Verta imevät loiset, päätäit, ovat pitkän tauon jälkeen pesiytyneet suomalaisten päihin, vaikka ne olivat 1980-luvulla jo lähes kadonneet Suomesta. Miten tässä näin kävi?

“Otetaanko ens viikolla täitreffit ja tutkitaan toistemme päät? Mulla nimittäin sama, mies ei näe!”

Tällaisen viestin ystäväni sai toiselta äidiltä, kun täiepidemia riehui koulujen alettua viime syksynä. Sama rumba toistuu aina kesän jälkeen ja alkuvuodesta, kun lapset kerääntyvät yhteen koulujen ja päiväkotien alettua.

2000-luvulla verta imevistä ihmisen loisista on tullut uudelleen arkipäivää etenkin Helsingin seudulla. Yksi syy olemme me 2000-luvun vanhemmat, jotka emme koskaan tottuneet lapsena täihin.

Meille 1970- ja 80-luvuilla kasvaneille täit olivat lapsuudessa kuin – karhuja. Niitä tiedettiin olevan olemassa, mutta kukaan ei tuntenut ketään, joka olisi edes nähnyt niitä.

Niiden ehkäisemiseksi pipot laitettiin hihaan koulun naulakossa eikä hiusharjaa lainattu edes parhaalle kaverille. Harvoista tapauksista vaiettiin.

Täiden harvinaisuus 1980-luvulla on yksi syy täiden yleistymiseen 2000-luvulla. Me emme usko niihin.

Juuri täiden harvinaisuus 1980-luvulla on yksi syy niiden yleistymiseen 2000-luvulla: me emme usko niihin. Me emme usko, kun päiväkodin ovessa on kolmatta kertaa syksyn aikana lappu täiepidemiasta ja kehotus tutkia oman lapsen pää. Miten meillä voisi olla niin huono tuuri? Eihän minullakaan lapsena koskaan ollut täitä, vaikka kuinka varoiteltiin!

Jos lasten päät tarkistetaankin, ei haluta uskoa, että ne olisivat voineet tarttua myös perheen vanhemmille.

“Tulkaa katsomaan”,ystäväni kampaaja huusi kollegoilleen. Nämä eivät olleet koskaan nähneet täitä. Ystäväni oli luullut, että ei hänkään. Kunnes hän siinä kampaajantuolissa tajusi, että hiekanjyvät, joita hän lapsensa päässä oli nähnyt, eivät johtuneetkaan huolimattomasta tukanpesusta rantapäivän jälkeen. Lapsellahan oli täitä!

Omista täistään kertoessaan ystäväni huomasi selittelevänsä.

Nyt ne olivat tarttuneet äidille, ystävälleni, perhepedissä nukkuvalta lapselta.

Lapsen täistä tuntui luontevalta puhua muillekin, mutta omista täistään kertoessaan ystäväni huomasi selittelevänsä. Hän vetosi isoon epidemiaan ja siihen, että täithän viihtyvät parhaiten puhtaissa kodeissa ja hiuksissa.

Täiden löytyminenkin tuntui vähän häpeälliseltä, koska ne löytänyt kampaaja lopetti työnsä sillä kertaa siihen.

Helsinkiläisäidit sopivat täitreffeistä jo melkein yhtä sujuvasti kuin kahvittelusta tai yökyläilystä. Facebook-seinillä niistä ei silti huudella.

Ystäväni ryhtyi googlaamaan tietoa ja vaihtamaan hoitovinkkejä kohtalotovereiden kanssa. Älä osta sitä muovista kampaa, osta metallinen, sen voi keittää! Voidaanko me lainata teidän saunaanne, pitäisi nuo sohvanpäälliset ja pipot saada nopeasti puhtaiksi. Mitä teit teidän pyöräilykypärillenne – ai pakastimeen?

Häpeän hälveneminen helpottaa hoitoa. Täsmävinkkejä voi kysellä tuttavaperheiden lisäksi myös nettipalstoilla – joissa toisaalta leviää edelleen myös vääriä uskomuksia.

Päiväkodissa täitä saaneet lapset oli eristetty pipot päässä toiseen huoneeseen.

Eräässä helsinkiläispäiväkodissa täitä saaneet lapset piti viime syksynä hakea pois kesken päivän. Heidät oli eristetty pipot päässä toiseen huoneeseen, vaikka tällaista ei missään suositella.

Täit kun eivät mitenkään pysty hyppäämään päästä toiseen. Sitä paitsi niillä päiväkodin lapsilla, joilla oli täitä, oli väistämättä ollut niitä jo pidempään. Muutama tunti ei olisi enää muuttanut tilannetta.

Täiden torjuntaa on vaikeuttanut se, että täit ovat tulleet vastustuskykyisiksi täisampoille. Sekin on osittain vanhempien syytä.

Jo vuosikymmeniä käytössä olleiden täisampoiden hyönteismyrkyt käyttäytyvät kuten monet lääkkeet. Jos niitä käyttää puolihuolimattomasti varmuuden vuoksi, ne menettävät tehonsa.

Vaikuttavat aineet, yleensä malationi ja permetriini, ovat samoja, joita maataloudessa käytetään laajalti torjunta-aineina. Ne tappavat täit hidastamalla ja lopulta pysäyttämällä niiden hermoston toiminnan – jos täit eivät ole jo tulleet vastustuskykyisiksi. Jos täit sen sijaan ovat vastustuskykyisiä, aineet eivät muuta niiden käyttäytymistä oikeastaan mitenkään.

*Kyllähän minä nyt *sampoota osaan käyttää, moni ajattelee. Levitetään tökötti märkiin hiuksiin ja pestään pois!

Juuri noin täisampoota ei pidä käyttää. Hyönteismyrkkyä sisältävä sampoo pitää levittää tarkasti joka puolelle päätä. Se pitää laittaa pyyhekuiviin, ei märkiin hiuksiin. Sen jälkeen sampoon pitää antaa vaikuttaa ohjeen mukainen aika, ei pestä heti pois.

Eikä sekään riitä. Hiukset pitää tarkistaa joka toinen päivä kahden viikon ajan, ettei uusia munia ole kuoriutunut.

Saivareiden poisto onkin yksi vaikeimmista kohdista täinhoidossa. Tosin joidenkin lääkärien mukaan siihen ei kannata edes ryhtyä, koska niitä kaikkia ei kuitenkaan löydy. Elävien täiden poistaminen on oleellisinta.

Saivareiden takia kaverini joutui – tai pääsi – täitreffeille.

Saivareiden takia ystäväni kuitenkin päätyi täitreffeille. Jos saivareet haluaa poistaa, ne on on etsittävä ja poistettava tukasta yksitellen. Joko niin, että yksittäinen hius leikataan irti tai sitten hiuksen tyveen kiinnittyneet saivareet vain vedetään kynnellä hiusta pitkin pois. Jos täin muna on yli sentin päässä päänahasta, se on jo kuoriutunut tai kuollut ja lähinnä esteettinen haitta.

*Täitä saattaa löytyä vielä *muutaman päivän päästä torjunta-ainehoidosta, kun munat ovat kuoriutuneet. Niitä ehkä kuoriutuu lähipäivinä lisää, joten ei kannata hötkyillä.

Täi tekee uusia munia aikaisintaan kymmenen päivän ikäisenä. Uuteen myrkyttämisoperaatioon kannattaa ryhtyä vasta reilun viikon päästä.

Tietoisuus syöpäläisistä omassa päässä tuntui sen verran vastenmieliseltä, että ystäväni jätti harvemmin käytettävät perinteiset sampoot apteekin hyllyyn ja turvautui uudempiin hoitoaineisiin. Ja halusi myös poistaa ne saivareet.

Kymmenisen vuotta sitten markkinoille tuli uudenlaisia tuotteita, jotka tavallaan tukehduttavat ötökät. Jos tarkkoja ollaan, uudenlainen sampoo ei tuki täin hengitysteitä vaan estää nesteenpoiston, joten ne kuolevat turvotukseen.

Ilmeisesti juuri uusien tuotteiden ansiosta täiden määrä ei ole riistäytynyt meillä niin pahasti käsistä kuin esimerkiksi Ruotsissa, Keski-Euroopassa ja Britanniassa.

Näissä maissa täikanta ehti villiintyä 2000-luvun alussa, ennen kuin uudenlaiset täinhävitystuotteet tulivat markkinoille – meille tukehduttajatuotteet ehtivät kreivin aikaan.

Pohjoismaisen tyyppiset liukkaat ja pyöreät hiukset ovat täille oivalliset tikapuut.

Kaikissa näissä maissa on yhteistä hiuslaatu. Pohjoismaisen tyyppiset liukkaat ja pyöreät hiukset ovat täille oivalliset tikapuut, kun ne kipittävät imemään seuraavaa veriateriaansa.

Uudenlaiset sampoot eivät vaikuta hyönteismyrkkyinä, vaan mekaanisesti. Siksi niihin ei voi syntyä vastustuskykyä. Vanhemmat käyttävät uusia aineita innokkaammin siksikin, että ne helpottavat hiusten kammattavuutta eivätkä aiheuta yliherkkyyttä lapsille samaan tapaan kuin perinteiset täisampoot.

Perinteisistä hyönteismyrkkysampoista on jäänyt uskomuksia, jotka voivat vaikeuttaa hoitoa uusilla tukehduttamistuotteilla.

Yksi niistä on se, että hoitoa ei pidä tehdä liian usein. Tähän ystävänikin törmäsi. Koska täit eivät tule sille vastustuskykyisiksi, hoitoa voi uusia paljon useammin kuin torjunta-ainetta sisältävällä sampoolla. Hoidon toisto 7–10 päivän kuluttua onkin järkevää, vaikka joidenkin aineiden ohjeissa sitä ei edellytetä.

Jos mikään muu ei auta, tieto yhdestä varmasta keinosta lohduttaa.

Jos mikään muu ei tunnu auttavan, tieto yhdestä täysin varmasta keinosta lohduttaa: täit eivät voi elää ilman hiuksia.

Kun pojilta ajettiin ennen vanhaan tukka kesällä pois, juuri tämä oli yksi syy. Ja juuri samasta syystä, siisteyden lisäksi, tyttöjen tukat olivat tiukasti letillä ja kammattiin tiheäpiikkisellä kammalla tyvestä asti. Kenties näistä hiustyyleistä tulee taas muotia.

Juttua varten on haastateltu Lastenklinikan infektiotautien erikoislääkäriä Eeva Saloa ja Helsingin yliopiston _dosenttia ja kliinisen mikrobiologian erikoislääkäriä Sakari Jokirantaa._