3.1k DISTRIBUIRI 1k VIZUALIZĂRI Distribuie Tweet WhatsApp E-mail Îți mulțumesc că mă citești. Poți susține petronelarotar.ro, făcând o donație aici. [paypal-donation]

Aseară, tîrziu, am văzut în inboxul paginii mele următorul mesaj. L-am citit plîngînd. Am stat puțin de vorbă cu omul care mi-a scris, iar la final i-am cerut acceptul pentru a publica, anonim, acest mesaj tulburător. Cred că e important să cunoaștem poveștile și durerile din spatele etichetelor pe care le aplicăm cu atîta generozitate. Spunem sau scriem homosexual fără să ne dăm măcar seama că acela este un om exact ca și noi, cu dureri mai mari poate, fiindcă nu are dreptul să trăiască la vedere. Citiți povestea asta și gîndiți-vă că ar putea fi soțul vostru sau iubitul vostru, fratele vostru, tatăl vostru, prietenul vostru. Așa cum scrie acest bărbat, mulți dintre ei au încercat să se „vindece” și au luat femei (ca mine și ca voi) de soții, au făcut și copii, pentru ca apoi să nu mai reziste în minciună și să plece. Alții nu au avut curaj să plece și trăiesc și azi vieți duble, de rușine și de frică. Toată lumea suferă în astfel de povești, absolut toată lumea. Pe mine m-a rupt în bucăți povestea acestui om. Acesta este efectul intoleranței și prohibiției dintotdeauna: lucrurile interzise nu încetează să existe brusc, fiindcă nu au voie să se manifeste, doar găsesc căi subterane unde să se dezvolte și fac mult mai mult rău.

Buna ziua! Apreciez foarte mult modul în care scrieti si in care analizați situațiile. Va scriu, pentru că vreau să vă mulțumesc. Sunt una dintre persoanele gay care au privit neputincioase dezbaterile stupide care nu încetează nici după încheierea acestui referendum stupid. Deși am 38 de ani, părinții mei nu stiu despre mine. Nici fratele meu. Nici multi dintre prietenii mei. Nici colegii de serviciu. Cu siguranta bănuiesc, dar eu fac mereu efortul de a-i tine departe viata mea privată. Am inteles ce se intampla cu mine inca de la 12-13 ani. Mi-am jurat atunci ca nimeni nu va afla si ca voi ascunde pentru totdeauna aceasta realitate. Mi-am impus sa iubesc fete, sa am un comportament asemenea colegilor de clasa. Treptat, am început să mă atasez de persoane de sex opus. M-am căsătorit foarte tânăr, in speranta ca, astfel, „ma voi vindeca” definitiv. Imi inhibam orice gand, orice reacție, orice privire. Mă simțeam nefericit, dar imi impuneam sa fiu asa cum voia societatea.

După divorț, am început să mă gândesc mai mult la fericirea care nu ar trebui să fie doar după moarte. Mi-am dat seama cât sunt de artificial, de inautentic, de străin de mine însumi. Acum am o relatie cu un bărbat. Trăim într-un underground social, ne ascundem de privirile vecinilor, mergem tiptil pe casa scărilor, ne ferim sa deschidem ușa daca nu avem o vizită anuntata. Fiecare duce o viață dublă in fata celorlalți. Întreținem 2 apartamente, pentru vizitele familiei. Avem grija sa ștergem urmele celuilalt când se apropie vreunul dintre părinți. Ne-am obișnuit asa, deși e o tensiune care apasă, o grija care amenință. Insa nu se pot schimba mentalități peste noapte. Si chiar sunt capabil să îi inteleg pe homofobi. Nu poti intelege ceea ce e in afara experiențelor personale si ale celor apropiați, având în vedere că cei ca mine se ascund. Dar nu suntem, nici eu si nici omul de lângă mine, niste dușmani publici. Nu facem niciun rau intentionat nimănui.

De biserica eu m-am îndepărtat de mult si am reconstruit o relatie personală cu un Dumnezeu asa cum il definesc eu. Partenerul meu merge la biserica si, pentru el, e terapeutică slujba. Credințele, valorile si sensul profund al moralei creștine ii construiesc sensuri. Si e bine daca ii este bine asa. (Nu a vrut niciodata sa vorbeasca despre asta in ultima luna. Numai el stie ce e in sufletul lui). Dar umilinta la care am fost supuși in luna ce a trecut a fost greu de dus, cu atât mai greu cu cât nu ne puteam apăra, pentru a nu ne trăda identitatea. Mai dureroasă a fost acuzația că am vrea raul copiilor României. Întâmplător, mai sunt si profesor. Si imi fac cu drag meseria asta, de mai mult de 15 ani. Dincolo de programe inadecvate, de manuale proaste, daca te gândești la nevoile copilului din fata ta si daca poti sa oferi din sufletul si din cunoașterea ta ceva, e o meserie care iti ofera multe satisfactii. Nu m-am gândit niciodată, in relatia mea cu elevii, decat la educația lor, la valorile pe care sa si le însușească, la activarea cogniției si a reacției afective in însușirea unor informații. Cum aș putea eu – prin identitatea mea – sa le fac un rau elevilor mei? Nu sunt un extraterestru cu chip uman care sa ii pândeasca si sa ii fure. Nu sunt nici un ipocrit care, prin aparențele binevoitoare, sa urmărească vreo pervertire morală, asa cum se sugera prin afișul care era langa scoala la care lucrez („Pentru copiii României, votează DA la referendum”). Nu, dimpotrivă. Sunt un om cu valori foarte bine fundamentate, cu responsabilități foarte bine asumate, cu disponibilitatea de a comunica pe multe teme, dar care iubeste un om de acelasi sex. M-am simțit nerespectat, umilit, ironizat, trimis la colt, acuzat, blamat, considerat anormal, bolnav psihic, imoral. Totul a venit de la o societate fata de care mi-am îndeplinit toate îndatoririle civice și morale. Iar in tot acest timp, a trebuit să tac, sa citesc si sa imi inhib orice formă de reacție. V-am scris acest mesaj, poate prea lung, pentru că am citit in postarile dvs. o susținere sinceră, motiv pentru care va multumesc din suflet. Cred ca aveti copii care va iubesc mult.

Mama mea nu a mers la referendum. Am simtit o ușurare extraordinară când am auzit. Imi era rusine sa o intreb. Stiu ca bănuiește si nu voiam să par prea curios. Mi-a zis ca nu merge, fără a da prea multe explicații. Prefer să interpretez gestul ei într-un mod foarte personal, ca si cum s-ar fi gândit la mine. Am simtit-o alături de mine când mi-a zis. Eu o inteleg pe mama mea. Ea nu poate. Ar trebui să se disocieze de tot ce a construit în mintea ei. Ar simti ca se anulează o parte din ea. Iar eu incerc sa traiesc si viata mea, pe lângă viata celorlalți. Chiar am făcut pace cu cei care sunt împotriva mea. Dar stiu ca sunt oameni care se luptă cu multi demoni. Stiu ca toata aceasta ura se convertește în voci interioare ucigătoare.Am privit neputincios cum, in 2 ani, 3 adolescenti din scoala mea s-au sinucis. La doi dintre ei, bănuiala cea mai mare e ca nu au fost acceptați de părinți după ce au mărturisit că sunt gay. Jumătate de an nu am putut să îmi iau gândul si sa inteleg cum de se poate. E ca o limba străină pe care nu o înțelegi. Părinții aceia nu au putut intelege. Culmea e ca ii cunosc si sunt oameni extraordinari. Dar a fost prea mult pentru ei. Iar pentru băieți, unul de 18 si altul de 19 ani, cred ca a fost un vid pe care nu l-au putut umple cu nimic.