Kovaa, yksilökeskeistä yhteiskuntaa ihannoivat ihmiset – joita myös joskus uusliberalisteiksi haukutaan – uskovat vapaasti yhteen suurimmista harhoista, mikä tätä tarinallistettua, voittajia korostavaa aikaa vaivaa. Harhan nimi on ”se on itsestä kiinni”.

Se on itsestä kiinni -harhan vallassa voi helsinkiläinen kaupunginvaltuutettu neuvoa perintätoimistojen pihdeissä kituvia Twitterissä, että laskut kannattaa maksaa ajoissa, ettei joudu vaikeuksiin.

Se on itsestä kiinni -harhaisena voi myös hehkuttaa tyytyväisenä näin kevätjuhlapäivänä terttunsa menestystä ja stipendiä, joka on saavutettu koko lukuvuoden kestäneellä valmennuksella, lahjonnalla ja painostuksella. Ja tasaisen rakkauden ilmapiirillä, johon taloudellisesti vakaa perhe pystyy.

Se on itsestä kiinni -jengin lempimyyteistä on Vaahtokarkkitesti, jonka perusteella voi päätellä lapsen menestyksen tulevaisuudessa. 70-luvun alussa Stanfordin yliopistossa testattiin lapsia jättämällä heidät yksin vaahtokarkin kanssa. Houkutuksen kanssa kahden jääville tenaville todettiin, että jos jaksat odottaa 15 minuuttia, saat toisen vaahtokarkin. Tässä inspiraatiopopularisoija Michio Kaku kertoo testistä haastattelussa.

Kun lasten elämää sitten seurattiin pidemmän aikaa, tutkijat huomasivat, että ne jotka olivat jaksaneet odottaa, pärjäsivät elämässään paremmin. Kärsivällisyys siis kertoi, tuleeko lapsi menestymään.

Se on itsestä kiinni! Toiset lapset vain ansaitsevat menestyksen, toiset eivät.

Paitsi ettei ole. Nyt julkaistiin tutkimus, jossa paljastui alkuperäisen tutkimusasetelman puutteet. Muinoin tutkittaviksi oltiin valikoitu pelkästään Stanfordin yliopiston esikoululaisia, siis akateemisten tenavia. Kun yleisenä totuutena pidetty homma nyt toistettiin ottamalla mukaan lapsia eri tulo- ja muista yhteiskuntaluokista, huomattiin että kotitaustalla oli suuri vaikutus tuloksiin: köyhien perheiden lapset olivat joutuneet kärsimään epävarmuudesta arkielämässään, joten heidän oli loogista ottaa karkki heti, jos sellainen oli saatavilla. Tulevaisuudesta kun ei ollut takeita.

Rikkaiden lapsien oli paljon helpompi olla kärsivällisiä. Sillä he tiesivät, että jotain kivaa on joka tapauksessa tiedossa ja lupaukset pidetään.

Ei se ole itsestä kiinni. Vaikka olisi mukava ajatella niin.

Tämä ei tietenkään tarkoita, etteikö kärsivällisyyttä olisi hyvä opetella. Tai ettei omaan kohtaloon voisi vaikuttaa. Mutta niin kauan kun lähtöasetelmat ovat kaukana toisistaan, yksittäisten lasten tyypittäminen voittajiksi tai häviäjiksi heidän henkilökohtaisten ominaisuuksiensa mukaan on typerää. On taisteltava sellaisen yhteiskunnan puolesta, jossa mahdollisimman monilla on mahdollisuus menestyä.