På tide å forandre eksamensordningen i norsk skole? | Anna-Karin Aas

Anna-Karin Aas, en sjokkert svensk innvandrer

7. juni 2017 21:15 Sist oppdatert 8. juni 2017

Den norske eksamensordningen hadde fungert om ungdomsskoleelevene kom opp i eksamen i alle fag. Det er som kjent ikke tilfelle, det er ofte bestemt etter loddtrekning, skriver Anna-Karin Aas, som er vant med et annet system fra Sverige. Bjørn Sigurdsøn/NTB SCANPIX

Loddtrekning om hvilke fag ungdomsskoleelever kommer opp i til eksamen kan stå i veien for rettferdig og lik mulighet videre i utdanningsløpet

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Fort kort tid tilbake ble jeg i et foreldremøte gjort kjent med at man i norsk skole praktiserer en modell for beregning av snittkarakter som var like uforståelig som ukjent for meg som svensk.

Min første tanke var at jeg hadde fått presentert en upresis forklaring på hvordan systemet virker, men etter å ha vært i kontakt med Utdanningsdirektoratet, fylkeskommunen, rektor på skolen, lærere og øvrige foreldre innser jeg at modellen er høyst levende.

Jeg vil hevde at eksisterende system er basert på flaks, flaks sammenlignet om du kommer opp i et fag du står sterkt kontra et fag der man står motsatt svakt.

Siden snittkarakter er det som blir nøkkel ved søkning til videre utdanning, bærer dagens praksis preg av å være loddtrekning om våre barns fremtid.

Likhetsprinsippet og tanken om lik rett til utdanning vil i ytterste konsekvens bli torpedert slik vi i dag tillater ordningen å fungere.

Eksamen og standpunkt

Gjennom et treårig løp på ungdomstrinnet får du standpunktkarakter i hvert fag. Dette system har innebygd en kontroll som bestemmer at det skal avvikles både muntlig og skriftlig eksamen. Så langt er alt bra.

Men, så kommer det som sjokkerer: Oppnådd eksamenskarakter teller like mye som standpunktkarakter.

Dette hadde fungert om du kom opp i eksamen i alle fag. Det er som kjent ikke tilfelle, det er ofte bestemt etter loddtrekning.

Smaker man litt på ordet loddtrekning så blir det noe klarere?

Eksamen blir ikke et middel til å bekrefte standpunktkarakter eller for å justere den til riktig nivå, den kommer i tillegg.

Den logiske bristen kan eksemplifiseres ved å stille spørsmålet retorisk: Hvis du har karakter 6 i standpunktkarakter matematikk og oppnår tilsvarende på eksamen, er du da dobbelt så god i matematikk? Og ble du det som et resultat av at du ble trukket ut til matematikkeksamen?

Eller motsatt. Fortjener du enda en 3'er i matematikk hvis du ikke er så flink. Gni det inn, liksom?

Eller enda verre: Hvis du ikke er så god i norsk, så risikerer du faktisk to ytterligere svake karakterer. En for norsk og en for nynorsk.

Store konsekvenser

La oss ta utgangspunkt i at du har totalt 15 standpunktkarakterer.

Hvis du har to 6'ere, fem 5'ere, fire 4'ere og tre 3'ere så oppnår du 4,2 i snitt.

La oss tenke at matematikk er ditt beste fag og du kommer opp i det. Da kliner du til med enda en 6'er og får 4,31 i snitt.

Eller la oss utgå fra at du har norsk som ditt svakeste fag og du kommer opp i norsk, så får du kanskje en 3'er i både nynorsk og norsk og plutselig er ditt snitt på 4,05.

Da gjenstår muntlig.

Skulle du komme opp i et av dine svakere fag igjen, gjennom loddtrekning og leverer til en 3'er der, så er du plutselig nede på 4,0

Men dersom du er heldig og kommer opp i et av dine sterkeste fag igjen, kan du få enda en 6'er. Da vil du ende på 4,41 i snitt.

4,0 til 4,41 kan utgjøre stor forskjell for en elev som ønsker om å komme inn på en spesiell skole.

Dette kan åpenbart få enorme konsekvenser for ungdommene.

Jeg vil høyt og tydelig argumentere for at en elev med 4,0 i snitt og en elev med 4,41 i snittkarakter kan være eksakt like flinke. Differansen i snittkarakter kan imidlertid være et resultat av en eksamenstrekning som påvist i det foregående.

Urettferdig

Konklusjonen blir da at dagens praksis kan stå i veien for en rettferdig og lik mulighet videre i utdanningsløpet.

Utdanningsdirektoratet står lojalt bak politiske beslutninger, men dette forhindrer ikke forandring. Politikk blir ofte omtalt som «det muliges kunst» og her har politikere åpenbart sjansen til å forandre.

Det slår meg som reaksjonært å beholde et urettferdig system bare fordi det «alltid» har vært slik.

Jeg stiller meg uforstående til at ingen tidligere har reagert og protestert.

Jeg drømmer om å starte en opinion der dialog står i sentrum.

Jeg håper på politisk engasjement som er nødvendig for å oppnå forandring.

Så langt jeg til nå har kunnet bringe på det rene er Norge eneste land i Norden som følger praksisen som jeg har beskrevet.

Man kan undres hvorfor?