În liceu, vorbeam cu colegii mai mult în engleză. Ascultam muzică rock, vedeam filme americane, după ore mergeam la McDonald’s sau în skate park și ne simțeam ca o elită intelectuală. La un moment dat, am întrebat o prietenă: “Why do we speak English?”. Ea mi-a răspuns “Because we can express ourselves better.”



Atunci mi s-a părut un răspuns bun – ne exprimăm mai bine așa, suntem diferiți. Acum, engleza răbufnește din toate cotloanele Internetului, se aude la televizor și a coborât pe stradă, pe firme și reclame. S-a insinuat în mai toate discuțiile între tineri, de la vreun cuvânt în engleză fără echivalent românesc până la discuții întregi rupte din comediile americane.

Am început să pun la îndoială vorbele prietenei. Trebuie să fie mai mult de atât. Se spune că în limbă se ascunde spiritul unui popor. Asta înseamnă că devenim un fel de franciză de fast-food? Am hotărât să aflu de ce vorbim engleza și ce face ea din noi.

“Prietenii mei erau de-a dreptul exasperați”

Încep de la cel mai apropiat focar de englezisme: calculatorul meu, cu sistemul de operare în engleză. Cu el intru pe site-ul de socializare Facebook, pe care îl folosesc tot în engleză, deși are o versiune tradusă complet în română. Prietenii virtuali, aproape toți români, mă asaltează cu melodii englezești, articole din reviste americane și vorbe de duh cu care își descriu viața. În engleză, bineînțeles. Încep să-i iscodesc: de ce folosiți limba asta, oameni buni?

Delia a fost jurnalist de HR (human resources/resurse umane) și e o entuziastă vorbitoare de engleză. “Am început să învăț engleză încă din clasa a cincea. Prietenii mei erau de-a dreptul exasperați. Jucam volei și eu spuneam «pass the ball to me now» în loc să spun «dă-mi și mie mingea, pisi». Apoi, în liceu, am cunoscut o tipă care vorbea mult mai mult decât mine în engleză și atunci m-am relaxat. Toată faza a devenit un fel de criteriu de alegere a prietenilor. Simți așa când oamenii încep să se enerveze când văd că nu mă mai opresc din vorbit engleza. Și tu nu poți să renunți, chiar dacă te simți diferită.”

Olivia a lucrat în PR (public relations/relații publice) și vorbește cu prietenii în engleză. “Sufăr de o ușoară deformare dată de programul intensiv de engleză în cadrul căruia am studiat timp de 12 ani, unde vorbeam aproape numai în engleză. Și cei din cercul meu aveau același obicei. Mi se pare că sună mai bine dacă îmi ilustrez fraza cu câte o replică din vreun film sau un vers dintr-o piesă, care, străine fiind, nu au cum să sune mai bine în română și pace.”

“Nu cred că vocea mea ar suna bine în limba română : )”

Dacă fredonezi versurile unei melodii la modă, te trezești vorbind în engleză. Chiar dacă auzi, prin oraș, o piesă cântată de români, sunt șanse bune să nu faci diferența. Pentru că o bună parte dintre formațiile românești cântă în engleză. Am întrebat pe câteva de ce fac asta.

Urma e o trupă de rock alternativ care cântă din 2003 în engleză. “Ne-am dorit să putem expune muzica Urma și în afara plaiurilor natale, fără subtitrare sau traducători specializați”, spune vocalul formației, Mani Gutău. “Sună mai bine! Versurile le scriu mult mai ușor. În plus, nu cred că vocea mea ar suna bine în limba română : )”, îmi spune Marius Moise de la The MOOoD. “În zilele noastre, cunoașterea limbii engleze nu mai reprezintă apanajul mediului academic, ci un lucru obligatoriu pentru orice persoană care dorește să înțeleagă «pe ce lume trăiește»”, crede Maca, de la trupa Butterflies in My Stomach.

“Toată lumea crede că, dacă ai scris un SMS în trei cuvinte, ai spus totul.”

Mie nu îmi e clar pe ce lume trăiesc, dar vreau să aflu, așa că apelez la mediul academic. Pentru început, caut un apărător al limbii române. Merg la Facultatea de Litere, care-și are sediul în Palatul Universității, o clădire neoclasică veche de 150 de ani. Decanul facultății, Liviu Papadima, e îmbrăcat într-un pulovăr și stă la o măsuță din colțul unui birou spațios. Ascultă povestea mea din liceu, se gândește puțin, apoi îmi spune ce s-a întâmplat în secolul 19, în vremea în care se construia clădirea în care ne aflăm.

Atunci a avut loc re-romanizarea limbii române, adică s-au făcut importuri masive din limba franceză. “Asta a învigorat limba”, spune Papadima. “Dacă nu ar fi existat acest import, cu tot ridicolul lui – cu Chirița, cu furculisioane – am fi vorbit o limbă ca în Republica Moldova.” Aflu cu surprindere că Vasile Alecsandri a început prin a scrie poezii în franceză. Alecu Russo și-a scris majoritatea textelor în franceză. La fel și Odobescu – cu toții au fost educați în franceză și au făcut eforturi conștiente să treacă pe română. Problema nu e că lumea vorbește în engleză, spune Papadima, ci că vorbesc tot mai neglijent. “Toată lumea crede că, dacă ai scris un SMS în trei cuvinte, ai spus totul.”

“Astea sunt fandoseli!”

Plec confuz de la Litere și mă îndrept spre Institutul de Lingvistică “Iorgu Iordan – Al. Rosetti”. Ocolesc Casa Poporului și traversez, fugărit de câini, maidanul noroios care duce la o clădire parcă ruptă din palatul lui Ceaușescu. E monumentală, neterminată și aș jura că-i părăsită dacă n-ar fi termopanele și inscripția “ACADEMIA ROMÂNĂ”. La etajul 2, unde sunt birourile institutului, e beznă. E deja ora 17. Orbecăi pe holurile de marmură și disting, la lumina telefonului mobil, o inscripție: “Limba română ca expresie a culturii naționale”.

O găsesc, câteva zile mai târziu, pe Ioana Vintilă-Rădulescu, cercetător la institut. “Tinerii nu vorbesc englezește”, îmi spune ea, “ci un fel de argou presărat cu cuvinte care nu mai sunt predominant țigănești, ci englezești. Au ajuns la asta pentru că engleza e principala limbă de comunicare pe Internet, principala limbă a muzicii pe care o ascultă tinerii și a serialelor pe care le urmăresc la TV. E mai simplu să reproducă termenii pe care îi aud decât să le caute echivalentul românesc. Pe cei care țin la puritatea limbii române îi îndurerează, dar ar trebui să aibă înțelepciunea să înțeleagă că e vorba de niște teribilisme ale unei vârste, care se vor dovedi trecătoare.”

Mai tranșant e Alfred Bulai, profesor la catedra de sociologie de la Școala Națională de Studii Politice și Administrative. “Astea sunt fandoseli, încercări de a atrage atenția, de a ieși în evidență. Fenomenul e valabil la adolescenți, după care se mai pierde această încercare de a epata.”

După tot periplul ăsta academic, merg la locul pierzaniei consumeriste: mall-ul. Văd un blockbuster la multiplex, apoi mă așez în food court și mănânc de la un fast food, în timp ce ochii îmi fug pe posterele care proclamă magia shoppingului. Situația îmi pare clară ca punguța cu cartofi prăjiți din fața mea: America e principala putere economică și culturală. E fântâna din care scoatem găleți de globalizare și ne adăpăm pofticioși.

Dar ce se întâmplă cu noi după asta? Ne scuturăm de România, cum face calul răpciugos al lui Harap-Alb după ce mănâncă jăratec? Sau ne trezim după ceva timp cu dureri de cap, ca după beția de Anul Nou?

Patapievici: “Periferia este introdusă în mainstream”

Există o instituție care se ocupă cu exportul de cultură românească: Institutul Cultural Român. Merg la vila cochetă din cartierul Kiseleff în care-și are sediul și aștept în secretariatul cu pereții îmbrăcați în lemn până când sunt poftit pe o ușă pe care scrie “Președinte Horia Roman Patapievici”. Vreau să aflu ce cultură exportă România după ce e îndopată cu America. “Exportăm rezultatul acestei asimilări”, spune președintele ICR, “rezultatul acestei grefe pe un mediu cultural românesc”.

Patapievici stă la birou fără papion și ochelari, înconjurat de cărți. Un ceas cu pendulă bate gongul la fiecare sfert de oră. Îi spun nelămurirea mea din liceu. “E un fel de slang”, îmi răspunde, “un dialect de identificare pentru tineri. De exemplu, indie, out of the closet, hipster, astea sunt cuvinte de identificare în interiorul unei comunități restrânse. Pentru că tinerii de astăzi sunt foarte vizibili (în secolul 19 nu erau vizibili, oamenii maturi erau vizibili), pentru că toate televiziunile se dau în vânt în a arăta că sunt în pas cu ce clocotește în subterana societății, vedem la televizor asta. Există un mecanism în societățile postmoderne prin care periferia este introdusă în mainstream.”

Limba română e flexibilă, dar conservatoare

Scenariul cu engleza nu e nou. S-a întâmplat de multe ori, de-a lungul secolelor, cu mai multe limbi. “Limba română este o limbă care importă ușor, este o limbă foarte flexibilă, care corespunde cu o mare deschidere culturală”, spune Patapievici.

Adică românii adoptă rapid expresii din limba la modă, dar o abandonează la fel de repede imediat ce alta îi ia locul. “Deși fondul lexical se înnoiește, limba română se păstrează remarcabil de uniform răspândită și rămâne în datele ei fundamentale, cu structură latină și un lexic covârșitor latin. Prin urmare, nu am nici un fel de emoție legată de stricarea limbii – pentru că există, dacă judecăm din perspectiva istoriei, un foarte bun conservatorism al limbii române, care știe ea ce să păstreze.” Adică un fel de «apa trece, pietrele rămân». Pietrele suntem noi.

«Te lov-esc tare de tot»

Deși la nivelul mai multor generații influența asupra gândirii oamenilor e neglijabilă, lucrurile arată mai rău dacă privim doar la generația de acum. “Este o simplificare enormă a comunicării, care induce o sărăcire a psihologiei. Atunci când expresia sărăcește, chiar dacă inițial sufletul este bogat, el va sărăci pe termen lung pentru că nu se mai poate exprima. Filmul comercial american de astăzi gâtuiește tendința naturală a sufletului de a fi bogat în expresia lui.” Îmi povestește că a văzut pe Facebook o tânără care scria «Te lov-esc tare de tot». “Asta are repercursiuni mortale asupra iubirii. Adolescenții nu mai știu să iubească. Ei au sentimentul de iubire în mod genuin, așa cum îl aveau toate generațiile. Dar, când el se exprimă sub forma de «te lov-esc», s-a terminat.”

“Dacă îmi vine să plâng, dar nu vreau, atunci le zic în engleză.”

Angela e o colegă de liceu care studiază acum neuroștiințe la Universitatea Columbia din New York. “Când vorbesc sau scriu despre sentimente în engleză, am senzația că alunec în clișee”, îmi scrie pe Facebook. “Poezia nu am fost niciodată în stare să o înțeleg ca lumea în engleză fără un efort serios. Pur și simplu, avem o limbă care mi se pare mult mai inventivă când vine vorba de a lua o stare sau un sentiment și a-l descrie într-un mod nou, sau un mod care mi se potrivește mie ca ființă.”

Ada e altă colegă de liceu, care a ajuns acum în Anglia, la Cambridge. “Îmi e uneori mai ușor să zic în engleză lucruri foarte emoționale și cumva greu de zis, pentru că sună un pic mai detașat. Dacă îmi vine să plâng, dar nu vreau, atunci le zic în engleză.”

Olivia e încă în România, dar la fel de pătrunsă de limba engleză. “De multe ori am folosit vorbitul în engleză ca pe un mecanism de apărare. Mi-e mai simplu să mint în engleză. Declarațiile pompoase sunt mai ușor de făcut într-o limbă care nu e a ta, deci nu sună chiar așa real. Am spus de sute de mii de ori “i love you” din primele săptămâni și doar de zeci de ori că “te iubesc”, și asta după ceva vreme. Rostite în limba ta, lucrurile sună mult mai grav. Șoptite sau urlate în engleză te duc puțin în film, în muzică, undeva unde ai vrea să fii, dar nu ești încă, dar te poți prosti puțin…”

Așa am descoperit răspunsul la întrebarea pe care i-am pus-o colegei din liceu. Why do we speak English? Pentru că ne era teamă să vorbim românește.