Bisericile de lemn din Maramureș pot reprezenta o oarecare atractivitate pentru orice om care trece prin zonă, localnici, turiști șamd. Omul cult care nu este religios, sau este de altă religie, tot găsește ceva interesant, dacă e interesat să vadă spre exemplu monumente aflate pe lista patrimoniului cultural mondial al UNESCO. A înțelege realist contextul lor, analitic, aspecte arhitecturale, artistice, arta naivă religioasă, simbolurile, contextul social în care ele au fost edificate… a percepe tot felul de aspecte cunoscute sau necunoscute. Cam asta se poate face.

Există o mare diversitate de astfel de biserici, probabil că merită văzute mai ales cele de pe lista UNESCO. Nu degeaba au fost selectate. Au picturile mai bine păstrate, sunt mai vechi, mai puțin banale. Dacă ai timp să stai mult prin zonă, sau dacă ești chiar interesat de ele, evident că pot să fie vizitate și altele, mai puțin cunoscute, dar probabil mai liniștire, mai la capătul lumii, așa cum li se potrivește.

Merge să aducă cheia. Deschide grilajul metalic și intrăm în biserica de lemn. Pronaos. Aici era locul femeilor, ele doar ascultau slujba, nici nu îl vedeau pe popă. Nu aveau voie. Aud că mai recent au fost făcute niște deschideri, un fel de ferestre în perete, ca ele să poată vedea totuși ce se petrece în naos, în zona mai centrală, în timpul slujbelor. Îmi zice cel care a adus cheia că eu pot să intru și în altar, că oamenii au voie. Îi zice că ea nu are voie să intre, doar omul, nu și femeia. Dar ea știe. Cunoaște. Intru lejer în altar, încerc să găsesc un unghi decent pentru o fotografie… și aud un răcnet: îmi zice că am călcat în zona unde are voie doar popa. Se uită la mine fără să înțeleagă. Bine, măcar pentru mine e clar că suntem din lumi paralele.

Pronaosul, numit și tinda femeilor, era/ este un loc întunecos de la intrarea bisericii, cu pereții plini de picturi cu draci de variate feluri, cu oamenii care ard în flăcările iadului; aveau timp femeile să se uite la aceste frumuseți, cât timp îl ascultau pe popă; era bine să se imprime în ele ideea că asta o să urmeze pentru toate cele păcătoase; să se obișnuiască cu ideea; în societățile astea creștine tradiționale exista o impresie clară despre locul femeii și despre sursa tuturor relelor. Oamenii, adică bărbații, adunați în naos, aveau ceva lumină, plus scene biblice în picturi mai mult sau mai puțin naive; Maria cea Virgină cu pruncul, tet felul de sfinți, palmieri, caracatițe, desene cu construcții fortificate, Christos bătut în cuie pe o cruce, variate aspecte dependente de stilul pictorului. În altar sunt mai multe specii de îngeri: heruvimi, serafimi șamd. Forme umane aripate, unii cu mulți ochi pe toată suprafața corpului. Cam asta este ceea ce vede un om non-religios la vizitele astea.

Când vizitezi biserici de lemn din Maramureș, dacă încă nu ai experiența lor, o surpriză este cât de întunecate sunt ele în interior. Fiind construite din bârne, având câteva mici geamuri, mai mult niște găuri mărunte decât ferestre, plus acoperișul care extins pe laterală reduce și mai mult din lumină… constați că și în mijlocul zilei este cam întuneric. Pe vremurile trecute, înainte de existența curentului electric, habar nu am cum erau luminte decent, mai ales că ele fiind din lemn există și pericolul de a incendia locul dacă se folosesc lumânări, făclii, torțe. Chiar dacă azi se aprind lumini din candelabrul atârnat în zona centrală, tot nu e mare diferența, tot rămâne senzația de întuneric în aproape toate dintre ele. Mai ales în zona de intrare, în pronaos, locul destinat femeilor.. este chiar beznă. Cu picturile simbolizând draci, oameni arzând în iad, deloc nu seamănă spre exemplu cu luminozitatea și simplitatea bisericilor reformate – cu care eram eu mai obișnuit.

© dr. Peter Lengyel