Aiemmin Babusona Mondol ajatteli, että tyttöjen kanssa ei edes voisi leikkiä. Niin äiti oli häntä opettanut.

Joka aamu kello kuusi Mondol herää patjaltaan muiden poikien kanssa. Hän syö aamiaisen ja tekee hetken läksyjä poikien kanssa. Yhdentoista aikoihin hän kävelee kouluun muiden poikien kanssa. Koulussa hän opiskelee ja pelaa välitunnilla krikettiä, tietysti poikien kanssa.

Yksi pojista on 15-vuotias Babusona Mondol . Hän asuu poikakodissa kymmenien muiden 6–18-vuotiaiden kanssa. Mondolin äiti on kotiapulaisena eikä voi pitää kahta lastaan luonaan.

Raiskaus avioliitossa ei edes ole rikos, ellei uhri ole alaikäinen. Vaikka lapsiavioliitot ovat laittomia ja vähentyneet nopeasti, silti joka vuosi 1,5 miljoonaa intialaistyttöä päätyy naimisiin alaikäisenä.

Tutkimuksessa esiin nousseita syitä Intian kärkisijaan ovat naisten huomattava riski joutua seksuaalisen väkivallan uhriksi, arjessa tapahtuva rakenteellinen syrjintä ja suuri mahdollisuus päätyä ihmiskaupan uhriksi tai pakkotyöhön.

Asiantuntijoiden mukaan Intia on naisille maailman vaarallisin maa. Reuters-säätiön viime vuonna julkaisemassa tutkimuksessa Intiaa turvallisemmiksi arvioitiin jopa sodan repimät Afganistan ja Syyria. Intian hallitus kiisti tutkimustuloksen, jota se piti asiantuntijoiden mielipiteisiin, ei mitattaviin faktoihin perustuvana.

Lisäksi miljoonat tytöt, jotka syntyvät, ovat vanhemmilleen ei-toivottuja lapsia. Jos perheessä on myös poikia, he saavat vanhemmiltaan paremman kohtelun. Usein tyttöjä ja naisia kohdellaan kuin omaisuutta, jonka voi siirtää eteenpäin. Kun pari menee naimisiin, nainen liittyy miehen perheeseen.

Työtä riittää, sillä Intiassa sukupuolella on aina väliä. Lapset erotellaan pienestä pitäen kouluissa, harrastuksissa ja kotona. Pojat pelaavat jalkapalloa, tytöt eivät. Tytöt auttavat äitiä tarjoilemaan ruokaa isille ja pojille. Pojat syövät.

Jos Senguptalla olisi rahaa, hän haluaisi kiertää kaikki Intian koulut ja kertoa, että tytöt eivät ole pahoja eivätkä he kuulu keittiöön. Sengupta tekee töitä toimittajana, mutta sen ohella hän on useiden vuosien ajan vieraillut Kolkatan kouluissa pitämässä tunteja tasa-arvosta.

Tunneillaan Swati Sengupta haluaa saada pojat hoksaamaan itse, mikä arjessa on tasa-arvon näkökulmasta pielessä.

Kiviseinäisessä luokkahuoneessa on pulpetit, liitutaulu ja parikymmentä poikaa. Babusona Mondol istuu eturivissä ja pyyhkii kasvojaan huiviin. Se on reunoilta punainen ja siihen on painettu Titanic-laivan kuva.

Swati Sengupta ei koskaan kerro pojille, että on tullut opettamaan heille jotain. Se pilaisi hyvän keskustelun. Hän asettaa opettajan pöydälle kannettavan tietokoneen ja avaa näytölle valokuvan.

Kohtaus on tunnetusta elokuvasta. Perhe on kokoontunut ruokapöydän ääreen. Miehet istuvat ja naiset seisovat takana.

– Tässä kuvassa näette, että miehet syövät ja naiset joutuvat odottamaan. Oletteko koskaan tulleet ajatelleeksi, miksi?

– Mietittekö koskaan, onko se oikein? hän aloittaa.

Luokassa on hiljaista.

– Miehet on tarkoitettu töihin, naiset keittiöön, sanoo joku takarivistä.

Mutta miksi, Sengupta kysyy. Onko se oikein?

Takarivin poika pudistaa päätään.

Mondol on ryhmän innokkain keskustelija. Se ei ole ihme, sillä hän on koulunsa huippuoppilas. Hän kertoo ymmärtäneensä Senguptan aiemmin järjestämän tunnin jälkeen jotain olennaista ja haastaneensa äitinsäkin asiasta.

– Yritin saada äitini selittämään, miksi saan viettää aikaa siskoni mutta en muiden tyttöjen kanssa, Mondol sanoo.

Äiti oli käskenyt pojan olla hiljaa. Poika oli väittänyt vastaan.

Jos et selitä, mitä pahaa tytöissä on, en suostu välttelemään heitä, Mondol kertoo sanoneensa.

– Tytöillä on samat oikeudet kuin pojilla. Meillä ei ole oikeutta viedä niitä heiltä, hän toteaa.

Senguptaa hymyilyttää. Jotain on mennyt taas perille.

Hän on huomannut, että mitä nuorempia pojat ovat, sitä avoimempia he ovat muuttamaan käsityksiään. Vanhempien poikien kanssa joutuu väittelemään enemmän.

Sengupta tähtää siihen, että pojat huomaisivat, että se mikä on arjessa tavallista, ei ole luonnonlaki. Ja että jokainen heistä voi osallistua muutokseen.

Välillä ryhmissä on myös tyttöjä, mutta Sengupta korostaa, että on erityisen tärkeää kouluttaa poikia. Naisiin kohdistuvaa väkivaltaa ei saada loppumaan sanomalla tytöille, mitä he eivät saa tehdä. Päinvastoin tytöille pitäisi kertoa, ettei vika ole heissä.