«Geir, du må hjelpe meg!».

Min mangeårige klient ringte oppskjørtet fra fengselet. «Pedagogene vil ha meg til å spille revy!». Ikke kunne den unge mannen synge, og aldri hadde han stått på en scene. Stemplet som klassens versting, og fengslet første gang som femtenåring.

Likevel: han tok utfordringen – og noe skjedde. Den overraskende dyktige sangeren høstet stående applaus på forestillingen. Jeg løp bak sceneteppet mens applausen runget, og der sto den muskuløse mannen på 140 kilo og grein så han ristet.

Varmen fra publikum ble for mye for en mann som aldri hadde opplevd at noen klappet for ham før.

Tillitsfullt samfunn

Årets TV-aksjon handler om å skape et varmere og mer inkluderende samfunn. Historien om «verstingen» som fikk hovedrollen i en revy, handler om hva som kan skje med et menneske som blir møtt med tillit.

«Et møte kan forandre et liv. Flere møter kan forandre et helt samfunn», som Kirkens Bymisjons slagord sier.

En unik verdi ved vårt norske samfunn, er tilliten. Samtidig er det ingen tvil om at det vil bli mer krevende for oss å holde på tilliten fremover. Vi er et mindre homogent samfunn. Vi er mer mobile og dermed mer ulike – vi har forskjellig tro, kultur og bakgrunn.

Kjenner man på samfunnets hat, er det lett å hate tilbake.

Samtidig har vi ikke noe valg – å skru klokka tilbake er ikke noe alternativ. Samfunnet vårt er allerede mangfoldig. For å få bukt med redselen for det fremmede, trenger vi å møtes og bli kjent. Når vi blir nysgjerrige på andre mennesker, forsvinner også frykten for det ukjente.

Og motsatt: Kjenner man på samfunnets hat, er det lett å hate tilbake.

Ord og handlinger

Vi skal ikke late som dette er enkelt. Det er klart vi blir redde for det ukjente som treffer oss. Det er naturlig. Klimaendringer, flyktningstrømmer, kulturkollisjoner og terrorisme. Vi blir redde for at velferdssamfunnet vårt skal rakne. Og når vi blir redde, handler med ett krisen om oss selv – ikke de som faktisk trenger vår hjelp.

Derfor trenger vi å minnes på at når asylsøkere kommer til oss, er det mennesker i dyp nød – ikke et Norge i krise.

Det er ingen tvil om at det vil bli mer krevende for oss å holde på tilliten fremover.

Når funksjonsnedsatte barn settes til verden, er det ikke en kostnad. Det er barn som trenger ekstra mye omsorg.

Folk som blir eldre er ikke en bølge som skyller over oss. Det er enkeltmennesker som ønsker å være inkludert og bidra.

Å inkludere og respektere handler også om hvordan vi uttrykker oss. For ord, handlinger og verdier henger sammen. Hvis vi begynner å definere andre mennesker som en kostnad, hvis vi definerer «den andre» som en trussel mot «oss», hvem er da neste gruppe ut? Hvor smale blir rammene for et verdig liv hvis vi begynner å operere med et slags «toleransens ytterpunkt»?

Et godt liv

For meg kom kampen for et menneskes verdi så tett på som det kan – mitt eget barn. Som far til en utviklingshemmet datter, har det opprørt meg at man kan bruke begrepet «objektiv livskvalitet» for å begrunne at mennesker med Downs syndrom aldri vil kunne leve fullverdige liv.

Men jeg har også måttet gå i meg selv. For selvsagt var det utallige bekymringer som meldte seg da legene fortalte hvilken fremtid som ventet Rebekka. Et liv i rullestol, etter hvert respirator og sonder. Hvilket liv ville det bli?

Når asylsøkere kommer til oss, er det mennesker i dyp nød – ikke et Norge i krise.

Det tyngste slaget kom da vi forsto at livet hennes heller ikke ville bli langt. Men mens jeg sørget over den fryktelige beskjeden, så jeg Rebekka i vilter lek med sine søsken. Og jeg innså hvor blind jeg hadde vært.

Hvor dum! Jeg hadde brukt seks år på å måle hennes liv opp mot mitt. Men Rebekka skulle ikke bli jurist. Hun var stolt over at hun greide å skrive sitt eget navn! Hun gledet seg over et trygt hjem og søskenkjærlighet.

Rebekka opplevde livet sitt som godt. Og det er det motsatte av objektiv livskvalitet. Det er subjektivt hva som er et godt liv.

Menneskeverd

Jeg vil altså protestere mot at det finnes noe sånt som «objektiv livskvalitet». Og da må vi holde oss til dette enkle kompasset: Andres liv er like viktig som ditt eget, selv når det er et liv du ikke kan kjenne deg igjen i.

Mange av dem som trenger hjelp – de som mangler trygghet, husrom og mat, kan virke så langt unna et trygt, norsk hverdagsliv. Men på samme måte som vi har lover og regler som beskytter oss mot kriminalitet, er et absolutt menneskeverd det som beskytter hver enkelt av oss og vår rett til et verdig liv.

Det er subjektivt hva som er et godt liv.

De fleste av oss vil ikke mangle en seng å sove i. Men mange vil oppleve å ramle utenfor arbeidslivet – eller sosiale fellesskap.

Det er mange måter å være utenfor på. I dag samler 100.000 frivillige bøssebærere inn penger til Kirkens Bymisjons arbeid for et varmere samfunn. Det vil vi alle nyte godt av.