Opiskelijoita ja yliopistohenkilökuntaa on keitelty hiljaisella tulella jo vuosia. Vuonna 2010 voimaan tulleen yliopistolain jälkeen ei ole tehty yhtä laajoja ”uudistuksia”. Tutkimusta, opetusta ja opiskelua on hiljalleen, pala palalta, kurjistettu jokaisella osa-alueella. Leikkauksia on kohdistettu muun muassa opiskelijaterveydenhuoltoon ja -asuntoihin samalla kun opintotukea yritetään muuttaa velaksi. Pelkästään inflaatio syö yli 10% opintotuen arvosta jokaisen opiskelijasukupolven aikana.

Merkittävin osa koulutuksen alasajosta ei kuitenkaan tapahdu rahallisina menetyksinä, vaan yliopistoyhteisön arjen materiaalisena rappeutumisena. Tällaisia konkreettisia heikennyksiä ovat olleet muun muassa maksuttomien atk- ja työskentelytilojen lakkauttaminen, tulostuskiintöiden rajaaminen, laitoskirjastojen sulkeminen, tehokkuusvaatimusten jatkuva kiristäminen sekä vuokran karhuaminen omien tutkijoiden työtiloista. Kaikkia vaaditaan tekemään enemmän ja nopeammin huonommilla, vähäisemmillä ja maksullisilla resursseilla. Kiristyvät tehokkuusvaatimukset ja pienemmät resurssit näkyvät jo opiskelijoiden hyvinvoinnissa. Samoin stressi omasta toimeentulosta ja toimintakyvystä opintotuen kattaessa yhä pienemmän osan elinkustannuksista.

Voittojaan kasvattava eliitti on sanoutunut irti vanhasta luokkakompromissista, jossa “sivistysyliopiston” tuottama teknologinen kehitys hyödytti elinkeinoelämää välillisesti. Nyt tiedontuotannon on oltava mitattavissa, luokiteltavissa ja alistettavissa kapitalistisen arvonmuodustuksen suoraan alaisuuteen. Sitä varten on kehitetty kaiken kattavaa opintopisteiden, tenttitulosten, työtuntien, julkaisujen ja viittausten laskentajärjestelmää. Sen perusteella tutkimuksen ja opetuksen rahoitusta jaetaan “tuottavimmille” aloille – eli niille, joilla arvioidaan olevan suurimmat voittomahdollisuudet.

Tilannetta kuvataan jo sietämättömäksi. Yhä suurempi osa henkilökunnan varsinaisesta työajasta kuluu kaupallistamisen edellyttämään byrokratiaan, jonka ainoa tehtävä on abstraktin tietotyön jakaminen mitattaviin palasiin, jotka voidaan myydä, vuokrata tai lisensoida yrityksille. Akateemisen yhteisöllisyyden alta paljastuukin raadollinen byrokratiahelvetti, jossa kiireen painamat yksilöt kilpailevat itseään ja toisiaan vastaan säilyttääkseen edes nykyisen asemansa. Useat yliopistoilla nähtävät ilmiöt ovat harmillisen tuttuja myös monen muun sektorin työntekijöiden arjessa.

Quebecin kaltaisia alueita, joilla yliopistoyhteisö on parhaiten pitänyt puoliaan, yhdistääkin opiskelijoiden ja henkilökunnan solidaarisuus muiden vastaavassa tilanteessa olevien kanssa. Vastavuoroisen tuen ja solidaarisuuden ansiosta yliopistoprotesteilla on vahva tuki myös yliopiston ulkopuolisen työväen keskuudessa. Suhteet muihin sektoreihin ovat mahdollistaneet myös laajempien lakkoliikkeiden ja tukikampanjoiden organisoimisen. Tehostamis- ja leikkausvaatimukset eivät ole mitenkään yliopistoille ominaisia, vaan ilmiö on nähtävissä koko talouden piirissä. Varsinkin julkisella sektorilla, joka on samankaltaisten organisaatiomuutosten kohteena. Yhteistä eri instituutioiden muutoksille ovat byrokratian ja tulosvastuun hivuttaminen työntekijöiden vastuulle ja päätösvallan kasautuminen yhä pienemmän piirin käsiin.

Helsingin yliopistolla yritettiin syksyllä 2014 juntata läpi niin sanottu johtosääntöuudistus. Sen tarkoituksena oli luoda yliopistolle armeijamainen hierarkia, jossa ylemmät johtajat nimittävät alaisensa ja keskusjohto pitää vallan tiukasti käsissään. Yliopisto oli koko 1900-luvun loppupuolen puolustusasemassa demokratisoimispyrkimyksiä vastaan. Nykyinen kolmikantajärjestelmä luotiin vuonna 1991. Sen luomista vauhditti opiskelijoiden ja henkilöstön pitkä kamppailu, ja erityisesti vuoden 1990 hallintorakennuksen valtaus. Puutteistaan huolimatta kolmikanta on taannut professoreiden lisäksi myös opiskelijoille ja alemmalle henkilöstölle kolmanneksen paikoista edustuksellisissa elimissä. Nyt yliopiston johto on aloittanut vastahyökkäyksen.

Johtosääntöuudistus kuitenkin jäädytettiin tilapäisesti, koska se herätti poikkeuksellisen kovaa vastustusta. Vastarintaa Helsingin yliopistolla on alkanut esiintyä myös laajemmin. Tulostuskiintiöiden leikkauksia vastustettiin, ja prosessi jäi kummalliseen välitilaan, jossa oikein kukaan ei tiedä mitä tapahtuu. Tulostus on edelleen maksutonta, mutta vain muutamissa tulostuspisteissä. Viikissä osoitettiin mieltä, kun atk-tiloja suljettiin vastoin opiskelijoiden tarpeita. Vappuna “yliopistotyöläiset” marssivat omana blokkinaan ensimmäistä kertaa useisiin vuosiin. Lisäksi toistuvasti ihmisoikeusrikkomuksiin syyllistyvä vartiointiyritys G4S potkittiin yliopistolta henkilökunnan oma-aloitteisen painostuskampanjan seurauksena.

Vuosikausien pienet heikennykset alkavat selvästi kumuloitua, ja pinnan alla alkaa kiehua. Pienten yksittäisten heikennysten ympärille on vaikea mobilisoida vastarintaa, mutta toistuvat “yksittäistapaukset” alkavat linkittyä toisiinsa. Yksittäistapausten takaa hamottuu systemaattinen hyökkäys, määrätietoinen näännytystaistelu epävarmassa asemassa olevaa yliopistohenkilöstöä ja opiskelijoita vastaan, jolle ei näy loppua. Uusi porvarihallitus tuskin olisi voinut ajoittaa leikkauslistaansa huonompaan aikaan, vaikka ehkä toivoikin kesälomien hiljentävän kampuksilla kytevää raivoa. Pienten heikennysten hivuttamisstrategia on heitetty roskakoriin, kun uusi hallitus jännittää kaikki voimansa muutamaan suureen iskuun. Nyt jos koskaan yliopistoyhteisön on järjestäydyttävä määrätietoisemmin ja siirryttävä toimimattomasta puolustustaistelusta hyökkäykseen.

Opiskelijajärjestöjen “pidetään hyvät välit kaikkiin ja neuvotellaan”-strategiasta ei ole ollut apua, sillä poliittinen ja taloudellinen eliitti pitää järjestöjä pilkkanaan. Viime viikolla tämä tuli karvaasti esiin, kun pöytään lyötiin yli 600 miljoonan leikkaukset poliitikoilta, joita SYL ja SAMOK mainostivat “koulutuksesta ei leikata”-ehdokkaina. Etujärjestöille valehdellaan ja nauretaan päin kasvoja. Tietysti näin käy, jos yrittää neuvotella ilman minkäänlaista taustavoimaa, jolla pystyy painostamaan neuvotteluvaraa ja rankaisemaan petoksista. Etujärjestöt eivät ole oppineet virheistään, vaikka strategia ei ole toiminut aiemminkaan. Jo useiden vuosien ajan opiskelijat ovat kulkeneet tappiosta toiseen, kun uusia heikennyksiä on esitetty ja neuvottelujen jälkeen hieman lievennetyt leikkaukset pantu toimeen “torjuntavoittoina”. Etujärjestöpolitiikan viitekehyksessä ei ole realistista strategiaa suunnan muuttamiseksi.

On toimittava paljon aiempaa voimakkaammin, monipuolisemmin ja spontaanimmin. Kehitettävä symbolisten kampanjoiden ja marssien lisäksi uusia suoran toiminnan variaatioita. Sekä leikkausten julkistamisen kaltaisina hetkinä kun vahvaa vastarintaa tarvitaan että silloin kun sitä vähiten odotetaan. Parhaiten yliopistoyhteisö on pitänyt puoliaan siellä, missä toimii etujärjestöpolitiikasta autonomisia vastarinnan verkostoja. Pienetkin määrätietoiset ryhmät pitävät yllä jatkuvaa protestikulttuuriia ja pystyvät organisoimaan monimuotoista suoraa toimintaa lyhyelläkin varoitusajalla. Helsingissäkin hallitusohjelmaan reagoi ensimmäisenä yksittäisten opiskelijoiden itsenäisesti järjestämä mielenosoitus. Se oli kutsuttu vastustamaan EU/ETA-alueen ulkopuolisten opiskelijoiden lukukausimaksuja jo maanantaina, mutta hallitusohjelman julkistamisen jälkeen mielenosoittajat asettuivat spontaanisti vastustamaan myös leikkauksia ja koulutuksen yleistä kaupallistamista. Hetkessä siitä kehittyi ensimmäinen uuden hallituksen vastainen mielenosoitus.

Noin 250 osanottajaa lyhyellä varoitusajalla ja loma-aikaan on hyvän kokoinen mielenosoitus ottaen huomioon, että itseorganisoitunut protestikulttuuri on vasta kehittymässä edellisestä aallonpohjasta. Keskeistä ei kuitenkaan ole lukumäärä tai mediaspektaakkeli, vaan onnistunut protesti avaa uusia järjestäytymisen ja hyökkäyksen mahdollisuuksia. Varsin symboliseksi jäänyt mielenosoitus osoitti, että vastarinta on aina opiskelijoiden itsensä käsissä eikä siihen tarvita HYY:n tai SYL:n siunausta.

Mielenosoituksissa luotiin pohjaa jo tuleville kamppailuille, kun sen järjestäjät kutsuivat osallistujat organisoimaan uutta toimintaa. Lisäksi osallistujat kutsuttiin maanantaina 1.6. järjestettyyn yliopistotyöläisten yleiskokoukseen, ja A-ryhmä kannusti lennäkillään järjestörajat ylittävään solidaarisuuteen ja suoraan toimintaan. Myös seuraava suurmielenosoitus on ehditty jo kutsua kokoon.

Myös tänä vuonna uudet opiskelijat astuvat sisään yliopistoon, joka on merkittävästi huonompi kuin se, jonne he laittoivat hakupaperit muutamaa kuukautta aiemmin. Nyt keskeinen kysymys onkin, miten tämä orastava liikehdintä saadaan jatkumaan kesälomien yli?

Silakka