V devatenácti letech jsem byla jako au-pair ve francouzské Charente. V krásném venkovském domě uprostřed slunečnicových polí. Každý večer jsem si povzdechem obula tenisky a vyběhla platanovou alejí mezi ta pole. „Jdu běhat,“ řekla jsem na odchodu své „madame“, a ona mi řekla: „Amuse-toi bien.“ „Hezky se bav.“ Skřípala jsem v duchu zubama. Jak jako, hezky se bav? Copak to je nějaká zábava? Myslí si snad, že to dělám pro radost? Chodila jsem běhat, abych zhubla, protože jsem měla pocit, že musím, protože… bych měla.

Celá dlouhá léta jsem pak měla pocit, že kdybych se ke cvičení nedonutila s pomocí „měla bych,“ nikdy bych necvičila. Chodila jsem do šedivé posilovny bez oken a šlapala tam na rotopedu s pohledem upřeným na monitor, kde běžely reklamy na potravinové doplňky, a nesnášela jsem to. Ale chodila jsem tam, protože bych měla.

Podobně to bylo se spoustou jiných věcí: Měla bych jíst zeleninu. Měla bych jet na návštěvu k příbuzným. Měla bych si procvičovat angličtinu.

Zdálo se mi, že kdybych odložila rákosku „měla bych“ a dělala jen to, co opravdu chci, ovládla by mě moje pravá povaha, tupá a líná. Proměnila bych se v ospalého lenochoda, který sleze z gauče jen proto, aby si došel pro další dávku čokoládových bonbónů, a můj duševní obzor by se omezil na reprízy Sexu ve městě. Trvalo mi spoustu let, než jsem přišla na to, že některé z těch věcí, které „bych měla“ dělat, opravdu dělat chci. Opravdu chci chodit běhat. Opravdu chci jíst zeleninu. Opravdu se chci vídat s příbuznými. A někdy taky opravdu chci ležet na gauči a koukat na reprízy Sexu ve městě.

Před pár dny jsem narazila na článek psycholožky Nancy Colier, která tvrdí, že „měla bych“ nás natolik deformovalo, že často už vůbec nevíme, co doopravdy chceme. Neumíme to poznat. A navrhuje každý den si prožít alespoň jednu hodinu bez jakéhokoli „měla bych“ (should-free zone), během níž se možná vynoří to skutečné „chtění“. „Díky tomuto cvičení často zjistíme, že nejsme takoví, jak jsme si mysleli,“ říká Nancy Colier. „Když si přestaneme říkat, že bychom ,měli‘ být dobří, k našemu překvapení se ukáže, že jsme dobří. Přestaneme-li se nutit dělat správné věci, abychom si je mohli odškrtnout ze seznamu, umožníme projevit se svému vnitřnímu já, které opravdu chce jednat správně. A dobrota, která je vedena ,chtěním‘, je radikálně odlišná od dobra, které konáme jen proto, že bychom měli.“