Kuukausi ilman alkoholia opetti Sannille, miten voimakkaasti alkoholi ja sosiaalinen elämä liittyvät toisiinsa.

Hereille havahduttuani en heti tiedä missä olen. Katse kiertää vaaleansävyisillä seinillä. Leposijakseni paljastuu ystäväni vierashuone. Talossa ei kuulu ääntäkään.

Laahustan keittiöön. Hyvin pian ymmärrän edelleen olevani humalassa.

Uudenvuoden juhlinnan viimeisissä muistikuvissa diskovalolamppu heitti olohuoneen kattoon veikeitä värejä. Puhelimen näytöllä oli ruuhkaa. Keskushermostonsa syvimmin lamaannuttaneen, pikkutunneille tiensä taistelleen juhlakansan mieli on oikukas. Nuoruusvuosien hitit pitää saada soimaan pakottavan tarpeen ajamana välittömästi ja mahdollisimman lujaa.

Aamu on haalean harmaa. Katu hukkuu loskaan. On vuoden 2019 ensimmäinen päivä.

Hiippailen keittiöön. Hihittelen mielessäni illan kohokohdille. Puhelimesta löytyy lukematon määrä heilahtaneita kuvia, joihin mitä ilmeisemmin ei ole ikuistunut sitä mitä piti.

Kaverin kanssa aamukolmelta käydystä viestittelystä koen hienoista ylpeyttä. Ei yhtään kirjoitusvirhettä. Mitä nyt hieman toisteisuutta.

Kauhon suuhuni sipsejä aamupalaksi. Tunnen syvää kiitollisuutta jääkaapin limsatarjonnasta. Pian hilpeä olotila antaa tilaa hämmennykseen sekoittuvalle pettymykselle. Kello on jo lähes kolme iltapäivällä!

Otsalohkossa juilii ja säkenöi. Se lähenee.

Unsplash

Yksi päivä kallisarvoisesta elämästä on jälleen uhrattu krapulan alttarille. Hautaan kasvot kämmeniin. Koen jonkinasteista helpotusta journalististen työtehtävien nimissä antamastani lupauksesta, tipattomasta tammikuusta.

Tästä hetkestä se on totta vie hyvä aloittaa.

Siirryn kadunvarteen odottamaan kyytiä kohti viinattomia viikkoja. En tahdo olla yksin. Serkkuni ajaa pihaan ja laskee ikkunan alas.

– Moro! Näytät ihan pystyyn nostetulta ruumiilta. Tuu silti kyytiin.

Iltaa kohti maailma ei muutu yhtään silkkisemmäksi. Mietin tosissani, kuinka sosiaalisen elämäni käy seuraavan kuukauden aikana.

Ajatus alkoholin koossa pitämistä ihmissuhteista tuntuu lähtökohtaisesti surkealta.

Perusteluiden lista

Ensimmäinen viikko virtaa ohitse pitkän vapaapäiväputken siivittämänä. Käytän runsaasti aikaa juomistottumuksieni tarkasteluun. En ole kokenut asian olevan ongelma, mutta ajatuksissani siitä on hyvää vauhtia muodostumassa sellainen.

Olen 30-vuotias ja käyttänyt alkoholia lähes puolet elämästäni. Yritän muistella, koska olisin ollut kokonaisen kuukauden juomatta aikuisiällä.

En muista.

Se ei tarkoita, että olisin viimeiset kymmenisen vuotta ollut kuukausittain jonkinasteisessa humalassa, mutta sanottakoon, että se on mahdollista.

Sydänterveyden kannalta alkoholin nauttimiselle on selkeät rajat. Professori Juhani Knuuti kertoo, missä raja menee.

Teini-iässä ryyppyreissut vaativat uskomattomia logistis-strategisia valmiuksia. Niiden avulla piti pystyä vastaamaan kysymyksiin mitä, missä, milloin ja miten. Pohjatyö vaati ymmärrystä repun tilavuuden, siellä olevan pullomäärän ja äidin kuuloaistin välisestä yhtälöstä.

Viimeisen parin vuoden aikana alkoholinkäyttö ja sen vaikutukset elämään ovat nousseet ystäväpiirissäni puheeksi enenevissä määrin. Juomista voi perustella itselleen päättymättömällä listauksella.

Vaikkapa tähän tapaan:

Epäsäännöllisessä vuorotyössä sosiaalinen elämä on muutenkin rajoittunutta – lähdetään siis porukalla bisselle nujertamaan ankeutta.

Illanistujaisissa voi kohteliaisuussyistä käydä juomassa ne kuuluisat pari. Ja palata sitten kolmen jälkeen kotiin.

Livemusiikkia tarjolla. Mutta eihän keikkapaikan meteliin kukaan täysin selvin päin lähde?

Lisäksi, syksyn samettiset illat ja punaviinitunnelmointi nyt vain sattuvat kuulumaan yhteen. Kuten kesähelle ja kylmä siideri. Kevään juhlat ja kuohuviini.

Illanistujaisten toistuvuuteen havahtuminen tuntuu häiritsevältä jo tammikuun alkumetreillä, vaikka elämäntapani onkin pääsääntöisesti terveellinen ja liikunnallinen.

Itseluottamuksen ihmemaa

Loppiaisena Iltalehti julkaisee reportaasin latvialaisesta Valkan kaupungista, jonne suomalaisten viinaralli enenevissä määrin suuntautuu. Balttimaan viinaturistit hymyilevät jutun kuvissa ikionnellisen näköisinä.

Edullinen kuohuviinipullo saa yhtä ihailevan silmäyksen kuin vastasyntynyt ja hartaudella toivottu lapsi. Valkan kaupunginjohtaja kertoo katse taivaaseen nostettuna ja kädet vapahtajan elkein sivulle levitettynä, kuinka viinaralli on pelastanut muuttotappion kourissa kangertelevan kaupungin.

Mietin, mikä viinassa ihmisiä näin liikuttaa.

Jokainen nousuhumalassa ollut tietää, että parhaimmillaan muutama juoma avaa portin esteettömyyteen, joka puolestaan voi johtaa monipuoliseen elämystoimintaan. Kännissä luotto omiin kykyihin kasvaa. Itsestäänhän voi löytää pyytämättä ja yllättäen suuren ja mahtavan elokuvakriitikon, poliittisen asiantuntijan, musiikki-intoilijan, urheilutietäjän. Joskus jopa akrobaatin.

Kukapa meistä ei tahtoisi toisinaan vierailla tässä itseluottamuksen luvatussa maassa?

Lähdetään kalj... ei, kun kahville. Siinä ajatusketju, jonka tipattoman viettäjä joutuu viikkojen aikana kohtaamaan. Unsplash

”Viini sopii meille”

Tipattoman tammikuun toisella viikolla hermo kiristyy. Kyseenalaistan, onko tällaisessa itsensä rajoittamisessa mitään mieltä. Töissä on kiire. Siviilielämäkään ei näytä kauneimpia kasvojaan. Huolien edessä lahoilu ei yksinkertaisesti ole yhtä tyydyttävää kahvikupin kuin kaljan ääressä.

Pari juomaa ja hyvä seura rentouttaisi, tiedän.

Sen sijaan erakoidun kotiini. Katson kurjuutta silmästä silmään läpi vesipullon pohjan. Vaihtoehtoinen toimintatapa tuntuu yllättävän virkistävältä.

Ajaudun sanalliseen kahnaukseen, kun vietän ystäväni kanssa liikunnallista arkivapaapäivää. Olemme uimassa. Nälkäisinä mietimme viihtyisää ruokapaikkaa. Mainitsen lähistöllä olevan italialaisravintolan. Samaan hengenvetoon kuitenkin torppaan ideani käynnissä olevan ihmiskokeen vuoksi.

Hyvä ravintolaruoka kun sattuu vaatimaan hyvän viinin, enkä minä voi nyt sellaista juoda.

– Eikä vaadi, sanoo ystäväni.

– Vaatii, vastaan.

– Eikä vaadi!

– VAATII! kivahdan ja otan muutaman mielenosoituksellisen nopean uintivedon eteenpäin. Katoan ulkoilma-altaan höyryn sekaan niskoja nakellen, vakaumuksestani kiinni pitäen.

Unsplash

Ottavat päähän tuollaiset kunnolliset ihmiset.

Hetken päästä hekotamme reaktiolleni. Päädymme syömään salaattia Pepsin kanssa.

Arkivapaa jatkuu toisen kaverin kanssa lomasuunnitelmia viilatessa. Tuijotamme raitiovaunun ikkunasta vaitonaisina ulos pimeyteen. Tiedämme kumpikin, että missä tahansa muussa tilanteessa menisimme kahvilan sijaan kantakuppilaamme.

Kerron uhmaikäisen tasolle taantuneesta käytöksestäni uima-altaalla. Kysyn kaverini mielipidettä siitä, miksi pari alkoholiannosta kuuluu vakiona lähes jokaiseen vapaapäivään. Ainakin niihin, jotka me olemme yhdessä viettäneet.

Eräänä kesäiltana siemailimme olutta auringon lämmittämällä kalliolla ja perustimme pöytälaatikkobändin, josta on sittemmin muodostunut ehtymätön huumorinlähde.

– Niin. Viini nyt vain sopii meille, kaverini sanoo rauhallisesti, hymyilee herttaisinta hymyään ja laskee kätensä käsivarrelleni.

Sinetöimme matkakohteemme kahvikupin ääressä. Ohimennen päätämme tarkistaa, millainen alkoholilainsäädäntö saarivaltiossa vallitsee.

Naiset olivat lähellä saada oikeuden ostaa alkoholia Sri Lankassa – sitten presidentti kuuli asiasta, kertoo ensimmäinen Google-haun tulos.

Ennen huutonaurua katsomme toisiimme silmät epäuskosta laajentuneina.

Tipattomalla energiataso kasvoi. Muutos toi mukanaan siivouskohtauksia, lisääntynyttä liikuntaa ja parempia unia. Unsplash

Tarmonpuuskat tulevat

Kolmannella viikolla saan uskomattomia tarmonpuuskia. Vapaa-ajan rakenne on muuttunut. Iltojen istumiseen ja siitä mahdollisesti tarvittavaan toipumiseen käytetyt tunnit vapautuvat liikuntaan ja muihin tervehenkisiin aktiviteetteihin.

Huomaan myös, että minulla on edelleen ystäviä.

Lauantaiaamuna keittelen inkiväärijuomaa ja kuuraan keittiötä hymyssä suin. Vetolaatikoita putsatessa alennan paraatipaikalla kiiltelevän pullonavaajan muiden kuolevaisten, eli sekalaisten kauhojen ja lastojen joukkoon alalaatikkoon.

Pidän siivoamisesta, mutta nyt sitä ei tarvitse tehdä eräänlaisena krapularangaistuksena. Kovin tarve fyysisten asioiden järjestelemiselle ja hallinnalle on yleensä silloin, kun sisäinen maailma on sekaisin. Nyt jälkimmäinenkin on jiirissä.

Unsplash

Usein kokemani yleinen draamantunne tuntuu väistyneen elämästä. Mikään ei hetkauta.

Kolmannella viikolla tipattoman edut katsovat myös peilistä. Nukun paremmin, silmänalusissa on vähemmän tummaa. Mihinkään ei tarvitse ryhtyä vastentahtoisen tahmeassa olotilassa.

En ole joutunut jättämään välistä lähes mitään sosiaalista toimintaa siksi, etten voi kuukauden aikana korkata. Juhlakutsujakaan ei tipu. Toisaalta kaveripiirin hiljentyminen voi johtua siitä, että moni muukin on sulkenut korkin täksi kuukaudeksi.

Tajuan edustaneeni suostuteltavissa olevien selkärangattomien lahkoa, jonka mielestä illanvietosta kieltäytyminen voi aina tarkoittaa ennen kokemattoman hauskuuden menettämistä. Iän karttuminen ja tipattoman viettäminen vahvistavat käsitystä ajatuksen valheellisuudesta.

Turmiolan Tommit

Seesteinen kotielämä tuntuu viikko toisensa jälkeen entistä puoleensavetävämmältä. Ostan uuden huonekalun, jonka kokoamisessa kaksi ystävääni auttaa. Hekin nollalinjalla.

Kasausohje muistuttaa muinaista hiilipiirrosta. Pultit ja mutterit karkailevat käsistä vierien milloin mihinkin. Vanha kunnon lastulevy näyttää murtumisen merkkejä. Ruuvit eivät ota kiristyäkseen, mutta hermot ovat jo menneet jengoiltaan. Ympärillä on kireitä ilmeitä.

– Olispa kaljaa, sanon puoliksi vitsillä.

– On ihan ok ajatella niin. Mutta mitä vähemmän siitä puhumme, sitä vähemmän asiaa ajattelemme, kaverini sanoo ymmärtäväisesti ja katsoo kohti kuin kokeneempikin terapeutti.

Pian kaluste on kasassa. Vain yksi ruuvi lyötiin sisään vasaralla.

Päivät kuluvat. Hetkittäin huomaan kaipaavani pitkäksi venähtäneitä baaripöytäkeskusteluja ja huoletonta olotilaa.

Työikäisillä terveillä naisilla kohtalaisen juomisriskin tasoksi on määritelty seitsemän alkoholiannosta viikossa. Miehillä annosmäärä on 14. MOSTPHOTOS

Yhtenä haittapuolena huomaan ruokahalun lisääntyvän käsittämättömiin mittasuhteisiin. Eräänä iltana kolmannen iltapalan jälkeen pohdin, ettei elämä tähänkään tapaan voisi jatkua.

Saan raportteja muidenkin tipattomien kokemuksista. Kofeiini ja karkit ovat kuulemma kovaa valuuttaa. Kaveri kertoo siirtäneensä tölkit jääkaapista tavalliseen keittiönkaappiin. Jos himo iskisi, juomat pitäisi ensin siirtää kylmentymään. Sitä odotellessa mieliteko saattaisi jo laimentua.

Myöhemmässä vaiheessa tammikuuta tölkkien näkeminen häiritsi kaveriani jo siinä määrin, että hän asetti niiden eteen pahvisen näköesteen. Rakentavassa hengessä toteamme, ettei hänen suhteensa kaljaan taida olla aivan kunnossa.

Vaihdamme tietoja sukupuissamme roikkuvista Turmiolan Tommeista, viinanviemistä ihmiskohtaloista. Geneettinen alttius alkoholismiin näyttää ampuvan täyspatteristolla edestä ja takaa.

Mitä juomisen riskirajat sitten ovat? Kärjistäen voisi ajatella, että ne näyttäytyvät erilaisina kirurgille ja keittäjälle, toimittajalle ja taksikuskille, puutarhurille ja lentäjälle. Alkoholinkäytön ja arkivaatimusten olisi lyötävä kättä päälle, ettei elämästä tule vaikeaa.

Päihdeterveydenhuollossa käytetyssä jaottelussa työikäisillä terveillä naisilla kohtalaisen riskin tasoksi on määritelty seitsemän alkoholiannosta viikossa. Miehillä vastaava määrä on 14 annosta viikossa.

Reilut viisi vuotta sitten muistan halveksuneeni yliopiston opiskelijaterveystarkastuksen testituloksia, jotka suosittivat ”tarkkailemaan alkoholinkäyttöäni”. Naisille asetetut riskirajat tuntuivat mielestäni naurettavan pieniltä.

Tyhjä taulu

Neljännellä viikolla löydän itseni alkoholin ja sosiaalisen elämän muodostamasta ajatusten ansasta. Viestittelen kaverin kanssa ja kerron olevani tipattomalla. Sen päätyttyä olisi kyllä kiva nähdä, mennä vaikka kaljalle.

Juomiskulttuurille ehdollistuminen elää ja voi mielessäni ilmeisen hyvin, vaikka tipatonta on takana jo monta viikkoa.

Hämmästyn ajatuksieni pinttyneisyydestä. Onko tuttujen tapaaminen kiinni siitä, mitä lasissa on? Olisiko ihmiselon ideaali sittenkin pysytellä kemiallisesti tyhjänä tauluna, todellisuutta mahdollisimman selvin päin sietäen?

Toisaalta ihminen ei koskaan ole vapaa sisäänrakennetuista kemiallisista koktaileista. Rakkaus, ilo, himo, jännitys, ahdistus, kauhu. Mielihyvähormonit pitävät rengasta ilmassa. Sen läpi hypimme. Onnen perässä me täällä juoksemme.

Viides ja viimeinen viikko on alkanut. Kuivan kauden päätökseksi luvassa on kahdet juhlat. Tipattoman tammikuun aikana olen ymmärtänyt, miten lasillinen tai kaksi kuuluu elämäni toistuviin tilanteisiin.

Uimarataa edes takas sahatessani olo on raikas. Voimavaroja ei ole tarvinnut käyttää itsehankitun pahoinvoinnin nujertamiseen.

Samalla koen hienoista luopumisen tuskaa. Viinattomien viikkojen ajatukset ja olotilat tuntuvat palkitsevilta ja tärkeiltä. Tärkeältä tuntuu myös, että pääsen viikonloppuna pitkästä aikaa skoolaamaan.

Jatkossa voin kuitenkin nostaa maljan aiempaa harvemmin.

Juttu on julkaistu ensi kerran helmikuussa 2019.