JEG FINDER EN TOM BÆNK at sidde på, stiller mine kufferter og ser ud på den store flyvemaskine. ”Egypt Airline” står der på den. Jeg er spændt. Det er sommeren 2017, og det er nu, i mit 27 år lange liv, at jeg for første gang skal rejse helt alene.

Jeg taler i telefon med min somaliske veninde. Hun spørger, om jeg glæder mig til at komme til Cairo, og om jeg er spændt på at møde fyrene dernede. Jeg fortæller hende, at jeg stadig er i tvivl om mine seksuelle præferencer. Jeg ved ikke, om jeg er til hvide, gule, brune eller sorte mænd, eller om jeg overhovedet er til mænd.

Hun siger med en autoritativ stemme, at jeg helt sikkert ikke er homoseksuel. Jeg siger, at det kan vi ikke udelukke, for jeg har kun været i ét forhold hele mit liv. Hun afbryder min talestrøm og siger, at jeg bliver nødt til at lægge den tanke fra mig. Jeg føler mig tvunget til at finde et stærkere argument. Jeg forklarer hende, at hvis jeg er homo, så kan jeg jo spare penge på tøj og sko. Hun spørger, hvor jeg har det fra. Jeg svarer hende, at jeg jo så kan dele hendes tøj og sko, fordi vi begge to er kvinder. Altså såfremt vi bruger samme størrelse.

Min veninde siger, at hun ikke gider deltage i min ret sent opståede identitetsforvirring, og at jeg bare skal sende hende en sms, når jeg lander.