**Vi och många med oss **tycker att det har skett en olycklig sammanblandning mellan mål och medel i energipolitiken. Det övergripande målet på kort sikt måste vara att klara klimatfrågan. Ett medel är att öka andelen förnybara kraftslag, men ett annat och minst lika verksamt medel är att använda fossilfria kraftslag, varav kärnkraften är det främsta.

Ett råd i all välmening till svenska energipolitiker är att i stället fokusera på att utveckla smarta lösningar för att hantera den effektutmaning som kommer att uppstå i framtiden när kärnkraften faller för åldersstrecket på naturlig väg. Sådana lösningar kan till exempel handla om ny kärnkraft, utökad lagringskapacitet och intelligentare nät som kan fördela last över större geografiska regioner.

Spotpriset på el har länge legat runt 20 öre per kWh vilket i stort motsvarar produktionskostnaden för kärnkraften. Dessutom finns i Sverige en stadigt ökande effektskatt på kärnkraft, som i dagsläget ligger på cirka 7 öre per kWh. Både Vattenfall och Uniper har därför beslutat att vardera ta två reaktorer ur drift till 2020 på grund av dålig lönsamhet. Utöver detta har Vattenfall annonserat att de kommer att tvingas stänga alla sina reaktorer till 2020 om inte effektskatten tas bort. Effekterna av dessa beslut och indikationer är enorma och skulle ha stor negativ inverkan på både klimatet och det nordiska energisystemet.

Systemet har förändrats en del sedan oljekriserna på 1970-talet, då Sverige investerade i kärnkraft, men vattenkraften och kärnkraften utgör fortfarande cirka 80 procent av den el som produceras. Biobränslen och vindkraft utgör i dag mellan 20 och 30 procent av eltillförseln, och på totalen är Sverige i dag en stor elexportör av i stort sett koldioxidfri el till grann­länderna. Det svenska elsystemet är därför i dag ett av de mest avundade i världen.