Merg adesea cu Ia-mă, nene! pe o distanţă de 25 de km între Sibiu şi Ruşi, satul unde părinţii mei s-au mutat după ce au ieşi la pensie. Îmi e un pic teamă şi jenă să stau „la ocazie”, dar cum autobuze nu sunt (ruşine autorităţilor judeţene: sunteţi, totuşi, unul dintre cele mai prospere judeţe din ţară, nu aveţi nicio scuză!) şi toată lumea procedează la fel, m-am obişnuit şi eu.

Partea proastă e că pentru a fi sigură că ajung la Sibiu la ora la care trebuie, plec de acasă cam cu o oră şi jumătate mai devreme. Partea bună e că în acest fel întâlnesc tot felul de oameni, cu tot felul de idei şi astfel universul meu se îmbogăţeşte, pentru că cele 25-30 de minute cât durează călătoria, sunt suficiente pentru a dezvolta binişor un subiect.

Ultimele două conversaţii cu şoferii „mei”, au fost despre piaţa muncii. Plouase şi inginerul constructor care mă luase din drum era un pic supărat că nu putea să continue lucrarea la un drum comunal pe care îl aveau în lucru.

„Vedeţi duba asta din faţa noastră? E plină cu muncitori, ne ducem la altă lucrare, ca să nu pierdem ziua de lucru. Îs toţi din Vietnam şi din Sri Lanka. Oameni foarte harnici. Trag ăştia de n-ai aer. Nu ca românii noştri. Ei au asta în cap. Că trebuie să lucreze, ca să câştige bani, să trimită acasă. Într-o zi uitasem găleţile la firmă şi trebuia să scoatem nişte material. Şeful lor mi-a zis să nu îmi fac probleme. Şi-au scos căştile şi cu căştile au lucrat. Fac o mâncare excelentă. Gătesc seara şi îşi aduc la prânz a doua zi, orez cu toate alea. Te lingi pe bot. Mănânc şi eu de la ei în fiecare zi. Mai aduc şi eu câte ceva şi uite-aşa…”.

Am întrebat despre salarii: „Îi plătim ca pe români. Fix acelaşi salariu. În plus au diurnă şi cazare. Ei din diurna aia se descurcă să mănânce şi restul trimit tot acasă”.

Păi şi nu e mai convenabil să dai românilor toate astea, ca să nu trebuiască să aduci străini? „N-ai cui, doamnă! N-ai cui să dai, că românii nu mai vor să muncească. Ăia buni îs toţi duşi prin Germania şi Europa. Ne descurcăm aşa”.

A doua zi, la ora nouă dimineaţa dogorea soarele a transpiraţie mare. M-a luat un băiat tânăr, 26 de ani, din Blaj, care lucra la Sibiu la un service auto.

„Doamnă, eu am avut tot felul de meserii. Am fost instalator, bucătar, ospătar! Ce n-am făcut! Am fost şi prin Germania! Când am dat de meseria asta de mecanic auto, am zis: Gata: asta-i meseria mea. Io asta o să fac toată viaţa! Doamnă, am un şef…. Pfoaaaaaai, de zilele mele. Şi bun, şi rău! Strigă la noi, ţipă, se enervează, face ca toţi dracii. Dar altfel îi pâinea lui Dumnezeu. Îmi dă salar' bun, nu pot să mă plâng, că mă bate Ăl de Sus. Dar am avut o problemă. Trebuia să mă mut cu chirie că proprietarul a vândut apartamentul în care stăteam. Şi dacă tot trebuia să mă mut, am zis, ia să mă întorc eu la Blaj; cu ce meserie am învăţat, oi găsi şi acolo de lucru şi stau acasă, nu mai dau banii pe chirie. Când a auzit şeful a zis că nu şi nu! Că mă ajută el, numai să nu plec. Îi place de mine că nu mă trag înapoi de la lucru. Dar chiar şi aşa, când mi-o pus 1000 de lei în mână şi mi-o zis, du-te copile şi găseşte-ţi chirie, am zis că nu-i normal. De atunci îmi dă în fiecare lună 1000 de lei şi aşa îmi convine şi mie, că Sibiú îi mai fain ca Blaju şi de la el ştiu sigur că învăţ meserie. Dar ce să vedeţi, că după o vreme mi s-o stricat maşina. Eram tare supărat. Îmi era greu să merg la Blaj să îi văd pe ai mei, care îs cam bătrâni. M-o tot văzut morocănos şi supărat şi mi-o zis, mă copile, ia hai să găsim noi maşină pentru tine. Şi-o sunat un prieten, 3000 de EUR voia ăla, da’ io de un’ să am atâţia bani? Mi i-o dat el. Banii jos! După câteva luni m-am dus şi mi-am luat un credit să nu fiu dator. El nu o vrut, dar mi-o fost mie jenă. Stau doamnă, că mai strigă el la noi, dar îi om cumsecade, te ajută, eşti angajatul lui şi face tot ce poate pentru tine, ca şi când ai fi neam cu el”.



Mi-am amintit de conversaţiile astea când am citit de curând că HPDI (Human Performance Development International), a realizat un studiu cu privire la motivele pentru care angajații români părăsesc o companie în primele 100 de zile. Adică la trei luni de la angajare. Unul din cinci dintre cei intervievaţi au spus că au plecat din cauza atmosferei din echipă, a managementului defectuos, pentru că nu le-a fost explicat care sunt aşteptările şi ce au de făcut şi pentru că nu au avut un mentor sau cineva care să îi ajute să se insereze în companie. În mod surprinzător, numai 14% dintre angajaţi au plecat din cauza salariului mic. Deşi, asta nu mai e chiar aşa surprinzător, pentru că mai sunt şi alte studii la nivel internaţional care arată că mulţi angajaţi ar accepta o micşorare a salariului de până la 32% (atenţie, angajatori!) ca să poată să aibă un job care le aduce mai mult sens (!) în viaţă.

Confruntaţi cu aceste concluzii, managerii din studiul HPDI au fost cel mai adesea surprinşi de faptul că salariul contează în aşa mică măsură pentru decizia oamenilor de a pleca din companie. Uităm mereu că motivaţia umană este complexă şi că stimulentele finaciare reprezintă doar unul dintre ingredientele în mixul care eliberează dopamina – neurtransmiţătorul motivaţiei - în creierele oamenilor. În acest articol, Joshua Kraus ne reaminteşte că există cel puţin patru surse ale motivaţiei umane. Pe lângă bani, facem lucruri pentru că dorim să ne exprimăm creativitatea (creative expression), pentru că suntem curioşi şi vrem să învăţăm lucruri noi şi pentru că ne e teamă că dacă nu facem ce trebuie vom avea de suferit consecinţe negative. Venim la muncă nu doar cu dorinţa de a câştiga bani, dar şi cu aspiraţiile noastre personale şi, mulţi dintre noi, chiar şi cu dorinţa de a face din lumea asta o lume mai bună. Cel puţin aşa spun circa 50% dintre clienţii mei de coaching care sunt în căutarea unor noi oportunităţi profesionale, deşi la locurile lor de muncă actuale sunt bine plătiţi şi nu au a se plânge din acest punct de vedere.

Am rezonat cu concluzia lui Petru Păcuraru de la HDPI: „Cred că este momentul ca managerii să înțeleagă un lucru simplu: cheia succesului unei companii stă în modul în care știe să-și crească, să-și apropie, să-și înțeleagă și să-și ajute oamenii să devină ceea ce își doresc din punct de vedere profesional și nu numai (atenţie la acest “nu numai” - nota mea). De fapt, principala concluzie a cercetării noastre este aceasta: companiile care vor reuși să își păstreze oamenii cel mai mult timp, sunt acelea care înțeleg că este necesar să fie un partener, nu doar un angajator!”. Ne place să credem că oamenii sunt motivaţi şi inspiraţi de indicatorii de performanţă ai companiei, faimoşii KPIs (Key Performance Indicators). Dar adevărul e că oamenii sunt motivaţi în primul rând de propriile lor aspiraţii, de ceea ce îşi doresc ei de la viaţa lor şi nu de aspiraţiile patronului sau acţionarilor care au creat acei KPIs, ca să se asigure că aspiraţiile lor vor fi realizate.

La atelierele de Dream Management desfăşurate în companii, văd oameni care poate lucrează împreună de ani de zile, dar nu au nici cea mai vagă idee despre aspiraţiile colegilor. Managerii nu ştiu cei îşi doresc angajaţii lor de la viaţă. Sau dacă ştiu, nu se gândesc că ar putea să creeze sisteme prin care compania să îi ajute. E drept, mulţi dintre aceşti oameni sunt complet deconectaţi de la ceea ce îşi doresc cu adevărat şi, de la un punct încolo, asta se poate transforma într-un obstacol important în calea performanţei. Cum faci să motivezi un om care nu ştie care îi e sursa de motivare? Un om care e pe pilot automat în mare parte din timpul său? Mai mult, unii manageri nu consideră că motivarea angajaţilor e treaba lor şi cred că până la urmă totul se rezumă la bani. Dar cum măriri de salariu nu se pot face, înseamnă că nu se poate face nimic: lucrurile sunt aşa cum sunt şi cu asta basta. Li se pare complet absurdă ideea unui „parteneriat” de tipul celui despre care vorbeşte Petru Păcuraru şi care a fost adoptat ca stil de management de către acest antreprenor american. Cât despre antreprenori, de multe ori aceştia se simt între ciocanul statului extractiv şi nicovala crizei de forţă de muncă şi dau vina când într-o parte, când în alta şi adesea pe ei înşişi, până la epuizare.

Şi totuşi, eu cred că speranţă există şi îmi vine inclusiv de la povestea băiatului care m-a dus într-o dimineaţă de la Ruşi la Sibiu. Şeful lor, un mic antreprenor, fără prea multe studii de management, dar credincios („merge la biserică în fiecare duminică”, a zis băiatul), a înţeles un lucru foarte important şi îl aplică: „Nu îţi lasi angajaţii la ananghie, îi ajuţi să îşi realizeze micile sau marile lor obiective personale. Mai ţipi la ei, că nu ştii cum să comunici altfel, dar îi ajuţi cât poţi, iar ei o să simtă asta şi o să aprecieze. Poate nu o să stea veşnic la tine. Dar cât stau, muncesc cu plăcere şi te respectă”. Altfel, ai oricând opţiunea să închizi afacerea, să lucrezi fără angajaţi, sau să aduci oameni din Asia. Oricum ar fi, lumea va merge înainte şi cumva va fi…