Oikeutta eläimille julkaisi vuonna 2017 salaa kuvattuja kuvia jättikokoisiksi jalostetuista naaleista. Toimituksen tiedossa ei ole, onko kuva otettu Profurin jäsentilalta. © Oikeutta eläimille / Lehtikuva

”Catwalkit ovat täynnä tekoturkista, ja se on ympäristörikos. Ennemmin muovivaatteita pitäisi spreijata kuin turkiksia…”

Näin julistaa uuden turkismalliston suunnitellut Anna Ruohonen Me Naiset -lehden haastattelussa 24. syyskuuta.

”Paremmin ne tarhaketut varmasti voivat kuin valaat ja delfiinit, jotka tukehtuvat pian meidän muoviimme”, Ruohonen jatkaa.

Hän ei ole ainoa, joka on keksinyt puolustaa huonomaineista turkisalaa mikromuoviongelman avulla.

Myös Suomen turkiselinkeinon edunvalvontajärjestö Profur mainostaa turkiksia ”ympäristön kannalta vastuullisena”, mikromuovittomana vaihtoehtona.

Tällä viikolla ala esittäytyi yhteiskunnan kermalle, kun entisen kokoomuksen kansanedustajan Leena Harkimon suunnittelema mallisto esiteltiin Kauppalehti Option Gaalan catwalkilla. Harkimo työskentelee Profurissa vastuualueenaan muoti ja edunvalvonta.

Maailmalla Fake fur harms -kampanja levittää samaa sanomaa:

”Jos välität ympäristöstä, älä osta tekoturkista. Tekoturkis vaurioittaa valtameriämme”, kuuluu kampanjan viesti.

Turkisala on jo pitkään mainostanut turkiksia ekologisena vaihtoehtona keinomateriaaleista valmistetuille takeille. Nyt lobbauskeinovalikoimaan on otettu myös mikromuoviongelma.

Tutkimustiedon perusteella väitteet turkisalan ekologisuudesta ovat kuitenkin hataralla pohjalla.

Vuonna 2011 Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskus MTT julkaisi Turkistuottajien ja Profurin tilaaman raportin, jossa vertailtiin kettu- ja minkkiturkisten sekä keinomateriaalitakkien elinkaariarvioita.

Tulos oli yksiselitteinen: turkisten hiilidioksidipäästöt ovat keinomateriaaleihin verrattuna moninkertaiset. Näin on siitäkin huolimatta, että turkisten käyttöikä arvioitiin kymmenkertaiseksi keinomateriaalitakkeihin verrattuna.

Epäekologisin vaihtoehto oli minkkiturkki.

Vaikka itse turkki raakamateriaalina on pitkäikäinen, turkiksen matka eläimestä vaatteeksi kuluttaa paljon energiaa.

Energiaa kuluu muun muassa rehun kuljetukseen, pakastamiseen, kuumentamiseen, jauhamiseen ja valmistamiseen. Myös nahkojen kuivaukseen, muokkaukseen ja muuhun käsittelyyn kuluu energiaa.

Turkistarhauksen aiheuttamat happamoittavat päästöt olivat MTT:n tutkimuksen mukaan huomattavasti suuremmat kuin keinomateriaalitakkien. Se johtuu lannan käsittelyn aiheuttamista suurista ammoniakkipäästöistä.

Vastaavia elinkaaritutkimuksia on tehty myös Hollannissa. Sielläkin turkisten ympäristökuormitus arvioitiin keinomateriaaleihin verrattuna moninkertaiseksi.

Turkistuotteiden mainontaan ympäristöystävällisyydellä on puututtu ensimmäisen kerran jo vuonna 1993. Silloin kuluttaja-asiamies linjasi seuraavasti:

”Koska nähdäkseni yleisluonteisia ympäristöilmaisuja voidaan käyttää vain suhteellisessa mielessä ei turkiksia tuoteryhmänä voida kutsua esim. ympäristöystävälliseksi.”

”Aitojen ja keinoturkisten ympäristövaikutuksia ei taas kestävästi voida verrata keskenään, minkä takia aito turkis voi olla ympäristöystävällinen vain suhteessa toiseen tarhaeläimen nahasta valmistettuun turkkiin.”

Vuonna 2017 Animalia-järjestö kanteli kuluttaja-asiamiehelle Profurin viestinnästä. Tammikuussa 2018 viranomainen katsoi, että on epäselvää, onko järjestön viestintä ylipäätään sen toimivallan piirissä.

Keskeinen kysymys on, onko liiton viestintä puhtaasti kaupallista.

Kuluttaja-asiamies ei kuitenkaan resurssisyistä ryhtynyt selvittämään tarkemmin toimivaltansa rajoja.

”Kyse ei ole kannanotosta turkisten puolesta tai turkiksia vastaan, vaan siitä, mihin kuluttaja-asiamiehellä on ohjata markkinoiden valvontaan käytettävissä olevia voimavaroja”, selittää lakimies Mika Hakamäki Kilpailu- ja kuluttajavirastosta.

ProFurin verkkosivuilla keinomateriaaleista valmistettujen turkisten valmistusprosessia kuvaillaan ”ympäristölle, eläimille ja ihmisille vahingolliseksi”.

Tekoturkisten valmistukseen kerrotaan kuluttavan paljon fossiilisia polttoaineita. Sen sijaan aito turkis saa kiertotalousnäkökulman kautta järjestöltä puhtaat paperit.

Vuoden 2018 alussa aloittanut Profurin viestintäjohtaja, aiemmin Talvivaaran kaivoksen viestinnästä huolehtinut Olli-Pekka Nissinen ei pidä alan ympäristöviestiä harhaanjohtavana.

Hän kuittaa tutkimustulokset ”erilaisena näkemyksenä”.

”Painotuksista riippuen aito turkis voi toisilla kriteereillä sijoittua tutkimuksissa eri lailla. Se riippuu siitä, mitä tutkimuksissa verrataan”, Nissinen sanoo.

”Turkisalan kiertotalouden myötä vanha (kuluttaja-asiamiehen) lausunto asettuu uuteen valoon. Meille sopii, että ratkaisut päivitetään tähän päivään.”

Nissinen vetoaa muun muassa Kansainvälisen turkisliiton ja Fur Europen kesäkuussa 2018 julkistamaan tutkimukseen, jossa vertailtiin turkiksen ja tekoturkiksen maatumisaikoja kaatopaikkaolosuhteissa.

”Turkis maatuu kuin tammenlehti”, Nissinen tiivistää tutkimuksen tulokset.

Tutkimuksen mukaan turkis alkaa maatua 30 päivässä, kun samaan aikaan muovipohjainen tekoturkis muuttaa vain väriään.

Ekologisuusnäkökulmaa puoltaa Nissisen mukaan myös se, että turkisala on harjoittanut kiertotalouden mukaisia tuotantotapoja jo paljon ennen kuin kiertotalous otettiin terminä laajemmin käyttöön.

Sillä hän viittaa esimerkiksi siihen, että turkiseläimet syövät Itämerestä pyydettyä kalaa, joka samalla poistaa typpeä ja fosforia Itämerestä. Nissisen mukaan suurin osa turkiseläinten lannasta hyötykäytetään kompostoituna peltoviljelyssä ja viherrakentamisessa.

Hän pitää turkiksia toimivana ratkaisuna mikromuoviongelmaan, etenkin pakkasvyöhykkeen maissa.

Hänen mielestään myös lasten pehmoleluissa voisi käyttää enemmän luonnonmateriaaleja, kuten turkista. Pehmoleluteollisuudesta kun ”pukkaa aika paljon muovia”.

Turkisalan markkinointi ratkaisuna mikromuoviongelmaan on kaukaa haettua, sanoo Animalian eläinsuojeluasiantuntija Laura Uotila.

”Se on aika yhteen detaljiin keskittyvää, kun on aivan selvää, että turkistuotannon ympäristöhaitat ovat suuremmat kuin keinomateriaalien.”

Uotila ei vakuutu Nissisen ”kiertotalousfaktoista”. Hänen mukaansa Nissinen unohtaa, että Itämeren rehukalalle voisi keksiä myös muita käyttötarkoituksia.

”Yhtä lailla sitä voisi käyttää ihmisravinnoksi tai muuhun rehukäyttöön.”

Suurin osa turkistarhauksen ympäristökuormituksesta syntyy Uotilan mukaan eläinten ulosteista. Niistä valuu ympäristöön typpeä ja fosforia, mitkä aiheuttavat paikallisesti merkittävää kuormitusta.

Turkistarhaus on Suomessa keskittynyt hyvin pienelle alueelle Pohjanmaalle, joten sen vaikutus alueellisena päästönlähteenä on suurempi kuin valtakunnallisesti.

Profurin Nissisen mukaan lannan hyötykäyttöön ja lannoitteisiin liittyy ”jonkin verran väärinkäsityksiä”. Kaikki turkistilat ovat Suomessa ympäristölupamenettelyn piirissä, ja niiden mukaan myös toimitaan, hän sanoo.

Animalian Uotisen mukaan ympäristönäkökulmaan keskittyvä markkinointi on lisääntynyt turkisalalla viime aikoina. Hän uskoo, että se on ”viimeinen oljenkorsi”, jolla kuolemankorahduksia päästelevä ala yrittää pelastaa itseään.

Suuret muotijätit Gucci ja Versace ilmoittivat vastikään turkiksen käytön lopettamisesta mallistoissaan. Myös moni Euroopan maa on viime vuosina tiukentanut turkistarhauslinjauksiaan tai kieltänyt tarhauksen kokonaan.

Ruotsissa hallituksen tiukentuneet linjaukset vuonna 2001 johtivat kettu- ja chinchilla-tarhauksen loppumiseen. Minkkitarhaukselle ajetaan nyt vastaavia linjauksia. Norjassa turkistarhaus loppuu vuoteen 2025 mennessä.

Tanskassa tehtiin vuonna 2009 päätös, joka kieltää kettujen tarhauksen 15 vuoden siirtymäajalla.

Saksa hyväksyi vuonna 2017 koko maan kattavan lain turkistarhojen korkeista hyvinvointivaatimuksista. Laissa on viiden vuoden siirtymäaika, jonka päätteeksi turkistarhaus ei todennäköisesti enää tule olemaan kannattavaa toimintaa.

”Ei se mikään salaisuus ole, että liiton tavoitteena on kasvattaa kotimaan myyntiä.”

Suomessa turkisyrittäjien määrä on pudonnut 1980-luvun 5 000:sta noin tuhanteen. Nissisen mukaan tuotantoeläinmäärät ovat edelleen samalla tasolla, vaikka tilamäärät ovat laskeneet.

”Tässä on tapahtunut sama kehitys kuin muissakin maaseutuelinkeinoissa: puuhastelu on loppunut.”

Alan tulevaisuudesta viestintäjohtaja ei ole huolissaan. Hänen mukaansa suuret muotijätit muodostavat vain pienen osan myynnistä.

Suurin osa Suomessa tuotetuista turkiksista myydään Venäjälle ja Aasiaan. Kotimaan myynti kattaa kokonaismyynnistä vain muutaman prosentin.

”Mutta ei se mikään salaisuus ole, että liiton tavoitteena on kasvattaa kotimaan myyntiä.”

Ympäristönäkökulmaa tullaan Nissisen mukaan painottamaan jatkossakin erityisesti Suomen viestinnässä.

Kotimaassa järjestö käyttää viestintäänsä muutama sata tuhatta euroa vuodessa.

”Totta kai me tiedetään, että ala jakaa mielipiteitä, mutta ei me voida piilottautuakaan ja olla sanomatta mitään.”

Entä ne tarhaketut? Onko niiden hyvinvointi parantunut? Onko vertaus merten valaisiin ja delfiineihin järkevä?

Nissisen mukaan eläinten hyvinvointi on liiton järjestäytyneille tuottajille ”ykkösasia”. Viime vuoden Eviran osatarkastuksissa turkistarhojen puutteet olivat Nissisen mukaan ”samalla tasolla kuin muilla tuotantoeläinaloilla”.

Viranomaiset tarkastivat vuonna 2017 yhteensä 34 turkistilaa, joista 23 prosentilla eli kahdeksalla tilalla havaittiin puutteita. Viiden edellisen vuoden aikana puutteita oli esiintynyt 25–66 prosentilla. Tuotantoeläintiloja tarkastettiin 360, joista 17 prosentilla havaittiin puutteita.

Iso osa julkisuuteen vuotavasta video- ja kuvamateriaalista on Nissisen mukaan peräisin järjestäytymättömiltä turkistiloilta ja kasvatuspaikoilta, jotka eivät kuulu liiton valvonnan piiriin. Niitä on Suomessa noin 40–50.

Tällainen tapaus oli Nissisen mukaan esimerkiksi Kokkolan keskustasta toukokuussa 2018 löydetty jättiläissinikettu. Ketun silmät olivat liikajalostuksen vuoksi puoliksi ummessa, koska turkki oli kasvanut liikaa silmien alapuolelta ja kääntynyt vasten pupilleja.

Nissisen mukaan kettu oli karannut ulkomaalaisten hallinnoimalta tilalta, joka ei ole ollut liiton valvonnan alaisena moneen vuoteen.

”Meidän järjestäytyneitä tuottajia ottavat tällaiset koheltajat päähän.”

Animalian Laura Uotilalla on turkiseläinten hyvinvoinnista eri näkemys. Hänen mukaansa alan sertifioinnit eivät muuta mitään, kun olosuhteet ovat jo valmiiksi surkeat.

”Lähinnä katsotaan, että lain vaatimukset täyttyvät, mutta mitään ylimääräisiä virikkeitä ei tarjota.”

Ylisuurten kettujen kasvattaminen kiellettiin Suomessa jo vuonna 1991. Uotilan mukaan kasvatus on kuitenkin viime vuosina jälleen valunut liikajalostuksen suuntaan.

”Sitten kun tulee jokin tapaus julkisuuteen, tehdään jonkinlainen korjausliike, ja pian taas ollaan samassa jamassa.”