Eduskunnan sivistysvaliokunta haluaa hylätä kansalaisaloitteen ruotsin kielen muuttamisesta vapaaehtoiseksi. Valiokunta kertoo kantansa mietinnössään, joka julkaistiin tänään. Lopullisesti kansalaisaloitteen kohtalosta päättää eduskunnan täysistunto.

Kansalaisaloite ruotsin kielen vapaaehtoisen opiskelun puolesta sai kerättyä tarvittavat 50 000 nimeä elokuussa 2013 ja eteni eduskunnan käsittelyyn. Aloitteessa ajettiin ruotsin kieltä valinnaiseksi oppiaineeksi kaikilla kouluasteilla.

Mutta miten ruotsin kielestä tuli ”pakkoruotsi” peruskouluun? Siitä kirjoitti tutkija Janne Väistö Kanava-lehdessä kesäkuussa 2014.

Kiista ruotsin kielestä Suomessa juontaa juurensa nationalismin nousuun 1800-luvulle, mutta aloitteen historiallinen tausta kumpuaa kuitenkin 1980-luvun lopulta, Suomalaisuuden Liiton aloittamasta pakkoruotsi-kampanjasta.

Termillä ”pakkoruotsi” viitataan peruskoulun myötä tulleeseen opetusohjelmaan, jossa koko ikäluokka opiskelee toista kotimaista kieltä – ruotsia – kun entisessä rinnakkaiskoulujärjestelmässä sitä opiskeli enimmilläänkin vain puolet ikäluokasta.

Ruotsin kielen tulo peruskoulun pakolliseksi aineeksi on useimmille hämärän peitossa. Yleensä todetaan lain syntyneen Rkp:n ja Johannes Virolaisen johtaman Keskustapuolueen lehmänkaupassa keväällä 1968.

Eduskunta päätti peruskoulusta ja sen kahden pakollisen kielen ohjelmasta toukokuussa 1968. Tätä ennen yhtenäiskoulua – peruskoulua – oli suunniteltu eri komiteoissa kymmenen vuoden ajan.

Komiteamietintöjen pohjalta Paasion hallitus antoi lakiesityksen eduskunnalle huhtikuussa 1967 esittäen vain yhtä pakollista kieltä – englantia. Eduskunnan lähetekeskustelun jälkeen asia siirtyi sivistysvaliokunnalle, joka perehtyi syvällisesti lakiesitykseen lähes vuoden ajan.

Kielikysymyksen aktiivisin toimija, Ruotsalainen kansanpuolue (Rkp), havahtui peruskoulun kielivalintaan syksyllä 1966. Rkp pyrki vaikuttamaan kieliratkaisuun jo ennen hallituksen lakiesitystä ja jatkoi painostustaan lakiesityksen ollessa sivistysvaliokunnassa.

Huolimatta Rkp:n yrityksistä, vielä vuodenvaihteessa 1968 yhden pakollisen kielen, englannin, takana oli vahvoja voimia: valtaosa kouluväestä, sivistysvaliokunnan enemmistö, maan hallitus ja siellä erityisesti opetusministeri R. H. Oittinen.

Jouluviikolla 1967 sivistysvaliokunta äänesti peruskoulun kieliohjelmasta asettuen hallituksen esittämän yhden pakollisen kielen, englannin, taakse.

Sivistysvaliokunnan äänestystulos aloitti kiivaan kirjoittelun lehdistössä. Lehtikirjoitukset jakaantuivat pääasiassa kahden pakollisen kielen vastustajiin ja puolustajiin.

Kahta pakollista kieltä – ruotsia – vastustettiin lähinnä pedagogisilla syillä, joiden mukaan koko ikäluokka ei selviydy kahden kielen opiskelusta. Tätä näkökantaa perusteltiin alan tutkimuksilla sekä siihenastisilla tuloksilla oppikouluissa ja koulukokeiluissa.

Kahta kieltä taas perusteltiin Suomen kaksikielisellä kulttuurilla, pohjoismaisen yhteistyön merkityksellä sekä ajan ehkä tärkeimmällä ideologialla – tasa-arvolla.

Tasa-arvo oli tärkeä perustelu koko koulunuudistukselle, mutta se oli lisäksi tärkeä argumentti perusteltaessa ruotsin kieltä: vasta pakollinen ruotsin kielen opiskelu koko ikäluokalle takaisi kaikille oppilaille tasa-arvoisen mahdollisuuden lukioon ja sitä kautta jatko-opintoihin.

Julkinen kielikiista aktivoi puolueet ja järjestöt aivan uudella tavalla. Julkisuudessa käyty kielikiista vaikutti myös siihen, että peruskoulun kielikysymyksestä muodostui yksi teema käynnissä oleviin presidentinvaaleihin.

Syksyllä 1967 alkaneessa presidentinvaalikamppailussa kaikki ehdokkaat, tullineuvos Veikko Vennamo, pankinjohtaja Matti Virkkunen sekä presidentti Kekkonen ilmaisivat tukensa ruotsin kielelle.

Presidentinvaali aktivoi myös puolueet, jotka ryhtyivät valmistautumaan kevään hallitusneuvotteluihin. Tämän taustalla oli silloinen käytäntö, jossa hallitus ”automaattisesti” jätti paikkansa presidentin uuden virkakauden alkaessa.

Asian tekee kieliratkaisun kannalta tärkeäksi se, että hallitusneuvotteluissa yhdeksi teemaksi nousi myös kysymys peruskoulun kielenopetuksesta ja juuri ruotsin kielen opetus.

Hallitusneuvotteluiden kautta kielikysymys kiinnittyi myös päivänpolitiikkaan ja siten paljon lyhytjänteisempään poliittiseen kuvioon.

Helmikuussa 1968 hallitusneuvottelut aloitettiin Mauno Koiviston johdolla. Heti neuvottelujen alussa Keskustapuolueen Johannes Virolainen toi esille hallituspohjan laajentamisen, mihin muut neuvottelijat suostuivat.

Hallituspohjan laajentamisella Keskustapuolue halusi lisätä porvarillista painoa hallituksessa. Hallituspohjan laajentamiselle oli myös kaikkia hallituspuolueita yhdistävä perustelu, suunnitelma valtuuslain säätämiseksi.

Asian taustalla oli poliittisen johdon, hallituksen ja presidentin, pyrkimys talouden tasapainottamiseksi syksyn 1967 devalvaation jälkeen. Inflaatioriskin hillitsemiseksi talouden tasapainottaminen oli tarkoitus hoitaa palkka- ja hintasopimuksella: tulopoliittisella kokonaisratkaisulla ja sen toisella ”instrumentilla” valtuuslailla.

Valtuuslain vaikeus oli siinä, että sen säätäminen tuli suorittaa perustuslain edellyttämää määräenemmistöä käyttäen, tällöin vain 34 edustajaa voisi estää lain voimaantulon. Koska Liberaalinen kansanpuolue ja kokoomus olivat kieltäytyneet hallitusyhteistyöstä, korosti tämä asetelma oppositiopuolue Rkp:n painoarvoa hallitusneuvotteluissa.

Hallitus tarvitsi Rkp:n äänet valtuuslain ajamiseksi ja Rkp:ssä ymmärrettiin puolueen vaa’ankieliasema hallitusneuvotteluissa. Puolueen puheenjohtaja Jan-Magnus Janssonin esityksestä Rkp päätti asettaa ruotsin kielen opetuksen peruskoulussa ehdoksi hallitukseen osallistumiselle.

Tiukoissa neuvotteluissa kieliehto lopulta kirjattiin hallitusohjelmaan ja kansanrintamahallitus, lisättynä Rkp:llä aloitti työnsä 22.3.1968.

Viikon kuluttua hallituksen nimittämisestä opetusministeri Virolaisen johtama ministerivaliokunta ryhtyi pohtimaan ruotsin kielen opetuksen järjestämistä. Ministerivaliokunnan esityksestä hallitus kääntyi kahden pakollisen kielen kannalle.

Hallituksen päätös asettua kahden kielen kannalle oli merkittävä asia monessa suhteessa.

Ensinnäkin se merkitsi, että asia saattoi edetä suuressa valiokunnassa, missä asia oli ollut pöydällä yli kuukauden odottamassa uuden hallituksen kantaa.

Toiseksi kielikysymyksen – kahden pakollisen kielen – ajaminen tuli nyt hallituspuolueiden johtohenkilöiden tehtäväksi omissa ryhmissään, olivathan samat henkilöt hyväksyneet sen kirjaamisen hallitusohjelmaan.

Tämä muutti koko poliittisen asetelman. Uusi asetelma näkyi Rkp:n roolissa, jonka ei enää tarvinnut olla ”yksin” ajamassa kieliratkaisua.

Tiistaina 21.5.1968 eduskunta otti puitelakiesityksen toiseen käsittelyyn suuren valiokunnan mietinnön pohjalta. Käsittely aloitettiin yleiskeskustelulla, missä kielenopetus nousi esille lähes jokaisessa puheenvuorossa.

Kahden kielen opetusta vastustettiin lähinnä vetoamalla peruskoulun pedagogisiin tavoitteisiin, oppilaiden oppimisedellytyksiin sekä käytännön vaikeuksiin.

Kahta kieltä taas puolustettiin Suomen kaksikielisellä kulttuurilla, perustuslailla, sekä erityisesti pohjoismaisuudella, minkä ylläpitämisessä ruotsin kielellä oli tärkeä merkitys.

Toisessa käsittelyssä esiintyi lisäksi useita puheenvuoroja, joissa kritisoitiin hallituksen sekaantumista kielikysymyksen ratkaisuun. Puheenvuoroissa harmiteltiin sivistysvaliokunnan työn ”ohittamista” sekä Rkp:n sekaantumista peruskoulun kielikysymykseen hallitusneuvottelujen yhteydessä.

Yleiskeskustelun jälkeen aloitettiin lakiehdotuksen yksityiskohtainen käsittely pykälä kerrallaan. Peruskoulun opetettavia aineita koskevan 2. luvun 6 §:n käsittelyn kohdalla suuren valiokunnan mietintö voitti äänin 137–24. Näin eduskunta hyväksyi kahden pakollisen kielen ohjelman varsin selkein luvuin.

Perjantaina 24.5 puitelaki oli kolmannessa ja viimeisessä käsittelyssä eduskunnassa, missä eduskunta lopullisesti hyväksyi peruskoulun ja sen kieliohjelman.

Suurin muutos kielikysymyksessä kevään 1968 aikana tapahtui vasemmistopuolueissa Sdp:ssä ja Skdl:ssä. Näissä puolueissa ”nopea” kahden kielen kannalle siirtyminen oli selvästi seurausta hallitusneuvotteluiden saamasta käänteestä.

Oliko kahden kielen ohjelma sitten lehmänkauppa? Se ei ollut Virolaisen eikä Keskustapuolueen Rkp:n kanssa tekemä lehmänkauppa.

Vaikka Virolainen oli ruotsin kielen kannattaja, ei hän poliitikkona hyötynyt hallitusneuvottelujen yhteydessä Rkp:n asettamasta kieliehdosta. Virolaisen merkitys kieliratkaisussa oli ministerivaliokunnan kompromissiratkaisussa ja oman puolueen saamisessa kahden kielen ratkaisun taakse.

Myöskään Keskustapuolue ei hyötynyt hallitusneuvotteluissa esille nousseesta kielikysymyksestä, puolueelle tärkeätä oli ”vain” Rkp:n poliittinen painoarvo muuten vasemmistolaisessa hallituksessa.

Ennemminkin kysymyksessä oli Rkp:n juuri kielikiistan kannalta oikealla hetkellä ideoima poliittinen operaatio, missä puolue pystyi hyödyntämään vaa’ankieliasemaa hallitusneuvotteluissa ja sitä kautta taivuttamaan tai pikemmin varmistamaan hallituspuolueet kahden kielen kannalle.

Toisaalta hallitusneuvotteluista ulkona olleen oppositiopuolue kokoomuksen kääntyminen kahden kielen kannalle vuoden 1967 aikana kertoo, että kahden kielen ohjelman takana oli ”suurempia” asioita – ulkopoliittisia, kulttuuripoliittisia, ideologisia – ja totta kai nämä perustelut vaikuttivat kaikissa puolueissa.

Oliko kielikiistan ratkaisu sitten perusteltu päätös? Tarkastelemalla lehdistössä ja eduskunnassa käytettyjä argumentteja voidaan sanoa, että peruskoulun kielikiistassa kaikki ymmärsivät kielikysymykseen liittyvät ulkopoliittiset ja kulttuuripoliittiset perustelut. 1960-luvun lopun kielikiistassa Suomen kaksikielistä kulttuuria ei juuri kritisoitu.

Samanlainen yhteisymmärrys oli myös ulkopoliittisten perustelujen osalta: lähes kaikki allekirjoittivat pohjoismaisuuden ja pohjoismaisten arvojen tärkeyden Suomelle kylmänsodan maailmassa.

Suomelle oli tärkeätä olla osa länttä ja tätä pitkälti edusti Suomen kaksikielisyys ja juuri ruotsin kieli. Ruotsin kieli todisti Suomen kuulumisen läntisiin arvoihin.

Kahden kielen ratkaisu oli perusteltu päätös myös ajan ehkä tärkeimmän arvon, yhteiskunnallisen tasa-arvon kannalta. Niin peruskoulu kuin kahden kielen opetus ajoivat kansalaisten sosiaalista ja alueellista tasa-arvoa ja sen takana seisoivat vasemmisto ja keskipuolueet sekä kokoomuksen nuorempi polvi.

Kieliratkaisusta on pakko lisäksi todeta, että myös ajallinen ”sattuma” näytteli suurta roolia lopputuloksen kannalta. Toteutuneen kieliratkaisun kannalta merkittäväksi seikaksi muodostui alkuvuodesta 1968 käydyt presidentinvaalit.

Tässä taustana oli sivistysvaliokunnan jouluviikolla 1967 julkituoma päätös yhdestä pakollisesta kielestä, englannista, mikä aloitti kiivaan keskustelun lehdistössä.

Tämä puolestaan vaikutti siihen, että kielikysymys nousi yhdeksi teemaksi presidentinvaalikamppailussa, mitä muuten tuskin olisi tapahtunut.

Vaalikamppailussa kaikki ehdokkaat toivat julki kantansa ruotsin kielen puolesta, samalla laajentaen kielikiistan argumentointia koulun ”sisältä”, pedagogisesta kysymyksestä, myös kansalliseen kulttuuriin, ulkopolitiikkaan ja ideologisiin valintoihin.

Erityisen merkittävää oli istuvan presidentin ja varmana vaalivoittajana pidetyn Kekkosen kannanotto kieliasiassa.

Lisäksi presidentinvaaleista seurasi uuden hallituksen nimittäminen, mikä teki mahdolliseksi ministereiden vaihtamisen. Ilman uusia hallitusneuvotteluita opetusministerin salkkua tuskin olisi vaihdettu Sdp:ltä Keskustapuolueelle ja vieläpä valittu opetusministeriksi ruotsin kieltä selkeästi kannattanutta Johannes Virolaista.

Ajallista ”sattumaa” oli vielä talouspoliittinen tilanne ja valtuuslain tarvitsema määräenemmistö, mikä antoi Rkp:lle vaa’ankieliaseman hallitusneuvotteluissa.

Voidaan siis lopuksi kysyä, kuinka kahden pakollisen kielen ratkaisu oli toteutunut, mikäli lakiesitys olisi tullut eduskunnan käsittelyyn jo syksyllä 1967 Paasion hallituksen ja opetusministeri Oittisen aikana? Lopputulos olisi hyvinkin voinut olla toinen.

Samalla tavalla mielenkiintoista on nähdä, mikä merkitys ajallisella ”sattumalla” tulee olemaan tällä hetkellä eduskunnassa olevan kansalaisaloitteen kannalta?

Mikäli aloitteen käsittely eduskunnassa ja sivistysvaliokunnassa venyy vuoden 2015 eduskuntavaaleihin saakka, kielikysymyksestä saattaa jälleen nousta yksi teema hallitusneuvotteluissa.

Kirjoittaja Janne Väistö on valtiotieteen maisteri, joka valmistelee Åbo Akademissa väitöskirjaa peruskoulun ruotsin kielen opetuksen syntyvaiheista. Kirjoitus on alun perin julkaistu Kanava-lehdessä 4/2014 ja Suomenkuvalehti.fissä 1.6.2014.

Suomen Kuvalehdellä ja Kanavalla on sama kustantaja, Otavamedia, ja ne kuuluvat samaan lehtiperheeseen.