Johan Meyer har nylig returnert fra Afghanistan etter å ha vært ministerråd ved den norske ambassaden i Kabul i to år. Han har jobbet med flyktningspørsmål i UD i syv år, vært nemndsmedlem i UNE og verge for en enslig mindreårig asylsøker fra Afghanistan. Han er også medlem av Venstre.

For to dager siden republiserte vi en tekst av Johan Meyer her på Document: Flyktningekspert: «Vi har en sterk politisk bevegelse som vil endre asylpolitikken på sviktende grunnlag» Den ble en av våre mest leste artikler noensinne. Meyers innlegg (opprinnelig publisert på en Facebook-gruppe for Venstre-medlemmer) ga voldsom resonans. Det ble senere republisert også av VG Debatt og Resett.

Nå har han skrevet et nytt innlegg hvor han både stiller spørsmål til Venstres stortingsgruppe og drøfter norsk asylpolitikk og asyldebatt. Godhetstyranniet er det styrende prinsipp. Vi er på vei «dit hvor det handler om å fremstå som god», skriver Meyer.

Etter innlegget jeg skrev 12. november på Venstres Facebook-gruppe om de såkalte oktoberbarna, har det kommet mange reaksjoner, de fleste positive, noen kritiske, men også en god del spørsmål. Jeg lar spørsmålene ligge her, men oppfordrer alle i Venstre til å be stortingsgruppa klargjøre hva de i dag har stemt for. Det er for min del ikke krystallklart, heller ikke etter å ha hørt Ap og MDG forsøke å forklare dette på Dagsnytt 18 (den debatten anbefales, takk til Fredrik Solvang!).

I påvente av svar vil jeg benytte anledningen til å peke på en annen side av denne saken som også forundrer meg. For snart to år siden, når tilstrømningen var som størst (og mange partier gjorde helomvending i asylpolitikken, inklusive Venstre), forsøkte jeg å finne ut hva kostnadene ville bli ved å ta imot de afghanske flyktningene. Det var i grunnen ikke vanskelig, det fantes entydige tall fra innvandringsmyndighetene. Jeg husker ikke nå hva den totale summen for de 7000 afghanske flyktningene i 2015 kom på, men festet meg ved at enslige, mindreårige asylsøkere kostet rundt en halv million kroner i mottak per år. Ved slutten av 2015 var 3500 ungdommer ankommet. Det tilsvarer 1750 millioner kroner i året – et konservativt beløp som ikke tar høyde for alle utgifter, kun dem som går på innvandringsbudsjettet. Norges totale bistand til Afghanistan det året var på rundt regnet 700 millioner kroner, altså 40 % av utgiftene til enslige mindreårige asylsøkere.

Selv om det ikke er noen åpenbar forbindelse mellom de to budsjettpostene, var det – syntes i alle fall jeg – et tankekors at vi kunne bruke så mye ressurser på en så liten gruppe, og altså under halvparten på Afghanistan som sådan. Det bor i overkant av 30 millioner mennesker i Afghanistan, og mye av bistanden gikk til å hjelpe dem som trenger det mest, ikke minst til utdanning. Den humanitære bistanden, som utgjorde en betydelig og voksende del, var øremerket de aller mest sårbare familiene. Jeg hadde ikke reagert slik hvis jeg hadde vært overbevist om at de 3500 ungdommene hadde et reelt beskyttelsebehov. Noen hadde sikkert det, men kun et mindretall. Det var jeg overbevist om den gang, og det mener jeg fortsatt. Jeg kunne utdypet det, men lar det ligge nå.

Da jeg omtalte kostnadene for asylmottakene for mine internasjonale kollegaer og for myndighetene i Kabul, var reaksjonen nesten alltid forbløffelse. Jeg tror ingen hadde trodd det var mulig, og jeg tror de fleste så det slik jeg selv ser det – som et humanitært paradoks. Jeg var glad for å møte denne forståelsen i Kabul og tror fortsatt at tallenes tale bidro til å snu oppfatningen hos landets øverste ledelse. I alle fall fikk vi en aksept for at returer kunne fortsette i henhold til den returavtalen Norge inngikk i 2006. Det var ingen selvfølge.

Det som derimot forundret meg, og fortsatt forundrer meg, er at denne typen resonnement falt på stengrunn i Norge. Jeg burde kanskje ikke være overrasket, jeg hadde opplevd det før, ikke minst i forbindelse med det famøse vedtaket om å ta imot 10 000 kvoteflyktninger på Venstres landsmøte i Tromsø våren 2015. Den gangen var det ingen som ville snakke om kostnader, det var ikke engang anledning til å debattere vedtaket i plenum før det gikk til avstemning! Ikke ville man vite hva vedtaket kostet, og ikke ville man snakke om det. Man snakker ikke om slikt når det handler om sårbare mennesker (det gjør man jo i politikken ellers, men altså ikke her). Likevel, i min verden var og er det en trade off – man kan velge om man vil hjelpe folk der de er, eller man kan hjelpe noen ved å la dem komme til Norge. Man kan også gjøre begge deler, men kommer ikke unna dilemmaet. Siden dette var en posisjon Fremskrittspartiet lenge hadde inntatt, var det ikke god tone å snakke slik. Ingen vil jo bli assosiert med dem! Det er underlig å tenke på at de som tar til orde for å gi varig opphold til mindreårge asylsøkere – selv de uten beskyttelsesbehov – og det er dét jeg fortsatt mistenker at ligger i forlengelsen av dagens stortingsvedtak, kan fremstille seg som mer humane enn dem som vil hjelpe flyktningene der de er. Humanitær politikk handler om å hjelpe flest mulig sårbare mennesker. Hvis ikke det jeg har påpekt over fremstår som et paradoks, vet ikke jeg.

Slik jeg opplevde situasjonen i 2015, var det ikke bare ignoranse, men en slags total mangel på interesse for hva konsekvensene av landsmøtevedtaket kunne bli. Det var heller ingen interesse for den konkrete situasjonen flyktningene befant seg i eller kom fra. Hva handlet det da om? Jo, det gjaldt å fremstå som en moralsk avantgarde, de gode menneskene fra Norge, den beste av alle nasjoner. Dette høres sikkert sarkastisk ut, og det er det faktisk også. Det fortjener ikke annet.

Det handler om politikk som kappløp i moralsk overlegenhet og samsvarer med det Terje Tvedt kaller godhetstyranniet. Det fikk han heldigvis mye oppmerksomhet om, men først etter at fem partier hadde stemt frem vedtaket om 10 000 kvoteflyktninger og slik tvunget regjeringen til forhandlinger.

Tvedts mange analyser av det han kaller det sørpolitiske system favner vidt, og alle har det til felles at de viser hvilken mangel på interesse de (vi?) i Norge har når det kommer til dem der ute. Vi foregir å bry oss, men bruker minimalt med tid til å sette oss inn i den unike lokale konteksten, kompleksiteten, maktkonstellasjonene, de kulturelle og religiøse føringene og alt dette som gjør at det som vi trodde var svart-hvitt, faktisk har mange flere nyanser og utfordrer våre intuitive handlingsalternativer. Til dette hører også at vi bryr oss lite om konsekvensene av det vi gjør. Det er sinnelaget som teller. Litt spissformulert, dette, men dessverre fortsatt aktuelt.

Men nå synes vi altså å være på vei nettopp dit hvor det handler om å fremstå som god. Det ble klart for meg gjennom flere nyhetsoppslag i ukene før stortingsvedtaket i dag. Verst var kanskje innslaget i TV2 der en norsk «mor» oppsøker en asylsøker i Paris. Full sentimentalitet, ikke ett kritisk spørsmål!

Når jeg skriver dette, må jeg også innrømme at jeg merker hvilken kraft dette godhetsregimet har på meg selv, til tross for daglige øvelser i løsrivelse. Jeg skrev i forrige innlegg at jeg hadde vært hjelpeverge for en enslig mindreårig afghansk asylsøker. Det stemmer, men hvorfor valgte jeg å si det? Vel, antakelig ønsket jeg å fremstå som et godt menneske, for at ingen skulle ta mine synspunkter til inntekt for at jeg var kald og kynisk. I det minste litt snill på bunnen.

Men la dét være sagt: Om jeg er det ene eller det andre, er i denne sammenhengen likegyldig. Det tilslører debatten. Så lenge norsk asylpolitikk handler om å bevise vår godhet, er vi dømt til å mislykkes. Jeg er for en streng, rettferdig og human asylpolitikk og mener vi hadde en slik i utgangspunktet, en som sikrer oppslutning om asylinstituttet på lang sikt og en som nesten alle partier støttet opp om. Men nå er jeg i tvil om hvor vi er på vei. Kan noen fortelle meg det?

Johan Meyers Facebook-innlegg

Kjøp Kent Andersens «Godhetens tanketomme ondskap» fra Document Forlag her.