Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

På samme tid som folk flest betaler skatt for å få bedre infrastruktur, helsetilbud og skoler, forsøker flere rike å la være. Årlig taper fellesskapet trolig flere milliarder i skatteinntekter fordi folk med penger gjemmer dem i utenlandske banker og skatteparadiser.

Dubai er ikke bare et luksusland for folk som liker solferie, undertrykking av kvinner og vold mot homofile. Det er også et yndet skatteparadis. Nylig kunne Dagbladet avsløre hvordan en rekke nordmenn skjuler både formue og inntekt fra norske skattemyndigheter i det islamske emiratet.

Så gunstig er forholdene for hemmelighold i Dubai at en av dem Dagbladet sporet opp bare måtte spørre vår gravejournalist: «Men jeg lurer på en ting: Hvordan fant du meg?»

Ved å grave i en stor database med opplysninger om eierskap over 54 000 adresser i Dubai, har Dagbladet funnet en rekke nordmenn som har hold unna penger og profitt, deriblant en mann i 40-åra som til daglig nyter en betrodd stilling i norsk statsforvaltning.

Databasen er systematisert av journalistorganisasjonen OCCRP og analyseselskapet C4ADS. Sammen har de avdekket enorme beløp fra folk som til daglig er tilknyttet drap, korrupsjon, hvitvasking og underslag. Det er litt av et selskap norske skattesvikere befinner seg i.

Det er lov å plassere penger og verdier i skatteparadiser, men det er ulovlig å skjule dem fra norske myndigheter. En rekke nordmenn eier boliger i Dubai, men mange av dem har verken rapportert inn formuesverdien eller leieinntektene. For en treroms med utsikt over landets spektakulære marina, kan en utleier hente inn en halv million kroner i året, etter faste utgifter.

Kombinert med solid prisvekst på eiendomsmarkedet, kan tilstandene ha gjort flere formuende nordmenn betydelig rikere.

Dagbladets sak om sandslottene i Dubai kommer som en av mange avsløringer om skatteflukt de siste åra. Både «Panama Papers» og «Paradise Papers» avslørte hvordan mektige mennesker og selskaper fra hele verden har stukket unna penger fra fellesskapet.

De samme folka som krever skattekutt for å investere penger i norske arbeidsplasser, betaler nemlig ikke skatt for en stor andel formuen de sitter på. Nesten halvparten av Norges 5 000 rikeste mennesker har i snitt trolig skjult om lag halve formuen sin i utlandet.

Før «Panama Papers» trodde vi denne gruppen satt på om lag 8 prosent av landets formue. Etter avsløringene må anslaget oppjusteres til 10 prosent. Vipps, så økte ulikheten i Norge.

Norsk middelklasse som har latt seg engasjere av Høyres fortelling om de vekstfremmende kuttene i formuesskatten bør føle seg lurt.

Det bør Høyre også. Selv om de fleste norske formuende heldigvis er lovlydige og gode folk, er det mange nok av dem som utnytter det norske tillitssamfunnet på det groveste til at samtlige partier bør reagere. Skattemoralen er sviktende blant de rikeste her til lands. Og systemene er ikke gode nok til å fange opp og straffe de som svikter oss.

Men det er ikke bare umoral som finner veien til internasjonale skatteparadiser. Dobbeltmoralen reiser også førsteklasse til steder som Cayman, Dubai og Bermuda.

I en artikkel i Science viser journalisten Charles Pillar hvordan store veldedige stiftelser skjuler over 50 milliarder kroner i skatteparadiser. De samme aktørene som årlig donerer enorme summer til forskning på blant annet bærekraft og miljøvern, får inntektene fra investeringer i miljøskadelige virksomheter. Organisasjoner som jobber mener de jobber for fellesskapets beste, undergraver samtidig eget arbeid.

Men ikke bare det. De undergraver også systemene vi har fått på plass til å sørge for rettferdig fordeling av goder og byrder.

Tilbake i Dubai sitter en rekke nordmenn med vissheten om at de er tatt på fersken i forsøket på å lure resten av oss for penger. Forhåpentligvis melder de seg omgående for norske myndigheter. Det samme må vi håpe de mange gamle penger i utenlandske banker også gjør.

For skatteflukt handler nemlig om langt mer enn bare pengene det er snakk om. Det handler om tilliten til at hele folket bidrar med sin del. Vi må gjerne mene at dagens fordeling er urettferdig, enten det er for fattige eller formuende, men slike kamper er et spørsmål for politikken, ikke individuelle vurderinger.