Förra inlägget om husockupationen i Högdalen ledde till ett intressant meningsutbyte i frågor om bostadsbyggande i Stockholm. Samtidigt kändes hela diskussionen som en trist begränsning av vad husockupationen handlar om.

Visst är det en protest mot ett bostadsbygge, där den gamla skolan ska rivas till förmån för nya, dyra bostadsrätter. Men kärnfrågan här är inte om det ska byggas, eller ens var, utan för vem det ska byggas bostäder. Problemet är inte bara att det finns för få bostäder i Stockholm, eller att de är för dyra i största allmänhet. Det handlar om vilka slags bostadsområden som skapas. Om de bidrar till ökad eller minskad segregation. Om de över huvud taget är platser att leva i och om vilket slags liv som är önskvärt.

Karl Lydén skriver i Kunstkritikk att ockupationen i Högdalen kanske har små chanser att bli “en permanent institution”. Det angelägna är vad som händer nu i det övertagna huset och hur praktiken kan fortplanta sig till fler platser:

Bostadsfrågan är en del av någonting större. Försvaret av en stadsdel är i bästa fall fullständigt meningslöst, så länge det inte knyts till de större frågorna om rätten till staden. Just detta framhåller Högdalens Vänner i en ny kommuniké. Där lyfter de fram de större ambitionerna hos fastighetsbolaget Veidekke, som alltså står som legal ägare till den ockuperade skolbyggnaden:

Det låter som en satirisk berättelse, men det är sant: Annika Billström som är chef på Hyresgästföreningen är inte bara gift med Lennart Weiss som är chef på Veidekke. Hon sitter dessutom i Veidekkes styrelse. Och båda två stoltserar därtill som företrädare för Socialdemokraterna.

Ockupationen i Högdalen är alltså även ett motstånd mot vad Veidekke kallar “den norska modellen”. Enligt Veidekke själva handlar det om “ett marknadsbaserat system med fler ägarlägenheter”, “där personligt ägande av bostäder är ett centralt element”. Staten ska uppmuntra förmögna privatpersoner till att investera i bostäder, som de sedan hyr ut till de mindre förmögna. Något ytterligare ansvar ska inte tas för att det ska finnas några hyresrätter över huvud taget. Alla offentligägda bostadshus ska privatiseras. Statens roll blir att ställa upp med “subventionerat bosparande och startlån”. På så vis ska även de unga och de fattiga – subprime – kunna låna till en bostad. Finansiella risker ska flyttas över på staten. “Reurssvaga grupper ska få sitt” – det vill säga, de ska hänvisas till särskilda bostadsområden. “Den norska modellen” tar ingen hänsyn till frågor om segregation eller om vilket slags liv som möjliggörs i bostadsområdena.

Ett system som bygger på “personligt ägande av bostäder” är detsamma som ett system som bygger på ökad skuldsättning. I praktiken handlar det ju mindre om “personligt ägande” och mer om att hushåll tvingas hyra sin bostad av banken. Med detta följer finansiella risker och frågan är bara vem som ska ta smällen när krediten slutar flöda.

Följaktligen går nu Veidekke in för att förneka all risk för en bostadsbubbla i Sverige. Genom att ta på sig sin sossehatt har Veidekkes “kommersielle direktör” Lennart Weiss fått utrymme på Dagens Arena för att lägga fram sitt budskap: “priserna på bostadsrätter är rimliga”.

Hur kom han fram till denna slutsats? Jo, tillsammans med andra fastighetsbolag beställde Veidekke en konsultrapport som syftar till att visa att det inte finns någon prisbubbla på bostäder i Sverige.

Lennart Weiss hänvisar dit när han skriver att de stigande bostadspriserna “kan förklaras av fundamentala faktorer som BNP, inflation, befolkningsutveckling, reallöner med mera”. Analysen lutar sig mot nationalekonomen Joseph Stieglitz, som menar att en bubbla föreligger när priset inte kan förklaras av s.k. fundamenta. Han förteg visst ett av de “fundamenta” som nämndes i rapporten: “den fallande räntenivån”. Beställningsrapportens slutsats var alltså att det inte finns någon bostadsbubbla, eftersom de stigande bostadspriserna kan förklaras av fallande räntor. Det är en rätt märklig definition av en prisbubbla. För vad händer om räntorna en vacker dag börjar stiga?

Nästa argument som anförs av Lennart Weiss är “att hushållens tillgångar överträffar skulderna med x3 vilket gör dem rejält stryktåliga”. Men dessa “tillgångar” består ju av fastigheter, vars priser har rusat i höjden. Stryktåligheten bygger på att fastighetspriserna aldrig kommer att rasa nedåt.

På de globala topplistorna över hushållens skuldsättning ligger de skandinaviska länderna nära toppen. För att citera ur vårens uppmärksammade rapport från konsultbyrån McKinsey:

In the Netherlands, Denmark, and Norway, household debt now exceeds 200 percent of income—far above US or UK household debt at the peak.