Međimurje je kraj odnosno „insula“ (otok) između rijeke Mure i Drave. Najsjevernija je županija Republike Hrvatske. Prema zadnjim podacima popisa stanovništva u njemu živi 113.804 stanovnika na 729 kvadratnih kilometra.

Broj se do danas sigurno promijenio jer je određeni broj mladih ljudi i ljudi srednje životne dobi zadnjih desetak godina (povijest se opet ponavlja) silom prilika odlučio svoj životni put privremeno nastaviti (s željom povratka) ili stalno nastaviti u okolnim državama. Najčešće su to Austrija, Njemačka, Slovenija, Italija…. Povijesno, pa i kulturno gledajući, to i nije izbor jer Hrvatska u cjelini, a napose Međimurje tom krugu povijesno gledajući i kulturno pripada. Rijetki su slučajevi da se sudbina i životni put Međimuraca nastavio primjerice u Mađarskoj, Bosni i Hercegovini ili Srbiji. Daleka su bila takva razmišljanja prosječnog siromašnog Međimurca, životni izbor je uvijek bio ekstremniji, pa se u prošlom stoljeću masovno odlazilo čak i u prekomorske zemlje – SAD ili Kanadu, pa čak i Australiju. (Postoje indikativni podaci da najveća kolonija prekomorskih Hrvata, iseljenih Međimuraca živi u gradu Perthu u Australiji. Govori se o brojci od oko 30000 ljudi, uključujući sve generacije do danas). Obrnutih slučajeva ima, pa je dotepenaca bilo najviše iz milicijsko-žandarsko-komesarsko-aparatčik sustava proizašlih iz „regijona“.

Trbuhom za kruhom bila je stalna maksima Međimuraca koji su gotovo uvijek u prošlim vremenima živjeli na rubu siromaštva i u začaranom krugu rada i preživljavanja.

Uz radinost, marljivost i poštenje, Međimurci su dakle, „prilično ponizni“, kako to često znaju reći kad govore o sebi. Zanimljivo je da došljaci nedavno doseljeni u Međimurje iz drugih krajeva (… a doseljavalo se od vremena Kraljevine SHS, stare Jugoslavije i tijekom titoizma), op.a.) to teško mogu shvatiti, ali upravo zato lakše uspijevaju u društvu „poniznih“. Političari porijeklom iz Međimurja koji su nešto značili u Hrvatskoj (i Jugoslaviji) mogli bi se nabrojiti na prste jedne ruke (gotovo da se to može reći i za danas op.a.), za razliku od, primjerice, Zagoraca. Međimurci su, moglo bi se reći, gotovo apolitični, i to ponajprije iz povijesnih razloga, jer je političnost u prošlosti zaista bila opasna (E. Heršak i J. Šimunko).

Dolaskom komunista na vlast 1945. godine sva predratna poduzeća i imovinu, pretežito u vlasništvu židovske zajednice, a koja je tijekom ratnih godina gotovo nestala na području Međimurja doživjevši tragičnu sudbinu, preuzela je „narodna vlast“ (npr. Trikotaža braće Graner (MTČ), Vajda, Agraria (Agromeđimurje), Čakovečki paromlin i Munjara (Čakovečki mlinovi), Domovinska proizvodnja drva (Hrast), zatim Čateks braće Neumann, Zrinski vlasnika Fulopa Fischela, građevinski poslovi Morandinija, ugostiteljstvo Legensteina, pilane Hirschlera i Ujlakija, i dr. poslovi Ascherla, Kirchfelda, Leitnera, Fischera, Lobla, Sterna, Jungwirtha….itd.).

Poslijeratna privreda nastala gotovo na toj otimačini, uglavnom je početni uzlet (nije u novcima sve, ali dobri su za početak) i ekonomski razvoj temeljila upravo na tim tvrtkama. One su u pravilu bile osposobljene za budući rad i bilo bi nepošteno reći da nisu tijekom niza godina ulagale u svoj daljnji razvoj. No, temelj ekonomskog poslovanja je bio u njihovom početnom agregiranom kapitalu (sredstva, novac…) odnosno razvojnom životnom putu uglavljenom na „lakšem“ principu (putu zla). Bitno je uočiti da gotovo sve te tvrtke posluju i dan danas, na temelju „podrumarenja“ sredstava u iskonskim egzistencijalnim prapočecima. Zanemariti tu činjenicu mogu samo oni koji su ili imali koristi od toga i/ili je još uvijek imaju.

Zanimljivo je da je određeni broj tvrtki nastalih tijekom poslijeratnog razdoblja uz sve blagodati društvenog i radničkog samoupravljanja završio u stečaju (Metalac,…) ili u predstečajnim postupcima. Neke od njih danas jedva preživljavaju (Jelen, Međimurjeplet,..). Na drugoj strani postoje ekonomski stabilne tvrtke koje su iznikle na temeljima individualnog poduzetništva i privatne inicijative (Letina, Šestan-Busch, Tehnix,…) ili su postupcima pretvorbe tzv. društvenog vlasništva privatizirane (Zrinski, Fero-Preiss…). Danas te tvrtke posluju relativno dobro na svjetskom tržištu i na zdravim ekonomskim načelima, a takav zdravi pristup ekonomiji vremenom stvara i zdrave polit-ekonomske vrijednosti. Realnost je da tzv. društvenih tvrtki danas nema, a ni nikome ne pada na pamet ni osnivati ih. Uz dozu sarkazma, prilike i mjesta za takvo dokazivanje ima. No nema entuzijasta ni polit-ekonomista socijalizma. Osim guščje magle i milog pohodavanja.

Pravi put, žrtveni put nije „lakši“, već je težak i mukotrpan, ali je jedino mogući. Naravno, teško je odjednom očekivati prihvaćanje tih vrijednosti kad je u pozadini „dvostruko“ planska politička ekonomija socijalizma. Međutim, zov prvotnog puta je želja onih koji nisu spremni za boljitak društva ili nisu spremni (teško je reći da ne znaju) na tržištu pokazati svoje vještine i sposobnosti (možemo govoriti i o neuređenosti tržišta, ali ono vrijedi u konačnici za sve).

Pohodi su lijepi, no osnova uspjeha na tržištu je spremnost i djelotvornost pojedinca na uključivanje vlastitih znanja i umijeća na tržište, što uključuje i radnu snagu. Zvuči, socijaldemokratski, zar ne?

No, zašto u međimurskom društvu postoji posezanje za „lakšim“ putem? Tko ima koristi od promicanja bivših vrijednosti i footloose pohode političara?

Po svemu sudeći, Međimurci kao vrijedni ljudi trebali bi svoja životna postignuća temeljiti na radu. Bilo kakvom radu - umnom, fizičkom ili neprepoznatljivim. Napokon, takvima ih se i percipira. Jasno je da je to teži put i put koji su Međimurci već odavno usvojili i utabali. Međutim, „lakši“ put zaziva i mami ljude, koristi se perfidnim metodama zamagljivanja činjenica i generira ljude koji nisu spremni za demokraciju i realne životne vrijednosti. Iskreno, teško ih je i graditi kad se galopirajućom relativizacijom gradi polit-ekonomija koja ne priznaje pojam žrtve i predanosti ekonomskom cilju

Kolidira li taj usvojeni put s političkim izborom? Gdje smo danas?

Činjenica je da od 1990. godine, u diskontinuitetnim razdobljima izbora najviše mandata političke vlasti na području međimurske županije na lokalnim izborima i gledajući glasove na parlamentarnim izborima dobivaju tzv. lijeve stranke, preciznije SDP i HNS. HDZ kao stranka organizirano djeluje u Međimurju gotovo na svim razinama, no teško da može polučiti (iz niza drugih razloga) bitnije bolji rezultat, pogotovo u središnjim krajevima tj. gradu Čakovcu ili skupštini Međimurske županije u odnosu na SDP ili HNS. Zluradi sugovornici znaju reći da selo glasa za HDZ, a gradovi za SDP (iako trenutačno gradonačelničke mandate u gradu Prelogu i Murskom Središću obnašaju gradonačelnici izabrani na listama „pro“ HDZ-ovih koalicija).

Gledajući postotne rezultate prošlih i pretprošlih predsjedničkih izbora, dvije trećine Međimuraca odlučilo je svoj glas dati (ili pokloniti, svejedno) kandidatima lijeve provenijencije. Gdje leži uzrok tomu i koje ideje su uzrok tome?

Odgovor je navika. Navika ne razmišljanja, već fokusiranje na rad i genetska predispozicija umrtvljavanja zdravog racionalizma, a rezultanta je politika „lakšeg“ puta - stigmatična magla da se nekad živjelo bolje na temeljima „lakšeg“ puta. Navika da se ignorira put prokreacije i stvaranja osobe, ignoriranje poduzetničke žrtve, te napokon i lijenost u mentalnoj spremnosti prezentacije i demonstracije svojih sposobnosti. Taj „lakši“ put prezentira se kao put borbe (protiv koga?), put za prava ljudi (možda protiv žrtve?) i put jednakosti (u svijetu mulitkulturalizma?). Budući da je neprijatelj takvog puta imaginarni tj. postoji samo u svijesti, lakša je i politička manipulacija ljudima. Velika politička predstava i iluzija u trasiranju životnog puta koji nije razumski uglavljen u same temelje stvaranja logičnih ljudskih vrijednosti koje imaju društvenu opravdanost i koje Međimurci već imaju. I to netko dobro koristi. Netko!!!

Po svemu sudeći, u tom zazivanju „lakšeg“ puta temelji se realna politika i ljubav prema tzv. lijevim strankama. To je zapravo nedostatak puta. Njihova politika je do srži u nedostatku vrijednosti, temeljena na prošlim vremenima i ideologijama. Put bez budućnosti i zdravih odgovora u krizi identiteta i političkih odgovora sadašnjice i budućnosti. Egzibicionističko političko dodvoravanje temeljeno na politici osobnih koristi.

Vrijeme je da se te javne prazne ploče skinu odnosno padnu u ništavilo iz koje i proistječu. A ništa je tu gdje trenutačno jesmo, neki u podrumu, neki na tavanu, a netko vani(ć) na privremenom radu. Dok narod ne zazori i oprosti.

Stjepan K.

Izvor fotografije: Međimurske novine