Laivojen purkamisesta havitellaan Suomelle uutta tulonlähdettä. Naantalissa selvitetään toiminnan kannattavuutta ja tavoitteena on saada Turun korjaustelakka EU:n virallisesti hyväksymäksi aluspurkamoksi.

Laivoja on kuitenkin purettu ennenkin samoissa maisemissa. Usean aluksen viimeinen matka suuntasi Naantaliin romutettavaksi kolmisenkymmentä vuotta sitten. Tuolloin moni asia oli toisin kuin nykyään.

Lekaa ja rautakankea – pulinat pois

Armeijaan pääsyä odotellut Timo Sormunen oli purkutöissä 1980-luvun lopulla. Samoihin hommiin hän palasi armeijan harmaista päästyäänkin, mutta vain lyhyeksi aikaa.

Sormunen muistelee, että töitä haettiin suoraan portilta keikkaluonteisesti. Laivojen sisustuksia purkivat nuoret miehet, jotka vaihtuivat melko tiuhaan. Varsinaiset laivojen runkoja paloitelleet polttoleikkaajat olivat pitkän linjan tekijöitä.

Se oli semmost ja tämmöst. Raimo Peltomaa

Kaikki palava materiaali piti poistaa laivoista käsipelillä ennen kuin polttoleikkaajat alkoivat viipaloida runkoa palasiksi. Sisustusten purkaminen oli vauhdikasta puuhaa.

– Urakkapalkallahan sitä tehtiin, nuori mies jaksaa. Annettiin leka, kirves ja sorkkarauta käteen, kaikki vaan paskaksi ja puutavaralavalle. Mitä vaan irti saa, ei silloin edes lajiteltu mitään.

Samaa sanoo töitä johtanut Raimo Peltomaa, jonka alihankintafirma vastasi sisustusten purkamisesta.

– Se oli raakaa touhua, lekaa ja rautakankea. Siinä ei mikään heiveröinen kaveri pärjännyt, voimaa tarvittiin pirusti ja vähän puheita, naurahtaa Peltomaa.

Suojaimia käytettiin, jos käytettiin

Vanhojen laivojen rakenteissa saattoi piillä mitä vain, mutta työturvallisuusasiat eivät olleet aivan nykyisellä tolalla. Asenteista puhumattakaan.

– Se oli semmost ja tämmöst. Kyllä siellä purettiin asbestia, vähän jotain hengityssuojia käytettiin, jos käytettiin. Tissiliiveiksi niitä sanottiin, se riitti. Määräyksiä kyllä noudatettiin, mutta ne olivat erilaisia kuin tänä päivänä, toteaa Raimo Peltomaa.

Timo Sormunen kuitenkin muistelee, että purkutöihin ei saanut mennä, jos asbestia havaittiin.

– Jos oli puhtaasti asbestia oleva putki, ei saanut mennä koskemaan. Mutta itsekin olin nuori heppu silloin enkä sen aikaisista työturvallisuusmääräyksistä muista, mutta ei silloin vielä hirveästi asbestista edes tiedetty, sanoo Sormunen.

Hurjaa keikkumista metallisateessa

Vielä vaarallisempia olivat varsinaiset laivanrunkojen purkutyöt.

Matti Rinne

Matti Rinne toimi samoihin aikoihin Naantalin satamassa tullivirkailijana. Rinne pääsi työnsä puolesta usein seuraamaan purkuhommia. Hän muistelee touhun olleen hurjannäköistä, kun raskaita metallilevyjä polttoleikattiin.

Rinne kuvailee, kuinka miehiä saattoi työskennellä monella kannella yhtä aikaa, ja leikkauskohta oli alaspäin suureneva kartio – kuin pyramidi.

– He leikkasivat omaa lattiaansa siirtyen koko ajan taaksepäin. Ylhäällä leikattiin pienempää aukkoa ja alhaalla isompaa, ja raskaita metallinkappaleita putoili laivan pohjalle miesten päiden editse, muistelee Rinne.

Eihän työnjohtokaan ehtinyt joka paikkaan kun ukot urakalla painoivat. Timo Sormunen

Myös Timo Sormunen arvelee, että touhu ei täyttäisi nykyisiä työsuojelumääräyksiä.

– Kun näitä isoja laivan lohkoja nostettiin kuivalle maalle, niin ei sinne mitään sen kummempia putoamissuojauksia rakennettu. Siellähän jätkät keikkuivat kuka minkäkin varassa.

Matti Rinne toteaa, että tapaturmia sattui runkojen purkutöissä. Saman vahvistaa Raimo Peltomaa, mutta sisustusten purkamisesta selvittiin vahingoitta.

Turvavälineet tienestien tiellä

Polttoleikatessa syntyi myös vaarallisia kaasuja. Tuolloin parikymppisen Timo Sormusen silmiin ”ikälopuilta” vaikuttaneet kollegat olivat tottuneet tietynlaiseen tekemisen tapaan.

– Kyllähän äijät köhisivät. Voi kuvitella, mikä käry lähtee, kun polttoleikataan, ja laivassa oli varmasti siihen aikaan myrkkymaalia ihan järkyttävät määrät. Vanhat jäärät eivät ottaneet selkäänsä mitään happisäiliöitä, jotka varmasti olisi pahimmissa paikoissa pitänyt olla. Perinteisellä naamamaskilla vetivät.

Sormunen muistelee, että polttoleikkaajien veren lyijyarvoja seurattiin säännöllisesti. Jos arvot olivat liian korkeat, joutui sairaslomalle.

– Aika hurjaltahan se kuulostaa nykypäivänä. Mutta eihän työnjohtokaan ehtinyt joka paikkaan, kun ukot urakalla painoivat. Vanhimmilla oli mielessä, että jos meinasi palkoille päästä, niin kaikki letkut olivat vain tiellä, hymähtää Sormunen.

Parhaimmillaan miehistö oli jättänyt laivan niin, että siellä oli safkat vielä keittiössä. Timo Sormunen

Jos olivat työturvallisuusasiat 1980-luvulla toisella tolalla kuin nykyisin, ei ympäristötietouskaan ollut kovin kummoisessa kuosissa.

– Maailma oli ihan oikeasti toisenlainen silloin! Varmasti telakalta lorahteli tankeista jämiä maaperään ja mereenkin holahteli jonkun verran öljyjä. Ja taivaalle nousi melkoista höyryä, kun myrkkymaalattua laivaa polttoleikattiin, tuumaa Timo Sormunen.

Hän kuitenkin muistuttaa, että arvokkaalle metalliromulle olisi ollut muitakin ottajia. Purettavien laivojen ostamisesta kilpailivat tahot, joiden toiminta oli vielä suoraviivaisempaa.

– Ukkojen kesken puhuttiin, että etelän merillä paatit vaan hinattiin vähän pidemmälle rannasta ja tuikattiin tuleen. Polttoaineet ja muut toki otettiin talteen, mutta sisukset poltettiin pois ja sitten pantiin laiva palasiksi. Oli se toki edullisempaa kuin maksaa 10–15 äijälle sisusten purkamisesta.

Miehistö haihtui, juomat jäivät

Laivoja tuli Naantaliin purettavaksi kaukaisempienkin merten takaa.

Timo Sormusen mieleen ovat jääneet etenkin neuvostoliittolaiset alukset, jotka saattoivat olla hyvin huonokuntoisia. Tullissa työskennellyt Matti Rinne puolestaan kertoo, että Naantalissa purettiin myös vieraan vallan sukellusveneitä.

Veteraanien viimeinen kohtaaminen. Naantalissa purettiin myös sukellusveneitä. Matti Rinne

Toisinaan purkajat tulivat kuin aavelaivaan, jonka miehistö oli haihtunut ilmaan. Sormusen mukaan näki helpolla, milloin työvelvoite oli päättynyt laivan myyntiin.

– Parhaimmillaan miehistö oli jättänyt laivan niin, että siellä oli safkat vielä keittiössä. Jossain oli vielä ruoat hellalla, sen verran nopea oli lähtö ollut.

Purkuporukka saattoi tehdä laivoista yllättäviäkin löytöjä, jonka arvotavaraa lukuun ottamatta löytäjä sai pitää.

– Kyllähän sieltä jokainen otti drinkkilaseja, viinilaseja, astiastoja, veitsiä ja haarukoita… Mitä nyt poikamiehet boksiinsa tarvitsevat!

Hyvällä tuurilla poikamies saattoi löytää laseihin täytettäkin, nauraa Timo Sormunen.

– Seinän välistä saattoi löytyä jemmapullo. Miehistö kun vaihtuu satamissa, niin ei välttämättä muista, jos jää pullo jemmaan. Kyllä minäkin monta viskipulloa otin talteen. Ihan korkkaamattomiakin pulloja, ja tupakkaa tupakkimiehille.