Samtidigt som Sverige och resten av världen tampas med coronaviruset fortsätter tyvärr även andra problem att grassera. Förra veckan dömdes fyra män i 20-årsåldern till fängelse för att ha rånat en grupp med unga killar i Surte norr om Göteborg. Att gärningsmännen kunde gripas och dömas är bra. Men så sker inte alltid.

Särskilt inte när det handlar om minderåriga gärningsmän. I det senaste avsnittet av SVT:s Uppdrag granskning, som sändes på onsdagen, ställer sig reportrarna frågan: varför rånar barn andra barn, och varför står samhället nästintill handlingsförlamat inför företeelsen?

Programmet handlar särskilt om Nordöstra Göteborg. När programmet spelades in hade området 30 fall av misstänkta ungdomsrån. Det är ”åt helsike för mycket”, säger Anders Klingberg, polisens lokala utredningsansvarige. Han säger också att brotten ökar eftersom det är fler som rånar nu än för några år sedan.

Men det är inte bara för polisen att sy in de skyldiga. 2017 kom nya riktlinjer om frihetsberövande av unga, som anpassats efter FN:s barnkonvention. Den föreskriver att barn inte får frihetsberövas mer än absolut nödvändigt, och det ska vara en sista utväg. Det innebär att misstänkta brottslingar släpps fria och på så vis kan fortsätta att råna andra barn, eller hota målsäganden.

Ökningen syns också i statistiken. Sedan 2016 har antalet anmälda ungdomsrån mer än fördubblats, enligt Brå. I Sverige skedde 2484 rån förra året. Alltså nästan sju om dagen.

Varför? Orsakerna bakom ungdomsrånen har debatterats flitigt i Sverige, innan coronakrisen slog till. Många pekar på misslyckad integration. Andra menar att det handlar om fattigdom.

Uppdrag gransknings reporter träffar föräldrarna till en av de ungdomar som rånat. Mamman berättar att de kommer från ett land i Mellanöstern där den sociala kontrollen är betydligt hårdare än i Sverige. ”Vad menar ni med frihetsland? Att göra allt möjligt utan att det finns en gräns?”, frågar hon sig, uppenbart upprörd över hur ”slappt” det är i Sverige.

Hon menar att det uppstår en kulturkrock, mellan föräldrarnas strikta normer och samhället. De ungdomar som begår dessa brott befinner sig i ett värderingsmässigt limbo. Familjens sociala värderingar gäller inte på gatan. Det gör inte heller den mjuka, svenska formen av social kontroll. I vakuumet skapas egna normer. Fältsekreteraren Emir Metahni på socialtjänsten i östra Göteborg förklarar att våld och underkända skolbetyg blir normalt för dessa killar. Det styr deras identitet. Många har också äldre, kriminella personer i sin närhet som förebilder.

När mamman som intervjuas i programmet konfronterade sin son för att han rånat svarade han att han bara ville göra som kompisarna, berättar hon. Mamman blev desperat. Sonen skickades till släktingar i hemlandet. När han kom hem erkände han två rån, och fick sitt straff: att besöka en ungdomsbehandlare två gånger i veckan. En annan förälder från Malmö berättar att han skickade sin son till en uppfostringsanstalt i Somalia eftersom han tyckte att det svenska samhället inte gjorde tillräckligt för att stävja hans beteende. Nu övervakar han sonen i realtid genom GPS. Hamid Zafar, tidigare rektor för Sjumilaskolan (och gästkolumnist på den här ledarsidan), har även han stött på familjer som skickat iväg sina söner för att de ska skärpa till sig.

Det är i första hand föräldrarnas ansvar att uppfostra sina barn. Men om något går fel måste samhället stötta föräldrarna. Att mammor och pappor känner sig tvungna att skicka barnet utomlands för att det svenska samhället inte klarar av att markera mot lagöverträdelser och asociala beteenden är absurt.

Inställningen att barnets bästa ska sättas främst är bra. Självklart ska en sextonåring inte sitta häktad i flera månader. Men att rånarna kan släppas och begå nya brott med hänvisning till barnkonventionen är orimligt. Gäller inte omsorgen också de barn som rånas, som utsätts för våld, hot och förnedring?

Ingen tycker att den här slappheten mot unga kriminella är bra. Inte polisen, inte föräldrarna, inte allmänheten, och knappast offren som utsätts. Inte ens de ungdomar som begår brotten tjänar på det, eftersom deras kriminella bana fortsätter.

Är man kapabel att dödshota och råna en tolvåring är man också kapabel att sitta frihetsberövad något dygn för att höras. Riktlinjerna måste göras om. Straffen måste skärpas. För rån av normalgraden bör sluten ungdomsvård vara standard, inte möte med en ungdomsledare någon gång i veckan. Politikerna måste lyssna på de desperata föräldrarna och skärpa lagen.