21k SHARES Facebook Twitter Whatsapp Reddit $

Am participat, în ultimul an, la zeci de proteste și manifestații de stradă, în București și în provincie. Am văzut, astfel, cele două Românii din celebrul discurs de învins al lui Năstase: România urbană, liberală, care are nevoie mai degrabă de șanse decât de sprijin și România rurală, care nu vrea dezvoltare, ci supraviețuire. Ieri, în fața Palatului Cotroceni, am văzut, însă, alte două Românii: Româniile oamenilor care nu vor nici șanse, nici supraviețuire, vor doar să strige unii la alții și împreună la clădiri goale. Protestatari pentru care protestul nu mai e un mijloc disperat de a se face auziți, ci a devenit un mod de viață. Figuranți profesioniști într-un film în care scenaristul și regizorul nu-și mai vorbesc și se sabotează reciproc. Trist spectacol!

Aceleași steaguri tricolore, aceleași ritmuri ale scandărilor – furate de la galeriile de fotbal –, aceleași selfie stick-uri (am văzut trei oameni care se filmau între ei, într-un triunghi echilateral al absurdului live), același tip de partizanat orb. Unii mai isterici, alții mai șmecheri, unii mai tineri, alții mai bătrâni, dar, în esență, oameni la fel, aflați pe trotuare diferite. Între ei, Bulevardul Eroii Sanitari – teren deschis pentru serve și forehand-uri de înjurături și jigniri: bă, boule/ zdrențelor/ prostule/ trădătorilor/ spălaților pe creier/ javrelor. Am stat în mijlocul acestor mici mulțimi de oameni și suntem în măsură să vă prezentăm un model de „așa nu“. Așa nu se iese în stradă.