Ukens korrespondentbrev er postlagt i Moskva.

Ja, Tolja, jeg sender dette brevet på luften i håp om at du hører det der oppe blant stjernene, hvor jeg tror du nå sitter og smiler i din enorme mustasje.

For jeg regner med at så god du var, har du skiftet Russland ut med paradis, hvor din yndlingsvits fra hine hårde dager utspant seg.

Husker du historien om Kreml-lederne Leonid Bresjnev og Jurij Andropov som vi begravde sammen, og som kom til himmels, utrolig nok?

Derfra ringte de den aldrende etterfølger Konstantin Tsjernenko og ba ham ta med bestikk til dem, når han trolig snart fulgte etter.



Tsjernenko spurte hva i all verden de skulle med bestikk når de alt var i himmelen?

«Ååååh», svarte Bresjnev, «tsar Nikolaj den annen er kantinebestyrer her oppe og han tvinger oss bolsjeviker til å ete med sigd og hammer».

– Ditt skallete hode og din enorme mustasje

Humoren din, vyrde Anatolij Nikolajevitsj Kuprianov, preget alltid din 25 år lange arbeidsdag her i Moskva for NRK. Og jeg tenkte å nevne den først, siden nordmenn aldri så deg men så Russland gjennom dine øyne og skarpe blikk i TV-kameras okular.

Om stoffet enn var dystert, var smilet ditt i barten alltid der, Tolja.



Jeg glemmer aldri en av de mange gangene du var med på badstuseansen med mine gamle studiekamerater på Vinterstadion i St. Petersburg.

Fem forvorpne 17-åringer stanset meg og min gamle venn politioberst Sergej Prokofjev foran en kiosk der vi skulle kjøpe med øl. De ville true til seg pengene.

At Sergej, som var sjef for mordkommisjonen, viste dem sitt meget gjenkjennelige politiskilt hjalp ikke. Da han løftet jakken til side og viste sin Makarov tjenestepistol, økte ikke respekten.

Men da du – med dine 1,95 meter, skallete hode og enorme mustasje – gled frem bak kiosken, forduftet de fem som ville rane oss.



Badstuen ble langvarig, og nachspielet, også.

Vi endte i leiligheten til forfatteren Danil Kharms. Da vi skulle vakle oss av gårde ved tretiden om natten, grep du en flaske med en skvett på det overfylte bordet for å ta deg en slurk, «for stigbøylen» som dere kosakker sier. Men det var eddikflasken, og det måpende fjeset ditt fikk meg til å skoggerle.

Du var ble litt sår da, Tolja, både i halsen og til sinns. Det var eneste gangen, i løpet av de 10 årene av dine 25 år i NRK som jeg fikk arbeide med deg.

– Du ruvet i Kreml

Vi dekket både kalde og varme kriger sammen. Uten deg hadde jeg aldri klart å dekke kommunismens sammenbrudd her i landet, slik vi lyktes med.

Du ruvet også i Kreml. Jeg minnes da vi filmet fredsprisvinner Andrej Sakharov på likstrå foran Vitenskapsakademiet midt i desember 1989.



Tross i tallrike sperringer og hindre slapp KGB oss helt frem til båren idet president Mikhail Gorbatsjov og statsminister Nikolaj Rysjkov bøyde sine hoder i respekt for den gamle menneskerettighetsforkjemperen, før vi fikk eksklusivt intervju med Gorbatsjov på vei ut etter at han signerte kondolanseprotokollen.



– Hvorfor slapp dere oss helt frem til topplederne, spurte jeg Valerij som hadde ansvaret for sikkerheten i en fem meters radius rundt Mikhail Gorbatsjovs kropp.

Og jeg glemmer aldri svaret til KGB-generalen.



– Å, vi har ikke noe problem med å slippe Tolja og deg frem. Vårt mareritt er at noen som absolutt ikke burde komme i nærheten av Kreml-lederne skulle snike seg sammen med Tolja og deg frem, var svaret.

Den overraskende dåpen

Ja, Tolja, du var lett å få øye på i pressetrengselen, og du innga tillit overalt.



Hos kirkefyrsten Metropoli Piterim av Volokolamsk gikk du ut og inn av kontor og hjem.

Jeg husker presten i Alle krenkedes kirke ved det gamle dyremarkedet spurte oss om vi var døpt før han ga oss filmtillatelse under gudstjenesten, og du svarte til min forbauselse ja. Du som kom fra en gammel kommunistfamilie!



Ditt lure smil etterpå var like varmt som forklaringen – om at din bestemor ilte av gårde og døpte deg som liten en kveld da dine foreldre var på kino og hun var barnevakt.

Din generasjon russere ble slitt mellom så mange hensyn her i landet, må jeg si.

Stjernene som lyser

På reportasjereiser var du en trygg følgesvenn.

Da vi skulle dekke Mikhail Gorbatsjovs besøk i Beijing våren 1989, kjøpte vi første klasse på flyet så du fikk plass til de lange beina dine.

Vi ble der i tre uker, og din høyde kom godt med i folkehavet på Den himmelske freds plass da demokratiopprøret brøt løs, utløst av glasnostfaderens statsbesøk.



Jeg glemmer aldri øynene til ekspeditøren i et kinesisk varehus da jeg skulle kjøpe jobbesko for deg og oppga størrelse 48. De skjeve øynene ble trillrunde.



Julia, min kone, minnes den rike vesle kineserinnen fra Taiwan som ville danse med deg på Great Wall Sheraton. Du var dobbelt så stor som henne.

– Nå kidnapper hun hele Tolja med seg til Taiwan, fleipet min kone, som alltid sa du hadde drag på damene.

Men du kunne aldri komme deg fort nok hjem til din Galina og datsjaen vest for Moskva.



Det var dit din lengsel gikk. Hvis jeg skulle velge musikken din, var det vel tonene som bærer med seg både tragedien og vemodet fra det russiske Karelen og «Stjernesangen» av Sibelius, som du var så glad i.



Så skal jeg hilse deg, Tolja, fra alle NRK-korrespondentene som du arbeidet med: Jahn Otto Johansen, Elnar Seljevold, Marit Christensen, Jan-Espen Kruse, Gro Holm, Morten Jentoft og til sist meg sjøl, som du var en så god sputnik eller følgesvenn for i 10 år som NRKs filmfotograf i Russland.

Måtte stjernene lyse for deg.