O întreb pe Cinty când a hotărât că vrea să facă un spectacol de teatru pornind de la experiența ei: „Din prima zi de spital. A fost ca un instrument de autoapărare. Îmi amintesc că am rugat-o pe mama Dacă se poate, adu-mi și mie un carnețel și un pix să scriu lucrurile astea. M-a preocupat foarte mult să înțeleg.” Zice că sunt două categorii de oameni: cei care nu vor să știe ce li se întâmplă și cei care vor să înțeleagă cum au ajuns acolo, ce tratament li se dă, cum se pot face bine. „Cred că m-a ajutat că m-am ținut cu dinții de chestia asta. Am avut de ce să mă agăț și mi-a dat un sens în viață. Poate că într-un fel a dat un sens și acestei depresii.” Numele spectacolului, „Între două pastile”, vine tot din spital: acolo „e o întreagă dinamică legată de camera de tratament: dimineața, la prânz și seara. În general, oamenii așteaptă în fața camerei de tratament cu jumătate de oră-o oră înainte să se deschidă. Am avut și eu momentele mele în care, tot așa, mă fofilam pe acolo și mă uitam la ceas și mă gândeam Când s-o deschide odată camera asta de tratament să-mi dea și mie o jumate de nu știu ce?. Stăteam așa și mă gândeam uite, ce chestie, cum ajungi uneori în viața asta să fie așa... viața între două pastile.”

Spune-ți depresia

Pentru spectacol, a făcut douăzeci și ceva de interviuri, pe care le-a folosit ca puncte de plecare pentru scenele scrise de Maria Manolescu sau le-a inserat pe tot parcursul spectacolului, sub formă de pauze confesionale audio/video. Perioada de documentare s-a suprapus cu primele luni după ieșirea din spital. „Sunt niște luni mai degrabă dominate de foarte mici momente de victorie, în care reușeam să fac niște chestii mărunte. Și chiar mă gândeam Ia uite, bă, ce chestie - cum ajungi să te bucuri de normalitate și de ceva foarte simplu.” Documentarea a ajutat-o să ia distanță, ba chiar să zâmbească puțin în fața grozăviei. A găsit oameni dispuși să vorbească. Pe unii i-a cunoscut la spital, pe alții la un workshop organizat de Veteranii Depresiei. O întreb dacă i-a fost greu să-i facă să vorbească. Deloc, îmi spune. Poate tocmai pentru că cei care au trecut printr-un episod depresiv știu cât de important e să-și asume boala. Iar asumarea se face, de multe ori, prin poveste. „În spital, erau persoane foarte diferite între ele și îmi amintesc că totul era foarte supportive - Vai, dar ce bine că ai venit din timp, că eu, uite, am stat luni sau ani de zile. Nu am crezut că am așa ceva. Sau Bărbatul meu îmi spunea că nu e adevărat și că e o prostie și am încercat să mă lupt de una singură. Și uite că mai rău am făcut, și uite că am ajuns la nu știu câte tentative de sinucidere și uite, se tratează mult mai greu dacă stai mai mult în depresie. Oamenii vor să evite ca alții să treacă prin același lucru și atunci își spun poveștile.”

În timpul fazei de editare a interviurilor, Cinty a sunat-o pe Maria Manolescu, scriitoare și dramaturgă, propunându-i să scrie monologurile și dialogurile din piesă. Maria a zis da, pentru că îi plăcea mult ce făcea Cinty în teatrul independent și pentru că ideea unui spectacol despre depresie i s-a părut foarte curajoasă: „La mine a fost burn out pe job, și am avut o criză dintr-asta în care nu mai puteam să merg la serviciu. Am stat două săptămâni în casă și am plâns non-stop. Până când mi-am dat seama, din ceața în care eram, că trebuie să schimb ceva. Și mi-am dat demisia, cu toată frica.” Maria spune că, după ce a văzut interviurile făcute de Cinty, a realizat că, dacă n-ar fi luat atunci decizia aia, s-ar fi dus la vale încet-încet - „Dacă nu știi cum să te ferești, cum să detectezi semnele, e foarte ușor să te afunzi.”