● Poziţia copilului (România, 2013), de Peter Călin Netzer.



Cel de-al treilea film al lui Peter Călin Netzer, Poziţia copilului, e un studiu despre simbioza malignă dintre o mamă asfixiantă (Luminiţa Gheorghiu) şi un fiu ultracocolit (Bogdan Dumitrache), pe fundalul prăpastiei care desparte clasele sociale privilegiate de cele defavorizate, totul în lumina clinică a post-factum-ului unui accident rutier. La scurt timp după o tentativă de a o da afară pe maică-sa din viaţa lui (ea pare obişnuită cu aşa ceva: vorbeşte cu el şi despre el pe tonul – şi uneori chiar în cuvintele – unei amante martirizate), fiul calcă mortal cu maşina un copil sărac. Prinzîndu-l în stare de şoc, mama sare pe el să-l reinfantilizeze; în paralel cu asta, ea activează o formidabilă artilerie – de la pile la şpagă, şi de la intimidări la milogeli – pentru a-l scăpa de închisoare. Plecată la război, este de neoprit – o mamă-cuirasat, o mamă-crucişător. În colimatorul ei nu încape decît „copilul“ – „copilul“ în sus, „copilul“ în jos –, n-are nici un gînd, cel puţin pînă în ceasul al doisprezecelea (cînd devine strategic-necesar să aibă), pentru celălalt copil implicat în accident. Blindajul ei coexistă cu cea mai impudică transparenţă, cu abjecta lipsă de apărare a unei sclave a iubirii, reduse la amuşinarea clandestină prin apartamentul „băiatului“ care o respinge. Acest portret de genitrix, realizat de Netzer cu ajutorul unei mari actriţe şi al unui mare scriitor (co-scenaristul Răzvan Rădulescu), e apt să inspire „oroare sacră“ – oroare în care se amestecă (pe lîngă milă) recunoaşterea a ceva arhetipal, a ceva ce ţine de memoria colectivă a speciei. În acelaşi timp, e un portret foarte bine fixat în particularităţile unui anumit mediu social: upper-middle class-ul bucureştean al zilelor noastre, cu nevrozele şi cutumele specifice, inclusiv cutuma de a-şi discuta îndelung nevrozele – relationship talk în ideea de self-help. (Tribul ăsta absorbit de el însuşi n-are aproape nimic în comun cu cel din care făcea parte copilul ucis.) În trecut, unii dintre intelectualii afiliaţi Noii Stîngi au văzut o bourgeois-itate autocomplezentă în unele dintre filmele în care a fost implicat Răzvan Rădulescu (în special Marţi, după Crăciun şi Felicia, înainte de toate). E vorba, de fapt, despre o perspectivă antropologizantă, care numai autocomplezentă nu e.



După cum specula Cristian Tudor Popescu (confirmat şi de Netzer într-un interviu de la Berlinală: „Am pornit de la relaţia dintre mine şi propria mea mamă.“), portretul nu e unul bazat preponderent pe noţiuni generice – pe idei luate de-a gata din cărţi şi din alte filme – despre maternitatea posesivă. E ceea ce-l ridică mult deasupra portretelor centrale din filmele precedente ale lui Netzer: Maria (2003), un film despre o prostituată-sfîntă, nu transcendea caracterul abstract-livresc al noţiunii respective, după cum nici figura pensionarului ca victimă socială din Medalia de onoare (2009) nu transcendea neorealismul second-hand (decît pentru a cădea în disney-ficare de tip Grumpy Old Men – pensionarul ca animăluţ drăgălaş-hachiţos). Totuşi, filmul e uşor de încadrat într-un gen: e ce-ar fi soap opera dacă ar beneficia (mai des) de aportul unor inteligenţe dramaturgice de mîna întîi. Apropo de opera, punctul culminant al filmului e (ca şi în Felicia, înainte de toate) o mare „arie“ de-a protagonistei (a cărei profesiune e scenografia, şi printre prietenele căreia se numără o soprană). Stilul regizoral al lui Netzer e o specie de vérité, dar una mai comună decît speciile cultivate predilect în cadrul Noului Realism Românesc pornit de Cristi Puiu (în colaborare cu acelaşi Rădulescu). Mai exact, e vorba de specia Vinterberg-Festen – cu numeroase prim-planuri şi tăieturi de montaj, plus zoom-uri şi jump-cut-uri –, îndeajuns de accesibilă (şi de banalizată în ultimii 20 de ani) încît să fi fost adoptată de Hollywood pentru filme de acţiune (Greengrass, Bigelow). Din tot filmul, nu-mi amintesc decît de un singur cadru (unul ce creează un releu de priviri incluzînd geamul din spate al unei maşini şi oglinda ei retrovizoare) care, prin felul în care e gîndit, să adauge ceva substanţial la jocul actorilor implicaţi în el. În ceea ce priveşte casting-ul, Netzer tinde să meargă la sigur, pe soluţii deja verificate: cel mai bun exemplu îl constituie Vlad Ivanov, în rolul unui posibil şantajist – actorul îl combină pe dl Bebe din 4, 3, 2 cu comandantul Anghelache din Poliţist, adjectiv, nemaiadăugînd decît o pipă şi o freză linsă –, iar cea mai mare excepţie o constituie parţialul contre-emploi al Luminiţei Gheorghiu în rolul principal. Dar, inclusiv din aceste motive, Poziţia copilului e unul dintre cele mai accesibile filme ale Noului Realism Românesc. Are un subiect la care publicul de cinema (un public middle-class) se poate raporta cu uşurinţă, are o protagonistă-locomotivă cu emoţii primadonice şi expuse vederii, iar focalizarea sa pe personaje şi pe acţiune nu e tulburată de vreo preocupare deosebită pentru modul de a privi cinematografic, pentru utilizarea duratelor reale sau pentru alte probleme dragi realiştilor radicali.