Det går runt. Det är omöjligt att komma vidare. När han väl presenterar sin mördare, som han ju har lovat, kommer jag bara sitta där med munnen öppen och tänka "Christer Pettersson, Krister Petersson, Christer Pettersson, Krister Petersson" och missa hela nyheten.

Det blir lätt så. Namn är viktiga. Ord fångar oss. Jag tror det är därför så många återkommer till att Moderaterna ska falla sönder, samtidigt som Socialdemokraterna gör det.

Allt beror på att Moderaterna, sedan Bohman gick på utedass, kallat sig liberal-konservativa. Det var inget problem fram till för något år sedan. Det lät bättre än höger. Det gjorde kyrkan lite bredare. Det stakade ut ett välbehövligt stängsel mot de olidliga viktigpettrarna i Folkpartiet. En ickefråga, helt enkelt.

LÄS OCKSÅ: Polisens nya huvudspår i Palmemordet

Så började det talas om GAL-TAN, som inte är en spraydusch för fusksolbränna. GAL står för Grön, Alternativ och Libertariansk, eller möjligen Liberal. TAN står för Traditionell, Auktoritär och Nationalistisk.

Ja, ni hör ju själva att det är riggat från början. GAL kunde lika gärna stå för Gullig, Asbra och Läcker och TAN för Tarvlig, Avskyvärd och Nedrig. Men om vi bortser från det: något fångar den här skalan, som lanserades som en ny dimension, på väg att ersätta höger-vänster.

En del av oss hade redan skrivit om det här i flera år, men vi var inte smarta nog att hitta på en akronym. Jag brukade skriva om kulturradikala och kulturkonservativa. Det var ingen som brydde sig om det.

Men GAL-TAN tog skruv. Plötsligt gick den viktiga skiljelinjen mellan liberala och konservativa. Så det var bara att titta på vad Moderaterna kallade sig: liberal – jättelik oöverbrygglig avgrund – konservativa.

Klart som Ulf att partiet måste spricka.

Och visst, det hoppade av någon ungdomsförbundare i protest. Det försvann väljare till såväl liberala Centern som konservativ-nationalistiska Sverigedemokraterna. Men så lugnade det sig. Moderater är numera rätt avspända och småputtrigt ense. De är vana att vara liberal-konservativa.

Sossarna, däremot…

Två gånger före Löfven slutade deras partiledarval riktigt illa. Först Mona Sahlin, klantig på egen hand och nedskjuten av sina egna. Sedan Juholt. Ett förtjusande och vansinnigt val. Så Löfven. Den enda som kunde väljas, eftersom alla riktiga politiker blockerades av olika stammar inom partiet.

LÄS OCKSÅ: Johan Hakelius: Behöver verkligen ett sådant parti makt, väljare och annat besvärligt?

Och nu är det katastrofsiffror och ett fasligt gormande: Åsbrink och Winberg och Hjelm-Wallén och Rosengren. Kommunalråden och Greider och Suhonen och alla andra som någonsin druckit fickvarm folköl på Bommersvik.

Vad det gormas om?

GAL-TAN, förstås. För det är sossarna som håller på att slita sig själva i stycken enligt den här nya skalan. Den klyver partiet mitt itu. Och när Löfven puttas börjar allt om. Inget är löst.

Men sossarna kallar sig inte liberal-konservativa. Så en del fortsätter att intala sig att det är i Moderaterna, som det som redan sker i Socialdemokraterna, kommer att ske.

Det blir lätt så. Ord fångar oss. Och Krister Peterson, får vi hoppas, fångar mördaren, hur konstigt det än låter.