CANNES Xavier Dolan on myöhässä. Kolmen tunnin odottelun aikana Rivieran aurinko on noussut lakeensa, mutta ohjaajaa ei näy eikä kuulu.

Dolanista kuitenkin kuulee puhuttavan kaikkialla Cannesissa: hän on nuori nero, itseriittoinen diiva, queer-ikoni, nuorten naisten saavuttamaton ihastus, jonka uusinta teosta filmihullut odottavat kuin valkokankaalle iltaisin heijastuvaa valoa.

On mahdollista, että Cannesin elokuvajuhlien kruununprinssiksi sanotulla 28-vuotiaalla ohjaajalla on jotain hampaankolossa. Hänen uusin elokuvansa Vain maailmanloppu (Juste la fin du monde, 2016) on vasta esitetty festivaalin kilpasarjassa ja se on saanut murska-arviot.

Muutamaa päivää myöhemmin Dolan saa kostonsa, kun Vain maailmanloppu voittaa festivaalin kakkospalkinnon Grand Prix'n. Mutta se hetki ei ole vielä koittanut.

20-vuotiaana uransa aloittanut ohjaaja on tuonut kuudesta elokuvastaan viisi Cannesiin ja voittanut niillä kuusi palkintoa. Hän ei ole tottunut häviämään.

Elokuvan ranskalaiset tähdet ovat kuitenkin paikalla ja valmiina haastatteluun. Joskus muut osaavat kertoa meistä paremmin kuin itse osaisimme.

Elokuva Vain maailmanloppu voitti Grand Prix'n Cannesissa. Sons of Manual / MK2 Productions

Vaivihkaista nostalgiaa

Neliöksi rajatussa kuvassa nuori poika ajaa pyörää keskellä autotietä. Taustalla soi Oasiksen Wonderwall. Poika sulkee silmänsä ja ottaa kiinni kuvan reunoista. Sitten hän venyttää kuvan koko valkokankaan levyiseksi.

Tämä kuva onnellisuudesta, vapaudesta ja maailman avautumisesta on Xavier Dolanin tähän mennessä suosituimmasta elokuvasta Mommy (2014). Se on hyvä esimerkki itseoppineen elokuvantekijän halusta kokeilla elokuvan muodolla.

Vain maailmanlopussa Dolan on saanut näyttelijöikseen Ranskan filmitähtien all stars -joukkueen. Pääosaa esittävän Gaspard Ullielin mukaan Dolan on nosteessa, koska hän on löytänyt oman äänensä.

– Minun mielestäni siinä on kyse liioittelun ja hienovaraisuuden välisestä kemiasta. Hänen elokuvissaan kaikki voi olla erittäin alleviivattua ja heti perään paljon paljon hillitympää.

Dolanin elokuvat ovat täynnä tällaisia kokeiluja. Elokuvassa Kangastuksia (Les amours imaginaires, 2010) hän kuvasi sängyssä loikoilevia pareja neonvaloilla, jotka saivat aikaan kylmän vaikutelman, että heidän suhteissaan on kyse vain seksistä. Mommyn lähes kauttaaltaan neliöksi rajattu kuva puolestaan luo klaustrofobisen tunnelman yhteiskunnan liian ahtaista rajoista.

Myös musiikki on Dolanille tärkeä elementti. Hänen elokuviaan rytmittävät pitkät puhumattomat jaksot, jotka ovat kuin musiikkivideoita. Kappalevalinnat ovat tunnettuja ja silti omaperäisiä. Vain maailmanlopussa soi vuoden 2004 moldovalainen kesähitti Dragostea din tei, jonka "numa numa jei" -rallatus on vuosituhannen pahimpia korvamatoja.

– Typeriä muistoja ja paskaa musaa, Vincent Casselin roolihahmo elokuvassa kommentoi.

Kappale tekee kuitenkin jotain vaivihkaa. Se alleviivaa henkilöiden tavallisuutta ja kasvaa samalla voimakkaan nostalgiseksi symboliksi.

Näennäisen sattumanvaraiset valinnat ovatkin huijausta. Xavier Dolanin kanssa työskennelleet kertovat, että hän on ohjaajana piirun tarkka. Hän kirjoittaa itse elokuvansa, tuottaa ne, leikkaa, suunnittelee puvustuksen, valvoo lavastusta ja musiikkivalintoja.

– Hän tietää tismalleen, mitä haluaa, elokuvassa äitiä näyttelevä Nathalie Baye sanoo

Mommy on Dolanin tunnetuin elokuva. Shayne Laverdiere / Atlantic Film Finland Oy Ab

.

Kuva paljastaa puhumattoman

Helikopterit pörräävät haastattelupaikan yllä, kun elokuvan tähdet kehuvat kilvan Xavier Dolania. Ohjaajaa odotetaan yhä. Organisaattorit kohottelevat olkapäitään voimattomina ja odottavat malttamattomina uutta tietoa nappikuulokkeisiinsa.

– Kuvauksissa hän näytteli kanssamme ja itki ja nauroi kanssamme, filmitähti Léa Seydoux sanoo.

Vain maailmanloppu perustuu toisen ihmelapsen, näytelmäkirjailija Jean-Luc Lagarcen vuonna 1990 kirjoittamaan näytelmään. Se kertoo menestyneestä näytelmäkirjailijasta, joka palaa 12 vuoden jälkeen kotiinsa kertoakseen kuolevansa nimeämättömään sairauteen. Lagarce itse kuoli AIDSiin 38-vuotiaana, vain viisi vuotta näytelmän kirjoittamisen jälkeen.

Näytelmä kertoo ihmisistä, joilla on vaikeuksia ilmaista toisilleen sitä, mitä he oikeasti haluavat sanoa. Nyt Xavier ilmaisee se kaiken elokuvan avulla, Ulliel sanoo.

Dolanin elokuvien tärkein voimavara ovat vahvat tunteet. Kaikki on alistettu niille. Ne piileskelevät arkisimpienkin repliikkien ja taiteellisimpienkin kokeilujen takana.

– Kun Xavier kuvaa, hänen täytyy saada joka kohtauksessa tuntea jotakin. Jos hän ei löydä sitä, hän voi olla erittäin kova. Mutta kun kohtaus herättää hänessä jonkin tunteen, hän on onnellinen, Baye komppaa.

Elokuvia tekevät lapsitähdet ovat harvinaisempia kuin vaikkapa muusikot. Tarinoiden kertomisen ajatellaan vaativan elämänkokemusta - sitä, että on mistä kertoa. Niin kuin nuoruus ei olisi myös kokemus ja sellaisena arvokasta välitettävää.

Mutta Dolan ei ole enää lapsi. Ohjaajan uudessa elokuvassa myös tunteet on kuvattu paljon aiempaa hienovaraisemmin. Tukahdutettuja perhesuhteita ilmaisee parhaiten Vincent Cassel, jonka padottu viha kilpailee elokuvan parhaasta roolisuorituksesta Marion Cotillardin näyttelemän sosiaalisesti epävarman kälyn kanssa.

Elokuvasta Vain maailmanloppu. Sons of Manual / MK2 Productions

– Minullahan on yleensä sellaisia rooleja. Se on kai jotakin, mikä on minussa, Cassel sanoo.

– Ehkä myös kasvojeni kulmat vaikuttavat siihen. Ja mahdollisesti ne näyttelijät, joita ihailin lapsena: Marcello Mastroianni, Robert de Niro. He eivät koskaan näytelleet kivoja, suloisia, helliä tyyppejä, vaan väkivaltaisia pelkureita. Minusta se on paras ilmaus sille, mitä elämä oikeastaan on.

Puheensorina kohoaa kymmenellä desibelillä. Ihmisiä parveilee laiturin rannanpuoleisessa päässä. Xavier Dolan on saapunut ja kaikki haluavat saada hänestä palan.

Lapsinäyttelijästä tähtiohjaajaksi

Xavier Dolan kasvoi Montrealin esikaupungissa yksinhuoltajaäidin ainoana lapsena. Hän aloitti näyttelemisen neljän vanhana. Kahdeksaan ikävuoteen mennessä hän oli esiintynyt 21:ssa mainoksessa ja hänet tunnettiin Quebecissä.

Teini-iässä Dolan alkoi dubata elokuvia. Sitä hän tekee vielä nykyäänkin, kaksi päivää viikossa, jopa kuvausten aikana. Ranskankielisessä Kanadassa hänet tunnetaan Harry Potterin Ron Weasleyn, Twilightin Jacob Blackin ja South Parkin Stanin äänenä.

Hän ohjasi esikoiselokuvansa I Killed My Mother (2009) 20-vuotiaana. Se esitettiin Cannesin elokuvafestivaalilla ja voitti kolme palkintoa. Kahdeksan vuoden aikana palkintoja on tullut aina vain lisää.

Nyt Dolan istuu risti-istunnassa, lippalakki väärinpäin päässään, aurinkolasit silmillään ja huitoo käsillään ärsyyntyneenä.

– Jeesus, voisiko tänne tuoda vielä vähän lisää koptereita! Yhdysvaltain presidenttiäkö tänne odotetaan?

Ohjaaja sanoo halunneensa käsitellä tällä kertaa aikuisempaa aihetta: lähestyvää kuolemaa ja perhesuhteita.

– Kasvaessani ja tullessani vanhemmaksi koen, että haluan puhua eri asioista. Enkä halunnut kertoa vain äideistä ja pojista, vaan perheestä, hän vastaa.

Vain maailmanlopussa on hänen mukaansa kyse kahdentyyppisistä ihmisistä ja heidän kohtaamisestaan.

– Ne ihmiset, jotka valitsevat unelmansa sijaan säännöllisen työelämän mukavuuden ja järjestyksen, voivat tuntea katkeruutta toisenlaisia ihmisiä kohtaan, Dolan sanoo.

Elokuvasta Vain maailmanloppu. Sons of Manual / MK2 Productions

Sivistyksen puutetta

Xavier Dolanin elokuvilla on intohimoiset puolustajansa ja inhoajansa. Niiden omintakeiselle tyylille on kuitenkin todella vaikea löytää vertailukohtaa muiden elokuvaohjaajien töistä.

Ei sillä, etteikö sitä olisi yritetty. Viime aikoina Dolanin elokuvia on verrattu esimerkiksi Wong Kar-wain ja Pedro Almodovarin teoksiin.

Ohjaaja itse ärsyyntyy moisista vertauksista.

– Ai koska olemme kumpikin homoja ja pidämme väreistä? hän hörähtää.

Dolan sanoo, ettei hän ole nähnyt kuin pari Almodovarin elokuvaa.

– En tunne Pedron elokuvia kovin hyvin. Luulen, että hän loukkaantuisi jos tietäisi sen. Mutta tuossa vertauksessa en näe itseäni. Se, että joku rinnastaa kaksi ihmistä, koska he rakastavat piikkikorkkareita, vihaisia naisia ja punaista väriä on minusta joko sivistyksen tai mielikuvituksen puutetta.

Haastattelu on ohi ennen kuin se on kunnolla alkanutkaan. Aikoja on typistetty entisestään, koska jonossa on muutama muukin tuntikausia odotellut.

Poistuessani haastattelupaikalta mielessäni kaikuu Vincent Casselin neuvo siitä, miten elokuvayleisön tulisi suhtautua nuoreen ohjaajaan.

– Parempi tottua Xavier Dolaniin, sillä hän tulee olemaan täällä vielä pitkään.