**I Sverige finns **en idé om att vi skall vara ett narkotikafritt samhälle, en idé som befinner sig bortom diskussion. Att föra fram tankar om att skademinimering vore att föredra framför totalt förbud, eller om att allt bruk inte är missbruk och att påpeka att fler idag dör av det våld som genereras av världens organiserade brottslighet, som i hög grad får sina inkomster från narkotikasmuggling och -försäljning, har alla visat sig vara återvändsgränder. Att vara drogliberal är något av det sämsta man kan vara, för då tycker man att de som knarkar får skylla sig själva, medan nolltoleransens företrädare värnar om samhällets svagaste.

Tyvärr är det emellertid så att det just är samhällets svagaste som drabbas hårdast av den svenska narkotikapolitiken idag, vilket Magnus Linton med stor pedagogisk tydlighet visar i sin nya bok. Visionen om ett drogfritt samhälle har i hög grad blivit till en vision om ett knarkarfritt land, vilket lett till att narkomaner betraktas som lägre stående människor som knappt borde tillåtas existera. Tanken från samhällets sida tycks ha varit att trycka ner dem så långt på botten det bara går, för att de på så sätt skall tvingas ut ur knarkandet, men resultatet har tvärtom blivit att vi har högre dödlighet för narkomaner än i de flesta andra jämförbara länder. Den genomsnittliga dödligheten i EU uppskattades i Europeisk drograpport 2015, från EU.s narkotikabyrå EMCDDA, till 16 dödsfall per miljon invånare. I Sverige var siffran fyra gånger så hög: här har vi 70 narkotikarelaterade dödsfall per miljon invånare i landet.