כשפורסמו החשדות הכבדים נגד ח”כ באסל גאטס, חבר הרשימה המשותפת מסיעת בל”ד, מיד נשמעה הקריאה הקבועה: “אסור להכליל”. הרי, העובדה שתפסו חבר כנסת אחד שמנהל קשרים עם מחבלים לא אומרת שהציבור הערבי כולו תומך במחבלים או שהמפלגות הערביות תומכות בטרור. או כדברי ציפי לבני: “כל ניסיון להציג עבירות ביטחון כייצוג של הציבור הערבי כולו – פסול”.

אך העמדה הזו לא עומדת במבחן הביקורת. ראשית, באסל גטאס הוא חבר כנסת, נציג של הציבור הערבי בכנסת. המונים בחרו בו. מעצם ההגדרה הזו הוא “ייצוג של הציבור הערבי”, או לפחות חלקו.

שנית, הוא לא נציג הציבור הערבי הראשון שמשתף פעולה לכאורה עם האויב. מדובר במפלגה ערבית שיש לה רקורד עשיר של עבריינות ביטחונית. גטאס אינו מקרה בודד אלא, כפי שיוצג להלן, חלק מדפוס פעולה סדרתי. הניסיון להציג “עבירות ביטחון כייצוג של הציבור הערבי” הוא לא מה שפסול כאן. מה שפסול כאן הוא הטיוח השיטתי של העובדות: גטאס הוא חלק מרשימה ארוכה ולא מכובדת של נציגי ציבור ערבים שחצו את הקווים ושתפו פעולה עם האויב.

הנציג המפורסם של הרשימה הזו הוא כמובן עזמי בשארה, קרוב משפחתו של גטאס ומייסד מפלגת בל”ד. בשארה, כזכור, הואשם בריגול וסיוע לחיזבאללה, והצליח לברוח לקטאר לפני העמדה לדין.

חבר נוסף ברשימה הוא חבר הכנסת לשעבר סעיד נאפע מבל”ד, שהורשע במגע עם סוכן זר ויציאה למדינת אויב. הוא נפגש עם אנשי ארגון הטרור של החזית העממית. ח”כ נאפע הורשע וישב במשך שנה בכלא.

למעשה, יחד עם גטאס, מסתבר כי במשך שלוש קדנציות רצופות, מפלגת בל”ד כללה ח”כ שהואשם או חשוד בסיוע לאויב. בשארה כיהן בכנסת ה-17, סעיד נאפע ב-18 וגטאס משמש כח”כ בכנסת ה-19 וה-20. מה לא מייצג בזה?

אל החבורה הזו הצטרפו במהלך השנים נציגי ציבור נוספים מהחברה הערבית. אמיר מח’ול, ממנהיגי שעמד בראשון ארגון גג של עמותה המאגדת את כל עמותות החברה הערבית בישראל (איתג’יאה, גם באסל גטאס היה מנכ”ל עמותה זו) ונציג בולט בוועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל, הורשע בעבירות ריגול חמורות וקשירת קשר לסיוע האויב. הוא נידון ל-9 שנות מאסר. מח’ול הוא אחיו של חבר הכנסת לשעבר מחד”ש עיסאם מח’ול. יחד עם מח’ול נעצר פעיל ציבור אחר במגזר הערבי, ד”ר עומר סעיד, שנידון ל-7 חודשים בכלא.

הזדהות עם האויב

לאורך השנים כיהנו בכל המפלגות הערביות חברי כנסת שמזדהים באופן מובהק עם המאבק הפלסטיני וארגוני הטרור. כהונתו של עזמי בשארה בכנסת ישראל רצופה נאומים ואמירות המזדהות עם האויבים הגרועים ביותר של ישראל. אחרי נסיגת צה”ל מלבנון היו אלו חברי הכנסת של בל”ד שחגגו את “פסטיבל הנצחון של חיזבאללה”. בשנת 2000, בשארה נאם באום אל פחם ואמר: “טעמנו את טעמו המתוק של הנצחון”. ג’מאל זחאלקה, פעיל בל”ד המשמש היום כחבר כנסת, אמר באותו פסטיבל כי “מה שעשה חיזבאללה חייב להירשם כיום שמחה” (מעריב, 6 ביוני 2000).

הכותרות השבוע עסקו במפלגת חד”ש, שחגגה את הניצחון של בשאר אסד בחאלב. אבל הזדהות חברי כנסת הערבים עם סוריה היא ארוכה ורבת שנים; היא משותפת לקומוניסטים ולאומנים כאחד. אנשי בל”ד עלו לרגל לסוריה פעם אחר פעם ונפגשים עם ראשי השלטון. ב-2001 נפגש עזמי בשארה עם בשאר אל אסד. בעקבות המפגש הזה אמר מייסד מפלגת בל”ד כי בינו לבין בשאר אסד יש “שותפות עמוקה”. בשארה השתתף באזכרה של הרודן, נשיא סוריה, חאפז אסד בקרדאחה, יחד עם מזכ”ל חיזבאללה, חסן נסראללה שם דיבר ב”שבח ההתנגדות”.

בנוסף לכך, בשנים האחרונות החלו המפלגות הערביות להזדהות עם תנועת החרם על מדינת ישראל. אפילו יו”ר הרשימה המשותפת, שנתפס בתקשורת הישראלית כסוג של “פוליטיקאי ערבי מתון” הביע תמיכה בתנועה האנטי ישראלית. כאן ב’מידה’ חשפנו את אמירתו, על כך שהוא “מצדיע לאנשי תנועת החרם על ישראל”. “הסמן המתון” של הרשימה המשותפת נפגש עם גדולי המחבלים בכלא הישראלי. בשנה האחרונה הגיע איימן עודה לכלא הישראלי ונפגש עם מרוואן ברגותי ועם מתכנן רצח השר רחבעם זאבי, אחמד סעדאת.

מה זה אומר על הציבור הערבי בישראל? האם יש נתק בין הפוליטיקאים לציבור הערבי? ייתכן, אך חוקרים רבים טוענים שנציגי המפלגות הערביות הם ביטוי הולם למאווים של המגזר הערבי. ד”ר דן שיפטן חקר בספרו את המאבק של המיעוט הערבי במדינה היהודית. הוא סקר את עמדות הפוליטיקאים, אנשי התרבות והאליטות של המגזר הערבי. מסקנתו היא שאם פעם אחר פעם הציבור הערבי בוחר את הנציגים הקיצוניים והלאומניים הללו, כנראה ששם נמצא הציבור הערבי. אי אפשר להתכחש לכך, מפלגת בל”ד היא מפלגה שמוציאה מתוכה סייעני טרור סדרתיים.

למרות הכל, מלאכת עצימת העיניים בשמאל הישראלי עובדת שעות נוספות. לימינו של גטאס התייצבו שורה של אנשי שמאל כדוגמת עו”ד אביגדור פלדמן, יצחק לאור מ’הארץ’, פרופ’ ישי רוזן צבי ואחרים, הממעיטים בחומרת העבירות. הכחשת האמת בנוגע לבל”ד, שהפכה את עצמה למפלגה המשתפת פעולה עם האויב, היא גלגול עיניים מוסרני שרק השמאל הרדיקלי יודע לייצר.