Ystäväni on ollut kroonisesti sairas jo 15 vuotta. Hän ei enää pelkää kuolemaa vaan sitä, että joutuu sairaalaan yksin, suomalaisen terveydenhoidon armoille, kirjoittaa Sanna Ukkola blogissaan.

Rakas ystäväni sairastaa vakavasti. Nämä kokemukset suomalaisesta terveydenhuollosta on julkaistu hänen luvallaan.

Ystäväni sairastui diabetekseen 17-vuotiaana, juuri täysi-ikäisyyden kynnyksellä. Nuoriso/lapsivakuutus päättyi, eikä hänelle ykköstyypin diabeetikkona myönnetty sairausvakuutusta. Hänelle ilmaantui nopeasti lisäsairauksia.

Ystäväni on yksi positiivisimmista ihmisistä, jonka tunnen. Hän ei yleensä koskaan valita mistään. Tässä ystäväni tarina:

“Terveyskeskuksessa olen tehnyt vain pistokäyntejä. Siis arvauskeskuksessa, kuten kaikki niitä nimittävät. Lääkärit ovat alleviivatusti yleislääkäreitä. Eivätkä kyllä kauhean päteviä. Jos potilaalla on jokin muu kuin perusflunssa tai korvatulehdus, lääkärit ovat siellä ihan uunona. Katsovat kaiken internetistä, ohjaavat heti eteenpäin. Kuin heittosäkin. Liian vaikea tapaus.

Usein lääkärinä on joku juuri lääkiksestä tullut tyyppi, joka selvästi ahdistuu näin sairaan ja moniongelmaisen ihmisen kohtaamisesta: kerron hänelle, mikä minulla on, ja olen jo aikaisemmin ottanut netistä selvää, mitä hänen tulee määrätä. Tämä tyyppi menee nettiin, laittaa tunnuksensa ja pääsee sinne lääkäreiden tietopankkiin, josta varmaan tsekkaa jotain mun oireiden perusteella kuten on opetettu. Sitten saan reseptini.

Usein tulee tunne, että voisivat antaa ne nettitunnuksensa suoraan minulle, niin meidän ei tarvitsisi edes jutella. Joten jos haluat parempaa hoitoa, maksa yksityiselle asiantuntijalääkäristä.

*Terveyskeskuksessa lääkärit *ovat jotenkin hajamielisempiä, eivät keskity potilaaseen yhtään. Eikä niillä ole hajuakaan siitä, kuka olen tai mikä vaiva minulla on. Usein aikataulut tehdään niin tiukoiksi, ettei potilaskansioon edes vilkaista ennen kuin astun huoneeseen. Lyhyestä, noin 15 minuutin ajasta suurin osa menee siihen, että kerron faktat itsestäni. Ja sittenhän aika jo loppui!

Sama lääkäri voi olla samana iltana paljon pätevämpi yksityisellä praktiikalla. Rahalla saa. Maksukykyinen saa aina parempaa palvelua, myös terveydenhuollossa.

Jenkkimeininkiin ollaan menossa, ja tietyllä tavalla onkin utopistista ajatella, että olisimme kaikki samalla viivalla – niin väärin kuin se onkin. Ehkä meidän Suomessa pitäisi toisaalta olla onnellisia, että on edes peruskunnallinen “hoitotakuu”. Vaikkei se aina toimi ja joutuu odottamaan sydän kurkussa pitkiäkin aikoja, niin ainakin teoriassa ilman rahaakin henkesi joskus pelastetaan.

Olen törmännyt monesti kunnallisella puolella “tuolla on rahaa, menköön yksityiselle tutkimukseen” -asenteeseen. Olenkin alkanut stailata itseäni “köyhemmäksi”, kun menen sairaalaan tapaamaan lääkäriä. Ei kannata kantaa Chanelin laukkua olalla.

He tietävät, että jollei ihmisille anna kunnallisella puolella, niin he menevät lopulta itse yksityiselle ja maksavat vaikka vähästään. Koska me kaikki haluaisimme voida hyvin. Vaikka en maailman rikkain olekaan, minulla on sentään rahaa: luoja auttakoon niitä, joilla sitä ei ole.

*Kunnallisella puolella *ihmisen pitää koko ajan puolustaa itseään, ottaa selvää ja vaatia, vaatia, vaatia. Valittaa oireista todellakin liikaa kuin liian vähän. Koska vähin mahdollinen tehdään. Se minimi. Kaikessa säästetään. Mietin, miten vanhukset jaksavat, kun en usein itsekään jaksa.

Pääsin vihdoin paksusuolentähystykseen, kun tarpeeksi monta kertaa ramppasin suolitukoksen kanssa päivystyksessä. Kun alaselkä hajosi, niin sanottiin, että “kaikilla on selkäkipuja”. Maksoin lopulta itseni kipeäksi – noin tonnin – Mehiläisessä, että selkä kuvattiin. Ilman vakuutusta. Selästä löytyi heti synnynnäinen epämuodostuma ja välilevyn surkastuma. Kun palasin diagnoosin kanssa sairaalaan lääkärin luo, niin sanottiin vain, että “hyvä kun menit yksityiselle”.

Kun minulle tuli veritulppa, sain puhelinsoitolla tiedon, että kannan tulppageeniä. Kukaan ei selittänyt, mitä se tarkoittaa. Menin päivystykseen ja rukoilin ketä tahansa lääkäriä selittämään tulokseni minulle. Kukaan ei tullut. Kunnes tapojeni vastaisesti kerrankin osasin vaatia ja järjestin kohtauksen. Itkemällä ja huutamalla tuli lääkäri lopulta selittämään. Lyhyesti, mutta kuitenkin.

Menin veritulpan jälkeen itsemaksetusti Diacorin verisuonispesialistia tapaamaan, ja hän huomasi heti, että trombosyyttiarvoni on ollut vuosia selvästi koholla. Trombosytoosi tarkoittaa sitä, että verihiutaleiden määrä on koholla. Mummollani on trombosytoosiin liittyvä vaarallinen veritauti, johon hän on saanut jo vuosia sytostaatteja, joten voit arvata, kuinka ahdistuin ja pelästyin.

Koholla olleita arvojani ei kukaan ollut huomioinut vuosien aikana labratuloksista. Vaikka tuloksissa on sellainen tähti-merkki, jos arvo on jotenkin epänormaali. Mutta ihminen ei kiinnosta tarpeeksi. Tai ei ole aikaa. Tai resursseja.

Terveyskeskukseen odotusaika oli nyt keväällä kolmisen kuukautta. Ja sitten sain väärän ajan ja odotin tunnin lääkäriä: “Hups, sun aikasi on vasta kuukauden päästä.”

Terveyskeskus ei tiedä, mitä sairaalan päivystyksessä on tehty, ja kukaan ei tiedä, mitä yksityisellä on tehty. Kaikille olet vain potilasnumero tai nimi paperissa.

Kun sydäntäni tutkitaan, niin usein päivystysosastolla lätkät laitetaan paljaaseen rintaan. Olisi kiva, jos joku laittaisi edes pari nappia kiinni. Kiva maata siinä, kun molemmat kädet ovat kiinni tipassa ja niin kipeät, ettei nappeja saa laitettua kiinni. Ohi ramppaa vierailijoita katsomassa omia omaisiaan, miehiä ja naisia, ja sä makaat siinä tissit paljaana. Miehet vilkaisee ja kääntää katseensa nopeasti alas. Tulee fiilis, että on… noh, arvoton. Ja vaikka kutsuu hoitajaa, kukaan ei tule. Tai sitten sanotaan, että odota. Ja kukaan ei taaskaan tule. Ja sitten pyydät uudestaan.

Olen myös pyytänyt apua ja sitä, että joku olisi seuranani, kun olen saanut erilaisia kohtauksia. Kun olen saanut hypoglykemian, alhaisesta verensokerista johtuvan kohtauksen, niin usein minut on jätetty yksin. Kohtaus vastaa aika tavalla sydäriä ja paniikkikohtausta. Kylmä hiki, lihakset kramppaa. Sinulle ei tuoda hiilihydraattia, koska “ensin pitää saada lääkäriltä lupa, että saa syödä ravintoa”. Sitten sitä vaan kramppaa siinä sängyssä ja koittaa kestää. Miettii, että kai ne mut elvyttää, kun tää on kerran sairaala.

Ei ole kivaa, kun sairaalassakin sinusta puhutaan vuodepaikan numerona. Usein lääkäri ja hoitaja puhuvat potilaan ohitse – kuin itse ihminen ei olisi läsnä ollenkaan.

Myös pientä harkintaa pitäisi käyttää sellaisissa tilanteissa, kun potilaalle kerrotaan vakava diagnoosi. Olen kuullut, kun ihmiselle kerrotaan, että hänellä on syöpä ja hän kuolee. Lääkäri jätti potilaan viestin jälkeen istumaan sängylleen. Kukaan ei ole läsnä sellaisella hetkellä, jolloin ihminen tarvitsee kipeimmin ihmistä.

Tai no, mistä minäkin tiedän. Mutta voin kuvitella. Kun minulle kerrottiin siitä mahdollisesta trombosytoosin puhkeamisesta, niin tuntui kuin joku olisi lyönyt ilmat pihalle. Kävelin Diacorista autolle ja painoin pääni rattiin. Tuntui kuin koko muu maailma menisi ympärillä eteenpäin, mutta oma elämä on pysähtynyt. Kuin olisi kuplassa muiden keskellä, eikä kukaan kuitenkaan huomaa sinua siinä. Yksinäisin tunne, mitä olen ikinä kokenut.

Voisin kirjoittaa kirjan kaikesta karusta, mitä vuodeosastolla olen nähnyt vuosien aikana. Hoitajia on hyviäkin ja todella kaameita. Heitä on liian vähän. He ansaitsevat aivan liian vähän, jotta eivät katkeroituisi tai menettäisi motivaatiota pysyä töissä.

Työ on raskasta ja ymmärrän, että siihen turtuu – ja moni vielä kokee, ettei saa tunnustusta yhteiskunnalta tai työnantajalta.

Vanhukset jätetään yksin niissä pissavaipoissa, heitä sidotaan sänkyyn – juuri niin kuin kirjoitetaan. Kusta ja paskaa on seinillä, kun he pissivät minne sattuu.

Kun heitä sidotaan sänkyihin, he eivät pääse käsiksi kutsunappeihin eikä heitä tarvitse viedä esimerkiksi vessaan, kun heillä on vaipat.

Annetaan ehkä joillekin potta, mutta ei näytetä, miten niitä käytetään eikä auteta siinä. Ei yhdeksänkymppinen dementoitunut mummo pysty käymään potalla yksin.

Kun menin sanomaan, että viereisen sängyn mummo pissaa koko ajan lattialle ja häntä pitää auttaa, minulle vastattiin, että minun pitäisi huolehtia vain itsestäni. Mutta minunkin lattiani lainehti kusta! Istuin sängyllä ja mietin, kuinka julmaa voi olla.

Olin aiemmin antanut peittoni samalle mummolle, kun hän rukoili lämmikettä. Sain jo siitä huudot, ettei näin kuulemma saa tehdä. Kun hoitaja lopulta tuli huoneeseen ja räväytti valot päälle, hän näki lainehtivan lattian. Minulle vihainen katse, mummolle huutoa. Se on aika nöyryyttävää, vaikka kuinka olisi vanha ja dementoitunut.

Nykyään mua ei kiinnosta vähääkään: vien mummoja vessaan ja peittelen niitä. Syötän usein. Kukaan ei kiinnitä huomiota siihen, syövätkö ne ruokansa. Tarjotin tuodaan ja usein toinen, vieras ihminen hakee sen pois. “Jaahas, rouvalle ei maistunut”, saatetaan sanoa. Mutta ei huomata, että rouvalle ei ole maistunut koko viikkoon.

Onneksi on myös hyviä esimerkkejä, kuten ihana diabeteshoitajani sairaalassa. Hän soittaa usein kotiinkin. Mulla on tunne, että hän oikeasti jopa välittää ja hän tietää, kuka olen.

Minulla on monia sairauksia, jotka aika suurella todennäköisyydellä tappavat minut aika aikaisin. Mutta sen olen tavallaan hyväksynyt.

Melkein eniten pelkään sitä, että joudun pysyvästi sairaalaan. Hoitoon, joka on usein niin kylmää. Vanhana, yksin. Minulle ei tule lapsia, mutta ehkä perhettä ja ystäviä silloinkin on – toivon todella niin. Yksinäisen elämän lopputaival voi olla sairaana ja sairaalassa äärimmäisen karu.”

Sanna Ukkola

Kirjoittaja on Ylen aamu-tv:n juontaja