Låt mig berätta om min hemstad Östersund. En fantastisk plats på många sätt: vacker, ren, fridfull, harmonisk… Historiskt sett en trygg plats, utan sprängdåd, gänguppgörelser och andra spektakulära våldsdåd. Ett idylliskt friluftsreservat för människor som tycker om att åka långfärdsskridskor på dagen och dansa styrdans till blues på kvällen. De sista fyra åren har dock något hänt. Den sömniga småstadsatmosfären är borta och alla som bor här märker det, även om de flesta fortfarande håller tyst.

Det är svårt att välja bland de exempel som så här direkt skulle kunna åskådliggöra vilken märklig plats Östersund är och vilket genuint osunt diskussionsklimat vi har.

Men här är ett guldkorn från 2013:

Östersunds Turistbyrå publicerade då en broschyr med övervägande vita människor på bilderna. Inget stort övertramp kan man tycka, men vår största lokaltidning – Östersundsposten – såg det annorlunda. De reagerade starkt; eller mer specifikt deras högprofilerade skribent Stefan Nolervik (1).

Med emfas efterlyste han fler ”vanliga människor” i turistbyråns utskick; fler ”mörkhyade och brunögda” närmare bestämt (brunögda människor är – i den rasfixerades värld – alltid mörka i skinnet).

(Och vice versa.)

Östersundspostens skribent efterlyste därtill en ”kebabgubbe” på tidningssidorna. Uppenbarligen var det den första (kanske enda?) invandrare han kunde föreställa sig i ett sådant sammanhang.

En kebabgubbe.

Som säljer kebab.

Jag vet att ni tror att jag driver med er – att detta är satir – men tyvärr… så här såg det ut i Mittmedias kanaler den gången:

Turistbyrån gav alltså ut en broschyr som speglar stadens demografi. Antagligen var det inte medvetet men inte mindre korrekt för det. ÖP anklagar dem då för att ha en politisk agenda eller för att, underförstått, ägna sig åt rasism. Detta trots att det till 99% bor vita människor i Östersund.

Man kan f.ö vända på steken och föreställa sig hur det hade sett ut om turistbyrån i Mogadishu gett ut en broschyr. Hur många vita människor hade funnits på bilderna i den?

Jämförelsen haltar – jag vet. Antagligen finns det inte särskilt många bofasta vita människor i Somalia. Å andra sidan kunde man ju tänka sig att Mogadishus kommunfullmäktige skulle vilja locka dit sådana för att öka mångfalden.

…men det är förstås en akademisk fråga.

Och kanske problematiserar jag i onödan.

I Östersund finns det ”brunögda, mörkhyade” människor (en hel del numera) och Östersundspostens utsände lackade ur för att dessa saknades i den lokala turistbroschyren. Väl rutet tyckte nog en del. Det här med mångfald är viktigt, det har vi fått lära oss. Fast man måste ju, samtidigt, få skratta lite åt vissa journalisters förnärmade brösttoner och klumpiga sätt att uttrycka sig.

Extra rolig blir förresten ovanstående faksimil om man kikar in på Östersundspostens egen redaktion där både kebabgubbar och kebabgummor lyser med sin frånvaro. Man tänker osökt på det engelska ordspråket: ”a case of the pot calling the kettle black”.

Eller i det här fallet: white.

Nolervik längst nere till höger.

***

Ett annat talande exempel på hur – faktiskt spritt språngande galen lokalmedia är i min hemstad – kommer från december 2015 (2). Några sjungande ungdomar hade ställt sig på Gågatan för att samla in pengar till flyktingar. Mitt under uppträdandet råkade en äldre man backa över en av ungdomarnas gitarrfordral som låg uppfällt bakom hans bil.

Så här skildrar Östersundspostens utsände händelsen på sin, på den tiden, mycket lästa Mittmediablogg:

Tjejen med det sönderbackade gitarrfordralet medverkade senare i annan media och förklarade att det inte alls var någon ”rasistattack”. Det var en förvirrad pensionär som inte såg vad han gjorde. Men i Östersundspostens värld var det här i princip ett systerdåd till det som hände på Drottninggatan några år senare, och möjligen (förhoppningsvis) utfört av högerextrema krafter.

Journalisten ifråga (ni får själva gissa vem det var) stannade inte och undersökte vad som faktiskt hänt innan han tjongade ut sin rapport på nätet. Han var upptagen med att ställa ledande frågor och feberfantisera om ”det hemska, eller vidriga, om man så vill..”

Och ryktet spreds snabbt att rasister attackerat några fina ungdomar i Östersund.

Ungdomar som bara försökte samla in pengar till flyktingar.

***

ETT NYTT, SPÄNNANDE SAMHÄLLSKLIMAT

Historiskt sett sker det relativt få spektakulära brott i Östersund. Alltså bombdåd, skottlossningar, gänguppgörelser, knivbråk etc. Det finns inga ”no go-zoner”. Inga handgranater på villovägar. Inga barn som behöver fråga mamma och pappa innan de somnar:

”Varför skjuter de ute på gården?

Varför sprängde de vår trappuppgång i går?”

På så sätt är den här stan en härlig liten bubbla. Östersundsborna är förskonade från världens ondska. Vi pysslar på med vår ekologiska mat, våra KRAV-märkta getostar, vår skidåkning i lössnö, våra vandringar i Helags, vår ispimpling i aprilsolen, våra skidskyttetävlingar och vår fotboll…

Eller som Sven Delblanc skriver i ”Livets Ax”: ”Guds brinnande andedräkt omsluter jorden… (…)… men här och var finns skyddade skrevor… där de tillfälligt förskonade diskuterar samhällsförbättring eller kunskapsteori, medan livet dör ut omkring dem.”

Det är min hemstad Östersund.

En skyddad skreva i det brinnande berget. En naturskön plats där vi renhjärtade jämtlänningar kan kura ihop oss och sköta vårt, alltmedan de ondskefulla nazgulerna rider förbi precis ovanför våra huvuden.

…fast vänta lite…

Är det verkligen så?

Har inte något hänt i den trygga lilla staden vid Storsjöns strand sen vi sist tittade?

Jo, det har det.

Det har hänt massor. Och det har gått fort. Atmosfären på gator och torg har blivit betydligt tuffare senaste 3-4 åren. Inte minst för stadens ungdomar. Vi har fått kriminella gäng som slåss, mer eller mindre öppet, om marknaden för droger, barn som rånas och misshandlas mitt på dagen, bombdåd, knivskärningar och (kanske) ett försök till terrordåd… (3).

Slår man ihop allt som hänt perioden 2015-2019 växer en komplicerad bild av staden fram. Det är inte längre den idyll vi som vuxit upp här tror att det är; den idyll vi vill att den ska vara.

Det händer saker i Östersund och mycket av det är dåligt.

Riktigt dåligt.

Det här är bara ett axplock av saker som skett i ”vår lilla stad” de senaste tre åren.

Och en del av den nya kriminaliteten (inte all märk väl, men en försvarlig del) går att koppla till s.k nyanlända. Eller som vi sa förr: utlänningar. Även om det krävs en hel del grävande för den vanlige nyhetskonsumenten för att få klarhet i sådant. Utlänningar rangordnas stenhårt av lokalmedia. De skriver bara ut vissa nationaliteter i samband med brott, medan andra förbigås med tystnad.

Ett intressant fenomen som ni säkert känner igen från riksmedia.

Om en grupp kongoleser buskört skoter i fjällen kan jag nästan garantera att Östersundsposten inte skulle skriva ut deras nationalitet. Troligtvis skulle man göra det om en grupp etniska norrmän åkt över till Sverige för att spränga ett polishus eller bryta sig in i folks sommarstugor.

Här skulle man kunna invända att lokalmedia faktiskt gör skillnad på folk och folk, trots ständiga försäkringar om motsatsen. Man skulle även kunna påstå att detta att rangordna människor efter hudfärg är en form av rasism, men… kanske är det en god sådan. Och därmed ursäktlig.

Ändamålen helgar medlen.

De svarta rubrikerna ovan, om knivdåd, bilbränder, kidnappningar och gruppvåldtäkter hade hur som helst kunnat vara hämtade från vilken annan svensk stad som helst, men de flesta andra städer av samma storlek har i regel haft en längre tillvänjningstid till det nya, spännande samhällsklimatet.

I Östersund har det gått fort.

Parallellt med nya, spännande inslag i vardagen som barnrån och knarkuppgörelser mellan utländska gäng har gatubilden i stadens centrala delar förändrats dramatiskt sedan runt 2014.

Demografin (den det blev sånt liv om när Ivar Arpi skrev om den för några månader sedan (4)) är under omdaning. Vi har numera en afrikansk community i staden och det är förstås kul. Till och med lite exotiskt. Och givetvis bra för de som kommit hit, antingen som politiska dissidenter eller som ekonomiska migranter från Nigeria och Eritrea. Men kontaktytorna mellan den infödda lokalbefolkningen och dessa nya, spännande jämtlänningar är få. Det är skilda världar. Egna små enklaver. Ekonomisk och kulturell segregering. En veritabel arkipelag av s.k filterbubblor.

Vilket osökt för oss in på…

P4 JÄMTLAND –

SVERIGES MYSIGASTE

RADIOSTATION

E

Det händer alltså saker i Östersund. Bitvis mycket dramatiska sådana. Och en nyfiken journalist skulle nu kunna ställa sig frågan: varför har det blivit så här – och på så kort tid? Vad får det demografiska och kulturella paradigmskiftet för långsiktiga konsekvenser för oss som bor här (svart som vit, fattig som rik)? Vad har kommunen för strategi för att möta de nya problemen? Har man gjort en djupare analys av händelseutvecklingen? Och om det fortsätter så här i samma takt – var befinner vi oss om ett år?

Eller två?

Tre?

Bitvis har lokalmedia försökt hänga med i svängarna (mer om det strax), men på stadens största och resursstarkaste redaktion – Sveriges Radio P4 – fokuserar man påfallande ofta på helt andra saker:

Nej, de sysslar inte bara med sånt här, men frapperande ofta är P4 Jämtlands tilltal infantilt. Det blir på gränsen till förolämpande för vuxna människor. Arbetstempot på stationen är dessutom omvittnat lågt, liksom de journalistiska ambitionerna.

Samtidigt är P4 Jämtland länets resursstarkaste medieredaktion. De har hela SR-koncernens journalistiska och juridiska kapital i ryggen. Det här är en redaktion som aldrig behöver oroa sig för att stöta sig med annonsörer och politiska makthavare. Hos P4 Jämtland finns det alltid pengar i påsen för den journalist som vill granska makten eller utmana det lokala etablissemanget.

Men det är långt mellan varven att det händer.

Rattar man in P4 Jämtland är det mest fniss och flams; programledare som skrattar förtjust åt varandras plattityder. Ordvitsar och fikarumstjatter. Man pratar om väder och vind och krukväxter. Och sport förstås. Bli inte förvånad om du får höra ett medium lägga ut texten på bästa sändningstid (5). Eller om programledarna går ut på Facebook och Instagram och efterlyser fula grimaser hos lyssnarna.

När jag jobbade för kanalen (1997-2016) hade vi massagestol, pingisbord, gym, omklädningsrum med dusch, fikarum med panoramautsikt, vilrum (!) m.m… och mycket fokus låg på att personalen skulle må bra. Och det är bra – missförstå mig rätt. Men få av de som jobbade för företaget föreföll speciellt intresserade av ämnet journalistik, eller av att gräva och pressa makthavare.

På P4 Jämtland vill man inte skapa dålig stämning och studerar man deras Facebook- och Instagramflöde är det ibland svårt att veta om det är en kanal som riktar sig till barn eller vuxna:

På P4 Jämtland kan nästan vem som helst få jobb.

En av mina kollegor på kanalen hade som pet project att en dag göra en P4-dokumentär. Den hade arbetsnamnet ”Min far – Sverigedemokraten”. Jag vet inte om den nånsin blev av, men kollegan ansåg att det var ett ämne med riksintresse. Det här var när SD hade 12% av väljarna och statistiskt sett hade det redan då varit intressantare med en dokumentär på temat: ”Min far – miljöpartisten.” Eftersom det uppenbarligen var ett mer extremt, politiskt ställningstagande att rösta på dem.

Men SD fascinerar och skrämmer fortfarande många journalister på Sveriges Radio (hela koncernen). Att partiet numera sitter i Riksdagen är ett trauma vissa aldrig kommer att komma över. Samma med Trump. En god SR-journalist ser därför som sin plikt att försöka fälla både det svenska riksdagspartiet och Förenta Staternas president; lex Carina Bergfeldt.

En annan kollega på stationen gick, apropå det, runt i en ”DUMP TRUMP”-t-shirt veckorna efter det amerikanska presidentvalet. När det blev dags för svenskt riksdagsdito fick man sätta en tredje medarbetare i karantän för att han varit för pro-VPK i sociala medier.

Den beramade ”neutraliteten” hos SR är som de flesta förstår bara skådebröd.

En alltmer trött (och för oss lyssnare: tröttsam) läpparnas bekännelse. P4 Jämtland, liksom resten av koncernen, är hjälplöst genompolitiserat. Ibland medvetet, men ofta ”bara” av födsel och ohejdad vana och det där påverkar givetvis valet av de ämnen man bevakar.

Och hur man bevakar dem.

Det är kanske ingen slump att just Krokoms kommun hamnade i riksmedias fokus häromveckan för att de, som kärringen mot strömmen, vill ta emot fler asylsökande (6).

Ansvarig för integrationsfrågor i vår grannkommun heter Elisabeth Wickzell; min före detta chef på P4 Jämtland. En mycket trevlig människa och kompetent radiojournalist som sa så här när TV 4 intervjuade henne i frågan:

”Bosättningslagen säger att vi nästa år är tvungna att ta emot tio nyanlända. Men vi får inte ta emot fler. Vi skulle vilja ta emot 50 eller till och med 100 eller 150 nyanlända. Men det får vi inte och det tycker vi är fel.”

Huruvida journalisters privata åsikter och ideologi blöder över på jobbet ska jag nu låta vara osagt. Men tanken slog mig när jag såg TV 4-intervjun.

Aktivism eller inte. Ett större problem för Sveriges Radio är att det varje dag slösas bort en massa skattepengar på trams.

Jag har skrivit ingående om det i bloggposten Rapport Från Värdeavgrunden så jag kanske inte behöver tjata mer om P4 Jämtlands verkshöjd här och nu. Låt mig dock understryka: det är inga elaka människor som jobbar på radiohuset i Östersund. De har bara alldeles för mycket pengar att röra sig med. Och det där är ett generellt problem för hela P4-apparaten med sina 25 lokalredaktioner utspridda över landet.

Det är dock extra tydligt i Jämtland.

Östersund är en stad i demografisk och kulturell omvälvning – dramatisk sådan – men Sveriges Radios lokalredaktion är fullständigt ointresserade av att skildra detta och/eller försöka förstå de politiska mekanismerna bakom.

Att man rekryterat sin nya kanalchef, Olof Ekerlid, från Östersundsposten kanske inte kommer som någon större överraskning.

***

Den 29:e oktober 2019 sände P4 Jämtland live från Radiohuset på Gärdet i Stockholm. Mina gamla kollegor Leif Landin och Anneli Johansson hade rest ner för att intervjua sin chef Cilla Benkö, vd för Sveriges Radio. Cilla fick, dagen till ära vara ”önskegäst” i P4 Jämtland (oklart vem som önskat henne) och talade sig, med sedvanlig svada, varm för koncernens nya vision. Den där Sveriges Radio ska ha ”fler röster och starkare berättelser för en större förståelse” (7). Visionen ska börja gälla från 1 januari 2020 och Cilla ställde sig den självrannsakande frågan:

”Bevakar vi de rätta sakerna? Ställer vi de riktiga frågeställningarna åt lyssnarna?”.

Hon inskärpte också att Sveriges Radio inte ska ”bedriva opinionsjournalistik”. Programledaren Anneli Johansson flikade in på slutet av intervjun, som kanske mer hade karaktären av en ukas, men ändå:

”Det ska vi (alltså) jobba med från och med den första januari… även om jag tycker att vi nog gör det redan nu.”

Som lyssnare studsade man.

Jag gjorde det i alla fall och jag tänkte, fan vad fränt det varit om Anneli vågat utmana sin vd lite och sagt:

”Men du Cilla… varför i all sin dar behövs det en ny vision för vårt företag? Vi är ju redan oberoende? Och vi finns redan över hela landet och har så gjort i decennier? Varför ska vi från och med nyår börja implementera det som redan borde vara självklarheter? Alltså att många olika röster och perspektiv ska höras – och att vi inte ska bedriva opinionsjournalistik?”

Men ingen anställd inom SR skulle någonsin våga göra så; påpeka det uppenbart sliriga i Benkös resonemang. Eller ifrågasätta varför ledningen plötsligt fått eld i baken och nu kräver att medarbetarna ska börja lyssna på en massa ”olika röster”.

Hos Sveriges Radio förväntas de anställda marschera åt samma håll.

Självständigt tänkande är inget som premieras.

***

I sitt slutbetänkande ”Ett oberoende public service för alla” (SOU 2018:50) redovisar Parlamentariska public service-kommittén sitt förslag om hur svensk public service ska ”regleras på ett ändamålsenligt sätt i ett nytt medielandskap”.

Där står följande passage att läsa:

”Genom att bidra till att medborgarna är välinformerade och kan föra konstruktiva samtal utifrån gemensamma verklighetsbilder är public service en demokratisk kollektiv nyttighet som gynnar alla medborgare.”

Detta är alltså den vision både P4 Jämtland och resten av SR-koncernen ska jobba efter från och med nyår. Medborgarna ska informeras av statliga SR/SVT så att de kan föra ”konstruktiva samtal utifrån gemensamma verklighetsbilder” (8).

Vem, exakt, som bestämmer vad som är ”konstruktivt” i sammanhanget förklaras inte närmare. Ej heller vad som kvalar in som en godkänd ”verklighetsbild”. Men att personalen på P4 Jämtland kommer att följa rekommendationen i ”Ett oberoende public service für alle” behöver ni inte oroa er över.

Världen är full av nyttiga idioter och ett förskräckande antal av dessa finns på min forna arbetsplats i Östersund.

Cilla Benkö & Karl-Eduard von Schnitzler – two peas in a pod.

***

KOMMUNEN & JOURNALISTER –

SITTER I SAMMA BÅT

Medan kaffekokaren puttrar hemtrevligt på P4 Jämtland ser andra lokala journalister som sin uppgift att aktivt hjälpa politikerna att driva igenom sina ideologiska visioner.

Aldrig har det varit så tydligt som när dåvarande kommundirektören Bengt Marsh i februari 2015 förklarade för den jämtländska allmänheten hur viktigt det var att Östersunds kommun och media – tillsammans – arbetar för att mota kritiska reaktioner på kommunens jättesatsning på modulboende för ”nyanlända”. Länstidningens Lasse Ljungmark höll i pennan den gången.

Och Ljungmark tyckte, uppenbarligen, att en sådan symbios var oproblematisk. Så oproblematisk att han lät Marshs citat bli slutklämmen i en i övrigt – ganska remarkabel – nyhetstext. (9)

I en normal stad skulle alla journalister med ett uns av integritet ha gallskrikit i protest:

”STOPP OCH BELÄGG! VI HAR I-N-T-E ‘VARIT MED’ I NÅT ARBETE MED KOMMUNEN!!! VÅR UPPGIFT ÄR ATT _GRANSKA_DEM! INTE HÅLLA DEM OM RYGGEN!”

Men inga sådana protester hördes.

Varför?

Kanske för att så många journalister (inte bara i Östersund) anser att alla ”goda krafter i samhället” ska dra åt samma håll. Och att den som ger sig på att problematisera frågor som rör flyktingmottagande, miljöpolitik, feminism och HBTQ-frågor per definition är suspekt. Jag vet att det här är ett problem i hela landet men i min hemstad har doktrinen dragits till sin spets. Det har skapat en inskränkt, obildad miljö som ofta får mig att tänka på Veronica Cartwrights fromlande rollfigur i ”Häxorna i Eastwick”:

***

Ur ett socialantropologiskt perspektiv är Östersund en intressant plats. Vi har fler högutbildade invånare än både Sigtuna, Helsingborg, Åre och Jönköping. Nr 42 på SCB:s kommunlista över eftergymnasial utbildning (28,28%). Nationalmuseum har en filial här. Länsbiblioteket har hög utlåningsgrad och tar in böcker av både Tino Sanandaji och Göran Greider.

Ändå är det lite av en Potemkinkuliss där lokalmedias mångåriga strävan att uppfostra befolkningen till öppna, icke-främlingsfientliga människor resulterat i ett ganska rubbat samtalsklimat. Samtidigt som den beramade ”värdegrunden” ätit hål i huvudet – och omdömet – hos många kommunala tjänstehen (mer om det strax).

Det här är min personliga tolkning och kanske är den onödigt hård. Andra skulle hellre lyfta fram alla bra, behjärtansvärda projekt som startats i den här staden senaste tiden: ”Hej Främling!”, ”Inlöparna”, ”Nattvandrarna”, ”Jämtfald”, ”Riktiga Sverigevänner”… m.fl.

Delvis ideella projekt där människor engagerat sig privat i framför allt integrationsfrågan (10).

Något jag själv gjort f.ö.

Jag har arrangerat konserter och skivinspelningar på olika asylboenden i länet (11) och det har varit både lärorikt och givande. Jag ångrar det inte en sekund. Genom att engagera mig i sånt här har jag lärt mig massor om hur världen fungerar och hur den svenska integrationen inte gör det.

Men – det betyder inte att jag inte kan se, och oroas över, en helt annan utveckling i min hemstad. Som delvis är en bieffekt av vårt asylmottagande.

…och när vi nu, helt osökt, kom in på ämnet rasism måste vi raskt hoppa tillbaka till Östersundsposten…

***

ÖSTERSUNDSPOSTENS STORDÅD

Det här med människovärdet är viktigt för Östersundsposten. Allas lika värde, ni vet. Oavsett vem man är och vad man gjort. Sedan vet de flesta att det är skillnad på folk och folk. Människor som röstar SD är – i journalistkretsar – lite mindre värda än, exempelvis, såna som röstar rött. Man säger det aldrig högt, men alla vet att det är så.

På ÖP har man tagit sorteringen av människor till en ny nivå. Där skriver man rakt ut att Sverigedemokrater inte är människor (12).

Krönika av Stefan Nolervik, Östersundsposten 18:e oktober, 2019.

Och, visst… man få tycka vad man vill om SD. Och om VPK. Och M. Och MP. Och S. Jag känner folk ur alla dessa läger och de senaste åren har jag kommit ihop mig med representanter från nästan alla riksdagspartier. Jag kan tycka att vissa av dem är både arroganta och obildade. Hycklare, politruker etc. Men det skulle aldrig falla mig in att ifrågasätta deras människovärde.

På ÖP råder – som ni ser – en hårdare ton.

Avhumaniseringen av politiska motståndare är slentrianmässig. Bitvis förefaller den växa ur samma mentala miljö som den hos Nordfront. Varken Nordfront eller Östersundsposten gillar olika – speciellt inte när det gäller åsikter. Där är man, ironiskt nog, samma andas barn.

Men svansföringen är hög.

Så här beskriver nämnde Nolervik arbetsklimatet på tidningen:

Stordåd alltså.

Ja, kanske.

…Östersundsposten, länets största lokaltidning, vaknade faktiskt till för ett tag sedan och började skriva om den eskalerande situationen med ungdomsvåld i staden. Den journalistiska ambitionen ökade markant efter att en av deras egna medarbetare i januari 2019 gått ut på Facebook och berättat att hans minderårige son blivit misshandlad mitt på dagen inne i centrum.

Det där blev en väckarklocka för redaktionen.

Nu var de tvungna att vakna till. Annars hade det ju sett märkligt ut: om folk kunnat läsa på en journalists Facebooksida att barn rånas och misshandlas mitt i stan … men inte i tidningen – där samma person jobbar.

Så numera skriver ÖP.

Men man åker fortfarande slalom mellan de jobbigaste företeelserna. ”Lying by omission” heter det på engelska; på svenska – ljuga genom uteslutande (av information .När tidningens reporter Karin Johansson ska beskriva varför offrens och förövarnas föräldrar inte kan snacka direkt med varandra väljer hon att använda termen ”kommunikationsproblem” (13).

Vilket – möjligen – föder en del frågetecken hos läsarna.

“Kommunikationsproblem” i det här fallet skulle kunna betyda att de inblandade föräldrarna är stumma, döva, komatösa eller saknar armar så att de inte ens kan skriva lappar till varandra. Eller så beror problemen på något helt annat som – om man skriver ut det på nyhetsplats – riskerar att spä på ni-vet-vad.

I en annan artikel berättas att läget lugnat ner sig för att de som bråkat ”inte är kvar i stan”. Vart dessa människor tagit vägen berättas inte. Kanske vet inte ÖP. Eller så vet de precis (14).

Tidningen har i alla fall försökt ta ett helhetsgrepp på våldet mellan barn och ungdomar i stadens centrum och det ska de ha cred för. Deras ansträngningar har resulterat i en artikelserie med rubriken ”Våldet bland ungdomar i Östersund”. Serien är ambitiös i sin omfattning, men samtidigt är det mycket skrik för lite ull. Analyserna från de inblandade – politiker, journalister och kommunala tjänstemän – stannar där de brukar (15)… ”grupperingar”… ”ökad anmälningsbenägenhet”… etc.

Man efterlyser också ”föräldraansvar” – trots att man rimligen vet att flera av de aktuella bråkstakarna inte har några föräldrar (16).

I Sverige.

***

Att konflikterna mellan ungdomar i city numera har en etnisk/kulturell aspekt är i slutändan något som inte ens ÖP kan blunda helt för. Chefredaktören Hans Lindeberg skriver om det i en krönika (17). Han manar till vett och sans på sociala medier och känner sig nödgad att sätta citattecken runt epitetet ”svensk”. Det är svårt att veta exakt vad han menar med dessa citattecken. Kanske ska man tolka det som att det numera inte finns någon som är otvetydigt ”svensk”? För vissa är det här ett förlegat begrepp. Något odefinierbart och kanske även i onödan provocerande?

Hans Lindeberg skriver om fenomenet dubbla måttstockar och använder kritiken mot Försäkringskassan som exempel:

”Försäkringskassan är en myndighet som kritiseras för hårda medicinska bedömningar och schablonstyrt utförsäkrande av sjukskrivna. Få debattörer lägger skulden på de som är sjuka. När det kommer till den grova kritiken mot integrationspolitik och invandring är förhållandet det motsatta. ”

”Enskilda ‘icke svenskar’ skuldbeläggs och tas som bevis för långt drivna generaliseringar.”

Och generaliseringar och ihopklumpningar är så klart aldrig bra, även om det är något Östersundsposten gärna sysslar med i andra sammanhang (”kebabgubbar” etc.)

”My black friend”-fenomenet lever i högönsklig välmåga på Östersundsposten.

Mah nigga.

***

EN KOMMUN MED VISIONER

Den politiska ledningen i Östersund, då? Hur ser de på det som händer i staden? Kommundirektör Anders Wennerberg (vår högste tjänsteman, ”opol.”) har en klar vision kring den nya demografin. Östersund ska växa till 70 000 invånare och det spelar ingen större roll vilka dessa nya invånare är; om de har jobb eller om de går på bidrag.

Vi ska bli fler.

Till varje pris.

Kommunen räknar huvuden och gärna mörka sådana; statistiken är överordnad allt annat (18).

Anders Wennerberg är tydlig i sina (offentliga) önskemål. Han vill inte att Östersund ska ha ett maxtak på asylsökande/år utan tvärtom ett ”minimigräns”. Även om det saknas jobb- och bostadsmässiga förutsättningar för en sådan vision. Att en kommundirektör driver en sån här fråga offentligt går stick i stäv med den traditionella, politiskt neutrala tjänstemannarollen, men Wennerberg är ingen traditionell kommundirektör: han är aktivist och han sticker inte under stol med den saken.

Effekten av den här generösa – i grunden behjärtansvärda – inställningen har som ni säkert förstår, slagit igenom i kommunens budget. Utgifterna för försörjningsstöd har dragit iväg och det kan rimligtvis inte ha kommit som en överraskning för någon (19). Arbetslösa människor kostar pengar. Många arbetslösa kostar mycket pengar. Speciellt om de aldrig bidragit till den kommunala skattekassan via förvärvsarbete. Men kanske ska vi Östersundare skriva av dessa kostnader som ”humanitärt stöd”?

Tillsvidare.

Eller i alla fall så länge som vi tycker att det ”stök” som tycks bli en bieffekt av många nyanlända och arbetslösa på kort tid är värt besväret?

Frågan är vad som händer den dagen folk inte tycker att det är värt att bjuda nyanlända på mat och husrum?

Samtidigt som det smäller och brinner och knivskärs och överfalls?

Det är det som är pudelns kärna: finns det en gräns för de skidskytte- och fotbollsälskande Östersundsbornas solidaritet?

Ja, alldeles säkert.

Alla har en gräns. Även godhjärtade människor. Den som påstår något annat ljuger. Men den diskussionen lyser med sin frånvaro i våra trakter. Den har, tyvärr, flyttat in i stängda internetforum. Inte minst eftersom Östersundsposten och några av deras mer framträdande skribenter satt i system att söka upp och hänga ut människor som har en avvikande åsikt i vissa känsliga frågor (alltså avvikande från ÖP:s).

Östersundspostens utsände på SD-safari i Strömsund, 2016.

Jag åberopar lite anekdotisk bevisföring här: jag har själv pratat med ett antal Östersundsbor senaste 2-3 åren och jag kan konstatera att den glättiga attityden – ”Klart vi ska ta emot invandrare!” ofta är fernissa. När folk känner sig trygga låter det helt annorlunda. Inte sällan precis tvärtom:

”Men vad håller kommunen på med?! Vad ska alla dessa afrikaner jobba med?! De kommer ju bara hit och slår dank! Föder barn! Lever på bidrag!”

Och ja – så är det antagligen, i flera fall. Och so what…? Många som söker sig hit från andra delar av världen får inga jobb i Jämtland, de interagerar lite eller inte alls med sina grannar, de rör sig i egna grupper men… det får man göra! Ingen kan tvinga någon att hänga med lokalbefolkningen, varken i Östersund eller Kuala Lumpur. Frågan är dock – om alla bara umgås med sina egna, sina likasinnade – vilket slags samhälle får vi då?

Jo, ett segregerat sådant.

Ett dumt, enfaldigt samhälle. Och svarta eller bruna enklaver är sannolikt lika dumma och inskränkta som vita.

Man får försöka råda bot på detta genom olika integrationsprojekt. Jag nämnde några i artikelns inledning. Under de senaste åren har det startats ganska många sådana här i staden. En del verkar ha fungerat bra. På kort sikt har de fört nyanlända och infödda närmare varandra. Andra initiativ ter sig mer diffusa; varför vuxna män från Afghanistan (exempelvis) ska sitta i knäet på ännu vuxnare män från Sverige är inget lokalmedia verkar fundera särskilt mycket över.

Inte heller över fenomenet manspreading (tack och lov).

Ungdomar eller barn? Eller killar? Ibland har lokalpressen svårt att bestämma sig.

***

Hur har det blivit så här, då? Varför kan vi Östersundsbor inte ha en konstruktiv, känslobefriad diskussion om våld, kriminalitet, invandring och segregering? Det finns det givetvis flera förklaringar till men en stor del beror på lokalmedias roll; bristen på kritiskt ifrågasättande, bristen på journalistisk integritet. Det saknas journalister som vågar ställa makthavare mot väggen. Det saknas journalister som orkar peka ut de värsta stolligheterna som inte gagnar någon av oss som bor här i långa loppet, varken invandrare eller svenskar.

Tillgången på ideologiska grindvakter är däremot god.

På framförallt ÖP och P4 Jämtland finns det journalister (eg. aktivister) som ser som sin oantastliga uppgift att med jämna mellanrum påminna allmänheten om Den Rätta Värdegrunden. Samma människor sållar bort de värsta otäckheterna ur nyhetsflödet. Deras analyser av varför saker sker sträcker sig till den stereotypa brunsmetningen av de som ifrågasätter tingens ordning.

Och, märk väl, det sista stycket är ingen konspiratorisk gissning från min sida.

Jag vet att det är så.

Jag har jobbat åt båda företagen i omgångar sedan 1995 respektive 1997 och fram till för ungefär tre år sedan. Det var, bitvis, rätt sorgliga ställen. Sveriges Radio Jämtland är ett glorifierat vuxendagis och i ärlighetens namn är väl verklighetsförvrängningen där inte så försåtlig som man skulle kunna tro; det är mer slumpens skördar.

Som så mycket annat.

Slumpmässigt eller ej, den skada dessa människor anställer i det offentliga samtalet är avsevärd; eller som Noam Chomsky skriver i Necessary Illusions: Thought Control in Democratic Societies

”Such people ought to be referred to as “Commissars” – for that is what their essential function is – to set up and maintain a system of doctrines and beliefs which will undermine independent thought…”

På Östersundsposten stämmer Chomskys analys till hundra procent.

Där faller redaktionsledningens skugga lång över allt som inte hyllar “mångkultur” och “öppenhet” (samtidigt som det är omvittnat lågt i tak på redaktionen). Nazism ses som det största hotet mot demokratin så när några högerextrema knäppskallar från södra Sverige flyttade hit för att bosätta sig i skogen blev det stort uppslaget.

Få skulle påstå att nazism inte är ett jävla otyg men proportionerna på lokalmedias bevakning av fenomenet är intressant (20). Jag tror (vet inte säkert, men tror) att en och annan medarbetare på både Mittmedia och P4 tyckte att nazisternas etablering i länet faktiskt var något bra.

Målbilden blev så mycket tydligare då.

Att skriva om att islamister upprättat en bas i Jämtland (21) – och t.o.m förberett terrordåd är svårare att förhålla sig till. Den som skriver om islam utan att hålla tungan rätt i mun kan ju lätt hemfalla åt ”rasism”, även om islam nu inte har ett dugg med ras att göra. Jag misstänker dock att detta är en distinktion få svenska journalister gjort i sitt eget huvud.

Allra minst på Östersundsposten.

***

CAN’T WE ALL JUST GET ALONG?

Sammanfattningsvis är Östersund en fantastisk plats att bo på. Men numera är det också en ganska bitter och misstänksam miljö. Glappet mellan stadens makthavare och vanliga människor är stort.

De lokala mediehusens redaktioner består av kritvit medelklass (22). Många som jobbar där är hopplöst fångna i ett stereotypt narrativ när det gäller integration och asylpolitik. Få – jag skulle säga ingen – av de som jobbar på ÖP, LT, SR och SVT tvingas någonsin konfronteras med segregation och ”mångkultur” mot sin vilja (utom möjligen städpersonalen). Majoriteten bor i villa; i idylliska små byar som Ås, Lillsjöhögen och Kälom och de behöver inte åka kommunalt om de inte vill.

De tar SUV:en.

När de semestrar semestrar de i fjällen där 99% av de människor de umgås med är vita och likasinnade. ”Mångfald” och ”mångkultur” är bara ord för dem – asylsökande ett sätt att ornamentera den egna journalistiken (23). Apoteosen av människor från andra länder tar sig inte sällan bisarra uttryck…

Triptyk ur Östersundsposten.

…narrativet om framför allt s.k ”ensamkommande” är ofta dramatiskt och kopplas – ibland – ihop med förföljelsen av judar (24). Eller så ska svenska ungdomar knuffas fram i första ledet för att ta ansvar för ”integrationen”.

Jag tror att tanken i grund och botten är god. De här journalisterna (eg. aktivisterna) vill väl, men några har under resans gång tappat det. Man har glömt att en journalists främsta uppgift är att ifrågasätta; att tänka kritiskt. Om allt. Men på framför allt ÖP och P4 Jämtland har man sedan länge rättat in sig i ledet när det gäller att upprätthålla den fiktiva ”värdegrunden”.

Man tror att man har en skyldighet att hylla ”mångfald” utan att någonsin fundera över vad begreppet faktiskt innebär. Handlar det om nyanser av hudfärg? Eller åsikter? Och är mångfald alltid bra? Finns det några problem med att blanda kulturer på det sätt vi gör just nu? Vad händer, exempelvis, när människor som flytt från religiöst förtryck hamnar i samma trappuppgång som sina gamla plågoandar från hemlandet? Hur ska människor från länder med stark klanmentalitet och liten eller ingen tilltro till den sekulära staten ”integreras”?”

Etc. etc.

I Östersund har journalisterna hoppat över de frågorna, och Östersund är – därtill – en mycket segregerad stad, trots allt prat om värdegrund och vikten av att umgås med varandra över kulturella gränser.

På journalisternas favorithak Jazzköket kan man äta slaktarstek med ogräspesto, grönkål, syrad grädde, riven fjällgröna och gråärt från 320 pix. Jag vet inte vad ett glas vin kostar men jobbar man på Sveriges Radio har man råd. I högtalarna: The Black Keys och Bon Iver (nej, jag skojar: Melissa Horn och Bo Kaspers).

Jag skojar lite… Jazzköket är ett bra ställe.

Ingen kritik mot krogen som sådan. Men några ensamkommande afghaner riskerar du inte att träffa där. De hänger några kvarter bort, på busstorget, där man kan köpa tjack och tabletter för några hundringar. Busstorget – som ligger ett stenkast från Rådhuset där kommunledningen sitter – har blivit ett begrepp här i Östersund sista åren. En mångkulturell smältdegel om man så vill; en plats där infödda och tillresta missbrukare kan samlas på ett och samma ställe och utbyta erfarenheter.

På andra ställen i staden förs diskussioner om att beväpna sig, ta lagen i egna händer och på egen hand lösa de problem samhället i allt högre utsträckning backar undan från.

Det där kommer aldrig ÖP och Sveriges Radio-gänget att fatta.

Deras ekonomiska och kulturella privilegier har gjort dem blinda för den segregation och de klassklyftor som finns mitt framför näsan på dem. För dem är viktigast att skildra ”rasismen” i samhället och en rasist är alltid en vit man; rasismen går alltid från vit till brun (25).

Aldrig tvärtom.

Invandrare å sin sida är en homogen grupp som tycker lika om allt. Och ”mångkultur” är ett självändamål. Det gamla Sverige var en lögn. Den som längtar tillbaka till det är sjuk i huvudet.

Östersundspostens krönikör Malin Andersson Junkka sammanfattar syndromet i en krönika från juni 2018 (26):

Olika kulturer och språk i samma land är alltså = rikedom.

Turkar och kurder, turkar och armenier, iranier och nigerianer, palestinier och judar, dinka och nuer, dijiboutier och eritreaner, svenskar och uzbeker… alla kan vi leva tillsammans i fred här i Sverige. Sverige är ett fantastiskt land på det viset. Här finns inga motsättningar (bara den mellan de som röstar vänster och de som röstar på M, KD och SD). I övrigt kommer alla överens. Mångkulturen och den gemensamma värdegrunden är en magisk formel som utplånar alla olikheter och klasskillnader.

Ungefär som kommunismen.

På ett sätt är det en vacker vision. Någonstans måste man beundra de som orkar hålla fast vid den. Jag vet inte hur de gör. Kanske hämtar de (omedvetet) inspiration från Bibeln och legenden om lejonet och lammet som sover ”sida vid sida”? En from önskan om hur världen borde se ut.

Men inte gör.

Allra minst i min hemstad Östersund.

Jens Ganman

070 266 33 22

………………………………………………………………………………………………………………….

PS.

I december 1824 fick Greven av Wellington brev från en ökänd Londonförläggare vid namn Joseph Stockdale. Stockdale meddelade att han stod i begrepp att publicera Harriette Wilsons memoarer – i vilka Lord Wellington förekom på flera ställen.

Harriette Wilson var en, på den tiden, berömd glädjeflicka och Stockdale försökte helt fräckt utpressa greven på pengar; om denne bara betalade skulle tryckeriet stoppa pressarna och rädda hans rykte.

Grevens dödsföraktande svar till Joseph Stockdale har blivit ett motto för modiga journalister över hela världen:

”Publish and be damned!”

ds.

………………………………………….

Källor:

(1) https://blogg.mittmedia.se/nolervik/2013/01/29/men-snalla-ar-det-sd-som-gett-ut-broschyren/

(2) https://blogg.mittmedia.se/nolervik/2015/12/19/6860/

(3) https://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?artikel=7283137

https://www.svt.se/nyheter/lokalt/jamtland/insats-vid-busstorget-visar-12-aringar-i-missbruksmiljoer

(4) https://www.svd.se/det-ar-demografin-dumbom-neuk

(5) https://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=78&artikel=608995

(6) https://omni.se/var-sjatte-svensk-kommun-vill-ta-emot-fler-nyanlanda/a/EWXpy2

(7) Cilla Benkö https://sverigesradio.se/sida/avsnitt/1383985?programid=3336&fbclid=IwAR1VNbp7uFwAjTUAWle3SzIzlJOvt3jqio-RCljKTrfiTu2pCfPZbgdP_fY

(8) https://www.regeringen.se/49dde7/contentassets/faf1e6260e554e3fa84d300462759c31/ett-oberoende-public-service-for-alla–nya-mojligheter-och-okat-ansvar-sou-201850.pdf

(9) https://www.ltz.se/artikel/alla-partier-sager-ja-till-bostadssatsningen

(10) https://runnersworld.se/inloparna-springer-for-innanforskap/

(11) https://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=78&artikel=6317006

(12) https://www.op.se/artikel/nolervik-branslet-blir-en-krona-dyrare-och-allt-ar-de-javla-miljomupparnas-fel

(13) https://www.op.se/logga-in/barn-slagna-och-trakasserade-pa-stan-foraldrar-vittnar-om-radsla-och-maktloshet-det-ar-en-standig-oro-dygnet-runt

(14) https://www.op.se/logga-in/delad-bild-bland-ostersunds-rektorer-om-ungas-vald-mer-resurser-efterfragas-for-att-kunna-hantera-det

(15) https://www.op.se/artikel/barn-slagna-och-trakasserade-pa-stan-foraldrar-vittnar-om-radsla-och-maktloshet-det-ar-en-standig-oro-dygnet-runt

https://www.op.se/artikel/socialtjansten-om-ungdomsvaldet-i-ostersund-aldersstrukturen-pa-ungdomarna-ar-lite-ny-for-oss

(16) https://www.kuriren.nu/nyheter/boden/fler-flyr-utan-sina-foraldrar-8381098.aspx

(17) https://www.op.se/artikel/hans-lindeberg-vi-borde-vara-mer-radda-nar-vuxensamhallet-lagger-skulden-pa-utsatta-barn

(18) https://www.ostersund.se/om-webbplatsen/nyhetsarkiv/nyhetsarkiv/2019-10-15-arets-befolkningsmal-uppnatt-redan-nu-i-oktober.html

(19) https://www.ltz.se/artikel/darfor-okar-kommunens-kostnader-for-ekonomiskt-bistand-svarare-for-vissa-grupper-att-komma-in-pa-arbetsmarknaden

(20) https://www.op.se/artikel/nazistprofiler-har-upprattat-bas-i-lanet

(21) https://www.svt.se/nyheter/lokalt/jamtland/terrorbrott-forbereddes-i-stromsund-hundratals-kilo-kemikalier-hittades

(22) https://sverigesradio.se/sida/gruppsida.aspx?programid=404&grupp=20041

(23) https://www.op.se/artikel/nolervik-efter-sju-ar-pa-flykt-nu-kan-jamil-bli-den-nya-tidens-jamte-jag-trivs-valdigt-bra-i-krokom

(24) https://www.op.se/artikel/tyst-protest-pa-stortorget-rader-av-skor-symboliserade-manniskooden

(25) https://nyheteridag.se/video-invandrare-fornedrar-och-mordhotar-svensk-ga-ner-pa-dina-fucking-knan/

(26) https://www.op.se/artikel/kronika-malin-andersson-junkka-vem-star-nast-pa-tur-att-inte-anses-vara-svensk