Saharan tiedetään olleen 5 000–10 000 vuotta sitten vihreä ja rehevä, ei maailman kuivimpiin alueisiin kuuluva hiekka- ja kallioaavikko, jollaisena se nykyisin ulottuu poikki Pohjois-Afrikan.

Tutkijoiden yleisin käsitys on, että Sahara alkoi aavikoitua, koska maapallon radassa tapahtui hienoinen muutos, joka vähensi Pohjois-Afrikan sateita. Eteläkorealaisen Soulin kansallisen yliopiston arkeologi David Wright haastaa tuon teorian. Hänen mukaansa aavikoitumisessa on ihmisten kädenjälki.

Hän vertaa muutosta niin Itä-Aasian monsuunisadealueen kutistumiseen kuin Euroopan luonnon- ja ilmastonmuutoksiin, joissa ihmisillä on ollut osansa. Samoin on voinut käydä myös Saharalle, hän sanoo.

Hän uskoo, että Saharan maaperästä on porattavissa paljon todisteita teorian tueksi: kauan sitten kuivuneisiin järviin on tallentunut muistoja niin kasveista kuin ihmisten toiminnasta. Arkeologien, ekologien ja ilmastontutkijoiden yhteistyöllä voidaan laatia aavikoitumisesta malli, hän sanoo.

Vihreän Saharan järvissä polskivat jättiläiskalat

Afrikan kostealla kaudella Saharassa oli jopa sellaisia kasveja, joita nykyään tavataan Kongon sademetsissä. Vihreä Sahara sopi kodiksi suurillekin eläimille. Kivikauden kalliomaalauksissa on krokotiilejä, norsuja ja kirahveja.

Myös ihmisille alue oli mitä suotuisin. Toisin kuin monilla muilla seuduilla, heidän ei tarvinnut vaihtaa asuinpaikkaa, vaan he saivat lähiympäristöstään kylliksi ruokaa keräilemällä ja kalastamalla.

– Yksi ravinnon päälähteistä olivat niilinahvenet, 150-kiloiset jättiläiskalat, jotka pystyivät elämään Saharan valtavissa järvissä, Wright kertoo Frontiers-tiedelehtiperheen blogissa (siirryt toiseen palveluun).

Aloittiko maanviljelys noidankehän?

Wright tutki arkeologisia todisteita ajalta, jolloin nyky-Saharan alueella alettiin ensi kertaa harjoittaa maataloutta. Hän vertasi löytöjen kertomaa pensaikkojen leviämiseen, ensi merkkiin alueen aavikoitumisesta.

Hän totesi, että noin kahdeksan tuhatta vuotta sitten, neoliittisella kivikaudella, Niilin ympäristöön ilmestyi maatalousyhteisöjä ja ne levittäytyivät kohti länttä. Samassa aikataulussa alkoivat edetä myös pensaikot, Wright kertoo.

Myös tuli synnytti uudenlaista ympäristöä.

Kun viljelemisen rinnalle luonnon tasapainoa rapauttamaan tuli myös karjankasvatus, kasvillisuus väheni entisestään ja paljastunut maanpinta heijasti yhä enemmän auringonvaloa. Se puolestaan vaikutti ilmasto-olosuhteisiin niin paljon, että sateet heikkenivät, Wright päättelee.

Tuloksena oli noidankehä: mitä vähemmän sateita, sitä vähemmän kasvillisuutta; mitä vähemmän kasvillisuutta, sitä enemmän heijastavaa maanpintaa. Lopulta ilmiö levittäytyi koko nykyisin Saharana tunnetulle alueelle, Wright päättelee.

Myös tuli oli hänen mukaansa keskeinen tekijä uudenlaisen ympäristön synnyssä. Kotieläimiään suojelevat ihmiset käyttivät tulta villieläinten karkottamiseen ja hävittivät kasvillisuutta myös siten, hän selittää.

Wright etsii sopeutumisen mallia myös meille

Wright korostaa, ettei Saharan menneisyyden tutkiminen ole tiedettä pelkästään esihistoriallisen tiedon halusta. Hänen mukaansa Saharalla on olennaista kerrottavaa siitä, miten ekologista tasapainoa muuttanut ihmiskunta selviää kuivissa olosuhteissa.

Tilastot osoittavat, että edessämme on väistämättä ankara ilmastonmuutos, joka panee luonnon kovalle koetukselle, hän sanoo.

– Ihminen on kehittynyt miljoonia vuosia sopeutumalla muuttuviin ilmasto-oloihin. Olemme viime kädessä hyvin luova ja kekseliäs laji, joka on sopeutunut selviämään ilmastonmuutoksista, Wright sanoo optimistisesti.

Tutkimus on luettavissa Frontiers in Earth Science (siirryt toiseen palveluun) -lehdestä.