LEDARE. Stefan Löfven har avsatts. Därmed kan talmannen sätta i gång sitt arbete. Men statsministeromröstningen var mer än en formalitet, det var en tydlig markering om var riksdagens balanspunkt finns. Till höger.

FASTLÅSTA. Annie Lööf och Jan Björklund har uttalat sig ultimativt i regeringsfrågan. De borde ha väntat åtminstone tills talmanssamtalen har inletts.

Detta bör ge avtryck i regeringsbildningen. Löfven sa efter omröstningen att han står till talmannens förfogande. Men det går inte att utläsa av valresultatet att det borde bli en ”Löfven II”. Stefan Löfven påpekar gärna att de rödgröna är större än alliansen och att det på det viset inte är ett förändrat läge jämfört med 2014. Men det är ett nytt läge eftersom alliansen inte lägger ned sina röster. Om det var fel att släppa fram Löfven 2014 är det lika fel nu.

Nu sägs förhandlingspositionerna vara låsta. Och tittar man hastigt på vad de respektive partiledarna säger låter det onekligen som att en politisk kris står för dörren.

Men statsministersonderingarna börjar inte förrän på torsdagen, och det är först då som partiernas ställningstaganden kan prövas mot verkligheten.

Centerpartiet och Liberalerna har gett besked om att de endast kan tänka sig en alliansregering som har gjort upp med Socialdemokraterna. Deras resonemang bygger på att en alliansregering inte kan verka utan att få stöd från Sverigedemokraterna.

Det är olyckligt att de har gjort detta ställningstagande redan innan de har utrönt om det faktiskt går för alliansen att regera utan att regeringsförhandla med SD. Deras uttalanden innebär att om det skulle bli en alliansregering kommer de aldrig att kunna göra sig fria från anklagelser om svek. De säger underförstått att ett S-stöd är enda sättet för en alliansregering att bevisa att man inte är SD-stödd. Och det framstår inte som särskilt sannolikt att S skulle bjuda på ett sådant samarbete.

Sverigedemokraterna har sagt många olika saker i regeringsfrågan de senaste dagarna. Men om man ska lyssna noga på partiledaren Jimmie Åkesson säger han så här om sina krav, senast i Sveriges Radio på tisdagsmorgonen: Han kan släppa fram en regering om den för en politik som partiet kan acceptera när det gäller invandring, kriminalfrågor och sjukvård. Han behöver inte förhandla om dessa saker, utan accepterar att få besked via talmannen.

Det innebär att det egentligen inte borde vara särskilt svårt för en alliansregering att bli tolererad av SD. Eftersom det råder negativ parlamentarism kommer Ulf Kristersson då att bli utsedd till statsminister med SD:s nedlagda röster. Därefter kan SD förstås ställa till det för en alliansregering genom att till exempel hota med att rösta på ett annat budgetalternativ än regeringens. Men gruppledaren Mattias Karlsson bedömde det som osannolikt när han intervjuades av Di-tv på tisdagseftermiddagen.

När en alliansregering väl har kommit till sitter den ganska säkert. Om SD skulle väcka misstroendevotum, vill Socialdemokraterna knappast stödja ett initiativ som kommer från det partiet. Om Socialdemokraterna väcker misstroende kommer det att skava eftersom det skulle behöva SD:s stöd för att fälla Kristersson.

Om en alliansregering skulle våga tillträda behöver det därmed inte innebära att SD kan diktera politiken, men en alliansregering måste bejaka områden där alliansen och SD tycker lika.

Nu tycks C och L redan på förhand avstå från den möjligheten, och då aktiveras rimligen Ulf Kristerssons ”Plan B” – en minikoalition med M och KD, framsläppt av SD, C och L.

Om alliansen splittras får Stefan Löfven ökad chans att ta initiativet. Även om det känns osannolikt just nu skulle i så fall Centern och Liberalerna behöva komma överens med Socialdemokraterna. Den vanliga invändningen är att ett parti som samarbetar med S riskerar att bli tillplattat, som skedde med MP den gångna mandatperioden och med C under 1990-talssamarbetet. Men det är inte det viktigaste problemet – utan det är sakpolitiken.

S har gått vänsterut under mandatperioden, långt utöver vad som krävdes på grund av V-samarbetet. Socialdemokratiska ministrar har med liv och lust gjort företagarfientliga utspel och Stefan Löfven har kallat egenföretagare för ”de allra rikaste” (som därmed bör få högre skatt). Det är svårt att se vad Annie Lööf och han ska kunna komma överens om.

Att bilda en regering är inte bara fråga om matematik, inte bara att nå en majoritet. Det handlar också om att kunna få en regering med en politisk inriktning, med visioner.

Vi har haft två reformlösa mandatperioder, Reinfeldt II och Löfvenregeringen. Låt det inte bli en till.