Toisen maailmansodan jälkeen Suomeen asutettiin lähes puoli miljoonaa evakkoa, joista osa oli ortodokseja. Esimerkiksi Laatokan pohjoispuolisen Raja-Karjalan väestöstä ortodokseja oli noin 38 000. Tutkijan mielestä virallinen historiankirjoitus ei ole kertonut heidän huonosta kohtelustaan.

"Ei täällä saa puhua kuin suomea." Opettajan lausahdus on painunut lähtemättömästi mieleen vilkkaalle karjalaispojalle Viktor Jetsulle, kun hän evakkolapsena kävi kansakoulua Varkaudessa sodan jälkeen vuonna 1945.

Evakkoon joutuneet joutuivat kohtaamaan paljon ennakkoluuloja ja saivat tottua myös nimittelyyn.

– Ryssittelyä me saimme kuulla, mutta en koe, että meitä olisi vihattu. Puhuimme karjalan kieltä ja se tietysti herätti muissa lapsissa ihmetystä.

Jetsulle on kuitenkin jäänyt tunne, että pohjimmiltaan erityisesti vanhempi väki ymmärsi todellisen tilanteen, miksi perhe oli joutunut lähtemään.

Varpu Mäntymäki / Yle

Viktor Jetsun isä haavoittui talvisodassa. Luoti, joka kaivettiin isän olkapäästä, on Viktorille äärettömän arvokas. Se on riipuksessa isän sotilaskuvan äärellä.

Evakon silmät kostuvat, kun hän muistelee, miten kovaa aika oli erityisesti äidille kolmen pienen lapsen kanssa.

– Isä haavoittui vielä toisen kerran ja menetti kämmenestään kolme sormea. Toinen evakkomatka toi perheen Heinävedelle ja sieltä Varkauteen. Lopullinen sijoituspaikka oli Rautalammilla, jonne isä rakensi uuden kodin.

Tutkija: Ryssittely oli keino sopeuttaa

Tutkijatohtori Heli Kananen on pohtinut vuonna 2010 julkaistussa väitöskirjassaan Kontrolloitu sopeutuminen -ortodoksinen siirtoväki sotien jälkeisessä Ylä-Savossa (1946 - 1959) (siirryt toiseen palveluun)siirtoväen saamaa vastaanottoa uusilla asuinsijoilla.

Ortodoksisuus oli sitä, että olet ryssä ja epäluotettava. Heli Kananen

Kanasen näkemys suomalaisten suhtautumisesta ortodoksiseen siirtoväkeen ja ortodoksiseen uskontoon on karu. Siirtoväen kaltoin kohtelusta ei ole julkisesti puhuttu. Myöskään evakot itse eivät juuri halua vielä tänä päivänäkään julkisesti kertoa asiasta.

– Ortodoksisuus oli sitä, että olet ryssä ja epäluotettava. Näin voitiin ajatella, vaikka rajakarjalaiset olivat yhtä lailla taistelleet sodassa ja vielä menettäneet omaisuutensa rauhanteossa.

Kananen perustaa näkemyksensä aikalaishaastatteluihin, jotka avaavat siirtoväen hyvän sopeutumisen kertomusta kiistävän kuvan sodan jälkeisen Suomen sosiaalisesta ympäristöstä, mihin siirtoväki asutettiin.

Siirtoväkeä pyrittiin sopeuttamaan uusien asuinseutujen yhteisöihin myös epävirallisen sosiaalisen kontrollin keinoilla, joita olivat muun muassa nimittely, häpäisy ja karjalaisten isänmaallisuuden kyseenalaistaminen.

Pilkkaamalla ortodoksien tapoja paikallisväestö pyrki hallitsemaan vieraita tulijoita. Aluksi siirtoväen joukko näyttäytyi massana, johon suhtautuminen oli toisenlaista, kunnes vuosien mittaan alkoi tulla henkilökohtaisia kontakteja, perustelee Kananen sosiaalisen kontrollin painetta.

Kananen toteaa, että tällaisen sosiaalisen sopeutumisen todellisuus myös kyseenalaistaa koko virallisen historian kuvan.

Sodan jälkeen oli voimakas tendenssi luoda yhtenäisyyttä ja tunne, että selvitään Neuvostoliiton kyljessä. Heli Kananen

– Rauhaan paluun kaudella ja myöhemminkin sotia seuranneina vuosikymmeninä oli ymmärrettävää ja välttämätöntä, että kiinnityttiin perhekohtaiseen ja kansalliseen selviytymiseen ja sen ympärillä kansaa yhdistäneisiin merkityksiin.

Sodan jälkeen oli voimakas tendenssi luoda yhtenäisyyttä ja tunne, että selvitään Neuvostoliiton kyljessä. Karjala-teemat olivat vaiettuja, Kananen pohtii historian kirjoituksen luomaa mustavalkoista kuvaa jälleenrakennuskauden Suomesta.

– Vaikka silloisissa olosuhteissa olisi luullut olevan kaikille selvää, miksi evakot tulivat, niin näin se ei kuitenkaan ollut. Närää herättivät evakkojen majoitus, huolto ja maanluovutukset. Lisäksi ortodoksisuus tarkoitti tuon ajan Suomessa käytännössä hyvän ja oikean suomalaisen vastakohtaa, kansallista ja kulttuurista epäideaalia, torjuttua identiteettiä, Kananen selittää.

Siirtokarjalaisperhe Maaningalla Yksityinen kokoelma

Aika häviää näyttelyssä

On alkutalvi 2017. Ryhmä maahanmuuttajia on tutustumassa Kuopion museossa näyttelyyn, joka esittelee siirtokarjalaisten ja heidän jälkeläistensä kokemuksia evakkoajasta ja sen jälkeen elämästä Savossa. Pop-up-näyttelyyn on koottu valokuvia ja esineitä evakkoajasta alueen karjalaisilta.

Huivipäinen musliminainen katsoo valokuvaa, joissa karjalaista siirtoväkeä on noussut junasta Suonenjoen asemalle välirauhan aikaan maaliskuussa 1940.

Kuvan äärellä ovat myös toisen polven siirtokarjalainen Marja Asikainen ja kuusivuotiaana Salmin Orusjärveltä evakkoon joutunut Viktor Jetsu. Yhteistä kieltä näillä museovierailla ei ole, mutta katseet kertovat, että pakolaisuuden tunne yhdistää.

– Meillä on ollut aiemminkin ihmisiä, jotka ovat joutuneet lähtemään kodeistaan ja täällä jo asuvia ihmisiä, jotka ovat kutsuneet heidät pöytäänsä tai pelänneet, pohtii museonjohtaja Merja Heiskanen yhtymäkohtia nykypäivän pakolaisuudessa.

Näyttely kertoo myös osaltaan siitä, että mitään puhdasta savolaisuutta ei sellaisena kuin se oli sata vuotta sitten enää ole, vaan se muuttuu ihmisten mukana.

– Elämä täällä kuuluu kaikille niille, jotka täällä asuvat ja se on osa heitä, korostaa Heiskanen.

Toisen polven siirtokarjalainen Marja Asikainen os. Naakka kuvailee perheen lähtöä ensimmäiselle evakkomatkalle.

Isä oli ollut rintamalla, kun lähtö Suojärven Leppäniemen kylästä tuli vuonna 1939. Marjan äiti oli matkustanut kahden pienen sisaruksen ja isovanhempien kanssa junalla Suonenjoelle.

– Äidillä oli vain patjapussi, jonka sisään hän oli laittanut valokuva-albumin ja lapsille jotain tavaraa. Kahden tunnin sisällä piti lähteä, muistelee Marja Asikainen.

Varpu Mäntymäki

Perhe sijoitettiin vanhaan pappilaan Vehmersalmelle. Jatkosodan alkaessa äiti palasi lyhyeksi aikaa takaisin suomalaisten sotilaiden polttamaan kotikylään Suojärvelle. Pystyssä kotitilasta oli vain sauna.

– Äiti ei pohjimmiltaan ollut katkera, hänellä oli niin luja usko Jumalaan, että tästä selvitään. Vaikka hän jäi nuorena leskeksi, hän kuitenkin koulutti meidät kaikki neljä lasta hyviin ammatteihin, hän oli sisukas karjalaisnainen.

Marja on syntynyt sodan jälkeen, mutta on kuullut äidiltään ja varsinkin ukiltaan karjalaisia tarinoita ja oppinut karjalan kielen.

– Ortodoksisuutta ei ole tarvinnut millään tavalla salata. Vaikka minulla oli paljon luterilaisia ystäviä, kaikki hyväksyivät ja pitivät minun ortodoksisuutta rikkautena. Perheen kautta olen saanut vahvan kulttuurisen identiteetin, herkistyy Marja Asikainen muistojen keskellä.

Kuvassa on talonpoika Mikko Naakka (Marja Asikaisen) ukki ja mummi Justina (Ustja) Leppäniemessä. Pikkupoika merimiespuvussa on Marjan isä Heikki (Feodor) praasniekkaan menossa. Kuva: Marja Asikaisen albumi

Arkkipiispa: "Todellisia rasistisia rikoksia"

Suomen ortodoksisen kirkon päämies arkkipiispa Leo kertoo saaneensa kuulla tuhansien siirtokarjalaisten muistoja toimiessaan Suomen ortodoksisen kirkon tehtävissä kaikissa hiippakunnissa. Muistot eivät ole kaikilla yhtä valoisia kuin Marja Asikaisella.

Arkkipiispa Leo pohtii, että vaikka juridisesti karjalaiset olivat samoja suomalaisia, heitä kuitenkin haukuttiin ja pilkattiin päivittäin.

– Silloin ei tunnettu sanaa rasismi, mutta oikeasti todellisista rasistisista rikoksista olisi voitu puhua. Eräskin ihminen kertoi, kun hänen perheelleen oli osoitettu paikka mihin tulla, niin sieltä tultiin ovella kirveen kanssa vastaan ja sanottiin voimasanoja käyttäen, että tästähän ette tule yli. Tämä on ehkä ääritapaus.

Arkkipiispa muistuttaa, että toki evakkoja kohdeltiin myös monin paikoin hyvin. Erityisen surullinen hän on kuitenkin siitä, miten asuttamisen yhteydessä moni joutui luopumaan ortodoksisesta uskostaan ja karjalan kielestä.

Sieltä tultiin ovella kirveen kanssa vastaan ja sanottiin voimasanoja käyttäen, että tästähän ette tule yli. Arkkipiispa Leo

Erityisesti Pohjanmaalla ortodoksit kohtasivat arkkipiispan mukaan proselytismin eli uudelleen käännyttämisen keskellä monet joutuivat luopumaan omasta uskostaan sen tähden, että halusivat päästä töihin. Oli töitä, joihin ortodoksi ei kelvannut.

Nykyisin puhutaan paljon käsitteestä kotouttaminen, silloin puhuttiin sopeuttamisesta.

– Virallisesti tarkoitettiin, että sopeutetaan läntiseen luterilaisuuteen ja siihen yhteiskuntaan, mikä täällä on, pohtii arkkipiispa Leo.

Hänen mukaansa evakkojen huono vastaanotto on asia, jota ei ole haluttu uskoa tai tunnustaa.

– Maailma on sellainen, kun tosiasioista julkisesti puhuu, on aina joku joka sanoo, ettei tuollaista ole ollut, ei tuo pidä paikkansa.

Sosiaalisen kontrollin luoma häpeä ja pelko näkyvät yhä

Ortodoksisen siirtoväen vaikeneminen sodan jälkeistä ajasta on tutkijatohtori Heli Kanasen mukaan hyvin perusteltua.

– Ei haluta, että tullaan taas kyseenalaistetuiksi ja syrjityiksi.

Esimerkkinä Kananen kertoo, miten hänen haastatteluissaan 30-luvulla syntynyt mies vetoaa siihen, että ei halua tulla julki kokemuksistaan, ettei hänen lapsensa kärsisi työpaikallaan. Lapsi on syntynyt 60-luvulla.

Tutkimuksen tarkoituksena ole ollut tuomita evakkoja vastaanottaneita. Jokainen kuitenkin ymmärtää, että syrjintä tuotti sotaa paenneille lisähaavoja. Heli Kananen

– Ihmiset ovat olleet yhteisön silmätikkuina ja epäiltyinä, eivät halua olla sitä enää missään muodossa. Syntyi ilmiö, jossa yksilötasolla koettu häpeä kumuloitui ryhmätasolla ortodoksien laajemmin kokemaksi huonommuudeksi, häpeäksi ja alemmuuden tunteeksi.

Tutkija Heli Kananen korostaa, ettei tutkimuksen tarkoituksena ole ollut tuomita evakkoja vastaanottaneita.

– Mutta jokainen kuitenkin ymmärtää, että syrjintä tuotti sotaa paenneille vain turhia lisähaavoja, eikä ainakaan helpottanut sopeutumista uuden asuinseudun yhteisöön. Tarkastelemalla menneisyyden syrjintää ja katsottuamme näin suomalaisuutta ja itseämme peiliin voimme rakentaa nykypäivän maahantulijoille aivan toisenlaisen lähtökohdan sopeutumiselle, jos vain niin haluamme, Kananen summaa.

Koulupoikien kolmas sota

Anastasia, Viktor ja Aleksanteri Jetsu, Saarijärvi Makku kansakoulu v. 1940 Viktor Jetsu

Karjalaiset pyrittiin asuttamaan uusille alueille aina kyläkunnittain. Viktor Jetsun kotikylän Salmin Orusjärven ja Uusikylän evakot saivat tontteja Rautalammilta. Neliökilometrin alueelle rakennettiin lähekkäin kymmenkunta taloa.

– Harva se ilta kokoonnuttiin jonkun perheen luokse ja muisteltiin sodan kokemuksia ja mikä ihaninta, vanhemmat "pagizivat" omalla karjalan kielellä, Viktor herkistyy.

Viktor Jetsu muistelee vielä leikillisesti, miten talvisodan ja jatkosodan jälkeen käytiin koulupoikien kesken vielä kolmas sota Rautalammilla. Tulokkaat olivat päättäneet tehdä ryssittelystä lopun.

– Tapeltiin oikein kunnolla. Me karjalaispojat ajoimme savolaispojat Turkkilanvuoren takana olleen hyppyrimäen laskupaikalle Syväjärveen ja pidimme heitä vedessä vyötäröä myöten muutaman kymmenen minuuttia. Sitten neuvoteltiin rauhansopimus ja kavereina kaulatusten sieltä tulimme pois. Tätä olemme muistelleet naurussa suin usein aikuisiällä tavatessamme.

Sydämen kodit: Siirtokarjalaiset ja heidän jälkeläisensä Savossa -näyttely on esillä Kuopion museossa (siirryt toiseen palveluun).

Artikkelia päivitetty 7.12.2017 klo 11.46: täsmennetty ortodoksien määrää ja tietoa välirauhan ajasta on muutettu jatkosodan alkuun.