Koneet ja tietokoneohjelmat tulevat vuosi vuodelta kyvykkäämmiksi tehtävissä, joihin aiemmin vain ihmiset pystyivät. Kehitys kehittyy ja kohta ehkä tekoäly hoitaa sen kehitystyönkin. Onko edessä maailma, jossa työttömyys on normi ja vain harvat tekevät palkkatyötä? Sama pelko on esitetty parin viime vuosisadan aikana toistuvasti, ja aina turhaan. Teknologian kehitys on kyllä toden totta hävittänyt suurimman osan työpaikoista moneen kertaan, mutta uusia on ilmaantunut tilalle–usein aloille joita ei aiemmin osattu edes kuvitella. Voisiko tällä kertaa käydä toisin?



Ehkä, mutta yleisimmin esitetyt perustelut ovat heikkoja, koska niissä vain toistetaan täsmälleen samat vanhat kauhutarinat. Perusteluksi ei riitä se, että tällä kertaa valtaosa töistä–ja ihan toisenlaiset työt kuin koskaan aiemmin!–päätyvät koneiden tehtäväksi. Niin aina. Niin kävi maataloudessa, niin kävi teollisuudessa.

Tuottavuuden kasvu ja työpaikat

Perusmekanismi on tämä. Kun aiemmin tarvittiin sadan ihmisen päivätyö valmistamaan yksi härpäke, nyt riittää yksi työntekijä valvomaan härpäkkeenvalmistuskonetta. Uusi keksintö paransi tuottavuutta: härpäkkeiden hinta pienenee murto-osaan entisestä, ja samoin käy härpäkealan työpaikoille. Kolikon toinen puoli löytyy kuluttajien kukkaroista.

Mitä kuluttajat tekevät niillä rahoilla, jotka säästyvät entistä halvempien härpäkkeiden ansiosta? Niillä voi ostaa kaikenlaisia tuotteita ja palveluita, osin sellaisiakin joita ei aiemmin ostanut ollenkaan. Työvoiman kysyntä väistämättä kasvaa muilla aloilla. Ja jos sama tuottavuusihme toistuu tarpeeksi monella alalla, niin toisaalla syntyy kokonaan uusia aloja.

On periaatteessa mahdollista, että alemman hinnan ansiosta härpäkkeiden myynti kasvaa yli satakertaisesti, jolloin itse härpäkeala työllistää entistä enemmän—mutta tuottavuuskasvun jatkuessa tämä voisi olla enintään välivaihe. Minkään hyödykkeen myynti ei kasva rajatta hinnan painuessa kohti nollaa. Toimiala jonka tuottavuus kasvaa jatkuvasti muita nopeammin menettää väistämättä taloudellista merkitystään, kun sitä mitataan työntekijöiden määrällä tai toimialan osuudella BKT:sta. Niin kävi maataloudelle ja niin kävi valmistavalle teollisuudelle. Mutta tärkeimmässä mielessä se ei pienene, vaikka lähes katoaisi kansantalouden tilinpidosta, koska madaltuva hinta nostaa kuluttajan ylijäämää. Huippuhalvasta tuotteesta voi tulla niin itsestäänselvyys, että sitä ei juuri edes huomata enää.

Hyviä esimerkkejä ovat vesi ja valaistus. Sama määrä valaistusta, jonka saa 60W hehkulampusta 1.5 tunnissa, maksoi valaanrasvalamppujen aikakaudella 1800-luvun alussa keskipalkkaiselle työntekijälle yli viiden tunnin työpanoksen. Kaksi vuosisataa myöhemmin saman valaistusmäärän eteen piti keskipalkalla puurtaa enää 0.4 sekuntia (linkki William Nordh ousen ausin tutkimukseen).

Työn könttäsummateoria

Yleisin huolenaihe perustuu klassiseen “lump-of-labor” harhapäätelmään, jossa työpaikat tulkitaan rajalliseksi resurssiksi. Onnekas sattuma sitten, että siellä missä asuu paljon työikäisiä ihmisiä on tähän asti sattunut myös olemaan isompi könttäsumma työpaikkoja—siis ennen kuin robotit tulevat ja varastavat ne.

Tämän harhapäätelmän kestävän suosion selitys löytyy käsittääkseni eroista vaikutusten ilmeisyydessä (salience). On helppo sormella osoittaa robottia, jonka paikalla aiemmin työskenneleitä ihmisiä voi käydä vaikka haastattelemassa. Sen sijaan kukaan ei voi osoittaa, että tässä ovat juuri ne työpaikat, jotka syntyivät halvempien härpäkkeiden ansiosta. Yhden sektorin tuottavuuden kasvun vaikutus työvoiman kysyntään muilla sektoreilla on jakautunut niin pieniin palasiin, että sitä on vaikea pelkällä maalaisjärjellä hahmottaa.

Miksi tällä kertaa voisi olla toisin

Tulovaikutus työn tarjontaan

Periaatteessa olisi ollut mahdollista, että e.m. härpäketarinassa kuluttajat ostavat saman kulutuskorin kuin ennenkin, mutta saavat sen entistä vähemmällä vaivalla eli vähentävät työtuntejaan. Valinta siitä kuinka paljon tekee töitä riippuu luontevasti tulotasosta: mitä korkeampi materiaalinen elintaso, sitä helpompi on valita lisävapaa-aika lisäkulutuksen sijasta. On mahdollista, että jollain korkealla elintasolla lisävapaa-ajan arvostus alkaa dominoida, jonka jälkeen tuottavuuskasvu kanavoituisi vain työaikojen tai työurien lyhenemiseen. Tätä on uumoiltu kauan ja turhaan, mutta valtaenemmistön preferenssit eivät tähän asti ole vaikuttaneet tämänsuuntaisilta, vaikka vapaa-ajan “kulutus” on toki kasvanut.

Kasvava elintaso ei näytä johtavan kovin huomattavaan työvoiman tarjonnan vähenemiseen: se hypoteettinen kulutuskori, joka edellisestä sukupolvesta olisi kuulostanut ylellisyydeltä, on pikemminkin seuraavalle välttämättömyys, josta ei voi juurikaan tinkiä. Ehkä seuraava automaation aalto painaa kulutuskorin hinnan niin alhaiseksi, että ihmiset alkavat viimein tyytyä saavutettuun kulutustasoon ja hyödyntävät reaalihintojen alenemisen lyhyentämällä työaikojaan tai lisäämäällä säästämistä välivuosia tai aikaisempaa eläköitymistä varten.

Tämä on loogisesti mahdollinen skenaario, jota pidän kuitenkin epätodennäköisenä—paitsi mahdollisesti yhteisvaikutuksessa muiden muutosten kanssa. Mistä tullaan seuraavaan kohtaan.

Teknologian kehityksen vaikutus vapaa-aikaan

Teknologian kehitys voi vaikuttaa työn tarjontaan nostamalla vapaa-ajan arvoa. Aguiar ym löytävät merkkejä siitä, että videopelien kehitys on laskenut varsinkin nuorten miesten työn tarjontaa (linkki juttuun). Työstä saa palkan lisäksi sisältöä elämään, mutta monille vaihtoehto on tehdä töitä organisaation alimmalla tasolla tai rulettaa kunkkuna virtuaalimaailmassa. Pelissä jokainen voi olla oman kukkulansa kuningas, sopivan vaikeiden ja omiin kykyihin juuri taipuvien haasteiden voittaja. Radio, televisio, ja konsolipelit muuttivat lähinnä vapaa-ajan käytön jakautumista (mm nukkumisen kustannuksella), mutta ehkä 3D virtuaalitodellisuus voi tuoda isomman muutoksen. Pelifirmojen kyky optimoida sisältö miljoonien käyttäjien yksityiskohtaisiin valintoihin perustuvan datan perusteella on “game-changer”, mitä koukuttavuuden kehittämiseen tulee.

Pelien houkuttelevuuden edellytys on riittävän korkea yleinen elintaso. Kun ruoka ja katto pään päällä ovat tarpeeksi halpoja, niin hyvin pieni määrä palkkatyötä (ei välttämättä omaa) riittää niiden maksamiseen. Se voisi tarkoittaa pientä määrää keikkatyötä silloin tällöin, tai perustuloa (jollaisen monet amerikkalaiset nuoret aikuiset saavat vanhemmiltaan).

Viime vuosisadalla tuottavuuden kasvua ajanut teknologinen kehitys vaikutti päinvastaiseen suuntaan—se alensi vapaa-ajan (siis palkkatyöstä vapaan) ajan arvoa. Kun aiemmin kotitalouden askareiden hoito oli ollut lähinnä naisten tekemää kokopäivätyötä, niin kodinkoneiden ja teollisten elintarvikkeiden kehitys vähensi kotitaloustyön viemää aikaa ja johti sitä kautta naisten työssäkäynnin kasvuun. Työvoiman tarjonta kasvoi, joten työpaikkojen määrä kasvoi. (Tässä järkevä määrän mittari on työikäisten osallistumisaste.)

Teknologian kehityksen vaikutus vapaa-ajan arvoon on siis ainakin yksi tekijä, joka tosiaan on tällä kertaa toisin. Nähtäväksi vielä jää, onko se suuruusluokaltaan maailmaa mullistava.

Avainsanat: perustulo, robotit, Talouskasvu, teknologinen kehitys

Aihealueet: Työmarkkinat