Referendumul lui Iohannis, aproape un glonț de argint

Are președintele Iohannis un talent să cadă cu fața-n în folclor, ceva de speriat. De la “ghinion!”-ul campaniei electorale, apoi agale prin lentoarea proverbială care-i anesteziază orice ieșire publică, la oximoronul aproape-hotărârii de a declanșa, sau nu, un referendum consultativ pe chestiuni de Justiție, președintele oferă generos, dezamăgiri susținătorilor și muniție contestatarilor.

Dar, fie – defilăm cu ce avem. Ce ne dă?

Avem aici, probabil, primul șah semnificativ pe care Klaus Iohannis îl dă guvernării PSD, în sensul în care împinge adversarul nu doar în defensivă, ci și în situația în care nu are, drept răspuns, decât mișcări dezavantajoase.

Ce poate face PSD dacă președintele convoacă un referendum anti-corupți în ziua alegerilor europarlamentare?

1. PSD nu poate cere simpatizanților săi să stea acasă în ziua scrutinului – pentru că asta ar asigura victoria opoziției la europarlamentare, probabil la diferență mare.

2. Nu poate cere simpatizanților săi să boicoteze referendumul – pentru că asta n-ar face decât să crească diferența dintre voturile DA și cele NU.

3. Nu poate face campanie eficientă pentru vot negativ – totuși, partidul mai are nevoie de alegători și în afara cercului de spălați pe creier, că urmează 4 rânduri de alegeri dificile în doi ani, ori nimeni cât de cât rezonabil nu poate accepta ideea că infractorii trebuie promovați în funcții publice, în care să aibă acces la banii cetățenilor, și nici nu votează pe cineva care pledează în mod explicit pentru asta (una e cu “statul paralel” și “lupta împotriva abuzurilor procurorilor”, alta e când te împotrivești ideii înseși de dreptate).

4. PSD nu poate face, în niciun caz, campanie pentru un vot pozitiv, pentru că asta ar contraria până la apoplexie simpatizanții – cum să le ceri să-i voteze inițiativa diavolului care reprezintă statul paralel, Iohannis?

Știm că un referendum consultativ, de acest tip, nu impune, automat, adoptarea vreunei legi sau schimbarea imediată a Constituiei – dar, odată trecut, el ar stabili limite în modificarea legislației. Ar fi mai ușor de blocat atacurile corupților împotriva Justiției iar viitoarele modificări ale legilor Justiției ar trebui să țină cont de dorința poporului.

Dacă-și atinge ținta, referendumul ar fi glonțul de argint care ar imobiliza bestia, pentru mulți, mulți ani de-acum înainte.

Ce se întâmplă, însă, dacă nu trece – și cât de plauzibil e să nu treacă?

Din păcate, alternativa este foarte proastă, chiar mai proastă decât să nu faci niciun referendum.

Dacă referendumul nu e validat prin prezență (minimum 30% din cei înscriși pe listele electorale) sau prin proporția voturilor valide (25% din cei înscriși pe liste) sau dacă votul este împotrivă (greu de crezut, dar punem cazul), atunci, în mod oficial, consfințită prin voința poporului, puterea are confirmată și aprobată, de facto, politica sa de reconstruire a Justiției din România pe principii anti-europene și anti-democratice, și poate apăsa până la fund pedala.

Din picarea referendumului ar rezulta, de fapt, că poporul român respinge atât valorile democrației, cât și regulile apartenenței la UE, din moment ce puterea se află în conflict cu UE pe tema modificărilor din ultimii ani la legile Justiției.

Sunt șanse ca referendumul să cadă prin prezență scăzută?

Sesizez la unii dintre colegii de breaslă un optimism deosebit de viguros în privința prezenței la vot, dar eu sunt nu doar rezervat, ci și îngrijorat din acest punct de vedere.

În privința prezenței la vot, România este afectată profund de două fenomene concurente: scăderea interesului pentru votare și scăderea populației care se află efectiv în țară.

Asta înseamnă că, din numărul total de votanți, din ce în ce mai puțini au dorit să voteze, de la un tur la altul, și din ce în ce mai puțini au avut ocazia efectivă să și participe la vot, în secții aflate la îndemână (diaspora este un factor emoțional puternic în rundele de alegeri, dar nu unul numeric important).

Iată cum a scăzut prezența la alegerile parlamentare din 1990 încoace (acolo sunt procentaje rotunjite, pentru simplitate):

În privința alegerilor europarlamentare, situația este chiar mai proastă. Am avut până acum 3 runde de europarlamentare (în 2007, când am fost primiți, și am prins jumătate de mandat în PE, apoi în 2009 și în 2014, pentru mandate pline). Puteți vedea aici prezența pentru toate țările membre, la toate scrutinele europarlamentare. România are următoarele date:

Prezență la vot la alegerile europarlamentare din România: 2007: 29%

2009: 27%

2014: 32%

Așadar, datele sunt la limită.

Ar putea crește participarea?

Da, prin implicarea energică a președintelui României. Judecați voi dacă ăsta e un scenariu posibil (începutul este aproape foarte prost).

Da, dacă guvernul ar prelungi votarea două zile, cum a mai făcut-o când a fost vorba de o chestiune de interes național, nu? (poate se implică și BOR în chemarea alegătorilor la urne, că doar Biserica nu susține corupția, nu?) Estimați voi câte șanse sunt să se întâmple asta.

Nu, atâta timp cât media care se ocupă de actualitatea politică îi este, aproape toată, ostilă președintelui și inițiativelor acestuia. Aici prevăd, în cel mai bun caz, un blocaj dur de comunicare, deși mi-e teamă că vom primi, de fapt, un bombardament devastator cu dejecții de toate felurile, menite să descurajeze și să scârbească alegătorii.

Prezența de 30% la europarlamentare nu este floare la ureche. 30%, cu 4 milioane de români plecați din țară, un scrutin neatractiv și o întrebare complicată, blocaj mediatic și un președinte flasc, reprezintă o țintă ambițioasă.

Ca atare, da, referendumul ar putea fi glonțul de argint care să paralizeze bestia dar, dacă trăgătorul ratează, suntem mâncați.