KemijärviYleislääketieteen erikoislääkäri Helena Tiihonen (67) ottaa vieraan vastaan yksityisellä vastaanotollaan vaatimattomasti mutta päättäväisesti. Kädenpuristus on luja ja ryhti suora. On vaikea uskoa, että hän olisi voinut jo jäädä eläkkeelle.

Tiihosta on syytetty itsemurhista ja Itä-Lapin työttömyydestä. Häntä on uhkailtu pommilla ja paskalla. Hän on kuin punainen vaate sekä maakuntaliitolle että valtion energiayhtiölle. Silti mikään ei saa Tiihosen suuta tukittua.

– Kyllä se oli vääryyden kokemus, joka pakotti toimimaan, Helena Tiihonen vastaa kysymykseen, mikä teki lääkäristä luontoaktivistin ja Vuotoksen tekoaltaan rakentamista vastustavan kansanliikkeen keulakuvan.

Joen varrella syntynyt Tiihonen on nähnyt ja kokenut, mitä energiantuotantoon valjastettu joki tekee alueen ihmisille ja luonnolle. Hänen on mahdotonta hyväksyä maan hukuttamista energian vuoksi.

Taistelu tekoallasta vastaan on jatkunut Lapissa vuosikymmeniä – eikä Tiihonen uskalla enää lopettaa. Kenelläkään toisella ei ole yhtä kattavaa tietoa vuosikymmeniä jatkuneesta taistelusta, ja uusin kierros tekoaltaan rakentamiseksi on jo alkanut.

Taantuva Itä-Lappi

Kemijärvi kylpee syysauringossa. Pitkään rajusta työttömyydestä kärsineessä kaupungissa on odotusta ilmassa. Kaksi vuotta sitten perustettu Keiteleen saha, suunnitteilla oleva uusi sellutehdas sekä kasvava matkailu ovat tuoneet uskoa paremmasta, vaikka työttömyys onkin jämähtänyt 20 prosentin pahemmalle puolelle.

Kemijärvi ja Itä-Lappi ovat olleet surullisia esimerkkejä Suomen taantuvista alueista jo vuosikymmenien ajan. Savottojen ja valtion työpaikkojen häviämisen lisäksi Kemijärveltä ovat vuosituhannen vaihteen molemmin puolin vetäytyneet myös suuret työnantajat kuten Orion, Salcomp ja Stora Enso. Jäljelle jäi massiivinen työttömyys ja lähes käsin kosketeltava toivottomuus.

Stora Enson sellutehtaan hiljennyttyä Kemijärven silloinen poliisipäällikkö Seppo Kinnunen keräsi kampanjalla laittomat aseet pois itälappilaisilta miehiltä, ettei kiusaus tarttua kivääriin kasvaisi liian suureksi. Henkirikosten määrä oli kasvanut vuosien ajan tasaisesti ja taustalla oli lähes poikkeuksetta työttömyyttä ja alkoholia.

Vuotoksen tekoallasta on Itä-Lapissa odotettu ja pelätty 1960-luvun alusta lähtien. Rakentajien mielestä se pelastaisi Itä-Lapin näivettymiseltä ja toisi työpaikkoja. Vastustajien mielestä yli kaksisataa neliökilometriä Lapin herkkää luontoa uhrattaisiin valtion energiayhtiön sähköntuotantoa varten ja pysyviä työpaikkoja syntyisi vain muutama.

Jokivartinen

Tiihosen vastaanotto on keskellä Kemijärven kaupunkia. Tilat ovat siistit ja tuoksuttomat. Eteisessä asiakasta kehotetaan riisumaan kengät. Tiihonen istuttaa vieraan pehmustettuun keinutuoliin ja istahtaa itse perinteiseen konttorituoliin hieman taaksepäin nojaten.

– Tykkään tästä työstä ja ihmisten kohtaamisesta, mutta en enää pysty ottamaan asiakkaita enempää kuin kaksi kertaa viikossa. Tuoksuyliherkkyys vie voimat, jos tänne tulee hajusteita käyttävä asiakas, Tiihonen kertoo.

Lääkäriopinnot veivät Tiihosen vuosiksi Turkuun, mutta muutto etelään ei koskaan ole käynyt edes mielessä. Kotikylästä Pelkosenniemeltä oli sen sijaan lähdettävä naapurikuntaan Kemijärvelle, mutta kemijärveläistä hänestä ei koskaan tule.

– Kemijärveläiset pitävät muualta tulleena, minä olen (Pelkosen-)niemeläinen aina.

Lapsuuden kotitalo Pelkosenniemellä on edelleen Tiihosen omistuksessa. Kodin peruja ovat peräänantamattomuus, "tiihoslainen näyttämisen halu" sekä oikeudentunto, jossa suurin rikos on varkaus.

Isä oli vakaumuksellinen kommunisti, mutta tytöstä tuli poliittisesti sitoutumaton luontoaktivisti, lääkäri, hevoskasvattaja, vaimo ja äiti.

Helena Tiihosen kehitysvammainen Marjo tytär kommunikoi kuvataiteen avulla. Uula Kuvaja / Yle

Lapsia on kolme, joista kolmekymppinen Marjo asuu edelleen kotona. Tiihonen esittelee innostuneena kehitysvammaisen tyttärensä kuvataidetta, joka on tuonut hiljaiselle tytölle oman äänen. Tavan kommunikoida.

Jokaista vanhempaa aika ajoin kalvava huono omatunto kolkuttaa myös kolmen lapsen äitiä, jonka yli 30-vuotinen taistelu kotiseutunsa luonnon puolesta on väistämättä ollut pois perheelle annetusta ajasta. Tiihonen uskoo lasten lopulta ymmärtäneen ja hyväksyneen äidin intohimon ja palon, ja lapsuuden kesät Vuotos-soudun järjestelyissä.

Kun simpukat katosivat

Vesirakentamisen vaikutukset kulkevat Tiihosen muistissa aina vuodesta 1965 lähtien, jolloin Kemijoen vesistön keskusjärven eli Kemijärven säännöstely aloitettiin.

Kemijärvi on Suomen voimakkaimmin säännöstelty luonnonjärvi, jossa veden pinnan keskimääräinen vuotuinen vaihteluväli on seitsemän metriä. Säännöstelyn aloittaminen nosti veden pintaa ja muutti maisemaa myös Pelkosenniemellä.

Jokivartinen teini koki ahdistavana nousevan veden, joka muutti rantaviivaa ja hukutti alleen simpukoiden elinalueen. Aistiherkkä huomasi tuoksun muutokset.

– Joen tuoksu muuttui ja simpukat hävisivät.

Jo seuraavana keväänä 1966 Pelkosenniemellä koettiin suurtulva, jonka muistavat kaikki aikalaiset (siirryt toiseen palveluun). Kovan pakkastalven jälkeinen kevättulva siirsi ja tuhosi taloja ja katkoi sähköjä.

Kylän kohdalle syntynyt jääpato räjäytettiin puolustusvoimien toimesta 800 kilon räjähdysainepanoksella sillä seurauksella, että paineaalto rikkoi talojen ikkunoita vielä vajaan kahden kilometrin päästä.

Tiihonen muistaa rippikeväänsä hyvin. Tielle nousseiden jäälohkareiden vuoksi kaikki ikätoverit eivät päässeet ripille. Tiihonen löytää syyn suurtulvaan Kemijoki-yhtiöstä.

– Jokiyhtiö oli talven aikana juoksuttanut vettä energiantuotantoon Kemijärven alarajalle saakka sillä seurauksella, että Pelkosenniemen alapuolella joki jäätyi pohjia myöten. Tämä aiheutti jääpatoineen Pelkosenniemelle suurtulvan.

Tekoaltaista ei puhuttu koulussa mitään. Ihmiset olivat alistuneita. Helena Tiihonen

Surua Tiihoselle aiheuttaa edelleen Sodankylän allasevakot, jotka menettivät kotinsa ja maansa Lokan ja Porttipahdan tekoaltaiden alle. Menetystä ei käsitelty Lapissa lainkaan, ei edes Sodankylän lukiossa, jossa luokkakavereina oli useita allasevakkoja.

– Tekoaltaista ei puhuttu koulussa yhtään mitään. Kuvittele, edes lukiossa ei puhuttu mitään. Ihmiset olivat alistuneita.

Nuoruuden kokemukset rakensivat pohjaa aktiiviselle luonnonsuojelijalle, mutta todellinen herääminen tapahtui vasta 1980-luvun alussa, jolloin kielteinen päätös Vuotoksen rakentamisesta vesittyi muutamassa vuodessa ja ilo säilytetystä luonnosta vaihtui pettymykseen ja epäuskoon.

Uula Kuvaja / Yle

Aktivisti herää

Helena Tiihonen matkustaa syyskuussa 1982 yöjunassa Lapista Helsinkiin ja jännittää kahta asiaa: omaa juoksukuntoa ja hallituksen päätöstä Vuotoksesta.

Maa- ja metsätalousministeriön virkamiestyöryhmä oli esittänyt tekoaltaan rakentamista, kauppa- ja teollisuusministeri Esko Ollilan (kesk) kannattamana. Tiihonen tiesi odottaa päätöstä samana aamuna, kun juna saapuisi Helsinkiin.

Tekoallassuunnitelmat olivat jo 1970-luvun puolivälissä synnyttäneet rakentamista vastustavan kansanliikkeen, Vapaan Vuotoksen. Liikkeen mielestä Vuotoksen rakentamisessa on kyse rakennetun Kemijoen sivuhaarasta, Ounasjoen kaltaisesta suurjoesta, Yli-Kemistä, jonka patoaminen tuhoaisi arvokasta Lapin luontoa pysyvästi ja olisi Suomen ensimmäinen alajuoksuallas.

Tiihonen oli matkalla juoksemaan Lääkärien kymppiä olympiastadionille, mutta oli jokivartisena maanomistajien tyttärenä seurannut huolestuneena tekoaltaasta käytävää keskustelua. Se jännitti kohta enemmän kuin oma juoksu.

Uutista piti odottaa Helsingin rautatieasemalle saakka, mutta odotus palkittiin. Sorsan hallitus teki "lopullisen kielteisen päätöksen". Vuotosta ei rakennettaisi – ei tuolloin, eikä tulevaisuudessa.

– Sen jälkeen oli kevyt juosta Lääkärien kympillä ja voittaa 5000 metriä, Tiihonen sanoo.

Iloa ei kestänyt kauan. Kemijoki Oy sai valmiiksi uuden esityksen tekoaltaasta 1987 ja alkoi ostaa alueen maita.

Vuotostelua

Ahon hallitus kumosi kielteisen päätöksen vuonna 1991 ja antoi sekä ministeriölle luvan valmistella tekoallasta että jokiyhtiölle luvan hakea rakentamislupaa. Silloinen kauppa- ja teollisuusministeri Kauko Juhantalo (kesk.) sanoi tämän tarkoittavan Vuotoksen tekoaltaan rakentamista.

Lokakuussa esitys meni eduskuntaan ja vihreät syömälakkoon.

Vesioikeus myönsi monien vaiheiden jälkeen rakentamisluvan Vuotoksen altaalle vuonna 2000 ja jokiyhtiö sai luvan aloittaa raivaustyöt alueella. Vaasan hallinto-oikeus kuitenkin kumosi raivausluvat, ennen töiden aloittamista.

Seuraavana vuonna Vaasan hallinto-oikeus kumosi myös rakentamislupapäätöksen. Altaan katsottiin aiheuttavan tuhoa alueen arvokkaalle eläimistölle, kasvistolle ja porolaitumille sekä kalavesille ja metsästys- ja marjamaille. Lisäksi allas olisi tuhonnut arvokkaan lintujen pesimäalueen, Kemihaaran suot.

Kemijoki Oy valitti Korkeimpaan hallinto-oikeuteen, joka joulukuussa 2002 päätti pitää hallinto-oikeuden päätöksen voimassa. Vuosien oikeustaistelu oli päättynyt luonnonsuojelijoiden voittoon.

Nyt, 35 vuotta ja monta taistelua myöhemmin, Tiihosen kasvoilla välähtää väsymys ja toivottomuus. Edes luonnonsuojelijoiden suurin voitto Korkeimmassa hallinto-oikeudessa vuonna 2002 ei ole pysäyttänyt rakentajia.

– Kyllä tämä oikeusvaltioperiaate romahti, kun korkeimman oikeusasteen päätöstä ei kunnioiteta. Senhän olisi pitänyt vaikuttaa lakien jatkovalmisteluun, mutta ei. Täytyy sanoa, että pessimismi on vallannut viime aikoina.

Energiaa ja tulvasuojelua

Neljä vuotta sitten, vuonna 2013 Lapin ELY-keskus perusti Kemijoki Oy:n omistamalle alueelle rajatun soiden luonnonsuojelualueen. Yhtiö sai valtiolta yli kolmen miljoonan euron korvaukset suojelusta. Ympäristöministeri Ville Niinistö (vihr) iloitsi pysyvästä suojelusopimuksesta.

Vain kolme päivää suojelupäätöksen jälkeen 19.8.2013 Kemijoki Oy:n väistyvä toimitusjohtaja Aimo Takala ja uusi toimitusjohtaja Tuomas Timonen kertovat yllättäen yhtiön valmiudesta rakentaa Vuotos, jos poliittinen yksimielisyys asiasta joskus koittaa. Ympäristöministeri Ville Niinistö syyttää jokiyhtiötä epäeettisyydestä.

Kahta vuotta aikaisemmin jokiyhtiö oli jo selvittänyt Lapin liiton pyynnöstä vaihtoehdot erittäin harvinaisen, enintään kerran 250 vuodessa esiintyvän, Kemijoen suurtulvan ehkäisemiseksi ja sähköenergian tuottamiseksi. Selvityksen mukaan hyödyllisin vaihtoehto olisi allas Kemihaarassa, Vuotoksen alueella.

Tähän nämä rakentajat pyrkivät, että ensin saadaan poikkeus Naturaan tulvasuojelun nimissä ja sitten laitetaan hakemukset tekoaltaasta. Helena Tiihonen

Lapin liitto on aloittanut toimet alueen suojelun murtamiseksi. Natura-alueita korvaavista alueista on viime keväänä tehty selvitys ja esitys valtioneuvostolle Naturasta poikkeamiseksi. Poikkeamisesitys koskee Kemihaaran altaaksi kutsuttua Vuotosjoen ympäristöä.

Vuotoksen aluetta suojaa tällä hetkellä Suomen luonnonsuojelulaki. Laissa on kuitenkin poikkeamispykälä, johon Lapin liitto vetoaa tulvasuojelun perusteella.

– Tähän nämä rakentajat pyrkivät, että ensin saadaan poikkeus Naturaan tulvasuojelun nimissä ja sitten laitetaan hakemukset tekoaltaasta.

Tiihonen pelkää, että istuvassa eduskunnassa vain harva tietää ja ymmärtää, mistä on kysymys. Kymmeniä vuosia kestänyt kiistely uuvuttaa tietämättömät päättäjät ja rakentajien on helpompi saada tahtonsa läpi.

Tiihonen uskaltaa kuitenkin luottaa siihen, että Natura-poikkeusta ei myönnetä ja taistelu Vuotoksen tekoaltaan rakentamista vastaan vihdoin päättyy. Samaa mieltä ovat olleet asiantuntijat. Asia on valmisteltavana ympäristöministeriössä. Aikataulu on auki.

Aktivistin monet konstit

Helena Tiihonen ja miehensä Esa Talvensaari kasvattavat hevosia Kemijärvellä, Soppelassa. Uula Kuvaja / Yle

Helena Tiihonen on vuosikymmenien kuluessa kaivanut lähes jokaisen kivenkolon löytääkseen keinoja vastustaa tekoaltaan rakentamista.

Aktivistin ideapankista on lähtöisin muun muassa Vuotoksen Voima Oy, joka perustettiin Tiihosen ostamalle rantatontille Jaurujoen rannalla. Tontille rakennettiin tutkijoiden käyttöön Rentukka-kämppä. Yhtiössä on satoja osakkaita ja kymmeniä yhdistyksiä, jotka nyt ovat yhtiön kautta maanomistajia ja asianosaisia Vuotoksen alueella.

– Oli myös määräalatempaus, jossa pari maanomistajaa luovutti pieniä määräaloja yhdistyksille ja yksityisille, joita on tällä hetkellä yli 600. Nämä kaikki ovat nyt asianosaisia, Tiihonen sanoo.

Eikä voi unohtaa Vapaa Vuotos-soutua Savukoskelta Pelkosenniemelle, jota soudettiin vuodesta 1992 aina vuoden 2003 voittosoutuun saakka.

Aktivismi on vaatinut osaamista, jota ei lääkärin koulutus anna. Asioista on täytynyt ottaa omalla ajalla itse selvää. Tiihosen kotiarkistosta löytyy hyllymetreittäin mappeja, joihin on talletettu kaikki käsiin saadut lehtileikkeet ja tutkimukset lähes 40 vuoden ajalta.

– Vein nämä kerran 1990-luvun lopulla luvan kanssa Kemijärven kirjastoon näytteille mutta hetken päästä minua pyydettiin hakemaan ne pois. Olivat vissiin ärsyttäneet näitä rakentajia, Tiihonen sanoo. Uula Kuvaja / Yle

Kuormallinen paskaa ja muita palkintoja

Paljon esillä ollut Tiihonen kertoo yllättäen pelkäävänsä julkista esiintymistä. Ääni alkaa väristä ja kädet hiota, mutta vaihtoehtoa sille ei ole ollut. Näkyvyyden hintana ovat olleet nimettömät uhkailut ja painostusyritykset.

– Pari pommiuhkaa on tullut ja muun muassa puhelu, jossa sanottiin Soppelan tontille tuodun kuormallinen paskaa. Ei ollut tuotu.

Vuosituhannen alussa, Korkeimman hallinto-oikeuden päätöksen jälkeen, Tiihosen vastaanotolle tuli jopa kaksi postikorttia, joissa häntä syytettiin kahdesta itsemurhasta.

– En minä niitä itsemurhasyytöksiä ottanut tosissani. Eihän sellainen voi olla minun syytäni.

Pienessä kylässä ja kaupungissa kaikki tuntevat toisensa ja tietävät hyvin, kuka on Helena Tiihonen. Lääkäri on lääkäri, vaikka mielipiteet luonnonsuojelusta voivatkin erota joidenkin asiakkaiden kanssa. Asiakasmääriin aktivismilla ei ole ollut vaikutusta.

Uula Kuvaja / Yle

Pelkosenniemen torilla on puinen patsas kylän tunnetuimmasta muusikosta Antti Hulkosta, alias Andy McCoysta. Onko Tiihonen toivonut oman synnyinkuntansa tunnustusta vuosikymmenien luonnonsuojelutyöstä?

– En minä kaipaa patsaita. Ruotsin luonnonsuojeluliitto on antanut minulle hopeisen kunnialaatan, jossa on muuttohaukka. He antavat sellaisen yhdelle tai kahdelle vuodessa. Haaparannalta ja Ruotsin ympäristökeskuksesta osallistuttiin Vuotoksen rakentamisen vastustamiseen, koska se olisi vaikuttanut myös Pohjanlahden vesistöön.

Tunnustuksista Tiihonen mainitsee myös Korkeimman hallinto-oikeuden myöntämän 1000 euroa oikeudenkäyntikuluihin.

– Ja Ruotsin Pohjoinen Luonnonsuojelupiiri antoi taulun, ja Suomen Luonnonsuojeluliitto juhlamitalin, mutta ei sentään kultaista ansiomerkkiä.

Helsingin Sanomat puolestaan valitsi aikanaan Helena Tiihosen Suomen Sadan vaikutusvaltaisimman naisen joukkoon naistenpäivän kunniaksi.

Kyynisyys uhkaa

Soppelan kotitalossa on Helena Tiihosen tyttären Marjo Talvensaaren pysyvä näyttely. Uula Kuvaja / Yle

Tiihosen kieli on värikästä ja lievillä voimasanoilla höystettyä. Päättäjät eivät saa armoa muisteloissa, joissa nimet, paikat ja ajankohdat ovat tarkassa järjestyksessä. Kun hän istuu vastaanottonsa työtuolissa, katse on usein kohdistettuna takaseinään, kuin hän katselisi elokuvaa taisteluistaan.

Niin kauan kuin Kemijoen sivuhaaraan Yli-Kemin ja Vuotosjoen alueelle suunnitellaan tekoallasta, ei Tiihosella ole rauhaa. Periksi ei voi antaa, kun on vuosikymmeniä jo tapellut rakentajia vastaan.

– Me olemme jo kertaalleen käyneet tämän prosessin läpi paremman vesilain voimassa ollessa ja me saavutimme voiton – sille vain ei ole annettu mitään arvoa. Siksi taistelu vapaasta Vuotoksesta pitää käydä ennen vesioikeutta. Pitää estää se, että se koskaan menisi niin pitkälle, Vuotosaktivisti Helena Tiihonen sanoo tiukasti.

Katso Ylen Elävän arkiston juttuja Vuotoksesta: