Ilmasto mitään lämpene, talvihan on pirun kylmä. Kaikki, mikä tulee luonnosta, on terveellistä. Paasto puhdistaa kuonat elimistöstä. Ihmisten välillä on suuria rotueroja. Lihavat ovat laiskoja.

Tällaisia ja monenlaisia muita yksioikoisia päätelmiä ja kestämättömiä uskomuksia löytyy fiksuiltakin ihmisiltä. Ne eivät hevin karise, vaikka tiede saisi selville mitä. Siihen on luonnollinen syy.

– Analyyttinen ajattelu on elämän säilymisen kannalta toissijainen ajattelumuoto. Se on liian hidasta, jotta se pitäisi hengissä, sanoo arkiajattelun tutkimusryhmän johtaja Marjaana Lindeman Helsingin yliopiston psykologian laitoksesta.

Sisältö jatkuu mainoksen jälkeen

– Ihminen ei ole luontaisesti rationaalinen olento, vahvistaa sähköpostitse Bristolin yliopiston kokeellisen psykologian professori Bruce Hood, joka on kirjoittanut aihetta sivuavan teoksen Supersense: Why We Believe in the Unbelievable.

Sisältö jatkuu mainoksen alla

Analysointi ei pidä hengissä

Esivanhempiemme piti vikkelästi päätellä, mitkä asiat olivat vaarallisia, mitkä turvallisia, mitkä yhdentekeviä. Tähän tarpeeseen kehittyi intuitiivinen ajattelu, joka luokittelee asioita salamannopeasti samankaltaisuuden perusteella ja kytkee ilmiöitä yhteen sen nojalla, mitkä tapahtumat seuraavat toisiaan.

Evoluutiobiologit Kevin Foster Harvardin yliopistosta ja Hanna Kokko Helsingin yliopistosta osoittivat taannoin Proceedings of the Royal Society B -julkaisussa, että meille on ollut evolutiivista etua taipumuksesta yhdistää syy ja seuraus heppoisinkin perustein.

Esihistorialliset ihmiset saattoivat esimerkiksi yhdistää heinikon kahinan saalistajaan ja piiloutua aina äänen kuullessaan. Useimmissa tapauksissa kahinan aiheutti tuuli, mutta jos lauma leijonia oli tulossa, oli piileskelystä valtava hyöty.

Vasta kun elämä monimutkaistui, intuition rinnalle kehittyi tietoinen, rationaalinen ajattelu. Automaattiset pikapäätelmät palvelivat esivanhempiamme kuitenkin niin hyvin, että luovimme niiden varassa arjessamme edelleen.

– Ihminen saattaa olla vaikka kuinka hyvin koulutettu ja älykäs, mutta hänellä voi silti olla vääriä käsityksiä todellisuudesta, Marjaana Lindeman sanoo.

Toimivuus totuutta tärkeämpää

Intuitiivinen arkiajattelu vie helposti harhaan, koska se ei vaivaudu punnitsemaan edes pohjatietojensa totuusarvoa.

– Arkipäivän ajattelu ei suinkaan tähtää totuuden etsimiseen, vaan sille riittää, että löytyy jokin ratkaisu, Marjaana Lindeman sanoo.

Todellisuudesta intuitio ei kerro mitään varmaa, koska se luottaa omiin silmiin ja omakohtaisiin kokemuksiin. Jos peilistä näkyy, että naamassa kukkii finnejä sen jälkeen kun on napostellut suklaata, on helppoa vakuuttua siitä, että suklaa on finnien syy. Finninaama ei voi eikä välitäkään tietää, että useimpien muiden iho näyttää suklaan syömisen jälkeen samalta kuin ennenkin ja finnit aiheuttaa ilmeisesti jokin muu.

– Intuitiivinen ajattelu on suoraan sidoksissa siihen, mitä näemme, kuulemme, haistamme, maistamme ja tunnemme. Siksi sellaiset tieteelliset tutkimustulokset, jotka ovat ristiriidassa aistihavaintojemme kanssa, saavat suurta vastustusta osakseen, Lindeman sanoo. Kopernikuksen väitteet aurinkokunnan heliosentrisyydestä kaikuivat kuuroille korville, koska jokainen näki itse, että Aurinko kiertää Maata eikä päinvastoin.

Arjen mittakaava rajallinen

Silmät voivat nähdä väärin, aistimme eivät havaitse kaikkea, ja henkilökohtaiset kokemukset ovat yksittäisiä ja tulkinnanvaraisia. Siksi tiede tekee päätelmiä havainnoista vasta kun havainnot on toistettu ja vahvistettu eri tutkijoiden tekeminä, eri menetelmin ja eri koehenkilöin.

Tiede katsoo laitteineen ja metodeineen myös niin kauas arkitodellisuutemme ulkopuolelle, että maallikon on vaikea saada otetta.

– Tiede tuntuu arjestamme käsin käsittämättömältä – ja siksi merkityksettömältä, sanoo akatemiaprofessori Ari Sihvola Aalto-yliopistosta. Hän esitelmöi Tieteen päivillä 2011 arjen ja tieteen aallonpituuksista.

– Tiede etääntyy arkikokemuksesta vielä lisää, koska se operoi yhä suurempien ja pienempien yksikköjen parissa. Aistihavaintomme sen sijaan eivät muutu miksikään.

Arkikokemuksen mittakaava on alun perinkin kapea. Millimetrin voi vielä nähdä, mutta mikrometrejä ei, nanometreistä puhumattakaan. Ihmisen palkka pyörii ehkä tuhansissa, kun tieteessä käytetään miljardeja ja biljoonia. Autolla taitamme enintään satoja kilometrejä, kun taas tähtitiede tutkii valovuosien etäisyyksiä, Sihvola vertaa.

Luottamus ratkaisee

Usein tieteellinen tieto on suorastaan intuition vastaista ja siksi vaikea sulattaa, Bruce Hood kiteyttää. Hänen mukaansa kummituksetkin käyvät arkijärkeen paremmin kuin esimerkiksi fotonit.

– Henget esitetään universaalisti jonkinlaisina läpikuultavina henkilöhahmoina, joten ne on helppo kuvitella mielessään. Valon rakennetta sen sijaan on äärimmäisen vaikea hahmottaa.

Miksi minä en sitten usko kummituksiin, mutta uskon, että Cernin LHC-törmäyttimessä vilistää protoneita – siitä huolimatta, että ymmärrykseni fysiikasta on pahasti vajavainen?

– Luulen, että siihen vaikuttavat oppiminen ja luottamus tieteelliseen prosessiin. Testitulokset istuvat hienosti alkeishiukkasista esitettyihin malleihin. Sen sijaan yksikään koe ei vahvista aaveiden olemassaoloa, Hood vastaa.

Valmiit säännöt kelpaavat

Kuinka paljon nojaudumme intuitioon tai analyyttiseen ajatteluun, riippuu yksilöstä, tilanteesta ja kulttuurista. Joillakin ihmisillä toinen ajattelutapa on hallitsevampi kuin toinen, joillakin ne esiintyvät yhtä voimakkaina, Marjaana Lindeman sanoo.

Arkijärkeilyä tutkinut Kalifornian yliopiston poliittisen psykologian professori, The Not So Common Sense -teoksen kirjoittaja Shawn Rosenberg sanoo tulostensa osoittavan, että ehdoton valtaosa ihmisistä ajattelee lineaarisesti eli päättelee asioita yksinkertaisen luokittelun ja syy-seuraussuhteiden avulla.

– Päättelyketju on varsin yksinkertainen. Jos uskon, että X:n aiheuttaa Y, niin aina kun näen Y:n, oletan, että sitä seuraa X tai jos näen X:n, niin otaksun, että sitä edelsi Y, Rosenberg selittää sähköpostissaan.

Lineaarinen ajattelija nojaa useimmiten yhteen kategoriaan tai sääntöön, jonka avulla käsillä olevaan kysymykseen saa jotakin järkeä. Yleensä hän on omaksunut ne toisilta ihmisiltä tai ne ovat muuten juurtuneet kulttuuriin.

– Henkilökohtaiset kokemukset tulkitaan valmiiden kategorioiden ja sääntöjen kautta. Tämäntyyppinen ajattelu luottaa auktoriteetteihin eikä suhtaudu kriittisesti vallitseviin sääntöihin.

Osa järkeilee alkeellisesti

Osa ihmisistä ei Rosenbergin mukaan pysty lineaariseenkaan päättelyyn, vaan keskittyy täysin siihen, mitä heille paraikaa tapahtuu. He ymmärtävät tapahtumat ikään kuin toisiinsa kytkeytyneiden yksittäisten tilanteiden sarjoina. He oppivat, milloin tietyt tilanteet tai käyttäytymisrituaalit toistuvat.

– Tällaisessa ajattelussa kielellä on hyvin vähän merkitystä, paitsi silloin, kun siitä tulee osa jotakin käyttäytymistä. Sarjallinen ajattelu ei välitä teorioista, tieteestä tai rationaalisesta argumentoinnista. Rosenberg arvioi, että Suomen kaltaisessa maassa noin kymmenen prosenttia aikuisista järkeilee näin alkeellisesti.

– Yhdysvalloissa sarjallisesti ajattelevien osuus aikuisväestöstä on todennäköisesti jopa neljännes, mikä heijastaa sitä, että isompi osa väestöstä elää köyhyydessä sekä on huonosti koulutettua ja toiminnallisesti lukutaidotonta.

Harva jäsentää systemaattisesti

Rosenbergin mukaan vain harva jäsentää maailmaa systemaattisesti.

– Systemaattisella tavalla päättelevät ihmiset suhtautuvat maailmaan mahdollisten kytkentöjen järjestelminä. Heillä on kyky tunnistaa, että ilmiöt tapahtuvat aina jossakin tietyssä viitekehyksessä.

He punnitsevat myös havaintojen laatua sekä niiden kulttuurisia kytkentöjä ja ymmärtävät, että luokat ja säännöt ovat ihmisten luomia ja kulttuurin virittämiä. Tämä mahdollistaa suhteellisen ajattelun, joka tulkitsee erilaisten väitteiden merkitystä ja pohtii kriittisesti niiden pätevyyttä. Se taas johtaa tieteellisen metodin ja rationaalisen argumentoinnin arvostamiseen.

– Arvioni mukaan vain pieni osuus teollisuusmaiden ihmisistä, ehkä noin kymmenesosa, ajattelee tällä tavoin.

Umpirationaalista ei ole

Umpirationaalinen ei ole Bruce Hoodin mukaan kukaan.

– Tiede voi opettaa, millaisista asioista maailma todellisuudessa rakentuu, mutta lapsekas luontainen ajattelumme vaikuttaa silti siihen, miten päättelemme ja käyttäydymme. Pienet lapset oppivat lähes itsestään, että luonnossa esiintyvät oliot, kasvit ja eläimet, pystyvät parantamaan itsensä mutta keinotekoiset asiat eivät. Jo nelivuotiaat tajuavat, että hajonnut pöytä ei voi korjaantua itsestään mutta kissan naarmu parantuu ja leikattu nurmikko kasvaa takaisin.

– Juuri tämä ydintieto lienee saanut ihmiset uskomaan 1500-luvulle asti, että vain kasvit tai eläimet kelpaavat lääkkeeksi. Sama väärinkäsitys synnyttänee yhä intuition, että luonnonmukainen terveyden- ja sairaanhoito on ihmiselle parempaa kuin keinotekoinen, Marjaana Lindeman selittää.

Samankaltainen ajattelu näyttää värittävän suhtautumista ruokaan, osoitti psykologi Marieke Saher Helsingin yliopistosta väitöskirjassaan. Saherin mukaan moni uskoo, että kaikki, mikä tulee luonnosta, on ”hyvää” ja terveellistä, kun taas epäluonnollista ruokaa pidetään ”pahana” ja epäterveellisenä. Luomu on hyvis ja lisäaine pahis.

– Näin ei tietenkään ole. Ihmisiä kuolee, kun he juovat puhdistamatonta vettä. Moni kasvi on myrkyllinen, ja pakkanen ja aurinko voivat tappaa. Toisaalta keinotekoisesti valmistetut lääkkeet ja ruokien lisäaineet ovat pelastaneet miljardien ihmisten hengen, Lindeman toteaa.

Suodatamme tiedon

Järkiperäiset vastaväitteet eivät uskomuksiin hevin pure.

– Uskomukset ovat vain harvoin alttiita kritiikille. Koska uskomukset käyttäytyvät ennakkosuodattimina, niitä on vaikea hetkauttaa, Shawn Rosenberg sanoo.

– Harvoin kukaan meistä istuu ja vertailee faktoja, miettii niiden vahvuuksia ja heikkouksia ja valitsee sitten loogisimman ja rationaalisimman uskomuksen siitä huolimatta, mitä aiemmin uskoi. Suodatamme asiat elämän mittaan koostamiemme teorioiden, hypoteesien, aavistusten ja ennakkoluulojen läpi. Valitsemme ne, jotka vahvistavat sitä, minkä jo ennestäänkin uskomme – ja jätämme muut huomiotta, toteaa yhdysvaltalainen psykologi, Yhdysvaltain skeptikkoseuran puheenjohtaja Michael Shermer Scientific Americanissa.

Tämä mekanismi vaikuttaa myös rationaalisen ajattelijan ja tieteentekijän päässä.

– Tutkijat ovat ihmisiä: ei heidänkään ole helppo luopua teorioista, joihin ovat uskoneet, Ari Sihvola muistuttaa.

Pidämme kiinni vanhasta

Toisin kuin tieteellä, joka rakentuu alun alkaenkin epäilylle, arkipäiväisellä ajattelulla ei ole tarvetta eikä pyrkimystä korjata itseään.

– Päinvastoin. Pitäydymme aiemmissa käsityksissä varsin sinnikkäästi vastakkaisesta informaatiosta huolimatta. Omien käsitysten vastainen tieto tulkitaan yleensä epäluotettavaksi tai sattuman aiheuttamaksi poikkeukseksi, eikä sitä juuri koskaan pidetä osoituksena siitä, että omat käsitykset olisivat vääriä, Marjaana Lindeman sanoo.

Psykologit osoittivat jo parikymmentä vuotta sitten, että koehenkilöt vähättelevät sellaisia todisteita, jotka ovat vastakkaisia heidän aiemmille käsityksilleen ja korostavat todisteita, jotka tukevat niitä. Sama todiste tulkitaan eri tavalla riippuen siitä, vahvistaako se omaa suosikkiteoriaa vai kyseenalaistaa sitä.

Todistajalausunnot tehoavat

Arkiajatteluun perustuvat uskomukset ovat pysyviä myös siksi, että intuitiivinen ajattelu on tiedostamatonta: usein emme edes huomaa, että olisi mitään, mihin pitäisi puuttua.

Bruce Hoodin mukaan ihminen voi myös olla täysin tietoinen siitä, että hänen uskomuksensa riitelevät esimerkiksi luonnonlakien kanssa – ja pitää silti sinnikkäästi kiinni käsityksistään. Miten se onnistuu? Hoodin mukaan vastaus on – usko tai älä – runsaissa todisteissa.

– Uskomme vakaasti siihen mitä näemme, ja maailmahan suorastaan tursuaa sattumuksia, joita voi tulkita miten haluaa. Media vilisee myös tieteen kaapuun pukeutuvia pseudotieteellisiä tutkimuksia, joilla on helppo tukea näkemyksiään.

Näennäistiede on intuitiivisesti hyvin vakuuttavaa. Esimerkiksi niin sanottu vaihtoehtoinen lääketiede operoi henkilökohtaisilla kokemuksilla. Sen todistajanlausunnot tehokkaista hoitotuloksista tekevät intuitiiviseen ajattelijaan suuremman vaikutuksen kuin analyyttistä ajattelua edellyttävät todennäköisyydet ja suhdeluvut.

Opimme toisilta uskomuksia

Shawn Rosenberg sanoo, että yleisiä uskomuksia on erityisen hankala syrjäyttää, koska ympäristö vahvistaa niitä.

– Uskomukset kumpuavat ihmisten henkilökohtaisesti havaitsemista säännönmukaisuuksista, mutta mikä ehkä tärkeämpää, meidät sosiaalistetaan – opimme uskomuksia muilta. Emme niinkään opi, miten toiset ajattelevat, sen sijaan opimme nipun valmiita uskomuksia.

Tieteellinen menetelmä menee yli useimpien ymmärryksen, eivätkä rationaalisen ajattelun päätyökalut, loogisuus ja kriittisyys, kuulu kovin monen työkalupakkiin.

– Kun ihminen kohtaa argumentin, joka sisältää kirjon abstrakteja käsitteitä ja periaatteita, hän voi ohittaa sen liian akateemisena tai idealistisena tai muuten merkityksettömänä, Rosenberg sanoo.

– Tämä ei silti tarkoita sitä, etteivät tieteelliset päätelmät koskaan pääsisi läpi. Usein ne pääsevät. Mutta yleensä tieteelliset väitteet hyväksytään samalla tavoin kuin kulttuuriset tai uskonnolliset väitteet – niitä pidetään arvovaltaisina, joten ne yksinkertaisesti niellään.

Takinkääntäjät haukutaan

Arkiajattelulle tyypillistä uskomusten ja asenteiden pysyvyyttä pidetään joskus virheellisesti asiantuntemuksen ihanteena, Marjaana Lindeman huomauttaa.

– Tämä ilmenee politiikassa. Jos poliitikko muuttaa käsityksensä, kun aiempi mielipide on osoittautunut vanhentuneeksi tai perusteettomaksi, häntä syytetään takinkäännöstä.

Mielipiteen muuttuminen ei aina heijasta epärehellisyyttä, vaan se voi olla osoitus analyyttisestä tiedonkäsittelystä.

Molempia tarvitaan

Lindeman muistuttaa, että intuitio ja analyyttinen päättely eivät kumpikaan ole vain viisasta tai vain tyhmää. Molemmat ovat ihmiselle välttämättömiä, ja molemmilla on omat ansionsa ja heikkoutensa.

– Intuitio on luovuuden, mielikuvituksen ja sosiaalisuuden perusta. Ilman analyyttistä ajattelua taas olisimme jonkinlaisia kaksijalkaisia äyriäisiä. Emme tietäisi mitään siitä, miten maailma todellisuudessa toimii.

Kirsi Heikkinen on vapaa tiedetoimittaja ja Tiede-lehden vakituinen avustaja.

Julkaistu Tiede -lehdessä 1/2011