Publi

„Ennyi magas labdát, mint a hazai, kevés ellenzék kap. De még ahhoz is szerencsétlen, hogy lecsapja őket.”

Visszatekintő: 2017 legnépszerűbb publicisztikái a Válasz.hu-n!

Áder János tegnap aláírta a lex CEU-t. Eddig nem volt szokása, de most kiadott egy közleményt, amiben elmagyarázta, miért. Az indok lényegében az, amit a Magyar Nemzet már vasárnap megszellőztetett: a KEH jogászai nem találtak fogást a törvénymódosításon.

Nem tagadom, reménykedtem, hogy ettől még visszaküldi a parlamentnek vagy továbbítja az alkotmánybíróságnak. Nem tette. De legalább leírta, miért nem. Sőt, a magyar politikai közbeszédben mára egyáltalán nem megszokott módon, úgynevezett érvekkel alátámasztva.

Azt még értem, hogy a csalódott emberek tegnap este a Sándor-palota elé vonultak. Minden okuk megvan rá, hiszen nehezen magyarázható az, ami – és főleg: ahogy – történt.

Azt viszont már nehezebben veszi be a gyomrom, hogy a legnagyobb ellenzéki párt ebben a helyzetben ellenérvek helyett fejest ugrik a mocsárba, és egyszerűen lecsicskázza az államfőt. Azt, aki ebben az egész agyrémben talán egyetlenként magyarázta el érthetően, hogy mit miért tett.

Kulturált helyeken nem szokás lecsicskázni a köztársasági elnököt. Pont. Akkor sem, ha nem értünk vele egyet. És akkor sem, ha ezt a förtelmes nyelvi leleményt, hogy csicska, éppen a politikai ellenfeleink honosították meg az Országházban – száradjon az ő lelkiismeretükön, hogy miért.

A helyzet nap nap után reménytelenebb. Vita helyett túlharsogott féligazságokkal házal mindkét oldal, az érvek zavaró körülmények lettek. Pedig ennyi magas labdát, mint a hazai, kevés ellenzék kap. De még ahhoz is szerencsétlen, hogy lecsapja őket. Ehelyett csicskázik. Csak az nem világos, hogy nem akar, vagy nem tud mást csinálni.