Kun vanhuusvuodet lähestyvät ja muiden varaan joutuminen on edessä, ikääntyvä homoseksuaalinen tai transsukupuolinen joutuu kysymään vielä kerran kysymyksen "Hyväksytäänkö minut hoitolaitoksessa sellaisena kuin olen?"

Kauniina alkukesän päivänä Risto istahtaa Turun Ruissalossa puistikon portaille Marjukka Irnin kuvattavaksi. Kuva on tulossa Helsingin Muu-galleriassa avattavaan Kaikki sateenkaaren värit näkyväksi (siirryt toiseen palveluun) -näyttelyyn.

Risto halusi antaa kasvot ikääntyvälle homoseksuaalille. Hän kertoo tehneensä sen siksi, että toivoo ihmisten tulevan rohkeammin esille pelkojen ja epävarmuuksiensa kanssa.

Risto ei ole yksin, siitä hän on varma. Moni ikääntyvä sateenkaariväestöön kuuluva homoseksuaali tai transsukupuolinen miettii, mitä tulevaisuus tuo tullessaan. Mitä tapahtuu, kun ei enää pärjää omillaan ja joutuu toisten huolenpidon varaan?

– Ollaan tuttavien kanssa juteltu, että olisi ihanaa, kun olisi sellainen turvallinen hoitolaitos, jossa osataan hoitaa meitä myös silloin, kun me ei enää itse ymmärretä yhtään mitään, Risto miettii.

Nyt 66-vuotiaana Risto sanoo itse hyväksyneensä homoseksuaalisuutensa täysin.

– Minusta se on ihana asia. Se vaan on, eikä siitä parane, koska se ei ole sairaus.

Miesten piirtäminen ei ollut rikos

On kuitenkin ollut myös aika, jolloin Risto on ajatellut olevansa täysin yksin: 50-luvulla koulupoikana, jolloin ymmärrykseen hiipi tunne, että kaikki ei ole kohdallaan.

Kun kysyn Ristolta, miltä tuntui, kun huomasi olevansa ainutlaatuinen, Risto kiirehtii korjaamaan: ei ainutlaatuinen vaan poikkeava, viallinen.

– Asialla ei ollut edes nimeä. Nuoruudessani homoseksuaalisuus oli niin suuri tabu, ettei siitä voinut puhua.

Silti muutkin huomasivat Riston olevan erilainen, koulussa häntä nimiteltiin tyttöpojaksi.

Tukholmassa kohtasin muita homoseksuaaleja ensimmäistä kertaa. Menin sinne heteroystävieni kanssa. Olin niin nuori, etten päässyt esimerkiksi mihinkään ravintolaan sisälle, mutta minulle riitti, kun sain katsella muita kaltaisiani

Nuori poika Risto tykkäsi piirtämisestä.

– Muistan piirrelleeni aina miehiä, se ei ollut rikos. Homoseksuaalisuus sen sijaan oli vielä tuolloin rikos. Ajattelin siis olevani täysin sairas. Sitten joskus myöhemmin luin kirjoista, että tämä voikin olla normaalia, se oli tavallaan suuri järkytys.

Homoseksuaalisuus poistui Suomessa rikosluettelosta vuonna 1971 ja vasta vuonna 1981 se lähti tautiluokituksesta.

– Näiltä ajoilta on jäänyt pelko siitä, ettei hyväksytä. Pelko on elinikäinen.

Tukholmaan koska siellä "kaikki" olivat homoja

60-luvulla 15–16-vuotiaana Risto päätti lähteä Tukholmaan, koska oli lukenut jostakin, että siellä kaikki ovat homoja. Homoseksuaalisuus oli poistettu Ruotsissa rikoslaista jo 40-luvulla, mutta vaikka sen myötä kaikista ei homoja ollutkaan tullut, toiminta oli avoimempaa.

– Tukholmassa kohtasin muita homoseksuaaleja ensimmäistä kertaa. Menin sinne heteroystävieni kanssa. Olin niin nuori, etten päässyt esimerkiksi mihinkään ravintolaan sisälle, mutta minulle riitti, kun sain katsella muita kaltaisiani. Ajattelin, että täällä saa olla ihan sitä mitä on. Se oli valtava tunne, Risto muistelee.

Tukholmassa vierailun jälkeen Riston elämästä kului kaapissa kuitenkin vielä yli 20 vuotta. 80-luvulla Risto muistelee kiertäneensä monta monituista kertaa ympäri sitä korttelia, jossa sijaitsi Helsingin ensimmäinen homoravintola, Gay Gambrini.

– Pelkäsin mennä sisään. Pelkäsin sitä, että joku tulee iskemään. Pelkäsin ihan kaikkea. Kaikkea sellaista, joka oli ollut kiellettyä, Risto muistelee.

90-luvun alussa Risto kuitenkin rakastui tulisesti ja päätti muuttaa kumppaninsa kanssa saman katon alle. Silloin oli pakko kertoa asiasta omalle perheelle.

– Sen koko asian auki repiminen oli aluksi hirvittävän raskasta, vaikka periaatteessa homouteni oli jo ollut perheeni tiedossa. Siihen aikaan asioista vaan ei puhuttu, ei saanut puhua.

Nuorisojoukko tuli kohti käsissään rikottuja pulloja

Yhtä iloista tanssahtelua ei elämä sateenkaaren alla ole ollut kaapista tulon jälkeen. Vielä 90-luvun lopussa, kun Risto käveli käsi kädessä kadulla partnerinsa kanssa, kimppuun syöksyi nuorisojoukko käsissään rikottuja pulloja.

– No pääsimme pakenemaan ja poliisit tulivat paikalle, ne olivat niitä aikoja, noista ajoista onneksi asiat ovat muuttuneet paljon.

Riston mukaan 2010-luvulla avoimuus ja rohkeus kehdata olla juuri sitä, mitä on, alkoi selkeästi lisääntyä Suomessa. Pääkaupungin gay pride -paraatiin on viime vuosina osallistunut 25 000 – 30 000 ihmistä ja paraateja on ryhdytty järjestämään myös muualla Suomessa. Jopa piskuisen Kangasniemen paraati Etelä-Savossa keräsi viime kesänä pari sataa osanottajaa.

– Se, että paraateissa on nykyisin mukana hyvin paljon sateenkaariväestön ulkopuolelta ihmisiä tukemassa meitä tuntuu hyvältä. Se, että hyväksytään ja tullaan hyväksytyksi, siitä marsseissa on kyse.

– Mutta kun vanhuus lähestyy, pelon hyväksymättömyydestä ja ulkopuolisuudesta joutuu kohtaamaan jälleen. Onko vanhainkodeissa ihmisiä ja osaavaa henkilökuntaa, jotka ymmärtävät mistä sateenkaarivanhuudessa on kyse?

En toivo mitään erillisiä vanhainkoteja tai palvelutaloja pelkästään homoille tai transihmisille. Ei niin, että olisimme siellä jossakin eristyksissä vanhoina homoina, joita sitten käytäisiin töllistelemässä

Risto on päättänyt, että pelkkä asian vatvominen ei riitä ja ryhtynyt vanhuspalveluiden kokemuskouluttajaksi Setan Yhdenvertainen vanhuus –projektissa. (siirryt toiseen palveluun) Kokemuskouluttaja kertoo siitä, minkälaisia palveluita sateenkaariväestö odottaa vanhuspalveuista saavansa.

– Olen käynyt pitämässä noin 400:lle vanhustyön ammattilaiselle kokemuskouluttajainfoja. Palaute on ollut loistavaa. Yksi palaute oli tosi suora: "En hyväksy homoutta, mutta on silti hyvä, että kuulin tästä", Risto kertoo.

En toivo erillisiä vanhainkoteja

Suurimmalla osalla Riston ikäluokan homoseksuaaleista tai transsukupuolisista osa siteistä läheisiin, sukulaisiin tai ystäviin on mennyt rikki, hän uskoo. Ne jotka ovat tienneet olevansa homoseksuaaleja, kun se oli vielä rikos tai sairaus, pelkäävät hänen mielestään usein yhä siihen liittyvää leimautumista.

– Stigma on jäänyt päälle omaan päähän, vaikka tietääkin, ettei tämä ole mitään sairautta. Kun sitten edessä on vanhuspalveluiden varaan joutuminen, pitää taas kysyä itseltään, joutuuko tässä vielä uudelleen kaappiin? Sitä alkaa ikään kuin itse tehdä itselleen ohjeita, että toimihan näin tai näin, jospa erilaisuutta ei sitten huomattaisikaan.

Minkälaiseen vanhainkotiin Risto sitten toivoo päätyvänsä?

– En toivo mitään erillisiä vanhainkoteja tai palvelutaloja pelkästään homoille tai transihmisille. Ei niin, että olisimme siellä jossakin eristyksissä vanhoina homoina, joita sitten käytäisiin töllistelemässä.

Riston mielestä paras ratkaisu olisi tavallinen palvelulaitos, josta yksi osa voisi olla varattu sateenkaariväestölle.

– Hyväksyminen tulisi sen kautta, että henkilökunta olisi koulutettua kohtaamaan myös minunlaisiani.

Kun ei itse enää muista hiv-lääkettä ottaa, toivottavasti joku sen antaa

Ennen haastattelua Risto on ollut pelaamassa minigolfia hiv-positiivisten ystäviensä kanssa.

Hän itse sai hiv-tartunnan 90-luvun puolivälissä ja valmistui jo kuolemaan, mutta on yhä hyvissä voimissa lääkityksen ansiosta. Risto on astunut julkisuuteen myös hiv-positiivisuutensa kanssa. Sen hän kertoo tehneensä siksi, että kokee vääriä käsityksiä hivin kanssa elämisestä olevan yhä valtavasti liikkeellä.

– Me positiivisethan emme enää kuole siihen sairauteen vaan vanhuuteen, kiitos lääkkeiden. Sairauteen liittyvä stigma on silti yhä hyvin vahva. Se leimaa usein myös läheisiä.

– Itsekin kysyin äidiltäni ja sisaruksiltani, mitä mieltä he ovat ennen kuin annoin asiasta haastatteluja. Heidän mielestään se oli ihan hyvä juttu. Siitä syntyi äärimmäisen vapauttava tunne itselle.

Suomessa asuu tällä hetkellä noin 3 500 hiv-positiiviseksi testattua.

– Pitkäänhän tätä pidettiin homojen sairautena, nykyisin tartunnan saaneista valtaosa on saanut sen muusta kuin homoseksistä, Risto sanoo.

Risto kertoo eläneensä sellaisenkin ajan, jolloin hänet sairaalaan joutuessaan eristettiin hivin takia muista.

– Kun sitten viimeksi olin onnettomuuden vuoksi sairaalassa hämmästyin, että olin huoneessa, jossa oli muitakin ja he eivät olleet hiv-potilaita. Olin päässyt tavallisten ihmisten pariin paranemaan, se oli ihana tunne.

Virusten määrä Riston veressä on laskenut lääkityksen ansiosta sille tasolle, ettei hän voi enää tartuttaa hiviä eteenpäin. Lääkkeiden ottaminen päivittäin on välttämätöntä.

– Sitten kun ei itse enää niitä tajua ottaa, niin toivottavasti on joku, joka tajuaa ne antaa, Risto päättää.

Lisää sateenkaarivanhuudesta Ylen aamu-tv:ssä ke 29.6. klo 8.15. Haastateltavina Risto Hartikainen sekä Yhdenvertainen vanhuus -projektin päällikkö, Outi Tjurin Seta ry:stä.