”Nu lysa mössorna vita som sippor/i denna gamla gråa lärdomsstad./Nu flödar spriten på examenshippor, och natten fylls av skrål och serenad”, skaldade en gång Gunnar Henningsson (1895-1960) och fortsatte: ”Nu tågar våren in i Fyrisstaden,/som under vintern sovit ganska gott,/och sofforna i Flusterpromenaden/ha sina gamla vänner återfått.”

Vår i Uppsala betyder valborg, den store studenthelgen, och dess upptakt. För mig som sitter i föreningen Lunas styrelse betyder våren bland annat flera intressanta föredrag över esoterism och mystika traditioner. Mötena håller vi i Västgöta nations bibliotek. Det första är avklarat och blev en succé. Den 27 mars talade doktoranden i religionshistoria Manon Hedernborg-White under rubriken ”Sex, svartkonst och scharlakansrött. Jack Parsons och den esoteriska radikalfeminismen”. Nästa möte har vi den 15 maj då Petter Spjut, som studerar koptiska, ska tala om gnosticismen.

Lördag den 12 april ska jag läsa poesi på Gottsunda Konstgilles vårsalong i Gottsunda centrum och den 16 uppträder jag med två utmärkta diktarkollegor på V-Dala nations bibliotek. Onsdag den 23 april infaller Karin Boyes dödsdag och vi hedrar henne med öl på Hotell Hörnan, Bangårdsgatan 1.

Förra våren ungefär vid den här tiden kände jag mig nykär. Inte i en kvinna (eller man) utan i världen. Världen i betydelsen det världsliga, motsatsen till det andliga eller himmelska. Jag såg Bergmans romantiska komedi Sommarnattens leende (1955) och upplevde en slags katharsis.

Den unge teologistudenten Henrik föraktar världen och tror sig ha ett ”högre kall”. Men husets piga har en erotisk dragningskraft som stör hans Lutherstudier. Han är son till advokaten Fredrik Egerman som lever i ett platonskt förhållande med sin betydligt yngre hustru Anne. Henrik åtrår sin faders hustru och hon besvarar hans känslor. Men tills vidare måste de dölja sin relation.

Filmen heter Sommarnattens leende och det är just vad den är: ett sorgligt, vemodigt och trevande sommarnattsleende, som på slutet brister ut i ett skratt av barnslig glädje över livet – den korta stund vi har på jorden.

”Ta min eländiga dygd ifrån mig för jag orkar inte leva med den längre!” utbrister Henrik. Han försöker hänga sig. Det misslyckade självmordet är ändå inte misslyckat. Han dör, den dygdige Henrik dör, och uppstår i en ”jordisk himmel”.

Han vinner nämligen Anne, den kvinna han längtar efter. Han kastar bort den himmelska himlen för den jordiska. Han vågar bekänna för Anne: ”Jag har älskat dig hela tiden”. Jag hade genomgått en period av religiösa tvångstankar som gjorde mig olycklig. Men den våren kunde jag liksom Henrik bekänna min kärlek. En kärlek som jag inte riktigt hade velat kännas vid, som inte var tillräckligt ”metafysisk” och ”mystisk”, men som funnits där. Världen var min Anne.

Det hände också någonting annat våren 2013. Jag och mina vänner tänkte öppna en gayvänlig moské i Uppsala. Gayvänligheten var inte huvudsaken utan en av flera saker. Det skulle behövas ett rum där unga muslimer otvunget kunde utforska sin tro. Vad innebär det att vara muslim i ett sekulärt, modernt samhälle. Måste man vara ”troende” för att ha rätt att kalla sig muslim eller kan man vara muslim och ateist eller muslim och agnostiker? Vad har det funnits för olika tolkningar av islam genom historien? Vad finns det för progressiva tänkare idag?

Kvällen den 23 april var jag gäst i Jenny Strömstedts talkshow i TV4 för att prata om mina idéer. Jag berättade också kort om tiden 2009 till 2011 då jag var dum nog att kalla mig ”islamist”. Som avslutning sa jag: ”Jag är övertygad om att den mentala istid som Ebba Grön sjöng om kommer att smälta. Vi går mot mer tolerans och mer kreativitet, och jag vill bidra till den utvecklingen.”

Dagen efter åkte jag till jobbet som vanligt. Jag körde taxi vissa nätter. Jag möttes av en orolig chef som förklarade att han hade kontaktats av arga muslimer som hotade med att bränna ner bolaget. De hade tagit reda på var jag jobbade och var jag bodde. Några ifrågasatte hur min chef, som var muslim, kunde ha en sådan pervers människa som anställd. Han menade att det hela måste vara ett missförstånd. Jag som var en sådan hyvens kille kunde inte ha kommit med en sådan vidrig och skamlig idé som en gayvänlig moské. Jag insåg att det inte gick att varken förklara eller försvara saken så jag instämde. Ja, det var ett missförstånd.

Detta var bara början. Sedan började hoten komma via Facebook och telefon. Jag fick hotfulla blickar på stan. Vänligt inställda muslimer kom fram och sa något i stil med: ”Ja, vi vet att du inte har sagt något sånt. Du är bra. Medierna förfalskar”. De som var mindre vänligt inställda haffade mig på gatan och förhörde mig under aggressiva former. Vissa av mina muslimska vänner och bekanta, som jag ansåg någorlunda toleranta, betraktade mig hädanefter som en fiende och slutade prata med mig. Finns många fler saker jag skulle kunna berätta, men det räcker med att säga att det blev ohållbart. Jag bor dessutom i ett område med en stor andel inte-så-progressiva muslimer. Jag hade inte kunnat fortsätta leva där om mosképlanerna förverkligats. Tänk om nyheten hade hamnat på Al-Jazeera?

Ett av mina argument för moskén var att den skulle kunna motverka den växande islamofobin i landet genom att visa att muslimer inte alls behöver vara intoleranta och reaktionära, utan att de tvärtom kan vara öppna och nyfikna. Det gick uppenbarligen inte hem hos alla. Det blev ingen gayvänlig moské i Uppsala den här gången. Men det kommer.

Är jag troende? Jag är skeptisk till en enkel uppdelning av människor och troende och icke-troende. Människor är komplicerade. De flesta tillhör någon religion är nog både troende och icke-troende på samma gång. Jag anser inte att man måste vara troende eller ens observant för att ha rätt att kalla sig muslim. Man kan vara muslim och ateist eller muslim och agnostiker. Det beror på hur man definierar ”islam”. För många är ”islam” förknippat med känslor och minnen, med familj och ritualer, inte med en lista över trosartiklar som man skrivit under på.

I boken Fundamentalisternas kamp (Ordfront, 2003) skriver Tariq Ali: ”Religiösa föreställningar har aldrig spelat någon roll i mitt liv. Från fem eller sex års ålder var jag agnostiker. Vid tolv blev jag benhård ateist och har så förblivit, i likhet med många av mina barndomsvänner. Men jag uppfostrades i den muslimska kulturen och den har berikat mitt liv. Det är fullt möjligt att ingå i en kultur utan att vara troende.”

Den här bloggen heter Nya Il Convito efter den gamla Il Convito/Al-Nadi, en arabisk-italiensk tidskrift som gavs ut i Kairo i början av 1900-talet. Målaren och sufin Ivan Aguéli (1869-1917) var redaktör. Två återkommande ämnen på Nya Il Convito är agueliana och upsaliana, det vill säga vi tar upp saker som rör Aguéli och saker som rör Uppsala. Våren 1897 besökte Aguéli Uppsala.

”I början av maj”, berättar Axeln Gauffin i sin monografi över konstnären, ”är fröken Kerfstedt hemma i Uppsala, och vem möter hon här en dag på Östra Ågatan om ej Ivan Aguéli, i den gamla kända österländska dräkten, som här i den svenska universitetsstaden verkade dubbelt främmande.”

Berta Kerfstedt (1869-1965), var konstnärinna, gift med Aguélis vän konstnären Carl Wilhemson (1866-1928). Hon var född i Uppsala, dotter till Johannes Kerfstedt, som var Fjellstedtska skolans rektor 1870-1920.

Läs:

Året som gått

En tid i helvetet

Négritude, migritude, islamitude

Läs om mina böcker här

Vill du veta vad som händer? Följ mig på Facebook eller Twitter

Titta även i kalendariet