Den 3 september fick Lina Mansour sitt uppehållstillstånd. Då trodde hon att tiden på asylboendet Restad Gård var över.

Sedan ett drygt år tillbaka hade hon och dottern Kamal Shobat delat rum med ytterligare två vuxna personer och hon såg fram emot ett eget boende. Nu, snart ett halvår senare är situationen den samma – bara rumskamraterna har bytts ut.

– Jag trodde inte att jag skulle stanna här alltför länge, jag ville komma hit och börja jobba. Men så blev det inte, säger hon.

Kan inte ta del av etableringsinsatser

Just nu befinner sig runt 1. 300 personer bara i Västra Götaland i samma situation som Lina Mansour.

Att vara kvar på asylboendet med uppehållstillstånd stoppar upp vägen in i landet. För att kunna ta del av Arbetsförmedlingens etableringsinsatser, däribland SFI, krävs en folkbokföringsadress på ett eget boende.

Lina Mansour berättar om den skönhetssalong hon drev i Aleppo, dit blivande brudar kom för att göra sig iordning inför den stora dagen. Det är något sådant hon skulle vilja starta här, men utan språk och egen bostad kommer det dröja.

– Jag jobbade förut och hade ett fungerande liv, men sen kom kriget. Jag trodde jag skulle kunna börja om här, leva ett normalt liv. Men det är svårt att leva med tristess och hopplöshet.

Marknaden öppen för de som redan är innne

Samtidigt som det råder en omfattande bostadsbrist i Västra Götaland och hela landet så finns det bostäder. Problemet är, enligt Boverkets analytiker, att de främst är tillgängliga för de som redan befinner sig på bostadsmarknaden och har pengar.

– Bristen är i att vi har en insider-outsider problematik. Bristen är för dem som möter höga bostadspriser och inte kan låna i bank, eller de som vill hyra en lägenhet men inte kan för att köerna är oändligt långa. De möter en bristsituation. Det är ett inflexibelt system som gör att vi har en överkonsumtion av bostäder samtidigt som vissa människor är utestängda, de med låg inkomst och arbetslösa i synnerhet, säger Bengt Hansson, analytiker på Boverket.

”Man är ingen längre”

Till den kategorin hör Lina Mansour. Det som återstår är att vänta.

Vänta på bostad och vänta på att höra om hennes man och deras andra gemensamma dotter beviljas uppehållstillstånd i Sverige. De befinner sig just nu i Turkiet.

– Man är ingen längre. Det finns inget man kan göra, som att man är för gammal. Ett uttorkat träd utan syfte. Jag lämnade min dotter när hon var två månader gammal, nu är hon ett och ett halvt år. Hon känner inte igen mig och kan inte kalla mig mamma.