Har EU en framtid? Allt fler tecken visar nu på en omtumlande period i Europa och för unionen de kommande åren. Ett Europa utan Merkel, Juncker och Storbritannien. En union med brist på visioner, brist på ledarskap, allt svårare sociala och ekonomiska problem i medlemsländerna och växande problem med en omfattande migration. Kanske är det habsburgarnas Europa som ska ta det nya ledarskapet?

Angela Merkels utdragna politiska dödskamp utspelar sig i dagarna för öppen ridå. Hon vill avstå från partiledarposten men behålla kanslersposten. Även om man låter henne göra så är hon vingklippt och Tyskland då med henne.

Bilden av Frankrikes unge dynamiske president har fått sig en rejäl törn sedan Elyséepalatset i tisdags erkände att Emmanuel Macron tänkte ta ledigt och vila upp under veckan och Allhelgonahelgen. Efter ett och ett halvt år håller Macron inte längre, konstaterar fransk media. Höstens räcka av problem med avgångna ministrar och skandalen med en livvakt anklagad för våld mot demonstranter har gått hårt åt Macrons överdrivna tro på sig själv.

För de flesta européer har britterna redan lämnat EU, Brexitförhandlingarna rör enbart praktiska detaljer. En kritisk men viktig hörnsten i det europeiska bygget försvinner. Om en medvind finns inom den Europiska Unionen så är det inte inom vad som betraktats som EUs kärna utan i södra och östra Europa.Tjänstemannaväldet i Bryssel döljer inte sin indignation.

Ett Bryssel i dagarna fyllt av intriger bakom lyckta dörrar när de stora partigrupperna förbereder sig för att rösta fram Junckers efterträdare.

Jag minns åttiotalets utbredda framtidstro bland de europeiska ledarna färgade av världskrigen. Samarbete som en garant för allt vad de ville att Europa skulle stå för inom demokrati, vetenskap och kultur. Helmut Kohl och Francois Mitterrand skulle se dagens teknokraternas Europa som en best som aldrig skulle släppts ut. Men jag minns också hur Anita Gradin, utrikeshandelsminister under andra hälften av åttiotalet, på presskonferens efter presskonferens betonade att Sverige aldrig skulle gå med i EUs företrädare, EG. Vi skulle bara ”plocka russinen ur kakan”.

Några år senare, då Gradins löfte eller hot redan var överspelat, var det istället svenska politiska tjänstemän som arbetade fram de förslag på en omfattande utvidgning av EU som diskuterades vid toppmötet i Göteborg 2001 och sedermera förverkligades.

Det var en optimistisk tid. Den försvann fort. Idag kan det europeiska samarbetet med dess hårda konflikter symboliseras av statyn i centrala Göteborg där göteborgskravallerna pågick som värst vid mötet 2001. En föraning av de tider som skulle komma. Bältespännarna av Johan Peter Molin, visar två män i en kamp på liv och död, fastspända vid varandra.

Det har visat sig näst intill omöjligt för britterna att befria sig från det bälte som spänts av EU. Men Brexit är idag bara en sideshow för Europa.

De verkliga utmaningarna ligger i ledarskap och visioner. Sverige är fullständigt marginaliserat inom EU och kommer så förbli. Inte enbart på grund av att vi är ett tiomiljonersland. Avsaknaden av såväl visioner som ledarskap är uppenbar inom vad som framstår som ren kartellpolitik.

Vad är det som hotar EU:s legitimitet?

Tyskland efter Merkel utmålas som detta stora frågetecknet men Emmanuel Macrons tilltagande svaghet och brist på samtidsförståelse kan bli minst lika viktig.

Men först måste kanske följderna bedömas av vad som döljs mest: vem blir Junckers efterträdare på den mäktiga posten som EU-kommissionens ordförande? Juncker byts ut nästa höst men det är nu i dagarna, vid ett möte i Helsingfors den 7-8 november som den största partigruppen i parlamentet, EPP, ska utse sin ”spitzenkandidat”. D.v.s. den man eller kvinna som med stor säkerhet kommer att efterträda Jean-Claude Juncker.

Inte bara för värdlandet Finland, men också en rad andra småländer framstår förre finske statsministern Alexander Stubb som den mest kompetente kandidaten. Han uppfyller en rad av de yttre kraven: har varit statsminister och talar franska, engelska och tyska flytande.

Men tyskarna vill annorlunda och pushar nu i alla unionens huvudstäder för att det ska bli en tysk på den viktiga posten, kristdemokraten (CSU) Manfred Weber som för närvarande är ordförande i EPPs parlamentsgrupp. Han har varken varit statsminister och hans engelska har inte imponerat på övriga medlemsländer. Så samtidigt som det råder osäkerhet runt Merkel, hennes parti och Tysklands ledarroll i EU försöker Tyskland lägga beslag på den tunga ordförandeposten i kommissionen. Allt i mediaskugga då EPP vägrar att arrangera debatter mellan de tyngsta kandidaterna.

Tysklands roll i EU kommer att ändras med Merkels försvinnande från scenen. Det är ofrånkomligt.

Men hur? De tre tyngsta kandidaterna till partiordförandeskapet som Merkel nu lämnar har helt olika profiler. Partisekreteraren Annegret Kramp-Karrenbauer, med smeknamnet Minimerkel, betraktas som Merkels kronprinsessa men är en betydligt mindre imponerande version av sin välgörare.

Den man som en gång sågs som en allvarlig konkurrent, den 62-årige juristen Friedrich Metz, har varit borta ur politiken länge och ägnat sig åt styrelsearbete inom bland annat tysk och internationell finanssektor.

Många CDU-medlemmar, inte minst CDU:s ungdomsorganisation, vill istället lyfta fram den 38-årige hälso- och sjukvårdsminister Jens Spahn, vilket skulle leda kristdemokraterna in på en mer högerinriktad väg. Här finns en strid om konservatismen i Europas framtid. Medan Kramp-Karrenbauer tittar mot Berlin håller Spahn ögonen på Wien.

Det kommer under en period bli ett tyskt maktvakuum. I en annan era hade en fransk president kunnat ta upp kampen om EU-dominans med tyskarna. Men Emmanuel Macron framstår allt mer som en Ikaros. Han har lyckats bränna sig inrikespolitiskt och stöds idag inte ens av en tredjedel av de franska väljarna. Samtidigt har han gått ut hårt och satsat på en axel med Merkel och propagerat för ett mer federalistiskt Europa. Macron framstår som i otakt med tiden, saknar fingertoppskänsla och har bränt sina vingar för tidigt. Macrons personliga misslyckande sänker franskt inflytande inom EU.

I allt detta växer en annan europeisk samhörighet fram. Bestående av länder som vi i nordvästra Europa fostrats att inte ta för mycket på allvar. Kärnområdet för det habsburgska väldet, där stora delar av Europa ingick under 650 år, har börjat knytas samman igen.

Länder som Österrike, Italien, Ungern, Polen, Slovakien och Slovenien förenas idag i en starkare kristen europeisk kultur än vad som binder samman många av de västliga EU-länderna.

Merkels öppnade gränser och ”wir schaffen das” blev för många bedömare av tysk politik början till slutet för henne. I Frankrike öppnas nu den dörr på allt vidare gavel till diskussioner om islams framtid i landet, tidigare bara använd av yttersta högern.

I dagarna citeras den avgångne inrikesministerns Gerard Collombs varningsord om de franska utanförskapsområden som allt mer islamiseras. Idag lever vi sida vid sida men snart står vi ansikte mot ansikte, förutspådde Collomb.

Den gamla konflikterna som under kalla kriget ersattes med en ny håller på att återuppstå. Geopolitik, gamla band, naturliga statliga intressen och gemensam historia ersätter sakteligen den världsordning som fanns under 90 och 00-talet. Den habsburgska sfären, Visegrad-gruppen och andra gamla allianser börjar vakna till liv.

Hur dessa intressen, som ofta är mer konkreta än abstrakta ideal, kommer te sig i kampen om Europas själ är något för oss alla att hålla utkik efter.

Chris Forsne