Aloitetaan yhdellä kohtauksella elävästä elämästä. AKT:n lakimies soittaa rekkayhtiön toimarille, ja kertoo, että yhtiön työntekijä on jäänyt kiinni ratista. Samaan hengenvetoon hän kertoo, että ei saa irtisanoa, on järjestettävä yhtiöstä muita töitä kortin kuivumisen ajaksi. Mitähän ne ovat, ehkä pitää perustaa kehitysjohtajan virka. No, joka tapauksessa työsuhde puretaan ja samalla sekunnilla tulee taas puhelu liitosta: tavataan oikeudessa Nyt vaan käy niin, että viikon päästä sama kuski jää kotitantereella taas kiinni ratista ja ajo-oikeudetta ajamisesta. Ei tule enää puheluita liitosta. Mutta mitä ne oikein ajattelevat siellä: rattijuoppo ajamassa 50 tonnia painavaa rekkaa, voiko kuvitella suurempaa turvallisuusriskiä.

Niin, yksittäistapaus, sanotaan. Mutta jos on vähänkin tekemisissä yritysten kanssa, tietää, että ei se ihan niin mene. Ehkä eniten ihmetyttää oikeuskäytäntö. Yrityksen varoja kavaltaneiden irtisanomisistakin on joutunut maksamaan kymmeniä tuhansia korvauksia. Maksimissa irtisanomiskorvaukset ovat nousseet jopa sataan tuhanteen, osin tosin siksi, että juristit ovat panneet laskukoneen pyörimään.

Suurin ongelma nykytilanteessa on, ei niinkään irtisanominen sinänsä, vaan se, että riitatapausten käsittely jää juristiarmeija palloteltavaksi, ja silloin rahaa palaa paljon. Paljon enemmän kuin mihin pienillä yrityksillä on varaa. Siksi hieman kauhulla ajattelen skenaariota, jossa hallitus formuloi lainkohdat tavalla, joka sysää kaikki riitatapaukset oikeusjärjestelmän (lue: juristien) käsiin. Pahinta ainakin pienille yrityksille ovat arpajaiset, joissa mikä tahansa korvaussumma määrätään maksettavaksi. Järjestelmän pitäisi olla niin yksinkertainen kuin mahdollista tyyliin: alle 20 hengen yritys voi irtisanoa työntekijän ilman sen kummempia syitä, jolloin irtisanomiskorvaus on vaikkapa 3 kk palkka. Jos markkinamekanismiin ei voi luottaa, ainahan meille on se toinen vaihtoehto.

Tiedän, että normaali reaktio on sanoa, että jos ei ole irtisanomissuojaa, työnantaja irtisanoo heti. Kieroutunut mielikuvitus varmaan kertoo näin: yritykset rekrytoivat työntekijöitä vain irtisanoakseen näitä. Mutta eihän yksikään markkinataloudessa toimi yritys sano irti työntekijää vain piruuttaan (jos sanoo, ei yritys kauan markkinoilla pysy). Alkoivatko muuten yritykset Saksassa heti Harz – reformin jälkeen sanoa irti työntekijöitä pienissä yrityksissä?

Keskustelussa – jos sitä voisi siksi kutsua – näyttää toistuvan aika usein väite, että irtisanomissuoja ei vaikuta työllisyyteen. Jos näin todella olisi, voitaisiin varmaan säätä laki, jolla kriminalisoidaan irtisanominen tykkänään. Ketään ei saa irtisanoa millään perusteella; senhän ei pitäisi vaikuttaa mihinkään! Miksi kukaan ei ehdota sellaista? Se, että asiasta on vaikea vedota tutkimustietoon, johtuu tietenkin siitä, että ei ole olemassa sellaisia luonnollisia kokeita, jossa irtisanomissuojaa olisi olennaisesti muutettu. Toki meillä on Saksa Harz – reformi, jonka tulokset ovat verraten yksiselitteisiä. Toisaalta voi ehkä tehdä maavertailuja (ks. alla Nickell). Ainakin paperilla irtisanomissuoja on tiukin Etelä-Euroopassa. Esimerkiksi Espanjassa laiton irtisanominen voi johtaa kahden vuoden palkanmaksua vastaavaiin korvauksiin ja ehkä vielä suurempiin juristipalkkioihin. Kukaan tuskin väittää, että Etelä-Euroopan maan ovat onnistuneet hyvin työllisyytensä hoidossa. Tuloksena on ollut vain kaksien markkinoiden synty, mikä on sitten kaikkien huonoin ratkaisu. Hieman samanlaiseen tulokseen päädytään, jos tarkastellaan lakeja, joilla iäkkäiden työntekijöiden irtisanomissuojaan on kiristetty. Hyvä esimerkkitapaus on Ranska, jossa yli 50 –vuotiaiden irtisanomien tehtiin käytännössä mahdottomaksi. Tulos on se, että 50 ikävuotta lähennelleiden työllistyminen pysähtyi kuin seinään. Kuka työllistää ihmisen, josta ei millään pääse eroon (ks. Saint-Paulin artikkeli).

Kuka meistäkään menisi kauppaan, jos se noudattaisi Hotelli Californian pelisääntöjä. Jos kerran tulet kaupan asiakkaaksi, sinun aina käytävä tässä kaupassa. Pankin asiakkuuden voisi purkaa vain käräjäoikeuden päätöksellä, jne. Irtisanomisriski on tietenkin huono asia, mutta sitä se markkinatalous on. Ei kellekään yrittäjälle taata riskitöntä elämää; toimitussopimuksia, jotka jatkuvat ikuisesti, kiinteää hintaa ja ikuisesti yrityksessä pysyviä työntekijöitä. Kaikki joutuvat kantamaan riskiä. Jos riski sälytetään kokonaan yrityksille, tuloksena on vähemmän yrityksiä, vähemmän työpaikkoja, korkeammat hinnat ja alemmat palkat.

Erikoista on se, että ammattiliitot kiivailevat hallitusta vastaan, vaikka valtiovalta tukee niitä enemmän kuin ehkä mitään muuta yhteiskunnan sektoria. Itse asiassa voi sanoa, että valtio on liittojen suurin rahoittaja. Päinvastoin kuin kaikki muut yleishyödylliset yhteisöt AY -liike nauttii jäsenmaksujen verovähennysoikeudesta, joka (ml. työttömyyskassojen jäsenmaksujen verovähennyskelpoisuus) menetettyinä verotuloina merkitsee noin 500 miljoonaan euron verotukea vuosittain. Lisäksi AY -liike nauttii pääomatulojen verovapaudesta määrällä, joka nousee kymmeniin miljooniin euroihin. Arvonlisäverostakin tarvitsee lukea vain sanomalehdistä. Ammattiliittojen jäsenhankintaa subentoidaan varsin runsaskätisesti maksamalla leijonnanosa (95 %) littojen työttömyyskassojen menoista. Ei tällaista järjestelmää ole muulla kuin Suomessa. Miten ammattiliitot osoittavat kiitollisuuttaan saamastaan tuesta? Aika heikosti, ilmeisesti tukea pidetään itsestäänselvyytenä. Ammattiliittojen uhittelussa taitaa sittenkin olla kyse enemmän oman profiilin nostamisesta. Jollain tapaa pitää osoittaa oma tarpeellisuus ja legitimisoida jatkuva varallisuuden kartuttaminen.

Palkkatilastojen perusteella voi laskea, että vuoden 1975 jälkeen liittojen (liittojen ja niiden työttömyyskassojen) kumulatiivinen tulovirta nykyrahassa on ollut lähes 60 miljardia euroa. Summa hirveän suuri, ja saa kysymään, mitä me olemme saaneet vastineeksi siitä rahasta ja mihin ihmeeseen tarvitaan liittojen miljardiomaisuuden jatkuvaa kasvattamista.

Joillain liitoilla omaisuustulot taitavat olla jo suurempi tulonlähde kuin jäsenmaksut. Aiheellinen kysymys on, eikö nyt olisi jo aika purkaa tämä valtion rahojen lahjoittaminen, ja laittaa kaikki tulonsaajat ja tulot (ovat tulot mitä laatua tahansa) samalle viivalle verotuksen suhteen. Kaikki maksakoot veroa tulostaan: onko liian vaikeaa!

Tulevaisuudessa markkinoiden muutokset käyvät aina vaan tiuhemmassa tempossa. Yrityksiä/tuotteita/markkinoita/ammatteja/työtehtäviä tulee ja menee. Ei kenellekään voi taata pysyviä työpaikkoja. Ei edes Hakaniemessä. Suurilla yrityksillä on pieniin verrattuna monin verroin helpompaa vastata markkinoiden haasteisiin niin tuotannon kuin työllisyydenkin suhteen. Tuotantoa voi siirtää paikasta toiseen, vasta(kysyntä)puolella on aina paljon asiakkaita, yrityksen sisällä voi tehdä erilaisia siirtoja. Pienillä yrityksillä näitä sopeutusmekanismeja ei ole. Jotenkin tätä epäsuhtaa pitää tasoittaa pienten yritysten osalta ja vielä niin, että pienennetään niiden suurimpia riskejä. Jos työllistämisestä tulee liian vaikeaa, se yksinkertaisesti vain loppuu. Eivät siihen mitkään subventiot ja torikokoukset auta. Omituista on, että vain hetki sitten kaikki vaativat yhdestä suusta yritystukein lakkauttamista, mutta nyt ne on taas keksitty uudestaan muka rekrytointiriskien pienentämiseksi.

http://ftp.iza.org/dp4440.pdf (Gilles St Paulin & Ranska)

https://ideas.repec.org/p/pri/indrel/118.html (Stephen Nickell ja irtisanomiskustannukset)