Vår grundlag fastställer att all offentlig makt utgår från folket. Det sker genom att folket vart fjärde år väljer representanter till riksdag, kommuner och landsting. I tidigare krönikor har jag lyft fram att Sverige nu befinner sig i en svår situation, där välfärdsstaten riskerar att kollapsa under det ökande trycket. Detta, har jag menat, är resultatet av en osedvanligt inkompetent och världsfrånvänd politik. Men är det verkligen rättvist att lägga skulden på ledande politiker, när de har fått sitt mandat av väljarkåren? Får inte svenskarna helt enkelt skylla sig själva, när de har utsett dessa individer till sina företrädare?

Jag tror inte att det är så enkelt.

Om folket ska hållas ansvarigt för sina politikers missgärningar, så måste folket ha haft en rimlig chans att bedöma konsekvenserna av den politik som bedrivits. En förutsättning är att medborgarna har fått korrekt information. Det blir nu allt tydligare att så inte varit fallet. Mycket talar för att svenskarna under en längre tid har serverats en soppa av förvrängningar i syfte att förmås att tycka ”rätt”. Fakta som inte överensstämt med den politiska chimären har hållits borta från allmänhetens ögon eller snedvridits med högtravande retorik. En liten glimt av regeringens inställning blev synlig förra hösten, då den började ägna sig åt kreativ bokföring. Flera tunga utgiftsposter för 2016 förskottsbetalades före utgången av 2015 (1, 2). Ett sådant siffertrixande tjänar inget annat syfte än att få årets statliga utgifter att se lite mindre skräckinjagande ut. Nu matas vi med framgångsbeskrivningar baserade på uppgifter om BNP-tillväxt och ökad förmögenhet hos svenska hushåll, trots att vi ser en ekonomi som dopats med lånade pengar, både på nationell och privat nivå. De djupare analyserna av samhällets ekonomiska hälsa lyfts inte upp till debatt.

De mest flagranta övertrampen har gjorts på migrationsområdet. Högljudda röster har hävdat att flyktingar inte ljuger om sin ålder och att inga tiggare utnyttjas av organiserade nätverk. Dessa påståenden har nu otvetydigt punkterats. Trots det fortsätter samma kvarnar att mala. I en intervju i Dagens Nyheter 2016-09-28 gjorde statsministern följande uttalande (3):

Här har vi en stor del människor som kommer med hög utbildning. De är läkare, de är ingenjörer, de är sjuksköterskor, de är dataexperter. Det är klart att de kan etablera sig snabbare. Sedan har du några med yrkeskunskaper. Det kan vara svetsare, det kan vara bilmekaniker. Det kan också gå hyggligt snabbt. Sedan har du några stycken som har väldigt låg utbildning, kanske ingen alls. De behöver en längre väg.

Tyvärr har han fel och förmodligen vet han om det (4, 5). Enligt SCB har endast 12 procent av syrierna och fyra procent av somalierna minst tre års eftergymnasial utbildning. De med förgymnasial utbildning utgör 38 procent respektive 57 procent (6).

Ett starkt politiskt intresseområde har handlat om att ”inte gynna SD”, vilket varit liktydigt med att dölja negativ information om invandring. Vid Almedalsveckan 2015 presenterade den fackligt finansierade tankesmedjan Arena Idé en rapport som visade att samhället tjänat hundratals miljarder på invandring. Rapporten uppmärksammades av såväl SVT som flera stora dagstidningar. Dessvärre är den ett falsarium. Rapportens uträkningar bygger på antaganden om att invandrare arbetar och betalar skatt i samma utsträckning som svenskar, vilket inte är sant. Om statistiska fakta tas med i kalkylen faller hela rapporten ihop som det fuskbygge den är, vilket avslöjades i bland annat Göteborgs-Posten (7). Men försöken att dölja invandringens negativa inverkan på samhället fortsätter, vilket yttrat sig i mörkläggningen av sexuella övergrepp på festivalen i Kungsträdgården (8). Polisen har även undanhållit information om asylrelaterad brottslighet genom att hemligstämpla utredningarna under kod 291 (9, 10). Detta förfarande konstaterades senare vara olagligt (11).

De politiska sympatierna i journalistkåren har gjort att politiker och journalister haft ett gemensamt intresse av att propagera för kraftig invandring. Det gäller inte minst journalister inom public service. SVT:s och SR:s sändningstillstånd säger att de ska utöva sändningsrätten opartiskt och sakligt. Ändå är det där vi hittar den störta partipolitiska snedfördelningen. Mer än hälften av de anställda vid SVT och SR röstar på MP (12, 13). Dessa siffror får sägas vara högst anmärkningsvärda. MP är ett litet parti och dessutom starkt avvikande från den politiska mittfåran. Det är omöjligt att tro att en sådan slagsida inte skulle påverka nyhetsrapporteringen. Ett exempel på hur det kan gå till fick vi se i somras, då en f.d. SR-anställd publicerade ett inspelat samtal med sin chef. Chefen tydliggjorde att nyheter gärna får vara vänsteranstrukna, medan kritik mot den förda invandringspolitiken måste undvikas (14).

De organ som ska garantera opartiskhet hos public service är Granskningsnämnden och Förvaltningsstiftelsen. Uppgifter om den obalanserade journalistrekryteringen borde, kan man tycka, ha fått Granskningsnämnden att reagera. Men icke. Granskningsnämnden har nämligen bara till uppgift att pröva innehållet i enskilda inslag. Från Förvaltningsstiftelsen är det knäpptyst, eftersom den enbart garanterar oberoende ägarförhållanden och inte har något inflytande över journalistiken. Att hela urvalet av nyheter och sättet de presenteras på är vinklat kan man inte göra något åt. Ingen ansvarar för att påtala sådana missförhållanden eller se till att de inte uppstår. SVT och SR har därför kunnat bli – och blivit – ett forum där vänsterpolitiskt sinnade samlas för att sprida sina idéer till massorna.

I vilken grad kan man hävda att folket bär ansvar för politikernas beslut, om överheten inte förmedlat en korrekt verklighetsbeskrivning till folket? Om det val man gör på valdagen baseras på information som förvanskats och selekterats, hur stort ansvar har man då för valets konsekvenser? Är det under sådana omständigheter över huvud taget de röstberättigade som styr, eller blir de röstberättigade styrda?

Undersökningar visar att svenska folket nu anser att migrationen är den viktigaste politiska frågan (15, 16). Det finns således skäl att anta att denna fråga kommer att spela en utslagsgivande roll i valet 2018. Detta val kan komma att bli ett av de mest avgörande i svensk historia. Kommer väljarkåren då att ha fått en stadig, faktabaserad och verklighetsförankrad beslutsgrund att stå på? Tillåt mig tvivla.

Arvid Nilsson är offentliganställd med stort samhällsintresse. Han har tidigare ägnat sig åt internationellt arbete i utvecklingsländer, men har nu slagit ner sina rötter på den svenska landsbygden.