Kiusaantuneen kiemurtelun voi aistia jo puhelun alussa. Matti Onnismaa ei tahdo käsittää, miksi häntä pitäisi haastatella. Hän ei ole mielestään mitenkään kiinnostava ihminen.

Siitä on helppo olla eri mieltä. Onnismaa on esiintynyt useammassa kokoillan elokuvassa kuin kukaan toinen suomalaisnäyttelijä tällä vuosikymmenellä.

Onnismaa on viime vuoden loppuun mennessä näytellyt kaikkiaan viidessäkymmenessäviidessä kokoillan elokuvassa. Elossa olevista näyttelijöistä vain Vesa Vierikko menee määrässä ohi, hänkin vain yhdellä.

Tilastosijoitus on Onnismaalle uutinen. Hän häkeltyy niin paljon, että tulee varmaan sen takia suostuneeksi haastatteluun.

– Kyllähän noita on tietysti ollut, kaikenlaisia piipahduksia. Luulisi kuitenkin, että jotkut tunnetummat olisivat tehneet enemmän.

Tapaaminen Helsingin Kalliossa alkaa hermostuneissa merkeissä. Paikaksi sovittu ravintola onkin suljettu, läheisessä luomukahviossa liian kova melu. Pitää siirtyä, on yleistä hämminkiä. Onnismaa näyttää siltä, että haluaisi paeta paikalta.

– Mistä me nyt sitten oikein puhutaan? Luin aikaisempia kulttuurivieras-juttuja ja paine tästä haastattelusta kasvoi lähes sietämättömäksi. Siellä on haastateltu niin hienoja näyttelijöitä ja viisaita ihmisiä, näyttelijä tuskailee samalla kun avaa toimittajalle kohteliaasti oven ja kieltäytyy paikasta auton etupenkillä.

Matti Onnismaa ihmettelee, miksi häntä halutaan haastatella. Jari Kovalainen / Yle

Kun Onnismaalta kysyy, millaista on olla sivuroolien suururakoitsija ja suomalaisen elokuvan luottopakki, hän lähes parahtaa.

– Herranjumala, en mä tiedä! En mä voi tietää ohjaajien aivoituksia, että miksen kelpaa isompiin rooleihin.

Ulkomuotoni on määritellyt aika pitkälle roolejani. Olen kai tappajan näköinen mies. Matti Onnismaa

Kuin kivestä vettä tiristäisi. Mistä tällainen itsensä kutistaminen kumpuaa? Joku muu paukuttelisi henkseleitään rehvakkaasti siitä, miten komean uran on tehnyt suomalaisessa elokuvassa.

– Ehkä se on jäänne nuoruuden huonosta itsetunnosta ja kaikesta sellaisesta. Mutta ei tämä ole mikään terapiaistunto, sanoo Onnismaa, ja huiskaisee kädellä aihetta vaihtaakseen.

Helsingin graniittisen työväentalon alakerran ravintolassa Matti Onnismaa puistelee yhä epäuskoisesti päätään limsalasin äärellä. Hän ei ota uskoakseen, että on 2010-luvulla eniten elokuvarooleja tehnyt suomalainen, ja kärkikolmikossa myös kahdella edellisellä vuosikymmenellä.

– Ehkä mä sitten olen niin luotettava. Nykyiset tuotantoaikataulut ovat niin tiukkoja, että ei ehditä harjoitella ollenkaan. Kai mä olen se yksi pomminvarma. Osaan sen tietyn roolin ja ohjaajat ajattelee, että otetaan se taas, Onnismaa analysoi, ja nauraa hämmentyneesti.

Matti Onnismaan ei pitänyt ikinä tehdä yhtään roolia. Hänen piti ajaa rekkaa.

Onnismaa käy ohjaaja Minttu Koskelan kanssa läpi Peräkammarin poika -lyhytelokuvan käsikirjoitusta . Jari Kovalainen / Yle

Sattuma muutti elämän

Matti Onnismaa oli haaveillut rekkakuskin hommista pikkupojasta asti. Arki ei kuitenkaan ollut sitä, mitä hän oli kuvitellut. Parikymppinen Onnismaa lopetti ajot lyhyeen.

– Vaikka se työ oli ollut mun unelma, niin maailma sen työn ympärillä ei ollut mun maailmani. Se oli niin miesten maailma ja niin epätasa-arvoinen ja mä nyt oon…

Onnismaa jättää lauseen kesken. Pienen hiljaisuuden jälkeen hän jatkaa, miten tunsi nuorempana olevansa muutenkin aina jotenkin väärässä ja vähän väärissä porukoissa.

– Äh, nyt tullaan taas tähän terapiavaiheeseen. Olisi tehnyt nuorena mieli ulkomaille, mutten uskaltanut, kun olin käynyt vain peruskoulun ja senkin helvetin huonosti. Jäi kielitaito hankkimatta.

Työttömyys tuntui taskunpohjalla, kun nuori tamperelaismies norui Helsingissä suunta hukassa. Sitten sattuma muutti koko elämän.

Koin teatterin hienouden heti. Tunsin ensimmäistä kertaa maailmassa olevani ylipäätään ihminen. Matti Onnismaa

Onnismaa huomasi lehti-ilmoituksen, jossa haettiin ohjelma-avustajia. Hän vastasi. Sitten tuli soitto Kansallisteatterista. Oma paikka maailmassa löytyi.

– Koin teatterin hienouden silloin heti ensimmäisellä avustajakeikalla. Tunsin ensimmäistä kertaa maailmassa olevani ylipäätään ihminen.

Sen jälkeen kaikki on tapahtunut näyttelemisen ehdoilla.

– Kävin vielä normaalitöissä, kaikenlaisissa hanttihommissa. Jos pomo ei antanut vapaapäiviä jonkun harrastajateatterijutun treeneihin, niin otin lopputilin.

Se, että kadulla harva tunnistaa, sopii Onnismaalle hyvin. "Se on hirveän vapauttavaa, että saa olla rauhassa". Jari Kovalainen / Yle

Tappajan näköinen kiltti mies

Äijä. Möreä-ääninen mies. Toinen poliisi. Asiakas. Sellaisilla roolinimillä Matti Onnismaa on tehnyt monia pienistä sivuosistaan, näistä joita hän kutsuu piipahduksiksi.

– En vähättele niitä yhtään. Kaikki roolit ovat merkittäviä, jokainen rooli on unelmarooli.

Matti Onnismaa on käsittämättömän ujo ja poikkeuksellisen kiltin oloinen mies. Valkokankaalla hänet kuitenkin yleensä nähdään jonkun sortin roistona, tai muuten vain nilkkinä. Sellaisena hänet muistetaan muun muassa Kari Väänäsen ohjaamasta Klassikosta, jossa hän esitti lihapiirakoita mässyttävää ketkua autokauppiasta.

Ellei Onnismaa ole esittänyt ihmislieroa, hänen hahmonsa ovat olleet toisella tapaa rikkinäisiä; siipirikkoja tai koko maailman painon kantajia, rosoisen tien tallaajia.

– Mun ulkomuotoni on varmaan määritellyt aika pitkälle roolejani. Olen kai tappajan näköinen mies. Yksi ohjaaja kutsuu mua epookkinaamaksi. Kai sitä määrittyy ulkomuotonsa perusteella, eikä näyttelijänominaisuuksiensa perusteella, etenkin elokuvissa.

Liki kuudenkymmenen roolin joukkoon mahtuu myös merkittäviä, tarinaa kannattelevia hahmoja. Veikko Aaltosen elokuvissa Onnismaa on ollut suorastaan vakiokasvo. Hän oli Isä Meidän – elokuvan perhettään piinaava hirviöisä ja Rakkaudella Mairen katuva poliisintappaja. Tällä hetkellä Onnismaan voi nähdä elokuvateatterissa Aki Kaurismäen filmissä Toivon tuolla puolen.

– Veikon elokuvissa rooli on kirjoitettu niin hienosti, ne kaikki ovat itselleni todella rakkaita. Aki Kaurismäen elokuvat ovat myös tärkeitä. Sellaiset kumppanuudet kuin näiden ohjaajien kanssa syntyvät ystävyyden kautta. Se vaatii vähän samanlaista maailmankuvaa ja katsantokantaa.

Veikko Aaltosen kanssa Onnismaa on kulkenut ensimmäisestä isosta elokuvastaan, Pekka Parikan_Talvisodasta_ lähtien.

– Veikko oli siinä apulaisohjaaja. Se kysyi, mitä teen vuoden päästä, vastasin, että ei aavistustakaan. Vuoden päästä Veikko soitti ja sain roolin. Se oli pääosa televisioelokuvassa 1943 elokuu.

Muodolliseen näyttelijänoppiin Onnismaa ei päässyt, mutta työtä on riittänyt. Jari Kovalainen / Yle

Onnismaalla ei ole hinkua julkisuuteen

Siihen ne pääosat elokuvassa sitten jotakuinkin jäivät. Teatterilevitykseen tehtyjen näytelmäelokuvien kärkiroolit ovat menneet 58-vuotiaan Onnismaan ohi. Mies itse arvelee julkisuuden kammonsa yhdeksi syyksi siihen, että pääosia ei ole herunut.

– Kaikki rahoituspäätöksetkin tehdään nykyään sen mukaan, että kuinka paljon tunnettuja ihmisiä on mukana. Ehkä roolit ovat jääneet pieniksi, kun en ole sillä tavalla mediaseksikäs, että rahoittajat haluaisivat minua. Tämä nyt tietysti voi olla vain tekosyy, jolla selittelen asiaa itselleni.

Tavallisin kommentti on se, että sun naama on jostain tuttu, mutta nimeä en muista. Matti Onnismaa

Oli niin tai näin, ei Onnismaa aio ryhtyä julkisuuden kanssa hippasille jatkossakaan. Hän tykkää kävellä kadulla ilman, että kukaan tulee nykimään hihasta. Olisi hyvä, että asiat pysyvät sellaisina.

– Tavallisin kommentti on se, että sun naama on jostain tuttu, mutta nimeä en muista. Se on hirveän vapauttavaa, että saa olla rauhassa.

Onnismaa opiskeli 1980-luvun puolivälissä Lahden Kansanopiston teatterilinjalla. Kun opiskelijaporukan tuotanto niitti mainetta ja kunniaa, tuli kasvoista tuttuja pikkukaupungissa.

– Meistä tuli jonkinlaisia paikallisjulkkiksia. Sitten alkoi niitä kännisiä ukkoja nojailemaan pöytiin baarissa ja ördäämään. Mietin, että tätä en perkele halua! En halua olla mielipiteenä kertomassa joka paikassa miten pitäisi olla.

Onnismaasta on ihanaa työskennellä opiskelijoiden kanssa, koska he eivät vielä luule tietävänsä kaikkea. Jari Kovalainen / Yle

Hirveä palo näyttämölle

Matti Onnismaa on tiennyt rakastavansa näyttelemistä siitä asti, kun seisoi ensimmäisen kerran Kansallisteatterin lavalla 35 vuotta sitten.

– Oli ihan hirveä tahto päästä kiinni tähän maailmaan. Sen löytäminen oli kauhean tärkeää. Sitten kun edistyi ja sai kehuja, niin tuntui hirveän hyvältä, että viimein minulla on jotain. Itsetuntokin kehittyi sen myötä.

Sitä itsetuntoa on matkan varrella myös koeteltu. Onnismaa ei päässyt muodolliseen näyttelijänoppiin, kansanopistoa lukuun ottamatta. Sekä Teatterikorkeakoulun että Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitoksen ovet pysyivät kiinni, vaikka Onnismaa kävi tempomassa ripaa kymmenen kertaa.

– Mä yksinkertaisesti jäädyn pääsykokeissa, kokeissa ylipäätään. En pysty puskemaan itseäni esiin sillä tavalla, jota siellä vaaditaan. Lopulta hyväksyin sen, etten pääse sisään, vaikka se masensi. Päättelin, että olen vain niin paska, Onnismaa nauraa.

Hän ei kuitenkaan laske leikkiä.

Palo näyttelijäksi on ollut niin kova, että epävarmuus, ujous ja kaikki muut esteet on pitänyt ylittää.

– Mä olen pyrkinyt elämässä eteenpäin sen avulla, että kyllä mä nyt perkele tonne menen! Olen välillä myös tyrkyttänyt itseäni ärsyttävyyteen asti, kun olen kuullut jostain kiinnostavasta jutusta. Onneksi on tämmöisellekin tyypille ollut käyttöä.

Tätä en perkele halua, olla mielipiteenä kertomassa joka paikassa miten pitäisi olla. Matti Onnismaa

Käyttöä on ollut muuallakin kuin elokuvissa. Onnismaa on tehnyt suuria rooleja näyttämöllä Susanna Kuparisen Eduskunnan Lasse Laatusesta Angels in American Roy Cohniin. Hän on näytellyt televisiosarjoissa ja tehnyt taideopiskelijoiden kanssa niin monta lyhytelokuvaa, ettei laskuissa pysy kukaan.

– Nuorilla ihmisillä on raikkaita tulokulmia ja on mukava olla avuksi. Ihmiset vasta aloittelevat sitä hommaa, eivätkä ole tietävinään kaikesta kaikkea.

Matti Onnismaa ja Satu Silvo harjoittelemassa Metropolia-ammattikorkeakoulun opiskelijoiden lyhytelokuvaa varten. Jari Kovalainen / Yle

Elokuva voi vaikuttaa, jos sen antaa vaikuttaa

Matti Onnismaa on ollut aina yhteiskunnallisista asioista kiinnostunut, maailmanparantamiseen päin kallellaan.

– Se on vaikuttanut siihen, millaisten ihmisten kanssa on tehnyt töitä. Olen halunnut ja saanut tehdä juttuja, jotka ovat ihmisten puolella ja kertovat jotain ihmisyydestä. Esimerkiksi Akin Toivon tuolla puolen on yksi hänen hienoimpia elokuviaan. Toivon, että hänen puheensa lopettamisesta olivat vain turnausväsymystä.

Elokuvalla on valta muuttaa ihmisten tapaa ajatella, aiheuttaa liikahduksia arvoihin ja maailmankuvaan, Onnismaa tuumii.

– Ne elämykset, joita elokuvissa saa, voivat varmasti vaikuttaa, jos niiden antaa vaikuttaa. Tietysti sekin on valinta, että millaisia elokuvia käy katsomassa. Jos käy katsomassa toimintarymistelyjä, ainoa mahdollinen johtoajatus on se, että vahvempi voittaa. Mitä pienempää saa rutata, niin sitä parempi on.

En voinut nuorena kuvitellakaan, että pitää tässä vaiheessa ruveta pelkäämään sotaa. Merkit ovat sellaisia, ihmiset käyttäytyvät kuin siat. Matti Onnismaa

Sellaiset arvot nyt tuntuvat olevan vallalla. Onnismaa kuvailee olevansa surullinen, välillä jopa masentunut nykymenosta, riidanhaastamisesta kaikkialla.

– Olen aina rakastanut ihmisiä. En voinut nuorena kuvitellakaan, että tämä voisi mennä tällaiseksi, että pitää tässä vaiheessa ruveta pelkäämään sotaa. Merkit ovat sellaisia, ihmiset käyttäytyvät kuin siat.

Ääni meinaa murtua, Onnismaata nolottaa. Hänen pitää vielä kerran tehdä vähän pilkkaa herkkyydestään.

– Voi, voi, mikä säälittävä pikkupoika. Sain lapsen vasta reilut kymmenen vuotta sitten ja olen sen jälkeen muuttunut entistä herkemmäksi.

"Olen halunnut ja saanut tehdä juttuja, jotka ovat ihmisten puolella ja kertovat jotain ihmisyydestä." Jari Kovalainen / Yle

Jälkinäytös

Illalla haastattelun jälkeen Onnismaalta tulee tekstiviesti. Hän kysyy siinä, ettei kai häiritse, jos soittaa vielä.

Puhelussa hän haluaa varmistaa, ettei vain vahingossakaan antanut sellaista vaikutelmaa, että jotenkin tuomitsisi ihmiset, jotka ovat paljon esillä.

– En missään nimessä halua loukata ketään. Toivon, että jutusta ei tule sellainen kuva, että julkisuudessa oleminen olisi minun mielestäni jotenkin tyhmää tai väärin, hyvähän se vaan ammatin kannalta on. En vain itse pysty siihen, että sen halusin vain varmistaa.

Oli Onnismaalla itse asiassa vielä toinenkin asia.

Piti mainita, että hän on viimein tehnyt pääosan kokoillan elokuvassa. Teemu Nikin Armomurhaaja (siirryt toiseen palveluun) valmistuu tänä vuonna. Elokuvan mainitaan ennakkotiedoissa olevan ”piinkova trilleri, jossa kivusta maksetaan kivulla”. Tyypillinen Onnismaa-rooli siis, mies nauraa puhelimessa.

– Unohdin kertoa siitä, koska haastattelu jännitti niin paljon. Kyllähän se tuntuu todella mahtavalta vihdoin saada pääosa. Se kyllä vähän pelottaa, että joku ehkä haluaa taas haastatella.

Yle Uutisgrafiikka

*Lue myös: *Analyysi: Tauno Palo ei olekaan Suomi-elokuvien ykkönen, sivuosien esittäjät nousivat yllättäen kärkeen