Jagland har en tvilsom Europa-visjon | Geir Flikke

Geir Flikke Professor i Russland-studier, Universitetet i Oslo

1. august 2019

Europarådets generalsekretær Thorbjørn Jagland (bildet) har skapt to uløselige knuter, skriver professor Geir Flikke. Jan T. Espedal

Det uholdbare er at Putins Russland har fått tilbake stemmeretten i Europarådet, og at en nordmann og tidligere utenriksminister har stått i spissen for det.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

I sin ferske kronikk om Nordområdene i Aftenposten den 23. juli bruker Ap-leder Jonas Gahr Støre betegnelsen det «ny-autoritære Russland». Det er en interessant vending, som innvarsler en mer realpolitisk orientering i Støres tenkning. Problemet er imidlertid ikke Støres ferske analyse, men det faktum at tre Ap-topper nå nærmest kappes om å legge premissene for Russlandspolitikken.

Geir Flikke er professor i Russland-studier ved Universitetet i Oslo. Hans Kristian Thorbjørnsen

Med Jens Stoltenberg som NATO-sjef, Støre som premissleverandør for tenkningen om Nordområdene og generalsekretær Thorbjørn Jagland som talsmann for å slippe Russland inn i Europarådet, er det ikke like lett å se hva søylene i Aps Russlandspolitikk består i.

Jagland og Europarådets integritet

Det er naturligvis ikke slik at norske politikere representerer noen «norsk» linje når de inntar internasjonale toppjobber. Men buketten over synes i alle fall å representere en rekke dilemmaer som er i ferd med å fornorskes. Dilemmaene er best illustrert ved Jaglands linje i Europarådet. Han synes å tolke sitt mer eller mindre folkelige mandat i retning av å åpne døren for Russland inn i det europeiske verdifellesskapet og unngå det han kaller «nye skillelinjer» i Europa.

Les også Europarådet opphever sanksjoner mot Russland. Det er en seier for Jagland.

Derfor har han, som avtroppende generalsekretær, nærmest satt Europarådets integritet inn på at Russland må få tilbake stemmeretten de ble fratatt etter annekteringen av Krim. Den taktiske begrunnelsen for dette synes å være at dette er den eneste muligheten russiske menneskerettighetsforkjempere har for å fremme sine saker for Rådet (kronikk i Aftenposten 16. juli).

Jagland har skapt to uløselige knuter

Det siste argumentet kan virke tungtveiende, men Jaglands linje har skapt to uløselige knuter. For det første fremstår rådet som splittet: Ukraina og de baltiske land har reagert kraftig på Russlands gjeninntreden. I Europarådets parlamentarikerforsamling (PACE) stemte 118 for og 62 mot Jaglands forslag, og den ukrainske delegasjonen forlot avstemningen umiddelbart.

Mange synes å mene at Russland nå kan konfronteres, men de underslår samtidig at Ukraina-konflikten nå nærmest er tatt inn i Europarådet. Det faktum at dette har skjedd uten at Russland har dempet konfliktnivået i Øst-Ukraina gjør det vanskelig å tenke seg at kampen for felleseuropeiske verdier nå vil bli lettere.

Grunnleggende naivt

Det andre momentet er Jaglands klokkertro på at hans samtaler med utvalgte russiske embetspersoner slik som lederen for den russiske valgkommisjonen, Ella Pamfilova, skal ha den effekt at russiske politi- og sikkerhetsmyndigheter blir mer tilbøyelige til å liberalisere. Denne personlige hypotesen (Jaglands Facebook-konto) er grunnleggende naiv.

Den 14. juli 2019 avviste valgkommisjonen i Moskva signaturer til støtte for titalls opposisjonspolitikere i lokalvalgene i Moskva i september. Dette opptrinnet kulminerte foreløpig i 1370 arrestasjoner av demonstranter og tilfeldige forbipasserende den 27. juli.

I forkant var husransakelser blitt gjennomført hos en rekke av kandidatene, og opposisjonspolitikeren Aleksej Navalnyj ble fengslet i 30 dager for angivelig å ha oppfordret til ulovlige demonstrasjoner og er blitt utsatt for forgiftning. Demonstranter ble slått med køller mens de lå på bakken og deretter båret bort av flere politifolk som sekker.

Lettvint ønsketenkning

I kronikken den 16. juli hevder Jagland lettvint at «jeg tror gode ting kan skje på grunn av det som nå har skjedd og etter parlamentsvalget i Ukraina». Dette er ønsketenkning. «Gode ting» skjer ikke fordi Jagland ønsker det.

Snarere tvert imot kan det synes som om Bergens Tidende får rett i sin spådom fra april 2019 om at Jagland undergraver de verdier han er satt til å forvalte (BT 10. april). Dessuten forverrer han Ukrainas forhandlingsposisjon drastisk. Ukrainas nye leder kunne ha stått langt sterkere i forhandlinger med Russland dersom Europarådet hadde opprettholdt sanksjonene.

Sikker vei til fallitt

Å forvalte europeiske menneskerettighetsverdier er blitt vanskeligere. Det er kanskje derfor Jagland frykter at Europarådet blir dratt ned i noe han kaller «storpolitikkens dragsug». En annen vinkling er den at det er en sikker vei til fallitt å gjøre grunnleggende innrømmelser til nyautoritære stater av Russlands størrelse.

Etter at Russland fikk igjen stemmeretten i Europarådet kan det virke som om de tror har de fått mandat til å gå hardere til verks overfor demonstranter i Moskva, og dette uten at Europarådets øverste leder gjør annet enn å ringe til utvalgte russiske embetspersoner.

Jaglands «forutanelser» er kanskje presise, men av helt andre årsaker enn dem han selv lister opp. Jeg har også en sterk forutanelse av at situasjonen er uholdbar. Det uholdbare er at Putins Russland har fått tilbake stemmeretten i Europarådet, og at en nordmann og tidligere utenriksminister har stått i spissen for det.