Syv små ord har skabt en ny magtbalance i dansk politik. En ny og yderst skrøbelig balance, som giver den ellers stadigt hårdere pressede socialdemokratiske formand, Mette Frederiksen, lidt ekstra rygdækning, når hun lørdag møder op til partikongressen i Aalborg.

»Ja, så kender du, Mette, mit telefonnummer.« Sådan sagde Dansk Folkepartis formand, Kristian Thulesen Dahl, da han i sidste weekend holdt tale på sit partis landsmøde i Herning.

Den åbne invitation til at smede en ny alliance mellem S og DF – allerede efter næste folketingsvalg – har næsten karakter af en form for kontrarevolution: et oprør mod oprøret. Danmarks to største partier forsøger i disse måneder at vride sig fri af de mange opsætsige småpartier til både højre og venstre. De mindre, ulydige partier skal sættes på plads.

I månedsvis har Alternativet, Enhedslisten og De Radikale således forsøgt at mobilisere til oprør mod Socialdemokratiets enegang frem mod det forestående valg, og i trodsighed har de truet med ikke at ville støtte Mette Frederiksen som ny statsminister. Men det er først nu, at omvæltningen for alvor sker.

De syv små ord fra Kristian Thulesen Dahl er et tegn på, at alliancerne i dansk politik for alvor er i opbrud, blot i den stik modsatte retning af, hvad de rebelske partier havde håbet.

Hjælp ind fra højre

Det er et opsigtsvækkende vendepunkt, at Dansk Folkeparti nu lover at komme Socialdemokratiet til undsætning, hvis de rød-grønne partier stiller for vidtgående krav i rets-, udlændinge- og klimapolitikken ved en eventuel regeringsdannelse efter næste folketingsvalg:

»Mange spekulerer naturligvis på, om Socialdemokratiet på et tidspunkt får nok, og telefonen så ringer hos os. For hvis den gør, hvad så? Så tager vi den,« triumferede Kristian Thulesen Dahl.

For første gang har Dansk Folkeparti meldt officielt ud, at de er villige til at skifte side – og blive den kongemager i dansk politik, som De Radikale tidligere var – allerede i dagene umiddelbart efter valget. De realpolitiske konsekvenser heraf kan og skal ikke undervurderes.

Hvis Alternativet, der jo sågar stiller med Uffe Elbæk som statsministerkandidat, kræver for kontante klimatiltag, hvis De Radikale stiller for vidtgående ændringer i asylpolitikken, og hvis Enhedslisten insisterer på at afskaffe f.eks. kontanthjælpsloftet, ja, så kan Socialdemokratiets formand nu reelt søge et andet sted hen.

Timingen af udmeldingen fra Dansk Folkeparti er mere end bekvem for Mette Frederiksen, som ganske vist har bred opbakning i sit eget parti, men som til gengæld fremstod mindre og mindre overbevisende som en samlede figur for hele oppositionen. Hendes autoritet var under nedbrydning.

Dæmper på dissidenter

De syv små ord slukker håbet for dem, der havde troet, at Alternativet, Enhedslisten og De Radikale ville have kunnet bruge dronningerunden til at presse mærkesager igennem. For hvis Dansk Folkeparti reelt skifter blok i tilfælde af et samlet flertal til de rød-grønne-lilla partier, kan Mette Frederiksen ifølge de aktuelle meningsmålinger stå tilbage med et gunstigt manøvrerum på op mod 127 mandater i Folketinget.

At Kristian Thulesen Dahl leverer en redningsplanke til Mette Frederiksen umiddelbart inden weekendens socialdemokratiske kongres, er næppe nogen tilfældighed. Dansk Folkepartis ledelse vil så tydeligt som overhovedet muligt signalere til de delegerede på S-kongressen i Aalborg, at et tættere samarbejde med Alternativet, Enhedslisten og De Radikale er en blindgyde.

De mange socialdemokrater, der i stilhed er sympatisk indstillede over for Alternativets klimapolitik, De Radikales flygtningepolitik og Enhedslistens socialpolitik, har fået en ekstra grund til at holde mund på kongressen. Ganske enkelt fordi Mette Frederiksens projekt pludselig er blevet mere gangbart. Og i Socialdemokratiet udfordrer man ganske enkelt ikke en partiformand, der både står til fremgang og til at kunne genindtage Statsministeriet.

Mette Frederiksen træder lørdag op på talerstolen i Aalborg som den S-formand, der har suverænt størst rygdækning i mands minde, til trods for at hun har den ringeste opbakning fra de traditionelle støttepartier – nogensinde.

Faldgruber forude

Socialdemokratiet spiller imidlertid højt spil. I praktisk politik kan det nemlig vise sig vanskeligt at regere med flere blokke på samme tid. Men allerede inden valget kan de interne spændingerne blive så voldsomme, at Kristian Thulesen Dahls plan A om fortsat at støtte Lars Løkke Rasmussen som Venstre-statsminister viser sig at kunne holde.

På den ene side kan reaktionen på den nye S-DF-alliance hurtigt blive endnu mere trodsig fra Alternativet, Enhedslisten og De Radikale. Hvis de syv ord fra Kristian Thulesen Dahl ender med at annullere hele det grønne, sociale og humanistiske oprør, der lige nu er sat i gang, vil partierne oplagt skærpe kravene yderligere.

Mette Frederiksen skal ikke regne med, at hun kan lukke munden på Alternativet, Enhedslisten og De Radikale, på samme måde som hun kan over for sine egne loyale partisoldater.

For det andet er og bliver Dansk Folkeparti et borgerligt parti, der har stemt for stort set alle de nedskæringer, som mange menige socialdemokrater er forstemte og frustrerede over. Den tidligere formand for Fremskridtspartiets Ungdom, Kristian Thulesen Dahl, bliver ikke lige pludselig socialdemokrat, fordi han nu finder det parlamentarisk opportunt at skifte hest og eventuelt vil pege på Mette Frederiksen.

Socialdemokratiet har måske vundet lidt tid, men bestemt ikke valget. Både oprørspartierne og Dansk Folkeparti har mange flere tricks i ærmet. De sidste syv små ord er bestemt ikke sagt i det, som tegner til at blive oprøret mod oprøret mod oprøret.