Säästäminen ei kiinnosta, kun valtio voi leikata rahoitusta – vuoden lopussa tuhlataan ilman järkevää käyttökohdettakin.

Maakuntauudistukseen liittyy yhä useita avoimia kysymyksiä. Yksi tärkeimmistä on maakuntien rahoitus.

Tällä hetkellä näyttää siltä, että maakunnille ei tule verotusoikeutta. Myös niiden lainanottoa rajoitetaan eli maakunnista näyttäisi tulevan eräänlaisia valtion rahoittamia virastoja.

Miten tällaisten virastojen rahoitus kannattaisi järjestää?

Yksi vaihtoehto on ”käytä rahat tai menetät ne” -tyyppinen sääntö yhdistettynä tiukkaan budjettikuriin. Maakunnalla olisi käytettävissä tietty summa vuodessa ilman mahdollisuutta lisärahoitukseen rahojen loppuessa tai yli jäävien rahojen siirtoon seuraavalle budjettikaudelle.

Sääntö kuulostaa jämäkältä taloudenpidolta, mutta siihen liittyy joitakin ongelmia.

Ensimmäinen on se, että budjettikauden alussa rahankäytön kanssa täytyy olla varovainen. Menoja on säännösteltävä, koska kauden lopussa voi ilmetä yllättäviä menoja, joihin täytyy varautua. Tämä voi johtaa liialliseen säästäväisyyteen ja palvelujen heikkenemiseen budjettikauden alussa.

Toinen ongelma on se, että maakunnalla ei ole juurikaan kannustimia tehostaa toimintaansa eikä ainakaan säästää rahaa. Raha tulee valtiolta eli suurelta osin muiden maakuntien veronmaksajilta.

Jos maakunta joutuu palauttamaan käyttämättä jäävät rahat, tai jos pelkona on, että valtio leikkaa rahoitusta tulevaisuudessa juuri säästäväisyyteen vedoten, sen kannattaa tietenkin käyttää rahat. Näin on, vaikka käyttökohteiden järkevyys olisi kyseenalainen.

Säästäminen ei ole uudelleenvalintaan tähtäävien poliitikkojen intresseissä. Ilman paikallista veroinstrumenttia maakuntapoliitikoilla ei ole keinoja palauttaa säästyneitä rahoja maakuntansa äänestäjille. Ääniä tuskin saa ilmoittamalla, että emme käyttäneet rahoja palvelujen parantamiseen, vaan annoimme ne takaisin valtiolle.

Budjettikauden alussa siis kitsastellaan, vaikka järkeviä rahankäyttökohteita olisi. Vastaavasti kauden lopussa rahat käytetään kohteiden järkevyydestä riippumatta.

Ongelmia voitaisiin lieventää antamalla maakunnille verotusoikeus.

Hiljattain American Economic Review -julkaisussa ilmestyneen tutkimuksen mukaan tämä on aito ongelma.

Jeffrey B. Liebmanin ja Neale Mahoheyn tutkimuksen mukaan Yhdysvaltain liittovaltion virastoissa vuoden viimeisellä viikolla käytetään 8,7 prosenttia koko vuoden ostopalvelumenoista. Tämä on viisi kertaa vuoden muiden viikkojen keskiarvo.

Ongelma on kavala, koska myös budjettikurin löystyminen voi johtaa epäoptimaaliseen rahankäyttöön. Valtion voi olla vaikeaa sitoutua budjettikuriin, koska maakuntien lakisääteiset tehtävät on hoidettava koko vuoden ajan.

Mitä tapahtuisi, jos maakunnan rahat loppuisivat marraskuussa, mutta joulukuussakin pitäisi hoitaa sote-palvelut?

Vaikka budjettikurin löystyminen vähentäisi alkuvuoden kitsasteluun liittyviä ongelmia, sen ilmeisenä vaarana on, että maakunnat käyttäisivät liikaa rahaa, koska ne voisivat sälyttää osan menoistaan muiden maakuntien asukkaiden maksettaviksi.

Ongelmia voitaisiin lieventää antamalla maakunnille verotusoikeus, jolloin äänestäjät tuntisivat kukkarossaan maakunnan tuhlailun.

Palveluiden tehokkaampi järjestäminen johtaisi alempiin veroihin tai parempiin palveluihin, jos äänestäjät palkitsevat ne poliitikot, jotka tässä onnistuvat.

Nouseeko verotus liian korkeaksi?

Yleinen pelko on, että maakuntatason tulovero johtaisi liian korkeaan verotukseen.

Jos eri hallinnontasot eivät ota huomioon toistensa veropäätöksiä, ansiotulojen verotus voi nousta liian ankaraksi työn tarjontakannustimia ajatellen.

Huoli on todellinen, mutta on silti epätodennäköistä, että järkevä maakuntatason veroaste on nolla.

Mallia voisi ottaa kuntien rahoituksesta, joka perustuu sekä omiin verotuloihin ja maksuihin että valtionosuuksiin. Valtionosuudet kattavat vain noin viidenneksen kuntien kokonaistuloista.

Jos kunta haluaa parantaa palveluidensa laatua, se kerää rahat kunnan äänestäjiltä.

Tehostumisesta koituvat säästöt se voi puolestaan kohdentaa kuntalaisille veroja alentamalla.

Vastaavanlainen rahoitusmalli tuottaisi maakunnille paremmat kannustimet ja samalla vähentäisi liian korkean verotuksen ongelmaa.

Kirjoittaja Tuukka Saarimaa on johtava tutkija Valtion taloudellisessa tutkimuskeskuksessa.