Vuosikymmentä myöhemmin Viro noudatti samaa reseptiä. Esimerkiksi terveydenhoidon potilastietojärjestelmät voitiin rakentaa puhtaalta pöydältä ilman huolta siitä, miten vanhat järjestelmät saadaan sovitettua yhteen uusien kanssa. Vanhoja järjestelmiä kun ei ollut.

Virolla oli 2000-luvun alussa sama etu kuin Suomella 1990-luvulla: pohjalta pääsee vain ylöspäin. Laman kurimuksessa Suomella ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin investoida tieto- ja viestintäteknologian opetukseen ja tutkimukseen.

Tietotekniseen osaamiseen panostaminen kertoo paljon Viron johdon asenteesta. Viron presidentti Toomas Ilves tunnetaan nörttinä ja kansainvälisen kyberturvallisuusneuvoston jäsenenä. Hän on Euroopan pilvikumppanuusverkoston hallituksen puheenjohtaja sekä EU:n eHealth-työryhmän vetäjä.

Kataisen hallituksen 89-sivuisessa ohjelmassa on koulujen tietotekniikasta vain yksi lause: ”Tieto- ja viestintätekniikan hyödyntämistä koulutuksessa vahvistetaan.” Sen sijaan tietoyhteiskuntavalmiuksista ei mainita sanallakaan.

Sen sijaan Suomi on yksi ainoita Euroopan maita, jossa tietotekniikka ei ole pakollinen kouluaine. Viimeisimmän tuntikehysuudistuksen yhteydessä Suomessa kiivailtiin lähinnä uskonnon ja liikunnan tuntimääristä.

Nimenomaan koulutus on ollut yksi avain Viron menestykseen. Jo Neuvosto-Viron kouluissa painotettiin luonnontieteitä, ja nyt Viron kouluissa ollaan aloittamassa tietokoneohjelmoinnin opetus jo peruskoulun ensimmäiseltä luokalta alkaen.

Sen sijaan sukulaisnaapurimme Viro otti meidän virheistämme opiksi ja meni paikalleen pysähtyneestä Suomesta heittämällä ohi. Nyt kuvausryhmät ja valtuuskunnat suuntaavat Helsingin asemesta Tallinnaan tutustumaan nettivaaleihin, NATOn kyberturvallisuuskeskukseen ja Euroopan kehittyneimpään potilastietojärjestelmään.

Paitsi että ei ollut. Suomen tietoyhteiskuntakehitys on polkenut viimeiset kymmenen vuotta paikallaan. Edes kokiksen maksaminen tekstiviestillä ei enää onnistu. Pankkien ja teleyritysten kissanhännänveto mobiilimaksamisen rahanjaosta jatkuu edelleen.

Kun matkapuhelin oli muualla maailmassa vielä kallis statussymboli, Suomessa lapset kantoivat niitä repussa kouluun. Internet-palvelimia oli tiheämmässä kuin missään muussa maassa, kokisautomaatit nielivät tekstareita kolikkojen asemesta, ja jopa puolet suomalaisista hoiti pankkiasiansa netissä shekkien kirjoittelun sijaan.

Kun kaikilla virolaisilla oli sähköinen tunnistautumis- ja allekirjoitusväline, myös kaupalliset digitaaliset palvelut kehittyivät nopeasti. Koko kansantalouden tuottavuus loikkasi ylöspäin.Suomessa sähköisiä henkilökortteja on kehitetty paljon kauemmin kuin Virossa, mutta niiden hankkiminen on vapaaehtoista. Vain harva on valmis maksamaan kalliista kortista, ja kun kortteja ei juuri ole, ei myöskään synny palveluita.

Jos sähköinen henkilökortti olisi korvannut esimerkiksi kela- tai ajokortin, lopputulos olisi voinut olla aivan toinen. Se olisi kuitenkin vaatinut eri viranomaisten ja ministeriöiden yhteistyötä. Nyt henkilökorttijärjestelmään investoidut 20 miljoonaa euroa menivät täysin hukkaan.

Sähköisen henkilökortin flopattua ihmisten tunnistamisesta on tullut Suomessa pankkien monopoli. Pelkästään vuonna 2011 pankit tienasivat tunnistus- ja verkkopalvelumaksuista noin 23 miljoonaa euroa.

Pankkien tupas-järjestelmän lippusten ja lappusten käyttö sujuu vielä tietokoneen ääressä, mutta mobiilipalveluihin ne sopivat huonosti. Siksi sähköisen kaupan ja muiden verkkopalveluiden kehitys on Suomessa Viroon verrattuna aneemista.

Kun sähköinen tunnistaminen ja maksaminen saadaan Suomessa tälle vuosikymmenelle, käännämme todennäköisesti virolaisten yritysten palvelut sellaisenaan suomeksi.

Viron tietoyhteiskunnan tulevaisuudelle on ratkaisevaa olla sortumatta Suomen virheisiin. Menestyksen laakereille ei saa jäädä makaamaan, ei Viron valtio eivätkä virolaiset yritykset.

Menestyviä it-yrityksiä perustaneiden nuorten nälkäisten johtajien on uskallettava vetäytyä ennen keski-ikää bisnesenkeleiksi ja tehtävä tilaa nuoremmilleen.