"Myös meillä viranomaisillakin on aukkoja sivistyksessä. Oikeaa reaaliaikaista tilannekuvaa on ehdottoman tärkeä pitää yllä." - Matti Koski, poliisisetä ja kaupunginvaltuutettu

“Marijuana is no more dangerous than alcohol.” - Barack Obama, presidentti

Kohtasin huumemaailman yläasteella. Muistan, kuinka istuimme koulun auditoriossa iloisina siitä, ettemme joutuneet tunnille. Lavalle marssi kaksi elämän kuluttamaa linnakundia, jotka soittivat Kumbayaata kitaralla ja lauloivat paskasti. He kertoivat vuorotellen, miten kaverit ovat kuolleet matkan varrella. Yksi luuli osaavansa lentää ja hyppäsi katolta; toinen kuori itsensä, koska luuli olevansa appelsiini ja kolmas väisti näkymätöntä junaa ikkunan läpi asvalttiin. Kertoivat, että kaikki lähti kannabiksesta.

Vasta vuosia myöhemmin ymmärsin, että esitys oli propagandaa. Samat tarinat lentokoneista, junista ja appelsiineista kiertävät ympäri maailmaa. Nämä tarinat ovat urbaaneja legendoja, joiden tarkoitus on pelotella ei tarjota reaaliaikaista tilannekuvaa.

Onneksi meillä on ylikonstaapeli ja kokoomuksen Hyvinkään kaupunginvaltuutettu Matti Koski, joka täyttää sivistyksen aukot. Koski sai sosiaalisen median varpailleen julkaistuaan Itä-Uudenmaan poliisin sivuilla kolumnin nuorten huumeiden käytöstä. Kolumnissaan Koski maalailee lohduttoman kuvan 13-15 vuotiaista “kullanmuruista”, jotka aloittavat tupakalla ja päätyvät lopulta pilven pössyttelyn kautta vanhempien lääkekaapille. Ostarilla notkuminen johtaa kierteeseen, jossa “velanperintä, kiristäminen, raiskaukset ja pahoinpitelyt ovat arkipäivää. Tytöistä tule narkkihuoria ja pojat kokevat tasaisin väliajoin puukkojen ja puntareiden vaikutukset kropassaan.”

Koska myös viranomaisilla on “aukkoja sivistyksessä”, tarkastellaanpa, mitä aina objektiivinen suomalainen journalismi aiheesta tietää.

Helsingin Sanomat julkaisi torstaina jutun “Äiti kävi taistelun saadakseen alaikäisen poikansa kannabiskoukusta”, joka kertoo Poika ja kannabis kirjan kirjoittaja Saila Usvalon ja tämän pojan tarinan. Jutussa ei haastatella asiantuntijoita. Jostain syystä HS:n juttu nosti mieleeni Ylen muutaman vuoden takaisen kirjoituksen “Kannabiskoukusta on vaikeaa päästä irti”, joka kertoo kuopiolaisen äidin lähes indentiteettisen tarinan - jälleen ilman asiantuntijakommentteja. Lukiessani Ylen kärsimysnäytelmää mieleeni muistui vielä Anna- tai Eeva-lehdestä lukemani artikkeli, jossa tällä kertaa poikkeuksellisesti isä kertoi, miten hän, kiitos pojan kannabisaddiktion, joutui nukkumaan kirves sängyn alla ja tarkistamaan auton aina ennen ajoon lähtöä pommien varalta.

Molemmat äidit ja yksi isä ottivat ongelman huomattuaan yhteyttä Irti huumeista ry:hyn. Siispä Irti huumeista ry:n sivuille. Avaa silmäsi -kampanjasivuilla kerrotaan, että “nuorten kannabiksen kokeilu ja käyttö on viimeisen vuoden aikana lisääntynyt hyökyaallon lailla.” No helvetti, ehkä Koski onkin oikeassa. Ehkä meillä kasvaa väkivaltaisten 13-vuotiaiden kannabisnarkkihuorien sukupolvi. On googletettava lisää.

Eksyn Pohjalaisen sivuille, missä Vaasan Irti huumeista ry:n edustaja Anne Salovaara-Kelo on erittäin huolissaan ja kertoo, että “kannabiksen käyttö oli raportin mukaan yleisin hoitoon hakeutumisen syy heillä, jotka eivät ole käyttäneet opioideja.” Salovaara-Kero viittaa kirjoituksessaan Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen (THL) Huumeet Suomessa 2012 -selvitykseen.

Vihdoinkin jotain konkreettista ja tutkittua. Koetetaanpa selvittää kolmea yllä mainittua väittämää THL:n raportin perusteella: 1. alaikäisten kannabiksen käyttö on räjähtänyt käsistä, 2. kannabiksen käyttö on yleisin syy hoitoon hakeutumiselle opioidien jälkeen ja 3. kannabikseen jää koukkuun.

1. THL:n raportti toteaa seuraavaa: “Kannabista viimeisen vuoden aikana kokeilleiden osuus näyttäisi jonkin verran kasvaneen 2000-luvun ajan. Muutos ei ole kuitenkaan tilastollisesti merkitsevä.” Raportin mukaan suurin muutos on tapahtunut 25-34 vuotiaiden ryhmässä, jonka käyttötaso on liki kolminkertaistunut. Tämä ei tule yllätyksenä sillä kulttuuri on muuttunut, mutta Kosken väite 13-vuotiaista narkkihuorista ei saa tukea THL:sta.

2. THL:n raportti toteaa seuraavaa: “päihdehuollon kaikkien huumeasiakkaiden joukossa ensisijaisina hoitoon hakeutumiseen johtaneina päihteinä olivat opiaatit (59%), stimulantit (13%), alkoholi (11%) ja kannabis (10%)...” Toisin kuin Salovaara-Kero antaa ymmärtää, kannabis on neljänneksi yleisin syy hoitoon hakeutumiselle (tähän vaikuttanee merkittävästi käyttörikoksen yhteydessä poliisin markkinoima hoitoon hakeutuminen, jota markkinoidaan valheellisesti lieventävänä asianhaarana).

Kohta kolme vaatiikin hiukan lisää googlettelua. Eksyn Psychology Todayn sivuille.

3. PT:n julkaisema tohtori Jann Gumbinerin teksti “Is marijuana addictive?” vastaa kysymykseen seuraavasti: “Suurimmalle osalle ihmisistä; ei. Noin 10% viihdekäyttäjistä kehittää riittävän vakavan ongelman, että käyttö vaikuttaa työhön ja ihmissuhteisiin.” THL:n mukaan vuonna 2010 neljä prosenttia 15-69 -vuotiaista kertoi käyttäneensä kannabista kuluneen vuoden sisällä, eli 0,4 prosentilla 15-69 -vuotiaista kannabis on ongelma. Tämä luku ei artikkeleihin mahtunut.

Onkos sekavaa ja mistä kyse? Kannabis on noussut viime aikoina otsikoihin Coloradon laillistettua viihdekäytön ja myynnin sekä kansalaisaloitteen kannabiksen dekriminalisoimiseksi koettua reinkarnaation. Voisiko olla mahdollista, että keskustelu, jota poliisisedät, kolmas sektori ja media vauhdittavat olisikin luonteeltaan poliittista arvokeskustelua, joka perustuu asiantuntijalausuntojen tai analyyttisen keskustelun sijaan tunteisiin vetoaviin argumentteihin vanhempien kärsimyksistä ja “eikö kukaan enää ajattele lapsia”-valitusvirsiin? Voisiko olla, että kyse ei olekaan lapsista ja vanhemmista vaan vallitsevasta paradigmasta?

Tarkastellaanpa dekriminalisointia THL:n raportin valossa. Raportissa todetaan muun muassa seuraavaa:

“...sosiaali- ja terveyspoliittisista painotuksista huolimatta suomalainen huumepolitiikka hyödyntää edelleen rikosoikeusjärjestelmää. Suomessa huumerikoksista tuomitaan ankarammin kuin muista rikoksista. Huumeiden käytön kriminalisointi ja sakotuskäytännön kiristyminen osoittavat, että huumeiden käyttöön suhtaudutaan moralistisemmin ja kielteisemmin kuin muiden päihteiden käyttöön tai muuhun henkilökohtaiseen riskikäyttäytymiseen. Lisäksi rikoskontrolli kohdistuu huonossa sosioekonomisessa asemassa oleviin henkilöihin.”

“(Hoitoon hakeutuvien) asiakkaiden koulutustaso oli matala ja työttömyys yleistä (61 %). Joka kymmenes (10 %) oli asunnoton.”

“...nuorista, jotka kuvailivat perheen taloudellisen tilanteen hyväksi vain 5 prosenttia kertoi käyttäneensä kannabista vuoden sisällä. Vastaavasti nuorilla, jotka kuvailivat perheen taloustilannetta erittäin huonoksi vastaava luku oli 14 prosenttia.”

THL:n raportin perusteella on syytä olettaa, että sosioekonomisilla muuttujilla on suurempi vaikutus huumeiden käyttöön kuin aivottomilla propagandakampanjoilla tai kieltolailla. Tätä tukee myös Suomen vaatimaton huumeongelma hyvinvointivaltion kontekstissa. Otetaanpa esimerkki. Vielä 2000-luvun alussa Portugalin huumeongelma oli Euroopan pahimpia. Maa ratkaisi ongelman poistamalla huumeiden käytön rangaistukset. Lakimuutoksen seurauksena huumekuolemat vähenivät, ongelmakäyttäjien määrä putosi ja hiv-tartuntojen määrä romahti.

Samaan aikaan, kun koko muu maailma seuraa savua keuhkoissa pidätellen, miten Coloradon kokeilu onnistuu, Suomessa reefer madness nostaa vasta päätään. Olen Kosken kanssa samaa mieltä siitä, että reaaliaikaista tilannekuvaa on ehdottoman tärkeää pitää yllä. Kuitenkin kommentaattorit kuten Koski ja Irti huumeista ry:n toiminnanjohtaja Jukka Riipinen, jonka mielestä kannabis on myrkky, perustavat argumenttinsa enemmän stereotypioihin ja moralismiin kuin reaalitilanteeseen tai tutkimustuloksiin.

Valitettavasti suomalaista päihdekeskustelua ohjaa Irti huumeista ry:n ja poliisin kaltaiset tahot, jotka oikeuttavat naiveilla argumenteillaan oman toimivaltansa, olemassaolonsa ja rahoituksensa. Yläasteikäisille suunnattujen pelottelukampanjoiden sijaan Suomi tarvitsee tosiasioihin perustuvaa analyyttista keskustelua päihdepolitiikasta. Yhteiskunnallisten päätösten tekeminen tunteiden vallassa ei ole pelkästään typerää vaan vaarallista. Yhtä lailla vaarallista on levittää reaaliaikaiseksi tilannekuvaksi naamioitua mutua.

Dekriminalisointi Suomessa on hankala kysymys. On harhaista väittää, että kannabiksen laillistaminen vähentäisi kansantauti alkoholismia eikä päinvastoin lisäisi sekakäyttöä ja loisi uusia ongelmia. Yhtä harhaista on kuitenkin rangaista moniongelmaisia köyhiä lisäongelmilla. Dekriminalisointi ei poista äidin huolta lapsistaan, mutta ei myöskään tarkoita, että huumeet laillistettaisiin alaikäisille. Dekriminalisointi ei myöskään tarkoita, että maitokaupoissa myytäisiin pilveä. Kannabis ei ole vaaraton huume, mutta ei ole elämäkään. Jälkmmäinen tappaa aina - kannabis harvemmin.

Onneksi on rohkeita suomalaisia, jotka uskaltavat sanoa, mitä ajattelevat. Pari viikkoa sitten Matti Apuselta kysyttiin Radio Helsingin haastattelussa: “Antaisitteko te suomalaisten polttaa pilveä vapaasti?” Hetken mietittyään Elinkeinoelämän valtuuskunnan (EVA) johtaja totesi: “Joo”.

E: Toisin kuin joku tämän tekstin väistämättä tulkitsee, kirjoittaja ei ole narkkari.

Kirjoitettaessa soi The Streets - The Irony of It All