Torsdagens oppslag i Dagbladet om oppdrettslaks generelt og Salmalaks spesielt har løftet en viktig debatt til overflaten, nemlig om den norske oppdrettsindustrien driver bærekraftig. I den forbindelse er det viktig også å se på det som rangeres som de mest alvorlige negative miljøeffektene av denne næringen - truslene mot vill laksefisk i form av lakselus og rømt oppdrettslaks.

Tallet på villaks som hvert år kommer opp i norske elver for å gyte og føre slekta videre er ifølge forvaltningen halvert i løpet av de siste 25 åra. I mange av våre ca. 400 lakseelver er bestandene så svake at fisket er stengt. Denne nedgangen har mange årsaker og flere av dem er menneskeskapte. Det er imidlertid to trusler mot villaksens framtid som skiller seg ut ved at de klassifiseres som ustabiliserte og eksistensielle trusler mot villaksen. Det betyr i klartekst at de kan føre til at enkeltbestander av laks kan dø ut, og det betyr at vi ikke har kontroll på dem.

Truslene heter lakselus og rømt oppdrettslaks.

Lakselusa er en liten parasitt som beiter på laksens hud og underliggende vev. Den finnes naturlig på villaks, men siden vann (og lakselus) kan strømme fritt både inn og ut av oppdrettsmerdene, har vi fått en situasjon der mengden av lakselus i kystnære farvann er langt større enn det villaksen og sjøørreten har naturlige forutsetninger for å takle. Enkelt forklart tar lakselusa livet av mange lakse- og sjøørretunger når de vandrer ut av elvene, og da kommer det naturlig nok færre gytefisk tilbake igjen.

Norske oppdrettsanlegg er i tillegg utsatt for både vinterstormer og menneskelige håndteringsfeil. Dette fører til uhell der fisk stikker av. Oppdrettslaksen er spesialavlet for et liv i fangenskap. Likevel finner altfor mange rømlinger veien opp i våre laksevassdrag. Der blander den seg inn i gyteleken til sine ville artsfrender. Resultatet er laksunger som er en blanding mellom tamlaks og villaks. Disse klarer seg dårligere i naturen enn ren villaks, og jo flere slike unger som produseres desto svakere blir laksebestanden. I fjor ble det lagt fram forskningsresultater som viser at innblandet tamlaks har ført til genetiske endringer i hele seks av 20 undersøkte bestander. Det er dårlig nytt. På den positive siden har det vært en nedgang i innrapporterte rømninger i 2012.

Undertegnede driver næringsvirksomhet basert på sportsfiske etter laks i Orkla i Sør-Trøndelag. Når det faglig tunge Vitenskapelig råd for lakseforvaltning sier at næringsgrunnlaget på barndomsgården min er utsatt for ustabiliserte og eksistensielle trusler blir jeg naturlig nok bekymret. Samtidig ser jeg at både oppdrettsrepresentanter og Fiskeri- og kystminister Lisbeth Berg-Hansen svarer at norsk oppdrettsindustri er bærekraftig. Seinest torsdag, etter Dagbladets oppslag, forsikret Lisbeth Berg-Hansen på «Dagsnytt 18» på NRK, at næringen driver bærekraftig.

Det er en ganske merkelig påstand om man ser seg snaue to måneder tilbake. Da satt ministeren skolerett i en høring i Stortingets kontroll og konstitusjonskomité. Bakgrunnen for denne høringen var en rapport Riksrevisjonen hadde laget om forvaltningen av norsk oppdrettsindustri. De konkluderte med at den veksten oppdrettsnæringen har vært igjennom har ført til så store miljøproblemer at den bryter mot Stortingets forutsetninger om en bærekraftig og miljøtilpasset vekst.

Siden det fremdeles er mange laksestammer som klarer seg godt er ikke situasjonen helsvart, men for ikke bare å hindre fortsatt villaksnedgang, men også gjenoppbygge svake laksebestander, er det viktig at norsk oppdrettsindustri legger om kursen. Vi er mange som mener at oppdrettsindustrien snarest må ta i bruk en teknologi som er mer miljøvennlig. Det ser i dag ut til at flytende, helt lukkede oppdrettsanlegg er det konseptet som er mest lovende.

Som Liverpool-supporter er jeg nødt til å være utpreget optimist, og jeg tror at våre politikere vil ta ansvar og gi gode incentiver for en miljøtilpasset utvikling. På den måten vil lakseoppdrett og villaksturisme kunne leve godt side om side i framtida.