Mange danskere ved mere om Donald Trump og Bill Gates end om Danmarks egen stadigt mere magtfulde overklasse.

Medierne beskæftiger sig meget lidt med de rigeste og mest magtfulde danskere. Og overklassens egen åbenhed om væsentlige beslutninger bliver gradvist mindre. Det sker i takt med, at overklassens formuer er i kraftig vækst.

Det er meget længe siden, den sidste socialdemokrat turde bruge ordet ’klassekamp’.

Det er årtier siden, arbejderbevægelsen sejrede ad helvede til, og Danmark har angiveligt været verdens mest lige land i mands minde. En velfærdsstat, hvor klassemodsætninger stort set er visket. Få har for lidt og resten har det nogenlunde lige godt.

Den socialdemokratiske partitop kunne for få år siden afgive følgende erklæring:

»I 2012 er vores historiske hovedforpligtelse ikke at omfordele fra rig til fattig.«

Virkeligheden havde da allerede længe været den modsatte.

Danmark har ifølge Danmarks Statistik siden 1987 haft et nogenlunde konstant skattetryk på 47 procent. Til gengæld er det lykkedes skiftende regeringer at hive store dele af progressionen ud af skattesystemet. I takt med at uligheden stiger, oplever Danmark også, at overklassen konsoliderer sig og bliver stærkere.

Cavlingprismodtager og forfatter til 17 bøger, herunder en del om Danmarks rigeste og mægtigste familier, Søren Jakobsen forsøger med sin nye bog, Overklassemagt – på strejftog i de øverste danske magtcirkler, at løfte en hel del af sløret for, hvad der foregår.

Han understreger, at han ikke er drevet af misundelse eller tabloid nyfigenhed. Forfatteren har stor respekt for mange af de dygtige forretningsfolk, der har skabt formuer og arbejdspladser fra grunden eller har været dygtige nok til at vedligeholde eller udbygge et familiedynasti.

»Men vi ser kun femten procent af isbjerget. Der, hvor det virkeligt betyder noget, kan folk ikke rigtigt følge med. Kredsløbet er så lille, og de fleste overholder tavshedens lov. Nogle familier har vedtaget det som en politik ikke at udtale sig,« siger Søren Jakobsen.

Demokratisk problem

Det, mener forfatteren, er et demokratisk problem.

En fjerdedel af danske arbejdspladser findes i dag i virksomheder, som enten er ejet eller styret af overklassen. De fem mest magtfulde overklassefamilier beskæftiger 309.000 medarbejdere. Det er 25 procent af beskæftigelsen i DI-regi. Fire af de mest værdifulde selskaber i indekset over de mest værdifulde aktier, C20, er overklassekontrolerede.

Når forbrugerne, som Søren Jakobsen kalder »vor tids undersåtter«, køber ind, sker det for en meget stor dels vedkommende i overklassens indkøbskæder og netbutikker. Over halvdelen af al bilimport er styret eller kontrolleret af overklassen.

Den overklasseejede Aller-koncern står for 60 procent af ugebladsmarkedet i Skandinavien. Og når det kommer til den anden ende af kulturlivet, spiller donationer fra fonde, der er kontrolleret af overklassen, en afgørende rolle for kulturlivet og er i øvrigt større end Kulturministeriets samlede uddeling.

I sin bog sorterer forfatteren overklassen i tre kategorier.

»Aristokratiet« kalder han den første og fineste. Her optræder ikke kun gamle adelige familier. Ifølge Jakobsen har enkelte af de allerrigeste – som for eksempel Mærsk-familien – der har skabt og forædlet formuen over generationer, sikret sig adgang til den øverste kaste. De færdes hjemmevant i samfundets allerøverste sociale lag og har langtidsholdbare forbindelser til kongehuset.

I næste geled finder vi de fleste af milliardærerne. Både de, der selv skabt store formuer, og dem, som har arvet og måske tilmed fået formuen til at vokse.

Den sidste gruppe er vækstlaget. Det er de nyrige, der selv har skabt formuer fra nogle få hundrede millioner til et par milliarder.

Hvis Søren Jakobsen selv skal pege på de tre mest magtfulde, fremhæver han indtil videre Mærks-familiens relativt nye overhovede Ane Mærsk Mc-Kinney Uggla. Det er muligt, at APM har 94.000 aktionærer. Men som han skriver i bogen: »Mærsk-familiens vilje gælder, og det er accepteret af selv store, internationale investorer.«

Men førstepladsen er ikke nogen selvfølge. Det handler, når alt kommer til alt, om penge, og Ane Uggla og resten af Mærsk-familien er rutchet ned på en syvendeplads i Berlingske Business’ seneste opgørelse over landets rigeste.

Her cementerer Legofamilien sin position som absolut bedst polstret med en formue på 146 milliarder kroner. Selv om Thomas Kirk Kristiansen formelt er kørt i stilling som næste generations ’pater familia’, er overhovedet stadig Keld Kirk Kristiansen, der også er kammerherre. Familiens pengetank KIRKBI er overklassens næststørste arbejdsgiver.

Legofamilien er Danmarks rigeste familie med en formue på 146 milliarder kroner. Linda Kastrup

Søren Jakobsens tredjevalg er endnu mere upåagtet i offentligheden:

Holck Poulsen-familien er næstrigest. Mange kender til Bestseller. Mere ukendt er det, at de også har anseelige investeringer i e-handelsvirksomheder i Danmark og udlandet – ikke mindst Zalando. Køber du ind i Whiteaway eller nemlig.com er Holck Poulsen ligeledes storinvestorer. Formuen er på 39 milliarder, hvoraf der dog er stor usikkerhed om en betragtelig post, der ifølge Berlingske er gemt af vejen i Schweiz.

»Familierne er alle topmålt lukkede. Holck Poulsen-familien er næsten umulig at få i tale. Der er hermetisk tilskoddet omkring KIRKBI. Og Mærsk-familien udtaler sig kun, når de kan se en interesse i det,« konstaterer Søren Jakobsen.

Se og Hør, olie og lukkede fonde

Han underbygger med en række eksempler:

»Der er hele generationsskiftet i Lego, hvor offentligheden kun får mulighed for at kradse i overfladen. Dertil kommer den lukkede proces om Kirkbis placering som et af landets vigtigste private investeringsselskaber.«

»Man kunne pege på samme lukkethed omkring A.P. Møller Holdings og Almenfondens fremtidige samarbejde og dens ændrede bevillingspraksis. Vigtigere måske, at Mærsk ikke vil forklare, hvordan de vil genrejse sig fra en position, hvor de sidder på to brændende platforme i form af olie og skibsfart,« forklarer Søren Jakobsen og supplerer fra sin egen liste:

»Anders Holch Povlsen er næsten tavs omkring Bestseller og hans store investeringer i e-handel. Og fra den mere kuriøse ende optræder Aller-koncernen, hvor der har været meget stille om, hvad man måtte have lært af straffesagen mod Aller Media og nogle redaktionelle medarbejdere i forbindelse med Se og Hør-skandalen.«

Det er egentlig ikke, fordi Søren Jakobsen har et problem med magtudøvelse.

»Den vil altid være der, selv om det ikke er en fast størrelse. Der er en hvis mængde magt i ethvert samfund. Den skal naturligvis udøves, fordi der skal træffes en række beslutninger. Men vi har lullet os ind i en forestilling om, at vi bor i et velfungerende demokrati, hvor alt kommer på bordet. Det holder bare ikke en meter.«

Søren Jakobsen medgiver, at også den politiske magtudøvelse gemmer sig bag et voksende professionelt kommunikationsapparat og samtidig forsøger at skjule sig bag en svært gennemtrængelig offentlighedslov.

»Men den private del af magten bliver i endnu større grad anonymiseret. Der indskydes professionelle bestyrelsesmedlemmer og direktører, der begrænser gennemsigtigheden og adgangen, fordi den kan skade deres egen karriere og for eksempel deres mulighed for at gå fra 10 til 20 millioner kroner i årsløn. Vi har en ret lille gruppe af toneangivende dynastier, der ikke ser nogen interesse i offentlighed og lukker sig om sig selv.«

Dronningens bridgebord

Man kunne indvende, at selv om alt dette berører hundredetusindevis af arbejdspladser og milliarder af forbrugskroner, så har det ikke meget med politisk indflydelse at gøre.

Søren Jakobsen er ikke helt enig.

»Selv om de med få undtagelser ikke blander sig direkte i politik eller selv bliver politikere, så er der i hvert fald to meget indflydelsesrige interesseorganisationer, som er skabt af overklassen. En af hovedkræfterne bag Bæredygtigt Landbrug var Christian Castenskiold, søn af Adelsforeningens tidligere formand Claus Castenskiold. Han trak sig dog, da det blev lidt for meget med traktorer foran Christiansborg og en Karen Ellemann, der ikke ville mødes med dem. Men indflydelsen har alle jo kunnet se efterfølgende,« siger forfatteren.

»Et andet eksempel er CEPOS, som har haft meget stor politisk indflydelse. Idemand var Bernt Johan Collet, tidligere konservativ forsvarsminister og godsejer gennem syv generationer. Han flankeredes af milliardæren Johan Schrøder og andre ligesindede, hvoraf en del kunne være hentet direkte fra dronningens bridgebord.«

Den falske magtelite er et røgslør

I 2015 udkom en meget omtalt bog, Magteliten - Hvordan 423 danskere styrer landet, af Christoph Ellersgaard, Anton Grau Larsen og Markus Bernsen. Selv om der er sammenfald mellem persongallerierne i Magteliten og Søren Jakobsens bog, er det helt andre personer, der indtager de øverste placeringer i dens magthierarki.

Magteliten får dog ikke mange stjerner i Søren Jakobsens karakterbog.

»Det bedste, man kan sige om den, er, at den fik lavet noget flot computergrafik. Men når den når frem til, at de tre mest magtfulde er to fagforeningsbosser og en tidligere direktør, så har det ikke meget at gøre med, hvordan samfundet fungerer i praksis,« mener han. »Dermed forsvinder billedet af overklassen som reelle magthavere.«

Det er Søren Jakobsen overbevist om, passer dem rigtig godt, ligesom han vurderer, at fagforeningsbosserne ikke ligefrem har været kede af at kunne sole sig i en magt og indflydelse, det efterhånden er årtier siden, de reelt besad.

Det har blandt andet på den baggrund været forfatterens mål at kaste skarpt lys på det lidt slørede billede, der normalt tegner sig af den danske overklasse, dens magt, dens relationer og ikke mindst dens store plads i dansk økonomi.

Ikke for at stille dem i en offentlig gabestok. Mere fordi medier, de reelle magthavere og selv socialdemokratiske politikere efterlader befolkningen i den tro, at vi stadig lever i et lille lige og gennemsigtigt demokrati.

»Derfor er det vigtigt, at der er åbenhed om den del af magten,« siger Søren Jakobsen som selv oplever, at åbenheden og transparensen bliver stadigt mindre, sådan nogenlunde i takt med at pengene bliver flere og magten mere omfattende.