Nykyistä terveyskeskuksen vastaanoton rakennetta ja toimintamallia ei ole luotu pitkäaikaissairaille. Näin uskovat suomalaiset perusterveydenhuollon lääkärit.

– Vastaanottokäynti on mitoitettu nopeaan arvojen tulkintaan ja yksisuuntaisten ohjeiden antamiseen. Ei potilaan mielipiteiden kuuntelemiseen, sanoo diabeteslääkäri Petri Kaipiainen Kaarinan pääterveysasemalta.

Kaipiainen sanoo olevansa huolissaan trendistä, jossa perusterveydenhuollon vastaanottoaikoja lyhennetään ja toimintaa tehostetaan. Ajanpuute vastaanotolla on kroonista, eikä aikoja ole riittävästi kontrollikäynteihinkään.

Monisairaan potilaan kokonaisuuden käsittely muuttuu silloin erittäin haastavaksi ja potilaslähtöisyys lähes mahdottomaksi.

– Vallitseva käytäntö on ollut pitkään, että potilas tulee tietyn myllyn läpi ja jää sitten ihmettelemään, mitä tässä tapahtuikaan, Kaipiainen sanoo.

Samaa mieltä on Helsingin Kallion terveysaseman omalääkäri Outi Seppälä. Hänestä suurin este potilaslähtöisen hoidon toteutumiseen on pitkien hoitosuhteiden puuttuminen.

– Käypä hoito -suosituksesta poikkeavan yksilöllisen hoitosuunnitelman tekeminen vaatii potilastuntemuksen. Kun lääkärit vaihtuvat, ei sellaista synny.

Pitkäaikaissairaille ei riitä omalääkäreitä

Helsingissä pitkäaikaissairaille on käytössä niin sanottu listamalli.

– Ongelma on, että puolet lääkäreistä on sijaisia, joten kaikille pitkäaikaissairaille ei riitä omalääkäreitä. Heille ei myöskään ole tarpeeksi korvamerkittyjä aikoja. Ajat ovat yleisessä jaossa, joten ne menevät heti.

Seppälän mukaan lyhyet terveyskeskusajat soveltuvat vain akuuttipotilaiden seulontaan.

– Hoidamme kuitenkin terveysasemilla todella vaikeita monisairaita potilaita. Aika ei tahdo riittää monimutkaisen sairaushistorian selvittelyyn ja monen pitkäaikaissairauden seurantaan.

Vastaanoton ja hoitosuhteen pitäisikin olla jatkumo, kokonaisuus. Näin uskoo Helsingin yliopiston kliininen opettaja Helena Karppinen.

– Uskon, että omalääkärijärjestelmä tullaan keksimään uudelleen, kun suoritepohjaisen ajattelun tie on todettu liian kalliiksi ja tehottomaksi, sanoo Karppinen, joka toimii myös tutorlääkärinä Espoon terveyskeskuksessa.

Perusterveydenhuoltoa ei valvota mitenkään

Perusterveydenhuollossa on perinteisesti keskitytty akuuttien ongelmien hoitoon. Laatua on mitattu lähinnä saranamittarilla: hoidettujen potilaiden määrällä.

Tähän tarttui pari vuotta sitten päättynyt sosiaali- ja terveysministeriön Kaste-ohjelman Potku-hanke. Se keskittyi systemaattiseen pitkäaikaissairaiden hoidon laadun kehittämiseen Väli-Suomessa. Tärkeimmäksi työkaluksi nousi potilaslähtöinen terveyshoitosuunnitelma.

Potku-hankkeen hankeylilääkärinä toiminut Risto Kuronen Päijät-Hämeen perusterveydenhuollon yksiköstä on huolissaan siitä, että sote-uudistuksesta puhuttaessa valinnanvapauden jalkoihin on jäänyt perusterveydenhuollon toiminnan tukeminen ja hoidon laadun kehittäminen. Hoidon laatumittarit ovat vilahtaneet lähinnä sivulauseissa.

Kurosen mukaan terveydenhuoltoon pitäisi luoda yhtenäiset laatumittarit, jos tuottajapuoli pirstaloituu ja valinnanvapaus tulee.

– Perusterveydenhuolto on laadunseurannassa lapsenkengissä. Emme tiedä, mikä hoidon laatu eri yksiköissä on. Ja jos halutaan kehittää toimintoja ja parantaa laatua, asiat pitää tehdä näkyviksi. Se tulee olemaan todella iso kulttuurinmuutos.

Kokonaisuus pitää hallita ensin

Laatumittarit voisivat Kurosen mielestä olla hyvinkin konkreettisia. Esimerkiksi terveyskeskuksissa voisi potilaskokemuksen lisäksi seurata tietyissä taudeissa terveyskeskuksen käyttämien lääkkeiden profiilia.

– Ovatko ne esimerkiksi Käypä Hoito -suositusten mukaisia, ja paraneeko sen myötä hoidon laatu, Kuronen sanoo.

Erilaisten ohjeistusten ristitulessa lääkärin on yhä vaikeampi luottaa omaan vaistoonsa ja arvioonsa.

– Usein lääkärin intuitio tunnistaa kokeita ja lisätutkimuksia paremmin, jos kaikki ei ole hoidossa kohdallaan, sanoo Helena Karppinen.

Hänen mukaansa moni kokenutkin lääkäri olettaa potilaiden haluavan lisätutkimuksia vaivoihinsa, vaikka tärkeämpää olisi toimia potilaan vaivojen tulkkina.

Petri Kaipiaisesta lääkärin tehtävä on hahmottaa potilaan kokonaiskuva ja laatia hoitosuunnitelmaan vähintään karkea lääketieteellinen runko.

– Diabeteksessa jo pelkkä lääketieteellisen kokonaisuuden hallinta on lääkärille iso haaste. Ilman sitä ei voi hahmottaa, mitä voi käsitellä potilaslähtöisesti.

Miten potilaslähtöinen hoito toteutuu sote-uudistuksessa? Vähentääkö potilaan omahoidon korostaminen ammattilaisen vastuuta hoidosta? Lue koko juttu Mediuutisten Summa-palvelusta tai tänään ilmestyneestä lehdestä. Lehden tilaajilla on Summa-palvelussa maksuton lukuoikeus.

UUTTA! Tilaajan oikotie Summan käyttäjäksi