Skottitutkija tyrmistyi näkyä ja hajua Helsingin kadulla: ”Voimme oppia, kuinka asioita ei kannata tehdä”

Suomi on niittänyt ulkomailla mainetta yhtenä maailman tasa-arvoisimmista ja koulutusjärjestelmältään edistyksellisimmistä valtioista, eikä suotta.

Monilla mittareilla tarkasteltuna Suomella pyyhkii hyvin. Suomi lukeutuu maailman vakaimpien ja vauraimpien valtioiden joukkoon ja suomalaiset ovat luku- ja kirjoitustaitoisinta kansaa koko maailmassa.

Suomen koulutusjärjestelmä on vertailuissa rankattu toistuvasti maailman parhaiden joukkoon ja kansainvälisissä onnellisuusvertailuissa Suomi on osoittautunut yhdeksi parhaista valtioista elää.

Suomea ja muita Pohjoismaita on maailmalla tavattu pitää vertailukohtana pohdittaessa sitä, kuinka asiat pitäisi hoitaa paremmin. Pohjoismaista hyvinvointivaltiomallia on tarkasteltu myös itsenäistymishaaveita elättelevässä Skotlannissa.

Esimerkiksi ensi vuoden alusta lähtien Skotlanti alkaa jakaa syntyneiden vauvojen vanhemmille äitiyspakkauksia - aivan kuten Suomessa on tehty jo 80 vuoden ajan.

Glasgown yliopiston tohtorikoulutettava Mary Anne MacLeod on kuitenkin tuoreessa blogikirjoituksessaan varoittanut kopioimasta Suomen mallia aivan sellaisenaan.

” Tässä tapauksessa voimme oppia, kuinka asioita ei kannata tehdä.

Köyhyyden vastaista työtä tekevässä Poverty Alliance -järjestössä tutkijana työskentelevä MacLeod kertoo viimeisimmällä Suomen-matkallaan kiinnittäneensä huomiota maailmalla vähemmän tunnettuun Suomi-ilmiöön - pitkiin leipäjonoihin.

– Helsinkiläisen leipäjonon näky ja haju saivat minut muistelemaan kokemuksiani Lesbokselta viime vuonna. Vapaaehtoisia ohjaamassa pitkää jonoa ihmisiä saamaan pienen määrän lahjoitettua ruokaa – näky pakolaisleiriltä Helsingin kaduilla, MacLeod kirjoittaa blogissaan.

Tutkija kertoo leipäjonojen ilmestyneen Suomeen parikymmentä vuotta sitten 1990-luvun laman vietyä monilta työpaikat. Inhimillisen hädän ollessa suuri, kirkolliset toimijat alkoivat jakaa ruoka-apua suomalaisille samaan malliin kuin monissa Euroopan valtioissa noihin aikoihin tehtiin. Ruoka-apu oli tarkoitettu väliaikaiseksi keinoksi hädänalaisten välittömien tarpeiden tyydyttämiseksi tilanteessa, jossa valtio ei pystynyt tarjoamaan riittävästi tukea. Väliaikaisesta muodostui kuitekin pysyvä järjestely.

– Huolimatta taloudellisen kasvun jaksoista 1990-luvun suuren laman jälkeen, Suomen leipäjonot ovat säilyneet. Pitkistä leipäjonoista on tullut hyväksytty osa Helsingin arkea, MacLeod kirjoittaa.

Vaikka leipäjonot suomalaiseen katukuvaan rantautussaan aiheuttivat runsaasti ärtymystä, MacLeod kertoo ratkaisujen etsimisen ongelmaan vähitellen hävinneen.

” Helsinkiläisen leipäjonon näky ja haju saivat minut muistelemaan kokemuksiani Lesbokselta viime vuonna. Vapaaehtoisia ohjaamassa pitkää jonoa ihmisiä saamaan pienen määrän lahjoitettua ruokaa – näky pakolaisleiriltä Helsingin kaduilla.

– Sosiaalipolitiikkansa osalta erittäin laajalti arvostetussa Suomessa on kritiikittömästi hyväksytty, että ruoka-apu on tullut jäädäkseen.

Viimeisimmän Suomen-vierailunsa aikana MacLeod kertoo keskustelleensa monien sellaisten henkilöiden kanssa, jotka ovat olleet rakentamassa ruoka-apujärjestelmää Suomeen. MacLeodin moni heistä nosti esille sen, että kerran lanseerattua avustusjärjestelmää on vaikea purkaa, eikä tilannetta ole helpottanut hyvinvointivaltiomallin ajoittain kokema vastatuuli.

– Tärkeitä oppeja voidaan omaksua sellaisilta valtioilta kuin Suomi, jota jo vaikutamme jäljittelevän. Tässä tapauksessa voimme oppia, kuinka asioita ei kannata tehdä, MacLeod päättää blogikirjoituksensa.