LappeenrantaItärajalla Keskisaaren kylän kohdalla raja kulkee viivasuoraan 10 kilometrin matkan. Talon kohdalla se heittää yhtäkkiä itään, kiertää pellon reunaa pitkin ja palaa takaisin linjaansa.

Talon asukas Kirsti Lautala seisoo pihassaan paikassa, joka voisi olla nyt osa Venäjää.

– Tästä se raja olisi mennyt, kertoo Kirsti kävellen vanhan navetan takana.

Pajukossa näkyy sammaloitunut kivijalka, joka kuului saunalle. Vain se olisi jäänyt Suomeen jos Neuvostoliiton suunnitelmat talvisodan jälkeen olisivat toteutuneet.

Jotain kuitenkin tapahtui.

Tämä juttu kertoo rajassa olevasta Molotovin mutkasta, Mäkelän talon kohtalosta sekä verisestä sotilaasta, joka tuli rajan takaa.

Kirsti seisomassa talonsa pihassa. Tommi Parkkinen / Yle

Talvisota 1940: mutkan syntyhistoria alkaa

Suomi hävisi talvisodan keväällä vuonna 1940. Voitto ei tullut niin helposti kuin Neuvostoliitto odotti. Maa oli tarkoitus valloittaa ja miehittää. Tämä kuitenkin epäonnistui.

– Neuvostoliiton tavoitteena oli valloittaa Suomi. Keskeistä oli kaapata alueita siinä vaiheessa, kun todettiin, ettei Talvisota mennytkään kuin oli suunniteltu, kertoo Suomen historian dosentti Juha Pohjonen.

Valtausten varmistamiseksi raja vedettiin uudelleen.

Kävi niin, että Josif Stalin joukkoineen veti niin leveän rajan karttaan, että viivan leveys vastasi maastossa parin kilometrin levyistä kaistaletta.

– Suomalaiset neuvottelijat saivat kartan eteensä, kun he menivät Moskovaan 12.3.1940 kuulemaan rauhanehdot. Viiva oli todellakin niin leveä ja kartan mittakaava pieni, että siitä syntyi ongelma. Stalin oli kartan hyväksynyt ennen sen pöytään tuomista, kertoo Pohjonen.

Suomen suunnitelmaksi muodostui nyt pelastaa rajan taakse jäävistä alueista takaisin mahdollisimman paljon.

Rajalinjan itäpuolelle jäänyt Karjala ja suomalaisten omaisuus olivat mennyttä. Myös Mäkelän talo oli jäämässä rajan itäpuolelle, Neuvostoliittoon.

Tommi Parkkinen / Yle

Sodan jälkeen 1940: talo vallattiin ja oli lähellä räjähtää

Vuonna 1939 alkanut talvisota tyhjensi itärajan asukkaista. Monelle koitti evakkomatka muualle Suomeen ja tilat jäivät tyhjilleen. Mäkelän talo jäi keskelle sotatannerta.

– Talon asukkaat ajoivat karjan Selänpäähän junaan ja sieltä mentiin Laitilaan lehmineen kaikkineen. Lammillakin olivat jossain vaiheessa, muistelee Kirsti.

Sotien jälkeen kylän asukkaat alkoivat palata takaisin kotitiloilleen. Näin tekivät myös Kirstin aviomiehen Martin vanhemmat. Talon kohtalosta ei ollut tietoa ennen kuin se nähtiin omin silmin. Koti oli paikallaan. Ulkokuori kuitenkin piilotti sen, mitä sisällä oli tapahtunut.

– Ammus oli tullut sisään ja rikkonut lattioita ja ikkunoita. Sanovat, että se oli vielä suomalaisten ampuma, joka oli jäänyt lyhyeksi. Oli räjähtänyt kiviuunin sisällä. Ei ollut tuleen sytyttänyt, mutta taloa piti korjata, muistelee Kirsti.

Olin lapsi sota-aikana niin pelotti jos ne (neuvostoliittolaiset) vaikka tulee sieltä. Mäkelän talon asukas Kirsti Lautala

Kranaattipommituksen lisäksi taloa olivat myllänneet neuvostosotilaat.

– Lattialla oli ollut olkia ja sotilaiden jälkiä. Kyllä ne naiset olivat saaneet siivota, kertoo Kirsti.

Sota-ajan arkistot ovat olleet 70 vuoden ajan salassa pidettäviä. Tietokirjailija ja historian dosentti Juha Pohjonen on tutkinut viime vuosina avattuja tietoja ja tietää Mäkelän talon tapahtumista vuonna 1940.

– Talossa asui neuvostoliittolaisia sotilaita, jotka vahtivat Suomelta valloittamiaan alueita, kertoo Pohjonen.

Mäkelän tilalle kävi paremmin verrattuna vähän matkan päässä sijainneeseen suomalaistaloon, jota neuvostosotilaat käyttivät keskuspaikkanaan.

– Siellä juotiin alkoholia, riekuttiin ja huudeltiin Suomen puolelle. Sinne nähtiin tuotavan naisia. Lähes kaikki oli rikottu ja revitty heidän lähtiessään, ja ihmisjätökset jätetty lattialle, kertoo Pohjonen.

Mutta Mäkelän talo oli yhä pystyssä.

Vuosi 1940: Uusi raja vedetään ja Mäkelän talo pelastuu

Suomalaisilla neuvottelijoilla oli sodan jälkeen vaikea tehtävä. Rajan alle ja Neuvostoliiton puolelle jäävistä alueista haluttiin pelastaa mahdollisimman paljon takaisin.

Ainoat keinot olivat neuvottelutaidot ja viekkaus hyökkääjävaltiota vastaan. Oivallettiin vedota rajaseudun asukkaiden kohtaloon.

– Raja oli sovittu menemään suoraan. Molotovin kanssa kuitenkin sovittiin, ettei asuttuja kyläyhteisöjä hajoteta, mikäli mahdollista, kertoo Pohjonen.

Neuvostoliitto yllättäen suostui tähän. Keskisaaren kylä olisi hajonnut, jos raja olisi mennyt vedetyn viivan mukaan.

Tommi Parkkinen / Yle

Talolla oli myös onnea matkassa. Muutoksiin kylien kohdalla sisältyi ehto. Rajan tuli kulkea maantieteellisiä muotoja pitkin. Luonto suosi rajaa Mäkelän talon kohdalla.

– Etelässä nykyisen rajan muodostaa Rakkolanjoki ja pohjoisessa korkea rinne, jonka päällä raja nyt kulkee, kertoo Pohjonen.

Käytiin vaihtokauppaa. Neuvostoliittolaiset saattoivat vaatia tiettyjä alueita, ja vastavuoroisesti luovuttaa maata muualta rajan itäpuolelta. Siksi itäraja on on niin mutkikas nykyään. Puhutaan Molotovin mutkista.

– Kyllä se meni näin. Jos vaikka katsoo karttaa, niin Vainikkalan kohdalla rajassa on kärki Suomeen päin, koska neuvostoliittolaiset halusivat vahtia rautatieasemaa. Voi hyvinkin olla, että he vastavuoroisesti joustivat tässä kohtaa, pohtii historian dosentti Juha Pohjonen.

Kirsti Lautala asuu Suomen ja Venäjän rajalla kohdassa, jossa raja tekee pienen tarkkaan suunnitellun mutkan. Talo pelastui täpärästi Suomen puolelle, kun raja vedettiin sodan jälkeen uudestaan.

Kirsti muuttaa taloon "Pelotti jos ne vaikka tulee sieltä"

Mäkelän talon pihamaalla vallitsee varhain aamulla täysi hiljaisuus. Sellainen hiljaisuus, jossa kuulee oman hengityksensä. Ei uskoisi paikan olevan suurvallan rajaviivalla, jonka ulkopolitiikkaan kuuluu maailmanlaajuinen uhittelu, ilmatilaloukkaukset ja sodankäynti Lähi-idässä.

Talon yli 80-vuotias asukas on herännyt aikaisin, kuten maaseudulla on tapana. Vanha punatiilinen uuni seisoo synkkänä tuvan hämärässä. Se rakennettiin uudestaan sotien jälkeen.

Kirsti on entisen Lappeen kunnan Kanalammen tyttöjä. Hän muutti Mäkelän taloon pysyvästi vuonna 1954 tavattuaan aviomiehensä Martin 18-vuotiaana.

– Kun muutin tänne niin arastelin alussa. En mielelläni mennyt ulos pimeällä. Olin lapsi sota-aikana, niin pelotti jos ne (neuvostoliittolaiset) vaikka tulee sieltä, kertoo Kirsti ja katselee raja-aidan suuntaan itään.

Kirsti poimii punaviinimarjoja pihallaan. Tommi Parkkinen / Yle

Kanalammen asukkaat joutuivat evakkoon Kalantiin. Sotien loputtua Kirsti oli kymmenvuotias. Ne ajat pyörivät nuorella vaimolla yhä mielessä, mutta pelot haihtuivat hiljalleen maatilan arkeen yhdessä aviomiehen kanssa.

– Tapasimme tansseissa Simolan lavalla kesällä 1953. Siihen aikaan mentiin niin nuorena naimisiin, kertoo Kirsti.

Talo oli seisonut sotavyöhykkeellä vain yhdeksän vuotta aiemmin.

Tila pelastui – kotikylä ja metsät jäivät rajan taakse

Kirsti katselee ulos tupansa ikkunasta Venäjän puolella kasvavaa vanhaa kuusikkoa.

– Mikähän siinä on, etteivät ne kaada tuota metsää? Jos tuo olisi Suomessa niin olisi hoidettu, ihmettelee Kirsti.

Rajan takana kasvaa yhä suomalaisten menetettyä omaisuutta. Pellot ja lehmihaat ovat pajuttuneet ja kasvaneet umpeen, kun luonto on ottanut omansa. Enää ei Lautaloiden menneitä maita erota kuusimetsän seasta.

– Sinne jäi metsää 45 hehtaaria, sanoo Kirsti katsellen ikkunasta.

Tommi Parkkinen / Yle

Metsämaata jäi Suomen puolelle sen verran, ettei tila joutunut täysin tyhjän päälle. Mutkan sisään jäi peltoja, jonka ansiosta maanviljelystä sai leivän pöytään. Nyt ne ovat vuokralla.

Lautalan varsinaisen kylän paikka sijaitsee nyt Venäjällä kävelymatkan päässä. Matkaa sinne on talolta kolmisen kilometriä. Sieltä Kirstikin on tainnut saada miehensä kautta sukunimensä.

Kaipaus rajan taakse jääneeseen kylään ei ole kaikonnut sieltä lähteneiden ja heidän jälkeläistensä muistoissa. Moni on käynyt katselemassa itään ja kuunnellut.

– Sukulaiset kylässä käydessään kyselevät, että onko kuulunut, kun Lautalan käki kukkuu? Ja kuuluuko sieltä mitään ääniä enää? Siihen aikaan siellä oli karjaakin, ja kesäiltana kuului soittoa ja laulua. Nyt ei kuulu enää mitään, kertoo Kirsti haikeana.

Piikkilanka väistyi - tilalle teknologiaa

Kaksi suomalaista rajavartijaa kävelee pitkin syksyistä rajaviivaa paikassa, josta rajan mutka alkaa.

– Tuossa on yksi vanha rajapyykki. Siinä lukee Suomi, osoittaa toinen rajavartijoista.

Ennen valtiot erotti toisistaan piikkilanka-aita. Nyt sen tilalla on puolitoistametrinen verkkoaita viiden metrin päässä raja-viivasta Suomen puolella. Sen takana kohoaa kivistä pinottu kasa, jonka päällimmäisessä lohkareessa lukee tosiaan Suomi. Se on pystytetty paikkaan, josta raja lähtee kääntymään itään kiertääkseen Mäkelän talon.

Se oli kova juttu täällä päin. Joukkueenjohtajat ajoivat Vainikkalasta tuhatta ja sataa autolla paikalle. Pekka Leino

Valtioiden välinen raja on näkymätön. Venäjän puoli on merkattu punavihrellä pylväällä, joka Suomen puolella on sinivalkoinen. Niiden välissä varsinainen raja kulkee ilman näkyvää linjaa. Sinne suomalaiset eivät pääse ylittämättä aitaa. Venäläisillä ei ole sitä esteenä.

Tommi Parkkinen / Yle

Puolitoista metrisen verkkoaidan yli pääsee kuka vain, jos niin mielii ja ehtii. Venäjän puolella pysäytetään useita rajan yli aikovia vuosittain. Suomen rajalla tarkoitus on havaita luvattomat ylittäjät ja ottaa kiinni.

– Ylittäjät voidaan havaita teknisellä valvonnalla, rajapartion avulla tai rajaseudun asukkaan ilmoituksella. Käytetään myös helikoptereita ja kiinteäsiipisiä aluksia, kertoo rajavalvontaupseeri Kimmo Gromoff Kaakkois-Suomen rajavartiostosta.

Rajaviivaa valvovat erilaiset kamerat, lämpökamerat ja sensorit, kuten liiketunnistimet. Rajasta "merkittävä" osa on teknisesti valvottu, mutta ei kaikki.

– Ei ole joka kohta valvottua. Raja on pitkä ja isoja osia on erämaata, missä ei ole teitä eikä mitään. Niitä valvotaan rajapartioilla ja lentävä laitteisto osallistuu myös siihen, kertoo Kimmo Gromoff.

Miten suuri osa rajasta on valvomatonta, sitä ei kerrota.

– Teknistä valvontaa kehitetään koko ajan eteenpäin. Määrä kasvaa koko ajan, kertoo Gromoff.

Tommi Parkkinen / Yle

Aina välillä joku tuntuu pääsevän Suomeen asti

Tänä vuonna Kaakossa on havaittu 11 luvatonta maastorajanylitystä. Rajaseudun asukkailla on heidän kiinni saamisessa yllättävä rooli.

– Rajaseudun asukkaat ilmoittavat havainnoistaan aktiivisesti ja niillä on iso merkitys, kertoo Gromoff.

Luvattomat ylittäjät ottaa kiinni koirapartio, eli kaksi rajavartijaa ja koira.

70-luvulla Mäkelän talo joutui tapahtumien keskipisteeseen. Kirsti oli tuolloin päälle kolmekymppinen pienen lapsen äiti.

Vuonna 1972: itäraja vuotaa

Sotien jälkeen Mäkelän talossa maata viljeltiin ja karjaa kasvatettiin. Lapsiakin oli syntynyt.

Mäkelän talon emäntä Kirsti oli aikeissa lähteä syöttämään kanoja pienen poikansa kanssa kun…

– Mie näin miehen tulevan tuolta mäkeä alas ilman paitaa. Luulin rajavartijan tulevan juomaan, kun ne kävi joskus kesäkuumalla meidän kaivolla. Sitten huomasin, ettei tämä ole edes suomalainen. Naama oli veressä ja korvastakin valui. Kyllä siinä alkoi kananruokakuppi tutisemaan, kun mie säikähin. Hän tuli tuonne sisälle pesulle minun perässä ja soitin rajavartiostolle, että täällä on nyt venäläinen. Sitten ne hakivat hänet pois, muistelee Kirsti.

Tapauksen muistaa myös jo nyt yli 20 vuotta eläkkeellä ollut Pekka Leino. Hän oli tuolloin nuori rajamies.

– Sieltä tuli yli venäläinen sotilas. Huhujen mukaan oli tapellut ja kaveri lyönyt häntä lapiolla. Puolitajuttomana tuli Lautalan taloon. Se oli kova juttu täällä päin. Joukkueenjohtajat ajoivat Vainikkalasta tuhatta ja sataa autolla paikalle, kertoo Pekka Leino.

Kyllä ne herrat kävivät tuomassa kukkakimpun ja mitalinkin. Kirsti Lautala

Luvattomia ylittäjiä on näkynyt Mäkelän talon seuduilla enemmänkin.

– Nyt ei ole vuosiin näkynyt, mutta yhtenä kesänä niitä tuli tästä mäeltä yli. Silloin niitä oli paljonkin liikenteessä. Rajavartiosto otti heitä tuolta maantieltä aina kiinni, naurahtaa Kirsti.

Rajavartiosto ei jättänyt rouvan toimintaa pelottavassa tilanteessa huomioimatta.

Kirsti osoittaa suuntaan mistä rajan ylittänyt poika tuli. Raja-aita kulkee 30 metrin päässä mäen harjanteen päällä. Tommi Parkkinen / Yle

– Kyllä ne herrat kävivät tuomassa kukkakimpun ja mitalinkin. Sanoivat urhoollisuusmitaliksi, vaikka en minä itseäni mitenkään urhoolliseksi tuntenut, nauraa Kirsti.

Kyseessä on Rajavartiolaitoksen ansiolevyke, joita myönnetään edelleen.

– Sellainen voidaan myöntää ansiokkaasta toiminnasta rajavartiolaitoksen hyväksi, kertoo rajavalvontaupseeri Kimmo Gromoff.

Rajalle lisää rajavartioita ja konepistooleja

Rajavartijoita liikkui rajalla enemmän ennen kuin teknologia alkoi korvata jalkatyötä. Silloin vartijat tunsivat Keskisaaren asukkaat paremmin. Nykyään heitä näkyy harvemmin.

– Alkuaikoina niitä näkyi päivittäin molemmin puolin. Niitä kävi täällä kysymässä kuulumisia ja joskus sisälläkin. Mutta ei nämä nykynuoret enää samalla tavalla käy, kertoo Kirsti.

Tällä hetkellä itärajan valvontatehtävissä on 1150 rajavartijaa kerrotaan Rajavartiolaitokselta. Valvottavaa riittää noin 1340 kilometriä. Viime vuosina rajavartijoita on vähennetty säästösyistä, mutta nyt rajavartijoita ollaan taas lisäämässä.

Tulevana parina vuotena Rajavartiolaitos aikoo kouluttaa kolmisen sataa uutta rajavartijaa, joista osan koulutus on jo käynnissä kertoo heinäkuun Ruotuväki-lehti (siirryt toiseen palveluun).

– Uudet rajavartijat sijoitetaan rajatarkastusasemille tekemään rajatarkastuksia ja kokeneempia rajavartijoita siirretään valvomaan maastorajaa, kertoo rajavalvontaupseeri Kimmo Gromoff Rajavartiostosta.

Tommi Parkkinen / Yle

Rajavartijoille ollaan hankkimassa järeämpää aseistusta, kuten konepistooleita, ja samalla heille tulee valmius käyttää enemmän voimaa häiriötilanteissa. Näitä ovat muun muassa erilaiset hybridiuhat, joista esimerkkeinä ovat niin sanottujen "vihreiden miesten" tunkeutuminen rajan yli ja kännykkäverkkojen pimentäminen. Aiheista ovat uutisoineet Helsingin Sanomat (siirryt toiseen palveluun) ja Yle.

Keskisaaren kylässä maastorajalla on vielä hiljaista varautumisesta huolimatta.

"Kahden puolin vahditaan"

Kirsti on asunut talossaan Venäjän rajaviivalla yli 60 vuotta.

Pelottava kohtaaminen verta vuotavan rajanylittäjän kanssa ja lähes olematon raja-aita seinän takana voisivat olla pelottava ympäristö kodille. Mäkelän talossa ei silti pelätä.

Oma poika asuu samassa talossa ja Kirstillä on lapsenlapsia sekä lapsenlapsenlapsia.

– Me ollaan aina sanottu, että tämä on hyvä paikka asua kun kahden puolen vahditaan, nauraa Kirsti.

– En tiedä olisiko missään muualla parempi.

Tiedot rajan vetämisen vaiheista perustuvat tietokirjaan: Sodan ja rauhan rajalla - Välirauhan uhrit 1940–1941