Oli poliittisia lakkoja, EEC-sopimusta arvosteltiin. Vaadittiin yksityisen omistusoikeuden rajoittamista sekä valtiojohtoista suunnittelua ja ohjausta. Suomalaisen teollisuuden johtohahmot olivat kauhuissaan 1970-luvun alussa.

Teollisuuden järjestöjen johto kokoontui tuolloin Teollisuuden Keskusvaliokunnassa. Siellä käydyssä keskustelussa STK:n toimitusjohtaja Päiviö Hetemäki, kansleri Klaus Waris, suurlähettiläs Max Jakobson ja toimitusjohtaja Timo Laatunen arvioivat vuonna 1970, että yhteiskuntajärjestys oli vakavasti uhattuna. Hetemäen arvion mukaan menossa oli suurin muutos rauhan aikana.

Myös suojelupoliisin päällikkö Armas Alhava oli varoittanut yhteiskuntarauhan järkkymisestä. Kysymyksessä oli Suomen valinta sosialistisen ja kapitalistisen yhteiskuntamallin välillä. Kun jopa tasavallan presidenttikin näytti ymmärtävän vasemmistolaista ”yleisdemokraattista” liikettä, teollisuudessa herättiin arvioimaan, miten yritysten toimintaedellytykset turvataan.

Tilanne edellytti jykeviä vastatoimia. Teollisuuden puolustustaistelun johtovastuu ja laajat valtuudet sen rahoittamiseen annettiin Keskusvaliokunnalle.

Päiviö Hetemäki pyysi kolmea alaistaan Harry Mildhia, Osmo A. Wiioa ja Pentti Mahlamäkeä tekemään ehdotuksen siitä, miten elinkeinoelämä voisi tilanteeseen vaikuttaa. Työryhmä päiväsi muistionsa osoittelevasti itsenäisyyspäivään 6.12.1970.

Muistion mukaan elinkeinoelämän vastainen mielipiteen muokkaus oli paljon järjestelmällisempää kuin tajuttiin: radion ja television lisäksi sitä levittivät monet porvarillistenkin lehtien toimittajat.

Tavoitteena tulee olla oikea käsitys yhteiskunnan taloudellisista lainalaisuuksista ja tuotantotoiminnan roolista kansantaloudessa. Toimenpiteet on kohdistettava useisiin puolueisiin, jolloin esimerkiksi sosiaalidemokraattisen järjestöväen saaminen mukaan saattaa olla suurempi saavutus kuin kokoomuspuolueen kansanedustajien lukumäärän lisääminen. Tavoitteena on vallata poliittinen johtoasema, estää SDP:n pääsy pysyväksi valtapuolueeksi, estää eduskunnan vasemmistoenemmistöisyys sekä edistää lainsäädäntöä, joka vie pohjan uusvasemmistolta.

Työryhmä päätyi havaintoon, että järjestelmälliseen toimintaan voidaan vastata vain järjestelmällisellä toiminnalla. Oli saatava aikaan elinkeinoelämän oma toimintaohjelma ja aloitettava puolustustaistelu. Se oli STK:n toimitusjohtaja Hetemäen mukaan tärkein ja kiireellisin tehtävä.

Puolustustaistelun hoitaminen annettiin Taloudellisen Tiedotustoimiston (TT) tehtäväksi. Se oli julkisesti aiemmin keskittynyt lähinnä lehdistön artikkelipalveluun, mutta vastasi lisäksi elinkeinoelämän poliittisesta tiedustelusta. Nyt sen tehtäväksi tuli johtaa teollisuuden näkyvää tiedotustoimintaa ja näkymätöntä mielipidevaikuttamista sekä ohjata poliittisten puolueiden tukirahoitusta.

Toimeksiannot tulivat suoraan Teollisuuden Keskusvaliokunnalta. Operaatioiden toteutusta valvoi ”idearyhmä”: Carl-Olof Homén, Harry Mildh, Veikko Sjöblom ja Pentti Mahlamäki. Toimitusjohtajaksi valittiin Teollisuusliiton tiedotuspäällikkö Leif Fast.

Toimiston vahvuudeksi suunniteltiin kymmentä työntekijää. Eri toiminta-alueille tuli päätoimiset vetäjät, jotka kokosivat itselleen 3–5 hengen esikuntaryhmän.

Suunnitelma nimettiin ”Talouselämän itsepuolustukseksi” ja sen kustannusarvio oli nykyrahassa 700 000 euroa vuodessa. Kaikkiaan toiminnan kustannukset olivat puolen vuosikymmenen aikana nykyrahassa runsaat seitsemän miljoonaa euroa.

Perinteisen tiedottamisen rinnalla edellytettiin nyt yhteiskunnallista tiedustelu- ja selvitystyötä. ”Näkymätön” vaikuttaminen toisten organisaatioiden kautta oli laajaa.

Poliittisiin voimasuhteisiin pyrittiin vaikuttamaan tukemalla sopivien vaaliliittojen muodostumista taloudellisesti. Toimisto pyrki myös valmistelemaan virkamieskunnan ja toimittajien rekrytointia ei-sosialistien piiristä.

Vaikuttamisen kohteena olivat teinit ja nuorisojärjestöt, opiskelijaliike, opettajat, media, kansalaisjärjestöt, nimityspolitiikka, puolueet sekä korkeakoulujen ja yliopistojen opettajat.

Puolustusrintamaan koottiin teollisuuden organisaatioiden ohella muun muassa Korkeakoulu- ja tiedepoliittinen tutkimussäätiö (KTTS) eli ns. kanslerisäätiö, Professoriliitto, Yksityisoppikoulujen liitto, Rehtoriyhdistys, osa opettajajärjestöistä sekä keskustan ja kokoomuksen nuorisojärjestöt.

Taistolaiset eli Skp:n jyrkkä vähemmistösiipi oli ottanut haltuunsa oppikoululaisten Teiniliiton vuosina 1970–1971. Teiniliiton ja radikalisoituneiden ylioppilasjärjestöjen normalisoiminen oli teollisuuden vastaiskun keskeisiä tavoitteita.

Teinikunnista ylioppilaspolitiikkaan ulottuneen vastaliikkeen, Operaatio Tanelin suunnitteli kokoomusnuorten pääsihteeri Heikki S. von Hertzen ja sen keskustoimiston johtoon palkattiin Anders Blom. TT:n rahoittama operaatio aloitettiin vuonna 1974.

Operaatiota hoitivat kaikkiaan 18 piirissä palkatut asiamiehet, jotka yhteistyössä keskustan ja kokoomuksen nuorisoliittojen kanssa onnistuivat aktivoimaan lukioiden ja yliopistojen ”ei-sosialistisesti” ajattelevat nuoret.

Jyväskylässä asiamiehenä toiminut Jarmo Pekkala kuvailee toimintaa: ”Käteeni työnnettiin kirjekuoressa rahaa ja tehtävänä oli järjestää ’porvarillissävytteisiä’ aktiviteetteja teineille ja hakea ehdokkaita kouluneuvostoihin. Rahan perään ei paljon kyselty, kunhan toimintaa oli.”

Teinilehden rinnalle perustettiin omat lehdet, joiden päätoimittaja oli Unto Hämäläinen. Teiniliiton Taksvärkki-keräyksen ja Rauhanviikon rinnalle järjestettiin porvarilliset vastineet.

Toiminta tuotti tulosta. Porvarillisten piiriedustajien määrä kasvoi ja Teiniliiton jäsenmäärä putosi kolmannekseen. Liitto oli hajoamistilassa jo ennen kuin valtion rahoitus lopetettiin siltä taloudellisten epäselvyyksien takia 1975.

Ylioppilaspolitiikassa voimat koottiin ”ei-sosialistien” läpimurtoon Helsingin yliopistossa. Ylioppilaskuntavaalien tulokset 1975 ja 1976 vastasivatkin odotuksia. Suurin häviäjä oli keskustan, Sdp:n ja Skdl:n ”yleisdemokraattinen” rintama.

Elinkeinoelämä tunsi syvää epäluottamusta televisioon ja radioon ja myös osaan lehdistöstä. Viestintää pidettiin poliittisesti tarkoitushakuisena, tahallisen yksipuolisena ja toimittajien asenteita teollisuudelle kielteisinä. Yleisradion ohjelmapolitiikkaa pidettiin teollisuudelle kielteisenä ja näennäisen myötämielisesti elinkeinoelämään suhtautuvaa MTV:tä syytettiin varovaisuudesta.

Viestinnän monipuolisuuden ja vapauden turvaamisesta tuli TT:n keskeinen tehtävä. Toimittajien ammattitaidon ja asiantuntemuksen lisäämiseksi heille tarjottiin täydennyskoulutusta, yritysten palveluksessa oleville viestinnän jatkokoulutusta sekä viestinnän akateemista opetusta uudistettiin.

Poliittisesti värittyneen Tampereen yliopiston tiedotusopin koulutuksen rinnalle akateemista tasapainoa toi Sotavahinkoyhdistyksen lahjoitusvaroin Helsingin yliopistoon perustettu yritysviestinnän professuuri.

Television ja radion merkityksen vuoksi toimittajien poliittista taustaa arvioitiin. Todettiin kyynisesti, että ”Yleisradion keskeisissä toimittajatehtävissä epäillään olevan yksi sellainen henkilö, joka ei kuulu Sdp:n tai taistolaisten vaikutuspiiriin”. Vain ruotsinkielisessä ohjelmatuotannossa oli porvarillinen enemmistö.

Ylen ja lehdistön avoimia sekä avautuvia työpaikkoja seurattiin tarkasti sopivia henkilöitä etsien ja kannustaen ”toisin ajattelevia toimittajia” hakeutumaan Yleisradioon. Varsinkin television ja radion taloustoimitusten käyttöön ideoitiin uusia ohjelmatyyppejä ja oman ohjelmatuotannon käynnistämiseen varattiin rahaa.

Kun Sdp:n vähemmistöhallitus aloitti valtion tiedonjulkistamispalkinnon jakamisen, se näytti osuvan lähinnä ”sopiville” eli vasemmistolaisille toimittajille. Sen saivat muun muassa Pertti Klemola Nestettä käsittelevästä kirjastaan, Ajankohtaisen Kakkosen toimittaja Reino Paasilinna Kansalaisen tietolaari -ohjelmastaan ja radiotoimittaja Unto Miettinen Neuvostoliitto-katsauksistaan. Tosin sen oli saanut myös Osmo A. Wiio 1970.

Objektiivisen tiedon julkistamiselle tarvittiin siksi oma palkinto. Sellaiseksi TT:ssä suunniteltiin Paasikivi-palkintoa, jonka nimi muutettiin Suomen Kuvalehden journalistipalkinnoksi. Palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1975.

Yleisradion monopoliaseman murtaminen oli tärkeä tavoite. Siihen pyrittiin kaapelitelevision perustamisella. Rahoittajina olivat teollisuuden lisäksi Kulttuurirahasto, Liikesivistysrahasto ja Konstsamfundet.

Kun ministeri Johannes Virolainen lupasi kuitenkin vain väliaikaisen toimiluvan, mutta edellytti taloudellista tukea oman puolueensa lehdille, kaapelilähetykset loppuivat lyhyeen. Se johti kamppailuun uutistoiminnan sallimisesta MTV:lle, jonka uutislupa toteutui vasta 1980 ankaran poliittisen väittelyn jälkeen.

Poliittista lehdistöä, Suomen Sosialidemokraattia, Suomenmaata ja Uutta Suomea tuettiin lahjatilauksin, joita toimitettiin työpaikoille ja muun muassa ammattikouluihin ja varuskuntiin. Tuen vastineeksi vaadittiin vain ammattitaitoa talousuutisten tekemiseen.

Omien aikakauslehtien, esimerkiksi Talouselämän, Kauppakamarilehden ja teollisuuden järjestölehtien yhdistämistä suunniteltiin, mutta siitä luovuttiin viestinnän moniarvoisuuteen vedoten.

Teollisuuden viestien saaminen suomalaisten koteihin vaati uusia ratkaisuja. Koko kansaa tavoiteltiin joka kotiin ilmaiseksi jaettavilla lehdillä, joiden toimintaa rahoitettiin ja joista löytyi aina tilaa asiaan sopiville kirjoituksille.

Lehdistä Tuotantouutiset ja Pääkaupunki havaittiin sopiviksi erityisesti nuorison tavoittamisessa. Suomalainen oli suunnattu varttuneemmalle lukijakunnalle.

Valtionhallinnon keskeisten virkojen poliittiset nimitykset lisääntyivät hallinnon laajentumisen tuloksena 1960- ja 70-luvuilla. Se moninkertaisti jäsenkirja-virkamiesten määrän. Keskustalla ja Sdp:llä oli aina osoittaa virkoihin sopiva ehdokas. Poliittinen sitoutumattomuus tai porvarillinen tausta oli ilmeinen este valinnalle pätevyydestä riippumatta.

Avoin puoluepoliittisuus sai häkellyttäviä piirteitä. Opetusministeri Per Stenbäck (r) on muistellut ensimmäisiä ministeripäiviään, jolloin kaksi nuorta virkamiestä, Pentti Arajärvi (sd) ja Tapio Rajavuori (kesk) ilmoittivat hänelle, että he voivat hakea työnantajiltaan Sdp:ltä ja keskustalta siunauksen ministerin esityksille.

Stenbäck kaipasi tietoa virkapaikkojen poliittisesta jakautumasta, joten TT käynnisti asian selvittämisen. Selvityksen mukaan ulkoministeriössä 79 keskeisellä virkamiehellä oli vasemmistotausta. Muilla, lähinnä keskustalla niitä oli 113. Opetusministeriössä jako meni tasan, maatalousministeriössä joka toinen oli keskustalainen, mutta sosiaali- ja terveysministeriössä vasemmistolla oli selvä enemmistö.

Kannustus sopivien vaaliliittojen muodostamiseen todettiin TT:ssä parhaaksi tavaksi vaikuttaa eduskuntavaalituloksiin.

Vaaliliittojen tukeminen huipentui vuonna 1973 K-80-ryhmän muodostamiseen. Alun perin tarkoituksena oli porvaripuolueiden yhteistyön parantaminen. Ryhmän käynnistivät Juha Vikatmaa (kok), Pertti Salolainen (kok), Seppo Kääriäinen (kesk), Pär Stenbäck (r), Juha Sipilä (lib) ja Olavi Borg (lib).

Kokoomuksen muut niin kutsutut remonttimiehet Ilkka Kanerva, Weijo Pitkänen ja Ilkka Suominen, keskustan Paavo Väyrynen ja Esko Aho sekä Rkp:n C.O. Tallgren ja Christoffer Taxell olivat taustavoimina.

Hankkeen vetäjäksi palkattiin 8.1.1973 Juha Vikatmaan turkulainen avustaja Jussi Kaisti, muodollisesti Teollisuuden Kuluttajaneuvonta Oy:n toimitusjohtajaksi.

Hänen tehtävänään oli ”K-80 ryhmän ohjeiden ja valvonnan alaisena kaikin keinoin edesauttaa, suunnitella ja organisoida uutta ei-sosialistista puoluetta”. Kaikilta allekirjoittajilta edellytettiin ehdotonta vaitioloa hankkeesta 100 000 markan sopimussakon uhalla. Kaistin jälkeen tehtävää hoiti kokoomuksen tuleva puoluesihteeri Pekka Kivelä Talouspalvelu Oy:n edustajana.

Ryhmä määritteli siis tavoitteeksi jopa uuden, edistyksellisen porvarillisen suurpuolueen perustamisen. Poliittisen johtoaseman valtaamisella se uskoi voivansa estää Sdp:n pääsyn pysyväksi valtapuolueeksi sekä edistää lainsäädäntöä, joka vie pohjan sosialisoinnilta. Muodollisesti toimittiin puheenjohtajien, kokoomuksen Harri Holkerin ja keskustan Johannes Virolaisen tietämättä.

TT:ssä K-80-ryhmän tavoitteita pidettiin epärealistisina. Ryhmää kuitenkin seurattiin, sillä se sopi teollisuuden EEC-projektien edistämiseen ja vahvisti ei-sosialististen puolueiden asemaa.

Keväällä 1973 suunnitelman välitarkistuksessa arvioitiin ”puolustusrintaman” tuloksellisuutta ja todettiin, että tavoitteet oli saavutettu kohtuullisen hyvin varsinkin viestintäpolitiikassa ja nuorisotoiminnassa, mutta ”toimittajakunnan osalta ne ovat riittämättömät”.

”Puolustusrintaman” tuloksia arvosteltiin riittämättömiksi. Se oli ymmärrettävää, sillä elinkeinoelämää kauhistuttivat vuoden 1972 Sorsan hallituksen vaatimukset sosialisoinnista ja tiukasta investointien ohjaamisesta. Näytti siltä, ettei mitään merkittävää yhteiskunnallista muutosta ollut saatu aikaan.

Keskusvaliokunnan strategiakeskustelussa palautettiin mieleen lähtökohdat: Teollisuuden on huolehdittava jatkuvasta ideoinnista ja innovoinnista. On asetettava työryhmät ja maakunnalliset aivoriihet. On vaikutettava poliittiseen kehitykseen. Edessä häämöttää SDP:n hegemonia. On tuettava puoluekartan muuttamista. On luotava sekatalouden ideologia tarvittaessa kansainvälisin voimin. Teollisuuden on hankkiuduttava yhteistyöhön SDP:n kanssa ja samaan aikaan on luotava SDP:lle vahva vastavoima oikealle puolelle ja vahvistettava ei-sosialistien yhteistyötä.

Puolen vuosikymmenen toiminnan tulokset olivat kuitenkin vaikuttavat. Teiniliitto hajosi, ylioppilaskunnat normalisoitiin ja kokoomus onnistui keräämään runsaasti ääniä suurten ikäluokkien nuorilta sekä ylioppilasvaaleissa että seuraavina vuosina valtiollisissa vaaleissa. Myös ajatus yhteistyöstä Sdp:n kanssa virisi.

Asenteet ja arvot kehittyivät elinkeinoelämälle myönteiseen suuntaan. Suomeen ei syntynyt Ruotsin kaltaista ay-liikkeen ja Sdp:n yhdistävää ”liikettä”, ”rörelseniä”.

Talouspolitiikka perustui markkinatalouteen, ja Suomi integroitui läntiseen kauppapolitiikkaan. Viestintäpolitiikassakin vahvistui moniarvoisuus ja avoin tiedon tarjonta.

Jälkikäteen radikalismi, taistolaisten valtahankkeet, Sdp:n vaatimukset ja puheet sosialisoinnista voidaan selittää liioitelluiksi. Tuolloiset teollisuusjohtajat olivat kuitenkin sodan kokenutta sukupolvea, mikä selittää heidän aikalaisreaktionsa ja vastatoimensa.

Teksti perustuu Johannes Koroman 24. marraskuuta julkaistavaan teokseen ”Suomalaisten hyvinvointia rakentamassa: Teollisuuden Keskusliiton historia” (SKS).