U vrijeme kada je zbog njegove toliko puta javno proklamirane uspješnosti, gotovo bogohulno propitivati i analizirati hrvatski turizam, ukazivati na njegove nedostatke, probleme, mane i loše upravljanje tim sektorom u mnogim sredinama, jer se to odmah tumači željom da se umanje njegovi veličanstveni uspjesi, na početku 2017. godine nužno je kazati: ne okrenemo li novi list i počnemo konačno upravljati turizmom umjesto da ga samo promatramo, u idućih nekoliko godina mogli bismo se naći u velikim problemima.

A izloženost i ovisnost Hrvatske o turizmu je tolika da u tom sektoru nitko više nema pravo na grešku. Naš se turizam nalazi na prekretnici u kojoj ga samo malo dijeli od puta koji vodi prema upropaštavanju prostora i okoliša u ime profita, dok se s druge strane otvara mogućnost održivog razvoja te grane u skladu sa potrebama stanovništva. Koji od tih puteva će hrvatski turizam izabrati, u rukama je onih koji donose odluke.

Svim svjetskim turističkim trendovima usprkos, Hrvatska ništa nije naučila na greškama drugih pa uporno i tvrdoglavo ponavlja sve ono od čega su mnogi u svjetskom turizmu već pobjegli. Srozavanje kvalitete komunalnog života lokalnog stanovništa u ime turističke zarade, upropaštavanje prostora, ugrožavanje ekološke ravnoteže u prirodnim parkovima zbog prevelikog broja posjetitelja, koncentracija ponude u velikim turističkim središtima, nedostatak radne snage, problemi su sa kojima naš turizam danas funkcionira.

Dokle?! Jer, baš sve suprotno od toga svjetski su turistički trendovi koje diktiraju zahtjevi suvremenih gostiju željnih autohtone ponude, bježanja od prevelikih gužvi, poštovanja ljepote i očuvanosti prirode, žele bliski kontakt s lokalnim stanovništvom, žele živjeti njihovim načinom života. U suvremenom turizmu ljudi putuju da bi upoznali lokalne običaje, kulturu i tradiciju.

Ako im ponudimo sterilne turističke povijesne jezgre iz kojih su domaći pobjegli ustupajući mjesto profitu i poduzetništvu temeljenom na „fast food“ ponudi, vrlo brzo će se okrenuti nekim drugim obalama i rivijerama. U turističkim metropolama svijeta desetljećima se lokalna upravljačka tijela bore da turistički razvoj bude baziran na povećanoj vrijednosti života u gradu. Jer, svaki stanovnik, a ne samo onaj koji zarađuje od turizma, mora osjetiti dobrobiti koje mu je industrija putovanja donijela. Posebno se u svjetskim turističkim raspravama naglašava potreba sprječavanja pojave da centri gradova postanu jednonamjenska područja koja više ne reflektiraju autentični gradski život.

Zašto se onda u Hrvatskoj svi toliko trude napraviti sve obrnuto? Je li nas toliko opila ubrzana turistička slava da ne vidimo da idemo u pogrešnom smjeru?! Kamo nas vodi daljnji nekontrolirani rast svega onoga što na tržištu trenutno prolazi: apartmana, zalogajnica, pekara, fast-food usluge, već je vidljivo na primjerima mnogih naših turističkih sredina, osobito velikih obalnih gradova. Dubrovnik, Zadar, Šibenik, Pula, Makarska, Split grabe turističkim koracima od sedam milja, ali malo je stanovnika tih gradova koji su zadovoljni onim što im je takav ubrzani turistički rast donio.

Ništa bolje nije ni u drugim gradovima i mjestima, jer svi muku muče sa elementarnom komunalnom infrastrukturom koja je planirana i građena prije pola stoljeća za upola manji broj posjetitelja i stanovnika. Ali, usprkos svemu tome, i dalje se na onemoćale električne instalacije priključuju stalno novi korisnici, vodovodne mreže opterećuju se novom potrošnjom, kanalizaciju i oborinske vode više ne mogu prihvatiti dotrajale cijevi, parkirališta nema ni za lijek u većini turističkih sredina... Pa, ipak sve raste i buja, nižu se rekordi.

Najveća zvijezda našeg turizma, grad Split je u tom pogledu najbolji primjer jer je, unatoč dvoznamenkastom rastu turističkih dolazaka i noćenja po kojemu je već drugu godinu rekorder na priobalju u cijeloj državi, još daleko od prave europske turističke metropole jer mu nedostaje cijeli niz atributa da bi stao uz rame velikim i poznatim city-break destinacijama. Bez imalo namjere da se dovodi u pitanje neosporan turistički uspjeh grada pod Marjanom koji je prošao dug i težak put povratka na tržište kao atraktivna mediteranska metropola, važno je ipak ponoviti što mu nedostaje da bi se mogao uspoređivati sa najvećima u segmentu gradske turističke usluge poput Barcelone, Praga, Madrida, Berlina, Londona, Pariza...

Niti jedna gradska uprava u posljednjih deset godina, baš kao ni oni prije toga, nisu ni najmanju pažnju poklonili elementarnoj potrebi grada koji želi biti turistički, a to je kongresno-koncertni centar. Svatko tko se imalo razumije u kretanja i suvremene trendove turizma velikih gradova, zna da je kongresni centar nulta točka od koje se polazi. Nema velikog turističkog grada bez kongresnog centra. Kako bez njega okupiti ozbiljan međunarodni skup, kako organizirati kongrese izvan glavne sezone, gdje smjestiti one koji žele velike koncerte? Na žalost, kako sada stvari stoje, izvjesno je da ni do kraja drugog desetljeća 21. stoljeća Split neće dobiti tu nužnu multifunkcionalnu dvoranu koja bi mu stvorila pretpostavke za cjelogodišnje ugošćavanje poslovnih ljudi i turista.

Ništa manji problem nije ni još uvijek postojeći manjak hotelskih kreveta. Svaka čast privatnoj inicijativi koja je to iskoristila stavivši na tržište 17 tisuća postelja u apartmanima, hostelima i sobama, no za biti veliki turistički grad, mora se imati najmanje 3 tisuće kreveta u hotelima. To su kriteriji kojih se drži više od stotinu city-break destinacija u svijetu, a koje je propisao Europien cities Marketing (ECM)kao vodeća organizacija koja okuplja predstavnike gradskog turizma. Split ih, na žalost, ima tek nešto više od dvije tisuće i to pretežito u malim i obiteljskim hotelima.

Pitanje komunalne infrastrukture koja još počiva na kapacitetima grada od prije 50 godina, posebna je tema, pa tako Split nije još uspio organizirati niti način na koji bi smjestio i naplatio ulazak u grad turističkim autobusima. Više od stotinu dnevnih izletničkih tura stiže svakodnevno na splitsku Rivu, a da grad od njihova dolaska i obilaska doslovno nema ništa. A svatko od tih gostiju bi, baš kao i posvuda u Europi, platio svoj 1 euro više u izletničkom programu, kako bi se gradu platilo parkiranje turističkog autobusa od u Europi uobičajenih 50 eura. Kako svega toga nema, autobusi staju i parkiraju se po cijelom gradu bez ikakve kontrole i kazni. A to niti jedan veliki turistički grad sebi ne dozvoljava.

Splitu nedostaje i internacionalna kuhinja u restoranima i kuhinje pojedinih nacija koje su sveprisutne u velikim turističkim gradovima, poput restorana s kineskim, azijskim, talijanskim, španjolskim specijalitetima. Lijepo je nuditi autohtono i domaće, ali valja gostima dati mogućnost da se povremeno odabere i nešto drugo. Posebna je, pak, priča kulturna ponuda grada koja se kreira praktično na mjesečnoj bazi, pa takva ne može ući niti u jedan ozbiljniji vodič događanja koji predviđa i prodaje ulaznice za po godinu dana unaprijed. I na kraju, ali jednako važno, izravne avionske veze Splita sa Europom u zimskim mjesecima su više nego skromne, a da bi netko odlučio krenuti na produženi vikend baš u Dioklecijanov grad. Kako sada stvari stoje, treba mu dan puta u dolasku i dan u povratku sa po nekoliko presjedanja, pa je jasno zašto se izvan sezone čak i gosti kojima je Split na srcu, radije odlučuju na putovanja u druge sredozemne metropole.

Sve su to razlozi koji Split, ali u istoj ili puno većoj mjeri Zadar, Dubrovnik, Opatiju, Šibenik, Pulu drže još daleko od onoga što velike gradske turističke destinacije u svijetu jesu i mogu. A kada bi se u svakoj od sljedećih godina rješavala samo po jedna od tih boljki, znali bismo kamo idemo i što želimo od turizma. No, za to treba imati znanje, viziju i ogromnu energiju koja neće pokleknuti i predati se pred lokalnim „šerifima“ i njihovim planovima brzopotezne zarade od turizma.