Miten kukaan oikein edes kehtaa puhua demokratiasta Suomessa? Sitä olen alkanut miettiä yhä enemmän näinä vuosina, kun olen itse ollut mukana politiikassa.

Olen oivaltanut, että järjestelmämme on kaukana demokratiasta – ainakin jos mittapuuna pidetään sitä kuinka suuri osuus kansalaisista on mukana päätöksenteossa. On nimittäin niin, että Suomen päätöksentekijät mahtuvat tilataksiin.

Avaanpa vähän tätä väittämääni.

Esimerkiksi kokoomuksessa on vähän yli 30 000 jäsentä, mutta näistäkin alle kymmenen prosenttia on aktiivisia.

Niinpä todellisuudessa poliittista järjestelmää pyörittää noin prosentti ihmisistä ja 99 prosenttia istuu katsomossa. Kun tällä ”promillella” on lisäksi oma (epäselvä) kieli, omat säännöt (vain johto saa päättää asioista) ja melkein voisi sanoa oma uskonto (nykymalli on paras ja ainoa), niin ei ole ihme, että demokratia ei toimi eivätkä ihmiset luota poliitikkoihin tai systeemiin.

Annanpa pari esimerkkiä.

Viime viikolla luin lehdestä, että kokoomus kannattaa Iso-Britannian Universal Credit -mallia. Näin puolueen puheenjohtaja Petteri Orpo ilmoitti.

Aloin miettiä, että onko meillä edes keskusteltu asiasta. Selvitin asiaa ja kävi ilmi, että tätä kantaa ei ole pohdittu sen paremmin eduskuntaryhmässä kuin puoluehallituksessa. Eli Orpo oli avustajansa kanssa päättänyt, että tämä on kokoomuksen malli. Siis vain nämä kaksi pääsevät siihen päättäjien tilataksiin.

Pääministeri Juha Sipilä taas junaili avustajansa kanssa siniset hallitukseen. Hän lenteli vähän ympäri Suomea ja Kesärannasta kuskattiin takaluukussa avustaja pois. Eli Sipilä ja avustaja pääsevät tilataksiin.

Itseoikeutettuna taksiin pääsee tietysti presidentti Sauli Niinistö. Sinisistä Sampo Terho pääsee roikkumaan vain taksin takapuskurin päälle. Hänellä ei ole kauhean paljon sananvaltaa 1,5 prosentin kannatuksella.

Siinäpä ne sitten taisivat ollakin ne, jotka Suomessa voivat päättää asioista.

Suomen valta voi lähteä yhdessä vaikka kesälomalle samalla autolla. Näihin tilataksilaisiin kaiken lisäksi pystyvät vaikuttamaan – ehkä Niinistöä lukuunottamatta – ihan muut kuin vaikkapa puolueen jäsenet. Orpoon näkemyksiä pystyy ohjaamaan esimerkiksi Jussi Kekkonen, joka joskus kehuu päättävänsä kokoomuksen asioista.

Lobbareita tietysti riittää muitakin, Juha Sipilällä on tietysti omansa, esimerkiksi MTK ja moni muu.

Lobbareita pyörii joka nurkassa, he yrittävät päästä koko ajan taksilaisten puheille ja työntää omaa agendaansa eteenpäin. Siksi esimerkiksi yritystukia ei saada parlamentaarisessa ryhmässä purettua.

Lobbarien näkemykset vaikuttavat niin paljon, että hallitukselle asti ei oikeastaan ole mitään esittää. Jos sinne jotain pääseekin, kyllä lobbarit hoitavat loput.

Tällainen on lyhykäisyydessään meidän demokraattinen systeemimme.

Eipä ihme, että ihmisten luottamus karisee. Jotain on tehtävä, näin se ei voi jatkua. Demokratia on kriisissä, ongelmana vain on se, että päättäjät ovat täysin eri mieltä eivätkä tätä tietenkään myönnä.