Daca nu as fi stabilit de la bun inceput regula cu titlul care trebuie sa contina numele gazdelor, cu siguranta acest post s-ar fi intitulat “Casa din poveste”!

Si inainte de a scrie despre orice altceva, as vrea sa-mi rog mama, pentru a doua oara de cand exista sectiunea “Zi de vizita”, sa faca rost de un calculator, sa se uite la aceste fotografii si sa-mi trimita un mesaj dupa ( mi se pare superb cum ii transmit eu pe blog mesaje mamei, dar nu ma pot abtine). Gata cu parantezele, ma intorc la vizita mea speciala, si cand spun speciala mi se pare ca spun prea putin.

Alina si Ciprian si-au dorit o casa veche, o casa traditional romaneasca, o casa in care materialele moderne sa se regaseasca cat mai putin sau chiar deloc. Si daca nu v-ati aruncat inca un ochi pe fotografii, va spun eu de pe acum, ca le-a iesit! Le-a iesit pana la cel mai mic detaliu. S-ar putea sa fie pentru prima oara cand scriu atat de multe amanunte relativ tehnice, dar ar fi pacat sa nu aflati cum doi oameni “moderni” au reusit in timpuri “moderne” sa se bucure de un refugiu cu adevarat traditional la doi pasi de Bucuresti.

“Casa din poveste” este o casa veche de chirpici, pe care ei au consolidat-o, renovat-o si extins-o. Acoperisul este din sindrila, izolatia din pod este facuta cu pamant rosu si paie, dupa metoda traditionala, peretii casei nu au nici o alta izolatie ( chirpicul este suficient ), casa este varuita atat interior, cat si exterior cu var pregatit de ei, incalzirea este cu sobe de teracota, cu lemne. Si credeati ca ma opresc aici? Nici vorba, mai am multe sa va spun.

Majoritatea covoarelor sunt autentic romanesti, toate draperiile sunt din panza de casa, tesuta la razboi, lada de zestre din hol si lada de pe prispa au aproape 100 de ani.. Si sigur am mai uitat cate ceva!

Nu vreau sa-mi inchei naratinea, fara a va mai spune ca motanii casei (cei care lenevesc in cosuri langa soba cu lemne trosnind) poarta numele de Azorel si Leutu. Iar ultima, de data asta ma tin de cuvant, imagine pe care as vrea sa v-o mai descriu este urmatoarea: eu si Catalin am ajuns in vizita cand afara era cald si soare, dar ne-a prins seara, pe mine lenevind pe divan, pe Catalin fotografiind. In casa era cald, lemnele isi faceau treaba in sobele de teracota, motanii dormeau, muzica era in surdina si credeti-ma ca singurul lucru pe care imi doream sa-l fac era sa spun “noapte buna” gazdelor, sa ma duc in dormitorul de oaspeti si sa dorm. Sa ma trezesc dimineata, cafeaua fierbinte sa fie pe aragaz, sa ies pe prispa si sa ma intind. O vizita linistitoare, imbietoare, o vizita… de poveste!



































































































































Fotografii de Catalin Georgescu