I år er det 50 år siden folketrygden ble innført, selve kronen på velferdsstaten Norge. Sammen med de andre nordiske landene er Norge i en unik posisjon i verden. Vi har et stort samhold med mye tillit både til hverandre og til politikerne våre. Lønnsforskjellene er fremdeles relativt små, utdanningsnivå og levestandarden er høy, folkehelsen er god, likestillingen har kommet langt og vi har en velferdsstat som sikrer oss fra vugge til grav. Ikke rart Norge og resten av Norden scorer på topp i alle internasjonale undersøkelser når det gjelder lykke og tilfredshet. Men de tradisjonelle kreftene som har gått i spissen for fellesskapsløsninger svekkes gradvis, samtidig som behovet for de samme ordningene vil øke sterkt framover. Klarer vi også i årene framover å bevare den solidariske samfunnsmodellen som har sikret oss velstand og stabilitet? Eller begynner personlig grådighet og tanken om at enhver er sin egen lykkes smed å ta over?

Grunnlaget for Norges enestående posisjon ble lagt for nesten hundre år siden da en sterk og selvbevisst arbeiderbevegelse valgte å satse på samarbeid i arbeidslivet og solidaritet i samfunnsbyggingen. Den økonomiske og politiske modellen med en sterk fagbevegelse, et godt samarbeid mellom staten og arbeidslivets parter, sosial sikkerhet og små forskjeller ble utviklet i alle de nordiske landene og ble derfor etter hvert kalt Den nordiske modellen. Modellen skulle vise seg effektiv både for å sikre økonomisk vekst og politisk stabilitet, derfor vant den etter hvert støtte fra alle politiske partier i Norge. Denne tverrpolitiske enheten viste seg ikke minst i 1967 da den borgerlige Bortenregjeringen endelig innførte Folketrygden. Selv om landet bare så vidt hadde kvittet seg med fattigdommen, prioriterte et enstemmig Storting å bruke en stor del av landets verdiskapning på å sikre alle et anstendig liv. Knapt noen hevet øyenbrynene da Høyres leder Jon Lyng slo fast: Vi er alle sosialdemokrater!

I dag, 50 år etter at folketrygden ble innført, står den foran sin største utfordring. I årene som kommer vil flere og flere yrkesaktive gå av med pensjon. Samtidig vil relativt langt færre yngre betale skattene som trengs for å opprettholde velferden. Fram mot 2030 får vi også 100.000 flere personer over 80 år, en aldersgruppe som tradisjonelt har behov for mye både behandling og pleie. Sykehusutgiftene vil i den samme perioden øke mellom 30 og 40 prosent. Oljefondet vårt vil ikke klare å dekke disse utgiftene om vi skal beholde det som pensjonsfond for kommende generasjoner. Enten må vi trappe ned velferden, satse på private løsninger eller øke skattene. For 50 år siden var vi villige til å ta et kollektivt løft for å sikre velferden. Er viljen fortsatt like stor i dag? Det ser ikke slik ut når vi vet at skattekutt er viktige programposter for begge regjeringspartiene og at Arbeiderpartiet fikk betale dyrt ved sist valg for forslaget om en forsiktig skatteøkning. Kan vi fortsatt stole på at velferdsstaten har sterke nok forsvarere?

Partiene på venstresida har tradisjonelt vært velferdsstatens viktigste forsvarere. Da oppbyggingen av velferdsstaten startet etter krigen, stemte godt over 50 % på Arbeiderpartiet og NKP. Ikke minst var arbeiderklassen trofaste støttespillere. Men siden 1965 har venstresida svekket seg med nesten 30 %. Samtidig er oppslutningen om høyrepartiene doblet. Mest dramatisk er det at store deler av arbeiderklassen ikke lenger stemmer på partier til venstre. Flere og flere arbeidervelgere støttet nå i stedet Frp på ytre høyre.

For femti år siden stemte 68 % av arbeiderne Ap, 8 % stemte Sosialistisk Folkeparti og Kommunistene, mens 6 % stemte Høyre. I 2001 stemte 31 % av arbeiderne Ap, 17 % stemte Frp og 13 % stemte Høyre. I 2009 sa hele 39 % av mannlige arbeidere i privat sektor at de ville stemme Frp.

Den generelle velstandsøkningen med økende fokus på materialisme er en sannsynlig grunn. Den andre grunnen er åpenbart den økende tilstrømmingen av arbeidskraft fra EØS-området og den store flyktningstrømmen fra krig, vanstyre og fattigdom. For de fattige er mange, og befolkningsøkningen i Afrika og Vest-Asia gjør at de blir flere og flere. Flyktningstrømmene har gitt venstresida store utfordringer i form av velgerflukt og indre spenninger, mens et høyreparti som Frp tvert om vokser seg sterk på kravet om å stenge nøden ute.

Fagbevegelsen er den andre tradisjonelt viktige støttespilleren for velferdsordningene. Dessverre mister også fagbevegelsen oppslutning, og spesielt LO. I dag er færre enn halvparten av arbeidstakerne i Norge organiserte og innen tjenesteytende privat sektor er færre enn hver femte arbeidstaker organisert. Sannsynligvis er det to grunner til dette. Tilstrømmingen av arbeidere fra EØS-land presser regulerte tariffer og arbeidstidsavtaler. Økende bruk av bemanningsbyråer fører ofte til færre fast ansatte mens de innleide vikarene opplever underbetaling, usikre arbeidsforhold og brudd på arbeidstidsbestemmelser. Bygningsbransjen i Oslo er et typisk eksempel på begge disse problemene, konsekvensen er at bare hver 6. bygningsarbeider i Oslo er organisert.

Den andre grunnen til svekkelsen må fagbevegelsen selv ta ansvar for. Fagbevegelsens primære oppgave er å ta vare på medlemmenes lønns- og arbeidsvilkår på den enkelte arbeidsplass. Men stort engasjement på andre felter og økende byråkratisering presser opp kostnadene og fører til dårligere fokus på primæroppgavene. Mange medlemmer føler derfor de får for lite igjen for kontingentpengene. Dessuten reagerer mange på at mye tid og penger brukes til å støtte politiske partier og bevegelser. Et nært samarbeid mellom venstresida og fagbevegelsen er naturlig. Et kostbart og symbiotisk samarbeid, derimot, støter mange medlemmer vekk.

Den tredje trusselen mot velferdsstaten i dag, er at de som trenger den mest er de som står svakest. De uføretrygdede er nå på hele 9,6 prosent av befolkningen. Mange i denne gruppen er psykisk syke, kronikere eller ungdom som har droppet ut av videregående. Spesielt illevarslende er det at gruppen mellom 20 og 30 år øker årlig med hele 10 %. Dessuten mottar omtrent 4% av befolkningen sosialhjelp og 2,2 % går arbeidsledige om vi holder innvandrere utenfor. I tillegg kommer enslige, deltidsarbeidende kvinner i lavtlønnsyrker og med forsørgeransvar. Tar vi med innvandrerne, er halvparten av afrikanerne uten fast arbeid. Det er neppe for dristig å slå fast at Norges virkelige proletariat kanskje er på hele 20 %.

I motsetning til arbeiderbevegelsen som kjempet fram velferdsordningene som denne store gruppen er helt avhengige av, er de både uorganiserte, mangler markante talspersoner og framfor alt mangler de kampmidler. De er både avhengige av regelmessige pengeoverføringer for å klare seg, samt å få dekket kostbar helsehjelp. Gjennomsnittlig er årlige helseutgifter i Norge pr. hode 54.000 kroner. Men de fattigste blant oss er også de sykeste, derfor er helseutgiftene for denne gruppen langt høyere.

Kan fellesskapet kostnader bli så høye at vi med stabil jobb, god inntekt og tilfredstillende helse synes solidaritet koster mer enn det smaker? Når vi om noen år må ta valget mellom økte skatter eller private tjenester, kan det bli for fristende for mange å velge det siste? Konsekvensen av å forlate velferdssamfunnet kan bli å få et samfunn mer likt det amerikanske. Er vi egentlig tjent med det? Større forskjeller, utrygghet, mistenksomhet, rus og økt kriminalitet i bytte mot noen flere kroner i lommeboka? Ønsker vi å si farvel solidaritet?