Ieri, m-am trezit acasă cu Erika, o tânără deșirată, puțin cocoșată, cu fața palidă și pleoapele umbrite de vânătăi. A venit împreună cu un prieten, pe care-l oprise din drum să-i ceară un foc, plângând. Îi povestise, într-o engleză cu accent franțuzesc, că e din Slovenia și că tocmai a fost jefuită. Mai avea nevoie de 20 de euro, să pună benzină ca să ajungă la Iași, unde avea să-și întâlnească echipa de filantropi, venită în România pentru o misiune umanitară.

de Andra Matzal

Odată ajunsă la mine, de unde prietenul meu se gândea să sunăm pe la ambasadă sau pe la cunoscuții ei, s-o ajutăm pe biata fată, s-a mai liniștit și-a-nceput să suspine cu pleoapele căzute o poveste complicată, cu români fără inimă, care n-o ajută într-o situație așa disperată. În primele două minute însă, ceva din saga ei – mașina spartă, faptul că terminase psihologie, dependența de insulină – mi-a sunat foarte cunoscut. Citisem mai demult pe un blog o poveste similară, cu o tânără rătăcită, care convinsese pe cineva să-i dea banii ca să ajungă la un seminar la Iași. N-am vrut s-o bruschez, așa c-am întrebat-o pe cine-aș putea contacta, să rezolvăm problema. ”Prietenii mei ajung abia mâine la Iași, cu avionul,” zice Erika, ”eu am venit cu mașina din Olanda, ca să am timp pentru mine, singură.” Am aflat că, la fel ca prietenii ei, fusese crescută într-o ”familie socială,” ceea ce nu le permitea să aibă mobile sau conturi de Facebook, care i-ar face să piardă vreme.

Povestea era cusută cu ață din ce în ce mai albă, dar cu toate astea am mers mai departe. ”La ambasadă, la poliție n-ai fost?” ”Ba da, dar m-au tratat foarte rău, abia maine îmi iau pașaportul nou, numai că eu trebuie neapărat să ajung la Iași.” După multe insistențe, n-a reușit să-mi dea niciun nume, nicio adresă, nicio organizație cu care să aibă vreo legătură în misiunea ei umanitară. Face parte dintr-un grup de orfani, care la rândul lor au ajuns să-i ajute pe alții, din recunoștință și compasiune. I-am spun că am citit pe net o situație aproape identică, cu o tipă care zicea că e diabetică și că are nevoie urgentă de 30 de euro, iar ea a început să se vaite că oamenii sunt suspicioși, indiferenți, că nu e nebună și nici mincinoasă, că peste tot circulă povești de-astea, care ne fac să nu mai distingem dramele adevărate. Ea era doar disperată și foarte rușinată de propria conjunctură.

Până una-alta, juca extrem de bine. Atât de bine, că, pentru câteva momente, m-am întrebat dacă am devenit la rândul meu o cinică paranoică, imună la suferința necunoscuților. Nu părea, e drept, nebună, ci doar foarte dărâmată, iar seringa de insulină din geantă, cearcănele adânci și aerul bolnăvicios îi dădeau circumstanțe atenuante. Dar faptul că nu putea da niciun detaliu concret, în afara unui cod poștal de Marea Britanie (unde ar fi locuit în ”familia socială”), că nu mergea decât pe șantaj emoțional, îmbibat în toate întorsăturile halucinante ale intrigii siropoase, îi scădeau drastic credibilitatea. I-am spus că sunt jurnalist, că o pot ajuta cu telefoane la ambasadă, însă pentru ea nu conta decât sensibilitatea de moment a creaturii empatice din fața ei. ”Degeaba ești jurnalist, dacă nu ai inimă să ajuți oameni aflați la nevoie.”

N-am reușit să-i sparg codul, s-o fac să mărturisească că, da, a mințit, a făcut totul doar pentru bani de droguri sau pentru că pur și simplu teatrul ăsta invizibil o excită. Când s-a prins însă că n-avea să scoată bani de la noi, că rolul ei nu mai apăsa butonul generozității, s-a ridicat și-a plecat spășită, nu înainte de a-mi spune că n-am inimă, spre desosebire de prietenul tău, ”God bless you.”

Cum a plecat, am intrat pe net să caut povestea pe care-o citisem mai demult: ”Cu ochii în lacrimi și mâna tremurată îmi spune că e terminată, că nu știe ce să mai facă. Că a fost jefuită și trebuie să ajungă la un workshop de psihologie la Iași. Că i-au furat tot: bani, cărți de credit, portofel, în timp ce își injecta insulină – și își ridică bluza, îmi arată înțepăturile,” scria Andreea pe blogul ei, acum aproape un an. Mă simt ca-ntr-un roman polițist absurd, pe care-l citesc pe nerăsfulate, urmărind o avalanșă de 500 de comentarii. Vreo sută dintre ele spun același lucru: că și oamenii ăia fuseseră opriți de aceeași tipă, pe care Andreea o și fotografiase după ce i-a dat 130 de lei, iar unii dintre ei îi răsplătiseră meritele actoricești cu bani. Din comentarii, reieșea o întreagă mitologie: că tipa ar face asta de ani buni, după ce inițial s-ar fi dat dreot refugiată din Republica Moldova, că apoi ar fi mers pe stradă într-un BMW, cerându-le oamenilor bani de benzină, că ar fi, de fapt, o dependentă de heroină din Ferentari, ”din aia cu școală multă” ș.a.m.d. De fiecare dată, intrase în pielea personajului vulnerabil suprem – femeie, străină, orfană, diabetică, filantrop, jefuită, tratată cu spatele de autoritățile din România, rătăcită, înconjurată de nesimțiți. ”Eu sunt victima aici,” îmi spusese Erika revoltată, când îi sugerasem să-și mărturisească adevăratele intenții.

Văzând-o în poză pe cea care tocmai stătuse cu câteva minute-n urmă pe canapeaua mea, m-a lovit propria lipsă de inspirație. De ce nu căutasem postarea de blog cât ea era încă la mine, s-o confrunt cu arhiva demascării, să văd cum se justifică în teoria ei conspiraționistă. Am ieșit imediat pe stradă, s-o caut, s-o invit la un ceai, în încercarea de a afla ce fel de om își dedică ani buni din viață unui astfel de job, mai greu poate ca actoria. Pentru că, în fond, ceea ce face ”Erika” e o slujbă în sine: îi depistează abil pe cei mai disponibili, îi exploatează emoțional, apăsând pe toate declanșatoarele, dar mai ales pe cel al empatiei – cum ai fi tu, în locul ei, străin jefuit și ignorat, încercând să-i convingi pe ceilalți, a căror pasivitate e deja scrisă pe toate gardurile, că drama ta e pe bune? Fără îndoială, tânăra palidă și deșirată, care nu ezită să scoată insulina din geantă, e foarte inteligentă. Poate chiar a terminat psihologia, așa cum pretinde, practicând-o la firul ierbii, cât se poate de aplicat. Mi-am făcut tot felul de scenarii despre motivul care o determină să se lamenteze profesionist la portofelele oamenilor, însă mintea mea n-a ajuns decât la deznodământul-clișeu al dependentului de droguri. Fie de droguri ca atare, de heroină sau legale, care ar justifica înțepăturile de pe brațe, fie de senzațiile tari ale jocului în sine. N-am mai găsit-o însă pe Erika, s-o întreb toate astea, ci doar un BMW parcat în apropiere, pe care l-am studiat, în febra detectivistică, pentru câteva minute, așteptând degeaba ca femeia să-și facă apariția. În orice caz, dac-o vedeți pe stradă, spuneți-i că a făcut o treabă bună.

Foto: Andreea Verde