Jag tänkte här bjuda på mer information om och mina anteckningar från de senaste dagarna, för er som är nyfikna!

11 november 2015:

”Jag kan med stor säkerhet säga att det här är en av de bästa dagarna i mitt liv!”

Vi gick till avdelningen strax innan nio, där jag fick min säng, de vackra kläderna, nål i armen och förberedande tabletter. Jag hade dagen innan fått veta att den preliminära tiden för min operation var runt lunchtid, och på dagen D sa det att det var dags klockan tolv. Halv elva (tror jag det var) började min säng rullas ner till operationssalen, det var väldigt långt dit från op.slussen – och jag började frysa en aning på vägen. Väl framme vid salen träffade jag två otroligt trevliga narkossköterskor och en trevlig läkarstudent, namnen på de flesta är helt borta, men några kommer jag faktiskt ihåg!

Jag hann knappt komma in i salen innan de insåg att det var iskallt där, så jag fick en underbar värmefilt under täcket och fick sedan börja andas syrgas. De har slutat med narkosgas och kör istället med en narkosspruta, så det var faktiskt inte lika nervöst som när jag blivit sövd med gas. Det sista jag minns är att ena narkossköterskan tog mig i handen, sa att de skulle ta väl hand om mig och avslutade med ”sov så gott nu”.

Jag vaknade (lite halvt) till liv på uppvaket, väldigt yr och förvirrad, och när jag efter en stund kollade på klockan var den strax efter tre. Jag fick en morfinspruta halv fyra, då en av sköterskorna upptäckte att vänstra stödstrumpan gjort så att hela benet stasat sig, så hela låret gjorde ont och jag trodde det var slut. Jag vet inte riktigt hur länge jag låg där, men ”min” sköterska frågade säkert tio gånger om jag var kissnödig. Jag sa nej varje gång, då jag inte kände någonting, men hon såg då ut att bli lite orolig. Hon sprang iväg och hämtade en apparat, skannade min urinblåsa och utbrast ”Nu ska jag hjälpa dig till toaletten, för det är mer än en halvliter i din urinblåsa!”. Klumpigt och ostadigt var det, men jag klarade det, även om det tog lite tid! Sedan fick jag lägga mig i sängen igen, i väntan på transporten upp till op.slussen. Medan jag låg där och väntade tog de bort nålen som de satt i foten under operationen och sprang omkring och ringde runt på hela sjukhuset för att hitta min avdelning. Mitt under väntandet sa jag till en av sköterskorna att det kändes blött bakom örat varpå hon svarade ”jaa…..det är väldigt mycket blod där…”, sååå det läckte en massa blod som rann nerför halsen och som fastnade i allt mitt hår… Skapligt äcklig känsla, något kladdigt och varmt rinner nerför halsen, ner i tröjan och täcker 70% av dig och kläderna. Sköterskan försökte lägga ett förband för att stoppa det hela lite, men det gick inte så bra.. Jag tror jag låg på uppvaket och väntade i säkert en timme innan någon kom och hämtade mig, och när jag kom upp på rummet var min mor borta. De hade sagt att de skulle ringa henne när jag låg på uppvaket, men när jag kom tillbaka på rummet och fick min telefon igen så hade hon fortfarande inte hört något från någon. Så när jag skrev till henne förstod hon att jag var tillbaka på rummet, så efter en stund kom hon dit. Jag hade ännu inte ont i käken, men jag var väldigt trött och lade mig därför och sov en stund. När jag vaknade var mor borta igen, men kom efter en stund med en present till mig. En söt liten gosedjursgris som jag sett i kiosken på morgonen!

Vid femtiden fick jag en rumskompis, och ganska direkt började vi prata och blev vänner. Fr.o.m. då umgicks vi hela tiden tills hon blev utskriven dagen efter. Vi på op.slussen 6 kunde inte ha fått bättre sällskap! Vi var och åt kvällsfika tillsammans, pratade massvis, stöttade varandra och kollade på tv tillsammans när ingen av oss kunde sova. Det är verkligen guld värt att ha bra sällskap under stunder som denna vecka bjudit på.

Anteckningar:

• Efter morfinsprutan jag fick vid halv fyra dag 1 fick jag inget mer smärtstillande på hela dagen, då smärtan var obefintlig. Det var helt fantastiskt!

Det enda, stora, problemet under dag 1 var att de hade väldiga problem med att stoppa blödningen, då det är ganska besvärligt att lägga om – för örat är i vägen. Allt som allt blev det 7 omläggningar under första dygnet, och ännu en omläggning alldeles innan jag fick åka hem dag 3.

• Undra om jag uttalade mig för fort och jinxade det hela, för natten har varit ett rent helvete. En hemsk smärta som inte försvunnit trots alla möjliga mediciner, ej heller kylpacket gjorde någon skillnad.. Vi får se vad kirurgen säger under ronden, men jag hoppas att det inte blir någon fler natt som denna.

• Igår ägnade de all sin tid åt att försöka stoppa blödningen, vilket löste sig efter sisådär sjunde bytet av totalfylld kompress. Idag ägnar de all sin tid åt att försöka dämpa smärtan, vilket är ännu besvärligare då ingenting funkar. Jag går just nu på fyra olika smärtlindrande mediciner, som sköterskorna kommer och fyller på var och varannan timme – dock utan resultat hittills, förutom att hela kroppen håller på att rasa ihop av trötthet. Så ja, jag går genom helvetet just nu – men det här är fortfarande något av det bästa jag någonsin gjort.

Sista bytet av förband innan hemfärd, svullnaden syns lite extra på denna bild, och det syns exakt var tejpen suttit.

Jag önskar verkligen att jag hade tagit min rumskamrats nummer, så jag skullr kunna höra av mig till henne och tacka för hennes fantastiska hjälp. Under första natten kom all min smärta multiplicerat med femtioelva, och inga smärtlindrande preparat kunde minska smärtan ens för en liten stund. Vid 2-3 under första natten försökte vi oss på en morfinspruta+morfinsdropp, men inte ens det hjälpte. Vi använde oss också av kylsklampar och isfyllda handskar för att försöka få svullnaden att gå ner, och på så sätt även smärtan. Men ingenting hjälpte, förutom min rumskamrat.

Trots att även hon var nyopererad så försökte hon få mig på andra tankar. Vi pratade massvis om djur och livet, och under natten ringde hon även efter nattsköterskan – så att hon kunde hjälpa mig. Hon bad nästan aldrig om något till sig själv, utan sa åt dem att ge mig allt de kunde så att jag skulle få sova en liten stund i alla fall. Hon var verkligen en helt fantastisk person, och jag är så otroligt glad att jag fick just henne som min rumskamrat.

Hon hade sån tur att hon fick åka hem efter en natt på op.slussen, och jag hoppas att det går bra för henne i framtiden, att operationen lyckades!

Jag blev kvar en natt till, då de inte riktigt visste vad de skulle göra åt min smärta. De tog till allt de hade, men ingenting funkade, utan det blev mest bara värre. Andra natten var ganska lik den första: jag hade fruktansvärt ont och fick inte sova mer än 15 minuter åt gången (och kom därför inte ner i djupsömnen). Under både första och andra natten kom nattsköterskan in en gång i timmen, för att ge olika mediciner och för att byta den isfyllda handsken som ständigt låg vid min kind. Mitt i all smärta blev jag då och då också väldigt illamående, så två gånger fick jag sprutor mot det och innan jag skulle åka hem idag fick jag en tablett för att slippa illamåendet som börjat igen och för att överleva resan. Vi kom aldrig riktigt fram till VARFÖR jag blev illamående flera gånger, men vi pratade om att det måste ha varit av smärta, hunger eller eventuellt av morfinsprutan+morfindroppet jag fick under första5 natten. Eftersom det kunde vara det sista alternativet så vågade de inte ge mig det något mer, utan gick på de tyngre artilleriet med två olika sorter oxynorm, och de bytte också ut alvedonen mot citodon ett tag – dock utan resultat.

Här är de mediciner jag fick med mig hem från sjukhuset. Fyra stycken smärtlindrande preparat och även antibiotika (då det trots allt blödde ganska mycket under första dagen, och bakterier+blod/gegga/gojs vid sår=sant. Kirurgen ville helt enkelt inte chansa.)

Jag fick åka hem efter natt två, dels för att jag verkligen ville hem, och dels för att kirurgen inte trodde att jag skullr bli värre – utan att det bara skulle bli bättre fr.o.m. nu. Min sköterska Helene var dock väldigt skeptiskt och ville inte riktigt släppa iväg mig, och jag förstår henne. Hon är en av sköterskorna som var med mig genom de hårdaste smärt-stunderna, hon såg hur hemskt det var för mig och att ingenting hjälpte. Men jag lovade henne att jag skulle ringa upp dit direkt om det vart något, om smärtan blev värre igen eller om jag t.ex. fick feber. Vi sade sedan hejdå.

Att sitta i en bil i tre timmar på en allt annat än rak och platt väg är inget jag rekommenderar två dagar efter en käkoperation. Det var några gånger som jag trodde att jag skulle gå åt, det var verkligen hemskt. Men jag klarade det, och jag ligger just nu i vår egen säng, i vårat eget hus, men mina egna pojkar. Mina älsklingar. Boris har legat på mitt bröst i närmare fem timmar ikväll, som för att trösta och hela. Han har legat och kramat om min hals, tryckt pannan mot min kind, spunnit som en tok och visat så otroligt mycket kärlek, vår älskling.

Jag är så tacksam för att jag har de två bästa pojkarna i mitt liv, två som älskar mig lika mycket som jag älskar dem. Som stöttar mig genom allt och som alltid finns vid min sida.

Svullen och go’ i halva ansiktet.

Stort tack till dig Patrik, tack för att du är världens bästa pojkvän och sambo. ❤