Vuonna 2011 saavuin Suomeen lomalta juuri sopivasti eduskuntavaalien jälkeen. Maamme oli oppinut uuden sanan: jytky! Koska olen nuori urbaani kaupunkilainen, laitoin Facebookiin nokkelan statuksen.

Yhtäkkiä kaikki oli muuttunut, politiikkaan oli noussut vahva uusi puolue, jonka tärkein ominaisuus minulle oli selvä: he tuomitsivat koko maan junttiuteen.

”pakottivat kuuntelemaan popedaa ja yötä

sekunnit kuin tunteja ruumiillista työtä

pakottivat kuuntelemaan popedaa ja yötä

joutsenlaulun jälkeen aina teki mieli lyödä” Kumikameli: Tuomittu juntiksi

Ilmiö tuntui jotenkin todella kummalliselta. Olin naureskellut joskus aiemmin maakunnissa ajellessani tienvarsimainokselle. Siinä viitasaarelainen sahuri, jolla ei ollut minkäänlaista poliittista kokemusta, vaati muun muassa ”rötösherroja kuriin”.

Jäin jo silloin miettimään, miten kukaan äänestäisi tuota kaveria. Että joo, varmasti hyvä vaalilupaus, mutta MITEN? Miten tämä kaveri varmistaisi sen, että hän pystyisi myös täyttämään lupaamansa asian? Millä ihmeen lihaksilla hän menisi kansainvälisiin neuvottelupöytiin ja hoitaisi ne rötösherrat kuriin? Kuvitteliko hän tosiaan, että politiikka on näin yksinkertaista?

Sahuri oli tietysti nyt jo (surullisen)kuuluisa Teuvo Hakkarainen ja hän oli yksi niistä, jotka olivat päässeet eduskuntaan vuoden 2011 vaaleissa.

Ei mennyt kauaakaan, kun nyt isoksi kasvanut puolue muutti politiikkaamme varsin perustavanlaatuisesti. Tämä ei ollut varsinaisesti hyvä asia. Se kuitenkin antoi aivan käsittämättömän määrän ammuksia laukoa vitsejä edustajia kohtaan, jotka toivat natseja käymään eduskunnassa, kommentoivat rasistisesti humalapäissään ja perustelevat eduskunnan puhujanpöntössä meemin arvoisesti:

Näytti, että perussuomalaisten rooli oli selkeä: kun he olivat oppositiossa, he huutelivat yksinkertaistettuja asioita ja haukkuivat muita puolueita, päähuutelijana toki puolueen puheenjohtaja ja primus motor Timo Soini.

Kun puolue väisti hallitusvastuun, todettiin, ettei se voinut mennä hallitukseen, koska politiikkaa ei tehdä yksinkertaisilla sutkautuksilla. Kun puolue lopulta lähti vuoden 2015 vaalien jälkeen hallitukseen, jäätiin odottamaan jännityksellä, kuinka he pilaisivat tämän maan.

Oli miten oli, yksi asia oli selvää. Näiden tyyppien äänestäjienhän täytyy olla täydellisiä idiootteja.

Gradusta toimintasuunnitelmaksi

Noin vuosi sitten puoluejohtaja Timo Soinin pro gradu -tutkielma silloisesta SMP:stä nousi taas puheenaiheeksi. Gradua voi lukea kuin toimintasuunnitelmaa, siellä puhutaan populistisen puolueen toiminnasta mm. näin:

“Populistijohtajat herättävät voimakkaita tunteita puolesta ja vastaan. He ovat joko ihmisiä huijaavia demagogeja tai viimeisen mahdollisuuden tarjoavia pelastajia. Populismin synnyn taustalla ovat yleensä syvät yhteiskunnalliset muutokset. Yhteiskunnallinen uudenaikaistuminen ja voimakas rakennemuutos muodostavat uhkan turvalliselle tulevaisuudelle. Populistien poliittinen kannattajakunta koostuu ihmisistä, jotka pelkäävät joutuvansa kehityksen jalkoihin. Populismin kannattajat tukeutuvat perinteisiin arvoihin ja hyveisiin. Pelastajilla on pelkääville vastaus. He myötäilevät kansan mielipidettä, he kuuntelevat ihmisiä, he ottavat ihmiset tosissaan ja he luovat toivoa tulevaisuuteen. Populistinen pelastaja maalaa yleisölleen synkän kuvan, joka varmasti on monilta osin myös todellinen, ja antaa myös keinon uhkan voittamisesta. Populistinen pelastussanoma ottaa aina yleisönsä. Populismi on tämänpuoleista gospelia, se on ilosanomaa köyhille ja vaikeuksissa oleville.” … “Tämän vuoksi populismi nousee uudestaan ja uudestaan. He yksinkertaisesti kertovat yleisölleen sen, mitä nämä haluavat kuulla.” … ”Kansa on laaja käsite. Kun populistit puhuvat kansasta, he voivat tarkoittaa kaikkia ihmisiä tai tavallisia ihmisiä. Kuitenkin lähes aina populismi vetoaa tähän tavalliseen kansaan. Tavallisena kansana taas nähdään ne, jotka eivät ole eliitin jäseniä.” Timo Soini: Populismi – politiikkaa ja poltinmerkki: SMP:n roolinmuutos (pro gradu)

Soinin teksti siis kertoo tarkasti sen, mikä on myös Perussuomalaisten pointti.

He rakentavat vastakkainasettelun ”kansan” ja ”eliitin” välille. Ja tämä on se isoin ongelmamme.

Perussuomalaiset, politiikan Cheek

Älä ymmärrä kaikkee tahallaan väärin,

en tee tätä fyrkast vaik festareist rahaa taas käärin.

Mä heiluttelen vihaajille kuin oisin paraatissa,

äijis on yht’ paljon äijää kun salaatissa. Sun on suotta täristä

Käsitä et pääliköt ei välitä

Nä-nä-nä-nä

Uh

Nä-nä-nä-nä-nää-nää Vihaajat vihaa

Meitsi vaan takas vilkuttaa

Antaa niiden hiillostaa

Ei vois vähempää kiinnostaa

Vihaajat vihaa

Meitsi vaan takas vilkuttaa

Antaa niiden hiillostaa

Nä-nä-nä-nä-nää-nää

Nä-nä-nä-nä-nää-nää

Jare Henrik Tiihosen alias Cheekin menestyslevy Kuka muu muka ilmestyi vuonna 2015. Levyllä on 11 kappaletta. Näistä rapiat puolet käsittelevät sitä, kuinka Jare tekee juuri sitä mitä lystää eikä kukaan voi estää häntä. Toinen puolisko käsittelee paljolti sitä, miten kivaa elämä on kun on fyrkkaa.

Levyn sisällöstä voi olla montaa mieltä, mutta konseptointi on nerokas. Jare nimittäin jakaa ihmiset kahtia: on niin ylimielinen, että toiset väistämättä pitävät häntä vastenmielisenä ja sitten kääntää koko jutun ympäri, todeten että hän tekee mitä vain, häntä ei voi estää.

Käytännössä siis bisnesmalli menee siten, että Jare luo ensin itselleen ”vihollisen” jota vastaan hän sitten voi ”puolustautua”. Jos ihmiset eivät ärsyyntyisi Jaren provokaatioista, ei puolta levyn biiseistä voisi edes kirjoittaa.

Mutta musiikki on vain musiikkia. Se on harmitonta.

Politiikassa taas asiat ovat toisin. Asiat ovat monimutkaisia ja asioilla ei välttämättä ole yksikantaista oikeaa ja väärää vastausta. Ne ovat hankalia myös ihmisille, jotka ovat ottaneet asioista selvää.

Tähän rakoon Perussuomalaiset iskee.

Perussuomalaisten äänestäjät ovat usein ihmisiä, jotka ovat pettyneitä siihen, miten asiat ovat. Koska asiat ovat monimutkaisia, niistä kysyville usein joko selitetään monimutkaista jargonia tai sitten katsotaan vähän ylimielisesti ylhäältä päin että ”kuule, sinä et ymmärrä”.

Soini saapuu, kuten gradussaan kertoo, pelastajana paikalle ja kertoo ihmisille, että ”teitä on huijattu”. Hän kertoo, ettei mielipide voi olla väärä, jos se on oma mielipide. Hän pitää kädestä ja tukee.

Mutta Soini ei onnistu tässä, jos toinen osapuoli ei tee omaa osaansa. Ja siinä puhun perussuomalaisten vastustajista.

Perussuomalaisten menestys on sinun ansiotasi

Puhutaan nyt suoraan: en pidä populismista. Se sotii tismalleen Albert Einsteinin lainausta vastaan:

”Kaikki pitäisi tehdä niin yksinkertaiseksi kuin mahdollista, mutta ei yhtään sitä yksinkertaisemmaksi.”

Yhteiskuntamme koostuu monenlaisista eri muuttujista. Kun yhtä muuttujaa sorkitaan, se osuu tuhansiin ellei miljooniin muihin muuttujiin. Kun liian monimutkainen asia yritetään mallintaa yksinkertaiseksi sutkaukseksi, mennään metsään ja huolella.

Mutta se on turvallista ja helppoa. Populisti tulee paijaamaan ja lohduttamaan vain niitä, joita elämä on kohdellut kaltoin ja jotka kokevat, että heiltä viedään jotain pois. Ja jos eivät vielä koe, populisti kertoo, kuinka ihmisiltä viedään jotain pois.

Ja kun populisti on tehnyt työnsä oikein, ihmiset alkavat epäillä. He alkavat kokea, että heidän vihtaansa on kustu ja he alkavat elämöidä. Koko populismi alkaa riidankylvännästä.

Kun joku tällaisen kipinän saanut saapuu luoksemme ja alkaa naputtaa meille siitä, kuinka maahanmuuttajat vievät kaikki rahamme, kuinka rötösherrat vievät rahat ulkomaille ja kuinka homot nakertavat yhteiskuntamme peruspilareita, alkaa viestin vastaanottajilla kuohua. Näihin väitteisiin nimittäin täytyy aina saada yhteinen vihollinen, mielellään sellainen joka ei pääse keskusteluun oikein osallistumaankaan tai jonka yhteiskunnallinen asema ei ole korkea. Lisäksi väitteen on oltava poleeminen, sellainen joka ärsyttää.

Koska emme aina jaksa ymmärtää, äyskäisemme takaisin. Sitten pelastaja muuttuukin jo demagogiksi, kansankiihottajaksi ja lyö löylyä lisää: katso, se koira älähtää johon kalikka kalahtaa! Huomaatko, miten se suuttui kommentistasi? Olet varmaan oikeassa! Hän yrittää vaientaa sinut! Hän yrittää viedä sananvapautesi!

Sitten tulee se kriittinen kohta, jossa emme enää jaksa populistisia väitteitä ja toteamme että HITTO SINÄ IHMINEN OLET TYHMÄ.

Ja siinä vaiheessa aivoissa viimein napsahtaa. Koska populistia kuuntelevat juuri ne ihmiset, joille on sanottu, ettei näistä voi tulla mitään. Että sinä et juuri nyt ymmärrä. Että anna nyt kun muut hoitavat nämä asiat.

Ja niin heidän päässään kuohuvat ne kaikki kerrat, kuinka heitä on lyöty maahan. Mutta ei enää.

Kauempaa populisti katsoo nahistelua ja tietää voittaneensa, kun ihmiset on saatu usutettua toistensa kimppuun.

Populismin pyhä kolmiyhteys

Tein tätä kirjoitusta varten lyhyen kyselyn siitä, ketkä kolme perussuomalaista tulevat ensimmäisenä mieleen.

Melko moni sai hajaääniä, mutta ehdottomille palkintosijoille nousivat Teuvo Hakkarainen, Jussi Halla-aho sekä tietysti itseoikeutettu diktaattori Timo Soini.

Kun siis kysytään kolmea ensiksi mieleentulevaa, niin on todettavissa, että yksi kolmesta (Hakkarainen) pölhöilee säännöllisesti. Hän onkin tavallaan perussuomalaisten ”Jeesus”, jalkautunut muiden joukkoon ja ottaa kannattajiensa synnit kannettavakseen.

Sen sijaan Halla-ahon ja Soinin julkisuuskuva on erilainen. Halla-ahon profiiliin kuuluu viileys ja ns. älykäs kommentointi. Hän on tarkka sanoistaan ja retoriikastaan, usein vaikkapa sosiaalisessa mediassa jättäen vain täkyjä seuraajilleen ja katsoen, kuinka he saadaan villiintymään.

Soinin älykkyys on myös selvää, hän toteuttaa omaa toimintasuunnitelmaansa tarkasti.

Näin ollen on omituista, että ajattelemme perussuomalaisia tyhminä. (Tai ainakin minä ajattelin/ajattelen.) Koko puoluetta ei voisi olla, jos sen johtaja ei olisi poikkeuksellisen älykäs, ainakin sosiaalisesti.

Teesini onkin tämä:

Perussuomalaiset luottavat siihen, että sitä puolueena pidetään tyhmänä ja sen kannattajia myös.

Tämä tarkoittaa sitä, että joka kerran, kun joku heittää ilmoille populistisen ajatuksen ja sen sijaan että rauhallisesti ja kärsivällisesti keskittyisimme asiaan ja purkaisimme sen, me toteamme ajatuksen esittäjän idiootiksi, me pelaamme Soinin pussiin.

Soini ei voi sanoa ”vihaajat vihaa”, jos vihaajia ei ole. Siksi plokikirjoituksissaan hän haukkuu koko ajan Vihreitä ja fillarikommunisteja. Hän hakee reaktiota. Hän hakee uhriutumista.

Nämä opit ovat menneet myös kannattajiin: kun äyskähdämme karskia kielenkäyttöä, keskustelu siirtyy heti sensurointiin ja sananvapauteen. Tämän myötä kaiken maailman MV-lehdet sun muut voivat myös yhtyä samaan laulukuoroon ja pidetäänpä asiasta Tampereella pian mielenosoituskin.

Joten ensi kerran, kun joku Perussuomalaisista esittää taas jotain todella typerää, röyhkeää ja kerta kaikkiaan kestämätöntä, ehkä pysähdymme hetkeksi? Ehkä meistä vain haetaan reaktiota.

Asia on sikälikin ajankohtainen, että piakkoin käytävissä Yhdysvaltojen presidentinvaaleissa toisena ehdokkaana on Donald Trump. Hän on päätynyt siihen missä on tismalleen samoilla periaatteilla kuin mistä tässä on puhuttu. Kärjistämällä ja luomalla toisin ajattelevista vihollisen.

Tämä kehitys jatkuu, ellemme tee jotain. Myös omalle ulosannillemme. Olkaamme siis sinnikkäitä, mutta kärsivällisiä. Etenkin nyt, kun kuntavaalit lähestyvät ja poliittinen keskustelu nousee taas pintaan.

Ei pelata populistin pussiin.