Seuraava teksti lähetettiin juuri ennen koulujen alkua Hesarin vieraskynä-palstalle. Ei kelvannut kun vieraskynien sanottiin olevan ennemminkin asioita taustoittavia asiantuntijatekstejä kuin ”keskusteluun osallistumista” (tästä voi tietty olla monta mieltä). Tekstistä sitten revittiin puolet pois ja saatiin julkaistua samaisen lehden mielipideosastolla 3.9.12. Mutta tämä on siis se alkuperäinen laajempi versio.

Elämänkatsomustieto säilytettävä

Kesän mittaan on käyty keskustelua koulujen uskonnon ja elämänkatsomustiedon opetuksesta ja on myös ehdotettu, että nämä pitäisi korvata kaikille yhteisellä uskontotiedolla. Keskustelu on osoittanut, ettei monellakaan ole selvää käsitystä siitä, millainen oppiaine elämänkatsomustieto on ja miksi sen korvaaminen uskontotiedolla olisi valitettava taka-askel.

Elämänkatsomustiedon opetuksessa on karkeasti ottaen viisi keskeistä ulottuvuutta: arvokasvatus, kulttuuris-katsomuksellinen yleissivistys, dialogisuus, kriittisen ajattelun opettaminen ja oman elämänkatsomuksen muodostamisen tukeminen. Painotukset toki vaihtelevat peruskoulun ensimmäisestä luokasta abiturienttien opetukseen. Elämänkatsomustiedon didaktiikka perustuu voittopuolisesti opiskelijan omista lähtökohdista tapahtuvaan oppimiseen, ilmiöpohjaiseen opiskeluun, oppilaiden aktivoimiseen ja ajattelutaitojen kehittämiseen.

Nykyisin kannetaan perustellusti huolta informaatioähkystä, opiskelijoiden uupumisesta kasvavan tietovyöryn alle. Tulevaisuudessa yksittäisten oppisisältöjen ulkoa-opettelua tärkeämpää ovatkin ajattelun ja kriittisen tiedonkäsittelyn taidot. Elämänkatsomustieto valmentaa juuri näihin taitoihin.

Elämänkatsomustiedon opiskelun hienous on myös siinä, että tunneilla opiskelijoilla on aikaa ja mahdollisuus pohtia, mitä tekemistä esimerkiksi äidinkielen, historian, yhteiskuntaopin, biologian ja fysiikan tunneilla opitulla on hänen oman elämänkatsomuksensa kannalta. Ammattitaitoisen elämänkatsomustiedon opettajan avulla opiskelija oppii vertailemaan median, tieteen, politiikan ja uskontojen esittämää informaatiota ja suhtautumaan niihin kriittisesti.

Miksi uskontotieto on siis uhka? Ensinnäkin on nähtävissä, että mikäli oppiaineeksi tulee mahdollisimman neutraalisti erilaisia uskontoja kuvaileva reaaliaine uskontotieto, mahdollisuudet koko oman elämänkatsomuksen skaalalle ulottuvaan pohdiskeluun kapenevat. Ihmisen elämänkatsomus koostuu paljon muustakin kuin uskonnoista ja niiden vastauksista erilaisiin kysymyksiin. Keskeiset uskonnot eivät esimerkiksi sano juuri mitään siitä, miten tämän päivän medioita tulisi lukea, ja uskontojen keskeinen tieto-oppikin on pääsääntöisesti valistuneen ja tieteeseen nojaavan koululaitoksemme arvojen vastaista – tiedossa oleellista kun ei ole auktoriteetti vaan perusteleminen.

Lukiossa oppiaineen keskeiset sisällöt ohenisivat rajusti. Siinä missä nykylukiolainen tutustuu asiallisesti hoidetussa elämänkatsomustiedon opetuksessa sosiologiaan, politiikan teoriaan, kulttuuriantropologiaan, uskontotieteeseen, mediatutkimukseen, retoriikkaan, argumentaatioon ja soveltavaan filosofiseen tieto-oppiin, on ilmeistä, että uskontotiedon myötä tästä menetettäisiin suurin osa ja tilalle tulisi todennäköisesti lähinnä uskontojen oppihistoriaa.

Uskontotieto on uhka myös siksi, että nyt kouluissa tarvitaan kenties enemmän kuin koskaan moraalikasvatusta ja opetusta, joka johtaa vastuullisen eettisen ajattelun ja suvaitsevuuden kehittymiseen. Mutta millaista moraalia ”uskontotieto” voisi opettaa? Uskontotieto-oppiaineen piirissä ei esimerkiksi voisi ykskantaan todeta, että naiset ja miehet ovat tasa-arvoisia. Sen sijaan pitää valistaa, että yleisesti korkeakoulutettujen uskonnottomien piirissä sekä eräissä pohjoismaisissa protestanttisen kristillisyyden muodoissa ajatellaan näin, ja että sitten ovat nuo itse asiassa huomattavasti suuremmat uskonnot, joissa asia ei olekaan niin. Elämänkatsomustiedon ja etiikan kontekstissa asia sen sijaan on varsin selvä.

Arvokasvatus on uskontotiedossa ongelmallista myös periaatteellisesta syystä. Alakoulussa arvokasvatus ei voi olla relativistista, vaan on oltava selvä linja: Ollia ei saa töniä eikä Hannan leikkiautoa viedä. Ketään ei saa esimerkiksi kiusata tai pilkata vaikkapa ulkomuodon, vaatteiden, sukupuolen, uskonnon, etnisen taustan vuoksi. Näiden opettaminen alakouluikäisille ei edellytä yhtäkään uskontoa vaan ainoastaan ihmisoikeusetiikkaa, johon Suomen koululaitoskin on sitoutunut.

Valistuneen maan koululaitoksen tulisi opastaa lapsia ja nuoria sekä empatiakyvyn kehittämiseen että moraalisen argumentaation taitoihin. Jos nämä tavoitteet korvataan eri uskontojen moraalikäsitysten opettelulla, tavoitetta on vaikea saavuttaa. Yläkoulussa on toki syytä opettaa eri uskontojen sisältöjä yleisen kulttuurisivistyksen ja maailman ymmärtämisen vuoksi, mutta moraalia ei pidä ankkuroida uskontoihin ja uskonnon opetukseen.

Tässä nousee tietysti esiin kysymys: miksi nykyiseen katsomusopetukseen tyytymättömät sitten ajavat uskontotietoa kun elämänkatsomustieto kerran on niin erinomainen oppiaine? Uskoakseni tämä johtuu tietämättömyydestä ja ennakkoluuloista.

Jokaisen kiinnostuneen kannattaa käydä tutustumassa elämänkatsomustiedon opetussuunnitelmien perusteisiin opetushallituksen verkkosivuilla. Se on nopein tapa hälventää epäilyksiä ja saada oikea käsitys elämänkatsomustiedon monipuolisuudesta ja nykyaikaisuudesta.

Yhteen ennakkoluuloon haluaisin kuitenkin puuttua näin lopuksi myös tässä. Monet näet katsovat, että siinä missä esimerkiksi luterilainen ja ortodoksinen uskonnonopetus ovat ”oman uskonnon” opettamista, elämänkatsomustieto on vastaavasti ”oman katsomuksen” eli ateismin opetusta. On totta, että oppiaine on aikoinaan perustettu tietylle kohderyhmälle eli uskontokuntiin kuulumattomille. Se ei kuitenkaan tarkoita, että opetus tähtäisi ateistiseen katsomukseen: uskontokuntaan kuulumattomuus ei ole synonyymi ateismille eikä elämänkatsomustiedon opetus voi siten olla ateismin opetusta.

Kuvaavaa on se, että ainakin pääkaupunkiseudulla monet muslimiopiskelijat valitsevat lukiossa elämänkatsomutiedon islamin opetuksen sijaan niissä kouluissa, joissa elämänkatsomustiedon opetus on järjestetty asianmukaisesti. Valitettavasti evankelisluterilaisen kirkon jäsenillä tätä vaihtoehtoa ei ole.

Elämänkatsomutieto on nykyään liian harvojen etuoikeus, ja pahasti mennään metsään, jos tuo hieno oppiaine lakkautettaisiin kokonaan. Oikea ratkaisu olisi ennemminkin avata se kaikille.