Ultima dată când am fost la un concert în aer liber se balansau deasupra capetelor, în ritmul muzicii, brichete aprinse

Ultima dată când am fost la un concert în aer liber se balansau deasupra capetelor, în ritmul muzicii, brichete aprinse. Acum am văzut o mare de licurici la picioarele Marelui Licurici, cu toate că Roger Waters e britanic, nu american. Mii de oameni erau ocupați să filmeze cu telefoanele și aifoanele spectacolul, nu să privească, să asculte, să înțeleagă.

Nu le erau de ajuns creierul și inima ca să înregistreze The Wall, aveau nevoie, ca la nunți botezuri, de o amintire, ceva frumos, tras pe mobil. De asta nici nu puteau să aplaude, că aveau mâinile ocupate.

The Wall e mai mult decât muzică, foarte bună – parcă pentru prima dată, ascultându-l live, mi-am dat seama ce voce extraordinară are Waters și la 69 de ani. E multă imagine imensă, de ecran, în acest spectacol, imagine care copleșește uneori muzica, e multă politică, militantism, propagandă. (Îmi vine în minte, în timp ce scriu, Baba Fellini, o doamnă venerabilă și corpolentă, așezată lângă mine, străduindu-se în tot momentul să filmeze cu un telefonaș amărât nu numai scena, dar și, cu o întoarcere „profesionistă”, spectatorii). Lasere, grafică, roboți umanoizi de 5 m, porci carnivori plutitori peste mulțime.

Secera și ciocanul, dolarul, steaua evreiască, semiluna, crucea se amestecă într-un amețitor dans al morții, acompaniate de scoica Shell și cercul cu trei raze Mercedes.

Roger Waters este antidictatură, anticorporații, antistat, anticapitalism. În privința capitalismului, scrie limpede: „Dacă nu-ți iese din prima, cere o lovitură aeriană”.

Toate bune și frumoase, dar, în ciuda faptului că a rostit câteva fraze în limba română, plăcut surprinzător de inteligibile, domnul Waters habar n-are ce înseamnă să te trezești dimineață după dimineață într-o dictatură adevărată. E un muzician excepțional, dar nu are cum să simtă ce ecou a avut The Wall în România anilor `80. Ceea ce pentru publicul din epoca Thatcher, adică privatizarea statului și promovarea libertății individului, era o fantezie distopică interesantă, un show, pentru români era realitatea cruntă a zilei. Șocul pe care l-am trăit mulți dintre cei azi cu părul grizonat sau lipsă văzând atunci The Wall – Pink Floyd pe casete video piratate e greu de descris tinerilor care umpleau locurile în picioare din Piața Constituției. Acela nu era film pentru englezi sau americani, era filmul nostru, al românilor.

În ticiărul monstruos care trebua să lase puștii în pace îl vedeam pe Ceaușescu.

Azi-noapte, pe tăpșanul din fața Casei Poporului, m-am gândit la o justificare a suferințelor fără număr îngropate la temelia acestei construcții, alta decât să-și plimbe aleșii hoitul prin ea și să-i arate Valeriu Zgonea ciocanul lângă zid lui Roger Waters: ce-a mai rămas din Pink Floyd să aibă unde să cânte în 2013, la București.