Tel AvivLukiolainen Arielle Peleg, 17, halusi selvittää, kuka oli italialainen nunna Virginia Badetti, joka pelasti lukuisia ihmisiä natsien vainoilta toisen maailmansodan aikana.

Lähteenä hänellä oli ensin vain yksi kirje. Muuta tietoa ei tuntunut löytyvän millään, ja tehtävä tuntui vaikealta ja turhauttavalta.

Pelegin työ oli osa telavivilaisen Lady Davisin lukion holokaustikurssilla annettua tehtävää. Oppilaiden piti kirjoittaa hepreaksi Wikipedia-artikkeleita holokaustista Italiassa: yksittäisistä henkilöstä, paikoista tai taisteluista.

Lopulta Peleg löysi Badettin assistentin kirjan sekä tietoja Roomassa sijainneesta katolisesta Siionin sisarten luostarista, jossa Badetti asui. Luostaria ei enää ole eikä Badettin pelastamien ihmisten yhteystietoja löytynyt.

Pelegin mukaan projektista muodostui hyvin henkilökohtainen kokemus.

– Kirjoitin naisesta, joka pelasti satoja ihmisiä, ei vain juutalaisia, vaan myös romaneja, sotavankeja, nuoria puolalaisia ja italialaisia naisia, hän sanoo.

Vasemmalta oikealle Shira Maayan, Arielle Peleg ja Idan Seidler Heidi Levine

– Loin tavallaan yhteyden tähän naiseen, joka kuoli neljä vuotta sodan jälkeen. Nunnana hänellä ei ollut perhettä. Ainoa tapa muistaa hänet oli kirjoittaa hänestä. Tulin todella läheiseksi hänen kanssaan, Peleg kuvaa.

Se oli yksi projektin tarkoituskin.

Holokaustiopetus uudistui Israelissa viisi vuotta sitten. Uudistus määräsi koulut kehittämään holokaustiopetukseen omia projekteja, kuten tutkimusprojekteja, pelejä tai taidetta.

Lady Davisin lukion hanketta vetävä opettaja Amos Raban uskoo, että ihmisten henkilökohtaisten tarinoiden tutkimisesta opiskelijat saavat mieliinpainuvan kokemuksen. He eivät ehkä näin opi esimerkiksi kaikkien keskitysleirien nimiä. Mutta Raban ei uskokaan, että holokaustia voi ymmärtää riittävästi vain suuren kuvan tuntemalla.

Suomen koulujärjestelmä innosti

Mallia otettiin Suomen koulujärjestelmästä, josta Israelissa ollaan hyvin innostuneita, Raban kertoo. Monia israelilaisia kouluttajia ja poliitikkoja matkusti Suomeen.

– Oppija on Suomessa itsenäinen, ja hän saa autenttisen ymmärryksen ja kokemuksen, Raban arvioi.

Amos Raban opettaa holokaustin historiaa Lady Davisin lukiossa Tel Avivissa. Heidi Levine

Holokausti on israelilaislukioissa oma oppiaine. Lukiot voivat nyt valita haluamansa erilaisista holokaustin opetuspoluista ja osallistua joihinkin pilottiprojekteihin. Niissä oppilaat voivat kirjoittaa itse tutkimuspapereita ja opetus voi olla monitieteellisiä. Tekstien lukemisen sijaan saatetaan katsoa elokuvaklippejä.

Opettaja Rabanin tutkimushanke tuotti myös uutta tietoa. Jerusalemissa sijaitsevan holokaustin uhrien muistokeskuksen Yad Vashemin (siirryt toiseen palveluun) tiedossa ei ollut ennen lukiolaisten hanketta esimerkiksi italialaisnunnan kuolinpäivää. Nyt on, koska Peleg sai sen selville.

– Oppilaat tekivät tutkimustyötä itse. He tuottivat siten tietoa, jota minullakaan ei ollut, kertoo opettaja Raban.

Lady Davisin koulussa on tehty muun muassa holokaustiin perustuvaa taidetta. Myös kokeet ovat epätavanomaisia. Eräässä kokeessa oppilaat tutustuivat koulussa olleeseen taidenäyttelyyn ja päättivät, mitä taideteosta he tutkisivat kokeen aikana.

Oppilaan piirros Heidi Levine

Raban ei näytä holokaustiopetuksessaan kuvia ruumiista eikä kerro kammottavia tarinoita. Hän kutsuu niitä pornografiseksi holokaustiksi.

Koulu on arvoiltaan liberaali ja ei-uskonnollinen. Oppilaina ei ole arabeja tai vanhoillisten ortodoksijuutalaisten perheiden lapsia, vaikka he olisivat tervetulleita.

Opettaja Rabanin mukaan kaikki eivät usko tällaiseen opetustapaan.

– Joidenkin mielestä tämä koulu on valinnut väärän polun. He uskovat, että tulos on parempi akateemisella lähestymistavalla, jossa luetaan kirjoja ja tutkimuksia, Raban kertoo.

"Opiskelemalla historiaa, tietää mitä on tapahtumassa"

Koulun sisäpihalla oppilaat tungeksivat Rabanin ympärillä ja haluavat samaan kuvaan. He ovat opettajansa kursseista innoissaan.

16-vuotias Inbal Barak piti holokaustiopetusta kiinnostavana, vaikka hän ei omien sanojensa mukaan olekaan historiafani. Luokka opiskeli holokaustia muun muassa elokuvien ja videoiden avulla.

– Se vei paljon syvemmälle aiheeseen. Ihmisten silmistä voi nähdä, miltä heistä tuntuu. Emme vain lukeneet opettajan tai hallituksen tekstejä, Barak sanoo.

Uusi opetustapa sai Inbal Barakin kiinnostumaan holokaustista. Heidi Levine

Barakin omat sukulaiset eivät kokeneet holokaustia. Hänellä ei ole perheenjäseniä, joiden omakohtaisia kokemuksia voisi kysyä. Siksi holokaustiopetus on hänestä tärkeää.

– Oppiminen on muistamista. Jos emme opiskele, emme tavallaan jatka perintöä, Barak sanoo.

Idan Seidler puolestaan uskoo, että holokaustin opiskeleminen on tärkeää Israelissa ja muualla, jotta vastaavaa ei enää tapahtuisi missään.

– Opettajani sanoi kerran, että opiskelemalla historiaa tietää, mitä on tapahtumassa, Seidler kuvaa.

Seidlerin mielestä koulun opetusmetodi vie oppilaat lähemmäs historian tapahtumia.

Idan Seidler kokee, että holokaustin tutkiminen auttaa häntä ymmärtämään myös nykypäivää. Heidi Levine

Seidler itse teki tutkimuksensa italialaispapista, joka pelasti ihmisiä natsien vainoilta. Hän tapasi erään papin pelastaman henkilön tyttären. Tältä hän sai kuulla asioita, joita hän ei ollut löytänyt muualta.

Opettaja Raban itse valitsi aiheeksi Italian holokaustin hänen oman henkilökohtaisen kytköksensä vuoksi.

Rabanin puolalaislähtöiset isovanhemmat tapasivat Torinon lähellä Italiassa leirillä, jonne sodan jälkeen sijoitettiin sodassa kotiseudultaan pois joutuneita.

– Sain tietää isoäidiltäni, että he olivat menneet naimisiin leirillä. Tajusin, etten tiedä siitä mitään. Aloin tutkia leiriä ja ehdotin Italia-projektia oppilailleni.

Holokaustiopetus alkoi vasta 1980-luvulla

Nykyisin israelilaislapset alkavat tutustua holokaustiin jo lastentarhassa ja oppiminen jatkuu lukion viimeiselle luokalle asti.

Holokaustin uhrien muistokeskus Yad Vashem ja opetusministeriö ovat kehittäneet ohjelman holokaustin opiskelemiseksi oppilaiden ikään sopivalla tavalla. Lastentarhassa ei puhuta keskitysleireistä tai natsi-ideologiasta, vaan erilaisuuden hyväksymisestä.

Ensimmäisinä sodanjälkeisinä vuosikymmeninä holokaustia ei Israelissa opetettu. Sitä käsiteltiin vain 27. tammikuuta vietettävän holokaustin muistopäivän kautta.

Historian ja taiteen yhteisprojektissa oppilaat tekivät perhosia, joissa he kuvasivat ghettoja. Perhonen on vapauden symboli. Heidi Levine

Holokaustiopetus alkoi 1970-luvun lopulla, ja 1980-luvulla lukioihin saatiin laaja holokaustin opetusohjelma.

Opettaja Rabanin mukaan holokaustista selvinneet eivät halunneet puhua aiheesta sodan jälkeen. Ehkä siksi opetustakaan ei ollut. Näin oli myös hänen lapsuudenperheessään.

– Isoäitini ei koskaan puhunut äidilleni kokemuksistaan. Minulle hän kuitenkin kertoi niistä.

Nykyinen 30-40-vuotiaiden sukupolvi, johon Rabankin kuuluu, saa yhä enemmän tietoa. Mutta ei holokaustikeskus Yad Vashemin "miljoonat kuolivat" -näkökulmasta vaan peleistä, taiteesta, kirjallisuudesta ja tv-ohjelmista, Raban kuvaa.

– Meillä on valtava halu tietää holokaustista, koska vanhempamme eivät kertoneet meille juuri mitään.

Rabanilla itselläänkin tosin on kielteisiä kokemuksia holokaustin opettamisesta. Viime vuonna hänen 5-vuotiaan tyttärensä lastentarhanopettaja kertoi vanhemmille aikovansa lukea holokaustin muistopäivänä kirjan, jossa kerrottiin Rabanin mukaan liian pahoja asioita. Opettajan mielestä aiheen käsittely oli sopivaa, koska lapset saisivat kuitenkin tietää vaikeistakin asioista.

– Mutta heidän ei tarvitse tietää vielä, Raban tuumasi.

Tuona päivänä hän ei vienyt tytärtään päiväkotiin.

Amos Raban ja hänen oppilaitaan Heidi Levine

"Keskitysleirivierailuja liikaa"

Opettaja Raban haluaisi myös kehittää koulujen keskitysleirimuseoihin tekemiä vierailuja, joita tehdään kouluista paljon. Nykyisellään vierailut palvelevat hänen mielestään israelilaisten omaa holokaustin ymmärrystä, mutta ne eivät rakenna siltoja kansojen ja kansakuntien välillä.

Tällaista sillanrakennusta saattaisi syntyä, jos vierailuihin sisältyisi paikallisten ihmisten tapaamisia tai jonkinlaista oppilasvaihtoa.

– Jos tällaisia siltoja ei rakenneta, voidaan keksiä mikä vain tarina. Yksi tarinoista on, että kaikki puolalaiset ovat pahoja.

Näin ei tietenkään ole, Raban huomauttaa.

Opetettaessa holokaustia tai mitä tahansa kansanmurhaa kansoille, jotka olivat itse uhreja, vaarana on vihan kierre.

– Se voi johtaa vihaan niitä kohtaan, joilla ei ollut asian kanssa mitään tekemistä. Israelin kulttuurissa on paljon vihaa saksalaisia tai saksan kieltä kohtaan. Minun ikäisilläni saksalaisilla taas ei ole mitään tekemistä holokaustin kanssa, Raban arvioi.

Historian ja englannin yhteisprojektissa oppilaat kirjoittivat englanniksi natsien valtaannoususta ja sen vaikutuksia. Heidi Levine

Vastalääkkeenä vihalle Raban pitää ihmisten kohtaamista. Holokaustia ei myöskään pitäisi käsitellä vain israelilaisena asiana. Suvaitsevaisuuden lisäämiseksi holokaustitutkimusta pitäisi tehdä yhteistyössä esimerkiksi israelilaisten ja arabien kesken tai israelilaisten ja puolalaisten kesken.

Muuten vaarana on uhrimentaliteetti, Raban uskoo. Yli 70 vuotta holokaustin jälkeen ei voi enää elää kuin uhri. Useimmat israelilaiset sitä tuskin edes haluavatkaan, Raban tuumaa.

Rabanin oppilaat uskovat, että koulun opetusmetodi lisää suvaitsevaisuutta.

– Mitä enemmän oppii muista ihmisistä, sitä paremmin alkaa ymmärtää muita, Peleg sanoo. Hän koki myönteisenä sen, että hän tutki ihmisiä natseilta pelastaneen katolisen nunnan vaiheita

Voiko Israel myydä aseita diktaattoreille?

Rabanin huomauttaa, että juutalaisilla on yhä tarve hakea oikeudenmukaisuutta ja saada jonkinlainen päätös holokaustille. Siihen liittyy sureminen, natsien anastaman omaisuuden palauttaminen, korvausten maksaminen sekä natsisotarikollisten vieminen oikeuteen, jos heitä on vielä elossa.

Osa samaa tilinteon prosessia voi olla myös myöhempien sukupolvien pohdinta siitä, voiko Israel olla turvapaikka sotarikollisille tai myydä aseita diktaattoreille.

– Pitäisikö meillä olla holokaustin tuhkista nousseen juutalaisvaltion moraali? Vai pitäisikö meidän olla kuin mikä muu maa hyvänsä, jolla on ollut huonot ja hyvät aikansa?

Rabanin oma vastaus on ensinmainittu

.

Oppilaita ryntäsi paikalle, kun Amos Rabania kuvattiin Lady Davisin lukion sisäpihalla. Heidi Levine

Holokausti kytkeytyy maahanmuuttokeskusteluun

Euroopassa lisääntyneeseen antisemitismiin opettaja Raban pitää vastauksena koulutusta. Kukaan ei synny rasistiksi.

– Täytyy rakentaa siltoja, tehdä monikulttuurisia projekteja, tavata juutalaisia, muslimeita, romaneja, rikkaita, köyhiä. On opittava tuntemaan joku, joka on erilainen. Yleensä sen jälkeen ei tunnu kovin hyvältä vihata heitä, Raban kuvaa.

Hän muistuttaa, että israelilaisilla itselläänkin on vastaavia ongelmia esimerkiksi laittomasti maahan tulleiden siirtolaisten suhteen kuin eurooppalaisilla.

– Eräs israelilaispoliitikko sanoi, (siirryt toiseen palveluun) että he ovat kuin syöpä Israelin vartalossa. Jotkut historioitsijat sanoivat: Tiedäthän, mistä tuo lause tulee? Saksalaiset näkivät juutalaiset niin. Tällä henkilöllä ei selvästikään ole historiallista ymmärrystä, Raban sanoo.

Lue lisää:

"Moni maa yrittää vääristellä holokaustin historiaa" – Historiantutkijoita syytetään kansakuntien hajottamisesta

CNN:n kysely: Juutalaisvastaisuus yhä voimissaan Euroopassa – juutalaisten valtaa pidetään liian suurena

”Puolalaiset imevät antisemitismin äidinmaidossaan” – israelilaisministerin kommentit raivostuttavat Puolassa