Stau de ceva vreme in fata calculatorului si incerc sa scriu primele mele ganduri despre cea mai dura experienta „ultra” pe care am avut-o (si pe care, probabil, o voi avea) vreodata. Problema nu o reprezinta insiruirea ideilor, ci dificultatea de a scrie, din cauza degeraturilor de la buricul degetelor. Din fericire, „pagubele” sunt doar temporare (doctorii ne-au spus ca ne vom reveni in maxim o luna), asa ca sa trecem mai departe. Dar, inainte de a va povesti despre cursa de la Cercul Polar…

*

…Martie 2007. Mimi Anderson, o alergatoare de care nu auzise nimeni, se prezinta la startul primei editii 6633Ultra. Mimi incepuse sa alerge cu doar cativa ani in urma, la 36 de ani, dupa o lupta de 15 ani cu anorexia. Medicii i-au recomandat sa faca miscare, iar prima ei cursa fusese… Marathon Des Sables! Mimi are 3 copii, un job full time si multe lucruri in to do list-ul zilnic. A venit la Cercul Polar pentru a isi explora limitele si pentru a bifa o noua borna in lupta ei cu anorexia. La finish-ul cursei o asteapta baiatul ei cel mare. Mimi incepe cursa in cele mai dure conditii meteo inregistrate vreodata la 6633 ultra. Dupa 4 zile si 4 nopti in care Mimi refuza sa se odihneasca, ea este obligata de organizatori sa se opreasca pentru minim 6 ore. Incepuse sa aiba halucinatii severe. Dupa cele 6 ore, Mimi reia cursa si o termina in 143 de ore si 25 de minute, stabilind recordul cursei – un record care rezista si dupa editia din 2016. Cu o zi inainte de finish, tatal ei moare, dar organizatorii si fiul ei prefera sa pastreze tacerea, pana la finalul cursei. La linia de sosire, fiul ei o imbratiseaza si ii spune cu lacrimi in ochi: „Mama, am o veste rea…”. Mimi il intrerupe: „Stiu ce vrei sa imi spui, am vazut un inger noaptea trecuta”.

Dupa 6633 Ultra, Mimi incepe sa doboare record dupa record. De curand, a alergat Spartahlon (246 km). Dus-intors.

Martie 2010. Singaporezul Poh Joo Toh sau PJ, dupa cum ii spun prietenii, se afla la prima cursa arctica din viata lui. A venit la 6633 din curiozitate, pentru a afla ce inseamna frigul. PJ provine dintr-o tara in care temperaturile negative nu exista. Suntem la kilometrul 380. Sunt -45 de grade si vant de 60 de km/ora. Organizatorii il gasesc pe PJ pe marginea drumului (de fapt, albia inghetata a raului McKenzie), tremurand si plangand. „Nu vreau sa mor! Vreau acasa!”. PJ abandoneaza si este preluat de masina organizatorilor. In anul urmator, PJ participa la Yukon Arctic Ultra – „sora” mai mare (430 de mile) a 6633, dar mai „calduroasa”. PJ esueaza din nou. In 2013, PJ ajunge la Frostskade, in Norvegia, o cursa de 500 de kilometri. Acelasi rezultat. Au urmat 3 ani de antrenamente, in care PJ a alergat in fiecare weekend cu sania in spate, pe putinele pante pe care le-a gasit in Singapore. In 2016, la cateva zile dupa luna de miere, PJ (41 de ani), devenit intre timp”Changi Airport Group vice-president of ground operations and customer service”, se prezinta – din nou – la startul 6633 Ultra. De aceasta data, este sigur ca il va termina.

Martie 2015. Sase ofiteri din armata britanica (5 barbati si o femeie) se prezinta la startul 6633 Ultra, proba de 350 de mile. Suint foarte increzatori si siguri ca vor termina cursa. Singura necunoscuta era pozitia in clasament. La finish ajunge doar unul. „Doamna Maior” Natalie Taylor care, de altfel, castiga cursa. L-am intrebat pe organizator care a fost motivul pentru care au esuat ceilalti ofiteri. Mi-a spus ca au venit cu atitudinea ca pot invinge pe oricine; dar vremea nu este o persoana, ci un inamic invizibil cu care nu te poti lupta. O accepti sau pierzi.

In 2017, Natalie va face parte din proiectul Ice Maiden – 10 soldati (femei), selectati din peste 200 de aplicanti, vor traversa Antarctica pe o ruta de 1700 km, la -80 de grade, pentru a studia anduranta femeilor in conditii extreme. Echipa va fi coordonata de Natalie.

Martie 2016. Printre participanti se numara si scotianul Roddy Riddle, fost ciclist profesionist. La 40 de ani a fost diagnosticat cu diabet tip 1 si i s-a recomandat sa renunte la sport. Raspunsul lui: si-a cumparat o banda de alergat si, de 8 ani incoace, participa la curse extreme. Prima a fost Marathon Des Sables (230 km), pe care a reusit sa o termine, in ciuda faptului ca poarta in permanenta o pompa de insulina. MDS Povestea lui imi aminteste de cea a triatlonistilor amatori romani care s-au unit sub egida Sport & Diabetes. Roddy vrea sa fie un exemplu pentru cei 3 copii ai sai: „vreau sa ma vada facand sport si luptand in fiecare zi”. El a abandonat la kilometrul 300, dar ne-a spus ca se va intoarce in 2017, pentru „a duce lucrurile la bun sfarsit”.

Martie 2016. 6633 Ultra. Race report. Day 4. Still out in front is ever repressible Tiberiu, who has from the start of the race been relentless in his progress. Working to an obvious plan, Tiberiu is resting very little at the checkpoints, but is frequently bivvying for short catnaps along the trail… and it seems to be working. About 5-6 hours behind are his compatriots Vlad and Andrei, with our great friend PJ chasing non to far behind.

*

Nu stiu de ce, dar am simtit nevoia de a scrie aceste intamplari inainte de a va povesti despre cursa noastra de la Cercul Polar. Sunt atat de multe de spus, incat nu cred ca ar ajunge 200 de pagini. Dar am sa incerc sa surprind cateva momente ale cursei, cu promisiunea ca va voi impartasi mai multe daca vom avea ocazia de a ne vedea fata in fata, la o conferinta sau in alt context asemanator…

Stiam ce inseamna -30, -40 de grade, de la cursele pe care le-am alergat la Polul Nord si in Antarctica. Stiam ce inseamna efort de lunga durata si privare de somn, de la Quintuple Ultra Tri. Stiam cat de greu este sa fac echipa cu cineva si sa ma adaptez ritmului si felului de a fi al coechipierului, de la 7500 sau Otillo. Stiam ca urma sa particip la “cel mai rece si cel mai dificil” ultra din lume, o competitie pe care reusisera sa o termine doar 17 oameni din cei peste 100, cati participasera din 2007 incoace. Dar nu imi imaginam ca va fi atat de greu.

Ca voi ajunge sa ma bucur cand organizatorii ne spun ca „prognoza de azi arata bine: sunt doar -36 de grade, cu soare si fara vant”. Ca voi avea halucinatii cum nu am avut niciodata, ca voi sta in genunchi pe albia inghetata a raului McKenzie si voi privi desenele animate de pe gheata, aratandu-i-le lui Vlad si descriindu-i in cel mai mic detaliu ceea ce vedeam si fiind total contrariat de opinia lui Vlad: „Andrei, sunt urme de lanturi de la masini!”. Ca starea mea psihica va fi in perfecta antiteza cu a lui Vlad, ceea ce ne-a ajutat sa ne ajutam unul pe celalalt. Ca imi va fi atat de dor de casa, incat voi avea lungi discutii imaginare cu familia. Ca ne va fi atat de greu sa iesim la -45 de grade, dupa o ora de somn superficial, dintr-un sac de dormit pus intr-un bivuac inghetat. Ca toate electronicele din bagaje (telefon, GPS tracker, mp3 player, statie meteo etc.) devin rapid nefunctionale daca nu le tinem lipite de piele. Ca voi pierde 6 kilograme. Ca vom ajunge in punctul in care ne va fi atat de frig si de frica incat vom plange disperati. Si ca lacrimile vor ingheta instant pe ploape si pe obraji. Ca vom avea de urcat, in primele doua zile, peste 4000 de metri. Ca voi fi testat intr-un mod foarte dur pentru a vedea cat de bine sunt ancorat in valorile in care cred (de exemplu, a fi vegetarian intr-o astfel de cursa este foarte dificil, mai ales cand, dupa 5-6 zile de hrana rece, un eschimos iti ofera o tocanita fierbinte de…cerb). Ca atunci cand vom desface hamul saniei de 30 de kilograme, ne vom misca exact ca un pinguin. Ca orice reper care parea la 2-3 kilometri distanta era, de fapt, la cel putin 10 ore departare. Ca vom adormi in timp ce mergem, sprijiniti in betele de trekking. Ca vom avea fetele atat de schimonosite si de umflate, incat nu ne vom recunoaste unul pe celalalt la finalul cursei, dupa ce ne scoatem cagulele. Ca vom ajunge sa sarim peste pauzele de hidratare si de alimentare, pentru ca asta ar fi insemnat sa ne scoatem manusile si masca de vant, inghetata in interior. Ca 10 secunde cu mainile scoase din manusi vor reprezenta o eternitate si ca vom avea nevoie de 10 minute pentru a ne simti, din nou, degetele in manusi, dupa ce urlam de durere minute in sir, avand o puternica senzatie de arsura. Ca participam, de fapt, la un survival reality show.

Pe de alta parte, nu stiam ca va fi atat de frumos. Ca vom respira un aer atat de curat. Ca vom alerga, noaptea, la lumina aurorei boreale (cel putin, asa credem – sper sa nu fi fost halucinatii :)). Ca ne vom bucura atat de mult cand reusim sa deschidem un termos inghetat sau cand trece un tir pe langa noi. Ca, in ziua a 4-a, podiumul era Romania – Romania – Romania, ca pe vremuri, la Olimpiada (la gimnastica sau la canotaj). Ca organizatorii ne-au spus „nu am mai vazut asa ceva pana acum; milioane de romani va sustin si va urmesc pe facebook!”. Ca ne vom conecta atat de mult cu ceilalti participanti. Ca ne vom simti fabulos cand vom trece cu tricolorul linia de sosire. Ca ne vom transforma atat de mult, ca ne vom recalibra din punct de vedere fizic, emotional si spiritual – dupa cum mi-a spus Vlad la finalul cursei, „am fost dezbracati de toate invelisurile, temerile si mastile sociale pe care le purtam”. Ca am mai doborat o prejudecata („un vegetarian nu poate termina o astfel de cursa”). Ca voi ajunge sa nu mai am nicio frica si sa fiu sigur ca, orice s-ar intampla, totul va fi foarte bine de acum inainte. Ca eu si Vlad Tanase am reusit sa terminam cursa in tandem, desi organizatorii ne avertizasera ca “nimeni nu a reusit pana acum sa faca asta. Toti cei care au incercat sa alerge cot la cot de la inceput la finish au esuat lamentabil, din cauza diferentelor de forma fizica si psihica si a multiplelor provocari cu care s-au confruntat atletii respectivi”. Ca lumea a inteles „care e treaba cu desertificarea Romaniei” si ca doneaza pentru Padurea Copiilor.

*

Imaginati-va un festival ultra de 7-8 zile, in care alergi 21-22 de ore/zi (cateodata 24), pana cand simti ca esti facut bucati. Apoi, trebuie sa te refaci rapid, sa lipesti acele bucati si, ca Frankestein, sa o iei de la capat. Din nou si din nou si din nou… Cam asa m-am simtit la aceasta „cursa”, la finalul careia am avut convingerea ca am traversat un “Iad” inghetat.

Nu am sa va spun cum a decurs fiecare zi din 6633 Ultra pentru noi – il las pe Vlad sa va povestesca (o va face curand pe blogul lui :)). Dar am sa punctez, pe scurt, ce a functionat si ce nu pentru noi, la aceasta cursa.

Si inca ceva, pentru cei interesati de statistici, rezultatele cursei sunt aici. Iar galeria foto pe pagina mea de pe Facebook.

Ce nu a functionat.

Folosirea buteliilor pentru a transforma zapada si gheata in apa sau pentru a incalzi mancarea. Mai jos de -30 C, singura solutie pentru a evita inghetarea lor este de a le pune in sutienul furat de la bunica, strans lipite de piept.

Electronicele. Telefoanele, aparatele foto, statia meteo, GPS live tracker – toate au devenit nefunctionale din cauza frigului.

Bivuacul. Din motive de greutate si din dorinta de a economisi timp, am luat decizia, cu scurt timp inainte de inceperea cursei, de a renunta la cort, in favoarea bivuacului. Ne-a protejat de vant, dar ne-a fost greu sa stam mai mult de o ora in el.

Prea multe bagaje in primele doua zile (tocmai pe urcare!), inclusiv prea multa hrana solida. La unul dintre checkpoint-uri am renuntat amandoi la lucrurile pe care nu le folosisem. S-au strans cam 7-8 kg de persoana!

Creierul. In fiecare noapte aveam parte de 1-2 ore de halucinatii – din fericire pozitive, probabil multumita dozelor crescute de nootropice naturale pe care ni le-am administrat constant (seminte, nucifere, soia, Ginkgo Biloba – multumiri, Walmark!, cafeina, ceai verde etc.).

Ce a functionat

Hrana lichida, care a inlocuit-o, dupa primele doua zile, pe cea solida (pudre izotonice cu diverse arome – preferata mea ramane Isostar Fresh , ceai verde cu multa miere sau sirop de artar, Isostar Malto Carbo Loading – 3 plicuri erau echivalentul a 3 portii de paste -, ciocolata calda, supe etc.).

Trail mix dulce & sarat – un amestec de seminte, nucifere, stafide, batoane energizante Isostar Long Energy Endurance (maruntite), biscuiti sarati, bucati de ciocolata, etc.

Bagaj minimalist. Din ziua a 3-a, dupa ce am scos „balastul” de 7-8 kilograme, am simtit ca zburam! Suna bleah, dar chiar nu este nevoie de 8 perechi de sosete, 8 de chiloti, 8 bluze, 8 geci etc…

Multe termosuri. Am avut amandoi inspiratia de a avea, de la inceput, cate 4 litri de lichide, in termos, pentru a evita folosirea frecventa a buteliilor. Pentru ultima sectiune a cursei, de 200 de km (unde nu mai era decat un checkpoint cu apa) am imprumutat 2 termosuri de 2 litri de la Tony (care abandonase din cauza unor dureri in zona fesierilor – din cauza frecarii :)).

Tandemul meu cu Vlad. Nu stiu daca as fi terminat cursa fara Vlad, sau daca as fi terminat-o mai repede sau mai tarziu. Cert este ca ne-am ajutat reciproc in niste momente foarte grele – iar asta a contat enorm! La finalul unei astfel de curse, ori te iei la bataie cu partenerul, ori ramai prieten pe viata. Evident, in cazul nostru se aplica varianta 2.

cagulele, ochelarii de schi, sosetele, pantalonii, supra-pantalonii, bluzele, gecile, caciulile etc. – au fost la inaltime (mii de multumiri Echipamentul. Tot ce am avut la noi a functionat perfect (mai putin bivuacul cumparat din canada). Sacul de dormit, mastile de vant,cagulele, ochelarii de schi, sosetele, pantalonii, supra-pantalonii, bluzele, gecile, caciulile etc. – au fost la inaltime (mii de multumiri City Grill , pentru furnizarea resurselor si David Neacsu / magazin Himalaya pentru consiliere!).

Saniile. Zero probleme (asta ar mai fi lipsit!). Multe multumiri, DPD, pentru sprijin!!!

Antrenamentul, care a fost in linie cu recomandarile organizatorilor, primite de indata ce ne-am inscris (cu aproape un an inainte de cursa): “caliti-va, faceti dusuri reci, dormiti iarna in aer liber, renuntati la caldura pe timpul iernii, imbracati-va subtire, consumati hrana rece, obisnuiti-va sa dormiti putin, faceti plimbari lungi, alternati alergarea cu mersul s.a.m.d”. Este greu sa simulezi un antrenament la -40, -50 de grade, dar poti dobandi un nivel de anduranta superior, care sa te ajute in momentele grele.

Ajungerea la startul cursei intr-o forma perfecta. Pentru asta, mii de multumiri echipei Clinicii Eliade, pentru toate terapiile de recuperare la care am avut acces!

Ardeiul iute. Chiar daca a trebuit sa inclacam legea canadiana si sa aducem in bagaj alimnente din afara continentului nord-american, ardeiul iute (uscat) adus de Vlad ne-a facut toate mesele supoirtabile (si ne-a incalzit!)

Pantofii de alergare: atat eu cat si Vlad am alergat in La Sportiva Crossover (multumim, Sportguru !) si in Inov-8 Arctic Claw 300 (multumim, Mihai Serban!)

Incalzitoarele de maini si de picioare .

Plasturii anti-basici (Vlad a fost principalul beneficiar).

Pudra de talc (aplicata zilnic pe talpa si intre degetele de la picioare).

Sustinatori plantari . Port asa ceva de aproape un an si am fost singurul participant care nu a avut bataturi sau basici (medicul competitiei m-a intrebat daca am alergat cu adevarat sau m-a carat in sanie Vlad…).

Noptile tematice (in fiecare noapte alegeam, impreuna cu Vlad, cate o „tema”: bancuri, arborele genealogic, povestea vietii noastre, aminitir din copilarie, filosofie, 1000 de feluri de a hacui un sef antipatic :), etc.).

Lanternele de 1000 de lumeni. In afara frontalelor clasice de 200 de lumeni, am avut si doua lanterne care luminau ca un far de tren, ceea ce ne-a ajutat sa luptam mai bine cu oboseala.

Strategia noastra de cursa. Cu mici exceptii, ne-am tinut de ea.

Comunicarea pe facebook, pe pagina de eveniment „Padurea Copiilor”. Multumiri echipei ViitorPlus si lui Razvan Chiriac (daca ati sti cate telefoane a dat Razvan prin Canada, dupa ce ni s-a stricat GPS tracker-ul, pentru a afla vesti despre noi…).

A propos de Padurea Copiilor, cursa polara la care am participat impreuna cu Vlad Tanase va fi urmata curand de una de peste 230 de km, (Marathon des Sables), pe care Andrei Gligor o va alerga in desertul saharian. Cei care au apreciat efortul nostru si care, de asemenea, doresc sa sprijine acest proiect, o pot face prin intermediul acestui link. Multumim!

La final, as vrea sa ii felicit pe toti participantii care au ajuns la aceasta cursa, din 2007 pana in prezent, cu un plus (evicent!) pentru conationalii nostri Vlad Tanase si Tibi Useriu – care au facut o cursa fantastica, in ciuda numeroaselor probleme medicale avute pe parcurs -, sa va imbratisez cu caldura (m-am dezghetat intre timp!) si va multumesc din suflet pentru sprijin, pentru mesajele de incurajare si pentru toata energia pozitiva pe care ne-ati transmis-o in timpul cursei (da, am simtit-o si cred ca nu erau halucinatii…)!

*

Viata este (si) despre a duce lucrurile la bun sfarsit. Despre a face acele lucruri de care avem chef mai putin, in acele momente in care am vrea sa facem cu totul altceva. Despre a amana, macar pentru cateva zile sau saptamani, recompensele. Despre a da 200%, mai ales atunci cand simtim ca si 10% este prea mult. Despre a ne astepta la ce este mai bun, dar a ne pregati pentru ce este mai rau. Despre a alerga in intuneric avand convingerea ca undeva, acolo, urmeaza o licarire sau rasaritul. Despre a ne construi, zilnic, o versiune mai buna. Despre a ne baza pe oamenii de langa noi, de a le asculta povestea si de a vedea dincolo de ambalaj. Despre a avea vise cu termen-limita. Despre a lupta pentru lucrurile in care credem. Despre a inlatura orice bariera din creierul nostru.

Cate lucruri am face daca am sti ca nu putem esua?

Rosu