Av tonfallet hade man kunnat tro att de pratade om svälten i Afrika, de två kvinnorna på en tunnelbanestation i ABC-nyheterna. Men det var mycket allvarligare än så. Det handlade om män som sitter bredbent i kollektivtrafiken. Detta brott mot allt som är heligt har fått journalisten Annika Leone att låta tillverka en förbudsskylt med en överkorsad, testikelburen streckgubbe.

Upprördheten över skrevande män är inget svenskodlat fenomen. Det är, som så mycket annat i dagens feministiska väckelserörelse, importerat från USA. Där kallas det "manspreading". Man kan ana att den amerikanska prydheten givit bränsle åt upprördheten, liksom den galopperande amerikanska mulligheten som väller över alla säten.

Men numera är indignationen alltså här. Och, visst, efter sekler av samhälleliga och kyrkliga synpunkter på kvinnors sittande, stående och så vidare, i all oändlighet, kan man tycka att det är uppfriskande och rätt att mäns sätt att drapera sin lekamen i det offentliga rummet problematiseras.

Men något doftar osunt; det finns en ton av prinsessaktig hjälplöshet i den kvinnliga klagan. Män som breder ut sig kan vara irriterande, men det är knappast ett svårlöst problem. I regel räcker det med att man slår sig ner och trycker sitt eget ben mot skrevaren så att han retirerar till sin sida av demarkationslinjen.

Krav på att pappa SL ska komma springande med förbudsskyltar ter sig helt enkelt inte påfallande emanciperat. (Och då kvarstår ju ändå problemet med de arméer av shoppare som sprider ut sina jämrans väskor och kassar överallt.)

Den prinsessartade svimningsbenägenheten märks också i förhållande till det USA-importerade fenomenet "mansplaining". Så kallas det när en manlig besserwisser förklarar något för en kvinna som hon redan känner till.

I sociala medier klagar kvinnor med jämna mellanrum över att de just tvingats uthärda en dos mansplaining. De brukar få sympati av både medsystrar och män som odlar sitt Fi-skägg. Men frågan inställer sig: Varför, syster, sa du inte till mannen att du redan kände till saken i fråga? Det går faktiskt att säga "Ja, jag vet" eller "Vänligt av dig att förklara, men jag doktorerade lustigt nog på luftvärnsrobotar".

Om man inte säger ifrån, utan tycker att det känns mer tryggt att lyssna och nicka imponerat, är det högst förståeligt. Så har kvinnor fått lära sig att uppträda. Men till sist är det ändå upp till kvinnor att förändra sitt eget beteende. Att vänta på att män ska ta ansvar och bjuda upp är inte ett fall framåt.

Man kan, som sagt, hävda att det inte är mer än rätt att mäns olater problematiseras. Men vi bör fråga oss vad som hade hänt om män hade börjat ropa efter åtgärder mot kvinnliga kroppsställningar i t-banan. Då hade säkerligen många hårda ord fällts, bland dem "talibaner" och "Saudiarabien".

Och är det verkligen unikt manligt att predika nedlåtande? Eller har vi att göra med ett "kvinnligt öga" som utrustar män med negativa, förment könsspecifika svagheter som i själva verket är högst allmänmänskliga?

Handen på tiaran, är det verkligen en framgång för jämställdheten om "mannen som sexistisk normpolis" ersätts med "kvinnan som sexistisk normpolis"? För det är väl jämställdhet vi vill ha, fortfarande, och inte en rosafärgad vrångbild av patriarkatet?

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.