Det står alltmer klart vad det är för slags borgerlighet som kommer att resa sig ur spillrorna av alliansens krasch. Sedan Moderaterna i slutet av hösten fick grepp om oppositionsarbetet har det gått snabbt. Fråga efter fråga har fått skarpare konturer och samarbetsmönster i riksdagen.

ALLIANS. Politikutvecklingen inom borgerligheten präglas i dag mest av att C är borta och därmed kan M och KD utforma sin politik utan att ta hänsyn till C:s olika låsningar.

Att det är något nytt och spännande som händer är tydligt. De politiska motståndarna i och kring regeringen är maniskt intresserade.

Många har försökt sätta ideologiska etiketter på förändringen, men om man går igenom de olika frågorna är det ganska enkelt. Det som präglar politikutvecklingen inom särskilt M är friheten från Centerpartiet.

Om man lyssnar inåt Moderaterna hör man också tydligt att de tycker att det är ganska skönt att slippa ta hänsyn till alla de låsningar som samarbetet med Centerpartiet innehöll. Nu kan man dels tycka vad man alltid har tyckt och dels förnya sig.

Ta till exempel de två sakfrågestrider som M nu tagit med stöd av Vänsterpartiet, Kristdemokraterna och Sverigedemokraterna, nej till att återintroducera ett lotssystem på Arbetsförmedlingen och nej till det så kallade ingångsavdraget, båda hjärtefrågor för C. Centerpartiet misslyckades med att få igenom båda dessa förslag i allianssamarbetet inför förra valet eftersom Moderaterna absolut inte ville, men lyckades med S efter valet. Det finns inget ”nykonservativt” i M:s hållning och det är knappast någon renlärig liberalism att sänka löneskatter för vissa grupper eller reformera myndigheter mot bättre vetande. Dynamiken styrs av att M kan agera utan C.

En annan fråga där Centerpartiets sorti spelar stor roll är kärnkraften. Kompromissandet med C blev ett slags halvhalt för avveckling men inte så mycket mer. Nu har vi äntligen efter mer än 40 år en riksdagsmajoritet i vardande som kan samla sig kring en utvecklingslinje för kärnkraft. M, KD, SD och L (om de finns kvar efter nästa val) kan tänka fritt. Nykonservatism? Nej, men en utvecklingsoptimistisk och rationell syn på teknik. Sol och vind är utmärkta energislag, men en fossilfri kraftkälla som fungerar dag och natt, vinter och sommar, bör ingen klimatansvarig politiker tacka nej till.

Migrationens olika aspekter är också ett område där borgerligheten nu kan utvecklas utan C. Moderaterna reste den så kallade volymfrågan redan 2011, vilket snabbt blev ett tabu-område inom alliansen. Nu reformerar M sin migrationspolitik och rättar till uppenbara brister i arbetskraftsinvandringen. C står kvar på ungefär samma punkt som tidigare, vilket i stället har blivit Socialdemokraternas huvudvärk. Utvecklingen av friskolepolitiken är ett annat exempel där alla allianspartier utom C var beredda att göra en revision.

Och så synen på SD, den nya vattendelaren, där Moderaterna nu slipper Centerpartiets låsningar och högstämda nej och kan fritt samla krafter i riksdagen som vill ungefär samma sak.

Centerpartiet har historiskt tillfört det borgerliga samarbetet en folklig bredd. Men det har också skapat låsningar alltsedan Fälldin gjorde sitt parti till en del av den antimodernistiska rörelse som svepte över västvärlden på 1970-talet. Partiet har sedan dess varit specialist på de olika feberfrossor som återkommande drabbar Sverige. Nej till kärnkraft, nej till Öresundsbron, nej till FRA och nu på sistone en säregen liberalism som präglas av konvertitens fanatism och behov av tydliga fiendebilder. Det mer jordnära arvet från bondetiden har tyvärr förtvinat till vanan att förhandla fram undantag, förr dieselskatter, nu allt möjligt som vissa glesbygdskommuner och olika sociala grupper. Centerpartiets liberala inslag är speciella och väsensskilda från den traditionella svenska socialliberalismen. C är mycket mer revolutionärt och vill omstöpa samhället i grunden. Eller som en av partiets inre demoner utropade under flyktingkrisen: ”Kan Nigeria så kan vi”, (det vill säga ha 200 miljoner invånare.)

Visst finns det undantag. C har skaffat sig en rationell försvars- och säkerhetspolitik och har en grundmurad positiv syn på företagande. Men på alltför många områden odlar partiet en roll som särintressenas ombud utan förmåga till överblick och helhetsansvar. Rimligen var det skälet till att partiet aldrig fick några tunga ansvarsområden i alliansregeringen och att Annie Lööf blev den mest avlövade näringsminister Sverige har haft.

Den borgerlighet som nu utvecklas inom M och i dynamiken med KD och SD har hittills framför allt blivit rimligare, mognare och mer intresserad av verklighet än av en idévärld. Den regering som tillträder om trion får majoritet kommer att kraftsamla för att reformera hela det stora frågekomplex som finns inom brott-straff-migration-inre&yttre försvar. Den kommer inte att vara uppbunden av Centerpartiets låsningar och inte av MP:s. Den kommer att vara mer socialpolitiskt tillvänd och inte utlysa några systemskiften på arbetsmarknaden.

Moderaterna spelar en nyckelroll. Alla vet att det tunga reformansvaret ligger på dem. SD har trots tio år i riksdagen inte fördjupat sina frågor och är professionellt svaga. KD präglas fortfarande av att vara ett litet parti. Förberedelsetiden fram till nästa val är lika viktig som inför 2006. Och det är bråttom.