Lapseni sai ottaa koulussa valinnaisaineen. Vaikka tarjolla ei vielä ollutkaan kauan odotettua köksää tai terveystietoa, valinta oli vaikea ja pudotuspeleihin ei äitikään saanut puuttua. Nyt minun on vaikea peitellä pettymystäni, kun lapsi opiskelee kaksi tuntia viikossa koodausta.

Turha ehkä sanoakaan, että en voisi keksiä turhempaa puuhaa. Käsittääkseni aine liittyy taas siihen, ettei koulussa tarvitsisi päntätä mitään, vaan pelillisyydellä voidaan ujuttaa joku tiedon sirpale esiteinin tietoisuuteen.

Koulun opetussuunnitelma kertoo, että tieto- ja viestintäteknologia toimii oppimisen kohteena, sisältönä ja välineenä sekä tarjoaa samalla lisäarvoa opiskeluun.

Just joo. Käytännössä se tarkoittaa sitä, että koneella tai puhelimella voi olla kaksi tuntia kauemmin eikä tarvitse edes kuunnella äidin nalkutusta. Ensimmäisellä kaksoistunnilla jahdattiin Pokémoneja.

Koodaustunneilla harjoitellaan käskyjen antamista ja niiden noudattamista, piirretään ohjeiden mukaan, leikitään ope robottina -leikkiä ja sellasta kaikkee. Nämä kaikki kehittävät luovuutta, ongelmanratkaisutaitoja, taitoa pilkkoa asiat pienempiin osiin sekä sosiaalisia taitoja. Oma digiloikkani on vielä sen verran kesken, että näen näiden asioiden keskinäisen yhteyden aika heiveröisenä.

Netistä löysin joitain sivuja koodaamisesta. Suurimmassa osassa puhutaan peleistä, joista ei ole koskaan kuullutkaan. Yksi koodaussivu opetti, kuinka tietokoneen koodauskielen keksimällä voi muuttaa piirtämänsä lohikäärmeen väriä yhdellä napsautuksella.

OPS:in lätinä jatkuu vielä muodikkaasti uudella oppimiskäsityksellä ja ”tulevaisuustaidoilla”. Koulussa aletaan lisäksi kehittämään virtuaalitodellisuuskoulua, ja osa oppilaista saa tablettien rinnalle virtuaalilasit. Herra varjele.

En ole vielä pakottanut lapsiani mustikkametsään tai kaunokirjoitussulkeisiin. Mutta kiinteän silmukan virkkaus alkanee piakkoin.

Pia Rask

Kirjoittaja on savonlinnalainen muusikko ja toimittaja.