De vanskelige voldtektene

Hans Fredrik Marthinussen mener Hemsedal-saken burde vært anket for Høyesterett.

Publisert Publisert 7. august 2016

SKAPER HARME: Hans Fredrik Marthinussen skriver om voldtekt og rettsstaten etter frifinnelsen av tre menn som sto voldtektstiltalt i Borgaring lagmannsrett. Foto: SCANPIX OG UIB

Debattinnlegg

Hans Fredrik Marthinussen Professor i rettsvitenskap, Universitetet i Bergen

Denne artikkelen er over fire år gammel

Frifinnelsen av de tre mennene som var tiltalt for gruppevoldtekt i Hemsedal, har skapt voldsomme reaksjoner i pressen og sosiale medier den siste uken. Av de mest vanlige er at frifinnelsen fremstår uforståelig og at den er en skam for rettssystemet. Ser man litt nærmere etter, vil man imidlertid oppdage at moderne vestlige rettssystemer er designet med det for øye at slike feil skal skje.

Les også:

Les også Demonstrasjoner mot voldtektsfrikjennelse

Et helt grunnleggende utgangspunkt for vårt rettssystem er at vi anser det bedre at ti skyldige går fri enn at én uskyldig blir dømt. All dømmende virksomhet foretas av mennesker, og mennesker gjør feil. Vi har derfor formet rettssystemet vårt slik at dersom feil skjer, skal det være langt større sjanse for at det blir en uriktig frifinnelse enn en uriktig domfellelse. Det er derfor ikke grunnlag for å hevde at det er en skam for rettsvesenet at man mener dommere gjør feil og at skyldige av og til vil gå fri. Det er en beskyttelse mot justismord som vi finner igjen i alle de land vi normalt synes det er verdt å sammenligne oss med.

Hans Fredrik Marthinussen, professor i rettsvitenskap Foto: Universitetet i Bergen

Voldtektssaker er ofte krevende. Det er gjerne «ord mot ord», det kan være lite «håndfaste» eller tekniske bevis i de tilfellene hvor det påstås at den seksuelle aktiviteten var frivillig, og for å hindre justismord krever vi straffeskyld bevist «utover enhver rimelig tvil». Å senke bevisbyrden vil føre til flere domfellelser, men vil også føre til flere justismord, og det er få som anser det som en tenkelig løsning på problemet. For «rusvoldtektene», der offeret blir funnet å være ute av stand til å motsette seg den seksuelle handlingen, har vi imidlertid fått en særegen bestemmelse om grov uaktsom voldtekt. Den skal nettopp fange opp de tilfellene der man ikke kan bevise at tiltalte forsto at offeret ikke var i stand til å motsette seg den seksuelle aktiviteten, men at det var grovt klanderverdig at vedkommende ikke forsto.

Eirin Eikefjord:

Les også Folkets dom

Det er svært vanskelig å forstå hvorfor retten ikke vurderte denne muligheten i saken, og saken burde derfor vært anket inn for Høyesterett. Problemstillingen er praktisk og viktig, med rekkevidde langt utover denne enkeltsaken. At lagmannsrettens mindretall, som var stort nok til å sørge for frifinnelse, kort avfeier også erstatningsansvar basert på grov uaktsomhet, betyr ikke at domstolen har vurdert det strafferettslige uaktsomhetsansvaret. For det første bedømmes gjerningsmannens egen rus strengere i strafferetten enn erstatningsretten, slik at vurderingstemaene ikke er helt like. Dessuten var de tre meddommerne i mindretall i erstatningsspørsmålet. Deres korte begrunnelse hadde dermed ikke reell betydning for utfallet, og i tillegg er begrunnelsen så knapp at det er vanskelig å se om meddommerne har forstått hva som ligger i kravet til grov uaktsomhet.

Hadde Høyesterett kommet til at det var en saksbehandlingsfeil av lagmannsretten ikke å vurdere domfellelse for grov uaktsomhet, hadde saken måttet blitt ført på nytt. Det er altså ikke slik at spørsmålet om skyld er endelig avgjort av lagmannsretten, slik blant annet statsadvokaten i saken, hevder i media. Den eneste begrensningen er at Høyesterett ikke overprøver lagmannsrettens bevisbedømmelse. Dommen er imidlertid vedtatt av påtalemyndigheten og dermed dessverre endelig.

Har du meninger eller historier du vil dele? Send e-post tildebatt@bt.no

Dommen i Hemsedal-saken illustrerer derimot andre problemer som er av mer rettssystematisk art: De tiltalte ble altså frikjent, men likevel dømt til å betale erstatning. Denne ordningen er godkjent av menneskerettsdomstolen i Strasbourg, forutsatt at dommerne er tydelig på at erstatning idømmes på grunn av et lavere beviskrav. Det er likevel en eiendommelig ordning at man blir frikjent og dømt av de samme dommerne i samme sak. Dommen illustrerer også den lave kompetansen norske domstoler og folk flest synes å ha om rusmidlers virkning. Jenten i saken ble gitt en overdose av et sentralstimulerende middel. At hun fremsto som våken på et bilde som ble lagt frem i saken er neppe et godt bevis på at hun forsto hva som skjedde, men det er kanskje vanskelig å forstå for de som kun bruker overstadig alkoholberuselse som sammenligningsgrunnlag.

Publisert Publisert: 7. august 2016 16:29