TALER GUTTAS SAK: – Det er altfor få likestillingstiltak rettet mot gutter og menn, skriver Kadra Yusuf. Foto: Roger Neumann/VG

Debatt

Få spør hvordan gutta har det

Gratulerer med dagen til alle medsøstre. Og gratulerer til dere menn også.

Oppdatert 9. mars

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

KADRA YUSUF, skribent

I dag skal vi feire de seirene vi har vunnet, men også ruste oss for morgendagens kamper.

Jeg ønsker meg et samfunn som er bygd på likestilling, likeverd og like muligheter for alle, uavhengig av kjønn, hudfarge eller funksjonsevne.

Det er ikke ,og bør ikke være, umulig å få til det samfunnet jeg nettopp skisserte. Men det krever noe. Av oss alle

Fordi for å lykkes med fremtiden, må vi lære av fortiden. Men vi må også stoppe opp i samtiden og se det samfunnet vi lever i, også gjennom andres øyne.

Det gjelder også meg. Hva er det jeg velger å ikke se, hvem er det jeg ikke ser og hvem er det jeg er kjapp med å avfeie fordi innlærte mønstre gjør meg blind?

Et av temaene for årets kampdag er kvinnehelse. Jeg har sett mange kvinner, mødre, søstre og unge jenter som har bukket under av dårlig helse, noen ganger forårsaket av menn.

Mens mine klassekamerater hørte på Eminem og Britney Spears, og gledet seg til å fullføre videregående, bodde jeg på et krisesenter med mange kvinner. De fleste hadde blitt mishandlet av sin mann, samboer eller partner. Jeg har kjent kvinner som er blitt mishandlet til døde. Andre har blitt mindre seg selv – i skam og i selvforakt.

Som 20 år gammel kvinne valgte jeg å kjempe for en likestilt og frigjort identitet. Jeg valgte å kreve og i det minste få eie kroppen min og ikke bli omskåret. For det valget er jeg blitt trakassert, slått ned, og jeg har i lange perioder fått friheten min til å bevege meg utendørs innskrenket. Likevel tok jeg valget for meg selv, min kropp og sinn. Slik gjorde jeg meg utsatt for enda flere sinte menn.

Så derfor er alle mine minner fra begynnelsen av 20-årene farget av frykt for sinte menn, og av sinne mot de sinte mennene som skulle ta meg.

Som 25-åring møtte jeg også på sinte menn, som prøvde å banke meg ut av samfunnet fordi jeg brukte stemmen min ... høyt.

Og som kvinnelig skribent og samfunnsdebattant, har jeg som mange andre kvinner også møtt på forbanna menn, som trakasserer meg face to face eller bak en skjerm: enten det står: «Jævla nigger, dra hjem». Eller, «din stygge, ekle hore. Jeg skjønner ikke hvorfor du ikke tar livet av deg selv, slik at du kan spare din familie for skammen».

Så hva gjør det med et menneske? Jo, gradvis begynner man selv å miste empati, man gidder ikke bry seg – og ender gjerne opp blind for en del av de utfordringene som noen opplever.

I det siste har jeg tatt meg i å tenke på dette – hvor er guttene selv i dette? Hva forventer vi av dem? På Litteraturhuset i Bergen ble det arrangert en samtale før jul, som også ble sendt på radio, med tre unge gutter med flerkulturell bakgrunn, som jeg selv har. En av guttene sa at det han sliter med, er at samfunnet ikke forventer noe av ham. Da han kom til Norge, sa den første læreren til ham at han ikke trengte å gå realfag. Han skulle likevel kun kjøre taxi. Nå studerer han ved universitetet.

Men hva er det som gjør at vi ikke forventer noe? Eller at det vi forventer er at folk skal tape, være overgripere?

Det er langt flere gutter som sliter med lærevansker, kriminalitet, skolefrafall og selvmord. Menn topper de kjipeste statistikkene. Og de flerkulturelle guttene topper flest. Og ikke nok med det, mange har heller ikke språk for å fortelle det, eller uttrykke følelser i – de har aldri lært det, som de tre guttene snakket om på Litteraturhuset. De kommer gjerne også fra land der man ikke snakker om psykisk helse. Mange gutter i dette landet blir mer og mer marginalisert. Og i et fremtidens jobbmarked forsvinner mange jobber som krever liten utdannelse ut – også her er det en overrepresentasjon av det som har vært klassiske mannsyrker.

Og du lurer på hvorfor jeg snakker om dette på selveste kvinnedagen?

Vel, jeg er mamma til tre døtre.

Jeg har ikke råd til være blind for det eller krysse fingra for at det ordner seg av seg selv uten at vi begynner å se folk rundt oss.

Jeg vet jo dette, jeg burde vite dette: Marginaliserte og sinte menn er det farligste en kvinne eller en jente kan møte. Sinte menn starter krig, dreper kvinner, trakasserer kvinne psykisk og fysisk, gifter dem bort, syr dem sammen, og det fortsetter. Forsmådde menn kan bli farlige.

Men vent nå litt. Disse guttene lever jo ikke i et vakuum. For jeg vet også dette: Ta æreskulturen som et eksempel: Det er jo mødre og andre kvinnelige familiemedlemmer som er selve hjertet i æreskulturen. Patriarkatet lever og overlever takket være kvinner som overfører normer over til sine døtre – og sønner.

Og i storsamfunnet kan sinna menn blomstre fordi de blir avfeid. Det er gjødsel for avmakt og raseri.

Men få spør hvordan gutta har det. Og nesten ingen spør hvordan brødre som utøver sosial kontroll har det. Men noen få gjør det. De er fete feminister fra Bergen. Leila Rossow. Mona Ibrahim Ahmed og Hilde Sandvik har turt å stoppe opp i sanntid og stille spørsmålet: Hvordan har gutta det? De startet «Support not protect». Der inviterer de brødre til å velge å støtte sine søstre, ikke beskytte og kontrollere dem.

Hvordan er det å være 15 år gammel gutt og få rollen som din søsters vokter? Hva slags press og ansvar legger man på unge minoritetsgutter hjemmefra? Det slo meg aldri at broren min kanskje ikke hadde lyst til å fotfølge meg på fritiden. Kanskje hadde han lyst til å spille FIFA eller henge med gutta. Men han, som meg, hadde ikke et valg. Og er ikke det det han opplevde også en form for sosial kontroll?

«Support not protect» viser vei. Ved å la søsken slippe å være fanget i hver sin rolle i en slags kjønnskrig. Ved å våge å åpne rommet.

Mona, Hilde og Leila staker ut kursen ikke bare for gutter som er ofre for sosial kontroll, men også for resten av landet. Vi må forstå og våge å se negative mønstre som rammer gutter hardt. Først og fremst bør vi sette oss ned med dem vi møter og ha forventninger til dem, stille spørsmålet: Hvem ønsker du å være? En av guttene i «Support not protect», Mouchine El Khamlichi, sier det aller best: «Jeg er ikke fri før min søster er fri.» Og dersom en søster skal være fri, må også broren være det.

Det er altfor få likestillingstiltak rettet mot gutter og menn. Ved å velge å forstå og gi verktøy til gutter, investerer vi i vår fremtid og våre døtres fremtid. Vi investerer i et tryggere og bedre samfunn for alle. Vi må ikke tro at ved å strekke ut en hånd så taper vi kvinner. Noen må ikke vinne, og noen må ikke tape. Vi trenger gutta som allierte.

Under borgerrettighetskampen i USA på 1950- og 60-tallet gikk noen hvite amerikanere i solidaritet med sine undertrykte landsmenn. På samme måte har gode menn stått skulder ved skulder med kvinner i vår kamp for frigjøring. Kampen er ikke over, men hvis vi skal tenke et skritt frem, må vi snakke åpnere og høyere om de store problemene som våre gutter og våre menn sliter med i dag. Også på en dag som denne. Slik kan vi komme videre som samfunn. Og det mener jeg er god kvinnekamp.

Jeg vil gjerne avslutte med å takke generasjoner av kvinner som har banet i vei. Og jeg vil minne alle, og spesielt mine døtre, på at kampen ikke er over. Hver generasjon må reise seg.

Gratulerer med dagen.

­­­

Kadra Yusuf fremførte denne teksten under 8. mars-arrangementet i Bergen i dag.

Publisert: 08.03.20 kl. 17:50 Oppdatert: 09.03.20 kl. 11:14

Les også