Hyvät miesten kengät saattavat maksaa 124 euroa.

Kenkien arvonlisäveroprosentti on 24, joten kenkäkauppias maksaa kenkien myynnistä arvonlisäveroa 24 euroa. Kauppiaalle jää 100 euroa.

Entäpä, jos kenkien hinta olisikin vain 100 euroa, mutta asiakas joutuisi kenkäkaupan kassalla maksamaan erikseen 24 prosentin arvonlisäveron. Mikä muuttuisi?

Tuskin juuri mikään. Kenkäkauppiaalle jäisi edelleen sama 100 euroa ja asiakkaan lompakosta lähtisi 124 euroa. Kenkiäkin menisi todennäköisesti kaupaksi sama määrä kuin ennenkin.

Kenkäkauppaesimerkissä on kyse taloustieteilijöiden verotuksen kohtaannoksi kutsumasta ilmiöstä, joka kertoo, kuka veron lopulta maksaa.

Taloustieteen peruskursseilla ympäri maailmaa opetetaan, että verotuksen kohtaanto on riippumaton siitä, tilittäkö veron verokarhulle ostaja vai myyjä.

Samaa periaatetta voi yrittää soveltaa työmarkkinoilla. Kaksi vuotta sitten solmitussa kilpailukykysopimuksessa sovittiin, että työnantajien pakollisia eläkevakuutusmaksuja ja työttömyysvakuutusmaksuja siirretään työntekijöiden maksettavaksi.

Taloustieteen peruskurssien oppien mukaisesti tälläkään ei pitänyt olla juuri vaikutusta. Jos työnantajia kiinnostavat vain työvoimakustannukset ja työntekijöitä nettopalkka, ei ole merkitystä, kuka vakuutusmaksut verottajalle tilittää.

Kun työnantajan maksut siirtyvät työntekijöiden vastuulle, palkat tulevat nopeasti nousemaan sellaisiksi, että sekä työnantajan kustannukset että nettopalkat säilyvät ennallaan.

Tällä kertaa peruskurssin opit johtivat harhaan. Palkat eivät kiky-sopimuksen jälkeen ole juuri nousseet.

Itse asiassa kesällä julkaistun Tulo- ja kustannuskehityksen selvitystoimikunnan raportin mukaan palkat ovat Suomessa kasvaneet hitaammin kuin muualla euroalueella.

Kun samaan aikaan työnantajamaksut ovat alentuneet ja tuottavuuskin kasvanut, työvoimakustannukset ovat Suomessa kasvaneet selvästi muuta euroaluetta hitaammin. Samalla suomalaisten yritysten kilpailukyky on merkittävästi parantunut.

Työmarkkinoilla ja kenkämarkkinoilla on siis joitain oleellisia eroja. Työmarkkinoilla vakuutusmaksun maksajalla näyttää olevan merkitystä lopputuloksen kannalta. Kenkämarkkinoilla ei näytä olevan.

Taloustieteilijöiden paras selitys palkkojen yllättävän hitaalle kasvulle on se, että palkkataso oli pari vuotta sitten reilusti tasapainotason yläpuolella. Palkat ovat jäykkiä, varsinkin alaspäin. Työttömyyden kasvusta, tuottavuuskasvun tyssäämisestä ja kilpailukyvyn murenemisesta huolimatta nimellispalkat eivät laskeneet. Kun inflaatio oli lähellä nollaa, reaalipalkatkaan eivät joustaneet.

Vasta työvoimakustannusten siirto työnantajilta työntekijöille alensi työvoimakustannuksia ja nettopalkkoja, ja vei palkkatason lähemmäs tasapainoa. Sopeutuminen kohti tasapainoa jatkui edelleen, kun syksyllä 2017 alkaneissa palkkaneuvotteluissa palkankorotukset jäivät pieniksi.

Kenkä ei loukkaannu, vaikka kauppias pistäisi myymättä jääneet kengät 30 prosentin alennusmyyntiin. Kenkä ei protestoi, jos naapurihyllyn kippurakärkistä korkokenkää myydään kovemmalla hinnalla. Kenkää ei harmita edes se, jos kiinalaisten halpakenkien kilpailuun vastatakseen kauppias tarjoaa sunnuntainauhat samaan hintaan.

Sen sijaan työmarkkinoilla palkkausjärjestelmän tärkeä tehtävä on työntekijöiden motivointi. Tarpeeksi hyvää palkkaa saavilla on myös paljon menetettävää, jos työpaikka lähtee alta. Yhtä tärkeää on palkan suuruus verrattuna muihin samanlaista työtä tekeviin, kateellisemmilla suhteessa kaikkiin muihinkin.

Eroja on toki myös säännöissä. Jos kenkäkauppias sopii naapurikaupan kanssa, ettei kenkiä tänä syksynä myydä alennuksella, kyseessä on kartelli, ja molemmille rapsahtavat sakot laittomasta kilpailunrajoituksesta. Työmarkkinoilla kartelleja kutsutaan ammattiliitoiksi, ja järjestäytymisvapaus taataan jo perustuslaissa.

Säännöt eivät silti selitä kaikkea. Työehtosopimukset vaikuttavat toki palkkatasoon, mutta työmarkkinoista ei tule kenkämarkkinoiden kaltaisia vaikka irtisanomislakia, paikallisen sopimisen edellytyksiä tai työehtosopimusten yleissitovuutta muutettaisiin millä tavalla tahansa.

Palkkaus on oleellinen osa kannustinjärjestelmää, eikä työnantajan välttämättä kannata palkkoja laskea, vaikka firmalla menisi vähän huonommin.

Kollektiivinen sopiminen työsuhteen ehdoista kuuluu normaaliin sopimusvapauteen. Sen sijaan lainsäädännöstä, veroista tai lakisääteisistä maksuista sopiminen työmarkkinajärjestöjen kesken ei oikein sovi parlamentaariseen demokratiaan. Pitää silti myöntää, että etujärjestövalta näyttää tuottavan tuloksia.

Markkinat eivät onnistuneet tasapainottamaan palkkoja, mutta työmarkkinajärjestöjen ja hallituksen välinen sopimus onnistui.

Kilpailukykysopimus palkkojen jäädytyksestä, lomarahojen leikkauksesta ja vakuutusmaksujen maksajan muutoksesta oli kummallinen, mutta ilmeisesti toimi tarkoitetulla tavalla. Eikä tavalla, jota yksinkertainen taloudellinen malli olisi ennakoidut. Työmarkkinat ovat kovin erityiset markkinat.

Työmarkkinajärjestöjen valta murenee aikanaan vääjäämättä, jos ammattiliittoihin kuuluvien osuus jatkaa laskuaan tarpeeksi pitkään. Ennen sitä sopimisen kulttuurista ehtii olla vielä paljon iloa.