Tilbage i de glade førkriseår fik integrationskonsulenterne i Københavns Kommune en idé. Arbejdsmarkedet var rødglødende, og alle, der ville have et job, kunne stort set få det. Men i det udsatte boligområde Mjølnerparken på Nørrebro i København var over 70 procent af beboerne alligevel arbejdsløse. Konsulenternes idé var at placere et jobcenter midt i ghettoen, banke på dørene til de 559 boliger og hive fat i beboerne, så de omsider kunne få et arbejde.

1. januar 2016 – otte år efter at den lokale jobcenterfilial blev oprettet – lukker »den fremskudte indsats«. Ikke fordi det er lykkedes at få særlig mange i job, tværtimod.

»Det er en af dem, der virkeligt er kikset,« siger Eskild Dahl Pedersen, leder af den boligsociale indsats i Mjølnerparken, der udlægger historien.

Mens højkonjunkturen buldrede, opstod en diskussion blandt det akademiske personale om, hvorvidt det egentlig var lovligt for kommunen at banke på folks døre og spørge, om de ønskede et arbejde. Da den juridiske tvist halvandet år senere endelig var afgjort, var finanskrisen indtrådt, og der var ikke længere job at tilbyde.

»Man fik ikke smedet, mens jernet var varmt,« siger Eskild Dahl Pedersen:

»I stedet sendte man en bunke formelle breve i rudekuverter til mennesker, der dårligt forstår dansk og er dybt angste for offentlige institutioner. Det virkede selvfølgelig stik imod hensigten. Man har brugt otte år og en hulens masse penge, stort set uden effekt.«

Vi er på den 55-åriges kontor i Danmarks mest udsatte boligområde, hvor over 90 procent af de 1.900 beboere har udenlandsk baggrund – langt de fleste flygtninge, der kom til landet for 20-30 år siden. Jeg har først og fremmest sat mig i Eskild Dahl Pedersens sofa for at få et begavet svar på spørgsmålet: Hvordan undgår vi at gentage fortidens fejl?

Synd og vi tilgiver

Mjølnerparken er om noget skræmmeeksemplet på fejlslagen integration og ligger i dag som en tyk dyne over den aktuelle flygtningedebat. Når det ikke er lykkedes at integrere de flygtninge, vi allerede har i landet, hvordan skal det så ikke gå med de mange nye, som kommer til?

»Alle regeringer siden 1990erne har forsøgt at løse den gåde, vi arbejder med her. Og ja, der er meget, som er kikset de seneste 20-30 år. Ja, der er folk, som er bange bare for at sætte deres ben i Mjølnerparken – og med god grund. Sådan er virkeligheden,« siger lederen af den boligsociale indsats:

»Men der er også en masse håb!«

LÆS OGSÅ: Eksflygtning: »Ingen, jeg kendte, havde et rigtigt arbejde«

Eskild Dahl Pedersen er opvokset i en arbejderfamilie med seks børn, uddannet merkonom, har arbejdet som ejendomsfunktionær og er i det hele taget langt fra det klassiske integrations-establishment. Ifølge ham bærer det offentlige system en stor del af ansvaret for, at mange flygtninge er blevet fastholdt i en offerposition, som de med årene har lært at spille på og dyrke til perfektion.

»Problemet er, at de fagligheder, vi har bygget op – socialrådgivere, socialpædagoger og så videre – tager udgangspunkt i den protestantiske kulturarv: At mennesket synder, og at vi skal tilgive. Når vi møder en person, der har dummet sig, synes vi, det er synd for vedkommende og står klar til at hjælpe. Men mange flygtninge er vokset op i en lejr, hvor FN delte mad ud, og hvor hverdagen har handlet om at rende fra Herodes til Pilatus for at skaffe til dagen og vejen. For dem var det hårdt arbejde, selv om de færreste danskere betragter det som arbejde. Når ens liv handler om at overleve, gør man selvfølgelig det, der skal til, for at aflæse systemet, så man bedst kan maksimere sine gevinster – altså løbe derhen, hvor maden er,« siger han.

Fejlen ligger i, at vi i Danmark har ment, at vores tilgang er den rigtige, og at flygtninges er den forkerte. At integration handler om, at de skal lære at tilpasse sig vores tankesæt, mener Eskild Dahl Pedersen:

»Realiteten er, at de ikke lærer vores tankegang, men blot lærer at aflæse den, så de kan manøvrere bedst muligt.«

»Det betyder i praksis, at vi har trænet dem til at fortsætte strategien fra flygtningelejren og gøre sig selv til ofre, for det kommer man desværre tit længst med i vores system.«

Pacificering eller straf

Selvfølgelig er de professionelle blevet dygtigere. Det, man vidste i 90erne, var for ringe, mener Eskild Dahl Pedersen. I 00erne er man blevet klogere, og i 10erne er rigtigt meget lykkedes godt. Såsom at åbne Mjølnerparken fysisk op, så ghettoen ikke længere er totalt sluttet om sig selv – og det uden at »udløse en borgerkrig«, som Eskild Dahl Pedersen formulerer det. Det er også lykkedes at overbevise flygtninge om, at de skal sende deres børn i vuggestue og børnehave, så de ikke indleder skolegangen med allerede at være bagud på point.

»Dér må man virkeligt give en cadeau til kommunen og politikerne. De børn, som er født i 00erne, vil slet ikke indtage samme kedelige placeringer i statistikken som dem, der er født i 90erne. Så fødekæden til social deroute og kriminalitet er tæt på at være brudt.«

Det giver håb for fremtiden og optimisme med hensyn til de mange nye flygtninge, der kommer til. Men grundlæggende lider integrationen i Danmark stadig under den udfordring, at »mor« og »far« ikke er enige, mener Eskild Dahl Pedersen – og det er en alvorlig hæmsko, hvis vi over en årrække skal tage imod et sekscifret antal nye på flugt:

»Venstrefløjen har pacificeret ved at dulme med penge, mens højrefløjen har marginaliseret, fordi den er gået ud fra, at man kan straffe sig til bedre integration. Slingrekursen har kostet en bondegård og har gjort flygtningene skrupforvirrede, fordi de hele tiden prøver at aflæse de skiftende forventninger. Resultatet er, at alt for mange stadig ikke er i job.«

Eskild Dahl Pedersen mener, at de venstreorienterede har tabt generationer på gulvet af frygt for at stille samme krav til flygtninge som til danskere. Og at de borgerliges tilgang er årsagen til, at mange flygtninge nærer en dyb mistro til kommunen – fordi de borgerlige har forsøgt at »tvinge« flygtninge i job ved at sænke deres ydelser og trække i deres kontanthjælp.

»Igen er det et udtryk for, at vi ikke forstår, hvilket udgangspunkt flygtninge kommer fra. Hvis man har overlevet ved at spise græs og rotter, har sejlet over Middelhavet i en gummibåd og er vandret hele vejen op igennem Europa, er ens overlevelsesevne så stærk, at man aldrig kan straffe nogen til at skifte adfærd. Hvis vi fortsætter ad det spor, bliver det simpelthen for dyrt.«

Kan få alle i arbejde

Det positive, siger Eskild Dahl Pedersen, er, at langt de fleste flygtninge, der kommer hertil i dag, faktisk gerne vil arbejde. Ligesom de fleste, der kom for 20 år siden gerne ville. Skal opgaven løses, er der imidlertid brug for at tage flygtningenes udgangspunkt alvorligt.

»Det, vi danskere kalder »frivilligt arbejde«, kalder man i Mjølnerparken »gratis arbejde«. Det er også sådan, flygtninge betragter de praktikophold, kommunen sætter dem til. De ser kontanthjælpen som penge, de får under alle omstændigheder, og arbejdet som en straf, der kommer bagefter, medmindre man finder en måde at undgå det på. Vi skal have vendt tankegangen, så man begynder med at sige: »I Danmark får man ikke noget, men man kan tjene noget«. Vi skal ikke straffe, men belønne. Det er en rækkefølge, de kan forstå.«

Hvad er forskellen i praksis?

»Den er ganske radikal. Jeg mener, man skal droppe alle overførsler og i stedet give folk et retskrav på arbejde og uddannelse. For folk har brug for penge, og hvis man får at vide, at der bliver sat 500 kroner ind på ens konto, hver gang man har været i skole eller på arbejde, så vil de fleste kunne se meningen i det. På den måde vil du fjerne det enorme skuespil og den massive mængde af socialt bedrag, der også finder sted.«

Men hvad med de traumatiserede, dårligt dansktalende, førtidspensionisterne – alle dem der ikke bare kan?

Eskild Dahl Pedersen peger på en plakat på endevæggen. Det er en annonce for Mjølnerparkens fritidsindsats, som han var med til at sætte i gang. Kampagnen tilbyder fritidsjob og jobgaranti til alle kvarterets unge, så de ikke bliver lokket af at sælge hash og lave kriminalitet. Det holdt hårdt i starten at overbevise parkens teenagere om at samle skrald på Lejerbos fællesarealer til en almindelig ungdomsløn. I dag er halvdelen med i programmet, der har løftet flere ud af fattigdom og kriminalitet.

Samme strategi kan man anvende med hensyn til de voksne, mener han – hvis ellers overførselssystemet blev afskaffet, og man på gammeldags manér gav en konvolut med penge sidst på ugen til alle, der havde udført et konkret job. Eskild Dahl Pedersen har allerede ansat flere fra Mjølnerparken, som kommunen havde parkeret på førtidspension, i sin boligsociale indsats. Fordi han gerne vil give dem en chance.

»Men også fordi, jeg vil vise systemet, at jeg er overbevist om, at man med en radikal anderledes tilgang vil kunne få så godt som samtlige – også førtidspensionisterne – i Mjølnerparken i job.«