Hänen mummolansa sijaitsi tässä talossa, Tunturikatu 13:ssa. Sen kertoo talon seinään kiinnitetty messinkikyltti: Kirjailija Mika Waltari asui tässä talossa 1932-1979.

"Mikalla ja mummilla oli siellä tili. Sieltä käytiin ostamassa romaaneja", sanoo Joel Elstelä .

Vuonna 1932 tuossa Tunturikadun toisella puolella sijaitsi K. V. Lehmuskosken siirtomaatavarakauppa, josta sai esimerkiksi mausteita, teetä, suklaata ja saippuaa. Siitä katua ylöspäin Kansallismuseon suuntaan oli Elannon maito- ja leipäkauppa ja sitä vastapäätä kadun tällä puolella toinen siirtomaatavaraliike.

Siitä lähtien Satu Waltari säilytti vanhempiensa kodin miltei koskemattomana. Kukaan ei asunut siellä. Juuri kukaan ei päässyt edes käymään siellä.

Muuttaessaan tänne Mika Waltari oli 23-vuotias ja jo kuuluisa nuori mies. Esikoisteos Suuri illusioni oli ilmestyessään neljä vuotta aikaisemmin ollut tapaus. Se keikaili urbanismilla, paheilla ja kyynillisyydellä. Edellisenä vuonna ilmestynyt Appelsiininsiemen oli sekin aiheuttanut pahennusta. Siinä helsinkiläisnuoriso ryyppäsi, koulutytötkin polttivat tupakkaa ja nuoripari harjoitti esiaviollista seksiä.

Sen voi päätellä myös Mika Waltarin Appelsiininsiemen-romaanista (1931), jonka kirjailija kertoi heijastavan hyvin suoraan hänen avioliittonsa alkua.

Eteisen tapetti on kirkkaan keltainen ja sen kuviointi graafisen pelkistetty. Tapetti on selvästi 1960-luvulta. Kirkkaat värit ja selkeät kuviot tulivat silloin.

Nurkassa ulko-oven vieressä lojuu puinen lattiaharja, jonka harmaat harjakset ovat lysyssä. Varmaan Satu Waltari lakaisi sillä kengissään tullutta hiekkaa niiden 35 vuoden aikana, jotka hän piti asunnon tyhjillään.

Silloin Marjatta ja 12-vuotias Satu juoksivat Temppeliaukiolle väestönsuojaan, jossa nyt kolistellaan rautaa kuntosali Punttiksella ja tanssitaan sambaa Papagaion tanssikoulussa. Satu Waltari pelkäsi ukkosta loppuelämänsä.

"Jos ne nyt pommittavat sen meidän talon, niin minä tulen vihaamaan niitä koko ikäni."

Matkalla Vaasaan Waltari ja runoilija Viljo Kajava ryypiskelivät matkustajakodissa Keuruulla konjakkia. Waltari valitti, että Tunturikadulle jäi viisi näytelmää ja kolme romaania.

Sitten kirjailija lähti bussilla matkaan, muttei kohti itää ja etulinjaa vaan kulttuuriväen yhteisellä kuljetuksella kohti länttä ja Vaasaa, jonne oli sijoitettu propagandauutisia tuottava Finlandia-uutistoimisto. Waltari oli 31-vuotias.

Kirjailijalla oli yllään valkoinen turkki. Hän hyvästeli vaimonsa ja seitsemänvuotiaan tyttärensä hyvin vakavana. Hän lausui rohkaisevia sanoja ja piti Satua leuasta, Panu Rajala kuvaa.

Vessaa vastapäätä on naulakko ja sen vieressä koristeellinen peili ja senkki.

Vessan ovi on ulko-ovesta oikealla. Näin suurissa töölöläisasunnoissa oli kylpyhuone ja wc erikseen.

Hän hakee keittiöstä tuolin, kiipeää sille ja avaa hatturasian.

Eteisen päässä on pariovet ja niiden takana suuri halli. Tämä on 1920-luvun epäkäytännöllistä asuntosuunnittelua.

Mutta kun Waltarin nuori aviopari asettui tänne vuonna 1932, sellaisesta ei ollut tietoakaan. Marjatta oli vasta 22-vuotias, ja häneltä oli jäänyt koulu kesken. Tammikuussa heistä oli tullut vanhemmat, kun perheeseen syntyi tyttövauva.

Waltari on maailmankuulu. Kun hän julkaisi historiallisia romaanejaan, ne käännettiin samantien ja Yhdysvaltain suurimmat lehdet arvioivat ne heti. Häntä veikkailtiin Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi.

Ja tietysti Waltari on myös Suomen käännetyin aikuisten kirjailija ( Tove Jansson voittaa, jos lastenkirjat lasketaan mukaan). Siksi eteiseen on taas tullut noita pahvilaatikoita.

Nyt on tullut esimerkiksi Juan - El peregrino. Sen niminen on näemmä espanjaksi Nuori Johannes -romaani. Tšekin kielellä on tullut äänikirja Tajemný Etrusk, siis etruskiromaani Turms Kuolematon. Puolassa on otettu uusi painos Mikael Karvajalasta (puolaksi Mikael Karvajalka). Esikoisromaani Suuri illusionikin on julkaistu taas - Espanjassa, 88 vuotta sen kirjoittamisen jälkeen. Ei hullumpi saavutus 19-vuotiaalta kirjailijalta.

Mummi taas oli läheinen ja vei tyttärenpoikaansa konsertteihin ja elokuviin.

Ei ole sattumaa, että Joel Elstelä käyttää isovanhemmistaan nimityksiä mummi ja Mika. Isoisä oli ystävällinen mutta omissa maailmoissaan. Hän kirjoittikin siitä joskus: syvästä yksinäisyydestä, joka on kirjailijan osa.

Sana on kuin Appelsiinsiemenen nuorisokieltä, jossa äiti on mursa ja isä farsa. Musteri on äidin sisko, tässä tapauksessa Marjatta Waltarin sisar, joka asui yläkerrassa. Siellä asuivat myös Marjatan vanhemmat.

Joel Elstelä seisoo olohuoneessa ja osoittelee: "Tuossa istui mummi, tuossa istuin minä. Mika istui tuossa."

Mika Waltari sai myös ihailijakirjeitä kaikkialta maailmasta. Hyvin kohteliaita kirjeitä: Anteeksi, että rohkenen lähestyä teitä, mutta kirjanne Sinuhe teki minuun... Hän yritti vastata mahdollisimman moniin. Jotkut suomalaiset naiset lähettelivät hänelle rohkeita kuvia itsestään. Satu Waltari näytti niitä Joelille ennen kuin hävitti ne.

"Ne poltti tupakkaa ja juorusi. 'Ootteks te kuullu' ja 'herranen aika'. 'Istu Jopi alas!'"

Se oli jo 1960- ja 1970-lukua. Useimmin kävivät näyttelijät Hillevi Lagerstam ja Kirsti Ortola sekä Veera Kanerva , joka oli kuvataiteilija Aimo Kanervan vaimo.

"Näistä syötiin", hän sanoo. Elstelä nostaa pöydälle lautasen. Se on englantilaista posliinia, mutta ei mitään hienoa.

Ehkä nuoripari sai asunnon halvalla, sillä asuntopulaa ei 1930-luvun alun Helsingissä ollut. Jonain vuosina vuoka-asunnoista oli ylitarjontaa.

1930-luvun Helsingissä oli poikkeavaa jo se, että omisti itse asuntonsa. Asunnon haltijoista kolme neljästä asui vuokralla. Vuosikymmenen alussa Helsingin Sanomat oli täynnä Vuokralle tarjotaan -ilmoituksia, mutta asuntojen myynti-ilmoituksia ei ollut juuri lainkaan. Jos niitä oli, usein myytäväksi tarjottiin vastavalmistuneen kerrostalon koko osakekanta.

Asunnossa on 134,6 neliötä, viisi huonetta, halli, kylpyhuone, wc ja keittiö. Kun nuoripari osti tämän huoneiston, mies oli aloitteleva kirjailija ja rouva oli kotirouva.

Palvelijanhuone toimii nyt varastona. Se on täynnä pahvilaatikoita, matkalaukkuja, kasseja - Satu Waltarin jäämistöä. Seinällä on ikoni. Niitä löytyy asunnosta monesta paikasta. Satu Waltari harrasti kirpputoreja ja haali koriste-esineitä, erityisesti ikoneja.

Hän toimi suodattimena kuuluisan miehensä ja tungettelevan maailman välissä.

Marjatta yritti saada Mikaa huolehtimaan terveydestään. Se ei oikein onnistunut. Mika ei ollut urheilumiehiä ollenkaan. Hän sanoi, ettei voi käydä edes kävelylenkillä ennen päivän kirjoitusrupeamaa. Se veisi voimia liikaa.

Joel Elstelä menee kontalleen lattialle.

"Katotaas, mitä täällä on."

Senkki on puuta, tyylistä päätellen 1930-luvulta.

Elstelä avaa senkin. Vasemmalla on pino vanhoja lehtiä. Niissä näyttää olevan juttuja Mika Waltarista. Keskellä on krusifiksi, pieni saviruukku, kiviä, rukousnauha, pahvirasia.

Pahvirasian sisällä on pienempiä rasioita. Kolmet kalvosinnapit, varmaan lahjoja jostain. Yhdessä nappiparissa on arabiankielisiä kirjainmerkkejä.

"Mika käytti kylläkin hillittyjä kalvosinnappeja."

Vanhassa lompakossa on sisällä passeja.

"Mikan passi. Katos, miltä vuodelta se on."

Se on vuodelta 1949. Silmät: harm. vihreät. Hiukset: Vaaleat. Pituus: 172. Ammatti: kirjailija, fil. kand. Passissa on leimoja ja viisumeja, Ranskaan, Italiaan, Espanjaan.

Passeja on lisää. Vuoden 1964 passi on viimeinen. Siinä ammattina onkin jo akateemikko, passikuvakin on vaihtunut.

"Se on tässä vähän pulskempi."

Sitten alkaa löytyä arveluttavaa materiaalia.

Oikealla senkissä on paperipino, jonka päällä on kirja, Emmanuelle vuodelta 1975.

Eikä siinä kaikki. Emmanuellen alla on harmahtava kutsukortti, jonka kannessa tuima kotka pitelee renkaan sisässä olevaa hakaristiä. Se on kutsu ulkomaalaisten kirjailijoiden tapaamiseen Weimarissa Saksassa lokakuussa 1942. Sisäsivulla on kansanvalistus- ja propagandaministeri Dr. Goebbelsin isännöimien illallisten istumajärjestys.

Löytö on kuohuttava, mutta Elstelä suhtautuu siihen tyynesti.

Pöytäkaavio on pientä tihrua.

"Katopa, onko Mika siellä."

Suurennuslasilla näkee, että siellä hän on, ehkä 10 tai 15 metrin päässä Goebbelsistä.

Tämähän on hurjaa: pornokirja ja todiste osallistumisesta natsikokoukseen!

Mutta itse asiassa se ei ole rajua lainkaan.

Seksuaalisuus ei ollut Waltarille mikään tabu. Hän pohti jo gradussaan taivaallista ja maallista rakkautta. Esikoisromaanista sensuroitiin pois uskalias kohtaus prostituoidun kanssa, ja historiallisissa romaaneissa esiintyy hyvin monipuolista aihepiirin käsittelyä.

Natsi-Saksan järjestämä kirjailijakokous on tuttu juttu sekin. Valtuuskuntaa johti professori V. A. Koskenniemi, ja mukana oli Waltarin lisäksi viisi muutakin suomalaista kirjailijaa. Päätöstilaisuudessa Waltari ja muutamat muut seisoivat perusasennossa, kun olisi pitänyt nostaa käsi reippaaseen Hitler-tervehdykseen natsien sankarilaulun Horst Wesselin soidessa. Mielenosoitus leikattiin saksalaisista uutisfilmeistä pois.

Enemmän huolestuttavat senkin pohjalla lojuvat savukeaskit: Gauloises, Bisonte, turkkilaiset Regie ja Bafra, John Player. Hyvin vahvaa tupakkaa. Se ei luvannut hyvää. Ja sitten vihreää ja punaista North Statea. Norttia Waltari poltti kolmekin askia päivässä. Vihreässä Nortissa ei ollut edes filtteriä, mutta tervaa siinä oli yli neljä kertaa enemmän kuin kevytsavukkeisssa, joita Joel Elstelä nyt polttaa Tunturikadun asunnossa.