Tocmai au trecut primul an de când, alături de colegii mei, încercăm să ținem în picioare TOTB aplicând la diverse surse de finanțare și o săptămână de când am finalizat primul raport, la finalul primei finanțări nerambursabile câștigate. Nici nu m-am putut bucura că am ieșit la lumină din micul infern al birocrației, fiindcă, dintr-odată, mi-am dat seama: Ups, acum, că s-a terminat proiectul, nu mai avem bani să mergem mai departe. Așa că ne-am apucat să scriem un alt proiect. Și așa a trecut un an de când, fiind prinși cu scrisul proiectelor, n-am mai avut timp și energie să facem ceea ce, măcar teoretic, încercăm prin proiectele astea: să scriem articole. Iar asta e una din cele mai dureroase lecții ale “proiectivitei” de care suferă foarte mulți, pe lângă precaritate – faptul că te îndepărtează, paradoxal, de la ceea ce îți propui să faci.

Am intrat în câmpul muncii în urmă cu 11 ani, după patru ani de filosofie, cu un job de librar. În același timp, am continuat să scriu, trecând însă la presă, și nu-mi doresc să mă opresc prea curând din asta. Prima experiență consistentă de jurnalism a început în urmă cu 8 ani, când în redacția ziarului Cotidianul se consuma atunci, fără ca măcar noi, jurnaliștii, să știm, ultima vârstă de aur a ziarelor românești. Lucram într-o echipă de la care am învățat enorm, ne scotoceam creierele după subiecte mișto, pe care aveam luxul răgazului de a le discuta intens și de a le documenta atent. De la vria deadline-ului zilnic, când ziarul pleca la tipar, ne-am extins încet în prezentul continuu digital și am continuat să construim un soi de presă care azi nu mai există în redacțiile clasice, decât sporadic, prin eforturile uriașe ale câtorva oameni motivați.

Cotidianul fusese cumpărat cu un an înainte de Sorin Ovidiu Vântu, care în 2008 era considerat al cincilea cel mai bogat român și despre ale cărui afaceri dubioase s-a scris mult. Știam, desigur, cu toții, că banii vin de la Vântu, care, pentru jurnaliștii naivi ca mine, era un fel de spectru niciodată văzut în redacție, un boss cu care se vedeau boșii noștri la întâlniri strategice și, desigur, deloc transparente, și despre care circulau tot felul de zvonuri și legende. Că ar vorbi nu știu cum, că ar avea o privire crâncenă, că ar avea un pechinez – în fine, tot soiul de frânturi din Gotham City-ul unde își ducea el viața de om important. În tot acest timp, noi, redactorii, ne vedeam de treabă și ne hrăneam cu jurnalism.

Într-o zi, prin vara lui 2009, eram la Budapesta, la un curs despre etica jurnalismului, când am primit pe neașteptate un telefon din redacție: Uite, știi, îmi pare rău, vor avea loc niște schimbări la ziar etc. etc. Pe scurt, mai multor jurnaliști, printre care și mie, ni se reduseseră salariile la mai puțin de jumătate, în ideea în care eram, astfel, nevoiți să demisionăm. Managementul nu mai era obligat, în felul ăsta, să plătească salarii compensatorii. Am plecat și, la scurtă vreme, întreaga echipă s-a dezintegrat și la căpătâiul ziarului a venit Cornel Nistorescu. Dintr-odată, mi-am dat seama că, în timp ce noi ne vedeam ca niște tocilari de textele noastre, dedesubt colcăiau interese de care habar n-aveam, complet străine muncii de jurnalist în sine, dar care dictau “direcția”. Cu câteva luni înainte de alegerile prezidențiale din 2009, Cotidianul, considerat un ziar pro-Băsescu, a murit, iar nu peste mult timp a dispărut și întreaga lui arhivă online, cu zeci de mii de articole.

Am aterizat imediat în redacția ziarului Adevărul, unde n-am rezistat niciun an. Pur și simplu nu ne-am potrivit. Deși mă înțelegeam foarte bine cu colegii mei de la departamentul de cultură, atmosfera din redacție n-avea la bază încrederea, ci un soi de tensiune paranoidă, iar noi, ca jurnaliști culturali, funcționam mai degrabă ca departament de PR pentru evenimentele și produsele ziarului. În fiecare săptămână, minim cinci “articole” erau dedicate cărții vândute cu Adevărul, despre care trebuia musai să amintim că era învelită în imitație de piele și că se potrivea numai bine oricărei biblioteci. Nu aveai voie să folosești toaleta șefilor, iar la cantina trustului se vindea, printre altele, șampanie al cărei preț depășea salariul meu de atunci.

Sub politica vigilentă a lui Grigore Cartianu, departamentul de corectură nu corecta ziarul înainte de tipar, ci după, astfel încât jurnaliștii să fie responsabilizați. Cu fiecare greșeală, apăreai la panou și, la câteva litere mâncate și cratime rebele, se aplica o reducere de salariu. Cu toate astea și cu toate că banii veneau de la Dinu Patriciu, care, în anul morții lui, 2014, era cel mai bogat român, cei mai mulți oameni încercau să-și facă treaba onest și conștiincios. Ziarele tipărite începuseră deja să-și dea duhul, iar trecerea la online năștea deja primii mutanți invadați de pop-up-uri și reclame.

În toți acești ani, am continuat să colaborez cu cele mai multe publicații culturale și artistice din România, de la care nu am cerut și nu am primit niciodată vreun ban. Eram recunoscătoare simplului fapt că ele existau și investeam în articolele pe care le scriam toată energia și curiozitatea de care eram în stare. Pentru ani buni, am lucrat cu Veioza Arte, primul site românesc cu producții video orientate către arte & cultură, ai cărei fondatori munceau pe brânci, dar la fel ca mine, o făceau voluntar și alimentați de entuziasmul pionieratului.

În 2011, chiar pe 1 aprilie, am început să înțeleg pentru prima oară ce înseamnă presă independentă, alăturându-mă actualilor mei colegi de la Think Outside the Box, care fusese lansat în toamna lui 2009. Publicația, fondată de Magor Csibi, funcționa printr-o sponsorizare din partea companiei Apemin Tușnad, un fel de business angel care n-a intervenit niciodată, nici măcar infinitezimal, în direcția editorială a site-ului. Nu aveam (și nu avem nici acum) sediu, ne întâlneam la ședințe interminabil întinse la terase ori prin cafenele, scriam de acasă și de pe teren, fără ca vreo mână invizibilă să ne spună ce și cum să scriem. Tot ce simțeam era un amestec de euforie și de frică: ce ar fi cel mai bine să facem cu toată libertatea asta, noi, jurnaliști care lucrasem până atunci în redacții tradiționale, cu șefi și program fix?

Răspunsul s-a arătat de la sine, foarte repede. În momentul sosirii mele la TOTB, după un an în care publicația fusese găzduită de Hotnews, site-ul era găzduit de ziarul Adevărul, fără ca managementul cotidianului să aibă un cuvânt de spus în politica editorială. Asta până în preajma aniversării a 125 de ani la de nașterea Coca Cola, când am intrat să postez ceva și TOTB nu mai exista. O serie de articole publicate de noi despre “cea mai îndrăgită băutură a tuturor timpurilor” îi revoltase pe cei din conducerea ziarului, care avea atunci contracte de publicitate cu compania Coca Cola. Am decis atunci, în toiul unui scandal media destul de mare, că cea mai bună soluție era o și mai mare independență și așa a apărut, de sine stătător, www.totb.ro.

Deși impulsul e tentant, n-am să mă apuc acum de o apologie a acestor ani, în care am lucrat în absolut fiecare zi alături de colegii mei, dându-ne silința să informăm pe cât putem de bine și de responsabil pe marginea unor subiecte care, inițial, nu-și găseau locul în paginile publicațiilor clasice. Una peste alta, am publicat peste 14.400 de știri, interviuri, reportaje, portrete, eseuri personale, editoriale și chiar şi poezii, prin care am ajuns, fără strategii de publicitate, la câteva mii bune de cititori unici care ne urmăresc zilnic. Niciunul dintre cei care scriem și azi, zilnic, pe totb.ro, nu ne imaginăm cum ar putea arăta viața dacă nu am face asta, nici măcar după o lungă perioadă în care ne-am transformat din autori de articole în autori de proiecte.

Dacă în primii ani, TOTB a fost susținut de Tușnad, iar apoi din finanțări obținute de la Ministerul Mediului și de la Fondul de cooperare româno-elvețian, 2015 a scos la iveală cele mai importante probleme cu care se confruntă presa independentă din România. “Ce înseamnă independent?”, i-am întrebat pe elevii de la atelierele Jurnalist în curtea școlii. “Înseamnă sărac”, mi-a răspuns Costin, elev în clasa a 12-a la Coșbuc. Iar asta e cea mai concisă definiție ce poate fi atribuită multor sectoare din România, fie că e vorba de presă ori de arte și cultură.

Rezumându-mă la presă, singurele surse care-i pot asigura independența sunt: a) finanțările private; b) donațiile de la public; c) finanțările pentru organizații neguvernamentale. Pe această a treia cale am ales să ne reformăm în urmă cu un an, când am creat Asociația Think Outside the Box și am început să învățăm regulile singurei alternative care asigură existența ONG-urilor și a multor artiști, perfuzia care ține în viață (cel puțin aparenta) independență. Pentru că dacă ele oferă posibilitatea de creație și expresie liberă, îi constrânge pe beneficiarii ei la o continuă precaritate și le dictează, în mare parte, direcțiile.

Precaritatea e dictată de fragmentaritatea finanțărilor nerambursabile aferente fiecărui proiect în parte: după ce ai reușit să creezi ceva consistent timp de un an sau doi, încheierea proiectului înseamnă, cel mai adesea, abandonarea direcției și implicit a oamenilor alături de care ai lucrat. Când am lucrat cu copiii din Ferentari, am aflat că înaintea noastră, multe organizații trecuseră pe-acolo, dar după ce banii se terminaseră, ONG-iștii fuseseră nevoiți să pună punct și să caute alte direcții, în vreme ce copiii se tot întrebau de ce nu-i mai vizitează amicii lor temporari.

Nu există timp de pierdut, trebuie să prinzi trenul următoarei finanțări, cu regulile, cerințele și obiectivele ei specifice, pe care trebuie să le urmezi, ca să primești banii. Call-urile de finanțare imprimă marile teme și domenii de urmat, ceea ce creează, pe de o parte, awareness asupra unei felii de realitate, dar uneori poate fi doar un efect fals, care restrânge totodată libertatea tematică și, uneori, te poate determina să abandonezi subiectele care te interesau cu adevărat. Dacă finanțatorii decid, de pildă, că trebuie realizate proiecte pentru energii regenerabile, organizațiile scot din pălărie mize care să servească acestei teme, iar dacă banii se dau pentru “ceva cu romi”, automat scornești proiecte care să aibă legătură cu discriminarea etnică. Dacă există bani pentru multiculturalitate și, inițial, ai de gând să scrii doar despre expați, cele 10 puncte suplimentare pe care le poți câștiga dacă incluzi problematici de discriminare a romilor te pot pune pe gânduri: oare cum să leg astea două lucruri, ca să iau punctaj mare, adică bani?

Cum prea multe fonduri dedicate explicit presei nu există, la rândul nostru aproape am picat în capcana acestei forme de “turism” al aplicanților. Am înscris un proiect de jurnalism cetățenesc prin orașe-fantomă ale României la componenta de implicare civică a fondurilor norvegiene, dar proiectul n-a fost nici măcar jurizat, fiindcă, din câte am înțeles, jurnalismul cetățenesc nu e considerat de către evaluatori implicare civică. Apoi am înscris un proiect la apelul Fondului de Mediu, lansat de Ministerul Mediului, unde am picat imediat sub linie, în vreme ce imediat deasupra se situau organizații obscure, multe conduse de indivizi bine înfipți prin partide și nucleele lor de acoliți. Până la urmă, în urma unei campanii a Coaliției de Mediu, care a scos la iveală neregulile și corupția din spatele evaluăriii, rezultatele concursului au fost anulate.

Un alt proiect pe teme de mediu l-am înscris la fondurile elvețiene, de unde am primit un mesaj de felicitări, cum că proiectul a fost propus spre finanțare, dar cum fondurile totale s-au redus, vom rămâne pe lista de rezervă. Singurul proiect câștigat a fost “Jurnalist în curtea școlii”, realizat cu co-finanțare de la AFCN, dar care s-a terminat abia când începea să se dezvolte. Ca să putem lucra cu copiii pe care i-am cunoscut la ateliere, pentru că suntem convinși că poveștile lor trebuie scoase la lumină, am înscris proiectul acum câteva zile, la “Bursa binelui“, un concurs de fundraising organizat de BCR, la care primelor trei organizații cu cele mai multe donații, banca le dublează suma.

Așa se face că timpul în care cu toții ne-am dori să scriem articole ample a fost alocat vânătorii de finanțări, fiecare cu cerințele și impozițiile ei, cărora trebuie să le servești limbaj de lemn masiv, în care să sculptezi cu lux de amănunte nenumărate lumi posibile, în care, dacă ai avea banii, ai face și ai drege lucruri, unul mai revoluționar ca altul. Trecând în revistă sursele active de finanțare, m-am trezit de câteva ori întrebându-mă dacă ar avea sens să găsim o idee care să faciliteze, de pildă, schimburile internaționale pe axele cutare și cutare, impuse de finanțator, sau poate chiar ceva pe lifelong learning, pentru care nu știu care buzunar european pune la bătaie x milioane de euro. Și așa, într-un moment de neatenție, când știi că trebuie să găsești bani ca să mergi mai departe, riscul de a te îndepărta tocmai de scopul tău inițial – în cazul nostru, de a face jurnalism – crește perfid. În cazul fericit în care te numeri printre câștigători, “privilegiul” de a face ce vrei să faci vine la pachet cu o caznă birocratică ce poate înmuia genunchii și celui mai atletic Sisif. Rapoarte și raportări se adună sadic în bibliorafturi cu ghiduri de utilizare care-i trimit pe aplicanți, fie ei jurnaliști, activiști sau artiști, în tot felul de quest-uri absurde, traduse în munți de hârtii.

Dacă la primele mele experiențe în munca de jurnalism nu trebuia decât să-ți faci bine treaba, în vreme ce salariul venea lunar de la o mână invizibilă, astăzi, însăși ideea de salariu al jurnalistului e un potențial subiect de doctorat. Cele mai multe ziare tradiționale își hămălesc angajații, pe salarii mici, care uneori întârzie cu lunile, în vreme ce VIP-urile ”presei” încasează sume exorbitante pentru opinii prea des iresponsabile, ba chiar nocive. Cei mai mulți jurnaliști care vor, în ciuda stării de fapt, să continue să fie jurnaliști, s-au refugiat în tot felul de forme hibrid, în căutarea unei “pietre filosofale” ale auto-susținerii. Sunt jurnaliști care se susțin din burse – dar câte burse să tot fie și câte burse se acordă pentru proiecte colective? -, creează cu ajutorul donațiilor de la cititori – dar publicul din România nu și-a maturizat încă reflexul donației îndeajuns de mult încât această practică să asigure mai mult decât subzistența izolată a câtorva inițiative -, scriu pentru foarte puținele publicații alimentate din bugetele de fapte bune ale marilor companii – dar cultura proiectelor de presă susținute de companii care să vrea mai mult decât advertoriale sau conținut despre “oameni frumoși” și “inițiative îndrăznețe” e, la rândul ei, rudimentară.

Pentru cineva care care n-a făcut decât să scrie, să citească și să comunice de când să știe și care visează că va avea timp și pentru ceea ce simte că, într-adevăr, contează, convertirea în micro-antreprenor nu e deloc ușoară. Dar cei mai mulți jurnaliști, artiști, oameni de cultură independenți și chiar cercetători din sfera academică trebuie azi să încalece, măcar pe jumătate, forme de cvasi-antreprenoriat, ca să creeze ceea ce simt că e important. Trebuie să-nvețe cum să se orienteze într-o exasperantă “cultură a auditului” (despre care vorbește și Vintilă Mihăilescu în câteva articole din Apologia pîrleazului), păstrându-și în același timp resursele interioare și de timp pentru a lucra propriu-zis, cum să se orienteze în lumea Corporate Social Responsibility, în care să ticluiască un matchmaking între valorile companiei și scopul muncii lor, sau cum să explice abil publicului că au nevoie de donațiile lui. Or, toată această cultură emergentă a auto-administrării nu poate, în România prezentă, decât să asigure, în cel mai bun caz, subzistența. Despre dezvoltare nu prea poate fi vorba.

În 2015, am alergat pentru prima oară-n viață la un semi-maraton, ca să strângem bani pentru câteva luni de TOTB, și am relansat site-ul, cu ajutorul unui programator și al unui designer, care au muncit voluntar, în timpul lor liber. Am făcut ateliere de jurnalism pentru copii, pe care nu le putem continua, pentru moment, din lipsa banilor, am scris kilometri de motivații, argumente și obiective, pentru proiecte fictive, care se vor “mumifica” în bazinul fără fund al proiectelor-încremenite-în-proiect. Cineva ne sugera să încercăm să ne donăm zilele de naștere, să lansăm campanii de genul “adoptă un jurnalist” sau să facem licitații cu mâncare gătită de noi. Toate bune și frumoase, dar, cu un asemenea program, ne mai rămâne timp și de scris articole?