Принципи, за якими діяла планова економіка з 40-х, не могли дати раду прискореному росту народного господарства: помилки у підрахунках траплялися часто й відлунювали то дефіцитом, то перевиробництвом. Глушков хотів зробити її ефективнішою, закликаючи до боротьби з паперовою стихією, яка породжувала довідки заради довідок, переважну більшість яких ніхто не читає.

На початку 60-х він запропонував керівництву СРСР створити Загальнодержавну автоматизовану систему збору та обробки інформації (ЗДАС), за допомогою якої управління країною можна було б здійснювати у віддаленому режимі. Цей проект часом називають спробою запуску «радянського інтернету».

Як зауважує режисер документального фільму про Глушкова «Великий прискорювач» Олексій Радинський, найближче оточення вченого визнає, що термін слугує радше для популяризації і є не зовсім точним. Насправді передбачалося щось значно більш тотальне, ніж інтернет, щось ближче до поняття електронне урядування.

Документальний фільм про вченого «Великий прискорювач» Олексія Радинського та Любові Кнорозок, який наразі на етапі створення, досліджує, як були втілені найсміливіші ідеї Віктора Глушкова.

Створення ЗДАС, яку Глушков потім називатиме головною справою свого життя, вимагало будівництва мережі обчислювальних центрів, яка охопила б усю країну (близько 200 регіональних і більше 10 тисяч локальних) і збирала б показники для головного центру обробки даних. Доступ до цієї мережі, згідно з проектом, мали б не лише представники партноменклатури, а й кожен «гвинтик» системи.

Політика цікавила Віктора Михайловича передусім як інструмент для втілення наукових ідей

– Думаю, політика цікавила Віктора Михайловича передусім як інструмент для втілення наукових ідей, яким він був відданий, – переконаний декан факультету кібернетики КНУ ім. Тараса Шевченка Анатолій Анісімов.

Глушков говорив із офіційною Білокам’яною зрозумілими їй поняттями. Він міг цитувати, не зазираючи у текст, громіздкі уривки творів Маркса. А презентуючи проект, акцентував на його ідеологічній складовій. ЗДАС, за його словами, мала стати повнокровним втіленням пророцтва щодо комуністичного майбутнього, де не те, що довідки, а й гроші будуть не потрібні. Але це, ясна річ, у перспективі.

На етапі впровадження ця програма, як визнавав Глушков, була б набагато складнішою за програми космічних та ядерних досліджень укупі. Для її створення знадобилося б щонайменше три чи чотири п’ятирічки і не менше 20 мільярдів рублів. Але за належної організації вже після першої п’ятирічки можна було б досягти окупності, а після її повної реалізації, за підрахунками Глушкова, можливості економіки й добробут населення мали б подвоїтися.

Титанічні зусилля поборника електронного соціалізму постійно наштовхувалися на стіни байдужості і навіть ворожості у верхніх ешелонах командно-адміністративної системи, пише у біографічному нарисі про життя Глушкова ветеран обчислювальної технiки академік Борис Малиновський. На це скаржилася і дружина вченого, якій він неодноразово казав, повертаючись із чергового відрядження у Москву, що його не розуміють. Але директор Інституту кібернетики не здавався.

1 жовтня 1970 року він увійшов у один із просторих залів Кремля, щоб презентувати свій проект політбюро. Проте місця генсека Леоніда Брежнєва та прем’єра Олексія Косигіна були порожніми.

На нього чекав міністр фінансів Василій Гарбузов. Він повідомив, що керівництво вважає доцільним встановити комп’ютери в центрах виробництва, але проти того, щоб з’єднувати їх між собою.

Цей компроміс був початок кінця прориву. Але не лише цей.

На початку 70-х СРСР майже припинив виробництво вітчизняних комп’ютерів після рішення Ради економічної взаємодопомоги про повсюдний перехід на машини-копії комп’ютерів ІBM третього покоління, які нарекли ЄС ЕОМ.

Машинний зал ЄС ЕОМ (Джерело: Deutsche Fotothek Facharbeiter für Datenverarbeitung)

На той момент у Європі вже були моделі четвертого покоління. Донька Глушкова Віра пам’ятає, як її батько та головний конструктор першої ЕОМ Сергій Лебедєв писали листи у Москву з проханням не робити цього. Але вердикт уряду не змінився. Відтак радянська кібернетика була приречена на відставання.

– ЗДАС не реалізували через боягузтво керівництва, яке жахалося її як чорт ладану, тож цю ідею спрямували у русло автоматизації технологічних процесів для підвищення виробної спроможності. Це нікому не заважало, – пояснює академік та доктор фізико-математичних наук Олександр Летичевський, який також працював з Глушковим.

Програмне забезпечення, розроблене київським Інститутом кібернетики, донині функціонує на багатьох українських заводах. Його спеціалісти майже повністю автоматизували оборонну галузь СРСР та близько 80% нафтопроводів, які і тепер працюють на тому ж програмному забезпеченні (в алгоритм додали один критерій – «мінімізація зносу обладнання»).

Комп’ютеризація економіки СРСР, якою бачив її Глушков, означала б кінець привілеїв для представників державних інституцій, яким йшлося про власний вплив та власні інтереси, зазначає медіадослідниця, професор-асистент критичного аналізу медіа і технологій Університету Саймона Фрейзера у Ванкувері Світлана Матвієнко:

Він хотів усунути бюрократію, яка гальмувала виробництво

– Глушкову ж йшлося про те, щоб забезпечити комунікацію індустрії, щоб за багато тисяч кілометрів можна було керувати виробничим процесом. Він хотів усунути бюрократію, яка гальмувала виробництво. Але багатьом видавалося, що усунути бюрократію можна лише усунувши із системи управління людину із характерними для неї обмеженнями: егоїзмом, емоційністю, неквапливістю та невпевненістю. До того ж, радянська система значною мірою ґрунтувалася на так званій економіці послуг та хабарів. Кожний маленький бюрократ намагався перетворити свій невеличкий владний ресурс у матеріальний еквівалент. Ідея Глушкова делегувати рішення машинам непокоїли багатьох, хто брав у цьому участь, що викликало неабиякий спротив серед бюрократів різних рівнів.

Радянський Союз був не єдиною країною, що намагалася запровадити електронний соціалізм. Приміром, у Чилі за президента Сальвадора Альєнде у 1970-73 рр. за допомогою мережі телеграфів створили централізоване комп’ютерне управління плановою економікою – так званий Кіберсин (Cybersyn). Проектом керував англійський кібернетик Стаффорд Бір. Утім, після військового перевороту, здійсненого під проводом Августо Піночета, який ставив за мету розгром лівих сил, Кіберсин ліквідували.

Кімната управління Кіберсином: за допомогою телеграфів, що об’єднували близько півтисячі підприємств у мережу, інформація мала надходити сюди у режимі реального часу.

Звісно ж, не обійшлося без конспірологічних теорій. У тому, що проект ЗДАС заглухнув, звинувачували й американських шпигунів. Подейкували, що уряд США, роз’ятрений досягненнями СРСР у освоєнні космосу, уважно стежив за кожним кроком заокеанського конкурента й вдавався до усіх можливих прийомів, щоб попередити його подальші перемоги.

Дослідник історії радянської науки Бенжамін Пітерс у його книзі How Not to Network a Nation. The Uneasy History of the Soviet Internet звертає увагу на парадоксальність втраченого шансу створити інформаційне суспільство в Радянському Союзі: доки соціалісти поводилися як капіталісти, яким властиво змагатися, капіталісти робили щось, чого чекали від соціалістів, – кооперувалися. США вдалося створити мережу ARPANET – предтечу сучасного інтернету – саме завдяки активній співпраці держави, науковців, військових і громадських організацій. Радянська ж система не була спроможна на аналогічну взаємопідтримку. І в останні роки її існування, коли академіка Глушкова не було серед живих, партійні мастодонти, усвідомлюючи хиткість свого становища, усе менше демонстрували вірність примарним ідеалам комунізму, роблячи натомість ставку на лібералізацію ринку.