Personligt meddelande till innehavaren av silvrig Mercedes med registreringsnummer XEE079:

När du såg den gulvita sörjan på bilens framruta i morse kunde du förmodligen räkna ut att det var en spottloska. Jag vet däremot inte om du lyckades sätta spottloskans placering i samband med bilens.

Att du hade valt att parkera mitt på cykelbanan innebar att jag – på väg till dagis med mitt barn i cykelkärra bakpå – tvingades att cykla ner för trottoarkanten och ut i den rusningstrafikerade bilvägen. När jag en kvart senare cyklade tillbaka åt andra hållet stod din Mercedes fortfarande kvar och PÖSTE på cykelbanan. Då valde jag att parkera min spottloska på samma plats.

Jag är inte stolt och jag skäms inte. Framför allt är jag oförmögen att känna medlidande med dig. Att ockupera cykelbanan är inte mer okej för att din Mercedes är stor, eller för att du är man, eller för att du är i övre medelåldern, eller för att du bor i villa, eller för att du jobbar som “coach”, eller för att du är stressad om morgnarna. Det vore inte ens mer okej om allt som kan tänkas vara det motsatta skulle stämma.

Att preja ut dagisbarn i morgonrusningen skulle faktiskt inte vara okej ens om det vore så att din katt var döende och du hade bråttom in till veterinären som ju råkade ligga just där. Vi har också katt, men ingen bil. Tidigare hade vi två katter, men din kollega – en annan bilist som hade bråttom på morgonen – mördade den ena. Som ersättning för den mördade katten skulle jag gärna skaffa en get, men det är snudd på omöjligt att hålla getter i lägenhet. Därför tänkte jag parkera geten på garageuppfarten till din villa, vilket du bör ha förståelse för.

Jag är inte stolt över att ha spottat på din bilruta men jag beklagar att mitt spott inte är frätande.

Slut på personligt meddelande.

Låt oss nu inte diskutera den lika banala som verkliga incident som här har skildrats i skönlitterär tappning. Låt oss däremot diskutera vad bilhatet gör med oss.

“Vi vantrivs i trafiken” – så lyder en av flera slagkraftiga kapitelrubriker i den nyutgivna boken Trafikmaktordningen. Anspelningen på Freud kan visa vägen (för att uttrycka sig trafikmässigt) mot en bättre förståelse av bilhatet. En uppriktig självdiagnos kommer inte heller undan Nietzsche, för i det drypande bilhatet frodas ressentimentet: “Du är ond, alltså är jag god”.

Tyvärr gör nog inte detta ressentiment någon av oss fotgängare, cyklister eller barnvagnsfösare tryggare i trafiken. Tvärtom. Vi kan sträcka ut tusen långfingrar som antenner mot himlen, men de kommer ändå inte att kommunicera med varandra och inte bidra till att bilda en starkare kraft än en enda stålbeväpnad morgonbilist.

Trafikmaktordningen förordar en skarp gränsdragning mellan bilisternas vägvrede och vårt bilhat. Jag är rädd att det inte är fullt så enkelt. Vägvreden som skapas av att människor isolerar sig i livsfarliga projektiler fortplantas även som affekter utanför bilarna. Det finns bilism även i vårt bilhat. En vidrig dialektik.

Samtidigt gäller det att se hur den vrede som vi riktar mot parkerade bilar skiljer sig i grunden från bilisternas vägvrede. En dansk forskare som citeras i Trafikmaktordningen skriver att “bilister tenderar att uppfatta sina medtrafikanter som ting”.

Parkerade bilar är ting. Inte vilka ting som helst, utan priviligerade ting. Ingen hade kommit undan med att tälta på bilvägen i morgonrusningen. Men tre meter åt sidan kan XEE079 komma undan med att parkera över hela cykelbanan.

Samhällets översende med felparkerare kan ses som en naturlig ytterlighet av den rådande trafikmaktordningen. /…/ Att det bara kostar mellan 475 och 900 kronor att felparkera i jämförelse med 1200 kronor för att åka kollektivtrafik utan biljett är inget annat än en subventionering av bilismen.

Daltandet med felparkerare är emellertid ingenting mot subventioneringen av lagliga parkeringsplatser. Ytterst få av parkeringsplatserna i centrala Stockholm bär sina egna kostnader. Om priserna på parkering skulle höjas till en nivå som kan kallas för marknadsmässig, skulle rusningstrafiken i Stockholms innerstad minska med 10–20 procent, enligt forskning som refereras i Trafikmaktordningen.

Det är inte bara “vi skattebetalare” som tvingas subventionera parkering, utan i första hand “vi hyresgäster”. Parkeringsnormen innebär att bostäder inte får byggas om det inte även byggs ett visst antal parkeringsplatser, vars kostnader leder till höjda hyror.

När vi hyr en lägenhet ingår ofta en parkeringsplats i priset, men hyreskontraktet klargör då att det är förbjudet att använda parkeringsplatsen till annat än motorfordon. Hellre får den stå tom. En parkeringsplats på en villatomt får däremot användas till annat, t.ex. för att parkera en get.