Når vi diskuterer udlændinge og integration, skal vi huske noget væsentligt. Nogen er simpelthen bare ligeglad med Danmark.

Jeg færdes i mange forskellige politiske kredse. Og i disse år falder samtalen ikke overraskende ofte på spørgsmålet om Danmarks fremtid som følge af indvandringen. Rigtigt mange er dybt bekymrede, for fædrelandet ligger jo os alle på sinde. Eller, der er faktisk undtagelser. For der er også dem, der ser det hele sådan lidt udefra, som et kulturdarwinistisk eksperiment, hvis udfald først og fremmest har akademisk eller bare distanceret interesse. Men til gengæld er det dog sjældent, at de tør udbasunere deres ufølsomme antinationale synspunkter til offentligheden.

Derfor var det opsigtsvækkende, da den liberale debattør Rasmus Brygger tidligere på ugen bekendtgjorde, at han er temmelig ligeglad med sit land. Faktisk føler han ikke engang nogen særlig forpligtelse over for danskere. Næh, han kunne lige så godt være forpligtet over en muslimsk afghaner, som over for en vilkårlig dansker. For denne i mine øjne absurde udmelding modtog han en stormende støtte, blandt andet fra tidligere studievært Anja Bo, fra bloggeren Amalie Lyhne og fra et par fallerede kandidater fra Liberal Alliance.

Hvis det, vi andre kender og elsker, går nedenom og hjem, er det ikke dem, der græder. Ingen tvivl om, at det er et ekstremt synspunkt, og det er næppe til at opdrive i sin rene form særligt mange steder, men det er vigtigt at forstå, hvad den indifferens over for fædrelandet betyder for den politiske tilgang til spørgsmål om kultur og indvandring.

Tænk på, hvad sådan et etisk udgangspunkt betyder for spørgsmålet om flygtninges ret til at komme til Danmark. Giver det overhovedet den mindste smule mening at lukke grænsen, hvis man er ligeglad med Danmark? Enhver diskussion om følgerne af indvandringen, det være sig offentlige udgifter, øget kriminalitet eller parallelsamfund, bliver underligt meningsløs, når udgangspunktet ikke er, hvad der er bedst for Danmark.

Derfor må vi også erkende, at store dele af den offentlige debat er forloren; en skindebat. Vi lader, som om vi diskuterer tørklæder, kønsopdelt svømmeundervisning, vold og grænser med det samme normative udgangspunkt: nemlig at bevare og beskytte den lille tillidskultur, vi har fået i arv. Det gør vi bare ikke! For nok er Brygger, Lyhne og co. en afvigende minoritet i så henseende – men dels bor denne minoritet gerne i indflydelsesrige mediekredse, og dels kan vi genfinde udvandede udgaver af dens hårde synspunkt andre steder. For der er faktisk danskere, der ikke nødvendigvis forestiller sig, at vi kan eller skal bevare Danmark, som vi kender det.

Mest interessant er i virkeligheden nok dem, for hvem Danmark betyder noget, men bare ikke så meget som for de fleste af os. Her skal vi i højere grad være i stand til at artikulere, at vi simpelthen vægter fædrelandet forskelligt. Ikke fordi det store flertal hos både Enhedslisten og Det Radikale Venstre (selv her vil man tøve med at erklære sig enig i Brygger og venners ekstreme synspunkter) er ligeglad med Danmark – nej, men det betyder afgjort mindre for dem sammenlignet med gennemsnitsdanskeren.

Det ved vi. Men de kategorisk forskellige grundlag, vi forsøger at tage de livsvigtige integrationsdiskussioner på, gør holdningslandskabet unødigt tåget og uforståeligt. Vi bør i stedet tage de antinationale på ordet og huske på, at de har et radikalt anderledes etisk syn på Danmark, på slægters gang og på det, vi skal give videre til vores børn. Vi vil ikke det samme. Med den erkendelse bliver alle bedre rustet til at tale om tidens vigtigste emne.