Suomi kärsii rakenteellisesta murroksesta, johon koetetaan nyt löytää lääkkeitä. Mutta entä jos aikaperspektiiviksi otetaan vaikka 20 vuotta?

Useat tutkimukset ovat osoittaneet, että 20 vuoden kuluttua yli 70 prosenttia kansalaisista on pois siitä tuotannollisesta työstä, jota nykypuolueet vanhasta tottumuksesta arvostavat yli kaiken, siis tavaroiden ja tuotteiden valmistuksesta.

Robotit ja automaatio hoitavat tuotannolliset työt, jos Suomessa ylipäätään mitään enää valmistetaan. Tuotanto, automaatio ja investoinnit tapahtuvat jo nyt pääasiassa muualla kuin Suomessa ja muutosvauhti senkun kiihtyy. Sama kehitys näyttää koskevan myös palvelusektoria, sitä joka bruttokansantuotteeseen lasketaan ja johon nykypuolueet siksi myös tulevaisuuden toiveensa perustavat.

70 prosenttia suomalaisista tulee siis olemaan työttöminä tai pätkätöissä – puuhastelemassa.

Amerikkalainen taloustutkija Jeremy Rifkin kävi jo vuonna 1997 Suomessa markkinoimassa kirjaansa Työn loppu. Rifkin arvioi, että valtaosa töistä loppuu automaation johdosta. Hän ehdotti maailmanlaajuista automaatioveroa, jolla mahdollistettaisiin ihmistyön vähenemisestä huolimatta julkinen tulo.

Jatkuu mainoksen jälkeen Mainos päättyy

Silloin Nokia-huumassa elinkeinoelämän ja ministeriöiden edustajat huusivat kuorossa, että turhaa puhetta, Suomi kyllä pärjää.

Ekonomisti Stefan Folster toteaa tuoreessa tutkimuksessa, että Ruotsissa noin 2,5 miljoonaa työpaikkaa pystytään muuttamaan automaattisiksi seuraavan kahden vuosikymmenen aikana. Tutkimuksen mukaan työntekijät korvataan jatkossa automaateilla etenkin kaupan ja asiakaspalvelun aloilla.

Folster ja ekonomisti Lars Hultman tutkivat eri ammattikuntien yhteyttä koneellistumiseen vuonna 2013. Tutkimuksessa tarkasteltiin kaikkiaan 702 ammattia, joista 53 prosenttia pystytään muuttamaan automaattisiksi tulevina vuosina, tutkimustuloksessa ennustetaan.

Keitä nämä kaikki miljoonat työttömät ja pätkätyöläiset tulevaisuudessa ovat? Heitä ovat henkilöt, jotka eivät ole välittömässä taloudellisesti tuottavassa työssä: työttömät, eläkeläiset, kotiäidit, hoivaajat, syrjäytyneet, opiskelijat, väitöskirjojen tekijät, vapaaehtoistyötä tekevät, epäkaupalliset taiteilijat sekä kulttuurin ja harrasteiden parissa ilman pääasiallista ansaintatarkoitusta toimivat ihmiset.

On mielenkiintoista nähdä, ryhtyykö jokin uusi ryhmä ajamaan juuri tämän suuren kansanryhmän asioita vai taipuvatko nykyiset puolueet vastaamaan väistämättömästi muuttuvan maailman haasteisiiin.

Tuntuu kuitenkin siltä, että ennemmin tai myöhemmin on pakko ottaa käyttöön jonkinlainen kansalaispalkka tai perustulo, jota luonnehditaan myös negatiiviseksi tuloveroksi. Tämä järjestelmä yksinkertaistaisi huomattavasti nykyisiä monimutkaisia tukijärjestelmiä ja toisi byrokratiassa säästöjä.

Perustulo olisi myös positiivinen signaali ihmisen arvostamisesta, oli hän sitten taloudellisesti tuottavassa työssä tai vapaaehtoistyössä. On mielenkiintoista seurata, miten käy Sveitsin kansanäänestyksen, jossa pian päätetään siitä, otetaanko kohtuullinen kansalaispalkka käyttöön ja milloin.

Yksi suurimpia haasteita tulevassa kehityksessä on päätöksentekijöiltä ja tavallisilta kansalaisilta vaadittava suuri asennemuutos. Suomessa työttömiin suhtaudutaan toisen luokan kansalaisina, joilla hädin tuskin on ihmisarvoa. On kuitenkin kansantaloudellisesti ja inhimillisesti ottaen traagista, jos suuri osa yhteiskunnasta päästetään syrjäytymään ja heidän potentiaaliaan ei pystytä käyttämään.

Jatkuu mainoksen jälkeen Mainos päättyy

Tähän väistämättömään kehitykseen varautuminen tulisi aloittaa sekä päättäjien että kansalaisten asenteiden muutoksella.

Tuottava palkkatyö, bruttokansantalouden kasvu, ei enää olisi ainoa arvostuksen mittari, vaan yhteiskunnan ja ihmisten arvo mitattaisiin myös muilla mittareilla – niillä, jotka edistävät yhteisön henkistä ja fyysistä hyvinvointia, eikä vain materiaalista kuten nyt.

Itse näen kulttuurityössä suuren potentiaalin tarjota paljon vapaa-aikaa omaaville työttömille mielekästä tekemistä, yhteisöllistä toimintaa ja mahdollisuutta kehittää itseään.

Luovan alan toimijoiden mobilisointi kohentaisi koko yhteiskunnan hyvinvointia. Taiteen keinoin on mahdollista kohentaa myös ympäristön viihtyvyyttä ja arkiestetiikkaa.

Elämme suurta yhteiskunnallista murrosta. Paitsi poliittisten puolueiden, myös jokaisen ihmisen valinnat ja kansalaisaktiivisuus voivat kuitenkin muuttaa tulevaisuuden suuntaa – tai vähintään tapaa, jolla suhtaudumme väistämättömiin muutoksiin.

Päivi Kiiski,

kuvataidejohtaja,

Turun museokeskus