Sipilägate eli Terrafame-uutisoinnista alkanut julkinen keskustelu pääministeri Juha Sipilän Yleen kohdistamasta painostuksesta ei ollut yksittäistapaus vaan oire Ylen kroonistuneesta sairaudesta, kuuluu Jussi Erosen, Jarno Liskin ja Salla Vuorikosken kirjan keskeinen viesti.

Palomuuri poliitikkojen suuntaan vuotaa, poliitikkojen rahoitusruuvi tuntuu toimittajien arjessa ja yhteiskunnan valtaapitäviä koskevien uutisten kohdalla Ylessä on muita korkeampi julkaisukynnys.

Julkisen sanan neuvoston päätökset liitteineen lukeneelle ja Terrafame-uutisointia seuranneelle Ylegate ei sisällä uutispommeja. Sen sijaan se antaa talven tapahtumille kontekstin.

Kirja piirtää vuodesta 2007 tähän päivään ulottuvan ajallisen kaaren, jossa lomittuvat kertomukset organisaatiouudistuksesta ja vallanpitäjiä koskevan journalismin kasvavasta varovaisuudesta sekä monien Yle-journalistien turhautumisesta tiukkaan ja raskaaseen johtamiseen.

Kehityksen alkupisteeksi kirjoittajat nimeävät vuoden 2009 Silminnäkijä-ohjelman Matin talot ja niin sanotun lautakasauutisoinnin, joka suututti pääministeri Matti Vanhasen, tulehdutti välit keskustaan ja tuotti Ylen sisään puheen ”vastuullisesta” ja ”reilusta” journalismista.

Kirjan keskeisen väittämän mukaan juuri lautakasajupakalla perusteltiin organisaatiouudistus, jossa suomenkielisen uutis- ja ajankohtaistoiminnan kaikki päätösvalta keskitettiin yhdelle henkilölle: Atte Jääskeläiselle.

”Lautakasa johdatti häntä urallaan eteenpäin ja laajensi hänen valtaansa”, todetaan kirjassa, joka kuvaa 2010-luvulla toteutetut organisaatiouudistukset ei tehostamiseksi vaan puhdistukseksi. ”Attentaatissa” aiempi uutis- ja ajankohtaisohjelmien monipaikkainen rakenne siivottiin yhden vastaavan päätoimittajan alaisuudessa toimivaksi linjaorganisaatioksi.

A-Studion uudistusten ja Ajankohtaisen Kakkosen lakkautuksen myötä Yle tarjoaa vähemmän toimitettuja, tutkivia juttuja ja enemmän studiokeskusteluja ja ”kevytjournalismia”.

Ylegate-kirjassa esiintyy nimillä kirjoittajien ohella työtovereita, julkisuudessa Ylen journalistista linjaa ja organisaatiota kritisoineita toimittajia sekä Ylestä muihin medioihin lähteneitä.

Kirjassa nimetään myös ne pomot – Jääskeläinen, Riikka Venäläinen, Riitta Pihlajamäki ja Lauri Kivinen – jotka eri yhteyksissä ovat kuitanneet Yleen kohdistuneen arvostelun leimaamalla kriitikkojen työn laadultaan riittämättömäksi.

Vastineeksi Ylegaten kirjoittajat piirtävät kokemuksensa ja lähteidensä kautta kuvan Ylestä johtaja- ja palaverihelvettinä, josta puuttuu uutisnälkä ja jossa journalistinen johto ei puolusta toimittajiaan ulkoisen paineen edessä vaan jossa uutiset jauhautuvat muruiksi tai haudataan pomojen ”ketjuohjauksessa”.

Keskustaa lähellä olevaa Nuorisosäätiötä koskeva uutisointi kuten myös Juha Sipilän omistukset ovat toistuvia 2010-luvun kipukohtia.

Ylegate-kirja antaa ymmärtää, että yhdessä, moniportaisessa linjaorganisaatiossa ja siihen istutetussa tulkinnassa ”vastuullisesta” ja riskejä kaihtavasta journalismista Yle ei pysty toteuttamaan demokratiassa olennaista vallan vahtikoiran rooliaan. Kun palomuuri poliitikkoihin vuotaa, keskeiseksi kysymykseksi nousee poliitikkojen – ei kansalaisten – luottamus Yleen.

Jos juridiset pohdinnat, mielikuvien ennakointi ja varovaisuus suhteessa poliitikkoihin ohjaavat journalistista harkintaa, lukijassa herää kysymys, josko sinänsä yleistävä ja epäanalyyttinen nimitys ”valtamedia” on sittenkin Ylen osalta oikeutettu.

Mäenpään raportti antaa hyvää sivustatukea Ylen tauti -kuvaukselle.

Tiukasti toimittajien näkökulmassa pitäytyvässä kirjassa kaikuu legendaariseen Tamminiemen pesänjakajiin (1981) rinnastuva halu paljastaa journalistiseen kulttuuriin pesiytynyt sairaus, Ylen tauti. Syndrooman koko kuvan hahmottamiseksi vaaditaan kuitenkin laajempi, myös poliitikkojen roolin huomioon ottava selvitys.

Hyvää sivustatukea Ylegate-kirjan tautikuvaukselle antaa eilen julkistettu professori Olli Mäenpään laatima Ylen journalistista päätöksentekoprosessia koskeva arviointiraportti, joka sekä toistaa JSN:n esittämän kritiikin päätösvallan luovuttamisesta toimituksen ulkopuolelle ja pääministerin painostukseen taipumisesta että peräänkuuluttaa maan tavan murtamista.

Mäenpään mukaan Ylen riippumattomuudesta tulisi säätää laissa, jotta yhteiskunnallisen ja poliittisen toimintakulttuurin muutos edistyisi ja voitaisiin irtautua ”maan tavasta, joka suhtautuu varsin neutraalisti suoraan vaikuttamiseen”.

”Valtiovalta, järjestöt tai taloudelliset toimijat eivät saa puuttua Ylen journalismiin”, kirjoittaa Mäenpää – ja voi vain odottaa, miten vaikealta tämä kuulostaa poliitikoista, jotka itsepintaisesti puhuvat Ylestä omana radionaan.

Niin Ylegaten kuin Mäenpään raportin – ja aiemmin JSN:n Ylen Terrafame-uutisointia koskevien ratkaisujen – lukeminen onkin kuin ryhtiliikkeeseen osallistumista. Niissä kaikissa on periaatteellisuutta, joka haastaa sekä suomalaisen viestintäpolitiikan sulle-mulle-konsensusperinteen että poliittista ohjausta korostavan Ylen hallinto- ja valvontamallin.

Ylegate ja Mäenpään raportti osoittavat, miten merkittävästi toisistaan poikkeavia näkemyksiä on olemassa siitä, millaiseksi journalismin tehtävä tulkitaan ja miten julkisen palvelun uutis- ja ajankohtaisohjelmien uutiskriteerit mahdollisesti poikkeavat muiden medioiden vastaavista.

Siinä missä Ylen johto Jääskeläisen johdolla aktiivisesti brändää yhtiötä ja sen ”reilua ja tasapuolista” journalismia kaupallisista medioista erottuvaksi totuuden airueeksi ”postfaktuaalisena” aikana, langettava JSN-päätös, Ylegate ja Mäenpään raportti kuvaavat kohtia, joissa Ylen riippumattomuus menetetään ja varovaisuus kääntyy vallanpitäjien suojeluksi.

Näkemyserot journalismin tehtävistä ovat suuria ja periaatteellisia, eikä kysymyksistä selvitä lakeja säätämällä. Niistä keskustelemista ei toivottavasti myöskään jätetä poliitikoille. Journalistien ammattikunnan, tutkijoiden ja kansalaisten on kannettava vastuunsa.

Kirjoittaja Anu Koivunen on mediatutkija, joka on virkavapaalla Tukholman yliopistosta ja työskentelee Helsingin yliopistossa.