Nimellä: Kenttäoikeudet jakavat lopullisia tuomioita

Pekka Mervola

Jussi-gaalasta tuli viime viikolla kiusallinen kansallinen häpeätarina, kun elokuvaohjaaja Aku Louhimiestä pidettiin juhlan ajan julkisissa jalkapuissa ja muu elokuvaväki kävi vuoroin osoittamassa halveksintaansa häntä kohtaan sekä julistamassa joukkovoimaista tukea naisille.

Myös kulttuuriministeri Sampo Terho (sin.) kieltäytyi ojentamasta Louhimiehelle tämän ansaitsemaa palkintoa.

Tällaista kiusaamistilaisuutta ei pitäisi lähettää suorana televisio-ohjelmana. Väistämättä mieleen tulevat sadan vuoden takaiset kenttäoikeudet, joissa voitolla oleva osapuoli tuomitsi vuorotellen armotta vastapuolen ihmisiä.

Jussi-gaala osoittaa, että kykenemme tänäkin päivänä hyvin raakaan käytökseen. Suuressa joukossa henkinen tai fyysinen raakuus kärjistyy. Lauman mukana on helppo mennä. Kulttuuriväelle tämä ei ole koskaan ollut vieras piirre.

Ruotsissa tilanne on mennyt pykälän pidemmälle. Tukholman kaupunginteatterin johtaja Benny Fredriksson erosi tehtävästään ja teki sitten toissa lauantaina itsemurhan. Työyhteisö oli syyttänyt häntä huonosta johtamisesta. Fredrikssonin perhe pyysi tapahtuman jälkeen julkisesti rauhaa, jotta he voivat surra puolison, isän ja isoisän poismenoa.

Suurin ongelma menneisyyden tekojen puimisessa on se, että ongelmat henkilöidään ja syytetystä tulee heti tuomittu. Muita sävyjä kuin julkinen paheksunta ja tuomio asioissa ei näin ole.

Vanhojen virheiden ja pahojen tekojen esiin nosto on perusteltua, jotta ne eivät pääsisi toistumaan ja jatkumaan. Kaikkein parasta olisi, että ongelmat nostettaisiin heti pöydälle.

Pitäisi keskustella siitä, mitä ongelmia elokuvamaailmassa tai työelämässä on nykyisin. Ja puuttua niihin ongelmiin niin, että yksittäisiä ihmisiä ei suoralta kädeltä tuomita. Ja jos tuomitaan, sen pitäisi tapahtua puolueettoman esitutkinnan jälkeen normaaleissa oikeusistuimissa.

Nyt julkisuuden kenttäoikeudet ovat korvanneet demokraattisten oikeusyhteiskuntien ytimen, puolueettoman oikeuslaitoksen.

Metoo-keskustelu johtaa yhteiskunnassa myös epäterveisiin piirteisiin. Miesopettajat eivät voi enää missään tilanteessa koulussa halata tai koskettaa oppilasta. Pian sama etäisyyden vaade koskee myös naisopettajia.

Metoo-keskustelun hengessä pitäisi myös katsoa, miten naiset käyttävät johtoasemissa valtarakenteita väärin. Sille keskustelulle ei ole tilaa.

Metoossa on samanlaista yksisuuntaista hurmosta kuin lähes kaikissa radikaaleissa joukkoliikehdinnöissä on menneinä aikoina ollut. On vain oikea näkökulma, jota kaikkien pitäisi toistaa, ja sitten on se väärä näkökulma, jonka esiin nostajat on kivitettävä.

Enää metoo ei ole Tiananmenin aukion panssareiden eteen nousseen nuoren opiskelijan kaltainen vapauden tuulahdus vaan joukkovoimasta on tullut jyrääviä panssarivaunuja. Vapaus on hieno asia – varsinkin ilman turhia ihmisuhreja.

Kirjoittaja on päätoimittaja.