Jordan Peterson − en kontroversiell brobygger i kulturkrigen?

GJESTEKOMMENTAR: Det amerikanske samfunnet er preget av en betent polarisering, som også er gjenkjennelig i Europa. En kulturkrig mellom det liberale venstre og ulike sjatteringer på høyresiden. En middelaldrende professor i psykologi har brått havnet midt oppi denne kampen.

Publisert: Publisert: 28. januar 2018

Jordan Peterson, klinisk psykolog og professor i psykologi i Toronto, er foreløpig lite kjent i Norge, men skaper for tiden furore i Storbritannia, hvor han lanserer sin nye bok, «12 Rules for Life». Foto: Jordan Petersons hjemmeside

Jørg Arne Jørgensen Lektor og religionshistoriker

Denne artikkelen er over to år gammel

Kampen om pronomenene

For litt over ett år siden var Jordan Peterson en relativt ukjent professor ved universitetet i Toronto. Men dette snudde da et nytt lovforslag påla ham å bruke kjønnsnøytrale pronomen når han tiltalte såkalte «ikke-binære» studenter som verken vil identifisere seg som mann eller kvinne. På norsk har vi så vidt fått «hen», men på engelsk opererer man med «hir», «hou», «ze» og flere titall (!) andre, i subjekts-, objekts- og andre former. En ting er at dette innebærer et praktisk problem – hvem klarer å huske alle disse og bruke dem korrekt? Verre var det at loven, ifølge Peterson, innebar at man kunne bli dømt for hatytringer om man kom i skade for å tiltale en person som det kjønnet han eller hun faktisk framstår som!

Hovedpoenget hans var likevel at loven undergrov ytringsfriheten på en spesielt lumsk måte som man ikke har sett i demokratier før. Det kan være legitimt å forby visse ytringer, men her dreier det seg tvert imot om å påby bestemte ord. Dermed kontrollerer man indirekte måten folk tenker på. Peterson så noe autoritært i dette. I realiteten tvinger loven en radikal sosialkonstruktivistisk ideologi på borgerne, der man opphever ideen om to kjønn basert på biologi, og erstatter den med et fargerikt kjønnsspektrum som alle individer fritt har rett til å plassere seg i. Et syn han som fagperson er rykende uenig i.

Han hadde lenge vært kritisk til hvordan politisk korrekt ideologi dominerer universitetene. Men dette var den berømte dråpen, og han nektet på prinsipielt grunnlag å bruke disse pronomenene. Da han publiserte tre YouTube-videoer kalt «Professor against political correctness», tok det fullstendig av, med høylytte demonstrasjoner av transaktivister og represalier fra universitetsledelsen. Brått ble han et mediefenomen og en ny helt for høyresiden: Endelig en akademiker som våget å stå opp mot snøfnugg-generasjonens maniske opptatthet av identitetspolitikk, mikroaggresjon og minoriteters rettigheter.

Problemet er at han oftere beskriver hvordan ting er enn hvordan de bør være.

Klassisk liberalist

Som kritiker av venstresiden ble han straks tatt til inntekt for ytre høyre. Men han er faktisk ingen rasist eller nasjonalist, homohater, transfob og misogyn. Tvert imot er han en klassisk liberalist, og sterk motstander av marxisme og autoritære ideologier. Dessuten en beinhard kritiker av postmodernismens oppløsning av tradisjonelle verdisystemer og sannheter.

I motsetning til visse andre verdikonservative, er han lite opptatt av seksualpolitikk, og han kritiserer ikke homofile og transpersoner i og for seg. Og kritikken av dogmatisk feministisk ideologi er saklig og velbegrunnet. Problemet er at han oftere beskriver hvordan ting er enn hvordan de bør være. Det forvirrer mange. Når han for eksempel påpeker de grunnleggende psykologiske og biologiske forskjeller mellom kjønnene, utelukker ikke det at de bør behandles rettferdig.

Han har mottatt titusener av takkebrev fra unge som har fått skikk på livene sine og tro på framtiden.

YouTube-fenomen

De mange YouTube-videoene hans (med over 36 millioner visninger) har en voldsom spennvidde i temaer. Han er en retorisk begavelse, en intens, mangefasettert og forfriskende fritenker som trekker opp store linjer og ser uvante sammenhenger. Tidvis provoserende skråsikker, men ofte åpen og undrende – det er sjelden kjedelig å følge hans tankerekker. Ikke minst i den nesten førti timer lange forelesningsrekken om den psykologiske betydningen av gammeltestamentlige myter.

Et sympatisk trekk er omsorgen han viser for unge, retningsløse menn. Som en slags blanding av selvhjelpsguru og farsfigur taler han direkte til dem og ansvarliggjør dem. Rydd opp på rommet ditt! Slutt å se porno! Våg å ta kontakt med kvinner! Sett deg konkrete mål i hverdagen! Ikke skyld på andre! Han har mottatt titusener av takkebrev fra unge som har fått skikk på livene sine og tro på framtiden.

Jordan Petersons siste bok, «12 Rules for Life», klatret denne helgen til topps på Amazons bestselgerliste. Foto: Wikimedia Commons og forlaget Allen Lane

I stormens øye

Det er alltid interessant med slike personligheter som plutselig dukker opp av ingenting og står midt i stormens øye. Ut fra det jungianske perspektivet han er så opptatt av selv, kan vi si at han har vært sensitiv overfor en underliggende ubalanse i vår kollektive psyke og gitt form og uttrykk for den. Det er åpenbart et dypt behov i samfunnet for å høre akkurat de tingene han kommer med. Samtidig er det en fare for at han blir oppslukt av de kreftene som bærer ham fram. Jung snakker om «egoinflasjon» når mennesker identifiserer seg med og blir «oppblåst» av kollektive arketypiske figurer som profeten, frelseren og vismannen. Men som jungiansk orientert psykolog er han selvsagt bevisst på disse farene selv.

Jeg tror at hans til dels kyniske down-to-earth-perspektiver trengs som en motvekt til venstresidens mest virkelighetsfjerne ideologiske visjoner.

Individet i sentrum

På en måte er han helt apolitisk. Som psykolog tar han alltid utgangspunkt i individet, rotfestet i dype psykologiske strukturer og lange evolusjonære linjer. Poenget synes å være at før man begynner å bygge et samfunn er man nødt til å begynne med seg selv. Dette var jo også et av Jungs hovedpoeng. En langvarig selvutviklingsprosess er nødvendig, den arketypiske «Heltens reise», som Joseph Campbell beskriver i sin innflytelsesrike bok «The Hero with a Thousand Faces». Ideologier og samfunnsomveltninger kan være livsfarlige om de drives fram av personer med en umoden og uutviklet psyke.

Nettopp dette er problemet med mange på venstresiden, ifølge Peterson. Naive idealister som aldri har tatt noen skikkelig psykologisk konfrontasjon med skyggesiden («dragen») i seg selv. De forstår derfor ikke hvor tynt sivilisasjonsfernisset i et samfunn er, og blir et lett bytte for autoritær tankegang. Peterson har fordypet seg i kommunisme og totalitære stater på 1900-tallet, og har en klar bevissthet om hvor raskt et samfunn kan sønderrives og henfalle til barbari – også i den gode saks tjeneste. Jeg tror at hans til dels kyniske down-to-earth-perspektiver trengs som en motvekt til venstresidens mest virkelighetsfjerne ideologiske visjoner.

Han er oppriktig bekymret for hvor langt denne polariseringen i samfunnet kan gå før det virkelig blir stygt.

Brobygger eller krigshisser?

Så er spørsmålet – er han en brobygger eller krigshisser i kulturkrigen? Vanskelig å si. Det er mye sunn fornuft i det han sier. At han kan «oppdra» og avradikalisere deler av den høyreekstreme alt-right-fraksjonen virker åpenbart. Samtidig er han tidvis så krass at han frastøter mange på venstresiden. Han gjør virkelig ikke særlig mye for å bli likt. Men det er et reelt problem at en del ikke lytter til hva han faktisk sier og i stedet projiserer egne fordommer på ham. Noe som kom til syne i et ferskt og mye sett intervju med Channel 4 i Storbritannia, hvor programleder gjorde sitt beste for å tillegge ham drøye og feilaktige oppfatninger, som fikk The Atlantic til å publisere kommentaren «Why Can't People Hear What Jordan Peterson Is Saying?».

Men alt i alt er dette er en fyr jeg har tro på. Han representerer en sjelden kombinasjon. På den ene siden er han en samvittighetsfull verdikonservativ som appellerer til høyresiden (jobb hardt, oppfyll plikter før du krever rettigheter, gift deg og stift familie!). Samtidig er han en renommert akademiker med åpenhet og respekt for religion, spiritualitet og mytologi, som typisk appellerer mer til venstresiden. Det er et godt utgangspunkt for å bygge broer mellom stadig mer fiendtlige leire. Og det viktigste av alt – han er oppriktig bekymret for hvor langt denne polariseringen i samfunnet kan gå før det virkelig blir stygt.

To tidligere gjestekommentarer hvor Jørg Arne Jørgensen har vært tidlig ute med å ta pulsen på nye kulturfenomener:

Hva skjer når en ikke-religiøs journalist uten forvarsel opplever å møte Jesus? Hun skriver en åpenhjertig og reflekterende bok.

I våre dagar veks det fram ein visjon om ei vitskapsdriven, vedunderleg framtid der menneske blir som gudar: transhumanismen evangelium.