Povestea vaporetto-ului timișorean e o adevărată epopee. Încă din 2016, era clar că administrația locală habar n-avea ce hopuri legislative trebuie să treacă pentru a înfăptui acest proiect. În 2017, șeful Apelor Române Banat garanta că sistemul va funcționa până la finele anului. Nu s-a întâmplat. Ei bine, între timp, Regia Autonomă de Transport din Timișoara s-a transformat în STPT, adică Societatea de Transport Public Timișoara.

După citirea comunicatului de presă, am zis că-i musai s-o trăiesc și pe asta. Eram curios dacă această investiție pe fonduri europene are viitor sau se deplasează mai încet decât un armăsar premiat pe un skateboard.

După mai multe schimbări de directori și frământări interne, iată: între 1 și 3 august, fix de Zilele Timișoarei, cetățenii au fost invitați la o nouă probă de barcă. În plus, de-acum încolo, apele bănățene vor avea un singur cuceritor, asta după ce directorul Administrației Bazinale a Apelor Banat a anunțat că ambarcațiunile de agrement și caiacele vor fi trase la mal .

În mai, după un ping-pong între Consiliul Local Timișoara și Guvern, Robu spera ca transportul cu ambarcațiunile să fie asigurat de Ministerul Transporturilor, iar plutirea să înceapă de la 1 iunie. O nouă țintă ratată.

Stația-ponton are ușa ruptă, improvizații cu cauciucuri de mașină tăiate pentru a-i proteja colțurile și niște limbi de aluminiu îndoite. O fi fost acolo vreo bancă, înainte. Contemplez la toate lucrările care se fac degeaba în România. Spitale inaugurate fără ca saloanele să fie puse în funcționare, în timp ce pacienții mor de la infecții nosocomiale. Parcuri în mijlocul pustietății , la care nu ajunge nimeni. Stații de transport public la care acoperișul verde e mort după niciun an. Dar nu contează, panglicile să fie tăiate!

Pe la ora 15.38, ajung pe pontonul care era indicat în comunicatul de presă drept punct de plecare. Pedalasem vreo 30 de kilometri, de dimineață, deci eram un pic rupt. După un sfert de oră, îmi întind picioarele pe ponton și simt cum ațipesc. Mă trezesc însă niște copii care au venit cu mam’mare.

Îmi dau seama că stau degeaba aici, așa că plec către un alt ponton, mai apropiat de centrul orașului. Pe la Parcul Copiilor, o siluetă albă și plutitoare cucerește Bega, în zare. E măiestrosul „Decebal”, primul vaporetto transportor de oameni pe care mi-l scoate Poseidon în cale.

Alternatoare de Dacia Logan montate artificial

Entuziasmul îmi accelerează pasul. O săptămână mai târziu, Sorin Supuran (noul fost director al STPT) avea să anunțe presei locale dezastrul transportului fluvial:

„Am făcut o postare în care am explicat că, din discuțiile avute cu salariații, ei nu au desfășurat o activitate strict marinărească, pentru că nu aveau obiectul activității - nu erau lansate la apă. Din discuțiile pe care le-am avut cu dumnealor, a reieșit că vaporașele au alternatoare de Dacie Logan din anii ‘90, montate artificial, care prezintă riscuri de incendiu, la suprasolicitare.”

Tot Supuran a reclamat că mijloacele astea de transport nu au un refugiu în caz de incendiu. „Nimeni nu poate ieși pe punte. Asta înseamnă că, dacă s-ar crea panică, s-ar împinge unii pe alții în apă”, a dezvăluit el.