U intervjuu za tportal austrijski povjesničar hrvatskog porijekla, profesor bečkog sveučilišta dr. Alojz Ivanišević govori o nizu aktualnih i povijesnih tema: hrvatskom nacionalizmu, politici Katoličke Crkve, odnosu hrvatskog društva prema NDH i Jugoslaviji, Thompsonu te objašnjava zašto povezanost s Balkanom i Mediteranom obogaćuje suvremeni hrvatski identitet, koji ne treba svoditi samo na srednju Europu

I u Austriji se u posljednjih godinu dana može govoriti o nekoj vrsti permanentne političke krize, uvjetovane velikim dijelom takozvanom izbjegličkom ili migrantskom krizom koja je počela najkasnije smjenom saveznog kancelara Wernera Faymanna početkom svibnja prošle godine, a koja – kao i u Hrvatskoj - još uvijek traje. Velika koalicija se raspala i novi izbori su već fiksirani za 15. listopada, a Socijaldemokratska stranka (SPÖ) kancelara Christiana Kerna najavljivala je do izbora 'slobodnu igru snaga u parlamentu' - s njemačkog doslovce prevedeno, jer mi nije poznat odgovarajući hrvatski izraz za to - a to znači da će kancelarova stranka SPÖ za pojedine parlamentarne akcije ili za eventualno donošenje nekih novih zakona tražiti potporu barem dijela opozicije i - u krajnjem slučaju - pojedinih zastupnika iz stranke donedavnog demokršćansko - konzervativnog koalicijskog partnera ÖVP-a. U toj stranci se pak prije tjedan dana, kao i prije godinu dana u SPÖ-u, dogodila smjena na čelu - Sebastian Kurz , aktualni ministar vanjskih poslova, zamijenio je Reinholda Mitterlehnera , što je bio povod za raskid koalicijske vlade.

Pri tome odlučujuću ulogu sigurno ima HDZ, kao i spomenute 'sestrinske stranke' u Njemačkoj. Za to nije dovoljna samo promjena na vrhu, iako je to vrlo važno kao prvi korak k tom cilju, nego i pretvorba čitave stranke u modernu europsku konzervativnu stranku. Sve dok dijelovi ili čitavi ogranci HDZ-a drže dobrim i plemenitim 'sve što je hrvatsko i katoličko', što dakako uključuje i ustaštvo, i dok 'mole' credo o 'vječnoj Hrvatskoj' i 'hrvatskim svetinjama', nije moguć konsenzus sa SDP-om i s liberalno orijentiranim, istina ne baš jakim, političkim strankama oko toga što su mračne strane hrvatske povijesti.

Na drugoj strani mora i SDP odnosno lijevo krilo te stranke jasno definirati svoj odnos prema komunizmu i vjerodostojno se distancirati od njega. Iluzorno je međutim očekivati da će diskusije i prijepori oko toga što znači vjerodostojno se distancirati od jednog ili drugog nedemokratskog, autoritarnog ili totalitarnog režima, uključujući i rasprave o tome koji se od spomenutih termina može primijeniti na ustaški, fašistički ili nacistički, a koji na komunistički ili staljinistički režim, u dogledno vrijeme prestati, jer rijetko tko vidi 'balvan u svom oku' i ispituje svoju vlastitu – bilo osobnu, bilo kolektivnu – savjest. I to dakako nije specifično hrvatski problem.

Zanimljivo je i da Austrija nije imala isti odnos prema svojoj povijesti iz epohe nacizma. Dugi niz godina se njegovao narativ o Austriji kao ‘prvoj žrtvi Hitlera’, da bi se onda pojavio i kontranarativ o Austriji kao ‘prvoj saveznici Hitlera’. Kako se danas austrijsko društvo odnosi prema Drugom svjetskom ratu i postoje li i duboke podijele oko toga?

Narativ o Austriji kao prvoj žrtvi nacizma bio je prisutan u austrijskoj javnosti, dok se relevantni faktori u spomenutoj konzervativno-kršćanskodemokratskoj stranci ÖVP-u, nisu jasno distancirali od svoje 'prethodnice', Kršćanskosocijane stranke Engelberta Dollfußa koji je u ožujku 1933. kao savezni kancelar izvršio državni udar, raspustio parlament, zabranio Socijaldemokratsku, ali i Nacionalsocialističku stranku te proglasio tzv. stalešku državu (Der Ständestaat). Dollfußov režim socijaldemokrati i ostali ljevičari oduvijek su nazivali austrofašizmom, dok su konzervativne odnosno građanske snage rabile i još uvijek dobrim dijelom rabe 'ideološki neutralni' termin 'Ständestaat'. Ideološki se Dollfuss orijentirao na Mussolinija, utoliko je termin 'austrofašizam' opravdan ili u najmanju ruku prihvatljiv, a oslanjao se istovremeno i na vodstvo Katoličke Crkve – kako mjesne, austrijske, tako i opće u Vatikanu, koja je isto kao 'pobožni katolik' Dollfuß glavnim neprijateljima kršćanstva i čitavog čovječanstva smatrala komunizam, socijaldemokraciju isto kao i liberalnu, parlamentarnu demokraciju. Istovremeno je Dollfuß, kao i ostali političari njegove 'državotvorne' stranke i glavni eksponenti njegova režima, bio protivnik u biti antikatoličkog i antikršćanskog nacionalsocijalističkog pokreta koji je, kako je opće poznato, također 1933. godine došao na vlast u Njemčkoj. Dollfuß je već u srpnju 1934. postao žrtvom nacionalsocijalističkih pučista, što je kasnije bila glavna podloga za teoriju o Austriji kao prvoj žrtvi nacionalsocijalizma, tim više što se i Dollfußov nasljednik Kurt Schuschingg protivio Anschlussu tj. pripojenju Austrije Hitlerovoj Njemačkoj i od Anschlussa do 1945. bio interniran u raznim koncentracijskim logorima. Prije toga je Schuschnigg - za vrijeme svoje vladavine od 1934. do 1938., kao i Dollfuß progonio socijaldemokrate i komuniste i izazvao građanski rat u Austriji – između svog pokreta, zvanog Vaterländische Front (Domovinska fronta) i socijaldemokratskog Schutzbunda (Obrambenog saveza). Schuschnigg je također neposredno prije Anschlussa odbio ponudu ilegalnih socijaldemokrata da zajedno osnuju savez za obranu neovisnosti Austrije, za što je preduvjet dakako bio legaliziranje Socijaldemokratske stranke.

Kontranarativ prema kojem je Austrija 'bila prva saveznica Hitlera' i koji danas u austrijskoj povijesnoj znanosti i publicistici, kao i u politici, vrijedi kao mainstream, temelji se na činjenici da je Hitlerovo pripojenje 'svoje domovine“ Austrije' (Ostmark) njemačkoj 'matici zemlji', u Beču i izvan njega masa naroda primila s oduševljenjem te da su mnogi glavni eksponenti Hitlerove, odnosno nacionalsocijalističke, njemačke ekspanzionističke i genocidne politike bili Austrijanci.

Postavlja se pitanje je li to zaista znak da se austrijska javnost od ne tako davno zaista kritički suočava s tamnom stranom svoje povijesti ili je to samo izraz duha vremena. Ja se na to pitanje ne bih usudio odgovoriti ni pozitivno ni negativno, ali osobno držim teorije o bilo kojoj državi ili bilo kojem narodu u cijelosti kao žrtvi isto tako problematičnima i neprihvatljivima kao i onu o kolektivnoj krivnji nekog naroda ili države. Iako rijetko tko priznaje da je pristalica teorije o kolektivnoj žrtvi nekog naroda ili države, nerijetko se događa da kao glavni uvjet za kritičko suočavanje s tamnim stranama povijesti vlastitog naroda smatra de facto priznavanje vlastite kolektivne krivnje. Držim najproblematičnijim to što je spomenuti kontranarativ u Austriji postao mainstreamom uglavnom tako što su relevantni faktori u politici, publicistici i povijesnoj znanosti, većim dijelom lijeve provenijencije, stvorili teoriju o 'dvije Austrije' - dobroj i zloj - kao sredstvo 'borbe' za kritičko suočavanje s vlastitom nacionalnom prošlošću, i to ne samo nacionalsocijalističkom, nego i mnogo ranijom, sve od protuosmanskih ratova. Pritom se pod kritičkim suočavanjem s vlastitom poviješću često smatra prihvaćanje spomenute teorije odnosno ideologije o 'dobroj i zloj Austriji' koja se indoktrinira preko škole, sveučilišta i sredstava javnog priopćavanja, tako da se nerijetko u krajnjoj liniji radi o obračunavanju s političkim i ideološkim protivnikom i ispitivanju njegove, a ne vlastite 'kolektivne savjesti'.

Neki elementi NDH su namjerno oživljeni u današnjoj Hrvatskoj, poput pozdrava ‘za dom spremni’, koji se u dijelu društva iz ustaškog transformirao u ‘stari hrvatski pozdrav’. Ljudi koji se smatraju najvećim domoljubima istovremenu nanose veliku štetu RH. Bavili ste se mnogo poviješću nacionalizma, kako komentirate taj fenomen pretvaranja patriotizma u nacionalizam?

Teško je povući oštru liniju između nacionalizma i patriotizma, već zbog toga što su najžešći nacionalisti uzurpirali pojam patriotizam odnosno domoljublje, tako da ja sigurno nisam domoljub u tom smislu. Ako ipak pokušam za sebe osobno definirati patriotizam ili domoljublje, onda ono izvire i hrani se iz moje osobne emocionalne povezanosti s mojom obitelji, rođacima i prijateljima, kao i sa zemljom iz koje potječem i jezikom koji sam prvi naučio. Na sve to ja ne mogu biti ponosan - kako to 'pravi domoljubi' obično za sebe naglašavaju i od drugih traže - jer za to nisam nimalo zaslužan, ali svoje podrijetlo dakako ne mogu niti želim nijekati, ali ga na drugoj strani nemam potrebu uvijek iznova isticati, tim više što sam austrijski državljanin. Hrvatski nisam nikada ni bio, ako se izuzme moje 'dvojno' – hrvatsko i jugoslavensko državljanstvo - iz vremena SFRJ-a, kojeg sam se vrlo rado odrekao. Moj austrijski patriotizam manifestira se tako što u svojoj 'novoj domovini' već 40 godina rado živim i radim i ne bih jeu stoga mijenjao ni s kojom drugom zemljom u Europi i svijetu.