Misvisende spredningskurve. Store mørketall. Hva stemmer om spredning av koronavirus i Norge? | Lars Vatten

Myndighetenes strategi krever kritisk blikk.

Bilde fra Aker legevakt, der det er satt opp en egen stasjon for å ta prøver av folk som kan være smittet. Stian Lysberg Solum / NTB scanpix

Lars Vatten Professor emeritus i epidemiologi ved NTNU

19. mars 2020 11:47 Sist oppdatert 19. mars 2020

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

I testingen av koronavirus har myndighetene valgt å følge en høyrisikostrategi.

Til å begynne med ble testingen forbeholdt dem som kom fra Nord-Italia på grunn av høye smittetall i det området, og etter hvert ble også Østerrike inkludert som høyrisikoområde.

Metoden førte til at man oppdaget mange med koronainfeksjon, og i sporingsarbeidet kunne man identifisere mange mennesker som hadde hatt nærkontakt med de smittede. Dermed fikk man en god oversikt over spredningens dynamikk i den tidlige fasen av epidemien.

Tidlig i forrige uke var det ikke lenger mulig å ha full oversikt over smittekildene, og spredningen akselererte i befolkningen uten at kildene kunne påvises med sikkerhet. Inntil da kunne man hevde at smittekurven representerte spredningen av koronasmitte i Norge på en rimelig sann måte.

Spredningen kom ut av kontroll

De neste dagene økte spredningen slik at doblingstiden for antall smittede ble ca. to dager. Spredningen var utenfor kontroll, og smittekurven begynte å anta en eksponentiell form. Da måtte myndighetene vri på strategien, men de holdt fast ved en høyrisikostrategi.

Nå ble det viktigst å skjerme mennesker som er spesielt utsatt ved smitte, det vil si eldre, skrøpelige mennesker og mennesker med bestemte sykdommer.

Lars Vatten mottok i 2010 Kong Olav Vs kreftforskningspris. Han er professor i epidemiologi ved NTNU. Kyrre Lien / NTB scanpix

Ved luftveissymptomer var terskelen lav for å teste disse gruppene. Dessuten var det viktig å forebygge smitte blant helsepersonell, og det ble gjennomført testing av et stort antall.

Vi vet at det oppsto uheldige situasjoner til å begynne med i denne fasen. Eldre ble smittet, enten av helsepersonell eller av pårørende, og helsepersonell har smittet kolleger. Det siste har fått alvorlige konsekvenser for bemanningssituasjonen på sykehus.

Dette var feil som ikke kan tolereres, men som vi forhåpentlig har lært av.

Misvisende spredningskurve

En høyrisikostrategi gjør at ressursene rettes mot grupper hvor konsekvensen av smitte vil være særlig alvorlig, og hvor gevinsten ved intervensjon kan være tilsvarende stor. Den negative effekten av denne strategien er at vi ikke kan følge spredningen av smitte i befolkningen som helhet.

Mennesker med symptomer blir ikke testet, men oppfordres til å gå i frivillig karantene. Man mister muligheten til å vite hvor mange i befolkningen som faktisk er smittet.

Man vil med andre ord få en spredningskurve som er helt misvisende for situasjonen i befolkningen som helhet. Den uvissheten er også en trussel for solidariteten som er så nødvendig. Karantene er i seg selv en påkjenning og blir kanskje enda større når man ikke har peiling på om man er smittet eller ikke.

Store mørketall – som underspilles

Tidlig i epidemien var myndighetene opptatt av å flate ut spredningskurven, men nå har vi ikke lenger kunnskap om hvordan denne kurven ser ut. VG gir daglige oppdateringer om antall smittede. Kurven fra de siste dagene tyder på at kurven allerede har begynt å flate ut, men dette er altså fake news.

Folkehelseinstituttet har for lengst tatt forbehold og påpeker at mørketallene er store. Det må VG bli flinkere til å ta konsekvensen av i sin presentasjon, som helt sikkert leses av svært mange. Kunnskap fra andre land viser med all tydelighet at vi fortsatt bare er i begynnelsen av epidemien.

Er det mulig å kombinere en høyrisikostrategi med en såkalt massestrategi? Da kan vi også kan følge en spredningskurve som er representativ for befolkningen.

Det krever en høy grad av testing, slik WHOs generalsekretær etterlyser. Men kanskje en slik massetesting begrenses av ressurser, enten i form av personell eller utstyr? I så fall kan man for eksempel velge områder som pr. i dag ser ut til å være spesielt utsatt for smitte.

En sykepleier ved legevakten i Bergen gjør klar prøver for koronaviruset. Marit Hommedal / NTB scanpix

Oslo og Viken peker seg ut, kanskje også Rogaland. Dersom man konsentrerer en masseinnsats til noen av disse områdene, kan man i det minste få frem en sann spredningskurve som gjelder for dem. Disse fylkene ligger foreløpig foran resten av Norge. Kanskje kan man forvente at kurven også flater ut først i disse områdene?

Les også Test! Test! Test! Og hva det betyr når koronaviruset truer

Forvirrende bruk av begrepet dødelighet

Til slutt et hjertesukk fra en epidemiolog. Det skrives mye om dødeligheten av koronasykdommen covid-19, men begrepet dødelighet brukes dessverre på måter som er forvirrende.

I epidemiologi betyr dødelighet vanligvis andelen av befolkningen som dør av en bestemt sykdom i løpet av en viss tid.

Det kan for eksempel være 0,5 prosent av befolkningen. Men dersom man velger å bruke en annen nevner enn hele befolkningen, for eksempel dem som har fått påvist sykdom, er det mange som også bruker begrepet dødelighet om andelen av de syke som dør av sykdommen. Og det kan være så mange som 10 prosent.

Dette er egentlig enkel brøkregning, hvor det er viktig å holde styr på hvem som befinner seg i nevneren. Det tryggeste vil være å skille mellom andelen som dør i befolkningen, og andelen som dør blant de syke. Begrepet letalitet kan for eksempel brukes om andelen syke som dør av sykdommen.

For å komplisere dette enda litt mer er det nyttig å finne ut hvordan dødeligheten – og letaliteten – er forskjellig for kvinner og menn, for ulike aldersgrupper og for mennesker med ulike demografiske kjennetegn.

Slike analyser har vært nyttig for å forstå hvorfor koronaepidemien ser ut til å oppføre seg nokså annerledes i Italia enn den for eksempel har gjort i Sør-Korea.

Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter.