Luin tai oikeastaan kuuntelin Björn Wahlroosin kirjan ”Kuinkas tässä näin kävi?”. Olin ensin ajatellut skipata koko kirjan, mutta Sixten Korkman kehui sen alkuosaa, joten päätin kuunnella.

Sixten oli oikeassa. Kirjan ensimmäinen puolisko on todella hyvä ja analyyttinen taloushistoria sodanjälkeisestä Suomesta. Opin paljon.

Se alkoi sotakorvauksilla ja neuvostokaupalla. Oli minulle uusi asia, että idänkaupan säännöt pakottivat suomalaisen teollisuuden tehottomaan omavaraisuuteen. Vaihtokauppaan kelpaisivat vain tuotteet, joiden kotimaisuusaste oli korkea. Siksi kaikki piti tehdä itse, vaikka olisi ollut järkevä käyttää ulkomaisia alihankkijoita ja erikoistua itse siihen, missä on hyvä. Niin muualla tehtiin.

Idänkaupan seurauksena Suomesta tuli maa, jossa ei kannattanut tehdä eikä tehty mitään hevosta pienempää. Ruotsi on saattanut maailmalle monta menestyvää kulutustavarabrändiä ja Suomi halpaa bulkkia. Luulisi, että näin syrjäisen maan ei logistisista syistä kannattaisi erikoistua kilohinnaltaan halpaan tuotantoon, jonka kuljettaminen on kallista.

Suomen Pankin kummallisesta rahapolitiikasta Nalle tekee minusta suoranaisen paljastuksen. Minä olen aina ihmetellyt, miten joku saattoi olla niin pöhkö, että ajaa Suomen syvään lamaan pönkittämällä liki 20 prosentin koroilla epärealistista markan arvoa. Nalle kertoo keskustelleensa valuuttapolitiikasta Suomen Pankin Markku Puntilan kanssa. Tämä oli sanonut, että tarkoitus on pakottaa työmarkkinat uudistumaan suuren laman uhalla ja luopumaan muun muassa työehtosopimusten yleissitovuudesta. Pakko ei onnistunut vaan lamaan mentiin ja syvään. Ja pakkodevalvaatioon.

Jos tuo on totta, koko Suomen Pankin politiikka asettuu outoon valoon. Puhuisin lähes maanpetoksesta. Oliko tällä myös pankkivaltuusmiesten ja muun muassa Harri Holkerin ja Kalevi Sorsan siunaus, vai eivätkö he ymmärtäneet, mitä olivat tekemässä ja siunaamassa?

Nalle on selvästi valmistautumassa eläkepäiviinsä, koska hän tekee toisenkin paljastuksen. Tai ei se oikeastaan mikään paljastus ole. Hän huomauttaa, että vuotisia verokalentereita lukiessa ei pitäisi katsoa keitä siellä on vaan keitä siellä ei ole. Hän itsekään ei ole enää, koska asuu Ruotsissa. Hänen mukaansa aika paljon hänenlaisiaan on siirtänyt omaisuutensa ja tulonsa ulkomaille. Tämä tietysti pienentää Suomen tuloeroja, mutta…

Piketty on oikeassa siinä, että tulojen tasaus edellyttäisi globaaleja toimia.

Kirjan loppuosa ei todella ole yhtä hyvä, mutta on ominta Wahlroosia. Siinä Nalle julistaa, että työelämän jäykkyydet, yleissitovuus (joista hän muistaa mainita, että siitä päätettiin SAK:n kannan vastaisesti. Minäkin muista Niilo Hämäläisen paasanneen televisiossa, että tämän on porvareiden vihonviimeinen juoni ammattiyhdistysliikettä vastaan, kun samat edut saa kuulumatta liittoon) ovat vieneet maan taloudenturmioon.

Nalle huomauttaa aivan oikein, että poliittinen johtajuus on Suomesta kadonnut. Hän syyttää siitä puoluekentän pirstoutumista ja esittää ratkaisuksi vähemmän suhteellista vaalitapaa, esimerkiksi kolmen hengen vaalipiirejä.

En ole varma, johtaisivatko Nallen lääkkeet taloudelliseen menestykseen, mutta siinä hän on oikeassa, ettei tämä maa ole teollisuusmaana enää alkuunkaan kilpailukykyinen. Kilpailukykyä ei kannata mitata palkkatasoja vertaamalla vaan katsomalla, mihin yrityksen investoivat ja mihin eivät. Suomeen ei investoida juuri mitään. Tällä menolla teollisuus maasta hiipuu pois. Talouskasvuahan maassa ei ole ollut kymmeneen vuoteen, mitä nyt ihan viime aikoina vähän ja ohimenevästi.

Onhan se vähän surullista, että Suomi on taantumassa pelkäksi raaka-aineiden tuottajaksi tuottamaan sellua ja metalleja, jotta muut voisivat jalostaa niistä arvokkaita tuotteita. Euroopan Japanista Euroopan Kongoksi.

Suomelle Wahlroos näkee menestymismahdollisuuksia digitaloutena, mutta huomauttaa, ettei tämä duunaria paljon lohduta. Digitalouden suuria tuloja voi olla myös vaikea verottaa, koska korkeita veroja pääsee pakoon muuttamalla maasta – tässä Wahlroos puhuu kuin kokemusasiantuntija.

Aika pessimistisen kuvan Wahlroos luo Suomen taloudellisesta tulevaisuudesta. Pessimismin perusteista on vaikea löytää aukkoa. Niitä löytyy kyllä hänen esittämistään lääkkeistä.

Tästä aiheesta tekisi mieli jatkaa ja pohtia, mitä mahdollisuuksia taantuvalla Suomella on ylläpitää nykyistä taloudellista tasa-arvoa.

On tietysti mahdollista huolehtia ennen kaikkea henkilökohtaisesta taloudellisesta turvallisuudesta ja tyytyä nykyiseen tai tästä ehkä vähän laskevaan elintasoon ja elää siihen tyytyväisenä. Toisen vaihtoehdon mukaan hyväksytään joustamavammat työmarkkinat ja sen mukana suuremmat taloudelliset riskit ja saada keskimäärin parempi elintaso.

Minusta pitäisi hyväksyä suuremmat palkkaerot ja tasata tuloeroja täydentävillä tulonsiirroilla. Tämä siis eräänlaisena kotimaisten työpaikkojen subventiomallina, mutta se onkin sitten toisen jutun arvoinen asia.