Jeg er født i en lille by i Indien. I min barndom oplevede jeg, hvordan de voksne i mit lokalsamfund nægtede fremmede at bosætte sig i byen. En forretningsmand fra en anden by prøvede engang at drive en butik i byen, men de lokale smed ham ud med vold. Han var ikke engang udlænding, men bare fra en anden by.

Udlændinge, der bosætter sig i Danmark, nyder nøjagtigt de samme fordele som danskere, men alligevel tager nogle volden og aggressiviteten med sig.

Som ikkevestlig indvandrer, der efterhånden har boet i Danmark i mange år, har jeg oplevet den brune racisme på egen krop. Personer med samme hudfarve som mig har gentagne gange overfaldet mig og ødelagt min butik i Tingbjerg. Årsagen til volden var, at jeg ikke var deres landsmand.

Alle mennesker er mere eller mindre racister. Racismen er et helt almindeligt menneskeligt instinkt, der er en kombination af frygt og jalousi. Den eksisterer i hele verden.

Blandt danskere er racismen mild og passiv. Men medierne overdriver den, og de venstreorienterede bruger den mod deres politiske modstandere.

Intet land er frit for racisme

Da jeg arbejdede i en kommunal varmestue for hjemløse og alkoholikere i nogle måneder, kunne nogle af dem ikke lide min tilstedeværelse.

»Hvornår skal du rejse hjem,« råbte de nogle gange. De mente, det delvist var min skyld, at de var hjemløse og bebrejdede mig for deres fiasko.

Jeg blev ikke sur, for de var deprimerede og magtesløse. Jeg forstår, hvorfor mange danskere er kritiske over for indvandring.

Mange danskere er måske ikke glade for udlændinge, men de er aldrig voldelige. Volden har jeg kun oplevet fra mennesker, jeg deler hudfarve med.

Intet land er frit for racisme. Men det danske samfund er ikke udpræget racistisk. Det er helt naturligt, at danskere vil beskytte deres samfund, og deres kærlighed til Danmark er ikke racistisk, den er patriotisk.