Så som det var att läsa Ulf Lundell när man var 15, så är det att läsa Jörn Donner när man är 40. Det vill säga medryckande, fascinerande och uppfordrande beskt.

”Sverige” är ett slags appendix till mastodontmemoarerna ”Mammuten” (2013). Donner vandrar på folktomma gator i nordligaste Norrland – han lyckas alltid välja ut årets värsta helgdagar, kanske för att som han själv medger slippa träffa så mycket folk. Donner reflekterar över tingens tillstånd och minnenas nyckfullhet. Donner minns en gammal kärlekshistoria som väcks halvt till liv av en återupptagen korrespondens.

När det är minus elva grader ute är det ”inte speciellt kallt”.

I Stockholm har han svårt att få någon att vilja träffa honom, påstår han, och avverkar sedan i rask takt möten med Ingvar Carlsson, Carl Bildt, Magdalena Andersson, Gustav Fridolin och andra mer eller mindre intressanta dignitärer. Han besöker gömda flyktingar i Ropsten; han åker ut och sonderar terrängen i Tensta. Genomgående grubblar han över svenskarnas självbild och därmed, oundvikligen, över sitt eget hatkärleksfyllda förhållningssätt till ett land där han periodvis befunnit sig som ”inbäddad” i den yppersta kultureliten.

Jörn Donner om Jörn Donner

Boken marknadsförs halvt panikslaget med prat om valrörelsen 2014, krisen i invandringsfrågan och så vidare. Det är nästan gripande. För boken handlar givetvis inte om sådana futtigheter – den handlar om Jörn Donner.

Och det räcker banne mig utmärkt. Det må vara sant att mycket av dagens litteratur är för självupptagen, men man får inte kasta ut underbarnen med badvattnet.

Donners tvära kast mellan obekväma tankar, hans svala förakt för allt nonsens, hans hastigt uppblossande värme för enskilda människor och hans högprecisa formuleringskonst är på tok för bra för att klumpas ihop med allsköns kändisgrafomani. ”Sverige” är ingen fackbok, den är en rätt underbar roman.

Följ Expressen Kultur och Litteratur på Facebook. Där kan du kommentera våra artiklar.