Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Brann-Rosenborg 1-2 (0-2)

BERGEN (Dagbladet): Nils Arne Eggen forklarte en gang Harald Martin Brattbakks effektivitet og scoringsegenskaper med setningen "Harald Martin scorer ofte mål fordi han ofte scorer mål".

Det handler om å kunne det.

Det handler om å ha gjort det før.

Det handlet ikke om de vanskelige baneforholdene.

ALLEREDE SØNDAG TIL uka kan Rosenborg være seriemestere for 26. gang. Alt fordi de har gjort det veldig mange ganger før. Alt fordi de vet hva som kreves på en kveld som denne søndagskvelden i Bergen. For da tre seriemesterskap (Brann) møtte tjuefem (RBK) var det egentlig ingen tvil.

Lars Arne NIlsens gode grep - spillerbyttene som førte til Branns redusering og gode start på den andre omgangen - gjorde det riktignok spennende.

Men tvil da det handlet om å kontrollere og vinne årets viktigste fotballkamp?

Nei, det var det egentlig ikke.

BRANNS PLAN, DEN som handlet om å ta Rosenborg høyt, styre kampen og kjøre kampen med løpskraft, tæl og vilje hjemme på Stadion, virket ikke da hjemmelaget trengte momentum og gode opplevelser fra start. Med 0–2 etter et drøyt kvarter, der 0–1 skulle vært klarert og 0–2 var en liten keepertabbe, var den ødelagt. Og så lenge Rosenborg var kompakte, tette og flinke til å ta ut Branns sentrale midtbanespillere, i tillegg til at de plaget Brann så fort bruddene kom og kontringsmulighetene åpnet seg, var det bortelaget som dominerte førsteomgangen.

2–0 i mål og 5–0 i målsjanser forteller at de dominerte den totalt.

HVIS TABELLER ALDRI lyver er det full dekning for å si at Rosenborg og Brann er Norges to beste fotballag. Som en og to i Eliteserien, uavhengig av resultatet i denne kampen, var det i hvert fall sesongens to mest stabile lag som spilte denne seriefinalen. Og det er det som betyr noe så lenge summen av poeng fra mars til november trumfer en tredje konkurrents høyeste nivå.

Det er ikke den blendende fotballen du har i laget, som eksempelvis Molde har evnet å levere i to kamper mot Brann (9-1), for ikke å snakke om 1–0 seieren over RBK, som betyr noe når seriegullet skal deles ut.

Det er totalen.

I FJOR VANT Rosenborg ligaen med 61 poeng, 37 plussmål (57–20) og et målsnitt på 1,9 per kamp. Det var godt nok til det tredje strake seriegullet under Kåre Ingebrigtsen. Men det var ikke godt nok for treneren og klubben.

I år skulle alt bli bedre.

ROSENBORGS UTTALTE AMBISJON før denne sesongen var å heve scoringssnittet til over to i Eliteserien. Ved avspark mot Brann lå de på 1,69. Med halvannen hand på trofeet er det 1,7. Men det holder det også når du leder med fem poeng og står igjen med to hjemmekamper tre serierunder før slutt..

Hva det forteller om nivået i Eliteserien sier seg selv.

OG DET ER det som er norsk fotballs store problem. Ikke Rosenborg. Deres store problem ut over det faktum at det er en reserve som er toppscorer (Alexander Søderlund 8) - alt på grunn av utfordringene og den manglende kvaliteten de møter i hverdagen - åpenbarer seg først når de spiller i Europa. Der de har gjort det til en ambisjon å drømme om Champions League mens de blir rundjult i Europa League.

Det forteller dessverre enda mer om Eliteserien.

ETTER TITLENE I 2015 og 2016 falt Rosenborg i kvalitet i 2017, men vant likevel seriegullet med sju poeng. I år, selv om det lukter The Double av denne sesongen også, er de i hvert fall ikke blitt noe bedre selv om full pott i de tre siste kampene kan ta dem til 66 poeng. For fortsatt er det ingen som tukter dem, selv når Rosenborg åpner alle dører gjennom å avgi poeng mot det ene bunnlaget etter det andre, er det ingen som tukret dem.

Det er selvfølgelig ikke deres feil.

Det er alle de andres.

NORSK FOTBALL HADDE for spenningens, forandringens, framtidas og kvalitetens skyld trengt en annen seriemester enn Rosenborg denne sesongen. Det får vi ikke.

For gullet kommer ikke hem slik Brann og Bergen har drømt om.

Det skal ingen andre steder heller.