Som ett resultat av EU-principer är tiggande människor numera ett vanligt inslag framför mataffärer och i kollektivtrafiken i Sverige. Just eftersom jämlikhetsälskande svenskar skyr fattigdom som pesten har EU-migranterna med sina pappmuggar blivit en företeelse som är svår att hantera. Ska jag ge en slant eller inte? Gör jag det i så fall för att jag tycker synd om tiggaren eller om mig själv? Varför känner jag obehag? Är det gott eller ont att vara god?

Vi svenskar verkar må så dåligt av detta att vi måste ta till konsten för att hantera våra känslor.

I vår sätter Folkoperan upp ”Förklädd gud”. Föreställningen handlar bland annat om EU-migranternas levnadsvillkor. För att locka besökare har man anlitat kommunikationsbyrån INGO, som kläckt idén att låta tiggarna själva sprida reklambudskap genom att hålla upp skyltar med erbjudanden om gratisbiljetter.

Folkoperan om tiggeri

Folkoperan är inte ensam om att brottas med sina känslor inför tiggarna. Lokaltidningar i Stockholm har under de senaste veckorna skrivit om privatpersoner som sätter sig framför Ica för att visa sympati.

Det handlar alltså om medelklassvenssons som lajvar fattigdom i trekvart, så att de sedan kan skriva en debattartikel om sina ”lärdomar” och hur det ”kändes”.

Aktionen är illustrativ för tiggeridebatten överlag. Särskilt inom delar av vänstern och i vissa socialliberala kretsar verkar omgivningens inställning till tiggeri vara det viktiga. Diskussionen kretsar mer om de som ger än om de som ber.

Ett vanligt mantra är att ”det går inte att förbjuda fattigdom”. Nej, sant, och det är det ingen som tror heller. Men tiggeri är ett politiskt spörsmål. Är man vänsterliberal bör man rygga tillbaka för alla argument som behandlar fattigdom som en attitydfråga. Det går inte att förbjuda fattigdom – men den försvinner inte heller för att man påpekar att tiggarna är utsatta och att de också är människor.

Det handlar alltså om medelklassvenssons som lajvar fattigdom i trekvart.

Att möta en utsträckt hand med en tjuga är givetvis givmilt. Men man legitimerar också ett system som i grunden är djupt förkastligt. Tiggeri är nämligen inget yrke, man tigger för att man inte har ett. Att bedja till förbipasserande är väsensskilt från att vara anställd av ett företag.

Folkoperan anlitade tiggare för att göra reklam för föreställningen "Förklädd Gud". Foto: Georg Bungard/pressbild

Vänsterliberaler, till skillnad från kristdemokrater och konservativa, har därför en skeptisk inställning till allmosor som universallösning på utsatthet. Rätten till självrespekt är central i socialliberalismen och i ett jämlikt samhälle är det staten som är den yttersta garanten för att människor inte svälter. Välgörenhet är ett komplement.

Att man är negativ till förekomsten av tiggeri innebär inte heller att man är negativ till de människor som tigger, trots att det i debatten ibland låter så.

Dessa människor är socialt utsatta i sina hemländer och är ibland offer för människohandel. Men det går inte att självupptaget konstatera att man känner sympati och minsann är en empatisk människa, och sedan nöja sig med det. Det behövs politiska beslut. Exakt hur dessa ska se ut är en öppen fråga. Vilka ingår i välfärdssystemen? Är det Sveriges eller Rumäniens uppgift att lösa problemen? Hur kan man stoppa trafficking?

Medlidande är fint men otillräckligt om man vill åstadkomma praktisk förändring.

Läs också:

Vänstern går rakt i reklamnissarnas fälla



Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.