IC.98:n Piirrosanimaatio Näkymä vastarannalta (2011) näyttää, miten Pinellan rakennus rappeutuu hiljalleen Turussa. Luonto ottaa vallan, kun perustusten läpi alkaa puskea kasvillisuutta.

IC.98:n Piirrosanimaatio Näkymä vastarannalta (2011) näyttää, miten Pinellan rakennus rappeutuu hiljalleen Turussa. Luonto ottaa vallan, kun perustusten läpi alkaa puskea kasvillisuutta. IC-98

Miltä näyttää ympäristötuhon jälkeinen maailma, jossa ihmistä ei enää ole? Sitä on pohtinut taiteilijaryhmä IC-98 eli Visa Suonpää ja Patrik Söderlund. Heidän teoksensa katsovat tulevaisuuteen ja kysyvät, mikä ihmisen paikka siellä on. Onko sitä?

– Me elämme isoa ja konkreettista ympäristön kriisiytymisen hetkeä, kestämätöntä tilaa. Asia on tiedostettu jo pitkään, mutta se ei ole aiemmin juurikaan näkynyt taiteessa, Visa Suonpää sanoo.

Nyt näkyy. Moni Suonpään ja Söderlundin kollega on ryhtynyt 2010-luvulla käsittelemään ekologista kriisiä. Taidemuseoissa ja gallerioissa on yhä useammin näyttelyitä, joissa pohditaan syitä siihen, miksi ilmasto lämpenee. Miksi meret täyttyvät muovista ja lajit kuolevat sukupuuttoon?

– Se, että yhä useampi taiteilija ottaa ympäristöaiheita käsittelyyn, on hyvä asia. Sitä kautta asiat valtavirtaistuvat, tulevat tutuiksi ja keskustelu vuotaa joka puolelle, Suonpää sanoo

.

– Se, että keskustelu laajenee ja yhä useammat kokevat ympäristöasiat polttavan tärkeinä, on ollut jo pitkään tulollaan. Hyvä että se alkaa vihdoin realisoitua, Visa Suonpää (oik.) sanoo. Taiteilijaryhmään kuuluu myös Patrik Söderlund (vas.). Mikko Koski / Yle

IC-98 ravistaa ihmisen valta-asemaa

IC-98 tekee taidetta, joka kysyy, mikä on ihmisen asema suhteessa muihin olioihin ja eliöihin: onko ihminen kaiken keskus, joka saa käyttää muita loputtomana resurssinaan vai voisiko ihmisen suhde muihin elollisiin olla jotain muuta.

– Meillä ei ole paljon aikaa. Maailma on hyvin rajallinen. Me länsimaissa elämme tavalla, joka ei ole mahdollista muille, koska maailma ei kestä nykyistä kulutusta, Suonpää sanoo.

Suonpään mielestä taiteilijan tehtävä on esittää isoja ja vaikeita kysymyksiä. Ja sitä ryhmä tekee. IC-98 tunnetaan erityisesti mustavalkoisista piirrosanimaatioista. Ne ovat dystopioita, kuvia siitä, miltä tulevaisuus pahimillaan näyttää.

Ihmisen näkökulmasta ei hyvältä vaikuta. Homo sapiensia ei IC-98:n teoksissa enää ole ja syy löytyy peilistä. Ihminen on heiluttanut ekosysteemien tasapainoa kohtalokkaalla tavalla.

"Me ihmiset olemme vain yksi laji"

Venetsian biennaalissa nähtiin vuonna 2015 IC-98:n animaatio Tunnit, ajat, iäisyydet. Siinä vuodet vaihtuivat, elämää kuoli ja syntyi uudelleen. Ihmistä ei enää ollut.

– Sitä pidetään itsestäänselvänä, että ihminen on luomakunnan herra. Me poistamme ihmisen, ja tarina näyttäytyy aivan toisenlaisena. Silloin huomataan, että okei, ihmistä ei ole, mutta taustalla tapahtuu koko ajan kaikkea, Söderlund sanoo.

Söderlundin mukaan tärkeintä on osoittaa meille, että maailma pärjää myös ilman ihmistä. Mutta eikö se ole lohduton ajatus?

– Emme me halua ajatella sitä synkkänä asiana, vaan uutena mahdollisuutena. Lajeja tulee ja menee. Puhutaan jatkuvista sukupuutoista, Suonpää sanoo.

Suonpää muistuttaa, että luonnonhistorian perspektiivissä ihmisen aika on ollut todella lyhyt.

– Me ihmiset olemme vain yksi laji. Ihminen on selviytynyt voittajana, mutta aivan hyvin asiat olisivat voineet mennä toisin, hän sanoo.

IC-98:n piirrosanimaatio Nekropolis oli esillä Ruotsissa Göteborgissa vuonna 2016. Teoksessa ihmistä ei enää ole, mutta ihmisen aiheuttamat ongelmat, saasteet, muovi ja sulava jäätikkö pysyvät. IC-98

Ihmiseltä pääsy kielletty seuraavat 1 000 vuotta

Ryhmä esittää kysymyksiään myös hyvin konkreettisella tavalla. Pari vuotta sitten IC-98 osti autiotalon, aitasi sen ja sulki tilan ihmisiltä tuhanneksi vuodeksi. Teoksen nimeksi tuli Khronoksen talo.

– Ideana on katsoa, mitä tapahtuu paikassa, johon ihminen ei vaikuta ja jota ihminen ei omista eikä hyötykäytä, Patrik Söderlund kertoo.

Khronoksen talon virtuaaliversio tulee esille toukokuun lopussa avautuvaan IC-98:n näyttelyyn Helsingin Taidehallissa. Näyttelykävijä voi VR-laseilla katsoa, miltä talossa näyttää.

– Meidän pitäisi ajatella maata ja luontoa uudella tavalla: ei resurssina, eikä automaattisesti ihmisen omaisuutena. Jokainen maapala sisältää todella suuren määrän eliöitä, joilla on itseisarvo ihmisestä riippumatta, Söderlund kuvailee teoksen ideaa.

Taiteilijaduo toteutti Khronoksen talon raumalaisen Lönnströmin taidemuseon 100 000 euron rahoituksella.

IC-98:n piirrosanimaatiossa Abendland: Tunnit, ajat, iäisyydet ihmistä ei enää ole. Vain hedelmäpuu huojuu rämeellä. Teos oli esillä Venetsian biennaalissa vuonna 2015 ja Sundancen elokuvajuhlilla vuonna 2016. IC-98

Pappi siunaa kuollutta lihaa marketissa

Ympäristökriisi ja ihmisen rooli sen aiheuttajana on noussut esiin myös näyttämötaiteissa. Helsinkiläisessä teatteri Viiruksessa pyörii toukokuun toiselle viikolle asti Pipsa Longan kirjoittama Den Andra Naturen (Toinen luonto). Siinä pappi siunaa kuollutta lihaa marketin pakastealtaalla. Den Andra Naturen pohtii muun muassa, millä perustein ihminen syö eläintä.

Seuraa myös näitä taiteilijoita ja ryhmiä Terike Haapoja ja Laura Gustafsson: Haapoja on tehnyt pitkään ympäristöaiheisia teoksia. Yhdessä kirjailija Laura Gustafssonin kanssa he ovat toteuttaneet Toisen historia -projektia, johon kuuluu myös Epäihmisyyden museo. Se pohtii eläimellistämistä sorron alkupisteenä. Alma Heikkilä: Haastaa vallitsevaa ihmiskuvaa sekä ihmisen suhdetta toisiin lajeihin. Tekee yhteyksiä luovaa, “ekosysteemistä” maalausta. Tutkii muun muassa ihmiskehon suhteita muihin eliöihin. On kiinnostunut mikrobiologiasta ja eläinten älyllisyydestä. Tuomas A. Laitinen: Sydneyn biennaalissa on parhaillaan esillä Dossier of Osmosis, joka “elää” tilassa. Teoksessa on kuparisulfaattia, hiivoja ja merilevää, jotka reagoivat keskenään ja luovat eräänlaisen ekosyysteemin. Laitista kiinnosta ekologia ja ei-inhimillinen toimijuus. Mustarinda: Vuonna 2009 perustettuun seuraan kuuluu taiteilijoita ja tutkijoita, jotka pyrkivät edistämään yhteiskunnan "ekologista jälleenrakennusta” sekä kulttuurin ja luonnon monimuotoisuutta. Yhdistää taidetta ja tiedettä. Frontiers in Retreat: Viisivuotinen nykytaideprojekti, joka on keskittynyt ekologisiin kysymyksiin ja tuonut yhteen taiteilijoita ja tutkijoita Euroopan reuna-alueilta. Tavoitteena on ollut ylittää valtioiden, taiteen ja tieteen rajoja. Päättyi huhtikuun lopussa.

Esitys siirtää syötäväksi määritellyn rajaa ovelasti. Se kysyy muun muassa, saako oman rakkaan hevosen syödä, kun se kuolee vai pitääkö sille järjestää hautajaiset.

– Minua kiinnostaa ekofeministinen ja syväekologinen ajattelu, jossa yritetään käsittää, millainen ihmisen osa voisi olla, missä meidän vastuumme ja valtamme rajat kulkevat, Lonka sanoo.

Lonka kyseenalaistaa sitä, missä määrin ihminen saa käyttää muita lajeja hyväkseen, missä menevät kohtuullisuuden ja tarpeen rajat.

– Jossain vaiheessa raja tulee vastaan, eikä hyväksikäyttö ole enää moraalisesti perusteltavissa. Näyttämö on yksi paikka neuvotella siitä, mikä on oikein, Lonka sanoo.

– Ihmiskeskeisen maailmankuvan vakava seuraus ovat ekologiset kriisit, joiden kanssa me kamppailemme. Kysymys on meidän ja muiden lajien tulevaisuudesta, sanoo ohjaaja Anni Klein. Jari Kovalainen / Yle

Mihin valta-asemamme perustuu?

Esityksen on ohjannut Anni Klein. Hänen mielestään on filosofisesti kiinnostavaa, että ihmisellä on ollut tarve rakentaa syvä raja itsensä ja muiden eläinten väliin.

– Sen huomaa jo siitä, että sana eläin kattaa satoja miljoonia lajeja, kun sana ihminen tarkoittaa vain yhtä homo sapiens -lajiketta. Miksi tähän kohtaan on haluttu luoda niin perustava eronteko? Miten sitä perustellaan, Klein kysyy.

Ohjaaja muistuttaa, että viimeisten vuosikymmenten aikana on tehty paljon tieteellistä tutkimusta, joka on todistanut, että eläinten kognitiiviset kyvyt ovat suuremmat kuin mitä on aiemmin kuviteltu.

– Myös eläimet ovat tuntevia, kokevia ja aistivia olentoja siinä missä ihmisetkin. Miten me voimme perustella vallankäyttöämme, ylemmyyttämme ja hierarkian huipulla olemista, Klein pohtii.

Den Andra Naturen -esityksessä käsitellään ihmisen suhdetta eläimeen ja pohditaan muun muassa, voiko rakkaan lemmikin syödä. Kuvassa näyttelijät Maria Ahlroth (vas.) ja Iida Kuningas. Mark Niskanen

Tiede välittää tietoa, mutta taide herättää empatiaa

Mutta mitä Den Andra Naturen -esitys haluaa sanoa? Kleinin mielestä taide ei toimi suoraviivaisesti. Taiteessa voi kysyä kysymyksiä, teokset voivat herättää tunteita tai ajatuksia.

– Hyvä taide operoi kokemuksellisuuden, ristiriitojen ja hämmentävien tunteiden alueella. Tiede välittää tietoa, mutta taiteen etu on, että se voi herättää empatiaa sellaisiakin asioita tai olentoja kohtaan, joita kohtaan emme ole ajatelleet voivamme tuntea myötätuntoa.

Moni pitää humanismia ja sen ihmiskeskeistä maailmankuvaa ympäristökriisin syynä. Juuri siksi ihmisen suvereniteetin kyseenalaistava posthumanismi on nousussa. Klein muistuttaa, että itse asiassa taide on yksi niistä tahoista, joka on ollut siivittämässä sekä humanismia että posthumanismia lentoon.

– Ennen humanismin syntyä kirjallisuudessa alettiin puhua köyhistä ja lukeva älymystö tuli tietoiseksi siitä, että köyhätkin ovat ihmisiä. Tänä päivänä kuvataiteilijat, kirjailijat ja tetterintekijät ovat olleet mukana vauhdittamassa posthumanistista, ihmiskeskeisyyttä purkavaa keskustelua ennen kuin asiaa on osattu ottaa vakavasti tieteissä.

IC-98:n teoksessa Arkhipelagos (Navigating the Tides of Time) vesi on vallannut maan ja eloonjääneet yrittävät navigoida säiden armoilla. Piirrosanimaatio on vuodelta 2013. IC-98

Taide ei silti ole ohjelmanjulistus

Taiteella on siis selvästi vaikutusvaltaa. Mikä on se asia, joka seuraavaksi pitäisi asettaa luupin alle? Mistä sellaisesta pitäisi puhua, josta ei vielä ole älytty puhua? Kysytään asiaa IC-98:lta.

– Toivon, että minut yllätettäisiin, että nuorempi sukupolvi tekee jotain, mikä on minulle vierasta. Se, että tulee uusia näkökulmia, on tärkeintä. Taide ei kuitenkaan saa olla liian ohjelmallista. Siinä pitää olla fantasian näkökulma mukana, Patrik Söderlund sanoo.

Juttua varten on haastateltu myös Hiapin kuraattori Jenni Nurmenniemeä ja Framen ohjelmajohtaja Taru Elfvingiä sekä taidehistorioitsija-kuvataidekriitikko Lars Saarta ja galleristi, kuraattori, kriitikko Veikko Halmetojaa.