Tehnica ambuscadei radar la poliţistul român

2000 de kilometri cu maşina într-o săptămână în Franţa şi n-am văzut nici un echipaj de poliţie.

900 de kilometri în România (până-n Botoşani) şi înapoi şi am numărat nu mai puţin de 12 maşini de poliţie cu radar.

Stau poliţiştii ăştia ai noştri la pândă după toate regulile ambuscadei: prin tufişuri, pe după curbe, ieşiţi pe jumătate pe după o altă maşină parcată, iţiţi pe după câte un boschet, camuflaţi la capătul unei clădiri, parcaţi în josul pantelor, unde-ţi mai adaugă gravitaţia câte ceva pe vitezometru. Te simţi ca un bivol în migraţie cu turma prin teritoriul hienelor. A scăpa nevătămat e doar o chestiune de noroc. Nu eşti pe autostradă, nu poţi merge constant, nu poţi anticipa aproape nimic. De niciunde apar limitări de 30 km/h, fără nici o logică, pe drum drept, după care limita sare la 90, 100 sau 70 km/h, după reguli imposibil de înţeles când eşti la volan. Localităţile încep în câmp şi se termină prin păduri, şi tot pe acolo se trece subit de la 100 la 50 km/h, fără sens şi fără rost, numai bine ca să speculeze poliţistul asta cu câte un radar ce măsoară exact la semn. Sunt linii continue unde nu-i nevoie de ele, treceri de pietoni semnalizate din copaci, îngustări neaşteptate, şleauri, gropi şi gâlme, pete de ulei, mormane de nisip, biciclişti beţi şi căruţaşi chiauni. Să conduci pe drumurile din România e o loterie a încarcerării “între fiarele contorsionate” iar poliţiştii aceştia care ies la vânătoare nu fac decât să adauge stresului generat de şofatul în lumea a treia. Ce fel de serviciu fac ei comunităţii când zac cu orele în câte-o maşină de radar, în câte un punct strategic din afara localităţii, ca prădătorii la adăpătoare, în timp ce în localitatea din apropiere traficul e blocat şi ar trebui dirijat? A fost nevoie să trec prin centrul Sucevei, că alt drum nu e de la Botoşani la Bucureşti, şi am stat o oră împotmolit în trafic. Nici un poliţist nicăieri, în nici o intersecţie, dar cum am ieşit (în sfârşit!) din oraş, am început să-i văd la pândă şi la umbră. Aceeaşi situaţie în Fălticeni şi după Fălticeni, în Roman şi după Roman ș.a.m.d… De ce această atitudine? De ce nu se duc unde e nevoie de ei? Nu pentru asta le dăm salariu şi pensie? Şi, nu în ultimul rând, ce calificare îţi trebuie să stai răsturnat pe-un fotoliu, într-o maşină, şi să apeşi un buton pe-un radar? Pentru asta plătim poliţia rutieră? Ăsta trebuie să fie rolul poliţiştilor de la rutieră?

Nu mă înţelegeţi greşit. Nu pledez în nici un caz pentru eliminarea controalelor de viteză – ba dimpotrivă. Am scris de multe ori despre nevoia de a avea, de exemplu, sisteme automate de control pe DN1, între Otopeni şi Bucureşti, unde se merge foarte tare – dar cheia este în acest cuvânt, automat. Este ineficient, subdezvoltat şi aproape jignitor să fie folosiţi agenţi de poliţie pe post de măsurători de viteză – asta pot face roboţii, de la oameni cu creier se aşteaptă mai mult – iar modul în care se controlează viteza în România seamănă mai degrabă cu plănuirea unei tâlhării la drumul mare decât cu protejarea “participanţilor la trafic”.

Am început cu exemplul din Franţa, unde timp de o săptămână n-am văzut nici un echipaj de poliţie rutieră, dar am observat zeci de sisteme automate de control al vitezei, mai ales în zonele de pericol, mereu anunţate vizbil. Rezultatul: trafic ordonat şi sigur.

În concluzie: 2000 de kilometri cu maşina prin Franţa şi nici n-am simţit c-am condus. 900 de kilometri până la Botoşani şi înapoi şi am dormit 16 ore când am ajuns acasă. Şi m-am şi enervat.

(Ilustraţie – Shutterstock)