”Suomi on paras maa maailmassa”, vakuuttaa Ashraf Al-Janabi, kun tapaamme Tampereen vastaanottokeskuksessa. Samaa mieltä on huonetoveri Ali.

Ashraf ja Ali jakavat potilashuoneen Tampereen vastaanottokeskuksessa, Kaupin entisessä vanhussairaalassa.

Vielä vuosi sitten Kaupin sairaalassa asuivat vanhukset, nyt potilashuoneisiin on majoitettu 300 turvapaikanhakijaa. Alun perin sotasairaalana palvellut kiinteistö on kolhon oloinen. Ashrafin ja Alin mielestä täydellinen.

Ashraf ja Ali matkustivat Suomeen Irakista tuhansien muiden miesten tavoin syksyllä 2015. Molemmat ovat kotoisin Bagdadista.

Miehet ovat sisustaneet entisestä potilashuoneesta viihtyisän kodin itselleen. Tavarat ovat ojennuksessa, sängyt pedattu moitteettomasti. Seinillä on julisteita ja pöydällä silitetty liina. Kaapin päällä tietokone suurella näytöllä.

– Elokuvia varten, miehet selittävät.

Ashraf ja Ali ovat tulleet Suomeen jäädäkseen. Kumpikaan ei aio lähteä, vaikka Maahanmuuttoviraston kielteinen turvapaikkapäätös saisi lainvoiman.

– Te tarvitsette meitä. Suomessa on vähän ihmisiä ja paljon tilaa. Väestö vanhenee, tarvitsette nuori miehiä rakentamaan maata, lataa palavasilmäinen Ashraf.

Ashrafia on helppo uskoa, niin määrätietoisesti, johdonmukaisesti ja painokkaasti hän erittelee ajatuksiaan. Ashraf kertoo tehneensä paljon työtä turvapaikan eteen. Pöydällä on pino erilaisia todistuksia. Vapaaehtoistyötä, kursseja ja pieniä työsuoritteita.

– Näitä on jo yli kaksikymmentä. Joko uskotte, että minusta on hyötyä Suomelle?

Kova aherrus ei ole tuottanut Ashrafin toivomaa tulosta. Maahanmuuttovirasto katsoi, ettei Ashraf ole kansainvälisen suojelun tarpeessa. Päätöksessä todetaan, ettei häneen kohdistu objektiivisesti tarkasteltuna suojelun edellyttämää hengen ja terveyden uhkaa.

– Tiedättehän, että shiiat uhkaavat sunneja Bagdadissa, selittää Ashraf. Ali nyökkäilee vieressä.

Rajalinja kulkee myös Kaupin sairaalan entisessä potilashuoneessa. Ashraf on sunni ja Ali shiiamuslimi.

– Ei mitään väliä täällä. Olemme parhaita ystäviä keskenämme.

Ali on hiljainen. Hän kertoo masennuksesta. Vaimo ja lapsi jäivät Irakiin. Ali ei halua kertoa sukunimeään. Hän sanoo olevansa poliisi ja Bagdadin katujengien tappolistalla.

– Olin hyvä ja kunnollinen poliisi, tein työni hyvin. Jengit eivät pitäneet minusta ja jouduin hankaluuksiin. Haluan aloittaa poliisin työt uudelleen täällä. Minusta saatte hyvän poliisin.

Seuraan liittyy Hakim. Hänkin on Irakista. Mies kertoo hurjia tarinoita matkaltaan Irakista Suomeen. Kertomuksessa vilahtelevat pamputtavat poliisit, ryöstelevä mafia, merihätä ja hukkuneet henkilöpaperit. Jalkapatikka rajan yli Suomeen on oma mielenkiintoinen lukunsa.

– Tulin tänne kolmen veljeni kanssa. Jäämme kaikki Suomeen. Suomi on paras maa Euroopassa, Hakim selittää ja esittelee Suomessa tatuoituja käsivarsiaan.

Maahanmuuttovirasto ja hallinto-oikeus eivät myöntäneet Hakimille turvapaikkaa. Nyt Hakimin valitusta pui korkein hallinto-oikeus. Mikäli päätös saa lainvoiman, aloittaa Hakim asianajajansa avustamana uuden turvapaikkakierroksen.

– Minulla on psyykkisiä ongelmia ja masennusta. Suomessa tuli päihdeongelma. Olen ollut sairaalahoidossa pari kertaa. Irakista en saa apu ongelmiini, Hakim perustelee.

Hakim kertoo, ettei ole käynyt koskaan koulua. Hän ei osaa lukea eikä kirjoittaa.

– Siitä huolimatta osaan puhua arabian lisäksi englantia, venäjää ja nyt myös suomea.

Venäjää?

– Opin venäjän jo Irakissa, hän selittää.

Hakimin jutustelu hymyilyttää vieressä istuvaa Ashrafia.

– Täällä on yhtä monta tarinaa kuin ihmistäkin. Meitä on joka junaan, Ashraf hymähtää ja kertoo, että valmistui itse historian opettajaksi Bagdadin yliopistosta 2012.

Sairaalamainen vastaanottokeskus elää omaa erillistä elämäänsä Tampereen ytimessä. Ulkopuolisen silmin yhteisö vaikuttaa tiiviiltä. Henki seinien sisäpuolella on hyvä. Tunnelma leppoinen ja hyväntuulinen. Ystävällinen.

Ashraf, Ali ja Hakim vaikuttavat kertomansa perusteella enemmän siirtolaisilta kuin turvapaikanhakijoilta.

Ashraf yhtyy näkemykseeni. Hän myöntää sen suoraan, mitään peittelemättä.

– Jos annatte rahaa, niin otan, mutta saan rahaa myös isältäni Irakista, jos tarvitsen. Haluan työtä ja luvan jäädä Suomeen loppuelämäkseni. Se riittää minulle.

Eikö ole jo aika myöntää avoimen julkisesti, että eurooppalaista turvapaikkajärjestelmää käytetään hyväksi? Että turvapaikkajärjestelmän siivellä Eurooppaan ja Suomeen on tullut miljoonia ihmisiä, jotka haluavat löytää paremmat elinolot itselleen ja läheisilleen.

Kansainvälinen suojelu ja turvapaikka ovat sivujuonne, jota pitkin on mahdollista päästä päätavoitteeseen. Tähtäimessä on uusi alku ja asuinsija. Toisilla talo, työ ja toimeentulo. Toisilla hyvinvointivaltion taloudellinen tuki ja palvelut.

Turvapaikkojakin tarvitaan. Ne pitäisi säästää suosiolla heille, jotka eivät saa elämästä kiinni ilman toisten tuottamaa turvaa ja suojaa.