När staten pekar ut Förbundet Allt åt alla som en våldsbejakande extremistisk organisation handlar det såklart inte om att organisationen ”bejakar” våld. De bevis som ges för gruppens hyllande av våld är skrattretande. Men om Allt åt alla är våldsamma eller inte är inte det viktiga i sammanhanget.

Vad som står på spel är något annat. Frågan är varför grupper som Allt åt alla inkluderas i samman lista som Islamska staten och nazistiska sekter med ett stort antal mord på nacken. Vad är det som gör att staten anser att Allt åt alla är värda uppmärksamhet? Vad är som gör att de hittar på nya ord som ”våldsbejakande” för att kunna fånga upp grupper som dessa? Varför nöjer sig inte staten med att angripa de antifascistiska grupper som öppet är organiserade kring en våldsam praktik i stil med Antifascistisk aktion eller Revolutionära fronten? Och om det handlar om våldsförhärligande attityder hos frasradikaler, varför är inte Nordkoreavänner eller Lysande stigen-supportrarna något som oroar staten? Varför alla dessa logiska kullerbyttor?

Svaret är enkelt. Även om Allt åt alla knappast kan beskrivas som en organisation som hyllar, relativiserar eller romantiserar våld har organisationen utvecklat ett strategiskt koncept som, under rätt omständigheter, skulle kunna utmana viktiga samhällsintressen. Staten känner sig hotade av Allt åt alla på grund av saker som kvartersorganisering utanför hyresgästföreningens pampvälde, smarta sätt att politisera sjukvårdskrisen, punktblockader mot företag som utnyttjar bemanningsanställda, den ledande rollen i studentockupationerna mot stiftelsereformen och att man bemöter migranter som politiska subjekt snarare än ständiga offer.

Ingen bryr sig om folk slår ner nazister, så länge de inte sker offentligt eller dokumenteras med Youtubeklipp. Ingen bryr sig om någon hyllar folkmördande diktaturer i tredje världen, så länge de inte leker folkkrig i Sverige. Vad som däremot oroar staten är att de som med pragmatism bygger varaktiga strukturer vilka möjliggör allianser bortom vänstern och att agera på konfliktfyllda sätt som inte ryms i lobbyismens snäva politiska rum. Det är därför grupper som Allt åt alla är ett problem för staten. Det är därför de pressas in extremismsutredningens form.

Ingenstans blir detta tydligare än i den intervju med Daniel Norlander, Huvudsekreteraren för Nationell samordning mot våldsbejakande extremism i ETC häromveckan. Det exempel som lyfts fram är en rad från en Allt åt alla-insändare i Internationalen: ”Vi har ingen dold agenda när vi försöker balansera mellan massa och militans, mellan öppenhet och konfrontation.” Detta tycker Norlander är att ”förespråka våld”, och det är på grund av denna formulering som Allt åt alla bör ”ta avstånd” från sitt våldsbejakande.

Problemet är alltså inte att förbundet uppmanar till att använda våld. Vad statens talesperson vänder sig mot är en strategisk analys som inte låter politik begränsas till en snäv tolkning av vad som är ett korrekt agerade. Vad har våld med saken att göra? Inget alls. Det avkrävda avståndstagande från våld kommer inte att spela någon som helst roll i sammanhanget. Syftet med denna typ av statliga ingrepp i rörelser handlar nämligen inte om våld.

Själva syftet är istället att begränsa samhällsutmanande sociala rörelsers handlingsutrymme till en plats där de inte kan göra någon skillnad. Det är detta som Spaniens “munkavelslag” handlar om. Det är detta som repressionen i USA mot antirasister och antikapitalister i höstas handlade om. Det är detta som repression alltid handlar om. Att göra om utmanande rörelser till väluppfostrade lobbyister. Att skapa politiska förmedlare som kan vädja åt enskilda utsatta grupper. Att upprätthålla relationen styrande-styrd genom att eliten ges möjlighet att fritt välja och vraka mellan olika “behjärtansvärda” projekt för social förbättring.

Det är såklart en särdeles effektiv metod för vissa priviligierade grupper att med en väluppfostrad ton syssla med en strikt politisk lobbyism där ingen tar illa vid sig i det av staten tilldelade institutionella rummet. Men låt oss göra en sak klar. Det är inte så samhällsförändring som gynnar de underordnade, exploaterade och marginaliserade fungerar. Vanligt folk måste bråka om något ska hända. Vanligt folk måste bygga rörelser i motvind och utan att tappa förståelse av vad som funkar. Vanligt folk vet att de måste ducka gång på gång och ändå hålla gnistan av stolthet levande, för att i kritiska ögonblick ge allt. Bara då kan de överbelasta systemet och tvinga till sig nya förmåner och rättigheter.

Att vara störig – och att vara i det på en massnivå och på de platser där det verkligen betyder något – är själva grundförutsättningen för att underifrån förändra samhället. Det är den outtalade sanningen som eliten använt för att göra skillnad på radikalism och riktiga hot i generationer. Det är den magkänsla som gör att du vet att du aldrig kan vinna något på det där samtalet “mellan fyra ögon” med din chef eller fylla i någon namninsamling som ingen kommer att läsa. Det är denna enkla premiss som Allt åt alla har byggt sin organisation kring. Det är därför dom är en samhällsfara för den snäva elit som vill fortsätta ha den ekonomiska, sociala och kulturella makten i samhället.

Det enda en grupp som Allt åt alla kan göra för att slippa undan denna repression är att sluta vara Allt åt alla. Att börja frimärkssamla på radikalism från andra sidan jorden. Att snöa in på poserande i ideologiskt debatter som ingen utomstående följer. Att flytta konfrontation bort från bärande samhällsstrukturer och angripa obetydliga perifiera fenomen. Att inordna sig i den politiska lobbyismens väluppfostrade samtal på premisser som omöjliggör varje form av verklig förändring.

Detta ter sig inte troligt. Extremism-myndighetens logiska kullerbyttor är i sig bevisa på att Allt åt Alla har skapat ett politiskt effektivt tillvägagångssätt. Att organisationen å ena sidan skulle ha ett så starkt strategiskt tänkande och samtidigt ha en så sviktande politisk självinsikt att de då på grund av hot om “elevsamtal” och löften om ”avhoppshjälp” avviker från en uppenbarligen framgångsrik politisk linje framstår som otroligt. Givetvis återstår det att se om extremism-utredningen faktiskt kommer att lyckas att tvinga den utomparlamentariska vänstern och grupper som Allt åt alla att börja be om lov att utmana maktstrukturer. Det vore verkligen ett kvitto på att statens extremism-projekt har lyckats.