X Integritet och cookies Den här webbplatsen använder cookies. Genom att fortsätta godkänner du deras användning. Läs mer, inklusive hur du kontrollerar cookies. Klart!

Annonser

”Alla ska ha rätt att göra sin röst hörd”.

Cilla Benkö, vd Sveriges Radio, feb 2017

Hur blir en mångårig Sveriges Radio-medarbetare radikaliserad? Hur går man från att vara ett inbitet public service-freak till att känna att man inte längre kan stå bakom företagets ”värdegrund”? Det här är historien om detta. Många inom SR/SVT kommer att känna igen sig i det jag skriver, men de kommer inte att våga dela den här artikeln på Facebook eller Twitter. Eller ens prata högt om den i fikarummet. Och det är helt logiskt eftersom det finns få ställen där det är så förtvivlat lågt i tak som på mångfaldiga Sveriges Radio. Såna här resonemang är förbjudna för företagets anställda. Grupptänket regerar. Jag ska försöka förklara varför.

1 september 2017.

Dagen efter att en polis knivhuggits i halsen på Medborgarplatsen i Stockholm rapporterar morgonekot om en känguru som blivit huggen i halsen nånstans nere i Australien. Jag står vid tekokaren i köket och mumlar för mig själv:

”Men vad i helvete…”

Inte för att jag är upprörd över vad som hänt kängurun (missförstå mig rätt: det är fruktansvärt med djur som misshandlas), utan för att SR lyckats igen.

Tajmingen är usel.

Och som så ofta de senaste 2-3 åren lyckas SR göra parodi på sig själva. Eller är det medvetet? Vilket nyhetsvärde har den knivskurna kängurun dagen efter att en polis knivhuggits mitt i Stockholms City? Och en annan nästan stenats till döds i Östberga söder om Stockholm?

https://www.svt.se/nyheter/lokalt/stockholm/kastade-sten-mot-polis-misstanks-for-mordforsok

Är det ett klumpigt försök att relativisera? Vill SR visa att knivdåd minsann händer även i andra delar av världen? Det är en paranoid tanke, men jag överväger dess rimlighet – på riktigt gör jag det.

Lite senare samma dygn ertappas det förment politiskt obundna företaget med att copy-pejsta en pamflett om tillträdande moderatledaren Ulf Kristersson från Dagens Arenas hemsida och sen lägga ut i sociala medier.

Flera SR-medarbetare hävdar att det är ett ”misstag”, men alla som jobbar i företaget vet att det givetvis inte är det. Man är bara så vana att komma undan med sån här skit att man knappt orkar sopa igen spåren efter sig längre. Insikten om hur mycket sånt här retar vanligt folk saknas; Kristersson är ju moderat. Han får tåla sånt.

Och lyssnarna också.

***

Jag började frilansa åt Sveriges Radio 1990. Programmet hette Vox som sedermera blev Inferno och därefter Signal. Efter det jobbade jag åt Vakna! och Iller och hoppade däremellan in som flygande reporter i Kafé Sundsvall och Festivalsommar, och hann gå radioproducentutbildning på DI under ledning av bl.a Ylva Mårtens och Anders Lundin.

Bland kollegorna märktes, genom åren, Anna-Charlotta Gunnarsson, Rickard Olsson, Amanda Rydman, Daniel af Klintberg, Sara Kadefors, Petra Wangler m.fl. Från och med 1998 t.o.m 2016 blev det också en rad produktioner för P4 Sveriges Radio Jämtland.

Jag har alltså hållit på med frilansandet åt public service från och till under drygt tjugofem år. Som – högst medioker – manusförfattare, programledare, redaktör och reporter, men ändå. Jag har följt företaget under lång tid och alltid försvarat public service som företeelse eftersom jag ansett att statlig tv- och radio behövts som en motvikt till det kommersiella. Jag har, kort sagt, varit stolt över att få representera SR och SVT. Var man dessutom – som jag – satirintresserad och uppvuxen med Måns Herngrens och Hannes Holms Förspelet och Propagandateve var det en dröm att få jobba åt public service. Det var nåt fint.

En ära.

Fast det senaste året har det hänt nåt.

Idag anser jag att public service bör läggas ner, rakt av och utan dröjsmål. Jag anser att Sveriges Radio, på grund av sin storlek, sitt inflytande som aktivistisk opinionsbildare, sitt institutionaliserade grupptänk och sin uppenbara politisering, är ett av de största hindren för en konstruktiv samhällsdebatt i Sverige.

En radikal omsvängning kan man tycka (alltså från min sida). Men hur blev det så? Hur kunde jag gå från att gilla och respektera SR/SVT till att kritisera dem på det här sättet? Hur kunde jag ”radikaliseras” så fort i den här frågan? Det är det jag ska försöka reda ut i den här texten. Och för ordningens skull: den är inte det minsta objektiv. Det här är mina personliga upplevelser av SR. Ingen ”sanning”, men kanske ett komplement till den officiella bilden.

***

17:e februari 2015.

Jag står i köket och hackar lök, radion går i bakgrunden. Studio Ett i P1. Det har skett ett nytt terrordåd och plötsligt hör jag reportern Helena Groll fråga Israels Sverigeambassadör Isaac Bachman:

”Har judarna själva något ansvar för den växande antisemitismen som vi nu ser?”

Jag hajar till.

Vad sa människan…?

Jag vrider upp volymen och lyssnar, under stigande förvåning, till hur Groll med totalt dödsförakt (eller total aningslöshet) styr rakt in i det antisemistiska isberget. Isaac Bachmann klipper av hennes resonemang med ett frostigt:

”Jag förkastar den frågan helt och hållet”

…och här skulle nog de flesta journalister ha hejdat sig lite i tankegångarna. För vad innebär ”judarna” i sammanhanget? Alla judar i hela världen? Eller bara de som bor i Israel? Vad har guilt-by-association i sammanhanget att göra? Är det här verkligen rätt tillfälle att, i förtäckta ordalag, börja prata om Israel/Palestinakonflikten?

Helena Groll framhärdar och Isaac Bachmann förklarar, syrligt, att hennes fråga om ”judarnas ansvar” är som att fråga en våldtagen kvinna vilket ansvar hon själv har för våldtäkten.”

Ridå.

***

12:e september 2017

P1 Morgon. Katherine Zimmerman intervjuar artisten Jason ”Timbuktu” Diakité om dennes senaste scenföreställning och bok. Ett varsamt inkännande samtal för de lyssnare som ännu inte förstått hur förfördelad den framgångsrike, priviligierade artisten är.

Zimmerman frågar om hur och när Timbuktu – i den ”verkliga världen” (sic!) hamnar i situationer där han tvingat sig själv att anpassa sig på grund av sin hudfärg. Timbuktu räknar upp flera exempel: kontakten med dörrvakter och poliser, när han skulle ta banklån, första gången han träffade vita kompisars vita föräldrar…

Det är en skakande skildring.

Och det blir värre.

Timbuktu berättar hur han besökte den amerikanska södern för att söka sina rötter på pappans sida. Han berättar om fattigdomen och segregationen i Lousiana och Alabama och Katherine Zimmerman rycks med i skildringen; hjälper honom entusiastiskt att tolka den dramatiska resan:

”…du kliver ut på det här fältet och tänker… här kanske min… farfar… plockade… bomull… under den tiden han var slav–”

Man ser hur Timbuktu studsar (trots att det är radio):

En varningsklocka ringer i hans bakhuvud. Han är inte dum – tvärtom – han är mycket smart och begåvad och han inser att med vänner som Zimmerman behöver man inga fiender på Avpixlat och i NMR – så han skyndar sig att skjuta in:

”Han (farfar) var inte slav… han och hans familj var dagavlönade… min farfar föddes 1907 efter att slaveriet var avskaffat…”

Swoosssh!

Man hör hur påpekandet passerar över Zimmermans huvud.

På en meters höjd.

Hon är nån annanstans, som så ofta när det gäller dagens P1-medarbetare. Hon är i Amistad, i 12 Years a Slave, i Borta med Vinden, i Rötter, i Django Unchained och hon är hjälplöst fascinerad av att ÄNTLIGEN ha en människa i studion som – i princip – upplevt slaveriet på nära håll, first person.

Historiens vingslag.

Ett sånt tillfälle får inte försittas.

http://sverigesradio.se/sida/avsnitt/947776?programid=1650

***

TIM POOL HAR

LÄMNAT SVERIGE!!!

Tim, who…? Säger antagligen de flesta av er. Andra drar er till minnes att det var den där amerikanske killen (frilansjournalisten) som i våras bestämde sig för att hoppa på ett plan till Sverige och se vad som egentligen händer i Sverige, med anledning av Trumps uppmärksammade uttalanden om det lilla landet i norr.

Pools resa genom Sverige och svenska förorter skildrades minutiöst av svensk media.

Ena dagen var han hjälte när han, helt nyktert konstaterade att förorterna i Malmö inte alls var så hemska som man hade kunnat tro – andra dagen var han potentiell rasist/populist när han la upp ett videosegment där han berättade att han inte kände sig helt trygg i Rinkeby.

Affären Pool var på många sätt en fars.

Svensk media, med public service i spetsen, hade i-n-g-e-n aning om hur man skulle hantera den här killen. Som ”fallskärmshoppade” ner mitt i Sverige för att skildra oss som om… ja, som om vi vore… ett… ett… ett… U-LAND!!??

Så GÖR man inte mot Sverige. Eller mot svenska journalister. Svenska journalister SKILDRAR redan Sverige på ett jättebra sätt. Att bara sladda förbi landet på det sätt Pool gjorde och försöka bedriva objektiv, nyfiken journalistik… det är faktiskt ett hot mot demokratin. En tanke Ann Törnkvist, f.d Södertäljekorrespondent för SR försökte utveckla i den här, redan klassiska, texten:

http://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=3938&artikel=6645842

”…den sortens journalistik han representerar är ett större hot mot Sverige och demokratin än män som maskerar sig för att slippa filmas. ”

Ann Törnkvist

Ergo: utländska journalister får inte utan förvarning och moraliskt inresetillstånd skildra Sveriges eventuella problem bara med hjälp av en I-phone. Det får alla heltidsanställda journalister på framför allt SR och SVT att framstå som lata och överbetalda.

…däremot får svenska journalister när som helst hoppa fallskärm ner i andra länder och skildra dem utan förkunskaper och med inbyggd bias. På samma sätt som storstadsjournalister när som helst får åka på safari i Norrland.

Eller andra delar av det töntiga Sverige.

Ja jisses.

När Pool efter en vecka lämnade oss visste Public Service lättnad inga gränser. Nåt som tog sig uttryck i en rubriksättning som snarare förde tankarna till att en ockuperande makt dragit tillbaka sina trupper än att en ensam amerikansk frilansjournalist åkt vidare på sin improviserade Europaluff.

Innan Pool åkte pratade han med en av mina kollegor off-camera. Han berättade att Sverige var det kusligaste land han nånsin besökt: ”Alla verkar rädda för att prata med mig. De säger att de kan bli av med jobbet om de säger fel saker.”

https://www.svt.se/kultur/medier/tim-pool-har-lamnat-sverige

***

Jag raljerar lite med dessa inledande exempel – jag vet – men det är ett sätt att hantera galenskaperna. Och under den här perioden (2015-2017) händer det ofta att jag sitter där framför teven eller radion och lyssnar och tittar och undrar vad i helvete som har hänt?

Varför lyser de problematiserande frågorna så ofta med sin frånvaro? Och när de väl kommer – varför låter de som de kommer från taffliga gymnasieelever som överhuvudtaget inte verkar konsumera annan media än SR:s intranät?

Varför finns det plötsligt så många obildade, historielösa, genuint kassa medarbetare på SR?

Och varför är den politiska aktivismen så oförblommerad? Skäms de inte? I djupet av sina förment ”neutrala” journalistsjälar? Eller är det jag som blivit gammal och bitter? En klar möjlighet, men jag minns verkligen inte public service på det här sättet. Bara för ett par år sen lät det annorlunda.

Men nu… analyserna blir slöare och mer verklighetsfrånvända för varje dag som går. Många journalister inom koncernen har snöat in totalt på islamofobi och identitetspolitik och vissa dagar är det rent plågsamt att höra. Inte minst när det handlar om USA. Man får givetvis tycka vad man vill om Trump, att han är vulgär, okunnig och skrämmande, men måste verkligen tittarna och lyssnarna uppfostras till att också tycka det? Har de inget eget omdöme?

SVT verkar inte lita på det.

***

Det omdebatterade ”hen-inslaget” i Lilla Aktuellt från mars 2017 är ett annat exempel på aktivismen inom SVT. Jag syftar på den gången då vuxna (föräldrar och reportar, redaktörer, ansvariga utgivare) med förenade krafter och uselt omdöme knuffade fram en 8-åring (!) och en 10-åring (!) – Lava och Matilda – framför kameran för att låta dem berätta om sin sexuella identitet/upplevda könstillhörighet. Ett inslag som är som gjort för att parodieras om det inte vore för att det i första hand skulle drabba de barn som här fått agera projektionsyta för sina föräldrars (och public services) behov av att manifestera olika ideologiska ställningstaganden.

SVT:s Peter Rawets osannolika intervju med/överfall på en random Trumpväljare i samband med presidentinstallationen i Washington den tjugonde januari 2017 är ännu ett exempel på det som blivit ett uppenbart problem för public service…

…nämligen enskilda medarbetares tilltagande oförmåga att dölja sina politiska preferenser och då ska jag passa på att inflika att jag själv är vänster från början. Jag är uppvuxen i ett socialdemokratiskt hem, min morfar var fackordförande i trettio år. Jag fick vänstertänket via modersmjölken. Jag håller fortfarande John Steinbecks Vredens Druvor och Våldsam Skörd som två av mina skönlitterära favoriter. Jag lyssnade sönder Little Steven’s Freedom No Compromise när den kom 1987. Särskilt sista låten Sanctuary:

”We got brothers and sisters in trouble

They’re knocking on our door

Somebody who ain’t qualified says who will live and who will die

Somebody tell me

What’s that lady standing in all that water for?

Don’t tell me stories of long gone glory

It’s time to keep the promise

Give somebody sanctuary…”

Men.

Till och med jag skäms över vad SVT och SR urartat till: en plattform för enögd identitetspolitik, ständigt relativiserande och allmänt luddigt (vänsterinspirerat) värdegrundstugg. Vissa skulle säga att det alltid varit så, och den möjligheten finns. Man ser – och hör – saker med andra öron när man blir äldre. Kanske har public service alltid varit så här kassa på att dölja sin bias? Det finns en del saker i deras arkiv som styrker den tesen.

Fast det är en sak att en svamlig 68-nostalgiker som Göran Greider kallas in som expertkommentator i P1 och SVT två gånger i veckan året runt. Det kan man nästan tycka är lite underhållande och Greider kan inte hjälpa att han står först i alla gästbokares rolodexer på SR.

Vad som är betydligt mer oroande är att inslag som det med de normbrytande barnen Lava och Matilda släpps igenom utan att en enda vuxen säger ifrån. Eller att Belinda Ohlsson i SVT Opinion så ofta debatterar mot de gäster som inte är uttalat vänster – understödd av de gäster som är det.

***

Fast hur är det med den saken egentligen? Apropå mitt sista, helt subjektiva påstående om Belinda? Finns det några konkreta bevis för att SR/SVT är ”vänstervridet”. Mer än att en gammal vänsterikon som Mikael Wiehe kan ställa som krav för sin medverkan att han ska få sjunga politiska kampsånger på bästa sändningstid?

https://www.svt.se/opinion/opinion-live-17-augusti

Det där tänkte faktiskt SVT själva ta reda på hösten 2016. Den självrannsakande frågeställningen ingick i satsningen Sant eller Falskt som skulle ha sänts 2017.

http://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=83&artikel=6551577

Tyvärr las programmet ner, något programchefen i Göteborg Robert Olsson förklarade så här:

”…det visade sig att det var mer problematiskt än vi hade trott att skapa halvtimmes-tv i det här formatet… (…)… man måste bygga med nyanser, tillvaron är ju inte svart eller vit. Saker händer snabbt på sociala medier och ska man ha ett halvårs framförhållning för att göra broadcast-tv kan det bli svårt.”

Foto: SVT.

Say what…? Satte formen – halvtimmesteve – P för en hel programsatsning? Hade inte public service-medarbetarnas politiska sympatier kunnat redovisas i ett sånt format eller vad…?

Robert Olsson förnekar att idéen att via en omfattande enkät styrka eller avvisa påståendet om SVT:s politiska vänstervridning var det som i slutändan fällde Sant eller Falsk:

”Det har inte alls påverkat. Vissa vill säkert få det till det, men det finns inget som helst samband. Den (enkäten) var en del i ett researchmaterial och kan kanske komma till användning i andra sammanhang.”

https://www.svt.se/kultur/svt-programmet-sant-eller-falskt-laggs-ner-fore-premiaren?

Alla som såg den här nyheten tänkte (givetvis:):

”Jahaja, de var rädda för vad som skulle komma fram…”

…och den reaktionen borde kanske ha kunnat förutses. Men just nu klarar man inte sånt inom public service. Man klarar inte att göra rimliga analyser av hur deras medarbetares återkommande klavertramp uppfattas av allmänheten; summan av all avslöjad aktivism.

Eller så skiter man i det.

Jag vet inte vilket som är värst.

‘

***

Diskussionen om varför etablerad media tappar i förtroende är i vilket fall i full gång och även på public service vet man att måste erkänna tidigare misstag för att bygga upp sitt skamfilade varumärke. Men det är som att dra tänder. Det gör ont. Och journalistskrået är inte vana att bli granskade – det är vana att granska. Att uppfostra, att ge direktiv.

Andreas Ericson skrev härförleden om detta i SvD och presenterade ett talande exempel:

”Branschtidningen Medievärlden publicerade för drygt två år sedan en artikel som hette ‘SD:s lögner och svaren alla journalister bör ha koll på’. I efterhand är det en märklig läsning. Under vad som sägs vara ”grova lögner” som ”punkteras”, listas exempelvis att invandringen 2013 uppgick till 116 000 personer (vilket den gjorde), att invandrare är överrepresenterade vad gäller brott (vilket de är) och att hälften av svenskarna tyckte att det var en dålig idé att öka invandringen (vilket de gjorde). Alla korrekta svar låg några klick bort hos myndigheter och forskningsinstitut. Detta alltså i en branschtidning för journalister.”

https://www.svd.se/varfor-tappade-folket-fortroende-for-medierna

***

Terrordådet på Drottninggatan i april 2017.

Jag tittar och lyssnar och får ont i huvudet.

Public services rapportering – speciellt Kerstin Holms – från den fruktansvärda ”olyckan” är ett kapitel för sig, egentligen en hel doktorsavhandling. Det är som en enda lång vansinnig sketch och det enda man kan tänka är: ”Hur i h-e har denna människa fått jobb på Sveriges största tevekanal? Varför plockar ingen bort henne? Varför åker inte ansvarig producent ner till Drottninggatan och vrider mikrofonen ur hennes händer? Med våld om så behövs.”

Under den dramatiska presskonferensen den 27:e juli i år – den om regeringskrisen – slår f.ö den meriterade Holm till igen och påstår (till allmän förvåning) att Sverige inte haft en ”migrationsminister” sen valet 2014. Statsministern förklarar pedagogiskt det de allra flesta journalister redan vet: att vi visst haft detta. Han hette fram till den 27:e juli Morgan Johansson. Kerstin Holm blandar ihop ”migration” och ”integration”. Kanske en engångsföreteelse.

Kanske inte.

https://www.svtplay.se/video/14604432/svt-nyheter-direkt/svt-nyheter-direkt-regeringens-presskonferens-om-krisen?start=auto

Titta på sammanfattningen ovan. Fundera på vad dina licenspengar går till; på om du skulle ha gjort det bättre själv. Svaret är ja.

Vem du än är.

I övrigt talas det under de kaotiska sändningarna från Drottninggatan våren 2017 om lastbilar som ”skenat”, det spekuleras om en potentiellt ”psykiskt sjuk” gärningsman. Anna Hedenmo oroar sig för vad Trump ska säga. Det manas till ”förlåtelse” och många röster inskärper – innan blodet från de massakrerade människorna hunnit stelna – att det är viktigt att ”gå vidare”, att livet ”måste fortsätta som vanligt”, etc.

Klimax nås när Sarah Dawn Finer får ropa ut sin Moving On över Sergels Torg två dagar efter massakern.

Mönstret upprepas efter terrordådet i Barcelona i augusti.

När Sveriges Radios utsända i Spanien ska rapportera från den tysta minuten dagen efter beskriver hon manifestationen som ”häftig”. Ja, ”häftig” – du läste rätt. Och det är tyvärr bara ett exempel av många när svensk public service försöker klä in islamisk terror i rosa sockervadd; när de – av oklara skäl – försöker skapa en bild av att terror på nåt sätt är nåt bra eftersom det ju för oss närmare varandra. Man ska inte låta hatet och ilskan ta över. När islamister kör över oskyldiga barn med skåpbilar blir resultatet en ”häftig” minnesceremoni.

Livet går vidare.

…och som vanligt när det sker ett terrordåd där man kan misstänka – eller där man rakt av vet att det har kopplingar till islam – lyser den frågan med sin frånvaro; frågan jag aldrig hört en SR eller SVT-medarbetare ställa:

”Hur kommer det sig att alla dessa unga män (och en del kvinnor) finner stöd för sina terrordåd i just Koranen? Vad står det egentligen i den där boken? Är den verkligen så kapitalt ‘feltolkad’? Hur är det möjligt?”

Frågetecknen skulle – mycket enkelt –kunna redas ut genom att man läste Koranen. Men det är det få inom public service som har gjort, och de som mot förmodan bläddrat i den och hittat nåt som tyder på att islam kanske faktiskt inte är fredens religion (det här min egen gissning) skulle a-l-d-r-i-g våga knysta om detta på SR. Islamofobstämpeln skulle landa i pannan snabbare än man hinner utbrista ‘Allahu akbar’.

***

En parentes i den diskussionen: när Vetandets Värld den 20 september gör ett program om de värsta hoten mot mänskligheten kommer man in på terrorism som ett av dessa hot. Programmet exemplifierar med att intervjua en amerikansk forskare som berättar:

”…det finns religiösa grupper av det riktigt extrema slaget som vill utplåna mänskligheten för att de tror att de kan framkalla en händelse som dom enligt sin lära väntar på – till exempel Kristi återkomst…”

***

Parallellt med allt detta – alltså terrordåden, de ”hem”-vändande IS-terroristerna/mördarna/våldtäktsmännen – började dock många andra svenskar ställa sig frågan om islams innersta väsen – och om public services.

Nätet fylldes av, mer eller mindre, verserade vittnesmål om SVT och SR:s arbete, inte minst i anslutning till det besinningslösa, ondskefulla massmordet på Drottninggatan. Här är f.ö ett av dem. Jag vet inte om alla detaljer stämmer, men det är en intressant sammanfattning och det är intressant att läsa, av flera skäl:

http://foliehatteniteckomatorp.blogspot.se/2017/04/svts-hantering-av-terrordadet.html

Numera finns det nämligen dussintals såna här bloggar runt om i landet, som alla fokuserar på SVT:s och SR.s inkompetens, på det Orwellska nyspråket och på den öppna aktivismen.

Pågår liknande diskussioner även inom företaget?

Svar ja.

Men i lönndom. Jag har själv pratat med flera SR-medarbetare om detta senaste åren. De är bittra över hur det blivit och inte sällan rädda för att deras kritiska funderingar ska komma ut; alltså att de ifrågasätter sin egen arbetsplats, för det får man inte göra.

Tidningen Journalisten publicerade, apropå detta, våren 2017 ett reportage om just tystnadskulturen inom det statliga mediaföretaget fast artikeln fick ingen större spridning. Den ligger fortfarande bakom en betalvägg, något SR nog ska vara tacksamma för.

http://avpixlat.info/2017/02/07/public-service-identitetskris-stort-reportage-i-journalisten/

***

Under åren 2012-2016 frilansar jag som programledare åt Sveriges Radio Jämtland.

Jag trivs ganska bra med det. SRJ är på många sätt en bra arbetsplats. Det rymliga radiohuset i Odensala vid Östersunds sydöstra infart är en ljus och påkostad byggnad. Det finns gym, vilrum, massagefåtölj, pingisbord och ett stort lunchrum med panoramafönster. I foajén sitter besökare bekvämt i nån av de två exklusiva 40 000-kronorsstolar som företaget köpte in när huset invigdes 1994 och som f.d kanalchefen Ulla Linton gick ut offentligt och sa att hon hellre hade anställt reportrar för (kudos för det).

På väggen hänger en skylt med texten. ”HÄR FÅR NI AMMA!” och alla som tittar förbi bjuds på kaffe och småkakor. Kakorna kan mycket väl vara personligt inköpta av kanalchefen Ricky Karström som tycker att alla ska trivas och som inte är främmande för att uppträda i tomtedräkt på företagets julfester.

Ricky är en ämabel man i 50-årsåldern med ett förflutet som ”måltidschef” vid Östersunds kommun. När han intervjuas om sitt nya jobb i Östersundsposten i oktober 2013 förklarar han sin ledarstil:

”Mat är viktigt, men jag är inte så vass på själva sakfrågan, den saknar jag. Det går bra för mig att leda arbetet men jag har känt att det där med mat, det kan andra betydligt bättre än jag… (På Sveriges Radio Jämtland) vill jag skapa förutsättningar för medarbetarna att göra bra radio, dels vill jag utveckla verksamheten tillsammans med medarbetarna, finna nya vägar att nå ut, och finna nya program.”

Foto: Sveriges Radio.

Så långt låter allt bra, även om Karströms publicistiska erfarenhet är svår att ringa in och hans journalistiska erfarenhet får anses som tämligen begränsad. Ricky har dock en mjuk framtoning och tycker om att börja sina mail till de anställda på SRJ med det glada utropet: ”Vänner!”

Lite som Markus Antonius i Shakespeares Julius Caesar.

Ricky Karström är ett bra exempel på Peters princip men, märk väl: det är inte hans fel att han hamnat där han hamnat, med en månadslön som skulle räcka till två nyutexaminerade poliser. Han sökte jobbet som kanalchef och fick det, fair and square. Fler kunde ha sökt jobbet, men gjorde det inte.

SRJ har dock, överlag, svårt att locka till sig erfarna journalister med integritet och kunnande. Att jobba på den här statliga lilla nyhetsfabriken är annars ett guldjobb för många: bra lön, fina anställningsförmåner, lågt arbetstempo och de dagar man inte orkar leta reda på några egna nyheter knycker man bara några rubriker ur Östersundsposten och Länstidningen och läser upp dem mellan skivönskningar och lyssnarsamtal om varför folk slutat blinka i rondellerna.

Under Ricky Karströms chefsskap inträffar dock en del publicistiska dikeskörningar. Som granskningen kring kommundirektören Anders Wennerberg. På grund av Sveriges Radio Jämtlands hårdvinklade rapportering utlöser den en veritabel hatstorm på nätet:

…och föranleder till slut Medierna (SR) att granska själva granskningen.

http://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=2795&artikel=6719068 (inslaget börjar vid 20.25)

En annan dikeskörning inträffar när SRJ bestämmer sig för att ta in en ”radiopolis” som ska svara på lyssnarfrågor om brott och straff. SRJ värvar den aktive socialdemokraten Niklas Daoson till jobbet. Det blir ett visst rabalder kring detta och till slut backar SRJ och lägger ner det tänkta samarbetet.

http://www.op.se/opinion/ledare/brev-till-ledarsidan-p4-jamtland-backar-om-niklas-daoson-s

För att gjuta olja på vågorna bestämmer sig Ricky Karström för att idka damage control. Han låter sig intervjuas av sin egen redaktion. Programledaren A (som vid den här tiden är fackrepresentant på SRJ) bandar en intervju där hennes högste chef ska förklara för lyssnarna hur det kunde bli så fel; hur man kunde värva en aktiv socialdemokrat som programledare.

Jag får tag på den oklippta kopian av intervjun och där hörs A teaterviska till den märkbart nervöse Karström att han inte ska glömma att säga till lyssnarna att Niklas Daoson var ”duktig också”… även om han nu inte fick jobbet som radiopolis.

Teaterviskningen klipps bort innan intervjun sänds och den blir på det hela taget ganska bra. Karström kommer undan med blotta förskräckelsen medan fackets representant har gjort sitt jobb.

…eller nånting ditåt.

***

Dramatiken till trots råder det oftast publicistisk stiltje på SRJ. Arbetstempot är behagligt, fika- och- rökpauserna många. Personalstyrkan homogen. De allra flesta som jobbar på redaktionen kommer ur den vita, priviligierade medelklassen. Man delar perspektiv. Och värdegrund.

Den genomsnittliga kollegan heter ”Johanna” och är mellan 25-35. Hon bor i villa och röstar på socialdemokraterna eller möjligen miljöpartiet. Hon har rätt människosyn och gör gärna reportage om köer inom psykvården eller om det lokala fotbollsundret ÖFK.

ÖFK är dock lite speciellt eftersom klubben drivs av den osannolike, omnipotente Daniel Kindberg, som inte bara är fotbollsordförande utan också basar över kommunens bostadsbolag Östersundshem.

Foto: Östersundshem.

Ibland försöker SRJ klämma dit Kindberg om hans dubbla poster och yviga fastighetsaffärer men man lyckas aldrig. Kindberg är för skicklig, för rutinerad. Han har ett förflutet inom den militära underrättelsetjänsten och är inte ett dugg rädd för journalister. Han ställer alltid upp på att bli intervjuad och en gång morrar han till mig på sin lite släpiga Ångermanlandsdialekt:

”Journalisterna i Östersund är för jävla usla. De skulle inte kunna sätta dit mig ens om jag gav dem all information de behöver. Det är för fan ett demokratiproblem! Med så svag lokalmedia!”

Ja, han uttrycker sig så.

Och det betyder inte att han har gjort nåt olagligt men han är, oavsett sin vandel, genuint fascinerad över Sveriges Radios (och Östersundspostens) valhänta försök att granska honom.

Vid ett tillfälle åker han till radiohuset i Odensala för att försvara att det kommunala bostadsbolaget (under flyktingkrisen 2015) köpt in ett stort antal Attefallshus. Det har blossat upp en bitter konflikt mellan Kindberg och kommundirektör Wennerberg kring denna affär; vem som sagt vad och när?

http://www.ltz.se/jamtland/ostersund/daniel-kindberg-forklarar-sig-infor-konkurrensverket-darfor-kopte-vi-attefallshusen-utan-anbud

Den granskande reportern Fredrik Vestberg väntar dock tills Kindberg åkt därifrån innan han smyger in i studion och ger sin analys på vad som hänt. Han vågar inte möta Kindberg öga mot öga, och det är ofta så SRJ jobbar: man undviker direkta konfrontationer. Man anordnar inga skarpa debatter, ställer inga skarpa frågor. Nåt som leder till såsig, sömnig radio helt utan udd.

http://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=78&artikel=6507830

Och det är synd.

För konflikten mellan kommundirektör Wennerberg och bostadsbolags-vd:n Kindberg är (med lokala mått mätt) episk.

***

I samma veva som Kindberg ska granskas stöter jag på det centerpartistiska kommunalrådet Bosse Svensson i radiohusets foajé. Bosse har svängt förbi radion för att (i all välmening) lämna lite tips och kommentarer om den pågående fastighetsaffären.

Bosse Svensson är ett tungt namn i den jämtländska makteliten. Före detta chefredaktör på Östersundsposten och en av arkitekterna bakom centerns utskällda ”idémanifest” från 2012 (det med fri invandring och månggifte).

http://www.aftonbladet.se/nyheter/article15937853.ab

Svensson har, av olika skäl, ett horn i sidan till Daniel Kindberg men när det begav sig var även han med på tåget då det gällde att Östersunds kommun snabbt, snabbt skulle investera i ”flyktingbostäder”.

Så här sa han i Länstidningen den 10 februari 2015:

”Värdegrundmässigt vet jag exakt vad jag vill, men när det gäller hur det här kommer att landa så har jag ont i magen… (…)… Jag vet att det är akut och att vi måste arbeta nu. Samtidigt funderar jag på hur man vaccinerar den allmänna debatten ordentligt mot det som kan komma när det gäller lägen, priser förvärv av villor och bostadskostnader.”

Foto: pressbild.

Dåvarande kommundirektören Bengt Marsh uttalade sig också i samband med den rekordstora investeringen – och han hade också ont i magen:

”Problemet är att detta magont har varit ganska länge hos alla… beroende på att vi borde ha tagit de här besluten långt tidigare. Nu kommer konsekvenserna… (…)… vi måste hela tiden ha med hur vi hanterar detta på ett sätt som gör att vi faktiskt inte får en motreaktion…

…det har varit fantastiskt att media och andra har varit med i hela detta arbete i Östersund och det är jätteviktigt att det fortsätter.”

http://www.ltz.se/jamtland/ostersund/alla-partier-sager-ja-till-bostadssatsningen

Fullständigt remarkabla uttalanden.

Men Länstidningens reporter Lasse Ljungmark blir så överrumplad av kommundirektörens utsagor (!) att han inte förmår försvara sitt journalistiska oberoende – eller ens ställa några kritiska motfrågor. Exempelvis

1. Varför får det inte komma en ”motreaktion” på kommunens beslut?

2. Hur har media ”varit med” i arbetet kring upphandlingen av flyktingbostäder?

3. Om alla inblandade har ”ont i magen” – tyder kanske det på att man håller på att begå ett misstag?

Jag tar upp den här artikeln med kollegorna på radion. Jag tycker det ser fördjävligt ut att kommundirektören – oemotsagd – får hävda att media och politiker samarbetat – oavsett vilken fråga det rör sig om. Fast det värsta med det hela är förstås att jag mycket väl inser varför Bengt Marsh uppfattar det som att media står på hans sida i frågan. Flyktingfrågan är vid den här perioden så ”känslig” att få journalister vågar göra annat än att förmedla hur mycket Sverige ”tjänar” på invandringen, vilken kompetens den tillför och hur bra integrationen fungerar.

https://www.svt.se/nyheter/tusentals-valutbildade-flyr-till-sverige

https://www.svt.se/opinion/svt-borde-ha-namnt-att-endast-0-3-procent-av-de-nyanlanda-har-forskarutbildning?

Jag får inget gehör för mina tankar.

Ingen vill diskutera saken. Ricky Karström mumlar osammanhängande när jag för saken på tal. Det märks att han inte riktigt förstår min upprördhet. Men han lovar att vi ska ”återkomma till saken”.

Det gör vi inte.

Och som sagt: granskande journalistik är inte SRJ:s grej under de här åren. Jag hör sällan nån djupare diskussion om journalism och publicism på företaget. Däremot har många på redaktionen en reflexmässig aversion mot SD och Donald Trump. Då kan det hetta till; nån läser nåt i DN om järnrör eller pussy grabbing och utbrister med emfas så att det hörs över hela redaktionen:

”Usch!”

eller:

”Hemskt!”

Sen stannar analysen.

Den stora stygga världen utanför det idylliska Jämtland är nåt många av mina kollegor har svårt att relatera till. Man sysslar hellre med det vissa internt kallar ”stick– och– virk”-radio, alltså när gamla tanter ringer in till förmiddagsprogrammet och pratar om krukväxter, eller när nån gubbe är arg på att det plogas för dåligt på gatan där han bor.

Sånt är ”bra radio” och lönen kommer stadigt, oavsett vad man presterar.

Så inga Algonquindiskussioner på SRJ alltså. Däremot finns under en period en godisklubb på redaktionen. En i grund och botten harmlös grej: några av kollegorna träffas på lunchen eller fikat och provsmakar olika godissorter.

Vid ett tillfälle ironiserar jag över det här på Facebook. Detta föranleder ett visst rabalder i huset och vid ett tillfälle ansätts jag hårt av godisklubbens grundare J (tillika nyhetsproducent). Hon kommer instormande i en studio där jag sitter och klipper ett inslag och ifrågasätter mina kommentarer.

J anser att jag ”hängt ut” Sveriges Radio i sociala medier genom att ironisera över godisklubben. Jag försöker förklara att jag inte har nåt emot klubben i sig men att jag tycker att det är ett symptom på nåt större; att det saknas en seriös diskussion om journalistik i huset. Flera kollegor ansluter sig till bråket och stämningen blir upprörd. Det talas om ”knivhugg” i ryggen och jag förstår att den där klubben är ett betydligt känsligare kapitel än jag först trott.

Det slutar med att J stormar iväg från vårt möte och skriker i korridoren: ”JÄVLA IDIOT!”, nåt som får många av våra kollegor att stelna till. Såna utbrott är inte särskilt vanliga på SRJ. Här tycker man om konsensus och det är nog därför jag ses som ett sånt orosmoment. Jag är frilans och kommer med andra perspektiv på arbetet. Inte nödvändigtvis alltid särskilt briljanta sådana, men ändå; input från ett annat håll. Men sånt stör den allmänna ordningen. Jag utmanar det vedertagna och det är ingen bra egenskap inom SR; att ifrågasätta tingens ordning. Den som gör det har antagligen en ”dold agenda” eller (you guessed it) ”fiskar i grumliga vatten”…

***

Under 2015-2016 har jag flera samtal med kanalchefen Ricky Karström om det här. Jag tycker att det är mycket på stationen som inte funkar rent praktiskt. Jag får inga anställningsavtal på de jobb jag gör, jag kallas vid ett tillfälle in för att vikariera men får samma morgon jag ska börja jobba veta att de ”dubbelbokat” och att jag inte behövs (nåt som kostar Sveriges radio 30 000 helt i onödan).

Fast det är förstås helt överkomligt (för mig).

Det som stör mig mer är frånvaron av konsekvensneutral journalistik – det som ska vara Sveriges Radios adelsmärke – samt den grundmurade fegheten när det gäller att skildra det nya Sverige som växer fram; den fallerande integrationen, kulturkrockarna, friktionen i samhället.

När jag och min kollega Annelie Lanner gör en dokumentär åt P4 Dokumentär – De nakna syrierna i snön – om den uppmärksammade bussockupationen på Grytans asylboende nyårsnatten 2014 möts den med kompakt tystnad på hemmaplan.

http://sverigesradio.se/sida/avsnitt/655870?programid=3103

Foto: Jens Ganman.

Det här är vid en tidpunkt då det ännu inte blivit på modet att diskutera medias roll kring asylpolitiken – två år innan Anna Hedenmo riktade sitt indignerade J’accuse mot SVT-kollegan Jan Helin.

http://sverigesradio.se/sida/avsnitt/655870?programid=3103

Emellanåt skriver jag irriterade mail till kanalchefen. Jag luftar mitt missnöje och Ricky Karström svarar ibland, ofta efter att först ha konsulterat företagets internjurister i Stockholm. Han vet att jag är en jobbig jävel som måste hanteras försiktigt. Och han håller inte alltid med mig:

Ur mailväxling: 24 feb 2106:

Ricky:

”P4 Jämtland har blivit modigare då det gäller att belysa migration och flyktingfrågan ur många fler perspektiv än tidigare. Vi tror också att detta är något som kommer att öka ytterligare. (…)

Vi ska också våga fråga varandra vid känsliga publiceringar. Ett bra exempel var domen mot en man från norra Afrika som dömdes för misshandel av sin son och försvarades med argumentet att det var tillåtet i hans kultur att aga barn. Filip G (reporter, förf anm.) berättade att han rådfrågade flera kollegor innan publiceringen av mannens försvarsargument.”

Jag:

”…fast vi sköt också in att hans brott berodde på att ”han fallit in i gamla vanor”. Det kändes malplacerat i sammanhanget. Som ett försök till överslätande. Varför?”

Ricky svarar så gott han kan på sånt här.

Det märks att han är osäker i rollen som publicist, och ofta är han upptagen med att tråckla ihop semesterscheman och panikhitta vikarier. Eller med att försöka få personalen att förstå vad detta med ”agendasättande journalistik” egentligen är. Det har nämligen gått ut ett dekret från ledningen i Stockholm att P4 ska syssla med just detta, men få på golvet verkar förstå begreppet.

Vid ett av många internmöten kring ”agendajournalistiken” exemplifierar Ricky det hela med att Sveriges Radio Jämtland ska vara först med att berätta när den första snön fallit på Åreskutan – så att detta blir en ”snackis” i sociala medier.

Själv är jag kritisk till att vi ska bygga vårt arbete kring ordet ”agenda”. Det har enligt mig en rad problematiska konnotationer, men beslutet är taget och tåget tuffar på. Det är bara att åka med, oavsett om man förstår företagets intentioner eller ej.

Och det är ett problem att så många inte gör det; att så många känner att de inte bottnar i Sveriges Radios publicistiska credo.

Det händer massor med komplicerade saker i det nya Sverige och som journalist ställs man dagligen inför moraliska och publicistiska dilemman. Mycket är kopplat till religion, invandring, tiggeri och dåligt fungerande integration och det där är ämnen som många public service-anställda stegrar sig inför; det blir liksom fel hur man än gör och i värsta fall blir det man producerar länkat via Avpixlat…

http://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=78&artikel=6373592

Vid ett tillfälle diskuteras, inom SRJ, den uppmärksammade gruppvåldtäkten på Finlandsfärjan 2015:

http://www.expressen.se/nyheter/flera-svenskar-gripna-for-valdtakt-pa-farja/

Ricky Karström skriver i ett mail:

”Om det hade varit skalliga rednecks med tatueringar som uttryckt att idealsamhället består av renrasiga kristna och Bibeln väger tyngre än lagboken då skulle vi nog ha gjort allt för att intervjua dessa och dra ner brallorna på dem. Men nu är det ju nordafrikaner och om man granskar dessa kritiskt är man rasist. Jag måste ha missat något på vägen…”

Det där sista kan låta lite drastiskt men personligen delar jag Karströms analys – den är helt adekvat när det gäller det klimat som rådde inom SR (och stora delar av svensk media) under den här perioden.

Tyvärr var det där inget varken han eller jag skulle ha kunnat diskutera öppet när det begav sig. Vi hade fått sparken. Det låter skruvat men jag tror verkligen det. Det här var under den absoluta febertoppen kring ”den rätta värdegrunden” och en SR-chef som skulle påstått att företaget borde granska nordafrikaner lika hårt som skalliga rednecks hade sannolikt rullats i tjära och fjädrar.

***

22:a maj, 2017

En morgon ringer telefonen när jag är i Stockholm och jobbar. Det är en av public service-koncernens populäraste programledare som hör av sig och, mycket artigt, undrar om jag vet hur en av landets största ”alternativa” opinionssajter finansieras?

”Ska ni göra ett knäck på dem?” undrar jag.

”Nej”, säger personen ifråga. ”Jag frågar för egen del.”

Programledaren berättar sen att den ”alternativa” sajten vill värva henne och att det verkar finnas ekonomiska förutsättningar för det hela. Hon vill dock veta exakt var pengarna kommer ifrån, men tycker sig inte få helt klara svar på den punkten (alltså av sajtägarna). Jag förklarar att jag har dålig koll på hur just den här sajten finansieras och sen säger jag det jag reflexmässigt känner:

”Om nån som du, ett av företagets absoluta toppnamn, kan tänka dig att hoppa över till en ‘oberoende’ nyhetsförmedlare med betydligt färre läsare, tittare och lyssnare… då måste situationen på Sveriges Radio vara ganska outhärdlig?”

Reportern svarar med ett dystert:

”Ja.”

…och jag erinrar mig hur jag i andra sammanhang fått ta del av interna Facebookdiskussioner där olika SR-anställda hängt varandra i strupen på grund av förment ”fel värdegrund”.

Nån har ställt för tuffa frågor kring exempelvis religion eller invandring – och genast blivit uppspikad på korset; ifrågasatt som människa rent av. En lika fascinerande som deprimerande läsning. Tilltalet i de här trådarna är bitvis insinuant, barnsligt och stingsligt och jag tänker att det måste vara svårt att bedriva konsekvensneutral journalistik när det inte krävs mer för att bli huggen i ryggen.

Vem skulle orka gå till jobbet varje dag och behöva försvara sin ”människosyn”?

Det är en jävligt allvarlig anklagelse – detta att ha ”fel människosyn”. Jag hade aldrig pallat det själv i längden. Jag hade blivit extremt förolämpad och ledsen. Fast kanske är det ändå mer fair att anklaga nån för sånt öga mot öga? Under den period jag beskriver i den här texten (2012-2017) är det många, inom SVT och SR, som får höra på omvägar att kollegor ”oroar sig” över ”olämpliga saker” som delas på Facebook och Twitter. Och vi pratar inte Avpixlat här, utan betydligt mer nyanserade saker, som exempelvis en problematiserande krönika i DN av Erik Helmersson. Eller (ve och fasa) Alice Teodorescu på GP. Handlar det om invandring, tiggeri och religion är det per definition olämpligt.

Delar man Ivar Arpis texter är man djävulen.

Det är m.a.o väldigt lågt i taket hos public service och under 2010-talet händer det allt oftare att företagets anställda hamnar i luven på varandra. Kårandan är inte lika stark som förr och ibland flyttar bråken ut i det offentliga rummet.

Inte sällan med en remarkabelt låg argumentationsnivå.

http://www.expressen.se/kultur/toppnyheter-/karens-svek-mot-ametist-azordegan/

https://www.svt.se/kultur/medier/debatt-i-aktuellt-liknas-vid-personalmote

Man kan även tänka sig att vissa SVT/SR-medarbetare kanske biter sig i tungan när de vet att de har kollegor som håller ögonen på dem. Magnus Dennert återfinns, apropå det, i aktivistgruppen #Jagärhär:s styrelse.

”Konceptansvarig webb, mobila plattformar och sociala medier på SVT / Onlineexpert” https://www.jagarhar.se/om-oss/ Jag är här är organisation med den behjärtansvärda ambitionen att motverka rasism och ”fejk news”, och inget fel i det, men givet Dennerts medverkan man kan givetvis undra över formuleringen på deras hemsida: ”Vi bedriver förändringsarbetet genom artiklar, föreläsningar, debatter, utredningar, samt medverkan i olika beslutsfattande sammanhang.”

”Beslutsfattande sammanhang”?

Är det SVT som åsyftas?

Eller är det – som vanligt – vattentäta skott mellan all sorts aktivism och SVT/SR? Vi utgår från det. Fast det kanske inte är nån vild gissning att det finns en risk att #jagärhär och SVT – genom Magnus Dennert – får vissa känsliga beröringspunkter, ur ett publicistisk perspektiv.

I den här SVT-artikeln skildras f.ö gruppens verksamhet och initiativtagaren Mina Dennert:

https://www.svt.se/nyheter/lokalt/vast/mobiliserar-mot-nathatet

Artikeln berättar att medlemmarna är ”helt vanligt folk som har tröttnat” – på hat, rasism och antifeminism. Vad artikeln inte berättar är att Mina och Magnus delar samma efternamn, men… den är åtminstone inte skriven av Magnus.

Man får – som nyhetskonsument – vara glad för det lilla.

***

Mars 2016

I direktionsvåningen högst upp i Sveriges Radios brutalistiska betongkomplex vid Gärdet i Stockholm finns ett konferensrum. Rummets ena vägg täcks av ett fotocollage av olika SR-medarbetare. En särskriven ”Sverige vän” skulle avfärda collaget som ”sjukt PK”. Det är nämligen många människor med utländskt påbrå bland bilderna. ”My black friend” tänker den cyniska delen av mig när jag står framför den…

Jag kommer osökt att tänka på den där reklamfilmen när (inte helt säker men jag tror det är) Kodjo Akolor åker förbi på en hoverboard i slutsekunderna. Allt man tänker när man ser den är:

”Ja just ja, de var tvungen att få in en svart snubbe nånstans också…”

Jag vet – det är nåt fel på mig – men jag tänker ofta sånt när jag ser reklam nuförtiden; alltså när det är uppenbart att reklammakarna haft problem att på ett naturligt sätt få in rasifierade svenskar i sammanhanget. Det kan bli ganska komiskt. De flesta familjer i svenskproducerade reklamfilmer idag består f.ö av en vit mamma, en svart pappa och tre asiatiska barn. Eller varianter på det temat.

Det företag som försöker kränga sina grejor med nåt annat än” mångkultur” och ”inkludering” riskerar att väcka en rad intresserorganisationers vrede på sociala medier och bli jagade till världens ände med hashtaggar som #krossapatriarkatet, #alltåtalla, #pottluggmotporr och #kapitalismärfolkmord.

But I digress…

Det är april 2016 och jag befinner mig högst upp i Radiohuset för att – för finska YLE:s räkning – göra en intervju med SR:s vd Cilla Benkö. Jag jobbar på en radio/webbteveserie som heter ”Åsiktskorridoren” och jag och min producent har valt ut några svenska namn för att ge de finlandssvenska lyssnarna perspektiv på det nordiska debattklimatet.

Förutom Cilla Benkö träffar vi bl.a Robban Aschberg, Paula Bieler (sd), Thella Johnson (sr) och Johan Westerholm (Ledarsidorna.se).

https://svenska.yle.fi/program/asiktskorridoren

Intervjun med Cilla blir bra. Hon är – som vanligt – artig, samlad och tämligen osentimental i sin argumentation. Jag vet också att hon är väl medveten om hur viktigt det är att SR inte framstår som politisk vinklade i sin rapportering. Det brukar hon, på ett föredömligt sätt, prata om när hon åker runt och besöker de olika P4-stationerna i landet.

Foto: Sveriges Radio.

Men Cilla och hennes närmaste medarbetare arbetar i en (s.k) filterbubbla. Det blir tydligt när man står framför den där enorma fotoväggen. Det finns bara en enda bild på en person med SD-vimpel i handen. Nej, jag skojar… det finns det såklart inte. Och det ska det inte heller göra, lika lite som det ska finnas bild på nån med Center-vimpel. SR ska vara opolitiska, men för mig skriker ändå denna fotoinstallation – trots sin intention att vara diversifierad – en enda sak: konformism.

När Cilla pratar om vikten av ”mångfald” och att ”många röster” ska höras i Sveriges radio vet jag precis vilka hon menar. Jag behöver inte ens fråga. Jag vet också, efter många år som frilans åt företaget, vilka röster som inte ska höras, och varför.

Glesbygdsbor, norrlänningar, SD-röstare, vita gubbar +40 är kategorier som inte alls behöver tangera varandra men som gör det i Sveriges Radios värld – är man det ena är man antagligen det andra – och såna typer ska hållas kort, liksom alla varianter på medborgare som genom sina åsikter eller blotta existens komplicerar, eller klär av, det heliga värdegrundstänket.

En ung, välutbildad svensk-thailändska som röstar på moderaterna och vill prata om sin beundran för Donald Trump? När hörde du senast en sådan i SR?

Just det.

En ung, arg kille från förorten som pratar om hur samhället ”svikit” honom genom sin strukturella rasism? När hörde du det?

Slå på radion. P1. Han intervjuas där i detta nu. Eller så läser en genus-”forskare” – med ledsen, entonig röst – nåt om det strukturellt orättvisa i att män inte har mens.

Jag raljerar… igen… förlåt… men jag tror, tyvärr, att många känner igen sig i min beskrivning. Svensk public service är ingen tummelplats för ”olika åsikter”. Det är ett politiskt projekt. En övning i grupptänk och likriktning. Svensk public service ”gillar olika” fast bara om dessa ”olika” tycker likadant.

Därför hajar man till när det faktiskt dyker upp en film som Nationens Hjärta i tablån – den rekommenderas varmt. Mer sånt. Det är sånt SVT och SR borde syssla mer med och mindre av den sortens trams som Peter Rawet, Kerstin Holm och Claes JB Löfgren understundom ägnar sig åt.

https://www.svtplay.se/video/14141788/nationens-hjarta/nationens-hjarta-avsnitt-1

…andra gånger misströstar man – som när P1 sänder ett märkligt, banaliserande reportage om den konservative salafisten som vill förändra synen på religiös extremism med hjälp av ståuppkomik.

Enligt reportern Lina Malers vill den intervjuade salafisten att folk ska stanna upp och ”säga hej”… och inte vara rädda för att han ska spränga sig i luften. Hennes tonfall gör att hon låter som ett troskyldigt barn och vad värre är: hon låter som om hon talar till barn… och detta har på senare år blivit många public service-reportrars adelsmärke – den infantila relativiseringen av det uppenbart galna – det lillgamla, uppfostrande tilltalet.

(Man väntar f.ö spänt på ett reportage om nazisten som jobbar med ”ståuppkomik” för att förändra sitt ”dåliga rykte”.)

http://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=1650&artikel=6752123

***

Tillbaka till Sveriges Radio Jämtland. Jag sökte ett jobb där för ett år sen (och fick det inte – vilket var rätt väntat). Men jag ville se hur en anställningsintervju skulle genomföras i det nya värdegrundscertifierade klimatet. Jag var nyfiken på detta och jo, värdegrundsfrågan dök upp. Vad ansåg jag om den?

Jag sa som det var: att jag tycker att ”värdegrund” är ett skitord. Det betyder inte ett skvatt. Eller – ännu värre – det betyder precis vad man vill att det ska betyda. Det är nyspråk, krimtänk, Orwellianskt, dubbelplusobra… borde strykas ur alla offentliga dokument och policys och ersättas med ”demokrati, yttrandefrihet, jämställdhet mellan könen och sekularism”.

Det räcker så.

Så här står det f.ö under rubriken ”Att jobba på Sveriges Radio” på SR:s hemsida:

”Vårt uppdrag är att bidra till demokrati och alla människors lika värde. Hos oss får du tillgång till smarta kollegor, en mångfald av infallsvinklar och ett stimulerande och utvecklande jobb...”

Foto: Jens Ganman.

Det där är väldigt fint formulerat, men frågan infinner sig: hur ”bidrar man till alla människors lika värde”? Om nu detta är ett konstant värde går det knappast att ”bidra till”. Försvara möjligen, men är det ett av public services främsta uppgifter…?

Och hur går det till rent praktiskt? Borde inte Sveriges Radios första och främsta uppdrag vara att granska makten? Att ställa obekväma frågor? Att ifrågasätta just sånt – till intet förpliktigande – fromleri som det ges uttryck för i ovanstående citat.

ANYWAY.

Sen jag kritiserat Sveriges Radio i tidigare blogginlägg här på Säg att du skojar och publicerat mail där mina f.d kollegor diskuterar det vanskliga att släppa fram en sån som jag i etern är jag – av förståeliga skäl – persona non grata på min före detta arbetsplats, och på ett sätt är det bra. Det gör att jag kan skriva det här och ge er en (helt subjektiv men ändock) inblick hur SR fungerar (eller inte).

Det finns +20 P4-stationer runt om i landet. På många ställen fyller de en viktig funktion som sällskap till gamla och sjuka. Då och då kommer det också ett avslöjande om trixande kommunpolitiker och andra missförhållanden inom offentlig förvaltning.

P4 Värmlands granskning av moskébygget i Karlstad förtjänar att lyftas fram och det finns fler goda exempel, men… med tanke på de enorma resurser vi häller in i public service bör vi fråga oss – får vi valuta för pengarna…? De statliga mediabolagen kostar svenska folket drygt 7 miljarder per år, så frågan är relevant. Den borde diskuteras oftare, och den kommer att diskuteras, efter nästa Riksdagsval om inte förr.

Är det bra att en stor del av samhällsdebatten styrs och förmedlas av en organisation som – hur den än försöker – inte förmår att skaka av sig misstankarna om politisk bias? Som allt oftare hamnar i bisarra situationer och diskussioner som skadskjuter dess trovärdighet? Diskussioner som tillåts spåra ut på nätet, i alternativa forum, utan att Sveriges Radios ledning försöker ta kommandot och stävja konspirationsteorierna.

***

När Ekots politiske analytiker Fredrik Furtenbach medverkar i podden Det politiska spelet (7:e september 2017) får han den otacksamma uppgiften att försvara ”klavertrampet” med just Ulf Kristersson (m). Smartare personer än Furtenbach skulle gå bort sig, ställd inför programledarens Henrik Torehammars juvenilt beskäftiga frågor, men det hjälper inte Sveriges Radio i stort.

Furtenbach mumlar förnärmat om ”strukturella” eller ”institutionella” problem” på Ekot (han låter lite som grodan Kermit när denne är arg), och han är märkbart irriterad över att behöva förnedringsförklara för lyssnarna hur det hela gått till. Men det handlade (typ) om stolpanteckningar som (typ) las ut av misstag till allmän beskådan på sociala medier… och om folk som (typ) inte korrläste ordentligt.

Taskiga överlämningar, typ.

”Och så stals anteckningarna från Dagens Arenas hemsida…”, skjuter journalistkollegan Annie Reuterskiöld in, mycket hjälpsamt.

Furtenbach framhärdar – det finns ingen politisk agenda bakom karaktärsmordet på den kände moderaten. Det är bara en massa människor på Ekot som inte gjort sitt jobb, möjligen nån slags vikarie som inte riktigt visste vad han eller hon gjorde. Trots enorma resurser och höga månadslöner blev det tokfel.

”Sorry, ber om ursäkt, förskräckligt”, som Mona skulle ha sagt.

”Inkompetens i alla led alltså”, tänker jag, och antagligen många med mig.

Foto: Sveriges Radio.

http://sverigesradio.se/sida/avsnitt?programid=4743

…men för all del: i konkurrens med exempelvis Granskning Sverige är Sveriges Radio oftast briljanta (det där med perspektiv kan vara viktigt en sån här gång)

Dock: andra redaktioners intellektuella magplask ger inte public service frikort att vara hur kassa som helst. Men helt klart räddas de av att man kan jämföra dem med sånt här bajs:

ps. Ja – en ”episk” intervju. Men inte på det sätt Granskning Sverige tror…

***

Lyssna!

Tänk er en statlig dagstidning. En dagstidning du var tvungen att prenumerera på, annars blev det kontroll – statens representanter kom hem och undersökte om du hade trycksvärta på fingrarna – hade du det blev det böter.

Tänk dig en statlig tidning där inga skribenter eller krönikörer hade några klart uttalade åsikter; en tidning där alla (inklusive ledarsidan) låtsades vara ”neutrala”, samtidigt som de allra flesta, i hemlighet, sympatiserade med en viss ideologi. Och det var helt uppenbart för alla vilken denna ideologi var.

Absurd tanke, eller hur?

Du skulle aldrig teckna en sån prenumeration – givetvis inte – men du ”prenumererar” på SR och SVT.

Och vi är så vana vid denna absurditet att de flesta för länge sen slutat reflektera över det, om de ens nångång börjat.

Jag känner de som hatar Fox News, jag känner de som hatar CNN. Själv tycker jag att det är rätt praktiskt att kunna jämföra hur dessa två ideologiska motpoler skildrar samma nyhet (min egen åsikt brukar hamna nånstans mitt emellan).

Poängen med public service är att man ska kunna gå till SR och SVT och få en version av samma händelse som är varken eller, ingetdera och precis mitt emellan. Bra idé på papperet. Tyvärr fungerar det sällan i verkligheten. Public service serverar 9 gånger av 10 neutrala nyheter med stark vänstervinkel. Eller så sållar man bort grejor som blir för svåra att vinkla på ett trovärdigt sätt.

Den här taktiken gör att anmärkningsvärda nyheter ibland lyser helt med sin frånvaro i SR:s tablåer. En ansiktslös redaktör har gallrat bort dem åt lyssnaren/tittaren, lagt den längst ner i alla flöden; sånt som med all publicistisk rätt borde lyftas högt upp på agendan och verkligen debatteras grundligt. Inte bara i ett enstaka inslag utan över tid.

https://www.rmv.se/verksamheter/medicinska-aldersbedomningar/

…speciellt om det är sånt som SR tidigare varit med om att politisera…

http://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=83&artikel=6711388

http://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=99&artikel=6708089

http://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=83&artikel=6607037

I värsta fall får konsumenten leta bortsållade/ignorerade nyheter på ”alternativmedia” fast då går den förstås inte att länka vidare till vänner och bekanta – och den konstruktiva diskussionen uteblir. Nyheten har blivit effektivt ”smittad”. Det public service och deras kollegor inom Mainstreammedia (MSM) inte tar i ”är” för många ingen nyhet.

Det är ”brun hatretorik”.

Mission accomplished.

***

Men varför blir det så här, då…? Varför har public service (enligt mig) blivit så kasst och vinklat? Är det en konspiration? Samarbetar cheferna för att forma organisationen till en sektliknande värdegrundsbastion? Går det ut interna direktiv till medarbetarna? Att de ska ”mörka” exempelvis invandringens baksidor?

Det skulle inte förvåna mig höll jag på att skriva, men… nä…. jag tror verkligen inte det (som Kungen skulle ha sagt). Jag själv borde rimligtvis ha nåtts av denna konspiration under mina tjugofem år i public services tjänst. Jag känner dessutom ett antal SVT- och- SR-medarbetare och jag har fortfarande hyfsad insyn i vad som händer i företaget.

Det är nog snarare så att mycket av den politiska aktivism som blommar ut i etern bottnar i nåt mer allmänt. Det bottnar i att Sverige som land – sen länge – bestämt sig för att vara ett ”mångkulturellt samhälle”. Något som bestämdes redan på 1970-talet. Det var en politisk vision.

Socialdemokratin hade byggt klart folkhemmet och avskaffat underklassen och nu skulle den modellen gå på export till andra länder. Samtidigt skulle invandrare komma till Sverige och berika oss; de skulle bli en del av det skandinaviska idealsamhället. Det vill säga Pygmalion, My Fair Lady, Eliza och Dr Higgins.

Det där låter cyniskt, jag är medveten om det, men jag tror verkligen att mycket av det vi ser i Sverige idag har sin grund i vår kollektiva vilja att berätta för resten av världen ”hur man gör”. Inte minst när det gäller invandring och integration. Vi är ett bror duktig-folk. Vårt välstånd förvandlade oss till detta.

När det gäller public service specifikt är det som vilket annat statligt verk, eller stor företagskoloss, som helst. Det finns både briljanta och mindre briljanta medarbetare i systemet. Volymerna gör dock att antalet stolpskott blir fler än i en mindre organisation. Tack och lov drunknar oftast det de ställer till med i det stora hela.

Fast inte alltid.

***

Så för att sammanfatta: mycket gnäll från min sida här – jag vet. Därför är det, avslutningsvis, viktigt att påpeka att det ändå finns en stor pliktkänsla hos många av SR:s medarbetare, och en ärlig vilja att vilja producera ”god” journalistik. Man lurar sig själv (och andra) om man hävdar att det inte finns viss kompetens i koncernen, för det gör det. Och tro mig: det pågår diskussioner om företagets politiska aktivism i kulisserna.

Alla är inte överens. Alla tycker inte att utvecklingen går åt rätt håll. Men många tycker, tyvärr, att public service är en slags naturkraft. En moralisk konstant som alltid har och gör rätt. På SR behöver man aldrig skåda in i sitt eget mörka hjärta – eller ens i sin luddiga lilla navel.

Beror det på ointelligens?

Inte nödvändigtvis.

Det finns också en banal, psykologisk mekanism bakom den här självgodheten: det är fint att jobba med tv och radio, speciellt om det är sån som inte är besmittad av kommersiella intressen och det där föder, och göder, en hög moralisk svansföring.

Högst mänskligt.

…och man kan skoja om detta i det oändliga och – för all del – även anse att enskilda public service-medarbetare skulle kunna prestera bättre, men alla har dåliga dagar. På slutet har dock SR/SVT som organisation haft många riktigt riktigt dåliga dagar.

Personligen hoppas jag på en snar tillnyktring från relativiserandet och den oreflekterande värdegrundspsykosen. Eller ett ärligt, reviderande fokus på företeelser som tidigare sorterats bort som ”fejk news”, ”rasism” och ”fel människosyn”.

….även om jag, liksom dr Dängroth i den gamla Lorrysketchen, är skeptisk till att det nånsin kommer att ske.

THE END

http://www.bokus.com/bok/9789198366235/de-som-kommer-for-att-ta-dig/

——————————————————————————————————————————

Ricky Karström på Sveriges Radio fick läsa avsnittet om SRJ innan den publicerades. Här kan du läsa hans svar:

Hej Jens

Du och jag har under årens gång redan haft många kontakter i olika sammanhang, därför tänker jag inte gå in i olika påståenden du gör i din text. Att du också är kritisk till mig framgår tydligt i din text men det hade varit klädsamt av dig att också påpeka att jag förutom min bakgrund vid Östersunds kommun också har 25 års erfarenhet av media.

Jag skulle dock vilja poängtera några delar:

1. Jag håller inte alls med dig om att vi skulle vara mediokra. Jag anser att vi, och för den delen andra medier i Jämtland, är professionella, aktiva och duktiga i vår rapportering, och det var länge sedan jag hörde några antydningar att vi eller andra skriver av varandra. Det gör vi nämligen inte även om både vi och andra medier kan hänvisa till varandras stora avslöjanden när de görs.

Intressant i det sammanhanget kan ju också vara den överenskommelse som Sveriges Radio och Mittmedia kommit fram till om creddning till varandra (då ju både ÖP och Länstidningen ingår i Mittmedia): http://sverigesradio.se/sida/gruppsida.aspx?programid=2938&grupp=21081&artikel=6724244

Jag vänder mig mot att du i denna text hänger ut enskilda medarbetare vid Sveriges Radio Jämtland på olika vis. Att kritisera eller diskutera det vi sänder är en sak. Att på det vis som du gör, påstå att vissa gjort det ena eller det andra är något helt annat, och det är oseriöst.

Vi har inte svårt att rekrytera medarbetare. Jag anser att vi har en jättebra grupp journalister och medarbetare hos oss idag, och många söker när vi har tjänster ute. Dina påståenden om en statlig nyhetsfabrik kan inte vara mer fel. Vi är som du väl vet inte styrda av staten utan står oberoende från staten. Det är en viktig del av att vara public service i allmänhetens tjänst.

Slutligen kan jag nog lova dig att det kan komma fler misstag som du beskriver dem. Det kan bli fel när man producerar mycket radio varje dag i veckan, året om, i ett högt tempo. Det är dock viktigt för oss att om något sådant händer titta på det som hänt, förklara hur vi tänkt och i det fall att det blivit fel, också rätta till det. Att göra det är inget vi tänker be om ursäkt för, det ingår även det i vårt uppdrag. För vi på Sveriges Radio Jämtland diskuterar våra inslag och journalistik varje dag, både på möten och kollegor emellan, precis som det ska vara.

RICKY KARSTRÖM

KANALCHEF

—————————————————————————————————————————–

Kompletterande läsning:

https://nyheteridag.se/svt-gillar-fi-tweet-men-ogillar-m-politik-pa-twitter/

https://www.sydsvenskan.se/2017-02-09/fredrik-onnevall-doms-till-tva-manader-villkorlig-dom

http://www.unesco.se/cilla-benko-alla-ska-ha-ratt-att-gora-sin-rost-hord/

https://nyheteridag.se/darfor-har-sveriges-radio-profil-en-bild-pa-mao-pa-skrivbordet-slanger-pa-luren-nar-nyheter-idag-ringer-upp/

http://nwt.se/asikter/signerat/2015/12/01/sveriges-radio-klarar-inte-sina

https://www.svd.se/varfor-tappade-folket-fortroende-for-medierna

http://www.expressen.se/kultur/jan-helin-har-ett-ansvar-for-misstron-om-invandring/

http://www.mprt.se/att-sanda/krav-och-regler/#Opartiskhet

http://magasinetneo.se/artiklar/vi-klarar-vart-uppdrag/

http://sverigesradio.se/sida/artikel.aspx?programid=83&artikel=5293678

http://www.gp.se/nyheter/debatt/medier-bör-rannsaka-sig-själva-om-flyktingrapporteringen-1.4370196

Annonser