For to uker siden sendte studiedekan Jay Ellison ved University of Chicago ut et velkomstbrev til studentene der han understreket at «universitetets forpliktelse på akademisk frihet innebærer at vi ikke støtter såkalte ‘trigger warnings’, at vi ikke avlyser inviterte forelesere selv om deres emner er kontroversielle, og at vi ikke støtter opprettelsen av intellektuelle ‘safe spaces’ der folk kan trekke seg tilbake og slippe å utsettes for ideer og perspektiver de misliker.»

«Trigger warnings» er advarsler til tekster eller undervisning om at disse opplysningskildene kan inneholde elementer som støter eller uroer (se pdf). «Safe spaces» (trygge områder) er områder hvor en kan søke tilflukt fra det man oppfatter som truende eller plagsomt, f.eks. stille rom eller egne kafeer der man kan slippe å være en av få etniske eller religiøse minoritetsstudenter, eller unngå diskusjoner av f.eks. voldtekt eller annet som oppleves belastende.

Bakgrunnen for dette brevet (som er basert på en rapport fra 2014, se pdf) er en utvikling innen utdannelsesinstitusjoner, der man søker å skåne studentene for ubehag og frykt i universitetssituasjonen, ved å begrense eller advare mot ytringer som kan støte, såre eller skape utrygghet. Utviklingen skjer primært i USA, men sprer seg gradvis også andre steder.

Reaksjoner på brevet fra studiedekan Ellison kan leses her.

Er det egentlig et problem at universiteter også på denne måten prøver å legge til rette for en best mulig læringssituasjon for studentene, slik rektor ved det andre store Chicago-universitetet påpeker? Det virker jo rimelig at studenter lærer best når de føler seg trygge og føler seg inkludert i undervisningssituasjonen?

Det gjør de nok. Selv tenkte jeg under jusstudiet at det hadde vært lettere å identifisere seg med problemstillingene i kjøpsretten dersom ikke alle eksemplene startet med «Når jeg kjøper skreddersydd dress hos Ferner Jacobsen….». Det hadde nok også vært mindre ubehagelig for mine katolske medstudenter ved Northwestern University om ikke Roe mot Wade (1973), som knesatte retten til abort, alltid ble omtalt som en udelt høydare fra den amerikanske høyesterett.

Utfordringene med å søke målet om en trygg og inkluderende læringssituasjon nådd med institusjonalisert skånsomhetstenkning er imidlertid både at den kanskje ikke virker, og at den har flere uheldige bieffekter.

For eksempel begrunnes trigger warnings med at en type innhold kan aktivere eller «trigge» traumer for folk som har opplevd slike. Men det er ikke klart at advarslene virker etter hensikten. Enkelte psykologer hevder tvert om at det nettopp er ved å bli konfrontert med opplysninger som «trigger» tidligere traumatiske hendelser, man best bearbeider dem, mens det å unngå slike triggere forsterker PTSD.

Når folk skal skånes mot ytringer som – uansett intensjon – fremkaller ubehag eller oppleves degraderende i undervisningssituasjoner, såkalte «micro-aggressions» (miniprovokasjoner), blir en god diskusjon vanskelig (se pdf).

Som når en Harvard-professor spøkefullt sier at han risikerer å bli lynsjet hvis han beslutter skoleeksamen istedenfor hjemmeeksamen, og en gruppe afroamerikanske studenter anser dette problematisk fordi ordet «lynsjing» for dem gir uhyggelige historiske assosiasjoner.

Samvittighetsfulle folk har rimelig folkeskikk. Men skal man prøve å tilpasse seg alle tenkelige måter folk kan bli støtt på, blir oppgaven en betydelig utfordring i praksis. Var det galt av meg da jeg forleden spurte en butikkmedarbeider av afrikansk opprinnelse om butikken hadde kokosnøtter? Det virket ikke slik på ham (og hva skulle jeg ellers ha gjort? diskriminert ham ved å spørre noen andre?), men fordi jeg satt og skrev denne kronikken, lurte jeg et lite øyeblikk på dét.

Å ta hensyn til alle er ikke bare vanskelig i praksis. Overdreven skånsomhet er i strid med å ivareta to av ytringsfrihetens sentrale begrunnelser: hensynet til sannhetssøken og demokrati.

Hverken rettslig eller idéhistorisk er det nemlig så mye min rett til å si det jeg vil, som bærer ytringsfrihetens sterke beskyttelse, som din rett – eller vår felles rett – til å bli utsatt for andres ideer og tanker. Også de vi er uenige i eller forakter. For bare slik kan vi, som samfunn, orientere oss om hva andre tenker, om hvem vi lever sammen med.

Bare via ytringsfrihet er det mulig for meg å forstå hvordan det er for deg å være deg. Og bare med slik frihet får vi muligheten til å argumentere mot de syn vi er uenige i, forkaste antatte sannheter som viser seg å være feil, argumentere mot syn vi selv finner uholdbare eller utidige. Ikke det at veien til sannhet eller foredling av offentligheten er noen nødvendig konsekvens av et ytringsfritt samfunn, det er den definitivt ikke. Men uten ytringsfriheten får vi ikke engang prøvd å gå på den.

Ved universiteter er skånsomhetstenkningen særlig ugrei. I alle fall om den institusjonaliseres, og ikke fritt springer ut av hver enkelt forskers vurdering av hva som til enhver tid bør sies, og hvordan. Kjernen i universitetstanken er sannhetssøken.

De prosesser som leder frem til mulig ny innsikt, har nettopp fri idebrytning som sitt fundament. Vi finner ikke ut at jorden går rundt solen om vi ikke kan stille spørsmål ved om det omvendte.

Først ved de outrerte, tilsynelatende latterlige eller antatt gale funnene som plasserer seg utenfor den ramme vi kjenner, muliggjøres anelsen om at det kanskje er rammen som er feil.

Den akademiske frihet – forskernes tilgang til så mange ideer og funn som mulig, og anledning til selv å velge sine hypoteser, selv å tolke og kommunisere sine funn så ufiltrert som de velger, er avgjørende for det vitenskapelige fellesskaps tre mål: forskning, undervisning og formidling.

Historisk er ytringsfriheten ved universiteter gjerne blitt utfordret ovenfra, som i McCarthy-tidens USA eller etter føringer fra private bidragsytere som ble tredd nedover hodene på protesterende studenter. Skånsomhetstrenden er isteden studentdrevet, den påvirker ytringsfriheten ved universitetene nedenfra. Om den skyldes at studentene er mer sårbare nå eller i større grad tør å si fra enn før, er uklart. Det er det også om de overskuer konsekvensene av sine krav.

For universiteter har også en dannelsesfunksjon. Dannelsen av studenter handler ikke bare om opplæring i kunnskap og praksis, men også utprøving av ulike måter å tenke og møte ideer i verden på. Professor i teoretisk fysikk, Are Raklev, en av de ti «fantastisk forlesere» i Morgenbladets nylige kåring , fremhever nettopp betydningen av dannelsesmålet i undervisningen: «Det å gi studentene et innblikk i forskjellige måter å tenke på faget på, gjøre dem bevisst på at det å være en vitenskapsperson er en måte å se verden på …»

Livet etter studiene er full av utrygge rom; av uvante ideer, triggere uten advarsler, både i vandrende og skreven form. Kanskje kan man, etter dannende universitetsundervisning, nærme seg disse utfordringene på andre måter enn med avsky eller avvisning?

At målet med utdannelse ikke primært er å få studentene til å føle seg komfortable, men snarere å få dem til å tenke og rustes for samfunnets utfordringer, passer godt med den debattkultur som kjennetegner University of Chicago, også slik jeg har erfart den.

På et juridisk fakultet der professorene stod fjernere fra hverandre faglig, sosialt og politisk enn jeg tror ved noen fakulteter i Norge, var diskusjonene overraskende upolariserte og fruktbare. Disseksjonen av tekster og argumenter var nådeløs, rammende kritikk ble ikke pakket inn, men fremført ufiltrert. Overfor nykommere så vel som etablerte. Men kritikken var alltid preget av oppriktige ønsker om å bidra til å gjøre det kritiserte arbeid bedre.

Den bar i liten grad preg av nedlatende overbærenhet, fravær av interesse, mild latterliggjøring, eller andre av de former for maktspråk som i mange andre akademiske settinger er utbredt. Isteden understreket den universitetenes forpliktelse på sivilisert opptreden og gjensidig respekt. Uten en slik tilnærming til meningsmotstandere er reell akademisk frihet vanskelig å kultivere.

Hva er alternativet til skånsomhetstrenden? Som i samfunnet for øvrig trenger man ikke være enig i formuleringer eller ideer som fremsettes, hverken i eller utenfor klasserommet. Om man ikke tolererer eller respekterer dem, kan man velge å argumentere mot dem.

Trening i slik (mot)argumentasjon, både skriftlig og muntlig, kan være til glede også etter studiet. Eller man kan bare si at man er komplett uenig, finner det støtende og fornærmende, og gjerne organisere demonstrasjoner mot de idéutslag man finner uakseptable. Og på denne måten bruke sin egen ytringsfrihet tilbake, snarere enn å søke å begrense andres ytringsfrihet før den utøves.

Veien til en økende krenkelseskultur er brolagt med velmente advarsler. Selv foretrekker jeg å møte ideer uten at de ledsages av andres vurderinger av om de inneholder noe jeg kan ta anstøt av. De som ønsker å bli advart, får anse brevet fra dekan Ellison som en generell trigger warning om at det er en slik ufiltrert tilgang til kunnskap de vil møte hos de universiteter som tenker som hans.