Muistathan tämän: Hame korviin metsikössä - naisen paras ase karhua vastaan on pyllistys

Naisen ei tarvitse karhua pelätä, sillä hänellä on hätistimet aina mukanaan. Tuire Punkki

Riitta Raatikainen

Hollolassa tiistaina seikkaillut karhu herätti huolta alueen asukkaiden keskuudessa. Poliisi lopetti arvaamattomasti käyttäytyneen karhun tiistai-iltana.

ESS:ssä kerrottiin toissa vuonna, miten kansanperinne neuvoo naisia, jotka kohtaavat karhun. Alla oleva suosittu artikkeli on alun perin julkaistu 4.7.2015.

---

Marjastuskauden lähestyessä moni arastelee metsään menemistä, sillä karhuja liikkuu ja asustaakin lähes kaikkialla Suomessa. Suomalaisen kansanperinteen mukaan naisten on kuitenkin turha olla huolissaan. Aikuinen nainen pystyy näet häätämään karhun pois pienellä kikalla, nostamalla hameen ylös tai laskemalla housut alas ja näyttämällä karhulle pyllyään.

Perimätieto todistaa, että naisen paljaan takamuksen nähdessään karhu nostaa tassut silmilleen ja kääntyy pois riippumatta siitä, mitä sukupuolta se itse on. Harva kuitenkaan tietää, miksi karhu ei kestä katsoa naisen intiimejä paikkoja vaan lähtee mieluummin käpälämäkeen.

Suomen kansanuskon tutkijan, dosentti Risto Pulkkisen mukaan ilmiötä selitetään usein karhun häveliäisyydellä. Todellisuudessa syyt löytyvät syvältä esivanhempiemme ajattelusta.

Siinä missä karhua ennen pidettiin eläimistä väkevimpänä, sekä ruumiilliselta että henkiseltä energialtaan suurimpana, naisen tuonpuoleisesta tuleva energia oli karhun maagista voimaakin suurempi. Naisen, samoin kuin miehen, energia tiivistyi sukupuolielimiin.

Pulkkinen kertoo, että naisen haaraväliä kutsuttiin joskus karhuksi. Kun kaksi karhua kohtasi, naisen karhu oli väkevämpi.

- Ääh pois karhu miu karhui tielt, tiä on syönt jo monta miestä!, komensi karjalainen mummo ennen metsässä vastaan tullutta mesikämmentä.

Risto Pulkkisen mukaan ajattelutapa selittää myös monet karhun varalta tehdyt taiat. Savossakin oli vielä 1900-luvun alussa tapana, että kun karjaa laskettiin keväällä ensimmäisen kerran ulos navetasta, navetan ulko-oven tai karjakujan päällä seisoi emäntä hame päällä ja ”vippasi omaa vettään” eläinten päälle. Naisen energian uskottiin suojaavan lehmät pedoilta, niin karhuilta kuin torvihänniltä eli susiltakin.

Paikoin naisenergian hyödyntäminen vietiin vieläkin pidemmälle. Muun muassa Pohjois-Karjalaan kehittyi aikoinaan erityinen karhunpyllyttäjien ammattikunta. Kun karhu uhkasi laidunta, karja voitiin suojata värväämällä väkevä nainen seisomaan takamus paljaana petoa häpäisemässä.

Jos jaksoi pyllyttää vuorokauden, sai karhun pysymään vuoden poissa. Totena kerrotaan tarinaa naisesta, joka pyllytti haaskalla kokonaiset kolme vuorokautta.

Kaikille karhun pelottelu pyllyttämällä ei kuitenkaan sovi. Suomalainen tarinankerronta varoittaa raskaana olevia ja varsinkin poikalasta odottavia naisia välttämään kaikkia kontakteja karhun kanssa. Hedelmällisessä iässä olevien kannatti ylipäätään pitää varansa.

- Karhu saattoi sekaantua jollain tavalla suvunjatkamiseen ja pyrkiä jälleensyntymään naisen jälkeläisessä, Risto Pulkkinen kertoo.

Karhu saattoi myös vaurioittaa syntymätöntä poikalasta, jotta tästä ei kasvaisi uutta karhunkaatajaa.

Heikkoverisellä, ruumiiltaan ja varsinkin mieleltään hauraalle ihmiselle, karhun väki oli aina vaarallista. Samuli Paulaharjun sata vuotta sitten Kuhmossa tallentama tieto kertoo, karhussa on metsännenää. Jos löhöluontoinen ihminen säikähtää karhua, silloin metsännenä tarttuu ja alkaa vaivata ihmistä. Vaivasta ei pääse kuin tietäjän avulla.

Kahden vahvan, naisen ja karhun, energiat eivät oikein mahtuneet samalle tontille. Siksi naisilla ei ollut asiaa karhunmetsästykseen, ja miesten piti ennen jahtiin lähtöään harjoittaa ankaraa selibaattia. Jos sen rikkoi, oli pyynti pilalla. Naisesta tarttunut näkymätön väki karkotti helposti saaliin, mutta saattoi myös suututtaa karhun niin, että metsästäjä pääsi hengestään tai ainakin mielenterveydestään.

Jahtia seuranneissa karhun peijaisissakin naisten piti pysytellä taka-alalla. Koska karhun henki oli kuolematon, se olisi tapettunakin kyennyt yhä hedelmöittämään herkän naisen.

Karhun kuolemattomuus liittyy sekä sen taivaalliseen syntyperään että koko vanhan kansanuskon lävistäneeseen käsitykseen tämänpuoleisen ja tuonpuoleisen likeisyydestä. Peijaisten jälkeen karhun luut olikin tapana palauttaa metsään. Kallo ripustettiin honkaan, lähemmäksi taivasta.

Sinne, vahvan karhun kovaan kalloon, saattoi ennen karkottaa vaikka kesäyskän. Kaavilla kerrottiin, että röhä lähtee, kun vain nousee karhunkallohonkaan ja rykii siellä. Kalloa ei saa koskea, mutta siihen pitää sylkäistä kolme kertaa samalla kun lukee loitsun.