HBO-sarja Chernobyl herättää ajatuksia. On hauskaa, että onnistuneen ja erittäin vakavan sarjan ruotsalainen ohjaaja Johan Renck tunnetaan paremmin popmuusikko Stakka Bo’na ja ysärihitistä Here We Go. (Renck on toki tehnyt parinkymmenen vuoden kansainvälisen uran muun muassa Madonnan ja David Bowien musikkivideoiden ja sitten laatusarjojen, kuten Breaking Badin parissa.)

On mahtavaa, että sarjaa on ollut kuvaamassa suomalainen JP Passi, joka kuvasi Hymyilevän miehen.

On valaisevaa pohtia, kuinka paljon ruotsalainen Renck voi tuoda 1980-luvun Neuvostoliiton kuvaukseen detaljeja, joita amerikkalainen ei voisi ymmärtää, ja on viihdyttävää arvuutella, olisiko suomalaisohjaaja päässyt vielä lähemmäs totuutta.

Tuttuja ääniä ja kasvoja on jännittävää bongata: Renck on valinnut venäläisrooleihin useita ruotsalaisia huippunäyttelijöitä, kuten Stellan Skarsgårdin ja David Dencikin.

Sarjan voimasta kertoo, että kriittisissä jutuissa, joissa löydetään ulospanon ja asetelmien ”virheet”, jäädään lähinnä ”toi ei ajatellut oikeasti noin” -tason saivartelun tasolle. Jopa Masha Gessen ihmettelee, miten käsikirjoitus saattaa yhdistää useita tosielämän hahmoja yhdeksi (Emily Watsonin roolihahmo), jolle on kehdattu kirjoittaa pyyteettömiä tavoitteita. Gessen moittii sarjaa jopa siitä, miksi Pripyatiin jätettyjen kotieläimien omistajien tuskaa ei eritellä dramaattisemmin. (Gessen vihjaa sarjan olevan valhetta. Niin tuota noin. Sarja on fiktio. Se perustuu tositapahtumiin, joista osa jää ikuisesti selvittämättä, mutta se on fiktio. Kenties fiktioita ei saa sijoittaa Neuvostoliittoon.)

Itse ihmettelin, miksi juuri tämä minisarja on sellainen, josta on suorastaan kivuliasta olla katsomatta heti seuraavaa jaksoa.

Miksi Chernobyl tuntuu juuri nyt melkein maailman parhaalta minisarjalta? Ei esteettisesti nerokkaimmalta, ei käsikirjoitukseltaan mestariteokselta, ei etevimmin ohjatulta, ainoastaan käsittämättömän voimakkaalta, tiiviiltä ja vetävältä.

Suomalaisesta näkökulmasta syitä voi toki olla lukuisia.

Se voi riipaista, koska sekä arkkitehtuuriset että luonnonmaisemat ovat tuttuja. Koska henkinen maailma – venäläinen fatalismi, neuvostoliittolainen puhe kansalaisista, jotka hölmöyttään voivat tuhota oman työnsä hedelmät – ei ole historiallisesti ihan vieras. Se voi johtua myös resonoinnista, jota kaupungin evakuointi herättää meissä, jotka olemme kuulleet omakohtaisia muistoja Karjalan jättämisestä.

Se voi johtua havainnoista, joita sarja tekee autoritaarisesta, järkevät ja välttämättömät vastalauseet vaientavasta hallinnosta.

Intensiivisyyttä varmasti lisää monen katsojien omakohtainen kosketus Tsernobyl-uutisiin vuonna 1986, kuten muistot koteihin ostetuista joditableteista ja peloista ja epätietoisuudesta.

Chernobyl on lohduttomin mahdollinen sankaritarina. Mutta ennen kaikkea sarja on tarina ihmisistä ja hierarkiasta ennenkokemattoman ja käsittämättömän katastrofin partaalla.

Jokin vääjäämättömästi etenevä prosessi on alkanut. Henkilöhahmot teorisoivat, mitä saattaa tapahtua. Todennäköisesti monet kuolevat, mahdollisesti he kuolevat itse.

Onko edessä 60 miljoonan ihmisen asuinalueen tuho, onko edessä miljoonien syöpäkuolema? Voidaanko se vielä välttää? Pohjaton epävarmuus seurausten laajuudesta on sarjaa määrittävämpi tunnetila kuin jo tapahtuneen, näkyvän tuhon herättämä kauhu.

Toinen hallitseva tunne on ahdistus, joka juontaa päättäjien mielivallan epäoikeudenmukaisuudesta. Tuhoavatko itsepäiset vallanpitäjät tulevaisuuden, koska he pelkäävät kasvojen menettämistä ja suosionsa menetystä systeemissä?

Renckin toteava tyyli on armoton. Se tuntuu juuri oikealta.

Mutta ei sarja purisi näin armottomasti, ellemme me vuodessa 2019 olisi ilmastomuutoksen ja tiedevastaisen länsimaisen uusautoritaarisuuden äärellä.

Ollaan rehellisiä, siitä tässä ruuvipenkissä on todella kyse – paradigman järistyksestä, ennenkokemattomasta turvattomuudesta. Reaktori sulaa jo, mitä teet? Ei ole mahdollista, ei virallisesti koske minua. Helpointa on olla katsomatta itse ongelmaa ja tulevaisuuteen ei kukaan kuitenkaan näe tarkkaan.

Murhataanko planeetta, koska katastrofin kieltäminen on monien tapa torjua vastuu ja ahdistus? Mikä on minun vastuuni?

Paitsi toteutuneesta ja tulevasta, näkymättömästä tuhosta, Chernobyl kertoo vastuun pakoilusta ja toisaalta sankareista, joiden valtavilla uhrauksilla ei ole heille itselleen välttämättä arvoa. Joltain ehkä vältyttiin, mutta ei se palkinnolta tunnu.

Pidetäänkö meistä tämän jälkeen huolta, kysyy tappavaan työhön käsketty kaivosmies. Emme tiedä, kuuluu vastaus.

Olemmeko me tässä hetkessä kuilun partaalla siinä missä sarjan henkilöt, joille valkenee, että sulavan reaktorin alla on 7000 kuutiota vettä, pommi joka tuhoaa jopa puolet maanosasta? Olemmeko kaivosmiehiä, jotka ryhtyvät toimeen ymmärtäen, että vaihtoehtoa ei ole? Olemmeko kohtalon heittopusseja, kuten alueen asukkaat?

Vetoammeko syyntakeettomuuteen, koska hei, olemme vain koneen osia?

Palkitaanko edes hyvistä teoista?

Reaktorionnettomuuden aiheuttajat ajattelivat toimivansa juuri kuten ympäröivässä hierarkiassa pitikin. Tuulet puhaltavat juuri meidän päällemme.

Chernobylin teho on siinä, ettei se ainoastaan käsittele kauheuksia sinänsä. Se on sarja tuhon ja muodottoman trauman emergenssistä. Siinä olemme nyt.