Internationella lagar och konventioner har blivit stridsfrågor i den nuvarande flyktingkrisen. Själva flyktingbegreppet regleras av FN:s flyktingkonvention som merparten av världens länder skrivit under; en av hörnstenarna i EU:s flyktingpolitik är Dublinförordningen som reglerar i vilket EU-land en flyktings asylansökan ska prövas.

Flera jurister har varit aktiva i debatten om vad Sverige kan och inte kan göra enligt internationell och nationell lag. De kan naturligtvis oändligt mycket mer än mig om hur lagstiftningen ser ut, men som statsvetare blir jag ibland förvånad över perspektivet på internationell rätt som något som står över stater och människor.

I vardagen gör den naturligtvis det, men lagar har ingen inneboende kraft som kan tvinga människor att agera i enighet med dem. De fungerar därför att de koordinerar vårt beteende. Låt säga att hela Sverige i detta nu bestämde sig för att köra på vänster sida av vägen. Polisen skulle inte gripa dem som körde på fel sida; domare och nämndemän skulle inte fälla lagbrytare. I samma ögonblick vore lagen om högertrafik verkningslös, ett meningslöst dokument.

Så blir det naturligtvis inte. Så länge inte alla ändrar sig på samma gång kommer man om man överlever den oundvikliga frontalkrocken fortfarande åka dit för att köra på fel sida. Eftersom vi är närmare tio miljoner invånare i Sverige är det ett oöverstigligt koordinationsproblem att upphäva en lag på detta sätt. Min poäng är att lagen har kraft för att alla förväntar sig att den har det, och agerar därefter. Det gäller för övrigt all politik: Stefan Löfven och Barack Obama har makt därför att vi övriga agerar som om de hade det. ”Power resides where men believe it resides”, som mästermanipulatören Varys i tv-serien Game of Thrones uttryckt det.

Detta gäller än mer för internationella konventioner. Länder kan ingå avtal och hålla varandra ansvariga enligt avtalets regler, men om ingen tror på avtalet har det heller ingen kraft. Och till skillnad från nationell lag där det handlar om vad många miljoner medborgare tänker om lagen så handlar det i internationell rätt om hur ett fåtal stater agerar, vilket gör lagarna mindre robusta. Flera EU-länder har nu slutat agera i enlighet med Dublinförordningen. Vilken makt har den då? Kommer tillfälliga undantag permanentas? Kommer rena avvikelser straffas? Antagligen inte, om tillräckligt många bryter mot förordningen.

Kärnan här är alltså hur dessa förordningar och konventioner uppfattas. Så länge alla förväntar sig att alla andra kommer att följa dem har de stor kraft, annars inte, vilket jurister ibland tycks glömma.

Fenomenet illustreras tydligare i det här klippet från ubåtsfilmen ”Rött Hav” än i någon statsvetenskaplig text. Kaptenen Gene Hackman vill avfyra kärnvapnen mot Ryssland men sekonden Denzel Washington protesterar; enligt reglementet måste de båda vara överens. Kaptenen ger order om att gripa sekonden för myteri, medan sekonden i sin tur ger order om att gripa kaptenen för maktmissbruk. Ingen av männen kan själva tvinga den andre att göra någonting; allting hänger på hur besättningen agerar. De enskilda besättningsmännen vill i sin tur handla på samma sätt som majoriteten, för att inte riskera att själva bli anklagade för myteri. Makten finns där vi tror att den finns.