Bore Wanner eli dj Börje villitsi väkeä Soukan ulkoilmadiskossa 70-luvulla. "Jos väki ei viihdy, niin vika on tiskijukassa. Tiskijukan työ on viihdyttäminen", edelleen keikkaileva Wanner sanoo.

Bore Wanner eli dj Börje villitsi väkeä Soukan ulkoilmadiskossa 70-luvulla. "Jos väki ei viihdy, niin vika on tiskijukassa. Tiskijukan työ on viihdyttäminen", edelleen keikkaileva Wanner sanoo. Bore Wanner

Helmikuisena maanantaina tarjoilija valmistelee pohjalaisten osakuntien Bottan juhlasalissa yritystilaisuuden lounaskattausta. Ruokalistalla on jauhelihapihvejä, joita tilan vuokranneet kohta syövät katossa roikkuvan peilipallon alla.

Dj Börjenä nimensä helsinkiläiseen kaupunkikulttuuriin jättänyt Bore Wanner askeltaa ruokapöytien välissä hymy huulillaan. Paikka on hänelle tuttu vuosikymmenten ajalta, mutta harvemmin hän on Bottalla ennen puoltapäivää ja ilman levyjään.

1970-luvun alussa tiskijukan työt aloittanut Wanner viittoo lavalle päin. Sen keskelle asetettu soittopöytä on ollut hänen valtakuntansa. Levysoitinten äärellä yöelämän kapellimestari sitten otti tunnelman haltuunsa, eikä tosiaan pelkästään musiikilla. Tiskijukan tehtävänä oli viihdyttää.

– Se ei ollut pelkkää levyä levyn perään. Puhetta oli paljon. Seurasimme, mitä tanssilattialla tapahtui ja saatoimme sitten kommentoida mikrofoniin, että mies siellä takana, menes vähän lähemmälle. Ei se tyttö pure sua tai että Ville tsot-tsot, ei tuolla tavalla, Wanner kertoo.

Kirjassa tulee ilmi, miten paljon nämä dj:t pitävät musiikista ja kuinka tärkeää se on heille. Mikko Mattlar, dj ja toimittaja

Wanner iskee tarinaa, jota on taltioitu nyt kansiinkin. Helsinkiläinen dj ja toimittaja Mikko Mattlar toimitti vuosina 2014–15 Stadin diskohistoria -keskusteluohjelmaa Radio Helsinkiin. Sarjan pohjilta syntyi samanniminen pääkaupunkiseudun diskojen ensimmäisistä vuosikymmenistä kertova kirja, joka julkaistaan ensi viikolla.

Aihe ei valikoitunut sattumalta, sillä vuonna 1980 syntynyt Mattlar on itsekin soittanut levyjä 20 vuoden ajan. Projektissa hän tuli haastatelleeksi lähes 60 aikalaistiskijukkaa.

– Henkilökohtaisesti minua on aina kiinnostanut sellaisten ilmiöiden tausta, mistä olen itse ollut innostunut. Se on periaatteessa se syy, miksi tämän kirjankin tein ja näitä dj:itä haastattelin. Kirjassa tulee ilmi, että miten paljon nämä dj:t pitävät musiikista ja kuinka tärkeää se on heille.

Diskojen tahmea alkutaival

Pääkaupungin ensimmäinen diskoklubi avattiin Kulosaaren Casino-ravintolassa helmikuun 1. päivänä vuonna 1966. Sitä mainostettiin tammikuun lopulla Ylioppilaslehdessä näin:

"Discoteca on uusi ja erilainen ajanviettotapa, joka tällä hetkellä on erittäin suuressa suosiossa mm. Amerikassa ja useimmissa Euroopan suurkaupungeissa. Kulosaaren Casinolle on nyt asennettu korkealuokkaiset Discoteca-varusteet; high-fidelity-stereoäänentoistolaitteet. Orkesteria ei ole. Nyt tulee non stop musiikkia stereo-äänilevyiltä."

Helsingin ja diskon alkutaival ei kuitenkaan ollut mutkaton. Moni vanhemman ikäluokan edustaja julisti, että diskot ovat tuomittuja häviämään. Nuorison alkoholinkäyttö huoletti, ja Alko eväsi pian anniskeluluvat ensimmäisiltä diskoilta. Epäluotettava äänitekniikka aiheutti ongelmia eikä uusimpien hittilevyjen hankkiminenkaan ollut sen ajan Suomessa helppoa.

Ihmisillä ei laman seurauksena myöskään ollut samalla tavalla rahaa ulkona käymiseen kuin aiemmin. Mikko Mattlar, dj ja toimittaja

– Siinä oli kaikenlaisia ennakkoluuloja levymusiikkia kohtaan. Anniskeluoikeuksien saaminen paikkoihin, joissa on dj eikä elävää musiikkia, on ollut hyvin hankalaa alkuvaiheessa. Siinä ollut kaikenlaisia, jos voi sanoa, lastentauteja, Mattlar kertoo.

Keskikaljan vapautuminen vuonna 1969 löystytti myös ravintolakulttuuria. Diskoja alettiin perustaa kaupunkiin entistä enemmän. Legendaarisen Bottan lisäksi pitkäikäisiksi menomestoiksi ylsivät KY, Helsinki Club ja Tavastia, josta jälkimmäinen muistetaan lähinnä rockpyhättönä.

– Helsinki on ollut hyvin vilkas diskokaupunki. Periaatteessa paljon vilkkaampi kuin se nykyään on. Kyllähän täällä nykyäänkin kaikenlaista kivaa tapahtuu, mutta meno on ollut aikamoisen intensiivistä 70- ja 80-luvulla, Mattlar kertoo.

Stadin diskohistorian koonnut Mikko Mattlar ja Bore "dj Börje" Wanner legendaarisella Bottalla.

Yöelämä ei rajoittunut pelkästään viikonloppuun, vaan joka ilta on tapahtunut paljon. Innokkaimmat suuntasivat diskoihin viisi–kuusikin kertaa viikossa.

Ravintoloiden maltilliset aukioloajat pitivät osaltaan huolen siitä, ettei diskoilu haitannut työ- tai opiskeluelämää. Peilipallon alla hytkyttiin jo seitsemän aikaan alkuillasta ja kotiin lähdettiin kymmeneltä tai yhdeltätoista.

1990-luvun alussa kansakuntaa murjoi suuri lama, jonka seurauksena diskotkaan eivät enää olleet entisensä. Mattlar kertoo, että päättäjät halusivat piristää ravintola-alaa myöntämällä jatkoaikalupia kello neljään. Mattlarin kirjaan haastattelemien tiskijukkien mukaan pidemmät aukioloajat eivät kuitenkaan tuoneet lisää asiakkaita. Oikeastaan päinvastoin.

– Monet dj:t ovat sanoneet, että arkidiskoilu jäi sitten pois. Ihmisillä ei laman aikana ja seurauksena myöskään ollut samalla tavalla rahaa ulkona käymiseen kuin aiemmin.

Jo ennen lamaa kaupungin diskoskene oli alkanut eriytyä ja monipuolistua voimakkaasti. Elektroninen tanssimusiikki teki tuloaan ja diskojen sijaan perustettiin klubeja.

Tiskijukalla pitää olla ässä hihassa

Itsensä dj:nä elättänyt 68-vuotias Bore Wanner keikkailee vieläkin. Hän soittaa "niitä vanhoja klassikkokappaleita" Night Fever goes Botta -illoissa. Tanssilattialla näkee ryppyisempiä versioita heistä, jotka teineinä jorasivat dj Börjen levyjen tahtiin Linnanmäen legendaarisessa Luoladiskossa 1970-luvun alussa.

– Sama hyvä fiilis kaikilla on vieläkin, ikää on vaan tullut lisää. Polvet taipuvat kyllä edelleen, Wanner mainitsee.

Bore Wannerin takuuvalinta on Lipps inc. -yhtyeen Funkytown. Bore Wanner

Hän sanoo, että jos pääsisi aikakoneella visiitille mihin tahansa diskoon, se olisi ehdottomasti juurikin tuo huvipuiston alle louhittu Luoladisko. Dj Börjen isännöimä menopaikka oli niin suosittu, että jono kiemurteli parhaimmillaan Tivolikujan raitiovaunupysäkille asti.

Sanoin, että se loppu nyt tähän. Siitä seurasi hirveä itku ja parku. Bore "dj Börje" Wanner

Wanner muistelee virne naamallaan iltaa, jolloin täysi tupa hyppi Hot Butter -yhtyeen Popcorn-kappaleen (siirryt toiseen palveluun) tahtiin. Kappale oli ehditty soittaa jo ainakin neljä tai viisi kertaa, kun dj:ltä paloi pinna ja hän otti levyn pois soittimesta ihan vain pannakseen sen äimistyneen yleisön edessä palasiksi.

– Minullapa oli ässä hihassa. Sanoin, että se loppu nyt tähän. Siitä seurasi hirveä itku ja parku. Sanoin, että ei se kuulkaa mitään. Kaivoin uuden levyn kassista ja soitettiin Popcorn vielä viisi kertaa lisää! Piti vähän saada show´ta aikaiseksi.

Jos taas Stadin diskohistorian kansiin koonnut nuoremman polven dj Mikko Mattlar pääsisi diskoaikakoneen kyytiin, hän ohjelmoisi sen 1990-luvun alun klubeille, jossa välkkyvät valot olivat vaihtuneet hämyyn eivätkä dj:t enää spiikanneet kappaleita mikrofoniin vaan miksasivat teknoa ja housea.

– Se aikakausi kiinnostaa minua eniten. Lähinnä sen musiikin takia, Mattlar vastaa.

Hän kertoo, etteivät nuo klubbailun alkutahdit edes ole mukana kirjassa. Helsingin yöelämän edellisille vuosikymmenille ja niiden ääniraidan tekijöille ei olisi kirjan yksi lisäluku riittänyt.