Kuolinpesien tyhjentäjät törmäävät joskus suomalaiskodeissa asioihin, joita omaiset eivät osaa odottaa.

Kun ihminen kuolee, pesänselvitys jää suvulle. Osa omaisista tekee kuolinpesän tyhjennyksen surutyön lomassa, osa taas palkkaa tehtävään ammattilaisen.

Kuolinpesiä työkseen tyhjentävän, helsinkiläisen Esa ja Vesa ostaa -yrityksen Petteri Laine kertoo, että toimeksiantoja tulee omaisten lisäksi myös lakitoimistoilta. Se yleensä tarkoittaa, että vainajalla ei ole ollut omaisia.

– Suomessa on paljon yksinäisiä ihmisiä. Tässä työssä näkee elämän tämän varjopuolen.

Siinä missä rakkaan vainajan asunnon tyhjentäminen voi olla omaiselle henkisesti raskas tehtävä, ammattilainen pystyy suhtautumaan asiaan kevyemmin. Moni omainen onkin huojentunut, kun voi antaa taakkansa toiselle.

– Kun saa asiakkaalta avaimen toisen kotiin, se on aina luottamuksen osoitus, jonka mukaan pitää toimia. Joskus olen tuntenut ihmisen, jonka kodin tyhjennän. Siinä tulee itsellekin harras olo, Laine kuvailee.

” Omainen kauhistui, että olivatko nämä tosiaan äidin.

Joskus se, että asunto pitää antaa tyhjennettäväksi ulkopuoliselle, on ihan käytännön sanelema seikka. Tämän tietää Tampereella kuolinpesiä tyhjentävä kirpputoriyrittäjä Erno Mäntyniemi.

– Jos vaikka joku helsinkiläinen perii täältä Tampereelta mummonsa, hänen on vaikea kiikuttaa tavaroita sinne sun tänne, Mäntyniemi kuvailee.

Suhtautuminen kuolemaan muuttui

Toisinaan tyhjennettäväksi sattuu laitapuolen kulkijan vuokra-asunto, toisinaan varakkaamman henkilön talo.

– Vuosien varrella olen oppinut, että jokaisella on se oma ihmisarvo, eikä se riipu tavaran määrästä, Laine kertoo.

Mäntyniemen mukaan kuolinpesien tyhjentäminen on kovaa fyysistä työtä.

– Sehän on vähän kuin muuttohommaa. Pitää kannella huonekaluja, pakata tavaraa ja käydä kaatopaikalla.

Siinä vaiheessa kun kuolinpesän tyhjentäjä saapuu paikalle, huoneistosta on yleensä viety jo pois arvotavarat. Jäljellä on vain huonekaluja, arkisia käyttöesineitä ja vaatteita.

Silloin tällöin vastaan tulee mielenkiintoisia löytöjä.

– Suomalaisissa kodeissa tulee harvoin vastaan mitään hätkähdyttävää. Eteen tulee todennäköisemmin käytännön juttuja, kuten apuvälineiden palauttaminen terveyskeskukseen, Laine kertoo.

” Kirjahyllyn pohjilta on pari kertaa löytynyt tuulahduksia natsiajalta.

Toisinaan edesmennyt on saattanut kuvailla tavaroitaan arvokkaiksi omaisilleen. Useimmiten tilanne on kuitenkin se, että esineiden suurin arvo on niiden tunnearvo.

– Joidenkin kuolinpesäntyhjentäjien väitetään löytäneen suuria rikkauksia, mutta itse olen tullut vähän skeptiseksi. Yleensä tulen asuntoon viimeisenä, ja silloin on ihme, jos siellä on rikkauksia jäljellä, Laine kuvailee.

Eräästä kuolinpesästä löytyi hillopurkki vuodelta 1958.­

Mäntyniemikin on huomannut, että ihmisten tietoisuus tavaran arvon suhteen on lisääntynyt. Hän arvelee taustalla olevan muun muassa Huutokauppakeisari-ohjelman.

– Aina välillä kuolinpesistä voi silti löytyä helmiä, vaikkapa Aallon tai Tynellin lamppua, Mäntyniemi kertoo.

Laineelle työ on opettanut sen, että tunteita voi ja saa näyttää.

– Senkin olen oppinut, että läheiset ihmissuhteet ovat niitä tärkeitä. Tavaroita ei voi ottaa mukaansa, mutta muistot voi, Laine summaa.

Mäntyniemeä kuolinpesien tyhjentäminen on muuttanut niin, että kuolema on joka päivä mielessä jollain tavalla.

– Suhtautumiseni kuolemaan on muuttunut niin, että se on tullut osaksi arkea. Kuolema on luonnollinen osa elämää, eikä sitä tarvitse pelätä.

Muun muassa nämä löydöt Laineelle ovat jääneet mieleen:

Suomalaisittain arvokkaat tavarat ovat esimerkiksi tauluja tai signeerattuja astioita, kuten vaikka Wirkkalaa ja Sarpanevaa. Jos edesmennyt henkilö on kerännyt käsilaukkuja tai koruja, lapset tietävät niistä usein ja jakavat ne keskenään.

Aikakapseleitakin tulee vastaan. Esimerkiksi kerran tuli vastaan asunto, jossa oli aito 1930-luvun sisustus. Tällaisissa tapauksissa asukas on yleensä ollut hyvin iäkäs ihminen ja tavarat ovat olleet hänelle hyvin rakkaita. Tällaiset tilanteet voivat olla raskaita omaisille, sillä he ovat jo lapsuudessa oppineet siihen, että tavarat ovat arvokkaita ja siksi niistä voi olla vaikea luopua. Usein kyse on ennemmin tunnearvosta kuin rahallisesta arvosta.

” Entisen paperitehtaan johtajan huoneisto oli ollut saman suvun hallussa yli 100 vuotta.

Kirjahyllyn pohjilta on pari kertaa löytynyt tuulahduksia natsiajalta. Vainaja on saattanut olla sukua natsiaatteen kannattajalle tai sitten hän on saattanut kirjoittaa itse rotuoppia kannattavia aikalaisteoksia. Kerran löytyi 1920–30-luvun Kalevalaan perustuvaa kirjallisuutta, jossa todisteltiin sitä, että suomalaiset ovat vähän parempia kuin muut ja koko Euroopan juurirotu. Se oli sitä aikaa, jolloin ihannoitiin Saksan nousevaa mahtia.

Kerran sattui nolo tilanne, kun omainen oli paikalla kirjahyllyä tyhjentäessäni. Hölmöyksissäni huusin, että täältähän löytyi lisää kirjoja – ennen kuin katsoin, että millaisia kirjoja ne olivat. Hyllyn pohjalle oli piilotettu eroottisia kirjoja, sellaista aika vaatimatonta viihdelukemistoa. Nykypäivänä netissä on varmasti paljon enemmän sisältöä. Omainen kauhistui, että olivatko nämä tosiaan äidin.

Eräästä kuolinpesästä löytyi myös mehupullo vuodelta 1958.­

Kuolinpesistä löytyy usein keräilytavaraa. Eteen on tullut paljon esimerkiksi kiviä, joista ei ole tiedä, mistä ne on kerätty. Niillä voi olla joku rahallinenkin arvo. Ulkomaanmatkoilta on tuotu simpukankuoria, ja hyllyt voivat olla täynnä turistirihkamaa. Joskus löytyy postimerkkikokoelmiakin. Käsityöihmiset ovat oma ryhmänsä. Heidän asuntonsa saattaa olla täynnä vaatetilkkua ja lankarullaa, joilla ei ole jälleenmyyntiarvoa.

Kerran kuolinpesän tavaroita peratessa löytyi tuhkauurna. Siitä piti tietysti soittaa omaisille, että mitäs tälle tehdään.

” Koskettavin tapaus, joka meni itselläkin tunteisiin, oli perhe, jossa elämä oli hajonnut kätkytkuoleman myötä.

Eräältä vintiltä löytyi räjähtämätön ammus, jonka joku oli kantanut vinttikomeroon aikanaan. Kun en ollut sellaiseen aikaisemmin törmännyt, soitin poliisille kysyäkseni neuvoa ennen kuin lähdin sitä kaatopaikalle kantamaan. Poliisilta ammus siirtyi puolustusvoimille. He sanoivat voivansa soittaa jälkeenpäin, kun ovat selvittäneet, oliko ammus tehty vaarattomaksi vai ei. Sanoin, että ei tarvitse kertoa, olen mieluummin tietämättä.

Joskus jäämistöstä löytyy lottapukuja, univormuja tai puolustusvoimien asuja, joita ei ole haluttu heittää pois. Ne on usein säilytetty muistona vintillä, joten ne eivät useinkaan ole hyvässä kunnossa. Veteraanikirjoja löytyy usein myös. Muuten sota-aika ei enää juuri näy ikäihmisten kodeissa. Minulla on sellainen tuntuma, että sodan eläneet sukupolvet muistelevat sota-aikaa vähemmän kuin muut. Se kun on ollut heille muutakin kuin suurta juhlaa itsenäisyyspäivänä.

Entisen paperitehtaan johtajan huoneisto oli ollut saman suvun hallussa yli 100 vuotta. Vintille oli yli 100 askelmaa ja siellä oli järkyttävä määrä säästettyä tavaraa ihan joulupapereista alkaen. Siellä oli myös autonakkuja 1960-luvulta – kellarit ja kaikki olivat aivan täynnä.

Suuret ikäluokat ja heidän vanhempansa ovat kokeneet huonoja aikoja elämässään ja siksi he saattavat säilyttää kaiken mahdollisen. Omaiset ovat usein voimattomia, kun kaapit ja varastot ovat täynnä tavaraa, jolla ei ole rahallista arvoa.

” Taannoin yhdestä varastosta tuli eteen tuon Kuru-Laivan alkuperäiset pelastusliivit.

Toisella tavalla mieleenpainuvimpia ovat olleet keikat, joissa joko talo tai kellari on ollut niin homeessa, että ei voi mennä sisään. Helsingissä on aika paljon tällaisia taloja. Usein talot menevät purkuun, mutta joskus niitä yritetään saada myyntiinkin.

Koskettavin tapaus, joka meni itselläkin tunteisiin, oli perhe, jossa elämä oli hajonnut kätkytkuoleman myötä. Rouva halusi myydä asunnon ja kaikki tavarat aloittaakseen uuden elämän. Se on ollut kaikkein surullisin ja traagisin tapaus.

Toisinaan vastaan tulee tilanne, jossa uusi puoliso on ollut omaishoitajana ja tehnyt raskasta työtä monta vuotta. Perinnönjaon koittaessa lapset voivat olla katkeria uudelle kumppanille. Joskus tällaisen uusperheen leski alkoi kotikäynnillä itkeä sitä, kuinka hän hoiti petipotilasta monta vuotta ja sai osakseen vain haukut. Lesket ovat usein myös hyvin yksinäisiä.

Muun muassa nämä löydöt Mäntyniemelle ovat jääneet mieleen:

Vuonna 1929 Tampereen Näsijärveen upposi Kuru-laiva, ja yli 140 ihmistä hukkui sen mukana. Taannoin yhdestä varastosta tuli eteen tuon Kuru-laivan alkuperäiset pelastusliivit. Ne olivat kuuluneet kuolinpesää hoitavan henkilön isoisälle tai isoisoisälle, joka oli pelastunut niiden liivien ansiosta. Kävimme varmistuttamassa liivien aitouden Kurun museossa.

Kuru-laivan alkuperäiset pelastusliivit olivat kuuluneet kuolinpesää hoitavan henkilön isoisälle tai isoisoisälle, joka oli pelastunut niiden liivien ansiosta.­

Jokin aika sitten ostin levykeräilijän kuolinpesän. Suomalaista ja ulkomaalaista tuotantoa sisältävän, 3000 lp- ja cd-levyn kokoelman joukossa oli myös paljon kuuntelemattomia levyjä. Vanhan tavaran arvo on aivan toinen silloin, kun alkuperäistä pakkausta ei ole avattu. Siksi levyjä ei ole laitettu kirpputorille hypisteltäviksi. Tuolla ne varastossa odottavat, että eteen tulee oikea tapa myydä ne.

” Minulla on sellainen tuntuma, että sodan eläneet sukupolvet muistelevat sota-aikaa vähemmän kuin muut. Se kun on ollut heille muutakin kuin suurta juhlaa itsenäisyyspäivänä.

Kuolinpesistä löytynyttä tavaraa menee myös museoihin ja elokuvatuotantoihin. Vapriikkiin meni vasta 1800-luvun alusasuja ja yöpukuja. Mukana oli esimerkiksi vanhat laukku-/luukkuhousut, joiden käyttäjä saattoi mennä tarpeilleen ilman, että hänen tarvitsi riisua vaatetta kokonaan. Lenin-museoon haettiin taannoin kirjoja. Tampereella kuvattavaan Juice-elokuvaan haettiin 1980-luvun musiikkilehtiä rekvisiitaksi.

Usein näillä keikoilla käy ilmi, että edesmennyt henkilö on saattanut olla hyvinkin yksinäinen tai sairas ja olisi ehkä jopa kuulunut jonnekin muualle kuin asumaan yksin kotonaan. Näistä kielivät esimerkiksi keittiön kaapiston ylähyllyillä olevat tuotteet 1990-luvulta. Kun fyysinen kunto on mennyt huonoksi, asukas ei ole päässyt enää kurottautumaan ylemmäksi.

Toisinaan kodeista löytyy arveluttavaa tavaraa. Tämä voi liittyä siihen, että osalla vanhemmista ihmisistä persoonallisuus saattaa muuttua viimeisillä hetkillä. Alan vaatiman hienotunteisuuden vuoksi emme yleensä kerro näistä omaisille, sillä se saattaisi heitä turhaan rasittaa.

Kaikille tavaroille löytyy yleensä joku keräilijä. Yksi keräilee säästöporsaita, toinen jäävesikannuja ja kolmas Arabian yksittäisiä kuppeja. Taannoin yksi heistä oli löytänyt meiltä helsinkiläisen Kämp-hotellin tulitikkurasioita ajalta, jolloin hotelli avattiin.