Näkökulma: Poikani lähti armeijaan, ja se auttoi minua ymmärtämään, mikä suomalaisessa työelämässä on pielessä

toimitus

Kuopus lähti tammikuun palveluserässä panssarijääkärikomppaniaan Suomen puolustusvoimien palvelukseen.

Samaan aikaan lähdin armeijaan minäkin, kuten me äidit teemme.

Tällä kokemuksella en väitä tietäväni miten sotilaaksi kasvetaan, mutta yksi seikka kiinnitti erityisesti huomiotani.

Se oli voimakkaan ryhmähengen siteen kasvattaminen toisilleen vieraiden nuorten miesten keskuuteen.

Kahdeksan viikon alokaskoulutuksen jälkeen pojalla oli ympärillään reilun kymmenen miehen ryhmä, joka oli vahvempi kuin kunkin jäsenen yhteenlaskettu voima.

”Kaveria ei jätetä” konkretisoitui ryhmän hiljaisimman, äänekkäimmän, hitaimman, näppärimmän, voimakkaimman ja heikomman kohdalla.

En luule, että jääkäreiden ryhmähenkeen päädytään sattumalta.

Ryhmä hitsattiin yhteen.

Kontrasti puolustusvoimien ryhmähengen ja -voiman kasvattamisen ja nyky-Suomen koulu- ja työelämän muutosten kanssa on räikeä.

Siinä missä puolustusvoimat kasvattavat ryhmähenkeä ihmisten kautta, fyysisten olosuhteiden ollessa mitä karuinta, työpaikoilla ja kouluissa ryhmät muutetaan avoimiksi, muuttuviksi ja virtuaaleiksi rakentamalla uusia, vapaita työympäristöjä ja poistamalla luokat, ryhmät, lähiesimiehet ja opettajien oikeudet.

Vannotaan Lean-johtamisen nimeen, missä hierarkiat ovat matalat ja työn esteet poistettu.

Kiitos kvartaalitalouden, työntekijät nähdään numeroina ja kiinteinä kustannuksina, ihmisiä voidaan vuokrata ja vuokrasopimuksia helposti purkaa.

Ihminen on hukkunut jonnekin digitaalisuuden ja uuden teknologian hypeen.

En luule, että jääkäreiden ryhmähenkeen päädytään sattumalta.

Ryhmän alikersantin tapa pitää oman tuvan puolta karuissa olosuhteissa ja oman joukkueen tsemppaaminen kuvitellusti yli ja ohi muiden, sitoi miehiä yhteen ja valmisti yhteiseen tehtävään.

Seurasin tätä yhteishengen kasvua ja pojan kasvua vastuulliseksi ryhmän jäseneksi äidin sydän sykkyrällään ylpeydestä ja kunnioituksesta.

Ylpeydestä ja kunnioituksesta myös Suomen puolustusvoimien koulutusta kohtaan. Siellä voima näytetään hakevan paitsi aseista, myös ihmisistä.

Taina Ojapalo

Kirjoittaja on riihimäkeläinen sotilaan äiti.