Postilaatikossa odottava kirje verottajalta esiintyy monen amerikkalaisen painajaisunessa. Se on yksi harvoista poliittisesti jakautunutta kansaa yhdistävistä kokemuksista. Kauhukokemuksista. Iästä, sukupuolesta, puoluekannasta ja elämänkatsomuksesta riippumatta.

IRS on pelätty ja jopa vihattu kirjainyhdistelmä, joka nöyristää itsevarman sankarinkin. IRS tulee sanoista Internal Revenue Service ja tarkoittaa liittovaltion verottajaa.

Verotus on taas kerran tärkeä teema kongressivaaleissa, jotka pidetään marraskuussa. Republikaanit vaativat verojen alasajoa eikä yksikään demokraatti toivo ainakaan niiden korottamista.

IRS on Yhdysvaltain yhteiskunnan tukipilareita, jota poliitikot eivät kuitenkaan halua tukea. Viime vuoden lähes 11,5 miljardin dollarin budjetti oli liian pieni 80 000 työntekijän virastolle, joka huolehtii yli 300 miljoonan ihmisen valtion veroista.

Verottajan tietojärjestelmä petti huhtikuussa pahimpaan mahdolliseen aikaan veroilmoitusten jättöpäivänä. Tuo päivä on muutenkin koko vuoden ruuhkaisin netissä, mutta nyt verosivut olivat kaiken kukkuraksi alhaalla 11 tuntia. IRS:n oli pakko siirtää veroilmoitusten takarajaa vuorokaudella.

Tutkinta osoitti, ettei syynä ollut kyberhäirintä, vaan se, mistä IRS:n viime syksynä eronnut pääjohtaja John Koskinen oli jo vuosia varoittanut: Viraston IT-järjestelmä oli vanhanaikainen ja viallinen. Kongressi myönsi tämän jälkeen pitkin hampain 3,9 miljardia dollaria verottajan IT-järjestelmien uusimiseksi.

IRS:llä tuntuu olevan muitakin vaikeuksia. Viime kuukausina on varoitettu IRS:n nimissä toimivista sähköposti- ja puhelinhuijareista.

Löysin postilokerostani IRS:n kirjeen. Tunnistin sen heti aidoksi, sillä oikea veroviranomainen lähestyy asiakastaan vain paperikirjeellä.

Pelästyin. Oliko minulle nyt tapahtunut se, mitä yhdysvaltalaiset eniten kammoavat, olinko joutunut verosyyniin? Minä, viaton suomalainen!

Kirjeen mukaan Yhdysvaltain viime vuoden veroilmoitustani ei voida käsitellä ennen kuin olen todistanut henkilöllisyyteni. Se pitäisi tehdä mahdollisten henkilötietovarkauksien estämiseksi. Soitin kirjeessä mainittuun numeroon.

20 minuutin odotuksen jälkeen vahvalla etelän korostuksella puhunut naisvirkailija esitti minulle peruskysymyksiä osoitteestani, sosiaaliturvatunnuksestani ja muista henkilöllisyyteni todistavista seikoista, minkä jälkeen hän jätti minut kymmeneksi minuutiksi linjalle odottamaan koneellisen analyysin tulosta.

Analyysin tulos oli negatiivinen.

Sain käskyn mennä IRS:n paikallistoimistoon todistamaan henkilöllisyyteni. Minun tuli saapua paikalle 15 minuuttia sovittua aikaa aiemmin mukanani printattu veroilmoitus ja kaikki mahdolliset asiakirjat, joilla voin todistaa itseni tuon veroilmoituksen tekijäksi.

Toimisto oli K-kadulla, ei Washingtonin kuuluisassa lobbarikorttelissa, vaan koillisosan K-kadulla. Toisella puolella kaupunkia 1980- ja 90-luvun crack-sodan näyttämöllä, entisessä murhakorttelissa.

Verovirasto IRS:n pääkonttori Washingtonin keskustassa. Kirjeenvaihtaja Mika Hentusta ei kutsuttu tänne, vaan laitakaupungin verotoimistolle, joka sijaitsee aiemmin rikollisuudestaan tunnetulla alueella. Jim Lo Scalzo / EPA

Sisään pääsi vain metallinpaljastimen läpi. Jäin heti kiinni, sillä olin unohtanut reppuni sivutaskuun mokkulan, vaikka ohjeissa nimenomaan käskettiin poistamaan elektroniset laitteet ennen läpivalaisua.

Avarassa odotushallissa oli kolmea seinää vasten sermejä, joiden takana virkailijat istuivat.

Kaikki muut ulkomaalaisilta näyttävät asiakkaat olivat latinoja. Odotin vuoroani pitkään. Viimein kovaääninen kuulutti vuoronumeroni sermin numero kymmenen luokse.

Virkailija pyysi vetämään sermin liukuoven perässään kiinni. Hän oli rauhallinen afroamerikkalainen mies, joka tarkasteli veroilmoitustani pitkään verraten tuomani kopion lukuja huolellisesti tietokoneensa näytöllä oleviin.

Hänen sermiinsä oli kiinnitetty Martin Luther King juniorin, Malcolm X:n, paavin ja muiden suurten ajattelijoiden mietelauseita, joita en jännitystilassa pystynyt painamaan mieleeni. Lisäksi sermissä oli kuva nuoresta koripalloilijamestarista, joka oli ilmeisesti hänen tyttärensä.

Lopulta hän pamautti näppäimistönsä enteria, nosti katseensa minua kohti ja teki yllättävän kysymyksen.

– Millainen Suomi on tähän vuodenaikaan?

– Mitä tarkoitatte, änkytin.

– Olen matkustanut eri puolilla Eurooppaa, mutta en kotimaassasi. Aion tehdä sen vielä.

Kävimme muutaman minuutin mittaisen vapautuneen keskustelun Suomesta. Virkailija kertoi lähtiessäni, että tällaisia henkilöllisyystarkastuksia on alettu tehdä aiempaa enemmän. Mikäli minulla olisi veroihin liittyvää kysyttävää, voisin ottaa milloin vain yhteyttä paikallistoimistoon.

Hän karkotti IRS-pelkoni. En pelkää enää mitään.