Flyktingsströmmarna ökar. Det är som det är. Det går att anpassa migrationspolitiken till övriga Europa och informera om att Sverige inte är flödar av mjölk och honung, men det är inte troligt att det påverkar flyktingströmmen mer än marginellt. Alla som vill söka asyl här har rätt att göra det. Så länge Sverige har rykte om sig att vara ett välkomnande land kommer folk att söka sig hit. Och vi har råd med det. Kostnaderna för flyktingmottagandet är ingen knäckfråga. Pengarna tas för övrigt från biståndsbudgeten. Omoraliskt? Kanske, men så går det till.

Nej, problemet är inte migrationspolitiken, utan integrationspolitiken. Klarar vi inte integrationen så klarar vi inte heller att upprätthålla en generös flyktingpolitik.

Det är inte bara en fråga om medmänsklighet, vi behöver en stor nettoinvandring för att säkra vår välfärd i framtiden. Så ser demografin ut. Men det krävs stora insatser för att de nya invånarna ska komma in i samhället. Det kostar pengar. Mycket pengar. Det kräver i sin tur obekväma beslut. Generella skattehöjningar? Sänkta ränteavdrag? Troligen både och. En sak är klar: Det räcker inte med insamlingsgalor i Globen.

Det handlar om kraftiga satsningar för att en redan hårt prövad välfärdssektor ska kunna tillgodose flyktingarnas behov. Regeringens åtgärder för en bättre integration är alldeles otillräckliga, men det är ändå ett försök. Från alliansen hörs bara gälla protester mot skattehöjningar. Glappet mellan retorik och verklighet växer. Den svenska integrationspolitiken är just nu en ofinansierad fantasi.

Trots att det är staten som ska ha huvudansvaret vältras det över på kommunerna, som inte får täckning för sina kostnader. Trycket ökar på skolan, arbetsförmedlingen, sjukvården och socialtjänsten. När institutionerna inte klarar sin uppgift tar civilsamhället över. Volontärerna bär en tung börda i dag.

Det byggs för fullt, men till hyror som de flesta inte har råd med. Bostadsbristen har gjort flyktingboenden till en lukrativ bransch. Regeringens bostadspolitiska satsningar är för små. Det är dags att seriöst diskutera ett nytt miljonprogram.

Arbetslösheten bland invandrare framställs som en fråga om att värdera utbildningar. Men många har ingen utbildning. Det krävs stora utbildningsinsatser från staten. Kommunerna får bara ersättning för kommunplacerade flyktingar i två år, sedan förväntas de få ett arbete. I verkligheten tar det i snitt sju år innan ens hälften är självförsörjande. Under tiden växer kommunernas kostnader för försörjningsstöd.

Sverige har fått en ny underklass. De bor i fattiga, invandrartäta förorter. De har de lägsta inkomsterna, de sämsta skolresultaten och den högsta arbetslösheten. En stor del av de nya flyktingarna flyttar hit för att det är här de har sina släktingar och landsmän. Här bor också de papperslösa som gömmer sig undan utvisning för att de saknar asylskäl. Vi hör sällan om dem i politiska debatter, men det är en grupp som växer.

Vi närmar oss en situation som bland annat Frankrike befinner sig i. Där han man i stort sett gett upp förorterna och resignerat inför ett samhälle som president Francois Hollande beskriver som "sönderslaget av segregation".

Vi måste se sanningen i vitögat och inse att integration kostar både uppoffringar och pengar under lång tid framåt. En majoritet av svenskarna tycker att invandring i huvudsak är bra. Det finns en insikt om att de nya invånare vi tar emot i dag kommer att bidra till vårt välstånd i framtiden. Men bara en av tio tycker att integrationen fungerar. Det är dags för seriösa, blocköverskridande samtal om integrationspolitiken. De måste också handla om finansieringen. Att skjuta upp den frågan kan bli farligt.