Pohjoismainen sähkömarkkina on ollut viime vuosina melkoisen mullistuksen kourissa. Sähkön kysyntä ei ole merkittävästi kasvanut, mutta uutta tuotantoa on tullut rutkasti lisää erityisesti Ruotsiin ja Tanskaan tuulivoimatukien vuoksi.

Osin tästä syystä esimerkiksi Suomen sähköntuotannon arvo (siirryt toiseen palveluun) on liki puolittunut vuosien 2010–2016 välillä.

Halpa tukkusähkö on kotitalouksien, kaupan ja teollisuuden kannalta lähtökohtaisesti myönteinen asia. Tilanne on kuitenkin johtanut siihen, etteivät energiayritykset halua enää investoida uuteen sähköntuotantoon ilman tukia.

Tämä on ongelma, sillä lähivuosina Suomesta poistuu käytöstä merkittävä määrä sähköä tuottavia voimalaitoksia.

Myös esimerkiksi sähköä ja kaukolämpöä samanaikaisesti tuottavien laitosten kannattavuus on heikentynyt selvästi. Tämä on nostanut esiin huolen sähkötehon riittävyydestä kovimpien pakkaspäivien kulutushuippujen aikaan.

Tilanne on synnyttänyt kädenväännön siitä, pitäisikö energiayhtiölle alkaa maksaa voimalaitoskapasiteetin ylläpidosta tuotetun sähkön lisäksi tai sen sijaan. Tällaista tehomarkkinaa tai kapasiteettitukea on ehdottanut hiljattain esimerkiksi Suomen suurimpiin lukeutuva energiayhtiö Helen (siirryt toiseen palveluun).

Toinen leiri, Fortumin (siirryt toiseen palveluun) johdolla sanoo, että investoinnit päästöttömään tuotantoon saadaan aikaiseksi tehostamalla päästökauppaa.

Yle kysyi keskusteluun mielipidettä Jorma Ollilalta, joka julkaisi aiemmin tänään ehdotuksensa pohjoismaisen energiayhteistyön kehittämiseksi. Ollila on johtanut urallaan muun muassa Shelliä ja Nokiaa.

Ilmastopolitiikka on kansainvälistä, mutta valtiot päättävät kansallisesti energiapolitiikan linjasta. Pitäisikö Pohjoismaiden lopettaa sooloilu isoissa energiaratkaisuissa?

En näe, että kansallisen päätöksenteon merkitys olisi fundamentaalisesti muuttumassa. Kansallisvaltioiden päätöksenteolla tulee aina olemaan avainrooli.

Raportissa asetetaan kuitenkin selvästi lisähaasteita poliitikoille kussakin maassa: On mietittävä uudelleen yhteistyön syventämistä. Olen työstänyt raporttia viimeiset 1,5 vuotta, ja tälle viestille löytyy vastakaikua. Olen optimistinen.

Toteatte raportissa, että isojen energialinjausten yhteydessä pitäisi konsultoida naapurimaita. Ovatko ministerit ja hallitukset todella valmiita luopumaan edes pieneltä osin kansallisesta päätösvallastaan?

Tapasin tänä aamuna Norjan energiaministerin Oslossa. Hän otti asian erityisesti esiin ja sanoi, että tämä on varsin kohtuullinen ja hyvä ehdotus.

Sähkömarkkinoiden osalta ehdotatte pitäytymistä markkinaehtoisessa mallissa, jossa voimayhtiölle maksetaan pelkästään tuotetusta sähköstä. Miksi?

On selkeästi kaksi tapaa tarkastella siirtymävaiheen pulmien ratkaisua. Ensimmäinen ratkaisussa uskotaan markkinaehtoisuuteen: Siinä ollaan valmiita kestämään myös hintapiikkejä. Tällöin uskotaan hintasignaalin voimaan ja siihen, että ne rohkaisevat investointeja.

Sähkön saatavuudesta kaikissa olosuhteissa voitaisiin huolehtia älyverkkojen avulla. Tämä on se malli, johon itse uskon.

Toinen vaihtoehto olisi se, että olemassa olevasta kapasiteetista tai jopa uuden perusvoiman kapasiteetista maksettaisiin erillinen korvaus (voimayhtiölle). Tämä ei siis olisi korvaus toimitetusta sähköstä vaan siitä, että kapasiteetti on olemassa pahanpäivän varalta.

Uuden tukimekanismin luominen ei kuulosta kovinkaan järkevältä. Uskoakseni markkinatalous sopii myös tähän.

Suomessa on käytössä eräänlainen kapasiteettimaksu varavoimalle. Tätä niin kutsuttua tehoreserviä on laajennettu hiljattain. Pitäisikö tehoreservin tukemisesta luopua?

On totta, että tehoreservillä on tietty, varsin rajoitettu roolinsa. Tanskassa ja Ruotsissa sitä kutsutaan strategiseksi reserviksi.

Ajan mittaan tulee harkita, onko se tarpeen, kunhan kokemuksia saadaan siirtymäajan aikana.

Raportissa puhutaan päästökaupan vahvistamisen puolesta. Pitäisikö hiilidioksiditonnille säätää pohjahinta?

Päästökaupan toimivuus on ollut suuri pettymys kaikille, jotka seuraavat siirtymävaihetta uusiutuvaan energiaan.

Mielestäni pitäisi miettiä vielä kerran, onko järjestelmää mahdollista elvyttää. Ja jos se ei ole toimiva, tulisi harkita sitä, että määriteltäisiin päästöoikeuksille jonkinlainen minimihinta.

Tällä olisi luonnollisesti investointi-ilmapiiriä tukeva vaikutus. Se ei ole kuitenkaan paras mahdollinen ratkaisu, koska se tarkoittaa lisää sääntelyä.

Suomen hallitus alkaa valmistella nyt uutta uusiutuvan sähkön tukijärjestelmää. Pitäisikö sähkön tuotantotuista luopua?

Nykyiset tuet ovat luonteeltaan väliaikaisia. Ne eivät voi jatkua iäisyyteen. Idea lähtee siitä, että tuettu energiamuoto muuttuu teknologisen kehityksen myötä kannattavaksi ja tuki voidaan lopettaa.

Esimerkiksi Norjassa on toistaiseksi määritelty rajaksi, että vuoden 2020 jälkeen uusiutuvia energiamuotoja ei enää tueta (uusien hankkeiden osalta).

Näyttää siltä, että noin viiden vuoden kuluessa uusiutuvien energiamuotojen kustannukset tulevat merkittävästi putoamaan. Silloin tulee pakostakin harkittavaksi tukien reipas leikkaaminen.

Raportissa puhutaan myös sähkön joustavasta kulutuksesta energian hinnan vaihtelun mukaan. Miten sähkön tätä niin kutsuttua kysyntäjoustoa voisi edistää?

Älykkäät sähköverkot ovat edellytys kysyntäjouston toimivuudelle. Täytyy lähteä siitä, että suurkuluttajille ja kotitalouksille luodaan mahdollisuus säästää selvää rahaa helppokäyttöisillä laitteilla silloin kun sähkön hinta on korkealla.

Keinoja löytyy kyllä, kun älyverkko on käytössä. Vain mielikuvitus on rajana.