Att få skriva kolumn i Expressen är en ynnest som enkelt följer av alla läsare som jag får kontakt med. Av de svar jag får har jag även förstått att vi långt ifrån alltid är överens men det är ju också det som är värdet med det hela för just mig. När det jag tror, tänker och tycker högt om, övergår till en dialog med någon som bryr sig om samma saker utan att för den skull se dem på samma sätt.

Jag är visserligen både make, far, morfar, farfar, äldre bror till en numera drygt sextioårig lillasyster, tillika vän med ett antal personer utanför den egna familjen, men jag måste tyvärr konstatera att mitt värde som samtalspartner har minskat med åren. Intellektuellt, emotionellt och även sett till det rena underhållningsvärdet. "Kan ingen få tyst på gubben", som en av mina döttrar så träffande beskrev läget under en av dessa familjära sammankomster.

För ett halvår sedan fyllde jag sjuttio år och av olika skäl bestämde jag mig för att det var hög tid att jag tog ställning till min framtida yrkestillvaro. Det där med att sitta på en soffa i parken och mata duvorna har aldrig lockat mig och vad umgänget med alla nära och kära anbelangar fattas ju det beslutet inte enbart av mig.

Återstår yrkeslivet som tillvarons fasta punkt och vad gäller att fortsätta som expertkommentator i Veckans Brott var det ett enkelt beslut. Programmet går bara bättre och bättre och det väsentliga skälet till det heter Camilla Kvartoft, min programledare. Hon är både god och klok, trevlig att titta på och rolig att prata med. Dessutom lika flitig som jag själv var när jag var i hennes ålder för si så där trettio år sedan.

Huvuddelen av just detta år har jag annars tillbringat med att skriva ännu en roman. Den här gången handlar den om en bombmakare och hans kvinna, om ett svenskt elfte september och om något som med alltför hög sannolikhet kan komma att drabba även oss i den tid där vi nu lever. För en vecka sedan gick den till tryckeriet och om drygt en månad kommer den ut. Att skriva om sådant frestar på och för mig tar det numera dubbelt så lång tid som förr utan att det för den skull blir dubbelt så bra.

För en månad sedan, söndag kväll den 7 juni, blev Lisa bortrövad vid sin arbetsplats på en gård utanför Lidköping. Fem dygn senare hittar man hennes döda kropp i en närbelägen byggnad på samma gård samtidigt som tre litauiska gästarbetare blir frihetsberövade som misstänkta för mordet.

Två tidigare ostraffade bröder i trettioårsåldern som jobbat flera år i Sverige samt hustrun till den äldre av bröderna. Samtliga tre häktas tisdagen den 16 juni men i dag är det bara den äldre brodern som sitter kvar i häktet. Hans fru och yngre bror är släppta och såvitt mig bekant har de redan återvänt till sitt hemland.





Enligt åklagaren kvarstår visserligen misstankarna mot dem men de har i vart fall inte den styrkan att de i nuläget räcker för ett fortsatt frihetsberövande och om man nu skulle välja att åtala den äldre av bröderna kommer den här situationen att medföra komplikationer genom att den lämnar öppet för alternativa gärningsbeskrivningar i den åtalades omedelbara närhet.

Sådant är aldrig bra och enkelt uttryckt handlar det om att den åtalade och hans närmaste börjar peka finger åt varandra under rättegången.

När det gäller den här typen av brott - en kvinna som anmäls försvunnen och där det senare visar sig att hon blivit bortförd mot sin vilja och mördad i omedelbar eller nära anslutning till försvinnandet - har jag en betydande erfarenhet. Under min tid vid rikspolisstyrelsen har jag dels på olika sätt deltagit i ett halvdussin sådana utredningar, dels har jag även läst förundersökningsmaterialet i ytterligare ett tjugotal liknande ärenden. Knappt hälften av dessa fall har för övrigt resulterat i fällande domar.

Tre gånger har jag suttit med vid rättegångar där jag varit fullkomligt övertygad om att det är gärningsmannen som står åtalad men där det hela ändå slutat med att han blivit frikänd beroende på att bevisningen visserligen räckt för ett åtal men inte för en fällande dom. Skälen till detta har varierat. I två fall kunde man aldrig fastställa dödsorsaken och i ett av dem kunde rätten inte utesluta alternativa gärningsmän eller andra gärningsbeskrivningar än de som åklagaren valt att presentera.

Samma mönster är också lätt att hitta i alla de fall där jag fått nöja mig med att bara läsa handlingarna. En gärningsman som i vart fall nekar i sten på den avgörande punkten – att han skulle ha mördat sitt offer – och som i allt övrigt kan visa på alternativa förklaringar till det som åklagaren faktiskt kan bevisa men som i sig inte räcker för att fälla den åtalade för ett mord.





Enligt den åklagare som leder utredningen av mordet på Lisa Holm skulle "den tekniska bevisningen mot den man som sitter häktad ha stärkts under den senaste tiden". Vad han menar med det är samtidigt oklart. "Stärkts" i förhållande till vad? Till Lisas kläder och andra tillhörigheter som inte påträffats i omedelbar anslutning till hennes kropp. Om det är det han menar är jag ännu mer oroad än när jag skrev min förra kolumn och anledningen till det torde ha framgått av det tidigare sagda.

Skulle det andra sidan vara så enkelt att han numera har teknisk bevisning som binder den häktade mannen till själva gärningen blir jag däremot lugn som en filbunke och lovar att lämna honom och hans utredning i fred fram till den rättegång som ju då kommer att följa efter sommaren. För då kommer vi att ses ändå. Förhoppningsvis. Och mer för hans skull än för min, faktiskt.