Ce știm, de fapt, despre crearea României Mari?

Un festivism tâmp, o solemnitate ipocrită mascând ignoranța și rapacitatea – ce aniversare! – sunt pe cale să petreacă 2018. Știți deja, ridicolul balelor patriotarde n-are margini: „20-18“, „an-Centenar“, „100 de ani de la făurirea României Mari“, „eroii“, „sacrificiul“, „Mărăști-Mărășești-Oituz“.

Bla-bla-bla.

Bla.

Gargară care încălzește doar inimile unei clase politice hoțești, încântată să toace încă niște bani în scopuri obscure și pe proiecte invizibile. Românii își văd de viața lor trecând nepăsători pe lângă bannerele spânzurate pe stâlpi, de unde se ițesc, aproape ilizibile sub stratul de jeg, pozele unor oameni care nu le spun nimic, citate greșit scrise și, uneori, atribuite altora decât autorii reali.

Fix ca pe Facebook, în memeurile apiratoare de like-uri.

Așa s-a „pregătit“ România de aniversarea unui secol de la înființare.

OK, dar care-i faza?

Ei bine, prieteni, povestea e fa-bu-loa-să.

România de ambele părți ale Carpaților a suferit înspăimântător, acum 100 de ani, iar la final „priceperea“ conducătorilor săi era cât pe ce să o lase în afara taberei învingătorilor.

Odiseea României în Primul Război Mondial a concentrat, în câțiva ani apocaliptici, chintesența istoriei acestei țări. Conducători corupți și indolenți au aruncat în război complet nepregătită o națiune întreagă. Superficialitatea și amatorismul comandanților militari, hoția și incompetența clasei politice, suficiența criminală a tuturor au dus la înfrângeri nimicitoare, la o țară devastată și ruinată, la o populație decimată de tifos și holeră. România a supraviețuit, în cumpliții ani 1916-1917, doar datorită soldaților-țărani, adevărații eroi ai războiului, câtorva (puțini) comandanți buni și cinstiți, implicării Franței și, mai ales, norocului.

Dincolo de balivernele înșirate și în ciuda a ceea ce propagă cultura populară puternic influențată de decenii de fariseism, propagandă și minciuni călduțe, trebuie spus că România a pierdut, de fapt, Primul Război Mondial. Și că a fost salvată de la dispariție, mai întâi, de armata rusă (în 1916) și, apoi, de victoria obținută de aliații franco-anglo-americani pe frontul de Vest (1918).

Ultra-invocatele bătălii din vara lui 1917, celebrele Mărăști, Mărășești, Oituz, au fost, fără îndoială, momente glorioase și importante pentru România, dar niște episoade totuși izolate, în minoritate comparativ cu grozavele înfrângeri suferite cu un an mai devreme. Eroismul din vara lui 1917 ar fi rămas fără consecințe finale dacă Aliații nu câștigau războiul într-un moment în care guvernul de la Iași capitulase.

Asta nu înseamnă că România nu a luptat. Dimpotrivă. A făcut-o din toate puterile ei. Din păcate, în 1916-1918 s-a întâmplat așa cum se întâmplă mereu aici: conducătorii țării nu s-au ridicat la înălțimea oamenilor pe care i-au condus. De aici, cazul unic al unor pierderi neverosimil de mari pentru o națiune care, totuși, a luptat efectiv doar un an din cei 4 ai Primului Război Mondial.



România a intrat în război pe 27 august 1916, iar luptele pe frontul asigurat de trupele ruso-române au încetat, de facto, în septembrie 1917. Armistițiul de la Focșani a parafat pe 7 decembrie o stare de lucruri deja existentă. În doar un an și câteva zile, armata României a pierdut între 250 și 335.000 de soldați (în funcție de sursă), numărul total al victimelor, militare și civile, în perioada 1916-1918, fiind între 580.000 și 665.000 – aproximativ 7,7-8,9% dintr-o populație de 7,5 milioane de locuitori.

Sunt cifre realmente copleșitoare. România a intrat în război în 1916 și a suferit a doua cea mai mare rată a mortalității dintre Aliați, după Serbia (16,7-27,8% din populație, adică 750.000-1,25 milioane de morți), cu mențiunea că sârbii au luptat pe durata întregii conflagrații.

Pentru a înțelege dimensiunea inumană, înfiorătoare și disproporționată a prețului plătit de România, e necesară comparația:

Germania, care a luptat de la început până la sfârșit pe toate fronturile posibile, a avut între 2,2 și 2,8 milioane de victime – circa 3,4-4,3% din întreaga populație.

Franța, care a dus greul războiului de partea Aliaților în cei peste 4 ani de conflict, a pierdut circa 1,7 milioane de oameni – 4,3% din populație.

Bulgaria, în război din 1915 până la finalul din 1918, a pierdut 187.000 de oameni – 3,4% din întreaga populație.

Aceasta este o dimensiune a tragediei inimaginabile abătute asupra țării noastre în 1916-1918 despre care nu se vorbește public. Dezastrul de atunci nu a fost nici destin implacabil, nici ghinion, nici conjunctură. A fost consecința corupției endemice, a imposturii, incompetenței și nepăsării la cel mai înalt nivel care cuprinseseră Statul și Armata. O șleahtă de neisprăviți, parveniți fără scrupule, veleitari de conjunctură căpușau Parlamentul, Guvernul, Armata.

Armata română în 1916 – condusă de prieteni de familie ai lui Brătianu,

plină de generali-izmană, fără tunuri și avioane, cu tactici vechi de 100 de ani

Generalul Dumitru Iliescu a condus dezastruos armata română în toamna lui 1916, fiind înlocuit când deja nu mai era nimic de făcut pentru a evita înfrângerile. Dumitru Iliescu a fost numit secretar general în Ministerul de Război și a condus de facto Marele Stat Major pentru simplul motiv că era prieten de familie cu Brătianu și credincios acestuia pe linie politică. Sluga perfectă, incompetent și obedient, Iliescu era disprețuit și desconsiderat de soldați și generali, care nu dădeau două parale pe ce opiniile acestuia. După ce a condus la dezastru armata, Iliescu a fost trimis de Brătianu la Paris, pe un post călduț, de consilier pe lângă liderii Antantei

Armata română a intrat în război, în 1916, condusă de prietenii de familie ai lui Brătianu, supraîncărcată la vârf cu generali analfabeți făcuți la apelul bocancilor, pe criterii clientelare, dar fără ofițeri care să comande efectiv trupele. Conducerea țării a trimis pe front sute de mii de bărbați cu puști de model depășit, fără tunuri, mitraliere și avioane, dar cu niște descreierați, comandanți de divizii, corpuri de armată și armată care în loc să-și instruiască trupele îi foloseau pe soldați pe post de sclavi, mână de lucru ieftină pentru propriile afaceri. Psihopați grandomani fără habar de tactică și fărâmă de umanitate se lăudau că n-au nevoie de tunuri și mitraliere, pentru că „noi atacăm cu piepturile soldaților noștri“.

157 de generali număra armata română în 1916, din care 99 în rezervă (celebrii generali-izmană, analfabeți și oportuniști, pe care-i întâlnim și azi mâncând de pomană pensii speciale de zeci de mii de lei)! Și numai 220 de maiori care să comande efectiv cele 336 de batalioane. La 1700 de companii existau doar 820 de căpitani. Când Brătianu a hotărât să intrăm în război, România, țară cu 700 de kilometri de frontieră muntoasă pe Carpați, nu avea nici măcar un singur pluton de vânători de munte! Acest „amănunt“ avea să ne coste foarte scump, atât în vieți omenești, cât și în înfrângeri militare.

Asupra acestor lucruri și asupra multor altele, despre care dintr-un motiv sau altul copiii români nu învață la școală, iar istoricii ezită să vorbească public, voi reveni în zilele următoare. Sunt adevăruri dureroase, greșeli ale istoriei noastre pe care le repetăm generație după generație pentru că, în primul rând, nu le cunoaștem. Doar aflând și conștientizând slăbiciunile generațiilor trecute vom putea rupe cercul vicios care face să producem acum, la 100 de ani distanță, aceiași conducători incapabili și nemernici, care ne duc spre aceleași erori.

Voi încerca să scriu – fără pretenția de a o prezenta complet și detaliat – povestea reală a participării poporului român la Primul Război Mondial. Veți vedea, au fost momente înălțătoare, dar și rușinoase, bătălii eroice și altele care au întristat o țară întreagă, clipe de efuziune și altele de disperare.

România a avut ani întregi la dispoziție să se pregătească de luptă, dar a intrat în război, în schimb, complet nepregătită. Conducătorii țării – exact cei pe care azi îi aplaudăm și venerăm – au manifestat o neglijență criminală față de propriii cetățeni, indiferent că vorbim de civili sau soldați. Armata română a început să semene a armată abia cu începutul lui 1917, după implicarea serioasă a Franței.

Ne place sau nu, românii au fost în Primul Război Mondial reorganizați, instruiți și înarmați de francezi, cei care au și condus – discret și cu tact, dar ferm – operațiunile de luptă după ce a devenit clar că fără ei se va alege rapid praful.

Cum era să rateze Brătianu prezența României în tabăra învingătorilor

Descris de observatorii străini ca un adevărat dictator al vieții politice interne din România, Ionel I. C. Brătianu conducea discreționar, din propriul său birou, destinele țării. Lua deciziile de unul singur sau sfătuindu-se cu diverși apropiați, fără a consulta Parlamentul sau Guvernul. Direct sau prin interpuși, jugula economia țării, pe care o exploata în interesul său personal și al celorlalți lideri de partid. El a fost, totuși, în felul său original, un patriot, neexistând vreun dubiu că își iubea țara. A făcut-o însă în stil oriental, despotic, mimând democrația.

Însuși finalul fericit al războiului era să fie ratat de politicienii azi încoronați cu titlul de întregitori de neam. România a reintrat în război, denunțând tratatul cu Germania și Austro-Ungaria, pe 10 noiembrie 1918, cu mai puțin de 24 de ore înainte de semnarea armistițiului general pe frontul de Vest. La fel ca multe alte momente care au salvat România, și acesta i se datorează în exclusivitate generalului francez Henri Berthelot, poate adevăratul erou din conducerea armatei române în Primul Război Mondial. Berthelot, obligat să părăsească Iașiul pe 9 martie 1918, la patru zile după semnarea păcii de la Buftea, a rămas credincios prietenilor săi români pe care i-a înțeles și apărat mai bine decât oricine altcineva.

Începutul lunii noiembrie 1918, când soarta războiului se pecetluise și devenise evident că Puterile Centrale vor capitula în foarte scurt timp, a găsit conducătorii României, în frunte cu Ionel I. C. Brătianu, îngropați în aceleași calcule și indecizii care i-au caracterizat (în parte, justificat) pe parcursul întregului război. La Iași, nimeni nu simțea apropierea iminentă a sfârșitului. În timp ce, pe toate fronturile, Aliații înaintau sau semnau deja armistiții locale cu austriecii și germanii, guvernul și Regele României continuau să studieze rapoarte, să pună condiții și să socotească în săptămâni și luni momentul revenirii în luptă.

Zilele ce au precedat declarația de război a României la adresa Germaniei și Austro-Ungariei au fost de-a dreptul jenante. Pe Frontul de Vest, armata germană era împinsă în propria țară, șeful de Stat Major Ludendorff era demis, împăratul Wilhelm fugea în Olanda, marinarii se răsculau, iar revoluția a cuprins națiunile Imperiului Austro-Ungar. Comandamentul austriac semna pe 4 noiembrie armistițiul cu Italia, obligând trupele germane să evacueze Balcanii și Austro-Ungaria în 15 zile. Pe 5 noiembrie, ministrul român de externe Arion anunța, de la București, că trupele germane pleacă și că va urma anarhia dacă nu sunt înlocuite urgent cu forțele militare române.

În mijlocul acestei succesiuni fulgerătoare de evenimente, conducătorii României, parcă rupți din alt film, ezitau. Pe 5 noiembrie li s-a trimis comandanților instrucțiunea să pregătească „în secret“ mobilizarea armatei. Pe 6 noiembrie, Ferdinand I l-a înlocuit pe premierul Marghiloman cu generalul Coandă, om de paie al lui Brătianu.

Salvatorul ultimatum al prietenului nostru adevărat, francezul Berthelot

Generalul Berthelot a condus din umbră, cu tact și inteligență, armata română. Și-a folosit influența pe lângă guvernul de la Paris ca să obțină resursele necesare instruirii și reînarmării în iarna lui 1917. În final, ne-a ajutat să prindem ultimul tren spre tabăra învingătorilor. A făcut toate acestea știind să îmbine interesele țării sale, pe care nu le-a trădat niciodată, și interesele românilor, pe care i-a înțeles și ajutat ca nimeni altcineva. Fără Berthelot, soarta României ar fi fost cu totul alta.

Când, pe 7 noiembrie, s-a aflat că guvernul german începe negocierile privind armistițiul, Brătianu a chemat acasă la el câțiva diplomați francezi și apropiați români, urmând o discuție foarte aprinsă în privința a ceea ce avea de făcut România. Dialogul a fost halucinant: francezii insistau să se treacă imediat la acțiune, în timp ce Prezan afirma că acest lucru nu se poate în mai puțin de 25 de zile! Brătianu ezita, socotind la nesfârșit consecințele a ceea ce aveau să facă. Până la urmă, s-a decis trimiterea la București a unui general, care să spioneze ce se petrece în teritoriul ocupat. Era 7 noiembrie 1918!

În timp ce românii tărăgănau la nesfârșit lucrurile, incapabili să înțeleagă ce se petrece în realitate în Europa, trupele Aliate care înaintau dinspre Salonic ajunseseră deja, pe 6 noiembrie, la Sofia. Comandanții acestora, generalii Franchet d’Esperey și Henri Berthelot, și-au pierdut răbdarea. Planul francezilor era să forțeze trecerea Dunării, pentru a intercepta armata în retragere a lui Mackensen. D’Esperey a dat ordin ca trupele să înceapă traversarea fluviului în noaptea de 8 spre 9 noiembrie, moment din care reintrarea României în război devenea inutilă și, foarte probabil, inacceptabilă pentru conducătorii Aliaților. A fost clipa în care, pe 8 noiembrie, Berthelot, ca în atâtea alte rânduri, a dat semnalul de alarmă care i-a trezit din letargie pe românii de la Iași: „Cer într-un mod foarte serios ca Armata Română să fie mobilizată imediat. Mai târziu va fi prea târziu!“.

Efectul acestui mesaj ultimativ a fost cel al unei goarne într-o cameră cu oameni adormiți. Imediat, România i-a trimis lui Mackensen avertismentul ca forțele sale să evacueze teritoriul țării în 24 de ore, altfel urmând să fie atacate. A doua zi, fără să mai aștepte răspuns, guvernul României a declarat război Germaniei.

Era 10 noiembrie 1918.

În mai puțin de 24 de ore, pe 11 noiembrie, la ora 11.00, intra în vigoare armistițiul de pe Frontul de Vest.