On jotenkin sydäntäsärkevää nähdä, miten eläimiä rakastavan tettiläisen tai jonkun muun harjoittelijan suunnitelma kahdesta ihanasta eläintenpaijailuviikosta muuttuu fyysiseksi työleiriksi, vain siksi, että minä pistän heidät tekemään töitä.

Olen tullut siihen tulokseen, että jollei jokaiseen lapiolliseen ole tarjolla jotakin kivaa konetta, on perinteinen maaseudun työ nykynuorisolle liian raskasta.

Ai mistä tiedän? Koska samaisella nykynuorisolla on myös uskomaton rohkeus sanoa se ääneen.

Voitte vain kuvitella miten paljon telkkarista tutun ihmisen hevostalli ja nyttemmin kotieläinpiha houkuttelee kyselemään kaikenlaista harjoittelijaa, tutustujaa, tettiläistä ja työkokeilijaa.

Kaikkea on kokeiltu, ja onhan tämä kieltämättä kiehtovaa. Ja samalla jotenkin sydäntäsärkevää. Nimittäin nähdä, miten eläimiä rakastavan tettiläisen tai jonkun muun harjoittelijan suunnitelma kahdesta ihanasta eläintenpaijailuviikosta muuttuu fyysiseksi työleiriksi, vain siksi, että minä pistän heidät tekemään töitä.

Siksihän he tulivatkin, eikö?

Todellisuus lyö yllättävän kovaa: Kyllä, lantaa täynnä olevat kottikärryt ovat painavat. Lehmänlanta käy nenään, mutta mitä nopeammin sen talikoi pois, sitä nopeammin sen haistelu loppuu, ja pääsee muihin töihin. (Myös matematiikasta olisi tässä hommassa hyötyä.)

Mitä ihmettä! Pari hevostarhaan kannettua puolikasta vesiämpäriä ei riitäkään tammalle ja varsalle koko päiväksi. Ja taas on raskasta.

Minun on ollut aidosti vaikea ymmärtää, että tämä minun jokapäiväinen puuhailuni ympäri tilaa on oikeasti raskasta. Minä en sitä näe, koska olen niin tottunut ja koska minä jostain mielenhäiriöstä satun rakastamaan tätä hommaa.

Onhan meillä sentään mönkijä apuna, että kaikkea ei tarvitse kottikärryillä edes tehdä. Kyllä minäkin niitä eläimiä rapsutan, mutta vasta kun hommat on tehty.

Olen yrittänyt vähentää nuorten taakkaa tekemällä itse niitä raskaimpia töitä, mutta silti valtaosa työ- tai harjoittelusuhteista on takkuillut, koska on vaan niin rankkaa.

Milloin reistailee polvi, milloin selkä, milloin pää. Vaikka sitä päätäkin tuuletetaan työaikana viiden minuutin välein somessa, niin silti, liian rankkaa on.

Olen ottanut opikseni. Nykyään kun joku pyytää tulla harjoitteluun, pelottelen teinin ensin kunnolla. Että ymmärtäväthän he, että eläinten hoito kostuu 90 prosenttisesti vain kahdesta perusasiasta: Eläimen ruokkimisesta ja niiden jätöksien siivoamisesta, piste.

Seuraavat 5 prosenttia on aitojen korjaamista ja loput 5 prosenttia on sitten kaikkea vaihtelevaa ekstraa, jonka avulla tätä hommaa jaksetaan. Mutta siitä 90 prosentin hommastakin pitää tykätä, tai sitten on väärässä paikassa.

Silti siivilän läpi pääsee välillä yksilöitä, jotka tulevat muutamaksi viikoksi tallille järkyttymään. Ja kun tähän järkytykseen lisää reippaan 13-vuotaan itsetunnon, joka sanoo mitä ajattelee, on lopputulos puhdasta viihdettä.

OLGA: "Tuolla on tuo imuri, jos tytöt imuroisitte tuon satulahuoneen."

TET: "Tuota, kun tässä on sellanen ongelma…"

OLGA: "Niin?"

TET: "Kun meistä kumpikaan ei oikein tykkää imuroinnista."

Onneksi poikkeuksiakin löytyy. Yksi niistä on minulla nyt töissä.