Det har gått snart ett och ett halvt år sedan Runu Samuelsson vaknade upp i sin etta i Söderhamn, skräckslagen och med en stark känsla av att nu får det vara nog.

– Antingen så kommer jag att dö av alkoholen eller så kommer jag ta livet av mig, så kändes det. För jag visste inte hur jag skulle lösa det här, eller om jag ens ville lösa det, för jag var så rädd för att leva ett nyktert liv, berättar hon.

Hon ringde en vän och bad om skjuts till beroendecentrum i Söderhamn. Det var tidig morgon och mottagningen öppnade inte förrän om någon timme. Runu hällde i sig vin medan hon väntade och tänkte att "det här blir det sista som jag dricker".

När hon kom in till mottagningen hade hon ett alkoholvärde som skulle ha inneburit medvetslöshet för de allra flesta och risk för att dö i alkoholförgiftning.

– När jag kom dit blåste jag 3,7 i utandning och det var inte ens märkbart att jag var full. De sa att: "det här inte är bra och du har nästan dubbelt så mycket i blodet. Att du byggt upp en sådan tolerans är ett bevis på att du druckit ganska mycket", berättar hon.

Runu skickades vidare till avgiftningen och fick stanna en vecka.

– Där fanns alla möjliga slags människor, också de i min ålder. Även om jag inte ville vara där började jag tänka att det kanske ändå fanns en möjlighet att fixa mitt liv.

Efter avgiftningen blev det en kort svajig period på beroendecentrum i Söderhamn, sedan flyttade hon till Bollnäs och började på gruppbehandling där med andra alkoholister. Och det var på beroendecentrum i Bollnäs som livet successivt började vända.

– Jag bråkade väldigt mycket i början när jag kom dit, var arg och förbannad på i princip allt och visste inte om jag ville det här till 100 procent.

Runu var också besviken på sig själv, brottades med tanken att "alla andra kan men inte jag" och vågade inte lita på sin omgivning.

Men efter ett tag började hon förstå att människorna på beroendecentrum faktiskt brydde sig om henne på riktigt och att det fanns hjälp att få, men det också krävdes något av henne själv.

– Du kan inte fajta alkoholismen om du inte vill vinna, för det är ingen annan som kan göra det åt dig. Till sist bestämde jag mig för att göra det här, och det är bästa valet jag gjort.

Att bli nykter var ett brutalt uppvaknande Runu. Hon var 31 år och tvingades inse att det inte fanns någon eller något att gömma sig bakom.

Hon hade stöttande föräldrar, en tålmodig partner och trygga vänner som funnits där för henne sedan barnsben. Ändå var hennes högsta prio något helt annat.

– Jag klarade inte min vardag utan alkohol. Alkoholen kom först, sedan kom allt annat.

Runu började dricka i slutet av gymnasiet. Från början var drickandet begränsat till någon helg då och då, men hon kan se nu i efterhand att det redan då ringde en varningsklocka.

– Jag har ju alltid druckit för att bli full.

Hon fick också tidigt konsekvenser som inte andra fick – som under en sittande konsert med sing a songwritern Anna Ternheimer. Den kvällen slutade med minnesluckor och ett uppvaknande i fyllecell.

Efter gymnasiet åkte Runu till England. Det blev ett år med mycket festande på helgerna och alkoholen började bli ett allt viktigare inslag i tillvaron.

– Jag hittade ingenting som jag brann för eller tyckte var roligt. Redan en onsdag kunde jag sitta och vänta på att jag skulle få dricka och stänga av det som jag nu kallar för livet.

Efter England drog hon snart vidare för jobb i Norge. Där stannade hon några år och bodde i ett kollektiv där ett flertal drogade och drack. Nu började festhelgerna bli längre och kunde börja en onsdag och fortsätta fram till söndag.

– Det var något i huvudet som spökade som bara försvann när jag drack de första klunkarna, men sen i slutet av mitt drickande var jag ångestladdad också när jag var full.

Efter Norge flyttade Runu hem till Söderhamn och det flitiga festandet fortsatte. Först i en destruktiv relation, men också sedan förhållandet tog slut.

Sommaren 2012 inträffade något som gjorde att hennes drickande snabbt blev allt mer okontrollerbart.

Runu var berusad, sov och vaknade av att en man våldtog henne. Först försökte hon förtränga händelsen, men anmälde till sist. Fallet lades ner.

– Då eskalerade allt. Det blev enkelt för mig att dricka på den händelsen och i efterhand kan jag se att jag använde det som en ursäkt till att få dricka.

Nu blev de nyktra perioderna allt kortare och Runu började isolera sig allt mer.

– Jag hade dödsångest och gjorde något dumt varje gång jag var full. Så jag satt hemma i min lägenhet, gick inte ut och ville inte vara bland folk. De enda jag umgicks med var de som drack lika mycket som jag eller mer.

Sista halvåret beskriver Runu som kaos. Nu drack hon i stort sett varje dag.

– Jag planerade medan jag drack hur jag skulle få tag i alkohol för att slippa ta bakfyllan och ångesten som kommer med nykterheten.

Nu började också drickandet tydligt påverka hennes hälsa. Runu fick hallucinationer, låg och skakade i sängen i ångest, trodde att hon skulle bli galen och var en kort period inlagd på psyket.

– Jag trodde att jag hade ångest och att jag var deprimerad innan jag slutade dricka, men nu när jag varit nykter i ett år har jag förstått att jag inte alls är särskilt deprimerad.

Nu har det gått ett år och fem månader sedan den där morgonen som Runu vaknade livrädd i sin lägenhet och trodde att döden var det enda alternativet.

Ettan i Söderhamn är uppsagd, kontakten med kompisarna som hon drack med bruten och hon har flyttat ihop med Mats som hon varit tillsammans med sedan 2012. De bor i ett rött hus, i skogen med utsikt mot vatten – en dröm som gått i uppfyllelse.

– Om jag tänker tillbaka på bra minnen i mitt liv har allt varit innan jag började dricka. Nu börjar det komma bra minnen igen.

Efter sin behandling förra året har Runu gift sig, börjat plugga på Bollnäs folkhögskola och varit med om ett dödsfall inom familjen. Allt detta har hon gått igenom nykter.

– Alla saker som har hänt det här året har varit genuina. Och jag märker med tiden att allt kommer tillbaka, så som mina intressen och att jag kommer ihåg saker.

Runu har inget riktigt svar på varför just hon blev alkoholist, men hon säger att hon alltid haft en stark rädsla för att dö.

– För mig blev det en slags bakvänd logik. Jag ville leva och inte tänka på att det kan ta slut. Därför levde jag som att jag inte brydde mig, men det var ju precis det jag gjorde egentligen.

Läs också: De minns sina vänner som dött i missbruk.

Läs också: Cannabismissbruket ökar bland tonåringar.