Intervju: Erik Ullenhag Mot nya utmaningar Neo möter den före detta integrationsministern som listade myter om invandringen på regeringens hemsida, men som själv kritiserats för sitt sätt att räkna på segregationen. Nu har han nytt jobb som Folkpartiets ekonomisk-politiske talesperson. av Paulina Neuding Vad är sant och vad är myt i debatten om integration? Ett av Erik Ullenhags mest okonventionella beslut som integrations-minister var att skapa en särskild sida på regeringens webbplats där vanliga ”myter” om invandringen listades och bemöttes. Sidan finns inte kvar, bortplockad av den nya regeringen, men frågorna kvarstår. Är det regeringens roll att styra samhällsdebatten genom att lista rätt och fel åsikter i kontroversiella ämnen? Och vad var sant och falskt när regeringen exempelvis avfärdade som myt att tiggeriet i Sverige skulle vara organiserat: ”Det finns inget som tyder på att tiggeriet är organiserat eller att det finns kriminalitet bakom”, stod det på webbplatsen, bland annat. Erik Ullenhag är numera Folkpartiets ekonomisk-politiske talesperson. Det är traditionellt en tung post inte bara i Folkpartiet utan i svensk borgerlighet, och bland Erik Ullenhags företrädare finns namn som Anne Wibble, finansminister 1991–1994 och forskare i ekonomi, och ännu tidigare hennes far, Nobelpristagaren i ekonomi Bertil Ohlin. Ullenhags senaste företrädare är Carl B Hamilton, professor i nationalekonomi vid Handelshögskolan. Vi börjar med ekonomin på det område han ansvarade för som minister under hela förra mandatperioden 2010–2014. Sommaren före valet 2014 publicerade Dagens Nyheter en notis om att Sandvikens kommun tjänar smått sensationella en halv miljard kronor årligen på invandringen. Sensationellt, eftersom invandringen har beräknats kosta mellan 1,5 och 2 procent av BNP varje år. Arbetslösheten bland invandrare i Sandviken ligger på 30.4 procent. Likväl skrev Erik Ullenhag, då integrationsminister, på Twitter: ”Ett öppet Sverige handlar om solidaritet men Sandviken påminner om att vi också blir rikare av öppenhet.” Myt eller faktum? Det visade sig att det revisionsbolag som hade gjort beräkningen bland annat hade räknat stats-bidrag till invandrare som en intäkt för kommunen. Nyheten var en anka, invandringen är sannolikt ingen vinstaffär för Sandvikens kommun heller, och det rör sig defintivt inte om någon vinst på en halv miljard. Så vilken bild har Erik Ullenhag av siffrorna kring migrationen? – Du kan mäta på olika sätt. De två länder i Europa som varit mest öppna när det gäller flyktingar är Tyskland och Sverige. Det är de två starkaste ekonomierna i Europa, säger han när vi ses på hans kontor över varsin mugg kaffe från automaten på Folkpartiets riksdagskansli. Är det så man räknar? – Nej men låt mig fortsätta. Finns det ett linjärt samband? Jag vet inte. Men du kan då inte heller hävda att det blir katastrof i ett samhälle om man öppnar för flyktingar, så som diskussionen går i dag. En annan myt på regeringens hemsida: ”Sverige anpassar sig till kvinnofientliga traditioner.” Svaret löd: ”Det stämmer inte. Regeringen för en mycket aktiv politik mot de tendenser som finns i Sverige till hedersrelaterat våld och förtryck, barnäktenskap, tvångsäktenskap och andra företeelser som strider mot individens rättigheter.” Sant eller falskt? När Erik Ullenhag och jag möttes sist för en intervju i Neo (Gäst hos verkligheten, Neo nr 5 – 2011) hade vi stämt träff på ett kafé på Rinkeby torg, uppmärksammat i lokalmedier för att det dominerades av män och för att kvinnor som försökt fika där hade jagats bort. Kommunen i Rinkeby placerade till och med ut rosa bänkar för att kvinnor skulle veta att de hade en plats på torget. Snart satt männen även på de rosa bänkarna. Det är fyra år sedan nu. Då mötte jag en optimistisk Erik Ullenhag, som menade att problemet skulle angripas med en politik för fler jobb, och att fler jobb var att vänta med Alliansens sysselsättningspolitik. Trots situationen i Rinkeby stod det sedan på regeringens webbsida att det är en myt att det skulle ske en anpassning till ”kvinnofientliga traditioner” i Sverige. – Ja, Sverige, samhället, ska inte anpassa sig till kvinnofientliga traditioner. Det finns några saker som politiken har gjort fel och det är att man har behandlat folk olika utifrån var de kommer. Det var till exempel okej enligt Skollagen att flickor inte deltog i simundervisningen. Att kvinnor håller sig undan från ett kafé eller ett förortstorg som domineras av män behöver väl inte vara en fråga om juridik? – Men det finns en fördom om att samhället säger att kvinnofientliga traditioner är okej och att vi ska anpassa oss efter dem. Jag menar att en av de grundläggande värderingarna som bör hålla Sverige samman, utöver andra mänskliga rättigheter och demokrati, är jämställdhet mellan könen. Det innebär att vi hela tiden har ett glasklart budskap i politiken, skolan och andra samhällsinstitutioner. – Det där är en ganska vanlig fördom som sprids på Internet, att samhället blir mindre jämställt om det kommer invandrare från andra länder. Ja, det är en myt. Vi hade tre procent utrikesfödda 1950 och 15–16 procent utrikesfödda idag. Skulle det stämma att Sverige blev mindre jämställt av invandring skulle vi ha haft en negativ utveckling under den här perioden. Vi har extremt mycket kvar att göra på jämställdhetsområdet. Vi har haft enorma framgångar på jämställdhetsområdet, parallellt med att människor kommer från andra länder. Du var positiv sist vi sågs, lösningen var jobb. – Det är klart att grundutmaningen fortfarande är jobb. Och har det förändrats? De mest utsatta stadsdelarna har gått i rätt riktning. I tretton av de femton utanförskapsområden som vi identifierade som mest utsatta har sysselsättningen ökat, i de flesta fall med mer än i kommunen som helhet. Men då ska man komma ihåg att sysselsättningen har ökat från en väldigt låg nivå. – Det häftigaste som hände under Alliansregeringen var att vi inte gav upp om jobb för någon. Det kan vara människor som suttit i fängelse som man ändå gör jobbinsatser för när de kommer tillbaka. Det är den stora förändringen i utsatta områden. Hur har då utvecklingen sett ut i Sveriges segregerade områden? Mellan 2004 och 2008 publicerade Folkpartiet kartor över utanförskapet. Granskningarna, som gjordes av partiets tidigare integrationspolitiske talesperson Mauricio Rojas, visade att antalet utanförskapsområden hade gått från 3 till 156 stycken sedan 90-talet. Genom att sätta siffror på utanförskapet gav Folkpartiet också ett mått på Socialdemokraternas misslyckande med integrationen. Sedan kom inga fler nya rapporter under de år Sverige hade folkpartistisk integrationsminister, tills tankesmedjan Den nya välfärden gav nationalekonomen Tino Sanandaji i uppdrag att uppdatera studien. Sanandaji konstaterade att antalet utanförskapsområden hade vuxit från 156 till 186 under Alliansens första sex år vid makten 2006–2012. Folkpartiet presenterade en egen uppdaterad karta redan dagen därpå, där man hävdade att antalet utanförskapsområden hade minskat något. Det visade sig att resultaten skilde sig åt därför att Folkpartiet hade ändrat beräkningsmetod. I Svenska Dagbladet skrev Mauricio Rojas: FP gjorde några subtila metodologiska ändringar och simsalabim var misslyckandet åtminstone retuscherat. Erik Ullenhag säger att man har ”förfinat metoderna” (SvD 3/6), medan andra lätt kan kalla det för manipulation, fusk eller åtminstone ohederlighet, som det stod i SvD:s ledare i måndags. Låt oss kalla det för Politik als Beruf med Max Webers ord, där inte ens liberalerna kan undvika att ingå förbund med djävulen. Mauricio Rojas var mycket kritisk till att ni bytte mätmetod men ändå presenterade resultatet som jämförbart med tidigare års mätningar. – Nu har jag inte pratat med Mauricio så jag ska inte kommentera det. Samtidigt, det man kan se är att antalet stadsdelar i utanförskap inte har ökat dramatiskt, eller verkar ha legat ganska still över tid. Samhällsutmaningarna är kvar, så är det. Vi har inte fått det jättelyft vi hade hoppats, även om det finns en del positiva tecken. – Sen är det en väldigt stor skillnad nu, med en positiv utveckling i flera av de allra tuffaste stadsdelarna. Rinkeby och Tensta till exempel. Undantaget är Gamlegården i Kristianstad och Ronna i Södertälje. De tar för närvarande rätt många nyanlända också. Hur många områden i Sverige ska få gå sönder på det här sättet? – I grunden ska ju inget göra det. I grunden ska vi ju ha en politik för att se till att vi har – Men ingen har ju lyckats uppfinna den här politiken. Så har vi område efter område som slutar fungera? – Jaa, fast å andra sidan, min huvudtes är ju att det inte går dåligt för alla människor i de här områdena bara för att det går dåligt för området. Är detta det relevanta perspektivet? – Ja, det tror jag. Det relevanta är: Hur hittar vi vägar så människor får jobb eller lär sig svenska, startar företag, kommer in i det svenska samhället, och vill bo kvar. Det är bara att gå igenom befolkningen i Tensta och Rinkeby. På 70-talet var det svenskar och finnar som bodde där, sen kom chilenarna, på 90-talet var det nästan bara människor från Balkan, och det är väldigt få av dessa invandrare kvar där nu. Så ser genomflyttningen ut. Det är fortfarande så att när du växte upp fanns inte det här problemet med omfattande utanförskap. Vi lämnar över detta till nästa generation. En mängd områden som går sönder. – Jag har ägnat väldigt mycket tid åt detta just för att jag ser det som den allra största sociala utmaningen. Jag köper inte bilden att allt går åt skogen där. Det är i sådana områden som judiska svenskar inte kan gå i kippa. –Och det är fullständigt oacceptabelt! Men det är ett faktum? – Såhär, det finns en verklighet där det går bra för många och där det finns rätt mycket positivt som händer också. Det finns en väldigt stor skillnad mellan de här stadsdelarna och motsvarande i Paris och ute i Europa, och det är att man kan komma från en sån stadsdel i Sverige och fortfarande ha goda möjligheter. Framöver kommer vi att få se att många av de mest framgångsrika svenskarna kommer från dessa områden. Det är inte så att vi har gett upp om dem. – Och ska man spetsa till det litegrann, så ska man veta att ibland när oroligheterna ökar beror det på att samhället återtar terräng. När vi ökar polisnärvaron stör vi den organiserade kriminaliteten. Och jag är jättebekymrad över en sak: Den regering jag satt i fokuserade ändå på de här områdena med särskilda stimulansmedel och fokus på det som spelar roll. Vi började få en strategi för att flytta myndigheter från Stockholmsområdet dit. Så har man rullat tillbaka det nu från den nya regeringens sida. Det är bekymmersamt. Är det det stora bekymret, att man tar bort DO från Rinkeby? – Nej! Det är en väldigt tillspetsad fråga, man behöver göra massor. Synliga poliser, fortsatta satsningar på skolan, fokus på jobb, men vi behöver få en positiv spiral i de här områdena så att människor väljer att stanna kvar. Polisen identifierade i en rapport nyligen [Kriminella nätverk med stor påverkan på lokalsamhället] 55 områden som är så drabbade av kriminalitet att det sätter tydlig prägel på samhället. Och att detta är ett nytt fenomen som har utvecklas under de senaste decennierna. – Ja, du säger att det är ett nytt fenomen. Det är en jättestor social utmaning i de här områdena. Är det inte nytt? – Går du tillbaka åtta år, så fanns det helt nedgångna bostäder med kackerlackor i Herrgården i Rosengård. Det var områden som var rent förslummade. Det är inte en sak som löser det, men jobb är viktigast. Jobb och ett rättssamhälle som funkar är viktigt. Tänk på att det varit en jobbtillväxt bland utrikesfödda som är enorm på senare år. Sista året vi satt i regering gick 80 000 av de nya jobben till de utrikesfödda. Att fler invandrare går till jobbet förklaras väl främst av att invandringen har ökat, siffrorna för arbetslösheten är väl inte lika imponerande? – Arbetslösheten bland utrikesfödda har ökat ja, parallellt med att sysselsättningen bland utrikesfödda har ökat. Man kan fundera på hur det går till. Vi genomförde en stor förändring som innebar att man räknas som arbetssökande från den dag man fått uppehållstillstånd. Har man det sättet att räkna och en hyggligt stor inströmning – då kan sysselsättningen gå upp samtidigt som arbetslösheten går upp. Men 80 000 av jobben gick till utrikesfödda, det är fler än vad som fick uppehållstillstånd. Det är i grunden positivt. Var kommer siffran 80 000 ifrån? Jag känner inte igen den, så jag kollar med nationalekonomen Tino Sanandaji. Han svarar per mejl: Sysselsättning mäts genom urvalsundersökningar av ett representativ urval av befolkningen. Därför fluktuerar sysselsättningssiffror från månad till månad, ungefär som opinionsmätningar. Mäter man från januari 2014 till januari 2015 ökar invandrares sysselsättning med cirka 80 000. Mäter man i stället mars 2014 till mars 2015 får man en ökning på 8 000. Överlag har invandrares sysselsättningsgrad ökat med en procentenhet det senaste året. Oavsett vilket – siffrorna över arbetslösheten blev inte som borgerligheten hade hoppats. Det gäller också den etableringsreform som presenterades stort senhösten 2010. På DN Debatt skrev Erik Ullenhag att man nu genomförde ”den största förändringen av svensk integrationspolitik på 25 år” och att det rörde sig om en reform som tog fasta på att nyanlända inte behöver ”en klapp på huvudet”. Det handlade bland annat om införandet av etableringslotsar, som skulle hjälpa nyanlända ut på arbetsmarknaden. Nyligen sades alla lotsavtal upp av Arbetsförmedlingen, sedan det visat sig att integrationslotsar rekryterat till Islamiska staten bland nyanlända. Lotssystemet öppnade för omfattande korruption, och lotsföretag har lockat nyanlända med datorer, tv-apparater, smarta telefoner och falska adresser. – Vi skulle ha haft större koll på lotsarna från början, där behöver vi vara självkritiska. Lotsarna diskuteras ibland som om det i sig vore den stora reformen, men det var bara en del i ett mycket tydligare jobbperspektiv. – Vi flyttade ansvaret från kommunerna till staten och från socialkontoren till Arbetsförmedlingen. Vi bröt med en omhändertagandementalitet. Det var kärnan i etableringssystemet, att det ska vara ett jobbfokus. Australien och Kanada tjänade som förebilder när lotssystemet infördes, berättar Erik Ullenhag. – Men vi hade nog en naivitet när vi inte hade tillräcklig kontroll på systemet. Ytterst ansvariga är regeringen, även om genomförandet låg på Arbetsförmedlingen, men det är klart att att lotssystement inte blev det vi hade tänkt. – Jag hade då och har fortfarande en förhoppning att vi ska hitta sätt att engagera civilsamhället i att få in folk i systemet. Senaste gången jag tittade kom mellan 8 och 10 procent av lotsarna från civilsamhället. – Några var jättebra. Läkarförbundet, till exempel. Det är klart att det är jättebra för nyanlända läkare att jobba med en läkare som lots. Men kontrollen var för dålig och där finns anledning att vara självkritisk. Huvuddelen av reformen är i alla fall att vi har ett jobbperspektiv, det är rätt tänkt. – Ser man på den samlade granskningen från Riksrevisionen pekar man också på att alla aktörer tycker att det här systemet fungerar bättre än det gamla. Frånsett rekrytering till Islamiska staten? – Ja men det är klart att det är helt oacceptabelt, men om du ska jämföra det gamla systemet med det nya får du se på hela utfallet. Och då är överflyttningen till Arbetsförmedlingen, ett jobbperspektiv från dag ett och det faktum att vi bröt omhändertagandementaliteten helt rätt tänkt. Ett annat brott med omhändertagandementaliteten var nystartsjobben. Även där har omfattande korruption uppdagats, bland annat i form av skyhöga statssubventionerade löner som hamnat i fickorna på kriminella. Enligt en granskning av Dagens Nyheter har smått hisnande 73 miljarder kronor betalats ut i anställningsstöd utan att man kan kontrollera till vilka företag.

– Vi har anledning att reflektera över att vi var lite naiva. Men vi gick från en Arbetsförmedling som stämplade ’ej till arbetsmarknadens förfogande’ på folk och skickade ut människor i arbetslöshet, sjukskrivning och förtidsperson, till att inte ge upp om någon. Men vi ska inte ha system som landar i fusk, eller där så mycket pengar hamnar på fel ställe. Hade ni gjort annorlunda i dag? – På en del områden borde jag ha gjort mer. Den stora saken i Sverige är att sänka trösklarna in på arbetsmarknaden. Det handlar om lärlingsjobb med lägre löner och arbetsrättsliga reformer. Och vad tror Erik Ullenhag om mansdominansen på Rinkeby torg? Jag har inte varit där sen sist – tror du att det fortfarande bara är män på det där kaféet i Rinkeby? – Jag skulle tro att det är en kraftig majoritet män där. Publiceringsdatum: 2015-06-15

Artikeln publicerad i Neo #3 – 2015 Lämna en kommentar