Pe stradă

Au ajuns acolo direct de la casa de copii, în urma unor conflicte în familie, sau pentru că și-au pierdut slujba. Au locuit în ghene, în parc, în canale, în gară, în subsoluri, și pe unde au mai apucat. Au mai muncit cu ziua, în construcții, „făcând parcarea”, vânzând flori, brățări și alte nimicuri. Au trecut prin depresii și desocializare, iar unii au ajuns la alcool și dependența de droguri. Mulți sunt de zeci de ani pe stradă, sătui de abuzurile din centrele de plasament. Au propriile strategii de supraviețuire, prieteni printre alte persoane fără adăpost, și aliați în rândul asociațiilor de caritate. Unii speră să-și poată reface viața.

Fenomenul locuirii în spațiul public pare să nu fi existat înainte de 1990. Asta se datorează, pe de-o parte lipsei de transparență a regimului socialist și, pe de altă parte, politicilor de locuire ale regimului, care asigura tuturor celor cu serviciu o locuință. Desființarea marilor companii din industrie și schimbările de regim economic i-au condamnat pe unii la depersonalizare. Și, în ciuda lipsei banilor, a hranei sau a unui sistem social de sprijin, negarea demnității umane pare să fie cel mai dureros aspect al locuirii fără adăpost:

[Ce e cel mai greu când ajungi în situația asta?] Hăituirea. (...) Dacă te uiți atent la un om care te privește și-și dă seama că ești un om după stradă, având în vedere că de multe ori nu prea ai cu ce să te speli, nu ai cu ce să te schimbi, sau de multe ori te umpli de păduchi după cine știe unde... În momentul ăla, omul ăla nu numai că se uită cu dispreț la tine sau cu scârbă. Dar chiar are în repulsia aia care o manifestă față de persoana de lângă, care este în situația asta, are un fel de, cum să spun, un dispreț care doare. Doare foarte rău. (V.A., 61 ani, a locuit 10 ani în stradă)

De ce și cum, despre locuire

Pentru Andra Mitia Dumitru (sociolog), nevoia de a cerceta locuirea a pornit din propriul „itinerariu locativ mai «plimbăreț»”. A venit în oraș la facultate, a stat și pe la rude, și-n chirie, și la cămin. A filtrat toate experiențele din București prin comparația cu cei 18 ani petrecuți într-o singură casă, în orașul natal. Și-a ales tema locuirii la bloc tocmai pentru că relația ei cu apartamentele Bucureștiului „este şi astăzi zbuciumată”. Miza ei personală era să o medieze prin cercetare. Apoi, spune tot ea, „m-am bucurat că am avut ocazia să privesc (din postura de cercetător, n.m.) o chestiune atât de la îndemână – «cum locuim?». E interesant când palpezi o chestiune invizibilă, dar asta e treaba noastra, a sociologilor”.

Cercetarea Andrei pornește de la întrebarea: „ce înseamnă să te simți acasă?” Cum se construiește acasă în relație cu tot ce înseamnă materialitatea unui apartament, de la suprafață și mobilier la amănunte decorative? A ales cartierul Tineretului pentru că e aparte. Intuise asta de când își căutase chiar ea casă acolo. Sesizase că zona e la mare căutare, cu prețuri pe măsură. A vrut să afle motivele din teren, cu instrumente antropologice.

Terenul a fost o continuă negociere. „Pe lângă prezenţa mea în apartamentele oamenilor, se mai punea şi problema fotografierii „prin casă”” pe care unii respondenți l-au resimțit ca intruziv. „Practic acceptul sau refuzul de a face fotografii în interiorul apartamentelor a marcat acceptarea mea acolo că cercetător şi mai ales, întelegerea corectă a demersului”. Cheia înțelegerii a venit din dialog. Într-o etapă a cercetării, Andra a mers prin scări de bloc alese la întâmplare, a bătut la ușă și a pus întrebări când i s-a deschis. „Neaşteptat a fost să găsesc oameni deschişi la ideea asta şi chiar dornici să ne povestească despre cum locuiesc ei. Poate cel mai surprisă am fost atunci când oameni pe care i-am abordat cu 5 minute în urmă mă invitau la ei în casă şi îmi explicau despre schimbările pe care le-au adus în apartament. Asta vorbeşte mult despre încrederea oamenilor în străini. Locuirea rezonează în mare parte cu poveştile de viaţă şi tocmai acest resort deschide calea către un dialog”.

Demersul cercetării locuirii în București e abia la început, spune Andra. Ideal ar fi să ai puzzle-ul complet, „instantaneul locuirii la un anumit moment și într-un context dat”, prin analiza tuturor felurilor de locuire din oraș. Până atunci, puzzle-ul Bucharest Housing Stories completează zone adeseori invizibile ale orașului, prin documentare de observație, cu personaje insolite—de la persoane fără adăpost, la studenți care locuiesc în căminele orașului, la proprietari de case retrocedate.

Ileana Szasz (doctorand în antropologie vizuală) e unul dintre cei trei regizori ai serialului, alături de Matei Budeș și Vlad Trandafir. Povestește cum a făcut slalom prin oraș, când au filmat la episodul despre persoane fără o locuință stabilă. Cu toate astea, nu episodul despre locuire în stradă a fost cel mai greu de filmat. Când au încercat să filmeze prin cămine, și-au dat seama că trebuie să treacă de administratorii-cerberi, să se prindă singuri „unde ai și unde nu ai voie să filmezi” și, în principiu, să treacă prin toate furcile caudine ale birocrației. Și a mai avut de negociat și cu monteurul, Alexandra Diaconu. Alexandra a luat deciziile dificile, de a tăia fragmente care nu mai încăpeau din cauza constrângerilor formatului. Ileana s-a asigurat că rămân în film fragmentele pe care le promisese protagoniștilor, importante pentru narațiunea fiecăruia despre propria identitate. Asta, de altfel, a și fost marea ei miză: cum reprezinți corect individul, în mod special când vine dintr-un mediu vulnerabil? I-o fi ieșit? S-a întrebat și ea. I s-a răspuns după vizionarea cu public a episodului despre persoane fără adăpost. Spectatorii au plecat de-acolo cu ideea că toți avem dreptul la demnitate, indiferent dacă avem sau nu un acoperiș asupra capului.