Kaikki ovat varmaan kuulleet hokemaan ”Ruotsin taloudella menee hyvin”. Hokeman jälkeen tulee yleensä yhden lauseen selitys. Niistä varmaan tavanomaisin on ”koska Ruotsilla on oma valuutta”. Kovaa kilpailua kakkospaikasta käyvät selitykset ”Ruotsi on hyötynyt valtavasti siirtolaisista/pakolaisista” ja ”Ruotsissa työmarkkinat on vapautettu”… En ole nähnyt yhtään tieteelliset kriteerit kestävää analyysiä, jossa jokin näistä selityksistä olisi testattu ja havaittu ”oikeaksi” ja ”ainoaksi”, mutta se suomalaisessa keskustelussa tunnu haittaavaan.

Mutta meneekö Ruotsilla todella hyvin? Ja alkoiko ”hyvä” vuonna 1999? Jälkimmäiseen kysymykseen on ehkä helpompi vastata. Yksi tapa on laskea ns. ”misery” –indeksi, joka on yksinkertaisesti vain työttömyysasteen ja inflaation summa. Jos sitä katsoo (1. kuva), huomaa, että Ruotsi on ”aina” ollut Suomea parempi – talous paremmin tasapainossa, mikä yleensä tarkoittaa myös sitä, että valuuttakurssi on ollut helpompi stabiloida. Siksi valuuttakurssiselitys tuntuu vähän liian yksinkertaiselta.

Mutta kun puhutaan Ruotsin talouden hyvästä kehityksestä, viitataan yleensä BKT:n kasvulukemiin (2. kuva). Pitkässä juoksussa ne ovat samanlaisia kuin Suomessa (keskimäärin hieman alhaisempia), olennainen ero liittyy vuosiin 2012-2015. Silloin Ruotsin talous kasvoi huomattavan nopeasti, samaan aikaan kun Suomen talous selvästi taantui. Aivan viime aikoina (vuoden 2016 kolmen ensimmäisen neljänneksen aikana kasvuvauhti on kuitenkin selvästi laantunut lähemmäs Suomen lukemia).

Mistä sitten kasvu johtui? Hyvästä vientimenestyksestä? Ei niin voi oikeastaan sanoa, viennin kasvuluvut ovat olleet aika vaatimattomia (toki parempi kuin Suomessa). Teollisuustuotanto (kuvio 3) on kehittynyt samalla tavalla kuin Suomessa, jopa huonommin. Loppuvuoden 2016 tuotannon taso oli Ruotsissa sama kuin vuonna 2000.

Kasvun siemenet ovat sittenkin olleet kotimaisessa kysynnässä; julkiset menot ovat kasvaneet jopa nopeammin Suomessa (4. kuvio). Julkisen kulutuksen volyymin kasvu on viime vuosina ollut 4 prosentin kieppeillä, kun Suomessa on edetty vain prosentin vauhdilla. Toki Suomessa menojen taso on edelleenkin reilusti Ruotsin tason yläpuolella, koska menoja kasvatettiin aina vuoteen 2012 asti reipasta vauhtia (julkisten menojen BKT –suhde oli 2001 47.3 %, mutta vuonna 2015 se oli jo 58.5%, kun Ruotsissa ollaan vasta 50 prosentissa).

Toinen silmiinpistävä piirre ruotsalaisessa kuviossa on rakennustoiminnan buumi, tai tekee mieli sanoa kupla. Viime vuonna (nimelliset) asuntohinnat nousivat 10 % ja asuinrakentamisessa oli ennätysvuosi (kuviot 5 ja 6). Taustalla kummittelee tietenkin pakolaiskriisi, joka on johtanut rajuun ylikysyntään asuntomarkkinoilla. Mutta ei tällaisesta asuntohintabuumista koskaan hyvä seuraa (todisteeksi riittänee Reihardtin ja Rogoffin kirja ”This Time Different”).

Vaikka Ruotsin BKT-numerot näyttävät (näyttivät) hyviltä, en sanoisi, että Ruotsissa menee hyvin. Tasapainoisen kasvun eväitä ei rakenneta lisäämällä julkisia menoja ja rakentamalla maahantulijoille asuntoja. Ruotsilla tietysti varaa rahan polttamiseen; se ei ole samalla tavalla syrjäseutua kuin Suomi ja alkuvarallisuus on aivan eri suuruusluokkaa kuin Suomella, jota ovat köyhdyttäneet (ruotsalaiset) siirtomaaisännät ja sodat Venäjän/Neuvostoliiton kassa. Kyllä Suomessakin työmarkkinat toimisivat ihan eri tavalla, jos maa olisi 1918 ollut itsenäinen ja samalla viivalla kuin Ruotsi talouselämän rakenteen ja tulotason suhteen.

Mutta mitä sitä selittelemään. Ehkä viiden vuoden päästä tiedämme totuuden siitä, miten hyvin Ruotsilla todella meni. Ikävä kyllä, Suomen osalta tiedämme jo vastauksen. Huonosti.

Matti Viren