Glen Kamara, Jasse Tuominen ja Pyry Soiri juhlivat EM-kisapaikkaa Töölössä Liechtenstein-voiton jälkeen.

Glen Kamara, Jasse Tuominen ja Pyry Soiri juhlivat EM-kisapaikkaa Töölössä Liechtenstein-voiton jälkeen. Tomi Hänninen

Aiheesta keskustellaan tänään Radio Suomen taajuudella kuultavassa Urheiluhullut-ohjelmassa kello 18.08 alkaen. Vieraina ovat Marianne Miettinen sekä Alpo Suhonen, ja keskustelua johdattelee toimittaja Jussi Paasi.

Suomalaisen jalkapallo- ja koko urheiluväen satavuotinen odotus julistettiin päättyneeksi marraskuun puolivälissä. Huuhkajat pelasi Olli Rehnin twiittiä mukaillen Suomen ”kansakuntien joukkoon”.

Vaikka lopputurnauspaikka oli jalkapallomiehiltä jäänyt vuosikymmenten ajan haaveeksi, se ei tarkoita, etteikö meillä olisi ollut hyvinkin vahvaa futisperinnettä aiemminkin. Jari Litmanen, Sami Hyypiä ja Antti Niemi ovat kaikki legendan asemansa ansainneet, unohtamatta tiennäyttäjiä aina Aulis Rytkösestä Kalevi Lehtovirtaan.

Mutta tarkkaillaanpa Huuhkajien joukkueen nimilistaa tarkemmin: on slovakialaistaustainen Lukas Hradecky, sierraleonelaistaustainen Glen Kamara, on Pyry Soiri, jolla on namibialainen isä. Thomas Lam on taustaltaan hollantilainen, Robert Taylorin isä on britti, Daniel O’Shaughnessyn isä on irlantilainen. Pelaajia monista etnisistä taustoista, jotka ovat joukkueena antaneet kaikkensa siniristilippu rinnassaan – ja ylpeänä!

Pitkään eri palloilulajeja seuranneena en ole lainkaan yllättynyt siitä, että juuri tämä Huuhkajien joukkue oppi pelaamaan voittavaa jalkapalloa. Astuessani Saksan koripallomaajoukkueen peräsimeen vuonna 1997 keskustelin silloisen tähtipelaajamme, vakavamielisen älykön Henning Harnischin kanssa monesti kansalaisuuden ja identiteetin yhteyksistä kylmän sodan jälkeisessä maailmassa.

Harnischin kysymys kuului, onko lipuilla ja kansallislauluilla ylipäätään mitään merkitystä, kun vastakkainasettelu on menneisyyttä ja maailma yhdentymässä. Vaikka vielä vuosituhannen taitteen jälkeen elimme yhä samassa hellyttävässä kehitysoptimismin tilassa ja uskoimme maailman muuttuvan Francis Fukyaman teesejä mukaillen vääjäämättä yhdeksi pieneksi maailmankyläksi, Harnischia seurannut saksalainen koripalloilijasukupolvi oli aivan eri puusta.

Henning Harnisch oli tärkeä pelaaja Saksan koripallomaajoukkueessa 1990-luvulla. AOP

Vuoden 2001 EM-semifinaaliin edennyt ja 2002 MM-pronssia voittanut joukkueemme oli uuden vuosituhannen uussaksalaisuuden ilmentymä. Ademola Okulaja ja Stephen Arigbabu ovat taustoiltaan nigerialaisia ja Misan Nikagbatse nigerialais-suomalainen. Mithat Demirelin juuret tulevat Turkista, Marko Pesicin Serbiasta, Robert Marasin Kroatiasta, Stefano Garrisin Italiasta ja Yhdysvalloista.

Saksalaiset kollegani irvailevatkin minulle, että menestyimme vain koska meillä oli niin vähän etnisiä saksalaisia joukkueessa. No, Dirk Nowitzkin nimi saa heidät hiljaiseksi. Jos Harnisch oli tuhahdellut ”aikansa eläneille symboleille” vain muutamaa vuotta aiemmin, kaikista pelaajistani juuri Arigbabu tuli ehdottamaan, että huutaisimme koko joukkueena ”Deutschland!” pelaajaesittelyn jälkeen. Uuden sukupolven saksalaiset pelaajat monista etnisistä syntyperistä julistivat ylpeinä kuuluvansa Die Mannschaftiin.

Sama ilmiö sai vielä suuremman yleisön huomion vuonna 2006, kun Saksan jalkapallomaajoukkue saavutti MM-kisoissa pronssia ja hullaannutti koko maan aina Baijerista Schleswig-Holsteiniin. Gerald Asamoahin ja David Odonkorin ghanalaisuus tai Lukas Podolskin puolalaisuus eivät painaneet vaakakupissa, kun Saksan kansa seppelöi uusia sankareitaan.

Näitä uranuurtajia muistan joka kerta, kun katson vaikkapa Jerome Boatengin, Mesut Özilin tai Shkodran Mustafin pelaavan Saksan maajoukkuepaidassa.

”Kansa” onkin ketterä käsite.

Saksa käänsi kansainvälisyyden voimavarakseen

Erinomaisen esimerkin keskenään eripuraisten ja toistensa kieltä ymmärtämättömien Itämeren heimojen pakkonaimakaupoista antaa Juha Hurme romaanissaan Niemi.

Myös kaikki peruskoulun ja lukion historiantunneilla hereillä olleet muistavat, kuinka ”Suomen kansa” syntyi 1800-luvulla Venäjän tsaarin geopoliittiseksi aseeksi Ruotsin jo hiipuvia suurvaltapyrkimyksiä kohtaan. Ei tarvittu kuin muutama suomalaiseksi identifioituva rikkaan ruotsalaissuvun edustaja ajamaan vähemmistöjen asiaa ja kappas, meillä oli kansa!

David Odonkor, Torsten Frings, Gerald Asamoah ja Lukas Podolski kuuluivat MM-pronssia kotikisoissa 2006 voittaneen Saksan monikulttuuriseen jalkapallomaajoukkueeseen. AOP

Maailmansotien välissä kaiken maailman demagogit lietsoivat Saksassa kostomielialassaan ”suurta kansallista tarinaa” ja etsivät syyllisiä rappioonsa kaikkialta muualta paitsi peilistä. Toisen maailmansodan jälkeen tehtiinkin täyskäännös: Saksan ja sitä myötä koko Euroopan hyvinvointi rakennettiin ihmisten ja pääomien vapaalle liikehdinnälle.

Vaikka näkyvin tulos on ollut hyvinvoinnin parantuminen, perimmäinen tavoite on vieläkin hienompi: rauhan säilyttäminen.

Ensin Saksaan tulivat italialaiset perustamaan ravintolansa, sitten turkkilaiset rakentamaan autot ja rautatiet. Ajan kuluessa puolalaiset saapuivat ahkeroimaan rakennustyömaille ja korjaamaan vesiputket. Berliinin muurin murtumisen jälkeen yhä useammat Itä-Euroopan, entisen Jugoslavian ja Lähi-idän myrskyjä paenneet ihmiset ymmärsivät, että saisivat Saksassa mahdollisuuden tehdä työtä ja kasvattaa lapsensa turvallisessa ympäristössä.

Saksa on tämän hetken Euroopan talousveturi ja mahtimaa. Miljoonat Saksan asukkaat tunnustautuvat kosovolaisiksi tai pontuskreikkalaisiksi, turkmeeneiksi tai rojavalaisiksi, mutta ennen kaikkea saksalaisiksi Saksan lipun alla.

Saksa käänsi kansainvälisyyden voimavarakseen vaalimalla kaikkia, jotka lupasivat sitä rakastaa. Voisipa väittää, että Saksa seurasi Ruotsin esimerkkiä, joka lopetti sotimisen (ja aloitti eri kansakuntien integroimisen) heti menetettyään suurimman kansallisaarteensa, Suomen, Venäjälle.

Tämä todellisuus palaa mieleeni joka ainut kerta, kun näen Jamar Wilsonin ummistavan silmänsä ja laulavan Maamme-laulun suuremmalla antaumuksella kuin ehkä yksikään toinen, joka on Susijengin paitaan sonnustautunut.

Jamar Wilson loisti MM-karsintapelissä Ranskaa vastaan helmikuussa. Tomi Hänninen

Uhkakuvien maalailu on sumeilematonta opportunismia

Yhä vahvistuva oppositio ympäri Eurooppaa varoittelee alati kovenevalla äänellä kansainvälistymisen lieveilmiöistä. Tämä siitä seuraa, jos liian sinisilmäisesti suhtaudutte maahanmuuttoon ja uusiin asukkaisiin!

Uhkakuvien maalailu on sumeilematonta poliittista opportunismia, jossa äärimmäisillä yksinkertaistuksilla, vihanlietsonnalla ja myyttisten ”vanhojen hyvien aikojen” haikailulla kanavoidaan kansalaisten tyytymättömyys ääniksi ja vallaksi – seurauksista välittämättä. Ja kun ministeri-Audin takapenkille on päästy, on aivan sama mitä äänestäjille tapahtuu, tai millaisiin väkivallantekoihin ministeri on seuraajansa agitoinut.

Ilmeisimpiä ongelmia ei pidä kieltää. Ongelmia seuraa aina, kun riittävän suuri joukko toimettomia nuorehkoja ihmisiä päätyy joukkovoiman ja vallantunteen humalluttamana samaan paikkaan. Joukoissa yksilöillä on taipumus toimia niin, että he saavat hyväksyntää ympäriltään. Tämä pätee kaikkien etnisten ryhmien edustajiin ja tämän tunnistavat kaikki jo pelkästään omien koulumuistojensa perusteella. Juuri siitä syystä urheilun, taiteen ja viihteen maailma onkin avainasemassa uuden maailman rakentumisessa.

Futisveralla viihtyvä syyrialaistaustainen nuori nainen ja breakdance-kehässä koulukaverinsa hurmaava libyalaispoika ovat jo ottaneet ensiaskeleet kotiutumisessaan. Gambialaistaustaisen uutisankkurin televisiossa näkevä pieni gambialaistaustainen suomalaistyttö ymmärtää, että jonain päivänä hänkin voi olla tuolla. Representaatiolla on merkitystä.

Kun Pyry Soiri potkaisee pallon EM-kisoissa maalivahdin taakse ja koko kansakunta hullaantuu, tottuvat ihmiset juhlimaan kansallissankarina jotakuta, joka ei ole olemukseltaan kuin vanha tuttu Harri Kirvesniemi tai Juha Mieto – jotka hekin olivat tietysti juhlansa ja jalustansa ansainneet.

Viime kuussa 70 vuotta täyttänyt Juha Mieto voitti viestikultaa Innsbruckin olympialaisissa 1976. Imago sportfotodienst / All Over Press

Uusien sankarien ja esikuvien esiinnousu hälventää pelkoja ja ennakkoluuloja. Urheilun monikasvoistuminen Suomessa osoittaa yhteiskuntamme muutoksen. Eikä kyse ole mistään uudesta asiasta – kylmän sodan ajan sulkeutuneisuus, jos jokin, oli poikkeustila, ja silloinkin maassamme vaikutti aktiivinen ruotsinkielinen vähemmistö. 1800-luvulla ja 1900-luvun ensimmäisellä kolmanneksella maamme vilisi ruotsalaisia, venäläisiä, baltteja, tataareja, puolalaisia, saksalaisia ja brittejä aina Pauligista Finlaysoniin. Pikemminkin Suomi on viimeisen 30 vuoden aikana palaillut normaalitilaan.

Huuhkajat on upea esimerkki

Tietyt tahot Suomessa murehtivat maaseudun autioitumista ja keksivät mitä moninaisimpia keinoja pumpata metropolialueen euroja haja-asutusalueille. Ratkaisu on kuitenkin silmiemme edessä. Halpa rivitalokolmio Kajaanista tai maalaistalo Närpiöstä tyhjenevien maakuntien työmarkkinoilla voi olla vietnamilaiselle tai ukrainalaiselle haaveiden täyttymys. Puhdasta luontoa, toimivia kouluja, avoimia työpaikkoja ja ennen kaikkea rauhaa – mikä olisikaan parempaa!

Sama tapahtuu jo Ruotsissa, jossa etniset ruotsalaiset muuttavat suuriin kaupunkeihin kaiken maailman Åmåleista, Östersundeista ja Mariestadeista. Silmänkääntötemppuihin turvautumisen sijaan tyhjenevät kaupungit täyttyvät maahanmuuttajista, joille Ruotsin maaseutu on mahdollisuus vakaampaan, vauraampaan ja turvallisempaan elämään.

Ei meidän tarvitse headhuntata työmarkkinoillemme tuhatta filippiiniläistä sairaanhoitajaa, kun tulijoita riittää luonnollistenkin väylien kautta. Urheilun, viihteen ja kulttuurin uranuurtajia seuraamalla voi nähdä, että menestyäkseen Suomessa ei tarvitse sinisiä silmiä, vaaleaa tukkaa ja kirkonkirjoista haettuja sukutauluja.

Valmentajana nautin aina siitä, jos joukkueessani on useista eri etnisistä taustoista ponnistavia pelaajia, koska tiedän sen luovan uusia ulottuvuuksia ja parempia voiton mahdollisuuksia. Urheilun voima ja dynamiikka perustuvat ihmisen omaan tutkimusmatkaan itseensä ja siihen, että ihminen paitsi hakee jatkuvasti uusia ulottuvuuksia itsestään myös siirtää omia rajojaan. Tämä on huomattavasti helpompaa yksikössä, joka ei perustu samankaltaisuuksille.

Henrik Dettmann valmensi Saksan MM-pronssille 2002. Andreas Rentz / Bongarts / Getty Images

Monitaustaisessa pukukopissa tunnelma on moninaisempi. Syntyy sisaruus- tai veljeyssuhde, joka tutkitusti on avain yhteisön menestymiselle. Ei vallitse ääneen lausumatonta kuvitelmaa siitä, että kaikkien pitäisi olla samanlaisia ja miellyttää toisiaan. Kun jokainen näkee välittömässä ympäristössään erilaisuutta, hän saa samalla oikeuden itsekin olla oma itsensä ja yrittää omissa puitteissaan enemmän; kyttäämisen sijaan hän kysyy, miksei ottaisi riskiä ja antautuisi kokeiluille. Peruuttamalla ja varmistamalla ei pelejä voiteta.

Moni maailman laeista perustuu paradokseille. Yksi niistä on se, että erilaisuudet muodostavat yhä suurempaa yhtenäisyyttä. Huuhkajat on upea esimerkki kaikille, jotka vaalivat monimuotoisempaa tulevaisuutta, mutta ennen kaikkea niille agitaattoreille, jotka yrittävät repiä riekaleiksi tätä upeaa, kypsään ikään kasvanutta Suomi-neitoa.

Henrik Dettmann on Susijengin päävalmentaja ja Radio Suomessa kuultavan Urheiluhullut-ohjelman vakiovieras. Kuuntele Urheiluhullut Yle Areenasta.

Lue myös:

Henrik Dettmannin kolumni: Matkaopas Randy paljasti, miten Kiinasta tulee palloilulajien suurvalta – Suomen vuonna 1975 saama erityiskohtelu ei toistu

Henrik Dettmannin kolumni: Heittäkää roskiin lööpit miljoonista, misseistä ja Maserateista!

Henrik Dettmannin kolumni: Hienoa, Annika Saarikko! Jos urheilulle luvatut miljoonat käytetään oikein, tulevaisuudessa kansa hurraa ja eduskunta kannustaa