Når man leser Afghanistanrapporten, som i forrige uke ble overlevert til Utenriks- og forsvarsministeren, skjønner man hvorfor denne typen gjennomganger ikke er noe norske politikere nødvendigvis bestiller med den største iver. I april ble forslaget om en tilsvarende ekstern utredning om Libya nedstemt i Stortinget av regjeringspartiene og Arbeiderpartiet. Politikerne vet hva som kommer, og kritikk svir. Men det er likevel avgjørende for demokratiet at det er debatt om norsk krigsdeltakelse.

Nå er Afghanistanutredningen her. Arbeidet med “NOU 2016:8 En god alliert – Norge i Afghanistan 2001–2014” er ledet av tidligere utenriks- og forsvarsminister Bjørn Tore Godal, og det kaster et lite flatterende lys over Norges innsats i Afghanistan. Det første avsnittet i rapporten sier i grunnen det meste om hva vi og våre alliansepartnere etterlater oss:

«Etter mange års internasjonal innsats er situasjonen i Afghanistan nedslående. Militante islamistgrupper har fortsatt fotfeste i deler av landet, og Taliban står sterkere enn noen gang siden 2001. Krigshandlinger undergraver grunnlaget for økonomisk og sosial utvikling, truer oppnådde resultater og svekker mulighetene for å bygge en stabil, fungerende statsmakt på demokratisk grunnlag. (..) I det store bildet har Norge ikke utgjort en betydelig forskjell.»

Det er klart det er fristende å se en annen vei, fortrinnsvis fremover, snarere enn å dvele ved det som har gått galt. Men Afghanistanrapporten må leses. Vi må ta innover oss hva som har skjedd etter nesten 15 års tilstedeværelse i landet, etter at vi har brukt 20 milliarder kroner, etter at 9 000 norske soldater har tjenestegjort og ikke minst – vi må spørre om det var verdt tapet av ti norske soldaters liv. Afghanistanutvalgets rapport er viktig lesning fordi det inneholder helt essensielle lærdommer vi må ta med oss når vi nå er militært på vei inn i Syria.

Rapporten - som konkluderer med at den eneste delen av oppdraget hvor Norge kan sies å ha nådd sine mål, er målsetningen om å være «en god alliert», understreker Norges evne til å handle med frihet i alliansesammenheng. Norge vil i prinsippet alltid kunne velge ikke å delta. Et konkret eksempel utvalget peker på er forespørselen Norge fikk fra Nato-partnere om å bidra mer i Sør-Afghanistan, der det var hardere kamper. Det ble oppfattet som en politisk vanskelig sak at Norge ikke bidro i sør, men utvalget skriver at dette ikke hadde langsiktige politiske konsekvenser, ikke minst fordi Norge bidro på andre måter.

Dette tyder på at vi har et rom for å handle med frihet samtidig som vi opererer med våre allierte. Man må ikke si ja til alle forespørsler, men tilpasse oss til det vi kan og ønsker å bidra med. Rapporten fastslår at Norge «er best tjent med å utvikle spesialkompetanse på områder der det vil være et langsiktig behov og en tydelig rolle innen rammen av internasjonale, helhetlige innsatser.» Norge er ikke en militær stormakt. Tvert imot, det er i utgangspunktet fredsdiplomati vi har utviklet mest kompetanse på. Når ønsket om at Norge atter skal være en fredsnasjon fremdeles lever, er det ikke av hensyn til oppblåste nasjonale selvbilder eller festtaler. Tvert om, Norge er ønsket som tilrettelegger av fredsdialog på bakgrunn av en erkjennelse av at vi er bedre på noen ting enn på andre. En viktig erfaring fra Afghanistan er at Norge har politisk handlefrihet selv om vi inngår i allianser. På denne bakgrunn bør Norge har mer debatt om vår deltakelse i militære operasjoner.

Afghanistanrapporten skildrer det som skjer når et land mangler en kraftfull utenrikspolitisk opposisjon og når oppfølgingen i mediene er mangelfull. Kriger er ødeleggende også når de ikke når avisenes førstesider. De forsvinner ikke selv om vi glemmer dem - det er bare en større sjanse for at de går galt og at vi har viklet oss inn i noe vi får problemer med å komme oss ut av. Rapporten peker på flere mekanismer som manglet i forkant av og under intervensjonen. Det er store mangler, de er viktige å gjøre noe med. Norges Fredsråd vil særlig trekke fram tre lærdommer:

1. Vi trenger økt demokratisering av Norges utenlandsdeltagelse i form av mer kritisk debatt i forkant av internasjonale militære bidrag og intervensjoner. Rapporten peker på tre hovedmål for Norges deltagelse i Afghanistan: Statsbygging og utvikling, bekjempelse av internasjonal terror, og pleie av forholdet til USA og NATO. Av disse tre er det bare det siste målet, ønsket om å være “en god alliert”, som rapporten gir ståkarakter. Om det virkelig er det primære hensynet i Norges sikkerhetspolitiske avveininger bør vi diskutere det grundigere på forhånd. Vi bør ikke late som om vi har andre målsetninger enn de som er de reelle i slike operasjoner – og målsettingene må være tydelige, etterprøvbare og de må kommuniseres ut i offentligheten. Dagens ordning med lukkede orienteringer for Den utvidede utenriks- og forsvarskomité, slik det ble gjort i forkant av at norske soldater sendes til Jordan og Syria, bør endres. All norsk deltakelse i væpnede operasjoner bør diskuteres i åpent storting.

2. Vi må være strengere på gjennomføring. Utvalget anbefaler at Regjeringen ved engasjementer i konfliktområder systematisk informerer Stortinget om “mål, midler og forventede resultater”. Om dette faktisk gjøres systematisk, vil den norske offentligheten være bedre rustet til å foreta gode avveininger når det kommer til utenlandsoperasjonene vi er med i. Vi må bli flinkere til å lytte til faglige råd og Norge er begunstiget med en fagmilitær sektor som faktisk lar høre fra seg i det offentlige rom. Norske politikere kan ikke ignorere eller ufarliggjøre kritikken som kommer fra de som kjenner området best.

3. Vi trenger en grundig evaluering hver eneste gang vi deltar i utenlandsoperasjoner. Det er derfor gledelig at Arbeiderpartiets leder, Jonas Gahr Støre, til Klassekampen sier at han nå ønsker en grundig gjennomgang av Norges innsats i Libya. Den vil trolig også bli svært kritisk, men det minste vi kan gjøre når vi bestemmer oss for å drive et høyt utenrikspolitisk spill er å sørge for at vi kan lære av det i ettertid. Det er ikke så lenge før vi går inn i valgkampen. SV har kritisert den norske krigsiveren med tiltagende hard retorikk. Støre åpner for Libya-granskning. Ser vi en dreining mot en mer velfungerende utenrikspolitisk opposisjon? Det er i så fall svært gledelig og på høy tid. Sommerens viktigste lesestoff, Afghanistanutvalgets rapport, viser med all tydelighet hva som skjer når vi ikke bryr oss nok til å protestere.