Det är som att hitta Malmö i norr och Kiruna vid brofästet mot Köpenhamn. Vi ljuger oss fram till en svensk självbild om att vara toleranta och medkännande, vidsynta och öppna men i själva verket är det just de människor som skriker högst om allt detta som blir rasande varje gång de i “sin” tidning eller “sitt” radioprogram tvingas läsa eller lyssna på människor som inte delar deras världssyn eller uppfattningar.

Det är Stalinism i dess renaste form, att vilja tysta alla som har en annan uppfattning än en själv… Men är det inte då man växer som människa, på riktigt? När man får stöta sina idéer och tankar med människor som har andra idéer och tankar?

När gick vi ifrån att på riktigt ha utbyte med alla sorters människor till att bli rasande om någon enda orkar ha en avvikande uppfattning i en fråga?

När jag var omhuldad och styrd av det mediala etablissemanget var det få som ansåg att jag tillhörde någon, att jag var styrd eller ledd. Nu när jag kastats ut ur alla sammanhang får jag genast etiketter stämplade på mig. Jag blir beskylld för allt möjligt av alla möjliga sorters människor. Men sanningen är ju att jag idag står mer fri i mitt skrivande än jag någonsin gjort. Jag gör det jobb som tusentals infångade och ledda journalister inte gör och jag kan göra det just för att jag INTE är journalist, just för att jag skyr alla former av kotterier, likriktning och positionering. Jag går inte maktens ärenden. Jag sätter ett värde i att hålla örat hårt tryckt mot marken, att känna av strömmingar som rör sig i folkliga led. Det betyder inte att jag alltid delar dessa strömningar, men det betyder att jag låter samhällets viktigaste medborgare, folket, få sin röst hörd i de fina, annars så slutna rummen. Det är min uppgift, att ge röst åt dem som ingen har, som kämpar dagligen för att berätta för makten att deras verklighet inte på en enda punkt stämmer överens med den verklighet som politiker och media talar om.

Jag står fri. Jag inser nu, sedan jag bryskt knuffats ut ur den mediala värmen, hur oerhört styrd och begränsad jag varit i mitt skrivande. Det var en fin tid och jag tjänade bra med pengar. Men när jag mot slutet började inse med vilken oerhörd frenesi makten borrar ravinen mellan medial och politik elit, och folket och när jag började skriva om allt detta, blev jag snabbt en omedelbar fara för makten eftersom makten inte vill se sig utmanad, inte på riktigt och inte på allvar. Man vill hålla folket på en armlängds avstånd. Men folket vinner alltid. Jag representerar den nya folkliga rörelsen som bryter fram i vårt land och jag tror att fler bär vara uppmärksammande på denna rörelse eftersom den är stark som ett vattenfall, obändig och oförutsägbar som en storm.

Att skildra denna rörelse, att beskriva vanliga människors besvikelse, ilska och frustation, har alltid ett pris. I Sverige är det priset högre än i andra länder. Man riskerar sitt anseende, sin ekonomi, ibland till och med sin egen familj. Men sanningen går först. Kallelsen är central. Jag vill kunna se mig själv i ögonen varje morgon och vara en stolt far för mina barn. Jag kan och är allt det där idag och jag är stolt över att det är så.

Så jag undanber mig anklagelser om att jag skulle representera något enskilt parti eller åsikt. Att bli beskylld (i politikens och medias värld är bland det fulaste man kan bli anklagad för, vilket bara det är helt bisarrt) för att vara Sverigedemokrat för att man använder ordet “sjuklövern” är ju ingenting annat än galenskaper. Kom igen nu. Se verkligheten som den är. Kliv ner från era korrekta, stegrande hästar. Låt oss samlas vid det stora bordet och samtala om hur vår värld faktiskt ser ut, vad som händer i vårt land, och låt oss hålla oss för goda för att kasta meningslösa och distanserad floskler och beteckningar efter varandra. Vi är alla medborgare i denna öppna demokrati som vi ser nu hotad från fruktansvärda krafter som på allvar och på riktigt vill ta vår demokrati ifrån oss.

Ska vi få ordning på det här landet måste vi närma oss varandra och faktiskt inse att det inte bara är helt okej att ha olika syn på saker och ting, det är i själva verket en förutsättning och inte minst en gigantisk möjlighet at göra något bra och ljust i en besvärlig och mörk tid.