Få utomstående har några synpunkter på hur en riktig socialist ska låta eller vad en äkta konservativ får tycka. Men när det kommer till just liberalerna - både med stort och litet l - är engagemanget gränslöst. Otaliga artiklar skrivs på temat att X eller Y minsann är en oäkting i den liberala familjen.

Aftonbladets mörkröda kultursida har till och med instiftat ett pris - hummerkniven - för att skilja agnarna från vetet. För allra mest säker på hur äkta liberalism ser ut är man längst ute på vänsterkanten. Och det är också där som man är mest bekymrad över det förfall som man tycker sig kunna leda i bevis.

Detta engagemang har nått nya höjder i samband med den öppna maktkampen mellan partiledaren Jan Björklund och utmanaren Birgitta Ohlsson. Domen tycks vara klar: Björklund har på punkt efter punkt visat att han struntar i liberala ideal medan Ohlsson lika konsekvent personifierar dem.

Men låt oss titta närmare på några av de tvistefrågor som striden gäller. Liberalerna vill numera inskränka rätten att bedriva religiösa friskolor med skattepengar. Ett flagrant brott mot liberalismen, hävdar kritikerna, inklusive Ohlsson själv.

Men på vilket sätt är det liberalt att beröva barn deras rätt till religionsfrihet? För i ärlighetens namn är det just detta som det handlar om. Vi har skolor som drivs av scientologer, Plymouthbröderna, Livets Ord och djupt konservativa muslimer. Syftet är givetvis att säkerställa att barnen skolas in i samma tankevärld och sociala sammanhang som föräldrarna.

Frivilligheten och uppdelningen mellan den vanliga undervisningen och de religiösa inslagen är en chimär. Det är samma lärare som håller i morgonbönen och förkunnar guds budskap som fem minuter senare undervisar i samhällskunskap.

Är det liberalt? Det beror alldeles på vems perspektiv man intar. Ur ett barnperspektiv måste svaret bli ett entydigt nej.

En annan konfliktfråga gäller relationen till Sverigedemokraterna. Inte heller där är det givet att mesta möjliga utfrysning och särbehandling är det mest liberala svaret. Det går också att argumentera för att SD - trots den främlingsfientlighet som genomsyrar partiet - av demokratiska skäl bör likabehandlas i möjligaste mån av det offentliga Sverige.

Flyktingpolitiken är ytterligare en laddad konfliktlinje. De som tror sig ha patent på vad liberalism är slår gärna fast att öppna gränser är den enda möjliga hållningen. Men det finns inget exempel på en liberal demokrati som i dagens globaliserade värld tillåter fri migration, helt enkelt för att det skulle underminera densamma.

Liberalism är bara möjlig inom ramen för en fungerande stat, vilket i sin tur förutsätter gränskontroll och reglerad invandring. Även asylinvandringen måste hållas på en nivå som samhället klarar att integrera. Annars skapas enklaver där liberala värden trängs tillbaka.

Därför blir det motsägelsefullt när Birgitta Ohlsson (L) och Annie Lööf (C) går till storms mot sådant som extremism och kvinnoförtryck i utsatta förorter samtidigt som de rasar mot den nya flyktingpolitiken. Man måste erkänna att det finns en målkonflikt i det pressade läge som råder. Det är talande att en känd debattör som Jackie Jakubowski har vädrat sin oro över växande judehat i spåren av den senaste flyktingvågen (DN 22/1).

Samma sak gäller synen på frihet och säkerhet. I debatten ges högsta poäng till den liberal som kampanjar mot sådant som övervakningskameror, FRA och hemlig dataavläsning. Ju mer man bekrigar "storebrorssamhället" desto bättre liberal. Mycket riktigt stod Birgitta Ohlsson på barrikaderna även i den så kallade FRA-striden.

Återigen gör man sig skyldig till en grund analys. Det öppna samhället måste ha muskler för att försvara sig mot sina fiender, oavsett om det rör sig om extremister eller organiserad brottslighet. Det är inte liberalismen som segrar när statens våldsmonopol retirerar. Tvärtom fylls vakuumet av helt andra krafter, såsom kriminella och konservativa.

På område efter område ser vi hur liberalism i debatten har blivit liktydigt med gränslöshet, kravlöshet och en försvagad stat. Men låt gå-samhället är inte liberalismens högsta stadium, utan en avart. Betraktar man Sverige utifrån ser man ett land med stora problem när det gäller kärnuppgifter som försvar, lag och ordning och välfärdskontraktet.

I det läget måste det liberala svaret vara att säkra tryggheten och tilliten i samhället. Staten är inte fienden, utan själva förutsättningen för att individer ska kunna förverkliga sig själva och lita på varandra i ett mångkulturellt samhälle.

Den slutsatsen innebär inget stöd för Jan Björklund per se. Han har skött sitt partiledarskap valhänt och hoppat mellan motstridiga positioner.

Men debatten om maktstriden har fått en märklig slagsida. Om hummerknivarna hade fått peka ut den ideologiska färdriktningen hade Sverige varit illa ute vid det här laget.

Och det så kallade SD-problemet hade varit oändligt mycket större än en debatt om hur alliansen bör förhålla sig till partiet efter nästa val.

Läs också: Låt gå-samhället skapar inte tolerans

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.