Med ett så kallat räddningspaket i hamn för Cypern kan det vara dags att plita ned några kom-ihåg-punkter på svarta tavlan inför fortsättningen.

1. Lita inte på eurokraterna. När personer som EU-kommissionens ordförande José Manuel Barroso deklarerar att krisen är över (vilket han gjorde i början av året) betyder det i själva verket att den är på väg att blossa upp igen. Det är ingen sarkasm utan mer ett konstaterande av ett statistiskt samband. En gång är ingen gång, två gånger en gong-gong. Under hela krisen har toppgarnityret agerat gentemot medborgarna som poliser vid en avspärrning: var god passera, allt är under kontroll, här finns inget att se. Problemet är förstås att euroolyckan i högsta grad angår oss alla. Och så undrar de varför förtroendet för EU sjunker.

2. Ingenting gäller. Turerna kring Cypern visar att när det kniper finns inga gränser för hur långt politikerna anser sig tvingade att gå. Retroaktivt slopad insättningsgaranti, möjligt euroutträde, frysta kapitalflöden och bankkunder som får ta smällen; pinciper som tidigare sagts vara heliga är plötsligt lika mycket värda som en bunt blöta reklambilagor. Regelboken skrivs om för varje ny krishärd. Hur ser den ut nästa vecka?

3. Det finns ingen plan. När hundratals miljoner människors framtida välstånd står på spel hade man kanske kunnat förvänta sig att de ansvariga ledarna agerade utifrån en noga utmejslad strategi och styrde mot ett gemensamt mål. Så är det inte. Alla nya kriser tycks behandlas individuellt (och varje gång verkar alla lika förvånande över att de uppstår). Det som avgör är inte sällan det aktuella inrikespolitiska läget i olika länder som Tyskland och Finland. Det betyder också att allt kan ändras (se 2).

4. ”Demokrati? Vi kan väl höras?”. I natt (när annars?) satt Cyperns president Nicos Anastasiades i förhandlingar med EU:s president Herman van Rompuy, ECB-chefen Mario Draghi och IMFs chef Christine Lagarde för att avgöra landets framtid. Litet påpekande: ingen av de tre sistnämnda är folkvald. Insynen i exakt hur snacket gick är minimal. När ECB hotade att stänga av pengakranen till Cyperns banker skulle det vara samma sak som att slänga ut landet ur euron, vilket vän av ordning skulle kunna hävda är ett politiskt beslut som ska fattas av EU:s medlemsstater. Men hey, vem bryr sig? (se 1, 2 och 3).

5. It’s the banks stupid. Exemplet Cypern understryker återigen varför banker är högriskinstitutioner. Men liksom Island och Irland visar det också att ett säkert recept för undergång är att låta banksektorn svälla okontrollerat. Här kan det vara läge för svenska politiker att plocka upp anteckningsblocket. Bara de fyra svenska storbankernas balansräkningar summerar till tre och ett halv gånger den svenska bruttonationalprodukten och är dessutom beroende av att låna på den nyckfulla internationella kapitalmarknaden. Ändå utmålas Sverige ofta som ett Fort Knox. (Se 8).

6. Problemen har bara börjat. Efter fem år av krispolitik som bäst kan beskrivas som Det stora Uppskjutandet eller Manana My Friend! har eurokrisen kommit in i den fas där det börjar blir oundvikligt att lösningarna faktiskt kostar. Det finns inga enkla utvägar. Någon eller några måste betala. Återigen: Europa har inte ens börjat minska sitt skuldberg (det växer) och kontinentens banker är fortfarande underkapitaliserade och gigantiska i förhållande till ekonomin (som stagnerat).

7. Inget land är för litet för att bli ett problem. Äntligen är det över lär vi återigen få höra den kommande veckan nu när Cypern är ”löst”. Om man för några år sedan berättat att eurozonens finansministrar skulle tvingas nattvaka över ett land som motsvarar två promille av EU:s ekonomi hade någon lett ut vederbörande. Men i ett läge där hela systemet vilar på bräckligt förtroende (både politiskt och finansiellt) och där varje räddningspaket kan bli prejudicerande är inget land för litet. Nästa kriskandidat? Det pratas om Slovenien….

8. Inget är omöjligt. Stängda banker, begränsade kontantuttag och en ekonomi som delvis återgår till byteshandel. Scenerna på Cypern är som hämtade ur en finansdystopi. Ändå händer det. Detta kan vara viktigt att tänka på inför framtiden. Att något är osannolikt eller otänkbart är inte samma sak som att det är omöjligt, även om någon hävdar motsatsen (se 1-7). Detta krävs det ingen professur i arkeologi för att förstå. Hur många trodde på en svensk devalvering våren 1992? Hur många tror på en eurokrasch eller okontrollerad inflation idag? Just det. Tyvärr är det så verkligheten ser ut just nu. Och det är inte över än.