Migrationsverkets juliprognos väckte visst uppseende när det visade sig att myndigheten räknade med kostnadsökningar i häradet 48 miljarder kronor över de kommande fyra åren, till följd av kraftigt ökad asylinvandring. Alliansen tog prognosen på allvar. Fredrik Reinfeldts uppmanade svenska folket att öppna sina hjärtan i en orolig tid, medan Anders Borg letade finansiering – bland annat i biståndet. Att leta finansiering i biståndsbudgeten var ju nu inget nytt. I synnerhet Miljöpartiet har under många år gått mycket hårt åt Alliansen för denna praktik och menat att det är oacceptabelt att ställa dessa politikområden mot varandra i en budget. MP-linjen har genomgående varit att Sverige har råd med både en generös biståndsbudget och en generös flyktingpolitik samt att ökade kostnader för det senare bör sökas på andra håll i statsbudgeten. När Anders Borg nu återigen pekade mot biståndet lät den gröna kritiken inte vänta på sig.

Så hölls ett val och Miljöpartiet blev regeringsparti. Och tänka sig – i den rödgröna budgeten är nuvarande finansminister Magdalena Anderssons bedömning inte annorlunda än vare sig Migrationsverkets juliprognos eller Anders Borgs plan för att möta den. Det är alltjämt en uppseendeväckande kostnadsutveckling vi har framför oss. Från år 2013 till år 2017 räknar regeringen med mer än en fördubbling av statens kostnader för migration och integration. Från 18,3 miljarder kronor 2013 till dryga 40 miljarder 2017. Annat som kostar 40 miljarder är exempelvis hela rättsväsendet, som en jämförelse. Och ja, givetvis väljer även den rödgröna regeringen att slussa pengar från biståndet till asylmottagandet. Det är lätt att stå utanför och förklara vilka budgetområden som får ställas mot varandra och inte, men svårare att vara den som de facto syr ihop helheten.