Du skal høre mye som aktiv og omstridt debattant. Det mest bisarre kom etter en tråd på min Facebook-vegg i april i fjor. Aftenpostens hadde trykket en kronikk av en førskolelærerstudent som beskrev sitt liv med menn som et seksualisert helvete. Hun ble glodd på, klådd på, ledd av, utskjelt, hetset, slått og voldtatt. Dette, mente hun, var «et helt vanlig jenteliv» i dagens Norge.

Flere enn meg reagerte på de drøye generaliseringene («Det er risikabelt å ha kontakt med menn»), mens andre mente problemet var stort og skambelagt. Det ble en livlig og nyansert facebook-diskusjon. Jeg skrev: «Mye bra kommentarer her! Ulike meninger, saklig tone, begge kjønn. En av de beste trådene om betente "kvinnesaker" på denne veggen. Så takk!» Men så var helvete løs.

Heidi Helene Sveen, feminist og samfunnsdebattant, hadde nemlig funnet fire sitater i tråden som viste at «Facebook er en pøl av hat og forakt», og at kvinner møter «enorm motvilje» og «knebles» når de forteller om overgrep. Aftenposten premierte funnet med et oppslag på fire helsider. Illustrert med et foto av mitt alter ego, Jens Pikenes, Alle Kvinners Drøm. Men det skulle bli mer surrealistisk.

Noen i bladet FETT hadde også sett at «vanligheten» til kronikkforfatterens kvinneliv ble betvilt på min Facebook-vegg. Dermed startet de kampanjen #jegharopplevd, til enorm respons og mediedekning. Jeg syntes kampanjen var flott. Men jeg skjønte fortsatt ikke hvorfor skrekkeksemplet på fortielse og bagatellisering var en tråd hvor kvinner allerede hadde fortalt om liknende opplevelser. Og hvor jeg skrev: «Ja, kanskje vi menn ikke ordentlig har skjønt omfanget og alvorligheten av seksuell hverdagstrakassaring, og hvordan den preger livet til mange kvinner.»

Alt kan repeteres. Og ytterligere generaliseres. Heidi Helene Sveen er nå ute med boka «Såpass må du tåle», der hun gir seg fore å «belyse» debattene fra i fjor, inkludert Trygdekontoret vs. Kari Jaquesson. Sveen mener at visse «hersketeknikker» og «meningsposisjoner» i mediedebatten «bidrar til å usynliggjøre et alvorlig samfunnsproblem».

Dette altså etter siste års omfattende tematisering av netthets, trakassering og voldtekt (f.eks. «1 av 100»-kampanjen). Etter at vi har vent oss til seksuelle krenkelser som tema selv i glossy dameblader, på avisenes ungdomsdebattsider, i TV-serier. Etter at sextrakassering har stått høyt på den internasjonale, kvinnepolitiske dagsorden i tre tiår. Og professorer i England og USA for lengst har lært å gå på tå, fordi en klein vits eller ei hånd på feil skulder kan føre til avskjed i skam og ruinert karriere.

Noen vil ha strenge, klare regler på et felt av menneskelivet som er diffust og tvetydig – og bør være det. Alle vet at kommunikasjonen mellom kjønnene ikke er stoff for regneark, men romaner. Alle vet at tilnærmelser fra en attraktiv mann er flørting, mens tilnærmelser fra en lite attraktiv mann er «uønsket seksuell oppmerksomhet». Som igjen er synonymt med trakassering i flere forskningsrapporter og statlige utredninger. Der problemet alltid forutsettes å være kollektivt, kulturelt og strukturelt.

It takes two to tango, men denne offentlige samtalen er fullstendig dominert av kvinner, og kvinners definisjoner. Eller mer presist: Noen kvinners definisjoner. Menn har bare to roller å spille: Forståelsesfull ridder eller skamfull representant for eget kjønn. Prøv noe annet, og du kan bli hatets fyrste i landets største avis.

«Såpass må du tåle», sier du. Javisst, jeg er en elefant. Men det er altså menn som pleier å høre dette. Sveen påstår det er kvinner. Som blir sårbare og stille av det. Kari Jacquesson, en utagerende, medievant Ottar-feminist, ellers kjent for å be Unge Venstre-jenter suge pikk ti ganger om dagen, er i Sveens og mange andre kommentatorers øyne en nobel representant for sitt svake kjønn. Kvinner kan bli skremt bort fra offentligheten av en pornosketsj.

Kvinner som mener kvinner må tåle satire, som jurist Anine Kierulf, lider ifølge Sveen av Stockholm-syndromet: «Motparten i debatter om seksuelle krenkelser er nesten alltid menn, enten representert ved en mann, eller ved en kvinne som taler mennenes sak.»

Dagbladets Inger Merete Hobbelstad har i debatt med Sveen forsikret at hun anser sextrakassering som et alvorlig og utbredt fenomen, men Sveen insisterer på at hun «avskriver seksuell trakassering som erfaring» og at hennes sympati med ofrene «framstår først og fremst som retorisk». Ifølge en kommentar på Sveens Facebook-vegg er Hobbelstad en av dem som «skriver hva som helst for å bli likt av menn».

Hørte vi «hersketeknikk»? Sveen er selv storbruker av skitne debattricks: Uredelig cherry-picking. Stråmenn og stråkvinner. Mistenkeliggjøring av motiver. Mistro av ærlighet. Og alle hersketeknikkers mor: Er du ikke med meg, er du mot meg (og alle kvinner). Et skoleeksempel på Catch-22: Hvis du ikke anser kvinner som permanente ofre for menns seksuelle aggresjon og latterliggjøring, har du bare bekreftet at kvinners vitnesbyrd ikke tas på alvor.

Her er sannheten: Ingen debattredaksjon sier nei til en anklagende, indignert skolestil om kjønn skrevet av ei jente på 16 eller en kvinne på 46. Og handler den om kvinners problem med å slippe til i debatten, desto bedre. Det er et særegent kvinnelig privilegium: Du kan hevde deg ved å hevde at du holdes nede av ditt kjønn.

Imens fortsetter debattanter som Kierulf og Hobbelstad å skrive skarpt, presist, nyansert og tankevekkende om ting de har greie på, og føler for. Ikke fordi de er «en av gutta», men fordi de deltar i en intellektuell kultur der man blir bedømt etter sitt skjønn og ikke sitt kjønn. Burde ikke heller de være forbilder for unge jenter? Burde ikke heller dette være et feministisk ideal?