Jeremy Corbyn, un om de la stânga stângii, tocmai a câștigat șefia Partidului Laburist din Marea Britanie. Victoria lui zguduie establishment-ul britanic, iar explicația de moment stă probabil în frustrarea laburiștilor care au pierdut jenant ultimele alegeri conduși de Ed Milliband, un domn fără charismă sau idei revoluționare. Milliband a făcut figura unui stânjenit fără viziune, iar bună parte din electoratul tradițional a migrat, surprinzător oarecum, spre conservatori.

O altă explicație pentru victoria de azi a lui Corbyn, tehnică de data asta, este schimbarea regulilor de vot pentru președinția partidului, ceea ce a făcut ca în corpul electoral laburist să apară câteva sute de mii de membri noi.

Și mai e ceva. Corbyn – socialistul, antiamericanul, intervenționistul economic vine să completeze un tablou pe care eu îl numesc al fugii de centru. Corbyn e parte dintr-un fenomen mai larg.

Se ridică un val de nemulțumire profundă în Europa. Pe măsură ce trece timpul, valul ăsta capătă o expresie politică tot mai evidentă.

Fuga asta are două expresii concrete:

1) Partide clasice care părăsesc consensul centrist (FIDESZ în Ungaria, Labour în UK). Aici avem și subspecia foștilor extremiști care acum fac eforturi reușite să devină frecventabili (Frontul Național în Franța)

2) Partide noi care se ridică din praful celor mari și, uneori, cum e cazul Syriza, ajung să câștige alegeri. Puneți aici toate expresiile frustrării pe care le-ați văzut în ultimii ani (Podemos în Spania, True Finns în Finlanda, Partidul Libertății în Olanda et all)

Există o singură linie comună în toată adunarea asta de populiști de stânga și de dreapta. Nemulțumirea față de contractul european. Indiferent pe ce cale ai lua-o, treci prin politica națională și ajungi inevitabil la Bruxelles. Fie că e vorba despre tratamentul est-europenilor comunitari, despre refugiați, sau despre refuzul solidarității cu Grecia, nemulțumirea articulată de partidele astea ajunge inevitabil în birourile Comisiei Europene.

Totul se termină în timiditatea unui aparat birocratic cu, din păcate, prea puțină legitimitate și dorință sau voință politică.

Un tehnocrat „decent” nu inspiră pe nimeni. E doar un funcționar. Și asta e substanța reproșului populist: funcționarii nu înțeleg poporul, indiferent despre care popor e vorba. Inclusiv în România-cea-constant-pro-europeană discursul ăsta începe să capete rădăcini.

De fapt, împlinind în bună măsură visul prosperității și păcii, Europa a rămas fără un proiect clar, altul decât menținerea statu-quo-ului.

E cumva natural ca din toate colțurile continentului să apară agitația.

Închipuiți-vă un copil de 6 ani căruia îi cereți să își facă ordine în cameră. Își face, pentru că e un copil bine crescut. Dar ce se întâmpla după aceea, dacă nu i se dă o ocupație, dacă nu e luat în serios?

Foarte probabil va face dezordine la loc.

Cam așa e și cu visul european. Now what?

Unele dintre partidele astea au ajuns în guverne de coaliție, altele se pregătesc să o facă, pe unele (cum e cazul UKIP) sistemul electoral le ține în afara parlamentului, deși adună milioane de voturi în alegerile naționale. Oricare ar fi situația, în 2015 e foarte greu să pretinzi că ele nu există sau nu influențează politicile naționale. Asta se poate verifica foarte ușor urmărindu-l, spre exemplu, pe David Cameron care a preluat tema anti-europeană de la Farage și încearcă să o vândă, chiar dacă nu e chiar entuziast în privința ei.

Un alt exemplu e reacția Germaniei la criza refugiaților. Guvernul de la Berlin, poate și datorită istoriei, a adoptat o poziție curajoasă. Dar face asta pe fondul statisticilor privind creșterea masivă a numărului de atacuri neonaziste asupra adăposturilor pentru imigranți. Iar despre poziția germanului de rând nu știm încă prea multe, dincolo de imaginile înduioșătoare și dătătoare de speranță cu activiști care îi primesc pe refugiați. Pegida în Germania s-a născut, nu în Ungaria.

Văzută din afară, Europa poate părea raiul pe pământ dacă vii din război, dar poate fi văzută și ca sediul confuziei universale. Absența unui proiect pe termen lung creează mișcări revoluționare ale căror consecințe nu sunt încă foarte clare.

Centrul (ideologic, politic) al Europei se dezintegrează încet, aproape insesizabil. Ne-am amuzat ani de rândul observând cum între marile grupuri politice nu există aproape nicio diferență. Acum a venit nota de plată. Consensul pe prosperitate nu mai e suficient. A fost doar o amânare.

Varianta optimistă e că Europa se va trezi și va porni din nou motoarele. Varianta pesimistă e că migrenele astea minore sunt simptomul unei maladii incurabile. N-aș vrea să speculez prea mult aici. Probabil e încă devreme pentru scenarii catastrofice. Încă.

Corbyn, cu socialismul lui prăfuit, e doar un simptom. Unul din multele.