvat herättävät ihmisten kiinnostuksen ja kiinnostuksen on tultava ennen muutosta. Kuinka moni mietti 20 vuotta sitten, mistä heidän ruokansa on peräisin?

– Ongelma ei ole se, että tuotantotiloilla rikottaisiin lakia, vaan se, että kaikki tapahtuu lain puitteissa.

Kerran Muurimaa ja muut salakuvaajat olivat tilalla, jossa he näkivät sian, joka ”makasi henkitoreissaan oman ruumiinsa kudosnesteiden ja ulosteen seassa”. He tekivät näkemästään ilmoituksen eläinsuojeluviranomaiselle. Tapaus ei johtanut seuraamuksiin.

Salakuvaajat vierailivat tarkastuksen jälkeen tilalla uudelleen, ja huomasivat, ettei mikään ollut muuttunut. Sika makasi henkitoreissaan edelleen, aktivistien näkemyksen mukaan hengissä vain odottamassa teurasautoa.

Se rapautti Muurimaan uskoa siihen, että Suomessa oltaisiin oikeasti kiinnostuneita eläinten hyvinvoinnista.

– Ei ole kyse valvonnan puutteesta, vaan löyhästä lainsäädännöstä ja voittojen maksimoinnista. Ideologia, jossa eläimet ovat ainoastaan hyödykkeitä on väärä.

Aktivistit ovat muulloinkin tehneet ilmoituksia näkemästään viranomaisille. Lähes poikkeuksetta tarkistuksissa on todettu, että tilan eläintenpidossa ei ole huomautettavaa. Virallisesti eläimet voivat siis hyvin ja toiminta on laillista.

Muurimaan mukaan eläinten kärsimys on kuitenkin todellista ja jotain, mikä on paljon syvemmällä kuin fyysinen kaltoin kohtelu.

– Kun puhutaan broilereista ja sioista, uskon, että jokainen eläin kärsii. Se, mikä on visuaalista, on eri juttu. Henkinen kärsimys, joka on ehkä pahinta, mitä tiloilla tapahtuu, ei oikein näy valokuvassa. Se on sellaista elämän virikkeettömyyttä, monotonisuutta ja ahtaissa oloissa olemista. Siitä ei voi ottaa kuvaa, joka järkyttäisi suurta yleisöä.

Ennemmin tai myöhemmin se loppuu, Muurimaa uskoo. Tehotuotanto ja lihasyönti siis. Muutos ei tosin johdu ihmisten heräämisestä eläinten kärsimykseen, vaan havahtumisesta ympäristön ylikuormittumiseen. Esimerkiksi nauta on tehoton ravinnonlähde, joka muuntaa syömästään kasviproteiinista noin 15 prosenttia ihmiselle syötäväksi kelpaavaan muotoon.

– Lihatuotanto on suurimpia kasvihuonepäästöjen aiheuttajia. Mielestäni on väistämätöntä, että näin ei voi jatkua loputtomiin, mies näkee.

Tuleeko kaikista maailman ihmisistä sitten kasvissyöjiä?

Muurimaa naurahtaa hieman. Hymyilee vienosti katse maahan luotuna. Ehkä ajatus tuntuu hänestäkin kaukaiselta.

– Nykyteknologialla on mahdollista kasvattaa lihaa keinotekoisesti laboratorio-olosuhteissa. En näe syytä, miksei se voisi tulevaisuudessa yleistyä.

Toistaiseksi salakuvaajien vaatimuksille on viitattu kintaalla. Poliittinen tahto on Muurimaan mielestä sellainen, ettei ongelmiin haluta puuttua.

– Siinä ajassa, mitä me olemme tiloja kuvanneet, ei niissä ole tapahtunut minkäänlaista edistystä.

Ruotsissa ja Tanskassa kettutarhaus on lakkautettu ja kiinnostus eläinten oloihin herännyt. Useissa Euroopan maissa turkistarhaus on kielletty kokonaan. Mies toivoo, että Suomi tulee perässä.

Yksi Muurimaan salakuvausta motivoiva tekijä on halu näyttää jälkipolville, mitä meidän sukupolvemme teki eläimille, joita markkinoidaan vapaina ja onnellisina. Hän uskoo, että hänenkin ottamiaan kuviaan katsellaan, ehkä kymmenien vuosien päästä, järkyttyneenä ihmisen piittaamattomuudesta.

Empatia, joka Muurimaasta huokuu eläimiä kohtaan on jollain tavalla liikuttava. Aikuinen mies, joka on niin huolissaan pikkutipuista. Enemmän kuin omasta maineestaan.

Hänen mielestään jokainen lintu 20 000 kanan kanalassa on ainutlaatuinen yksilö.

Salakuvaus tulee Muurimaan mukaan jatkumaan niin kauan, että yhteiskuntakin lakkaa pitämästä eläimiä ruoka-aineena.

Oikeutta eläimille -yhdistys julkaisi salakuvaajien materiaalia ensimmäisen kerran vuonna 2007. Sittemmin on salakuvattu sadoilla suomalaisilla tiloilla. Kuvaajia on kymmenkunta.

Tarkoituksena on nostaa tietoisuuteen tuotantoeläinten olot ja muuttaa ihmisen suhtautumista eläimiin.

Eläinoikeusaktivistien mukaan tuotantoeläimet eivät voi hyvin. Maataloustuottajien ja viranomaisten näkemys on päinvastainen. Lait ja asetukset suojelevat eläimiä kivulta, kärsimykseltä ja tuskalta.

Salakuvauksen laillisuudesta on kiistelty oikeudessa. Usein tapauksia on tutkittu julkisrauhan rikkomisena. Tuomio on tullut yhdelle.

Eläinsuojelujärjestö Animalia palkitsi salakuvauksen 2000-luvun eläinsuojeluilmiönä.

Viimeisimpiä salakuvaajien kuvia ja videoita on julkaistu Eläintehtaat.fi-sivustolla.