Pe 21 decembrie, la Râmnicu Vâlcea era linişte. La fabricile şi uzinele din oraş se freca menta pe stil socialist, într-o zi de joi. Singura formă de dizidenţă pe care o manifestau cei de aici, era ascultatul la Radio Europa Liberă. Normal că toată lumea era informată cu ce se petrece în ţară, doar avusesem o armată de ciomăgari trimisă la Timişoara. Din fericire nu a ajuns. Sau cei care au ajuns au îngroşat rândurile rebelilor.

În Râmnicu Vâlcea nu prea există curaj, experimnetul comunist, lipsa unor elite universistare şi a intelighenţiei de orice tip, a făcut ca, deşi oraşul să numere peste 100.000 de suflete, să nu participe la formule de protest de dinainte de fuga cu elicopterul.

Pe 21 decembrie, vâlcenii, au dat dovada firească a unei laşităţi normale în această parte a ţării, unde doar Craiova a ieşit pe stradă. Noi vâlcenii suntem nu cuminţi, cum s-ar spune, suntem lipsiţi de iniţiiativă, nu avem nicio formă de curaj, vâlcenii erau nemulţumiţi doar de penuria de alimente şi nu de regimul comunist în sine.

La un moment dat, cei din Vâlcea erau mândri că îl aveau pe Coman secretar de partid pe judeţ şi că în timpul lui Coman la alimentare era salam. „La Vâlcea este aprovizionare, faţă de alte judeţe”. Restul, ideea de democraţie, de necomunism, de occidentalism erau străine acestor meleaguri, cu o populaţie venită să lucreze la fabricile socialiste.

Râmnicu Vâlcea nu are o tradiţie industrială, oraşul avea puţin peste 35.000 de locuitori până în anii 60, ulterior avântul demografic s-a făcut odată cu platforma industrială Râureni. Peste jumătate din populaţia oraşului a reprezentat-o de fapt o populaţie rurală care a fost adus-o cu turma la aceste fabrici. Deci începând cu anii 70, orăşenii din Râmnic sunt de fapt primii ţărani troglodiţi care schimbă uliţa şi veceul din fundul grădinii cu trotuarul şi apartamentul la bloc. Pentru ei, deci comunismul a fost şansa lor de a nu mai sta la coada vacii şi de a se muta la oraş. Cum să condamne ei atunci comunismul când acesta îi făcuse oameni la bloc!

Asta era populaţia din 21 decembrie 1989 din oraşul nostru. O populaţie majoritar proletară, pentru care socialismul îi dusese la un salt sociologic imens, singura lor nemulţumire era doar din cauza alimentelor, o nemulţumire care apăruse abia târziu după 1987. Aşa că pe 21 decembrie, vâlcenii s-au culcat liniştiţi, în timp ce alţii mureau la Dalles, Inter în Bucureşti, Sibiu, Cluj, Braşov, pentru viitorul lor.

La Râmnicu Vâlcea, la Alexandria, Botoşani, Vaslui, Focşani, Slatina şi toate aceste oraşe industrializate de Ceauşescu şi populate cu ţărani de bloc nu a fost revoluţie sau revoltă. Abia pe 22 decembrie după ora 11, după fuga cu elicopterul, o gaşcă mare condusă de Vasile Gorun ia cu asalt judeţeana de partid şi aruncă de la etaj cărţile şi tablourile lui Ceuaşescu. Primul FSN este format din comunişti de mâna a doua, şi gata, lucrurile s-au terminat cu bine, evident cu diferite inepţii de context, apa otrăvită, baraje care ar putea sări în aer, terorişti pe Capela şi alte bălării.

Atunci, cum de mama dracu, există 1.500 de revoluţionari la Râmnicu Vâlcea, pentru că potrivit datelor cam atâţia sunt? Or fi fost revoluţionari din Nicaragua, din Honduras, Cuba, pentru că la Râmnicu Vâlcea, în noaptea de 21 spre 22 decembrie se dormea în flatulaţii, în timp ce în oraşele din jur se murea pentru democraţie, nu pentru salamul cu care se lăudau vâlcenii că îl au în galantare.

P.S. Îmi cer scuze faţă de vâlcenii care au luptat în Bucureşti, Cluj, Timisoara, fie ca militari fie ca spirit liber. Dar vâlcenii care nu au părăsit limitele oraşului nostru şi au certificat de revoluţionar trebuie din bun simt să le depună pe loc şi să le fie ruşine!

Liviu POPESCU