Det blir ikke nyttår i Norge før kongen har talt. Nyttårstalen har lange tradisjoner, og er gjennom årene finslipt til et tydelig konsept. Hovedtemaene er alltid politiske, men er trygt emballert i en inkluderende humanisme. Stikkordet er norske fellesverdier med særlig vekt på demokrati, toleranse og beskyttelse av minoriteter. Her går det en lang linje i dette dynastiets historie: Folkeavstemningen i 1905, utnevnelsen av den første Ap-regjeringen i 1928, krigens fellesskap, forsvaret av den samiske minoriteten, «våre nye landsmenn», homofile osv.

Større åpenhet og et tydeligere samfunnsengasjement hører også med til bildet. Kronprinsessens åpenhet om sin «utagerende fortid» og farens alkoholproblemer, er eksempler på det. Harald og Sonja markerte sin tronbestigning med tydelige politisk statsbesøk til Sør-Afrika og de nye selvstendige baltiske landene. Kronprinsparets program og uttalelser skal bygge en omsorgsfull og samfunnsorientert identitet.

Det meste av dette forener det som er fortjenstfullt med en effektiv monarkisk strategi. Samtidig bidrar glansbildene til å tildekke mangelen på åpenhet og rolleforståelse på viktige områder. Det er påfallende liten åpenhet om kongefamiliens økonomi og formuesforvaltning. De kongelige mottar kostbare gaver som gir åpenbare bindinger, men som vi ikke blir gjort kjent med. Kronprinsesse Mette-Marit er blitt en egen kanal for produktplassering av eksklusive moteklær. At hun opptrer som en slags mannekeng for motehusene er i seg selv tvilsomt, men verre er Slottets unnvikende svar. Vi får ikke vite noe om gavenes verdi eller omfang, bare uklar omtrentlighet.

Det norske kongehuset er et av Europas dyreste. I statsbudsjettet for 2015 er de direkte utgiftene til konge- og kronprinsparet 228 millioner kroner. I tillegg kommer vedlikehold av eiendom, offisielle besøk i utlandet og driften av kongeskipet «Norge» på tilsammen 92 mill. Innsikten i de kongelige utgiftene er sterkt begrenset, og Slottets offentlige årsberetning inneholder bare sekkeposter med liten informativ verdi. En hjørnestein i de kongelige privilegiene er sammenblandingen av privat eiendom og offentlig finansiering av det tunge vedlikeholdet. Bruken av kongeskipet er ikke bare dyrt (42 mill.), men også spesiell. Den britiske dronningen måtte gi avkall på en egen yacht allerede i 1997.

Mest problematisk er hemmeligholdet av den private, kongelige formuen. Den har alltid vært omgitt av mystikk, og er selvfølgelig skattefri. Etter spekulasjoner om formuens størrelse, så Slottet seg nødt til å antyde formuens verdi, som i dag kanskje er på mellom 90 og 110 mill. kroner. Kongefamilien ser på denne formuen som en slags krise- og krigsreserve, og har alltid vært motvillig til å si noe om plasseringen av midlene. Mens Stortinget har et register for representantenes gaver, verv og økonomiske interesser, kan kongefamilien holde lyset slukket når det gjelder sine interesser.

Det innebærer at Stortinget, som bevilger midlene til kongehuset, ikke kjenner til familiens økonomiske stilling eller interesser. Fremfor alt betyr det at offentligheten ikke har innsyn i formuesplasseringer som kan medføre interessekonflikter eller habilitetsproblemer. Det forsterkes ved at vi ikke kjenner til hva slags avtaler kongefamilien har med samarbeidspartnere og sponsorer. Dette er ikke noen teoretisk problemstilling. De kongelige er stadig på jobb for næringslivet, både i utlandet og her hjemme. Og det finnes tydelige eksempler på at kongehuset prioriterer egne interesser. Da prinsesse Märtha i sin tid fikk to ridehester i gave, ble giveren belønnet med at kongen åpnet et varehus i Riga.

Ideen om republikk skaper liten entusiasme i det norske folk. Vårt monarki fremstår som et av de stødigste og sikreste i Europa. De tre kongene Haakon, Olav og Harald har hver på sin måte utvist stor kløkt i utøvelsen av sin gjerning. Stor politisk forståelse, kombinert med et skandalefritt privatliv, har skapt ro og tillit i folket. Likevel er det ingen selvfølge at oppslutningen om monarkiet vil være like robust i årene som kommer. Verdien av den historiske arven, særlig fra annen verdenskrig, er nokså utydelig for nye generasjoner. I stedet ser vi at moderne glamour er blitt viktigere. Parallelt er kongefamiliens livsstil også blitt mer luksuriøs og elitistisk.

Da er de kongelige tilbake i sitt evige dilemma. Skal monarkiet ha noen mening, må det spille en politisk rolle, selv om den primært er symbolsk. Samtidig er arvelig politisk makt en verdiløs antikvitet. I en slik situasjon gjelder det å holde masken.