Sakari Piippo kuvasi ministereiden ilmeitä, katseita ja solmion kuoseja. Seuraavana vuonna saapui kirje.

Se oli viikoittainen rituaali. Salin takaovi aukesi. Sisään harppoi miehiä. He asettelivat itsensä mikrofonien taakse.

”On äärimmäisen tärkeää, että pidämme hallitusohjelman tavoitteista ja aikatauluista tiukasti kiinni.”

”Nyt alkaa olla ensimmäisiä merkkejä siitä, että nämä Suomen ongelmat on tunnustettu.”

”On hyvin todennäköistä, että kävelen aamulla presidentin luo.”

”Surunvalittelut on lähetetty Pariisiin.”

Sakari Piippo kuunteli, kun ministerit puhuivat kikystä, sotesta, riihestä, vyörystä.

Tai pikemminkin katseli.

Hän parveili lehtikuvaajien seassa loisteputkivalaistuissa tiedotustilaisuuksissa. Piippo työskenteli valtioneuvoston kanslian valokuvaajana. Hän oli aloittanut äitiysloman sijaisena pari päivää ennen hallitusneuvotteluiden käynnistymistä, huhtikuussa 2015.

Perusasetelma oli aina samanlainen: pukuja, solmioita, maantien sävyistä tukkaa, vakavia ilmeitä. Joskus harvoin joku nainen.

Se oli tylsän näköistä, aluksi. Sitten Piippo alkoi katsoa tarkemmin, lähemmäs.

Piippo huomasi Juha Sipilän kädet. Pääministerillä oli tapana pitää niitä rukousasennossa, kun puhui. Joskus Sipilä asetteli kämmenensä vastakkain samanlaiseen timanttikuvioon, josta Saksan liittokansleri Angela Merkel on tunnettu.

Olli Rehn taas piti usein toista kättään selän takana.

Piippo zoomasi Alexander Stubbin kravattiin. Se näytti siltä kuin silkkikankaalle olisi painettu miljoona pientä munakoisoa.

Juha Rehulan kengännauhat olivat umpisolmussa.

Piippo kuvasi ensin pönötyskuvat valtioneuvoston kanslialle ja saattoi sitten napata muutaman ruudun ylipitkistä puvunhihoista.

Hän tallensi yksityiskohtia, asentoja ja ilmeitä.

Syntyi kuvasarja nimeltä Valtioneuvosto.

Aluksi se ei ollut varsinainen sarja – ainoastaan läjä omaksi iloksi otettuja hajaotoksia.

Sitten, viime vuoden lokakuussa, Piippo matkusti Inariin. Valokuvaajien 11-kollektiivilla oli siellä työpaja. Piippo näytti muille kuvaajille, mitä oli tehnyt työnsä ohessa.

Muut tuntuivat riemastuvan kuvien tunnelmasta, joten loppusyksystä Piippo meni pomonsa puheille.

Parikin eri lehteä oli kiinnostunut kuvien julkaisemisesta.

”Pomo sanoi, ettei näe siinä mitään ongelmaa.”

Maaliskuussa, muutama viikko ennen Piipon äitiyslomansijaisuuden päättymistä, Raha-automaattiyhdistyksen Raymond-lehti julkaisi osan kuvista verkkosivuillaan. Seuraavana päivänä Piippo sai sähköpostin:

”Minun on pyydettävä sinua heti poistamaan verkosta ainakin ne kuvat, joissa kohteen tunnistaa.”

Lähettäjä oli Markku Mantila, valtioneuvoston viestintäjohtaja, Piipon pomo. Hänen mukaansa mitään julkaisulupaa ei ollut koskaan annettu.

Piippo: ”Pomo sanoi, ettei näe kuvien julkaisemisessa ongelmaa.”

Tämä ei ole ensimmäinen kerta, kun ministeriöt haluavat kontrolloida julkisuuskuvaansa.

Kun valtiovarainministeriö järjesti viime vuonna toimittajille taustatilaisuuden hallintarekisteristä, se kielsi Jari Hanska -nimistä toimittajaa osallistumasta.

Hanska oli arvostellut hallintarekisteriä jo vuosia Voima-lehden artikkeleissa ja käsikirjoittamissaan Eduskunta-näytelmissä.

Ministeriö vetosi luottamuspulaan.

Hanska sai luvan tulla taustatilaisuuteen vasta, kun asiasta oli noussut pieni mediakohu. Kuvaaminen tilaisuudessa oli kielletty.

Muutama viikko sitten eduskunnan oikeusasiamies lausui tapauksesta: ei ole ministeriön asia valikoida, keitä toimittajia tilaisuuksiin saa tulla. Valtionvarainministeriön viestintäjohtaja sai moitteet hyvän hallintotavan rikkomisesta. Lisäksi oikeusasiamies muistutti, että valokuvaamista pitäisi rajoittaa mahdollisimman vähän. Kuvaamiselle pitäisi asettaa vain sellaisia rajoituksia, jotka ovat välttämättömiä.

Oikeusasiamies: kuvaamista pitäisi rajoittaa mahdollisimman vähän.

Valtioneuvoston Markku Mantila oli yhteydessä myös Raymondin päätoimittajaan.

Lehti poisti kuvat netistä.

Piippo lähetti Mantilalle sähköpostin, jossa pyysi tapaamista. Hän halusi puhua asiasta kasvotusten. Vastausta ei kuulunut. Sen sijaan Piippo sai postissa kirjeen:

”Kanslia kieltää tällä kirjeellä ja yllä mainituilla perusteilla julkaisemasta virkasuhteesi aikana kuvaamiasi valokuvia missään muodossa tai millään viestintävälineellä.”

Kanslia ilmoitti, että kyse on tekijänoikeuksista.

”Valtioneuvoston kanslia katsoo, että [–] tekijänoikeudet näihin kansliassa virkasuhteessa ollessasi ottamiisi valokuviin ovat siirtyneet valtioneuvoston kanslialle.”

Piippo alkoi etsiä lakimiestä. Journalistiliitosta löytyi. Lakimies Sanna Nikula pitää tapausta selvänä:

”Kuvien tekijänoikeudet ovat Piipolla.”

Pääsääntö on, että tekijänoikeus säilyy työn tekijällä, ellei muusta ole sovittu. Siksi valokuvaajien ja toimittajien työsopimuksiin saatetaan kirjata, että töiden tekijänoikeudet siirtyvät työnantajalle. Tällaista sopimusta ei Piipon ja valtioneuvoston kanslian välillä ollut.

”Muutenkin on kummallista, että valtioneuvoston kanslia ottaa tehtäväkseen suojella yhteiskunnallisen vallan käyttäjiä julkisuudelta”, Nikula sanoo.

Asiaa setvittiin lukuisissa sähköposteissa, tapaamisissa ja puheluissa.

Jossain vaiheessa valtioneuvoston kanslian kanta muuttui. Se ei enää väittänyt, että tekijänoikeus olisi kanslialla.

Nyt olikin kyse sivutoimiluvasta. Virkamies tarvitsee sellaisen, jos haluaa tehdä muita projekteja varsinaisten töidensä ohessa, kansliasta huomautettiin.

Piipolla ei lupaa ollut.

”Minusta ei ole ihan asiallista, että talon kameralla, ajalla ja palkalla kuvaa itsekseen. Firman ajalla tehdään firman töitä”, Mantila sanoo.

Valtioneuvoston kanslian mielestä on mahdollista, että Piippo olisi syyllistynyt jopa virkarikokseen.

Sanna Nikula pitää tällaista puhetta ylimitoitettuna: ”Minusta se on uhkailua, jolla Piippoa yritetään painostaa, kun kanslian argumentit ovat osoittautuneet heikoiksi.”

Valtioneuvoston viestintäjohtaja: kuvat esittävät kohteet epäasiallisessa valossa, ”nukkavieruina” ja ”väsähtänein’”.

Mikä kuvissa on niin ihmeellistä?

Henkilövalokuvista väitöskirjansa tehneen Aalto-yliopiston lehtorin Hanna Weseliuksen mielestä Piipon otokset ovat hellyttäviä.

”Kuvissa on menty hyvin lähelle ihmisen pintaa. Se antaa pitkästä aikaa jotain uutta näkökulmaa poliitikkoihin.”

Weseliuksen mielestä poliittisen kuvajournalismin genre on surkastunut. Enää ei ole sellaisia kuvaajia kuin Kalle Kultala, jotka keskittyisivät lähinnä politiikkaan.

”Tulkitsen Piipon kuvien viestittävän, että poliitikotkin ovat ihmisiä.”

Piipon entinen pomo on tulkinnut toisin. Markku Mantilan mielestä ne esittävät kohteet epäasiallisessa valossa.

Epäasiallisuus syntyy hänen mielestään pienistä asioista, yksityiskohdista.

”On silmät menossa puoliksi kiinni tai suu on auki niin, että näkyy ikenet tai kitarisat. Tai on muuten sellainen nukkavieru, väsähtänyt tai sen näköinen, että olisi nauttinut jotain”, Mantila sanoo.

”Mielestäni tuollaisten kuvien ottaminen ei vain kuulu kanslian palkkalistoilla olevalle kuvaajalle.”

Kuvat ovat Mantilasta ”loukkaavia ja kiusallisia” ihmisille, jotka kuvissa esiintyvät: ministereille ja työmarkkinajohtajille.

Ruutujen päälle vedettiin punakynällä rasti, kuva toisensa jälkeen.

Elokuussa valtioneuvoston kanslia teki Piipolle ehdotuksen. He voisivat suostua osan kuvista julkaisuun. Kanslia katsoisi kaikki kuvat ja ilmoittaisi, mitkä olisivat hyväksyttäviä.

Piippo ja kanslian edustaja alkoivat käydä läpi kuvalistoja.

Ruutujen päälle vedettiin punakynällä rasti, kuva toisensa jälkeen. Henkilökuvat olivat kanslian mielestä erityisen häiritseviä.

Tuhannesta kuvasta kelpasi lopulta noin kolmesataa.

Ehkä siihen voisi suostua, Piippo ajatteli, kunnes sai lokakuussa luettavakseen sopimusluonnoksen. Siinä sanottiin, että hyväksymisestä huolimatta mitään sellaista kuvaa ei saisi käyttää, jossa henkilö on tunnistettava. Melkein kaikissa kuvissa oli joku tunnistettava henkilö: silmänsä auki reväyttänyt valtiovarainministeri (sivulla 26), mietteliäänä huuliaan yhteen puristava pääministeri (sivulla 30), peruspalveluministeri, joka näyttää siltä kuin olisi puhkeamassa lauluun (viereisellä sivulla) – mitään näistä ei kanslian mielestä saisi julkaista.

Piippo kieltäytyi allekirjoittamasta.

Kanslian lakimies lähetti hänelle vielä muutaman tekstiviestin 26. lokakuuta.

”Olisin halunnut vielä keskustella asiasta myös sinun kanssasi ymmärtääkseni paremmin näkökulmiasi.”

Niihin Piippo ei enää vastannut.

Sakari Piippo, 34, on palkittu muun muassa Vuoden nuori lehtikuvaaja -palkinnolla.