Cu trei săptămâni în urmă, într-un hol de hotel căptușit cu marmură, mănânc un fursec și beau o cafea. Stau la patru stele și am priveliște spre Someșul Mic, peste turlele și acoperișurile roșii ale Clujului. Am venit la conferința internațională Incluziunea socială: Strategii și dileme, care marchează finalul proiectului Pata-Cluj. Se vorbește ONGza, cu multe cuvinte mari.

Proiectul „de intervenție socială, care folosește o abordare integrată a incluziunii sociale”, a primit peste 4 milioane de euro din fonduri norvegiene și s-a desfășurat în perioada 2014-2017. A încercat să ajute peste 300 de familii care trăiesc în cea mai cruntă sărăcie a Clujului - în Pata Rât și pe strada Cantonului. A fost promovat de Asociația de Dezvoltare Intracomunitară - Zona Metropolitană Cluj (ADI), în parteneriat cu Habitat for Humanity Cluj, Fundația AltArt și Asociația Comunitară a Romilor din Coastei.

Mă uit în program și mă mir: și-au anunțat participarea și edilii – primarul Emil Boc, prefectul Gheorghe Vușcan și președintele Consiliului Județean, Alin Tișe. N-au venit. Nu mă mai mir.

Au venit, în schimb, peste 200 de experți din instituții publice, ONG-uri locale și internaționale, plus diplomați și oficialități. Kálmán Mizsei, fost președinte al Comisiei Making the most of EU Funds și fost asistent în cadrul Secretariatului general al ONU, a descris peisajul văzut de sus, în ansamblu, de forurile internaționale:

„România de exemplu – dar în orice țară aș spune la fel – primește 26 miliarde euro ca asistență europeană în 7 ani, plus 500 milioane de la Norvegia, plus fonduri elvețiene și ale altora, în total 27-28 miliarde. Romii suferă cea mai mare nedreptate din Europa de astăzi. România, dar este valabil și în cazul altor țări din UE, primește în total 27-28 miliarde de euro. Ai crede că din aceste 27-28 miliarde, o parte merg către comunitățile de romi. Nu este așa și această situație este valabilă și în alte state europene. În România, izolarea și sărăcia romilor este extremă. Există, însă, o prăpastie mare între posibilități și dorința de a face ceva în privința aceasta. Nu este suficient să creezi politici de locuire, de educație sau de sănătate la nivel de minister.

Segregarea romilor nu ține doar de locuri de muncă sau de locuire. Segregarea cuprinde multe alte aspecte. Oamenii trăiesc în Pata Rât într-o segregare spațială, au o infrastructură proastă, locuiesc lângă o groapă de gunoi de unde ajung greu la școală sau în orice alt loc. (…) Cineva din exterior ar întreba: de ce merg lucrurile așa încet? În primul rând din cauza birocrației, apoi pentru că există o cultură a corupției și, nu în ultimul rând, pentru că problema romilor nu are cultura succesului și asta este de reținut.”

„Mulți oameni, în continuare, preferă să îi țină pe romi în segregare și să continue politica nedreptății.”

Vreau să cobor, totuși, de la înălțimea perspectivei ONU/UE mai la firul ierbii. Intru într-o cameră mai mică, unde se ține Grupul de lucru 5, „Dezvoltare comunitară incluzivă”, condus de trei tipi tineri. Ei sunt oamenii care-au fost zi de zi în teren și care cunosc cel mai bine „beneficiarul”, romii din Pata: Alexandru Boguș, Vlad Mureșan și același Pepe – rom din Pata Rât, de profesie facilitator comunitar.

Se dezbat concepte înalte: governance, empowerment. Se explică diferențele dintre cele patru comunități distincte care alcătuiesc „cartierul” Pata Rât. Facilitatorii dau exemple, participanții, care-s la rândul lor facilitatori, ONG-iști sau reprezentanți de foruri internaționale, pun întrebări:

Cum împuternicești oamenii dintr-o astfel de comunitate? E greu. Primăria se arată disponibilă, dar se mobilizează greu. Pe oameni îi împuternicești doar dacă reușești să-i aduci față-n față cu autoritățile. Să-și spună oful și să simtă că au fost ascultați.

E greu. Primăria se arată disponibilă, dar se mobilizează greu. Pe oameni îi împuternicești doar dacă reușești să-i aduci față-n față cu autoritățile. Să-și spună oful și să simtă că au fost ascultați. De ce s-a investit din bugetul proiectului Pata-Cluj în dezvoltarea unei comunități segregate deja? Ideea nu era să-i scoateți de-acolo? Pentru că, dincolo de principiile înalte, care dau bine pe hârtie, dincolo de nevoia de a-i reintegra, acolo locuiesc oameni. Oamenii ăștia au nevoi acute, aici și acum: de curent electric, lemne de foc, apă potabilă, buletine. Nu poți să le ignori.

Pentru că, dincolo de principiile înalte, care dau bine pe hârtie, dincolo de nevoia de a-i reintegra, acolo locuiesc oameni. Oamenii ăștia au nevoi acute, aici și acum: de curent electric, lemne de foc, apă potabilă, buletine. Nu poți să le ignori. De ce nu se implementează „metoda Madrid”: să fie oamenii mutați în oraș mai întâi și apoi să construiești comunitatea? Pentru că fondul de locuințe sociale din Cluj e foarte redus. Nu poți să aștepți să pice din cer proiecte care acoperă nevoia de locuire a 300 de familii.

Pentru că fondul de locuințe sociale din Cluj e foarte redus. Nu poți să aștepți să pice din cer proiecte care acoperă nevoia de locuire a 300 de familii. Pentru Pepe, care e rom din comunitate, n-a fost greu să „joace la dublu”, adică să fie și facilitator? Ba da. E dificilă poziția de „lider, de smardoi în comunitate. Dacă-ți mai dă și o funcție... Gata, ești șeriful șerifilor! Oricum, ai un feeling mult mai ascuțit decât gadjeii”, zice Pepe. Te-ai ridicat dintre romi – și poate că asta înseamnă empowerment. Dar situația lui concretă în Pata e ceva mai complicată de-atât. Asociația care a promovat proiectul e, de fapt, instituția primăriei. Relația de subordonare față de municipalitate nu i-a fost clară de la bun început. A fost un șoc să constate că lucrează, de fapt, pentru cei care l-au evacuat și l-au condamnat la segregare.

În cele două zile de conferință, mă duc la teatru, la un spectacol despre evacuările din Coastei care l-au adus pe Pepe la Pata Rât și la un altul, despre cei 500 de ani de sclavie a romilor în România. Văd expoziția foto a lui Roland Váczi despre Unitatea Mobilă – o baracă multifuncțională de 141mp, care-a servit comunității drept spațiu pentru igienă, educație, activități culturale, vizite medicale etc. Aflu despre o grămadă de proiecte interesante de cercetare, cum ar fi ăsta, care promite să deseneze o hartă a segregării, cu peste 3.000 de comunități compacte sau mixte de romi de pe tot cuprinsul României.

Am impresia că știu despre segregarea romilor din România. Mi se pare că încep să cunosc cazul Pata Rât. Cred c-am mai văzut până acum sărăcie și discriminare – inclusiv în cartierul din București în care am copilărit. Dar nu sunt sigură. Și nu-mi doresc o experiență la mâna a doua, mediată prin artă și științe sociale. Ca să înțeleg, vreau să mă duc în comunitate. Să aud vocile oamenilor de acolo.

Numai că, la finalul conferinței, două dintre membrele echipei proiectului îmi spun că nu se poate. „Comunitatea nu e pregătită.” Sunt conștientă că oamenii vulnerabili de acolo trebuie protejați de interese și practici neetice. E adevărat că discursul care-i blamează pe săraci, „asistați” și romi e la el acasă în România. Știu că profesioniștii cu care stau de vorbă au muncit mult să câștige încrederea comunității. În cele două zile pe care le voi petrece la Pata Rât în martie 2017, la câteva săptămâni după conferință și fără cele două membre din echipă, dar cu Pepe și cu colegul meu, Poqe, o să înțeleg că oamenii nu mai au încredere în promisiuni. Că s-au săturat să tot dea interviuri. Își cunosc dreptul la imagine și și-l apără feroce.

Dar nu pot să scriu despre segregare dintr-un hotel de patru stele.

Pata Rât în 4 tablouri și o istorie

Suntem la biserica de sus din Coastei, cel mai înalt punct din Pata Rât. De aici se vede totul: câinii slăbănogi tolăniți în soare; porcii care scurmă pe lângă tomberoane; copiii care se joacă cu orice pot să culeagă de pe jos; colibele îngrămădite din vale; autobuzul care aduce oamenii din oraș; mașinile verzi care varsă strat peste strat de gunoi în rampe; avioanele care pleacă în unghi ascuțit de pe pista aeroportului Avram Iancu; oamenii care sar dintr-un morman în altul și plonjează în ele după deșeuri sortabile; suburbiile cu blocuri albe, identice, pe care în curând le va înghiți Clujul.

Deodată, de sub un vârf de deal verde, răsar trei capete blonde. Turiști străini, un pic confuzi. Îi întâmpină Pepe, cu mâinile-n sân. „A, tu ești tipul care-a învățat engleza de la televizor? Ne-a zis preotul de tine. Am luat-o pe unde trebuie.” „Da, a fost și-n Romanians Are Coming”, zice colegul meu fotograf, Poqe. „Romanians Are Coming? Sună un pic periculos. Ca o amenințare.” Da, a și fost mare scandal atunci, povestește Pepe. Au protestat românii la Londra că de ce-au ales un rom. Englezii, în schimb, au văzut că nu vine puhoiul de români să-i fure și s-au mai calmat.