MeningerDette er et debattinnlegg. Innlegget gir uttrykk for skribentens holdninger.Hva er vår tids største utfordring? Klimaendringer? Polarisering? Psykisk helse?

Jeg er fristet til å dra en dystopisk Ole Brumm og si «ja takk, alle tre», for jeg mener de henger sammen.

Angst og usikkerhet bidrar til frykt og fiendebilder. Skillelinjer og uforsonlighet hindrer oss fra å løse de store samfunnsproblemene. En usikker framtid avler mer stress og bekymring.

Min påstand er likevel at vi må reparere oss selv før vi kan kurere noe annet. Den ble jeg enda mer trygg på etter å ha lest den nye Ungdata-undersøkelsen – som nesten er for vond til å være sann.

LES OGSÅ: Undersøkelse: – Vi ser en økning av hærverk, hasjbruk og nasking hos gutter

Hold deg fast! 24 % av jentene på ungdomsskolen og videregående i Norge gruer seg til å gå på skolen. Mellom 29-49% av VGS-elevene har opplevd plager som depresjon, håpløshet og bekymring. Kun 57 % av ungdomsskolebarna har aldri blitt utsatt for plaging, trusler eller utfrysing av andre unge.

I Drammen er det enda verre.

...mange dager er en jævlig kamp for å holde hodet over vannet.

Blant VGS-elevene i kommunen vår tror kun 66 % at de får et lykkelig liv. 27 % er mye plaget av ensomhet. Nesten en firedel er mye plaget av depressive symptomer. Alle tallene er høyere enn landsgjennomsnittet. Videregåendeelevene i Drammen blir mobbet – og mobber – oftere enn jevnaldrende i landet for øvrig.

Selvmord er den verste konsekvensen av psykisk uhelse.

Heldigvis ligger Norge «bare» midt på skalaen i Europa. Men – i snitt tar en pasient i norsk psykisk helsevern sitt eget liv annenhver dag! Vi er verdens rikeste land og har alle forutsetninger for å lykkes med folkehelsearbeid. Hvorfor er vi da så langt unna nullvisjonen for selvmord?

Selv er jeg blant de forholdsvis få som kan leve med en tung psykisk sykdom – i mitt tilfelle bipolar lidelse – uten å falle på utsiden.

Hele mitt voksne liv har jeg hatt gode lederstillinger, tunge verv og god lønn. Jeg er heldig. Samtidig kan jeg signere på at mange dager er en jævlig kamp for å holde hodet over vannet. Fordommene om psykisk sykdom har visstnok blitt mindre de siste årene. Vi som lever på innsiden av bobla opplever det ikke nødvendigvis slik.

Utallige ganger har jeg oppgitt «feber, influensa, forkjøla» som egenmeldingsårsak når realiteten var «verden var for svart til at jeg klarte å stå opp av senga».

Jeg har blitt flinkere til å akseptere meg selv, og være ærlig om hvilke utfordringer jeg har og hvilken tilpasning jeg trenger. Men mange med psykiske sykdommer velger heller å gjemme seg vekk – for å ikke være til plage for samfunnet, venner og familie. I Japan finnes begrepet «hikikomoro» – en tilstand av komplett isolasjon fra samfunnet – trolig siste stasjon før man velger å avslutte elendigheten. Ungdata-tallene tyder på at det raskt kan bli flere i klubben her i Norge.

Politikere, organisasjonsledere og eksperter har i årevis snakket om at «psykisk helse er den nye folkesykdommen». Men hva har vi egentlig gjort?

Politiske tiltak preges av virkningsløse holdningskampanjer

Forslaget om at psykisk helse må bli et eget fag i skolen ble fremmet for første gang i 2002. I fjor fikk sju niendeklasser ved Ugla ungdomsskole i Trondheim tilbudet om faget «Livsmestring» – som aller første skole i Norge – noensinne! Politiske tiltak preges av virkningsløse holdningskampanjer, diverse innstiftede «dager» og endeløse utredninger.

Dette holder ikke.

Mitt parti – Miljøpartiet de Grønne – inviterer resten av det politiske Drammen til å bli med på tidenes krafttak for psykisk helse.

La oss:

Gjøre et prøveprosjekt med psykisk helse som fag på så mange trinn som mulig på alle skolene våre.



Styrke antallet lærere og barnehagelærere. Grunnlaget for god psykisk helse ligger i tidlig etablering av nære og trygge relasjoner. Derfor trenger vi flere fagpersoner som barna våre kan støtte seg på, prate med og stole på.



Styrke Ungdomshuset G60 og andre ungdomsklubber. Jeg har selv vært mentor på G60 og sett et miljø hvor ungdommer får muligheter til å bli utfordret, tatt på alvor og akseptert på måter skolen ikke kan gi dem, og oppnå sosiale relasjoner mange ikke ville fått ellers.



Styrke lavterskeltilbudene i kultur og idrett. Et godt eksempel er barnekorene til Strømsgodset Menighet, hvor unger få delta for kun en hundrelapp i halvåret. Står det ekstra dårlig til hjemme får de det helt gratis. Barna gis et etterlengtet sosialt miljø, en scene å stå på hvor de utvikler selvtillit, og kunstnerisk kompetanse som de kan bruke i mange andre sammenhenger seinere i livet.



Etablere et samarbeidsforum for alle som har med barn og ungdom å gjøre – skole, barnehage, idrettslag, foreninger, ungdomsklubber og andre. De forskjellige instanser bryr seg ofte bare om skoleeleven, eller fotballspilleren, eller arbeideren. Hvem er personen bak disse rollene?



Bruke de sterke, unge stemmene blant influencerne og bloggerne som ressurser og fagkompetanse. Her i Drammen er f.eks. Annijor, Ingrid Bruun og Iselin Guttormsen forbilder for hundretusenvis av unge mennesker. Hvorfor er ikke disse representert i fagråd, komiteer og utvalg?



Styrke lavterskel-møtepunkter som treffstedene til Mental Helse Ungdom.

I dag markerer vi en nitrist dato – Verdensdagen for selvmordsforebygging.

En gang håper jeg Norge ikke trenger å delta i denne dagen lenger. Lite tyder på at det er nært forestående. Dersom vi fortsetter å la oss selv bukke under for press, depresjoner og angst, så vil vi heller aldri klare å samarbeide om å løse de virkelig store problemene.

Vi må gjøre noe nå.

LES OGSÅ: