Vi har varit på asylboendet med vår enkätundersökning i många timmar, det börjar bli kväll och vi ska ta hyrbilen vidare när Maria kommer fram. Blicken bär sorg men rösten är klar då hon berättar om maken i Syrien som hon skilde sig ifrån och som replikerade med att sånär slå ihjäl henne, om barnen som blev kvar i Turkiet. Hon visar en bild på sina tre små.

Det enda hon vill i livet är att få se sina barn igen, säger den 28-åriga kvinnan som egentligen heter något annat.

En bit bort under ett träd står en man och iakttar oss, när vi rör oss följer han efter.

Maria tvekar men tar sats. Mannen bor på förläggningen och brukar komma till hennes rum om nätterna, berättar hon, och kräva hennes kropp. Han har filmat när de har sex och nu hotar han att visa filmen för hennes familj. Han har nyckeln till hennes rum och han kontrollerar hennes telefon.

Platschefen på boendet liksom Migrationsverket känner till övergreppen. Fyra dagar tidigare har Migrationsverket larmat polisen med en anmälan om misshandel och våldtäkt, i polisens händelserapport betraktas Marias ärende som "skyndsamt".

Hon vågar inte prata mer nu men vi ska hålla kontakten, hon får mitt nummer.

Några veckor senare, kring midsommar, lämnas ett röstmeddelande på min mobiltelefon. Det är Maria som viskandes berättar att hon har tvingats lämna asylboendet. Nu sitter hon på ett tåg mot en stad i en helt annan del av Sverige som hon varken kan uttala namnet på eller har någon aning om var den ligger.

Men det spelar ingen roll. Hennes liv har ingen hållplats längre.

– Hope has stopped. I have nothing.

Fullskärm Hon kom till Sverige med ett hopp och en dröm om att kunna leva som en fri kvinna. Redan efter några veckor blev Maria utsatt för det första sexuella övergreppet på asylboendet. Foto: Anna-Karin Nilsson

Marias make stöttade Daesh (IS). "Men det är inte min islam", säger hon

Maria växte upp vid floden Eufrat i Syrien, nära gränsen till Irak. Hon drömde om att jobba med nyheter på en tv-kanal men när hon var 17 år blev hon bortgift och alla visioner om framtiden krossades.

– Då handlade livet om att ta hand om barn och att vara gift, säger Maria som ändå gick färdigt sina fyra år på universitetet.

Hon arbetade som lärare när IS stängde skolan och samlade byns familjer på torget och krävde alla söner på 13–14 år för att göra dem till soldater. Hon bestämde sig för att ta sina barn och fly.

Maken som hade blivit allt mer kontrollerande och våldsam, skulle komma efter.

– Han gillar Daesh men det är inte min islam, min islam är god. När min make kom till Turkiet och fick höra att jag hade lärt känna och umgåtts med en man, som var min vän, började han att misshandla mig. Han slog mig varje dag. När han till slut gick med på att skilja sig sa han "då måste du ge mig allt", vilket jag gjorde också. Jag gav honom mitt guld, min bil och mitt hus. Jag skulle få barnen. Vi skrev papper, allt var klart.

Annons:

Annons:

Det papperet fick hon inte med sig till Sverige, men hon visar två bilder i telefonen som en släkting tog när Maria vaknade upp på sjukhus, misshandlad sönder och samman.

– Han väckte mig på natten och tog mig till ett annat rum. Han slog mig med en grov kabel. Jag vågade inte skrika, jag var så rädd att väcka barnen. Min lilla vaknade ändå.

Jag låg med huvudet tryckt mot madrassen och såg henne stå i dörren och ropa "mamma". Det var sista gången jag såg henne.

– När jag vaknade två veckor senare hade han tagit barnen och var försvunnen.

Maria insåg att det inte skulle räcka med att hon nästan dog. Hon fick hjälp av en nära vän som sålde sitt finaste guldarmband för 1 500 dollar och sa "ta dig till Sverige, där är det bra för kvinnor".

Fullskärm 8828 asylsökande ensamstående kvinnor bor enligt Migrationsverket på boenden runt om i Sverige. Enligt Maria är alla utsatta mer eller mindre "Du hör hur de viskar "jag vill ligga med henne". Foto: Anna-Karin Nilsson

"Han höll fast mig och sa 'jag vill ha sex med dig'"

Det var när träden hade färgats gula och eldröda för ett år sedan som Maria kom till asylboendet i Sverige. Med bara det paret byxor som hon hade gått i, men känslan i hjärtat var varm. Hon hade överlevt färden över Medelhavet och med hjälp av Röda korset och medmänniskor längs vägen tagit sig genom Europa.

Hon flyttade in i det spartanska rummet i den långa korridoren, såg fram emot att påbörja processen med att få sina barn till det nya landet och att kunna leva som en fri kvinna.

Men det hade inte gått lång tid, Maria hade varit i tvättstugan en kväll och var på väg tillbaka till sitt rum.

– Det är en smal trappa där och jag mötte en man i den trånga passagen. Han hade druckit alkohol och vägrade att flytta på sig. Han höll fast mig och sa "jag vill ha sex med dig". Han tog mig på brösten, jag försökte att komma loss men han höll hårdare, så jag skrek rakt ut.

En annan man på boendet kom till undsättning, tröstade och hjälpte Maria att kontakta polis.

– Folk på boendet sa att jag skulle vara tyst men jag kände att det var fel. Om en man tvingar sig till sex med en kvinna i mitt land håller alla tyst, men jag vägrade. Polisen kom, Migrationsverket informerades och mannen förflyttades.

Fullskärm När Maria lämnade den man som hon blev bortgift till misshandlade han henne så svårt att hon låg på sjukhus i flera veckor.

Det var inte första gången han hade antastat kvinnor, berättar Maria. När polisen genomsökte mannens rum hittades ett antal brösthållare och trosor under madrassen. Och de som hade stått i tvättstugan och undrat vart deras underkläder tog vägen.

Maria knyter sina händer så att knogarna vitnar, hon påminner om att kvinnorna som kommer till Sverige blir mer jämställda men menar att även en del av männen upplever en ny "frihet".

– När somliga män kommer till Europa tänker de "jag är fri, jag kan dricka, jag kan ligga med alla kvinnor". För i mitt land och i vår kultur kan de inte dricka och vill de ha sex måste de gå till en bordell. Nu tror de att de kan göra som de vill, att det är fritt fram. Du hör hur de viskar "jag vill ligga med henne".

– Alla kvinnor som kommer ensamma har de här problemen.

Politikern Gulan Avci (L): Migrationsverket har brustit

Av de närmare 163 000 människor som sökte asyl i Sverige förra året, var drygt 48 000 kvinnor. Ungefär 10 000 var ensamstående och drygt 9 300 kom som ensamstående med barn.

Att ensamkommande kvinnor är utsatta på landets asylboenden har tidigare uppmärksammats i flera medier. TV4;s Kalla Fakta rapporterade i våras om att ett flertal kvinnor och flickor hade utsatts för misshandel och sexuella övergrepp på ett boende i Dalarna, i höst följde SVT:s Uppdrag granskning upp sin tidigare undersökning om sexuella trakasserier på förläggningarna.

– Kvinnor som lämnar förtryck tror att de ska komma till friheten i Sverige men de blir snabbt varse att den friheten inte gäller alla och i synnerhet inte ensamkommande kvinnor. Jag ser det här problemet bli större och större, säger Gulan Avci, ordförande i Liberala Kvinnor, som i somras skrev en debattartikel i Svenska Dagbladet om utsattheten för de ensamstående kvinnorna.

– Migrationsverket har brustit, dels i hur man har hanterat den stora invandringen, dels att man inte har haft enskilda samtal med ensamkommande flickor och kvinnor. Vi har ett stort kunskapsunderskott bland myndighetsutövande personal. Om man inte har bilden klar för sig och placerar kvinnor med en hotbild tillsammans med asylsökande män som kommer från länder där hederskulturen är en del av samhällsnormen, då kan den här typen av förtryck leva vidare.

– Nästa problem är att det inte finns något stödsystem för kvinnorna som har utsatts. Varför ska kvinnans rörelsefrihet inskränkas? Varför flyttar man inte på den som förtrycker och utövar sexuella övergrepp?

Fullskärm Maria vill men vågar inte prata med myndigheterna om övergreppen. Hon har sina barn i Turkiet och är rädd att det ska påverka hennes chanser att återförenas med barnen. Foto: Anna-Karin Nilsson

"Han började kontrollera mig, om jag gick ut skulle jag bara få gå ut med honom"

Just den här frågan ska bli en följetong för Maria.

Mannen som hjälpte den unga syriskan efter överfallet i trappan, är samma man som stod under trädet den där dagen i maj när vi sågs första gången.

Han som hon fann sig i tacksamhetsskuld till men som snabbt förändrades.

– Han tröstade mig och gav mig blommor men efter ett tag började han att tala om vad jag fick och inte fick göra. Han började kontrollera mig. Om jag gick ut skulle jag bara få gå ut med honom.

Utåt sett och inne på asylboendet var han hennes beskyddare, men han krävde sex i gengäld. Maria berättar om de nattliga intrången, hur han filmade henne och utpressade henne genom att hota att skicka filmen till familjen och barnen i Turkiet.

Maria är rädd och ser ingen annan väg ut när hon i början av juni tar sina väskor och smyger ut från asylboendet i gryningen.

Med hjälp av två kvinnor på orten och en lapp med en adress i en stad hon aldrig hört talas om, sätter hon sig på tåget.

– Hon är min ängel, jag älskar henne som min mamma, säger Maria när vi träffar henne tillsammans med en av de kvinnor som har försökt att hjälpa och stötta henne genom mardrömmen på asylboendet.

Kvinnan jobbar inom kommunen och var den som löste tågbiljett och körde Maria till stationen i mitten av juni – tre veckor efter att polisen mottagit en andra anmälan gällande misshandel och sexuella övergrepp på boendet.

– Det var fruktansvärt. Vi stod min man och jag och ytterligare kvinna som har hjälpt Maria och vinkade av henne vid tåget. Hon grät. Hon blev placerad i en vagn där hundar fick vara och hon är jätterädd för hundar. Jag frågade de som jobbade på tåget om de kunde hjälpa henne med väskorna när hon skulle byta tåg, men det kunde de inte. Jag var jätteorolig för henne. "Hur ska hon klara sig?", berättar kvinnan.

Annons:

Annons:

Maria tvingades återvända till asylboendet

Åtta månader efter ankomsten till det nya landet var Maria på flykt igen. En bekant till en släkting hade fått kontakt med en syrisk familj i en annan del av Sverige som kunde bistå med husrum i väntan på intervjun med Migrationsverket.

Men det blev inte bra på den nya orten heller.

– Mannen som jag fick bo hos hade en fru som var gravid. Han var trevlig, log mot mig och hjälpte mig. Efter bara någon vecka kom hans hustru till mitt rum och sa: "Jag ser hur min man tittar på dig, du måste försvinna".

– Det var bara att ta väskan och gå, säger Maria, som efter några veckor på drift blev erbjuden, och tackade nej, till en plats på ett asylboende i södra Sverige.

– Jag har en vän som bodde där i fyra månader innan hon fick asyl och hon sa till mig: "Nej, inte där, männen super och röker hela kvällarna". Jag åkte dit ändå och tittade. Men när jag såg att det var gemensamma badrum kände jag "det här går inte, de kommer aldrig att lämna mig i fred".

Hon valde att återvända till asylboendet där hon blev placerad den där höstdagen för ett år sedan.

Tillbaka till "änglarna", de två lokala kvinnorna som stöttat så mycket, tillbaka till praktikplatsen och den enda fasta punkt hon har i Sverige.

Men också tillbaka mannen som fysiskt och psykiskt misshandlat henne och som till slut fick henne att ta väskan och fly.

Fullskärm Hon beskriver henne som en "ängel", kvinnan på orten som har hjälpt henne genom mardrömmen med övergreppen på asylboenden och som har öppnat dörren till sitt eget hem de gånger situationen varit mest akut.

Trots att Migrationsverket såväl som polis och personalen på förläggningen känner till vad Maria har utsatts för, har mannen kunnat bo kvar och fortsätta sin asylprocess.

Vi söker polisen på orten och når befälet som tog emot larmet om Maria och upprättade en anmälan om misshandel och våldtäkt i maj. Med tillägget "skyndsamt".

– Hon har flyttat därifrån. Vi söker henne. Vi vill ha tag på henne. Hon bor inte kvar, säger han.

Jo, hon har varit tillbaka i många veckor. Det kan du kontrollera med Migrationsverket.

– Jaha. Jag har pratat med Migrationsverket och de ska återkomma med adressuppgift och det har de inte gjort. Vi söker henne, det är det vi gör.

Hur har den kontakten sett ut och när var det?

– Tjaaa, andra veckan i september möjligen. Jag skickade ett mejl och pratade in på en handläggares telefonsvarare.

Fullskärm "Han tröstade mig och gav mig blommor men efter ett tag började han att tala om vad jag fick och inte fick göra", berättar Maria om mannen på asylboendet som förföljer henne. Foto: Anna-Karin Nilsson

Maria litar inte på polisen och vågar inte anmäla mannen

Men Maria vill inte prata med polisen, ändå.

– De känner till allt men jag får ingen hjälp om jag inte pratar med polisen, säger hon.

Jag frågar varför hon inte polisanmäler övergreppen och hon svarar att hon inte kan, inte klarar. Hur illa han än har gjort henne. Dels är hon rädd att få en "stämpel" och försvåra asylprocessen, dels för att hon inte vågar.

– Han har barn och de vädjar till mig att inte berätta om deras pappa. Om han blir utvisad... han gjorde riktigt dåliga saker mot mig, men jag tänker att om jag hjälper honom nu så kommer någon att hjälpa mig och mina barn i framtiden.

Dessutom har mannen lovat att inte röra henne mer.

– Han säger att han älskar mig men han vet att jag inte vill ligga med honom, han låter mig vara. Han kontrollerade allt förut, men se, nu har jag min nyckel, säger Maria och viftar med sin enda nyckel i livet.

– Jag är inte rädd för honom längre. Jag är inte rädd för någon man, men jag var rädd att mina barn skulle se mig på det sättet (som i filmen han hotade att göra synlig för hennes familj).

– Han skyddar mig och när han skyddar mig så rör ingen annan mig.

När han skyddar mig så rör ingen annan mig.

Olga Persson, generalsekreterare för Unizon som samlar över 130 kvinnojourer och tjejjourer runtom i landet, blir både förvånad och inte när hon får höra om Marias situation och utsatthet.

– Nio av tio kvinnor som utsätts för våld i relationer polisanmäler inte, generellt. De här kvinnorna lever i en ännu mer utsatt situation, att inte ha uppehållstillstånd och att inte veta sin framtid, säger hon och påpekar att mörkertalet troligtvis är stort.

– Det finns en undanlåtenhet att anmäla brott på asylboenden är vår uppfattning, saker får passera och det är oacceptabelt. Den här tystnaden som finns kring mäns våld mot kvinnor på asylboenden är något som vi kommer att få se konsekvenserna av en lång tid framöver.

Annons:

I Marias fall anmäldes övergreppen, i dag är det sex månader sedan och det var Migrationsverket som larmade polis.

– Jag vill inte uttala mig om enskilda fall men vi börjar alltid med ett samtal där vi försöker att informera personen om att sluta hota, kränka eller utsätta kvinnan för de här oegentligheterna, säger enhetschefen på Migrationsverket i en större stad nära asylboendet där Maria bor.

– Vi har fått kännedom om att kvinnan är utsatt och så snart vi har möjlighet kommer vi att ta itu med det och prata med inblandade personer.

Att man vid polisen hävdar att man har sökt Migrationsverket för att utreda de anmälda övergreppen mot Maria, kommenterar enhetschefen:

– Jag har ingen aning om var polisen har lämnat meddelande men om polisen behöver nå oss så tror jag att polisen kan hitta våra kontaktuppgifter.

"Jag kan inte återvända till Syrien och jag vet inte om jag får stanna i Sverige"

Hon har krympt ihop, blivit blekare, tunnare. Flykten, övergreppen och den aldrig slumrande oron för och längtan efter barnen i Turkiet, har satt spår på Maria.

Hennes exman har gift om sig två gånger sedan hon flydde, berättar hon. Hans nya fru ville inte ha hennes barn, så de bor nu med en släkting vid gränsen till Syrien.

– Det är många som har kommit till Sverige och det tar tid att hjälpa alla, jag förstår det, men att man inte tar större hänsyn till om du har barn eller inte, varför? Alla vänner som jag kom med samtidigt till Sverige har fått besked, men inte jag.

– När barnen är ledsna och ber mig komma så vill jag döda mig själv, för jag kommer ingenstans. Jag kan inte återvända till Syrien, jag kan inte åka till Turkiet och jag vet inte om jag får stanna i Sverige. Och om får jag uppehållstillstånd har jag ett år på mig att skaffa boende, försörjning och försöka få mina barn hit. Det är för kort tid.

– Jag gör allt jag kan men jag kan inte göra något.

Efter vårt senaste möte har Maria flyttats till ett annat boende men inte heller där fick hon vara i fred för mannen som har fortsatt att misshandla henne fysiskt och psykiskt, nu bor hon tillfälligt hos en privatperson.

Vi tar en ny kontakt med enhetschefen vid Migrationsverket, där man konstaterar att Maria behöver skydd men vidhåller att man inte kan göra något så länge hon inte vill berätta själv.

– Vi har erbjudit henne besök men hon har inte dykt upp. Kommer hon inte så är det kvinnans beslut.

Anser du att Migrationsverket har gjort vad man har kunnat för att skydda den här kvinnan?

– Ja, jag anser att vi har följt de rutiner och de riktlinjer vi har.