”Kom inte hit. Det luktar skit. Ska vi tömma väntrummet så får det bli med dynamit…”

Det var ett halvår sedan. Min äldsta son som aldrig brukar gnälla om något hintade om att allt inte var som det skulle med hans mage. Pappa jag gick in i yrkesrollen och kände på sonen panna, den var varm. Jag tryckte mig fram över den vänstra nedre kvadranten och det gjorde ont och ondare. Jag böjde upp högerbenet på sonen och smärtan ökade. Om det inte var så att blindtarmen var inflammerad så skulle jag aldrig mer hjälpa någon vän eller bekant med medicinsk rådgivning igen. Vi tog kurs mot min gamla arbetsplats – akuten på Södersjukhuset. En bekant person i inskrivningsluckan säger ”Hej” och följer med något i stil med ”Kom inte hit!”

Igår gick Södersjukhuset ut på sitt Twitterkonto och avrådde alla utom de som riktigt allvarligt sjuka att välja någon annan plats än Södersjukhusets akutmottagning för att få hjälp. ”Kom inte hit” var budskapet, vistelsetiderna på SöS-akuten var mycket långa var orsaken. När jag var där med min son twittrades det inte något i stil med ”Kom inte hit”, det budskapet fick man när man kom fram till inskrivningen. Då var vistelsetiderna på akuten bara långa, inte mycket långa och ändå tog det 10 timmar innan min son fick träffa en läkare som gjorde det där som jag hade gjort ett halvt dygn tidigare. Kompletterat med några provsvar från ett 8 timmar gammalt blodprov fick jag rätt, och sonen rullade upp till ortopeden som hade en ledig säng efter 12 timmar på akuten. Kirurgen? Där var det fullt.

Ett knökfullt väntrum var vår plats i 7 timmar innan man hittade en brits runt klockan 04. Väntrummet var sinnesbilden av ett Sverige som står och balanserar på avgrunden till vad som kan kallas kollaps. Ute vid mottagningsdisken hade väktarna 2-3 ronder av wrestling med olika typer med olika problem. I väntrummet satt hålögda, utmattade medborgare med smärta och lidande av olika grader och beskådade en alkoholist som kissade rakt ut på golvet. För varje person som försvann inåt i vårdkedjan dök det upp minst två nya patienter som skulle knöa ner sig någonstans i det redan överfulla väntrummet.

Hade det där hänt idag, när Södersjukhuset hade twittrat ut ett nödrop i stil med ”Kom inte hit!” och jag hade fått önska mig en sak så hade jag önskat att Fredrik Reinfeldt satt där bredvid mig och sonen för att göra oss sällskap under väntetiden. Det hade varit spännande värre. Det hade varit kul att se hur varenda kotte i väntrummet hade reagerat på en raljant Reinfeldt som suckade åt de som suckade åt sin väntan, åt välfärden. Det hade varit skoj att se minerna när Reinfeldt gav uttryck för att folk skulle gilla läget då det minsann var mycket värre på varenda akutmottagning i Syrien, i Libyen och Afghanistan. Folk med högt blodtryck hade fått en stroke. Folk med hjärtproblem hade fått hjärtstopp. Folk med andningsproblem hade slutat andas – av ren upprördhet…

Om sedan Reinfeldt hade gett sig in i sin retoriska kurvtagning om julgranar och julmat hade han sannolikt hamnat först i kön på akuten, halvt ihjälslagen av de som får leva i det som enligt Reinfeldt inte alls är någon kollaps. ”Jaha. Här sitter du och gnäller afatiskt över en kollaps bara för att du – du – får vänta efter att ha tappat känseln i halva kroppen. Vadå 8 timmars väntetid? Vadå kollaps? Brann julgranen ner? Tog julmaten slut? Rasade huset ihop? Kollaps? Öppna ditt hjärta din gnällspik. Tänk på Syrien. Allt skulle kunna vara värre…” och ungefär där skulle väktarna ha fått försöka rädda livet på någon i väntrummet.

Södersjukhusets akutmottagning har sina motsvarigheter överallt i landet. Det finns akutmottagningar med samma utmaningar, samma belastning i varenda svensk storstad – i Göteborg, i Malmö och Lund, i Uppsala. I Helsingborg har man infört något som ligger och snuddar vid katastrofläge hela tiden – patientsäkerheten är hotad. Men granen brann inte i julas, julmaten tog inte slut och huset rasade inte ihop. Öppna era hjärtan. Kom inte och påstå att det är kollaps, för i Syrien är det minsann värre…

Själv undrar jag vad som är en kollaps om det inte är det vi börjar se när akutmottagningarna skriker ”Kom inte hit!”