U Hrvatskoj je moguće postati gradonačelnik ili župan bez protukandidata na izborima i sa samo jednim dobivenim glasom, ali ne i donijeti odluku na lokalnom referendumu iza koje stoji četvrtina ukupnog biračkog tijela...

Koliko vrijedi glas jednog birača u Hrvatskoj? Ima li pojedinačni glas istu ili različitu 'cijenu' na lokalnim izborima i na lokalnom referendumu? Je li teže na izborima postati općinskim načelnikom, gradonačelnikom i županom ili ostati na toj istoj dužnosti jednom kada se osvoji četverogodišnji mandat? Olakšava li hrvatsko zakonodavstvo predstavničku ili neposrednu demokraciju, poglavito na lokalnoj razini? Odgovore će na ova pitanja najzornije dati iskustva s predstojećih lokalnih i regionalnih izbora koji se ovisno o institucijama vlasti održavaju 19. svibnja i 2. lipnja. No već smo jedan dio odgovora dobili nakon lokalnog referenduma provedenog u Dubrovniku , čiji su birači u nedjelju 28. travnja odlučivali o usvajanju urbanističkog plana uređenja platoa brda Srđ na kojem su uz izgradnju igrališta za golf predviđeni i hoteli, apartmani i vile. Dva tjedna ranije na lokalni referendum izašli su i birači Općine Fužine. Oni su pak neposredno odlučivali o lokaciji predviđenoj za vjetropark Zvirjak. Kao što je poznato, oba su referenduma propala. Zakon o referendumu i drugim oblicima osobnog sudjelovanja u obavljanju državne vlasti i lokalne i područne (regionalne) samouprave je više nego jasan . Na lokalnom referendumu odlučuje se većinom birača koji su glasovali, uz uvjet da je referendumu pristupila većina od ukupnog broja birača upisanih u popis birača jedinice lokalne samouprave, odnosno jedinice područne (regionalne) samouprave u kojoj je raspisan referendum. Na lokalni referendum u Dubrovniku izašao je 31 posto birača, a u Općini Fužine nešto manje od 44 posto. U oba slučaja nedovoljno da bi se donijela odluka na referendumu kao obliku neposredne demokracije. U Hrvatskoj je to tako i zasad nema najava da će se referentni zakon uskoro mijenjati. Notorna je činjenica da hrvatski ustavno-pravni okvir omogućuje da se o udruživanju Republike Hrvatske u saveze s drugim državama donosi odluka na referendumu većinom glasova birača koji su pristupili referendumu, neovisno o tome jesu li referendumu pristupila tri milijuna birača ili njih samo troje, a da se za bilo kakvu odluku na lokalnom referendumu traži natpolovičan odaziv birača.

Uz normu koja je vrijedila do ustavnih promjena 2010. i uz nesređene popise birača, i referendum o ulasku Republike Hrvatske u Europsku uniju sigurno bi propao. Domaći je ustavotvorac to na vrijeme shvatio. Međutim vlast u Hrvatskoj, neovisno o svom stranačkom sastavu, ne shvaća ili ne želi shvatiti da je apsurdno da se za uspjeh provedbe nacionalnog referenduma o najvažnijim državnopravnim pitanjima ne traži ni najmanji kvalificirani odaziv birača, a da je za uspješno proveden lokalni referendum postavljena očito previsoka granica u smislu participacije birača. Treba li podsjetiti da je aktualna vlast prije tri godine podržala sindikalnu inicijativu o manje strožim kriterijima za provedbu referenduma u smislu broja prikupljenih potpisa i vremena u kojem je te potpise potrebno prikupiti? U međuvremenu je tadašnja oporba došla u poziciju mijenjati zakone, osobito one kojima je i ona sama bila nezadovoljna, ali su zakonska rješenja koja reguliraju provedbu referenduma ostala doslovce ista.