Kaikki mitä puhumme turvapaikanhakijoista on totta. Pois lukien tietenkin valheet. Mutta kaikki muu on totta.

Totta on se, että turvapaikanhakijoissa on raiskaajia ja naisen alistajia. Joidenkin tasa-arvonäkemykset ovat suoraan 1700-luvulta ja käsitys laista laahaa satoja vuosia suomalaista sivistysvaltiota perässä.

On totta, että syksyllä 2015 länsirajan yli valui ihmisiä, jotka olivat pelkästään leveämmän leivän perässä. Heitä kutsutaan elintasopakolaisiksi, mutta oikeammin he ovat turvapaikkaprosessin väärinkäyttäjiä.

Kumpikaan ei tiedä ohikävelleestä ihmisestä mitään, mutta analyysia pukkaa

Ja sieltä tuli paljon hyvässä peitonheilutusiässä olevia nuoria miehiä, ja aivan varmasti jotkut heistä ovat kaataneet näyttäviä suomalaismisuja kotimaisten kollien nenän edestä. Kuka ties huoliteltu staili ja eksotiikka puree.

Listaa voi jatkaa. Tulijoiden seassa on jihadistisekopäitä, murhaajia, kaikenlaisia pikku ihmissikoja sekä muita vesseleitä.

Ja sitten ovat he, joilla on oikeasti hätä.

Kaikki tämä on totta, muttei totuus. Ja tarkalleen ottaen juuri siihen pakolaiskeskustelumme sakkaa. Voimme argumentoida tosiasioilla, mutta totuus jää kiihtyvän puheen jalkoihin.

Otetaan esimerkiksi kuviteltu mamu-keskustelu nimettömän kaupungin kahvilan pöydässä. Kahvi on laihaa ja jutut sakeita. Hyviin vaatteisiin pukeutunut mahdollinen turvapaikanhakija kävelee ikkunan ohi.

– Siinä taas kunniakansalainen kävelee hienoissa kuteissa. Perkeleen elintasopakolaiset! – Hädänalaisia pitää auttaa.

– Terroristeja ja raiskaajia ei tarvitse auttaa. Ne pitää ajaa maasta pois! – Törkeää puhetta. Miten kehtaat kutsua viattomia pikkulapsia ja kotinsa menettäneitä ihmisiä raiskaajiksi.

Kumpikaan ei sinänsä valehtele, mutta puheet eivät kohtaa. Kumpikaan ei tiedä ohikävelleestä ihmisestä mitään, mutta analyysia pukkaa.

Molemmat puhuvat samasta aiheesta, mutta niin kaukana toisistaan, ettei siitä synny kuin puoliväliin jäänyt mokkakuppi ja kiihtyneet askeleet ovella.

Kyseessä ei ole välttämättä niinkään keskustelun polarisoituminen. Kyse on tosiasioiden polarisoitumisesta. Yksi porukka ottaa totuuden yhden nurkan hellittäväkseen, toinen toisen.

Vaikka he tiedostaisivat, että totuus ei ole näin yksioikoinen, omaan yhteisöön ja sen luomaan totuuskuplaan ei koko totuus sovi. Siksi se jätetään sanomatta ja se unohtuu.

Miten turvallisuuden voi palauttaa, jos Suomi on juuri nyt tilastojen valossa turvallisempi kuin koskaan?

Tässä kohtaa sermin takaa vilahtavat estradille poliitikot vallanhimoinen nenä kiivaasti nuuhkuttaen, olipa puolue sitten mikä tahansa.

Perussuomalaisten Jussi Halla-aho on noussut poliitikkoeliittiin omalla uutistoimistollaan somessa, jossa hän poimii uutisvirrasta pelkästään negatiiviset muslimimaahanmuuttajien töppäykset ja luo näistä, sinänsä aivan tosista tapahtumista totuudenkaltaisen kyhäelmän, johon uskoo Suomessa jo moni.

Puolueen presidenttiehdokas Laura Huhtasaari maalaa islamisaation mörön mustalla liidulla valkean Suomen ylle ja lupaa palauttaa turvallisen Suomen.

Se on kiinnostava lupaus. Miten turvallisuuden voi palauttaa, jos Suomi on juuri nyt tilastojen valossa turvallisempi kuin koskaan? Vai puhutaanko tässä nyt turvallisuuden tunteesta?

Siinä tapauksessa on kysyttävä, että jos se olisi vaikkapa islamisaatiouhan ja pakolaisten myötä jotenkin tärveltynyt, niin mitäköhän poliittista siipeä siitä voisi kiittää?

Pohjimmiltaan tosiasioiden valikoimisessa on tietysti kyse pakolaisjoukon niputtamisesta yhdeksi ja samaksi

Toisella laidalla, vaikkapa vihreissä ja vasemmistoliitossa maahanmuuttofaktojen painotus pötköttelee surullisten pakolaislasten silmien ja raajattomien mummojen kuvastossa. Se uppoaa heidän kannattajakuntaansa.

Vihervasemmistolaisen poliitikon suusta tulee suvaitsevan ihmisen puhetta, enkä sano tätä ollenkaan tuomitakseni tai ilkkuakseni vaan todetakseni.

Tällainen ajattelu on paras ja rakentavin lähtökohta suhtautua vieraisiin ihmisiin, koska hyvä luo hyvää, mutta ymmärtänette, mitä tarkoitan: Vihervasuri ei koskaan paukuttaisi eduskunnan kyselytunneilla tiukkaa todistusta turvapaikanhakijoiden rötöksistä ja pakkopalautusten nopeuttamisesta, vaikka siihen asiallisesti voisi olla aihettakin.

Perussuomalaisten totuuden nurkka on tällä erää yllättävänkin vahvoilla. Sen näkee vaikkapa eräiden keskustalaisten aiempaa kovemmista maahanmuuttolausunnoista.

Kun oman puolueen kannatus laskee kuin maakunnan lypsylehmän häntä virtsaamisen jälkeen, lähdetään kokeilemaan, löytyisikö äänestäjiä perussuomalaisten suunnasta.

Kenties siitä on kyse kun konkarikeskustalainen Seppo Kääriäinen esittää länsirajalta tulevien turvapaikanhakijoiden palautusta turvalliseen Ruotsiin. Ottamatta kantaa idean järkevyyteen, aiempaa jyrkempi maahanmuuttolinja siinä etummaisena patsastelee.

Kuvaan ilmestyvät suvakit ja rajakit. Ja niiden raiskauslapsena syntyvät vajakit, nuo mölisevät, hahmotuskykynsä kadottaneet interwebin kiihkeät kiilusilmät

Pohjimmiltaan tosiasioiden valikoimisessa on tietysti kyse pakolaisjoukon niputtamisesta yhdeksi ja samaksi.

Ensin keskustelijat kyhäävät monitahoisesta totuudesta mieleisensä ja juuttuvat siihen. Sitten riidellään ja seuraavaksi niputetaan keskusteluosapuolet.

Kuvaan ilmestyvät suvakit ja rajakit. Ja niiden raiskauslapsena syntyvät vajakit, nuo mölisevät, hahmotuskykynsä kadottaneet interwebin kiihkeät kiilusilmät. Yhdestä nurkasta ladataan taukoamatonta ylenkatsetta, toisesta lipsahtaa sanojen loppuessa liian usein uhkailu- ja väkivaltafantasioiden puolelle.

Siihen väliin jää iso ihmisryhmä, joka ällistelee monitahoista, vaikeaa ja tunnepitoista asiakokonaisuutta pää pyörällä. Sellainen ihminen yhtäältä tunnustaa pakolaisvirran tuomat ongelmat ja toisaalta käsittää, ettei ihminen ole ihminen eikä sivistysmaa sivistynyt, jos se ei auta hädänalaista.

Puhe tuottaa todellisuutta ja suorahuuto tyrannioita, eikä Suomi ole sellainen

Hän tiedostaa, että joku tulija saattaa suunnitella terrori-iskua, ja että sellaiseen ei tehoa kuin lain ankara koura, jos sekään. Samalla hän tajuaa, että paras lääke tehdä tulijoista Suomeen sopivaa väkeä, on antaa heille mahdollisuus. Siitä on Suomelle silkkaa hyötyä.

Hän ottaa asiat asioina, ihmiset ihmisinä, malttaa mielensä ja meinasi jo kirjoittaa someen näkemyksiään, mutta ajatteli sitten, että eipä taida viitsiä, kun kiilusilmät möyhäävät näkemyksen kuitenkin nurin niskoin ja mullin mallin, koska se ei ole tarpeeksi jotakin, jonka he ovat itse huutaneet sieluunsa tinnitukseksi, jota kutsuvat totuudeksi.

Hänen ja hänen kaltaistensa olisi pitänyt kirjoittaa ja näyttää sanoillaan, että on muutakin maahanmuuttopuhetta kuin tuo yksi vihainen ja toinen ylenkatsova, sillä puhe tuottaa todellisuutta ja suorahuuto tyrannioita, eikä Suomi ole sellainen.

Hän tyytyy ottamaan kantaa presidentinvaaleissa ja äänestää Niinistön Saulia, jonka – näin tarkemmin ajateltuna – uskoi ja toivoi tarkoittavan tolkun ihmisellä heitä, jotka rakastavat laajinta saatavilla olevaa totuutta mitään siihen lisäämättä ja mitään pois ottamatta ja jotka ymmärtävät, että ihminen voi olla tosikiva tai umpimulkku ihan ihonväriin ja syntyperään katsomatta.

Pekka Juntti

Kirjoittaja on Ruotsin Haaparannalla asuva, Lapissa työskentelevä palkittu toimittaja ja kolmen lapsen isä. Vapaa-aikanaan hän hortoilee pohjoisen talousmetsissä kädessään hinkki tai haulikko.

Sananvapaus ja sen rajat näkyvät aiheena laajasti Yle Uutisten tarjonnassa torstaina 19.10. Päivä tiivistyy Yle Forum -erikoislähetykseen TV1:ssä klo 21.05.