Omul a încercat să modeleze mediul înconjurător după nevoile sale, doar că natura nu a fost întotdeauna de acord. Și, câteodată, a făcut pe Frank Sinatra și a zis I did it my way! Cam așa e cu ploile. În perioada 2006 – 2011 am lucrat într-un proiect în Lunca Prutului, unde scopul era, într-un rezumat foarte scurt și total neștiințific, să păstrăm apa adusă de râul Prut în lacurile adiacente (Vlășcuța, Pochina, Mața – Rădeanu) pe timpul verii, ca să asigurăm habitate de hrănire pentru speciile de păsări. Asta presupunea construirea/decolmatarea unor canale care legau Prutul de lacuri. Pe scurt, în anul în care trebuiau realizate lucrările am avut niveluri record de precipitații (cel mai mare din ultima sută de ani), Dunărea avea un nivel atât de ridicat încât Prutul nu se mai vărsa în Dunăre, ci Dunărea intra pe culoarul Prutului. Astfel că Prutul a inundat zona de luncă, pentru că apa respectivă trebuia să meargă undeva.

La o altă scară, la fel stau lucrurile cu evenimentele meteorologice din București de la începutul săptămânii. A plouat mult, iar sistemul de canalizare al orașului nu a mai putut prelua cantitatea de precipitații căzută într-un timp foarte scurt. O privire pe site-ul Agenției Naționale de Meteorologie (sursa) indică o cantitate medie lunară de precipitații în București pentru luna iunie cuprinsă între 51 – 75 l/m2. Conform Digi24 (sursa), cantitatea de precipitații căzută în 24 de ore a fost de 70 l/m2.

O să îmi spuneți că trebuie modernizată rețeaua de canalizare, cea care preia apa pluvială, și aș fi de acord, pentru că în București există încă sisteme colectoare mai vechi de 100 de ani (mai ales în zona centrală). Ca să vă faceți o imagine asupra ei, ea include circa 2377 km, din care colectoarele principale (cu diametru mai mare de 800 de mm) însumează aproape 300 de km. Bonus, mai avem aproape 1.000 km de racorduri la rețeaua de canalizare, 255 km de guri de scurgere și circa 67.000 de cămine de inspecție care trebuiesc întreținute.

Hai să facem o comparație: în 29 de ani, România a construit circa 600 de km de autostradă (iar acest lucru se întâmpla preponderent în afara localităților, prin câmp și la suprafață, nu la 10-15 m adâncime, ca în cazul colectoarelor). Credeți că se poate rezolva problema canalizării Bucureștiului într-un timp atât de scurt și atât de ușor? Și dacă da, cu ce costuri financiare directe (generate de investiție) și indirecte (perturbarea a tot ce înseamnă activitate în locurile unde se lucrează)? Vă dau eu un ordin de mărime: circa 10 miliarde de euro și un București sub asediu pe o perioadă de 7-10 ani.

Apoi, gândiți-vă că de 29 de ani încoace, în București se construiește într-un ritm accelerat, iar toate aceste construcții au avut nevoie de alimentare cu apă și canalizare, deci extinderea rețelelor (doar în 2016 au fost adăugați aproape 17 km de rețele publice de canalizare). Mai mult, există circa 55 de intervenții zilnice pentru remedierea unor avarii petrecute sau iminente (cu ajutorul unor echipamente de monitorizare, uneori se pot anticipa zonele unde anumite avarii se pot produce). Nu în ultimul rând, gândiți-vă că tot ce înseamnă ape uzate colectate trebuiesc supuse procesului de epurare înainte de a fi deversate în receptorul natural (Dâmbovița în cazul Bucureștiului). Și asta ca să mă refer doar la canalizare, sistemul de alimentare cu apă necesitând și el investiții, fără doar și poate.

Cine trebuie să facă aceste investiții? Ca în orice situații, proprietarul – Primăria Municipiului București. Apa Nova – Compania de Ape București (ANCAB) este doar administratorul serviciilor publice de alimentare cu apă și canalizare ale municipiului București (am povestit aici despre cine sunt acționarii ANCAB și cum s-a petrecut atribuirea contractului valabil până în 2025).

În 2017 vor fi reabilitați aproximativ 19.5 km de rețea de canalizare, vizate fiind colectoarele de pe Șos. Mihai Bravu, Bd. Corneliu Coposu, dar și zonele critice identificate aferente cartierelor Cotroceni, Regina Maria și Tineretului. În plus, se continuă modernizarea stației de epurare de la Glina, atât la nivelul calității procesului de epurare, pentru îndeplinirea standardelor de calitate a apei eliberate în receptorul natural, dar și cantitativ, privind cantitatea de apă epurată. Nu în ultimul rând, se dorește reducerea aporturilor “parazite” (de ex. apele de preaplin din lacurile Carol, Tineretului și IOR care ajung tot în sistemul de canalizare).

Așadar, oricât de tare ne-am dori, reabilitarea se poate face doar pas cu pas și în timp, o “revoluție” nefiind viabilă din punct de vedere financiar și tehnic.