A Karmelita épületegyüttes egykori refektóriumának egyedülálló, késő barokk freskóegyüttese áldozatul esett a sokmilliárdos felújításnak. Hosszú nyomozás után legalább annyit sikerült megtudnunk: a festést nem verték le, csak ismeretlen okokból lemázolták.

Három napja még úgy volt, senki nem nézheti meg, milyen lesz az új miniszterelnöki iroda, de miután ezt megírtuk, mégis megnézhettük. Olyan puritán-e, amilyennek ígérték, hogy néz ki az új irodaházrész, mi lett a kápolnából és milyen a kilátás a sokat vitatott erkélyről? Mutatjuk.

Elég furcsa Szent Mihály röppent az új Miniszterelnökség sarkára. Mit jelképez ez a váratlanul odakerült arkangyal?

Egymástól függetlenül két „névtelensége megőrzését kérő” művészettörténész - ilyen is van már 2019-ben - jelezte az Indexnek, hogy értékes freskóegyüttes semmisülhetett meg a Karmelita épületegyüttes felújítása során. Feltételezésüket az épület belsejéről megjelent fényképsorozatra, pontosabban annak egyik darabjára alapozták, amely az egykori refektóriumhoz nagyon hasonló teret mutatott.

A miniszterelnök személyi sajtósa által elküldött fényképeket az egész magyar sajtó leközölte, és mi is ezzel illusztráltuk az Urbanista cikkét, amely az új Miniszterelnökséget bemutatta, mivel fotóst a biztonsági előírásokra hivatkozva nem engedtek az épületbe. Ezeken a képeken kívül az épület belsejéről más fotó mindeddig nem jelent meg.

Egyáltalán nem volt titok, hogy a Karmelita belsejét, pontosabban csak az egyik termét, a szerzetesek egykori refektóriumát értékes freskók díszítik. A refektóriumot ugyanis az épület utolsó használója, a Nemzeti Táncszínház stúdiószínpadként működtette, ahol kisebb előadásokat és oktatási programokat tartottak, így a freskós termet az elmúlt évtizedekben sokan láthatták.

Mégis zavarban voltunk, amikor az információt megkaptuk, mert a felújítás utáni fényképet nem tudtuk teljesen megfeleltetni az egykori refektóriumnak, hogy mást ne mondjunk, a földszint és az első emelet teljes magasságát elfoglaló terem ablaktalan volt, az új képeken viszont két kertre néző ablak is látszik. Más lényeges részletek viszont gyanúsan egyeztek, így a négy csehsüvegboltozat, a falpillérek a vállpárkányokkal, valamint a falfülkék. És persze a legszembetűnőbb különbség: a régi termet teljes egészében gazdag díszítőfestés borította, míg az új szoba képén a falak és a mennyezet hófehér.

Amikor még a Nemzeti Táncszínház stúdiója volt

Egész egyszerűen hihetetlennek tűnt, hogy egy olyan felújítás során, ahol csak a belsőépítészre majdnem 4 milliárd forint jut, az egész projekt végösszege pedig 16 milliárd forint körül járhat, tehát ahol tényleg nem számít a pénz, az épület belsejének pont a műemléki szempontból legnagyobb értéke tűnjön el. Éppen ezért nyomozni kezdtünk, kérdéseket küldtünk a Miniszterelnökségnek, valamint a felújítást tervező Zoboki Gábor építészirodájának, de informálisan is érdeklődtünk a történteket ismerő személyektől, hogy valóban megtörtént-e, amit a képek alapján csak sejteni lehet.

És valóban. A Miniszterelnökség második megkeresésünkre ezt a választ adta:

"A terem falképei a magyar késő barokk-klasszicista falképfestészet alkotásai közé tartoznak, amelyek restaurálható állapotban maradtak meg. A korábbi, 1957-58-ban és 1973-ban történt restauráláskor használt anyagok és festékek elöregedtek, színük elváltozott. A karmelita refektórium falképeit az épület jelenlegi helyreállítása során tisztították és konzerválták, ezt követően leragasztották, és elfedésével a terem egyszínű, fehér kifestést kapott – egyben biztosítva a műalkotások dokumentálását és megóvását az utókor számára."

Arra, hogy mindez kinek a döntése volt és mégis mivel indokolható egy ilyen jelentős freskóegyüttes eltakarása, már nem válaszoltak, mint ahogy arra sem, hogy egyeztettek-e erről az ICOMOS nemzetközi örökségvédelmi szervezettel. Nem ártott volna ezt megtenni, mivel a Karmelita komplexum a budapesti világörökség részét alkotja, ezért bármely elemének eltüntetése vagy megváltoztatása sértheti Magyarország nemzetközi szerződésbe foglalt vállalását az érték megőrzésére.

Korábban, a dunai oldalhoz tapasztott új erkély esetén is felmerült ez a szempont, de a szervezet ez ellen végül nem emelt kifogást. Valószínűleg egész más lett volna a helyzet, ha tudnak a freskók eltüntetéséről, ez ugyanis merőben szokatlan, és az épület értékeit nyilvánvalóan károsító beavatkozás. A felújítást jegyző Zoboki iroda a Miniszterelnökséghez utasított minket, de annyit megjegyeztek, hogy "a kolostor kormányülés-termének belsőépítészeti kialakítását nem a ZDA-Zoboki Építésziroda végezte".

A miért és a kinek a döntése kérdésekre végül nem sikerült választ adnunk, egyik forrásunk így kérdezett vissza: „szerinted egy felújításnál, ahol négy miniszteri biztos sürgölődik, ahol a belsőépítész teamet háromszor cserélték, és ahol több fontosember járkál, mint ahány munkás, meg lehet egyáltalán mondani, hogy mit ki döntött el?”

Többen feltételezték, hogy a fehérre festés annak az általános koncepciónak a része volt, hogy a belső tereknek puritánságot kell sugározniuk – ha ez igaz, akkor végső soron banális PR-szempontoknak esett áldozatul a kétszáz éves festés.

Az örökségvédelmi hatóság szakemberei állítólag sokáig ellenezték a lépést, és nekik köszönhető, hogy a freskókat olyan módon tüntették el, hogy ez egyszer a jövőben még helyrehozható lesz: teljes restaurálást kaptak, aztán egy üvegszálas vászonréteget tettek rájuk, majd erre került rá a fehér festés. Az új fotókon felbukkanó két ablak pedig két korábbi, befalazott nyílás kibontása, igaz, emiatt nem kellett volna a freskókat eltüntetni, mert azon a helyen egyáltalán nem volt festés.

A freskókat történetük során egyszer már nagyon súlyosan károsodott állapotból sikerült visszahozni, mivel a második világháborút ez az épület is megsínylette. A magyar műemlékvédelem eredményeit bemutató, 1960-ban megjelent kiadványban Entz Géza, az egyik legnagyobb magyar művészettörténész a freskókat hazánkban egyedülállónak minősíti:

A budai karmelita rendház ebédlőtermének finom színhatású, copf-stílusú, hazánkban egyedülálló díszítő festése, súlyos sérülései ellenére is, megmenthető volt (1958-1959).

Sikerült hozzájutnunk néhány fényképhez, amelyek körülbelül tíz évvel ezelőtt készültek a teremről, és részleteiben is megörökítették a freskókat, érdemes megcsodálni, hogy mi minden került a mázolás alá:

6 A refektórium egykori dekorációja Galéria: A Karmelita épület freskói (Fotó: Olvasói fotó)

A freskók (pontosabban száraz vakolatra festett szekkók) 1786 nyarán készülhettek, amikor a feloszlatott karmelita szerzetesrend egykori kolostorát II. József rendeletére világi célokra átalakították. A refektóriumból kaszinó, vagyis mulatóhely lett, és pont ez teszi a festést különlegessé, mert barokk egyházi freskóegyüttes viszonylag sok maradt fenn az ország területén, ilyen városi típusú, világi célú dekorációból viszont jóval kevesebb készült. A festés nagyobb része látszatarchitektúrát imitált kazettás díszítésű kupolákkal a boltmezőkben és korinthoszi pillérpárokkal az oldalfalakon, a falfülkékben antikizáló vázák álltak, az északi végfal felső részére pedig gazdag, indás növényi ornamentika került.

A legérdekesebbek a boltvállakra festett monokróm portrémedaillonok voltak, minden bizonnyal jeles ókori személyiségek, uralkodók és tudósok arcképeivel. A hat medaillonban többek között Sába királynője (4-es kép), Dávid vagy Salamon király (5-ös kép) és talán Arisztotelész vagy más ókori filozófus (6-os kép) portréja volt felfedezhető. A helyzet különös iróniája, hogy pont ezek a klasszikus erényeket megjelenítő uralkodó- és tudósportrék tették volna a termet különösképpen alkalmassá arra, hogy a kormányülések helyszíne legyen, még ha a festés eredetileg nem is ezzel a céllal készült.