En bok med skrøner lærte meg å elske sanne fortellinger | Bjørn Stærk

31. januar 2016

Thomas Sirland/privat

Utrolig, og ikke helt sant. Men godt fortalt var det.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Min favorittbok som barn var Utrolig men sant , en Det Beste-bok fra 1975 med hundrevis av utrolige fortellinger fra virkeligheten. Her kunne jeg lese om utrolig naturvitenskap (stjerner! fusjon! tsunamier!), utrolige dyr (kjøttetende planter! selvlysende fisker!), utrolige mennesker (Jack the Ripper! Nostradamus! Uri Geller!), utrolige byggverk (Panama-kanalen! den kinesiske muren!), og utrolige mysterier (poltergeister! det tredje øyet! Loch Ness-monsteret!)

Dessuten Kaspar Hauser, gutten som tilbrakte barndommen i en celle og kanskje var arving til en hertugtittel. Marie Celeste, skipet som ble oppdaget drivende på havet uten mannskap. Oak Island, øya hvor en mystisk sjakt har frustrert skattejegere i århundrer. Liksvøpet fra Torino. Betlehemsstjernen.

Boken er et leksikon over alt som er gøy . Artiklene dro meg inn fra første ord — og gjør det fremdeles. Journalister burde ha den foran seg når de skriver. Titlene var mer forførende enn clickbait: «Hans gravskrift ble et århundre-gammelt brev». «Naturforskeren laget sine egne uhyrer». «Mannen som var Jekyll og Hyde». «Han forutså valgresultatene med uhyggelig nøyaktighet».

Ikke så mye sannhet

Halvparten av tittelen stemte. Utrolig men sant var utrolig. Sannheten var det verre med. Boken var full av myter, skrøner og spekulasjoner. Den var ikke ren sprøyt. Mye var sant, og det meste hadde rot i virkeligheten. Men redaktørene brydde seg ikke om skillet mellom sannhet og sprøyt. Dermed kunne jeg lese om 1800-tallets spektakulære tunnelprosjekter på én side, og spektakulære spådommer på en annen.

Det de hadde til felles var at de var gode fortellinger.

Tonen var rasjonell. Dette var ikke boken som sa at Loch Ness-monsteret er ekte . Det var boken som spurte om det kanskje er noe i det. Er dette et bilde av Nessie? Fant man Nessies undersjøiske hule i 1969? Og er Skottland, Irland, Skandinavia og Canada del av et «uhyre-belte» hvor angivelig utdødde dyrearter fremdeles eksisterer?Vi bare spør.

Dette var heller ikke boken som påsto at Atlantis var en avansert sivilisasjon som sank i havet, men boken som spurte om Atlantis egentlig var Kreta. Platon skrev nemlig at Atlantis ble utslettet 9000 år før Solons tid, og vi vet at Kreta opplevde en vulkaneksplosjon 900 år før. Kan det ha sneket seg inn et null for mye?

Vi bare spør, vi. Det er nå uansett en god historie.

Vitenskapelig sprøyt

Utrolig men sant brukte vitenskapelige ord. Den henviste til vitenskapen som autoritet. «Før trodde man.. men i dag vet vi at..» Underbudskapet var at vitenskapen seirer på alle fronter, og en dag finner den kanskje svaret på Loch Ness-gåten og Atlantis?

Boken lærte meg at vitenskap er gøy, og at verden er full av fantastiske mysterier.

Det var en bok som kunne få en 12-åring til å tenke at det å bli historiker, ingeniør eller astronom er minst like moro som å bli spøkelsesjeger. Ikke så dumt, det. Men den var full av sprøyt.

Det finnes et ord for vitenskapelig sprøyt: Pseudovitenskap. Altså ting som ser ut som vitenskap på utsiden, men er noe annet inni. Folk som liker vitenskap avskyr pseudovitenskap mer enn noe annet, fordi den kler seg ut som noe de er glad i. Det er som monstrene i Invasion of the Body Snatchers . Det er ille nok med et monster som ser ut som et monster, men verre med et monster som ser ut som ektefellen din.

Det finnes et ord for vitenskapelig sprøyt: Pseudovitenskap. — Bjørn Stærk om skrøner og sannhet

Det er ille nok at Joralf Gjerstad hevder at han har overnaturlige evner, og blir trodd. Han virker som kun en begavet utøver av et yrke som ligger nærmeretryllekunstner enn lege.

Det er et yrke uten andre mysterier enn om utøveren tror på det selv. Men for vitenskapsinteresserte ville det ha vært verre om han hevdet å ha laget en sonisk skrutrekker som kan vibrere kvantestrengene i kreftsvulsten din for å gjenopprette cellenes naturlige neuroharmoni. Og ble trodd.

Isolert fra kolleger

Pseudovitenskap omgir oss fordi vitenskap har prestisje, litt slik folk som vil selge deg noe møter opp i dress. Det er ikke lett å se hva som gjemmer seg bak fasaden.

Det jeg beskrev i det forrige avsnittet var selvsagt pseudo-medisin for tidsreisende doktorer. Men kan du kjenne igjen pseudo-biologi? Pseudo-historie? Pseudo-sosiologi? Pseudo-religionsforskning? Pseudo-datasikkerhet?

Du må kunne mye om et fagfelt for å kjenne igjen det falske på innholdet alene, på samme måte som du må kunne mye om pengesedler for å kjenne igjen en forfalskning.

Heldigvis finnes det snarveier. Skeptikeren Martin Gardner skrev at du kan kjenne igjen folk som driver med pseudovitenskap med at de arbeider isolert fra kollegene innenfor fagfeltet sitt, og at de har paranoide trekk. Når de blir kritisert av et samlet fagmiljø ser de det som en bekreftelse på hvor dumme og redde motstanderne deres er.

Pseudoekspertene bruker gjerne begreper de har funnet på selv, mente Gardner, og de forsøker å snu opp ned på de viktigste teoriene. Selvbildet deres er for stort til å krangle om småtteri. De vil heller snu opp ned på alt ekspertene trodde de visste.

Denne regelen er ikke perfekt. Seriøse fagfolk kan også være paranoide, vrange og isolerte. Men hvis du kan lite om emnet, er dette en grei tommelfingerregel:

Styr unna eksperten som har gitt opp å overbevise fagmiljøet og i stedet henvender seg direkte til deg.

Det hjelper ikke at de har en forklaring. De har alltid en forklaring.

Det beste som finnes av kunnskap

Men var det pseudovitenskap jeg leste i Utrolig men sant ? Ikke egentlig, for det var ikke en vitenskapsbok, men en formidlingsbok. En formidler er en mellommann mellom ekspertene og publikum. Oppgaven deres er ikke å være eksperter selv, men å formidle det beste som finnes av kunnskap.

Jeg er en formidler når jeg skriver en artikkel med noe jeg har lært. Men vi er alle formidlere når vi poster noe på nettet som er ment å inneholde kunnskap, eller begynner en setning med «visste du at..» Og på samme måte som det finnes dårlige eksperter, finnes det også dårlige formidlere, som når «vitenskapelige» og «historiske» bilder som bare ertull sprer seg på sosiale medier.

Vi er alle formidlere når vi poster noe på nettet som er ment å inneholde kunnskap. - Bjørn Stærk

La oss kalle dårlig formidling for pseudoformidling . Det er når jeg ikke formidler det beste som finnes av kunnskap, men bare en billig etterligning. Kanskje har jeg dårlig tid, eller er lat. Kanskje er jeg for opptatt av å underholde.

Mye av det jeg leste i Utrolig men sant var pseudoformidling. Den ble skrevet av formidlere som ikke tok det så tungt om det de formidlet var sant, spekulasjon, forenklet, tøys eller skrøner, så lenge teksten var gøy å lese.

Utrolig men sant-skalaen

Folk som elsker vitenskap avskyr pseudovitenskaper som homeopati. Jeg elsker formidling. Derfor avskyr jeg pseudoformidling. Men det er enda vanskeligere å skille ekte fra falsk formidling enn det er med vitenskap.

Nå er det ikke så lett med vitenskap heller, men det er noe annet. Jeg er ikke opptatt av om sosiologi er «like vitenskapelig» som fysikk, så lenge den som formidler sosiologi legger frem den beste sosiologien som finnes. Eller den beste klimakunnskapen. Den beste historiekunnskapen. Den beste religionskunnskapen. Den beste økonomikunnskapen.

Jeg elsker formidling. Derfor avskyr jeg pseudoformidling. - Bjørn Stærk

Her går det ingen klar grense mellom ekte og falskt. Hva kaller vi det når noen legger fram en evolusjonspsykologisk idé som mange fagfolk deler, men uten å nevne forbeholdene og kritikken? Eller når noen blander historien om den ekte personen Galileo Galilei sammen med pseudohistorien om vitenskapshelten som ble forfulgt av kirken?

Pseudoformidling er sjelden 100 prosent falsk, men ofte heller 50 prosent. Jeg ønsker derfor å innføre Utrolig men sant -skalaen.

Skalaen spenner fra bokens trauste og talltunge artikkel om solen til den skandaløst ukritiske artikkelen om Nostradamus. Skalaen går fra 1, lite sprøyt, til 5, rent sprøyt. 0 finnes ikke på skalaen, for det er ikke mulig å formidle kunnskap uten at det sniker seg inn sprøyt.

Sprøyt er gøy

Du kan ikke stole helt på noen. Galileo-legenden er spesielt populær blant skeptikere, som dessuten formidler de underligste påstander om hva som skjedde i «den mørke middelalderen».

Og kunnskapsrike skribenter skriver stadig vekk om «den protestantiske etikken» eller «ondskapens banalitet», utdaterte ideer som har overlevd i det fri, litt som en mislykket forsker som forlater universitetet for å bli popstjerne.

Pseudoformidling er ikke bare et internett-problem eller et Det Beste-problem. Mediene er fulle av det, fordi de som skriver har lite tid, ønsker å underholde, eller ikke tenker seg om.

Jeg avskyr pseudoformidling, men jeg elsker det også, fordi sprøyt er gøy. De ukritiske forteller de beste historiene.

Jeg har ingen god tommelfingerregel for å kjenne igjen pseudoformidling. Jeg er ikke en gang sikker på at jeg ikke driver med det selv. Hvor høyt skårer mine artikler på Utrolig men sant -skalaen?

Litt for gode fortellinger

Et faresignal er at det som formidles er noe nytt som bryter med det vi trodde før. En ny teori, en ny studie. «Ny forskning viser..» Forskningen kan være god den, men snur neppe opp ned på alt. Det er bare i mediene at verden skapes på nytt hver morgen, (eller, i sosiale medier, hver time).

Et annet faresignal er når noe har blitt gjentatt så ofte og så lenge at alle tar det for gitt, men ingen vet hvor det kommer fra. Kanskje har vi lest det i Utrolig men sant alle sammen.

Et mindre synlig faresignal er at fortellingen er for god.

Ekte kunnskap har alltid noe kjedelig og uklart ved seg. I pseudoformidlernes fortellinger henger alt sammen, og peker i samme retning. Alt fenger, og føles riktig.

En god motgift er dermed å studere gode fortellinger som du vet er delvis sprøyt. La deg forføre av dem, så du lærer hvordan de griper tak i deg. Finn en bok med skrøner fra virkeligheten, eller skru på en av TV-kanalene viet til sjangeren.

Og neste gang en artikkel, bok, dokumentar eller podcast griper tak i deg på samme måte kan du tenke at her er det noe muffens.

Twitter: @bjoernstaerk

Få med deg og delta i debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter

Glad i tekster med kritikk av det som kan ha pseudo- som fortegn? Her her noen gode fra arkivet!

Erik Tunstad mener evolusjonsteorien selvfølgelig kan testes:

Les også Pseudo-tull om fysikk og evolusjon

Nobelprisvinnere skriver:

Les også Homeopatiske produkter kan ikke kalles legemidler

Ingeborg Senneset kommenterer:

Les også Norges nye superkjendis: En halvkjendis som ikke tror på vitenskap

For 1990 kroner får du ett kilo supermat — eller 165 kilo brokkoli. Mutert-jentene har faktasjekket om det er vits i:

Les også - Bruker du penger på såkalt supermat? Les dette først

Heldigvis vil mange fortsatt kjempe for opplysningstidens idealer:

Les også - Derfor er «I fucking love science» viktig

Bjørn Stærk dekker et bredt spekter i sine spalter. Her er noen av hans siste tekster: