Интервю на Соня Ботева със Стефан Пеев за списание „Бюлетин КЦМ“

Каква беше първопричината да започнете работа по създаването на нови шрифтове на кирилица?

Няма лесен отговор на този въпрос. Мис­ля, че в основата на всичко е любовта ми към книгата и писаното слово.

От колко време работите по тези проекти?

Спонтанно и неосъзнато винаги съм се възхищавал на красивия шрифт (а красив е онзи шрифт, който най-добре изразява духа на написаното върху хартията или на екрана). Що се отнася до целенасочената работа върху шрифтовете, може да се каже, че повече от 20 години трупам знания и опит и създавам различни проекти.

Какви са особеностите при изработването на нов шрифт?

Знаете ли, когато човек започне да създава шрифт, се превръща едновременно в режисьор, хореограф, композитор и архитект. И това не е метафора, защото шрифтовете не са произволен набор от начертания, а много сложен ансамбъл от визуални форми. Трябва да имаш окото на режисьор и да усетиш всички възможни превъплъщения на шрифта в живота. Трябва да имаш усета на хореограф, за да доловиш вътрешната динамика и ритмика на графичните форми, трябва да си композитор, за да чуваш мелодиката на шрифтовете и разбира се, да имаш усета на архитект, за да сътвориш устойчиви и естетически значими конструкции на буквите.

Трябва ли съответният шрифт да бъде „четивен“, да не затруднява очите?

Често в поканите за сватба се използват калиграфски шрифтове, които не можем да кажем, че се отличават с изключителна четивност. Но ако се замис­лим, и роклята на булката не е тоалет за всеки ден, а има своя символна и естетическа функция. Да бъде четивен, е основната функция на наборния шрифт. Но освен наборни шрифтове, има още декоративни, символни и т.н. Тяхната функция е по-различна от четивността.

В един предишен наш разговор стана дума, че Вашият шрифт Suprasl е използван в българска изложба, експонирана през 2018 г. в „Лувъра“. Разкажете нещо повече за читателите на „Бюлетин КЦМ“.

Между 30 юни и 5 ноември 2018 г. в крилото „Ришельо“ на „Лувъра“ бяха представени ценности от Първото българско царство в експозиция, озаглавена „Преславското съкровище и Преслав – средновековна столица на България“. Няколко месеца преди изложбата с мен се свърза проф. Мария Спасова от Великотърновския университет, на която преди време бях изпратил за рецензия моя шрифт Suprasl (дигитална реплика на почерка в един от най-старите запазени старобългарски ръкописи – Супрасълския сборник). Проф. Спасова ми писа, че с проф. Казимир Попконстантинов са обсъждали кое от съществуващите старославянски начертания може да представи най-достоверно ръкописното ни наследство в рамките на изложбата в „Лувъра“ и единодушно са се спрели на моя шрифт. По настояване на проф. Спасова се свързах с проф. Попконстантинов и мисля, че в негово лице намерих съмишленик.

В какъв смисъл съмишленик?

Създаването със средствата на съвременната типография на шрифт, който е реплика на културно-историческото наследство, не е плод на случайно хрумване, а частица от идеята ми, че това е ново направление в типографията, което наричам историческа типография. При историческата типография основната цел не е уникалният по своите начертания и естетика авторски шрифт, а възстановяването в максимално автентичен вид на съществували в далечното или близкото минало печатни шрифтове или ръкописни почерци. В момента работя по няколко проекта, свързани с историческата типография. Освен шрифта Suprasl, разработвам още шрифта на първия български печатан вестник „Български орел“ (1848 г.), шрифта, одобрен лично от цар Петър I, с който се поставя началото на гражданската кирилска азбука. Разработвам също шрифт, който е реплика на почерка на Васил Левски, както и шрифт, използван при създаване на каменен надпис на Античния театър в Пловдив.

Но почеркът на Васил Левски е ръкописно начертание?…

Да, така е. И в това отношение не сме новатори, а просто догонваме другите. В Русия отдавна вече има дигитална реп­лика на почерка на А. С. Пушкин, както и шрифт с почерка на Н. В. Гогол. Украин­ците са възпроизвели почерка на Тарас Шевченко, сърбите – на Никола Тесла, а историческите ръкописни шрифтове на латински език просто не можем да ги изброим. Включително почеркът на Айнщайн вече е представен като шрифт.

Историческата типография може да има огромно културно влияние, стига да се превърне в целенасочено разработвани проекти. Ръкописният почерк на Йордан Йовков като шрифт би могъл да бъде включван в проекти, които изискват ръкописни начертания на буквите. Ако шрифтът „Йовков“ се разпространява в света освен на кирилица, още и на латиница (заедно с информация за писателя като класик на българската литература), ние бихме събудили интерес към българската култура и към литературното ни наследство.

Среща ли разбиране Вашата идея?

За съжаление, в ограничен кръг специалисти – в лицето на проф. Казимир Попконстантинов, проф. Мария Спасова, доц. Анд­рей Бояджиев и проф. Дейвид Бирнбаум съм срещнал съмишленици. На хората все още им е трудно да си представят мащаба и значимостта на тази идея. От друга страна, работата само по един проект отнема години (върху шрифта Suprasl съм работил повече от пет години), а финансиране няма, така че желанието за работа в историческата типография все още се гради единствено на ентусиазъм.

Какво не знаем за кирилицата?

Не знаем, че днес кирилица повече се създава извън България, отколкото тук и че основните компютърни шрифтове, които ползваме всекидневно, са всъщност американски.

Не знаем също така, че съществува българска форма на кирилицата. Всекидневно се докосваме до нея чрез печатното слово или електронните медии, но не я разпознаваме и не я отличаваме от международната кирилица. При българската форма на кирилицата печатните букви са доближени до ръкописните начертания. Сравнете например в, г, д, ж, з, и, й, к, л, п, т, ц, ш, щ, ъ, ъ, ю в българската им форма и в, г, д, ж, з, и, й, к, л, п, т, ц, ш, щ, ъ, ъ, ю в международноприетата им форма. В международноприетата форма малките букви са смалени главни и нямат общо с ръкописните начертания. Българската кирилица се разработва у нас повече от половин век, като теоретически е обоснована от проф. Васил Йончев. Въпреки безспорните функционални и естетически качества на тази форма на кирилицата ние дори не си даваме сметка, че съществува. Любопитното е, че ако напишете на руски език текст с българска форма на кирилицата и го предложите на руснаци, те мигновено ще заявят, че това не е кирилица. Впрочем локални различия има и при сръбската кирилица.

Константин-Кирил Философ чрез създадената от него глаголица, а впоследствие Климент Охридски чрез създаването на кирилицата завещаха на целия свят принципите на демократизъм и мултикултурализъм. Така че не Европа е открила тези фундаментални принципи на културното развитие, а България. Само че ние не си даваме сметка за това.

По отношение на кирилицата сме длъжници към себе си и към света. Длъжни сме да докажем отново (както това направи някога Константин-Кирил Философ пред папа Андриан II), че стремежът за унификация на културните различия е в противоречие с принципите на културното развитие – всяка култура има своя неповторима идентичност и тя трябва да бъде съхранявана във вековете. Ако само в един от драматичните моменти на собствената ни история бяхме отхвърлили кирилицата, днес нямаше да има български народ. Затова трябва гордо да заявим на Европа, че тя трябва да учи кирилица и в това е същината на равнопоставеността между културите – ние познаваме и разбираме и латиницата, и гръцката азбука, време е Европа да учи кирилицата. В противен случай няма равноправие, а стремеж за доминация.

И все пак има ли българска художествена школа в типографията?

Има и тя е много отчетлива, но… за съжаление в България авторите на шрифтове са познати само на специалистите. Попитайте се сами – можете ли да назовете името на поне един съвременен български типограф? В международен план българските типографи отдавна са извоювали признание, а у нас те са непознати за широката публика. С риск да пропусна мнозина бих споменал няколко представители на съвременната българска художествена школа в типографията – Кирил Златков, Илия Груев, Васил Кателиев, Красен Кръстев, Ботьо Николчев, Александър Неделев, Вероника Славова, Криста Радоева, Свет Симов, Радомир Тинков, Иван Петров, Пламен Мотев, Ани Петрова, Жаклин Жекова, Стан Парталев, Светлин Балездров, Николай Петрусенко, Васил Станев. С тяхното творчество (както и на други техни колеги) всеки може да се запознае в рамките на изложбата „Нова българска типография 2“ от 22 май до 10 юни в Централното фоайе на Ректората на СУ „Св. Климент Охридски“. Куратор на изложбата е Кирил Златков. Когато говорим за съвременната българска типография задължително трябва да споменем и името на Борил Караиванов, благодарение на когото успешно се развива инициативата ТИПОФЕСТ – дизайн биенале за хора, които са увлечени от калиграфия, летеринг и шрифт.

Стефан Пеев

Още по темата

Типофест: Дизайн биенале за хора, които са увлечени от калиграфия, летеринг и шрифт

Изложба: Нова българска типография 2

Независимата гражданска инициатива: За българска кирилица

LOCALFONTS.EU • Безплатни и платени шрифтове •