DR kæmper bravt for at beholde licenssystemet. Det kan man godt forstå, når man ser den øverste chefs løn. Generaldirektøren får knap fire mio. kr. om året alt inklusive. Til sammenligning får de 20 øverste chefer i staten knap to mio. kr. om året. DRs bestyrelsesformand Michael Christiansen siger 14. maj til Ekstra Bladet, at »Lønnen er helt rimelig… og når vi vurderer generaldirektørens løn, vurderer vi den selvfølgelig i relation til markedet.«

Det er ingen »selvfølge«. DR er ikke begrundet som en markedsdrevet institution. Den har sin egen »Lov om radio- og fjernsynsvirksomhed« og en lovgiven ret til licenspenge. Det er der ingen aktører på de kommercielle markeder, der har. Hvis man argumenterer for, at DR skal være en uafhængig statsfinansieret institution, der skal lave public service, så kan man ikke samtidig bruge argumenter, der kun har validitet på kommercielle markeder, hvor aktørerne skal kæmpe for at skaffe indtægter – ikke få dem via lov. Men det gør bestyrelsesformanden og kulturminister Marianne Jelved, alt efter hvad der lige passer. Det relevante marked for løn kunne med lige så god ret hævdes at være top-cheflønninger i staten, hvor generaldirektøren inden DR i øvrigt har haft hele sin karriere i kultur- og justitsministerierne. Så der var åbenbart ikke behov for at konkurrere på løn med kandidater fra det kommercielle arbejdsmarked. Men måske mener hr. Christiansen ikke, at statens departementschefer er velkvalificerede, da de kun får det halve i løn sammenlignet med hans gavmildhed med andres penge over for DRs generaldirektør.

I anledning af DRs ugelange 90 års fødselsdagsfest bragte Detektor 30. marts et interview med medieforsker Henrik Søndergård og kulturminister Marianne Jelved. Stor ros til DR-journalist Thomas Buch-Andersen, for hans ihærdige, men forgæves, forsøg på at få ministeren til at fremlægge bare et argument for det rimelige i licenssystemet og for manglen på åbenhed om DRs omkostninger. DRs svar kender vi. En selvfed henvisning til »Lov om radio- og fjernsynsvirksomhed«, hvor DR ifølge sig selv er forpligtet til at lave alt til alle.

Detektor spørger bl.a., om man ikke kunne finansiere DR over skatterne, som man gør i Finland, Belgien og Holland. Det ville gøre opkrævningen indkomstafhængig og mere retfærdig, i hvert i fald i gængs samfundsmæssig forstand. Opkrævning over skatten kunne også spare omkostninger i DR, og man kunne omdanne licenskontoret på 5. sal til en koncertsal for X Factor. Hertil svarer kulturministeren og Henrik Søndergård samstemmende, at det jo ville betyde, at DR skulle konkurrere om penge på finansloven med andre velfærdsinstitutioner.

Ja, fy da – men selvfølgelig skal den det. Det behøvers ikke at være på kanal- eller programniveau, hvor politikerne skal prioritere mellem DR3 eller et nyt sygehus. Men det er da fuldstændigt legitimt at vurdere værdien af DRs public service til knap fire mia. kr. om året mod værdien og omkostningerne af vores andre velfærdsinstitutioner som f.eks. militær, NATO-medlemskab og politi, som er vigtigere for ytringsfriheden; uddannelsessystemet, som er vigtigere for dannelsen; sygehusene for den fysiske og mentale velfærd osv. Det manglede da bare.

Det andet argument, de to fremfører, er, at DR uden licenssystemet ville miste sin uafhængighed af det politiske system. Ministeren tilføjer, at licensen er »bindeleddet mellem befolkningen og DR«. Noget man ikke har i skattesystemet!

Jeg har set interviewet flere gange, for at overbevise venstre hjernehalvdel om, at nogen faktisk kan sige sådan noget sludder. Men det sagde hun. Mht. til uafhængigheden af det politiske system, så er DRs bestyrelse politisk udpeget og fyldt med toppolitisk engagerede mennesker, og laves der ikke politiske medieforlig hvert fjerde år? Så hvad er det for en elfenbensteoretisk uafhængighed, de to taler om, som ikke også kunne siges at gælde for f.eks. uddannelsesinstitutioner, som heller ikke skal drives med detailorienteret politisk indblanding?

Helt galt går det, når kulturministeren skal forsvare rimeligheden i licenssystemet: Alle dem hun kender bruger DR, siger hun. Måske, men vel ikke lige meget? Og er det så rimeligt, at alle betaler det samme – en banan en krone og 40 bananer også en krone! Det argument accepterer vi med skatten, som til gengæld er indkomstafhængig ud fra en rimelighedsbetragtning, men hvorfor skal det gælde for et licenssystem? Detektor spørger om det rimelige i, at to samboende studenter betaler hver sin licens, mens en familie med to voksne og fire teenage-børn i samme velbjærgede husstand i Gentofte blot betaler en. Ministeren snakker og snakker udenom, og ender så med de Radikales trumfkort. »Jamen, sådan er det jo. Det har vi bestemt.«

Ja, det har vi forstået. Også når det gælder dagpenge. Det er også DRs bestyrelse, der har fastsat generaldirektørens løn. Sådan er det jo. Men det er en magt-betragtning, og ikke en rimeligheds-betragtning.

Jeg slutter med kulturministerens to perler om DRs hermetisk lukkede omkostningsstruktur. »Hvorfor er der ikke åbenhed om omkostningerne,« spørger Buch-Andersen. Marianne Jelved: »Det er meget teknisk og kompliceret.« Ja, måske for ministeren, men forhåbentlig ikke for djøfferne på chefgangene i DR. Og skulle regnearkene blive for store, så er der velvillige konsulent-huse, der kan hjælpe til.

Den anden perle i forsvaret for statshemmeligholdelsen af omkostningsstrukturen i vores public service institution er behændigt hentet fra den kommercielle verden. »Omkostningerne er en forretningshemmelighed,« siger ministeren. Hvis det skal være argumentet, så må DR sælges og blive til en rigtig kommerciel forretning med tilsvarende lønstruktur, komplekse regnskaber og hemmeligholdelse af konkurrentoplysninger.

Men som public service institution burde der være andre standarder.