Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Du leverer og henter i barnehagen, setter i oppvaskmaskinen etter middag, går på foreldremøter, kjører avkommet til trening, skifter bleier og går ut med søpla. De aller fleste blant dere skifter dekk på bilen (som Kvinnen har vasket), spikrer opp et bilde (som Kvinnen har kjøpt) og skifter lyspærer (som Kvinnen har kjøpt).

De aller fineste blant dere setter på en navnelapp (som Kvinnen har kjøpt) i avkommets nye ullundertøy (som Kvinnen har kjøpt) og smører matpakker et par ganger i uka (Kvinnen har sørget for at det er mat i kjøleskapet og at matboksen er ren).

Dere er flinke. Kjempeflinke, er dere. Det er bare det at vi kvinner er enda flinkere. Det er det vi blir syke av.

Beklager å si det, men vi gjør akkurat det samme som dere — og så uendelig mye mer. Og det er så kjedelig å snakke om. Men vi må. Kjære 2014-mann, når tok du sist en gjennomgang av matvarene i tørrskapet og kastet det som har gått ut på dato? Har du noen gang skylt ut restene av det tomme syltetøyglasset, satt det til tørk, lagt det riktig sted i huset og en vakker dag gått til glasscontaineren med det (uten at Kvinnen maste)?

Og hvor lenge er det egentlig siden du skiftet sengetøy, tok en rundvask av komfyren, var innom lekebutikken for å kjøpe bursdagsgave til barnehagevennen du ikke kjenner, sendte en oppmuntrings-SMS til svigerinnen din som ikke er helt i form, barberte hårstubbene på leggene, sjekket beholdningen av varme klær i barnehagen, bekymret deg for grønnsaksinntaket til familien og fikset blomster til en sykmeldt kollega på jobben?

Uff, sånn er det å være kvinne i 2014. Stakkars oss. Eller? Må vi egentlig gjøre alt dette? Er ikke mange av disse oppgavene bare kvinneselvpålagte, perfeksjonistiske samvittighetsoppgaver?

«Det kan synes som om kvinner tar på seg mer ansvar enn de burde. Menn er kanskje flinkere til å gi faen i ting som er mindre viktig.» Det skrev en mann i kommentarfeltet på Facebook under Aftenposten-artikkelen «Hvorfor er kvinner mer borte fra jobben enn menn?»

Også Nikolai Astrup i Oslo Høyre, Trine Eilertsen i Aftenposen og flere andre har gitt den samme anbefalingen. Senk kravene, prioriter hardere, dropp den dårlige samvittigheten.

De har både veldig rett og veldig ikke. Mens noen kvinner får stressvondt i magen av litt støv i krokene og manglende stjerneformede brødskiver i matpakkene til barna, legger ikke flesteparten av 2014-damene lista der. (Nesten) ingen jeg kjenner, i alle fall.

Det er ikke gourmetmiddager eller cupcakes som gjør oss syke. Hadde det bare vært så enkelt. Litt mindre perfekt, så går sykefraværet ned til mannenivået og alle er lykkelige.

Men det er ikke så enkelt. For hvor uperfekte skal vi egentlig være? Hvor mye faen skal vi egentlig gi? Det er ikke særlig hygienisk med muggent syltetøy i kjøleskapet. Det er heller ikke spesielt kult å la barna fryse når de er ute i barnehagen eller la være å sende med dem matpakke hver dag. Du får ikke veldig mange god-mor-poeng dersom avkommet blir levert i bursdag uten å ha med seg presang.

Og selv om ekteskapet kanskje ikke går i oppløsning av at du ikke barberer leggene, er ikke null egenpleie highway til lykke.

Den syke kollegaen trenger ikke blomster, men et samfunn fritt for omsorg er ikke mitt drømmesamfunn.

Så hva skal vi gjøre? Hva må vi endre for å få ned sykefraværet, eller i det minste bremse økningen? Hvem skal vi gi skylda for alt dette fraværet? Menn — som ikke gjør nok? Mediene — som definerer hva en perfekt kvinne er? De sosiale mediene — som kun viser frem fasaden? Vi kvinner — som har altfor høye krav til oss selv?

Ingen har skylda. Det økende fraværet er bare resultatet av et helt vanlig kvinnehverdagsliv i 2014. Et helt vanlig hverdagsliv med stadig høyere krav, der vi kvinner tar det største ansvaret for å beholde et visst nivå av omsorg, sunnhet, hygiene og helse. Et hverdagsliv der vi ikke gir faen i viktige ting. Heldigvis. Og uheldigvis.

Til slutt blir vi syke av det. Jeg har sett det så mange ganger nå, at jeg — som selv aldri har vært sykmeldt (jada, så perfekt er jeg!) og som misliker at vi har begynt å si «jeg skal sykmelde meg» når det faktisk er legen som avgjør det — har begynt å oppfordre slitne venninner til å ta de to dagene fri fra jobb for å komme seg litt. Kun for å slippe å få diagnosen «utbrent» og påfølgende lang sykmelding senere.

For det er det som skjer. Jeg har sett det mange ganger. Det er jo helt sykt at det er sånn. Men sånn er det blitt.

Og apropos sosiale medier. Nå kom det akkurat opp et bilde med julegaveideer i Instagram-feeden min. Det er starten av november, og det kjære mann, det får ikke du i din feed. Og jada, jeg vet at det bare er å avfølge. Helst slette hele Instagram. Men vi vet jo hvem som til syvende og sist må kjøpe de julegavene, ikke sant? Eller skal vi bare gi faen?