Ilmassa oli myös toivoa. Kahdeksankymppinen naispari puristi toisiaan kädestä niin lujaa, että he näyttivät jähmettyneiltä vahakabinetin nukeilta. Mietin, olisinko toisen äitisi kanssa juuri tuollaisena, hauraana ja harmaana lehtikuvassa, kun homoliitot hyväksytään joskus 2060-luvulla: Vihdoinkin he saivat toisensa! Kuolisin hääjuhlan loppupuolella vanhuuteen.

Kadehdin poikia, koska he saivat seikkailla.

Olet nyt samanikäinen kuin minä olin erakoituessani päiväkodin puutyöhuoneeseen. Katson, kuinka rakennat keskittyneesti korkeaa legotornia. Me muodostamme nyt perheen, jolla on melkein kaikki samat oikeudet kuin muillakin perheillä. Silti kuka tahansa voi ruotia perhemuotoamme, ja foorumeita sille riittää tässä ajassa enemmän kuin koskaan aikaisemmin. Luin äskettäin Helsingin Sanomien verkkosivuilta lukijan mielipiteen siitä, kuinka epänormaaleja olemme: Silloin kun minä olin pikkupoika, homoja ei ollut olemassakaan, ja kaikki perheet olivat normaaleja isän ja äidin muodostamia perheitä. Nykyään nämä sateenkaariperheet ovat ylpeilyn kohde ja muoti-ilmiö, ja osoitus moraalisesta velttoilusta. Ikään kuin ihmisen pitää saada tehdä ihan kaikki mikä vain päähän sattuu pälkähtää, nimimerkki pohti.

Keskustelua homojen oikeuksien ympärillä on käyty rakentavasti myös valtiotasolla. Pentti Oinosen (ps.) mielestä on ollut riskinä, että seuraavaksi vaaditaan ihmisen oikeutta avioitua rakastamansa hauvelin kanssa (2009). Mika Niikon (ps.) mielestä tasa-arvoinen avioliitto on vähän sama kuin jokamiehenoikeuksia laajennettaisiin niin, että telttailla saisi missä vain (2012). James Hirvisaaren (ps.) mielestä homoparit haluavat oikeuden ostaa itselleen kaupasta lapsia vähät välittämättä lasten oikeudesta isään ja äitiin (2012).