Min mamma, mormor och farmor är döda. Mors dag hör tillsammans med julen till de tyngsta helgerna för mig, skriver Nicke Aldén, programledare på Radio X3M.

I sommar har det gått tio år sedan min mamma dog. Jag kommer aldrig att komma över det, men jag har lärt mig att leva med det. Framför allt har jag lärt mig att uppskatta livet så mycket mer. Då det begav sig skrev jag ner mina tankar och känslor från den tyngsta perioden i mitt liv. Nu vill jag dela med mig av dem.

Jag uppskattade aldrig min mamma tillräckligt mycket. Jag hoppas att ni andra förstår att uppskatta era mödrar så länge ni får ha dem kvar.

Vad onödigt. Där satt jag i bilen och blickade ut över de österbottniska slätterna. En fin oktoberdag, med färggranna löv på marken och i träden. Det var första gången jag besökt Kronoby. Jag önskar att orsaken till mitt besök varit en annan. Den här gången var det tyvärr det värsta möjliga, en väns begravning.

Då ringde min telefon. Det var mamma. Hon undrade hur jag mådde och hur begravningen hade varit. Hon lät väldigt dämpad. Jag antog att hon bara var försiktig då hon visste vad jag hade varit med om den dagen. Då sade hon plötsligt något som jag aldrig kommer att glömma: ”Niklas, jag har cancer”.

Det sägs att en olycka sällan kommer ensam, men det här var helt löjligt. Hur kunde det här ske? Inte trodde jag någonsin att min mamma, den finaste människan på den här planeten, skulle drabbas av cancer. Livet känns väldigt orättvist ibland.

Till en början var det ändå inget dödsbud. Behandlingarna inleddes snabbt och hon gick på läkarkontroll för att få ordning på allting. Tur för henne att hon var välorganiserad av sig. För nog vände det upp och ner på hela vår familjs liv.

Mina föräldrar var bosatta i Nyland medan jag själv studerade i Österbotten. Jag minns så väl min första träff med dem, öga mot öga, efter beskedet som vände upp och ner på allas vår tillvaro. Glädjen att träffas igen fanns där, men kramarna kändes annorlunda. Kramarna hade fått en värme som var olik värmen från tidigare. En kram från en familjemedlem till en annan, en familj i kris. En familj med en kris som kändes overklig, en kris som kändes orättvis och fel. Hur kunde vår lyckliga familj drabbas av något som kändes så osannolikt, något som inte kunde, något som inte skulle, hända oss?

Det värsta var att allt var sant och att det drabbade familjens mamma. Hon som varit limmet i familjen i alla dessa år, det var hon som höll oss ihop. Vad skulle hända om vi miste henne? Vi var inte redo att ge upp utan en stenhård kamp. Mamma skulle kämpa och vi skulle stå där i ringhörnan och vifta med våra handdukar, skölja tandskyddet och ge uppfriskande vatten åt vår mörbultade kämpe. Så kändes det, cancern i ena ringhörnan och vår familj i den andra. En kamp på liv och död. En kamp som endast vår mor kunde föra medan resten av familjen fick stå där och stötta enligt bästa förmåga.

Behandlingarna inleddes och cellgiften gjorde henne väldigt illamående. Uppkastningar och hårbortfall blev en del av mammas vardag. Mammas vardag som annars var fylld av vardagliga saker. Mest tror jag att hon led av hårbortfallen. Mamma hade alltid varit väldigt mån om sitt utseende så det tog inte länge före hon skaffade sig en peruk. Det var också något som jag väldigt starkt förknippade med hennes sjukdom. Varje gång jag såg henne, varje gång jag såg peruken på nattduksbordet i föräldrarnas sovrum avskydde jag verkligen den, avskydde den av hela mitt hjärta. Den personifierade sjukdomen för mig. En peruk, på min mor, som inte ens var femtio år gammal. Jag undrade om hon någonsin skulle få fylla femtio.

Hösten kom och gick. Sakta men säkert gick vi in i vintertid. I takt med att det blev allt mörkare och mörkare där ute såg det ljusare och ljusare ut för mammas del. Behandlingen hade tydligen lyckats, åtminstone till viss del. Cancern drog sig tillbaka och krävde mer uppmärksamhet i sin ringhörna.

Jag hade varit hemma till Nyland en gång sedan beskedet. Nu var det dags för besök nummer två, på julafton. Det blev en väldigt annorlunda jul. Alla försökte hålla upp humöret. Varför inte? Vårt team ledde ju matchen. Vår kämpe hade fått en extra spurt i form av cellgift, som fick håret att falla av och förorsakade en konstant baksmälla. Men, vem bryr sig? Vi ledde över sjukdomen. Ändå var inget som förr. Jo, julmaten fanns på bordet, alla fick klappar och jag, farsan och morsan besökte julkyrkan. Det vi inte visste då var att nästa gång vår familj besökte samma kyrka låg en av oss i en kista framför altaret.

Efter jul och nyår var det bara dåliga nyheter. I vår ringhörna satt mamma mer och mer mörbultad medan cancern inte verkade vara det minsta ansträngd i sin hörna. Cellgiftet var inte längre till någon större nytta, inte heller strålbehandlingen. Det visade sig att vissa av cancerknölarna höll på att växa in i mammas ryggrad. Skulle det ha gått för långt skulle hon ha blivit förlamad från halsen neråt. Det säger väl sig självt att då hade vi förlorat kampen med knockout. Lyckligtvis hann läkarna behandla just de knölarna, som försvann och inte längre utgjorde någon fara. Om det ändå hade varit så enkelt med de övriga knölarna som sakta men säkert hade invaderat hela min mors kropp.

Trots att mamma var sjuk blev inte mina besök till Nyland märkbart fler, men vi ringdes desto oftare. Eller rättare sagt, jag ringde henne oftare. Tidigare var det alltid hon som ringde. Numera var det mer sällsynt, eftersom hon ofta drabbades av grymma hostattacker som gjorde det så gott som omöjligt för henne att prata. Då jag ringde blev samtalen korta och slutade med att min far fick berätta hur hon mådde. Dåligt samvete hade jag konstant. Jag kunde ha besökt henne oftare, men det blev helt enkelt inte av. Hon tyckte jag skulle leva mitt liv som vanligt. En sak var säker, jag tänkte på henne mer än någonsin förr.

Det började bli vår. Dagarna blev längre och ljusare samtidigt som mammas hälsa försämrades för varje dag. De få gångerna jag var hemma blev jag varje gång lika vettskrämd av att se hur min mamma sakta men säkert tynade bort. Det började med håret, sedan blev hållningen sämre och till sist såg hon ut som om hon inte hade ätit på flera månader. Ett vandrande benrangel med peruk som konstant hostade upp slem. Var det här verkligen min mor och vad hade hon gjort för att förtjäna detta?

De gångerna jag var hemma började jag så småningom inse fakta, mamma skulle dö. Fast både jag, min far och min bror alla anade att det här aldrig kommer att sluta väl sa vi det aldrig högt. Alla ville hoppas, alla ville vi tro att det fortfarande fanns en gnista hopp. Ett mirakel som skulle rädda vår kära mamma från den vidriga sjukdomen som åt upp henne inifrån.

Våren blev sommar, och mammas hälsa blev allt sämre. Cancern höll på att ta det avgörande greppet. Cancern behövde inte längre sitta i sin ringhörna medan mamma med nöd och näppe kunde ta sig till sin hörna vid rondpauserna. Cancern studsade upp och ner, full med energi medan min mor höll på att tappa den sista gnistan för att orka kämpa vidare. Det värsta var när det blev officiellt. Mamma hade besökt läkaren i Helsingfors. Då hon träffade familjen bröt hon ihop. Hon började storgråta och fick knappt fram orden. Det var kört. Cancern hade vunnit. Det fanns ingenting kvar att göra. Ingenting förutom att vänta på döden. Jag kände hela min värld rasa samman. Hände det här på riktigt eller var det bara en mardröm? Alla minnen, alla känslor, allt som hade med min mamma att göra gick igenom mitt huvud i det ögonblicket. Jag kände mig hjälplös. Jag kunde ingenting göra.

Den sista gången jag såg mamma vid liv var två veckor före hennes död. Hon hade legat på sjukhuset sedan dödsdomen och blev bara sämre och sämre. Ett hemskt sätt att avsluta sitt liv på. Liggande i ett rum med vita väggar, omgiven av sjukhuslukt och inkapabel att ta hand om sig själv. Min kära mamma som alltid hade funnits där. Nu låg hon i en sjukhussäng och såg ut som en annan människa. Endast hennes ögon och hennes leende var desamma. Vad skulle jag säga? Vad skulle jag göra?

Det hela började med en varm kram och mamma kramade om mig så hårt hon kunde och orkade. Jag kände inget annat än hennes tunga andetag mot mitt öra och några trevande fingrar på min rygg. Då vi släppte taget och tittade varandra i ögonen kunde jag inte längre hålla mig. Det blev för mycket. Jag höll om henne och sa att jag inte ville att hon skulle dö. Jag försökte samla mig, men förgäves. Jag talade ut om allt, hur mycket hon betydde för mig. Hon såg på mig med sina ihåliga, stora, förstående, ledsna ögon och nickade långsamt.

Då jag babblat färdigt och gråtande låg i hennes smala armar lyfte hon på min haka och sa: ”Niklas, jag är stolt över dig. Stanna inte upp och sörj över det här. Gå vidare med ditt liv och tänk inte för mycket på mitt öde. Allt kommer att ordna sig.” Jag såg på henne och sa något jag aldrig sagt förr: ”Mamma, jag älskar dig”. Hon tittade djupt i mina ögon, började gråta och sa: ”Jag älskar dig också”.

Det var första, enda och sista gången vi sa det åt varandra. Då jag släppte taget och började backa ut ur rummet, sakta vinkande åt henne, visste jag att det var sista gången jag såg henne levande. För varje steg jag tog efter att jag hade gått ut ur rummet ville jag springa tillbaka till henne, vara vid hennes sida, dag och natt, tills det skulle vara över. Men jag gjorde inte det. För varje steg jag tog insåg jag att jag redan hade tagit farväl, det tjänade inget till att försöka säga något mer. Allt hade redan sagts.

Dags att resa bort från mamma, till jobbet och försöka tränga bort alla tankar och känslor och leva sitt liv. Det var det mamma ville att jag skulle göra och jag ville inte göra henne besviken.

Jag lyckades faktiskt med att inte tänka på mamma så mycket. Tankarna kom främst till mig vid läggdags, och jag kände på mig att min far skulle ringa vilken dag som helst och berätta det oundvikliga. Den dagen kom och telefonen ringde sent en kväll. Det var pappa, och jag visste exakt vad han skulle säga.

Jag fick se mamma en sista gång före begravningen. Det var i sjukhusets källare. Där fanns ett stort nerkylt utrymme. I mitten av rummet låg mamma i sin kista. Hon var kritvit i ansiktet, hade händerna på bröstet och såg mer fridfull ut än vad hon gjort under det senaste året. Det såg ut som om hon bara låg och sov. Men då jag satte rosen i kistan och strök hennes kind förstod jag att hon var död. Kinden var iskall.

Sedan kom dagen vi visste skulle komma, men som ingen egentligen kunde förbereda sig på. Dagen då mamma skulle begravas. Jag, min far och min bror stod utanför kyrkan och fick ta emot strömmen av människor som hade kommit för att ta farväl. En efter en kom de fram till oss, vissa gråtande, andra med en sorgsen min. De tog oss i handen eller kramade om oss och sa att de deltog i sorgen. Det var varmt den dagen, men i kyrkan var det svalt. Bänkarna var fyllda med mer folk än vad jag hade förväntat mig. Då kantorn började spela på sin orgel var det kört. Inga ord från prästen kändes det minsta uppmuntrande. Jag var bara så ledsen över att det gick som det gick. Det värsta under den dagen var att agera kistbärare. Att möta allas blickar på vägen ut ur kyrkan var bland det mest sorgsna jag någonsin varit med om.

Det kändes värmande med alla kondoleanser vi fått. Samtidigt – då dessa lästes upp av prästen ville jag bara att dagen skulle ta slut. Minnestunden avslutades med att min sambo spelade gitarr och sjöng Eva Cassidys version av ”Fields of Gold”.

Mitt i sången hörde jag hur min pappa började snyfta bredvid mig vid bordet. Jag lade min arm runt honom, han lade sin arm runt mig samtidigt som jag kände att min bror lade sin arm runt min axel och jag lade min arm runt hans. Där satt vi, vi tre som brukade vara fyra, och höll om varann, sörjde henne, saknade henne. Det var då jag visste att vi skulle klara det här, tillsammans, som en familj.