Viime elokuussa tein jutun siitä, miksi Suomen lähiöissä ei ole tapahtunut vastaavaa kielteistä kehitystä kuin Ruotsin lähiöissä. Lähiöitä koskevista jutuista tulee aina palautetta, ja sillä kertaa kourallinen palautteesta oli kirjoitettu aggressiiviseen sävyyn. Sain muun muassa uuden tittelin "punavihreä mädättäjä", koska en Ruotsin ongelmia kuvaillessani korostanut maahanmuuttajien osallisuutta niihin.

Pari viikkoa sitten lähdin hakemaan tietyistä syistä asuinaluetta vaihtaneita ihmisiä "kokemusasiantuntijoiksi", kuten hienosti sanotaan. Jutun taustalla oli Helsingin kaupungin ja yliopiston julkaisema tutkimus (siirryt toiseen palveluun), jossa kyseltiin yli 1 300 helsinkiläiseltä asuinviihtyvyyteen liittyviä kysymyksiä. 680 heistä oli vaihtanut asuinaluetta, ja heiltä kyseltiin muuton syitä.

Tulo- ja koulutustaustaltaan heikoimmilta alueilta muuttaneet ilmoittivat yleisimmin tärkeäksi tai melko tärkeäksi muuton syyksi sen, että 1) ei löytynyt sopivaa asuntoa, 2) alueella on liikaa sosiaalisia ongelmia, 3) alueella tai koulussa on liikaa maahanmuuttajia. Kaksi jälkimmäistä syytä hätkähdyttivät minua.

Lähdin tekemään aiheesta juttua tarkoituksenani selvittää, mitä Helsingin kaupunki on tehnyt ja aikoo tehdä sen eteen, ettei niin monen tarvitsisi muuttaa tämänkaltaisista syistä. Laitoin noin 20:een Facebookin kaupunginosaryhmään kyselyn, jossa etsin ihmisiä, jotka olivat muuttaneet jommasta kummasta syystä ja olisivat valmiita haastateltaviksi.

Aika pian minulle kävi selväksi, että pelkkä kysymyksenasettelu herättää kipakoita reaktioita. Yksi kaupunginosaryhmä sensuroi kyselyni kokonaan. Hyvin monissa kommenteissa eriasteisesti paheksuttiin kysymyksenasettelua – ja nimenomaan sen maahanmuuttoon liittyvää osuutta, ei niinkään sosiaalisiin ongelmiin liittyvää.

Vaikka en uutiskilpailusyistä voinut avata koko juttuni sisältöä, enkä sen taustamateriaalia, tarkensin kuitenkin kaikkiin FB-ryhmiin, että kysymyksenasettelu perustuu tutkimustuloksiin.

Somettaja lukee jutusta otsikon ja reagoi välittömästi

Myöhäistä. Erilaiset Facebookin rasisminvastaiset ja monikulttuurisuuden puolesta puhuvat ryhmät olivat jo ottaneet pyyntöni hampaisiinsa.

Helsinkiläinen kaupunginvaltuutettu ja kaksi muuta tunnettua mielipidevaikuttajaa aloittivat Twitter-kampanjan, joka heidän seuraajiensa kautta poiki minulle satoja moraalista pahennusta sisältäviä tviittejä ja uudelleentviittauksia.

Yksi tviittaajista oli katsonut tarpeelliseksi perata koko Twitter-historiani ja etsiä viittauksia rasistisiin motiiveihin kirjoittaa maahanmuutosta.

Kaksi sellaista hän mielestään löysi. Toisessa hämmästelin Saksassa uutenavuotena jälleen tapahtuneita ahdistelu- ja kuolemantapauksia. Toisessa ihmettelin, kun Tukholmassa mieltään osoittaneiden afgaaninuorten edustaja vaati, että ruotsalaisten pitäisi "kantaa vastuunsa ja opetella darin kieltä". Näitä tviittejä kommentoitiin tyyliin: "Tuttua narratiivia."

Samalla sain taas uuden tittelin, "hc rasse" eli kovan luokan rasisti.

Tällainen episodi toistuu eri puolella somea päivittäin, eikä se tietenkään koske pelkästään maahanmuuttokeskustelua. Aktiivinen somettaja reagoi nopeasti. Luettuaan jutusta otsikon hän onkin jo aloittanut keskustelun, joka on täysin irrotettu alkuperäisestä asiayhteydestään.

Somekeskustelu tuotti myös toisenlaista palautetta. Osa somettajista oli tulkinnut tilanteen siten, että Ylen toimittajaa yritetään estää kirjoittamasta paljastusjuttua siitä, miten länsimaiden ihmiset pakenisivat ongelmalähiöistä maahanmuuttajien vyöryn alta.

Ruotsissa on vaihtunut ääni kellossa

Olen tullut viime vuosina sellaiseen käsitykseen, että suomalaisessa maahanmuuttokeskustelussa kuuluvat päällimmäisenä äänekkäimmät keskustelijat, jotka ovat kaivautuneet omiin poteroihinsa.

Yltiöidealistiset monikulttuurisuuden puolustajat eivät salli keskustelua maahanmuuttoon ja integraatioon liittyvistä ongelmista. Jos joku nostaa näitä kysymyksiä esille, tämän täytyy olla rasisti. Maahanmuuttoa kaikin keinoin periaatteellisista syistä vastustavat puolestaan eivät suostu näkemään monikulttuurisuudessa mitään myönteistä, ja tällaisten esimerkkien esille nostajan täytyy olla punavihreä mädättäjä.

Tämä asetelma muistuttaa minua Ruotsin tunnelmista 2000-luvulla. Yltiöidealistinen mieliala hallitsi tiedotusvälineiden ja valtapuolueiden poliitikkojen retoriikkaa.

Työskentelin tuolloin Ruotsin televisiossa SVT:ssä. Muistan esimerkiksi valtiopäivävaalien alla pidetyn vaalipalaverin, jossa eräs kotimaan toimittaja kysyi muilta kokouksen osanottajilta, mitä SVT voisi tehdä, jotta ruotsidemokraattien vaalivoitto saataisiin estettyä.

En ollut uskoa korviani.

Ruotsidemokraattien maahanmuuton vastainen pyrkimys oli toki kaikilla tiedossa, mutta että julkisen palvelun mediatalo lähtisi sabotoimaan demokraattisten vaalien kulkua?

Maahanmuuton kiivaimmilla vastustajilla ei ollut kanavia valtamediaan, eikä tuolloin ollut somea, jossa räyhätä. Näihin tukahdutettuihin tuntemuksiin törmäsi kuitenkin kaikkialla: rasistiset taksinkuljettajat antoivat mielipiteensä kuulua, pyysi asiakas niitä tai ei.

SVT:n tutkivan journalismin tähti Janne Josefsson palkittiin niin kutsutusta vaalimökkireportaasistaan, jossa hänen tiiminsä jäsenet kävivät eri puolueiden vaalimökeillä salakuvaten jutustelemassa paikallispoliitikkojen kanssa siitä, missä paikkakunnalla olisi maahanmuuttajista vapaita asuinalueita. Hyvin värikkäitä neuvoja sateli, ja ne paljastettiin pöyristyneille katsojille.

Syksyn 2015 turvapaikanhakijakriisin jälkeen Ruotsissa tilanne on muuttunut radikaalisti. Nyt valtapuolueiden edustajat tuntuvat kilpailevan siitä, kuka keksii kovimmat keinot lähiöiden jengirikollisuuden nujertamiseksi. Jopa sosiaalidemokraattinen pääministeri Stefan Löfven ehdotti, että lähiöihin voitaisiin viedä sotilaita tilanteen rauhoittamiseksi. Löfven tosin loivensi ehdotustaan varsin pian.

Toivottavasti Suomessa ei koskaan jouduta vastaavien ongelmien eteen.

Tätä kirjoittaessa aamulla julkaistua juttuani kommentoidaan edelleen ahkerasti. Moni on kehunut sitä, että jutussa on tuotu esiin myös lähiöiden myönteisiä puolia. Toiset ovat syyttäneet siitä, että yritän tehdä marginaalista valtavirtaa. Jos lähes 30 prosenttia tutkimuksen vastaajista pitää maahanmuuttajien määrää tärkeänä poismuuton syynä, ei kyse ole enää marginaalista vaan yhteiskunnallisesta ongelmasta, johon pitäisi etsiä ratkaisuja.

Myös rasistikorttia on edelleen vilkuteltu. Samoin suvakkikorttia. Yhtään rakentavaa ratkaisuehdotusta ongelmiin en ole palautteista vielä onnistunut löytämään.