Halleluja, mitä sieltä tulee!

Idolsit, Popstarsit, Voice of Finlandit ja Vain Elämää -tyyppiset formaattiviihteet ovat kuuluneet suomen kansalaistakin piinaaviin vitsauksiin jo pitkään. Vitsauksien ominaisin luonteenpiiire on se, että ne tuntuvat olevan ehtymätön ja uusiutuva luonnonvara. Kun taivaalta tai suusta sataneet sammakot on lakaistu takaisin ihmiskunnan hulevesiverkostoihin, heinäsirkat ovat kuulumasta lakanneet, ja poliokin on kuriin saatu rokotuksin, niin aina jostain putkahtaakin ihmiskunnan riesaksi onneksi jokin uusi vitsaus, kuten esimerkiksi vaikkapa karaoke tai kokkisodat.Ovatko vitsaukset Jumalan meille syntisille ansioksi lähettämiä? Vai ovatko ne merkki vanhan vihtahousun, tuon sielunvihollisen, Belsebubin olemassaolosta? - Tuohon kysymyseen emme saa tälläkään kertaa vastausta tilaisuudessa, jossa omaa evoluutiotaan käyvä evankelis-luterilainen kirkko tunkee omat näppinsä ja lusikkansa mausteeksi tähän suureen reformaatisoituun ny(yh)kyviihteen kattilaan.Aikamme eittämättä merkittävimpiin kuuluvat kotimaiset populäärimusiikin rallit ovat saaneet (kohu)pastori Jaakko Heinimäen kokoamassa "" luterisointinsa, mitä se sitten ikinä tarkoittaakin. Arvostelua, arvostustakin, kritiikkiä ja suoranaista vittuiluakin osakseen saanut yhteislauluvihkonen, on jakanut niin hartaan kirkkokansan kuin paatuneiden tapakristittyjenkin mielipiteet puolentoistavuodentakaisesta ilmestymisestään lähtien. Haetaanko kyseisessä teoksessa kunniaa Jumalalle, laulujen tekijöille, vaiko kirjan kokoajalle itselleen, on jäänyt ja jäänee tyrvään kynällekin arvoitukseksi. Onko kyseessä kirjailijan lapsenuskoinen vilpitön halu levittää ilosanomaa kaikissa muodoissaan, vaiko vain kirkon epätoivoinen yritys saada omalle tuhatvuotiselle salatuille elämilleen lisää maksavia katsojia? Me kauniit ja rohkeat kirkossa olemme sitä mieltä, että kyllä mekin osaamme olla hauskoja ja itseironisia, ja lainaamme vanhan Kummelivitsin:käsittelyymme osoittaaksemme lupsakkuutemme, ja toivotamme kaikki uudet asiakkaat tervetulleiksi, vaikkemme oikeasti teitä homoja vihkiä haluakaan. - Näitä, ja monia muita ajatuksia kyseinen teos lienee herättänyt, mutta se ei ole tämänkertaisen saarnamme aihe.Virsikirjan lisälehterit täyttävästä herra Heinimäen teelmästä, ja sen kommenttiraidoista kiinnostuneet voivat lukaista halutessaan vaikkapa aiheesta artikkelin iltapäivälehdestä:Ilmestymisestään lähtien, on syntisten virsiä veisattu eri seurakunnissa, vaihtelevissa tilaisuuksissa, vaihtelevin menestyksin, ja monien huippumuusikkojenkin voimin. Ja viimein tämäkin villitys on rantautunut Tyrväällekin, jossa jollekin on tullut mieleen, että mitäpäs jos mekin järjestäisimme oman versiomme yhteislaulutilaisuudesta tämän teeman ympärille? Ja joku on ilmeisesti kyseistä ideaa alkanut komppaamaan ja puuhaamaankin, ja jostain onkin saatu haalittua kokoon musikantit. Ehkä yhteiset harjoituksetkin on kerran pidetty, jonka jälkeen kyseinen show on päätetty ihmisten iloksi/vitsaukseksi Laiturilavan torstai-iltaan rantauttaa. Sitä siis oli lähdettävä katsomaan, ja arvioimaan.Saavun paikalle hyvissä ajoin ennen seitsemää, ja huomaan tuvan olevan täynnä...puoleen väliin kelluvaa ulkoterassiakin ovat he maan täyttäneet. Eivät näytä laiturikahvilan vakioasiakkailta nuo, ja jo ohikiitävän hetken ajan pelko valtaa mieleni... ovathan oluthanat sentään avoimet, siinä missä ovetkin? Ja ovathan ne - onneksi! Tästä temppelistä ei ole rahanvaihtajia ruoskin ajettu, ja jokainen bublikaani, fariseus, siinä missä filistealainenkin on toivotettu tervetuleeksi. Pelkään moisen tilaisuuden olevan kuitenkin vauraalle yrittäjälle jonkinlaisen kaupallisen itsemurhan mahdollistava uhkapeli, joten ostan varmuuden vuoksi tukiaisiksi heti kaksi tuoppia, yhden kumpaankin käteen, ja astelen uloimmalla terassilla sauhuttelevien, todellisilta syntisiltä näyttävien, raavaiden naaraiden joukkoon.Ilta jyrähtääkin kohta käyntiin lähes isoa ja vanhempaa kirjaa (saarn 3:1-8) siteeraavalla jenkalla: "Väliaikainen". Esitys kuulostaa lähinnä joltain juhannussuulissa möykkäävältä humppapumpulta, mutta kai sitä tätäkin aikansa jaksaa viittiä, tuumaan.Seuraavana illan ohjelmassa yhteislauletaan J. Karjalaisen kammottavin ja kulunenin kappale "Sankarit". Kyseistä ohjelmanumeroa kuunnellessa ei tule mieleen kuin se, että keitä ne on nuo sankarit, jotka tälläisessa tilaisuudessa lauteille oikein itsensä tuppaavat? Ei ihme että illan pääsolistiksi mainostettu esiintyjä oli esiintymisensä viime hetkillä peruuttanut, sairastumiseen vedoten.Sitten päästäänkin pakollisen masentavaan suomalais-agraariseen sielunmaisemamolliin:"Täällä Pohjantähden Alla". Kyseinen tulkinta saa minut haluamaan viiltää ranteeni auki, vaan eipä minulla ole siihen hommaan soveltuvia välineitäkään mukanani. Käyn kysymässä viereisen pöydän kovin jezebelitsan oloisilta siskoilta, että ei heillä sattuisi partakonetta tulleen mukaan? Jolloin he remahtavat nikotiinilla aateloituun tervaiseen nauruun.Saamme osaksemme pahaa silmää ja paheksuvan mummoäänen etäämmältä. "Tämä ilta on pyhitetty musiikille - ettekö tienneet!!!", kiljahtaa tuo harmaantuvantuohtunut jalopeuranaaras muutaman pöytärivin päästä. Vaihdamme oluelle piipahtaneiden kesäasukkaiden kanssa kommunikaation kuiskauksen tasolle, heti sen jälkeen kun he ovat vastakysymyksensä: "Niin koskahan sitä musiikkia oikein tulisi?" ilmoille huudahtaneet. Joillekin muillekkin tuntuu olevan siis kohtuullisen käsittämätöntä, että lahkolaiset ovat esityksensä keskikaljakuppilaan tuoneet.Ja millaisen esityksen he ovatkaan tuoneet? ... Seuraavana kappaleena kuultu "Syyslaulu" toimii puolittaisena aasinsiltana seuraavaksi kuultavalle Juicelle. Ajattelen, että jos nyt tulee vielä kaikkien masentuneiden iskelmien äiti "Syksyn Sävel" niin yhydyn kyllä lauluun sanoilla "elämä on paskamaista - täss on ollut kaikenlaista". Mutta kuulemmekin sen toisen puhkisoitetun: "Viidennentoista Yön"Silmissäni alkaa olla kanssa oma orpo katseensa, kun kuuntelen noita lauteilla soittavia eksyneitä. Mikään muu bändissä ei tunnu toimivan, kuin vahva luotto omiin tekemisiinsä. Puhaltajalla ei tunnu olevan käsitystä missä mennään, kitaristi on aivan pimennossa, rumpalin tarjoillessa käsittämättömän huonoilla soundeilla varustettua rytmiikkaansa. Ainoa jolla homma kulkee jotenkin, on pianisti jolla onkin varmastikin kanttorin paperit. Vaikka tuntuukin, että jokainen soittaja on käynyt kyllä varmasti jonkinlaisen kirkkolauluun ja virrenveisuun perus- ja jatkokurssin läpi. Koska muuten ei moista tahtilajitonta ja jatkuvaa rubatoa voi oppia soittamaan. Onkohan se kuuluisa "Time" kenellekään tuttu edes lehtenä?Ja oman lukunsa bändiin tekee vielä bassotaiteilja, jonka suorituksesta ei intoa puutu. Hän pitää yllä toivoa ja henkeä silloinkin kun kaikki on menetetty. No se sopii tietysti hyvin evankeliumin henkeen.Sitten mennäänkin taas jenkalle, kipaleella: "Minne Tuuli Kuljettaa". En saa mielestäni millään mielikuvaa Katri Helenan siitä toisesta jenkasta, joka tuo mieleeni niin vahvat kuvajaiset itse Syntisten Virsikirjan kenties joidenkin mielestä rienaavastakin kansikuvasta, jossa ristillämme laulavat puhelinlangat..... Hupaisat assosiaatiot eivät kestä kuitenkaan kauaa, sillä jälleen onkin aika masentua - taas! Kuulemme eittämättä yhden kaikkien aikojen slaavilaiskaihoisten mollien ilmentymistä: "Taivas on sininen ja valkoinen"Seuraavana saa soolonsa illan kapelimestari, joka laulaa pianolla säestämänsä kappaleen "Valehtelisin jos Väittäisin". Ja valehtelisin jos väittäisin, että olisin tulkinnasta pitänyt.Seuraavaksi kuullaan Baddingin "Tähdet Tähdet" ja tässäkään tulkinnassa ei ole minkäänlaista imua. Esa Pulliaisen rouheat rautalankasoundit ja melodiat on riisuttu sovituksesta kokonaan pois, vaikka bändissä kitaristikin olisi ollut. Seuraavana kuullaan Helismaan Repen "Päivänsäde ja menninkäinen", jonka jälkeen on vuorossa Kari Tapion "Myrskyn Jälkeen". Tulkinnassa bändin rytmiryhmä on jälleen pahasti kahvilla. Komppi ei istu biisiin ollenkaan.Ja sama perushuttuosasto jatkuu "Satumaassa", jonka päälle kajautetaan jälleen yhdessä rubatoa; "Sua yli kaiken mä rakastan", jonka jälkeen masennutaan jälleen "Maan korvessa kulkevan lapsosen tiellä". Vaan ihanat suojelusenkelit käyvät jo vierellämme, ja johdattavat meidät "Paratiisiin", joka onkin jo illan toiseksi viimeinen kappale.Ilta oli varmaan monenkin mielestä ihana ja onnistunut, tulvillaan ihania vanhojakin kappaleita, joita sai laulaa yhdessä muiden kanssa. Ymmärrän näidenkin ihmisten näkökulman ja lähtokohdatkin. Miksi vain tuoda tuollainen yhteislauluilta, jollaisen olisi voinut järjestää seurakuntatalollakin oluthanojen ääreen? Ja miksi koota ylipäänsä yhteislaulatuksen ympärille bändiä, kun esitettävän materiaalin säestyksen olisi voinut hoitaa ihan hyvin pelkällä pianollakin tai kitaralla? Paremmaltakin se olisi kuullostanut, ilman turhia soittimia, joiden soittajilla ei tarvittavia taitoja ollut. Seurakunta hyväksyy varmasti mielellään laumaansa kaikki, ja nykyään sen pitääkin kai kehittyä palveluiden tarjoajanakin. Mutta musiikillisesti olisi parempi, jos pitäisitte ammattiartistien kirkkokonsertit yms. erillään, ja yhteislauluillat erillään. Tämä esitys oli lähinnä toisaikainen, ja taitoinen.... puolivillaista roskaa jonkun hyvän asian varjolla. Onneksi ette siitä sentään rahaa vaatineet.Vaan oli sitä kaiken tuon harmaan pilven reunassa havaittaissa hopeisia päärmeitäkin. Pari laulua illan aikana tulkinneen tyttöihmisen laulusuoritus nousi persoonallisuudessaan korkealle tasolle. Hänen lauluäänessään oli jotain samaa persoonallisen perverssiä käheyttä, sitä samaa jotakin hienoa selittämättöntä viehätystä, joka on kuultavissa Mariskan ja Marjo Leinosen, ehkäpä jopa Saara Suvannon laulusuorituksissa. Oikean bändin ja tilaisuuden osuessa kohdalleen hänessä olisi aineksia kenties jonkinlaiseen menestykseenkin,Ja ehkä illan omalla tavoin hienoin kohokohta oli sen viimeisenä esitetty laulu: Kollaa Kestää yhtyeen "Jäähyväiset aseille". Tuskin aikanaan nuo Hemingwayn romaanista laululleen nimen napanneet punkkarit olisivat uskoneet, että vajaat 40 vuotta myöhemmin, heidän musiikkinsa on salonkikelpoistunut tälle tasolle. Laulun teksti itsessäänhän on kaunis... eittämättä atomisodan alati vaanivan uhan alle maailmantuskassaan vaipuneen angstisen teinin avoin runomuotoinen avunhuuto maailmanrauhan puolesta. Kenen tahansa 15-vuotiaan päiväkirjoihin yläasteella kirjoittama, ja aikuisiällä uudelleen löytämä, vastaava runoelma alkaisi todennäköisesti vanhemmiten hävettämään... vaan kyseisen sepusteen kohdalla ovat aika ja olosuhteet olleet armeliaat, ja sille oikeuttakin tehneet.Tuohon kappaleeseen ja sen herättämiin ajatuksiin oli hyvä lopettaa ohjelmalliset iltamamme.