Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

For ganske nøyaktig tre år siden lanserte historiker Linn Herning boka «Velferdsprofitørene». Som leder av organisasjonen For velferdsstaten hadde hun siden 2010 kartlagt informasjon om kommersielle selskaper i velferdstjenestene.

Allerede i 2015 var bildet ganske tydelig: I kjølvannet av barnehagereformen som skulle sikre full dekning i landet, hadde de private barnehageeierne forsynt seg selv med et solid stykke av kaka.

Likevel har regjeringspartiene strittet imot. Upåvirket av sterke bevis, har både Høyre, Frp og Venstre vært nærmest karikerte i sin tilbakevisning av kritikken. I valgkampen i fjor høst framstilte Venstre-leder Trine Skei Grande motstanden mot profitten i barnehagene som et «angrep på kvinnelige gründere».

De siste årene har borgelig side i norsk politikk vært preget av dyktige debattanter som har satt dagsorden innenfor mange saksområder.

I denne politiske striden har de vært påfallende hjelpeløse. Den radikale venstresiden har hatt tall og statistikk, høyresidens forsvar har bestått av blafring med ideologiske argumenter - og demonisering av motstanderne.

Denne uka kom rapporten som ga Linn Herning rett. På oppdrag fra Kunnskapsdepartementet har konsulentselskapet BDO analysert markedssvikt, lønnsomhet og gevinstrealisering i barnehagesektoren. På punkt etter punkt havner den på samme konklusjon som kritikerne har påvist i mange år.

De store selskapene har spist seg opp til en dominerende posisjon i markedet. De seks største aktørene hadde en markedsandel på 11 prosent i 2007 - i 2016 var den vokst til 32 prosent. Disse seks hadde 60 prosent av det totale resultatet før skatt i den private barnehagesektoren.

Avkastningen på egenkapitalen er skyhøy. Gjennomsnittlig avkastning har vært på 28,3 prosent, avkastningen på Oslo Børs er til sammenlikning gjennomsnittlig på 8,4 prosent. Avkastningen har vært synkende de siste årene, men det er først og fremst fordi det hoper seg opp med egenkapital i selskapene. Akkurat slik Herning fortalte i sin bok.

Samtidig som de private barnehagene har høy avkastning, har de lav risiko. Inntektene er forutsigbare med offentlig støtte på linje med de kommunale, i tillegg til foreldrebetaling. Som en del av det rapporten kaller «markedssvikt» i sektoren, trekker de fram at den høye gevinsten ikke har ført til lavere pris. Selskapene konkurrerer ikke ved å skru ned betalingen til under maksprisen. Gevinsten ser heller ikke ut til å ha kommet barna til gode.

Og dessuten: BDO-rapporten er forsiktig i sin omtale, og trekker ingen konklusjoner, men skriver at noen konsern er «preget av fisjoner, fusjoner, omrokkeringer og navnebytter» som reduserer gjennomsiktigheten. «Erfaringsmessig medfører slike strukturelle endringer at det foreligger en risiko for at det kan forekomme former for skjulte verdiuttak».

Rapporten har enda flere funn. Regjeringspartiene står ribbet tilbake, og ansvarlig statsråd Jan Tor Sanner har måttet erkjenne at regjeringen nå må se på regelverket for å korrigere utviklingen.

Den innrømmelsen kommer lovlig seint.

Regjeringen og statsminister Erna Solberg beklager seg jevnlig over kritikken mot private løsninger og anbudsregimer. Partier som Rødt og SV er opptatt av lønns- og pensjonsvilkår for de ansatte - ikke brukerne, er et typisk argument.

Det blir stein dødt i møte med rapporter som denne fra BDO.

Denne «ikke se, ikke høre»-taktikken fra borgerlig side har sannsynligvis hatt konsekvenser for mer enn bare denne konkrete saken. Striden om de såkalte «velferdsprofitørene» har vært en vedvarende sak som har satt dagsorden i spørsmål om offentlige versus private tjenesteytere de siste årene. Partiet Rødt har hatt det som sin viktigste sak i flere år, og mobilisert kraftig på det. SV kastet seg tidlig på, med stor suksess. Overordnet er dette en ideologisk kamp hvor høyresiden og venstresiden har kjempet mot hverandre til alle tider, og hvor det har eksistert en forståelse i sentrum av norsk politikk av verdien begrenset konkurranseutsetting har for både innovasjon, kvalitet og pris på offentlige tjenester. Denne er nå truet.

Ved å håndtere saken så dårlig, har regjeringspartiene spilt den radikale venstresiden god. Og dermed undergravd en fornuftig tilnærming til ikke bare denne sektoren, men også forgiftet debatten om private bidrag og anbudsregimet i offentlig sektor i stort.