Politiikassa puheisiin hiipi 1960-luvulla iskulause ”henkilökohtainen on poliittista”.

Yhä useammat alkoivat kysyä, miksi vain naiset työnsivät samettikuomuisia lastenrattaita. Iskulauseen vasemmistolaiset käyttäjät sanoivat, että ihmisten arkiset asiat ja tavat olivat poliittisia – ja siksi niihin olisi mahdollista vaikuttaa tasa-arvoa lisäävillä päätöksillä.

Politiikassa oli imua. Kunnallisvaaleissa äänestysprosentti kipusi Suomen kaupungeissa ja kauppaloissa keskimäärin liki 80:aan.

Pääministeri Antti Rinne (sd) on syntynyt vuonna 1962. Hänen ikäluokkaansa syntyi 81 454 lasta. Samana vuonna Suomen väestö ylitti 4,5 miljoonan rajan.

Keskustan uusi puheenjohtaja on toistellut fraasia alkiolaisen keskustan paluusta. Näytöt köyhyyttä torjuvasta keskustasta ovat toistaiseksi olleet vähissä. Lauri Nurmi

Verotuksen kiristyminen ja korkeasti koulutettujen suhteellisen palkkatason lasku johtivat siihen, että harvoilla perheillä oli varaa palkata kotiapulainen äidin opintojen tai työssäkäynnin mahdollistamiseksi. Tuhansien naisten toiveet ja uraunelmat hiipuivat 1960- ja 1970-luvuilla pois.

Vanha maailma väistyi uuden ajan tieltä, mutta hitaasti: vasta vuonna 1973 voimaan astui laki lasten päivähoidosta. Se velvoitti kunnat tarjoamaan päivähoitopaikkoja.

Katkonaisen työssäolon seurauksena kymmenientuhansien naisten eläkekertymät jäivät pieniksi. Vanhuksina he sinnittelevät köyhyysrajalla, kun rahat eivät tahdo riittää ruokaan, lääkkeisiin ja asumiseen.

Rinteen pohdinta siitä, että pientä työeläkettä nauttivien naisten etuuksien korottamiseen irrotettaisiin eläkerahastoista 200–300 miljoonaa euroa vuodessa, sai monet kiivastumaan. Olisihan se epäoikeudenmukaista kajota eläkkeellä olevan sukupolven sisäiseen tulonjakoon takautuvasti.

Korotuksella kompensoitaisiin sitä, että vanhempainvapaan ajalta alkoi kertyä eläkettä vasta vuonna 2005. Eläkkeellä on valtavasti naisia, joille ei kertynyt eläkettä, kun he hoitivat lapsiaan kotona.

Toisin kuin moni kokee, oikeudenmukaisuus edellyttäisi sitä, että lapsettomat rahoittaisivat lapsia hankkivien eläkeaukot.

Eläkejärjestelmä on massiivinen tulonsiirto lapsiperheiltä lapsettomille. Järjestelmän logiikka rakentuu sen varaan, että seuraava sukupolvi maksaa edellisten sukupolvien eläkkeet.

Vihreiden Osmo Soininvaara on yksi niistä harvoista poliitikoista, jotka voivat uskottavasti sanoa tuntevansa suomalaisen sosiaaliturvajärjestelmän. Sosiaalipoliitikko Soininvaaralle oli riipaiseva pettymys, kun pääministeri Matti Vanhasen (kesk) kakkoshallituksen kesällä 2007 asettaman Sata-komitean työn pohjalta ei kyetty toteuttamaan sosiaaliturvan täysremonttia.

Sata-komitean ajatuksista toteutui takuueläke, jolla Vanhasen hallitus halusi lääkitä pahinta eläkeläisköyhyyttä.

Soininvaara sisuuntui ja ryhtyi aktiivisesti kirjoittamaan sosiaaliturvan epäkohdista.

Vuonna 2014 Soininvaara julkaisi blogitekstin kotiäidin eläketurvasta.

”Jos meillä olisi eri eläkejärjestelmät lapsiperheille ja lapsettomille, lapsettomien eläkemaksut olisivat suuruusluokaltaan kaksinkertaiset lapsiperheiden maksuihin nähden, koska nämä joutuisivat maksamaan sekä vanhempiensa eläkkeet että rahastoimaan täysimääräisesti omat eläkkeensä”, Soininvaara kirjoitti.

Rahastoinnin merkitys on eläkkeiden maksussa toissijaista. Ensisijaista on periaate, että lapset de facto maksavat vanhempiensa eläkkeet.

Lapsettomien eläkkeet maksavat siis heidän ikätoveriensa lapset. Rahastoinnin alkuperäinen tarkoitus oli tasoittaa ikäluokkien kokoeroista johtuvia vaihteluja, mutta järjestelmä ei kestä ikäluokkien puoliintumista.

Pääministeripuolue SDP:n eläkepohdinnoista oli ehtinyt kulua vain kuusi päivää, kun hallituksen kakkospuolue keskusta teki oman pelinavauksensa.

– Syntyvyyden laskettua lapsilisiin kuluu tulevina vuosina nykyistä vähemmän rahaa. Voisimmeko yhdessä päättää, että käyttäisimme tämän syntyvyyden laskusta ’säästyvän’ rahan lapsilisien tuntuvaan korottamiseen tulevaisuudessa? kysyi Eeva Kalli keskustan ryhmäpuheenvuorossa.

Rinne kiirehti kehumaan keskustan esitystä.

– Aja­tus on jär­ke­vä, ja us­kon, et­tä tu­lem­me hal­li­tuk­ses­sa tätä miet­ti­mään, pääministeri vihjasi, mitä tuleman pitää.

Torstaina keskustan puoluelehti Suomenmaa julisti pääkirjoituksessaan, että lapsilisien tuntuva korotus olisi suuri apu ”koko tulevaisuuden Suomelle”.

SDP on hienoisessa pulassa siksi, että puolueen eläkeläisäänestäjät eivät ole ottaneet kuuleviin korviinsa vappusatasen toteutumista osissa. Oppositio ruokkii mielikuvaa lupauksensa syöneestä Rinteestä.

Päästäkseen eroon poliittisesta päänsärystä SDP:n on pystyttävä korottamaan kaikkia alle 1 400 euron eläkkeitä eli myös työeläkkeitä.

Keskustan uusi puheenjohtaja Katri Kulmuni on toistellut fraasia alkiolaisen keskustan paluusta. Näytöt köyhyyttä torjuvasta keskustasta ovat toistaiseksi olleet vähissä. Pikemminkin keskusta on leimautunut listaamattomien yritysten omistajien osinkohemmottelun eli varakkaiden suomalaisten etujen puolustajaksi.

Kaikille maksettavien lapsilisien korottaminen olisi Kulmunilta alkiolainen teko. Se suosisi puolueen uskollisia kristillisiä kannattajia, joista varsinkin lestadiolaiset pyrkivät suureen lapsilukuun.

Siinä missä keskusta on historiallisesti ollut vastikkeettomia etuja suosiva perusturvapuolue, SDP on pyrkinyt vahvistamaan ansiosidonnaisia etuuksia. Kun Rinne hyväksyy lapsilisien korottamisen, keskusta auttaa SDP:tä saamaan läpi työeläkejärjestelmän hienosäädön.

Tätä kutsutaan politiikassa kompromissien taiteeksi.

Pelissä on molempien päähallituspuolueiden uskottavuus.

Lapsilisien korottamista on niin ikään mahdollista perustella oikeudenmukaisuudella. Tämän hetkinen lapsilisä on vain 82 prosenttia vuoden 2000 lapsilisästä.

Lapsilisä oli sotien jälkeisen Suomen suuri ylpeyden aihe. Sitä on maksettu vuodesta 1949 lähtien vanhemmillemme meistä kaikista, jotka olemme olleet lapsia.

Etuuden kehittäminen liittyy suurten ikäluokkien syntymiseen välittömästi toisen maailmansodan jälkeen. Vuoden 1947 keskitetyssä palkkaratkaisussa osa lapsien huoltajista sai palkankorotuksen niin sanottuna perhepalkkana, mutta suuri osa vanhemmista jäi korotusten ulkopuolelle.

Epäoikeudenmukaisuus johti seuraavana vuonna lapsilisälain säätämiseen, eikä yksikään kansanedustaja vastustanut vallankumouksellista lakia.

Uudistus oli köyhässä ja sodan traumatisoimassa Suomessa rahassa mitattuna valtava: vuonna 1949 lapsilisämenot muodostivat 40 prosenttia kaikista Suomen sosiaalimenoista.

Kunniakas historia ei tarkoita samaa kuin loistokas nykyisyys.

Pääministeri (sd) on syntynyt vuonna 1962. Hänen ikäluokkaansa syntyi 81 454 lasta. Samana vuonna Suomen väestö ylitti 4,5 miljoonan rajan. Lauri Nurmi

Kelan Tilastollisesta vuosikirjasta käy ilmi, että lapsilisän arvo on romahtanut uudella vuosituhannella.

Vuonna 2000 lapsesta maksettavan lapsilisän nimellisarvo oli keskimäärin 108,23 euroa kuukaudessa. Suomen valtio maksoi lapsilisiä vuosituhannen alkaessa vuosittain yhteensä 1,387 miljardia euroa.

Vuonna 2017 lapsilisän nimellisarvo oli 112,85 euroa. Valtio maksoi lapsilisiä toissa vuonna 1,366 miljardia euroa – siis vähemmän kuin vuonna 2000!

Ikäluokat pienentyvät vuosi vuodelta, mutta poliitikot eivät silti ole korottaneet lapsilisiä. Niiden osuus Suomen kaikista sosiaalimenoista on enää 2,1 prosenttia.

Lapsilisän ostovoima on romahtanut

Hätkähdyttävintä on tarkastella, mitä lapsilisän ostovoimalle on tapahtunut 2000-luvulla. Vuosikirjassa havainnollistetaan lapsilisän suuruuden kehitystä vuoden 2017 rahassa.

Vuonna 2000 lapsilisän arvo oli nykyrahaksi muutettuna 136,58 euroa. Nyt se on edellä mainitut 112,85 euroa.

Peruskoulutasoiset prosenttilaskut paljastavat hurjan muutoksen: keskimääräiseen lapsilisään pitäisi tehdä 21 prosentin (23,73 euron) korotus, jotta sen arvo palautuisi edes kahden vuosikymmenen takaiselle tasolle.

Samaan aikaan ovat nousseet ruoan hinta, lasten harrastusmaksut ja monet muut pakolliset – harrastusmaksut on syytä lukea lasten kohdalla pakollisiin menoihin – elinkustannukset.

Vaikka poliitikot puhuvat kauniisti lapsista, ei voi välttyä ajatukselta, että käytännön tekojen tasolla lapset ovat jääneet 2000-luvulla huutolaisiksi sosiaalitukia jaettaessa.

Yhdysvaltalainen filosofi John Rawls kehitti oikeudenmukaisuusteorian, joka antaa tukea sekä soininvaaralaiselle ajattelulle että keskustan tuoreille pyrkimyksille.

Vapausperiaatteen mukaan kaikille turvataan laajat vapaudet siten, että ne eivät rajoita toisten ihmisten samanlaisia vapauksia. Eroperiaatteen nojalla oikeudenmukaisia ovat vain sellaiset taloudelliset erot, jotka hyödyttävät sitä kansalaista, joka loppujen lopuksi joutuu huonoimpaan asemaan.

Koska ihmisillä on oikeus olla hankkimatta lapsia ja maksimoida tulonsa, on oikeudenmukaista, että heidän ansioistaan paikataan lapsien hankkimisen takia taloudellisesti vaikeaan asemaan jääneiden ihmisten turvaa. Näin toimii Rawlsin teoria.

Yhtä lailla on oikeudenmukaista, että lapsien hankkimisesta palkitaan nykyistä korkeammilla lapsilisillä, koska lapsilisä on historialliselta luonteeltaan perhepalkka eli korvaus ansionmenetyksestä.

Ja ketkä maksavatkaan nykyisten lapsettomien aikuisten eläkkeet?

Ketkäpä muut kuin päiväkotien pihojen pienet taaperot.

Muistaa toki sopii, että oikeudenmukaisuusteorioita on monenlaisia, mutta jotakin suomalaisen yhteiskunnan on tehtävä syntyäkseen uudelleen. Siksi SDP ja keskusta haluaisivat palkita äitejä lastenteosta nykyistä runsaskätisemmin sekä takautuvasti että tulevaisuudessa.