I løbet af de seneste 15 år er der sket en ret betydelig stigning i antallet af danskere, der lever med kroniske smerter, og cirka en fjerdedel af den danske befolkning over 16 år anslås i dag at leve med kroniske smerter.

I samme periode er der sket en betydelig stigning i forbruget af de vanedannende opioider (f.eks. morfin) i den medicinske smertebehandling. Vi har nu en opioidepidemi i Danmark. Lægemiddelstyrelsen har på denne baggrund skærpet overvågningen af lægernes ordination af opioder med virkning fra 1. januar 2018 – og forbruget er nu igen langsomt faldende.

For 10-20 år siden havde vi helt tilsvarende problemer med, at lægerne udskrev stigende mængder af de ligeledes afhængighedsskabende benzodiazepiner (f.eks. sovepiller og stesolid).

Med den medicinske cannabis står vi nu over for den næste mulige bølge af lægeordinerede misbrugsproblemer.

Set i lyset af hvor stor en andel af danskerne, der i dag lever med kroniske smerter, de ganske nylige erfaringer fra benzodiazepin- og opioidepidemien – samt af, hvor ringe dokumentationen for effekten af medicinsk cannabis på kroniske smerter faktisk er, er det desto mere paradoksalt, at vi i dag står i en situation, hvor politikerne med »Lov om forsøgsordning med medicinsk cannabis« nærmest som et politisk påbud åbner for, at en stor, ofte ressourcesvag gruppe i befolkningen igen kan gøres til lægeordinerede misbrugere.

Ikke tid til at have ondt

Historisk set har menneskelig mistrivsel haft mange forskellige manifestationsformer. Kroniske smerter, der ligesom stress, sygdomsangst og postcommotionelt syndrom (senfølger af hjernerystelse) er nogle af nutidens dominerende mistrivselssymptomer, fyldte slet ikke så meget i sygdomsbilledet i Danmark for blot 10-20 år siden.

Dengang var diagnoser som piskesmæld og fibromyalgi (smerter i sener og muskler) derimod hyppigere, end de er i dag. Sådan vil nogle biopsykosociale diagnoser formentlig over tid fortsætte med at brænde ud og blive erstattet af andre, eftersom samfundsforholdene ændrer sig.

Smerteepidemien i det danske samfund er næppe et udtryk for en tilsvarende stigning i forekomsten af smerteudløsende sygdomme.

Man skal nok snarere søge forklaringen i en ændret smerteforståelse og til dels måske også i et urealistisk normalitetsbegreb hos befolkningen i et samfund, hvor der samtidig er et accelererende tempo, stigende krav om effektivitet og et meget lidt rummeligt arbejdsmarked, foruden en forventning om, at de fleste ting kan og skal løses umiddelbart.

I dagens Danmark er der måske simpelthen bare ikke tid til at have ondt.

Man må også overveje, om ikke det store samfundsmæssige pres på patienter med smertetilstande kan være medvirkende til, at der udvikler sig en kronisk tilstand. Der er ikke tid til at lade naturen gå sin gang – og måske endda løse problemet – uden lægelig og-eller politisk indblanding.

Et fix

Selvfølgelig er der en mindre gruppe af patienter med kroniske smerter, der har så mange smerter, at de skal have medicinsk behandling. Men tærsklen for lægelig indgriben skrider nedad, i takt med at befolkningens, samfundets og politikernes forventning til og krav om behandling stiger.

Jeg tror ikke, at politikerne gør sig begreb om, hvor stor en del af befolkningen, der selv mener, at de tilhører målgruppen for behandling med medicinsk cannabis.

Vi praktiserende læger får jævnligt henvendelser med forespørgsel om behandling med medicinsk cannabis som et middel mod et stort spektrum af symptomer, lige fra synsproblemer, hårttab, psoriasis og stress til smerter, og en del patienter har allerede købt det på nettet. Og der er en tendens til, at det i den efterspørgende gruppe bliver set som en slags vidundermiddel – næsten a la de vises sten.

At fixe var i de ubekymrede 1960’ere betegnelsen for at sprøjte sig med et skud heroin for på den måde at komme over sine personlige bekymringer.

Det heraf afledte udtryk, det tekniske fix, refererer til det træk ved den moderne civilisation, at vi meget ofte forsøger at løse vores grundlæggende problemer på en måde, der ligner narkomanens: Vi finder på en teknisk ’løsning’, der giver os en midlertidig lindring, men til gengæld gør os afhængige og ikke hjælper på grundproblemet.

Der er ingen tvivl om, at cannabis, ligesom morfika, benzodiazepiner og alkohol, virker beroligende, angstdæmpende og bedøvende. I gamle dage, hvor man ikke havde anæstesimidler, brugte man alkohol til at bedøve med.

Hvis praktiserende læger i dag udskrev alkohol på recept, ville der uden tvivl også være en bestemt gruppe af patienter, som ville synes, at de havde rigtig god gavn af det. På samme måde havde praktiserende læger mange patienter, der syntes, at de havde fantastisk gavn af morfin og stesolid – og ikke oplevede det som et misbrug. Men er det ensbetydende med, at det er en nødvendig behandling, og at det lægefagligt set er det rigtige at gøre?

Synd for patienterne

Min erfaring er, at det i almen praksis langt overvejende er en helt bestemt gruppe af patienter som efterspørger stærk smertestillende medicin. Det er generelt set en gruppe, der har få ressourcer af mange forskellige årsager, og det er ofte en gruppe med misbrugspotentiale.

Andre grupper af patienter vælger og fokuserer på andre håndteringsstrategier end vanedannende smertestillende medicin til lignende smerter.

Lægeligt, politisk og samfundsmæssigt bør man i langt højere grad overveje, om kroniske smerter hos mange patienter ikke er et symptom på menneskelig mistrivsel i et stresset samfund – et symptom på ondt i livet.

Ondt i livet skal selvfølgelig tages alvorligt og behandles, men behandlingen er hverken bedøvelse med cannabis, opioider, benzodiazepiner eller alkohol; det er derimod psykoedukation, som er undervisning af patienter og deres pårørende i at forstå og håndtere sygdom, herunder kroniske smerter – og derudover andre tiltag, der retter sig mod årsagen. Tiltag som i høj grad er af mere politisk, samfundsmæssig og pædagogisk karakter.

Med Folketingets vedtagelse af forsøgsordningen med medicinsk cannabis bruger politikerne lægevidenskaben som både belæg og ekspertmæssig rygdækning for at legalisere behandlingen med medicinsk cannabis, fordi befolkningen efterspørger den – på trods af det manglende evidensgrundlag for effekten af behandlingen.

Politikerne kunne jo i stedet, hvis de ønskede at efterkomme befolkningens efterspørgsel, vælge at legalisere cannabis, som man har gjort det i flere andre lande.

Man kalder det medicinsk cannabis, men cannabis er cannabis og har indtil videre (med ganske, ganske få undtagelser) intet med medicin at gøre.

Er det synd for lægerne? Nej. Den enkelte læge har jo mulighed for at sige nej til at behandle med medicinsk cannabis.

Er det synd for patienterne? Ja!

Vi har prøvet det med benzodiazepiner, vi har prøvet det med morfinpræparater, og nu skal vi i gang med cannabis, hvor vi igen risikerer at svigte en stor gruppe af ofte ressourcesvage patienter med endnu et teknisk fix.

Vi må vist efterhånden erkende, at de vises sten desværre ikke findes. Lad os for en gangs skyld fokusere på de udløsende årsager i stedet for at behandle symptomet.