Vi s-a întâmplat să vă fie luate imagini de către alte publicații din România și sensul lor să fie complet deturnat?

Da, am pățit chestia asta cu o revistă care arăta cadre de la un protest anterior. Era o denigrare a celor care erau în piață. Se vorbea în termeni peiorativi despre TFL-iști (n.m. tineri frumoși și liberi), cum nu au joburi, cum sunt niște ratați, folosind imaginile noastre. Nu pot să controlez cum sunt interpretate imaginile pe care agenția noastră le produce.

Fotografiile au circulat foarte multe ori. S-a dat sursa?

Partea asta cu citarea este deja pentru mine de domeniul anecdoticului. De când am venit la Inquam, am încercat să fac publicul, piața să conștientizeze că imaginile au mamă și tată. Agenția și fotograful. Din 2016, am pornit un fel de cruciadă față de însușirea imaginilor fără a credita sursa. Ăsta e primul pas, ca oamenii să conștientizeze că imaginile au o sursă și un om care a muncit, indiferent că e vorba de un protest sau o ședință a Senatului. Pasul următor fiind achiziția imaginilor în termeni legali. Cei mai mulți percutează pozitiv, de la bloggeri, publisheri mai mari. Dacă nu dați sursa, lumea nu va ști cine a făcut poza. (...) Stau uneori noaptea și fac chestia asta. Le scriu direct. Semnează, creditează, te rog nu mai face chestia asta. În engleză se numește cease and desist. Este un mesaj transmis de un furnizor de imagini - nu doar de imagini - care îi cere celui care a furat imaginea să oprească tipul ăsta de practică și să dea jos ceea ce a folosit deja greșit. E greu pentru tv-uri, ușor pentru online, mulți nu înțeleg. E foarte ușor pe Facebook, pentru că ocazia de a fi ridiculizați în public e neplăcută.

Ai observat vreo schimbare din 2016 în practica de creditare?

Da. Am luat-o de sus în jos, de la publisherii mari, de la televiziuni de știri, până la ziare, și după aia continui cu bloggerii să semneze. Se perpetuează în piață fix în felul ăsta. Următorii oameni care văd imaginea și vor să o fure își vor da seama că acea imagine, repet, are o mamă și tată. Asta nu face treaba mai ușoară, dar ne pavează ușor, ușor drumul către a face oamenii conștienți că pentru a avea imaginea trebuie să și plătească.

„Chiar dacă un client de al nostru, să zicem Pro TV, a pus-o nesemnată, tu nu ai dreptul să iei o imagine, la fel cum nu ai dreptul să iei de pe stradă o bicicletă Pegas că e pusă la colțul străzii și nu e legată de gard.”

Bloggerii cum răspund la asta?

Depinde foarte mult de unde sunt. Cei din economic-social, a la Moise Guran, Petreanu, care au background de presă, sunt conștienți de munca depusă de un fotograf. Ceilalți, să zicem blogurile de nișă, orice ai numi de la Teo Trandafir în jos, devin conștienți după un număr de anunțuri, de notificări, mailuri, telefoane. Nu am niciun fel de restriște de a-i suna direct pe cei care se ocupă de sus în jos de un post de televiziune sau de un ziar și să le spun că ceea ce fac ei e incorect. Oameni nu sunt neapărat rău-voitori, cât neștiutori despre legea copyrightului și cum îi poate afecta inclusiv pe ei chestia asta. În toamnă o să lansăm site-ul refăcut, în care vom avea fix o pagină de educație care să răspundă la întrebările clasice, da, șefu, am luat-o de pe net și nu era semnată, e ok? Nu e ok.