• Sparka Dan Eliasson och alla runtomkring honom som tänker och tror som han. Slut fred med polisfacket och se till äntligen begripa vad denna kris bottnar i. Att en central organisation inte kan lösa lokala problem. Låt oss i stället skapa något nytt som är anpassat till problemet. Låt oss göra det bit för bit, punkt för punkt.

• Att enbart ge högste polischefen Dan Eliasson sparken är visserligen en högst befogad åtgärd men löser inte det avgörande problemet. Eliasson är en av upphovsmännen bakom det nuvarande eländet. Att påstå att han lyssnat till kritiken, eller ens med egna ögon ha uppfattat sönderfallet omkring honom, vore en betydande överdrift. Eliasson lever i kraft av sin självtillräcklighet och överskattningen av sin person. Därför driver han också sin tes. Om han gör det mot bättre vetande eller på grund av bristande insikter och förstånd är också ointressant eftersom det är resultatet som räknas och det är vi andra som får betala notan han ger oss.

• Nu senast hade redaktionen gjort sig mödan att intervjua statsministern Stefan Löfven om hans syn på saken. En bekymrad statsminister fast på det där trivsamma viset som ju redan blivit hans kännetecken och eftersom jag ju uppfattar honom som en hederlig och bra människa så blir jag orolig av det han säger. Ge polisledningen tid till årsskiftet, svarar Stefan på en direkt fråga om varför man inte gett rikspolischefen sparken. Sådant här tar tid nämligen och låt oss därför vänta ytterligare några månader. Visst. Låt oss göra det. Vänta tills det blivit ännu lite sämre eller kanske till och med sticka ner i huvudet i sanden och låta alltihopa bara säcka ihop. Fundera på saken Stefan.

• I veckan som gick satt jag i ännu en tv-soffa för att diskutera krisen inom polisen. Det var inte första gången jag satt där. Under de senaste trettio åren har jag sagt samma sak, i liknande sammanhang och vid hundratals olika tillfällen. Med tanke på hur det ser ut i dag är det enkelt nog att sammanfatta värdet av min kritik. Jag måste verkligen ha lyckats övertyga mina motståndare om att eftersom det är just jag som säger det så måste det ju vara precis tvärtom. I verkligheten alltså.

Den svenska brottsligheten har till mer än nittiofem procent en lokal anknytning och det gäller över hela skalan av brott. Från mord, rån, våldtäkter och misshandel till stölder, snatterier och skadegörelser och på det viset har det sett ut under snart hundra år. Nitton brott av tjugo begås lokalt, av gärningsmän som bor på orten och de drabbar offer i deras geografiska och sociala närhet. Att beskriva polisens stadigt minskande effektivitet som en nödvändig följd av fler, utifrån inkommande, större och svårare problem är helt enkelt inte sant.

Boven i dramat är i stället de åtgärder som vi satt in, nämligen att hela tiden öka centraliseringen av den myndighet som skall hantera de problem som i allt väsentligt har en lokal karaktär. Svensk polis är överbyråkratiserad, hälften av landets yta och närmare en fjärdedel av befolkningen saknar tillgång till polis och färre än halvparten av landets poliser arbetar med själva kärnverksamheten. Att utreda grövre brott, övervaka allmän lag och ordning och se till att vi har en utryckningsverksamhet som kan hjälpa människor som hamnat i en nödsituation.

Det som under det senaste året kraftigt ökat kritiken mot polisen är två omständigheter i förening.

Å ena sidan en sedan länge pågående utveckling där man för varje år presterar någon procent sämre än året innan.

Å den andra den "Reform" som man sjösatte för snart två år sedan där den svenska polisen gjordes om till en nationell myndighet. För att kunna genomföra den senare var man således tvungen att ta ytterligare mer än tusen poliser i anspråk för att ägna sig åt att enbart utreda den egna organisationen.

Enkelt uttryckt att på papper skriva ner hur mycket bättre allt skulle bli efter reformen. Cyniskt beskrivet att plocka ludd ur den egna naveln.

Fast bättre blev det ju inte. Vad "Reformen" åstadkom var bara att snabba upp den negativa trenden genom att lägga ytterligare några procent sten på den börda som de riktiga poliserna sedan länge dignat under och plötsligt blev alltför mycket mer än nog. Fullt fungerande poliser började säga upp sig i en omfattning som vi aldrig varit i närheten av sedan organisationen grundades i mitten på 1800-talet.

Bland upphovsmännen bakom "Den Nationella Polisen" brukar den beskrivas som den "största reformen i den svenska polisens historia" och om detta kan man säga två saker. Att det inte är sant och att personerna bakom den inte kan ha haft en aning om de problem som polisen skall arbeta med eller det arbete som skall till för att åtgärda dem. Deras rent mentala kapacitet lämnad därhän. Den största polisreformen var förstatligandet av polisen som trädde i kraft 1965. Det var en finansiell och teknisk reform där staten tog över det ekonomiska ansvaret för polisen från kommunerna och såg till att använda pengarna till att ge oss en polis med samma utbildning, utrustning och övriga resurser oavsett var i landet man nu bodde.

Det var en demokratisk reform värd namnet. Inte den stöld av effektivitet, kompetens och alla medborgares rättskydd som nu är föremål för den kritiska debatten och som snart nog kommer att ta sig andra och betydligt mer påtagliga uttryck än det talade och skrivna ordet. Lokala politiska uppror i de kommuner som betalar för en polis som de inte har, poliser som går i strejk, privata och olagliga initiativ för att fylla luckan efter den polis som allt fler saknar.

Kort och sammanfattningsvis en rättsstat i förfall.