Ohjelmistotoimittajat haluavat myydä rakentamansa järjestelmät siten, etteivät muut pääsisi niihin käsiksi. Näin diplomaattisesti perusteli VR:n tietohallintojohtaja Jukka-Pekka Suonikko sitä, miksi VR oli hankkinut uusimman paikanvarausjärjestelmänsä ohjelmistotoimisto Accenturelta ilman hankinnan kilpailuttamista.

Accenture on rakentanut myös junayhtiön aiemman myyntijärjestelmän.

Järjestelmä on suljettu. Sen lähdekoodi on vain Accenturen hallussa, eli sitä voi jatkokehittää vain Accenture.

Jos järjestelmän haluaisi tilata joltain muulta yritykseltä, pitäisi sen kehittäminen aloittaa kokonaan alusta, tai ostaa koodi Accenturelta sen määräämään hintaan.

Ohjelmistotoimittan näkökulmasta kyse on pitkittyneestä asiakassuhteesta. Asiakkaalle tilanne on lieka, josta pääsee pois vain suurilla seteleillä.

Virallisesti tilannetta kutsutaan toimittajaloukuksi tai -lukoksi. Tilannetta pidetään isommissa yrityksissä usein valitettavana, mutta pakollisena pahana.

Todellisuudessa asia ei ole ihan niin yksinkertainen.

Rutto vai kolera, luonnehtii tietojohtamisen professori Samuli Pekkola Tampereen teknillisestä yliopistosta. Hän viittaa yrityksen pakkoavioitumiseen ohjelmistotoimittajan valinnassa.

Mitä suurempi ja monimutkaisempi suljettu järjestelmä, sen vaikeampaa tilanteesta poispääsy.

Suljetun järjestelmän rinnalle on vaikea rakentaa uutta. Jos järjesttelmän toimittajan vaihtaminen pakottaa uusimaan koko järjestelmän, luvassa on väistämättä ylimääräisiä töitä ja kustannuksia.

Tilanne on historiallisen kehityksen tulos.

Tietojärjestelmät alkoivat kehittyä automaattisen tietojenkäsittelyn myötä 1940–50 –luvuilla. Aluksi järjestelmät olivat yksinkertaisia sovelluksia, joiden laatimiseen riitti yhden ihmisen työpanos.

Tyypillisesti sovelluksen kehittäjä ja käyttäjä olivat sama henkilö.

Roolit alkoivat erkaantua toisistaan 1960-luvulla. Järjestelmien koko kasvoi ja samalla niiden kehittämisestä tuli yhä vaativampaa.

Vielä muutama vuosikymmen sitten käytännössä jokaisella organisaatiolla oli oma tietotekniikkaosastonsa. Se teki talon tarvitsemat järjestelmät itse.

Järjestelmien monimutkaistuessa kaikkea asiantuntemusta ei enää löytynyt joka katon alta. Monesti alkoi tulla halvemmaksi ostaa sitä tai valmiita järjestelmiä muualta.

Halpuus tosin riippuu siitä, miten talouspuolta tulkitsee.

Jos yritys uusii tai kehittää jo olemassa olevaa järjestelmää, vanhan ohjelmistotoimittajan on usein helppo pärjätä tarjouskilpailuissa.

Mikäli toinen toimittaja haluaisi käyttää olemassa olevaa koodia, joutuisi se maksamaan siitä. Myös työn todellista hintalappua on vaikea arvioida ulkoa käsin, jos ohjelmistokoodiin ei pääse käsiksi.

Eikö tässä ole rahastusmahdollisuus, jos asiakkaalla on käytännössä vain yksi valinnanvaihtoehto?

Näin on, Pekkola myöntää.

”Ei tarvitse olla kovin terävä hoksatakseen, että se on näissä tilanteissa mahdollista.”

Julkisen sektorin hankkeiden toimittajina ovat toistuvasti suuret ohjelmistotalot.

com.mysema.query.sgl.Configuration. Näin lukee Kansalaisaloitteen koodissa. Oikeusministeriö on julkaissut sen avoinkoodi-sivustolla.

Tai oikeastaan sivustolta pääsee ohjelmistoverkkopalvelu GitHubiin. Se on yksi väylä julkaista avoimia lähdekoodeja.

Toisin kuin suljettu koodi, on avoin lähdekoodi myös muiden kuin sen kehittäjän käytettävissä. ”Asiakas saa vapaasti käyttää, kopioida, muunnella ja jaella avoimen lähdekoodin ohjelmaa”, määrittelee Suomen avoimien tietojärjestelmien keskus Coss.

Täysin vapaata myöskään avoimen koodin käyttö ei kuitenkaan välttämättä ole.

”Vaikkei rahaa liiku, voi vastaan tulla erilaisia velvoitteita”, selventää ohjelmistotekniikan professori Tommi Mikkonen Helsingin yliopistosta.

Velvoite voi olla esimerkiksi muokatun koodin avoin julkaisu.

Viimeisen kymmenen vuoden trendi on kulkenut kohti avoimuutta. Mikkosen mukaan lähes jokainen uusi järjestelmä hyödyntää avoimia ratkaisuja ainakin jollain tapaa.

Toimittajaloukun riski pienenisi, jos mahdollisimman moni järjestelmä tehtäisiin avointa lähdekoodia hyödyntäen.

Varsinkin julkisen sektorin hankkeiden toimittajina ovat kuitenkin toistuvasti suuret ohjelmistotalot: Accenture, Tieto, CGI, Siemens. Mitä jos suuret ohjelmistoyritykset eivät suostu siirtymään avoimiin ratkaisuihin?

Avoimien lähdekoodien paketointi sinänsä onnistuu pienemmältäkin talolta. Sen sijaan monimutkaisempi ja räätälöidympi tietojärjestelmä voi aiheuttaa haasteita, jos työntekijöitä on vähän, Pekkola sanoo.

”Pienemmällä ei ole välttämättä lihaksia siihen, tai heitä ei pidetä uskottavina.”

Mikkonen muistuttaa, että pienemmät toimittajat voivat muodostaa liittoumia selviytyäkseen monimutkaisemmista hankkeista.

Näin myös tehdään. Alihankinta on alalla yhä yleisempää.

Sote-tietojärjestelmien hintalapuksi arvioidaan 1–2 miljardia euroa.

Lisää suuria julkisen sektorin tietojärjestelmähankkeita on luvassa lähivuosina muun muassa sote-uudistuksen myötä. Sote-uudistuksen on tarkoitus tulla kokonaisuudessaan voimaan vuoden 2020 alussa.

Pelkästään vuonna 2018 tietojärjestelmämuutosten hintalappu on arviolta 150 – 200 miljoonaa euroa. Kokonaisuudessaan sote-tietojärjestelmiin arvioidaan kuluvan seuraavan kymmenen vuoden aikana 1–2 miljardia euroa.

Pekkolan mukaan ei ole yhtä toimijaa, joka pystyisi toteuttamaan kaikkien sote-tietojärjestelmien uudistamisen.

”Isot toimittajat varmasti sanovat, että se onnistuu”, hän sanoo.

”Mutta veroeuroille löytyy varmaan parempaakin käyttöä, kuin antaa jollekin tietojärjestelmän toimittajalle avoin shekki laskuttaa niin paljon kuin kehtaa.”

Jotta toimittajaloukku voidaan välttää – erityisesti jos ja kun järjestelmiä pitää myöhemmin kehittää – tulisi molempien professorien mielestä sote-uudistuksen vaatimat järjestelmät rakentaa pala palalta ja käyttää useita eri ohjelmistotoimittajia.

Toistaiseksi on tiedossa, että sote-tietojärjestelmien toimittamisessa ovat mukana ainakin Accenture ja yhdysvaltalainen Epic System Corporation. Ne olivat luomassa myös sote-uudistuksessakin hyödynnettävää potilastietojärjestelmä Apottia.

Apotin noin 600 miljoonan euron hintalappua on arvosteltu runsaasti julkisuudessa.

Sosiaali- ja terveysministeriön tietohallintoneuvoksen Maritta Korhosen mukaan Apotin taustafirmat eivät jää ainoiksi sote-järjestelmätoimittajiksi. Hänen mukaansa ”muitakin erittäin merkittäviä on”. Potilastietojärjestelmien osalta toimittajia ovat ainakin Tieto ja CGI.

Hän kuitenkin myöntää, että isoilta toimijoilta tuskin nytkään edellytetään avointa lähdekoodia.

”Tämä voi olla tarjouspyynnössä mutta sitä on käsittääkseni aika vähän käytetty. Haaste on käytännössä se, että isojen kansainvälisten toimijoiden ohjelmistot eivät pääsääntöisesti perustu avoimeen lähdekoodiin.”

Kirjoituksessa on käytetty lähteenä Risto Pohjosen kirjaa Tietojärjestelmien kehittäminen.