Aquest any hem anat de vacances a Normandia i un trosset (molt petit) de Bretanya. Ho teníem pendent des de feia temps. El motiu principal era visitar les platges del desembarcament però també conèixer una zona que, ja d’entrada, sabíem que ens pirraria perquè hi ha bons formatges (el nostre allotjament estava a prop de Pont l’Évêque), bona carn de vedella i el Calvados.

Una setmana dóna per veure força cosa, sobretot si practiques el torturisme (aixecar-se aviat, veure 2-3 coses per dia, fer kms i tornar rendits a la base). Nosaltres som d’aquests (“ja descansarem a casa” és el nostre lema) però, malgrat tot, encara ens va quedar bastants ‘pendents’.

Érem 5 i volíem fer molts kms (entre anar i tornar i els desplaçaments d’allà van ser uns 4.000) així que teníem clar que hi aniríem en cotxe. Des de Girona van ser unes 11 hores d’anar i 11 de tornar anant ‘a la idea’ però si sou de parar molt sovint us n’hi podeu passar 12 o 13.

De les 3 rutes que es veuen al mapa, vam optar per la de la dreta però, realment, la diferència és de pocs kms. És aconsellable portar algun tipus de dispositiu que us permeti variar sobre la marxa (el mateix google maps) per esquivar embussos. Heu de tenir en compte que us acosteu molt a la zona d’influència de París i que quan els deixen anar són com una plaga de llagostes.

Nosaltres hi vam anar del 2 al 9 de juliol, la tornada va coincidir amb le grand départ i vam haver de fer un canvi sobre la marxa per estalviar-nos, segons messié google maps, 1’5 hores de bouchons.

Com ja vam fer amb New York, abans de sortir de casa vaig establir un guió previ sobre què havíem de veure cada dia a partir de rutes d’aproximadament 300 kms entre anar, tornar i circular.

No podíem marxar sense veure els penya-segats d’Ëtretat, les platges del desembarcament, Honfleur, comprar formatges i trepitjar les principals ciutats de la zona com Rouen o Caen… i menjar moules et frites i huîtres. La resta, accessori.

Això sí, mireu de no ser esclaus del guió perquè plou cada dos per tres i el dia que tenies previst passar a l’aire lliure potser has de tirar de museu o aprofitar que el dia s’aixeca bé per canviar sobre la marxa. I porteu roba d’abric. Nosaltres vam haver d’engegar la calefacció de la casa -una vella granja restaurada- un parell de dies i les jaquetes i els pantalons llargs van guanyar la partida a la bermuda.

Dia 1 – CARRETERA I MANTA (2 de juliol)

Vam sortir de casa a les 7:15 perquè volíem passar aviat la frontera per si hi havia controls. No en vam trobar així que, parant per esmorzar i dinar, ens vam plantar a Saint Phillbert des Champs cap a les 18:30. Abans d’arribar, ens vam aturar a Thiberville (a 13 kms de destí) per assaltar la xarcuteria (vedella, per començar), la fleca i un súper a comprar sopar i esmorzar (l’endemà era diumenge i prevèiem trobar-ho tot tancat).

Thiberville és un poblet de pel·lícula del que et sembla que en sortirà en René d’Allo Allo en qualsevol moment. Després vam veure que aquesta sensació la podies experimentar en gairebé tots els villages. Tots estan al màxim de ben cuidats (es nota que s’hi viu), les carreteretes locals tenen els vorals nets i tot són cases de planta baixa o granges a les que no els falta detall.

A Saint Phillbert, però, pràcticament no vam veure mai ningú. També és cert que hi vam estar poc. Tothom fa molta vida a casa… Això sí, els divendres, hi ha servei de pizza mòbil i això et dóna una oportunitat per creuar-te amb algun vilatà. Amb qui ens vam fer més va ser amb el cavall, el poni i el boc que teníem sota la nostra jurisdicció.

Dia 2 – ELS IMPRESSIONISTES (3 de juliol)

Primera sorpresa. La llogatera (Isabelle) ens va portar crusans i una barra de pa perquè és diumenge i tem que no hi hàgim caigut. Segona sorpresa… plou. És a dir, hem de fer el primer canvi de plans. La intenció era anar a veure penya-segats però vam decidir fer una adaptació del dia que teníem previst anar al parc natural als meandres del Sena, visitar la Fundació Claude Monet i el museu dels impressionistes i acabar trepitjant els carrers de la Rouen que va veure per última vegada Joana d’Arc abans de cremar a la foguera.

Així que vam posar rumb a Giverny (a 137 kms), on hi ha la fundació Monet, el jardí dels impressionistes i un museu que acull exposicions temporals. Com que vam arribar-hi una mica tard (les 11 és tardíssim pels francesos) i l’entrada al museu era gratuïta (cada primer diumenge de mes ho és) estava bastant ple i vam dedicar-hi poc temps.

A la casa de Monet (9€) ens hi vam entretenir més (lluminosa, amb habitacions temàtiques i amb quadres a cabassos) i encara més al jardí dels impressionistes o, el que és el mateix, el parc temàtic del nenúfar. Si teniu temps i sou molt de Monet, al cementiri municipal hi ha la seva tomba. Ens ho vam estalviar.

Vam dinar a Giverny mateix, en una créperie al peu del Sena (tot el dia núvol) i després vam anar cap a Lyons La Forêt (a uns 45 kms), una població flanquejada per boscos plens de druides i dues abadies, que té un mercat cobert del segle XV que desafia el pas dels temps i moltes cases amb encant. En una d’elles, un dia hi va compondre Ravel, el del Bolero. Plovia bastant bé així que vam haver de fer visita llampec.

De Lyons vam dirigir-nos a Rouen (a 35 kms). Al costat dret del Sena té una acumulació de catedrals i esglèsies catedralícies considerable. El centre és d’aquells adoquinats que, en dies de pluja, ofereixen tot el seu esplendor. Sobretot si ets turista i no t’emprenya trepitjar aigua. S’hi ha de passejar, passar per sota del seu rellotge vell i, si no els trobeu tancats, visitar el museu dels impressionistes i el museu Flaubert, l’autor de Madamme Bovary, de la que es va rodar la pel·lícula als carrers de Lyons La Fôret.

A l’hora de tornar a casa em vaig fer el xulo i em vaig perdre (tot s’ha de dir que no havien podats els arbres del davant dels cartells)… però vam acabar descobrint una pila de poblets, tots amb la seva boulangerie, boucheries, el seu monument als enfants de la patrie caiguts a la guerra (observo que n’estan més orgullosos del seu paper a la IGM que a la IIGM, de la que hi ha menys recordatoris) i també ens vam creuar amb més d’un 2 cavalls i més d’un citroen Tiburón (us en recordeu?). Tinc una teoria al respecte sobre aquestes andròmines rodants; l’estat paga als seus propietaris perquè els conservin i els facin circular. Marqueting.

Dia 3 – DIA D (4 de juliol)

Per mi és el dia fort i cal començar-lo com es mereix, agafant el cotxe i cobrint els 8 kms que ens separen de Moyaux per anar a comprar ensaimades amb panses. Amb el llagrimal carregat agafem la carretera que porta a Courseulles sur mer (a 78 kms) o, el que és el mateix, Juno Beach. És una de les 5 platges (algunes comprenen més d’una població) on el 6 de juny van començar a desembarcar tropes americanes, britàniques i canadenques per acabar de derrotar l’alemanya nazi d’Adolf Hitler.

No us vull marejar amb dades ni noms perquè hi ha blocs i reportatges que tracten l’aspecte militar d’una manera molt acurada però, en síntesi, retingueu que només el primer dia van desembarcar més de 160.000 soldats i les baixes del que es va anomenar operació ‘Overlord‘ van ser monumentals, tant al bàndol aliat com al nazi. Si us sonen noms de militars com Montgomery, Eisenhower (abans de ser president dels USA), Patton, Dempsey o Bradley és, entre d’altres coses, pel seu paper en l’anomenat Dia D.

A Juno Beach hi van desembarcar els canadencs. És una platja estreta, avui poc freqüentada. Hi ha els noms dels que hi van deixar la pell, algunes peces d’artilleria i un monument molt elegant.

A la seva dreta (si mirem el mapa des de la perspectiva de terra) hi ha Sword Beach (hi desembarquen anglesos) i a l’esquerra queda Gold Beach, a la localitat d’Arromanches, segona parada de l’expedició (hi ha una carretera que va paral·lela al mar que fa de fil conductor). Aquí també hi van desembarcar anglesos.

En aquesta població s’hi va desenvolupar una operació d’enginyeria colosal amb la construcció d’un port artificial a unes milles de la costa i una gran quanitat de passeres flotants fins a la platja per descarregar peces d’artilleria i vehicles. El port es va fer amb grans peces de formigó (en vaig medir una i feia uns 30 passos de llarg per 20 d’ample) de les que encara se’n conserven unes quantes. Al matí encara estan envoltades d’aigua i a la tarda, quan baixa la marea, unes quantes són visitables mentre passeges per la sorra.

En aquesta població en la que pots trobar tancs i jeeps perquè els turistes es retratin, vam tenir el nostre primer contacte amb les huîtres i els moules et frites. Fins i tot en porten els menús infantils. Com aquí, que no es passa del pollastre i l’spaguetti.

Volia anar a Loungues sur mer a veure bateries que conserven canons dels alemanys però el temps se’ns tirava a sobre i encara faltava molt per veure. Així que vam anar directes al cementiri americà de Colleville sur mer, on hi ha enterrades una mica més de 9.300 persones. Molt sobri. Fent un cop d’ull ràpid a les dates de les tombes te n’adones que el primer dia del desembarcament, el 6 de juny, les baixes ja van ser altíssimes i també hi ha molts morts del dia 7 i 8.

Baixem a Saint Laurent sur Mer on hi ha una de les platges que van ser batejades com Omaha Beach, la que es recrea als primers minuts de la pel·lícula ‘Salvar al soldado Ryan’. Vaig treure’m les sabates, me’n vaig anar gairebé fins a la línia de mar (bastant enrera a aquella hora) i em vaig girar. Al teu davant hi tens un penya-segat inacabable i, si t’hi poses, és fàcil fer-se una idea de què els devia estar passant pel cap a aquelles criatures que van desembarcar desafiant les inclemències del temps (he llegit que el desembarcament es va haver d’ajornar un parell de dies perquè fotia un temporal com no es recordava) i les bales nazis.

El cel, ennuvolat, era tot un homenatge. Me’n vaig emportar un còdol de record.

Vam tornar a pujar al cotxe i ens vam desplaçar fins a un altre lloc clau d’aquesta història; Pointe du Hoc, un promontori des del que els nazis controlaven (ells creien que era un punt “inabastable”) la situació d’Omaha Beach (costat dret) i Utah Beach (costat esquerre).

Els cràters que van ocasionar les bombes que els aliats van llençar per castigar la posició mentre la infanteria intentava escalar la paret encara es conserven.

La visita a les platges es poden fer en poc més d’una hora (cadascuna) si vas a la idea o t’hi pots passar el dia si portes bona literatura i tens ganes de caminar. Això, memorials a banda. N’hi ha a gairebé totes les poblacions. Nosaltres vam passar-ne bastant i també dels museus perquè no hi havia temps material. Sí que vam visitar el cementiri dels morts del bàndol nazi, que està situat a la localitat de La Cambe.

Hi ha una porta d’entrada que tanca a les 19h però si hi vas passada aquella hora es pot visitar igualment perquè les tanques són un simple terraplè d’amb prou feines mig metre d’alçada. També és molt sobri i també hi ha morts joveníssims.

A cada llamborda recordatòria de les que es veuen a la imatge hi ha dos noms. Fent números em van sortir més de 20.000 morts… Són 170 fileres de tombes amb entre 120 i 150 tombes a cadascuna.

La Lola (8 anys i prou informada del tema prèviament) va quedar impactada pels dos cementiris, sobretot quan va fer restes i va veure que la majoria dels morts tenien 18 o 19 anys, joves que, com em deia, “potser no havien tingut temps ni de tenir nòvia”. Em va preguntar per les motivacions d’aquells soldats i li vaig dir que tots hi van anar obligats i que alguns van acabar morint per poder aconseguir la pau. La resposta que em va donar és inapel·lable: “defensar la pau fent una guerra… això no té sentit”. Li vaig donar la raó i mutis.

Vam tornar una mica tocats cap a Leopold’s cottage. Anava bastant documentat i els escenaris no em van sorprendre (és el que té internet) però un cop allà sí que em van venir al cap preguntes que et provoquen un nus a la gola. La principal… què passava pel cap d’aquells joves arrencats de casa seva en aquells minuts previs a l’obertura de les comportes de les naus amb les que havien d’arribar a la platja? Sabien que, segurament, moririen abans de tenir temps de fer un sol pas?

Dia 4 – MEMORIALS (5 de juliol)

Com que ens van quedar coses pendents, vam tornar a la zona de platges però vam prescindir d’Utah Beach i vam anar a Sainte-Mère Église (a 144 kms), on un paracaigudista americà (John M. Steele) va quedar enganxat al campanar d’aquesta població i on hi ha un museu de l’aviació i una recreació bastant aconseguida del D-Day (abans de fer el viatge vaig llegir algunes ressenyes i coincidien que era un dels més complets).

Després de retratar el ninot que commemora l’accident d’Steele (el van enxampar els alemanys però, diuen, es va escapar i va poder seguir combatent), entrem al museu. Hi ha 3 cúpules temàtiques amb molt d’uniforme, un extens catàleg del material que portaven a sobre els soldats (a part de la cosa bèl·lica, criden l’atenció els xiclets, els condons, les coca-coles…) i rèpliques d’avions, jeeps i camions. També hi ha audiovisuals recreant el desembarcament i la visita de Reagan commemorant el 40 aniversari de la fita. A les platges i als cementiris, l’aparcament era gratuït però aquí no; 2€ per tot el dia. Tot el complex està vist en menys de dues hores.

Cap a l’hora de dinar vam marxar cap a Bayeux (a 56 kms), on s’ha de visitar la lluminosa catedral (i enorme per una població de 16.000 habitants), el cementiri britànic i el museu del tapís, on es conserva el tapís de més de 70 mts que narra les gestes de Guillem el Conqueridor de Normandia i rei d’Anglaterra. També hi ha un memorial del desembarcament però no el vam visitar. Tampoc el cementiri britànic (ja us deia que ens vam deixar coses que, sens dubte, ens faran tornar).

Quan vam entrar a la catedral, l’organista estava en èxtasi i ens hi vam quedar una bona estona. Vam dinar al peu del temple i vam anar a veure el tapís, el que es considera el primer còmic de la història (els francesos són mestres en l’art de vendre’s!).

Després de voltar una mica pel centre (completament medieval i intacte perquè els aliats van prendre la ciutat en poc temps i no va fer falta esmicolar-la) vam tornar a pujar al cotxe i vam anar a Caen (uns 30 kms), la ciutat més important de la zona. Aquesta sí que va quedar completament trinxada pels bombarejos aliats.

Vam visitar l’abadia dels homes, els dos carrers principals (la de la Froide surt a totes les guies i sí, és maco, però no n’hi ha per tant), el castell, vam comprar ‘macarons’ de colors per la Lola i vam fer el toc a la rue St.Pierre.

Dia 5 – COSTA SALVATGE (6 de juliol)

Vam anar a fer l’excursió que estava prevista pel primer dia d’estada a Normandia, als penya-segats d’Étretat (a 73 kms). Vam aparcar a primera línia de mar, en zona blava, tot i que es pot aparcar by the face a fora del poble i entrar a peu caminant uns 20′ o a un preu tou en pàrquing dissuassori. Primer vam anar al penya-segat d’Amunt des d’on es divisa el penya segat foradat més famós, que queda a l’oest de la població. És una pujada curta i empinada i serveix per prendre perfecta consciència de que es tracta d’un paisatge totalment ‘impressionista’.

I després, cap a l’altre costat, on hi ha un parell de sortints foradats i tens una sensació d’immensitat que no te l’acabes, per molt que sàpigues que al davant hi tens Anglaterra. Tot el camí de ronda està habilitat i en aquest costat de municipi s’hi emplaça un camp de golf amb vistes privilegiades.

És perfecte per escoltar el mar si no fos perquè hi ha molta gent i perquè s’ha inventat el bafle portàtil que va connectat amb el mòbil. La ruta sencera us ‘robarà’ un mínim de dues hores i mitja.

El poble en sí és hiperturístic al rovell de l’ou (però ben posat) i de molta solera a la perifèria. Vam dinar-hi… moules et frites i peix a la brasa. Car però no excessivament.

Després de dinar vam posar rumb a Le Havre. És patrimoni de la Unesco perquè el centre va quedar completament devastat i va ser reconstruit en 19 anys pel que els francesos titllen de “l’introductor del formigó” en l’obra civil. Segurament, amb calma i sabent apreciar què representa això és una ciutat molt visitable però després de creuar-la pel mig en cotxe tot buscant aparcament, vam decidir tirar cap a Honfleur superant l’espectacular pont sobre el Sena. Teníem el dia pictòric (ara veureu per què) i Le Havre ens tallava el rollo.

Honfleur és un poble portuari estratègic, escenari de la guerra dels cent anys i bressol d’impressionistes però que ara viu, bàsicament, del turisme i de l’atractiu del seu vieux Bassin que, com tots sabeu perfectament, és el seu port vell, al voltant del qual hi ha cases medievals de cromatisme impressionista. També té una altra particularitat, en aquest cas, una raresa; una esglèsia completament de fusta (la més gran de França d’aquest mateiral) del segle XV que té el campanar separat (també de fusta).

En aquest poble s’hi poden comprar coses d’un cert nivell (roba, complements, gourmandises…) i hi ha molts ateliers d’artistes. Els preus piquen una mica.

Com no podia ser d’altra manera, cervesa al port vell i sopar en carrer que desemboca al port (per donar-li una oportunitat a la segona línia). Vam quedar bé en tots dos sentits.

Tan Étretat com Honfleur són pobles turístics però mentre del primer en marxes amb una sensació de decorat de cartró pedra, el segon és bastant més autèntic.

Dia 6 – MONT SAINT MICHEL – (7 de juliol)

La jornada més exigent des del punt de vista dels kms recorreguts. De Saint Phillbert al Mont Saint Michel n’hi teníem 188 que vam fer ‘de tirón’. Després de deixar el cotxe als aparcaments dissuassoris (de fet, no es pot passar d’allà i et costa uns 10-12€ el que dura una visita de 4 o 5 hores), vam esperar el bus llançadora (gratis), encara que també es pot arribar al Mont Saint Michel caminant (calculo que entre 45′ i 60′) o en cotxe de cavalls (no vaig preguntar el preu).

On us deixa l’autobús és un bon punt per fer el ‘retratu’. Us seré molt franc. El Mont Saint Michel és ben parit mentre t’hi acostes, amb aigua o sense. És un castell de llibre enfilat a la muntanya i té pinta de fortalesa inexpugnable. Se’t podria aparèixer perfectament en un somni. A dins… és turístic, una mica turístic, bastant turístic i força turístic. Si heu anat a Peñíscola o a Carcassone no cal que us hi fiqueu. Ni que estigueu enamorats. Va ser l’escenari escollit per comprar la bola de neu per a la col·lecció de la Lola.

Després d’enfilar-vos pels seus carrers costeruts podeu pagar 9€ i acabar de visitar l’abadia (encara hi viuen una dotzena de monjos i en vam veure un). Arquitectura medieval. Des de dalt es poden fer fotos panoràmiques. També hi ha bones vistes des de la muralla.

Tot i que no ens havien recomanat que ho féssim, vam dinar-hi. I, sorprenentment, no va ser car. I vam menjar 2 plats, postres i vam beure vi.

Després de dinar vam anar cap a Saint Maloù (a 55 kms del Mont Saint Michel). Va ser la nostra incursió a la Bretanya. És una ciutat portuària fortificada en la que aparcar costa temps i molts diners (40 cts per cada 15′ a fora de la muralla o 70 cts per cada 20′ a dins de la muralla). Abans d’entrar, però, la Lola va voler visitar una rèplica d’un veler del segle XVIII que hi havia estacionada a port. Li devíem alguna cosa estrictament ‘per nens’.

Després vam entrar al casc antic. És molt més austríac o anglès que tot el que havíem vist fins ara. Molta pedra i molta sobrietat. L’interior és animat i es veu que el personal és més de pasta. Els restaurants tenien uns altres preus. És molt recomanable recórrer tota la muralla. No et roba gaire temps perquè el perímetre és curt i et permet veure, quan retrocedeix la marea, una platja d’aquelles de quan els senyors de Barcelona s’anaven a banyar. Observeu l’invent que surt en aquesta foto; una piscina natural per evitar haver d’anar molt enllà a buscar l’aigua.

Els blaus d’aquestes platges de Saint Maloù em recorden alguns quadres dalinians.

Sortint, vam aturar-nos al supermercat a comprar provisions i carretera i manta cap a Saint Phillbert. La tornada va ser llarga, uns 250 kms que, malgrat tot, es van fer bé perquè França jugava a les 21h contra Alemanya i l’autopista era per a nosaltres sols. I vam arribar a temps per veure els dos gols de Griezman, cerveseta en mà.

Dia 7 -CALVADOS I FORMATGES – (8 de juliol)

L’últim dia el vam dedicar a voltar i tafanejar pels poblets pròxims a ‘casa’ i fer compres. A primera hora vam parar a Cormeilles (a 11 kms) per visitar una fàbrica de Calvados, el licor de pomes típic de la regió. Vam anar a la Busnel, situada gairebé al centre del poble. Petita però amb explicació completa i tast de producte gairebé en dejú.

Per cert, si busqueu les pomeres de la zona, no són com les d’aquí. Els arbres no estan posats en fileres i la poma és molt petita de calibre.

Al mateix Cormeilles vam carregar de formatge al mercat setmanal. Ens vam deixar aconsellar pel venedor (que ens en va donar a provar un parell) i no ens vam equivocar. Pas cher. Pont l’Evéque, Livarot, un parell de cabra, etc… Ens els van ‘filmar’ perquè, de tornada, no haguéssim de parar a menjar-nos-els d’urgència. Ja quasi no en queden.

Després vam anar a dinar a Trouville (a 29 kms), un poble de costa molt ben posat amb casino i platja com les d’abans (amb casetes per canviar-se). A primera línia de mar hi ha xaletassos, rastre d’un passat opulent. Alguns els estan reconvertint en hotels o apartaments.

Vam menjar moules et frites, amanides, foie i gambes i després ho vam fer baixar passejant pel carrer més comercial i mullant-nos els peus a la platja de petxines. Al carrer comercial del poble, per cert, vam comprovar que el ‘procés’ traspassa fronteres: “això que parleu entre vosaltres no és pas espagnol, oi?”

De tornada a casa vam recórrer la costa, passant per Douville, Holgate i Cabourg. Són poblets de banyistes, molt similars entre ells. Amb un punt decadent que, personalment, m’agrada. A aquella hora (tarda) i amb aquella temperatura eren més els que paraven la fresca asseguts en cadires que els que es ficaven a l’oceà.

I abans de tornar a Saint Phillbert des Champs vam aturar-nos a Beuvron en Auge, un poble que surt a les guies i que, segons un cartell de l’entrada, és un dels villages més bonics de França. I s’ho creuen, diria jo.

Abans d’anar a retiro havíem de tornar a passar per Pont l’Evéque i per Moyaux (a 8 kms de casa), on l’església que hi ha al centre del poble té una porta protegida amb porxo de fusta. Instagram total.

Ens va quedar pendent…

Van ser 7 dies intensos i, del guió previst, vam deixar per a una pròxima visita fer algun tram del Sena en kayak, visitar algun castell, acabar-nos d’acostar a Utah Beach i el memorial del desembarcament de Caen, fer parada a localitats pintoresques i/o medievals com Barfleur, Dinan o Vitré, admirar els encaixos que es fan a Alençon, fer un tros de velorail, acostar-nos a l’illa de Tatihou per apreciar una de les torres de l’enginyer militar Vauban o el segon far més alt d’Europa, el de Gratteville…