Sitä olen viime aikoina miettinyt, että kuka täällä loppu viimeksi kantaa korttaan mihinkään yhteiseen kekoon? Tarkoitan nyt isossa kuvassa – kyllä minä arjessani näen ihmisten olevan myös hyviä toisilleen. Mutta kun ottaa vähän laajemman näkökulman, niin yhtäkkiä näyttää siltä, että kukaan ei ole valmis luopumaan omastaan.

Yritysjohtajien keskipalkka on noussut keskimäärin 40 000 euroa. Siis suurin piirtein yhden työntekijän vuosipalkan verran. Samaan aikaan näiden yritysjohtajien edustajat vaativat yhteiskuntasopimusta, jossa työntekijöiden palkkoja pitäisi mielellään pienentää mahdollisimman paljon. Onhan se nyt itsestään selvää, että ei tällaisina aikoina yritysten pitäisi lähteä palkitsemaan johtoa tuollaisilla summilla. Siis jos joku isompi yhteinen hyvä yhtään kiinnostaa.

Nyt vaadittaisiin parempaa pelisilmää ja rohkeaa uudistumista. Työntekijöiden pitäisi saada edustus yritysten hallituksiin. Kun työn muodot muuttuvat, jyrkkä jako palkkatyöhön ja omistajiin murtuu. Matalat hierarkiat ja avoimuus tuovat luottamusta, jota kovan kilpailun keskellä tarvitaan.

Samaan aikaan ay-johto vastustaa kaikkia leikkauksia, mutta toimii itse kylmällä kapitalistin logiikalla. Se rakentaa verovapailla jäsenmaksuilla säätiöitä ja vuokra-asuntojättiläisiä, jotka korottavat vuokria, joiden tuotoista ”yleishyödyllinen” järjestö ei tietenkään maksa veroja. Ay-liikkeellä ei silläkään ole halua antaa mitään signaalia jouston varasta, kun on kyse sen omasta omaisuudenhoidosta.

Eipä sillä, että veroja haluaisi kovin moni muukaan maksaa. Pieni mutta varakas joukko suomalaisia on aktiivisesti verosuunnitellut yhtiöitänsä Panamalle ja toisaalla Portugaliin lentävät koneet notkuvat vauraiden taxfree-eläkeläisten ylipainosta.

Kaikki nuo esimerkit koostuvat tietysti yksittäisten ihmisten päätöksistä, joita tehdessä harva ajattelee, mikä olisi hyväksi Suomelle. Sehän olisi naurettavaa – niin nykyään kai ajatellaan. Mutta mitä jos Suomea ei ajattele ylevästi isänmaana, vaan suomalaisina! Siis joukkona ihmisiä, sattumalta yhdessä aika karuissa olosuhteissa – tulisiko silloin mieleen, että mitäs jos yritetään yhteistyötä?