Apoi, spre deosebire de Jules Verne, încântătorul copilăriei mele, în „De la terre à la lune", de marele și înfiorătorul Wells, în „The first men on the Moon", pentru care globul nostru dispare într-o clipită, mi-am impus o dezlipire foarte înceată de Pământ, pentru ca fenomene constatate de aerostație să poată fi pomenite. Evident că mi s-a îngreuiat astfel munca prin ipoteze noi, netratate de alți autori, la care mă silea pornirea înceată în spațiu, până să ajung a mă rupe de înlănțuirea atracției Pământului - și de aceea solicit toată bunăvoința specialiștilor pentru un „ astronom de duminică".

Deși nu e niciun caz de căsătorie, sinucidere sau divorț în tot cuprinsul cărții, am botezat-o „roman"... Prea s-a abuzat, cred, de tema iubirii în sutele de mii de romane în circulație pe care ajungi să le citești doar ca să afli cât mai urgent dacă domnul X a luat de nevastă pe domnișoara Y sau ba. Un roman, având ca temă dragostea, este de cele mai multe ori sau un fals, sau o lipsă de delicateță, după cum dragostea ce o descrii este închipuită ori după cum dai în vileag o iubire adevărată. De aceea am vrut să renunț la idila amoroasă de rigoare în orice roman care se respectă. Nu știu dacă am avut însă puterea de imaginație, umorul și nota de înduioșare pe care am căutat să le presar în roman, spre a-l face plăcut citirii.

Ținta mea a fost, prin această lucrare, să dau, sub forma unui roman, atrăgător de se poate, noțiuni de astronomie populară, fără socoteli, cifre, statistici, fără aberațiile de imaginație în căutarea senzaționalului de care suferă imitatorii de astăzi ai genialului Edgar Poe și să povestesc lucruri aproape firești într-un cadru mai nou, într-o formă literară cât mai îngrijită, nefalsificând niciuna din datele științifice, în care totul să se înlănțuie firesc din momentul ce s-ar admite posibilitatea inventării unei substanțe refractare atracției Pământului.

Neavând cinstea să fiu catalogat în condica nici unui partid politic, n-aș fi putut dedica cu folos a mea lunatică operă nici măcar d-lui delegat al mahalalei mele, și atunci, ca să nu rup totuși cu un obicei secular, să mi se îngăduie să închin cu recunoștință această lucrare memoriei unui nerăsplătit muncitor tenace, memoriei lui Victor Anestin, care, prin grai și prin scris, în viața lui scurtă de om sărac și trudit, a făcut pe atâția să mai ridice puțin ochii de pe mocirla pământească spre stelele curate.

La 1645, într-o vreme când astronomii se cam ardeau pe rug, părintele Rheita, scriind o carte despre Lună, o închina lui... Isus Christos! De atunci, inteligentul și mai ales rentabilul obicei de a-și închina operele măririlor s-a democratizat și astăzi un om practic își dedică volumul, dacă nu M. S. Regelui, unui membru al familiei regale, ori Administratorului Domeniilor Coroanei, atunci șefului partidului politic la putere, ministrului cultelor și instrucțiunii publice, ori profesorului dinaintea căruia „autorul" mai are vreun examen de trecut.

Doresc ca cititorii să urmărească povestirea necrezutei călătorii cu același viu interes cu care a citit-o tălmăcitorul. Poate că ei vor pricepe mai bine ca mine mecanismul „aerosfredelului" despre care inventatorul ne vorbește din păcate ici-colo numai, și atunci poate cu ajutorul lor să izbutim a pune din nou aerosfredelul în stare să zboare și să readucă din Lună pe bietul nostru frate.

Ori de câte ori s-a putut, am lăsat neschimbat stilul autorului. A trebuit însă, în câteva locuri, și mai cu seamă pe la sfârșitul manuscrisului, acolo unde prea erau numeroase îndreptările, ori prea scurte însemnările și fără legătură, acolo unde lipseau cele câteva pagini rupte din caiet, să coordonez feluritele fragmente, punând și de la mine, pentru ca diferitele capitole să aibă coeziune, citirea să fie cât mai puțin obositoare și povestirea să apară ca un tot complet.

În capitolele care urmează nu fac altceva decât să transcriu povestirea minunatelor întâmplări ale unui român... în... Lună, după jurnalul său de bord!

După multă caznă, încercând întâi, dar fără izbândă, să descifrez cuvintele la rând, punând slove latinești în locul alfabetului ieroglific a cărui descifrare se indica la sfârșitul manuscrisului și încercând să dau un sens grupelor consonantice obținute, apoi făcând o culegere a semnelor de un desen mai caracteristic, mai scurt și revenind mai des din loc în loc în paginile caietului, am ajuns să descifrez cuvinte uzuale ca: „de, pe, să, și, mai, în, că, aerosfredel, curent electric" etc. Acestea mi-au servit de jaloane pentru ghicirea și descifrarea altor cuvinte, și așa, pe încetul, după o muncă grea, am ajuns să descifrez tot caietul în afară de câteva pasaje scrise prea repede, cu prea multe ștersături și îndreptări și să citesc notele stenografice ale jurnalului de bord aproape cu aceeași ușurință cu care citesc slovele latine.

Mă deșteptai. Telefonul, pe biroul unde adormisem, suna cu îndârjire. Noaptea venise iarăși. Dormisem ceasuri întregi cu capul pe brațul îndoit, cu ochiul drept lipit de butonul manșetei, cu mâna stângă atârnând în jos.

Sub mine mișuna o lume oribilă de omizi uriașe cu 13 picioare dințate, așezate neregulat în jurul unui trup gros, cleios, păros, având un singur ochi bulbucat în vârful unei protuberanțe vâscoase și mobile, deasupra unei guri monstruoase. Deodată mă văzură scârboasele dihănii și urlete groaznice umplură văzduhul. Dintre omizi, una mai mare, deschizând o gură largă și mestecând de câteva ori, scuipă spre mine o salivă lungă de opt sau zece metri, cleioasă ca pânza de păianjen, dar nu mă nimeri. Urlând, infectele insecte se năpustiră la bolovanii de zgură, făcând o piramidă pe care se suiră. Din vârf, omida mare scuipă din nou spre mine, nimerindu-mă în ochi. Un fir cleios unea acum gura cea spurcată cu ochiul meu chiorât. Oribila insectă, rupând firul din gură, urcă grăbită de-a lungul lui spre pupila mea scoasă aproape din orbită. Urlai de groază și durere rupând firul cu mâna și omida căzu jos strivită. O nouă salivă se înfipse pe gâtul meu umflat, apoi alta pe mână, alta pe frunte, pe nas, pe urechi. Pe fiecare fir urcau în grabă, cu urlete, dihăniile monstruoase. Simțeam acum pe mine părosul lor trup rece și mii de guri avide mușcând din corpul meu, picioarele lor dințate se înfigeau în carnea mea, tăind vene și artere. Urlam nebun de groază și durere, cătând o armă, prins tot mai mult de firele cleioase. În deznădejde smulsei pantoful din picior să dau ca un turbat... Atunci, într-o clipită, oribila stea pieri într-un con de lumină și, învârtindu-mă în vid ca o sfârlează, căzui zdrobit la pământ...

Eram înfipt în aerul planetei, atmosferă atât de compactă, densă și elastică, încât n-o putea străbate un corp de pe Pământ. Stăteam astfel, încleiat, la zece metri numai de suprafața dură a planetei, cu capul în jos, cu ochii injectați de sânge, vinele gâtului meu umflat zvâcnind tot mai puternic.

În loc de zdrobirea oribilă la care mă așteptam, mâna mea întinsă și capul lung ca o imensă lumânare de nuntă sau de mort avură brusc senzația că intră în cocă moale și atunci, întocmai ca o minge izbită de un perete, fui zvârlit înapoi cu mii de kilometri și iar atras cu furie de planetă și iar respins mai încet, ca o minge în mâna unui jucător dibaci.

Bietul meu trup, lungit acum la mii de metri, trecu mai iute ca lumina de Calea Lactee, unde un moș cu barbă de argint viu curăța o nesfârșită șină de tramvai, făcând ca mii de stele să scapere nebune în frecarea fierului ceresc. Trecui și mai departe, atras acum cu furie de o stea ce parcă mă chema, făcându-se tot mai mare, cât o chitră, cât un pepene galben, cât discul de lumină al unui cinematograf, cât cupola Ateneului într-o seară de concert, mare de n-o mai puteam cuprinde toată într-o privire.

Vâslind încet cu brațele, căutai să mă apropii de hotelul Frascatti [5] , în dreptul căruia mă aflam, să intru pe o fereastră în clădire, să scap. Vuietul mulțimii aclamând jos în stradă mă enerva de-mi venea să țip. Sus pe acoperișul clădirii un tinichigiu lipea streașina deasupra trotuarului. Speriat de zgomot, cuprins de groază văzând un om zburând în mijlocul străzii, își scăpă fiarele, picioarele îi lunecară, căzu, și peste dânsul sobița cu mangal. Prinsei din zbor pe nenorocit și, ca pe o minge, îl zvârlii printr-o fereastră deschisă în hotel. Gest fatal: precum se înalță balonul din care ai zvârlit toți sacii de nisip, tot astfel, scăpând pe bietul jupân, fui avântat cu iuțeala unui proiectil în infinitul albastru.. Urcam cu furie, mâinile lipite de trup și orice mișcare iuțea mai tare căderea-mi în vidul fără fund, atras, sorbit de o putere nevăzută. Părul meu lung, zbârlit deasupra capului, creștea parcă mereu, capul mi se subția, gâtul mi se lungea, trupul se întindea ca și cum ar fi fost de cauciuc. Vântul îmi sufla în piept ca într-un tub de orgă, urlând ca o sirenă, mereu mai ascuțit. Ceasornicul din buzunarul vestei, briceagul, nasturii de metal, în groaznica frecare de pătura de aer, luceau, ardeau, mușcându-mi carnea și tot mai repede cădeam în vid. Trecui de o stea, de alta și apoi iar de alta, eram ca într-un nor de milioane de scântei; aeroliți, bolizi și alte căzătoare încercau zadarnic să se ia la întrecere cu mine. Soarele, mic cât o portocală și roșu de mânie, privea chiorâș la mine.

Lumea însă începu să se strângă în jurul meu ca la urs, crucindu-se, și aceasta mă plictisi. Necăjit, dădui cu tărie din picior, să recad pe Pământ, dar, cu un fâșâit, ca o rachetă, țâșnii spre bolta cerească. Un nasture al hainei, agățându-se de o sârmă de telegraf, mă opri la vreo 20 de metri de pământ. Stâlpul cu ceștile de porțelan de care era legată sârma ce mă reținuse fu smuls din pământ cu toate sârmele lui, ca un fir de iarbă. Pluteam acum la înălțimea etajului al doilea al caselor de pe Calea Victoriei și nu îndrăzneam să fac vreo mișcare, de teamă să nu fiu supt de Soare sau de stele. Îmi era frică iarăși să scot, la înălțimea la care mă aflam, pantoful blestemat.

Întâi îmi fu teamă, dar mă obișnuii cu strania senzație de absolută imaterialitate ce o resimțeam și cu nespusă plăcere înaintam, ca o stafie eterată, despicând aerul cu brațele, ca la înotat, dar fără a simți pic de oboseală iar mișcările încete și largi ale brațelor semănau mai degrabă unui gest de binecuvântare a solului de care mă dezlipisem.

Îngrijorat, îndoii genunchii, lăsându-mă greu, să cad, să ating iarăși Pământul. Această săltare însă făcu dimpotrivă ca brusc să mă ridic cam la un metru de sol, plutind în atmosferă ca o minge de săpun.

Ridicându-mă, nu știu cum, puțintel în vârful picioarelor, îmi fu cu neputință să las iarăși călcâiele la pământ, până ce, obosit de a tot umbla ca o baletistă, ridicai și tălpile... Atunci, minune, rămăsei suspendat în aer, la o palmă de Pământ...

Încălțat cu ei, trupu-mi nu mai avea greutate, mă simțeam ușor ca fulgul și puternic ca un titan, căci orice lucru luam în brațe, fie el de mii de tone, pierdea pe dată greutatea lui. Și astfel, slăbănogul de mine, opream din fugă, cu o singură mână, automobile de sute de cai-putere, le ridicam deasupra capului, râzând cu hohote de frica automobiliștilor cu blăni de urs și ochelari de bufniță. Mă simțeam atât de ușor, încât trebuia să fac sforțări ca, pășind, piciorul ridicat să nu rămână în aer, ci să se lase din nou la pământ.

Visai că născocisem o substanță ciudată, un fel de „azbestoid refractar atracției" Pământului, așa cum vidul este refractar căldurii, cum sticla, oricât de subțire, anihilează cu totul curentul electric de mii de volți. Din substanța aceasta îmi făcusem pantofi.

Dar vai, nu-mi închipuiam să fie cazna atât de grea! Rostul crucii în jurul căreia erau înșirate vocalele nu-l înțelegeam, consoanele, înșirate pe măsura descifrării, nu-mi dădeau nici măcar un singur cuvânt. Eram deznădăjduit. Mă încăpățânam să dezleg misterul, dar oboseala începu să mă doboare, literele jucau dinaintea ochilor, pleoapele mi se umflau, făcându-se de plumb; și în curând, fruntea mea, rezemată de podul palmei, lunecă pe cotul brațului și adormii dus.

Într-o stare de surescitare extremă luai febril prețiosul caiet, acoperii bolidul cu pânze și cu o rogojină și mă închisei în biroul meu, să mă căznesc fără întârziere să descifrez scumpele ieroglife.

Cum de a mai putut așeza caietul pe poliță, închide aparatul, să-i dea drumul gol în văzduh, de ce nu s-a suit în el, de unde vine, din Marte sau din Venus, din Lună? Mister!...

Și se dădea, foarte deformat, alfabetul stenografie ce urmează, grupat de mine mai clar ca să se poată fi folosit de oricine.

„...Fie ca în zborul tău să cazi pe pământul românesc iubit ce nu mi-e dat să-l mai sărut o dată, iar vouă, oamenilor, vă iert batjocurile, apatia voastră, vă dăruiesc din toată inima invențiile mele, puținul ce știu...".

Ieroglifele atât de netede și de concise ale marțianului variau totuși de la pagină la pagină, scrisul fiind uneori mai apăsat, alteori mai subțirel, alte dăți tremurat și agitat ca scrisul unui bătrân sau unui alcoolic. Pagini întregi nu cuprindeau o singură ștersătură, urmau pasaje pline de corecturi, adăugiri și aruncături de condei, ca iscălitura în cirilice a vreunui boier dinaintea Regulamentului Organic. Mai încolo, se rupseseră cu violență câteva pagini din caiet, apoi iar urma scrisul acela frumos, limpede, în relief, săpat, ai zice, în hârtie, învârteam încet, pagină cu pagină, doar-doar vreun semn exterior să dezlege, fie și în parte, misterul. Nu văzui decât iarăși coji de floarea-soarelui și în mai multe locuri pete de pasăre. Ciudat!... Mai răsfoind câteva pagini, observai că scrisul se mărește, devine tremurat, agitat, sacadat. întorsei încă o pagină și atunci, necrezând ochilor, văzui scris, în slove latine, abia descifrabile, trei cuvinte „azbestoid refractar atracției", întorsei iar o pagină și atunci, în grai limpede românesc, citii:

Febril, îl luai, îl deschisei. Era plin de semne cabalistice, de ieroglife stranii. De altfel, privite de aproape, semnele erau foarte clare, rândurile depărtate unele de altele, iar semnele extraordinar de scurte, culcate spre dreapta, ca scrisul cucoanelor. Aceste litere bizare semănau a cifre arabe trunchiate, strâns lipite unele de altele, ca un fel de stenografie extra-simplificată. Văzusem pe la întruniri, la universitate, luându-se note în stenografie, dar stenografii aceia făceau semne atât de întortocheate, de sucite și de încâlcite, încât ai fi zis că iese fidea cuprinsă de delirum tremens din creionul lor.

Ca să-mi dau seama de felul cum era fixată de perete masa circulară, m-aplecai, și atunci văzui dedesubt, pe o poliță, un caiet gros, cu scoarțele de mușama neagră.

Avui dorința să intru în bolid pentru ca, șezând pe scaunul mobil, să-mi dau mai bine seama de forma corpului ingeniosului locuitor al planetei vecine. Ridicai deci emisfera inferioară, fixând pe pământ fundul cu acumulatoare și sărind în nacelă, m-așezai pe șa. Coatele mi se rezemau în mod natural pe un fel de măsuță circulară, lată de două palme, lipită de jurîmprejurul peretelui, și care mă înconjura ca un brâu. Marțianul trebuia deci, după toate probabilitățile, să aibă forma asemănătoare cu a omului, căci altfel ce rost ar fi avut șaua, măsuța circulară? Mai mult: trebuia să fi avut cam înălțimea mea, 1,85 m. Nu pricepeam însă rostul... semințelor de floarea-soarelui, presărate pretutindeni. Nu înțelegeam pentru ce se pătase geamul inferior de urme de pasăre? Aceste semințe, pe Pământ hrana papagalilor, să fi fost merindele marțianului? Un corp de pasăre să fi avut născocitorul minunatului aparat de zburat, al lămpii, al acumulatoarelor ușoare ca pana?! Prea era neverosimil și totuși putea fi altfel?

Atunci, ca și cum mi s-ar fi luat un văl de deasupra creierului, mi-am explicat pe deplin mecanismul, de o simplicitate copilărească, al odăii zburătoare: un curent electric, foarte puternic, transforma în magnet fierul brut în formă de potcoavă; electromagnetul atrăgea bucata de fier din dreptul lui, drugul însă fiind solid ținut la aceeași constantă depărtare de magnet, nu se putea lipi de el, așa că electromagnetul, în forța-i enormă de atracție, sorbea în văzduh odaia zburătoare, atrasă în vid cu o iuțeală variind după intensitatea curentului electric ce da viață magnetului. Al doilea electromagnet, cel orizontal, slujea desigur pentru a obține direcția dorită, spre stânga sau spre dreapta. Așa îmi închipuiam cel puțin, pe baza amintirilor de fizică din liceu, că trebuia să funcționeze aparatul, dar altul era secretul puterii de zbor a bolidului. Mecanismul prin care putea să zboare bolidul îl pricepeam acum, înțelegeam iarăși cum, grație stratului fără aer ce dintr-adins fusese lăsat de jur împrejurul învelișului intern, temperatura rămânea neschimbată în odaia zburătoare și se puteau deci străbate fără teamă regiunile gerului neînchipuit. Trebui să renunț, însă a pricepe cum se împiedica asfixia, cum marțianul a putut lua cu sine hrană și apă în cantitate suficientă pentru o călătorie atât de lungă. Enigma rămânea iarăși natura ființei marțiene, atât de vădit superioară nouă, enigmă erau motivele călătoriei în eterul infinit și mai presus de toate cauza dispariției mecanicului.

Priveam la toate aceste aparate cu neastâmpărata dorință de a le atinge, de a le afla rostul, dar eram reținut în același timp de o copilăroasă frică de necunoscut. în sfârșit, cu sfială și cu teama parcă de a fi trăsnit, învârtii de un întrerupător, de cel mai mic. Pe dată, tubul scurt de sticlă mată din tavan deveni fosforescent, răspândind o splendidă lumină albastră. Oprind curentul, sticla redeveni mată. Nu mă puteam reține de a tot aprinde și stinge minunata lumină puternică și neobositoare pentru ochi. Evident, principiul tubului lui Geissler [4] perfecționat. Prinzând curaj, trăsei de un comutator: o scânteie albastră pârâi, și atâta, dar lampa cea frumoasă nu se mai aprinse, învârtii apoi de o manivelă: electromagnetul orizontal începu să se miște de jur împrejurul peretelui, dar cu furca mereu îndreptată spre cercul de fier median.

Luându-mă după sârme, dădui jos de acumulatoare, sute de lamele paralele din același metal alb, foarte ușor, așezate în niște cutii cu pereții de cauciuc, pardosind fundul aparatului, de jur împrejurul unui geam pătrat prevăzut cu două puternice mânere.

Cu multă băgare de seamă începui să scot din cele două emisfere cioburile de sticlă, cutiile de aluminiu, aparatele răsturnate valvârtej. Unele cutii aveau robinete, în altele era o substanță gălbuie, în altele un fel de bomboane de tuse tăiate pătrat și negre ca gudronul. Nu îndrăznii să le ating cu limba și nu-mi putui explica utilitatea acestor substanțe ciudate. Scuturând și suflând praful galben ce pătase totul, văzui în vârful bolidului un drug gros de fier, solid, nituit transversal în pereții de aluminiu. Exact deasupra lui, la 2 cm, erau furcile unui electromagnet uriaș, fixat vertical cu nituri de vârful aparatului. Sub drugul de fier și lipit de dânsul se afla o roată, tot de fier, spre care se îndreptau coarnele potcoavei unui al doilea electromagnet, așezat însă orizontal. Un plafon, spart în mai multe bucăți prin cădere, se întindea sub acești electromagneți. Tencuiala părea făcută dintr-un ciment cu aspect mătăsos-metalic, armat cu nenumărate sârme în spirală. Nu mi-am putut explica atunci utilitatea acestei tencuieli ciudate, dar desigur că era capitală, judecând după mulțimea de sârme electrice care se afundau în ea. Sus, la mijloc, legat de două sârme electrice în spirală - astfel se explică de ce nu s-a spart - era un tub scurt, de sticlă mată. Plecând de la toate acestea, tuburi, cercuri și electromagneți, sârme electrice ce coborau până înspre podeaua odăii zburătoare, legându-se prealabil de comutatoare și manivele.

Se făcuse ziuă de-a binelea, dar tot cu felinarul bicicletei umblam, într-atât mă concentrase extraordinara întâmplare. Nu-mi dădu prin gând să sting lampa și s-o las jos ca să-mi fie ambele mâini libere, decât după ce izbutii să deschid bolidul.

Băgând mâna toată în bolid și luminându-i interiorul prin geamul opus, dădui în lături cioburile, cutiile, praful galben de pe linia de împreunare a celor două emisfere ale ghiulelei, căutând cu atenție în dreptul balamalei vreun mâner, cârlig, ceva de care trăgând sau împingând să se deschidă invenția diabolică. După câteva dibuiri, vârând mai adânc mâna în interior, apucai un belciug, trăsei, și ghiuleaua de aluminiu se deschise fără greutate în două emisfere.

Stăpânindu-mi nervozitatea, cercetai cu luare-aminte cutia metalică, ca să văd pe unde aș putea-o deschide. Constatai că se compune din două jumătăți, ermetic închise, dar nu văzui niciun mâner, niciun șurub, nimic care să-mi permită a o deschide; doar la mijloc era o balama groasă, de același metal alb și dur. Alergai în casă după scule și cercai să o pilesc. Dinții pilei lunecară fără să poată mușca metalul. O daltă de oțel se sparse ca și cum ar fi fost de sticlă. Atunci, de necaz în fața neputinței mele, izbii cu furie cu ciocanul într-un geam... O pocnitură, ca un foc de pușcă, urmată de o lungă sâsâitură, rupse tăcerea nopții și sticla cea groasă a geamului fu prefăcută în țăndări, pisată! Mă cam speriai și-mi trecu necazul. împins iarăși de curiozitate, mă apropiai să privesc prin geamul spart. Pricepui atunci de ce bolidul, cu toată grosimea lui, era ușor ca fulgul: pereții erau foarte subțiri, de aluminiu, dar dubli, erau două învelișuri metalice băgate unul într-altul, fără aer între ele, care formau desigur un strat izolator. Pocnitura ce mă speriase a fost pricinuită de năvălirea cu presiune a aerului în camera izolatoare dintre pereții concentrici.

Dar cum de nu e nimeni în el? Cum a putut veni ghiuleaua fără mecanic pe Pământ? Iar dacă a locuit ființă omenească în bolid - ceea ce părea neîndoios - cum a putut trăi fără aer în această cutie strâmtă? Prin ce mecanism a putut zbura aeroplanul marțian? Cum n-a înghețat marțianul, străbătând regiunile fără atmosferă?! Sau, poate, locuitorii din Marte trăiesc fără aer, fără căldură, fără hrană, fiindu-ne totuși atât de superiori, deși, evident, asemănători nouă ca concepție a creierului?!...

Prin cădere, după ce străbătuse grămada de zăpadă peste care căzuse, ghiuleaua cu geamuri se înfipsese pieziș în pământ, turtindu-se la capăt. Ca să o pot culca, pe muchie, începui a da în lături toată zăpada și pământul în care se înfipsese. Atunci bolidul, în loc sa cadă greu ca o masă, zguduind Pământul - cum mă așteptam judecând după grosimea pereților lui - căzu ușor de parcă ar fi fost de plută... Am încercat să-l ridic: nu cântărea mai mult de 60 kg. Proiectai iarăși lumina lămpii în interior și văzui sticle sparte, cutii de același metal argintiu - un fel de aluminiu fără îndoială - toate valvârtej, amestecate într-un praf galben. Privind prin celălalt geam, zării un fel de șa de bicicletă, legată, mobil, de perete, cum e scaunul vizitiilor de la tramvaiele bucureștene. Apoi, urcând spre vârful conic al aparatului, erau sârme, manivele, comutatoare electrice, iar sus de tot mi se păru că zăresc un electromagnet foarte mare... Nu mai putea fi îndoială; bolidul căzut din cer era un aparat de zburat, al unui marțian, probabil, căci în Marte, zic învățații, că ar fi oameni.

Punând lampa jos, apucai iar lopata și lucrai cu vigoare la dezgroparea completă a bolidului misterios. Apărură întâi două geamuri, unul pe fiecare latură, mari cât un cap de om și între ele câte un geam mic, rotund, ca cele de pe vapor... Să fie un nou fel de aeroplan? Un aparat de zburat plecat de pe o planetă vecină? Cum să văd ce e înăuntru? Cum să deschid bolidul?

În fundul ghiulelei-bolid era un geam pătrat, îmi păru de o neobișnuită grosime. Am încercat să privesc prin el, cam cu teamă, căci mă așteptam să-mi apară în geam cine știe ce figură hidoasă, rânjind diabolic la mine... Geamul însă, fie din cauza grosimii lui, fie din pricină că era mat sau pătrat, îmi reîntorcea lumina lămpii și nu am putut zări nimic din interiorul ghiulelei uriașe. Mi-am lipit atunci urechea la geam și, ținându-mi răsuflarea, am ascultat... Nici cel mai slab zgomot nu răzbi din interior.

Mă oprii ca împietrit: puțin să fi grăbit pasul și aș fi fost strivit de bolid! Uitând de primejdia prin care trecusem, alergai să-l văd de aproape. Se îngropase cu totul în mormanul de zăpadă și intrase desigur destul de adânc și în pământ. Luai repede o lopată și începui a da în lături zăpada și pământul răscolit. Mă așteptam să apară un pietroi uriaș, negru și gloduros, cum sunt aeroliții. Spre marea mea surprindere, lumina Lunii îmi arătă un corp cilindric, neted, cu luciu argintiu, lung de vreo trei metri, lat cam de un metru și jumătate și subțiat spre vârf, ca o imensă căpățână de zahăr... Aerolit să fie, ori creația unei ființe cugetătoare? Dădui cu și mai mare grabă zăpada în lături. Bolidul lua tot mai perfect forma unei ghiulele de tun. Să fie vreun proiectil uriaș, zvârlit asupra sărmanului Pământ de invidia locuitorilor din Marte sau Venus...? Surescitat la culme alergai în casă, aprinsei lampa cu acetilenă a bicicletei și cercetai proiectilul de aproape.

În clipa când vrui să deschid ușa grădinii din fața casei mele, deodată, cu un șuierat ascuțit, văzui căzând spre mine, cu iuțeala trăsnetului, un bolid, orbitor de albastru, ce lumina tot cerul. Bolidul aprins căzu la vreo zece metri în fața mea într-un munte de zăpadă, strâns în ajun, de copii. Sfârâind prelung prin bruscă răcire, se stinse, împrăștiind cu zgomot nori de aburi albi...

Urcam acum dealul din dreptul fabricii de bere Oppler. O stea era atât de aproape de Lună, încât dispăru parcă într-însa, topindu-se în lumina ei, înghițită de vreun crater al astrului ce rânjea mulțumit. Văzusem ocultația unei stele, în sfârșit, ajunsei în strada Puișor, acasă, zdrobit.

Dureros de lugubru mi se păru urletul, la lună sau la muzică, al unui câine și țipătul folositoarei cucuvele,, atât de obișnuit prin mahalaua mea. O nouă stea, a zecea poate, căzu.

Mergeam de-acum bănuitor, privind în urmă la fiece pas, și-mi fu frică de lătratul unui biet cățeluș, frică de hârșâitul fierului curățind șinele tramvaiului din deal la Oppler [3] , frică de măturătorii primăriei, mergând în grupuri, cu mâinile băgate în mâneci ca într-un manșon, ridiculi cu pelerina lor scurtă, cu glugă, de domnișoară. Umbrele luau aspecte fantastice și mi se părea că tot stă cineva ghemuit după fiece poartă, gata, să sară asupră-mi. Mă hotărâi să merg în mijlocul drumului, urmând dunga neagră lăsată pe zăpadă de șina curățată, ferindu-mă de trecătorii tot mai numeroși, anume lucrători mergând spre fabrici, distribuitori de ziare,, plecând să-și umple geanta, soldați alergând pripit înspre cazărmile din deal unde gornistul suna deșteptarea.

Fugii îngrozit, ca sub mustrarea unei crime și mi-era frig pe fruntea-mi înădușită. Ce rău e să străbați zilnic o stradă lungă și să vezi cu ce nepăsare moartea, stăpâna tuturor, presare jalea pe placul ei! Egoist, te rogi atunci: Scutește, Doamne, casa mea!

Lumină mare la bărbierul Zaharia: să aibă mușterii așa de dimineață? Sau poate a adormit iar cu lampa aprinsă, fără a lăsa perdelele?... Ei, atunci e de râs! M-apropiai doritor de vreo farsă... Un fior îmi zgudui trupul: îi murise un copil... Cu lumânări mari la căpătâi, întins pe catafalcul alb, sta singur micul cadavru cu pleoapele strâns lipite în orbitele adâncite, cu nasul subțiat, de ceară.

Ocolii, umblând mai repede, grelele căruțe de fier, ce se afundau în întunericul străzii Rinocer, gândind că și guturaiul e uneori folositor. Sirenele fabricilor din Dealul Spirii urlau după lucrători, tulburând somnul mahalalei. Venind de prin Puțul de Piatră, căruțe de franzelar treceau grăbite, împrăștiind miros de pâine caldă ce-ți da foame turbată.

Ca să mai uit de drumul lung, priveam cum umbra mea mică, trecând sub fiecare bec de gaz, creștea mereu și iute ca un uriaș din basme, pe măsură ce lăsam în urmă felinarul, pierzându-se imensă, diluată, în lumina felinarului vecin, pentru a reîncepe neagră, mică, din nou să se lungească. Dinspre gară un fluierat de tren rupse văzduhul, șâșâitul sacadat al aburului și tropotitul roților pe șine neputându-l face să tacă, iar corul câinilor, lătrând enervant prin mahalale, deveni mai puternic. Lângă Turnătorie sunetul argintiu al unui deșteptător scula o familie de lucrători.

Trecui de strada Sfinții Apostoli, privind la vechiul palat al lui Mihai Vodă Viteazul, azi palatul Arhivelor, cum se ridica pe coasta dealului, alb ca o vedenie din trecut, deasupra prețioaselor case de cârciumari îmbogățiți. Un alt vardist ce moțăia pe-o bancă, sculat de scârțâitul zăpezii sub pașii mei, se sculă aiurit, apoi, cu demnitate, fluieră alene și lung de-ai fi zis că-și dă sufletul. într-o curte, un cocoș își scutură epileptic aripile, cântând răgușit. Pe dată, altul, politicos, îi răspunse, pe diapazon mai înalt, și apoi altul, și iar altul, în tot mai depărtate mahalale. O gâscă, printr-un gâgâit strident, protestă că i se tulbură somnul, și iar liniștea nopții apăsă asupra orașului.

Rezemat de un felinar, un vardist sorbea ceaiul fierbinte cu care-l cinstise bragagiul bulgar, amic al uniformei românești. Trecui repede cheiul Dâmboviței „dulci": apa-i așa de neagră, curgând atât de jos, cu murmur slab, chemător, prea îmi amintea înecatul ce l-am văzut la morgă... La farmacia din colț, ghemuită într-un șal, vreo mamă ce-și avea pruncul bolnav aștepta să i se deschidă, neîndrăznind să sune a doua oară. Cotii înspre lunga stradă a Izvorului. în dreptul mai fiecărei curți mă întâmpina gâlgâitul vesel și cam batjocoritor pentru ordonanțele primăriei, al fântânilor lăsate să curgă zi și noapte de frica înghețului. Și mai mergând, auzii zgomotul unui ferăstrău mușcând cadențat lemnul tare: la un depozit de lemne, un bătrân își începuse munca grea și monotonă, ajutat de baba lui ce șezând pe o buturugă, trăgea și ea ferăstrăul lung cu o mână, suflând în cealaltă s-o încălzească.

Câțiva lăutari trecură cu viorile sub palton, căscând zgomotos sau scuipând cu convingere. Neagra figură a muscalagiului, cu un muc de țigară în gură, se lumina de un foc satanic când trăgea în piept tutun. Imensul maidan Duca [2] , ziua - loc de întâlnire gălăgioasă a slujnicelor, soldaților și oltenilor, era pustiu acuma, iar bărcile, călușeii, barăcile de pe acest bâlci permanent luau, sub lumina lunii, forme ciudate. Un stâlp de telegraf singuratic, în marea tăcere a nopții, cânta plângător și mintea mea obosită îl compara cu un gât imens de uriaș mustăcios ce ar cânta rânjind din drâmbă.

Masiva clădire pătrată a Hotelului de Franța [1] era luminată la catul întâi, deasupra firmei „Cafe Restaurant": vreo „academie de biliard", ocultă iar la o fereastră, un chelner își numără bacșișurile. Pe stradela Ilfov, alte lumini: un „Cafe Concert", de unde ieșea pripită, ferindu-se de trecători, o nenorocită creatură în rochie albă, îmbrobodită într-un șal ordinar ce mântuindu-și trista meserie, se afunda în cine știe ce colț de mahala.

Pe străzi nimeni; casele păreau niște mari siluete negre. De pe unele, un fum alb se înălța ca dintr-o cădelniță spre astrul nomad. Sus, pe un acoperiș, o pisică, cu coada zbârlită, jelea ca pruncul nou-născut, De la Poșta mare, pe unde tocmai treceam, cădea pe zăpada străzii lumina albastră a unui glob electric de parcă ar fi prins cineva acolo luna, silind-o să lumineze aparatele telegrafice. Peste drum, la Carul cu Bere, scaunele puse piramide pe mese înlesneau măturatul, iar pe zăpada nou căzută urme în zigzag arătau exact drumul apucat de ultimii mușterii ai berăriei. în fața mea, cupola Casei de Depuneri strălucea fosforescent sub lumina lunii, iar drept deasupra gingașei clădiri, frumoasa constelație iernatică a Orionului și strălucitorul Sirius pluteau în văzduhul curat. Calea Victoriei era pustie, cu becurile Auer stinse pe o parte a ei. Liniștea somnului împresura totul. Departe, înspre Bulevard, se vedea lumină la etajul unei clădiri - vreun club, iar dintr-acolo, venind spre mine ca doi ochi de lup, înaintau mărindu-se felinarele unei trăsuri, ce fără zgomot, pe asfaltul acoperit cu zăpadă, ducea acasă vreun decavat. în fața bisericii Zlătari un birjar moțăia pe capra unei trăsuri hodorogite, cu doi cai slabi. Picând de somn, bietele Rosinante se lăsau încetișor pe vine, tresărind apoi brusc, sculând și pe birjar. Un rapid inventar mintal al buzunarelor mă făcu să rezist disprețuitor la insinuanta poftire: „ gata, conaș!" a birjarului și să cobor mai repede pe Mihai Vodă, spre gârlă.

Ninsese în ajun, iar acum era o vreme splendidă și relativ caldă. Zăpada moale se lipea strat cu strat de călcâie, făcându-mi-le tot mai înalte, așa că eram silit să bat din picioare la fiece moment spre a nu umbla ca o cucoană cu pantofi Louis XV la bal. Luna, în ultimul pătrar, foarte sus pe cer, strâmbă și mâncată, lumina straniu orașul adormit, proiectând pe covorul alb umbre scurte, foarte netede, ca ziua în toiul verii. Cerul era negru catifelat, stelele somnoroase clipeau repede ca să nu adoarmă, Marte singur se căznea să țină deschis un ochi mare și roșu. Când și când, o stea căzătoare zgâria negrul cerului de decembrie cu o dungă de foc.

Duminică, știrile sosiseră la redacție devreme și puține, așa că nici nu sunaseră orele patru dimineața când ziarul era gata. Ascultam vesel uruitul asurzitor al rotativelor uriașe ce tipăreau, jucându-se parcă, în mii și mii de foi, ziarul la care munciserăm atâția o zi întreagă. Mă simțeam obosit și mă gândeam cu groază la drumul lung de străbătut până să ajung acasă. Aerul rece al nopții mă învioră.

I. Bucureștii văzuți din nori Modificare

Ce zi de emoții sublime! Numai privind splendidul orizont imens înstelat al nopții, negrul înfricoșător de sub picioare și mai ales coloana de mercur coborâtă a barometrului mă pot convinge că în adevăr plutesc în norul curat, la 1000 metri înălțime.

Era ora 3, o căldură înăbușitoare, când, după un ultim inventar amănunțit al celor ce luam cu mine în lunga mea călătorie, mă închideam, nu fără emoție, în aerosfredelul meu. Experiențele făcute cu modele reduse ale aparatului meu zburător reușiseră pe deplin și totuși, în această clipă hotărâtoare, cu mâna pe comutator, mă codeam să dau drumul curentului electric, care trebuia să anihileze legile atracției, să dea viață învelișului de aluminiu. Inima-mi bătea tare și fără voie îmi adusei aminte de o rugăciune ce mă învățase mama când eram copil. Mă rușinai de lipsa-mi de curaj și, cu hotărâre, dădui drumul încet curentului electric, cu ochii ațintiți pe electromagnet.

Mă așteptam la senzația de oprire a respirației pe care o resimți când te visezi căzând în vid, însă nimic nu se mișcă. Mării puțin forța curentului: aceeași imobilitate. Deodată însă, crăcile plopului înalt din marginea grădinii mele izbiră geamurile aerosfredelului, târșâind cu fâșâit de furtună și astfel, mângâiat de plecare, aerosfredelul zbură liber în văzduh...

Măreția priveliștii capitalei imense, așternută într-o clipă toată la picioarele mele, așa cum se împrăștie pumnul de grăunțe din mâna semănătorilor, nu cred că poate fi exact descrisă, dar nici uitată de cel ce a văzut-o.

Închizând ochii, revăd cu gândul tabloul măreț: mii de acoperișuri multicolore la diferite planuri, apoi, apărând din mijlocul grădinilor înlănțuite la nesfârșit casele bucureștene, tot mai multe, tot mai mărunte, mai viu colorate. Ici-colo, înalte coșuri de fabrici suflând alene fum negru bucălat, iar presărate în tot orașul nenumărate turle de biserici mititele, privind spre răsărit. Dâmbovița, lung fir de argint viu, ondulând cochet sub poduri, împarte în două orașul-capitală. Pornind de lângă țărmul apei, un labirint de străzi întortocheate se pierd șerpuind prin mozaicul de case și grădini iar tramvaiele, trăsurile par muște târându-se prin praf și oamenii - urâte puncte negre pătând cel mai frumos tablou.

Sub mine, casele, din vina perspectivei, iau forme din cele mai ciudate. Palatul Poștelor îmi pare un imens cazan pătrat, Arsenalul un lung balaur solzos și negru, suflând aburi pe nări. Foișorul de foc - o căpățână de zahăr răsturnată iar Cișmigiul, o pereche de ochelari de aur, căzuți într-un petic de grădină. Tot mai multe apar casele, țâșnind ca din pământ, răzlețindu-se mai în fund, prin mahalalele pierdute în frunziș des, din care se mai înalță doar fabrici și spitale.

Tot mai afund se lasă orașul, ca o prăbușire a întregului Pământ sub mine, punct pierdut în nori. Aerosfredelul, mânat pe nesimțite de vânt, încet, spre nord, lasă în urmă străvechea capitală într-o ceață deasă de praf, pe care Soarele o preschimbă în aureolă. Tot mai larg mi-e orizontul. Apa Colentinei cu lungul ei șir de lacuri aurite pare o salbă de galbeni împărătești, atârnată de o icoană și, mai departe, a doua salbă, mai mică, Mostiștea, se leagă de cea dintâi prin scumpa țesătură a lanurilor de grâu. Ici-colo, ca pietre de smarald, petele pădurilor fac să pară mai strălucitoare haina scumpă a icoanei cu cingătoarea de safire a munților ce mărginesc privirea.

Ce mândră ești, țara mea iubită, cu lanurile tale bogate ce par ale tuturor! Ce fericită mi te arăți, fără partide, situații moștenite, unită fără granițe, cum te cuprinde cu dor vederea mea...

Soarele, imens și roșu, ca fierul ce începe a se răci, coborând pe nesimțite, atras de orizont, părea că se turtește, izbind ușor Pământul avid a-l înghiți. Lungi mănunchi de raze, făcându-și loc prin aureola divină de nori roșii de vânt, se împrăștiau în lume ca o ultimă sfidare biruitoarei nopți. Dinspre răsărit, ca vrând să învăluie Soarele, negrul covor al nopții, târât de mâini ascunse, se-ntinde tot mai larg înspre apus. în curând, jos totul fu negru, chiar creasta aurită a munților din zare își pierduse dantela de foc și în lume singur eu mai puteam privi la Soare, primind ultimele-i raze. Când dispăru cu totul, mării forța curentului și urcând 500 metri, din nou răsări Soarele și apuse numai pentru mine. Cu o egoistă mândrie socoteam splendoarea acestei priveliști ca o răsplată a multor nopți de muncă, a batjocurii ce-ndurase nebunul ce-și propusese a merge-n zbor la Lună.

Deodată însă mă cutremurai de un fior și simții o durere acută la tâmple și urechi; respirația mi-era tare grea. întorsei un buton și închisoarea mea cerească se lumină de splendida albastră fluorescență a tubului lui Geissler, străbătut de undele electrice. Privind barometrul, văzui că eram la 3200 metri, iar termometrul scăzuse la 5 grade.

O clipă stătui nedumerit ce trebuia să fac: să mă închid ermetic și dând maximum de forță curentului electric să zbor în infinit, ori să mai plutesc câteva ceasuri în aerul țării natale, pe care poate pe veci n-oi mai vedea-o. Timp să ajung în Lună aveam destul, acumulatoarele mele de oțel de aluminiu, atât de ușoare și atât de puternice, îmi asigurau o forță de ascensiune inițială de 200 km pe oră timp de patru luni de zile. Noaptea, pe de altă parte, venise prea repede, iar priveliștea ce mi se înfățișa era atât de nouă și de o atât de ideală frumusețe, încât mă hotărâi să nu-mi iau zborul astăzi, să cobor puțin mai jos, pentru ca mâine, în revărsatul zorilor, plutind poate deasupra Carpaților, deasupra vârfului falnic al Omului, de acolo, privind încă o dată întreg pământul românesc, să-mi iau zborul în eternul infinit.

Oprii deci din forța curentului electric și puterea de atracție a electromagnetului scăzând, începui să cobor.

Negru, ca fundul iadului, Pământul urca spre mine cu furie, ca o gură imensă ce ar fi vrut să înghită pe îndrăznețul care îl disprețuia, căutând lumi mai curate.

Cădeam prea tare, așa că mării din nou curentul. Voiam să petrec noaptea cam la 500 metri, fără a urca, nici coborî. Când coloana barometrică urcând pe măsură ce mă apropiam de Pământ, îmi indică această înălțime, mării și micșorai pe rând forța curentului electric până ce izbutii, nu fără muncă, să fac să rămână staționară coloana de mercur.

Această căutare de echilibru mă făcu să râd. îmi adusei aminte cum, copil fiind, procedam cam în același mod cu balonul cumpărat de mama la Moși, la bâlci, și pe care mă căzneam să-l fac să rămână nemișcat în mijlocul odăii. în loc de lestul de nisip al aeronauților, legam de sfoara balonului o bucată de turtă dulce, din care tot mușcam câte puțintel, până ce izbuteam să rămână balonul la înălțimea dorită de mine, lucru greu, căci era chinuitoare tentația de a mușca din turta dulce neutralizatoare a forței de ascensiune a balonului.

Cu stabilitatea asigurată, stinsei lampa, pentru a nu cheltui zadarnic din energia electrică a acumulatoarelor. în această clipă, un fluierat prelung sfâșia tăcerea adâncă a nopții, urcând până la mine, și imediat apoi auzii, slab, dar foarte distinct, sâsâitul sacadat al aburului unei locomotive și zgomotul de toacă al roților unui tren sărind cu ropot din șină în șină. Scoțând capul pe geam și privind în jos spre prăpastia neagră, fără fund, văzui un mic nor de milioane de scântei scăpărând grăbite. înainta săltăreț spre o pată mare de lumină formată din mii de stele mărunte, fixe, unele albastre, mari, altele roșii, cele mai multe galbene. Ai fi crezut că sunt un sfat de licurici, dar după un nou fluierat de tren, auzii deslușit câinii lătrând în cor. Eram deasupra Ploieștiului. Deodată mi se făcu foame, îmi adusei aminte de Gherea, de bufetul gării, de pateuri excelente, și, deși astăzi vegetarian convins, parcă în clipa aceea aș fi mâncat chiar și un biftec în sânge, „felie de cadavru de vacă asasinată", cum i-aș fi zis cu alt prilej. Aprinsei lampa. Tovarășul meu de drum, Coco, papagalul, sculat din somn, își scutură penele, spunându-mi grav: „Bonjur, mă!" râzând apoi eu hohote și dându-se peste cap în jurul agățătoarei lui, fluierând. împărțirăm prânzul nostru: mere, nuci, stafide și pâine de Graham. Mâncai o excelentă salată de marule cu zeamă de lămâie, mai glumii cu prietenul meu Coco, singurul care îmi va reaminti de oameni în călătoria mea, stinsei cu părere de rău albastra lumină a tubului electric, atât de frumos reflectată de pereții concavi cu luciu argintiu ai învelișului de aluminiu și mă mulțumii cu lumina stelelor sclipitoare, ciuruind cerul minunatei nopți de vară. Dar, tot privind la stele cum dau cu toate roată în jurul neînsemnatei Stele Polare, ploconindu-i-se, și trăgând cu nesaț în piept aerul curat și îmbălsămat, adormii ascultând țârâitul unui greier-tenor, acompaniat de corul broaștelor din luncă.

II. Furtuna Modificare

Fui deșteptat brusc de o ciocănitură scurtă în pereții aerosfredelului meu. Deschizând ochii, buimăcit, auzii un foc de pușcă, urlete de câini, vociferări și iarăși un foc de pușcă.

Prima mea grijă fu să privesc barometrul, să știu de n-am căzut. Razele Lunii cădeau drept asupra lui: eram la 300 metri înălțime. într-o clipă îmi dădui seama de cele ce au trebuit să se întâmple: aerosfredelul meu de aluminiu, luminat de razele Lunii, cu geamurile lui ca niște ochi de monstru, trebuie să fi părut celor de jos vreo pasăre măiastră din povești sau însuși necuratul... căzut din cer! Câinii, desigur, începuseră să urle, sculând satul, iar un jandarm rural, ori un locuitor mai inimos, își descărcase pușca asupra dihaniei.

Scosei capul pe geam și văzui, ca printr-un văl albastru, la vreo sută de metri sub mine, tot satul în picioare. Iar se trase foc de pușcă asupra mea. Temându-mă să nu mi se găurească aeroplanul și să pătrundă aer în stratul izolator dintre pereții lui dubli și să deger apoi, ajungând în regiunile fără atmosferă, strigai furios, ducând mâna pâlnie la gură: „Nu trageți, măgarilor!..." Apoi, mărind forța electromagnetului, mă înălțai ca o cometă albastră cu câteva sute de metri.

Jos, de groaza stelei cu coadă ce înjura românește, piticii umani o rupeau la fugă, iar casele albe, risipite pe dealuri, păreau, sub efectul bruștei depărtări, că se strâng toate laolaltă de frică. în aceeași clipă, un nor ascunse Luna și pata albă a satului pieri. Oprii din forța curentului electric, coborând încet cam la 200 metri de Pământ.

Cerul, atât de senin acum câteva ore, era pătat de largi nori negri mânați cu grabă de vânt. Umbra lor deasă, plutind în marea albastră de (lumină, se proiecta pe Pământ sub cele mai curioase forme, ca petele și nervurile capricioase ale unei imense plăci de marmură. Sub umbra neagră, călătoare, a norilor dispăreau înghițite satele albe, șoselele trase parcă cu creta, apele argintate de razele Lunii, reapărând apoi pe încetul din penumbră când norul trecea, ca o vedenie din ce în ce mai luminoasă, pentru a pieri din nou peste câteva clipe. Fugeau sub mine sate, șosele și râuri, fugeau petele închise ale pădurilor, petele de aur mat ale holdelor, căci vântul sufla a furtună. Auzeam deslușit freamătul rugător al miriadelor de frunze tremurând de frică și parcă vedeam crăcile copacilor, întinse ca brațe ce se roagă, implorând mila ca să nu fie lăsate sub urgia furtunii năprasnice. Pe cer norii alergau cu mânie după stelele tremurânde, pălindu-le, stingându-le. Luna zvăpăiată fugea nebună, zbătându-se să scape de îmbrățișarea norilor cu forme de balauri; abia scăpa o clipă, plutind din nou curată, și un alt nor negru o împresura, târând-o cu sila în mijlocul sabatului furtunii.

Lupta în contra luminii devenea tot mai dârză. în depărtare tunetul mârâia ca o fiară necăjită și spasme zguduiau norii deveniți fosforescenți. Stelele pieriseră toate, un nor imens, mai negru ca toți ceilalți, răpuse și Luna. Atunci norii înfricoșători, cu forme de balauri, se prinseră, unindu-și amenințător puterile. întunericul deveni groaznic; îl simțeai că te înăbușe, împresurându-te din ce în ce. Un fulger orbitor spintecă cu furie toți norii și fu o clipă de lumină feerică, urmată iar de întunericul cumplit. Lumea se cutremură de bubuitul maiestuos al tunetului, în lumina intensă a celor câteva secunde, recunoscui jos, sub mine, orașul Câmpina cu imensele sale cisterne de petrol și sondele urcând din Prahova până în vârf de munte, sugând de la sute de metri păcură neagră ca iadul, scuipând-o la străini. Din nou fu sfâșiat cerul, și un trăsnet îl uni, printr-o lance de foc, cu Pământul. O flacără uriașă țâșni din adâncul solului, amenințătoare, spre cer: o sondă se aprinsese arzând ca o facla la căpătâiul unui mort. în aceeași clipă o ploaie cu grindină se porni cu furie, ciocănind fără milă casa mea zburătoare.

Mă simțeam atât de mic în fața urgiei cerești, încât nu puteam lua o hotărâre: îmi era frică să nu fiu trăsnit, atingând comutatorul fie pentru a urca, fie pentru a coborî. Dar ropotul grindinei se întețea, furtuna se dezlănțuia în toată oroarea ei măreață. Trebuia să iau o hotărâre, împinsei cu teamă comutatorul, să zbor dincolo de furtună.

Ca un vârtej urcai spre fulgerele imense, orbitoare, ce rupeau cerul în fâșii tot mai largi de foc. Dusei crispat mâinile peste ochii strâns închiși și cu degetele mari îmi astupai urechile. Zburai astfel câteva clipe ce-mi părură veacuri. Zgomotul se tot apropia asurzitor, simții scântei ieșind pârâind din tot corpul meu și apoi brusc fu liniște.

III. Deasupra norilor Modificare

Deschisei ochii. Luna, curată, neînchipuit de frumoasă, lumina un cerînstelat de o feerică splendoare. Sub mine, nori albi ca vata se rostogoleau alene, bucălați, se afundau cu grabă, străbătuți de șerpi de foc din ce în ce mai subțiri și mai mici. începui să plâng ca un copil fără să mă pot stăpâni. Un fior mă cutremură, dinții îmi clănțăneau de frig.

Revenindu-mi, privii barometrul: coloana de mercur cobora văzând cu ochii, indicând aproape fără tranziție 3.500, 4.500 metri înălțime. Oprii din forța curentului și din nou începură norii să urce spre mine. Atunci, ca o sfidare, trufaș și disprețuitor, oprii aerosfredelul la câteva zeci de metri numai deasupra norilor de care avusei atâta groază cu câteva clipe înainte și îi privii cu lașă batjocură de copil obraznic. Fugeau sub mine blânzi, luminoși, încolăcindu-se din ce în ce mai albi, mai lânoși, mai primitori. Departe de tot, când și când, o limbă de foc îi mai sfredelea. Masa lor albă și deasă te fascina, un dor mă cuprinse de a mă tolăni pe dânșii, ca, întinzându-mă alene, să dorm pe puful lor alb. Să fi fost în nacela unui balon, cred că nu m-aș fi putut împotrivi ispitei de a mă afunda în ei și trebui să fac o sforțare ca să mă retrag de la geam. Văzând cum fug sub mine norii, cu mult mai sus ca mine, alți nori albi, ca un păr frumos de preot bătrân, pluteau într-altă direcție, supunându-se unor legi necunoscute încă, mi se impuse întrebarea: dacă vântul suflă, de ce nu-l simt, de ce nu-mi zguduie nacela? Adineauri când furtuna, la câțiva pași sub mine, dezrădăcina copacii, de ce nu resimțeam nici cea mai slabă adiere? Cu un sentiment de mândrie pentru invenția mea, îmi explicai fenomenul: trenul ce aleargă pe șinele înnodate la nesfârșit pe fața Pământului aspru, te zguduie fără odihnă și amețești, privind din cutiuța pătrată, îmbâcsită de fum și lipsită de aer, cum se învârte mereu, încet, orizontul în jurul tău. Pe vapor te clatină valurile la cea mai slabă adiere și ți-e primejduită viața de ar sufla mai tare vântul, în aeroplanul cu aripi atât de fragile te asurzesc exploziile motorului, iar stratul de aer, pe care elicea îl sfredelește necontenit cu violență ca să te poți înălța, îți suflă cu furie în față, orbindu-te, mânjindu-te cu ulei, răpindu-ți plăcerea planării. Balonul singur, dezlipindu-se de pământul brutal, se urcă lin în aerul impalpabil, identificându-se cu el și nu simți că urci, nu simți că înaintezi, și chiar de ar sufla vântul a furtună, nu-l simți, căci alergi cu iuțeala lui, chiar în stratul de aer ce te înconjoară și care se mișcă o dată cu tine. Mai minunat însă decât balonul e aerosfredelul meu de metal ce-și râde de frig, de lipsa de aer! Cu balonul, cum treci de câteva mii de metri, călătoria devine o primejdie căci rarefiându-se aerul, gazul balonului se dilată din ce în ce și, ca să nu plesnească învelișul subțire de mătase, trebuie să lepezi hidrogenul prețios care te-a putut sui în regiunile eterice, dar cu atât e mai în pericol viața aeronauților care îndrăznesc să urce mai sus ca norii. Apoi, chiar de ar putea să ia în mica lor nacelă deschisă oxigen oricât de mult și blănuri oricât de groase, ca să urce mai sus de Himalaia, mai sus de 10.000 metri, cea mai mare înălțime pe care un Tissandier [6], cu prețul morții a doi tovarăși, a putut-o ajunge, tot n-ar putea atinge nici măcar limita stratului subțire de atmosferă a infimului nostru glob pământesc, căci ar cădea ca o masă inertă balonul lipsit de stratul de aer fără de care nu poate pluti. Și chiar aviatorii, admițând că s-ar putea descoperi motorul extra-puternic și ușor ca pana, hrănit cu dinamită în loc de benzina cea grea, și ar putea astfel să urce mai sus ca balonul, ar cădea în țăndări pe pământul părăsit o clipă, atunci când elicea n-ar mai putea trimite sub aripile întinse stratul de aer pe care pânza subțire să se poată rezema.

IV. Popas deasupra Carpaților Modificare

În timp ce făceam aceste reflecții, Luna se lăsase tot mai jos, pălind din ce în ce și acum se afunda la orizont într-un ocean de nori. Stelele pierduseră pe nesimțite din strălucire, dispărând timide, pe rând, desperechind constelațiile și doar luceafărul de dimineață, ca ochiul lui Ciclop, se uita țintă la mine.

Deodată, sus, deasupra mea, la zenit aproape, un nor se lumină brusc, devenind roșu-fosforescent, apoi alt nor ceva mai jos se lumină la rândul lui și după câteva clipe altul și mai jos. Până să-mi pot lămuri fenomenul, Soarele ce răsărea la mii de kilometri sub orizont îmi trimise și mie un mănunchi din primele lui raze.

Sub mine, norii, argintați de lumina Lunii, se împrăștiară în parte, lăsând să se vadă Pământul de un negru înfricoșător. Privind iarăși la norii formați deasupra mea, văzui pe dânșii o pată neagră, ciudată, având exact forma unei ghiulele de tun uriașă cu puncte luminoase în centru.

Era umbra aerosfredelului meu, proiectată pe nori de Soarele răsărind. Pe încetul umbra se tot coborî, lunecând pe nori, până ce brusc dispăru.

Privii atunci din nou spre Pământ; discul orizontal de întuneric cumplit de adineauri devenise mai cenușiu. Deodată, din întunericul Pământului, țâșni, ca o stea, un punct de foc. Alături, brusc, altă flacără apăru și apoi altele, tot mai multe, din loc în loc, una câte una, împrumutându-și focul. Pe o întindere infinită punctele de jeratic se aprindeau, se împreunau, într-o lungă dantelă de foc ce creștea lățindu-se, coborând triumfătoare din vârfurile pietroase ale masivului muntos, deasupra căruia mă aflam, spre vale, gonind din scorburi noaptea, făcând să sclipească orbitor, cu nuanțe roze, zăpada veșnică, odihnind în fundul prăpăstiilor. Apoi, Soarele incendie râurile, făcându-le să clocotească, ridicând din toată valea nenumărați aburi diafani, ce se încolăciră, unindu-se peste prăpăstii, peste râuri, printre munți, până ce Pământul dispăru din nou, acoperit de un ocean de nori necăjiți, străpuns ici-colo doar, ca insule stâncoase, de vârfurile mai înalte ale masivului muntos. De n-ar fi fost tăcerea desăvârșită, ce nu o poate concepe omul pe Pământ, iluzia mării nemărginite, bătând zgomotos cu valuri spumoase stâncile coastei, ar fi fost desăvârșită.

Dintr-o dată un curcubeu, de o neînchipuită lărgime și splendoare, își întinse puntea feerică peste toată nemărginirea oceanului de nori, pe care plutea singură umbra titanică a globului meu zburător.

Apoi, iarăși, ca prin farmec, ceața se risipi, curcubeul splendid pieri, și-mi apăru, scăldată în albastru, miniatura masivului Carpaților, întinzându-se la infinit, străbătut de miriade, de subțirile panglici de foc șerpuitoare, unindu-se capricios și dispărând în depărtări, în râulețul mai mărișor ce-l vedeam dând un lung ocol masivului pătat de zăpadă, spre care mă împingea vântul pe nesimțite, mi se păru că recunosc Oltul, ce sfâșie mândru granițele, despărțind același pământ românesc.

V. O vizită în nori Modificare

Cu mult mai sus ca mine, un vultur plana, făcând largi ocoluri deasupra mea. Micșorându-și cercurile și apoi strângându-și brusc aripile, pasărea de pradă se lăsă glonț peste aerosfredelul ce fu zguduit puternic. Vulturul cu ghearele însângerate, lunecând pe pereții duri și lucii ai aerosfredelului, se rostogoli în adâncime. își reluă însă echilibrul și, zburând cu furie spre mine, cu ghearele încleștate, gâtul întins, ciocul amenințător, se aruncă din nou la atac, prinzându-se cu ghearele de deschizătura ferestrei prin care priveam, ca și cum ar fi priceput că pe aici e partea vulnerabilă a dușmanului cuirasat. Menținându-se cu violente lovituri de aripi ce ne zguduiau puternic, făcându-mă să-mi pierd echilibrul, încerca, cu gheara piciorului vârât prin deschizătura geamului, să apuce, să sfâșie ceva, și ca de cutremur se mișca biata mea locuință în care mă credeam atât de sigur!

Trebuia să ucid fioroasa urâtă dihanie! Dădui drumul unui curent electric prin peretele exterior al aerosfredelului, scăpărară scântei și vulturul, lovit de trăsnet, căzu învârtindu-se în abis.

Abia scăpat de acest oaspete neplăcut, primii în aerosfredelul meu, la peste 2.000 metri înălțime, o nouă vizită, duioasă de astă dată. Era un biet fluturaș, ajuns cine știe cum în aceste regiuni înalte, furat de pe o floare de cine știe ce vânt năprasnic și dus la această neașteptată înălțime.

Cu greoaie lovituri grăbite de aripi, plutea și el, micuțul, în regiunea vulturilor și luând aerosfredelul, în mintea lui de insectă, drept cine știe ce floare plutitoare, zbura în jurul ei. Scosei mâna pe geam spre dânsul. Sărmanul fluture, rupt de oboseală, se lăsă pe mâna mea și, retrăgându-mi-o încetișor, avui, pe lângă Coco, papagalul, și un fluture ca tovarăș de drum.

În vremea aceasta însă, aerosfredelul meu, împins de vânt, se tot apropiase de masivul muntos ce nu putea fi decât Negoiul, judecând după înălțimea lui, peste 2500 metri. Auzeam tot mai tare mugetul apelor spumoase strigând de durere, rupându-se de stânci, împinse brutal să muncească la fabrici. Planam acum deasupra unui întreg masiv de munți pleșuviți de pădurile lor milenare de brazi. Pe unele coaste mai zăceau, căzuți sub secure, uriașii brazi, păstrători în vremi vitregi ai limbii și datinii românești. Ceva mai jos, pe o poiană, o mișuneală de puncte mici, albe, ca o invazie de omizi, părea că roade pădurea străbună, suind muntele. Sunetele de clopot ce urcau limpede spre mine mă făcură să pricep că ceea ce luasem drept omizi distrugătoare era o biată turmă de albi mielușei. Totuși, doina ce o cânta din caval ciobănașul turmei mi se păru însăși tânguirea pădurii străbune și o nespusă tristețe îmi cuprinse sufletul.

Negoiul venea însă cu iuțeală spre mine, umflându-se văzând cu ochii, stâncile lui se măreau, luând forme amenințătoare și m-aș fi zdrobit de ele peste câteva clipe de n-aș fi sporit forța curentului electric ca să mă ridic mai sus ca dânsul. Atunci muntele, care venise sfidător spre mine, ca întru pedepsirea mea, după o clipă de oprire în loc, începu să se dezumfle ca o jucărie de copil și să cadă prăbușindu-se, rotunjindu-și coamele pietroase, strângând în grabă copacii milenari ai pădurilor sale în mici pete de un verde bătând tot mai mult în albastru.

Pe măsură ce se cobora masivul cu nenumăratele lui ramificări întortocheate, se umilea și trufia Carpaților, topindu-se înălțimile și, peste puțin, abia de mai puteai deosebi munții de șesul câmpiei.

VI. Mai sus ca Himalaia Modificare

Urcam încet, cu iuțeală de 5 metri pe secundă numai, ca să mă pot bucura până-n ultima clipă de toată vraja minunatei priveliști. Pluteam acum la o mie de metri deasupra celui mai falnic vârf al Carpaților și ochii mei vrăjiți priveau de aici harta în relief, de un extraordinar colorit, a României, cu miriadele sale de râuri vii, șerpuind ca fire de argint tremurânde, din verdele munților spre șesurile galbene, presărate ici-colo de petale mititele, albe, ale orașelor și pierzându-se într-un văl albastru spre Tisa, Dunăre și Mare.

La 3500 metri înălțime, Pământul, a cărui sfericitate trebuia să mi se arate tot mai aparentă cu cât urcam, începu să ia tocmai, dimpotrivă, spre uimirea mea, o formă concavă, scobindu-se ca o căldare, marginile orizontului urcând, împreună cu mine, tot mai sus, ca să ajungă parcă înălțimea la care mă aflam eu.

Apoi, pe lângă acest curios fenomen de perspectivă al ochiului, ce tinde să aducă mereu orizontul la înălțimea lui, scobitura emisferică de sub mine începu să se umple cu un gaz albastru tot mai intens, îndărătul căruia dispăreau estompându-se râuri, orașe, tot ce e pământesc. Având astfel deasupra-mi bolta azurie a cerului și sub mine bolta tot atât de albastră a Pământului, pluteam în mijlocul unei mingi imense, albastre. Fenomenul mi-l explicai ușor prin faptul că străbătusem o treime din stratul de aer ce învăluie Pământul și aerul, incolor, în cantitate mică, capătă frumoasa culoare ce o numim cer, văzut în straturi groase, devenind mai albastru când umezeala crește, părând galben sau roșu când în aer plutesc fire de praf mai numeroase.

Cu cât creștea intensitatea culorii albastre sub mine, cu atât bolta cerească lua o culoare mai plumburie, ca și când un zăbranic negru s-ar fi întins pe ea. Cerul era aproape negru la zenit, dar se lumina pe măsură ce privirea-mi cobora spre orizontul pământesc, într-o nuanțare de culori de o nespusă finețe, trecând de la negru la cenușiu, la albastru, azuriu, la alb și la galben. Soarele își pierduse strălucirea și lumina rece, fără să împrăștie raze, ca un disc de metal în fuziune, așa cum îl vedem uneori iarna, printre neguri, la amiază. Apoi, alături de astrul zilei, stelele apărură, cele mari întâi și pe încetul constelațiile toate, ca în toiul nopții, așa cum se văd stelele ziua când e eclipsă totală de soare, ori când, din fundul unei mine sau unui puț adânc privim o părticică de cer.

În loc însă ca această priveliște atât de măreață și de nouă să-mi fi ațâțat spiritul de observație, o toropeală, neînțeleasă mă cuprinse tot mai tare, întunecându-mi mintea, îngreuindu-mi membrele, paralizându-mi cu totul voința. Un frig intens, intern, straniu, mă pătrunse până la oase. Cu căutătura fixă priveam ca hipnotizat barometrul, urmărind scoborârea foarte înceată, dar continuă a coloanei de mercur, până ce pleoapele, ca de plumb, se închiseră și pierdui noțiunea firii...

Ca dintr-un vis fui deșteptat brusc de un corp cald și moale ce îmi căzu greoi peste față, rostogolindu-se de aici pe mâini, pe genunchi, jos! Coco, papagalul meu sărman, picase, ca un pachet inert, de pe agățătoarea sa, peste mine, trezindu-mă din toropeala de moarte ce mă cuprinsese. Mă zguduii, dându-mi seama în acea clipă de pericolul mare în care mă aflam, prin faptul rarificării aerului, al scăderii presiunii atmosferice; și, printr-o încordare supremă a voinței, m-am ridicat, clătinându-mă. Apoi, adunându-mi din nou puterile, izbutii, printr-o supraomenească sforțare, să închid cu nespusă greutate obloanele duble, de sticlă, ale casei mele. Deschisei larg robinetul aparatului meu producător de oxigen și atunci apa, picurând repede peste pastilele oxigenatoare, degajă în abundență gazul dătător de viață.

Voii atunci să mă aplec, să ridic de jos pe cel ce socoteam să-mi fie tovarăș de drum, pe bietul meu papagal, ce-mi scăpase viața pierind, dar simții amețeala răscolindu-mi creierii și o durere acută în urechi mă făcu să țip. Trebui să stau iarăși jos strângându-mi cu mâinile fruntea îndurerată.

Doamne! Cum de am putut fi atât de răpit de priveliștea nouă a ascensiunii ca să uit să dau drumul la timp oxigenului, să închid cât mai era vreme obloanele! Sărmane Coco, pieirea ta să fi fost salvarea mea?

Respirai din nou adânc oxigenul și simții că renasc. Gâtlejul îmi era uscat, în gură aveam însă un gust acru de sânge. Ștergându-mă pe buze cu dosul palmei, mâna mi se înroși de sânge și, la vederea lui, din nou simții că-mi vine amețeală. Mă stăpânii însă, dându-mi seama de cele ce au trebuit să se întâmple: sângele, din pricina înălțimii la care mă aflasem, nemaifiind reținut în țesuturi de presiunea enormă a atmosferei la suprafața Pământului, își croise drum printre pori în mii de picături mărunte, pe buze, ochi, nas și urechi, unde țesuturile sunt mai delicate. Tamponai sângele cu batista, băui nițică apă și, după ce mai respirai adânc de câteva ori, putui să mă aplec să ridic de jos pe sărmanul Coco.

Și din nările lui negre picase sânge, închegat acuma, peste frumoasele lui pene verzi. Se mânjiseră de sânge și penele albastre de deasupra ciocului, penele mici, galbene ce-i înconjoară ca sprâncene ochii lui rotunzi, lăsându-se ca niște favoriți aurii sub ciocul său arcuit iar cele patru degete ale picioarelor lui aspre stăteau zgârcite dureros, ca ale unui pui decapitat.

Aș fi dat o avere să-mi pot scăpa tovarășul vesel, să pot scăpa biata pasăre, adusă din pădurile ecuatoriale ca să piară de frig pe aici.

Spălai de sânge ciocul lui puternic și turnai câteva picături de apă pe limba lui neagră și rotundă ca un bob de cafea. îi suflai aer cald printre pene, îl apăsai ritmic pe piept, ca artificial să respire oxigen, îi ridicai pleoapele albe, cu gene ca ale omului, dar ochiul galben rămânea fără viață și față de neputința mea de a-mi readuce la viață tovarășul, simții că mă îneacă lacrimile.

VII. Beția oxigenului Modificare

Singur eram acuma și grozav mă durea pieirea ta, sărmană pasăre! în moartea ta vedeam și un fel de pedeapsă a urii mele de oameni, căci te luasem cu mine, Coco, poate nu atâta pentru că mama mi te cumpărase când eram copil, cât din dispreț pentru unii oameni, căci îmi aduceai aminte de ei prin graiul tău sentențios și comic, prin râsul tău ce izbucnea prostește sau pe nedrept batjocoritor la fiece prilej. îmi plăceai când, umflându-ți gușa și sunând puternic pe R, ciocul tău coroiat rostea solemn aceeași frază banală iar când râdeai cu hohote, atunci când alții abia surâdeau, tu, pasăre știrbă, îmi aduceai aminte de dinții cucoanelor frumoase.

Era restrâns vocabularul tău, 8 fraze cel mult îmi pare: „Bonjur, mă! Bonjur, Coco! Ce mai faci? Marițo! Marițo! Toanto! Vă rog, domnilor, tăcere!... Mă! Să fie al dracului! Huideo!... Trăiască veneratul șef! Ura! Mai las-o, Popescule!" și vreo două alte expresii energice învățate de la slugi, dar intonațiile ce puneai în repetarea lor, felul cum te umflai în pene și cum clipeai șiret, jucându-ți pupila ochiului, făcea ca faima ta să se fi lățit peste șapte mahalale și credeau de-a binelea cei mulți și proști că tu, papagal vulgar, vorbești cu adevărat! Sărmane Coco!...

Oftând, înecat de lacrimi, voii să împing pasărea departe de mine. Coco avea însă ochii mari deschiși și mă privea gâfâind...

— Coco! Trăiești? Dragă

— Mă, să fie al dracului!... răsună din nou vocea lui dragă de gramofon și Coco, scuturându-și aripile și sărindu-mi greoi pe deget, începu să râdă, să râdă cu hohote și râdeam și eu cu dânsul și plângeam de bucurie și-l pupam. „Trăiască veneratul șef! Ura! Vă rog, domnilor, tăcerrre!..."

Tot repertoriul și-l spunea sunând pe R din ce în ce mai tare și eu cu el țipam și râdeam, repetând după dânsul frazele lui fără șir, scornind altele într-o surescitare mereu crescândă, nenaturală, de care nu-mi dam seama, ca sub influența alcoolului:

— în Lună zburăm, Coco!...

— Trăiască veneratul șef! Ura!...

— Ura, Coco! Tu ești regele papagalilor! Tu ești moș Adam al papagalilor seleniți!

— Mai las-o, Popescule!...

— Al nostru e văzduhul infinit! învinsă e distanța! Străpuns e spațiul interplanetar!

— Trăiască veneratul șef! Ura!!!

— Dispară Pământul!... Piară departe de noi mârșăvia egoismului omenesc! Piară batjocora otrăvitoare de aspirații și ideal...

— Mă, să fie al dracului!

— Sunt sătul de ariviștii gălăgioși cu sufletele blazate. Jos sinecurile! Jos nepotismul! în lături trântorii cu protecție de la fuste!

— Vă rog, domnilor, tăcere!

— Loc meritului! Dreptății! Iubirii aproapelui! E utopie egalitatea! Libertatea!... Jos gogorița cuvintelor goale cu care un pumn de oameni duce o lume de nas, cumpărând conștiința celor mulți! Nu sunt pe lume două frunze la fel; diferă și se schimbă cu încetul până și liniile misterioase săpate în mâna fiecăruia! E aberație egalitatea trântorului cu omul muncitor! Dreptatea să o voim cu sete! Sfânta dreptate!

Fu o clipă de nebunie curată. Ca sub stăpânirea beției alcoolului, vociferam cu aprindere tot mai tare, spunând cuvinte fără înțeles, gesticulând ca un dement. întrerupeam apoi tiradele de nebun pentru a sări în picioare pe masă, urlând „Deșteaptă-te, române", apoi mă agățăm cu mâinile de bara electromagnetului și, acolo sus, dându-mă peste cap, făceam „broasca" vociferând, în vreme ce Coco mă imita, dându-se peste cap în jurul agățătoarei sale, debitându-și strident repertoriul, ținându-mi gălăgios isonul, cu hohote continue de râs, fluierând, zburând în cele din urmă cu țipete asurzitoare, lovindu-se de toți pereții locuinței noastre strâmte, până ce, ca și mine, căzu jos, zdrobit, gâfâind. Apoi, subit calmați, adormirăm tun...

Această surescitare nebunească ne-o provocase oxigenul care se degajase în prea mare cantitate și e știut că, aspirat în abundență, oxigenul accelerează circulația sângelui într-atât, încât provoacă o beție mai puternică chiar decât beția șampaniei.

VIII. După beție, asfixie Modificare

Nu-mi pot da seama cât o fi ținut beția oxigenului, știu doar că m-am trezit cu o groaznică durere de cap, însoțită de greață și amețeală. De izbuteam să deschid ochii, cu greu puteam să rezist somnolenței doborâtoare, încercând, în acele clipe, să-mi dau seama cine-mi tot picură apă pe frunte la intervale regulate?

Sub persistența dușului, mintea mi se limpezi parcă nițel și putui ține ochii deschiși. îl zării atunci pe Coco sus, pe agățătoarea sa. Bombănea cu un aer mahmur: „Bonjur, mă! Mai las-o, Popescule!" dar parcă și lui îi era limba grozav de împleticită.

Picăturile de apă cădeau stăruitoare, ciocănind pe țeasta mea craniană ca un om politicos și sfios la o ușă străină. Fără a-mi da însă seama unde sunt, făceam reflexia că e ciudat ca agățătoarea papagalului să nu fie lângă mine, ci atât de sus deasupra capului meu... Apoi observai, mirat, că stăteam cu picioarele în sus, rezemate de perete și vag mi se lămuri în minte că poate de-aia mă doare capul atât de strașnic. Greoi, luai o poziție mai decentă, dând jos picioarele, apoi, proptindu-mă în mâini, îmi rezemai spatele de peretele strâmtei noastre colivii.

Picăturile de apă cădeau acum între guler și ceafă, picând cam din secundă în secundă. Coco, de acolo de sus, moșmonea a lene și tot mai în surdină: „Bonjur, mă! 'njurr, mă! ’jurr, mă! ’rr! ’rr!" și începu să moțăie.

„Asfixia!"... zbierai cu voce sugrumată și, cu toată energia, opintindu-mă de pereți, mă sculai în picioare, precipitându-mă la aparatul de oxigen!... Pastila oxigeniferă se topise toată și apa începuse să pice jos din recipient.

În grabă introdusei o nouă pastilă sub picurătorul de apă și aspirai adânc oxigenul. Pe încetul mintea mi se limpezi și-mi dădui pe deplin seama de marele pericol în care mă aflasem, de norocul ce-l avurăm ca în beție să cad adormit chiar sub oxigenator și să mă trezească astfel, la timp încă, surplusul de apă picurând din recipient.

Toate simptomele asfixiei le aveam: somnolență, dureri grozave de cap, greață, amețeală. Dat fiind greutatea mai mare a gazului carbonic, urma fatal ca, pe mine, cel culcat la fund, să mă fi alintat întâi extractul de otravă al plămânilor noștri și apoi să-i fi venit rândul și bietului Coco. Frumosul meu aerosfredel s-ar fi transformat atunci în coșciug zburător de aluminiu, ducând spre Lună specimenele în putrefacție a două cadavre pământești...

Greutatea era acum să echilibrez proporția de oxigen față de puținul azot ce mai rămăsese în aerosfredel, închis din imprudență prea târziu iar pe de altă parte să anihilez otrava acidului carbonic fabricat continuu de plămânii noștri. Scosei întâi vasele, pregătite din vreme, cu potasă caustică, acest avid absorbant al acidului carbonic și le agitai energic ca să grăbesc distrugerea gazului otrăvitor. După câteva minute, ca să-mi dau seama de cantitatea de gaz mefitic rămasă, aprinsei un chibrit și-l coborâi încet spre podea. Flacăra începu să pălească și se stinse la nivelul pulpelor... Mării atunci debitul picurătorului de apă și mestecai mai energic potasa caustică. După vreo zece minute reînnoii experiența. De astă dată însă, chibritul, dând brusc o lumină mare, se prefăcu în cenușă într-o clipită, frigându-mi degetele de trăsei un țipăt. Coco râdea cu hohote umane, imbecilul!

Aveam deci supraproducție de oxigen. închisei aproape complet robinetul picurătorului.

Sugându-mi degetele fripte, cugetai că sunt sortit să o duc sau în continuă surescitare de chefliu șampanizat, de client al doctorului Șuțu și confrații [7], arzându-mi plămânii și țesuturile în câteva luni, sau în abrutizarea și greața precedând asfixia... Ce n-aș fi dat pentru un litru-doi de azot, folositorul gaz calmant, care, ca și apa pentru vinul prea tare, să fi potolit energia oxigenului!

Nu mai îndrăzneam să încerc usturătoarea experiență cu chibritul, de adineauri, și a trebuit, drept barometru, să mă iau, pentru supraproducție de oxigen, după cheful de vorbă al prietenului Coco, iar pentru a dovedi supraabundența de acid carbonic, după idiotizarea mea crescândă!

Dar tot potrivind deschizătura robinetului de apă pentru ca degajarea oxigenului să fie cât mai normală, ajunsei, cu multă caznă, să stabilesc exacta deschizătură a picurătorului și să obțin o atmosferă aerosfredeliană nu numai perfect respirabilă, dar chiar aducând, de departe, cu aerul de la Sinaia, evident nu cel din pădure sau de la mănăstire, ci cam cel de pe la Cazino, după teatru, la supeul cu șampanie.

IX. Ce este cu Pământul? Modificare

Dar cu Pământul ce-o fi, ceasul cât o fi?

Iată întrebările ce mi se impuseră de îndată ce respirația deveni mai normală și creierul mai limpede.

Cu toată dorința de a ști, parcă nu-mi venea să privesc pe geam. Aveam aceeași senzație, nu tocmai de teamă, dar de teama nervoasă de necunoscut, pe care, fiind copil, o resimțeam la panoramă, la Moși, când mă aflam în fața ochilor mari de sticlă măritoare, prin care trebuia să privesc ca să-mi apară, pe pânza mărită și puternic luminată, peisaje ori scene de război.

Aceeași primă senzație o avui când mă hotărâi să privesc Pământul.

Mi se înfățișă ca o imensă pânză galbenă, întinzându-se la infinit, cu marginile suind spre orizont, puternic luminată de Soarele straniu, fără aureolă de raze, lucind înconjurat de stele într-un cer de catifea de doliu.

Nu mai puteam ști la ce înălțime sunt, căci barometrul indica doar presiunea strâmtei noastre căsuțe - 760 mm, vreme frumoasă! Mă miră însă faptul că, după atâtea ore de zbor, Pământul nu-mi apărea încă sferic, ci tot găunos, cu orizontul foarte estompat, urcând parcă la înălțimea mea. Privind nedumerit la comutator, văzui că abia era împins spre urcare. Deodată îmi amintii cum, intenționat hotărâsem să urc doar cu iuțeala de cinci metri pe secundă, ca să pot mai bine să-mi infiltrez în suflet imaginea scumpă a țării mele de care mă despărțeam poate pentru totdeauna.

Dar atunci, dacă n-am urcat decât așa de puțin, poate că de aș coborî prin geamul inferior un barometru, aș afla altitudinea mea... Operația era însă delicată, pentru că trebuia să o fac repede ca să evit să pierd din aerul atât de scump.

Luai un barometru cilindric și-l legai de o sfoară. Deschisei întâi geamul superior, formând podeaua, și coborâi barometrul până să atingă geamul inferior. închisei geamul de sus și, trăgând puternic de mânerul ce funcționa, ca o pârghie, geamul inferior, barometrul pluti în vid. Numărai 5 secunde și închisei la loc geamul exterior, apoi adusei barometrul în aerosfredel...

Mercurul înghețase, tubul de sticlă se spărsese trecând brusc de la frig la cald și nu putui culege altă indicație decât doar aceea că frigul era atât de mare în jurul nostru încât trecea de -40 grade, temperatură la care îngheață argintul viu...

Și totuși aș fi vrut să știu la ce înălțime pluteam. Ceasornicul meu, cu acele fosforescente, se oprise la 8,23, căci uitasem să-l întorc. De aș fi știut ora exactă, prin calcul aș fi putut hotărî cu aproximație altitudinea noastră. Soarele era între răsărit și zenit, pe Pământ ar fi urmat deci să fie cam între 10 și 11 dimineața, dar, de la înălțimea mea, vedeam Soarele răsărind mult mai devreme, așa că se putea să nu fie nici 10. îmi potrivii în tot cazul ceasul la 10 și jumătate.

Atunci, cât a ținut beția noastră? Numai 3-4 ore, o zi și o noapte, sau poate chiar două zile în șir? înlăturai ultima ipoteză, căci, de aș fi dormit atât, mai dormeam și acum și în vecii-vecilor prin grija acidului carbonic, căci pastilele de oxigen ținând doar șase ceasuri, gazul degajat ar fi fost în întregime de mult respirat. Nici prima ipoteză nu era plauzibilă, căci doar lupta mea contra asfixiei trebuie să fi durat 3-4 ceasuri până să ajung să fabric o atmosferă respirabilă, așa că beția oxigenului și urmările ei au durat o zi și o noapte. Să facem dar nițică socoteală: acum 24 ore aproximativ, era să mă ciocnesc cu Negoiul, mă aflam deci cam la 2300 metri înălțime. De atunci am urcat continuu câte 5 metri, într-un minut o să fac...

Coco însă țipa strident, încurcându-mă în socoteală. Pe de altă parte mă simțeam tare slăbit, cifrele îmi jucau înaintea ochilor și nu izbuteam să fac o simplă înmulțire.

Reculegându-mă, începui din nou să socotesc cu glas tare de astă dată: „5 metri pe secundă, fac pe minut de 5 ori 60, adică 300..."

Coco însă, crezând că-i vorbesc, începu și el: „Bonjur, mă! Ce mai faci, Coco?" și iar se puse pe țipăt în chip atât de nesuferit, încât îmi veni să-l lovesc. II amenințai cu bătaia și reluai socoteala, dar iar amorții în mijlocul înmulțirii începute.

Un ghiorăit nepoetic, dar semnificativ inter abdominal mă făcu să scuz pe dată pe bietul Coco și să-mi dau seama că și el, și eu eram lihniți de foame.

X. La masă Modificare

Lăsând deocamdată calculele, dădui prietenului Coco semințe de floarea-soarelui pe care începu să le golească grăbit, aruncând cojile cu îndemânarea unui lipovean din Dobrogea. Eu luai pesmeți și ceva pemmican, neputându-mă hotărî, înfometat cum eram, să stau să-mi fierb din legumele uscate. Instinctul canibalic atavic făcu ca, de foame, să uit de vegetarism și să mușc direct din pastrama de vacă asasinată, sărată, uscată și comprimată la maximum cu presa hidraulică.

De unde, cu o clipă înainte, aș fi lovit pe bietul papagal flămând pentru că, mai cuminte ca mine, mă rechemase la realitate prin țipetele lui, acum, pe măsură ce săvârșeam nobila și inteligenta operațiune a masticării alimentelor în gură și umezirii lor cu salivă pentru a le trimite, în rate, în labirintul de intestine cu care ne-a dăruit firea, mă simțeam plin de porniri altruiste: îl îngrijeam pe Coco, îi dădui un sâmbure de caisă uscată, îl scărpinam pe cap, vorbeam cu el, spre marea-i mulțumire: „Măi Coco, urât e omul când mănâncă și greu o să fie să se lase de obiceiul acesta secular când se va realiza profeția lui Berthelot și se va generaliza nutrirea ca hapuri mititele, conținând în extract carbonul și azotul necesar organismului. Știi tu, mă Coco, cum o să fie omul, peste câteva sute de ani, când i se vor fi atrofiat organele devenite inutile ale aparatului digestiv? Conițele vor avea o guriță ca o cireașă mititică și niște dinți albi de păpușică, apoi o talie subțirică să o treci prin inel. Nu vor mai fi boli, microbii vor fi dispărut iar de mizerie se va aminti doar ca de un vis urât, căci iubirea va fi coborât pe Pământ paradisul legendei. Dar până atunci, mănâncă, Coco dragă, na! Mai ține pișcotul ăsta, îndoapă-te, îmi iau și eu o nouă felie de pemmican. Mulți ani va mai ține încă obiceiul banchetelor, al poftirii reciproce a unor oameni, în aparență inteligenți, ca împreună, în jurul unei mese, să-și umfle fălcile grotesc, deformându-și gurile, îndopându-se cu hecatombe de biete victime asasinate canibalic: viței orfani, vaci văduve, pui îngrășați cu solicitudine de căpcăuni, raci puși de vii în apă fiartă și mai știu și eu ce. Și când te gândești că aceiași oameni, asasini ai semenilor lor fără grai, au neobrăzarea să se scuture de groază la povestirea unei scene de canibalism! Măi Coco, oribil animal egoist și îngâmfat e omul!"

Dar bietul fluture? Ce s-o fi făcut? Lui nu i-o fi foame?

Îmi uitasem cu totul de cestălalt tovarăș al meu în vârtejul ultimelor peripeții. Simpatie pentru fluturi n-am prea avut niciodată, i-am socotit pururi ca vulgari fabricanți de omizi, ca emblema parvenitului. Oricum, era oaspetele meu, și trebuia să-i duc grija.

II căutai pretutindeni fără să-i dau de urmă... Să-l fi mâncat Coco?... Nu, căci se speriase de el când a intrat la noi pe geam. Să mai vedem. Cu luare-aminte căutai pe jos, mă privii pe tălpi cu scârbă să văd de nu l-am strivit din greșeală, cătai pe măsuța circulară, sub carnetul meu de note, peste cutiile cu pastile și peste capacele rezervorului circular de apă ce căptușește pereții aerosfredelului. Nimic! Sus însă, pe una din sârmele electrice, fluturele depusese un inel de mititele ouă de omizi, regulat aliniate pe patru șiruri strânse, cum ar fi făcut pe o crenguță de pom...

Deci nu pierise fabrica de omizi. Mai căutând pe sus, văzui în sfârșit fluturele, abia bătând din aripi, deasupra electromagnetului, sub geam, încălzindu-se la soare.

Sărman fluture, i-o fi și lui foame de polen și sete de rouă dar n-a fost nimeni să-mi fi dat o floare măcar de plecare...

Ca să iau fluturele fără să se ia pe degetele mele brutale poleiala dumnezeiască a aripilor lui delicate, trecui binișor o hârtie sub trupșorul său de vierme înaripat și, ridicându-l astfel, îl depusei încetișor pe mescioară. în loc de polenul impalpabil, fecundator de floare, care-i hrana lui, frecai una de alta două bucățele de zahăr în fața gâzei, cu un ac îi destinsei trompa înspre praful dulce, picând și o lacrimă de apă alături. Fu o deosebită mulțumire pentru mine să văd insecta luând din zahărul meu și muind delicat vârful trompei în stropul de apă. Apoi, ca spre mulțumită, fluturele se înălță în zbor înveselindu-mi locuința și parcă mirosea a flori de câmp în mizerabila noastră colivie cerească. Zbură fluturele, scăldat în lumina Soarelui câteva clipe, dar când, ahtiat de spațiu și lumină, ajunse lângă geamul de sus și putu privi Soarele, căzu jos, mort de bătrânețe.

Mă duru această moarte și râsetele lui Coco îmi părură monstruoase, căci pierise o ființă, un tovarăș de drum. Moartea nevăzută, stăpână pe Pământ ca și în mica noastră casă zburătoare, își arătase și aici puterea-i neiertătoare.

Ca și cum fluturele n-ar fi fost o insectă efemeră, mă munci gândul ce să fac cu bietul stârv aurit. La ideea, poate normală pe Pământ, să-l strivesc pur și simplu sub călcâi, cum facem de obicei noi, oamenii, cu insectele, mă cutremurai de groază. Mă gândii apoi să-l las să cadă din aerosfredel ușor iar pe Pământ. Cine știe însă dacă, după zile de cădere și înceată plutire, nu l-ar fi răpit vreo rândunică pentru puii ei. Mă gândii atunci ori să-l distrug cu o scânteie electrică, ori să-l păstrez. Gândul acesta din urmă birui. Fiindu-mi milă să-i străpung trupșorul cu un ac, luai o ață, o desfăcui în două ca să fie mai subțirică, și legând fluturele delicat de mijloc, îl atârnai, în lumina astrelor, de electromagnet, ca să rămână măcar iluzia vieții.

Omidă înaripată, cântată de poeți, ei te-ar strivi cu scârbă de n-ai fi îmbrăcată în haine aurite și acum... te preaslăvesc!

Asemenea ție, parvenitul, vicios și târâtor, de toți e curtat când aurul ce are sclipește îndeajuns ca scârba să dispară.

Ori, vierme infim de mic, să-ți fi schimbat tu firea, simțindu-te cu aripi? Să nu mai fii omidă când poți să zbori spre floarea pe care altă dată cu bale te-ai târât?

XI. Când ajung la lună? Modificare

Dar la dracu' sentimentalismul amărâtor de trai! Să-mi văd mai bine de socoteala întreruptă înainte de masă.

Ciudat. De unde, flămând, nu puteam face o socoteală atât de ușoară, chiar și pentru un recalcitrant corigent la matematică cum fusesem în școală, acum, sătul fiind, făcui înmulțirile mai sigur ca un dascăl de aritmetică, ca acel veșnic repetent, până la pensie, ce e un profesor! Rezultatul problemei fu că, dat fiind urcarea mea continuă, timp de 27 de ore, cu iuțeala de 5 metri pe secundă, sau 18 km pe ceas, mă aflam la 468000 metri deasupra scoarței sferoidului terestru.

Era timpul să o pornesc ceva mai repejor decât un simplu biciclist, de nu voiam să ajung în Lună doar peste trei ani și jumătate, cu iuțeala aceasta antediluviană și ridicolă de 300 km pe zi.

După socoteala mea - exactă, pentru că prea o făcusem de multe ori - distanța celor 30 de diametre pământești ce desparte globul natal de viitoarea mea patrie adoptivă, trebuia să o străbat în 80 de zile maximum, contând doar pe iuțeala inițială de 200 km pe oră ce mi-o asigura energia electrică a acumulatoarelor. Evident însă, că, pe măsură ce mă depărtam de Pământ, sporind atracția Lunii și micșorându-se cea a Pământului, viteza aceasta era să crească continuu. Deci, chiar îngăduindu-mi câteva mici popasuri, tot trebuia să ajung în satelitul nostru în mai puțin de trei luni, adică pe la mijlocul lui septembrie.

E curioasă groaza omului de necunoscut, de tot ce iese din strâmtul lui cerc de idei comune! în afară de bietul meu prieten Sucevan - mort în puterea muncii, nebun, ducând în groapă atâtea secrete - cu care am pus la cale această călătorie, n-a fost unul din „prietenii" mei care să nu creadă serios că sunt... „bolnav" când, dintr-o nevoie umană de confidențe, le spuneam de planurile noastre.

Iluzia distanței nemărginite dintre Pământ și Lună e datorită cred mai ales faptului că vedem ținta călătoriei și că Luna, pe care din cărți o știm cu o suprafață de 38.000.000 km2 ne pare abia cât o farfurie, uităm însă cât de mic se arată omul, văzut fie chiar și din vârful unei clopotnițe de 20 metri și cât de lung ne pare un drum foarte drept în capătul căruia vedem constant ținta la care vrem să ajungem. De fapt voi fi străbătut în mai puțin de 80 de zile cei 384.000 km dintre Pământ și Lună. Nu e mecanic al căilor noastre ferate ori al serviciului maritim, nu e sportmen automobilist care să nu fi făcut distanțe cu mult mai mari în viața lui! Dar câți poștași rurali n-au făcut pe jos echivalentul drumului la Lună, în viața lor trudită, ba chiar Moritz, chelnerul de la „Kubler" [8], sunt sigur că și el a străbătut deja un drum tot atât de mare, de când, în frac și cu șervetul sub braț, a început să exercite nobila meserie de inspirator, cu țapi, șvarțuri și pahare cu apă, al muzelor multor scriitori români. Optzeci de zile de drum e în tot cazul o călătorie nu mai lungă decât ocolul Pământului, și oricum e mai originală, mai puțin obositoare, mai puțin periculoasă, fără a vorbi de folosul ce-l poți aduce științei. Și dacă azi faci drumul în optzeci de zile, nu va trece mult și alții îl vor putea parcurge în mult mai puțin timp, perfecționându-ne aparatul. 200 km pe oră cât fac eu astăzi, fac de mult automobilele de curse, aeroplanele au întrecut de mult această iuțeală și omenirea n-a ajuns încă să întrebuințeze explozibilele pentru acționarea motoarelor, cum fatal va face. Singura greutate deci era născocirea aparatului de zburat, inventarea azbestoidului refractar atracției, încolo totul se reduce la ceva încredere în sine și voință. Voință și un pic de idealism, ce minuni n-ar face omenirea cu aceste mari și hotărâtoare calități!

XII. La viteză maximă Modificare

Prin geamurile laterale, discul Pământului imens, galben, cu linia orizontului adusă în sus, se vedea estompat, fără nici un detaliu. Privind însă prin geamul din fundul aerosfredelului, adică direct sub mine, acolo îmi apăru, în toată frumusețea neînchipuit de nouă, priveliștea Pământului văzută dincolo de perdeaua subțire, albastră a stratului atmosferic.

Dispăruseră munți, văi, râuri, orașe, granițele oamenilor și țările se înfrățiseră având de limită marea. Aveam sub mine o imensă hartă topografică în două culori: galben-verzui pentru uscat (culoarea verzuie datorându-se albastrului atmosferei combinat cu galbenul luminii solare reflectată de uscat) și un verde-albăstrui pentru mări.

Căutând detalii, îmi fu ușor să recunosc, în limba de pământ întretăiată de ape, înconjurată de insule ce vedeam direct sub mine, Danemarca cu insulele și strâmtorile ei caracteristice, prinse în bifurcația sudică a Peninsulei Scandinavice. Spre apus, Anglia își desena foarte clar coasta de răsărit, dar coasta de apus n-o recunoșteam. Irlanda părea unită cu Marea Britanie, despărțită de dânsa doar printr-un râuleț de foc. La spate, întinzându-se ca o dungă nesfârșită de la nord la sud, Oceanul Atlantic îmi mărginea orizontul. Tot astfel se estompa, pierzându-și forma clasică, Franța împreunată parcă cu Anglia, la Pasul de Calais iar Marea Mediterană apărea ca o dungă foarte subțire, lucind ca argintul.

Cât mi-ar fi fost de drag să pot recunoaște conturul scump al țării mele. Se topiseră însă de mult Carpații falnici, dispăruse Dunărea bătrână și Marea Neagră, ce de la noi se întinde până în Caucaz.

Prea multă zăbavă! Hotărât să zbor spre Lună, parcă nu-mi venea să rup mrejele care, fără voia mea, mă legau de Pământul tot mai drag. Destulă copilărie și imprudență chiar, căci se consuma fără folos energia acumulatoarelor!

Decis acuma, dădui curentului electric maximum de putere, să fie anihilată atracția Pământului, să zbor fără oprire spre Lună...

Deși de la 18 km pe oră trecusem la 200 km pe oră, mi-era absolut cu neputință să simt vreo deosebire, atât de lin se despica eterul impalpabil, atât de mare era tăcerea. N-aveam niciun punct de reper pe care, lăsându-l în urmă, să-mi fi putut da seama că într-adevăr zbor spre zenit mai iute ca un automobil de curse. Dacă priveam Pământul, lărgirea orizontului se făcea atât de încet, încât doar de stăteam câteva clipe privind aiurea, îmi puteam da seama că totuși ea are loc. Apoi aceeași concavitate a Pământului stăruia enervant. îmi veni, zău, să cred că se înșeală savanții când ne învață că Pământul e o sferă, că nu e astfel cum îl constată ochii mei: o imensă turtă rotundă, cu coaja lăsată în jos la mijloc.

Mă plictisii de la o vreme - cine ar crede - să tot privesc același tablou și îmi văzui puțin de gospodăria mea dar ca un magnet mă atrăgea luminozitatea geamului, silindu-mă să privesc iarăși Pământul. Deodată, convexitatea lui apăru clară ochilor mei vrăjiți. Era ca și cum o mână uriașă invizibilă ar fi întors brusc imensul disc scobit, tavă de aur a unor titani monstruos de mari. Discul, astfel întors, semăna acum a pavăză de aur incrustată cu safire a acelorași titani, apărându-se sub dânsa de stele și de Soare, proiectilele imobilizate o clipă pe un cer nesfârșit de larg, cutremurător de negru.

Danemarca rămăsese puțin spre sud-est și mă aflam acum deasupra coastei necăjite a Norvegiei, scrijelită de fiorduri, ca o dantelă foarte veche. Puteam cuprinde cu ochii întreaga Peninsulă Scandinavă - Danemarca cu insulele ei nenumărate.

Spre apus vedeam o largă parte a Oceanului Atlantic, dincolo de Islanda. Prin culoarea și forma dungii de apă, subțiată la capete prin efectul perspectivei, oceanul făcea impresia unei felii de pepene verde de proporții uriașe. Islanda cea clocotind de gheizere și vulcani, în mijlocul ghețurilor ei, părea un crab, un hidos păduche de mare iar spre miazănoapte începea să se vadă, orbitor de albă, linia arcuită a ghețurilor polare. Mărginind întregul tablou, cerul, absolut negru, ciuruit de stele fără licărire, fixe ca ochi de fiară îngrozită, se lăsa până aproape de Pământ și aici, ca și cum n-ar fi voit să sperie oamenii, acei răsfățați microcosmi ai universului, lua pe nesimțite, spre a le-o arăta, frumoasa culoare albastră slăvită de poeți.

Soarele se cobora văzând cu ochii de linia orizontului, gătindu-se întâi de scaldă și apoi de culcare în apele Oceanului Atlantic. Cu cât se apropia și pentru bietul astru ceasul odihnei, după greaua zi de muncă, atât de lungă pe aici, apropierea polului de gheață, cu atât părea că se umflă bietul Soare, suflând de oboseală, deformat, zdrobit, apoplectic.

Pământul se învăluise pe încetul, dinspre sud-est către nord, în neagra mantie a nopții și, în curând, deși Soarele rămânea încă deplin vizibil pentru mine, splendoarea de culori a globului terestru pieri. Doar înspre pol, ca o candelă arzând la o icoană, rămase slaba lumină albă a regiunilor de gheață ce nu văd apunând Soarele o vară întreagă.

Aprinsei lampa în casa noastră și îngrijii de ale mesei, mâncare vegetariană de astă dată, o minunată fiertură de legume uscate, gătite cu unt de nucă de cocotier iar ca dulce, spre marea bucurie a tovarășului Coco, un măr din mica rezervă ce o luasem cu mine.

XIII. Noapte bună Modificare

Mi se făcuse tare somn, căscam atât de formidabil, încât ar fi rămas indignat de concurență chiar și un vardist de noapte bucureștean. Coco, după ce-și scutură penele de câteva ori, își afundă capul între aripi și adormi, pachețel de puf verde, pe agățătoarea lui. Fericit biped! Să doarmă de-a-n-picioarele, odihnindu-se deplin, învelit pe gratis în puf moale dăruit de creator! Pe când omul, ca brută civilizată ce e, se vede silit să se trântească pe jos, oriunde, în noroi, la nevoie, ca să poată dormi!

Să dormi... ce degradare pentru un om. El, în creierul căruia poate fi atâta știință, inteligență, talent ori genialitate, să nu se poată sustrage rușinii de a sta ore întregi inert, inconștient, batjocura oricui, horcăind hidos cu gura întredeschisă, obiect de teamă alteori când nu știi dacă cel ce doarme e în viață ori e mort... Și când te gândești că sunt bimani care dorm câte 9 ore pe zi și mai mult chiar, care se culcă, stupizii, și după masă câteva ceasuri, ghiftuiți de mâncare, îmbibați de alcool, ca și cum nu le-ar ajunge somnul de veci al morții fatale astăzi, pe care cine știe dacă știința o va putea înlătura vreodată!

Mă scuturai de revoltă și hotărâi să gonesc somnul, să aștept să iasă Luna, să privesc ținta călătoriei mele.

Apariția astrului nomad întârzia însă, Luna fiind în ultimul pătrar. în liniștea neînchipuit de mare din jurul meu, somnul punea tot mai mult stăpânire pe mine. Clipeam tot mai rar, pleoapele umflate îmi păreau de plumb și mi se lăsau fără voie peste ochii uscați și roșii și începui să moțăi. Atunci, cu toată revolta mea contra somnului degradator, trebui să mă supun legilor atavice și să-mi pregătesc patul, sau mai bine zis hamacul, căci nici măcar un pat de campanie n-aș fi putut întinde în strâmta mea locuință aeriană. Sub măsuța circulară era, ziua, locul hamacului; o bucată solidă de pânză înfășurată în jurul sulului unui stor american. Destinzând-o, o legai cu cârligul ad-hoc de peretele opus, apoi umflai cu aer o pernuță de cauciuc și patul fu gata. Verificai buna funcționare a oxigenatorului, de teama asfixiei pusei deșteptătorul să mă scoale peste cinci ore, apoi, dezbrăcându-mă, mă ghemuii în hamac, neputând, din păcate, întinde picioarele trupului meu prea lung. Drept plapumă mă învelii cu pardesiul meu de loden căptușit cu ziare vechi, stinsei lampa și adormii buștean.

XIV. Sărmanul Andre Modificare

Nici când mă punea la cură forțată de lapte doică-mea nu cred să fi dormit mai bine ca în hamacul meu și-mi fu ciudă că mă scoală deșteptătorul. Coco își scutură aripile salutându-mă grav cu un „Bonjur, mă!" Se făcuse ziuă, căci odaia noastră era inundată de lumină.

Sărind jos din hamac, pusei o nouă pastilă în oxigenator, apoi, strângându-mi patul, făcui, ca să-mi piară somnul, obișnuitele mele exerciții gimnastice. în loc însă de dușul final înviorător, trebui să mă spăl... pisicește, adică să moi colțul unui șervet în puțintică apă și să trec cârpa udă pe ochi și obraz, cum făceau unii pe vremuri. (La Versailles lichidul H20 se întrebuința doar pentru jocurile de apă.)

Lumina, curios, nu venea de sus, ci... prin geamul de jos! Privind cam intrigat, zării sub mine totul alb la infinit. Uitându-mă nedumerit prin unul din geamurile laterale, văzui, lângă linia depărtată a orizontului, Soarele mic, roșu, înfundat în golul cerului negru, și, la vreo treizeci grade numai înaintea lui, Luna, în ultimele zile ale revoluțiunii sale. Era ca și cum s-ar fi brodat în aur, pe negrul catifelat al cerului, un mare C, de formă clasică... inițiala numelui meu. Parcă ar fi știut Luna că o să o ia în stăpânire și-mi iscălea de bunăvoie numele... Și restul discului lunar se putea zări, ca un mare O - a doua literă a numelui meu... și al lui Coco! - dar cu totul estompat, ca o străveche broderie în fir de argint: era „ lumina cenușie", un dar al Pământului scăldat de Soare, retrimițând ca o oglindă spre Lună razele astrului rege.

Atât de nou era spectacolul, atâta lumină radia din imensitatea covorului alb de sub mine, încât îmi fu foarte greu să ajung a-mi da seama că aerosfredelul, continuându-și direcția constantă inițială spre nord-vest, se afla acum în regiunea ghețurilor veșnice, între Spitzberg și Groenlanda, foarte aproape de pol. Ochii mei vedeau, dincolo de acel punct teoretic pentru a cărui cucerire atâtea energii au fost zdrobite fără folos și atâtea vieți s-au jertfit, vedeau, dincolo de pol, coastele pustii ale Asiei și Americii, pierdute în ghețurile nemărginite, cimentând pe veci uscat și ape, și, atât din faptul luminii orbitoare, cât mai ales din faptul că în școală nu privisem niciodată o hartă a regiunilor circumpolare, îmi fu cu totul greu să recunosc configurația nordică, deformată și din cauza perspectivei, a continentelor, atât de familiare tuturor în partea lor sudică și centrală.

Soarele, precedat de Lună și inundându-i marginea stângă cu lumina razelor sale, înainta încet din Asia spre America, făcând ocolul polului. Astrul rămăsese constant pe linia orizontului fără aur ca pe cer, fără deci ca noaptea să mai poată alterna cu ziua, în lungile luni de continuă zi polară.

Dar atunci, dacă Soarele nu se mai ridica pe cer, ci da ocol polului, eram drept în capătul axei Pământului, eram la Polul Nord... Mă urcai pe măsuță să privesc cerul prin geamul din vârful aerosfredelului: Steaua Polară a Carului Mic, lucea exact deasupra capului meu... Fără îndoială eram deasupra Polului Nord!

Atunci, nu știu de ce, gândindu-mă cât de ușor și de repede am putut face călătoria grea și lungă a atâtor exploratori, îmi veni pe buze numele Nansen, cu pilda neînfrântei sale energii și mai ales numele cinstit al lui Andre, curajosul aeronaut care, în primitivul balon sferic, a vrut, erou modern, să fure, cu jertfa vieții lui, o taină a lumii pentru știință.

O clipă mă frământă gândul să opresc curentul electric, să cobor la pol, pentru ca un român să fie acela care să înalțe aici un steag întru cinstirea neamului său, o cruce întru amintirea lui Andre. Dar alta și mai măreață era ținta călătoriei mele și nu puteam și nu trebuia să o uit. Pentru ca tricolorul românesc să fâlfâie totuși deasupra redutei necucerite încă, luai unul din cele două steaguri aduse cu mine, și, pe galbenul pânzei, desenai cu cerneală o cruce mare și scrisei, cât putui mai frumos:

„România, eroului Andre!"

Apoi, deschizând dubla fereastră a pardoselii, lăsai să cadă peste imaculatele câmpii de gheață veșnică simbolul patriei mele.

XV. Satelitul meu Modificare

Mă aplecai pe geam ca mai bine să privesc tricolorul, picând spre pol, ca o stea căzătoare. Spre marea mea uimire steagul nu cădea... Se oprise la câțiva metri sub aerosfredel și stătea acolo fix, întins, fără o cută, ca și cum ar fi fost de metal, lipit strâns de aerosfredel, făcând una cu dânsul.

Mă frecai pe ochi, neputând pricepe! Cum? Nu urc? Cum? Ne-am imobilizat dintr-o dată într-un punct al eterului? De ce? Explicația?!...

Mă pufni râsul... Steagul nu putea să cadă, steagul era, până voi ajunge la Lună, satelitul meu reținut în raza de atracție a casei noastre, așa precum Luna e reținută în sfera de atracție a Pământului, cum planeta natală se leagă de Soare și așa la infinit, în incomensurabila mărime a universului înfiorător prin nemărginirea lui. Și totuși, eu, microb de microb al lumii, în care, ca o cometă minusculă cu frumoasa coadă, abia mă târâm față de iuțelile îngrozitoare ale cometelor surori, începeam să fiu o lume aparte.

Dovada o aveam în faptul că aerosfredelul rămânea tot mai spre vest cu cât urcam, că tot mai mult mă dezlipeam deci de sfera de atracție a Pământului.

Atunci o dorință ciudată, copilărească, de stranie libertate, mă cuprinse: doream să încetez mai degrabă a fi locuitor aerian al Pământului, legat prin firul misterios al atracției, doream să nu mai depind de el, să nu mai am noaptea lui și ziua lui, să nu mai fiu silit a mă da o dată cu el peste cap în 24 de ore, ci Eu, muritor de rând, devenit, prin grația și voința Mea, împărat autocrat, scutit până și de plictiseala unui parlament înregistrator, Eu atotputernic peste tine, Coco, al Maiestății Mele prea supus și prea devotat serv, sclavul Meu, să privesc cu dispreț Pământul gigant învârtindu-se umil la picioarele Mele, arătându-mi pe rând, ca la poruncă, continentele și oceanele sale, fazele sale!

La 42.300 km după calculele inimosului inițiator al frumuseților cerești, Flammarion, urma ca să cuceresc libertatea după care râvneam. Nu trebuia să fiu departe de acel punct și mă mira chiar că direcția mea spre apus nu e mai accelerată, dată fiind viteza rotației pământești.

Sclavul meu Coco - probabil afectat de manifestările mele de autocratism - se arăta nervos de la o vreme, își tot scutura penele, scârțâia din cioc și țipa așa cum obișnuiește când îi e poftă de bătaie. Dar parcă nici mie nu-mi pria noua situație de „Kronprinz" ori „Delfin" al unei noi planete. Nu știu cum îmi simțeam nervii, dar parcă mi s-ar fi strecurat furnici sub piele și mi i-ar fi ațâțat. Trecând mâna pe frunte și pe plete, părul meu, îmb