Siitä, että on itsekin ollut teini, on harvinaisen vähän apua siinä vaiheessa, kun oma lapsi tulee murrosikään.

Eihän se silloin ennen tällaista ollut. Miksei kukaan kertonut, että teini-iässä leppoisan lapsen persoonallisuus voi muuttua täysin? Kuka on tuo sähisevä raivotar tai huppariinsa piiloutunut nuori mies, jota ei kiinnosta mikään.

Psykologi, tietokirjailija ja vanhemmuuden tutkijana tunnettu Keijo Tahkokallio kiertää vanhempainilloissa puhumassa yläkouluikäisten vanhemmille siitä, mitä teinin päässä tapahtuu murrosiässä ja mitkä ovat vanhempien tehtäviä myrskyävän nuoren vierellä.

Tahkokallio myöntää, että vanhemmuus on kuin onkin nykyisin vaikeampaa kuin ennen. Hänen mukaansa vanhemmat ovat sen itse osittain myös aiheuttaneet.

Pauliina Jaakkola/Yle

Auktoriteettiasemasta luovuttu

Tahkokallio perustelee vanhemmuuden vaikeutumista sillä, että elämän meno on kovin erilaista kuin ennen. Muutama kymmenen vuotta sitten ihmisillä oli vielä hyvin samanlaisia käsityksiä kasvatuksesta ja ainakin suurin piirtein mentiin samojen sääntöjen mukaan.

– Nykyään on hyvin erilaisia tyylisuuntia ja myös lasten maailma on hyvin erilainen. Kaikki tämä tavaroiden ja herkkujen paljous… Sillä tavoin tämä on aivan uusi tilanne kuin aikaisemmin.

Vanhemmat tai opettajat eivät ole lapsille enää sellaisia auktoriteetteja kuin ne ennen olivat. Tahkokallion mukaan aikuiset ovat itse vapaaehtoisesti halunneet luopua auktoriteettiasemasta.

– Siitä luopuminen on sillä tavalla ymmärrettävää, että auktoriteetin pitäminen on tullut vaikeammaksi kuin aikaisemmin. Se on mielestäni tosi huono valinta.

Onko se valinta?

– Ihmiset eivät ehkä huomaa, että se on. He eivät tietoisesti huomaa tekevänsä valintaa, koska tekevät niin kuin kaikki muutkin.

Takana on Tahkokallion mukaan uskomus, ettei auktoriteetteja kuuluisi olla. Ajatellaan, että kasvatuksen pitäisi perustua demokratiaan.

– Että lapset ja aikuiset olisivat samassa asemassa päätöksen teon suhteen. Näin ei voi olla - tai siitä seuraa todella ikäviä asioita.

Pettymyksiin pitäisi siedättää

Ihminen alkaa harjoitella pettymysten sietämistä jo lapsena. Tai ainakin niin pitäisi tapahtua. Niin mukavaa kuin olisikin siivota vastoinkäymiset ja turhautumista tai pettymystä aiheuttavat asiat pois lapsen tieltä – se on karhunpalvelus.

– Sellainen tietyllä tapaa löysä vanhemmuus, jossa lapset voivat mielitekojensa mukaan valita lapsuudessa ja nuoruudessa erilaisia asioita, johtaa siihen, että pettymysten sietokyky heikkenee, Tahkokallio sanoo.

Mutta onko ”löysä vanhemmuus” syynä siihen, että teini-ikäisillä tuntuu olevan enemmän ja isompia ongelmia? Tahkokallio sanoo, ettei aiheesta ole tutkittua tietoa, mutta koulukyselyt kertovat omaa kieltään.

"Elämän tavalliset murheet satuttavat suhteettoman paljon: masennutaan ja menetetään elämänhallinta pienten vastoinkäymisten takia. Niin kuin esimerkiksi se, että koulussa on töitä. Ei sen kuuluisi masentaa." Keijo Tahkokallio

Yläkouluikäisille, lukiolaisille ja ammatillisten oppilaitosten oppilaille tehtyjen kyselyjen perusteella tiedetään, että uupumus ja masennukseen viittaavat oireet ovat lisääntyneet. Tahkokallion mukaan se juuri viittaa siihen, ettei siedätystä ole tapahtunut riittävästi.

– Elämän tavalliset murheet satuttavat suhteettoman paljon: masennutaan ja menetetään elämänhallinta pienten vastoinkäymisten takia. Niin kuin esimerkiksi se, että koulussa on töitä. Ei sen kuuluisi masentaa, Tahkokallio puhisee.

Hän pahoittelee, että elämän kanssa kamppailua ja vaikeuksien voittamista ei nähdä tärkeänä. Lasten annetaan päättää ja valita itse mitä haluaa tai mitä ei halua.

– Tärkeänä nähdään vaan se, että voidaan järjestää lapsen ja nuoren elämää myötähyssyyn, että ei tarvitsisi kohdata ikäviä asioita.

Aivojen kehittyminen selittää murrosiän myrskyjä

Vapaa kasvatus, auktoriteettien puute tai mikään muukaan ei yksistään selitä sitä, miksi pettymysten sietäminen on teinille hankalaa.

Keijo Tahkokallio selvittää, että myös murrosikäisen aivot ovat kovassa myllerryksessä.

Aivojen keskellä oleva emotionaalisiksi aivoiksi kutsuttu alue ärhäköityy hormonituotannon aktivoituessa 11–12 -vuotiaana ja tulee neurologisessa mielessä valmiiksi 14–15 -vuotiaana.

– Samanaikaisesti tarvittaisiin hillintäsysteemejä, jotka kehittyvät aivojen etuotsalohkossa, mutta se alue on vielä siinä iässä hyvin kehittymätön ja sillä ei pysty hillitsemään.

Tahkokallion mukaan hillintäsysteemi, eli aivojen etuosa tulee valmiiksi vasta 25–30 -vuotiaana, mutta riittävän hyväksi jo parikymppisenä.

Emotionaalisen ärhäkkyyden ja hillinnän epäsuhta on siis se, mihin nuoret tarvitsevat ulkopuolisia hillitsemissääntöjä ja aikuista. Tahkokallio korostaa, että juuri tässä vaiheessa tarvitaan ”niitä kuuluisia pelisääntöjä”. Lisäksi olisi tärkeää, että vanhemmilla ja koululla ne olisivat yhdenmukaiset.

Murrosikä myös kestää pidempään ja Tahkokallion mukaan sekin on yksi syy siihen, miksi vaihe tuntuu nykyisin hankalammalta. Aikaväli, jolloin omat instrumentit eivät riitä hillitsemään tunteita, on pidentynyt.

– Siinä ollaan aikaisemmin alttiita niille hölmöyksille, joita murrosikäinen tekee, ilman että oma sisäinen hillintä on vielä muodostunut. Sekin tekee myös murrosikäisen vanhempana olemisesta hieman tuskallisempaa kuin aikaisemmin.

Lovisa Viinikka / Yle

Kyky kestää pettymyksiä määrittää loppuelämää

Niin vaikeaa kuin pettymysten sietämisen harjoittelu onkin, on se Tahkokallion mukaan hyvin tärkeä ja jopa ihmisen loppuelämää määrittävä asia.

– Tästä on hyvin vakuuttavaa tutkimusnäyttöä. Mikään muu ei ennusta elämässä menestymistä yhtä hyvin kuin se, miten hyvä kontrolli lapselle syntyy omien tunteiden suhteen.

Tahkokallion mukaan hyvällä sietokyvyllä varustetut nuoret menestyvät siis elämässään paremmin, kaikilla mahdollisilla mittareilla mitattuna.

Lapset syntyvät erilaisina, eikä kaikilla ole yhtä hyvät lähtökohdat sietää ikäviä tunteita. Tutkimuksista kuitenkin tiedetään, että sietokykyä voi kasvattaa. Ja kyvyn vahvistuessa ennuste paranee.

– Tämä on asia, joka tapahtuu ydinperheessä, missä lapsi elää lapsuutensa ja pitkälle nuoruutensa. On se oma perhe tai sijaisperhe tai muu. Se tapahtuu likeisessä vuorovaikutussuhteessa ja sitä ei voi ulkoistaa.

Miten vanhempi voi tukea teiniä?

Teinin lohduttaminen ei ole ihan yhtä yksinkertaista kuin pienemmän lapsen.

– Yleisesti ajatellaan, että kun lapsi on pulassa tai hänellä on murheita – niin aikuinen lohduttaa. Mutta sehän ei olekaan niin yksinkertaista, kun murrosikäinen ei halua että isä tai äiti lohduttaa.

Tahkokallion mukaan sen vuoksi sitä merkittävämmäksi tulee, miten vanhempi toimii tällaisessa vuorovaikutustilanteessa.

– Pitää olla rohkea niiden tunteiden edessä: oli ne sitten masennuksen tunteita tai räiskyntää tai huutoa, jopa solvaavien sanojen käyttöä. Silloin tarvitaan tunnerohkeutta, eikä saa häiriintyä tunteiden tasolle itse.

Tahkokallion mukaan aikuisen itsehillinnän menettäminen on erittäin huono malli teinille.

– Jos lapsi on vihainen tai pettynyt tai maailma kaatuu päälle – ja aikuinen on pettynyt siihen käytökseen – silloin lapsikin kohtelee omaa pettymystään huonosti. Juuri tällainen estää pettymyksen sietokyvyn syntymistä.

Tahkokallio muistuttaa, että lapsuudessa ja nuoruudessa oppiminen tapahtuu omia vanhempia jäljittelemällä. Vahva aikuisuus on turva kasvavalle lapselle. Aikuisen pitää olla tunteiltaan vahva ja kestää toisen kiukku.

– Se on turvatekijä, että aikuinen suhtautuu rohkeasti, että elämä on tämmöistä, se pitää vain kestää. Minä aikuisena kestän sen, että sinulla on tuollaisia tunteita.

Vanhemman vastuu

Moni vanhempi miettii teinin kanssa takutessaan, että onko itse mahdollisesti aiheuttanut ongelmat olemalla tai olematta tietynlainen. Tahkokallio vahvistaa, että vanhemmilla on suuri vastuu – mutta ei sekään ulotu ihan kaikkeen.

– Vanhempien osuus liittyy tunteiden hallintaan, tunteiden säätelytaitoon – muuten kohtalo ja elämä heittää kuinka heittää.

Hänen mukaansa se on kuitenkin se merkittävä ydin.

– Sen voisi kiteyttää tähän pettymysten sietokykyyn. Kun se on kunnossa, vanhemmat ovat tehneet sen, mikä vanhemmuuteen kuuluu.