(julkaistu 5.6.2016, päivitetty 19.4.2018 muun muassa Helsingin Sanomien arkistosta poimituilla uutisilla)

Mikään ei ole vaikuttanut suomalaisen rakentamisen laatumaineeseen niin pahasti kuin yhä jatkuva homeongelma. Aluksi ongelmaa vähäteltiin, mutta jo 1990-luvulla syyllistyttiin vahvoihin ylilyönteihin toiseen suuntaan. Tästä kierrokset ovat vain lisääntyneet 2000-luvulla.

Helsingin Sanomien entinen päätoimittaja Simopekka Nortamo ”kertoi” 16.1.1998 kirjoittamassaan kolumnissaan, miksi juuri suomalaiset pääsivät rakentamaan Venäjälle sotilaskyliä.

”Idea syntyi Natossa, missä hyvin tunnetaan suomalaisen työn laatu. Siellä laskettiin, että kymmenen vuoden kuluttua ainakin viisi venäläistä divisioonaa on poissa taisteluvahvuudesta homevaivojen takia.”

Kyse oli päätoimittajan huonosta huumorista.

Kosteus-, home- ja sisäilmaongelmat nousivat esiin 1970-luvun puolivälin jälkeen öljykriisiä seuranneen energian säästön sivutuotteena. Eristämisen ja erityisesti tiivistämisen riskeistä varoitettiin, mutta varoituksia ei kuunneltu.

Osasyy kosteusongelmien kasvuun oli siinäkin, että rakentamisen virallisissa ja puolivirallisissa ohjeissa kosteusriskit systemaattisesti aliarvioitiin, kun uusia tuotteita ja menetelmiä tuli markkinoille. Varsinkin tasakatot osoittautuivat epäonnistuneiksi riskirakenteiksi. Erityisen paljon riskirakenteita, jotka nyt tiedetään väärin suunnitelluiksi, on 1960-1980-luvun rakennuskannassa.

Rakennuslehti 50 vuotta – kosteusongelmat Laatu on aihe, josta Rakennuslehti on 50-vuotishistoriansa aikana joutunut julkaisemaan eniten niin juttuja kuin pääkirjoituksiakin. Aihe on niin laaja, että olen jakanut sen usempaan osaan. Ensimmäisen vuorossa ovat sisäilmaongelmat. Katsauksessa käyn läpi tärkeimmät syyt kosteus-, home- ja sisäilmaongelmien syntyyn. Mukana on mm. energiakriisin vaikutus, lastulevyjen ja muiden materiaalien sisäilmapäästöt, tasakattojen ja liian ohuiden julkisivujen kosteusvirheet, pientalojen virheratkaisut, kiireen ja tingityn suunnittelun vaikutus sekä ilmanvaihdossa tehdyt virheet. Asbestia käsittelen myöhemmin työturvallisuusjutun yhteydessä. Seppo Mölsä

Vuonna 1978 RIL:tä valmistui apulaisprofessori Pentti Vähäkallion johdolla Lämmön- ja kosteuseristyksen kirja. Siinä otettiin kantaa silloin ajankohtaiseen lisäeristämiseen, ja varoitettiin heti, että eristävyyden muuttaminen jälkikäteen on vaikeaa.

”Huonosta eristämisestä johtuvat vauriot ja niistä aiheutuvat kustannukset ovat kertaluokkaa paria korkeammat kuin enemmän hälyä aiheuttavat rakennesortumat. Kuinka yleisiä tämän päivän Suomessa ovatkaan perustuksien kosteusvauriot, puurakenteiden lahoamiset, julkisivujen rapautumiset, lämpövuodot, vesivuodot jne. Ne tuntuvat olevan jo niin tavallisia ja jopa yleisesti hyväksyttyjä, ettei niihin enää edes jakseta kiinnittää vakavaa huomiota, vaikka alan ammattilehdissä yksinomaan ulkoseinien vääriä pinnoitustapoja käsiteltäessä on puhuttu miljardien markkojen vahingoista.”

”Pahimmat virheet tehdään jo suunnittelussa. Unohdetaan, että kosteusteknisesti seinän on harvennuttava sisältä ulospäin siirryttäessä. Vähäisetkin poikkeukset tästä, kuten tiiviit pinnoitteet ja muovikalvot väärissä paikoissa aiheuttavat usein tuntuvia vaurioita. Tai valitaan väärä rakenneratkaisu. Rakenne jonka toimivuus perustuu pintakerroksen ehjänä säilymiseen, on väärä. Suihkukopin muovitapetti ei tee kiinnitysalustaansa kosteuden- ja vedenkestäväksi vaan päinvastoin tapetin taakse voi kertyä arvaamattomia vesimääriä.”

Myös Finnmapin toimitusjohtaja diplomi-insinööri Lars-Olav Sebbas puuttui vuonna 1978 rakentamisen heikkoon laatuun. Hänenkin huolenaan oli kosteusasioiden heikko hallinta rakentamisessa.

”Suurin osa virheistä on sellaisia, että tarkastajat eivät niihin puutu. Tällaisia ovat liian pehmeät lattiamateriaalit tai seinät, liian heikko tai rikkinäinen höyrynsulku, liian pienet salaojat tai liian vaativat toleranssirajat. Mineraalivillojen huolimaton paikalleen sijoittaminen on erittäin yleinen virhe. Tuulensuojan särkyminen on niin tavallista, että voidaan sanoa, että lähes aina käytetään tuulensuojana liian heikkoja materiaaleja. Höyrynsulku on kaikkien rakentajien varsinainen murheenaihe. Sen pitäisi olla ehdottoman tiivis, eikä se yleensä sovi rakennustyön laatuun. Höyrysulun osuus rakennuksen hinnasta on niin pieni ja sen tehokas toiminta niin tärkeä, että kaikki säästäminen sen suhteen on laskettava pahaksi virheeksi.”

”Katteiden kiinnitys tehdään usein huonosti ja huono tuuletus on suhteellisen tavallinen vesikattorakenteissa, mikä lyhentää niiden ikää huomattavasti. Kaikissa rakenteissa pätee se seikka, että jos päästetään vettä sisään, on tuuletuksella huolehdittava, että vesi pääsee myös ulos. Puupaneeli kiinnitetään joskus kiinteästi tiiviiseen alustaan, kuten bituliittilevytys. Tällä tavoin rakenteesta tulee lyhytikäinen. Tiiviillä maalilla maalattua betoni- tai tiiliulkoseinää ei pelasta mikään”, Sebbas varoitti.

Rakennusmestarien keskusliitto RKL kokosi vuonna 1982 alan järjestöjä yhteistyöhön laadun saamiseksi kuntoon.

”Uutuuksien käyttöönottaminen ilman riittävää kokeilua, tutkimusta ja luotettavia tuotteiden käyttöohjeita saattaa aiheuttaa seurauksia, jotka luokitellaan virheiksi ja joihin rakentaja leimataan syylliseksi”, liitto kirjoitti ja nimesi tällaisiksi virheiksi muun muassa tasakatot ja lastulevyjen formaldehydihaitat.

Mitä insinöörin pitää tietää muoveista ja kosteudesta



Rakennusfysiikan osaamisen puute oli niin ilmeinen, että Rakennuslehti tilasi vuonna 1983 diplomi-insinööri Dick Björkholzilta kirjoitussarjan rakennusfysiikasta eli kosteuden käyttäytymisestä rakenteissa. Hän antoi myös ohjeita pientalojen julkisivujen kosteustekniikasta ja siitä, miten tuuletus hoidetaan kerrostalojen tiilijulkisivuissa.

Hän kiinnitti erityisesti huomiota siihen, milloin uusi betonirakenne on niin kuiva, että sen voi maalata tai siihen voi liimata tapetin tai muovimaton. 1980-luvun alussa käytössä oli ruotsalaisten tekemät kuivumistaulukot, mutta Björkholz huomautti, että taulukoiden antama tulos ei ole tarkka vaan antaa vain suuruusluokan kuivumisajasta.

Tätä neuvoa noudatettiin huonosti, kun rakentajat ottivat käyttöön helppoja muistisääntöjä (sentti viikossa), joiden uskottiin kertovan kuinka nopeasti betonilaatta kuivuu. Niiden luotettavuus osoittautui kyseeenalaiseksi.

Ongelma ei ole ratkennut 2000-luvullakaan, sillä muovimatoista paljastui terveydelle vaarallisia kemiallisia aineita, kuten PVC:tä. Vielä vuonna 2016 julkisuuteen nousi tapauksia, joissa märän betonin päälle asennetut muovimatot aiheuttivat sisäilmaongelmia.

Muovimatoista tuli vuosikymmeniä kestänyt ongelma betonirakentamisessa

Muovipäällysteisissä lattioissa ilmeni lattianpäällysteiden, kiinnitysliimojen ja tasoitteiden hajoamista betonin alkalisen kosteuden vaikutuksesta. Syynä oli se, että päällyste liimattiin liian märäksi jääneen betonin päälle.

Ongelmia lisäsi 2000-luvulla se, että kuorilaattarakenteen päälle alettiin tehdä jopa yli 20 senttiä paksu betonivalu. Myös itse kuorilaatan paksuus kasvoi pidentyneiden jännevälien myötä.

Vanhoja ohjeita betonin kosteuspitoisuuden arviointisyvyydelle ei voitukaan enää sellaisenaan soveltaa. Tampereen teknillisen yliopiston tekemissä mittauksissa kuivumisajat saattoivat olla jopa neljä kertaa laskennallista pidempi. Kun Tarja Merikallio vuonna 2009 teki väitöskirjan betonilattioiden kuivumisesta, kertoi hän syyksi aiheelle sen, että kosteuden aiheuttamat ongelmat betonilattioissa olivat varsin yleisiä ja ne olivat jopa lisääntyneet huomattavasti 2000-luvun aikana. Yhdeksi syyksi hän arvioi kiristyneet aikataulut, jotka olivat lyhentäneet betonin kuivumisaikaa. Toisena syynä oli päällystemateriaaleissa ja erityisesti mattoliimoissa tapahtuneet ominaisuuksien muutokset.

Vaikka betoni epäorgaanisena materiaalina on varsin huono kasvualusta mikrobeille, päällystetyssä betonilattiarakenteessa erityisesti betonipinnan ja päällysteen välissä olevassa liima- ja tasoitekerroksessa voi esiintyä terveydelle haitallista mikrobikasvua.

Myös betonin pintaan jääneiden muottiöljyjen on todettu aiheuttavan betonissa mikrobikasvua.

Kosteusteknisesti riskirakenteina voidaan Merikallion mukaan pitää sellaisia maanvaraisia betonilattioita, jotka päällystetään tiiviillä muovi- tai kumimatolla.

Ongelmia voi syntyä myös käytettäessä parketti- ja laminaattilattioissa vesihöyryntiiviitä alusmateriaaleja. Tarja Merikallio piti valitettavana, että monissa parketti- ja laminaattilattioiden asennusohjeissa nimenomaan vaadittiin, että päällysteen alle on laitettava höydynsuluksi esimerkiksi polyeteenikalvo. Lattiapäällysteet kyllä pysyvät tällöin vaurioitumattomina, mutta tiiviin höyrysulun alla oleva tasoite saattoi liiallisen kosteuden vaikutuksesta vaurioitua aiheuttaen sisäilmaongelmia.

Häkkisen väitöskirjasta huolimatta ongelmat jatkuivat. Vuonna 2016 pidetyssä Sisäilmastoseminaarissa Pertti Metiäinen ja Helena Mussalo-Rauhamaa kertoivat, että 2000-luvulla asuintilojen lattioiden materiaalipäästöepäilyt ovat painottuneet lähes yksinomaan tapauksiin, joissa lattiarakenteena oli käytetty PVC-muovimatolla päällystettyjä betonilaattoja.

Vuosina 1999–2015 tehdyissä kyselyissä kartoitettiin sellaiset sisäilman laadusta johtuvat epämääräiset valitukset, joissa ei ollut selkeää mikrobivauriota tai riittämätöntä ilmanvaihtoa.

Parketti- ja laminaattipintaisissa asunnoissa näitä ongelmia ei juuri ollut. Osin näistä syistä esimerkiksi Upofloor toi vuonna 2004 markkinoille PVC-vapaat lattianpäällysteet.

Rakennuslehden järjestämässä seminaarissa toukokuussa 2016 käsiteltiin lattiaratkaisujen vaikutusta sisäilman laatuun. TTY:n rakennusfysiikan professori Juha Vinha totesi, että rakentamisaikatauluihin pitää suhtautua täydellä vakavuudella ja ottaa huomioon betonin riittävä kuivuminen. Tämä koskee hänen mukaansa myös seinärakenteita. Elementin pitää olla riittävän kuiva ennen kuin sen voi pinnoittaa. Tältä osin kosteusriskejä ovat lisänneet hybridirakenteet, joissa käytetään solumuovi­eristeitä, jotka hidastavat kuivumista villaan verrattuna.

Joskus myös tasoite on voinut jäädä liian kosteaksi. ”Ehkä liimoihinkin pitäisi voida vaikuttaa, että ne kestäisivät paremmin kosteutta eivätkä olisi kastuttuaan niin haitallisia kuin nyt”, Vinha totesi.

Kiilto Oy:n kehitys- ja innovaatiojohtaja Raija Polvinen sanoi, että tuotekehittäjät ovat eräänlaisessa noidankehässä. ”Kun jokin aine todetaan hyväksi esimerkiksi säilöntäominaisuuksiltaan, sen käyttö yleistyy moniin tuotteisiin rakentamisen ulkopuolellakin. Sen myötä yhä useampia ihmisiä herkistyy, ja pian tuote kielletään ja pitää kehittää uusi.”

Edes ontelolaattavälipohjan kosteusmittausten tekeminen tunnollisesti ei välttämättä takaa sitä, että betoni on kuivunut riittävästi pinnoitusta ajatellen. Mittaukset kertovat betonin kosteuden kussakin mittauspisteessä, mutta tietoa koko välipohjan kosteudesta ei aina saada.

Jos asuinhuoneiston asukkailla alkaa olla tavallista useammin hengitystieoireita, on syytä mitata huoneilmaan päätyneitä päästöpitoisuuksia. Haihtuvien orgaanisten yhdisteiden kokonaismäärä TVOC kertoo, onko sisäilmassa epätavallisen suuria määriä kemiallisia aineita, mikä edellyttää lisäselvityksiä yksittäisten yhdisteiden määristä.

Terveyshaittojen indikaattorina on usein sisäilman tavanomaista korkeampi 2-etyyliheksanolipitoisuus. Tämän yhdisteen kohonnut pitoisuus johtuu todennäköisimmin muovimaton ja/tai sen kiinnitykseen käytetyn liiman hajoamisprosesseista esimerkiksi kosteuden ai-heuttamana. Itse 2-etyyliheksanoli ei ole terveydelle haitallinen yhdiste, mutta sen hajoamistuotteet ovat.

Vahanen Rakennusfysiikka Oy:n yksikönpäällikkö Sami Niemi totesi, että suurin osa muovimattoihin nykyisin liitetyistä uutisista johtuu spekulaatioista ja huhuista ja turhankin mittaamisen lisääntymisestä. 2-etyyliheksanolin päästöille asetettiin tiukat rajat vuonna 2015. Aineen myrkyllisyydestä ei ole näyttöä, mutta se on indikaattori mahdollisista ongelmista, jotka liittyvät muovimattoihin, liimoihin ja mikrobivaurioihin.

Niemen mielestä asian saama julkisuus on johtanut myös selviin ylilyönteihin. Mikrobiologian ja kemian asiantuntijat käyvät mittaamassa pitoisuuksia ja tekevät niistä mutkat oikovia johtopäätöksiä rakenteista.

”Monissa Keski-Euroopan maissa, joissa pohjavedenpinta on korkealla, käytetään muovimaton sijaan tyypillisesti keraamista laattaa, koska se sietää kosteutta”, Ruduksen kehitysjohtaja Pentti Lumme neuvoi.

Skanska ilmoitti vuoden 2017 alussa, että se ei käytä enää muovimattoa omissa kohteissaan ja urakkakohteissa se suositteli muovimaton vaihtamista riskittömämpään tuotteeseen.

Myös NCC teki samoin. Joulukuussa 2016 MTV kertoi, että Vantaalla ja Espoossa neljän kerrostalon asukkaat olivat joutuneet muuttamaan kodeistaan pois muovimattojen aiheuttamien sisäilmaongelmien takia.

Sairaaloissa muovimatoille ei ole kuitenkaan hygianiasyistä vaihtoehtoa.

Ongelma koskee myös kouluja ja virastotaloja. Varsinkin kouluissa urakan valmistumispäivämäärä on ehdoton, mitä edes rakennusvalvonta ei välttämättä ota huomioon omassa päätöksenteossaan. Urakoitsija saattaa siksi miettiä, onko edullisempaa maksaa mahdolliset korjauskustannukset kuin myöhästymisestä aiheutuvat sanktiot.

Julkisessa rakentamisessa siivousvaatimukset ovat lisänneet muovimattojen tiiviysvaatimuksia moninkertaisiksi. Kun samalla välipohjien paksuus on kasvanut, on betonin päällystettävyyskelpoisuuden saavuttamiseksi tarvittava aika pidentynyt merkittävästi. Skanska on joissakin kohteissa tehnyt kylpyhuoneen kololaatan valun osittain lecabetonilla, sillä harva betoniosuus kuivuu paremmin kuin tiivis.

Weberin tekemät mittaukset osoittavat, että ongelmat voitaisiin välttää käyttämällä betonin päällä vähintään viiden millimetrin kerrosta matala-alkalista tasoitetta muovimaton asennusalustana sekä varmistamalla, että betonin suhteellinen kosteus on enintään 93 prosenttia. Tämän rajan alapuolella kosteus liikkuu höyrymuodossa.

Matala-alkalinen tasoite saattaa kuitenkin ajan myötä menettää betonin korkeaa pH:ta puskuroivaa vaikutusta.

Rakennusteollisuus ja Tampereen teknillinen yliopisto käynnistivät vuonna 2017 muovimattojen emissioihin liittyvän laajan tutkimushankkeen, jossa on mukana niin urakoitsijoita kuin muovimattojen valmistajiakin. Siinä haetaan syitä ja ratkaisuja ongelmaan. Rakennusteollisuus lähti hankkeeseen mukaan koska lähes joka kuukausi sille tuli ilmoituksia muovimatto-ongelmista sellaisistakin kohteissa, joissa kosteusmittausten mukaan kaiken piti olla kunnossa.

TTY:n tutkimuksen alustavien tulosten mukaan ongelmia tulee varmasti, jos betoni liimataan suoraan betoniin. Ruotsalaisten suositus käyttää matala-alkalista tasoitetta ennen muovimaton päälle liimaamista on siksi perusteltu. Se nostaa hintaa, mutta parantaa sisäilmaa.

Toisena ratkaisuna on esitetty kuivumisvaatimusten kiristämistä nykyisestä RH 85 % arvosta RH 80 %:iin. Se pidentäisi kuivumisajan kuitenkin jopa kaksinkertaiseksi.

(Lisäys 21.2.2019: Tampereen muovimattotutkimus varmisti, että monissa tapauksissa ongelmia on ilmennyt, vaikka alustan kosteus on ollut raja-arvojen mukainen.

Ongelmien takana on toinenkin tärkeä tekijä: betonin alkalinen kosteus eli päällystettävän alustan korkea pH-arvo. Se johtuu betonin kovettumisreaktiossa muodostuvasta sivutuotteesta. Kosteusvaatimusten lisäksi vähintään yhtä tärkeää olisikin asettaa vaatimukset myös pinnoitusalustan alkalisuudelle.

Koska alkalinen kosteus on muovipäällysteisen liimatun lattiarakenteen vaurioitumisen keskeisin tekijä eikä muovipäällysteen asentamista suoraan betonin päälle voida sen takia suositella.

Korjaustoimenpiteenä esitetään, että muovipäällysteisen liimatun lattiapäällysteen alustana käytetään vähintään viiden millimetrin paksuista matala-alkalista (maks. pH 11,5) tasoitekerrosta.

Jatkotutkimuksissa selvitetään vielä muun muassa kuinka paljon alkalisuus lisääntyy ajan myötä ja ehtiikö betonin samaan aikaan tapahtuva kuivuminen kumota tämän vaikutuksen.

Ongelmia on lisännyt se, että muovimatoista on tullut entistä tiiviimpiä. Siksi yksi keskusteluissa ollut ratkaisu voisi olla, että lattiaan liimattaisiin vesihöyryä läpäisevä muovimatto, joka vaihdettaisiin tiiviiksi viiden vuoden kuluttua, kun lattia on varmasti kuiva.)

Tarvitaanko muovisia höyrysulkuja?

Muovin käyttö rakentamisessa herätti keskustelua jo 1980-luvulla ja vielä tänä päivänäkin osa arkkitehdeista haluaisi tehdä talot ilman muoveja. Monia epäilyttää myös muovikalvojen pitkäaikaiskestävyys.

Muovikalvon käyttöä puurakennuksessa Dick Björkholz piti liioitteluna. ”Riittävä suoja saadaan rakennuslevyillä ja niiden pinnoitteilla. Läpivientien kohdalla muovikalvo on kuitenkin rikki, koska sen on ollut pakko puhkaista. Tilanne tiivistämisen kannalta on siis suurin piirtein sama kuin, jos muovikalvoa ei olisi lainkaan.”

Hänen mukaansa tiivistäminen vaatisi paljon kehittämistä, sillä hyviä ratkaisuja ei silloin(kaan) vielä ollut.

Asia oli varsin kiistanalainen. Vuonna 1985 VTT:n professori Juho Saarimaa totesi, että Björkholzin suosittelema höyrysuluton rakenne voisi yleistyessään aiheuttaa ongelmia, sillä se on altis työvirheille. Hän myönsi, että muovikalvo oli vaikeuttanut pientalojen ilmanvaihto-ongelmia, mutta totesi, että liikutaan kuitenkin henkimaailman asioissa, kun väitetään muovikalvon tekevän taloista lasipulloja.

Tänään muoveihin suhtaudutaan kriittisesti myös siksi, että sen muovia kasautuu ympäristöön vaarallisella tavalla ja valmistus kiihdyttää ilmastonmuutosta.

Energiakriisi synnytti home- ja sisäilmaongelman



Juho Saarimaa arvioi vuonna 1985 kosteuden aiheuttamien vaurioiden taloudelliseksi vaikutukseksi miljardi markkaa. Tällöin varsinaisesta homeongelmasta ei tiedetty juuri mitään vaan se oli vasta hiipimässä rakentamiseen siellä pysyäkseen.

Homeongelmat tulivat esiin osin 1970-luvun puolivälin energiakriisin myötä. Sitä ennen kosteuden aiheuttamana ongelmana pidettiin lähinnä rakenteiden lahoamista, joka taas on seurausta pitkäaikaisesta ja vakavasta kosteuskuormasta. Vasta paljon myöhemmin ymmärrettiin, että homesienet voivat olla ensimmäinen indikaattori mahdollisesta kosteusongelmasta.

Osittain myytti vanhan talon sisäilman terveellisyydestä pitää paikkansa. Vuonna 2013 Rakennusfysiikkaseminaarissa Lundin yliopiston professori Jesser Arfvidsson sanoi, että puulla lämmitettävä vanha puutalo toimi rakennusfysikaalisesti hyvin. Vaippa oli niin hatara, että seinät ”hengittivät” ja ullakko sekä perustuksen ryömintätila pysyivät lämpiminä ja kuivina piipusta säteilevän ja rakenteiden läpi vuotavan lämmön ansiosta. Lämmin piippu synnytti samalla painovoimaista ilmanvaihtoa tukevan savupiippuefektin.

Eristeiden lisääminen ja lämmitystavan vaihtaminen muuttivat tilanteen paljon haastavammaksi sekä ryömintätilan, ullakon että ulkoseinien rakennusfysikaalisen toiminnan kannalta.

Myös vanhat tiilitalon paksuine eristämättömine seinineen ovat Arfvidssonin mukaan varsin ongelmattomia, vaikka seinät imevätkin vettä. Ne kuitenkin pääsevät kuivumaan molempiin suuntiin. Ongelmia voi syntyä eristeiden lisäämisen myötä. Niitä ei ulkonäkösyistä mielellään kuitenkaan laiteta seinän ulkopuolelle, jossa ne olisivat rakennusfysiikan kannalta riskittömimmässä paikassa. Tämä koskee myös kellaritiloja, jossa turvallisin eristeen paikka vaatisi maan kaivamista ulkopuolelta. Ratkaisuna voisi olla silikaattieriste, joka sopii kellaritilojen sisäpuolen eristeeksi toisin kuin tiivis eriste. Silloin on kuitenkin varmistettava, että rakenteen pinta on hengittävä, jotta rakenne pääsee kuivumaan sisäänpäin.

”Vanhoissa maalaistaloissa homeongelmat olivat lähes tuntemattomia osaksi siitä syystä, että ongelmaa ei tiedostettu, osittain siksi, että rakennukset oli tehty niin, että pienet kosteusongelmatkaan eivät synnyttäneet rakenteisiin merkittävästi hometta. Tästä piti huolen perustuksen rossipohja ja hyvä tuuletus hatarien ja energiaa tuhlaavien rakenteiden vuoksi”, kirjoitti TKK:n korjausrakentamisen professori Seppo Huovinen vuonna 1999.

Pönttöuunien aikaan taloissa ilma vaihtui lämmityksellä. Puru hygroskooppisena aineena loi tasaisen ja miellyttävän kosteuden. 1940- ja 50-luvulla rakennetut sahajauhoilla eristetyt talot olivat tasaisen harvoja ja siksi usein asumismukavuudeltaan parempia kuin 1960-70-luvulla valmistuneet uudet mineraalivillalla eristetyt talot, joissa huolimattomuus eristeiden asentamisessa näkyi lämpölaskussa ja epämukavana vetona. VTT:n Oulussa vuonna 1980 tekemissä mittauksissa sahajauhoeristeiset talot olivat keskimäärin jopa tiiviimpiä kuin villaeristetyt.

”Home ei liity rakennuksen ikään. Sata vuotta vanhat, perinteisillä menetelmillä rakennetut hirsitalot ovat monesti terveempiä kuin 1970-1980-luvuilla rakennetut talot”, Huovinen arvioi. Tällä hän ei kuitenkaan tarkoittanut sitä, etteikö rakennuksen ikääntyminen näkyisi ongelmina, jos korjaaminen laiminlyödään.

Ilman tuuletusrakoa toteutettu vanha julkisivulaudoitus hirsirungon päällä luokitellaan nykyisin helposti riskirakenteeksi. Rakenne on kuitenkin toimiva, jos maali julkisivupinnassa on oikea eli hengittävä eikä esimerkiksi tiivis lateksimaali, joka 1970-luvulla tuhosi paljon julkisivuja.

Kun puu on kiinni puussa, se muodostaa ikään kuin yksiaineisen rakenteen. Välissä voi olla tuohi tai tervapahvi, mutta ne kaikki toimivat yhteen niin kauan, kun maali mahdollistaa rakenteen kuivumisen, jos pinta kastuu. Tuuletusrako on tullut julkisivuihin tiiviiden maalien myötä, jotta laudoituksella olisi jokin suunta johon kuivua.

1940-1960-luvuilla oli tehty harjakattoisia rintamamiestaloja, joissa eristeenä oli sahanpuru. 1960-luvulla käyttöön tuli paremmin eristävä mineraalivilla, mikä johti tiivistävien rakenteiden, kuten kosteussulun ja tuulensuojalevyn käyttöön, jotta kostea sisäilma ei pääsisi kostuttamaan rakenteita sisältä ja tuuli heikentämään eristyskykyä ulkoa. Aiemmin tätä tehtävää hoitanut pahvi korvattiin muovikalvolla.

Monet pitkästä puutavarasta rakentaneet tee se itse -miehet rakensivat ulkoseinän ilmarakoa vastaan höyryntiiviin sulun. Ratkaisu oli rakennusfysiikan kannalta väärä, mutta silloinen 10 cm:ä paksu harva mineraalivilla ja rakenteiden muu harvuus pelasti ongelmilta

Osa näistä taloista on energiansäästön vuoksi myöhemmin korjattu pahempaan suuntaan: höyrynsulkuja kaksin kappalein ja väärissä paikoissa. Lisäksi puruyläpohjiin on saatu korjaamalla ”sadetta”.

1970-luvun puolivälissä öljykriisi pakotti lisäämään energiansäästöä. Asuntohallituksen antamissa, toimistopäällikkö Heikki Riipisen laatimissa, energiamääräyksissä eristemääriä lisättiin hieman (5-10 senttimetriä), ikkunoihin tulivat kolminkertaiset lasit, vesijohtokalusteet tulivat vettä säästäviksi ja kauko- ja aluelämmitystä alettiin suosia sähkölämmityksen kustannuksella. Rakenteet pysyivät kuitenkin edelleen hatarina eli ilmaa läpäisevinä ja painovoimainen ilmanvaihto oli edelleen pääilmanvaihtojärjestelmä.

Öljykriisi loi myös energiakorjausrakentamisen buumin. Ammeet poistatettiin suihkujen tieltä. Vettä säästyi, mutta vesihöyryn määrä kasvoi valtavasti. Harva ymmärsi tehdä seinät vesitiiviiksi tai laittaa lattiaan vedeneristyksen.

Asuntohallituksessa pitkän uran tehnyt diplomi-insinööri Markku Hainari arvoi omana kantanaan, että homeongelma saatiin aikaan myöhemmin koneellisella ilmanvaihdolla ja pullotaloajattelulla muovikelmuineen. Kauppa- ja teollisuusministeriön energiaosaston johtaja Erkki Vaara vaati hänen mukaansa ensimmäisenä, että talon on oltava tiivis kuin pullo.

”Rakenteista pyrittiin tekemään tiiviitä. Homevaarasta ei tiennyt silloin kukaan mitään. Siksi tehtiin myös virheitä, kun tuuletus jäi heikoksi”, professori Seppo Huovinen kirjoitti tuosta ajasta.

Hainari pitää myös virheenä keskustalaisen Eino Uusitalon määräystä, että massiivisten rakenteiden lämpökapasiteettia ei saa ottaa huomioon energialaskelmissa. Puu- ja kivitaloihin saatiin siten sama lämmöneristemäärä.

Alapuolelta tuuletettu rossilattia oli jo 1950-luvulla korvattu maanvaraisella betonilattialla. Sitä kehitettiin edelleen 1970-luvulla niin, että täytemaan päälle laitettiin lämmöneriste, jonka päälle valettiin raudoitettu betonilaattta. Sisäpinnaksi tuli muovimatto tai parketti.

Betonilaatan kutistumisen vuoksi seinän ja lattian väliin saattoi tulla sentinkin rako ympäri talon. Seinän ja lattian yhtymäkohta olikin usein talon vetoisin paikka.

Mukavuusvaatimusten kasvettua pesu- ja saunatilat sijoitettiin asuintiloihin. Veden käyttö lisääntyi räjähdysmäisesti. Tämän seuraukset otettiin Huovisen mukaan huonosti huomioon rakenteita suunniteltaessa.

”Myös rakenteiden vauriotietämys oli heikkoa. Kaikki uusi kiehtoi ja vanhakin korjattiin uuteen uskoon. Kukaan ei osannut kyseenalaistaa uusien rakenteiden kestävyyttä ja toimivuutta. 1990-luvulla havaittiin, että uudet rakenteet eivät kestäneetkään, kuten oli luvattu tai kuviteltu.”

Valtaosa 1970-1980-lukujen talojen home- ja kosteusvaurioista johtui Huovisen mukaan vääristä rakentamismenetelmistä. 1960-luvun taloissa yläpohjan ja seinien kosteusvauriot olivat yleisiä. 1970-luvun taloja kiusasi erityisesti yläpohjan kastuminen. 1980-luvun pientaloissa seinärakenteen kastuminen oli yleisin vaiva. Ongelmia tuli myös kerrostalojen tiilijulkisivuista, kun ne rakennusoikeuden maksimoimiseksi pyrittiin tekemään mahdollisimman ohuiksi ja samalla huonosti tuulettuviksi.

”Hyvä rakentamistapa” tuotti sairaita pientaloja



Lähes kaikissa 1960- ja 1970-lukujen rakennustavoilla tehdyissä omakoti- ja rivitaloissa on riskirakenteita ja tyyppivirheitä.

Ympäristöministeriön kosteus- ja hometalkoiden vetäjänä tunnetuksi tullut Juhani Pirinen osoitti vuonna 1999 lisensiaattityössään, että niin sanottu hyvä rakentamistapa on usein ohjannut homerakennusten tekoon.

Rakennustietosäätiön määritelmän mukaan hyvä rakentamistapa on oman aikansa käsitys hyvästä lopputuloksesta. ”Se esitetään RT-kortiston säännöksissä ja ohjeissa, jotka Rakennustietosäätiö on laatinut asiantuntijoiden kanssa.”

Todellisuus oli karumpi. Hyvän rakentamistavan pohjana olivat alan järjestöjen laatimat ohjeet, jotka olivat sisältäneet kompromisseja ja virheitä, joita oli sitten korjattu yritysten ja erehdysten kautta. Elinkaaritarkastelut niistä puuttuivat lähes kokonaan.

”Useimmat nyt kosteusteknisesti epäkelvoiksi havaitut rakenneratkaisut löytyvät erilaisista rakennusalaa ohjaavista ohjeista. Huonoja ohjeita löytyy niin rakentamismääräyskokoelmasta, RT-ohjekorteista, RIL-ohjeista kuin alan oppikirjoistakin, puhumattakaan materiaalivalmistajien esittämistä käyttöohjeista”, keuhkovammaliiton sisäilma-asiantuntijana silloin toiminut Pirinen kirjoitti Rakennuslehteen.

Esimerkkinä hän otti vuonna 1970 valmistuneen RT-ohjekortin saunan rakenteista. Siinä todettiin, että löyly- ja pesuhuoneiden lämmöneristetyt alapohjat tiivistetään tarvittaessa. Kortissa esitettiin alapohjarakenteen leikkauskuva ilman vedeneristettä.

Tämä ”tarvittaessa” ajatus meni jopa vuoden 1976 rakentamismääräyksiin, osaan C ja RIL:n vuoden 1981 veden- ja kosteudeneristysohjeisiin. Vasta vuonna 1994 RT ohjekortti neuvoi vedeneristämään aina myös maanvastaiset alapohjat.

Pientalojen kosteiden tilojen seinät neuvottiin 1970-luvulla tekemään tuuletetulla taustalla varustetulla kosteudenkestävällä levyllä tai paneelilla. ”Kosteusrasitus pyrittiin siis hoitamaan tuulettamalla”, Pirinen ihmetteli.

Laatoitus yleistyi pientalojen märkätiloissa 1960-1970-luvuilla. Kosteussulkua levyrakenteen päälle vaadittiin kuitenkin vasta vuoden 1983 RT-ohjeessa ja kivirakenteisille seinille vaadittiin kosteussulku vasta vuonna 1994.

”Surullisen kuuluisa bituminen kulmanauha kipsilevyn ja betonilaatan kulmassa esiteltiin vuoden 1987 Keraamisten laattojen laatoitustyöohjeeksi tehdyssä RT-kortissa”, Pirinen kirjoitti.

”Kellariseinät on ohjeiden ja oppikirjojen mukaan saanut tehdä täysin ilman ulkopuolista kosteudeneristystä. Esimerkiksi RIL:n Lämmön- ja kosteudeneristyksen käsikirja vuodelta 1979 esittelee kosteuseristämättömät kellariseinät omassa luvussaan.”

Pientalojen ongelmat keskittyvät alapohjiin ja tasakattoihin



Juhani Pirinen osoitti vuonna 2006 valmistuneessa väitöskirjassaan, että hometalot ovat usein monivammaisia. Hänen tutki 429 omakotitaloa, jossa asukas oli ilmoittanut sisäilmaoireista. Niistä löytyi 82 erilaista tapaa, jolla mikrobivaurio oli syntynyt. Monissa taloissa oli useita vaurioita, joista osa oli hyvin vaikeasti löydettävissä.

”Aivan liian usein homeongelmaa etsittäessä ollaan tyytyväisiä, kun löydetään yksi vaurio ja korjataan se. Koska vaurioita voi olla useampia, ei yhden vaurion korjaaminen välttämättä hävitä terveysoireita”, hän sanoi Rakennuslehden haastattelussa.

Vaikka vauriotyyppejä oli lukumääräisesti paljon, niin valtaosa vakavista vaurioista löytyi alapohjarakenteista.

”Usein keskitytään tutkimaan pesuhuoneen ympäristöä, mutta näyttäisi, että suurin osa vaurioista onkin alapohjarakenteissa.”

Suurin osa vaurioista oli aiheutunut sade- tai sulamisvesien valumisesta rakenteisiin. Monissa taloissa vesiä ei ollut johdettu talon viereltä minnekään, joten ajan oloon ne olivat valuneet esimerkiksi kellariin.

Toiseksi suurin vaurioiden aiheuttaja oli kapillaarisuuden takia rakennusosiin noussut kosteus.

Valesokkeli oli yleisin omakoti- ja rivitaloissa käytetty rakenneratkaisu 70- ja 80-luvuila. Ensimmäinen RT-kortti on vuodelta 1957 ja se oli hyväksytty rakenne 36 vuotta ennen kuin kortti poistettiin vuonna 1993. Valesokkelirakenne on herkkä kastelemaan ulkoseinän alaosan rakenteita. Ne ovat nyt peruskorjausiässä ja erilaisia korjausratkaisuja on jo markkinoilla.

”Valesokkelirakenteita sekä kaksoisbetonilattioita on vaikea korjata. 1980-luvun rivitalot ovat rakenteiltaan jonkin verran parempia”, Juhani Pirinen toteaa nyt.

Sokkeleihin liittyvä ongelma on myös se, että niiden valulaudat saatettiin jättää paikoilleen. Ne homehtuivat, alkoivat lahota ja aiheuttivat sisäilmaongelmia

Vahasen toimiston seniorisuunnittelija Vilho Pekkalan mukaan valesokkeleilla on kuitenkin turhan huono maine. Tarpeeksi ylhäällä maanpinnasta oleva valesokkeli toimii yleensä melko hyvin.

Valesokkeli on Pekkalankin mielestä riskirakenne, jonka kunto on syytä selvittää.

”Ei vain pidä oikopäätä vähäisten mikrobihavaintojen perusteella lähteä kalliisiin runkotolppien kengityksiin ja alajuoksun uusimisiin, jotka maksavat asuntoa kohti monta kymmentä tuhatta.”

Tuulettuvan rossipohjan korvannut maanvastainen alapohja tehtiin vielä 1970-luvulla kaksoislaattaratkaisuna, jossa pohjabetonin päällä oli kosteusherkkää lastuvillaa. Näistä levyistä saattaa löytyä mikrobikasvustoa, mutta kaksoislaattarakenteen vuoksi ilmatiiveys voi Vahasen toimiston selvitysten mukaan olla kuitenkin niin hyvä, että mikrobit eivät pääse sisäilmaan.

Nykyaikainen ratkaisu ei ole välttämättä tuota vanhaa rakennetta parempi, vaikka eriste on vaihtunutkin parempaan. Nykyaikaisessa lattiarakenteessa ei tehdä pohjabetonia, eikä käytetä salaojasoraa vaan sepeliä. Siksi eristeenä käytetystä polystyreenistäkin löytyy usein mikrobikasvustoa. Rakenteen tiiveys on siten tänään vielä kriittisempi asia kuin aiemmin, sillä sisätiloissa on aina sen verran alipainetta, että ilmavirrat nousevat sinne.

Maanvastaiset alapohjat on 2000-luvullakin ollut selkeästi yleisin riskirakenne vanhojen rakennusten ongelmia selvitettäessä. Kosteus on voinut siirtyä sekä maanvastaista seinää pitkin rakenteeseen että myös anturasta diffuusion vaikutuksesta.

Paljon harmia on tuottanut myös tasakatto, jonka vanhojen ohjeiden arveluttavuuteen otti 1990-luvulla kantaa Insinööritoimisto Hansonin toimitusjohtaja Erkki Tikkanen. Hän tutki 1980-luvulla tasakattojen virheitä ja totesi:

”Arveluttavia ovat kattorakenteet, jossa on betonikattotiilen alla pahvinen aluskate varsinkin, jos tiilet on limitetty väärin. Aluskatteen päälle joutunut vesi valutetaan pois räystään puurakenteiden kautta. Homehtumisriski on olemassa, mutta rakenne on RT-kortin mukainen.

Oppaita homekorjauksiin ja kosteusturvallisuuteen

Pirisen ja Tikkasen esittämät huolet havaittiin 1990-luvulla myös ympäristöministeriössä. Se julkaisi Kosteus- ja homevaurioituneen rakennuksen korjausoppaan eli Ympäristöoppaan vuonna 1997. Siinä keskityttiin erityisesti pientalojen kosteus- ja homeongelmien korjaamiseen. Nuo ohjeet ovatkin säilyneet sellaisenaan tähän päivään saakka. Vuonna 2016 niitä alettiin kuitenkin uudistaa, koska oli tullut niin paljon uutta tietoa rakenteiden rakennusfysikaalisesta toiminnasta ja myös korjausmenetelmät ja -tuotteet olivat kehittyneet.

Vanhoista ”tyyppivioista” on silti edelleen ollut harmia asukkaille. Eero Nippalan ja Terttu Vainion ympäristöministeriölle vuonna 2017 tekemässä asuntokorjausselvityksessä todetaan, että lukumääräisesti eniten kosteusvaurioita aiheuttivat putkirikot sekä laitteiden tai kalusteiden ja putkien väliset liitokset. Toiseksi eniten niitä aiheuttivat aikoinaan hyväksytyt, mutta nykytietämyksen mukaan virheelliset rakenteet, kuten puuttuva vedeneristys märkätilojen seinissä ja lattioissa tai puuttuva aluskate, salaojitus tai alapohjan kapillaarisen vedennousun estävä maa-aines.

Kosteusvaurioitunut rakennusosa oli yleisimmin alapohja tai välipohja.

Kun ympäristöministeriöltä tuli veden- ja kosteudeneristysmääräykset vuoden 1999 alussa, Rakennuslehdessä rakennusarkkitehti Pekka Luotonen epäili, etteivät nekään poista kosteus- ja homeongelmia. Hän ihmetteli esimerkiksi kohtaa, jossa todettiin, että haitallisen veden valuminen rakenteiden sisään tai läpi estetään. Luotosen mielestä painimme homeongelmissa juuri ”haitattomaksi” tulkitun kosteuden tai veden vuoksi. Hän vaati määräysten virheiden ja epäloogisuuksien korjaamista ja samalla vaati selvitystä siitä, mitkä vanhat säännökset ja ohjeet ovat johtaneet nykyiseen rakennusvauriokantaan.

Parasta näissä uusissa ohjeissa oli märkätilojen vedeneristämisvaatimusten selvä tiukkeneminen.

VTT jatkoi tästä tutkimalla, miten tehdään takuulla kosteusvarma kylpyhuone ja miten markkinoilla olevat ratkaisut ja materiaalit toimivat ja kestävät. Mukana oli 25 valmistajaa 83:lla tuotteella. Valmistajia piti maanitella mukaan, mikä ilmeisesti johti siihen, että sen sijaan, että VTT olisi julkistanut testituloksia, se suositteli yrityksille VTT:n tuotesertifiointia.

Rakennuslehteä tietojen salailu ärsytti, mutta sertifiointia se kannatti.

”Tällä hetkellä kylpyhuoneiden lattioiden vedeneristykseksi valitaan usein pelkkä muovimatto, jolla on vain kymmenen vuoden takuu. Useimmiten työmaalla perustellaan puutteellista vedeneristystapaa sillä, ettei ohjeita riittävästä vedeneristämistä ole olemassa”, Auri Häkkinen kirjoitti.

Lastulevyt ärsyttivät hengitystä

Sisäilmaongelmat nousivat ensimmäistä kertaa julkisuuteen ei suinkaan homeen vaan lastulevyjen takia. Vuonna 1975 lastulevyjen formaldehydin ärsyttävä haju oli ykkösuutinen päivälehdissäkin.

Ongelman syitä olivat lastulevyteollisuuden huono laatu ja heikko moraali. Osassa levyissä liiman kondensoituminen ja kovettuminen ei ollut tapahtunut oikealla tavalla. Näitä levyjä teollisuus myi ns. hylkylastulevyinä ilman, että kuluttajille kerrottiin materiaaliin liittyvistä terveyshaitoista.

Myös tavallisista levyistä vapautui jonkin verran formaldehydiä ja se lisääntyi, jos levy maalattiin vesiliukoisella maalilla. Lääkintöhallituksen osastopäällikkö Olavi Elo sanoi Rakennuslehdessä, että ärsytyksen vaikutus terveyteen on hidas ja vasta vuoden päästä voi ilmetä nenän limakalvojen pysyvää kuivumista.

Vuoteen 1980 mennessä kävi selville, että kyse ei ollut vain Suomessa myydyistä sekundalevyistä vaan lastulevyn formaldehydihaju oli maailmanlaajuinen ongelma. Sen johdosta urehartsiliimojen formaldehydipitoisuutta oli jo vähennetty rajusti.

”Lastulevytehtaissa tuotantoa seurataan tarkasti hajun suhteen ja niin sanottua liimaraakkilevyä ei myydä”, vakuutti Lastulevy-yhdistyksen toimitusjohtaja Veikko Savolainen.

Lääkintöhallitus asetti vuonna 1981 lastulevyteollisuuden formaldehydipitoisuudelle tiukat rajat. Sen seurauksena lastulevyteollisuus toi markkinoille ammoniakkikäsittelyllä neutraloidun levyn.

”Lastulevyjupakka paisui valtaviin mittasuhteisiin teollisuuden salailun vuoksi. Teollisuuden asiantuntijat olivat hiljaa ongelmasta ja antoivat yleisölle perättömiä tietoja. Rakennusliikkeet saivat jupakassa syyttä tahroja takkiinsa, sillä tuskin kukaan mestari arvasi rakentavansa asukkaille epäterveitä taloja”, kirjoitti toimittaja Auri Häkkinen tapauksesta vuonna 1984.

Myrkky-Savolaisen lempinimen medialta saanut Veikko Savolainen oli silloin Rakennuslehden hallituksen puheenjohtaja ja pari vuotta myöhemmin toimitusjohtaja, mitään kaunoja tuo lehden kriittinen kirjoittelu ei häneen jättänyt.

Materiaaleista sisäilmapäästöjä

Se, että rakennusmateriaalit ovat osasyynä huonoon sisäilmaan, alkoi selvitä 1980-luvun lopulla. Samaan aikaan havaittiin, että vanhojen rakennusmateriaalien sisältämä asbestikin oli iso terveysongelma. Vuonna 1986 ryhdittiin vaatimaan asbestikartoituksia ja asbestipurkutöiden luvanvaraisuutta. Asbestipurku on kuitenkin työturvallisuus- eikä niinkään sisäilmaongelma, joten en käsittele sitä sen enempäää.

Suomen Akatemia ja kauppa- ja teollisuusministeriö julkistivat syksyllä 1986 laajan sisäilmastotutkimuksen. Teknillisen korkeakoulun LVI-tekniikan professori Olli Seppäsen johtamassa sadan hengen tutkijaryhmässä oli mukana myös lääkäreitä ja ympäristöhygienikkoja. Silti home-sanaa ei tutkimuksesta tehdyssä Rakennuslehden laajassa jutussa löytynyt etsimälläkään.

Tutkimus vahvisti käsitystä, jonka mukaan tupakansavu oli pahin sisäilman pilaaja. Tupakka aiheutti myös eniten ylimääräistä ilmanvaihdon tarvetta, joka puolestaan lisäsi energian kulutusta.

Radon, formaldehydi ja eräät orgaaniset yhdisteet todettiin tupakan lisäksi tavallisiksi epäpuhtauksien aiheuttajiksi.

Lastulevyä pidettiin tärkeimpänä formaldehydiongelman aiheuttajana. Sen todettiin olevan kuitenkin teknisesti ratkaistavissa. ”Myös useat muut rakennus- ja sisustusaineet ovat merkittäviä formaldehydin lähteitä”, tutkimus totesi.

”Sisäilman orgaaniset yhdisteet ovat peräisin pääasiassa rakennusmateriaaleista. Ulkomaiset tutkimukset viittaavat siihen, että liian vähäinen ilmanvaihto saattaa tehdä niistä terveydelle ja viihtyvyydelle haitallisia.”

Tutkijat arvioivat sisäilman laadun heikentyneen, mutta ehdottomasti turvallisten raja-arvojen antaminen ilman epäpuhtauksille oli heidän mielestään silloisilla tiedoilla mahdotonta.

”Myöskään eri sisäilmastotekijöiden yhteisvaikutusta ihmiseen ei juuri tunneta”, tutkijat totesivat.

Suhteelliselle kosteudelle tutkimus määritteli terveyden kannalta ihannearvoksi 40-60 prosenttia. Energiataloudelliset näkökohdat huomioon ottaen tutkimus suositteli kuitenkin selvästi alempaa arvoa eli 25-45 prosenttia, sillä tutkijat arvioivat, että lievä kuivuus ei ole haitallista terveelle ihmiselle puhtaissa olosuhteissa.

”Haihtuvien orgaanisten yhdisteiden arvellaan olevan yksi sairaan rakennuksen aiheuttavista tekijöistä”, arvioi VTT:n tutkija Kristiina Saarela vuonna 1989. ”Esimerkiksi PVC-lisäaineet sisältävät yhdisteitä, jotka saattavat siirtyä sisäilmaan.”

Ongelmana olivat heikot tiedot siitä, mitä lisäaineita materiaalit sisältävät. Tuoteselostukset vaikenivat niistä tuotesalaisuuksina. Kuluttajan oli mahdoton erottaa sisäilman kannalta hyvät materiaalit huonoista. Esimerkiksi lattiamateriaalia ostettaessa ei ollut mitään tietoa, mitä se päästää ilmaan.

”Rakennusmateriaalien valvonta pitäisi saada tutkimuksen kautta kuriin, jotta päästäisiin riittävään ilman laatuun. Näin ilmanvaihto voitaisiin mitoittaa tilana ihmisten toimintojen eikä rakennusmateriaalien perusteella”, LVI-tekniikan professori Olli Seppänen TKK:sta sanoi.

Tämä rakennusmateriaalien sisäilmaluokitus saatiinkin sitten käyntiin. Tosin vuonna 2017 Senaatissa todettiin, että monien huonekalujen tai rakennustuotteiden M1-luokitukseen ei voinutkaan luottaa. Huonekalut oli syytä tuulettaa varmuuden vuoksi ja rakennustuotteista saattoi asennusvaiheessa vapautua hengistystä ärsyttäviä kemikaaleja.

1990-luvulla huomattiin, että eläinperäistä valkuaisainetta, gelatiinia, sisältävien kuivien tilojen seinä- ja kattotasoitteet voivat pilaantua kosteuden vaikutuksesta ja aiheuttaa asukkaille haju- ja terveyshaittoja.

”Kosteuden vaikutuksesta gelatiini pilkkoutuu, jolloin tasoiteaine pilaantuu ja ilmaan vapautuu typpi- ja rikkiyhdisteitä”, kertoi ympäristönvalvontapäällikkö Pertti Forss Helsingin kaupungin ympäristökeskuksesta vuonna 1995.

”Ongelman laajuus ei ole iso, mutta uusia ongelmatapauksia tulee joka toinen viikko.”

Optirocin tuoteryhmäpäällikkö Gunnar Forsman kertoi, että gelatiinipohjaiset seinä- ja kattotasoitteet olivat olleet jo 30 vuotta yleisimpiä kuivissa tiloissa käytettyjä tasoitteita. Hänen mielestään ongelman syy ei ollut tasoitteissa vaan ohjeiden vastaisessa käytössä. Optiroc oli kuitekin siirtynyt käyttämään myös muovipohjaisia tasoitteita, joissa gelatiinia ei ollut.

Vantaalainen työterveyslääkäri Esko Sammaljärvi sanoi, että yhdeksän kymmenestä valkuaisainepohjaisella tasoitteella käsitellyn asunnon asukkaasta kärsi tasoitteen aiheuttamista terveydellisistä ongelmista, kuten väsymyksestä ja apatiasta.

Ammoniakki nousi keskustelunaiheeksi vuonna 1997, kun Helsingin Talissa viisi vuotta vanhassa talossa löytyi liian korkeita pitoisuuksia. Se oli VVO:lle jo toinen tapaus. VVO:n taloissa oli aiemmin ollut myös homeongelmia. Niiden syynä oli ollut riittämätön ilmanvaihto. Se ratkaistiin estämällä asukkaita sulkemasta ilmanvaihtoa. Samaa aiottiin kokeilla ammoniakkiongelmaankin.

Yksi syy ongelmaan oli kasetiinipitoiset tasoiteaineet, jotka toimivat hyvin vain kuivissa olosuhteissa. Betonilaatan pitäisi antaa kuivua ennen päällystämistä.

Pentti Lumme Lohja Ruduksesta sanoi,että ympäristöministeriöllä ei ole terveyteen perustuvia ohjearvoja ammoniakille. Siksi hänen mielestään asukas ei hyödy mitään siitä, että joku käy mittaamassa korkeita ammoniakkipitoisuuksia. Hän muistutti, että eri ihmiset reagoivat eri tavalla samanlaisiin ammoniakkipitoisuuksiin ja varoitti siksi ammoniakkihysteriasta.

Tasakatosta tuli ongelmakatto

Kosteusongelmia aiheuttivat myös epäonnistuneiksi riskirakenteiksi osoittautuneet tasakatot.

Tasakatot alkoivat yleistyä eräänlaisena arkkitehtuurimuotina 1960-luvulla. Kun harjakatot tekivät paluun vuoden 1972 Kangasalan asuntomessuilla, Rakennuslehden toimittaja ihmetteli, mihin kunnon harjakatot olivat ehtineet kadota runsaassa kymmenessä vuodessa. Hän arveli, että asemakaavat ohjasivat tekemään lähes pelkästään tasakattoja, jotka olivat arkkitehtien ja kaavoittajien suosiossa.

Asuntohallitus oli ollut yksi suunnannäyttäjistä. Lahelan asuntomessuille vuonna 1970 valmistui Asuntohallituksen koetalo, jonka oli suunnitellut Pentti Petäjä. Se oli neliönmuotoinen, matalaperustuksinen, tasakattoinen ja räystäätön. Lämmitysmuotona oli suora sähkölämmitys. Siinä oli siten kaikki mahdolliset virheet. Kangasalan messuille tehtiin samalla pohjalla kerrostalo, jonka rakensi ilman kilpailua sittemmin lahjusoikeudenkäynneissä surullisen kuuluisaksi tullut Noppa. Talo oli pesubetonipintainen, tasakattoinen, räystäätön ja parvekkeeton eli kaikkea muuta kuin hyvä esimerkki.

Tasakatot oli ilmeisesti aika suomalainen ilmiö, sillä vuonna 1974 Kattohuopayhdistys moitti harjakattojen yleistyessä, että uusien talojen ulkomuoto alkaa muistuttaa kovasti ruotsalaisia taloja, mitä liitto ei ilmeisesti pitänyt hyvänä.

Yhdistys tilasi vuonna 1974 kyselyn kattomuodoista. Vastaajina oli arkkitehteja, insinöörejä ja mestareita sekä rakennustarvikemyyjiä. Pientalon suosituimmaksi katoksi tuli loiva. Sitä kannatti lähes puolet, tasakattoa 28 prosenttia ja harjakattoa vain 22 prosenttia. Arkkitehdeista tasakattoa kannatti 35 prosenttia eli he olivat tässä valikoidussa porukassakin innokkaimmin tasakaton puolella.

Kun RIL teki ensimmäiset rakennusten veden- ja kosteuseristysohjeet eli RIL 107:n vuonna 1976, oltiin jo sen tosiasian edessä, että täysin vaakasuoria kattoja oli tehty paljon. Vaikka ongelmista oli jo jonkin verran tietoa, tasakattoja ei uskallettu kieltää, vaan niiden teko hyväksyttiin seuraavalla ehdolla: mikäli pitkäaikainen kokemus tai suoritetut kokeet osoittavat, että ratkaisu kestää veden jäätymisen aiheuttamat rasitukset tai veden jäätyminen on estetty.

Pari vuotta myöhemmin tuota ”hyvän rakentamistavan” ohjetta laatimassa ollut diplomi-insinööri Mikko Vahanen totesi, että jyrkkään kieltoon ei voitu mennä, koska kokemusta ei ollut riittävästi.

”Nyt alkaa olla jo riittävästi negatiivista kokemusta”, hän totesi.

Huopakattomateriaalien murtuminen oli tasakatoissa yleinen ongelma. ”Melkein aina yhtenä syynä on alimitoitus. Työselityksessä on ollut merkintänä 3-kertainen huopakate, ja siitä urakoitsijan on ollut helppo etsiä halvin 3-kertainen kate. Työselityksen määräys on täyttynyt ja urakoitsija on ollut tyytyväinen halpaan kattoon. Näin on syntynyt kuin huomaamatta otollinen rakenne murtumille”, sanoi rakennusmestari Sauli Kuntsi vuonna 1977.

Hän muistutti, että paras ja kalleinkaan katto ei kestä ilman säännöllistä tarkastusta ja huoltoa.

Vuonna 1978 Tasakattourakoitsijat laativat ohjevihkosen ”Toimiva tasakatto”, mutta se oli myöhässä. Vuotavia tasakattoja vaihdettiin jo yleisesti harjakatoiksi.

”On vaikea tehdä pysyvästi vedenpitävä vaakasuora katto”, Mikko Vahanen sanoi. ”Kylmässä ilmanalassamme sen tekee vieläkin vaikeammaksi kermien ominaisuuksien muuttuminen kovalla pakkasella. Vetolujuus pienenee ja bitumi kovettuu. Murtopinta on lasiin verrattava. Katolle lammikoitunut vesi repii jäätyessään syksyisin kermejä irti toisistaan sekä alustasta.”

Vahasen mukaan arkkitehtien epäterve vaakasuorien kattojen esteettinen ihannointi sekä rakennesuunnittelijoiden välinpitämättömyys ja kritiikitön suhtautuminen arkkitehtien vaatimuksiin, oli syynä siihen, että tasakatoista tuli ongelmakattoja.

”Yksi syy tehtyihin virheisiin oli myös kattourakoitsijoiden asenne: laajenevasta markkinakakusta piti saada valtaosa mihin hintaan tahansa”, Vahanen sanoi Kattourakoitsijaliiton kokouksessa.

Liiton nimikin oli jo vaihtunut tasakattojen heikon maineen vuoksi Tasakattourakoitsijoista Kattourakoitsijoiksi.

Kun diplomi-insinööri Erkki Tikkanen teki vuonna 1982 tutkimuksen tasakattojen vaurioista, hän yllättyi suunnitteluvirheiden edelleen suuresta määrästä. Monet virheelliset tasakatot olivat vielä niin uusia, että ne kuuluivat katteille annettavan 10 vuoden takuun piiriin. Hän arveli, että urakoitsijat olivat ilmeisesti vähin äänin korjanneet kattoja kertomatta suunnittelijalle suunnitteluvirheistä.

Erityisesti rakentamisen huippuvuosina 1973-1974 tehdyt tasakatot osoittautuivat vaurioalttiiksi. Virhelista oli pitkä: suunnitteluvirhe, joista pahimpana liian pieni kattokaltevuus, lujuudeltaan liian heikot katemateriaalit, riittämätön kateainekerrosten määrä, väärä katteen alusta, riittämätön lämmöneristeen tuuletus sekä läpivientien, räystäiden, liikuntasaumojen virheelliset tai huonot ratkaisut.

60 prosenttia tasakatoista ei saatu kuntoon edes korjaamalla.

Ongelmia oli ammattikohteissakin, sillä Rakennushallituksen 402 tasakattokohteesta yli sadassa eli neljäsosassa oli vikoja vuonna 1982.

Tilanne rauhoittui, kun suunnittelu, materiaalit ja työtekniikat paranivat, kattoihin tulivat minimikaltevuudet eikä pientaloihin enää tehty puhtaita tasakattoja.

Uusia riskejä tuli kuitenkin katemateriaalien maahantuonnin kautta. Yksikerroskatteilla pelataan kattokasinoa, otsikoi Rakennuslehti 19.4.90. Maassa oli kattosota, kun maahan oli tuotu yksikerroskatteita, joiden toimivuudesta ei ollut tietoa.

”RIL 107 vedeneristysohjeet eivät koske yksikerroskatteita. Ne ovat kateaineiden villiä aluetta”, Mikko Vahanen varoitti.

Katteille saatettiin antaa kilpailumielessä pitkiä takuuaikoja, mutta 1990-luvun lamavuosina yritys oli saattanut lopettaa toimintansa jo ennen takuuajan loppumista. Takuu kesti vain niin kauan kuin työmaalta lähteneen tekijän auton perävalot näkyivät.

Liian ohuista tiilijulkisivuista pääsi vesi läpi

Tasakatot olivat osa 1960-1970-lukujen laatikkoarkkitehtuuria. 1980-luvulla arkkitehtuuri vapautui tuosta laatikostaan, mikä toi uusia osaamishaasteita.

”Rakentaminen muuttui 80-luvulla monimuotoisemmaksi, mutta monimuotoisen ja ilmeikkään rakentamisen vaativat detaljit jäivät paikoin ratkaisematta”, Erkki Tikkanen sanoi.

Hän varoitti 1980-luvun alussa muun muassa yleistyneistä erkkereistä, joiden kautta vesi saattoi päästä rakenteisiin.

Ongelmia oli myös uuden paluun tehneissä tiilijulkisivuissa, jotka eivät olleet kuitenkaan entisen tyylisiä massiivirakenteita vaan hyvin ohuita ”kuorrutuksia” betonitalossa.

Koska rakennusoikeus mitattiin silloin rakenteen ulkopintojen mukaan, tilasivat rakentajat mahdollisimman ohuita julkisivuja. Varsinkin meren rannalla ne osoittautuivat riskirakenteiksi joutuessaan alttiiksi vaakasateille ja tuulelle, jotka painavat helposti vettä sisään.

Julkisuuteen pääsi Alkon Salmisaaren varasto- ja pullottamorakennus, jonka puhtaaksimuurattujen seinäpintojen saumat päästivät vuonna 1981 vettä lämmöneristeisiin. Alkon teknillisen osaston päällikkö Ahti Valpas varoitti sen seurauksena rakentajia puolen kiven tiiliseinien riskeistä.

”Niiden kanssa on oltava tarkkana. Puolen kiven paksuisen muurin läpäisseelle vedelle ei ole suunniteltu poistumistietä vaan se on päässyt kerääntymään rakenteisiin ja vesi on imeytynyt lämmöneristeisin. Se, että muuraukset pystysaumat vuotavat, näyttää johtuvan ilman nokkalaastia toteutetusta muuraustavasta.”

Nokkalaastin pois jättäminen oli hieman nopeuttanut työtä.

Professori Pentti Vähäkallion mukaan paluuta koko kiven tai puolentoista kiven rakenteisiin ei ollut vaan ohuen rakenteen erityisvaatimukset piti hänen mukaansa ottaa huomioon suunnittelemalla vedelle helppo valumistie.

Samanlaisia ongelmia paljastui 1980-luvulla Katajanokan asuinkerrostaloissa Helsingissä. Seinät oli rakennusoikeuden maksimoimiseksi tehty mahdollisimman ohuiksi. Talot oli tehty Tiilikeskuksen ohjeilla, mutta silti tiilen takana oleva tuuletusrako jäi niin kapeaksi, että laasti tukki sen. Vuonna 1980 valmistuneessa talossa havaittiin vaurioita pian sen valmistumisen jälkeen, mutta niitä korjattiin vielä 2000-luvulla. Samalaisiin julkisivutiilien vaihtamisiin jouduttiin monissa muissakin tuon aikakauden ”tiilitaloissa”.

Jopa presidentti Koiviston ostamassa talossa sadevesi tunki tiiliseinän läpi ja valui alaspäin. Kun vastaan tuli ikkunakarmi, niin vesi haki erilaisia reittejä: sisälle, seinärakenteisiin ja ehkä uloskin.

Suuret rakennuttajat, kuten Helsingin ATT tai Helsingin Sato tai heidän käyttämänsä suunnittelijat eivät reagoineet ongelmiin. Rakennusliikkeidenkin oli vaikea puuttua asiaan, sillä laskentavaiheessa suunnitelmat olivat valmiit ja niiden muuttaminen olisi ollut todella kallista. Esimerkiksi Otto Wuoriolla oli kuitenkin tapana lähettää urakkasopimuksen jälkeen tilaajalle kirje, jossa edellytettiin julkisivun suunnittelua vettä pitäväksi. Eräs ratkaisu oli lisätä ikkunakarmin päälle pelti, joka ohjasi sadeveden ulos, kertoi Otto Wuoriolla työskennellyt Timo Sääksvuori.

Hänen mukaansa hämmästyttävän samanlaisia virheitä on tehty vuosista ja vuosikymmenistä toisiin.

Kun Helsingin rakennusvalvonta kartoitti yleisimmät rakennusvirheet vuonna 1993, kerrostaloissa riesana olivat edelleen julkisivut ja pientaloissa kosteusvauriot.

Yli-insinööri Keijo Sihvosen mukaan yksi syy ongelmiin oli rakennusinsinöörien koulutuksessa. ”Rakennussuunnittelija koulutetaan lujuuslaskijaksi, ei rakennusfysiikan asiantuntijaksi. Rakentajilla puolestaan on jatkuvasti ollut taipumus omaksua ratkaisuja ja toimintatapoja, joiden riskejä ei ole riittävästi testattu ja tunnettu.”

Rakennusvalvonta ei voinut puuttua edes selviin riskirakenteisiin. Sihvonen mainitsi esimerkkinä Ruoholahden Jaalapuistoon rakennettavan talon. Sen seinärakenne oli samanlainen, joka oli osoittautunut Katajanokan vastaavanlaisissa merenrantaolosuhteissa huonoksi.

”Mutta koska se täytti määräykset, ei rakennusvalvonta voinut estää sen käyttöä.”

Tingittyä suunnittelua ja vaarallisia kokeiluja

Rakentamisen laatua paljon tutkinut Erkki Tikkanen arvioi jo 1990-luvun alussa, että osa rakenteilla olevista rakennuksista tulee kärsimään kosteusvaurioista. Tinkiminen suunnittelukustannuksista oli hänen mukaansa yksi syy tähän.

”Suunnittelukustannusten minimoimiseksi toimistoissa on kyllä kehitetty runsaasti vakioratkaisuja. Heikkoutena on, että niiden soveltuvuutta kyseessä olevaan tapaukseen ei selvitetä.”

YIT:n talonrakentamisen toimialajohtaja Matti Haapala kirjoitti 1990-luvun puolivälissä, että yksi syy suunnitteluvirheisiin on kansallinen mieltymyksemme kaikkeen uuteen, jonka seurauksena rakentamisesta on tullut käytännön kokeilujen kenttälaboratorio.

”Rakennetussa ympäristössä erottuvat selkeinä viidestä kymmeneen vuoteen kestäneet kaavoituksen ja arkkitehtuurin virtaukset. Milloin on rakennettu betonipintaa, milloin tasakattoa, milloin erkkeriä, uloketta ja klinkkeriä ja toisinaan taas teräsrakennetta, lasia ja pian ehkä kerrostalotkin ovat puuta.”

”Kun yhden muotivirtauksen edellyttämästä tekniikasta on saatu käytännön kokemuksia ja erehdyksistä olisi otettavissa oppia, ollaan jo siirtymässä uuteen kokeilemattomaan arkkitehtuuriin ja materiaalivalikoimaan.”

Hänen mielestään on tämän kulttuurimme syytä, että olemme rakentaneet homeelle alttiita, räystäättömiä, peltoon vajonneita lättänöitä vailla kunnon kivijalkaa. Tähän kulttuuriin kuului hänen mukaansa myös se, että tilaaja ajattelee vain halvinta hintaa ja muutenkin riisuttuja suunnitelmia riisutaan lisää.

Betoni ei ehtinyt kuivua kovassa kiireessä

1990-luvulla rakentamisen kustannuspaineet ja pian myös kiire kasvoivat. Nokian rakennuttamat toimistohankkeet näyttivät mallia siihen, kuinka rakennusaikoja pystyttiin puristamaan. Sama ajattelu tuli muuhunkin rakentamiseen. Riskien toteutumista ei tarvinnut odottaa kauaa.

Kylpyhuonelaattojen irtoilu yllätti vuonna 1996 YIT:n Helsingissä Ruoholahteen tehtävässä asuntokohteessa. Siitä aiheutui miljoonan markan kulut. Joissakin kohteissa kaikkien asuntojen laatat halkeilivat jo ensimmäisen vuoden aikana.

”Yksi syy irtoilulle on se, että rakentamisen entistä kiivaamman tahdin vuoksi seinät eivät ehdi kuivua riittävästi ennen laatoitusta. Nopean rakentamisen vuoksi seinäelementit ovat suhteellisen tuoreita laattoja kiinnitettäessä. Syynä ovat myös työvirheet, kun on valittu halvimmat tekijät”, Rakennuslehti kirjoitti.

”Vikaa on ollut myös laasteissa ja liimoissa, jotka eivät sovellu nykyiseen kiivastempoiseen rakennusrytmiin”, kertoi YIT:n Uudenmaan aluerakentamisyksikön päällikkö Kari Toikka.

Taloon tehtiin ääneneristyssyistä kaksinkertainen ns. uiva betonilattia. Uuden rakenteen kuivumisesta ei ollut riittävästi testattua tietoa, mikä tuli ilmi kaakeleiden irtoamisina, ja myös parketit jouduttiin vaihtamaan. Kuivaustöitä tehneestä Fuktorista kerrottiin, että yhtiöllä riittää vastaavanlaisia töitä monissa uusissa taloissa.

”Taloja rakennetaan nyt niin kireällä aikataululla, ettei betoni ehdi kuivua kunnolla.”

Helsingin ATT:n kohteissa laattoja oli irronnut sekä betoni- että kipsilevyseinissä. Tällä kertaa syyksi paljastui liian nopea laastin kuivuminen. Ongelmia oli myös seinien kosteuseristyksissä.

”Eristystöiden vähäisen arvostuksen vuoksi siihen saatetaan sysätä ammattitaidoton harjoittelija tai apumies”, sanoi Gyprocin tuotepäällikkö Seppo Leimala.

Rakennuslehti käynnisti keskustelun siitä, pitäisikö rakennusaikojen lyhentämistä rajoittaa. ”Tumput suorana odottelusta ei hyödy kukaan”, YIT:n pääkaupunkiseudun asuntotuotannon johtaja Kari Inkinen vastasi tähän.

YIT:llä aikataulun lyhentäminen oli yrityksen yksi keskeisistä tulostavoitteista. Siitä kuitenkin luovuttiin vuonna 1997 kosteusriskien paljastuttua. Kehityshankkeeseen ”Kosteuden hallinta rakentamisessa” se otti kumppanikseen Lohja Ruduksen, Vaisalan ja Hummitestin.

Uivien lattioiden lisäksi myös runkorakenteissa ryhdyttiin käyttämään tavallista nopeammin kuivuvia ja tavallista vähemmän vettä sisältäviä betonimassoja. Merikannonrannan luksusasuntokohteessa Helsingissä betonirakenteille jätettiin noin viisi kuukautta aikaa kuivua.

Kosteuskysymysten vaativudesta kertoo se, että näistä ponnisteluista huolimatta YIT:llä on ollut vielä viime vuosinakin ongelmia niin Vantaalla Kanniston koulun kuin Helsingissä Malmin sairaalankin lattioiden kosteudehallinnnan kanssa.

Oulun rakennusvalvonta otti uuden virastopäällikkönsä Tapani Mäkikyrön myötä tässä asiassa edelläkävijän roolin.

”Oulun rakennusvalvonta edellyttää rakentajilta erillisen kuivatussuunnitelman laatimista rakentamiskosteuden hallitsemiseksi nopeutetussa rakennustuotannossa, Mäkikyrö kirjoitti vuonna 2001 Rakennuslehdessä.

Hän oli huolissaan siitä, että Oulussa 20 000 neliön laajuisia tai kahdeksan kerroksen korkuisia rakennuksia valmistuu kuudessa kuukaudessa. Erityisesti tällaista vauhtia oli vaadittu Nokian hankkeissa.

”Rakennustyön maksimaalisesta nopeudesta on tullut tärkeä kilpailutekijä rakentajaa valittaessa. Nopeissa suorituksissa on kuitenkin omat riskinsä, jotka voivat realisoitua tuntuvina jälkilaskuina.”

Vuonna 2011 RIL julkaisi kirjan ”Kosteudenhallinta ja homevaurion estäminen”. Siinä ensimmäistä kertaa kosteudenhallintaan paneuduttiin koko rakennusprosessin kannalta.

Jatkoa seurasi vuonna 2015, kun Kuivaketju10-hankkeessa Oulun rakennusvalvonta listasi keskeisimmät kosteudenhallinnan riskit, jotta suunnittelija ja työmaa osaisivat löytää kulloiseenkin tapaukseen oikeat keinot niiden välttämiseksi. Työmaan kosteudenhallintaa ohjeistava Kuivaketju10 on päätynyt jo yleiseksi suositukseksi, jolla uusien asetusten vaatimukset täytetään.

Koneellisesta ilmanvaihdosta tuli ilmanvaihto-ongelma

Rakennusten sisäilmaongelmien syynä oli paitsi veden pääsy rakenteisiin myös se, että ilmanvaihto ei toiminut kunnolla eristeiden lisäämisen ja rakenteiden tiivistämisen jälkeen.

Vanhoissa rakennuksissa käytettiin painovoimaista ilmanvaihtoa ja ikkunatuuletusta. Ilmaa ulosvieviä hormeja oli keittiössä, pesutiloissa ja vessoissa. Ilmaa tuli sisään sitä varten suunniteltujen aukkojen kautta.

Koneellinen ilmanvaihto yleistyi 1970-luvulla. Rakennuksen ullakolla oli huippuimuri, joka veti ilmaa huoneistoista. Ulkoseinissä saattoi olla tuloilmaventtiili, mutta usein ajateltiin, että riittävästi korvausilmaa saadaan ikkunatiivisteiden vuotojen kautta. 1970-luvun puolivälin energiakriisin myötä niitäkin alettiin tukkia.

Energiakriisi synnytti laajasti julkisuutta saaneen käsitteen pullotalo, kun ilma ei kiertänytkään entiseen tapaan hyvin eristetyissä ja tiivistetyssä talossa.

Pullotaloista keskusteltiin Rakennuslehdessä vuonna 1979. ”Sellaisen tiiveyden saavuttaminen on vaikeaa eikä enää suotavaakaan. Mutta valitettavasti ei kylliksi tunneta pullon haittapuolia eikä etuisuuksiakaan. Toisaalta ei tunneta riittävästi myöskään vuotoja ja niiden vaikutuksia”, lehti tasapainoili kysymyksen kanssa, josta alan professoritkin ovat vääntäneet vuosikymmeniä kättä.

Viranomaiset siirsivät tässä asiassa asiantuntijavaltaa alan yhdistyksille eli lobbareille.

Ympäristöministeriö antoi vuonna 1984 uusien ilmanvaihtomääräysten laatimisen Lämpöinsinööriyhdistyksen tehtäväksi. Lehdistö villiintyi toimistoinsinööri Pirjo Kimarin mukaan tästä. Hän paheksui kirjoituksia, joissa pahasti riepoteltiin valmisteilla olevia määräyksiä. ”Eräs lehti puhui jopa ministeriön uudesta hukkaputkesta, toinen ministeriön ilmanvaihtovillityksestä tai uusista pakkomääräyksistä.”

Kimarin mukaan näiden kirjoitusten tarkoitus oli varmaankin ministeriön mustamaalaaminen, mutta samalla kielteisestä kirjoittelusta sai osansa koko ilmanvaihtoala. Kimari kiisti, että ministeriö olisi valmistelemassa mitään koneellisen ilmanvaihdon pakkomääräyksiä.

”Innokkaimmat LVI-miehet ovat tuomassa koneellista ilmastointia myös asuntoihin. Ilmastointilaitteiden myyntiä tämä ainakin lisäisi. Halvempi vaihtoehto on asunnon tuuletus tuuletusikkunan kautta”, todettiin TKK:n LVI-tekniikan laitoksen raportissa Tuuletuskäyttäytyminen ja sen vaikutus sisäilmaan.

TKK:n mukaan ikkuntatuuletus ei juurikaan lisää energiahukkaan ja oikein toteutettuna se on energiataloudellisesti edullisempi kuin pelkkä poistoilmanvaihto.

”On monia tilanteita, joissa koneellinen ilmanvaihto ei kykene vastaamaan tilapäisen ilmanvaihdon lisätarpeeseen. Tämä koskee esimerkiksi ruoanlaittoa ja suihkussa käyntiä. Oikeaoppinen, korkea ja kapea tuuletusikkuna aiheuttaa niin voimakkaan ilmavirtauksen huoneessa, että tuuletus voidaan hoitaa nopeasti”, raportti toteaa.

Toimistopäällikkö Risto Aurola sosiaali- ja terveysministeriöstä ihmetteli ilmanvaihtoalan hidasta tuotekehitystyötä. Hän arveli, että asia ei tule kuntoon ilman viranomaisten määräyksiä.

”Ei luulisi olevan mahdotonta rakentaa sellaista ilmastointia, jossa korvausilma tulee myös makuuhuoneeseen. Asuintaloissa pysäytetään usein energiansäästösyistä keskuspuhallin yöksi, jolloin ilmastontia kaivataan kuitenkin enemmän kuin päivällä.

Tiiviit talot edellyttivät hänen mukaansa sitä, että tuuletus on kunnossa. Pelkästään ilmastoinnin tehoa parantamalla ja johtamalla korvausilma järkeviä teitä asuntoihin, voitaisiin monet ongelmat välttää.

”Jos tiiviissä asuintalossa kosteutta pääsee kertymään rakenteisiin, saattaa seurauksena olla bakteerien, sienien, hiivojen ja homeiden pesiytyminen”, hän arvioi.

Ruotsissa jo tunnistettu Sairaan rakennuksen syndrooma esiteltiin vuonna 1984 VTT:n järjestämässä tilaisuudessa. Sairas-rakennus-oireyhtymäksi kutsuttii uusissa, koneellisesti ilmastoiduissa taloissa havaittuja sairausoireita.

”Sairaassa rakennuksessa asuvat tai työskentelevät ihmiset valittavat epämiellyttävistä hajuista, väsymyksestä, päänsärystä ja hengitysteiden ärsyyntymisestä”, määriteltiin tämä syndrooma myöhemmin.

LVI-alan mukaan energian säästö oli osasyyllinen sisäilman heikkenemiseen. ”Kun rakennusta on tiivistetty, on samalla ilmanvaihtoa pienennetty, vaikka sitä olisi pitänyt lisätä.”

Joidenkin mielestä ongelman syy oli uusissa materiaaleissa, jotka erittävät sisäilmaan erilaisia kemiallisia tai biologisia aineita, jotka aiheuttavat sitten oireita. Monet tutkijat arvelivat, että oireet johtuvat eri aineiden yhteisvaikutuksesta.

Joidenkin mielestä kyse oli myös psykologiasta. Kun ihmisille kerrotaan sisäilmaongelmista, he alkavat niitä myös tuntea, ajateltiin jo 1980-luvulla.

Vuonna 1987 ympäristöministeriön insinööri Esko Kukkonen kävi katsomassa Ruotsissa sairaiksi todettuja lastentarhoja. ”Ne on nyt tutkittu ja todettu, että kyseessä ovat olleetkin syntymävirheet. Ne ovat olleet susia syntyessään”, hän kirjoitti.

Lämmöntalteenotolla varustetut ilmanvaihtokoneet syntyivät 1970-luvulla maksimoimaan energian hyväksikäyttöä. Päätavoite, hyvä sisäilman laatu, jäi kuitenkin toteutumatta. Vuonna 1988 julkaistu tutkimus LTO-koneista paljasti, että tuloilma oli liian kylmää ja sisäilman laatu heikkoa. Huolto ja puhdistus oli vaikeaa ja epäkäytännöllistä. Kojeiden käyttöaste oli olematon, vain 5-20 prosenttia, vedon ja jäätymisen vuoksi. Energian säästön nimissä tai melun takia koneita pysäytettiin yöksi. Bakteerikannan kasvu kanavistossa ja kondenssivesi aiheuttivat ongelmia.

”Huonosti hoidettu ilmanvaihtojärjestelmä aiheuttaa suurimman osa ilman epäpuhtauksista”, todettiin silloin Healthy Building kongressissa Tukholmassa.

Kuopion yliopiston yhdyskuntahygienian laitos tutki vuonna 1987 kolmea erilaista ilmanvaihtojärjestelmää. Tulos oli, että asukkaat kokivat koneellisen ilmanvaihdon repivänä. Lisäksi he kokivat ulkoilman puhtaammaksi kuin putken kautta tulevan, vaikka todellisuudessa näin ei olisi ollutkaan.

Tutkijoiden johtopäätös oli, että rakentamismääräysten ohjetta ilman vaihtumisesta tulisi laskea eli kerroin pitäisi laskea 0,5:stä 0,2:een, jolloin ilmanvaihto ei olisi niin repivää.

Toivomukseen ei tartuttu.

”Ympäristöministeriön kiinnostus jatkotutkimuksen on ollut laimeaa”, apulaisprofessori Taisto Raunemaa totesi.

Hän ihmetteli, että kun Suomessa käytettiin vuosina 1983-86 suuressa sisäilmaprojektissa rahaa yli viisi miljoonaa markkaa, niin lähes kaikki meni tekniikan tutkimiseen, mutta vain vähäinen osa terveysvaikutusten tutkimiseen.

LVI-tekniikan professori Olli Seppänen TKK:sta totesi vuonna 1990, että tiiviissä rakennuksessa painesuhteiden hallinta on oleellisesti vaikeampaa ja toisaalta mitättömätkin vuotoreitit voivat generoida sisäilmaongelmia, kun korvausilmaa vuotaa rakennukseen hallitsemattomasti.

Ruotsissa yksi syy huonolle sisäilmalla löydettiin vuonna 1996 huonosti toimivista ilmastointilaitteista. 80 prosenttia puutteista johtui huonosta hoidosta ja ylläpidosta. Likaiset kanavat oli tyypillinen vika. Hoidonpuute johtui pitkälti siitä, että asennukset olivat liian monimutkaisia.

”Jos on hankkinut koneellisen ilmanvaihdon, on syytä huolehtia, että se on päällä jatkuvasti”, yli-insinööri Helena Vuorelma (nykyisin Säteri) ympäristöministeriöstä sanoi. ”Ilmanvaihto alkaa helposti virrata putkistossa väärään suuntaan, jos ilmanvaihtokoneet välillä pysäytetään. Näin poistokanaviin takertunut lika voi pöllähtää takaisin.”

Energiakriisin aikana tuli ohje, jonka mukaan ilmanvaihto tulee sulkea yöksi. ”Ohje oli täysin väärä”, Vuorelma sanoi.

Asia on edelleen ajankohtainen ja kuntien suhtautuminen siihen on vaihteleva. Yhtenäisiä käytäntöjä vasta pohditaan. Ilmanvaihdon merkitys energiankulutuksessa on niin merkittävä, että monissa kunnissa koulujen ilmanvaihto suljetaan edelleeen käyttöajan ulkopuolella. Toisissa kunnissa pyritään käyttämään modernia tekniikkaa, jolloin ilmanvaihtoa voidaan säätää käyttäjien määrän mukaan.

Säästöjä koulujen ilmanvaihdosta

Säästövimma iski myös koulujen ilmanvaihtoon.

Rakennushallituksessa päällikkönä työskennellyt Martti V. Hilska keksi säästösuunnitelman, joka oli käytössä 60-luvulta 1990-luvun alkuun. Kaikkien Suomessa rakennettavien koulujen ilmanvaihtolaitokset piti suunnitella niin sanotulla käytäväpuhallusjärjestelmällä. Tällöin tuloilman sai ja piti puhaltaa vain koulujen käytäville. Sieltä tuloilma virtasi ylivirtaussäleikköjen kautta luokkahuoneisiin. Luokkahuoneissa oli tällöin ainoastaan poistoilmaventtiilit, joiden kautta ilma poistettiin ulos koulurakennuksesta.

Se aiheutti ongelmia ilmanvaihdon riittävyydestä ja ehkä muitakin ongelmia, sillä käytävän alipaineisuus ei ole aina riittävä.

Rakennusala vastusti ympäristöministeriön entisen yli-insinööri Esko Kukkosen mukaan tuota määräystä koko ajan. Hilskan vaikutusvallan päätyttyä Rakennushallituksessa, siirryttiin nopeasti tavanomaisiin tulo- ja poistoratkaisuihin.

Ilmanvaihto levittää eristeistä irtoavia kuituja

Lähes kaikkien 1970-90-luvulla valmistuneiden julkisten rakennusten ilmakanavissa ja akustoinnissa käytettiin villapohjaisia tuotteita.Vasta 2010-luvulla paljastui, että kuidut irtovat ikääntyessään aiheuttaen ärsytystä, joka muistuttaa paljon homeoireita.

Villalevyjen kuitujen korkea pitoisuus huoneilmassa voi nousta ongelmaksi varsinkin, jos pintoja ei siivota säännöllisesti. Hyväksymisen raja-arvona on keskimäärin 0,2 kuitua neliösenttimetrillä.

Kuidut voivat aiheuttaa erilaisia ylähengitysteiden, silmien ja ihon ärsytysoireita ja ne saattavat altistaa ylätiehengitysteiden tulehduksille. Silmiä ärsyttävä vaikutus perustuu siihen, että kuidut silmiä räpytettäessä hankaavat ja rikkovat silmän ja luomien pintoja.

Hengenvaaralliseen asbestiin mineraalivillakuituja ei voi kuitenkaan verrata, sillä niiden vaikutukset ovat tutkimustiedon pohjalta lähinnä lyhytaikaisia. Suomessa kaupan olevia lasivilla- ja vuorivillakuituja ei ole luokiteltu Työterveyslaitoksen mukaan syöpävaarallisiksi.

Eristeissä sideaineena käytetty fenoliformaldehydi voi valmistusvaiheessa herkistää ihoa. Merkittävämpää on se, että kostuessaan sen sidokset heikkenevät ja eristemateriaali vähitellen hajoaa. Lisäksi hartsin kastuessa tuotteesta pääsee epämiellyttäviä hajuja.

Irtoavat kuidut ovat varsin painavia, joten ne pyrkivät laskeutumaan tasomaisille pinnoille. Niiltä ne tarttuvat ihmisen iholle käsien kautta.

Työterveyslaitoksen erikoismittaushygieenikko Reima Kämppi kertoo löytäneensä 25 vuoden aikana analysoimistaan useista tuhansista sisäilmanäytteistä runsaasti villakuituja.

”Homeongelmasta on ollut kyse vain muutamia kymmeniä kertoja”, Kämppi kertoo.

Reima Kämppi pitää selviönä, että hengitystieoireilu päiväkodeissa ja kouluissa on monissa tapauksissa ei niinkään homeen kuin villakuitujen aiheuttamaa tai ainakin myötävaikuttamaa.

Helsingin kaupungin tilakeskuksen projektinjohtaja Veikko Saukkonen, jolla on pitkäaikainen kokemus myös VTT:llä, kertoo kohdanneensa uransa varrella lukuisia tilanteita, joissa on esiintynyt hengitystieoireilua rakenteiltaan terveeksi todetussa talossa.

”Esimerkiksi keskisuomalaisessa terveyskeskuksessa puolet henkilöstöstä poti hengitysteidensä takia. Kun asia tutkittiin, selvisi että voimakas ilmavirta irrotti kuituja äänieristyskanavasta. Siinä oli suojaamattomana reikälevyn takana jätevillapaloja, joista kuidut olivat irronneet huoneilmaan”, Saukkonen kertoo.

Vuoden 2017 Sisäilmastoseminaarissa puhunut Tuomo Kollanen Vahasen toimistosta nosti esiin korjauskeinoiksi vanhojen tuotteiden vaihtamisen uusiin, mineraalivillapintojen peittämisen kuituja läpäisemättömällä alumiinipaperilla tai akustiikkalevyjen reunojen sidontakäsittelyn esimerkiksi maalaamalla.

Lisäksi on syytä huolehtia puhdistamisesta ja mahdollisesti myös rakenteiden tiivistyksistä. Muuten riski on, että oireita esiintyy korjausten jälkeenkin.

Kämppi pitää riittävää ylläpitosiivousta järkevänä tapana ratkaista ongelma, jos ei ole mahdollista tai varoja vaihtaa rakenteita tai muuttaa ilmanvaihtoteknisiä yksityiskohtia. Ongelmaksi voi tosin jäädä se, että monissa julkisissa tiloissa on katon rajassa pintoja, joihin on hankalaa ulottua päivittäisessä puhtaanapidossa.

Ilmanvaihtokanavien äänenvaimentimien kuitukorjauksissa on otettava huomioon sekin, että äänenvaimennus heikkenee merkittävästi käytettäessä pinnoitteita.

Suodattava päätelaite saattaa auttaa

Ilmanvaihdon kuitulähteet koetaan Kollasen mukaan aina ongelmallisemmiksi ja tärkeämmiksi korjata kuin akustiikkalevyjen.

Ilmanvaihtolaitteiden suodattavasta huonekohtaisesta päätelaitteesta on Suomessa kokemuksia muutaman vuoden ajalta. Kuvassa on Climeconin FIXI-M-tuotteita luokkahuoneessa. Tuloilmalaite varmistaa puhtaan ja vedottoman sisäilman luokkahuoneisiin, suodattaa tuloilmasta epäpuhtaudet sekä estää kanavien kautta kulkeutuvien villapölyjen ja muiden epäpuhtauksien pääsyn huonetilaan.

Sisäilmastoseminaarissa Piia Markkanen Insinööri Studiosta esitteli helsinkiläisen vuonna 1986 valmistuneen toimistorakennuksen, jonka käyttäjät olivat valittaneet silmien oireista, kasvojen ihottumasta ja pään tuntumiselta raskaalta. Rakennuksesta ei löytynyt mikrobivaurioita, mutta sen sijaan mineraalivillakuitujen määrä oli iso. Niiden lähteeksi paljastuivat ilmanvaihtokanavat. Kuitupäästöt saatiin kuriin F7-luokan kasettisuodattimella.

Korjaustapa on yksinkertaisuudessaan sellainen, että ilmanvaihtokanavien huoneenpuoleisiin päihin asennetaan kasettisuodattimella varustettu päätelaite. Ilmamäärät saatiin säädettyä huonekohtaisesti, jolloin päästiin eroon isoista paine-eroista. Lisäksi vuosien aikana kertyneet mineraalivillakuidut puhdistettiin pinnoilta.

Laajempaan remonttiin ei haluttu lähteä, koska rakennuksen peruskorjaus oli lähestymässä.

Veikko Saukkonen kertoo tunnistavansa tilanteet, joissa tällainen ratkaisu voi tulla kyseeseen.

”Noin 95 prosentissa 1970- ja 1980-luvuilla valmistuneista kouluista ja päiväkodeista sisäilmaongelmat johtuvat nimenomaan villakuiduista”, Saukkonen sanoo omana arvionaan.

”Joskus tähän yhdistyy homevaurioita, mutta ilmanvaihtokanavien ja -koneiden villaeristys on kyllä yleisin syy. Kaikkia rakennuksia ei voi eikä edes tarvitse perusteellisesti saneerata, joten on hyvä asia, että ongelma on yleensä korjattavissa muutenkin.”

2000-luvun taloissa villatuotteet on varustettu kuitujen irtoamisen estävillä pinnoitteilla. Myös sideaineiden tartunta on parantunut. Itse sideaineet ovat pitkälti samat, mutta ne ovat nykyisin jakautuneet tasaisesti levyn koko pintaan

”Eristystuotteita, joista kuituja ei irtoa, on toki ollut tarjolla jo vuosikymmeniä, mutta yleensä kysyntä kohdistuu halvempiin tuotteisiin, joita käytettäessä kuitujen irtoaminen on edelleen ongelma. Tuotteen tilaaja ei runsaiden esimerkkien valossa yleensä sitä tiedä”, Kämppi sanoo. Tämä selittää sen, että kuituongelmia on jonkin verran tavattu myös 2000-luvun taloissa.

”Villapohjaisia akustiikkalevyjä saa nykyään erilaisilla pinnoitteilla päällystettynä. Vastaavat akustiikkaominaisuudet saa kyllä aikaiseksi myös täyssynteettisillä levyillä tai puukuitulevyillä”, Saukkonen sanoo.

(Lisäys 2018: Kuituongelma on ollut sikäli helppo sisäilmaongelma, että kun se on tiedostettu, on korjaukset ja materiaalien vaihtaminen turvallisempiin ollut nopea tehdä ja onnistuminen on ollut helppo mitata tutkimalla pintojen puhtautta. Tänään pääkaupunkiseudun sisäilmaongelmaisissa kouluissa kuitujen osuus ongelmiin on vain viiden prosentin luokkkaa. Työterveyslaitoksen mukaan kuidut eivät aiheuta merkittävää terveysriskiä vaan korkeintaan lyhytaikaista ärsytystä toimistoissa.)

Painovoimaiseen ilmanvaihtoon ei haluttu palata

Vuonna 1979 LVI-päivillä todettiin, että peruskorjauksissa painovoimaista ilmanvaihtojärjestelmää ei ole syytä muuttaa koneelliseksi, jos ilmanvaihto on ollut tyydyttävä ja ellei ikkunoita ole tehty avaamattomiksi. Taustalla oli sisämininisteriön ohjekirja, jonka mukaan painovoimaista ilmanvaihtojärjestelmää ei ole syytä muuttaa tarpeettomasti koneelliseksi.

”Uusin ja monimutkaisin tekniikka, jossa on lämmön talteenotto tai ilman kostutus, sopii vanhalla tekniikalla varustettuihin taloihin usein varsin huonosti. Laitteet saattavat myös osoittautua vanhassa rakennuksessa paitsi epätaloudellisiksi myös huonosti toimiviksi.”

Alhaiset investointikustannukset, sähköenergian säästö ja tyytymättömyys koneelliseen ilmanvaihtoon nostivat 1990-luvun alussa painovoimaisen ilmanvaihdon suosiota Pohjoismaissa. Suosion kasvu loi paineita ajantasalla olevan tiedon tuottamiseen painovoimaisen ilmanvaihdon suunnittelua varten.

Jorma Säteri VTT:stä (nykyisin Sisäilmayhdistyksen johtaja) oli projektinjohtajana pohjoismaisen rakentamismääräyskokoelman sisäilmavaliokunnan teettämässä painovoimaista ilmanvaihtoa ja sen suunnittelua koskevassa tutkimuksessa.

”Painovoimaisen ilmanvaihdon mitoitus on selvästi vaativampi työ kuin koneellisen järjestelmän mitoitus”, hän sanoi Auri Häkkisen haastattelussa vuonna 1996.

”Tiivis rakentaminen on painovoimaisenkin ilmanvaihdon perusedellytys. Se asettaa suuria haasteita ilmanvaihdon suunnittelulle. Koska tiivis vaippa ja liian pienet korvausventtiilit yhdessä johtavat riittämättömään ilmanvaihtoon, on poistohormit ja korvausventtiilit mitoitettava tarkasti.”



Painovoimaisen ilmanvaihdon suurimpia ongelmia oli Säterin mukaan ilmavirtojen hallitseminen muuttuvissa sääolosuhteissa.

Eräs ratkaisu on korvausilman kanavointi katolta huoneisiin. Siihen on mahdollista lisätä ilman suodatus ja lämmön talteenotto. Tällöin hormien virtausvastus kuitenkin kasvaa niin paljon, että poistopuolelle tarvitaan matalapaineinen apupuhallin, joka toimii tarvittaessa. Järjestelmässä yhdistyvät painovoimaisen ilmanvaihdon hyvät puolet, alhainen sähkönkulutus ja meluttomuus ja koneellisen ilmanvaihdon hyvä energiatalous sekä tuloilman suodatusmahdollisuus, Säteri arvioi.

Painovoimaista ilmanvaihtoa lähdettiinkin kehittämään tältä pohjalta, vaikkakin esimerkiksi Pauligin Vuosaareen suunnittelema toimistokohde jäi tältä osin pelkäksi ideaksi osin teollisuuden vastustuksen vuoksi. Kun Rakennuslehti esitteli sen, niin suuren ilmanvaihtolaitteita tekevät yrityksen toimitusjohtaja soitti ja kysyi, aiotteko te lopettaa kaiken ilmanvaihtoalan ilmoittelun lehdessä.

Vuonna 2018 painovoimaista ilmanvaihtoa ryhdyttiin edistämään eduskunnankin esittämän toiveen pohjalta. Senaattikin lähti pientalorakentamiseen aluksi suunnatun ohjeen tekoon, koska se näki mahdollisuuden jatkaa painovoimaisen ilmanvaihdon käyttöä suojelukohteissa.

Ongelmaksi ohjeen laadinnassa tuli ympäristöministeriön virkamiesten jarrutus. He eivät halunneet hyväksyä, että painovoimaisen ilmanvaihdon toimivuus olisi kesällä sen varassa, että käyttäjät osaisivat aukaista helteellä ikkunan. Koneellisesti ilmastoiduissa taloissa käyttäjät oli opetettu juuri siihen, että ikkunoita ei saa avata.

Allergiatalo tehtiin vanhan töölöläistalon opeilla

Tekniikan lisensiaatti Yrjänä Haahtela sai vuonna 1997 Allergialiitolta haastavan tehtävän. Hänen piti rakennuttaa liitolle ns. terve talo Helsinkiin. Hän kertoi vierastavansa Keuhkovammaliiton Kuopiossa kokeilemaan hitech-mallia ultrapuhtaine tiloineen. Haahtelan mielestä terveellinen talo syntyisi nojautumalla vanhaan, hyvään rakentamisperinteeseen.

Esikuvaksi hän otti 1900-luvun alun töölöläinen kerrostalon, joka on rakennettu massiivimuurauksena ilman lämmöneristeitä ja koneellista ilmanvaihtoa. Hyvän sisäilman edellytyksiä parantaa 3,5 metrin huonekorkeus, joka valittiin Allergiataloonkin.

Haahtela sanoi, että näissä vanhoissa taloissakin on ollut ongelmia, mutta talojen vahvuus on siinä, että vaikka niihin pääsisi kosteutta, rakenteet ovat kuitenkin niin anteeksiantavat (vikasietoiset), että kosteus ei yleensä aiheuta ongelmia.

Ainoastaan vilkkaan Paciuksenkadun puolelle tuli koneellinen ilmanvaihto.

Ratkaisu vaati eduskunnalta poikkeusluvan, sillä se ei täyttänyt energiamääräyksiä. Tätä kompensoitiin vaatimustasoa paremmilla ikkunoilla ja ylä- ja alapohjan lisälämmöneristyksellä.

Talotekniikka-lehden entisen päätoimittajan Martti Lohen Rakennuslehteen kirjoittama juttu valmiista talosta kertoi, että tavoitteisiin oli kohtuullisen hyvin päästy.

”Olemme pystyneet osoittamaan, että hyvän sisäilmaston synnyttäminen on hyvin pitkälle tahtotilakysymys. Tietämys ja keinot ovat olemassa”, Allergia- ja Astmaliiton sisäilma-aseman johtaja, tekniikan tohtori Risto Ruotsalainen sanoi.

”Sisäilmaluokituksen S1-luokan vaatimukset eivät aivan täyty, vaikka sisäilman laatu on hyvä. Ilmanvaihtojärjestelmään ei sisällytetty kostutusta, joten pakkaskeleillä ilma on ajoittain tavoitearvoja kuivempaa. Myöskään huonekohtaista lämpötilan säätöä ei ole, joten S1-luokan vaatimuksia ei saavuteta kaikkein helteisimmillä säillä.”

Kokeilu ei saanut jatkoa.

2000-luvun jatkuvasti kiristyneet energiamääräykset johtivat siihen, että painovoimainen ilmanvaihto ei ollut meillä enää realistinen vaihtoehto. Tanskalaisissa kouluissa se on yleinen, mutta vaikka Suomi muuten on pitänyt Tanskaa esikuvana energiansäästössä, niin tässä asiassa näin ei ole tehty.

Yhtenä selityksenä tälle on käytetty sitä, että Suomen ilmasto on Tanskaa kylmempi, millä olisi vaikutusta painovoimaisen ilmanvaihdon toimivuudelle ja energiansäästötavoitteille. Toisaalta painovoimainen ilmanvaihto toimii myös Ruotsissa, jossa myös on kylmää ja Suomen ohella Euroopan puhtain ulkoilma.

Helsingin rakennusvalvontaviraston nykyinen johtaja Lauri Jääskeläinen kirjoitti vuonna 2000, kuinka painovoimainen ilmanvaihto on herätetty henkiin Ruotsissa. Jo kymmenissä koulu- ja toimistorakennuksissa on toteutettu uuden sukupolven täsmäilmanvaihtoa jota kutsutaan hybridiksi.

”Painovoimainen ilmanvaihto on tullut Ruotsiin jäädäkseen. Koneellinen ilmanvaihto, joka teoriassa toimii hyvin, ei käytännössä ole vastannut odotuksia. Suurin yksittäinen ongelma on ollut kanavat ja niiden puhtaus.”

Itä-Suomen yliopiston tutkimuksessa vuonna 2010 Harri Hurme vertaili sisäilman laatua painovoimaisen ja koneellisen ilmanvaihdon kohteissa. Tutkimuksessa mitattiin sisäilman laatua (hiukkaset, IO-suhde, lämpötila, kosteus ja hiilidioksidi) omakotitaloissa, joissa oli painovoimainen ilmanvaihto, ilmanvaihto- lämmitys tai koneellinen tulo- ja poistoilmanvaihto. Koneellisella ilmanvaihdolla ei tulosten perusteella saavuteta merkittävästi parempaa sisäilman laatua tutkittujen parametrien osalta – suurin alenema oli CO2-pitoisuuksissa.

”Jos koneellisen ilmanvaihtojärjestelmien oikeat säädöt ja huollot olisi tehty ennen mittauksia, koneellisen ilmanvaihdon vaikutus olisi voinut olla parempi”, Hurme arvioi.

Ehkä vaikutusta on ollut myös päättäjien henkilökohtaisilla kokemuksilla.

Helsingin Sanomissa 5.2.2016 ympäristöministeriön ylijohtaja Helena Säteri kertoi tööläisasunnosta: ”Ilma oli likaista, ja sitä piti suodattaa. Ihmiset olivat tapetoineet venttiilejä kiinni. Painovoimainen ilmanvaihto ei pystynyt pitämään ilman laatua niin hyvänä.”

Ympäristöministeriössä on pidetty huolta siitä, että painovoimaiseen ilmanvaihtoon ei ole enää paluuta. Asumisterveysasetus määrittää, että kouluissa opetustilan ilman pitää vaihtua kertaalleen kahdessa tunnissa. Tähän päästään vain koneellisella ilmanvaihdolla. Jatkossa vaatimus kiristyy entisestään, kun ulkoilmalle asetetaan suodatusvaatimukset.

Kouluja remontoitaessa painovoimainen ilmanvaihto on vaihtunut joitakin suojelukohteita lukuun ottamatta aina koneelliseen. Monesti tätä on perustettu esimerkiksi energian säästöllä, vaikka tämä lupaus ei läheskään aina ole toteutunut.

Helsingissä on enää alle kymmenen koulurakennusta, joissa on painovoimainen ilmanvaihto. Näille kouluille on annettu ohjeet ikkunoiden avaamisesta ja tuuletuksesta, ja oppilasmäärää on luokissa rajoitettu.

Ennen homeongelmaa syntyi lattiasieniskandaali

1960-luvun hatarissa pientaloissa ei ollut juurikaan sisäilmaongelmia. Esimerkiksi lattiasienitapauksia oli ennen vuotta 1975 vain pari kolme vuodessa. Kun peruskorjaustoiminta ja energiaremontit alkoivat energiakriisin myötä vilkastua, alkoi vauriotapaustietoja virrata VTT:lle. Lattiasieniä esiintyi usein rakennuksissa, joihin oli saneerauksen yhteydessä rakennettu sauna ja pesuhuone.

VTT:n mukaan ilmoituksia lattiasienestä oli tullut jo kuutisenkymmentä, kun tavallisesti määrä oli yhdestä kahteen vuodessa. Jokaisen ilmoituksen yhteydessä oli lisäksi kerrottu naapureista, joilla oli sama ongelma. VTT:n mukaan osa niistä johtui vaahtomuoviruiskutuksista, joita oli tehty runsaasti edellisinä vuosina.

VTT suositteli saneerausten lopettamista, kunnes on ehditty selvittää lattiasienten torjuntakeinot.

Virheellisesti peruskorjatut talot olivat alkaneet lahota lattiasienen leviämisen vuoksi noin parin vuoden kuluttua saneerauksesta. Erityisen paljon tapauksia oli Pohjanmaalla. Lapualla oli asian johdosta noussut jopa kansanliike.

Lattiasieni aiheuttaa ruskolahoa, jonka seurauksena puu muuttuu rusehtavaksi ja halkeilee etenkin poikkisuunnassa. Sienen kasvu alkaa rakennuksen kosteassa ja tuulettamattomassa tilassa. Tietyn kasvuvaiheen jälkeen sieni muodostaa itiöemän ja tämä itiöpöly leviää laajalle alueelle. Sientä levittävät juuri nämä itiöt.

Tehtyjen selvitysten mukaan lattiasieni heräsi aktivoitui, jos puurakennuksessa muutettiin pohjarakenteiden tuuletusolosuhteita. Esimerkiksi tiiviin lattiapinnoitteen asentaminen vanhan lautalattian päälle näytti olevan riittävä ärsyke.

Viranomaisten taholta oli nimenomaan suositeltu peruskorjausta vaihtoehdoksi uuden rakennuksen rakentamiselle. Lainoja myönnettäessä oli jouduttu hyväksymään melko puutteellisiakin peruskorjaussuunnitelmia. Kirvesmiehet tekivät korjaustyöt kuten naapurissakin, joten sama ”ruttotauti” levisi talosta taloon ja kylästä kylään.

Joensuun kartano Halikossa, joka nykyisin kuuluu Björn Wahlroosille, oli tunnetuin esimerkki lattiasienen turmelemasta talosta. Sieni ilmaantui pari vuotta talon saneerauksen jälkeen. Saastuneet tammipaneelit poistettiin, mutta sieni ilmaantui kahden kuukauden kuluttua uudestaan. VTT kutsuttiin apuun ja lattiasta poistettiin kaikki puuosat ovenkarmeja myöten, betonilattia revittiin pois ja maata kaivettiin puolen metrin vahvuudelta. Tilalle tuotiin soraa, joka käsiteltiin boraksilla. Uusi betonilaatta bitumoitiin ja päälle valettiin vielä toinen laatta, jotta betoniin ei jäisi edes mikroskooppisia halkeamia. Oven puukarmi korvattiin teräksellä. Tiiliholvit käsiteltiin myrkkyliuoksilla.

VTT:n assistentti Alli Stenbäck totesi vuonna 1976, että kenellä tahansa maanviljelijäperheellä ei ole mahdollisuuksia näin laajoihin korjaustoimenpiteisiin eikä mahdollisuuksia kutsua asiantuntijoita Helsingistä saakka.

Maatilahallitus antoi hätäohjeet lattiasienen torjumiseksi. ”Sieni näyttää lähteneen liikkeelle vanhoissa rossipohjaisissa, ryömintätilan kanssa rakennetuissa maalaistaloissa. Sienen synnyn pääsyitä ovat rossipohjan aukkojen tukkiminen tai rossipohjan korvaaminen betonilattialla. Betoni ja puu ovat kosketuksissa ilman riittävää kosteuseristystä, puurakenne on jäänyt täytesorakerroksen kanssa kosketuksiin, kosteuseristys on sijoitettu virheellisesti tai sokkelin sisäpuolelle jäänyttä vettä ei ole johdettu pois.”

Yliarkkitehti Eero Väänänen totesi, että peruskorjauksen yhteydessä rakenteita ei tulisi muuttaa oleellisesti entisestään.

Asuntohallituksen ylitarkastaja Antti-Pekka Miettisen mukaan peruskorjaussuunnitelmien vajavaisuuteen ei voitu puuttua, koska silloin korjaukset olisivat vähentyneet melko olemattomiin.

Asuntohallituksen korjausohjeissa kiellettiin vaahtomuoviruiskutusten käyttö purutäytteellä eristettyjen lautatalojen lisälämmöneristeeksi. Syynä oli vaahtomuovin kutistuminen. Alalle oli tullut paljon yrityksiä näitä ruiskutuksia tekemään.

”Polyuretaanivaahto olisi muotonsa pitävä, mutta kohtuuttoman kallis”, totesi rakennusarkkitehti Risto Eräpohja Asuntohallituksesta.

”Asuntohallitus on pohtinut vesiklosetin kieltämistä liian kalliina. Käytännössä on vain erittäin vaikeaa lähteä muuttamaan nykyistä vesikuljetukseen perustuvaa järjestelmää”, sanoi rakennusmestari Okko Laiho.

Lahottajasieniongelma jatkui Lapualla pahana jopa uusissa rakennuksissa. ”Vauriot ovat yleistyneet sen jälkeen, kun sauna- ja pesutilat alettiin suunnitella ja rakentaa päärakennuksen yhteyteen”, sanoi Lapuan rakennustarkastaja Toivo Mäki vuonna 1977.

Sienivauriotapausten määrä näytti Mäen mukaan olevan suoraan verrannollinen maapohjan laatuun ja kosteusolosuhteisiin. Kosteapohjaisilla savimaa-alueilla vaurioita esiintyi erityisen runsaasti. Useissa tapauksissa alapohjan tuuletus oli ollut heikkoa tai puuttunut kokonaan.

Tutkija Hannu Viitanen VTT:n puulaboratoriosta sanoi, että kuudessa tapauksesta kymmenestä lattiasieni oli aiheutunut putkiston vuodosta. Putkien sijoittamiseen oli hänen mukaansa kiinnitettävä enemmän huomiota, sillä rakenteiden sisällä niiden vuotoihin on vaikea kiinnittää huomiota. Lattiasienellä altistuivat helpoiten ryömintätilaiset ja betonisandwich-elementtilattiat.

Lattiasienen etenemistä ei onnistuttu vielä moneen vuoteen pysäyttämään. VTT:n tutkija Tuija Vihavainen arvioi vuonna 1978 kohteiden kokonaismääräksi tuhat.

”Uutena lahoamiskohteena ovat tulleet mukaan kerrostalojen asuntokohtaiset sauna, joissa useinkin käsitellään vettä lähes päivittäin. Tavallisesti sähkökiuas kytketään pois päältä heti saunomisen jälkeen ja heitetään kiukaalle vielä viimeiset makoset.”

Puurakenteiden kolmevuotisessa lahotutkimuksessa päädyttiin vuonna 1979 siihen, että rakenteellinen lahontorjunta on ensisijainen suojaustapa. Kemiallista lahontorjuntaa eli kyllästetyn puun käyttöä suositeltiin sitä täydentämään.

Erityishuomiota VTT kiinnitti puuikkunoiden kestävyyden heikkenemiseen. Lahovaurioita oli tullut jo muutaman vuoden päästä asennuksesta. Syinä pidettiin teollista ikkunanvalmistusta ja aiempaa lahonalttiimpaa pintapuumateriaalia sekä rakenteellisen suojauksen laiminlyöntejä ja huonoja pintakäsittelyaineita. Lahovauriot keskittyivät ulkopuitteen alakappaleeseen, johon sadevesi helpoiten pääsi. Tyypillisiä ikkunoiden vauriokohteita olivat räystäätön pientalo ja kerrostalojen ylimmät kerrokset.

Vuonna 1980 lattiasienitapauksia tuli VTT:n tietoon edelleen 80-100 tapausta vuodessa. Useimmissa tapauksissa kyseessä oli muutama vuotta aikaisemmin virheellisesti peruskorjattu talo, mutta joukossa oli uusiakin taloja.

Alla olevassa kuvassa on VTT:n ohjeiden mukaan oikein korjattu rakenne.

Vaurioilla oli ollut tapana uusiutua korjausten jälkeen. Näin oli käynyt 20 tapauksessa 59 selvitetystä. Jos lahoa puuta oli jätetty poistamatta, oli onnistumisprosentti ollut vain 18, ja poistamisen jälkeen 89. Yksi syy epäonnistuneisiin korjauksiin oli se, että suunnittelijat olivat tietämättömyyttään käyttäneeet vääriä ratkaisuja.

Alla olevassa kuvassa on VTT:n ohjeiden mukaan oikein korjattu rakenne.

Onnistumisiakin alkoi olla

”Joensuun kartanossa vuonna 1976 tehty korjaus on toiminut eikä uusia rihmastoja ole ilmaantunut”, kertoi isännöitsijä Holger von Knorring vuonna 1982. Myös Mikkelin ja Mäntyharjun kirkoissa lattiasienen leviäminen onnistuttu torjumaan. Lattiasienimyrkkynä oli monissa kohteissa käytetty hyvällä menestyksellä ruokasuolaa.

Aivan täysin lattiasienestä ei päästy eroon, mutta epidemiaksi se ei ole enää yltynyt.

Turun Ruissalossa entisöidyssä Rettigin huvilassa Villa Saarrossa löytyi vuonna 1997 Suomen suurin lattiasieni, jonka halkaisija oli kaksi metriä. Sienirihmaston tappamiseksi rakenteet piti saada yli 40 asteen lämpöisiksi 36 tunnin ajaksi. Kellaritilat liekitettiin ja käsiteltiin boorilla, jotta sieni ei lähtisi uudelleen kasvuun. Ryömintätilaan tehtiin koneellinen tuuletus sen pitämiseksi kuivana.

Homeesta kasvoi edelleen jatkuva riesa

Pitkään vain lahoa pidettiin ongelmana puurakennuksissa. Pintapuun homehtumista tai sinistymistä sen sijaan pidettiin luonnollisena ilmiönä. Tämä ajattelu vallitsee edelleen monissa Keski-Euroopan maissa.

”Home- ja sinistäjäsienet aiheuttavat puussa lähinnä vain värivikaa, mutta lahottajasienet heikentävät puun lujuutta hyvinkin nopeasti”, Hannu Viitanen VTT:n puulaboratoriosta kirjoitti vuonna 1982 artikkelissaan rakennusten lahovaurioista.

Toisessa kohtaa hän kirjoitti: ”Joka tapauksessa kasvavan sienen, olipa se vain homettakin, esiintyminen rakenteessa on osoitus siinä olevasta liiasta kosteudesta.”

Lämmöneristämisen ja homeen yhteys oli vielä 1980-luvulla epäselvä. Edes sitä ei tiedetty mitä eristeille tapahtuu niiden kastuessa. Esimerkiksi vesivuodon mahdollisuutta ei ollut otettu rakenteita suunniteltaessa huomioon.

Hannu Viitanen lähti vuonna 1989 tutkijaksi VTT:n ja Suomen Akatemian tutkimukseen, joka julkaistiin vuonna 1994 nimellä Lämmöneristeiden merkitys rakennusten biologisissa vaurioissa.

Tutkimukset osoittivat, että kivivillaeristeet voivat lisätä lahottajasienten kasvua sienille suotuisissa olosuhteissa. Kokeissa ne edistivät merkittävästi myös lattiasienen ja kellarisienen aiheuttamaa puun lahoamista. Siksi tutkimuksessa suositeltiin, että niiden käyttöä lahovauriokorjauksissa pitäisi välttää ainakin puurakenteisissa kohteissa.

Selluvillan sisältämien booriyhdisteiden todettiin tutkimuksessa estäneen sienen leviämisen selluvillaan.

Tutkimuksen yhteenvedossa todettiin, että koska lahottajasinet voivat puurakenteissa levitä mineraalivilloihin ja muuttaa niiden lämpö- ja kosteusteknisiä ominaisuuksia kostuttamalla ja jopa hajottamalla niitä ja homesienet voivat eristeessä kasvaessaan aiheuttaa terveydellisiä ongelmia, rakennuksia suunniteltaessa ja rakentaessa olisi otettava huomioon tämä mineraalivilloihin liittyvä riski.

Homeen yhteys sisäilmaongelmiin huomattiin pian 1970-luvun puolivälin energiakriisin jälkeen. Sisäilma oli heikentynyt, kun perustusten tuuletusaukkoja oli tukittu ja seiniin oli vedetty muovikalvoja ja uusia eristekerroksia.

Vuonna 1982 Rakennuslehti uutisoi ensimmäistä kertaa homepölyongelmasta lattiasieniä koskevan jutun yhteydessä.

”Syynä on ilmeisesti asuntojen parantunut tiiveys mahdollisesti yhdessä tiettyjen rakennusvirheiden kanssa, jotka aiheuttavat sen, että kosteus ei pääse haihtumaan pois rakenteista. Joillakin paikkakunnilla terveysviranomaiset ovat mitanneet homepitoisuutta. Se on todettu normaalia huomattavasti korkeammaksi. Mitään homepesäkkeitä ei ole pystytty toistaiseksi paikantamaan.”

Ruotsista oli kantautunut tietoja homehtumisilmiöistä jo pidempään. Ruotsissa eristämättömälle betonilaatalle koolatut puulattiat ja kellareiden virheelliset sisäpuoliset eristykset aiheuttivat ongelmia jo 1970-luvulla, kertoi aiheesta Tampereen Rakennusfysiikkaseminaarissa vuonna 2013 puhunut professori Jesser Arfvidsson.

Omakotitaloja rakennettiin Ruotsissa aikoinaan tyypillisesti niin, että lämmöneriste sijoitettiin peruslaatan päälle kellarin sisäpuolelle. Myös ryömintätilaiset ratkaisut olivat tyypillisiä, kuten Suomessakin. Nämä rakenteet ovat aiheuttaneet runsaasti ongelmia.

1980-luvulla maanvastaisten rakenteiden toimintaa parannettiin Ruotsissa. Samaan aikaan ryömintätila muuttui kuitenkin entistä riskialttiimmaksi, kun lattiaan lisättiin eristettä. Silloin ryömintätilaan ei päässyt enää hukkalämpöä ja pysyi kylmänä ja kosteana homepesänä. Jos alapohja ei ole ollut tiivis, on hometta päässyt sitten sisäilmaan. Ryömintätilan korjaamisessa ehdoton vaatimus onkin sen tiiviys.

Professori Jesser Arfvidssonin suositus oli, että ryömintätiloista luovuttaisiin uustuotannossa kokonaan. Ihan kaikki valmistajat eivät ole näin tehneet vieläkään.

Ongelmia on tuottanut myös kylmän ullakon muodostava kattorakenne, joka on valtaosassa omakotitaloista niin Ruotsissa kuin Suomessakin. Aiemmin se pysyi kuivana lämmityksen hukkalämmön ansiosta. Eristeiden lisääminen muutti tilanteen riskialttiimmaksi, koska ullakko tuli talvella kylmäksi. Ruotsissa 15 prosentissa ullakoista on todettu hometta tai hajuhaittoja suhteellisen kosteuden kasvun vuoksi.

Aluksi ongelman syytä ei Arfvidssonin mukaan ymmärretty. Sisäkaton tiivistämisellä voitiin estää sisäilman nousu ullakolle, mutta kosteutta huomattiin pääsevän tilaan myös ulkoa. Kirkkaina öinä katto ja myös ullakko viilenee ulkoilmaa kylmemmäksi, jolloin kosteus tiivistyy katon sisäpintaan, mistä se tippuu rakenteisiin.

Tuuletuksen lisääminen vain pahentaa ongelmaa, sillä se tuo ulkoa lisää kosteutta mukanaan. Toisaalta tuuletuksen minimointikaan ei ole riskitöntä, koska silloin tilan pitää olla ehdottoman tiivis.

Yksi keino riskin vähentämiseksi olisi lisäeristeen laittaminen yläpintaan.

Sekä Ruotsissa että Suomessa rakennettiin valtavan paljon kerrostaloja 1960-1970-luvuilla. Ruotsissa tilanne on kuitenkin sikäli parempi, että siellä rakentaminen ei ollut niin elementtivaltaista kuin Suomessa. 1970-luvun energiakriisi johti kuitenkin molemmissa maissa samanlaisiin energian säästön nimissä tehtyihin virheellisiin, hometta synnyttäneisiin korjauksiin.

Seuraukset näkyivät pian sisäilmaongelmina.

”Yli puolta miljoonaa ruotsalaista vaivaa kosteus ja home asunnossaan. Päivittäin tulee uusia hälytyksiä epätoivoisilta kiinteistönomistajilta. On nostettu rintama rakennusyrityksiä vastaan ja jopa hallitusta vaaditaan puuttumaan tilanteeseen. Kosteus rikkoo talouksia, aiheuttaa sairauksia ja särkee perheitä”, kertoi Rakennuslehden lainaama uutistomisto SIP vuonna 1983.

”Rakennusurakoitsijayhdistyksen puhemies Gunnar Lindgren pyrki vähättelemään ongelmaa. Hänen mielestään kosteusvahingot ovat hyvin vakava pulma, mutta ei niin laaja mitä nyt väitetään. Hän piti kohtuuttomana sitä, että vastuu kosteusvaurioista on asetettu pelkästään rakennusliikkeille. Muuttuneet rakennusnormit, uudet rakennusaineet ja talonomistajien tapa hoitaa kiinteistöjä pitäisi ensi harkita, jos aiomme torjua kosteusvahinkoja.”

Lääkärit riitelivät oikeudessa

Valkeakoskelaisessa rivitaloyhtiössä huomattiin vuonna 1984, että siellä haisee muukin kuin selluloosa. Hajua kuvattiin helvetilliseksi ja aamuista oloa krapulaiseksi, vaikka illalla ei ollut otettu mitään. Asukkaat valittivat allergisia oireita ja vaativat kaupan purkamista. Asunnot rakentanut MNK-yhtiö kumosi kaikki väitteet perusteettomina. Kiistassa oli niin vahva ennakkotapauksen maku, että lehti arvioi, että tapaus menee korkeimpaan oikeuteen asti.

Rakennusliikkeen aluepäällikkö Jussi Heiskanen ilmoitti, että asunnonvaihtajia riittäisi, jos näillä perusteilla saataisiin kauppa puretuksi.

Molemmilla osapuolilla oli lääkäreiden lausuntoja väitteiden tueksi. Heiskanen vetosi lääkintöneuvos Pertti Sumarin lausuntoon, jonka mukaan asunnoissa mitatut homemäärät ovat niin pieniä, etteivät ne aiheuta allergisia sairauksia tai herkistymisiä homepölylle. Rakennesuunnittelija Erkki Juvalta pyydetyn lausunnon mukaan kiistellyt väliseinärakenteet olivat asianmukaiset (eli ajankohdan niin sanotun hyvän rakentamistavan mukaiset).

Lääkäri Paula Kuusisto oli asukkaiden kannalla. Heiskanen ihmetteli, miten tämä on ryhtynyt rakennusalan asiantuntijaksi suositellessaan asuntojen rakenteisiin suuria korjaustöitä.

Rakennuslehti puolestaan ihmetteli rakennusliikkeen joustamattomuutta. ”Kaiken lisäksi ikävä tapahtuma on omiaan heikentämään rakennusalan ennestäänkin alhaista arvostusta julkisuudessa”, Arto Rautiainen kirjoitti ja ilmoitti seuraavansa tapauksen etenemisen loppuun saakka.

Seurattavaa ja kirjoitettavaa homeesta onkin riittänyt, sillä tiedon lisääntyessä ongelma on pikemminkin laajentunut kuin helpottunut.

Vuokralaisilla homeongelma Espoossa

Vuonna 1987 Espoon kaupungin vuokratalossa Kuitinmäessä paljastui iso homeongelma. Homettta näkyi kylpyhuoneissa, katonrajoissa ja ulkoseinien sisäpinnoissa.

Rakennusliike Arjatsalo oli rakentanut talon kahdeksan vuotta aiemmin, joten sen kymmenvuotisvastuu törkeistä virheistä oli voimassa. Vaurioita oli kyllä korjattu ja pintoja desinfioitu, mutta home oli tullut aina takaisin.

Olarin Huollossa oltiin Helsingin Sanomien haastattelussa vaitonaisia homevaurioista, sillä Olarin talojen maineen pelättiin saavan uusia kolhuja. Arjatsalon aiemmin rakentamien tiilitalojen lohjenneita seiniä oli jo jouduttu korjaamaan.

Joku kertoi kuulleensa, että näiden uudempien talojen seinistä puuttui jopa eristeitä, mikä selitti seinistä hohkaavaa kylmyyttä. Seinien saumoista puolestaan oli tullut luntakin sisälle. Lisäksi likavesiputki oli haljennut talon liikkumisen vuoksi.

Kuten olen lähiörakentamisen historiikissani kirjoittanut niin Arjatsalo oli järjestänyt Espoon päättäjille hulppeaa kestitystä päästäkseen rakentamaan Olaria.

Olarin Huolto osoitti lehtijutussa syyttävän sormen myös vuokralaisiin. ”Heillä on paljon lapsia, pyykki-kosteutta ja pesemättömiä venttiilejä.”

Hartelan rivitalot homehtuivat Helsingissä

Vuonna 1987 Helsingin Suutarilan rivitalon asukkaat nostivat Hartelaa ja Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto ATT:ta vastaan oikeusjutun rakennusvirheistä, joka olivat aiheuttaneet homeongelmia. He saivatkin vahingonkorvauksia 12,5 miljoonaa markkaa korjausten tekemiseen. Hartelan osuus tästä oli kolme neljäsosaa.

Saman rakennusliikkeen tyyppivirheet vuosina 1979-1980-rakennetuissa rivitaloissa nousivat uudestaan esiin vuonna 1994, kun Helsingin Sanomat uutisoi Konalaan rakennetun rivitalon homeongelmasta.

”Yhteistä tapauksille oli sama erittäin arvostettu arkkitehtitoimisto ja samat rakennusvirheet eli ei räystäitä, liian matala sokkeli ja ulkoseinät, joissa ei ole ilmarakoa. Siihen aikaan räystäättömyys oli muotia ja Helsingissä tehtiin jopa asemakaavoja, joissa räystäät kiellettiin”, lehti kirjoitti.

Räystäättömyys oli isännöitsijä Raimo Hartosen mukaan keskeinen syy seinien homehtumiselle. Sisäänkäyntikatoksessa, jossa oli räystäs, seinä oli säilynyt kunnossa.

Tilaajana toimineen ATT:n toimitusjohtaja Olavi Loukon mukaan kyse oli KVR-urakasta, jossa rakennusliike vastasi myös suunnittelusta. Hartelan toimitusjohtaja Lasse Johansson kiisti tämän ja sanoi Hartelan vain viimeistelleen kaupungilta tulleen suunnitelman.

Konalassa Hartelan kymmenvuotisvastuu ehti umpeutua ennen virheiden huomaamista, joten se selvisi korvausvastuusta. Kaupunki sitoutui maksamaan ulkoseinien noin neljä miljoonaa markkaa maksavan uusimisen. Arvio perustui siihen, että kaikkien seinäelementtien puiset ulkokuoret joudutaan poistamaan ja uusimaan.

Konalassa homeongelmia pahensi isännöitsijän mukaan kostea maaperä ja se, että asukkaat olivat sulkeneet huoneistokohtaisen automaattisen ilmanvaihdon.

Seitsemän perheen talossa oli todettu kuusi puhjennutta astmaa.

Oikeusmurhia ja m