Iniţial, m-am întâlnit cu Florin Zamfirescu din două motive: să reactualizez pentru volumul meu de publicistică, Liniuţe de dialog, interviul memorabil de acum câţiva ani, pe care l-am realizat în acea vreme pentru revista Playboy, şi să discutăm întâlnirea de zece ani a clasei noastre de actorie. Până la urmă, n-am făcut nici una, nici alta.

E incontestabil faptul că Florin Zamfirescu a fost întotdeauna unul dintre marii actori ai Teatrului Odeon. Tocmai de aceea, povestea care va urma, relatată cu propriile lui cuvinte, e şocantă, dureroasă şi jignitoare la adresa bunului-simţ.

„Prezentul e incert. Mă refer la prezentul social şi politic al ţării noastre. Şi, dat fiind că acesta e incert, suntem datori să ne facem prezentul particular cât mai cert. Cert e că repet acum, la Teatrul de Comedie, Tartuffe de Moliѐre, în regia lui László Bocsárdi, şi sunt înconjurat de foştii mei studenţi din diferite generaţii. Normal că mă simt bine printre ei.

Dar tristeţea şi incertitudinea mea apar din faptul că nu mai sunt actor al Odeonului. Asta prin bunăvoinţa doamnei Dorina Lazăr. Dumneaei mi-a dat un SMS, când ne-am întâlnit la televiziune, iar eu m-am rezumat s-o salut: ‚Tu nu ai dreptul să fii supărat pe mine’. Probabil că, în viziunea domniei-sale, n-aş avea dreptul să mă supăr, orice mi s-ar face! Imaginează-ţi cum e să fii chemat la birou – nu la director, ci la secretariat – şi să ţi se pună în mână un dosărel în care să ţi se spună că mai ai trei luni până împlineşti 65 de ani, şi că teatrul nu poate să te mai ţină! Asta după ce, cu câteva luni înainte, tot dumneaei îmi spusese: „Dacă nu joci, ce mă fac? Altă vedetă n-am, cine să joace?

După cum se observă, n-am jucat în teatru de câţiva ani decât Ultima femeie a seniorului Juan şi Marchizul de Sade. Spectacol de mare succes, care a mers vreo şapte – opt ani, cu săli pline. Ambele au fost scoase fără explicaţii. Şi nu mi s-a mai propus nimic în teatru.

Formula de concediere m-a jignit profund. Am fost chemat la casierie, pentru ultimul salariu şi mi s-a comunicat, printr-o simplă foaie, că nu mai fac parte din colectivul teatrului. Aşa se pleacă dintr-un teatru!

Eu am ajuns la Giuleşti (vechiul Odeon, n.r.) în 1973. Nici nu trebuie să insist asupra rolurilor şi performanţelor mele din toţi aceşti ani. Faptul că s-a ajuns la aşa ceva e o mare tristeţe a mea. Nu pentru că n-aş juca; am scos o premieră la Metropolis recent, Doi pe-o bancă, şi plec peste trei zile în Canada cu piesa asta. Repet spectacolul ăsta la Comedie. Se pare că încep în curând un serial de televiziune. Sunt profesor la şcoală pentru că legea permite acest lucru până la 68 de ani. Şi, oricum, chiar dacă m-aş fi pensionat de la şcoală, nu plecam. Rămâneam cum au rămas Ion Cojar, doamna Ileana Berlogea sau Dem Rădulescu, cât au trăit. Aşadar, există modalităţi de a respecta legile, purtându-te totodată cu oamenii aşa cum o merită ei.

Şi adevărul e că nu sunt decât ultimul expulzat de la Teatrul Odeon de doamna Dorina Lazăr, care, de-a lungul carierei directoriale, n-a avut loc în teatru de foarte mulţi actori. A izgonit-o pe Adriana Trandafir, o actriţă de vârf a teatrului. Apoi, pe Nicolae Urs, care acum e actor la Ploieşti şi e respectat după cum merită. Au plecat din teatru Ovidiu Niculescu, Nicu Mihoc şi Sorin Leoveanu! De ce? Nu de bine.

Se spune că Dorina Lazăr este una dintre cele mai bune directoare de teatru. Asta e părerea celor de la Primărie, care n-au nici un fel de cunoştinţe teatrale şi nici nu le pasă ce se întâmplă în teatre, atâta timp cât nu iese vreun scandal. Sub aspectul ăsta, de director bine văzut de autorităţi, se ascund dezastre.

De exemplu: nu se joacă marţi, miercuri şi joi. De ce acest dolce far niente? Apoi, jumătate din spectacole sunt din afară. Nu neg că e bine să oferi o scenă şi altora; dar e ciudat ca Teatrul Odeon să devină, treptat, doar un teatru-gazdă pentru spectacole „de pionieri” şi un spaţiu de închiriat pentru diverse activităţi ale Primăriei. Un teatru ar trebui să aibă, totuşi, un alt scop.

Impresia asta, că Dorina Lazăr e o directoare bună, e contracarată şi de faptul că nu se mai dă dusă. M-a eliminat pe mine pentru că împlineam 65 de ani, dar uită că dumneaei împlineşte 72 sau 73. Şi e un om obosit, un om care n-are chef de nici un proiect nou. De câte ori un tânăr regizor îi propune ceva, ea îi răspunde: „E programul făcut pe doi ani, îmi pare rău!” Tot ce face e pe şest. Nu ştie nimeni cum se angajează actori, nu ştie nimeni cum apar noi colegi, nu ştie nimeni unde şi cum se dau concursuri, nu ştie nimeni nimic.

Din păcate, avem de-a face cu un om care-şi vede doar propriile interese. Când am fost director la Odeon, a trebuit să fac un efort, să pun o piesă în care să joace doamna Dorina Lazăr. L-am invitat pe Petre Bokor să pună Cumetrele, special pentru Dorina.

E foarte ciudat că, după ce ea a devenit directoare, toţi regizorii care montează în teatru o distribuie pe Dorina Lazăr. E complet bizar să devii, peste noapte, atât de dorită. Şi nu va fi veşnic directoare. O va mai distribui cineva după aceea?

Deocamdată, Dorina Lazăr tronează pe o scenă din ce în ce mai mică în raport cu ea. Ar trebui s-o bată cineva pe umăr – o fac eu, cu tot dragul, că doar am fost colegi în atâtea spectacole, iar lucrul ăsta mă îndreptăţea să mă aştept la un tratament colegial.”