For et par måneder siden modtog jeg et usædvanligt opkald fra min morbror, der bor i den kurdiske del af Irak: »Lawand, er Estland en del af Schengen?«. Ja, svarede jeg og undrede mig over den pludselige interesse for Estlands EU-politiske position.

»Vi vil flygte«, lød forklaringen i den anden ende af røret. Min første indskydelse var, at jeg jo må hjælpe på alle de måder, jeg kan. Om det så er at tage til Estland og modtage dem i lufthavnen. Dernæst tænkte jeg: Jamen, de er jo ikke flygtninge.

For 9.500 amerikanske dollars per person kan man efter sigende købe et visum til et østeuropæisk Schengen-land. Hvordan det helt præcis fungerer, har jeg ikke forstand på. Hvis pengene og heldet slår til, skulle det ifølge min kurdiske familie være muligt at flyve til Europa og herefter rejse til og søge asyl i et valgfrit Schengen-land.