Egy dunaújvárosi, salakfeldolgozással foglalkozó cég, a Halna-Duna Kft. 2012-ben pályázatot nyújtott be az Új Széchenyi Terv Gazdaságfejlesztési Operatív Program keretében piacorientált kutatás-fejlesztési tevékenység támogatására, "Állandó mágnesek között ébredő erők munkavégzését felhasználó mágnes motor kutatása és fejlesztése" címmel. 2013-ban oda is ítélték a cégnek a kért támogatást, 490 millió Ft-ot, melyből később (többszöri szerződésmódosítás után) végül 247 millió Ft-ot utaltak át a cégnek (ebből 210 millió Ft EU-s támogatás, 37 millió Ft pedig Magyarország központi költségvetéséből származik). Noha a projekt tartalmával kapcsolatos érdemi információk gyakorlatilag hozzáférhetetlenek, tényfeltáró munkánk során kiderült: a kifejleszteni próbált készülék ún. ingyenenergia-gép, amely sérti az ismert fizikai törvényeket, különösképpen az energiamegmaradás törvényét, így megvalósítása lehetetlen. Ennek ellenére a projekt zárójelentését elfogadták és a cég szerint sikerrel zárult, ugyanakkor az eredményt erősen titkolják. (Cikkünk az Átlátszó ugyanilyen témájú cikkével egyidejűleg jelenik meg.)

A GOP-1.1.1-11-2012-0562 azonosítójú projekt adatlapja, mely időközben eltűnt a palyazat.gov.hu-ról

Egy meglepő sajtóközlemény

A Szkeptikus Társaság 2016 tavaszán értesült a Halna-Duna Kft. ekkorra már lezárult kutatás-fejlesztési projektjéről, melyről a cég honlapja a következő diadalittas sajtóközleményt tette közzé:

Megvalósult az „Állandó mágnesek között ébredő erők munkavégzését felhasználó mágnes motor kutatása és kifejlesztése” című projekt A Halna-Duna Kft. 2013.11.02-án indított nagyszabású kutató-fejlesztő projektje sikeresen lezárult, amelynek célja egy olyan energiatermelő berendezés megalkotása volt, ami megoldást jelenthet az energia problémára. Ennek megfelelően Székesfehérváron létrejött egy világszínvonalú kutató létesítmény, a legmodernebb megmunkáló központokkal és informatikai berendezésekkel, mindezt annak érdekében, hogy megalapozzunk egy hosszú távú kutató-fejlesztő munkát. A mágnesek kutatásával elért eredmények alapján olyan berendezés jött létre a projekt eredményeként, ami új utat nyit a megújuló energiaforrások területén és egy új alternatívát jelenthet az energiatermelésben. Ennek megfelelően a mágnesek kutatásán túl a legújabb tervezőprogramok segítségével a megszerzett tudásanyagunkat és kutatási eredményeinket felhasználva modelleztünk, annak érdekében, hogy igazoljuk a projekt során elkészített mágnes motor prototípus hatékonyságát. A projektet 246,98 millió forint, európai uniós támogatás felhasználásával valósítottuk meg.

Fizikában kicsit is jártas emberben e szöveg olvastán már megszólal a vészcsengő. Állandó mágnesek között ébredő erők munkavégzéséből energiát termelő berendezés? Aki valamennyire ismeri az "ingyenenergiát" hajszoló internetes közösségeket, tudja, hogy e csoportok tagjainak első számú (noha elérhetetlen) vágya, hogy olyan motort építsenek, amely csak állandómágneseket használ, s energiabevitel nélkül forog. (Azaz örökmozgót.) A Halna-Duna közleménye szerint azonban ők megvalósítottak egy mágnesekkel működő energiatermelő berendezést, noha kicsit homályosan fogalmaznak, hiszen nem azt írják, hogy működik, hanem hogy "új utat nyit", s az is furcsa, hogy készítettek ugyan egy propotípust, azonban ennek hatékonyságát csupán modellezés, nem pedig mérés útján igazolták.

A szófukar közlemény azonban nem volt elegendő sejtésünk igazolására. Némi kutakodás után azonban találtunk két olyan szabadalmi bejelentést, amely direkt összefüggésbe hozható a Halna-Duna pályázatával.

Két elvérzett szabadalmi bejelentés

2010-ben nyújtotta be két feltaláló, Gőz László és Sallai József Gyula a P1000539 sz. szabadalmi bejelentést, "Mágnes motor" címmel, az összefoglaló szerint "a találmány tárgya olyan eljárás, amelynek során tengely hajtására mágnesek között ébredő erő munkavégzését használják fel". Egy évvel később ezt újabb szabadalmi bejelentés követte P1100565 számon, melynek címe: "Mágnesek között ébredő erő munkavégzését felhasználó mágnes motor", feltalálói pedig Gőz László mellett 10-10%-ban Tellinger Ottó és Dudinszki Gábor - előbbi a Ferromark-Halna Kft., utóbbi a Halna-Duna Kft. ügyvezető igazgatója. Egyértelmű tehát, hogy a Halna-Duna pályázata az ezekben a szabadalmi bejelentésekben leírt elképzelésekre alapult. (A szabadalmi bejelentésekhez tartozó leírásokat, rajzokat, és a szabadalmi eljárás során folytatott levelezést a Szellemi Tulajdon Nemzeti Hivatala "e-kutatás" oldalán lehet megtekinteni a fenti azonosítószámok beütésével.)

A két szabadalmi bejelentésben ismertetett találmány ugyanazon az ötleten alapul. Az első bejelentés leíró részét idézzük:

Felismertük, hogy két mágneses dipólus azonos pólusainak (mindkettő északi, vagy mindkettő déli pólusának) egymáshoz képesti mozgatása nagyságrenddel nagyobb erőt igényel, ha a dipólusokat dipóltengelyük irányában közelítjük egymáshoz, mint ha a dipóltengelyükre merőlegesen tennénk azt. Az azonos pólusok közti kisebb erőellenállás már akkor is megfigyelhető, ha a két mágneses pólust a dipóltengelyekkel szöget bezáróan (transzverzálisan) mozgatjuk egymáshoz képest. Felismertük továbbá, hogy a kétféle mozgatási irány közti erőkülönbség felhasználható mechanikai energia kinyerésére, illetve a mechanikai energia átalakításával tetszőleges, különösen elektromos energia kinyerésére. Ha a mágneses dipólusok azonos pólusait a kis erőt igénylő transzverzális (merőleges) irányban közelítjük egymáshoz, és lehetővé tesszük, hogy a fellépő mágneses taszító erő a dipólusokat a dipóltengelyük (vagy megközelítően a mágnes dipóltengelyük) mentén eltaszítsa egymástól, akkor a dipóltengely mentén a mágneses térerő lényegesen (akár tízszer) nagyobb munkát végez, mint ami a dipólusok transzverzális (merőleges) közelítéséhez szükséges. A mágneses térerő által végzett mechanikai munkát például ismert áramfejlesztő generátor segítségével átalakíthatjuk, és abból elektromos energiát állíthatunk elő.

Mindjárt megnézzük pontosan, mit is akar mondani ez az első olvasásra talán kicsit nehezen felfogható szöveg, és hogy mennyire helytálló. A két szabadalmi bejelentés csupán abban különbözik, hogy a fenti alapelvet milyen konkrét műszaki megoldással hasznosítja. Az első bejelentés egy meglehetősen bonyolult, nagyon sok alkatrészből álló, egy tengely forgatását sok-sok mechanikai áttételen keresztül megvalósító készüléket mutat be:

A második bejelentésben leírt megoldás ennél már jóval egyszerűbb, feltehetően kevesebb veszteséggel működő megoldást mutat be, még ha ránézésre ez nem is nyilvánvaló:

Ezen az ábrán az is látszik, hogy némiképp meghökkentő módon a motornak nevezett gépezetben egy kis méretű, közönséges villanymotor is helyet kapott (az ábrán 52-es számmal jelölve). Ez tehát egy olyan motor, amelyet egy motor hajt. A leírásból azonban kitűnik, hogy a meghajtó motor tetszőleges kis motor lehet, a berendezés lényege, hogy ennek teljesítményét megnöveli (akár megtízszerezi). El lehet képzelni, hogy több ilyen motor egymás után kapcsolásával elérhető lenne, hogy egy ceruzaelemről hajtsunk meg egy elektromos autót.

Sajnos azonban mindkét szabadalmi bejelentés elvérzett a szabadalmaztatási eljárásban. Az első bejelentéssel kapcsolatban Kabódi Pál szabadalmi elbíráló a következőket írta:

A Hivatal véleménye szerint a bejelentés nem felel meg az Szt. 5. § által előírt iparilag alkalmazhatóság követelményének, mert a bejelentés szerinti megoldás az ipar és a mezőgazdaság ágaiban nem használható. A Hivatal véleménye szerint állandó mágnesek felhasználásával, külső energiabevitel nélkül, nem lehetséges olyan mennyiségű energiát előállítani, hogy generátorok segítségével hasznosítható elektromos energiát eredményezzen. A szabadalmi leírás sem tartalmaz olyan információt, amely a Hivatal ezen véleményét befolyásolhatná. Ahhoz, hogy az iparilag alkalmazhatóság elfogadható legyen, a leírásnak tartalmaznia kellene erre vonatkozó technikai adatokat (pl a mágnes típusa, tömege és a kinyerhető teljesítmény nagysága).

Ezért hiánypótlásra szólította fel a feltalálókat, akik azonban ezt nem tudták teljesíteni, így 2015-ben az ideiglenes oltalom is megszűnt. Vélhetően az ipari hasznosíthatóság követelményére tekintettel írták bele a feltalálók a második szabadalmi bejelentés összefoglalójába azt, hogy a találmány tárgya egy térdrehabilitációs szerkezet (egyébként az egész leírásban sehol nem írnak térdrehabilitációról). (Frissítés: Az is lehet, hogy hibás dokumentum került a hivatal adatbázisába.) Ennek ellenére a második bejelentés is elvérzett: Kis József szabadalmi elbíráló előásott egy 1995-ös német szabadalmi bejelentést, amely teljesen hasonló berendezést ír le, csak éppen nem motorként, hanem mágneses nyomatékváltóként. Levelében azt írja:

A Hivatal álláspontja szerint a 2-20. aligényponti jellemzők nem tartalmaznak olyan nem várt hatást, amely szakember számára D1 irat ismeretében ne lenne nyilvánvaló vagy a technika állása alapján szakember számára szokásos tervezési feladaton túlmutató tevékenységet igényelne.

Így ismét hiánypótlásra szólították fel a feltalálókat, akik ezúttal sem tudták ezt teljesíteni, ezért 2015-ben erre is megszűnt az ideiglenes oltalom. Az elképzelt berendezésnek tehát nincs érvényes szabadalma.

Merőleges közelítés, párhuzamos távolítás

De térjünk vissza a találmány alapötletére! Ahogyan az első szabadalmi bejelentés írja:

két mágneses dipólus azonos pólusainak (...) egymáshoz képesti mozgatása nagyságrenddel nagyobb erőt igényel, ha a dipólusokat dipóltengelyük irányában közelítjük egymáshoz, mint ha a dipóltengelyükre merőlegesen tennénk azt. (...) Ha a mágneses dipólusok azonos pólusait a kis erőt igénylő transzverzális (merőleges) irányban közelítjük egymáshoz, és lehetővé tesszük, hogy a fellépő mágneses taszító erő a dipólusokat a dipóltengelyük (...) mentén eltaszítsa egymástól, akkor a dipóltengely mentén a mágneses térerő lényegesen (akár tízszer) nagyobb munkát végez, mint ami a dipólusok transzverzális (merőleges) közelítéséhez szükséges.

Mint kiderült, ez az ötlet nem eredeti, hanem megtalálható már az ingyenergiás körökben jól ismert francia kutató, Jean-Louis Naudin weboldalán, "The Two Magnets Push-Pull Experiment" (Toló-húzó kísérlet két mágnessel) címmel, 1998. novemberi dátummal. Ezen Naudin két mágnes és egy konyhamérleg segítségével megmutatja, hogy ha két mágnest szembefordítva a dipóltengelyükre merőlegesen tolunk össze:

akkor ehhez jóval kisebb erőt kell kifejtenünk, mint ha a dipóltengelyük mentén toljuk őket össze:

Ez az észrevétel összhangban van azzal a hétköznapi megfigyeléssel is, hogy ha két összetapadt mágnest szét akarunk szedni, akkor azt könnyebb úgy megtenni, hogy elcsúsztatjuk őket egymáson, mint úgy, hogy széthúzzuk őket. Naudin azt állítja, hogy ráadásul a dipóltengely irányában a mágnesek közötti taszítóerő "messzebbre hat", mint arra merőlegesen, s még valamilyen szimulációt és számított erőgörbéket is bemutat (ezek egyébként hibásak). Ebből arra következtet, hogy ha merőlegesen összetolunk két mágnest, majd hagyjuk, hogy azok tengelyirányban eltaszítsák egymást, több munkát nyerünk vissza, mint amennyit befektettünk (a bemutatott szabadalmi bejelentés szerint "akár tízszer" akkorát). S ha ez így van, egy egyszerű elven működő energiatöbbszöröző gépet lehet építeni:

Az elképzelés szerint miközben az alsó mágnest kis munkabefektetéssel húzogatjuk, az jóval nagyobb munkát végez a fölötte lévő mágnes eltaszításakor, vagyis "overunity", 1-nél nagyobb hatásfokú gépet kaptunk, amely ingyen termeli az energiát. Naudin be is mutat néhány ötletet a konkrét műszaki megvalósításra, s ezekhez hasonló megoldásokat ismertet a fentebb bemutatott két szabadalmi bejelentés is.

Nem kell azonban fizikusnak lenni ahhoz, hogy észrevegyük: valami nem stimmel az ötlettel, hiszen ha a gép több energiát termel, mint amennyit fölvesz, akkor a kimenetét visszacsatolva a bemenetre egy, az energiamegmaradás törvényét sértő gépet, konkrétan elsőfajú örökmozgót kapunk, s a fizikában meglehetősen erős törvény tiltja az ilyesmi létezését.

Hol a hiba?

Bár a Halna-Duna cég drága modellező szoftvereket vásárolt a pályázati pénzből a mágnesek viselkedésének modellezésére, az alapjelenség valójában néhány egyszerű képlettel leírható. Tekintettel arra, hogy csak (lassan mozgatott) állandómágnesek vannak a gépezetben, tisztán magnetosztatikai problémáról van szó, amelynek törvényei teljesen analógok az elektrosztatikával. Az állandómágnesek legegyszerűbb, ún. Gilbert-féle modellje szerint a mágnest úgy modellezhetjük, mintha a két pólusán északi és déli monopólusok lennének eloszlatva:

Ezután már a mágnesek közötti erőket, ill. kölcsönhatásaik energiáját leírhatjuk az elektrosztatikából ismert 1/r2-es, ill. 1/r-es távolságfüggésű képletekkel.

Ezen a módon felírva két mágnes merőleges közelítése, majd tengelyirányú távolítása során fellépő erőket, a következő görbéket kapjuk az erők távolságfüggésére:

Ahogy látjuk, a két mágnes merőleges irányú összetolása során (piros görbe, F x ) viszonylag kis erő ébred a tolás irányában, s ennél jóval nagyobb erő ébred, amikor tengelyirányban eltaszítják egymást (zöld görbe, F y ). Csakhogy a munkavégzés nem az erővel azonos, hanem az erő és az elmozdulás szorzata. Mivel itt az erők a távolsággal változnak, a munkavégzéseket a görbék alatti területek adják meg:

Nos, szemre eléggé egyenlőnek tűnik a két terület, s ha elvégezzük a pontos számítást, bizony azt kapjuk, hogy hajszálpontosan megegyeznek. Ahogy a görbékről látszik: hiába jóval nagyobb a tengelyirányú taszítóerő, mint a merőleges irányú, ez az erő a távolsággal nagyon gyorsan csökken, míg merőleges irányban egy nagyobb távolságon közel állandó nagyságú.

A területek egyenlősége nem véletlen: az állandómágnesek tere ún. konzervatív erőtér, azaz a mágnesek bármely elhelyezkedéséhez egy meghatározott potenciális energia tartozik. Ez pedig azt jelenti, hogy periodikus mozgásból nem nyerhetünk energiát, hiszen egy periódus után a rendszer újra a kiindulópontjában lesz, ahol energiája pontosan megegyezik a kezdetivel. (Esetünkben a mozgatott mágnest visszavihetjük a kiindulópontba a másik mágnestől jó távol, ahol kölcsönhatásuk elhanyagolható.) Példánkban a két mágnes kölcsönhatási energiája a vízszintes és a függőleges koordináta függvényében egy felületként ábrázolható:

Ahogy látjuk, a két mágnes legközelebbi pozíciója egy hegycsúcsnak felel meg az energiafelületen. A merőleges irányú összetolás során a hegy lankásabb oldalán haladunk föl a csúcsra, majd amikor eltaszítják egymást, a meredekebb oldalon térünk vissza a hegy lábához:

Magyarán: az az ötlet, hogy energiát nyerhetünk a mágnesek merőleges összetolásával, majd tengelyirányú eltaszításával, azzal egyenértékű, mintha valaki azt javasolná, hogy energiát nyerhetünk azzal, hogy egy hegyre a lankásabb oldalon fölgurítunk egy követ, majd azt a meredekebb oldalon legurítjuk. Valójában a befektetett és a visszanyert energia csupán a hegy magasságától és az ebből adódó helyzeti energiától függ, s nem függ attól, milyen meredek oldalon végezzük a föl- és legurítást.

Naudin tehát tévedett, és számításai is hibásak (az általa bemutatott grafikon pl. tévesen a vízszintes koordináta függvényében mutatja be a függőleges irányú erőt is). Ugyanerre az elemi tévedésre alapul a Halna-Duna által megvalósítani próbált találmány is.

Persze fölvethetné valaki, hogy hátha nem is igaz az energiamegmaradás, és egy új fizikai törvény felismeréséről van szó. Ez azonban olyan egetrengető felfedezés lenne, aminek a helye semmiképpen nem egy kis műszaki kutatás-fejlesztési projektben van; a Nobel-díj a minimum, amit megérdemelne.

Titkolózás mindenütt

Ezek után természetesen kíváncsiak voltunk, vajon mi szerepelt a Halna-Duna által benyújtott pályázatban, kik bírálták el azt, vajon hogyan igazolták a prototípus működőképességét, mi volt a záró beszámolóban, s vajon miként fogadták el azt. Ezért fölvettük a kapcsolatot az adatkérésekben nálunk sokkal jártasabb Átlátszó.hu-val, akik megpróbálták az információkat kikérni az illetékes minisztériumtól. Ahogy társcikkében az Átlátszó leírja, a minisztérium által megküldött dokumentumokból a releváns részeket rendre kitakarták a pályázó üzleti érdekeire hivatkozva, s az is kiderült: a pályázatnak nem volt érdemi szakmai bírálata. A jelek szerint anélkül ítélték meg a cégnek a félmilliárd forintot, hogy hozzáértő személy szakmailag értékelte volna a pályázatot.

Megpróbáltuk a Halna-Duna Kft-vel is fölvenni a kapcsolatot. Szívesen föltettük volna nekik kérdéseinket az elkészült berendezés műszaki paramétereitől, s persze rendkívüli módon szerettük volna látni a készüléket működés közben. Először arra hivatkozva utasították el kérésünket, hogy a cég igazgatója külföldi partnerekkel tárgyal a találmányról, később pedig már egyáltalán nem reagáltak megkeresésünkre.

Mire költötték a pénzt?

A minisztérium által megküldött szerződésmásolatokból annyi mindenesetre kiderül, hogy számítógépeken és szoftvereken kívül a fő kiadást két hipermodern, számítógépvezérelt japán megmunkálógép megvásárlása jelentette:

Ezekre az intelligens esztergagépekre az ingyenergia-gép alkatrészeinek megformálásához volt szükség. Elhelyezésükhöz a Halna-Duna Székesfehérváron nyitott új üzemcsarnokot, s a korszerű japán gépek átadása 2015 februárjában olyan nagy esemény volt, hogy szakmai portálok, pl. a CNC.hu is beszámolt róla.

Nagy a nyüzsgés. Ezekkel a gépekkel fogják gyártani az örökmozgó alkatrészeit.

Információink szerint azóta a székesfehérvári üzemet már felszámolták vagy felszámolás alatt van, ami összefügghet a cég tavalyi nagyon rossz eredményével. Csak sejtjük, hogy a becsődölt projekt nyomán már a kármentés a cél, és esetleg megpróbálják az ingyenenergia-gép prototípusát is értékesíteni, hátha valaki ráharap.

Kínzó kérdések

E tanulságos történet nyomán számos kérdés vetődik fel, mely egyelőre megválaszolatlan marad. Hogyan fordulhatott elő, hogy érdemi szakmai bírálat nélkül ítélnek meg félmilliárdos támogatást? Volt-e bárki, akinek feltűnt, hogy fizikai képtelenség, amit meg akarnak valósítani, és talán nem kellene az adófizetők pénzét ilyesmire herdálni? Ki a felelős? Az "ingyenenergia-gépek" terén sok átveréssel, hoaxszal találkoztunk már, de sokan egyszerűen csak naivak, így itt is feltételezzük, hogy a feltaláló, Gőz László őszintén hitt a találmány megvalósíthatóságában. A Halna-Duna jóhiszeműségét is feltételezhetjük, hiszen előfordul, hogy a siker reménye (és a fizikai ismeretek hiánya) elhomályosítja a látást. Felelősség terheli azonban azokat a köztisztviselőket, akik tényleges szakmai bírálat nélkül ítélték oda a pénzt egy eleve kudarcra ítélt projektre, s hibás az a jogi szabályozás is, amely ezt lehetővé teszi.

FRISSÍTÉS 2017.06.30: Az Átlátszó újabb cikke szerint a Nemzetgazdasági Minisztérium közölte: még tavaly szabálytalansági eljárást indítottak az ingyenenergia-gép támogatásával kapcsolatban, s ez szabálytalanságot állapított meg, ezért a szerződéstől elálltak és a kifizetett százmilliókat visszakérik a támogatott cégtől.

Ennek akár örülhetnénk is, szerintünk azonban ez azért így nincs teljesen rendben, ugyanis egy árva szó sem esik azoknak a felelősségéről, akik a támogatási döntést annak idején meghozták, illetve az ezt lehetővé tevő jogszabályokról.