Hundratals flyktingbarn har försvunnit i Sverige. Journalisterna Jens Mikkelsen och Katia Wagner har skrivit en bok om barnen som ingen vill ta ansvar för.

Muna flydde från Somalia och kom till Sverige som 13-åring våren 2010. Fem månader senare försvann hon från sin familjehemsplacering i Broby. Paret som hon bodde hos ringde flera förtvivlade samtal till polisen.

Paret misstänkte kidnappning. Kanske människohandel.

Men ingenting hände. Ingen dörrknackning, inga skallgångskedjor. Inte ens ett försök att spåra den mobil som flickan hade med sig gjordes.

2011 avslutas ärendet.

Mellan 2007 och 2012 har 1202 ensamkommande flyktingbarn och -ungdomar försvunnit medan de varit svenska myndigheters ansvar. 783 är fortfarande borta. Muna är en av dem.

Hennes historia, och flera andras, berättas i journalisterna Jens Mikkelsen och Katia Wagners nyutkomna bok "De förlorade barnen".

– Ingen har koll, ingen har svaren på frågan om vart de tar vägen. Och varför bryr sig ingen om att leta rätt på dem, eller åtminstone förvissa sig om att de inte blir utsatta för brott?

Jens Mikkelsen slår ut med händerna där han sitter på en sushibar, bokstavligen ett stenkast från det nybyggda polishuset i Malmö. Han fortsätter:

– Vi tyckte att det var så anmärkningsvärt, vi kunde inte fatta det. Vi började titta, och sen började vi själva söka svar.

Sökandet tog dem bland annat till Oslo, London, och ett stort tältläger utanför Rom, där de hittade några av de barn och ungdomar som sökt skydd i Sverige. Deras berättelser vittnar om ett havererat europeiskt flyktingsystem där minderåriga i praktiken skyfflas runt mellan olika länders migrationsmyndigheter.

Boken pekar på allvarliga brister, där framför allt bestämmelserna i Dublinförordningen spelar en avgörande roll för hur unga människor på flykt hamnar i kläm.

Enligt Katia Wagner och Jens Mikkelsen handlar det om ett Europa vars länder inte är beredda att ta ansvar. Något som i högsta grad gäller Sverige, där vare sig Migrationsverket, socialtjänsten eller polisen gör tillräckligt.

– Konsekvensen av det är att det flackar runt tusentals minderåriga utan sina föräldrar. Det är den diskussionen vi vill ha, att det faktiskt inte handlar om volymer, utan om minderåriga som kommit hit för att söka skydd och hjälp och som är utan sina föräldrar, säger Katia Wagner.

Boken pekar också på hur svenska myndigheter gör skillnad på vem som försvinner, och där så kallade "illegalister", som en polis uttrycker det, eftersöks med större kraft än barn som somaliska Muna. Wagners och Mikkelsens genomgång av statistik, polisanmälningar och myndighetsrapporter avslöjar också ett samhälle där myter och spekulationer får spela en avgörande roll för vilka beslut som fattas.

Ett exempel är föreställningen om att många ljuger om sin ålder för att åtnjuta ett starkare skydd.

Ett annat är uppfattningen om att de flesta försvinnanden sker frivilligt efter att den försvunna personen fått avslag på sin asylansökan. Istället visar det sig i boken att hundratals försvinner innan de fått sitt första asylbesked.

Det finns helt enkelt många åsikter. Men få har tagit reda på hur det verkligen ligger till.

– Jag undrar varför ingen undrar. Jag har väldigt svårt att förstå hur man inte kan undra när det gäller minderåriga, säger Katia Wagner.

Jens Mikkelsen försöker med en förklaring:

– En är att polisen uppenbarligen inte gör det som de borde göra. Det är på sätt och vis tjänstefel. Men det handlar också om föreställningarna om varför de [flyktingarna] är här, att de inte är här för att få skydd, utan för att parasitera på välfärden, att de vill ha Iphones, gympadojor och märkeskläder. Den här typen av föreställningar har spridit sig också utanför sajter som Avpixlat, så att till och med personerna och myndigheterna som ska arbeta med de här ungdomarna verkar ha smittats av det.

Katia Wagner och Jens Mikkelsen har arbetat på "De förlorade barnen" i drygt ett och ett halvt år. Det senaste halvåret har Jens Mikkelsen varit tjänstledig från Sydsvenskan, där han arbetar som reporter på Malmöredaktionen.

Båda jobbade tidigare tillsammans på Sydsvenskans särskilda grupp för grävande journalistik, och har flera tunga avslöjanden på sina meritlistor.

Redan när de började undersöka situationen för ensamkommande flyktingbarn i Europa bestämde de sig för att publicera reportaget i bokform. Det skulle ge dem större möjlighet till fördjupning än till exempel en serie reportage i en dagstidning. Dels på grund av formen i sig. Dels på grund av den ekonomiska situationen för många av landets tidningar.

– Du hittar inte en ansvarig utgivare i hela det här landet som inte tycker att grävande journalistik är viktigt. Men det handlar om att prioritera och ge det förutsättningar, säger Jens Mikkelsen.

Katia Wagner, som gett ut flera böcker tidigare bland annat den uppmärksammade "Alexandramannen", ser ett ökat intresse för reportageboken.

– Det är en genre som fortsätter att växa. När jag skrev "Alexandramannen" för fem år sen fanns det naturligtvis ett intresse, men uppmärksamheten kring formen har blivit mycket större idag. När vi inte har tid i vardagen till att vare sig rapportera eller ta till oss det som rapporteras på grund av de många kanaler som finns tror jag att reportageboken är en viktig form.

Båda beskriver "De förlorade barnen" som ett av de mest omfattande reportage de har gjort. Nya handlingar och nya uppgifter gjorde att deadlinen hela tiden försköts. Ändå är de noga med att betona att boken inte är en heltäckande berättelse om ensamkommande flyktingbarn.

Det som framför allt gjorde det svårt för dem att sätta punkt var barnen och ungdomarnas fortsatta öden.

Flera av personerna i böckerna följer de fortfarande.

– Det tar liksom aldrig slut, säger Jens Mikkelsen.

– Man gör en avvägning och tar ett beslut i diskussion med förläggaren. Men deras [flyktingarnas] berättelser tar inte slut för det. Och hur fortsättningen ser ut för oss vet vi inte än, säger Katia Wagner.

Har det kommit något nytt om Muna från Broby sedan boken gick i tryck?

– Nej, det är väldigt frustrerande. Samma år försvann ytterligare tolv somaliska flickor. Och sju av dem är fortfarande spårlöst borta. Där finns inga svar, säger Jens Mikkelsen.

Hur har arbetet påverkat er privat?

– Det är inte oss det är synd om. Det är inte vi som har det svårt och jobbigt. Men det är aldrig enkelt att besöka andra människors katastrofer, och kliva in i andra människors mycket svåra livssituation. Det har varit flera gånger då vi inte har stått ut. Så är det. Man står inte riktigt ut. Och det är också någonting som jag tycker att vi behöver känna och ta med oss i deras berättelser, säger Katia Wagner.