by

by

Posted on

Ako je suditi po tome da će nam godina biti onakva kako u nju uđemo, e onda će moja biti duga, naporna i uzaludna. Tako je to kad se odlučiš na doček Nove godine u podne u Fužinama. Ne znam gdje je mom suprugu bio mozak da to predloži, niti meni da tu ideju prihvatim.

Jedino što me tješi je da mozga nije imalo ni pola Rijeke ni dobar dio Hrvatske. More ljudi s djecom, kolicima, bebipapama i psima ni krivima ni dužnima uputilo se na tu, pokazat će se, trudbeničku obiteljsku ekspediciju da bi Novu godinu dočekalo na cesti, u kilometarskom pješačenju – promrzlo, gladno, žedno i upišano. I daleko od Fužina.



Da će sve krenuti po zlu trebali smo još shvatiti na autocesti kad su nas krenuli preusmjeravati na puno ranije izlaske od onih za Fužine. Civilizirani kakvi jesmo, mi smo svi kao ovce u toru krenuli u tom smjeru i zaglavili u koloni kilometrima od odredišta.

Kreneš dobre volje, odmoran, pun očekivanja i ne smeta ti što izgledaš glupo dok ti znoj lipti ispod sintetičke kape djeda mraza, da bi nakon pola sata čamljenja u autu shvatio da ćeš ako se ovako nastavi – zakasniti na doček.

Prvo krene predbacivanje kada se trebalo krenuti, tko se nije na vrijeme ustao i je li to trebalo biti u pet ili u osam ujutro. Rekla bih u pet, ali opet bi tamo došao polumrtav od neispavanosti. Pravi je odgovor da nije trebalo ni krenuti, što shvatiš tek na kraju. Naime, nada umire posljednja.

Kada je kolonu kolektivno uhvatila masovna panika zbog kašnjenja, svi smo odlučili šutnuti automobile u snijeg pored ceste i nastaviti pješice. Najgore od svega je što zbog nepoznavanja terena nismo znali koliko smo zapravo daleko od Fužina. Stoga smo vrlo brzo imali goransku verziju Igmanskog marša, samo bez amputacija od promrzlina.

Nakon više od pola sata hoda otkucalo je toliko očekivano podne. Ali usred ničega.

Bez šampanjca i slavljeničkog odbrojavanja, bez prvih kuća na vidiku. Samo umorno struganje cipela po bljuzgavici i preznojavanje na temperaturi ispod nule. No maratonci nisu odustali. Nastavili smo dalje i kad su nam pocrkale baterije u kapama djeda mraza i mlitavo, poput našeg duha, visile u rukama.

Nakon šest-sedam kilometara bjesomučnog hoda pripizdinom okovanom snijegom i ledom konačno smo stigli u Fužine. Sve što želiš je sjesti, ispišati se i nešto popiti. Za početak.

A tamo potpuni kaos, provlačenje kroz more ljudi, nakrcane birtije, stolice i stolovi zaprljani ostacima hrane i pića, zauzeti svi do jednog, pred veceima nepregledni redovi. Košmar gori od ribarske fešte.

Fužinarci su se doduše potrudili oko nabavke kemijskih wc-a, ali potpuno nepraktičnih kad si u punoj zimskoj spremi. Jer, dok oljuštiš sa sebe duple štrample, tri majice, kaput, torbu, šal i rukavice prije će u septičkoj završiti nešto od svega toga nego se nad nju nadviti smrznuta guzica.

Nakon polusatnog cupkanja pred toaletom kreneš prema štandovima, ali hrana je već pojedena, cuga popijena, pa završiš pred trgovinom s litrom i pol fante i čokoladicom da dođeš k sebi. Sjesti i dalje nemaš gdje i preostaje ti još jedino program kulturno-umjetničkog društva.

Na glavnoj pozornici na redu je plesna točka skupine osmoškolki koje još samo pod budnim okom sredovječnih tipova cupkaju u ritmu nekog zastarjelog disko hita. Sve to najviše uznemirava pse čiji vlasnici ne vide da su im repovi među nogama drhturavim od straha.

I tada ti zbilja bude dosta. Pukne ti i zadnji nerv strpljenja.

Ipak, od sebe ti više bude žao pristojnog Japanca u kutu koji je pol svijeta prešao radi ovog neviđenog čuda od podnevnog dočeka u Fužinama da bi na njega na kraju zakasnio i vratio se doma sa slikom nadvožnjaka, betonske grdosije nad mrtvim jezerom Bajer.

No, još bi si sve to oprostio da te ne čeka sat i pol dugi maraton nazad do auta. Umjesto pozdrava… “Nikad više!”.