Regeringen meddelar att den slutit en ny stor överenskommelse med Vänsterpartiet.

Huvudnumret är tio miljarder som ska fördelas till landets kommuner och landsting. Det är ett lika beprövat som ineffektivt recept.

Tidigare statsminister Göran Persson (S) brände under sina sista sex år iväg 46 miljarder kronor, enbart på att få bukt med vårdköerna. Pengarna försvann, men vårdköerna gjorde det inte. Offentlig ekonomi är inte grundskolematematik, och alla problem kan inte betalas bort.

Men så länge landet styrs av tre vänsterpartier är det så politiken kommer se ut. Pengarna kommer regna från ovan, likt olika kryddor i en allt märkligare gryta, tills de tar slut.

I förra veckan meddelade Alliansens partisekreterare att de avser gå till val gemensamt även 2018, men att de inte i dagsläget tänker agera samfällt i budgetfrågor.

I klartext innebär det carte blanche för regeringen att lägga aldrig så destruktiva budgetar, och att beskedet till väljarna är ”politik, var god dröj”.

Spöket i riksdagshuset är förstås Sverigedemokraterna. Övriga partier räds en ny budgetcirkus liknande den som SD utlöste 2014. Dock är läget ett helt annat nu.

Regeringen och Alliansen har gemensamt skärpt flyktingpolitiken. Den kan inte längre användas för att hålla riksdagen gisslan.

Alliansen kan lägga en budget, och förmodligen få igenom den. Det skulle rent av kunna bli maktskifte redan i år.

Men det är just detta som partisekreterarnas besked stänger dörren för. Decemberöverenskommelsen, DÖ, är borta. Men de borgerliga väljer ändå en självpåtagen och ensidig Halv-DÖ.

Kommer då väljarna imponeras av detta och vackert rösta på Alliansen 2018? Det är långt ifrån säkert. Jag kan inte på rak arm nämna några politiker som tjänat på att kliva tillbaka och frivilligt avstå från makt.

Och passiviteten är förmodligen inte bara strategiskt dålig, utan även farlig i sak. Den leder till att Sverige får en budget som väljarna inte stödjer, att viktiga beslut förblir ofattade och att landet tar skada.

Idag anser en rekordstor majoritet att Sverige utvecklas åt fel håll. Ilmar Reepalus utredning skadar välfärdsföretag som inte längre beviljas banklån.

Regeringen höjer skatter på allt inom räckhåll, till och med på kylskåp och tv-spelskonsoler. Färska siffror från SCB tyder på minskad orderingång till industrin och nedgång för tjänsteproduktionen.

Oskarshamnreaktorer stängs ned, vilket hotar vår energiförsörjning. 5000 tjänsteföretag har slutat leverera Rut- och Rot-tjänster. De destruktiva svartjobben ökar igen. Och detta inte efter två vänsterbudgetar – den första föll ju – utan efter en.

Tänker de borgerliga sitta på händerna medan det sker? Med vilka budskap tänker de i så fall möta borgerliga väljare 2018? ”NU är vi redo att börja jobba”?

Landets situation förvärras i rask takt, både i privat och offentlig sektor.

Den som inte försöker stävja detta sätter indirekt sitt eget firmanamn på resultatet.

Alliansen måste därför skrota halv-DÖ, återvända från semestern och ta ansvar för verkligheten.