Blogi Ylen uutis- ja ajankohtaistoiminnan blogeja tekee joukko oman alansa tarkkaan tuntevia toimittajia. > Kaikki blogit voit lukea täältä

Onko krapulapitsaa liian vaikea saada kotiin? Kaipaatko parempaa soittolistaa bileisiin?

Australialainen avaruusinsinööri Stuart Kearney ja hänen ystävänsä totesivat joitain vuosia sitten, että maailman parhaina pidetyt kyvyt käyttävät liikaa energiaa ja rahaa pienten pulmien ratkaisuun. He perustivat pilasivuston firstworldproblems.biz, joka tarjoaa ratkaisuja ensimmäisen maailman ongelmiin. Tiedättehän, ensimmäiset maailman ongelmat ovat niitä mitättömiä länsimaisten ihmisten ongelmia, joista kiukuttelu on naurettavaa: kuulokkeiden johdot menevät solmuun, kahvi on liian kuumaa.

Firstworldproblems-sivulla voi kertoa, mikä ongelma vaivaa. Vastaukseksi se tarjoaa sopivaa sovellusta tai startuppia.

Kyse oli Piilaakson digitaalisen vallankumouksen kritiikistä. Sen ihmettelemisestä, että maailman parhaissa yliopistossa opiskelleet kyvyt keskittyivät luomaan pelejä, ruoantilauspalveluita ja deittisovelluksia.

No, ruoka ja parinmuodostus ovat tietenkin perustarpeita. Ja kuva peleistä, pitsoista ja tytöistä kiinnostuneista nörteistä ei tietenkään ole oikea kuva kasvuyrityksistä ja digitaalisesta alustatalouden vallankumouksesta.

Digitalisaatio mullistaa kaikkea rakentamisesta asumiseen. Pankkikin on jo kännykässä.

Silti. Piilaakson keskenkasvuisuus on taas tullut mieleen Facebookin Mark Zuckerbergin esiintymisiä katsoessa. Zuckerbergin perusreaktio asioihin on ollut pahoittelu (siirryt toiseen palveluun). Sori siitä. Kuin koulupoika, hän on nöyränä pyytänyt anteeksi ja jatkanut valitsemallaan linjalla. Tavaramerkiksi muodostunut poikamainen huppari on sentään vaihtunut pukuun.

Zuckerberg kutsui keväällä Facebookia idealistiseksi yritykseksi (siirryt toiseen palveluun), jonka tarkoitus on parantaa maailmaa.

Uskoisimmeko, jos Unileverin tai Shellin pääjohtaja julistaisi, että firmat ovat idealistisia yrityksiä, jotka vain haluavat parantaa maailmaa. Miten reagoisimme, jos kävisi ilmi, että Exxon tai Ford ratkaisisivat vaaleja?

Vika ei ole vain teknoyhtiöissä. Tuntuu, että myös me – kansalaiset ja media – suhtaudumme näihin yhtiöihin kuin keskenkasvuisiin. Mekään emme osaa suhtautua näihin uusiin yrityksiin vallankäyttäjinä, jotka hallitsevat sekä muotoa että sisältöä.

Google lähtee Kiinassa mukaan hakutulosten sensuuriin. Twitter antaa rasismin ja vihan rehottaa. Onko niin, että digiyritykset ovat lakanneet olemasta idealistisia, mutta me mediassa olemme lukeneet Steve Jobsin elämäkerran, uskomme coolin ja luovuuden maailmaa muuttavaan vallankumoukseen, emmekä suostu näkemään, että vallankumous söi lapsensa?

On vaikea suhtautua idealismipuheeseen, kun se tulee yhden maailman arvokkaimman yrityksen toimitusjohtajalta. Siitä syntyy käsitys, että Zuckerberg ei aivan ymmärtäisi valtaansa, sitä mullistusta, jota on ollut aiheuttamassa.

Kärjistäen tuntuu siltä, että teknologiayhtiöt kieltäytyvät kantamasta yhteiskunnallista vastuutaan.

Google, Facebook tai vaikkapa Apple ovat näennäisen epäpoliittisia. Mutta silti ne ovat poliittisia. Ja käyttävät suurta valtaa. Ne hallitsevat ihmisten arkea ja viestintää. (Google käyttää Yhdysvalloissa jopa lobbaukseen enemmän rahaa kuin mikään muu yritys.)

Vaikka digitaalisessa maailmassa moni asia on esillä ja paljaana näkyvillä, digitaalinen vallankäyttö ei ole läpinäkyvää.

Tai jopa näin: yksityisestä on tullut läpinäkyvää, vallasta vaikeammin hahmotettavaa. Instagramista tiedämme, mitä naapuri söi lounaaksi. Sen sijaan emme tiedä vaikkapa sitä, millaisessa poliittisessa julkisuudessa naapurimme sosiaalisessa mediassa elää.

Lopulta siitä taitaa olla kyse lähes kaikissa Facebookin ja Googlen ympärillä käytävissä kohuissa.

Demokratiassa vallankäyttöä yritetään tehdä mahdollisimman avoimeksi. Kukaan ei tiedä, millä säännöillä some-alustojen algoritmit toimivat.

Esimerkiksi Cambridge Analytica -kohun jälkeen Facebook ilmoitti suhtautuvansa vakavasti poliittisiin vaikuttamisyrityksiin. Toukokuussa Facebook julisti uudet säännöt poliittiselle mainonnalle. Sitä ovat Facebookin mukaan vaaleihin, lainsäädäntöön ja ehdokkuuksiin liittyvät mainokset. Tällaiset mainokset joutuvat erityisen tarkkailun alle.

Facebookin ohjeistuksen mukaan poliittista mainontaa ovat vaikkapa kaikki lehtijutut, joissa mainitaan sana Trump – mainonnaksi se muuttuu silloin, kun joku maksaa Facebookille sen levittämisestä ihmisille.

Kuitenkin valvonnasta vastaa – vain ja ainoastaan – Facebook ja sen algoritmit.

Medialla, vallan vahtikoiralla ei oikein ole vielä keinoja tehdä tällaista vallankäyttöä näkyväksi, kuten Ylen News Labin päällikkö Jukka Niva totesi Facebook-päivityksessään (siirryt toiseen palveluun). Siksi meillä on ongelma.

Mediatutkija Marshall McLuhan lanseerasi aikanaan ajatuksen “medium is the message”. Väline on viesti. Perimmäinen ajatus on, että se millaista välinettä käytetään, vaikuttaa aina myös viestiin.

Heikki Valkama

Kirjoittaja vetää Ylen digitalisaatio- ja tulevaisuustoimitusta. Hän on myös Ylen sisältöpäällikkö ja kirjailija.