Oululainen Lauri Salovaara lupasi aloittaa nollasta ja tulla miljonääriksi 500 päivässä.

JENNI GÄSTGIVAR

Show päättyi viime maanantaina Laurin nelikymppisiin. Homman onnistumista hehkutettiin kritiikittä lehdissä. Ongelma vain on, että Lauri on nyt miljonääri yhtä paljon takavuosina televisiossa naisia vedättänyt Miljonääri-Jussi, joka paljastui lopulta tyhjätaskuiseksi opiskelijaksi.

Onneksi helsinkiläiset Kauppalehti ja Iltalehti tekivät sen, mitä niiden toimittajien pitää. Työnsä. Ne selvittivät, minkälainen hillomestari Salovaara oikeasti on. Kauppalehden analyytikko Ari Rajala sanoi, että miljoonasta pitää ottaa ainakin nolla pois. Ja tällä nollalla hän ei siis viitannut Salovaaraan. Seuraavana päivänä Rajala tarkensi Iltalehdelle, että Salovaaran omistukset ovat lähempänä nollaa euroa kuin sataatuhatta.

500 päivän työ, eikä oikeastaan yhtään rahaa. Lauri Salovaara olisi siis tienannut paremmin, jos olisi käyttänyt saman ajan vaikka sanomalehden puhelinmyyjänä tai siivoojana. Ja olisi myös tuottanut jotain lisäarvoa Suomelle. Marcel Proustin Kadonnutta aikaa etsimässä -kirjoissakin tapahtuu siis enemmän kuin Lauri Salovaaran liiketoiminnassa.

Salovaaran on täytynyt hurahtaa Instagram-meemeihin: Jos vain uskot itseesi, niin onnistut. Jos pukemalla pikkutakin päälle, ostamalla Ellos-luotolla laatukellon, valkaisemalla hampaansa ja olemalla itsepäinen kuin kolmevuotias, oikeasti rikastuisi, niin koko rikastumisella ei olisi mitään arvoa. Paitsi että kolmivuotiaan menestymismahdollisuudet ovat tilastollisesti paljon paremmat.

Vuosikymmeniä olen kuunnellut määkimistä siitä, että ”suomalaiset ovat kateellista kansaa ja pikkupaikkakunnalla ei suvaita menestystä”. Ongelma on juuri toisinpäin. Pikkupaikkakunnilla, kuten Oulussa, palvotaan menestystä. Kaikki tuntevat toisensa. Sen takia esimerkiksi paikallinen sanomalehti Kaleva teki täydellisen takamuksennuolentajutun Salovaarasta. Myös Ilta-Sanomien paikallistoimittaja teki jutun, jossa ylistettiin Salovaaran saavutuksia.

Olin 90-luvulla vuoden töissä Yleisradion paikallistoimituksessa Oulussa. Toimitusta ei kiinnostanut lainkaan esimerkiksi paikallisen kunnallispolitiikan kaivaminen. Kaikki tunsivat toisensa ja kaikki halusivat maakunnalle ja kaupungille hyvää. Siksi kielteisiä juttuja ei tehdä. Toimittajia syytetään aina negatiivisuudesta, mutta on toimittajien työ kaivaa esiin kritiikkiä. Minuakin on kritisoitu useita kertoja julkisuudessa ja yleensä täysin aiheesta. Keskinkertaisuuttani ja luonnevikojeni kaupallistamista voisi haukkua vielä enemmän.

Epäilen, että suurin ongelma ovat kuitenkin Lauri Salovaaran kaverit. Kukaan ei rohjennut sanoa Salovaaralle, että hänen projektinsa on täyttä fuulaa.

Jos oikeasti rakastat ystävääsi, älä kehu tälle tämän paskaa ideaa. Se on hankala tie, mutta silloin ei tarvitse myöhemmin kaivaa ystävää sontalammikosta, johon olet tämän ensin taluttanut.

On helpompi kehua kaverinsa huonojakin idea kuin kaverin lapsen vessapaperirullasta tehtyä tonttua. Tähän on olemassa hyvä testauskonsti: aina kun kaveri kehuu bisnesideaasi, kysy kuinka paljon tällä on ylimääräistä käyttötilillä ja käske sijoittaa firmaasi. Jos tyyppi ei sijoita, hän valehtelee. Tai jos tyypillä ei ole tilillä varaa sijoittaa, niin miksi ihmeessä kuuntelisit tyhjätaskun neuvoja rikastumisesta?

Hyvän ystävän epäonnistuminen bisneksissä on kamalaa. Mutta ystävän onnistuminen on vielä kamalampaa, varsinkin jos itsellä menee huonosti. Minulla meni parikymmentä vuotta ennen kuin opin nauttimaan myös ystävieni menestyksestä.

En vieläkään tajua, mitä Lauri Salovaara oikein myy. Eikä tajua kukaan muukaan. Koska projektissa hän keskittyi itseensä. Hän tuijotti tennistä pelatessaan tulostaulua, eikä palloa. Jos aiot olla huora, sinun pitää olla kaupungin paras huora. Siihen eivät puheet riitä. Jos asiakas ei lisämaksusta saa pissata naamallesi, sitä palvelua ei voi myöskään väittää tarjoavansa.

Ei ulkomaalaisia kiinnosta mikään suomalainen ”hulluus” tai eukonkanto. Hulluus on rasittavaa ja kelpaa korkeintaan varajutuksi loppukevennykseen.

Ruotsalaiset menestyvät, koska niiden firmat ovat nerokkaasti kaupallistaneet keskinkertaisuuden, eivät mitään ”pohjoista mystiikkaa”. Roxette, Volvo, Abba, IKEA ja H&M tarjoavat turvallisuutta ja ennustettavuutta.

Ruotsalainen Espresso House -kahvilaketju on levinnyt Helsinkiin sellaista vauhtia, että kahden vuoden päästä Helsingin keskustan jokaisessa liiketilassa on Espresso House. Tämä on aiheuttanut raivoa. Mutta miksi Espresso House toimii? Se tarjoaa jotain, mitä yksikään suomalainen firma ei. Nopean, helpon ja ystävällisen konseptin. Kahvi on keskikertaista, ruoka on keskinkertaista, mutta tiedät aina mitä saat. Se on kuin avioliittoseksi. Muistat toisen jokaisen kropan kaarteenkin ulkoa, mutta tämä ei silti tunge varoittamatta ja ilman lubrikaattia sormiaan eturauhaseesi.

En halua olla ilkeä. Sanon tämän, Lauri koska välitän sinusta. Tavoitteesi oli hieno! Rikastuminen hyödyttää kaikkia. Koska Suomi on kollektivistinen orjamentaliteetin maa, täällä rikastumista puolustellaan aina sillä, että silloin tyyppi maksaa mahdollisimman paljon veroja. Kyllä. Mutta tärkeämpää se on yksilön kannalta. Ihminen syntyy vapaana, ainakin niin vuosina kun sosiaalidemokraatit eivät ole hallituksessa. Jokaisella on oikeus etsiä onnea kuten huvittaa, kunhan ei tuhoa ympäristöä tai satuta muita. Tai no. Muutamaa tyyppiä saa satuttaa. Nimilistan saat minulta yksityisviestinä.

Rikastuminen on silti huomattavasti hankalampaa kuin luulisi. Syyllinen tähän ovat sankariyrittäjät, jotka aina kertovat saman tarinan. Hakkasin päätä seinään, kukaan ei uskonut ideaani, mutta onneksi ystäväni kannustivat. Ja näin minusta tuli miljonääri. Ongelma on, ettei niitä epäonnistujia, jotka tekivät tismalleen saman, koskaan haastatella. Jos he eivät makaa hautuumaalla, he istuvat keskiolutkuppilassa ainoana toiveenaan kuitata joskus elatusmaksunsa lottovoitolla.

Rikastumisen vastakohta ei ole köyhtyminen, vaan vaurastuminen. Siihen taas on resepti. Ole ahkera. Jos mummojen peräpukamat ja rauhoittavia lääkkeitä kerjäävät tv-juontajat eivät ahdista, mene lääkikseen. Jos taas olet valmis tekemään rahasta mitä vaan, mene oikikseen. Voit ajaa Audilla ja maksella rauhassa venelainojasi pois. Mutta rikas et ole.

Me suomalaiset emme ole kateellisia. Pidämme rikastuneita tyyppejä mystisinä poppamiehinä, joilta kysytään kantaa ihan kaikkeen. Nalle Wahlroosilta kuuntelemme ohjeita vaikka diabeteksen hoidosta, jos hän sellaisia alkaisi kertoa. Kutsumme Linnan juhliin Supercell-tyyppejä, jotka myivät maailmalle pelin, jossa lapset katkovat kauloja. Ja omantunnontuskissaan Facebookia laatikkoviinipäissään tuijottavat vanhemmat maksavat tämän lystin.

Supercellit tulevat Suomelle kalliiksi, sillä tuollaisten menestysten jälkeen jokainen luulee voivansa tehdä saman.

Raha on Suomessa yhtä iso tabu kuin ortodoksipappien homous. Eniten raha kiinnostaa toki kapitalisteja, mutta vielä enemmän kommunisteja. Vähän aikaa sitten baari-illan jälkeisillä jatkoillani oli eräs fiksu kulttuurityyppi, joka on Suomen Kommunistisen Puolueen jäsen. Kukaan ei ole koskaan osannut tarkemmin arvioida asuntoni neliöhintaa tai design-kalusteideni tai kellojeni arvoa. Kommunistit haluavat yleensä aina puhua rahasta. Ja siksi minä rakastan kommunisteja.

Jos Lauri Salovaaralla olisi ollut munasarjaa, hän olisi sanonut, että pilalle meni. Se antaisi samalla lohtua kaikille, jotka eivät ole rikastuneet näiden iänikuisten kiiltäväkantisten lehtien sankaritarinoiden sijaan.

Itse aloitan juuri projektiin ”Persaukiseksi 500 päivässä”. Aloitan jo tänä iltana. Loput luet Alibista.