Dragi prieteni useristi,

Suntem cu toții în fața a doua evenimente critice: referendumul intern pentru poziționare față de Coaliția pentru Familie, și viitorul Congres pentru alegerea președintelui. Și pentru că deciziile pe care le vom lua vor determina în mare măsură direcția și poate chiar supraviețuirea partidului, și au implicații dincolo de noi, simt nevoia sa vin si eu cu acest mesaj.

Nu este un program politic, nici o platformă ideologică: ci perspectiva mea asupra conflictelor curente și o viziune despre soluția pe care mi-as dori-o. Nu am de gând sa candidez la vreo poziție de conducere, și nici nu ma consider parte a vreunei “tabere” (deși am evident preferințe ca oricine). Priviți aceasta scrisoare ca pe vocea “bazei”, a unui membru care a fost activ implicat în dezbaterea ultimelor luni.

Motivația mea vine din alta parte. Sunt unul din milioanele de romani care au emigrat în ultimele două decade. Deși emigrația m-a îmbogățit în feluri pe care nu mi le-as fi imaginat, mi-a și lăsat un gol de neumplut. Sunt o mica parte a celei mai mari catastrofe demografice suferite de România în istoria sa.

Sursa acestei catastrofe nu e nici o calamitate naturală nici un război – ci incapacitatea repetată a societății românești de a dezvolta o clasă politică responsabilă, care să ofere – dacă nu un prezent – măcar speranța unui viitor mai bun.

Clasa politică nu e însă cauza ci doar un simptom al unei boli mai profunde: neîncrederea adâncă pe care românii o poartă unii celorlalți. Cele două sunt strâns legate: pentru că actul de reprezentare politica se bazează pe încredere.

Expresia cantitativă a acestei neîncrederi am găsit-o acum câțiva ani într-o cercetare sociologică care arata ca 80-90% din romani cred ca ei înșiși sunt “buni, corecți, inteligenți” dar același procent crede ca ceilalți romani sunt “rai, incorecți, prosti”. Cauzele acestei situații își au rădăcina în distrugerea programatică a țesutului social romanesc din timpul dictaturii comuniste – dar asta e mai puțin relevant. Întrebarea este: o putem depăși?

Succesul USR: un credit de încredere

Acum aproape doi ani, imediat după Colectiv, scriam un articol: “O nouă clasă politică: despre obstacole și proces”. Îl încheiam cu această frază: “Există azi în societatea româneasca un nucleu de oameni care ar putea să facă politică altfel. Cu responsabilitate, transparent, dincolo de interese meschine de grup. Sunt oameni care de ani de zile urmăresc fiecare mizerie și șmecherie a clasei politice actuale, care înțeleg manipulările și trucurile, care au idee despre cum ar trebui sa arate un sistem corect și meritocratic. In plus, acești oameni au mai multa încredere unii în alții și s-au mai vindecat de virusul suspiciunii sădit în societate de Securitatea lui Ceaușescu. Sper ca oamenii de care vorbesc vor avea creativitatea și perseverența de a face o breșă în sistem.”

Un an mai târziu grupul de care vorbeam s-a coagulat în USR și a realizat breșa. Rezultatele noastre de anul trecut nu țin însă doar de agenda anticorupție sau de discursul anti-sistem. USR n-a fost primul partid cu aceasta agenda și acest discurs. Dar a fost primul care a dat încredere unei suficiente părți din electorat ca își va tine promisiunile, și ca e format din oameni care nu-i vor trăda.

Meritul pentru a fi pornit bulgarele încrederii ii revine indiscutabil lui Nicușor Dan. Lupta sa donchijotesca de 10 ani cu administrația locala a atras atenția multora. Rezultatele peste așteptări ca independent la localele din 2012 a dat încredere ca breșa e posibila și au dus la crearea USB. Apoi rezultatele USB la localele din 2016 au accelerat cercul virtuos, atrăgând alți oameni valoroși care și-au adus propria contribuție de credibilitate la proiect.

Iar într-o măsură USR și-a ținut promisiunile: partidul are o reputație nepătată anticorupție. Din păcate însă la doar câteva luni de la intrarea în Parlament partidul e astăzi divizat, pradă aceleiași neîncrederi și pe punctul de a urma calea atâtor proiecte politice eșuate. Înainte de a discuta dacă există vreo cale de ieșire, trebuie întâi sa înțelegem natura conflictelor dintre noi.

Conflictele din USR: maturizarea ca partid

Ca organizație, USR e încă un “prunc”. A pornit ca un grup de oameni revoltați de corupția și injustiția din societate și a intrat în parlament pe un val de entuziasm. Dar un grup de oameni nu e un partid, pentru ca în orice grup membrii au opinii diferite. Este inevitabil: nu exista doi indivizi care sa aibă aceleași păreri pe toate subiectele.

Un partid are însă nevoie de o anumita coerenta și predictibilitate. Iar asta presupune cel puțin trei lucruri.

(1) În primul rand o identitate ideologică. Asta nu e doar un program politic și o listă de proiecte. Ci o viziune mai largă despre ce fel de societate dorește să construiască și de ce – această viziune îl face previzibil și dă încredere votanților.

(2) Apoi, un set de reguli despre modul de luare a deciziilor și de reglare a diferențelor inevitabile de opinie. În general astea sunt consolidate într-un Statut.

Dar primele doua nu apar într-un vacuum. Politica e inevitabil personalizată iar liderii politici joaca un rol important în conturarea viziunii, ideologiei și în luarea deciziei. Și deși asta e rareori discutat explicit, un partid depinde de a treia componentă cheie:

(3) Un model de leadership.

Partidele românești existente nu au dezvoltat niciodată cu adevărat primele doua, pentru simplul motiv ca România rămâne tributară unui model arhaic de leadership în care voința conducătorului primează. PSD-ul ne arata azi un caz extrem, dar nici restul partidelor nu sunt mult diferite.

USR e primul partid post-decembrist care încearcă sa facă lucrurile altfel. Primul Congres de la Cluj a fost în buna măsură despre punctul (2): regulile jocului – sub forma Noului Statut. Consecința e ca suntem prima organizație politică cu adevărat democratică, care a instituit o separație a puterilor: Președinte contrabalansat de Biroul Național, controlate de forurile de arbitraj și în final de puterea “bazei” via Referendum (fără acest ultim element, îndelung disputat la Congres, astăzi am fi fost probabil deja divizați).

Nici nu s-a încheiat însă bine Congresul și partidul a intrat în primul conflict ideologic. Dar aceasta dezbatere e profund amestecata cu cea de-a treia dimensiune – modelul de leadership – ceea ce aduce multa confuzie. Pentru a înțelege e util sa le separam.

Conflictul Ideologic

Dezbaterea ideologică a pornit de la poziționarea față de Referendumul Coaliției pentru Familie. Subiectul căsătoriilor homosexuale e unul aparent marginal în România. În realitate însă modificarea constituției este despre o chestiune centrala în orice societate: drepturile indivizilor, ale minorităților și întrebarea dacă dogma religioasă are un rol legitim în legiferare sau elementele ei nenegociabile n-au ce cauta în politică.

Această dezbatere se poartă intre doi poli principali în partid (USR Liberal si USR Popular). Dar nu e singura; recent, postarea lui Adrian Dohotaru a adus în prim plan diferențe de viziune în domeniul apărării. Și sunt convins ca vor mai apărea multe alte subiecte pe care avem opinii diferite.

Dincolo de detalii, pentru disputele ideologice ni se propun doua moduri generale de rezolvare:

Soluția Minimală – propusă de Nicușor Dan: sa ne focusăm pe anti-corupție și alte câteva subiecte care ne-au adunat (transparentizarea administrației, etc.), și sa refuzam poziționarea partidului pe subiecte “tabu”, în special tema CpF. Soluția Maximală – ce încearcă Vlad Alexandrescu prin USR Viu: construcția prin negocieri a unei identități largi și complete, acoperind toate subiectele de interes în societate.

Decizia ideologica e importantă – și o voi comenta mai jos. Dar claritatea ei e viciată de faptul ca se împletește cu celelalte doua planuri: e în același timp o dispută neîncheiată despre reguli și raporturi de putere (intre Președinte și BN) dar mai ales despre modelul de leadership.

Șef vs. Lider

Din relatările membrilor, știm ca primele trei ședințe de BN după Congres au fost conflictuale, cu Președintele încercând sa transfere atribuții în afara Biroului. Și dacă e sa fim cinstiți, e doar ultimul conflict dintr-o serie mai lungă: impunerea lui Matei Păun și excluderea lui Moroianu, respingerea lui Cioloș, betele-n roate subtile din dezbaterea pe Statut, demonizarea lui Ghinea în filiale. Comun acestor conflicte e ca Nicușor Dan încearcă să-și impună controlul, marginalizând potențiale centre de putere alternative.

O dată conflictul acutizat pe subiectul CpF, președintele demisionar nu s-a angajat doar în dezbatere – ci a forțat prin demisia sa opțiunea proprie. Ca un tata iubitor – cu joarda în mana – el ne spune: “Alegeți. Dar dacă nu alegeți cum vreau eu – plec și rămâneți orfani”. Intre timp însă – deși nominal demisionat – el face campanie intensa ca și cum ar fi încă în interior.

Comportându-se asa, președintele demisionar urmează modelul Șefului, larg răspândit în România la toate nivelele și instituțiile. Șeful e omul care ia decizia. Care prin însăși funcția sa impune calea de urmat, așteptând loialitate din partea celor care-l urmează. Pentru Șef regulile nu se aplică – el e deasupra lor. Șeful are nevoie de control: posibilii rivali sunt un pericol și trebuie marginalizați. Șeful impune disciplina: abaterile trebuie pedepsite, pentru a asigura coerenta organizației.

Exista și un model alternativ de leadership, mai ales în politica: cel care inspiră prin viziune (sa-l numim simplu Liderul). El strânge oamenii în jurul unui proiect, gradual, prin forța convingerii și exemplului. Controlul, disciplina si coeziunea vin natural din aderenta la viziune. Oamenii cu opinii contrare, chiar rivalii, sunt cooptați în procesul de decizie (va recomand Lincoln: Team of Rivals – o carte excelentă pe subiect).

Cum spuneam, Nicușor Dan a început cariera ca un Lider, perseverând tenace pentru o idee, și atrăgându-ne pe multi în proiect. Din păcate odată cu succesul USR – și poate sub influenta unor colaboratori cinici – a început sa se comporte ca un Șef. E un pattern care se repetă constant în politica românească. Ce face dezbaterea extrem de dificila e ca din păcate în România modelul Liderului care nu vrea sa devina Șef ci rămâne Lider și după ce câștigă putere e aproape inexistent.

***

Consecința acestor conflicte e ca ne-am fragmentat pe doua axe: nu doar ideologic, intre cei care susțin sau nu poziționarea împotriva CpF, ci și intre cei care îl susțin necondiționat pe președintele demisionar și cei care considera demisia sa un șantaj. Cele doua axe nu se suprapun exact: există membri care se opun CpF dar doresc reîntoarcerea lui Nicușor Dan, asa cum există membri favorabili referendumului CpF, dar care au diferende vechi cu fostul președinte.

Rezultatul însă e ca USR arata haotic și tribalizat. Exista încă o cale de ieșire? Eu cred ca da: una bazata pe asumarea clara a unei identități, pe toleranta, dezbatere și pe un model nou de leadership.

Un nou model de leadership

Din păcate, încercând sa își impună viziunea Nicușor Dan a devenit o figura intens polarizatoare. Nu poți să vorbești de conspirații, să demonizezi (direct sau prin interpuși) membri de partid, sa acuzi filiale întregi și foști camarazi de neloialitate și sa mai speri ca poți juca un rol unificator.

Chiar dacă ar câștiga Referendumul intern și Președinția partidului și ar neutraliza Biroul Național (cum anunță deja suporterii săi ca doresc), el a pierdut încrederea unei părți importante din partid și a multora din vechii parteneri. Ce ar mai rămâne de făcut, expulzarea contestatarilor? E calea pe care au eșuat atâtea alte proiecte politice.

Indiscutabil însă Nicușor Dan păstrează multă influență în partid. Sunt multi colegi atașați de persoana sa și care-i sunt loiali – e de înțeles. Dar e bine să ne întrebăm, față de ce trebuie sa fim loiali: față de o persoană, sau față de o idee? Un partid nu e proprietatea cuiva, ci e suma speranțelor și încrederii membrilor săi și celor ce-l votează.

Dacă e sa continuăm împreună, cred că e nevoie mai întâi de un leadership nou, care sa vindece conflictele. Spun un leadership și nu un lider pentru că nu știu dacă această persoană există. Poate vom găsi pe cineva care – cu răbdare și înțelepciune – să reclădească încrederea intre diferitele grupuri.

Dar dacă nu, putem proceda asemenea unei alte organizații care a avut de vindecat răni și neîncredere intre parteneri: Uniunea Europeana. O președinție colectiva și/sau rotativa poate fi o buna metoda pentru multi potențiali lideri de a exersa noul model și de a evita un alt conducător cu fantezii de șef. Un nou model de leadership nu poate însă avea succes fără o viziune pe care s-o îmbrățișăm cu toții: adică fără sa rezolvăm conflictul ideologic și să ne definim identitatea.

USR – partidul modernizării României

Înainte de a discuta identitatea USR trebuie însa spus că soluția minimală, și ideea “nepozitionarii strategice” pe care ne-o propune președintele demisionar e absurda. În primul rând, un partid nu e un ONG. Actul de reprezentare politica presupune responsabilitate pe orice subiect. Nu putem spune votanților: “Asta nu ne interesează, nu vrem să discutăm!”. În al doilea rând, nu ajunge sa spunem: “USR e anti-sistem!” fără sa explicam detaliat și ce vrem să punem în loc. În al treilea rând, un partid “nepoziționat” e în veșnică defensivă – cazul Dohotaru e elocvent. Putem accepta deschis opinii minoritare; dar ca partid e o chestiune de încredere sa definim o identitate clara și fără subiecte “tabu”.

Care ar trebui atunci sa fie aceasta? Cum am mai spus în mai multe postări anterioare în Poiană (N. Aut.: Poiana lui Iocan este forumul intern de dezbatere, deschis tuturor membrilor USR), eu sper ca USR să-și asume clar și neechivoc identitatea de “Partid care dorește modernizarea și Europenizarea României”, devenind urmașul ideologic al mișcărilor care au construit statul național: mișcarea pașoptistă și Partidul Național Liberal (cel istoric, nu umbra de azi). Indiscutabil anticorupția, transparenta și meritocrația sunt parte din procesul de modernizare și “de-feudalizare” a administrației și instituțiilor publice. Dar la fel sunt și ideile despre rolul femeii în societate, despre drepturile minorităților (etnice, religioase sau sexuale), despre ce înseamnă un naționalism luminat (pro-UE) fata de unul xenofob și primitiv, și multe altele.

Nu putem nici face abstracție de ce se întâmplă în jurul nostru. Politica de azi se împarte intre proponentii întoarcerii în iluzia unui trecut glorios, bazat pe diferențe tribale: supremație rasiala (Trump), naționalism xenofob (Orban, Putin și UKIP) sau dogmatism religios (PiS – Polonia) și o alternativa deschisa (En Marche, Momentum sau D66) bazata pe toleranță, care adaptează particularitățile naționale la o lume interconectata. Când toate partidele românești existente aleg să urmeze calea național -populismului găunos, avem și noi de făcut o alegere strategică: șpagatul intre cele două nu e posibil.

Valoarea centrala a unui partid modernizator într-o lume interconectata e toleranța. Nu vorbesc aici de o toleranță bleagă, ci de una cu simț critic. Ea are o limită: nu putem fi atat de toleranți încât sa toleram intolerabilul și intoleranța. Asa cum nu putem tolera coruptia sau nepotismul, nu putem tolera nici dogmatismul de orice fel (religios sau ideologic), xenofobia sau rasismul. Nu din “corectitudine politică”, cum cred unii, ci pentru că sunt corozive pentru societate. Dacă niște convingeri sunt atât rigide încât nu pot fi negociate, atunci n-au ce cauta în politică.

Din aceasta cauza Coaliția pentru Familie e dușmanul existențial al USR. Poziționarea anti-CpF nu este pentru căsătorii homosexuale (USR susține cvasi-unanim parteneriatele civile) ci împotriva intrării dogmatismului religios în politică. Agenda extinsa a CpF (disponibila aici) nu reprezintă doctrina creștin sociala Europeana ci expresia politica a fundamentalismului evanghelic American, un pericol asupra căruia chiar și Papa a atras recent atenția.

În sfârșit poziționarea anti CpF nu e o marginalizare a curentului Popular din USR – dimpotrivă. Am mai argumentat în alte discuții că o platformă creștin-democrată, preocupată de aspecte sociale, pro-Europeana, non-dogmatică ar fi un mare plus în USR – mai ales în zonele mai puțin dezvoltate ale României. Sper ca Popularii noștri sa înțeleagă oportunitatea.

Pe scurt, cred ca dacă putem accepta toleranța ca valoare centrala; dacă putem îmbrățișa o viziune modernizatoare și pro-Europeana – e loc în USR pentru fiecare dintre noi.

Neîncrederea în România și în noi înșine

Sunt mulți dintre noi care pot fi de acord în principiu cu ideile de mai sus, dar care îmi răspund cu diferite variante ale următoarelor două argumente:

Primul: că aceste idei sunt mult prea progresiste, că România nu e pregătita, că românii sunt intoleranți, că mentalitățile sunt innapoiate iar asta e calea spre eșec politic. Nicușor Dan o spune răspicat în ultimul Live din Poiana “Nu votați la referendum [-ul intern] cu gândul cum ar fi lumea mai bună, ci cum acest vehicul politic, USR, poate răspunde mai bine așteptărilor oamenilor. “

Al doilea: ca USR e prea mic pentru un război atât de mare și ca e mai bine sa “stam la cutie”, ferindu-ne de controverse și concentrându-ne pe lupta imediata cu PSD și cu corupția.

Ambele argumente sunt doar reflecția aceleiași neîncrederi de care vorbeam la început: Primul reflecta neîncrederea în concetățenii noștri, al doilea neîncrederea în noi înșine.

Se pune întrebarea: Dacă noi nu credem ca putem impune teme de dezbatere în societate, și consideram ca o dezbatere nu poate schimba opinii (cum spune dl. Dan în scrisoarea sa deschisa) atunci ce mai cautam în politică? Cum credem ca vom convinge nevotantii să-și schimbe opinia și să voteze? Cum credem ca vom convinge pe cei care nu considera anticorupția importanta ca e importantă? In general, cum credem că vom schimba România fără sa schimbam idei și mentalități?

Poate că ar trebui sa luam exemplu de la Simona Halep: deși e cu două capete mai mică decât adversarele, nu-și ajustează ambițiile după asta ci cauta permanent soluții pentru a-și atinge scopurile.

România – asumarea toleranței ca parte din identitatea națională

Voi încheia această lungă scrisoare cu o idee la care reflectez de mult ca emigrant (deci beneficiar al toleranței altora) și locuitor al New Yorkului. Un oraș care în ciuda diversității extreme de limbă, cultură, identitate și venit, e în același timp tolerant și a arătat o încredere și solidaritate exemplară într-unul din cele mai dificile momente din istoria recentă (11 septembrie). E o idee despre legătura strânsă intre încredere, toleranța și progres.

Ne place, ca români, sa spunem ca suntem primitori, gazde bune și toleranți. Și e adesea adevărat; multi oaspeți o confirmă. Dar există în același timp în discursul cultural românesc o neasumare a acestei toleranțe. O privim ca pe o slăbiciune. Vorbim cu admirație de sârbi sau de unguri care “Dom-le, știu sa se lupte și să-și apere interesul, nu ca noi!” E oare chiar asa? Ce a câștigat Serbia din războaiele recente? Dar Ungaria lui Orban din isteria xenofobă?

Peste un an vom aniversa 100 de ani de la Declarația de la Alba Iulia, actul fondator al României Mari. E un act de care ma simt legat într-un mod personal pentru ca străbunicul soției mele e unul dintre semnatari. Va invit sa-l citiți aici, în special secțiunea a III-a, sa va gândiți ca e scris la capătul unuia dintre cele mai sângeroase războaie și totuși propune o viziune generoasă, tolerantă și pluralistă.

Nu ne-am ridicat la înălțimea acestor idei prea des, cum spunea recent Ioan Stanomir. Poate ca nici o națiune nu se ridică. Statelor Unite le-a trebuit aproape 100 de ani după Constituție sa interzică sclavia. Și noi am comis pogromuri, am vândut membrii minorităților evreiești și germane cu bucata în vremea comuniștilor, iar discriminarea țiganilor rămâne un (alt) subiect tabu. Dar când am îmbrățișat principiile tolerantei, cum am făcut-o în buna măsură din 1990 încoace, am progresat și am câștigat cele mai importante victorii strategice ca națiune.

În final, cred ca succesul USR ca partid –și poate și al României – depinde de răspunsul la câteva întrebări. Putem sa construim o identitate bazată pe deschidere și pe toleranta? Putem învăța un model nou de leadership? Și în acest fel putem învăța sa avem încredere unii în alții?

Cu drag,

Rareș Benga

New York

Iulie 2017

Rareș Benga este vicepresedinte al Biroului Filialei Diaspora a USR