Yle selvitti, missä menevät kuritusväkivallan rajat. Moni ei tiedä, että myös lapsen passittaminen jäähypenkille voi olla väkivaltaa.

Kuritusväkivaltaa on: Piiskaaminen

Tukistaminen

Luunapit

Ravistelu

Kaikenlainen satuttaminen tai retuuttaminen silloin, kun motiivina on rankaista lasta

Väkivallalla uhkailu

Lapsen pilkkaaminen tai vähättely

Negatiiviseen sävyyn huutaminen

Huomiotta jättäminen

Suuri osa äideistä ja isistä ei tunnista kaikkia lapsiin kohdistuvan väkivallan muotoja. Lastensuojelun keskusliiton syksyllä julkaiseman selvityksen (siirryt toiseen palveluun)mukaan valtaosa suomalaisista suhtautuu kielteisesti lapsen kuritukseen, mutta monet eivät tiedä, mitä kaikkea termi pitää sisällään.

Selvityksessä todetaan, että huomattavan suuri osa vanhemmista ei vastannut tai ei osannut sanoa, onko kurittanut lapsiaan vai ei.

– Esimerkiksi tukistamista ja luunapin antamista ei välttämättä mielletä väkivallaksi. Tämä johtuu osittain siitä, että suurin osa nykyvanhemmista on joutunut omassa lapsuudessaan kuritusväkivallan uhriksi, sanoo selvityksen koonnut erityisasiantuntija Sauli Hyvärinen Lastensuojelun keskusliitosta.

Vaikka yli 80 prosenttia selvitykseen osallistuneista tuomitsi ruumiillisen kurituksen, kuitenkin noin joka kolmas piti tukistamista ja luunappeja hyväksyttävinä kasvatuskeinoina. Samankaltaisia tuloksia antoi Ylen kysely, johon on tullut viikon aikana yli 700 vastausta. Siinä noin puolet vastaajista kertoi hyväksyvänsä lapsen jonkinasteisen fyysisen ojentamisen, jonka laki voi tulkita ruumiilliseksi kuritukseksi.

Noin joka kolmas kertoi käyttäneensä kovia otteita lapsen ojentamisessa.

Lapsi on yrittänyt koskea tai ottaa jotain, mikä on jo moneen kertaan kielletty. Yleensä lapsi on uskonut, kun on saanut luunapin.

Kun lapset olivat pieniä, olen joskus antanut tukkapöllyä kun ei ollut tajua puhetta uskoa.

Kyllä sitä aina yhden tai kaksi luunappia voi paukuttaa.

Satojen eurojen sakot

Rikos- ja prosessioikeuden professori Matti Tolvanen sanoo, että kurituksen kieltävän lain kynnys on hyvin matala. Tutkinnassa on vuosittain kymmeniä eriasteisia kuritustapauksia. Käräjillä on jaettu tuomioita myös luunapeista tai tukistamisesta. Keskituloinen suomalainen voi saada niistä ainakin noin 500 euron sakot.

– Ne katsotaan vähintään lieväksi pahoinpitelyksi samoin kuin puristaminen niin, että lapselle tulee mustelmia tai aiheutuu kipua. Tulkinta riippuu paljon siitä, missä tarkoituksessa väkivaltaa käytetään. Jos tarkoitus on lapsen ojentaminen tai kurittaminen, se täyttää rikoksen tunnusmerkistön, Tolvanen linjaa.

Jos lapsi iskee jalat tanaan, kun pitäisi lähteä päiväkotiin, niin onhan hänet saatava autoon. Matti Tolvanen

Monet Ylen kyselyyn vastanneet olivat sitä mieltä, että rajanveto on vaikeaa.

Mielestäni kuritus ja pahoinpitely on sekoitettu. On eri asia, antaako lapselle luunapin vai hakkaako hänet sairaalakuntoon.

Rajanveto ei ole yksinkertaista syyttäjällekään. Tolvasen mukaan lievissä tapauksissa on tehty syyttämättäjättämispäätöksiä, vaikka pahoinpitelyn tunnusmerkistö olisi täyttynyt. Hän kertoo tapauksesta, jossa äiti oli pessyt päiväkodissa riehuneen lapsensa suun pienellä määrällä saippuaa.

– Suuta oli pesty ojentamistarkoituksessa, mutta syyttäjä lopetti tutkinnan, koska teko oli niin vähäinen. Tämäkin osoittaa, että kynnys on äärimmäisen matala. Kyllähän lapselta tietysti hampaita pestään joskus puoliväkisinkin, jos se ei muuten onnistu.

Kouluissa liian tiukka tulkinta

Lapsen ruumiillinen kuritus kiellettiin lailla (siirryt toiseen palveluun) 1980-luvun alkupuolella. Lastensuojelun keskusliiton mukaan kurituksen hyväksyvien määrä on vähentynyt jatkuvasti. Lasku oli nopeinta 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä, ja viime vuosina se on ollut selvästi hitaampaa.

Suurin osa Ylen kyselyyn vastanneista pitää lakia hyvänä, mutta osa pohtii, onko se liian tiukka.

Suun peseminen saippualla ei ole lastensuojeluilmoituksen paikka. Laki on jo naurettava.

Jokin laillinen raja on hyvä olla olemassa. Mutta en tiedä, olisiko edes teoriassa mahdollista kasvattaa kaikkia lapsia täysin ilman fyysistä voimankäyttöä. Lapset ovat niin erilaisia käytökseltään ja temperamentiltaan.

Rikos- ja prosessioikeuden professorin Matti Tolvasen mielestä laki itsessään on hyvin selvä, mutta sen soveltaminen on mennyt liian pitkälle koulumaailmassa. Hän ottaa esimerkiksi tilanteen, jossa oppilas pitäisi poistaa luokasta.

– On katsottu, ettei opettaja saa käyttää voimaa, mutta hän saa kuitenkin ohjata. Mitä se tarkoittaa? Että saa ottaa hartiasta kiinni tai työntää, jos toinen ei suostu itse liikkumaan? Voi kysyä, onko itsemääräämisoikeuden kunnioittamisessa menty liian pitkälle. Mielestäni opettajalla pitäisi olla oikeus käyttää jonkinasteista voimaa tällaisissa tilanteissa.

Lastensuojelun keskusliitto

Tietyissä tilanteissa saa satuttaa

Fyysisen ojentamisen hyväksyvät kertoivat Ylen kyselyssä ymmärtävänsä kovat otteet etenkin riehuvan lapsen rauhoittamisessa, kun lapsi ei kuuntele puhetta tai uhkaa satuttaa toista.

Olen pitänyt halaus- tai syliotteessa, kun silmittömän raivarin saanut lapsi on ollut selvästi ylikierroksilla eikä osannut rauhoittua. Lasta ei missään nimessä ole sattunut vaan häntä on nimenomaan estetty tilanteessa satuttamasta itseään.

Tilanne on ollut sellainen, että lapsi on ollut vaaraksi itselleen tai muille (esim. iso kivi kädessä valmiina heittämään). Silloin olen tarttunut lapseen ja ottanut väkisin kiven lapsen kädestä.

Professori Matti Tolvasen mukaan lapsen varjeleminen omalta käytökseltään tai vieminen väkisin esimerkiksi autoon eivät yleensä johda rikosvastuuseen, ellei siihen liity kuritusmotiivia eikä voimaakäytetä enempää kuin on tarpeen.

Kuritusväkivaltaa ei ole: Lapsen estäminen hänen itsensä tai muiden suojelemiseksi

Vastaan hangoittelevan lapsen siirtäminen paikasta toiseen

Tarkoituksenmukainen voimankäyttö on näissä sallittua

– Jos lapsi iskee jalat tanaan, kun pitäisi lähteä päiväkotiin, niin onhan hänet saatava autoon. Silloin on käytettävä jonkinasteista voimaa ja se on ihan sallittua. Samoin, jos teini alkaa heitellä esineitä pitkin seiniä, hänestä on pidettävä kiinni ja hänet on ehkä jopa kaadettava.

Myös lastenpsykiatrian erikoislääkärin, perheterapeutti Janna Rantalan mukaan joskus on pakko pitää kiinni esimerkiksi rimpuilevasta lapsesta, ja silloin lasta voi sattua.

– Olen itsekin pitänyt lapsesta kiinni, kun hänelle on tehty välttämätön lääketieteellinen toimenpide ja hän on pelännyt. Olen siis osallistunut hänen satuttamiseensa, mutta tavalla joka on ollut välttämätöntä, Rantala sanoo.

Kuritus ei ole aina fyysistä

Suurin osa Ylen kyselyyn vastanneista kertoi käsittelevänsä lapsen huonoa käytöstä muin kuin voimakeinoin. Näitä keinoja ovat keskustelu, kotiaresti, kännykkä- tai pelikielto ja jäähypenkki.

Huudan niin kauan, että hän tottelee. Typeristä teoista joutuu esim. siivoamaan aiheuttamansa sotkun, tai toisten lyömisestä joutuu nurkkaan häpeämään.

Jäähytän muutaman minuutin jäähynurkassa. Joutuu myös pyytämään anteeksi ja keskustelemaan, miksi oli jäähyllä.

Vanhemmat mieltävät kurittamisen herkästi selkäsaunaksi eivätkä tule ajatelleeksi, että kuritus voi olla myös henkistä. Sauli Hyvärinen

Lastensuojelun keskusliitto muistuttaa, että lapsen tahallinen huomiotta jättäminen on yksi kuritusväkivallan muoto. Liiton mukaan lapsiin kohdistuva henkinen väkivalta on selvästi ruumiillista yleisempää, vaikka ne on kriminalisoitu samaan aikaan.

– Ruumiilliseen kuritukseen suhtaudutaan tuomitsevasti, mutta lapselle huutamisen ja jäähypenkin käyttämisen suomalaiset selvästi hyväksyvät. Vanhemmat mieltävät kurittamisen herkästi lyömiseksi tai selkäsaunaksi eivätkä tule ajatelleeksi, että kuritus voi olla myös henkistä, toteaa erityisasiantuntija Sauli Hyvärinen.

Jäähypenkki on pienelle väkivaltaa

Asiantuntijat ovat todenneet useita kertoja julkisuudessa, että lapsen jättäminen yksin tunteidensa kanssa vaikuttaa häneen haitallisesti. Hyvärisen mukaan jäähypenkin käyttöä pitäisi välttää etenkin pienten lasten kanssa.

– Alle kouluikäistä lasta ei saisi jättää pitkäksi aikaa yksin, koska pieni lapsi ei pysty pohtimaan ja käsittelemään asioita ilman aikuista. Lisäksi hänen on vaikea hillitä kiukkuaan ilman aikuisen läsnäoloa. Siksi asiat pitäisi käsitellä yhdessä.

Huutamisen määritteleminen väkivallaksi sen sijaan riippuu enemmän kontekstista ja toistuvuudesta.

– On tilanteita, joissa äiti tai isä joutuu korottamaan ääntään. Hän saattaa vaikkapa huutaa lapselleen estääkseen tätä juoksemasta tielle. Se on ihan normaalia. Jatkuva negatiiviseen sävyyn huutaminen sen sijaan on henkisen väkivallan muoto, Hyvärinen sanoo.

Henkistä kuritusta koskevien tapausten päätyminen tuomioistuimeen on erittäin harvinaista, koska näyttöä niistä on vaikea saada.

Älä yritä yksin

Monet vanhemmat katuvat kontrollin menettämistä ja liian rajuja otteita jälkikäteen. Usein kovien otteiden taustalla on ollut väsymys ja kokemattomuus.

On kurjaa menettää maltti. Vastustan fyysistä väkivaltaa, mutta etenkin väsyneenä ja paineistettuna en ole aina yltänyt aikuisuuteen.

Tilanteet sattuivat, kun olin nuori äiti ja lapset huusivat jatkuvasti. Emme saaneet kotiapua mistään. Olo sen jälkeen oli hirveä. Mitään tukea ei tullut ikinä, vaikka sitä hain.

_Puoliso ei ollut läsnä, ei juuri tukenut, ja käytti henkistä väkivaltaa koko perheeseen. _

Lastenpsykiatrian erikoislääkärin, perheterapeutti Janna Rantalan mukaan on inhimillistä ja ymmärrettävää, että joskus tulee ylilyöntejä. Tärkeintä olisi pyrkiä hillitsemään tunteensa ajoissa.

– Usein hankala tilanne on kehkeytynyt jo minuutteja tai puoli tuntia sitten, mutta omaa hermostumista ei tunnisteta. Toinen tärkeä asia on muistaa, ettei pieni lapsi ärsytä tahallaan. Hän ei pysty ymmärtämään, että äiti tai isä myöhästyy töistä, jos hän ei pue päälleen.

Jos mahdollista, vaikeassa tilanteessa kannattaa Rantalan mielestä myös pyytää apua puolisolta.

– Näen paljon kasvatustilanteita, joissa ei pyydetä apua kumppanilta. Viimeiseen asti yritetään yksin ja sitten tulee tunne, että olen huono vanhempi, ellen saa lastani tottelemaan.

Ylen verkkokyselyssä pyydettiin lukijoita vastaamaan, miten he rankaisevat lapsiaan huonosta käytöksestä. Lastensuojelun keskusliiton selvitystä varten haastateltiin noin tuhat 15−79-vuotiaista suomalaista.