Вересень виявився передбачувано багатим на релізи від українських музикантів. Відомі рокери з Полтави на нових довколаелектронних рейках, тернопільці в ролі «українських U2», новий урок літератури та маткору від одеситів, психоделічний тріп-хоп від киян – альбомів вистачить на будь-який смак. 12 найцікавіших – у свіжому Навігаторі.

The Jossers – Unsupported Bravery Of Local Kids

Сенсація: у Лу Ріда залишилося троє позашлюбних дітей у Калуші! Кинуті напризволяще засновником прото-панку, вони від 2011 року й справді проявляють ніким не підтримувану мужність, йдучи стопами «батька» у часи, коли актуальність втрачає не лише сам панк, а й усе, що після нього. У сповненому нервових розладів всесвіті Unsupported Bravery Of Local Kids панує дисонанс, тож вижити у ньому можна лише за умови, якщо ти плюєш на правила і граєш повз нот. Ви закохаєтеся у The Jossers або ж зненавидите їх – третього не дано.

Vlad Gnatenko – Through The Garden

Творчий шлях одесита Влада Гнатенка може бути сюжетом до байопіку про долю типового українського музиканта. Гітара як хобі, перший гурт, перше розчарування, бажання грати сольно, збір грошей для запису альбому на Indiegogo, нарешті, реліз Through The Garden і тур містами України з цього приводу. З музикою у Гнатенка все більш невимушено та легко: ніжний вокал, блукаюча гітара, добродушна губна гармоніка, словом – інді-фольк у ностальгії за Бобом Діланом. Through The Garden вийшов наприкінці серпня, і чи не тому в ньому так багато полишаючого нас сонця. Те, що треба для прослуховування темними осінніми вечорами, щоправда, монотонний настрій альбому може увігнати в передзимову сплячку. А загалом маємо ще одне ім’я у списку поряд із Postman (Київ), Sasha Boole (Чернівці), Make Like A Tree (Харків), Andzh (Тернопіль), The Elephants (Суми) та їм подібним.

Magua – Agata

Зі своїм дебютним альбомом Magua вигулькнули майже нізвідки. Так, у 2010 році гурт представляв Україну на GBOB у Малайзії, але хто зараз про це пам’ятає?! Потім, у 2012-му, басист формації переміг у конкурсі каверів на RHCP та зустрівся особисто з Флі, але на музику Magua це ніяк не вплинуло. Agata – пісні, схожі багато на що і ні на що не схожі водночас. До рожевого сиропу японського року Magua додають темну дрібку емо-кору, а коли задимить стоунером – помішують все це, витворюючи самобутні звукові воронки на 5-6 хвилин, що засмоктують в себе без залишку. «Зёрнами хлеба пахнут фонари в городе-небе», «Никто не решился сказать, отчего над склоном дым в обратную сторону», – що це, як не картини сюрреалістів у аудіовтіленні. Щоб зрозуміти орієнтири Magua, треба дивитися не на Захід, а на Схід (і не дивитися на обкладинку релізу :) ), бо у наших краях таке звучання – гість рідкісний. Вважатимемо це зародком оригінального стилю.

СКАЙ – « Нове життя »

У вересні п’ятим студійником розродився київський (колись – тернопільський) гурт СКАЙ (саме так – тепер без крапок у назві). «Нове життя» продовжує та розвиває обраний музикантами напрям з попереднього лонґплею «Край неба» (2014). Це той таки стадіонний рок навздогін U2, який ще десять років тому на тихого лірика Олега Собчука годі було й приміряти. При цьому СКАЙ все ж не сліпо обгородилися фанатськими трибунами і ніби вдаються до нових для себе речей – записуються з Alloise, подекуди додають до аранжувань акордеон і саксофон. Але на тлі їхнього всепоглинаючого великомасштабного пафосу такі новації виглядають самотнім фаном посеред «Олімпійського». Та й обкладинка «Нового життя» з різнокольоровими фарбами холі ніби натякає: рекомендовано вмикати передусім на масових святкуваннях.

Cthulhu Rise – The Second One

Другий том опусів від столичної авангардної команди, яку можна назвати резидентом арт-дворика на Іллінській. Як і раніше, в музиці Cthulhu Rise з поміткою «не для всіх» відчувається бажання грати на одній сцені з прог-роковими велетами King Crimson – із металкором і джазом у якості суфлерів. The Second One – такі ж багатохвилинні інструменталки (від вокаліста гурт відмовився в 2009-му), як і на першому альбомі «42» (2012); нумерація композицій продовжується і може тягнутися до нескінченності. Взагалі ж за ці чотири роки у Cthulhu Rise змінилися хіба басист і відстань між ними та мистецькою тусовкою – без цього обкладинку музикантам не оформив би Олекса Манн, а самі вони не підігравали б гурту «Хамерман Знищує Віруси» на живих виступах (кількість яких нині росте в геометричній прогресії). У вільному доступі треки The Second One є лише у вигляді 2-хвилинних прев’ю, тому за прослуховування всього альбому треба заплатити.

Submatukana – Age Of Slumber

AGE OF SLUMBER by Submatukana

На Age Of Slumber електронний дует Submatukana (Дніпро) вже вдруге намагається вийти на контакт із позаземними цивілізаціями. Схоже, цього разу спроба закінчується інопланетним вторгненням і цивілізаційною війною: біт гатить із усіх кулеметів, чергуючись залпами із клавішних лазерів, а в цей час музичне поле бою стискають чіпкі щупальці синтів. Користуючись відомим арсеналом IDM, Submatukana вдається відтворити атмосферу зі сторінок Герберта Велса та при цьому жодного разу не повторитися в треках-розділах. Таким ось епічним релізом Ігор Ялівець та Юрій Купріянов відзначають 10-річчя спільної творчості.

Trip Inside Me – Open One of the Doors

Академічно спокійний і витриманий у часі дебютник київської команди Trip Inside Me – Open One of the Doors – це альбом без зачіпок і претензій, абсолютно сумний і композиційно довершений. Однойменний назві гурту трек міг здатись прологом до великої амплітуди емоцій, однак цього не трапляється. Вся магія в затягуванні в ту ж подорож усередину себе, не завжди приємну, але й правдиву – яка мимоволі перебивається треком Kiev, який автоматично стає хайлайтом альбому, хоча статус «пушки» не отримує жодна пісня. Альбом монолітний і грішить своїм абсолютом – або ти у ньому повністю, або ти поза ним, окремі треки не складаються у пазл іншими комбінаціями.

The Nietzsche – Welcome to Poetry 201

На початку десятих в українській андеґраундній сцені (і не тільки), емо/скрімо та похідні гурти забавлялись перечитуванням відомих поезій російських, американських та українських поетів у своїх хк-форматах. У середині десятих The Nietzsche перевершує потуги всіх попередників, видаючи EP-компіляцію, повністю віддаючи лірику у руки поетів різних епох. Слідів емо тут надто мало, зрештою, агресії та намішування важких рифів і дисонансів достатньо, особливо цікаво спостерігати за мимовільними математичними брейками, а ще цікавіше здогадуватись, де насправді тотальний угар, а де серйозна композиційна робота.

O.Torvald – #нашілюдивсюди

Що робити гуртові, який у більшості досяг усього, чого можна очікувати від реалій альтернативної української сцени – і, до того ж, уміло балансує між дівчачою/хлопчачою аудиторією (згадайте той самий подвійний концерт O.Torvald для хлопців і дівчат), проте досі не видав чогось епохально важливого? Два шляхи – експеримент або розпад. Звісно, перший варіант небезпечний і важкий, особливо для поп-року, з якого витискають останні соки (якщо інтерес до жанру був із самого початку – на зміцнення важкого звучання у попередніх релізах можна не зважати). Отже, #нашілюдивсюди – відчайдушна спроба експериментувати зі способом, але не формою. За масивними аранжуваннями (які рятують альбом для його прослуховування) ховається той же простий і сто-разів-почутий O.Torvald. Інша справа, якби вони були визначальним фактором, однак всі старання зробити альбом складнішим, іншим, etc. звучать надто несміливо, наче ярлик «а ось ми можемо так». Але навіщо? O.Torvald знову хоче сподобатися всім, а гучний тізер альбому у вигляді однойменної #нашілюдивсюди – обманка, яку надто легко проковтнули.

Roll Models – Kiss Me, You Animal

Ребрендинг-версія гурту «Рольова Модель» випускає масивний та цілісний «дебютник», у якому більше Green Day, ніж можна очікувати. Альбом чистий настільки, що його пластмасовість інколи виходить на перший план, вилизані ударні та вокал зовсім не чіпляють, а від прослуховування такого опусу зовсім не хочеться танцювати. Зрештою, від панк-року тут не залишилось майже нічого, навряд він викличе якісь агресивні, чи навпаки, емоції – Kiss Me, You Animal розмірений і нудний. Додаймо те, що жанр поп-панку, як і Green Day, зараз уже не актуальні, навіть панк-ревайвли роблять свою справу набагато емоційніше – власне, послухати пауер-поп/поп-панк нового зразка зовсім не зашкодить.

Night on Fire – Lizard Queen

Lizard Queen by Night on Fire

Night on Fire заграють з рифовими основами, які ближче до блюз-року, аніж до стоунерових новотрадицій, однак walking bass, разом із вокалом типажу проповідника, який інколи агресивно зривається, порушуючи баладну манеру співу, склеює довгі треки у класичні композиційні еталони. Це робить Lizard Queen типовим для української сцени стоунер-релізом, однак через спосіб запису, у ньому достатньо життя й органічної динаміки, а звучить це як мінімум сміливо.

Гранатово-ализариновое созвездие панкейка – как перестать бояться молний

как перестать бояться молний by гранатово-ализариновое созвездие панкейка

У ГАСП залишилось мало варіантів, куди йти далі. Їх дебютник «как перестать бояться молний» уже далеко не стьобний принцип «я-шугейзер» (хоч від такої естетики вони тотально не відійшли), він звучить свіжіше, ніж будь-який з їх попередніх диванних релізів, кожен недолік – чи то відсутність хорошого вокалу, чи то живих ударних, чи то басу – перевага, а всі обмеження у звукозаписі компенсуються загальною атмосферою, яка вражає своєю щирістю. ГАСП нарешті знайшли свою форму і йдуть за нею впродовж усього альбому. Тому, чи йти їм на студію – двозначне питання, бо є велика вірогідність втратити свою автентичність, однак, якщо її зберегти, то проект із Славутича імовірно претендуватиме на особливий статус «королів лоуфайного шугейзу» в андеґраунді у найближчому майбутньому.

Ілюстрації обкладинок – зі сторінок музикантів у соцмережах

Філ Пухарєв, Сергій Воронов