Kulttuurien terveyserojen kiistäminen on hyvinvoinnin ja tasa-arvon este.

Tieteiskuvitelman kauhuskenaariossa HI-viruksesta syntyy uusi mutaatio, HIM. Kantamuotoaan katalampi HIM toimii kuin HIV, mutta lisäksi se muovaa uhrinsa aivot pysyvästi hyperseksuaalisiksi. Suojaamaton irtoseksi muodostuu HIM-tartunnan saaneiden identiteetiksi, jonka kyseenalaistaminen koetaan äärimmäisenä loukkauksena. Tartunnan saaneet uskovat olevansa elämänsä kunnossa, eikä mikään vakuuta heitä edes jonkin viruksen kantajaksi. HIM-positiiviset vetoavat oikeuteensa harrastaa seksiä kaikkien halukkaiden aikuisten kanssa ja yhteisöityvät vaatimaan syrjintätuomioita kaikista heidän kansanryhmänsä vapauksia rajoittavista toimista.

HIV:in tahallisia levittäjiä on Suomessa rangaistu ankarimmilla lain sallimilla tuomioilla. Mutta mitä tapahtuu, jos viruksen levittämisestä tuleekin kantajiensa keskeisin kulttuuri-identiteetti, johon uhritkin tartunnan saatuaan samaistuvat?

Vihiä vastauksesta antaa psykologi Steven Pinkerin menestyskirja The Blank Slate, jossa hän lainaa antropologi Donald Symonsia (vapaasti suomennettuna) näin: "Kuvittele, että vain yksi ihminen maailmassa sieppaisi kauhuissaan vastaan kamppailevan, kirkuvan pikkutytön, silpoisi hänen sukuelimet saastaisella terällä ja parsisi haavan kiinni niin, että vain pieni aukko jäisi virtsalle ja kuukautisille. Tällöin kiisteltäisiin ainoastaan siitä, miten ankarasti tekijää rangaistaisiin ja olisiko kuolemanrangaistus riittävä. Mutta kun miljoonat ihmiset tekevät saman, teosta tulee yhtäkkiä arvostettua kulttuuria, jota jotkut länsimaalaiset moraaliajattelijat, jopa feministit, alkavat puolustaa." Esimerkiksi Germaine Greer on kirjassaan The Whole Woman kuvannut sukuelinten silpomiskieltoa "hyökkäykseksi kulttuuri-identiteettiä vastaan".

Voiko HIM:ille kuvitella hedelmällisempää leviämisalustaa kuin yhteiskunta, jonka kyseenalaistamattomana perusarvona on kulttuurirelativismi, kaiken kulttuurin samanarvoisuus?

Kulttuurirelativismi näkyy myös psykiatrian häiriömääritelmissä. Määritelmän mukaan mitkään sellaiset uskomukset eivät ole harhoja, jotka saman kulttuuriyhteisön muut jäsenet tavallisesti hyväksyvät todeksi. Psykiatrian mukaan vakavasta harhaluuloisuushäiriöstä kärsivä voi siis parantua vakuuttamalla riittävän monta ihmistä uskomaan samoihin harhoihin, jolloin yksilön sairaudesta tulee heidän muodostamansa yhteisön kulttuuria.

Erinomaisessa kirjassaan Moraalinen maisema Sam Harris esittää keskustelun, jonka hän kävi korkea-arvoisen, presidentti Obaman neuvonantajaksi nimitetyn tieteen eettisten kysymysten asiantuntijan kanssa:

Asiantuntija (AT): Mikä saa sinut kuvittelemaan, että tiede pystyisi ylipäätään sanomaan, että naisten burkhapakko on väärin?

Sam Harris (SH): Koska ajattelen, että oikeassa ja väärässä on kyse lisääntyvästä tai vähentyvästä hyvinvoinnista ja että on ilmeistä, ettei ole hyvä hyvinvoinnin maksimoinnin strategia pakottaa puolet väestöstä pukeutumaan burkhaan ja pieksää tai tappaa heidät, jos he kieltäytyvät.

AT: Mutta sehän on vain sinun mielipiteesi.

SH: Hyvä on… Yksinkertaistetaan asiaa. Jos löytäisimme kulttuurin, joka rituaalinomaisesti sokeuttaisi joka kolmannen lapsen siten, että hänen silmänsä kirjaimellisesti kaivettaisiin päästä syntymähetkellä, olisitko silloin samaa mieltä siitä, että tämä kulttuuri vähentäisi inhimillistä hyvinvointia tarpeettomasti?

AT: Se riippuisi siitä, miksi he tekisivät sen.

SH [vetäen hitaasti kulmakarvoja takaraivoltaan]: Sanokaamme, että heidän syynsä olisi uskonnollinen taikausko. Heidän pyhissä kirjoituksissaan Jumala sanoo: "Joka kolmannen on kuljettava pimeydessä".

AT: Silloin ei voitaisi mitenkään sanoa, että he olisivat väärässä.

Kulttuurirelativismi elää vallan korkeimpia portaita ja akateemisten norsunluutornien ylimpiä kerroksia myöten. Ja kenties elinvoimaisimmin juuri siellä: "On oltava erittäin oppinut ollakseen noin väärässä", kuten Nobel-palkittu fyysikko Steven Weinberg on asian ilmaissut.

Kukaan ei kiistä, että yksilöt eroavat terveydeltään. On yhtä ilmeistä, mutta vaiettua ja kiistettyä, että myös kulttuurit eroavat terveydeltään. Kun harhaluuloisuushäiriöstä kärsivä onnistuu keräämään itselleen joukon seuraajia, hän ei yhtäkkiä parane vaan sairaus leviää yhteisön epidemiaksi. Vaikka virallisen määritelmän mukaan harhoista kärsivätkin nyt vähemmistöön jääneet epäilijät, todellisuudessa se on kulttuuri joka sairastuu.

Kulttuurien terveyserojen myöntäminen ei suinkaan tarkoita, että oma kulttuurimme olisi tervein tai kehittynein, tai että vieraaseen kulttuuriin tulisi suhtautua ennakkoluuloisesti – puhumattakaan kenenkään vierasta kulttuuria edustavan ihmisen vihaamisesta. Ihmisestä voi pitää, jopa rakastaa, vaikka olisi hänen kanssaan täysin eri mieltä.

Kulttuuri-ilmiöiden terveys täytyy arvioida tapauskohtaisesti. Alkukantaisissakin kulttuureissa on joitain hyviä puolia, jotka voivat olla huonommin sivistyneimmissä kulttuureissa. Tämän tosiasian ei kuitenkaan pidä antaa sokeuttaa kokonaisuuden arviointia. Kulttuurirelativistien väitteistä huolimatta on selvää, että esimerkiksi omaa kulttuuriamme vaivaava, aikuisten omaehtoinen sukuelinten ja muun kehon turhamainen leikkely ei ole tuhoisuudessaan mitenkään samaa suuruusluokkaa kuin satojen miljoonien lasten tahdosta riippumaton leikkely.

Mitä sitten tarkoitetaan, kun julistetaan että "kaikki ovat samanarvoisia"? Mitkä kaikki? Juomavesi on arvokkaampaa kuin jätevesi, elollinen arvokkaampaa kuin eloton, demokratia arvokkaampaa kuin tyrannia, tieto arvokkaampaa kuin luulo ja tiede arvokkaampaa kuin huuhaa. Kaikki ajatukset eivät ole samanarvoisia. Kaikki kulttuuri ei ole samanarvoista. Sen sijaan tavoiteltava ihanne on se, että kohtelemme kaikkia ihmisiä samanarvoisina riippumatta siitä, miten arvokkaita heidän ajatuksensa ovat. Vasta jos ajatukset muuttuvat vaarallisiksi teoiksi, yksilön vapautta täytyy yleisen hyvinvoinnin turvaamiseksi rajoittaa oikeustoimin.

Olivatpa ajatukset ja muut kulttuuri-ilmiöt omia tai vieraita, niihin kannattaa suhtautua kuin elimistönsä bakteereihin: osa on hyödyllisiä, jopa elintärkeitä symbiontteja, osa harmittomia matkakumppaneita ja osa taas haitallisia ja suorastaan vaarallisia loisia.

Ensimmäinen askel sairaan kulttuurin parantamisessa on sama kuin sairaan ihmisen parantamisessa: ongelman avoin tunnustaminen.