I dokumentärfilmen Taxiklubben (2016) får vi följa taxichauffören Allonias Sebhatu i hans organisering och kamp mot koncernen Fågelviksgruppen för drägligare arbetsförhållanden och kollektivavtal. Genom att köpa upp taxiföretag skapade bolaget en oligopolliknande marknad i Stockholms län med usla villkor för förarna som följd, med löner på ner mot 30-50 kronor i timmen och arbetsdagar på upp mot tolv-tretton timmar, 6-7 dagar i veckan. Det är ren exploatering som delvis sker med landstingspolitikernas goda minne, då de är ansvariga för upphandlingsproceduren gällande det viktiga färdtjänstavtalet.

Den som är intresserad att veta mer om arbetsvillkoren rekommenderas att läsa Cecilia Irefalks reportage Taxiresans pris i Arbetaren.

Trots att Taxiklubben bara är lite mer än en timme lång ger den en utmärkt bild av vad basfackligt arbete innebär. Jag uppskattar framför allt att regissören Johan Palmgren fokuserar så pass mycket på vilka konsekvenser de långa arbetsdagarna, det fackliga engagemangets alla möten, datortid och telefonsamtal kan få för familjelivet.

Vi får se hur Sebhatu, trots att han jobbar halva dygnet har svårt att få lönen att räcka till och hur han trots kärlek och de bästa intentioner, inte räcker till för såväl jobbet, den fackliga organiseringen för Transportarbetareförbundet, som familjen, och därför tvingas skilja sig från sin fru, Rahel. Till följd av sin arbetsplatsmilitans förlorar han givetvis också legitimationen för Taxi Kurir, vilket innebär att han inte får köra för något av Fågelviksgruppens bolag. Det är både rörande och frustrerande att se hur han verkligen vill förbättra arbetsvillkoren till det bättre – och därigenom vara en förebild för sina tre döttrar – men som en konsekvens av det också sviker dem gång på gång genom att inte finnas där.

Till råga på allt tvingas han dessutom att söka ekonomiskt bistånd eftersom den usla lönen inte har gjort att han har kunnat spara några pengar. Men Taxiklubben är trots det ingen tragisk skildring: Sebhatu lyckas bibehålla en godmodig livshållning, han får ett nytt chaufförsjobb för Sirius med bättre villkor och fast anställning, och får då också mer tid för döttrarna. Och hans och de andra taxichaufförernas motstånd är så pass besvärande att Fågelviksgruppens dåvarande vd, Rolf Karlsson, 2015 säljer till det amerikanska riskkapitalbolaget H. I. G. Capital.

Båda landstingspolitikernas och vd:ns nonchalanta bemötande och anmärkningsvärt innehållslösa svar är talande för maktens tomma form: när Sebhatu väl lyckas konfrontera dem som för tillfället personifierar den politiska och ekonomiska makten är de, föga förvånande, ointresserade av hans vittnesmål och hans påpekanden och kommer bara med några floskler om att de minsann håller sig till lagar och bestämmelser. Politikernas och vd:ns möte med en av alla de knegare som drabbas av deras beslut är bara en smärre irritation i dagsschemat, som de med lätthet kan ignorera. De är inte skyldiga att stå till svars inför någon frustrerad arbetare.

I bästa fall lyckas taxichaufförerna att få till kollektivavtal och drägligare arbetsförhållanden genom sina påtryckningar gentemot landstinget i Stockholms län. Mer om detta går att läsa i exempelvis Frances Tuuloskorpis blogginlägg Taxiförarnas uppror.

Likväl finns det något oförbätterligt, utsiktslöst och desperat över servicebranschen i stort. Sedan 1970- och 1980-talet har vi i OECD-länderna kunnat se hur service- och tjänstesektorn har tagit över tillverkningsindustrin som de branscher som anställer flest arbetare. Samtidigt har inte service- och tjänstesektorn kunnat absorbera alls lika stor del av arbetskraften som industrin en gång gjorde. Sedan 1980-talet har arbetslösheten generellt också ökat som en konsekvens av rationaliseringen, automatiseringen och den globala arbetsdelningen inom tillverkningsindustrin. Växande delar av jordens befolkning blir därför helt eller delvis överflödig för arbetsmarknaden. Den globala arbetslösheten håller följaktligen på att förändra världen och förutsättningarna för både arbetarkamp och sociala rörelser (se Kämpa tillsammans! antologi Lönlösa liv – skissartade anteckningar till ett proletariat utan ­arbete och arbetarrörelse).

Det kan inflikas att Arbetslinjens politik innebär att staten understödjer företag med påtagligt låg produktivitet inom servicebranschen med olika så kallade anställningsstöd, varigenom merparten av lönekostnaden betalas genom olika bidrag (Yrkesintroduktionsjobb, Särskilt anställningsstöd, Nystartsjobb, Instegsjobb, Traineejobb, Lönebidrag och Praktikanttjänster). Kulturgeografen Ståle Holgersen och humanekologen Rikard Warlenius har summerat situationen: ”I stället för att destruera företag med låg produktivitet innebär den åtstramningspolitik som nu förs i Sverige och runt om i Europa destruering av arbetares välfärd, löner och pensioner” (”Förstör det som förstör planeten”).

Gällande Stockholms taximarknad fortsätter Arbetsförmedlingen att skicka arbetslösa till taxibranschen trots att den redan är överetablerad. För taxibolagen är det inget problem eftersom de får betalt per bil, även om den står still, varför de inte bryr sig om att taxichaufförerna får konkurrera om de underbetalda körningarna. I både Taxiklubben och reportaget ”Taxiresans pris” framgår hur utbildning till taxichaufförer har blivit en av Arbetsförmedlingens standardlösningar för att få arbetslösa i arbete genom nystartsjobb och liknande subventioner. Staten subventionerar, som sagt, också marknaden genom att landstinget för färdtjänsten anlitar bolag utan arbetsgivaransvar för rehabilitering och uppsägningstider, och utan kollektivavtal, varigenom staten bidrar till att ytterligare sänka lönerna inom branschen. Resultatet är den generella proletariseringsprocess, med allt mer prekära arbetsvillkor, som dokumentären och reportaget skildrar.

En oerhört viktig lärdom av den globala proletariseringsprocessen är att det är den successiva stagnationen för kapitalets produktionsprocess, snarare än klasskampen eller demokratin, som driver utvecklingen. Krisen är världens egentliga subjekt. Krisen är den kraft som proletariserar service- och tjänstesektorn i Sverige, Europa och resten av världen. Och krisen är ingenting som en annan politik, oavsett intentioner och ambitioner, kan göra mycket åt. Politikens institutioner är, i vår postfordistiska epok, snarare instanser reserverade för verkställandet av den ekonomiska nödvändigheten och för repressionen mot dess antagonister, än plastiska forum för politisk progressivitet. Det går följaktligen inte att konstituera bort kapitalackumulationens världshistoriska utveckling.

Men proletariseringsprocessen har också positiva konsekvenser eftersom den lägger grunden för nya massrörelser – nu senast Nuit Debout i Frankrike – och en allt mer påtaglig universalisering av det proletära klassförhållandet.

Avslutningsvis hoppas jag verkligen att Sebhatu, sedan filmen gjordes, har kunnat ta sina barn till Kolmården och övernatta på ett av Fjäderholmarnas vandrarhem.

https://vimeo.com/154842343″>Taxiklubben Trailer 2016 from https://vimeo.com/alexandraliten”>Alexandra Litén on https://vimeo.com”>Vimeo</a> ;.