Hadia Tajik om politikk og religion: «Vi driver ikke med Gud»

Hadia Tajik

1. august 2015

Den tidligere britiske statsministeren Tony Blair foreslo å avslutte en av sine egne taler med «Gud velsigne Storbritannia», inspirert av amerikanske presidenters «God bless America». Da ble det oppstandelse blant rådgiverne. De frarådet det på det sterkeste. Det endte med at han bare takket for oppmerksomheten, skriver Hadia Tajik. Owen Humphreys

Politikk er til for mennesker og for å gjøre menneskers liv bedre. Gud får klare seg selv.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

«I don’t do God».

Sitatet tilskrives ofte den tidligere britiske statsministeren Tony Blair. Egentlig var det hans propell av en kommunikasjonssjef, Alastair Campbell som skal ha sagt det på sjefens vegne i 2003. Han sa det midt i et intervju med en journalist fra Vanity Fair, som hadde spurt den tidligere statsministeren om hans kristne tro og den amerikanske presidentens kristne tro, brakte dem sammen.

«Er han på gud nå?» skal Campbell ha spurt sjefen og pekt på journalisten. Før han la til: «Vi driver ikke med gud. Jeg beklager, vi driver ikke med gud».

Kanskje var Campbells insistering på det å «ikke drive med gud», først og fremst et kraftig signal om at religion og politikk skal holdes adskilt. Det har Campbell i så fall rett i.

Hadia Tajik. Signe Dons

Politikk er til for mennesker og for å gjøre menneskers liv bedre. Gud får klare seg selv.

Undertrykkingen i organisert religion

Dette handler også om at organisert religion gjennom årtusener er blitt brukt til å undertrykke, kue og begrense menneskers liv.

Religion satt i system, ikke minst et politisk system, vil først og fremst være et middel for maktutøvelse. Ikke et middel for å skape nærhet til gud, eller dyrke religiøse fellesverdier som nestekjærlighet, solidaritet og antimaterialisme. I et slikt religiøst, politisk system vil ikke-troende eller annerledestroende også risikere forskjellsbehandling og diskriminering.

Det er ingen gode argumenter for at religion skal være bærende for et politisk system.

Å holde politikk og religion adskilt betyr ikke at politikere må gjemme bort troen sin. Selvsagt kan også politikere ha en religiøs overbevisning som en del av sin drivkraft for å gjøre verden til et bedre sted.

Liberal og kristen

Den offentlige politiske diskusjonen blir fattigere om dette er noe Knut Arild Hareide, Jonas Gahr Støre, Trine Skei Grande eller andre må legge skjul på.

Selvsagt kan også politikere ha en religiøs overbevisning som en del av sin drivkraft for å gjøre verden til et bedre sted

Det gjør de heller ikke. «Bønnen er en grunntone i livet mitt», sa Skei Grande til Vårt Land i januar i år. Og forteller at det fineste noen har sagt om henne, var det stortingsrepresentant Sveinung Rotevatn sa en gang: «Det er fullt mulig å være liberal og kristen, det viser både Thomas Jefferson og Trine Skei Grande».

Jonas har mange ganger snakket om sin tro og besøkte i sommer Sarons Dal. Hareide er, ikke overraskende, tydelig på at for ham er troen på Jesus noe av det viktigste i livet.

Så hvorfor ville ikke Campbell at den britiske statsministeren skulle «drive med gud» i all offentlighet?

Kanskje var det velgernes antatte assosiasjoner han var opptatt av.

Det irrasjonelle ved religion

For, la oss være ærlige, det kan også være noe dypt irrasjonelt ved å være troende: Guds eksistens kan ikke dokumenteres eller vitenskapelig etterprøves. Likevel tillegges forholdet til gud stor vekt av den troende.

Mange vil tenke: Kan man virkelig stole på at en som tror vil søke alle nødvendige fakta før han eller hun tar stilling?

Det er et resonnement som det ikke er vanskelig å forstå. Samtidig reduserer det et menneske til å bare være åndelig – ikke praktisk, tenkende, selvstendig eller søkende etter svar.

Det er ikke direkte irrasjonelt å håpe på at det finnes noe større enn oss selv

Jeg kjenner ingen som er sånn. Det er ikke direkte irrasjonelt å håpe på at det finnes noe større enn oss selv. Eller som opplysningstidsfilosofen Voltaire sa: «Hvis gud ikke fantes, ville vi trengt å finne ham opp».

Med eksempler som korstog (kristne), selvmordsbombere (muslimer) og konebrenning (hinduer), er det uansett lett å forstå at ikke alle assosiasjoner til gud er ønskelige. Gud har mange dårlige fotsoldater.

«Gud velsigne landet»

Blair har i ettertid selv fortalt i en BBC-dokumentar at han unngikk å si noe om religion da han var statsminister: «Snakker du om det her i vårt [britiske, politiske] system og, ærlig talt, folk vil tro du er litt sprø. Jeg mener … de kan komme til å tro at du vil gå og sette deg i et hjørne ... og småprate med mannen i etasjen over og så komme tilbake og si ‘ja, nå har jeg blitt fortalt svaret og slik er det’».

Denne uroen er nok kulturelt betinget. I USA er det annerledes.

Det lot Blair seg en gang inspirere av. Han foreslo å avslutte en av sine egne taler med «Gud velsigne Storbritannia», inspirert av amerikanske presidenters «God bless America».

Da ble det oppstandelse blant rådgiverne. De frarådet det på det sterkeste. Det endte med at han bare takket for oppmerksomheten.

Som et helt menneske

Om dette var begrensninger som hadde menneskelig betydning for Blair, eller om det bare handlet om retoriske valg, vet bare han. Uansett var det mange som ble rørt da president Barack Obama i år holdt tale og sang «Amazing Grace» i forbindelse med gravleggingen av pastoren som ble drept i Charleston-skytingen.

Der sto han, i kirken, i kontakt med seg selv, med sin egen historie og menneskene i rommet. Han var seg selv. Et helt menneske. Ikke en snakkemaskin, eller i et ansvarsfullt verv, men åndelig og emosjonell som de fleste av oss.

Til og med vi som er fra land der vi ikke er vant til å se politiske ledere slik, kunne se skjønnheten i øyeblikket.

I arbeiderbevegelsen er det trygt å si at forholdet til religion har variert.

På den ene siden, det politiske budskapet som fra starten av var sterkt ateistisk, jeg er fristet til å si: gudløst, og ikke bare i den nøytrale betydningen av ordet. På den andre siden var båndene mellom kirken og arbeidere i praksis likevel nært i mange norske lokalsamfunn.

Gudløst

Nestekjærlighetsbudskapet fra kirken ga ofte utslag i praktisk solidaritetsarbeid overfor trengende, som å gi mat og husly til fattige. Sammen med andre enkeltpersoner og enkeltgruppers initiativ var dette den eneste velferden vanskeligstilte hadde, lenge før det fantes en politikerskapt lov om folketrygd eller en velferdsstat.

Det politiske system må være gudløst. Politikerne selv trenger ikke være det

Den dag i dag er foreningen «Kristne arbeidere» en selvstendig organisasjon i arbeiderbevegelsen. Men det er den samme, gjenkjennelige, sosialdemokratiske politikken som gjelder, om å skape et samfunn der hver enkelt er fri til å forme sitt eget liv slik han eller hun selv vil.

Gud har alltid eksistert som en formende kraft for enkeltmennesker som tror. Noen av oss er politikere. Det politiske system må være gudløst. Politikerne selv trenger ikke være det.

Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter.