Nordean pääekonomisti Aki Kangasharju tunnetaan talouden kansantajuistajana. Hän ottaa myös reippaasti osaa talouspoliittiseen keskusteluun ja on tuottanut runsaasti tutkimusta talouspolitiikan tueksi – liian vähän luettuja, ilmeisestikin, sillä uudessa kirjassa Kangasharju kysyy, miksi poliitikot eivät kuuntele asiantuntijaneuvoja.

Käänne – Suomen lamaantuminen ja uusi nousu (Docendo, 2018) on tietokirjan ja puheenvuoron yhdistelmä, jonka kirjoittaja on tunnettu taloustieteilijä, Nordean pääekonomisti Aki Kangasharju. Hän on Pohjanmaan maaseudulta lähtöisin ja makroekonomisti, ”mutta muuten normaali”.

Kirja on suunnattu suuren yleisön lisäksi poliittisille päättäjille. Siitä kertoo jo se, että kirja julkaistaan nyt, kun puolueet hiovat vaaliohjelmiaan kevään eduskuntavaaleja varten. Kangasharju käy kirjassa myös tiiviisti läpi Suomen talouden ”lamaantumisen” (taantuma ja laajempi henkinen lamaantuminen) ajan.

Kangasharju ei kursaile suosittaessaan kirjaa seuraavan hallitusohjelman pohjaksi: ”Kun kirjan talouspoliittiset suositukset otetaan ripeästi työn alle, Suomi palautuu parhaimpaan kolmen A:n luottoluokkaan jo seuraavan hallituksen aikana.”

Koska Kangasharju ei ole poliitikko, populismi on silti kaukana suosituksista. Kangasharjun suosittamat rakenteelliset uudistukset ovat juuri niitä samoja, joissa pääministeri Juha Spilän (kesk) hallitus ja edeltäjiäkin on kompastellut kovan kansalais- ja ay-puolen arvostelun paineissa.

Kovia lukuja

Kirja sisältää kiinnostavia laskelmia Suomen talouden tilasta ennen ja jälkeen finanssi- ja talouskriisin. Lukujen avulla perustellaan kirjan loppuosan toimenpidesuosituksia, mutta ei uuvuteta lukijaa.

Yksi on tässä: Jos Suomessa halutaan pitää kiinni nykyisistä julkisista menoista ja ottaa huomioon heikkenevä huoltosuhde (lasten ja vanhusten määrää suhteessa 15–64-vuotiaisiin), jo vuonna 2019 Suomen työllisyysasteen pitäisi olla julkisen talouden kestävyyden näkökulmasta yli 75 prosenttia, ei nykyiset noin 72 prosenttia.

Sen jälkeen tavoite nousee tasaisesti jopa 85 prosenttiin, minkä saavuttaminen on jo äärimmäisen vaikeaa. Suomen pitäisi muistuttaa työmarkkinoiltaan Ahvenanmaata. Kolme prosenttiyksikköä korkeampi työllisyysaste tarkoittaa, että hallituksen olisi pitänyt päästä 200 000:een uuteen työlliseen, kun tavoitteena oli 100 000, Kangasharju sanoo.

Hän varoittaa, että Suomen velkataso on jo niin korkea, että jos ja kun uusi negatiivinen sokki iskee talouteen, elvytysvaraa ei ole ilman että Suomi ajautuu ”velan vaaravyöhykkeelle”.

Kangasharjun lääkkeet?

Kangasharju asemoi itsensä ”ekonomistiksi oikealla”. Työllisyyden ja talouskasvun vauhdittajaksi hän esittää muiden muassa matalapalkkoja, joiden rinnalla pienituloisten verotusta voidaan madaltaa tai lisätä tulonsiirtoja. Myös palkkatukea käytetään Suomessa Ruotsia ja Tanskaa huomattavasti vähemmän, hän huomauttaa.

Kannustinloukkuja pitää poistaa, mutta tässä kohtaa näkemys on yllättävänkin pessimistinen.

– Kannustinloukuista ei ole realistisia mahdollisuuksia päästä eroon, joten jäljelle jää huonojen vaikutusten lievittäminen ja ongelman kanssa eläminen.

Kangasharju edistäisi joustavuutta kolmella tavalla: Yksittäisten palkansaajien irtisanomissuojaa ”erittäin pienissä mikroyrityksissä” heikentämällä – kuten hallitus yrittääkin työmarkkinajärjestöt raivostuttaneella lakihankkeella.

Toisekseen yrityksissä pitäisi olla käytössä kriisilausekkeet eli lupa avata työehtosopimus talousvaikeuksien kohdatessa, ja Kangasharjun mielestä jo siinä vaiheessa, kun vaikeudet ovat vasta näköpiirissä.

Kolmas jousto tulisi osa-aikatyön lisäämisestä.

Hallitusten arvostelua

Kangasharju antaa tukensa Sipilän hallituksen keskeisille sote- ja työmarkkinauudistuksille. Kysymys siitä, voiko Sipilän hallitus oikeastaan ottaa kunniaa myönteisestä talouskäänteestä, vastaus tulee listasta kaatuneita tai vesittyneitä uudistuksia.

Julkisten menojen sopeuttamisessa Sipilä on kuitenkin Kangasharjun mielestä onnistunut edeltäjää Jyrki Kataista (kok) paremmin – tosin edellisen hallituskauden tuloksista osin nauttimalla. Kataisen kaudella sopeuttamista tehtiin veroja kiristämällä, Sipilä on keskittynyt menojen supistamiseen. Jälkimmäisillä näyttää olevan pienemmät haitat välittömälle talouskasvulle, Kangasharju kirjoittaa.

Sipilä taas saa moitteita leikkauksista, joita tehtiin koulutukseen ja innovaatioihin sekä veronalennuksista noususuhdanteessa. Leikkaukset voivat toisaalta kannustaa uudistumaan, mutta niille voidaan nähdä myös ”hallitusta vähemmän mairittelevia motiiveja, joista yksi on lobbaus”. Tulevilla keksinnöillä ei ole vielä edunvalvojia, mutta nykyisellä tuotantorakenteella on.

Kasvupohdintaa

Uudemmille talousteoreettisille kestävän kehityksen pohdinnoille, joissa hyvinvointi halutaan kytkeä irti jatkuvasta talouskasvusta, Kangasharjun viesti on kirjassa selvä.

– Talouskasvulle ei ole vaihtoehtoa – ilman kasvua nykymuotoinen elämänmuotomme loppuu.

Kangasharjun mielestä bruttokansantuote on kelpo mittari kuvaamaan hyvinvoinnin kehitystä. Kun kasvu loppuu, myös moraaliset arvot rapautuvat, vaikka elintaso olisi korkealla. Luonnon pelastaminen vaatii rahaa, sitä tulee vain talouskasvusta.

– Kun talous kasvaa, myös erilaisuutta hyväksytään paremmin, tasa-arvo paranee, sosiaalinen liikkuvuus lisääntyy ja demokratia kohenee.

Lähde: Käänne – Suomen lamaantuminen ja uusi nousu (Docendo, 2018).