Weekendul acesta am fost in București – la concursul ACM ICPC. Am aflat (cu o intârziere de peste o lună) o veste bună pe care mă grăbesc să v-o impărtășesc, in cazul in care v-au scăpat relatările de presă.

Pe scurt: ați citit in paginile acestea (nu o singurâ datâ) opinia că (cel puțin comparativ), cercetarea românească in informatică e intr-un progres evident. Incă fragil, și bazat in mare parte pe o mână de „repatriați”, progresul era, totuși, vizibil, manifestat prin prezența unor lucrări cu adresa .ro in volumele unor conferințe prestigioase, locuri in care acest lucru era inimaginabil acum, să zicem, 15 ani.

Tendința descrisă mai sus nu dă semne de oprire. Un alt semn al progresului e un grant ERC câștigat in premieră, mi se pare, in științele din România – mai fuseseră câștigate, cred, trei granturi ERC in zona umanioarelor – de Costin Raiciu de la Universitatea Politehnică București.

Pe Costin nu-l cunosc incă personal (nu lucrăm in aceeași direcție – și nici n-a putut onora invitația pe care i-o trimisesem la conferința „Diaspora …” de anul trecut). Cu cercetarea lui v-ați intălnit insă in paginile acestui blog acum mai bine de … cinci ani. Ii adresez pe această cale felicitări publice, atât pentru grant cât și pentru premiul pentru cea mai bună lucrare obținut la SIGCOMM 2017. Realizările sale ne lansează, implicit, o „provocare” nouă, celor care lucrăm in acest domeniu 🙂

Pe de altă parte, dat fiind acest progres și rolul pe care informatica il are deja in economia românească o intrebare legitimă se impune – n-ar trebui cercetarea in informatică să fie o prioritate strategică pentru România ?

Cum am mai spus, informatica se confruntă cu probleme specifice – spre deosebire de dinamica din fizica sau chimia românească, noi nu ne confruntăm cu o criză de studenți – dimpotrivă: povestea pe care o aud din toate centrele universiare este aceeași: avem prea puține cadre didactice pentru numărul (mare) de studenți pe care il avem, și lucrul ăsta pune, indirect, presiune pe cercetare.

Nu e rezonabil să cerem, in momentul acesta universităților noasre o limitare a acestui număr – pe de o parte piața cere programatori: cel puțin in Timișoara companiile locale solicită mai mulți absolvenți decât pot produce cele două universități locale. Pe de altă parte finanțarea cercetării românești nu oferă increderea in sustenabilitatea unor modele alternative de finanțare, cel puțin in ziua de azi. Pe de altă parte trebuie s-o spunem, la UVT informatica susține financiar alte departamente (matematica) aflate in criză de studenți și, in consecință, pe „minus” financiar. Situația e, cred, similară in celelalte universități din țară.

Problema e că extinderea numărului de studenți nu e sustenabilă in condițiile actuale de personal: felul in care e concepută grila de salarizare (care nu ia in calcul, la noi, noțiuni utilizate in S.U.A. precum prevailing market wages) face ca să pierdem oamenii talentați in două direcții: atât in străinătate cât și pe piața locală.

Pe de altă parte chiar reglementări introduse cu intenții bune sunt frâne in condițiile actuale: nu văd de ce ai avea nevoie de doctorat pentru a preda (in condiții de educație de masă) C++ sau Java. Cel puțin in informatică circulația oamenilor intre academia și industrie ar trebui incurajată. Lucrul acesta nu e problematic intr-un sistem pragmatic și care pune valoarea resursei umane pe promul plan precum cel american. La noi modelul mental de reformă a sistemului universitar, concentrat pe reglementări/legi/birocrație ca – iluzoriu – motor de schimbare conduce (se putea altfel ?) la un sistem rigid, neatractiv pentru studenții noștri la care alternativele la pozițiile academice se numesc Palantir, Facebook sau Google …

In mod paradoxal nici granturile nu incurajează cercetarea „serioasă” in informatică. E adevărat, noi avem debușeul granturilor „aplicative”. E greu insă să depui un grant prea „conceptual” la o astfel de competiție. Iar la principalele granturi teoretice, cele de tip IDEI PCE, situația informaticii este una ingrată: comasarea (administrativă) a informaticii cu matematica (cu care temele „aplicate” din informatică au prea puține in comun) precum și particularități specifice ale domeniului precum „duritatea” relativă a recenziilor in informatică, in comparație cu alte domenii ale științei bazate pe publicatul in reviste, duritate discutată și recunoscută pe plan internațional au condus, de exemplu, la situația ca doar 5 dintre cele 20 de granturi IDEI recente pe matematică-informatică să fie acordate informaticii. Nu e un caz izolat: știu că e in lucru un text-petiție in consorțiul Universitaria care documentează statistic acest fenomen de-a lungul mai multor competiții. Nici nu e un reproș adresat colegilor matematicieni – nu e vina lor ci o problemă de arhitectură a sistemului, una la fel de importantă ca forma legii invățământului , plagiatele sau criteriile de promovare academică, dar care nu s-a bucurat de atenție și a fost lăsată in grija unui organism executiv cum este UEFISCDI.

Vreau să inchei pe o notă optimistă – progresul in informatică, firav cum este, e un semn bun, o veste bună pe care pariez că mulți dintre voi cei care mă citiți – atenți mai curând la ultimele tribulații ale ministrului Pop sau la ultimul scandal de plagiat – nu l-ați conștientizat. Știu, mulți colegi trăiesc frustrări față de ce se intâmplă in cercetarea românească. Un exemplu e ce scriu cățiva colegi din Ad-Astra (pe care ii salut cu acest prilej) pe blogul lor comun, mic-mic-anc. Tudor Oprea, in particular, afirmă faptul că nu are cum să ia in considerare repatrierea.

Cu toată prietenia și considerația pentru Tudor (și ceilalți colegi) nu cred că mesajul acesta este cel corect, cel puțin nu in domeniul informaticii.

Știu ce simt/gândesc (doar am stat și eu in Statele Unite 13 ani). Progresul de care v-am vorbit se datorează insă, in mare parte, celor câțiva colegi care au trecut peste neliniștile legitime legate de reintoarcere, au ignorat (măcar in parte) lucrurile pe care sistemul politic nu le face pentru cercetare (și pentru ei) și s-au intors să facă ce știu mai bine – in România. Recentul șir de lucrări in conferințe de vârf, recentul grant ERC dovedesc că sistemul se mișcă – și a face cercetare de calitate incepe să devină posibil acasă.

Restul este, cred, doar o problemă de curaj și priorități individuale. De a iți alege cu grijă mediul in care te vei reintoarce. Și de a iți aduce propria contribuție la a face aerul cercetării de acasă respirabil.