On aika herätä uuteen vuosisataan

Nyt näin vuoden 2017 alettua kesken suurten poliittisten epävarmuuksien, haluan puhua ajan hengestä, zeitgeistista. (Varoitus: teksti on kolmiosainen, ja jokaisen osuuden lukemiseen menee muutama minuutti.)

Taantumukselliset liikkeet jylläävät maailmassa. Rajakit, brexittaajat, jihadistit, eurooppalainen “äärioikeisto”, amerikkalainen “alt-right”, Trumpin vaalikampanja sekä Putinin hallinto. Nämä tahot määräsivät paljoa siitä, miten koimme vuoden 2016. Ja syystäkin; elämme kummallista murrosten aikaa.

Olen parin vuoden ajan silloin tällöin kirjoittanut ja puhunut yhteisten todellisuuskäsitysten sirpaloitumisesta ja näkemysten polarisaatiosta, koska näen ne erittäin merkittävinä riskeinä paitsi liberaalille demokratialle myös kaikelle suurten ihmisjoukkojen yhteiselolle ylipäätään. Tämä sirpaloituminen ei ole uusi ilmiö, mutta se alkoi nähdäkseni kiihtyä joskus 2000-luvun vaihteessa, kenties Internetin saatavuuden kasvun myötä. Siinä missä näkemyseroja ennen ohjasi enemmänkin arvot ja yhteiskunnallinen asema, näkemyseroja nykyään hallitsee yhä enemmän myös ristiriitaiset käsitykset siitä, mikä on totta ja mahdollista.

“Kuplaantuminen” ja “heimoontuminen” liittyvät keskeisesti tähän. Identiteettiyhteisöissä kuten puolueissa ja Facebook-aktivismiryhmissä on jatkuva taisto kahden voiman välillä. Ensinnäkin yhteisö luo heimovaistojemme mukaista yhteishenkeä, joka tuntuu hyvältä, koska se korostaa omaa oikeassaolon kokemustamme – joka samalla erottaa meidän muista, “vääristä” ryhmistä. Toisaalta, koska yhteisöt koostuvat lukemattomista ihmisistä, yhteistä todellisuuskäsitystä pyritään jatkuvasti muokkaamaan, yleensä tiukentamalla “puhtauden” ehtoja sallitun todellisuuskäsityksen ympärillä. Tämä toinen voima on ollut mm. kommunististen liikkeiden kirous, ja se on ryhmien jakautumisen kautta johtanut lukemattomiin erilaisiin kommunismin pienhaaroihin. Toisaalta heimoyhteisön viestin kärjistäminen saattaa kyetä yhdistämään suuria ihmisjoukkoja sillä hinnalla, että se vieraannuttaa muutaman yksilön. Tämä on kuitenkin se mekanismi, jolla kuplat, nykyaikakautemme meta-heimot, syntyvät.

I. Ajan henkemme anatomia

Ihmisten lokeroiminen heidän nimeämien aatteidensa perusteella on melko tuhoon tuomittua, koska verrattain harvalla ihmisellä on ylipäätään tiedossaan, minkä nimistä kirjallisuuden poliittista aatetta hän kokonaisuutena edustaa. Harva edes on koherentisti jotain aivan tiettyä. Aatehistorian pohtiminen onkin varattu lähinnä muutamalle tutkijalle ja nörtille, kuten itselleni. Sen sijaan olen huomannut, että paljon parempi keino hahmottaa nykyaikamme suuria poliittisia ilmiöitä ja ristiriitoja on jakaa ihmiset erilaisiin zeitgeisteihin – mielentiloihin, jotka mielipidesisältöjen sijaan pyrkivät kuvaamaan ihmisten suhtautumistapaa maailmaan ja yhteiskuntaan. Katson tunnistaneeni kolme merkittävää yhteiskunnallisen suhtautumisen voimaa, jotka ovat erilaisissa ristiriidoissa keskenään, ja jotka paljolti selittävät aikamme vastakkainasetteluita. Näiden lisäksi on vielä yksi, mutta siitä myöhemmin.

Business as usual, eli myöhäismoderni mielentila (tai marxilaisten käyttämä “myöhäiskapitalismi”), joka muodostaa pääosan länsimaiden hyväosaisten sisäisestä ajattelusta ainakin käyttäytymisen tasolla. Ajattelua ohjaa talouden ja siten yhteiskunnan pitkän aikavälin vakaan ennustettavuuden tavoite, joka on hallinnut länsimaisia yhteiskuntia 1970- tai 1980-luvuilta saakka ja tyydyttää globaalin finanssitalouden tarpeet. Myöhäismoderni mielentila on kuin aatteista riisuttu versio 1900-luvun alkupuoliskon eliitin taloudellis-teknologis-edistyksellisestä modernistisesta mielentilasta. Myöhäismodernismin yksi tyypillinen poliittinen pari on liberaalikonservatismi, jonka muottiin Suomessa parhaiten sopii Kokoomus ja vähäisemmissä määrin Keskusta, RKP ja joissain tapauksissa SDP. Nämä puolueet ovat käytännössä kaikki alun perin modernistisia, eli ovat perua 1900-luvun alusta. Postmoderni edistyksellisyys, eli laaja kokoelma erilaisia vastareaktioita maailmassa tunnistettuja nykyisyyden tai menneisyyden “vääryyksiä ja virheitä” kohtaan. Tähän kategoriaan mahtuvat erilaiset arvoedistykselliset tai “arvoliberaalit” ilmiöt kuten humanitaarinen maahanmuuttopositiivisuus, feminismin uudenlaiset liikehdinnät, ympäristönsuojelu, DeGrowth-aate, ynnä muita. Postmoderni edistyksellisyys kehittyi toisen maailmansodan jälkeisinä vuosikymmeninä (pääasiassa nuorten) vastareaktiona modernismin ylilyönteihin kuten luonnontuhoon, sotiin, ihmisten tasapäistämiseen, seksuaalimoralismiin ja rasismiin. Postmoderni edistyksellisyys on kauan elänyt rinta rinnan myöhäismodernin kanssa, ja ne muodostavatkin eräänlaisen avioliiton. Luonteeltaan “edistyksellisiä” postmoderneja puolueita Suomessa ovat lähinnä Vihreä liitto ja 2000-luvulla akateemisten valtaama Vasemmistoliitto. Puolueiden sijaan postmoderni edistyksellisyys on suurempaa järjestöissä, opiskelijapiireissä ja verkossa (esim. Tumblr). Postmoderni taantumuksellisuus, joka on vastareaktio molempiin edellämainittuihin, mutta erilaisina cocktaileina. Ilmiö on kohtalaisen uusi, vanhimmillaan ehkä perua 1990-luvun laman ajoilta. Tätä ei tule sekoittaa perinteisempään oikeistolaiseen uuskonservatismiin (ajatelkaa vaikka Päivi Räsästä), joka on vanhempi ja enemmänkin myöhäismoderni ilmiö ja lähempänä liberaalikonservatismia. Postmodernia taantumuksellisuutta leimaa ennen kaikkea pettymys myöhäismodernin finanssitalouspoliittisen politiikan ja rakenteiden kykyyn tarjota taloudellisia etenemismahdollisuuksia ja vakautta ihmisille – tai vähintäänkin nämä ihmiset ovat kokeneet yhteiskunnallisen asemansa heikentyneen vaikka mitään “akateemista” analyysiä ei olisikaan taustalla. Eurooppalainen “äärioikeisto”, “alt-right” ja tunnistettava osa perussuomalaisesta puolueesta vastustaa sekä myöhäismodernia yhteiskuntaa että postmodernia edistyksellisyyttä. En ole aivan perillä siitä, mistä tämä postmodernin edistyksellisyyden inhoaminen juontuu, mutta arvelisin sen liittyvän maataloudellisen tai modernin miesroolin arvostuskriisiin kehittyneissä talouksissa, jota käsittelen kirjassanikin. Toinen elementti voi olla se, että postmoderni edistyksellisyys koetaan postmodernien taantumuksellisten keskuudessa elitistiseksi ja koettuja ongelmia vähätteleväksi. Yhdysvalloissa tästä mielentilasta johdettua poliittista aatetta kutsutaan joskus paleokonservatismiksi. (Kaikki postmoderni taantumuksellisuus ei aktiivisesti vastusta postmodernia edistyksellisyyttä, mutta kokee sen usein silti vieraaksi. SDP:n AY-liikesiipi edustaa ulostuloissaan lievästi postmodernin taantumuksellisuuden tällaista maltillista muotoa, kuten ennen teki merkittävissä määrin myös Vasemmistoliitto. Ehkä monet “oikeistopopulistien” kannattajat ovatkin entisiä perinteisen vasemmiston äänestäjiä. Esimerkiksi SDP:n ja Perussuomalaisten äänestäjien päällekkäisyyttä on tutkittukin jonkin verran ja puolueiden kannatuksen vaihtelu yksi yhteen antaisi ymmärtää, että näin on. Selvyyden vuoksi on myös mainittava, että postmodernilla edistyksellisyydellä ja taantumuksellisuudella en viittaa mihinkään hyvään tai huonoon, vaan nimitykset viittaavat liikkeiden sisäiseen ajattelutapaan.)

Jos teksti on tähän asti kuulostanut kummalliselta jargonilta, klikkaa alta auki pieni taustakerronta modernismista.



Käsitteistöä (paina avataksesi) Aatteellinen modernismi oli valtavirtainen zeitgeist eli “ajan henki” n. 1870–1970, kun maatalousyhteiskuntien murroksessa yhteiskunnat muuntuivat nykyaikaisia muistuttaviksi kehittyneiksi teollistalouksiksi. Modernistisen ajattelun keskiössä oli idea, että ihmiskuntaa täytyi aktiivisesti “edistää”, jotta yhteiskunnat lähtisivät ideaaleille tulevaisuuden kehitysraiteille. Modernia aikakautta leimasi naiivi teknologinen edistysoptimismi, joka kiteytyy DuPont-yhtiön mainoslauseessa Better living through chemistry (1935). Charlie Chaplin satirisoi tätä ajattelua elokuvissaan Modern times (“Nykyaika“, 1936) ja The Great Dictator (“Diktaattori“, 1940), joissa ihminen vastentahtoisesti haluttiin pakottaa keinotekoisiin ja epäinhimillisiin rooleihin. Vaikka tuo aika loi perustan nykyiselle teknologialle ja hyvinvoinnin kasvulle, se toi myös mukanaan joukkotuhoaseet, kuolemanleirejä, luonnontuhoa ja ympäristöongelmia. Kommunistiset ja fasistiset vallankumoukset olivat tuon ajan turhautuneiden vastaliikkeitä, joiden aikaansaamat vallankumoukset voidaan nähdä oireina siirtymästä maataloudesta teollistalouteen ilman kunnollista pohdintaa siitä, miten ihmisten epätasa-arvon ja osattomuuden kokemukset käsitellään yhteiskunnissa. Seurasi sisällissotia ja “puhdistuksia”. Toisessa maailmansodassa kuoli enemmän ihmisiä kuin missään sodassa aiemmin. Toisen maailmansodan jälkeen aatteellisuus rauhoittui. Alkoi pikkuhiljaa kehittyä modernia haastava ajan henki. Postmoderni ajattelu oli vastareaktio modernin itsekritiikitöntä ja yksilöä kunnioittamatonta edistysoptimismia vastaan, joka johti ylilyönteihin. Sotien ja aseiden vastainen liike voidaan nähdä protestina modernin ajattelun ihmisarvon piittaamattomuutta vastaan; hippiliike ja seksuaalinen vallankumous taas nuorten postmodernina kapinana modernien vanhempiensa ajatuksia vastaan. Ydinvoiman, luonnontuhon ja ympäristömyrkkyjen vastustus oli protesti modernin ihmisen kestämättömälle ylimielisyydelle luontoa kohtaan. Näiden liikkeiden aatteelliset jälkeläiset muodostavat jonkinlaisen “postmodernin edistyksellisyyden” ytimen, joka on jatkanut jalostumistaan tähän päivään asti. Moderni ajattelutapa ei silti kadonnut, vaan se elää postmodernin rinnalla, aatteista riisuttuna. Elämmekin postmodernismin sävyttämää semi-globaalia myöhäismodernia aikakautta, jonka valtavirrassa ei vallitse varsinaista yhteiskunnallista edistysaatetta tai yhdistävää “suurta kertomusta”. Sen sijaan talous ja ennen kaikkea talouden vakaus ohjaavat ja rajoittavat päätöksentekoa. Hyvästä syystäkin; olemme eläneet poikkeuksellista rauhan aikakautta jo vuosikymmenten ajan, koska olemme keskittyneet materiaalisen hyvinvoinnin kasvuun. Yhteiskunnan jäsenet haluavat ostaa ilmeisen saastuttavia kulutustuotteita vihreällä luomu-tarralla. Sotilasteollisuutta palvelevan suurtehtaan johtaja ostaa tulospalkkiollaan kotiinsa maalauksen tyhjistä muovipusseista akvaariossa, joka kuvaa ihmisen välinpitämättömyyttä. Teoksessaan The Postmodern condition (1979), Jean-François Lyotard julisti modernismin “suurten kertomusten” ajan loppuneen, koska postmoderni ihminen koki “suuret kertomukset” yksilöä rajoittaviksi. Yhtenäiskulttuuri kuoli, ja kulttuuri mureni yhä pienemmiksi fragmenteiksi, jotka keksivät omat kertomuksensa.

II. Postmodernia on kritisoitava

Ristiriidastaan huolimatta, postmodernilla taantumuksellisuudella ja postmodernilla edistyksellisyydellä on kuitenkin varsin paljon yhteistä. Ne nimittäin jakavat postmodernin hengen siitä, että objektiivinen totuus on lakannut olemasta mielenkiintoinen asia, mikä samalla vapauttaa heidät ns. seurausetiikasta. Postmodernismin henki on, että vain omat totuutemme ovat oleellisia. Siksi, vaikka uusi taantumuksellisuus joskus flirttaileekin modernistisen ajan poliittisen kuvaston kanssa (kärjistetyimmillään natsisaksan symboleilla), se ei ole modernistista liikehdintää, vaan postmodernia löysää retroilua (appropriaatiota). Modernia määritti nimittäin erilaiset viralliset totuudet.

Sinun mielipiteesi ei voi olla väärä, koska se on sinun mielipiteesi.

– Timo Soini

Onko tarina tosi tai ei, se on toinen juttu. Näin nämä asiat koetaan.

– Perussuomalaisten puoluesihteeri Riikka Slunga-Poutsalo

Jos nimet jättäisi pois, nuo lainaukset voisivat olla kuin suoraan amerikkalaisen queer-vasemmistolaisen postmodernin kirjallisuuden opiskelijan opinnäytetyöstä. Postmoderni suhde faktoihin ei ole aivan uusi ilmiö; sitä on akateemisesti kritisoitu ainakin 1990-luvulta asti. Tämä relativismi ja subjektivismi voi tuntua harmittomalta, mutta laajasti kansan keskuuteen levitessään se on 2010-luvulla luonut erinomaiset apajat kasvavalle identiteettipolitiikalle, ja lopulta tämän hyväksikäyttöön perustuvalle propagandalle “totuudenjälkeisessä” maailmassa. Aikoinaan erinäisestä terveyshuuhaasta alkaneesta postmodernista omien faktojen mentaliteetista on nyt tullut yhteiskuntia hajoittava voima.

Postmodernien mielentilojen yhdistävä tekijä on se, että ne ovat todelliselta luonteeltaan yksinomaan reaktiivisia, eli ne ovat jotain vastaan. Ne kokevat olevansa uhreja ja altavastaajia. Sen ei tulisi tulla yllätyksenä, koska ne ovat syntyneet alun perin juuri vastareaktioina valtavirtaa vastaan. Postmodernit mielentilat eivät varsinaisesti kykene ehdottamaan mitään uutta, vaikka uutta kipeästi maailma tarvitsisikin. Ne enemmänkin joko haluavat korjata tapahtuneita, kokemiaan vääryyksiä (kielloilla ja määräyksillä), tai sitten haluavat suoraan palata menneisyyden tilaan (taantumuksellisuus).

Kun siis tarkastelemme sitä, miksi esimerkiksi Suomen politiikka on ollut käytännössä koko ikilaman (2008–) ajan hyvinkin seisaantunutta talouden toimintaympäristön suuriin muutoksiin verrattuna, väitän syyksi myöhäismodernia äärivakausajattelua mutta ennen kaikkea läpitunkevaa postmodernia mielentilaa. Nykyaikaisten postmodernististen liikkeiden virhe on omaksua “juristin asenne” kaikkiin nykyisyyden uusiin konkreettisiin parannusehdotuksiin tai muutoksiin: sanotaan varmuuden vuoksi kaikelle entuudestaan tuntemattomalle “ei”, kuitenkaan esittämättä mitään realistista vaihtoehtoa tyrmätyille esityksille. Korkeintaan kuvaillaan idealistisen löyhä viitekehys, josta ideaaliratkaisujen tulisi löytyä, mutta ei pysähdytä pohtimaan sen viitekehyksen realistisuutta. Postmoderneja mielentiloja leimaa traumaperäinen kompromissikyvyttömyys tavoitteiden välillä. Postmodernit mielentilat muistuttavat dogmaattisia uskontoja.

Vaikka 1900-luvun villit aatteet ja naiivit edistysoptimismit saivat kiittää vastareaktioistaan ihan vain itseään , ne tarjosivat näin jälkiviisaasti katsottuna sentään tulevaisuususkon, jonka viimeiset rippeet haihtuivat ilmaan joskus 2000-luvun vaihteessa. Ihminen näyttäisi kuitenkin aina kaipaavan jotain, jota kohti itse pyrkiä ja yhteiskuntaa ohjata. Ihminen haluaa löyhän mutta uskottavan vision vauraammasta, terveemmästä ja onnellisemmasta tulevaisuudesta itselle, jälkeläisille ja lähipiirille. Hän haluaa projektin. Ennen kaikkea ihminen kaipaa visiota ja utopiaa silloin, kun on vaikeaa. Siksi sotilaita pitää muistuttaa unelmista.

Kun edistysaatteelliset “suuret kertomukset” länsimaissa ovat kuihtuneet pois, ilman yhteisiä valtavirtaisia visioita jääneistä yhteiskunnista on alkanut tulla erinomaisia viljelyalustoja tuhoisalle nihilismille, josta Nietzschekin varoitti. Pessimismistä tuli ikään kuin uusi realismi. Tämä nihilismi ilmenee erilaisten mukamas-aatteellisten ilmiöiden esiin kumpuamisena. Suuri osa tästä pseudoaatteellisesta nihilismistä kiteytyy internet-kulttuurin käsitteeseen “for the lulz”, joka kuvaa yksilön kannalta järjettömien ja yleensä vahingollisten asioiden tekemistä lähinnä omahyväisinä, vahingoniloisina vitseinä. Esimerkiksi huomattava osa Trumpin sosiaalisen median rummutuksesta nuorten miesten keskuudessa oli juuri tätä; eräänlainen tuomiopäivän nihilismikultti, josta kirjassani varoitetaan ja näen vain kasvavan. MV-lehden Janitskin, Milo Yiannopoulos, ylilauta.fi:n sammakkokaverit ja Sebastian Tynkkynenkin sekoittavat median pakkaa juuri siksi, etteivät millään syvällisellä tasolla edusta oikein mitään. He ovat niin kyynisiä, ettei meillä ole sille vielä edes sanaa. Modernisti sanoisi, että he ovat sieluiltaan kuolleita.

Toinen 2010-luvun ilmiö on postmodernin edistyksellisyyden ylikypsyminen. Sinänsä kritiikeissään tärkeät ja hyvää tarkoittavat liikkeet ovat 2010-luvun dekonstruktio-maniassaan jättäneet jälkeensä pääosin vain irrallisia näkemysmurusia, joita on ylpeästi esitelty vitriinissä uutena järjestyksenä. Jos kuitenkin jonkin asian haluaa yhteiskunnassa korjata, se pitää osata paitsi purkaa, myös kasata uudestaan toimivaksi ja ymmärrettäväksi kokonaisuudeksi. Sitä ei ole juurikaan tehty. Sen sijaan on luotu marxismin tapaisia oppiteoreettisia viitekehyksiä, jotka vieraannuttavat yhä useamman. Sekä postmodernin taantumuksellisuuden että postmodernin edistyksellisyyden liikkeille on ollut tärkeämpää tuottaa “oikeaoppisille” oikeassaolon kokemuksia poliittisen rakentavuuden tai itsereflektion sijaan. Se on johtanut lukuisiin irrationaalisiin kummallisuuksiin, joiden julkisesta kyseenalaistamisesta on tullut äärimmäinen tabu, vaikka se olisi erittäin tarpeellista.

Samaan aikaan myöhäismodernia mentaliteettia edustavien epämielenkiinto uudenlaisia osattomuuden kokemusten ja epätasa-arvon lähteitä kohtaan ainoastaan ruokkii postmodernia taantumuksellisuutta. Lisäksi kaukomailta tulleet ihmiset alkavat taantumuksellisten silmissä yhtäkkiä näyttää poliitikoiden lempilapsilta, saaden “kaiken ilmaiseksi” ja “vapaudu vankilasta-kortit” samaan aikaan, kun kansan “syvien rivien” osattomuuden kokemuksista kumpuavat valitusvirret tyrmätään postmodernien edistyksellisten toimesta white privilege -leimalla tai julistetaan ilkeäksi idiotismiksi. Osittain näin käy koska se joskus on idiotismia tai suhteellisuustajuttomutta, mutta osittain myös siksi, että taantumukselliset eivät kykene ilmaisemaan itseään vilpittömästi tavalla, jota etablissmentti ymmärtäisi. Vähättely koetaan naamaansyljeskelyksi yhtä lailla kuin feministi tuohtuu antifeministin naisten tasa-arvo-ongelmien kiistämisestä.

Oikeastaan molempien postmodernismin haarojen ydinongelma on se, että todellisuuden sirpaloituessa “heimotodellisuuksiksi” uskontojen tavoin, niiden sisäinen kielenkäyttö ja symboliikka on ymmärrettävää vain-ja-ainoastaan omalle seurakunnalle. Erilaisten toistensa negaatioiksi itsensä määrittelevien maailmojen välille on syntynyt niin suuri näkökulmien railo, etteivät ne kykene enää puhumaan ymmärrettävästi samaa kieltä toisilleen. Samalla he eivät oikeastaan edes halua rakentaa siltoja, koska se vaatisi itsekritiikkiä ja sovittelua. Itsekritiikki ja sovittelu eivät tyydytä heimoidentiteettistä mielihyvää ja vaativat eksistentiaalista itsekritiikkiä, jota ihmiset tapaavat aina välttää viimeiseen saakka. Näiden kyynisten ja puritanististen postmodernien liikkeiden esiin noussut reaktiivinen kostomentaliteetti niin somessa kuin poliittisissa aloitteissakin on nähdäkseni 2010-luvulla vienyt meidät totaaliseen umpikujaan politiikassa. On ollut tärkeämpää todistaa olevansa erilainen kuin yrittää ymmärtää vastapuolta.

III. Todellisuutta on sillattava

Jos haluamme pelastaa valistusajan ja antiikin ihanteisiin perustuvan liberaalin, demokraattisen, sivistyneen ja oikeusperiaatetta toteuttavan yhteiskunnan, erityisesti yhteisesti kustannetun hyvinvointivaltion, meidän on kansallisvaltioiden sisällä ryhdyttävä aidon vilpittömään ja lisäksi myös rakentavaan kansalaislähtöiseen kansalaiskeskusteluun, joka tottelee edes suurin piirtein parhaan argumentin sääntöä. Se vaatii yhteistä tahtotilaa.

Vaikka nykyään usein halutaan korostaa sympaattista huolestumista jonkinlaisena ihmisen jalouden määrittäjänä, se mitä tässä prosessissa todellisuudessa tarvitaan, on sympatian sijaan rationaalista empatiaa – kykyä henkisesti asettautua muiden ihmisten asemiin, tietoisena valintana ja taitona. Siinä missä sympatisoiva huoli on vaistomaista ja epätasaisesti kohdistuvaa sääliä tai sijaissurua, tietoinen empatia voi olla näistä rajoitteista vapaata jos niin haluamme. Vain vilpittömän kiinnostuksen ja toisen asemaan astumisen kautta voimme ymmärtää, miksi muut ajattelevat ja toimivat kuten tekevät. “Hyvä” ja “paha” ovat loppuen lopuksi vain nimityksiä sille, että maailma näyttää ja tuntuu hyvinkin erilaiselta eri todellisuuskokemuksista käsin. Pahaa syntyy lisää sillä, että pilkomme todellisuutta yhä pienemmiksi palasiksi ja viljelemme nihilismiä.

Uskon tätä uutta tahtotilaa löytyvän aivan kaikista puolueista. Tunnen itse suomalaisista puolueista useita ihmisiä, jotka ovat nähneet postmodernismin lukkiutuneisuuden voittamisen tarpeen. Nämä ihmiset ovat kuitenkin viime vuosina olleet huomattava vähemmistö. Sen sijaan traumavuosien 2015 ja 2016 aikana olen nähnyt kasvavaa uutta ajan henkeä poliitikoiden ja tavallisten kansalaistenkin keskuudessa. Sellaisten keskuudessa, jotka ennen, kuten minä itsekin, edustivat postmoderneja mentaliteetteja, mutta ovat heränneet omien kuppikuntiensa lukkiutuneisuuteen.

Yksi maailmalla esiin kuplivaa läpimurtoa tekevä nimitys tälle uudelle zeitgeistille on metamodernismi. Myös “uudeksi vilpittömyydeksi” ja “uudeksi pragmatismiksi” kutsuttu metamodernismi on postmodernismiin kyllästymisestä kumpuava halu poimia postmodernin aikaansaamat sirpaleet maasta ja lähteä rakentamaan niistä jotain järkevää, yhteistä ja toimivaa.

Metamodernismi on 2010-luvulla alkanut saavuttaa löyhän määritelmän, johon usein liittyy

Uusi kiinnostus yhteiseen, yhteisesti luotuun todellisuuteen

Kutsu taiteen ja tieteen liittoon, joka yhdessä ja hajautetusti pyrkii löytämään taianomaisen kauniin, objektiivisen todellisuutemme – ja sen kautta kehittää ihmiskuntaa eteenpäin

Vilpittömyys hyveenä; ihmisen tulisi aidosti välittää asioista sekä olla ulosannissaan suora, rehellinen, reilu ja tosissaan – ei ollakseen kyynisesti “coolin autenttinen”, vaan ollakseen moraalinen ja rakentava

Nostalginen futurismi; koska haluamme sille historian raiteelle, josta suuret ajattelijat haaveilivat vielä World Wide Webin synnyn aikaan: ihmiskunnan uuteen renessanssiin, jossa kansainväliseen ystävyyteen ja edistykseen pohjaten ihmiskunta kehittää kestävät ratkaisut osattomuuden ongelmiin, vapauttaa ihmiset kurjuudesta ja onnettomuudesta sekä suuntaa avaruuteen tai kauemmas

Rationaalinen, idealistinen pragmatismi; realistinen edistyksellisyys, joka perustuu laajaan parhaan tiedon soveltamiseen ja yhteiskunnallisen hyvän maksimoimiseksi, ylitse puolue- ja identiteettirajojen; on sallittua huomata olevansa väärässä

Ilman ääneenlausuttua, uskottavaa ja rehellistä vaihtoehtoa postmodernille taantumuksellisuudelle vapaa maailma tulee ajautumaan rakenteelliseen syöksykierteeseen Putinin hajoita-ja-hallitse -sodankäynnin seurauksena. Tämä siksi, että radikalismi ja kontrolli-yhteiskunta näyttäytyvät monelle lukkiutuneisuuden ja teeskentelyn ainoana vaihtoehtona. Kun homma ei toimi, yritetään pakottaa vanhaa ratkaisua vielä kovemmin. Postmodernien mielentilojen aikaansaama nihilismi on samalla tuottanut aatteettomia sotureitaan osaksi maailmanlopun kulttia, mikä näkyy niin jihadismissa kuin muissa taantumuksellisissa liikkeissäkin.

Jos haluaa ymmärtää miksi Trump, Brexit ja euroopan “äärioikeisto” ovat kokeneet nousuja, löytyy vastaus vilpittömyyden aistimuksesta. Vaikka näiden liikkeiden vilpittömyyden kokemus äänestäjissä olisikin aikaansaatu kyynisellä manipuloinnilla ja poliittinen linja olisi luonteeltaan taantumuksellista, se on mennyt läpi ja retorisesti menestynyt. Hillary Clinton ei vaikuttanut monesta vilpittömältä, vaan kyyniseltä taktikolta – liskolta. Bernie Sanders oli monen mielestä rehellisempi ja suorapuheisempi, vaikka hänen poliittiset ideansa olivatkin marginaalisia. Obamaa pidettiin myös suorapuheisena ja vilpittömänä, mihin hänen arvostuksensa on liittynyt.

Liberaalin, edistyksellisen demokratian kannattajat; tämä on nyt selviytymisstrategianne. Murroksessa häviävät ne, jotka jäävät aloilleen, eivätkä sopeudu. Meidän tulee tarjota uusi, aitoon rehellisyyteen ja yhteiseen todellisuuteen perustuva, tulevaisuusorientoitunut, rohkea ja osattomuuden lähteisiin puuttuva sosiaalisesti, taloudellisesti ja ympäristöllisesti kestävä liberaali vaihtoehto taantumuksellisuuden liikkeille ja lukkiutuneisuudelle. Eteenpäin emme pääse, ellemme kykene arvioimaan uusia argumentteja liittämättä ne menneisyyden argumenttien traumoihin. Yhteiskunta ei myöskään pysy kasassa ilman kompromisseja, mutta kompromissien tulisi silti olla hyviä. Ei oteta huonoa keskitietä, vaan tehkäämme uusi synteesi.

Toivon, että saitte viettää rauhallisen joulun ja uudenvuoden. Vuodesta 2017 näyttäisi nimittäin tulevan kummallinen ja hyvin polarisoitunut, mutta ehkei aivan sillä tavalla kuin tähän asti.

Vuosi 2017 on nimittäin uuden dialogin vuosi. Kaikki eivät kuitenkaan halua dialogia. Siksi vuodesta 2017 tulee samalla kytevän uuden kulttuurisodan alustus. Kulttuurisota tullaan käymään postmodernien ja metamodernien välillä. Valitkaa puolenne.

edit: Innostunut palaute synnytti Facebook-ryhmän