Jeg står i en skurvogn på en byggeplads. Her sidder et nedriver-sjak og spiser frokost. De er fra Polen, og kun en enkelt taler lidt engelsk.

De inviterer mig beredvilligt indenfor, men det er svært at forklare om fagforeninger, danske lønninger og arbejdsmiljø, når man ikke taler samme sprog.

De fleste kigger ned i bordet og spiser deres madpakker i stilhed, mens jeg forsøger at forklare den eneste engelsktalende, hvorfor det er vigtigt at stå sammen om bedre løn og sikkerhed.

Besøget hos det polske nedriver-sjak er et af de bedre, jeg oplevede, da jeg i en måneds tid besøgte byggepladser for fagforeningen.

Det lykkes faktisk at få en god diskussion med ham, der kan engelsk, og han siger, at de andre er nysgerrige efter at forstå, hvad vi taler om. Derfor aftaler vi, at jeg skal komme tilbage med en polsk tolk ugen efter.

Så tolken og jeg møder op ved skurvognen som aftalt, og der kommer også en flok polske nedrivere ved frokosttid. Men det er ikke dem, jeg talte med sidst. Jeg hilser forvirret på dem, og tolken forklarer på polsk, at vi kommer fra fagforeningen. Svaret er meget kontant: »Vi har ikke tid til at tale. Vi har ret til at sidde i fred i vores pause.«

Jeg er noget slukøret, da vi kører derfra, og undskylder over for tolken, at jeg har spildt hendes tid. Hun er til gengæld ikke overrasket. Hun laver den slags besøg hver dag og ved, hvor svært det er at få kontakt til mange af de østeuropæiske arbejdere.

For det første er netop det nedrivningsfirma kendt for at rykke deres ansatte hurtigt fra plads til plads, så de er svære at organisere. For det andet er hun sikker på, at de er blevet instrueret i ikke at tale med fagforeningen, når de så prompte afviser os. »Chefen har bare fået et nys om, at vi kom,« forklarer hun. »Sådan er det virkelig tit.«

Hvis de ansatte ikke vil samarbejde, så er det svært at hjælpe dem. Nedriver-firmaet har godt nok overenskomst, men da jeg undersøger det nærmere, viser det sig, at der et ekstra mellemled: Nedriverne er hyret ind af en underentreprenør til det firma, som officielt står for nedrivningen. Det er en kendt måde at omgå overenskomsten på.

Jeg kender jo byggepladserne fra mit arbejde som tømrer. Alligevel har det været noget af en øjenåbner at køre byggepladsbesøg flere uger i træk. Jeg har mødt lithauere, der arbejdede til 25 kroner i timen.

Rumænere, der ikke turde tale med mig, men i stedet ringede op til deres russiske boss og stak mig telefonen. Polakker, der kom til at fortælle mig, at de fik 70 kroner i timen, selv om byggeriet var omfattet af klausuler om overenskomstmæssig løn.

Det var frustrerende af især to grunde: For det første er der så uendeligt mange byggepladser, hvor folk bliver snydt, underbetalt og udsat for farligt arbejdsmiljø. Det er helt uoverskueligt, hvor man skal begynde og slutte. De seneste tal fra Fagladet 3F viser, at der sidste år arbejdede 119.617 østeuropæerne i Danmark.

For det andet er det i mange tilfælde umuligt at gøre noget ved, at folk arbejder til 25 kroner i timen. Hvis firmaet ikke har overenskomst, er der jo ingen mindsteløn. Ofte går de som underentreprenører til et eller flere andre firmaer, som har overenskomst.

Man kan så trevle hele kæden op og gå til hovedentreprenøren, der typisk vasker hænder og ikke kender noget til underbetaling og fagforeningsfjendsk virksomhed.

Det polske nedriver-sjak er netop et eksempel på, at man opretter nye cvr-numre for at omgå de spilleregler, vi har på det danske arbejdsmarked. De bliver brikker i et spil, hvor danske lønmodtagere og de mindre byggefirmaer bliver presset, mens de største entreprenører øger profitten.

Om lidt går forhandlingerne om de nye overenskomster i gang. Endnu engang kæmper byggefagenes fagforeninger for at få indført kædeansvar i overenskomsterne. Et kædeansvar handler netop om, at hovedentreprenørerne ikke bare kan løbe fra deres ansvar.

Kædeansvar betyder, at hvis man underskriver en overenskomst, så står man også til regnskab, når ens underentreprenører bliver taget i at bryde overenskomsten.

I dag sælger store firmaer store dele af arbejdet fra til andre firmaer, der sjovt nok kan gøre det utrolig billigt. Fordi de ikke betaler den overenskomstmæssige løn. Fordi de snyder deres ansatte for pension. Fordi de sparer på arbejdsmiljøet.