Kaikki tieto on olemassa. Jos käyt tänään luovuttamassa verta, vuonna 2037 on pystyttävä tarvittaessa sanomaan, millaiseen pussiin laskimostasi otettu veri on otettu ja millä verivaakaheilurilla se on punnittu.

Kukaan yksittäinen verenluovuttaja tai vastaanottaja ei kuitenkaan pääse käsiksi tietoihin. Me ryhdyimme selvittämään kuopiolaisen Sauli Rantasen puolesta, mihin hänen luovuttamansa veri päätyi. Siitä ei tullut ihan helppoa.

Stina Tuominen / Yle

Puijonkatu, Kuopio. Tarina alkaa SPR:n veripalvelupisteestä Kuopiosta. Sauli Rantanen on saanut sähköpostin, että hänen veriryhmänsä veri on käynyt vähiin.

Hän on käynyt luovuttamassa monesti aikaisemminkin ja tietää, että toimenpiteen jälkeen ei pidä nousta liian nopeasti seisomaan. Kerran hän on tehnyt niin ja melkein pyörtynyt.

Siinä vaiheessa kun Sauli nousee tuolista, veripussi on jo pakattu laatikkoon. Ennen Veripalvelulla oli Kuopiossa oma soluerottelunsa, mutta nykyään pussi on vietävä Postin rekkakyydillä Helsinkiin. Siellä on veripalvelukeskus, jossa käsitellään kaikki Suomessa luovutettava veri.

Vaikeinta on, kun ulkona on todella kylmää tai helteistä. Verilaatikkoon pakataan butaanidiolilevyjä, jotta lämpötila pysyisi 17–24 asteessa. Perillä varmistetaan digitaalisten sensorien keräämästä tiedosta, ettei veri ole päässyt jäähtymään tai lämpenemään liikaa matkan aikana.

Kerroitko seksikumppanin vaihtumisesta? Sekin tieto on tallessa

Toni Pitkänen / Yle

Luovutettava veri jaetaan punasoluihin, verihiutaleisiin ja plasmaan. Niiden kaikkien polku on lain mukaan pystyttävä jäljittämään 30 vuoden ajan. Myös se tallennetaan, mitä verenluovuttaja on kertonut lääkityksestään, matkustelustaan, seksikumppaniensa vaihtumisesta ja muista luovutuskelpoisuuteen liittyvistä asioista. Nämä tiedot arkistoidaan 15 vuodeksi.

Joskus luovutusverta saaneella ihmisellä todetaan pitkän ajan kuluttua infektio, jonka alkuperää ei tiedetä. Sellainen syy voi olla esimerkiksi viruksen aiheuttama krooninen maksatulehdus eli hepatiitti, joka voi olla todella pitkään oireeton. Silloin verenluovuttaja saatetaan joutua jäljittämään vuosien jälkeenkin.

– Voi myös olla, että 10–15 vuoden päästä pystymme kertomaan jostakin tänä päivänä otetusta verinäytteestä sellaista, mitä emme nyt pysty, SPR Veripalvelun Kuopion yksikön esimies Paula Korhonen sanoo.

Kerran verihiutaleita on lennätetty Ahvenanmaalle jopa helikopterilla. Willy Toiviainen

Luovutusveren kulkua jäljitetään Suomessa useita kertoja joka vuosi. Verensiirron välityksellä tulleita tulleita tartuntoja ei ole kuitenkaan todettu sen jälkeen, kun nykymalliset testit otettiin käyttöön 1990-luvun vaihteessa.

Yksittäisen verivalmisteen jäljittäminen on ammattilaisille suhteellisen helppoa. Työtä hidastaa se, että Veripalvelun ja sairaaloiden tiedot ovat eri järjestelmissä, eivätkä keskustele keskenään.

Pieninä palasina maailmalla

Veri liikkuu Helsinkiin öisinä rekkakuljetuksina. Toni Pitkänen / Yle

Kivihaka, Helsinki. Sentrifugi linkoaa Saulin veren ja saa sen jakautumaan osiin. Alimmaksi jäävät punasolut, joista suodatetaan pois valkosolut. Pussi pannaan kylmään ja se lähtee takaisin Kuopioon. Se on täysi sattuma: punasolupussi olisi voinut mennä yhtä hyvin vaikka Rovaniemelle.

Muutaman päivän päästä saamme tietää, että Saulin punasolut on annettu yliopistollisessa sairaalassa sydänleikkauksessa olleelle potilaalle korvaamaan menetettyä verta. Hän on auttanut pelastamaan yhden ihmisen hengen.

Tavallisessa sydänleikkauksessa ei yleensä tarvita verensiirtoja. Esimerkiksi aortan sisäseinämän repeämissä vuoto voi kuitenkin olla niin runsasta, että tarvitaan kymmenien luovuttajien punasoluja yhdelle potilaalle.

Eihän sitä tiedä, jos vaikka tarvitsee verta itsekin joku kaunis päivä. Sauli Rantanen

Saulin verihiutaleet eli trombosyytit yhdistetään Helsingissä yhteen kolmen muun samaa veriryhmää olevan luovuttajan verihiutaleiden kanssa. Ne jatkavat matkaa Meilahden sairaalaan.

HUS ei suostu antamaan tietoa, millaiseen käyttöön Saulin verihiutaleet ovat menneet. Perusteena on tietosuoja – trombosyyttejä ei anneta potilaalle yhtä usein kuin punasoluja, jolloin potilaan voisi periaatteessa pystyä tunnistamaan kuvauksesta.

Tyypillinen verihiutaleiden saaja on leukemiapotilas, jonka luuydin ei tuota riittävästi trombosyyttejä raskaiden solunsalpaajahoitojen vuoksi. Heille luovutetut verihiutaleet voivat estää vaikkapa hengenvaarallisen aivoverenvuodon.

Uzi Varon / Suomen Punaisen Ristin Veripalvelu

Siinä vaiheessa kun Saulin punasolut ja verihiutaleet on jo käytetty, verestä erotettu plasma odottaa 50 asteen pakkasessa kuljetusta. Plasmalääkkeiden valmistus Suomessa kävi liian kalliiksi Suomessa 2000-luvulla (siirryt toiseen palveluun) ja sen jälkeen suomalainen plasma on ollut vientitavaraa.

Nykyään Veripalvelusta lähtee viisi rekkalastillista jääplasmaa vuodessa Shiren tehtaalle Itävaltaan. Wienissä Saulin veriplasma sekoittuu tuhansien muiden luovuttajien veriplasman kanssa ja päätyy lopulta plasmalääkkeiksi ympäri maailmaa.

Plasmalääkkeitä annetaan muun muassa verenvuototautien korvaushoitoon. Yksi valmistetyyppi, jääplasma, päätyi uutisiin vuonna 2001. Tuolloin paljastui, että sitä oli annettu hiihtäjille (siirryt toiseen palveluun) kielletyn Hemohesin ohella.

Stina Tuominen / Yle

Toinen maailmansota loi tarpeen

Nykymallisen verenluovutuksen perusta luotiin sotaoloissa. Puolustusvoimien veripalvelu alkoi kerätä verta systemaattisesti toisen maailmansodan aikana ja SPR peri tehtävän vuonna 1948.

Sen jälkeen luovutusveri ei ole koskaan loppunut. Jos verta tarvitaan yhtäkkiä paljon, kuten suuren onnettomuuden jälkeen, Veripalvelu pystyy kutsumaan sadattuhannet rekisterissä olevat luovuttajansa apuun.

Kriittisiä tilanteita syntyy lähinnä silloin, kun tarvitaan tietyn veriryhmän verihiutaleita eli trombosyyttejä. Niitä on viety sairaalapaikkakunnille lentokoneessa ja taksikyydillä.

– Kerran verihiutaleita on lennätetty Ahvenanmaalle jopa helikopterilla, muistelee Veripalvelun viestintä- ja henkilöstöjohtaja Willy Toiviainen.

Voi olla, että 15 vuoden päästä pystymme kertomaan tänä päivänä otetusta verinäytteestä sellaista, mitä emme nyt pysty. Paula Korhonen

Harva tietää, että kahdeksan yleisimmän veriryhmän lisäksi on olemassa kymmeniä harvinaisia. Suomalaiselle geeniperimälle tyypillinen harvinaisuus on JK:-3-veriryhmä, johon kuuluu kolme 10 000:sta. Kun niin harvinaista verta tarvitaan, Veripalvelu pystyy pyytämään apuun ulkomaisia kollegoitaan. Suomesta ulkomaille on lähtenyt vain joitakin kymmeniä tällaisia verituoteharvinaisuuksia.

Jos olet veriryhmältäsi O-negatiivinen, kuulut erityiseen ryhmään suomalaisten joukossa. Tähän veriryhmään kuuluu yksi 20:stä suomalaisesta ja heidän verensä käy minkä tahansa ryhmän kanssa. Sitä annetaan esimerkiksi onnettomuuspotilaille, joiden veriryhmää ei tunneta. O-negatiivisia luovuttajia kutsutaankin apuun kaikkien useimmin.

Ruotsissa verenluovuttaja saa kiitosviestin

Sauli Rantanen. Mari Karjalainen / Yle

Petonen, Kuopio. Parin viikon selvittelyn jälkeen Sauli saa kuulla, mitä hänen luovuttamalleen verelle on tapahtunut. Häntä naurattaa, kun kuulee, että osa siitä on päätynyt ympäri maailmaa. Se oli miehelle uusi tieto.

Ruotsissa tätä juttua ei olisi tarvinnut kirjoittaa. Siellä luovuttaja saa kiitosviestin puhelimeensa, kun veri on annettu potilaalle. Näin ryhdyttiin tekemään vuonna 2015 ja siitä tuli välittömästi Ruotsin oma äitiyspakkausilmiö (siirryt toiseen palveluun), eli uudistusta ylistettiin mediassa eri puolilla maailmaa.

Ruotsissa ei ole Suomen kaltaista kansallista veripalvelua. Siellä sairaaloilla on omat veripalvelunsa. Se helpottaa tiedonkulkua sairaalan toimialueella, koska Suomessa Veripalvelulla ja sairaaloilla on eri tietojärjestelmät. Kitka tiedonkulussa venytti tämänkin jutun tekemistä.

Tähän väliin Veripalvelun viestintä- ja henkilöstöjohtajalla Willy Toiviaisella on kuitenkin kerrottavana hyvä uutinen. “Ruotsin mallin” mukainen kiitosviesti on tarkoitus tuoda tarjolle myös Suomeen. Vielä tietojärjestelmät eivät kuitenkaan siihen taivu.

– Mikä olisi konkreettisempi tapa kiittää luovuttajaa, Toiviainen sanoo.

Kun Saulin verenluovutuksesta on kulunut 61 päivää, hän voi ojentautua taas nojatuoliin Kuopion Veripalvelussa. Sen hän aikoo tehdäkin: viime aikoina on tullut käytyä liian harvoin.

– Eihän sitä tiedä, jos vaikka tarvitsee verta itsekin joku kaunis päivä.