Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Noen leser Bibelen i påsken. De fleste leser krim. Jeg foretrekker for min del dystopisk science fiction. Denne påsken har jeg sett «Iron Sky», der nazistene vender tilbake fra månen for å utrydde alle undermenneskene på jorda. Jeg har hatt et gjensyn med Flash Gordon, som reiser til planeten Mongo for å stikke kjepper i hjulene til den onde keiser Ming.

Jeg har kost meg med Ed Woods «Plan 9 From Outer Space», der de vandøde står opp fra sine graver. Det viser seg etter hvert at det er romvesener som har vekket de døde til live, i et forsøk på å advare menneskene før de driver sin egen planet - og universet - til grunne.

Og jeg har lest Hanne Nabintu Herlands «Respekt». Boka, og Herland selv, kan forstås som en hyllest til Woods udødelige klassiker. Også Hanne Nabintu Herland kommer utenfra for å advare oss mot oss selv, før vi i vanvare forårsaker vår egen undergang. I likhet med Vampira har hun et blikk som er tomt og intenst på én gang. Og på samme måte som romvesenene i filmen ser det ut til at hennes budskap møter liten forståelse. Menneskene virker fast bestemt på å ødelegge seg selv gjennom multikulturell eksperimentering.

«Respekt» handler om et land som heter Norge, noe som lett kan få en uoppmerksom leser til å tro at den handler om oss. Dette er imidlertid ikke det Norge de fleste av oss kjenner, men et sted i en slags parallell dimensjon, et sted der folk har gitter for vinduene, ikke kan bevege seg utendørs om kvelden, der det står giljotiner i gatene, folk bor i gettoer og rasene er skilt etter regler slik man hadde i Sør-Afrika. La oss kalle det Norge2, for å skille det fra det landet de fleste av oss kjenner.

«På denne tiden», altså i Nabintus barndom i Norge2, «var Norge et fredelig land. Det var lenge før etniske spenninger, terror og kriminalitet skapte mørke skyer over landet. Den gangen kunne man sitte ute hele kvelden uten frykt for å bli overfalt av banditter. Ingen hadde gitter foran vinduene. Det var uproblematisk å bevege seg hvor som helst i byen, man trengte ikke å låse døra straks man satte seg i bilen, unge piker kunne spasere hjem seint på kvelden uten frykt for overfallsvoldtekter, ikke trengte man å frykte for voldtekt når man satte seg inn i en drosje, og ikke eksisterte apartheidliknende gettomiljøer der underprivilegert, sint ungdom med utenlandsk opprinnelse hatet det nye landet deres foreldre hadde flyttet til - alt dette var ukjent» (s. 13).

Denne idyllen skulle imidlertid ikke vare. Den ble knust, gjennom multikulturalisme og sosialistisk undergraving av de konservative kjerneverdiene. Det gikk som det måtte gå.

«Så kom borgerkrigen. I min levetid. Den kom med brutale støt mot alt det som hadde vært. Nå ville man bort fra tradisjoner, æresbegreper og gamle kulturidealer. De som sto i veien ble smadret. Drept. Hugget ned. Giljotinene sto nå klare i norske gater. Siden har de stått der og bekreftet at livet er en konstant kamp (s. 92).»

Dagens Norge2 er altså et land i borgerkrig, der annerledes tenkende blir utryddet og skafotter blir reist i gatene. Ikke rart Herland vil advare oss mot hvordan det hele kan ende. Samtidig kan det være risikabelt å velge en annen vei: «Den kultur som ikke deltar i det sosialistiske internasjonale prosjektet, vil snart finne ut at landet får trusler om krig» (s. 250). Men dersom man er i krig allerede, har man kanskje ingenting å tape?

«For hva er krig og hva er fred? Fred er mer enn fravær av krig. Krig er mer enn militære våpen. Norge lever i en konstant krigssituasjon. Det er lite fred å være i dette samfunnet som kjennetegnes av knallharde kyniske, politiske spill, maktkamper i byråkratiet, på arbeidsplassene, i distriktene, mellom kjønnene og i familiene; strid mellom far og sønn, mor og datter, fattig og rik. For krig er politikk, bare med andre midler (s. 92).»

Som litterært verk er «Respekt» en velkommen motsats til den kjedelige realismen som dominerer i litteraturen. Hun knytter an til den litterære retningen surrealisme. Denne transcenderer logikk og rasjonalitet, som kan virke begrensende på den frie tankevirksomheten. Slik lykkes hun i å forene tilsynelatende motstridende standpunkter og oppfatninger om hvordan verden henger sammen. For eksempel:

• Det er borgerkrig i Norge. I Mobutu Sese Sekos Zaïre hersket det derimot fred i 30 år.

• Sosialistene og multikulturalistene hater sin egen kultur. Samtidig mener de at den er best i verden og forsøker å presse den på andre med de midler som måtte være nødvendige.

• Europa er «iherdig fokusert på de negative elementene ved sin egen kulturs bidrag til andre kontinenter». Samtidig forsøker Vesten å tvinge sin kultur på andre med aggressive midler, inkludert militærmakt (s. 248).

• Det er dumt å forsøke å tvinge sin egen kultur på andre. Men kolonialismen var bra, og «i en rekke land i verden har misjonærers arbeid hatt en (...) positiv effekt for landets utvikling».

• Ideen om at en kollektiv nasjonal vilje skal styre landet er «urovekkende» (s. 104). Samtidig er det «en tragedie som kan få alvorlig vidtrekkende følger at Europa står så splittet i synet på hvilke verdier som skal prege framtida» (s. 156).

• De borgerlige jobbet hardt for å danne en velferdsstat tidlig på 1900-tallet, mens venstresiden ville «ødelegge det konstruktive som var i ferd med å bli bygget opp i Norge» (s. 17). Samtidig hadde venstresiden opprinnelig en «konstruktiv agenda».

• Libya under Muammar Kadhafi var «så nær en muslimsk og afrikansk mønsterstat som man overhodet kan komme (s. 21)».

I den surrealistiske sjangeren er det også rom for absurde (om enn smakløse) overdrivelser, som å sammenlikne sikkerhetskontrollen på en flyplass med jødenes behandling i Bergen-Belsen (s. 89), å sidestille behandlingen av dissidenter i Norge2 og Sovjetunionen, eller hevde at det er like farlig å fremme upopulære meninger i Norge2 som i Iran (s. 145).

Gjennom et slags snedig markedsføringstriks har forlaget fått Nabintus roman klassifisert som en debattbok, ikke som sci-fi. Dette har skapt en del forvirring. Forfatteren har blitt invitert til debattprogrammer og boka diskuteres i aviskronikker som om den skulle være et virkelig debattinnlegg, ikke en fiktiv fortelling.

Også jeg lot meg forlede av dette i begynnelsen, og begynte å lese boka som den skulle være nonfiction. Jeg ville møte boka med et åpent sinn og, ja, respekt. Jeg kan kjenne igjen forfatterens frustrasjon over trangheten i den offentlige debatten, utålmodigheten. Jeg kan anerkjenne hennes evne til å stå oppreist og si upopulære ting, noe som sannelig ikke er enkelt, og kanskje spesielt ikke i Norge.

Beskrivelsene hun gir av konformitetspresset og det trangsynte debattklimaet i Norge2 er treffende. Skildringen av afrikanske narkosmugleres møte med det norske rettssystemet fikk meg til å tenke over ting. Men en av tingene jeg tenkte over var om jeg kunne tro på noe som helst som står i en bok som i fullt alvor hevder at det pågår en borgerkrig i Norge. Det tror jeg ikke jeg kan.

Ettersom boka lett kan forvirre uoppmerksomme lesere, synes jeg det er nødvendig å si det tydelig: «Respekt» bør leses som en satirisk roman. «Virkeligheten» den beskriver, er fiksjon. Hanne Nabintu Herland har skrevet en morsom og fascinerende bok, men det er ingen grunn til å ta den seriøst som debattinnlegg. Den hører rett og slett hjemme i en annen sjanger.