Parlamentul este chemat începând de azi, în sesiune extraordinară, să aprobe prin lege cedarea dreptului de exploatare a gazelor din Marea Neagră în schimbul unor redevențe derizorii, care ar provoca pierderi la bugetul public de ordinul a cel puțin 10 miliarde de euro.

Adică destui bani pentru construirea a încă 1000 de kilometri de autostradă în următorii 10-20 de ani, sau chiar mai mult în caz că se descoperă și alte rezerve.

Jaful se poate vedea deja din satelit! Se votează dacă harta să arate la fel și peste 20 de ani.

Amploarea pagubei ar fi cel puțin dublă față de privatizarea Petrom, când redevențele de batjocură au provocat o pierdere de jumătate de miliard de dolari pe an vreme de mai mult de un deceniu.

De data asta, în forma care a trecut deja prin Senat (pe repede-înainte, cu 87 de voturi pentru – PSD, ALDE, PNL, PMP și 17 abțineri – USR, UDMR), redevența ar urma să fie de până la 13% din valoarea efectivă a gazelor, însă fără vreo impozitare suplimentară a profiturilor, uzuală în toate contractele de acest fel, în toată lumea, chiar și în România.

În cazul gazelor extrase din exploatări pe uscat, după liberalizarea prețurilor, statul a introdus o taxă suplimentară care din 2017 ajunge la 80% din ce depășește 85 lei / MWh.

Pentru exploatările offshore, lobby-ul concesionarilor cere ca această taxă pur și simplu să dispară. Iar Senatul deja s-a conformat… Acum, deputații sunt zoriți să voteze aceeași nenorocire.

Stop!

Acesta este votul cu cea mai mare miză financiară din istoria Parlamentului României!

Rezervele de gaze estimate în Marea Neagră sunt de 200 de miliarde de metri cubi, din care jumătate deja atribuite. Chiar și la prețurile joase de azi, valoarea totală se apropie de 40 de miliarde de euro. La prețurile istorice, care pe termen lung nu este exclus să se întoarcă, valoarea ar fi dublă.

Desigur că există costuri de explorare și exploatare destul de mari, de care trebuie ținut cont, dar ca statul să încaseze doar o optime din sumă este complet inacceptabil. Și contrar practicilor din lumea civilizată, pe care încercăm să o ajungem din urmă.

Iată câteva exemple de exploatări offshore similare:

Oamaru, Noua Zeelandă – 140 miliarde de metri cubi de gaz, de pe urma căruia statul se așteaptă să încaseze 32 mld. dolari neo-zeelandezi adică 18 miliarde de euro

Aphrodite, Cipru – 100 de miliarde de metri cubi de gaz, de pe urma căruia statul așteaptă 7,2 miliarde de euro în 12 ani.

În general, veniturile statului sunt calculate ca sumă între redevențe, impozitul general pe profit și impozitele generale pe veniturile din exploatarea hidrocarburilor. Iată, de exemplu, cum se întâmplă cu zăcămintele britanice din Marea Nordului: Redevența a fost eliminată complet, însă profiturile sunt taxate cu rata generală de 30% plus o rată specială de 32%, deci în total cu 62%.

Calculul exact al redevenței este specific fiecărui caz în parte…

Din punctul de vedere al concesionarului, el trebuie să țină cont de costurile de explorare și exploatare încât să asigure fezabilitatea. Marjele uzuale în extracția de gaze offshore sunt între 6 și 17%.

În cazul zăcămintelor din Marea Neagră, cheltuielile de capital sunt estimate la 15,7 mld. $ iar cele operaționale la 6,5 mld. $. Redevențele fixe de acum promit să aducă marje între 50% (la preț al gazului mic) și peste 100% (la preț al gazului mare), pe seama unui stat suficient de prost încât să lase banii pe masă.

Din punctul de vedere al statului, există patru criterii principale: veniturile publice, oportunitatea industrială, securitatea energetică și locurile de muncă.

Securitatea energetică este deja asigurată: consumul intern este aproape integral asigurat din producția internă pentru cel puțin încă un deceniu de acum încolo. Pentru a-și asigura acest avantaj pe termen mai lung România ar trebui, dimpotrivă, să aibă o abordare „conservaționistă” și să temporizeze exploatările, evitând exportul. Dimpotrivă, exploatarea rapidă a gazelor pune în pericol securitatea energetică a României.

Oportunitatea economică practic nu există. Faimoasele combinate de îngrășăminte care cândva prelucrau surplusul de gaz sunt acum închise, după ce au dovedit că nu pot funcționa decât la un preț al gazelor mult sub cel de piață – adică în pierdere. Dacă totuși s-ar lua decizia de a relua producția chiar și în aceste condiții, pentru presupusele „efecte pe orizontală” în economie, oricum ar trebui excluse din ecuație exporturile, cu toate investițiile necesare (ex. BRUA).

Locurile de muncă ar putea fi importante în context local, dacă într-adevăr ar fi angajați muncitori români. Însă concesionarii strâmbă din nas chiar și atunci când se încearcă impunerea prin lege a unei cote de 25% angajați locali. Pe de altă parte, însăși această cerere, care vine la pachet cu propunerea ca 25% dintre contracte să fie încheiate cu firme românești pare, în cel mai bun caz, o diversiune, dacă nu chiar o încercare de a negocia paraîndărătul pentru clienții politici.

Atenție și la estimările făcute de consultanții Big 4, plătiți de concesionari (!) care avansează beneficii „indirecte” de ordinul zecilor de miliarde de euro la buget. Ele pornesc de la premiza că fiecare loc de muncă direct (dintr-un total de vreo 700) va „susține alte 43 de locuri de muncă indirecte”. Văleu, de unde le scoateți!?!?

Situația seamănă izbitor cu cea de la privatizarea Petrom, când consultantul Credit Suisse First Boston spunea că prețurile nu vor mai crește așa că să stăm liniștiți și să lăsăm redevențele jos. Barilul de petrol era atunci 20 de dolari. Apoi, a ajuns și la 150. Nimeni nu s-a dus la CSFB să-i ceară socoteală.

Veniturile publice rămân, așadar, principalul criteriu de stabilire a redevenței, astfel că România este în postura să negocieze dur, pentru a obține maximum posibil. Redevența fixă, exact așa cum este ea stabilită acum, servește de minune pentru a împiedica supraexploatarea atunci când prețurile sunt prea mici. Ce lipsește este cealaltă componentă – windfall taxation – care să aducă sume substanțiale la buget pentru fiecare euro obținut în plus peste costurile rezonabile de exploatare.

Deci nu este nici o urgență!

Legea exploatărilor offshore trebuie să se bazeze pe un calcul solid și ambițios referitor la banii pe care trebuie să îi încaseze de pe urma unei resurse care îi aparține potrivit Constituției.

Exact ca la Roșia Montană, liderii politici au fie interese directe fie lucruri „mai importante” de negociat iar presa este anesteziată cu sume totale de ordinul milioanelor de euro.

Cetățenii sunt ultima linie de apărare în fața unui jaf de proporții istorice.

Sunați-vă deputații sau scrieți-le câte un e-mail și întrebați-i dacă chiar au de gând să renunțe la cele 10 miliarde de euro din Marea Neagră!

Vă invităm să ne povestiți cum au răspuns, în secțiunea de comentarii.

Toate articolele despre legea offshore: