Miltä tuntuu tehdä työtä, joka tappaa ihmisiä, ja ehkä rikastuakin sillä? Kykeneekö suuryrityksen palkkaama ammattivalehtelija sulkemaan mielestään ne tieteelliset tosiasiat, joita vastaan hän päivätyössään taistelee? Jos tiede haittaa hyvää bisnestä, sitä vastaan kannattaa hyökätä.

Ainakaan pr-mies ja lobbaaja Marc Morano ei kanna vähäisintäkään huolta. Hän myöntää esittävänsä televisiossa usein tiedemiestä. Dokumentissa Merchants of Doubt Morano sanoo olevansa hupaisampi ja sarkastisempi kuin oikeat tiedemiehet.

Morano kertoo, että hänestä on hauskaa hyökätä toisten henkilöiden kimppuun. Keitä ne toiset ovat? Oikeita tiedemiehiä, jotka kertovat, kuinka ihmisen aiheuttama ilmastomuutos on johtamassa katastrofiin, jota vastaan vielä voitaisiin tehdä paljonkin. Morano pyrkii työkseen tekemään näistä tiedemiehistä pilaa. Hänen työnsä on aiheuttaa heille mahdollisimman paljon hankaluuksia ja vaivaa. Hän tuhoaisi heidän uransa, jos voisi, koska siitä hänelle maksetaan.

Morano lietsoo ihmisiä myös vihaamaan ja jakaa ilmastotiedemiesten sähköpostiosoitteita. Hänen työnsä seurauksena tiedemiehet saavat tappouhkauksia. Morano itse väittää, että hän itse suorastaan nauttii tappouhkauksista. Hänestä niiden lähettäminenkin on tervettä.

Morano on nauravainen mies. Voidaako sanoa, että hän on paha ihminen? Ainakin hän on läpeensä kyyninen, ahne ja määrätietoisesti auttaa turmenelemaan maapalloa. Kai siinä joku pahuuden kriteeri täyttyy.

Kyllä: Merchants of Doubt pistää vihaksi.

Kyllä: Merchants of Doubt pistää vihaksi. Tavallaan dokumentissa ei ole mitään uutta, mutta asiansa se esittää rauhallisesti, vaikuttavasti ja tyrmäävästi.

Ensin esitellään tupakkayhtiöiden valehtelemisen historiaa, ja sitten verrataan sitä ilmastomuutoskeskusteluun. Yhtäläisyydet ovat laajoja.

Tupakkayhtiöt tiesivät 1950-luvulla, että savukkeet aiheuttavat syöpää. 1960-luvulla niiden omissa, laajoissa ja erittäin tarkoissa tutkimuksissa kävi ilmi, että tupakka aiheuttaa sydänsairuksia ja että nikotiini on äärimmäisen riippuvuutta aiheuttavaa. Kaikkea tätä tietoa ne pyrkivät vielä vuosikymmenien ajan parhaansa mukaan kieltämään.

Suora valehteleminen olisi ollut monella tapaa liian riskialtista. PR-firma Hill and Knowltonilla kehiteltiin strategia epäilysten herättämisestä. Siitä tulee dokumentin nimi ”epäilyksen kauppamiehet”.

”Ehkä” tupakalla on terveysvaikutuksia - ”emme tiedä”. ”Saattaa olla”, mutta ”voi olla että ei ole”. ”Kaikki voi olla vaarallista, omenahillokin”, ja niin edelleen. Asia on, ja asia ei ole. Jokaikinen viivytetty päivä oli jokaiselle suurelle tupakkayritykselle jopa satojen miljoonien arvoinen. Jokaikinen päivä ihmisiä myös sairastui tupakasta tauteihin, joihin he tulisivat kuolemaan.

Ilmastokeskustelu oli 1980-luvulla vakavaa ja poliittiset vastavoimat yhdistävää. Vielä George H. W. Bushin aikaan 1980-luvun lopulla Valkoinen talo - siis republikaanipresidentin huomassa - myönsi ilmaston lämpenemisen vaarat. Ilmastouhkat ja kasvihuoneilmiö olivat todellisia puoluekannasta riippumatta.

"Manufacture doubt" Kuva: Rajoitettu käyttöoikeus, Yle Kuvapalvelu, kuvapalvelu@yle.fi

Fossiilipolttoaineteollisuus kävi vastataisteluun. Argumenttien lomaan tuli epäilys. ”Emme ole varmoja”, ”tarvitaan lisää todisteita”, ”kyllä tiede tämän ratkaisee”. Epävarmuutta lietsottiin. Kyse ei ollutkaan enää tosiasioista. Nyt piti jakaa ihmiset heimoihin.

Ilmastomuutosskeptikoiksi kutsutut tahot levittävät väitteitä, jotka eivät yksinkertaisesti pidä paikkaansa. Tiedeyhteisö on yksimielinen siitä, että ilmastomuutos on ihmisen aiheuttama. Tiede kuitenkin heivattiin helvettiin, ja asiasta tehtiin poliittinen ja ideologinen taistelu. Yhdysvalloissa ilmastoskeptikot käyttävät tismalleen samaa jargonia kuin Timo Soini Suomessa. Vihreiden arvojen puolustajat ovat ”kommunisteja”. Vuoden 2012 presidentinvaalikampanjansa aikana Soini väitti, ettei ihmisen osuudesta ilmastomuutokseen ole tietoa. Toiset kääntävät asian päälaelleen: jos lämpötila vähän nousee, jotkin maantieteelliset alueet ovat bisnesmielessä voittajia. Viime viikolla Anne Berner mehusteli, että arktisten alueiden sulaminen on Suomelle rahasampo.

Exxon Mobilen liikevaihto on yli 400 miljardia euroa vuodessa eli enemmän kuin pari kertaa Suomen bruttokansantuote. Merchants of Doubtin mukaan Exxon on rahoittanut yli kolmeakymmentä väärää tietoa levittävää organisaatiota. Nämä järjestöt ovat olevinaan riippumattomia ajatuspajoja ja instituutteja. Kun (amerikkalaiseen) mediaan halutaan keskustelua ilmastomuutoksesta, toisella puolella on tiedemies tutkittuine tosiasioineen ja toisella puolella usein hahmo, joka työkseen esittää vastaväitteitä - joskus hyvin aggressiivinen, kuten Marc Morano, joskus harkitsevaisemman oloinen.

Merchants of doubt Kuva: Rajoitettu käyttöoikeus, Yle Kuvapalvelu, kuvapalvelu@yle.fi

Eräs ilmastomuutosskeptinen tempaus oli levittää tutkijoilta varastettuja ja sopivasti asiayhteydestä irrotettuja sähköposteja, joiden perusteella vihjattiin koko ilmastomuutoksen olevan tiedemiesten salajuoni. Ei väliä, että vedätys osoittautui vedätykseksi: mediaan saatiin paljon epäilystä ja valmiiksi ilmastomuutospuheista ärsyyntyneiden mieleen vahvistusta siitä, että tiedemiehet ovat harhauttajia, jotka haluavat päästörajoituksillaan tuhota meidän elämäntapamme.

Kyse on juuri elämäntavasta ja mielikuvamarkkinoinnista. Ilmastomuutosta vastustava heimo haluaa pitää isot autonsa. Kierrättäminen on yäk, pihvi on parasta, luonto kyllä korjaa itseään ja niin edelleen. Valinnat ovat identiteettiä. Voi tuntua siltä, että oman V8-moottorin nokitöräys on se, minkä puolesta taistellaan, mutta tosiasiassa suurimpia kysymyksiä on se, mistä voimalaitokset saavat energiansa. Fossiilipolttoaineteollisuus pelkää menettävänsä rahaa, joten sen kanssa kilpailevista uusiutuvista energianlähteistä pitää luoda mahdollisimman huono kuva.

Samoin tupakkateollisuus sai pitkään myytyä mielikuvaa savukkeen tuomasta ja edustamasta vapaudesta. Mainosten Marlboro-mies oli enemmän kuin tupakan symboli. Hän oli oman itsensä herra, fantastinen ja myyttinen (amerikkalainen) oman tiensä kulkija. Mutta sitä tärkeämpää oli käsitys tupakanvastustajien halusta viedä tupakoitsijoilta jotain. Röökin vastustaja oli vapautta vihaava byrokraatti, ei suinkaan huolissaan tupakoinnin ja passiivisen tupakoinnin kiistattomista terveysvaikutuksista.

Tehdään pieni valhe, jolla peitetään iso valhe.

Tehdään pieni valhe, jolla peitetään iso valhe. Viedään huomio johonkin viihdyttävään, jolloin iso kuva jää huomiotta. Viivytystaistelu tuottaa paitsi teollisuudelle, myös lobbaajille mehevät tuotot.

Kun kysymyksiä ei käsitellä faktoista ammentaen, vaan lietsotuin tuntein, demokratia menee rikki. Asioista tulee elämäntapojen ja ideologian taistelua. Ideologioita pönkittävät suuryritykset ja poliitikot eri motiivein.

Epäilyksen, hajoittamisen ja silkan trollaamisen metodit ovat tosiaan tulleet myös politiikkaan. Suomessa kohkataan maahantulijoista ja pakolaisista samaan aikaan kun hallitus vie vähäosaisilta ja lapsiperheiltä. Hallituspuolueet lietsovat dosenttivihaa ja leikkaavat koulutuksesta. Perussuomalaiset nuoret hieroivat käsiään jaettuaan pillejään mielenosoituksessa: rasismin vastustajat puhalsivatkin rasistien pilleihin!

Ilmastodebatti on ikävä muistutus siitä, että ihminen ei halua muuttua. Muutoksesta vihjaaminenkin voi olla loukkaus, koska tämä olen minä, ja haluan vain vahvistaa sitä identiteettiä, joka minulla on. Tieteellinen totuus ei paina vaakakupissa. Jos kysymys kuuluu ”onko koko elämäntapani väärin?”, ainoa siedettävä vastaus on ”tiede on väärin!”.

Nilkuttaako riitelevä ihmiskunta hautaan? Merchants of Doubt onnistuu tuomaan myös positiivisen näkökulman. Tupakkateollisuus joutui myöntämään valheensa ja sai maksettavakseen jättikorvauksia. Siinä tosin meni 50 vuotta. Kuolleiden määrää ei ole edes mielekästä yrittää laskea.

Ilmastomuutos on jo käynnissä ja jossain määrin peruuttamaton, mutta sitä voisi hidastaa paljonkin. Korjausliikkeeseen ei ole viittäkymmentä vuotta aikaa, hyvä jos kymmentäkään.

Alati pahenevat myrskyt tappavat ihmisiä Yhdysvalloissa ja pitkälti nimenomaan niillä seuduilla, joissa pilkataan ajatusta ilmastomuutoksesta ja äänestetään ilmastomuutokselle nauravaa Donald Trumpia. Valtavia alueita maapallolta on lämpenemässä elinkelvottomiksi, ja se tarkoittaa ennennäkemättömiä pakolaisaaltoja.

Niinpä: ironista on se, että ne jotka eivät pidä kontrollista ja siksi vastustavat päästörajoituksia ikään kuin periaatteesta, tulevat kohtaamaan enemmän kontrollia kuin koskaan.

Vielä ironisempaa on, että juuri ne jotka aiheuttavat tilanteen, taistelevat kaikin voimin tiedon leviämistä ja siitä seuraavia rajoituksia vastaan. Exxon tienaa ilmaston lämpenemisestä, jonka sen pyrkinyt osoittamaan epäilyksen alaiseksi. Jääpeitteen ohennuttua se on ryhtynyt poraamaan Jäämerellä, arktinen poraus taas kiihdyttää ilmastomuutosta entisestään. Win-win -tilanne bisnesmielessä, kill-kill -tilanne moraalisesti.

Trump on vaalikampanjansa aikana sekä kutsunut ilmastomuutosta huijaukseksi että kieltänyt koskaan sanoneensa niin. Timo Soinin mukaan ilmastomuutos ei ole muuta kuin vallankäyttöä ja ihmisten syyllistämistä.

Maapallon tuhopolttajilla riittää pokkaa, ja Moranon kaltaiset ihmiset, harhautuksen ammattilaiset, tienaavat hyvin.