Kaksi sepelvaltimoa kiertyy sydämemme ympärille kuin seppeleet. Tästä vertauskuvasta näiden elintärkeiden verisuonten nimikin juontuu. Valtimot lukuisine haaroineen kuljettavat sydänlihakseen happea, jotta pumppu jaksaa tehdä työtä vuorotta ja työntää verta kaikkialle elimistöön.

Sepelvaltimotaudissa sydämen verisuoneen muodostuu ahtauma. Kun se kehittyy tukokseksi, se estää happipitoisen veren pääsyn sille sydänlihaksen alueel­le, jota kyseinen verisuonen haarauma on huoltanut. Paikalle syntyy sydänlihaskuolio eli infarkti. Silloin sydämen omistaja on kiidätettävä kiireimmän kaupalla sairaalaan.

Kaikkialla Suomessa sepelvaltimot eivät toimi yhtä hyvin. Ne tunnustavat maantiedettä. Ambulanssi joudutaan hälyttämään useammin Itä-Suomessa. Tässä osassa maata sydän- ja verisuonitaudit ovat tutkimusten mukaan kaataneet ihmisiä ainakin 1930-luvun lopulta enemmän kuin Länsi-Suomessa ja kaatavat yhä.

Sisältö jatkuu mainoksen jälkeen

Ääripäissä on Sottunga ja Kaavi

Tarkkaan ottaen sairaus ja terveys eivät jaa maata tismalleen pystysuunnassa keskeltä kahtia. Raja noudattaa pikemminkin kaakosta luoteeseen kulkevaa Pähkinäsaaren rauhan rajaa Ruotsin valtakunnan ja Novgorodin välillä vuodelta 1323. Poliittista rajaa ei koskaan varsinaisesti merkitty kartalle, vaikka oppikirjoissa se onkin totuttu näkemään.

Sisältö jatkuu mainoksen alla

Edelleen samansuuntainen linja kuitenkin elää. Se erottelee Suomen terveempään ja sairaampaan puoliskoon. Itä-koillisessa asuvalla suomalaisella on nykyisin kolmekymmentä prosenttia suurempi riski kuolla sepelvaltimotautiin kuin lounaissuomalaisella.

Suomen ääripäät ovat Sottungan sadan asukkaan kunta Ahvenanmaalla ja 3 200 asukkaan Kaavin kunta Koillis-Savossa. Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen tuoreessa sairastavuusindeksissä Sottunga saa alhaisimman luvun 37,4 ja Kaavi korkeimman 155. Vertailuluvut ovat ikävakioituja, mikä merkitsee sitä, että kaikenikäisissä sottungalaiset ovat terveempiä kuin kaavilaiset. Myös kolme muuta maan terveintä kuntaa ovat Ahvenanmaalta. Sikäläinen elinajanodote on maailmanlaajuisestikin huippuluokkaa.

– Asetelma on ollut sama toistasataa vuotta. Ahvenanmaalla tilanne on paras, sitten tulevat perässä Lounais- ja Etelä-Suomi. Mitä pidemmälle koilliseen mennään, sitä huonommin menee, sanoo tutkimusprofessori Seppo Koskinen Tervey­den ja hyvinvoinnin laitoksesta.

Eniten eroa tekee sepelvaltimotauti, mutta myös tapaturmat ja itsemurhat tappavat idässä enemmän ihmisiä. Suomalainen tautiperintö eli vain Suomessa esiintyvät harvinaiset taudit ovat nekin jonkin verran yleisempiä Itä-Suomessa. Lisäksi skitsofreniaa sairastetaan eniten Koillis-Suomessa.

Isä-poikalinjassa suurin ero

Mistä terveyserot juontuvat? Asuuko Länsi- ja Itä-Suomessa erilaisia ihmisiä? Siltä vaikuttaa. Erot eivät jää siihen, että valtakunnan toisella laidalla sanotaan useam­min mie ja toisella laidalla mä tai jag.

Itä- ja länsisuomalaisten geneettiset erot on pantu merkille useissa tutkimuksissa. Sukulaisuussuhteita on katsottu vain isältä pojalle periytyvistä Y-kromosomeista, vain äidiltä periytyvästä mitokondrioiden dna:sta sekä molemmilta vanhemmilta saatavasta tuman dna:sta. Idän ja lännen juopa on näkynyt selvästi kaikissa paitsi mitokondrioiden dna:ssa.

Suurin geneettinen kahtiajako on havaittu Y-kromosomissa eli isä-poikalinjassa. Tällä perusteella Helsingin yliopiston dosentti Jukka Palo työtovereineen on halunnut korjata aiempaa käsitystä Suomen asutushistoriasta ja siitä, miten muuttovirrat ovat vaikuttaneet suomalaisten harvinaisten periytyvien tautien jakautumiseen.

Aiemman käsityksen mukaan nykyisten suomalaisten esivanhemmat asettuivat Etelä- ja Lounais-Suomeen. Seuraavaksi 1400–1500-luvulla osa tästä väestöstä muutti pieninä perheyksikköinä Itä-Suomen korpiin. Idän ja lännen geneettiset erot juontuisivat tästä sisäisestä muutosta, kun Itä-Suomen korven uudisasukkaat alkoivat suhteellisen eristyneissä oloissa erilaistua geneettisesti kantaväestöstä.

Skandinaavit muuttivat lännen

Perinteinen tarina siis kertoo, että idän asukkaat erkanivat lännestä. Jukka Palon ja kumppaneiden vaihtoehtoinen tarina sitä vastoin kertoo, että länsisuomalaiset pikemminkin erkanivat itäsuomalaisista. Tämän olettamuksen mukaan geneettiset erot maan eri osien välillä syntyivät, kun Länsi-Suomeen rantautui skandinaavisgermaanisia miehiä, jotka jättivät jälkensä sikäläiseen Y-kromosomiin.

Uudempaa tarinaa tukevat niin sanottujen haploryhmien erot. Haploryhmä on joukko dna-jaksoja, jotka yleensä periytyvät yhdessä, ja niillä voi tarkastella sukulaisuussuhteita.

Länsisuomalaisilta miehiltä otetuista dna-näytteistä löytyy tiuhemmin tiettyä skandinaavista haploryhmää. Sitä vastoin suomalais-ugrilaiseen taustaan liitetyn haploryhmän taajuus on selvästi korkein juuri Itä-Suomessa. Koska äidiltä periytyvässä mitokondrio-dna:ssa ei maan sisäisiä maantieteellisiä eroja ole havaittu, skandinaavisilta miehiltä saadut vaikutteet jäävät parhaaksi selitykseksi eroille.

Koko maa sai asukkaita

Suomen tautiperinnön rikastuminen Itä-Suomeen ei Palon ja kumppaneiden mukaan saanut alkuaan suhteellisen tuoreesta, 1500-luvulla tapahtuneesta muuttoliikkeestä. Se on tapahtunut paljon pidemmän ajan kuluessa.

Kun Suomen asuttaminen alkoi 10 500 vuotta sitten jääkauden loputtua, muuttajat levittäytyivät ilmeisesti joka puolelle maata, myös Itä-Suomeen, vaikka siellä toki väestö eli harvemmassa ja enemmän eristyksissä. Siksi siellä säilyivät yleisempinä myös vanhoista suomalais-ugrilaisista juurista kertovat geenimerkit.

Arkeologiset löydöt tukevat käsitystä, että alun perin idästä ja kaakosta vaeltaneet ihmiset asettuivat joka puolelle Suomea eivätkä vain länteen ja etelään. Uusimpien tutkimusten mukaan kaakon tulokkaita matkasi myös muihin pohjoismaihin. Kyse ei ollut kansainvaelluksesta vaan enintään muutamien satojen metsästäjä-keräilijöiden ryhmistä.

Länsi-Suomessa alkaa varhain – jo 4 500 vuotta sitten – näkyä vaikutteita myös etelästä, kertoo arkeologian tutkija Miikka Tallavaara Helsingin yliopistosta. Tuolloin Keski-Euroopasta peräisin oleva vasarakirveskulttuuri alkoi levitä maan lounaisosiin. Nimensä kulttuuri on saanut sen aikaisesta sekä vasaraa että kirvestä muistuttavasta aseesta, jonka toinen pää oli tylppä ja toinen terävä.

– Kulttuurin mukana Suomeen tuli todennäköisesti myös uutta väestöä ja uusi elinkeino: karjanhoito. Länteen ja etelään levinnyt eläintenpito muodosti ensimmäisen elinkeinorajan maan eri osien­ välille, sillä idässä elettiin yhä pyytämällä ja keräilemällä.

Pronssikauden alettua 3 500 vuotta sitten arkeologisessa aineistossa näkyy skandinaavista vaikutusta, mikä kertoo siitä, että suhteet länteen vahvistuivat. Tälläkin on varmasti osuutensa länsi- ja eteläsuomalaisten perimässä, Tallavaara pohtii.

Ilmastonmuutos vei riistan

Nykyisiin geneettisiin eroihin Itä- ja Länsi-Suomen välillä on vaikuttanut myös väestön pullonkaula, josta on löydetty todisteita sekä suomalaisten geeniperimästä että arkeologisista jäänteistä.

Väestön pullonkaula tarkoittaa sitä, että tietystä kantaväestöstä vain pieni osa jatkaa sukua ja jättää ominaisuutensa jälkeläisilleen. Pullonkaula syntyy eri tavoin. Suuri osa väestöstä vaikkapa kuolee nälänhädän tai sairauksien takia, minkä jälkeen vain pieni osa jää jatkamaan sukua. Vain näiden geenit säilyvät väestössä. Silloin geenikirjo pienenee ja sisäsiittoisuus lisääntyy.

Suomalaisissa on vähemmän geenien kirjoa kuin naapurimaissa. Se kertoo väestön pullonkaulasta, joka on ajoitettu noin 4 000 vuoden taakse. Kivikautinen asujaimisto oli ollut huipussaan 6 000 vuotta sitten, mistä todistavat tuolta ajalta peräisin olevat runsaat asuinpaikka- ja keramiikkalöydöt. Sitten väki alkaa vähetä ja supistuu parissatuhannessa vuodessa kivikauden minimiinsä. Täällä eli silloin arviolta vain muutama tuhat asukasta.

Väestön dramaattiseen supistumiseen Tallavaara työtovereineen on löytänyt kaksi syypäätä.

Aluksi metsästäjä-keräilijöiden pääluku on ilmeisesti kasvanut yli ympäristön kyvyn tarjota ruokaa. Seuraavaksi ilmaston viileneminen lyhensi kasvukautta ja muutti riistasta runsaat sekametsät havumetsiksi, jotka tarjosivat niukemmin saalista. Rankimmin ilmastonmuutos kouraisi ilmeisesti Itä-Suomea, jossa väki romahti kaikkein eniten. Yhä vielä erityisesti itäsuomalaisten miesten Y-kromosomin vaihtelu on vähäisempää kuin eurooppalaisilla keskimäärin.

Itä-Suomessa on enemmän itää

Ei pidä luulla, että geneettinen itä-länsiero olisi jo paketissa. Vyyhti on mutkikkaampi ja tulkintoja useampia. Tähän mennessä olemme lähinnä ottaneet huomioon isälinjaa seuraavat Y-kromosomit ja äitilinjan mitokondrio-dna:t.

Omaa tarinaansa kertovat geenikartoitukset, jotka kattavat koko perimän eivätkä ole sidoksissa sukupuoleen.

Tällaisia perimän eroja ovat panneet kartalle Helsingin yliopiston tutkija Elina Salmela ja hänen työtoverinsa. He ovat tarkastelleet eri puolilta Eurooppaa ja Aasiaa peräisin olevilta ihmisiltä otettuja geeninäytteitä ja verranneet niitä suomalaisten näytteisiin. Näin on hahmotettu geneettisiä etäisyyksiä väestöjen välillä.

Länsi- ja itäsuomalaisten geneettinen välimatka osoittautui taaskin yllättävän suureksi, joskaan ei niin suureksi kuin Y-kromosomien vertailussa. Nämä yhden ja saman maan kansalaiset eroavat toisistaan paljon enemmän kuin pohjoissaksalaiset ja britit keskenään. Saksa ja Britannia eivät ole edes rajanaapureita. Länsisuomalaiset ovat lisäksi yhtä läheistä sukua naapurimaan ruotsalaisille kuin itäsuomalaisille.

Suomen erikoisuudet eivät loppuneet siihen. Suomalaisista ylipäätään ja itäsuomalaisista erityisesti löytyi itäisiä piirteitä selvästi enemmän kuin saksalaisista, ruotsalaisista ja briteistä.

Ensimmäisenä saattavat nyt tulla mieleen venäläiset vaikutteet, mutta se ei geenien valossa pidä paikkaansa. Vertailussa käytettiin niinkin kaukaa kuin kiinalaisilta ja japanilaisilta saatuja näytteitä. Salmela uskoo, että itää olisi nähty perimässä vieläkin enemmän, jos vertailuväestönä olisi ollut Keski-Aasiassa asuvia suomalais-ugrilaisia kansoja.

– Jokin itäinen vaikutus jossakin vaiheessa on päätynyt Suomeen mahdollisesti suomalais-ugrilaisten kielten puhu­jien mukana. Samaa ainesta on kulkeutunut idemmäs Aasiaan. Samantyyppinen vaikutus näkyy vielä paljon voimakkaampana saamelaisilla, Salmela sanoo.

Itäisten ainesten runsaus etenkin itäsuomalaisten perimässä kutsuu esiin taas uuden hypoteesin maatamme jakavasta geneettisestä rajasta. Mahdollinen selitys yhdistää perinteistä tarinaa, jonka mukaan maata viljelevä väestö lähti 1500-luvulla Lounais-Suomesta ja levittäytyi Hämeen kautta Savoon ja muualle itä-koilliseen, sekä uudempaa käsitystä, että koko maa oli itse asiassa asuttu jo ammoisista ajoista itää ja koillista myöten. Itä-Suomen korvissa asusti jo alusta kenties saamelaisperäistä, pyynnillä elävää väestöä. Nämä sulautuivat myöhempiin tulokkaisiin, jolloin vielä nykyäänkin näkyvät itäiset mausteet tallentuivat sikäläiseen perimään.

Säästögeeni muuttui ongelmaksi

Väestöjen geenivertailuissa tutkijat käyttävät dna-jaksoja, joista suurimmalla osalla ei pitäisi olla mitään vaikutusta ihmisten näkyviin ominaisuuksiin. Niillä vain mitataan sukulaisuuden astetta. Siten vertailuissa ei selviä se, aiheuttavatko havaitut geneettiset erot itä- ja länsisuomalaisten välillä myös heidän välisensä terveyserot. Toistaiseksi tiedetään, että laktoosinsietogeeni jakautuu Suomessa epätasaisesti. Tiuhimmin sitä esiintyy etelässä ja lännessä, mikä heijastelee sitä, että karjanpito tuli sinne aikaisemmin.

Elina Salmela arvelee, että sydän- ja verisuonitautien jakaumaa kartalla saattaa selittää niin sanottu säästögeeni- eli thrifty gene -olettama. Olettamuksen mukaan luonnonvalinta on suosinut metsästäjä-keräilijöiden yhteisöissä geenejä, jotka edistävät ylimääräisen rasvan varastoitumista kehoon. Muinoin niukoissa oloissa eläneet ihmiset tarvitsivat näitä energiavarastoja pahan päivän varalle. Nyt elimistön kyky säilöä vararasvaa on muodostunut ongelmaksi, kun kaupat notkuvat syötävää.

– Tätä monet tutkijat ovat nähneet pohjoisissa populaatioissa. En pitäisi mahdottomana, että itäsuomalaisissa on pyyntiväestöltä saatuja geenejä, jotka kerryttävät rasvaa kehoon, Salmela pohtii.

– Olen tehnyt suppean analyysin, jossa näkyy Itä-Suomessa aavistuksenomainen rikastuma niissä geenimuunnoksissa, jotka on liitetty sydän- ja verisuonitauteihin. En kuitenkaan uskaltaisi mennä väittämään, että näin on. Se on lähinnä vihje. En tiedä, onko kukaan katsonut asiaa kunnolla, Salmela kertoo.

On katsonut, ja vastauksia voi olla lähellä. Biometrian professori Samuli Ripatti Helsingin yliopistosta on ryhmineen kaivanut esiin sydäntautigeenejä. Etsintöjen tuloksia vain joudutaan odottelemaan.

– Uskon, että näitä geenejä löydetään. Todennäköisesti on elintapaeroja, jotka selittävät sydäntautien suuremman esiintyvyyden Itä-Suomessa, mutta myös geneettisiä tekijöitä on varmasti takana. Sydän- ja verisuonitaudeista ylipäätään puolet selittyy perimällä ja toinen puoli elintavoilla, Ripatti sanoo.

Yksi sydän- ja verisuonitaudin riskiin liittyvä maantieteellinen geeniero on tiedossa. Se löytyi Laseri- eli Lasten sepelvaltimotaudin riskitekijät -tutkimuksessa. Tietty huonoa eli ldl-kolesterolia lisäävä geenimuoto osoittautui tavallisemmaksi itäsuomalaisilla.

Jo lapsilla paksummat seinät

Perintötekijöiden osuus sydänsairauksien itä-länsieroon on tullut esiin enimmäkseen epäsuorasti. Jo vuonna 1975 suomalaisryhmä tutki alle yksivuotiaina kuolleita lapsia ja pani merkille, että vasemman sepelvaltimon sisäkerros oli paksumpi niillä lapsilla, joiden isovanhemmat olivat kotoisin Itä-Suomesta.

Muutkin verisuonilöydöt viittaavat verenperintöön. Itäsuomalaisilta on mitattu kaulavaltimon sisä- ja keskikerros paksummaksi kuin länsisuomalaisilla.

Helposti mitattavaa kaulavaltimon paksuntumista pidetään sepelvaltimotaudin esiasteena, sillä se kertoo ylipäätään verisuonten heikentyneestä kunnosta.

Toisessa tutkimuksessa kävi ilmi, että kaulavaltimon seinämäpaksuus oli kiinni siitä, miten moni isovanhemmista oli Itä-Suomesta: mitä useampi, sitä tuhdimmat seinät suonessa.

Samanlaisia tuloksia on saatu veren rasva-arvoista. Itäsuomalaisilla lapsilla ja nuorilla on 1980-luvulla todettu länsisuomalaisiin ikätovereihin verrattuna huonommat kolesteroli- ja rasva-arvot. Ero oli vieläkin suurempi, jos lapsia ei verrattu oman nykyisen kotipaikan perusteella vaan sen mukaan, mistä heidän mummunsa ja vaarinsa olivat kotoisin. Lapset näyttivät saaneen korkeammat rasva-arvot sukuperintönä.

Tutkimusprofessori Seppo Koskinen vertasi aikoinaan idän ja lännen eroja sydän- ja verisuonisairauksissa sen mukaan, missä ihmiset olivat syntyneet ja missä he nyt asuivat. Nykyinen kotiseutu painoi selvästi vähemmän.

– Nimenomaan synnyinalueissa terveyserot ovat suurimmat. Ihmiset kantavat mukanaan syntymäalueelle ominaista riskiä muuttaessaan toisaalle. Siihen voivat vaikuttaa sekä perintötekijät että elämäntavat. Elintavat omaksutaan aika nuorella iällä. Ihmiset muuttavat keskimäärin 20 ikävuoden korvilla, ja silloin monet terveyteen vaikuttavat tottumukset on jo omaksuttu, Koskinen kertoo.

Lumihome koetteli ruista

Osa synnyinalueen riskistä selittyy lapsuuden elinoloilla. Elinolot eivät tarkoita vain huonoja tai hyviä ruokailutottumuksia vaan köyhyyttä ja vaurautta, työtä ja työttömyyttä, nälkää ja täysiä laareja. Näissä suhteissa maan eri osat ovat kulkeneet eri tahtia vuosituhansia, vähintään siitä lähtien, kun karjanhoito ja maanviljely saapuivat Suomeen.

Keskeinen asia ovat olleet viljelyolot, määrittelee historiantutkija, dosentti Marko Nenonen Tampereen yliopistosta. Peltoruis oli altis lumihomeelle, ja tämän kasvitaudin todennäköisyys kasvoi itään ja koilliseen mentäessä. Vähälumisessa lännessä maa jäätyi syksyllä nopeammin, mikä suojeli kylvöjä homeelta. Idässä paksu lumipeite piti maan kosteampana.

– Lumihomeen riski kasvoi märässä maassa merkittävästi. Rukiin viljelyn varaan ei voitu jäädä, koska katovuoden todennäköisyys oli suuri, Nenonen kertoo.

Keskiajan lopulla käyttöön otettiin uusi ruislajike, juureinen. Se kesti märkää paremmin.

– Sittemmin kaskirukiina tunnettu lajike merkitsi suurta parannusta, mutta senkään avulla ei saatu kurottua umpeen eroa läntiseen peltoviljelyyn, Nenonen sanoo.

1800-luvun nälkäkriisit koettelivat maan itäosia erityisen kovalla kädellä. Koko vuosisadan nämä seudut olivat riippuvaisia muualta tuodusta viljasta, ja monet ihmiset saivat hätäapua lähes joka vuosi. Myös 1900-luvulla Itä-Suomi on ollut taloudellinen periferia, joskin alue- ja sosiaa­lipolitiikka ovat tasoittaneet oloja maan eri osien välillä.

Lännen valtteja on ollut välitön pääsy merelle, jonka kautta käydä kauppaa vierasmaalaisten kanssa.

– Kaikki vauraus on kiinni ulkomaankaupasta. Viimeistään keskiajalla on täytynyt sisämaasta päästä merelle. Itä-Suomen sisäosista ei tahtonut päästä minnekään, kun kuorman kuljettaminen kävi niin kalliiksi. On ollut suuret vesistöt, mutta ne eivät olleet yhteydessä toisiinsa, Nenonen selostaa.

Terveys tottelee paljolti taloutta ja toimeentuloa. Meillä ovat yhä keskuudessamme sosiaaliseen ja taloudelliseen asemaan liittyvät terveyserot, joiden takia hyvätuloisimpaan viidennekseen kuuluva suomalaismies elää 12,5 vuotta kauem­min kuin pienituloisimpaan viidennekseen kuuluva. Ihmekö sitten, että vauraampi länsi voi paremmin.

Työttömyysastetta kuvaava Suomen kartta muistuttaa erehdyttävästi karttaa, joka jakaa Suomen terveempiin ja sairaampiin alueisiin. Yhdessä ääripäässä on jälleen Ahvenanmaa vain 3,6 prosentin työttömyydellään ja toisessa Pohjois-Karjala, jossa työtä vailla on suhteellisesti eniten ihmisiä, 16,8 prosenttia työikäisistä.

Vuosisataisesta niukkuuden perinnöstä valittaa kenties kansanmusiikkikin. Itä-Suomessa laulut nimittäin kulkevat mollissa paljon useammin kuin lännessä.

Pituus muovasi päätäkin

Elinolot lyövät leimansa ihmisten fysiikkaan. Jotkut väittävät näkevänsä päältäpäin, mistä ilmansuunnasta kukin on kotoisin, vaikka tunnistusta ei helpottaisi Jussi-paita tai Savon murre. Uskoo, ken haluaa, mutta jotain perää väitteessä voi olla. Fyysisen antropologian tutkija Markku Niskanen Oulun yliopistosta sanoo, että idän ja lännen ihmisissä on todettu keskimääräisiä fyysisiä eroja. Yksi on pituudessa, ja siitä voi johtaa muitakin eroja.

Länsisuomalaiset ovat keskimäärin jonkin sentin pidempiä kuin itäsuomalaiset.

Jo 1900-luvun alkupuolella todetusta pituuserosta ponnistaa myös rotumytologia, jota on sovellettu Suomeenkin.

– Vielä 1960–1970-lukujen vaihteessa jotkut tutkijat luokittelivat länsisuomalaiset pohjoiseen ja itäsuomalaiset itäbalttilaiseen rotuun pituuden, kallonmuodon ja mittasuhteiden perusteella, Niskanen kertoo.

Fyysiseen ulkomuotoon perustuva rotuluokittelu kilpistyy muun muassa siihen, että väestöt muuttuvat sitä mukaa kuin keskipituus kasvaa. Kun nimittäin ihmiset saavat lisää vartta, muuttuvat myös heidän mittasuhteensa.

– Pohjoiseurooppalaisilla on sellainen taipumus, että kun pituus kasvaa, aivokopan ja kasvojen leveys pysyy suurin piirtein samana. Samalla kasvoista tulee kuitenkin korkeammat ja aivokopasta pitkänomaisempi, Niskanen kuvailee.

– Nykyiset itäsuomalaiset ovat huomattavasti pitkäkasvuisempia kuin länsisuomalaiset 50 vuotta sitten. Nyt siis voisi sanoa, että itäsuomalaiset ovat enemmän pohjoisen rodun näköisiä kuin olivat länsisuomalaiset muutama vuosikymmen sitten. Nykyisin tällaisista luokitteluista on täysin luovuttu, Niskanen huomauttaa.

Vuosisadan alkupuoliskolla itäsuomalaisten keskipituus venähti kymmenen senttiä elinolojen kohentuessa. Kun vuonna 1913 syntyneet miehet saavuttivat keskimäärin 168 sentin pituuden, vuonna 1962 syntyneet kasvoivat 178 sentin mittaan. Naiset taas ylenivät 155 sentistä 164-senttisiksi. Sittemmin pituuden kasvu on hidastunut. Koko Suomessa miesten keskipituus on tätä nykyä likipitäen 181 senttiä ja naisten vähän päälle 167 senttiä. Itäsuomalaiset ovat kirineet kiinni länsisuomalaisia, joskaan eivät vielä ihan samoille korkeuksille.

Köyhyys jätti jälkensä

Pituus ei ole sivupolku tässä jutussa. Se on nimittäin yksi seikka, jolla on selitetty idän ja lännen terveyseroja. Lyhyet ihmiset sairastuvat tutkimusten mukaan herkemmin sydän- ja verisuonitauteihin kuin pitkät.

Pohjois-Karjala-projekti oli maailmankuulu terveyttä edistävä hanke, joka pistettiin pystyyn 1970-luvun alussa, jotta Itä-Suomea riivaavat sydäntaudit jätettäisiin historiaan. Oli syytäkin. Ennen hankkeen aloittamista suomalaisia miehiä kuoli sydäntauteihin suhteessa enemmän kuin missään muulla maailmassa.

Tuloksiakin tuli. Itäsuomalaisten elintavat muuttuivat terveellisemmiksi: tupakointi sekä kovien rasvojen ja suolan käyttö vähenivät, verenpaine ja kolesterolitasot laskivat. Jos sydänkuolemissa oli oltu ennätysluvuissa, ne myös vähenivät ennätystahtia. Elintapojen muuttamisen ja hoitokeinojen kehittymisen ansios­ta suomalaismiesten sydäntautikuolleisuus on laskenut yli 80 prosenttia synkimmistä ajoista.

Vaikka itäsuomalaiset voivat tätä nykyä paremmin kuin 50 vuotta sitten, ero terveempiin länsisuomalaisiin on edelleen jyrkkä. Länsirannikkoa asuttavat ja muita sosiaalisemmat ruotsinkieliset ovat erityisen tervettä joukkoa, mutta heidän hyvinvointinsa ei selitä maantieteellistä eroa kuin osaksi. Samoin on lännen vaurauden laita. Varakaskin itäsuomalainen nimittäin sairastuu keskimäärin herkemmin kuin varakas länsisuomalainen.

Palaamme siis pituuteen, sillä se johdattaa niin sanottuun Barkerin hypoteesiin. Brittiläinen lääketieteilijä David Barker huomasi 1980-luvulla, että lapsikuolleisuus oli viime vuosisadan alussa erityisen suurta niissä osissa maata, joissa esiintyi paljon sydänsairauksia. Barker keksi tästä havainnosta esittää olettamuksen, että sikiöajan ja varhaislapsuuden kehno ravitsemus altistaa sairastumiselle aikuisena. Sittemmin lukuisat tutkimukset ovat vahvistaneet olettamusta, että tietyt tulevaisuuden terveysriskit ohjelmoituvat elimistöön jo raskauden aikana.

Barkerin olettamus selittää, miksi ly­hyet ihmiset sairastuvat herkemmin sepelvaltimotautiin. Raskauden ja varhaislapsuuden aliravitsemus verottaa pituuskasvua samalla kun altistaa sydänsairauk­sille. Lyhyemmät itäsuomalaiset saattavat yhä potea sydämessään edeltävien sukupolvien niukkuutta.

Mikko Puttonen on Tiede-lehden toimittaja.

Lähteitä: Jukka Palo ym., Genetic markers and population history: Finland revisited, European Journal of Human Genetics, 2009; Markus Juonala ym., Miksi sepelvaltimotauti on edelleen enemmän itä- kuin länsisuomalaisten vaiva?, Duodecim, 2006; Pekka Jousilahti ym., Relation of adult height to cause-specific and total mortality, American Journal of Epidemiology, 2000.

Julkaistu Tiede-lehdessä 4/2015