Tästä on kyse Sex and the Sea -näyttely kertoo merimiesten fantasioista ja seksikokemuksista satamissa eri puolilla maailmaa

Se käsittelee myös merimiesten yksinäisyyttä pitkillä merimatkoilla

Näyttely on esillä merikeskus Vellamossa Kotkassa

Pidän eniten tummista naisista. Rinnat kuin postisäkit, nännit kuin sikarintumpit.

No ne muodot. Ei kai siitä voi olla eri mieltä. Onhan niillä isommat takamukset.

Höyrylaiva S/S Capellan uusi messipoika kuunteli ihmeissään kokeneiden merimiesten juttuja. Laiva oli matkalla Tanskaan ja 15-vuotias Risto Pöyhönen ensimmäistä kertaa ulkomaille.

Oli kevät 1965 ja Pöyhönen oli lentänyt pihalle koulusta. Niinpä nuori poika oli marssinut isänsä lupalappu kourassa myllyyn eli merityövälitykseen Kotkan keskustaan. Koulunkäynti ei ollut maistunut, tupakka kylläkin.

– Kärähdin tupakasta ja lintsauksesta pari kertaa. Olisivat antaneet lomaa koulusta, mutta sanoin ettei tarvitse. Olin miettinyt merille lähtöä jo pidempään, ja nyt oli sen aika.

Vajaa kuukausi myöhemmin nuorukainen kantoi laivassa miehille ruokaa pöytään, tiskasi ja siivosi. Kuunnellessaan miehistön juttuja hän tajusi, että häntäkin odottivat vapaus ja seikkailu – kokemukset, joita hän voisi muistella vanhana miehenä.

Hän oli vaalea ja hyvin kaunis. Minä olin ujo, punaposkinen poika. Risto Pöyhönen

Kööpenhamina ja Åborg olivat 1960-luvulla kuuluja merimiesravintoloistaan. Satamien liepeiltä löytyi katuja, joiden varrella oli paljon merimieskapakoita.

– Pääsin isojen poikien mukana maihin ja hulinoihin heti, kun saavuimme satamaan. Ikää ei kyselty.

Saadaan oluet, ja naiset tulevat viereen istumaan. Ensin jutellaan ja juodaan. Ja tietysti sovitaan hinnasta.

Videoinstallaatio Sex and the Sea -näyttelyssä. Satu Krautsuk / Yle

Yhdessä kapakassa Pöyhöstä lähestyi nuori tanskalaistyttö. Yhteistä kieltä ei ollut, mutta tyttö puhui hyvää englantia. Pöyhönenkin osasi sitä muutaman sanan, ja elekieli auttoi. Kävi ilmi, että nuoret olivat samanikäisiä.

– Hän oli vaalea ja hyvin kaunis, ihan tavallinen tyttö. Tutustuimme baarissa ja lähdimme siitä jatkoille. Olin ujo, punaposkinen poika, vaikka seksikokemus ei ollutkaan ihan ensimmäinen.

Maksullinen vai ei?

Ovathan huorat aivan erilaisia Rotterdamissa kuin Thaimaassa, Intiassa tai Japanissa.

Tummaihoisilla naisilla oli upeat tukat. Aamulla he ottivat peruukit pois. Oli kuin olisi maannut veljensä kanssa. Se pudotti kyllä maan pinnalle.

Kesällä 2018 vähäpukeiset naiset keinahtelevat videolla Sex and the Sea -näyttelyssä merikeskus Vellamossa Kotkassa. He jäävät hiljaisiksi kuviksi, äänessä ovat merimiehet. Iäkkäät hollantilaismiehet puhuvat nuoruutensa seksiseikkailuista avoimesti ja suoraan. Risto Pöyhönen ei tunne heitä, mutta tietää, mistä he puhuvat.

– Se on ollut samanlaista meillä kaikilla. Pitkillä merimatkoilla syntynyt läheisyydenkaipuu piti ottaa takaisin pienessä hetkessä.

Kulttuureissa, joissa nainen on miehen palvelija, kaikki meni todella kauniisti. Risto Pöyhönen

Pöyhönen puhuu naisista ulkomaalaisia kollegoitaan kauniimmin. Mutta kyllä hänkin myöntää, että naisissa oli eroja.

– Maailmalla naiset olivat yleensä maksullisia, mutta esimerkiksi Suomessa näki paljon tavallisia nuoria naisia, jotka olivat tulleet hakemaan seikkailua. Ihan kuin mekin.

Ja löytyi tavallisia naisia kauempaakin.

– He olivat paljon mukavampia kuin rahan perässä juosseet naiset. Etenkin kulttuureissa, joissa nainen on miehen palvelija, kaikki meni todella kauniisti.

Sellaisia löytyi Pöyhösen mukaan etenkin Mosambikista ja Guatemalasta.

– Siellä oli parhaat naiset, koska he pitivät kaikella tapaa miestä hyvänä. He pyysivät luokseen kylään ja tarjosivat ruokaa. Siellä sai nauttia elämästä.

Risto Pöyhönen lähti yli 50 vuotta sitten Kotkan Kantasatamasta kohti elämänsä seikkailua. Miina Sillanpää / Yle

"Kirkkoja ja museoita"

Jos naisia tuli ja meni, samoin kävi myös laivoille ja työnantajille. Merimiehet seilasivat niin kauan kuin huvitti ja ottivat sen jälkeen lopputilin.

– Sen jälkeen tuhlattiin rahat. Ja kun oli tarpeeksi persaukinen, piti lähteä taas töihin.

Tanska vaihtui muutaman reissun jälkeen Välimeren satamiin. Reissut suuntautuivat aina vain kauemmas. Merimieskulttuuriin kuului, että suunnitelmia naisten varalle alettiin punoa pari päivää ennen saapumista maihin.

Panolle, ja… No, sitä oltiin nuoria, oli kaikenlaisia suunnitelmia. Mietittiin tyttöjä ja asentoja, ja kaikenlaista.

Monet miehistä saivat yksinäisillä merimatkoilla jonkinlaista seuraa pornolehdistä, mutta se oli laiha lohtu. Jutut naisista kiihtyivät sitä mukaa, mitä lähemmäs satamaa laiva ehti.

Joillakin kävi parempi viuhka kuin toisilla. Risto Pöyhönen

Pöyhönen sai kokeneemmilta merimiehiltä jo matkoilla vinkkejä siitä, olisiko seuraavassa satamassa hyviä naisia.

– Jos muilla oli sataman naisista hyviä kokemuksia, odotin satamaan pääsyä tietysti erityisen kovasti.

Kaava oli aina sama. Kun laiva saapui satamaan ja työt siellä oli tehty, miehet lähtivät joukolla katselemaan “kirkkoja ja museoita”.

– Niin oli tapana sanoa, vaikka ei olisi niissä käytykään. Kapakkaanhan sitä mentiin.

Naisseuraa ei tarvinnut etsiä. Pöyhösen mukaan etenkin suomalaiset merimiehet olivat kaikkialla hyvässä maineessa, ja heidät noteerattiin heti.

– Kaikki tiesivät, että me pidimme naisista hyvää huolta. Joillakin kävi parempi viuhka kuin toisilla.

Tyttö joka satamassa?

Minä rakastuin aina ensimmäiseen vastaantulevaan naiseen.

Eihän siinä rakkaudesta ollut kyse. Ei siinä niin syvälle menty.

Suuri osa merimiehistä oli poikamiehiä, koska seurustelu oli pitkien reissujen vuoksi hankalaa. Ei ollut kännyköitä eikä sosiaalista mediaa, joiden kautta pitää yhteyttä.

Se oli… no, seksiä. Mutta ei heille mitään kirjeitä tai sähkösanomia lähetelty.

Laivat kuitenkin kiersivät samoja satamia, ja aina välillä niissä odotti vanha tuttu.

Kuva Sex and the Sea -näyttelystä. Satu Krautsuk / Yle

Niin kävi toisinaan Pöyhösellekin.

– Naiset katsoivat laivalistoilta, mitä laivoja oli milloinkin tulossa. Kun sitten saavuimme satamaan, joku huusi, että sinulle on vieras. Se oli tietysti iloinen yllätys.

Englannissa ja Irlannissa Pöyhönen tapasi tyttöjä, joihin ihastui syvemmin. Välimatka oli kuitenkin liikaa.

– Olin heidän kanssaan kirjeenvaihdossa, joka oli aluksi aina hyvin aktiivista. Lopulta ne jutut aina haalenivat. Toivoin kyllä, että löytyisi se yksi oikea.

Löytyihän se – ja vieläpä ihan läheltä.

Merikapteeniksi

Oli yö, ja Risto Pöyhönen katseli laivan kannella tähtitaivasta. Perämies oli ehdottanut, että hän hakisi opiskelemaan merialaa. Elämää merillä oli takana nelisen vuotta.

– Koulu ei ollut koskaan kiinnostanut minua, mutta siinä tuli jokin ahaa-ilmiö. Soitin velipojalle ja pyysin häntä etsimään tarvittavat paperit.

Pöyhönen pääsi Kotkan merenkulkuoppilaitokseen opiskelemaan merikapteeniksi. Hän muutti opiskelun ajaksi maihin. Tyttöystävä löytyi kotikaupungista, ravintolan tanssilattialta.

Kun Pöyhönen lähti merikapteeniksi valmistuttuaan takaisin merille, satamien naiset eivät enää kiinnostaneetkaan.

– Olin rakastunut. Olin myös nähnyt ja kokenut jo tarpeeksi. En halunnut ottaa enää mitään riskiä esimerkiksi taudeista.

Sukupuolitauti ja penisilliini eivät sopineet yhteen viinan kanssa. Kun joku tilasi kokiksen, tiesimme, mistä kenkä puristi.

Miina Sillanpää / Yle

Risto Pöyhönen ei ymmärrä, miksi ihmiset paheksuivat merimiesten railakasta elämää. Hän itse kertoo nuoruuden kokemuksistaan avoimesti, jos joku kysyy.

– Minusta siinä ei ole mitään pahaa. Samanlaista se oli kaikissa ravintoloissa. En kadu mitään enkä vaihtaisi päivääkään.

Oli seksiä etsineissä merimiehissä toki niitäkin, jotka olivat naimisissa. Siihen elämään palattiin, kun laiva saapui kotisatamaan.

Menin koputtamaan joka ovelle. Miehet, nyt lähdetään! Kellot mukaan, vihkisormukset sormiin. Se, mitä oli Kolumbiassa, jää Kolumbiaan.

Risto Pöyhönen on ollut nyt vaimonsa kanssa yhdessä yli 40 vuotta. Liitosta on syntynyt kaksi poikaa, joilla on jo omat perheet. Nuoruusvuosista merillä on muistona enää haalistuneita valokuvia.

– Mahdollisilta lehtolapsilta ei ole tullut yhteydenottoja, hän naurahtaa.

Kaikki muuttui

Kun näkee auringon aivan horisontin yllä, sen fantastisen tyhjyyden keskellä… Muuta ei näy kuin aaltoja, ja niitä voi tuijottaa tuntikausia.

Mitä on horisontin takana? Mihin lopulta saavutaan? Millaisia ne maat todellisuudessa ovat?

68-vuotiaana Risto Pöyhönen asuu Kotkassa aivan kantasataman kupeessa. Joskus hän näkee ikkunasta, kuinka hinaajat lähtevät satamasta tai saapuvat sinne.

Vaikka työn äänet ovat hiljenneet aikoja sitten, Risto Pöyhönen voi yhä kuulla metelin. Tässä miehet maalasivat ja huolsivat koneita, tuolla he lastasivat sellupaaleja käsin. Joka puolella oli trukkeja, traktoreita ja junanvaunuja.

Merimiesromantiikka on kuollut. Risto Pöyhönen

Nyt nostureita on jäljellä enää kolme. Kaikki on muuttunut.

– Olen kuullut, että nykyään merimiesten aikataulut ovat tiukkoja. Laivat ovat satamassa vain hetken. Se on todella sääli, koska miehistöltä jää paljon näkemättä.

Työkin on paljon organisoidumpaa. Miehillä on työvuorot, eikä enää ei voi ottaa lopputiliä silloin kun huvittaa. Tai voi, mutta takaisin ei todennäköisesti ole tulemista.

– Se on nykyään ihan tavallista työtä. Ei ole aikaa tutustua eri kulttuureihin ja ihmisiin. Merimiesromantiikka on kuollut.

Kursivoidut kohdat ovat lainauksia merimiesten kertomuksista Sex and the Sea -näyttelyssä Kotkan merikeskus Vellamossa. Näyttelyn ovat tuottaneet taiteilija Saskia Boddeke ja elokuvaohjaaja Peter Greenaway.