Kalevalan kokoaja Elias Lönnrot kirjoitti tutkijan otteella talteen kaikki runot, mitä hän keruumatkoillaan kuuli. Kaikkia säkeitä ei siveyssyistä Kalevalaan kuitenkaan painettu. Runot ovat silti edelleen tallessa.

Vuonna 1828 Suomea lähti kiertämään nuori lääkäriksi opiskeleva Elias Lönnrot. Hänen tavoitteenaan oli kerätä talteen kansanrunoutta ja samalla edistää suomen kieltä.

Lääkärinä, tutkijana ja toimittajana hän suhtautui keruumatkoihinsa tieteellisesti ja kirjoitti talteen kaiken kuulemansa:

Hei lempi, heräjä lempi

tämän piian pillun päälle,

tämän lapsen lantehille,

tämän peipposen perälle.

Nouse kiihko kiimasuosta,

häkärä häjyn perästä,

tallista orihin kiihko,

tamman kiihko tanhuvasta.

Lemmenloitsut toivat naisille parempaa naimaonnea

Lempi tarkoittaa Lönnrotin keräämissä runoissa kahta asiaa: toisaalta naisen kunniallisuutta ja hyvää mainetta, toisaalta naisen ruumissa olevaa maagista voimaa, eli tietynlaista seksikkyyttä.

Folkloristiikan professori Lotte Tarkka tuntee kalevalaiset säkeet ja niiden merkitykset.

– Loitsuteksteissä kutsuttiin, käskettiin ja vaadittiin naisen lempeä tulemaan kaukaakin, kuten taivaasta tai naapuripitäjästä. Lempi saattoi olla joko sellaista, mitä nainen pyrki saamaan itselleen tai sitten se voitiin käsittää miehen sukuelimiksi, joita kutsuttiin paikalle suuressa määrin.

Loitsuissa käytettin paikoin hyvinkin roisia kieltä:



Tule jo kyrpäjen kuningas,

paljaspää papurokallen,

pane kyrvät kyntämään,

kivekset kilisemään

nahkapallit naukumaan,

päästä kyrvät kytkyistä,

karvavarret kahleista.

Sensuroituja käsikirjoituksia säilytettiin vuosikymmeniä "kaikkein pyhimmässä"

Roiseimpia runoja ei sopinut painaa Kalevalaan siveyssyistä.

Vuosikymmenten ajan näita ”seksirunoja” säilytettiin Suomalaisen kirjallisuuden seuran takahuoneessa, paikassa, jota kutsutaan ”kaikkein pyhimmäksi”.

Folkloristit ja muut tutkijat tiesivät näistä runoista ja pääsivät niihin tutustumaan, mutta runoista ei ole koskaan julkaistu kattavaa kokonaisteosta.

Joskus runoja on julkaistu kuitenkin sensuroituina kirjoittamalla osa sanoista lyhennettynä, kuten p---u tai k---ä.

Suomalaisen kirjallisuuden seuran arkistonjohtaja Lauri Harvilahden mukaan sensurointi oli luonnollista ja spontaania kulttuuriperinnettä.

– Ihan eri asia on ”hihittelykulttuuri”, joka näihin on myös liittynyt. Ehkä tämäkin on ihan luonnollista: heijastaahan se moraalin rikkomisen jännittävyyttä ja suorastaan mielihyvää. Mikään inhimillinen ei ole perinteentutkijalle kuitenkaan vierasta, kuten ei perinteiselle kulttuurillekaan.

Jutun säkeet ovat otteita runosta ”Lemmen nostaminen”, kerätty Kiteeltä tai Ilomantsista vuonna 1828. (SKS/Kansanrunousarkisto)



Runoja voi hakea SKVR-tietokannasta käyttäen haluamiaan hakusanoja, kuten ”lempi”.

Kirjoittaja: Paavo Häikiö