– Hvorfor er du så fandens interessant?

»Det må du sgu spørge andre om ...«

Martin Krasnik kigger venligt, men vagtsomt på mig. En erfaren interviewer sidder pludselig i den anden ende af et interview. Vi sidder i DR Byens bibliotek. Her føler han sig tryg. Blandt bøgerne. Det vender vi tilbage til. Lige nu er han på en fralægger, så jeg prøver igen:

– Jeg spørger altså dig!

»Der er jo ingen mennesker, der ikke synes, at én selv er det mest interessante menneske i hele verden. Sådan er det jo! Det synes vi jo alle sammen. Jeg har jo gået til psykolog ligesom alle andre moderne mænd, fordi det er så dejligt, at et andet menneske koncentrerer sig 100 procent om ens egen fascinerende historie. Jeg synes jo selv, jeg er rasende interessant, jeg er ikke sikker på, at andre mennesker synes det i lige så høj grad.«

Martin Krasnik har skrevet en bog med titlen Fucking Jøde, der udkom torsdag. Og hans jødiske baggrund fylder meget.

»Jeg har jo aldrig bedt om at få den. Jeg har fået den losset lige i hovedet, ikk’? Det synes jeg jo er noget af det mest fascinerende. Og hver gang jeg kommer til at tale om det, og hver gang jeg kommer til at beskæftige mig med jødisk historie og jødisk identitet og Israel, så synes jeg, at det er det mest spændende og sjoveste, der findes. Det har slået mig i denne proces med bogen, hvor meget det i virkeligheden fylder. Helt utroligt meget!«

Men jeg har besluttet mig for, at det ikke skal sætte dagsordenen for samtalen. Og nu er det jo mig, der interviewer. For Martin Krasnik er jo først og fremmest journalist, landets mest omtalte tv-interviewer og cand.scient.pol. Berømt og berygtet. Genstand for afgrundsdyb beundring for sine nådesløse og dybdeborende interviews. Genstand for næsten hadefuld vrede, når han er i forhørshumør. Journalistisk ikon – eller hadeobjekt. Det er ingen nyhed, at han er omskåret, har gået på Carolineskolen, at det jødisk-danske miljø selvfølgelig har præget ham. Han afviser at være ordinær zionist. »Jeg er super-zionist«, skriver han. Og argumenterer omhyggeligt for, hvorfor det intet har at gøre med hans syn på Israels handlinger eller hans journalistik. Han virker nærmest lettet over, at vi ikke skal tale om det.

Stærk personlighed

– Tænker du nogensinde på, om din skærm-personlighed kan virke så stærk, at du står i vejen for indholdet?

»Det tænker jeg ikke særligt meget over ... altså jeg synes bare, det er sjovest at arbejde journalistisk, hvis jeg selv fylder en del. Jeg er helt med på, at det ville være forfærdeligt, hvis alle gjorde det på samme måde. Man kan jo få hovedpine af at tænke på det.«

– En rystende tanke, hvis der sad 30 krasnikker rundt omkring?

»Ja, temmelig anstrengende. Som at stikke hovedet ind i en vuggestue lige før frokost! Men det, du siger er, at jeg nogen gange kommer til at skygge for formidlingen?«

– Ja, at journalisten spærrer for historien ...

» Ja, det sker sikkert nogen gange. Men i 99 ud af 100 tilfælde er det den interviewede, der spærrer for historien. Politikere og andre magtmennesker har det med at ville kontrollere interviewet, samtalen, historien – og når jeg så kommer ind og forsøger at spille en rolle sådan personligt, med mit temperament og det humør, jeg nu er i den dag, så er det et forsøg på at bryde den styring, de forsøger at lægge ned over interviewet. Og så bruger jeg mig selv nogle gange – somme tider virker det – andre gange kommer jeg så altså selv til at spærre. Men formålet er det ædle at trække klicheerne ud af det teaterstykke, som politikerne forsøger at opføre.«

Sabotage

– I to ’klassiske Krasnikker’ – Bødskov, hvor du gentager det samme spørgsmål 12-14 gange, bliver du helt! Og interviewet med den norske Gaza-læge, hvor du bliver skurk?

»Ja, det er rigtigt.«

Krasnik sukker og tøver.

»Men, altså, hvis jeg skal prøve at forklare det: Der er en stigende tendens til, at de mennesker, jeg møder på tv, forsøger at sabotere den samtale, som det ville være helt åbenlyst at lave om det emne, vi nu skal snakke om. Og det gør de ved at have to-tre forskellige budskaber og fuldkommen ignorere det, jeg siger. Når jeg bruger de midler, jeg nu engang har til rådighed, så er det et forsøg på at smadre de sabotageforsøg. Jeg bliver simpelthen vred, lige som alle andre mennesker gør, når et menneske ikke går ind på en normal samtales præmisser.«

Og det er åbenbart en næsten umulig kamp at vinde over magtmennesket, mener Krasnik.

»Enten taler de udenom i forhold til den meget, meget neutrale venlige journalist, der sidder i studiet, hvis spørgsmål de ikke svarer på. Eller også taler de udenom ved – efter jeg har lavet et hårdtslående interview med dem – at fokusere på, at det nok var mig, der var problemet.«

– Du siger ’den neutrale, venlige journalist’ … hvis vi nu skubber neutral ud og koncentrerer os om det venlige – du er jo ikke specielt venlig, for at sige det mildt?

»Jeg er da ekstremt venlig.«

– Ja, lige nu …

»Men i studiet er jeg det ikke. Det skal jeg jo heller ikke være.«

Motivforskning

Han er godt træt af den udbredte spekulation i hans motiver.

»Når folk – altså dem, der var kritiske i forhold til Mads Gilbert-interviewet – peger på mig som problemet, så er det jo en videreførelse af den der sabotage. Det er motivforskning. Jeg gjorde kun sådan, fordi jeg er jøde, socialdemokrat, sort reaktionær eller ytringsfrihedsfundamentalist. Den der motivforskning er simpelthen bare et forsøg på at fjerne fokus fra det ubehagelige.«

– Har du gode og dårlige dage? Du laver også venlige interviews …

»Jo mere magt, mennesker har, jo mere går jeg til dem – så simpelt er det.«

– Men det var jo netop en del af diskussionen om interviewet med den norske læge, Mads Gilbert, der måske har en vis indflydelse på debatten i Norge, men direkte magtmenneske er han vel ikke?

»En vis indflydelse? Han har jo fuldstændig styret den norske Mellemøstdebat!

Han har på grund af sit arbejde som læge i Gaza fået en position, en troværdighed, en etos som har givet ham en enorm indflydelse, næsten en Nelson Mandela-agtig position i Norge, og den har han brugt til at udbrede et klart politisk standpunkt. Derfor er det mindst lige så vigtigt at gå lige så hårdt til ham som til Bødskov!«

– Er du ikke også farvet af egne holdninger?

»Jo, det er jeg da sikkert – helt sikkert. Jeg siger jo ikke, at det er urimeligt, at folk påstår det. Men så må de for fanden forklare det. Overbevise mig om, at det er rigtigt, og hvor er det, man kan se, at jeg er farvet af f.eks. min jødiske baggrund i stedet for bare at påstå det. Det er jo en intellektuel fallit bare at påstå noget uden at forklare det.«

Dårligt uddannet

Og intellektuelle underskud generer Krasnik. I bogen kritiserer han bl.a. danske journalister. »De bør have en ordentlig uddannelse«. Hvad mener han med det?

»Altså, på Journalisthøjskolen varer uddannelsen 2 1/2 år plus halvandet år i praktik. Her skal man lære de grundlæggende redskaber til at skrive, lave fjernsyn, lave radio OG lære, hvordan samfundet hænger sammen politisk, økonomisk og historisk – og det er jo tankevækkende, at man forestiller sig, at folk med den baggrund og den uddannelse kan gå ud og sætte et rigtigt og intelligent perspektiv på de historier, der nu kører fra dag til dag – det kan selvfølgelig ikke lade sig gøre. De danske journalister skal simpelthen klædes bedre på til at forstå verden,« fastslår han.

Det kunne man jo have håbet på blev bedre med de to akademiske journalistuddannelser, men det skete bare ikke, mener han.

»De er jo ikke rigtigt akademiske, fordi man læser journalistik som hovedsagen, men det er jo ikke hovedsagen. Det kommer jo oven på det, man selv ved i forvejen. »Der mangler journalister, som har fordybet sig i noget helt andet. Som simpelthen har siddet på deres røv i årevis og læst bøger. Hvorfor ikke uddanne journalister på en hel anden måde, som man faktisk gør i udlandet, nemlig at man læste journalistik, EFTER man havde taget en anden uddannelse?«

– Man kunne jo godt få den tanke nu – og når man har læst bogen – at her kommer jeg, Martin Krasnik, jeg VED, hvordan det hænger sammen, mens de andre dumme, der ikke har en akademisk uddannelse ikke ved en skid ...«

»Sådan tænker jeg overhovedet ikke. Nu arbejder jeg på en tv-station og er slet ikke tv-journalist eller uddannet til det, og jeg kan jo se, at folk laver et stykke arbejde, som jeg aldrig selv ville kunne, og er pissedygtige til det. Men hvad nu hvis de fleste journalister f.eks. også havde en bachelor i historie. Det ville da være fremragende! Hvorfor skulle man da ikke have den substans, den grundlæggende analysekraft, uanset hvad man laver som journalist. Kvaliteten kunne jo kun blive højere af det.«

Et lille fnug

– Når den velbegavede Krasnik kører kanonen frem, så VIL han have ret?

Martin Krasnik griner.

»Jo der er noget helt uhæmmet påståeligt og emsigt over det. Der er jo få dårlige dage, hvor kanonen er fyldt med løst krudt og fyres af med nogle ordentlige brag, uden at der er noget i den. Det er sket nogle gange, og man kan mærke det ti sekunder inde i interviewet, ’oh shit’, tænker man«.

Han understreger, at de ’skarpe’ interviews kun udgør en brøkdel af de omkring 200 interviews, han har lavet. Og ser man dem i forhold til den samlede journalistiske masse, forsvinder de jo nærmest.

»Andre laver også skarpe interviews, men det er jo ingenting mod de hundreder af timers politiker-interviews, portrætter, talkshows og ’Hjemme hos-indslag’, der laves! Det, vi laver, er jo kun promiller i forhold til resten.«

– Du er bare et fnug mellem himmel og jord?

»Ja, men et vigtigt fnug!«