Tar du livsløgnen om "gutta på skauen" fra det norske folk mister det i sannhet lysten til å leve. Det norske folk samlet seg i større mengder enn noen gang i dansen rundt avgudene i "gutta på skauen". TV-serien "Kampen om tungtvannet" fortsatte der filmen om Max Manus slapp. Filmen ble regissert slik at da heltemodige norske gutter sank troppeskipet MS Donau i Oslofjorden, betydde det slutten på krigen. Tyskerne hadde fått seg det endelige banesåret. I "Kampen om Tungtvannet" er det norske gutter som gjennom heltemodig innsats sørger for at tyskerne ikke får utviklet atombombe, og dermed taper atomkappløpet mot de allierte. Små norske tuer velter i sannhet hele Wehrmacht.

Men hvis man isolerer de norske guttas heltemodige aksjon og bruker politiske briller stiller hele aksjonen seg rimelig annerledes. Krigstrøtte briter gjorde hva de kunne for å hindre at krigen kom til britisk jord. Norge ble utpekt til et nøkkel-land i så måte. Fra britisk jord regissert britene de mange aksjonene der norske gutter ble små brikker som ble ofret i et større politisk spill. Nøytrale fakta rundt de mange aksjonene rundt Vemork er tilsvarende sørgelig lesing. Tungtvannsproduksjonen ble riktignok hindret, men ble aldri stoppet. Og da "gutta på skauen" skulle hindre at tungtvannet kom til Berlin senket de vinteren 1944 fergen "Hydro" på dypt vann i Tinnsjøen. Resultatet var at 18 omkom, derav 14 nordmenn, den yngste 4 år. Tungtvannet ble heller ikke den gang ødelagt. Flere fat fløt opp og ble fraktet til Berlin. Disse ble senere beslaglagt av Sovjetunionen uten at man hadde funnet bruk for dem.

Det viktigste faktum som er betydelig underkommunisert i norsk okkupasjonshistorie er at tungtvannet aldri skulle brukes til å lage atombombe. I alle år er norske skolebarn lurt til å tro at "gutta på skauen" hindret framstilling av den tyske atombomben, og dermed endret historiens gang. Men den historien blir ikke sann selv om den er repetert i 60 år. følge "Brennpunkt Vemork 1940-45? av Jomar Brun, professor Tronstads medarbeider på Rjukan og i London, fikk Tronstad allerede i juli 1942 beskjed om at tyskerne ikke hadde planer om å lage kjernefysiske våpen. Tyskerne hadde ingen produksjonsfasiliteter for framstilling av atomvåpen, og det visste både britisk og norsk etterretning.

De store fortellingene om nasjonen kobles gjerne tett opp til heltedåder begått i kriger. Dessverre for norsk nasjonalisme har Norge ingen slike store fortellinger. Krigshistorien etter vikingetiden og fram til vår tid er blottet for storhet og helter. Dermed blir en liten fortelling om "gutta på skauen" forsøkt omgjort til en stor fortelling. Det er på tide vi knuser denne avgudsdyrkelsen, og slutter å bruke 2. verdenskrig som vårt korallrev der hele nasjonen henter sin næring. Norge kan ikke lenger la den enøyde versjonen av okkupasjonshistorien være nasjonens verdigrunnlag.

Nordmenn må også slutte å tro at familiene deres består av krigshelter. I et avsnitt kalt «Var det mest helter i Norge?» svarer tidligere LO-formann Konrad Nordahl «et kraftig nei» i sin bok «Med LO for frihet» (Tiden 1969). Han viser til at den britiske etterretningstjenesten som kartla folkestemningen i de okkuperte landene kom til at ca. 10 prosent av befolkningen var innbitte motstandere av de tyske makthaverne, 10 prosent var pro-tyske, mens de resterende 80 prosentene var mer eller mindre likeglade. Nordal konkluderer med «at disse anslag var noenlunde representative også for forholdene i Norge under okkupasjonen» (s. 185).

Nordmenn må akseptere at åtte av ti familiemedlemmer med stor sannsynlighet brydde seg katta om krigen og var mest opptatt av å få brød på bordet, og at det var omtrent like mange som sluttet seg til "gutta på skauen" som til okkupasjonsmakten.

Innlegget er hentet fra Erling Fossens blogg.

