«KVINNER LIDER MEST på grunn av tidsklemma,» skriver skribent og sosiolog Linn Stalsberg i en kronikk i Aftenposten på tirsdag, 100-årsdagen for kvinners stemmerett. Hun vil at kortere arbeidsdag skal bli en kampsak for feminister. Og benytter samtidig anledningen til å promotere sin nye bok «Er jeg fri nå?», med undertittelen «Tidsklemte damer i verdens beste land».

Det er altså damene som er tidsklemte. Bokomslaget viser en tegning av et trøtt og utslitt eksemplar av arten, omgitt av rot og krevende unger. Kanskje har hun allerede sykemeldt seg, oppmuntret av gode venninner: Klart du fortjener det. Du må tenke på deg selv.

MEN BOKOMSLAGET viser også noe annet. Siluetten av en mann som støvsuger. Han er mindre enn babyen på bildet, satt helt i skyggen, ut på høyre side. Og nettopp der er mannen henvist i den offentlige debatten om arbeidsdelingen mellom mor og far, jobb og hjem. Han sier ikke så mye. Kvinnene snakker. Eller rettere sagt: Noen taleføre kvinner klager på vegne av alle kvinner. Og de sier hele tiden det samme: Kvinnen har fortsatt hovedansvaret for hjem og barn. Med fulltidjobb får hun større arbeidsbyrde enn mannen. I verdens mest likestilte land!

Stemmer dette? Husarbeid lar seg vanskelig kvantifisere og kategorisere, men tidsbruksundersøkelsen til Statistisk Sentralbyrå, basert på dagbøker fra et representativt utvalg, og kodet etter felles europeisk norm, er vår beste kilde, og inkluderer alt fra rumpevask til bilpleie. De siste tallene, fra 2010, gir klar beskjed:

MENN JOBBER MEST, når vi legger sammen yrkesarbeid og husholdningsarbeid. Menn (16-79 år) har 19 minutter lengre arbeidsdag enn kvinner. I den mest intensive livsfasen, 25-44 år, jobber menn 24 minutter lenger. Har paret barn under 7 år, jobber far 9 minutter lenger. Er yngste barn mellom 7 og 19, jobber han 17 minutter lenger. Dette høres ikke ut som noe å lage kvinnesak av, snarere tvert imot.

Så kan man si at det likevel er skjevt at menn jobber mest ute og kvinner mest hjemme. Men hva er det store bildet over tid?

MENN HAR TATT over mer av husarbeidet enn kvinner har tatt over lønnsarbeidet. Siden 1971 har menn økt husholdsarbeidet med 47 minutter. Kvinner har kuttet 2 timer og 5 minutter! Og motsatt på jobbfronten: Menn bruker 1 time og 19 minutter mindre hver dag, kvinner en drøy time mer. Dette er en formidabel utjevning av kjønnenes tidsbruk ute og hjemme. Og mest forbløffende er siste tiårs utvikling hos småbarnsforeldrene.

TIDEN BRUKT til yrkesarbeid blant fedre med barn under 7 år har siden årtusenskiftet falt fra 5 og en halv time til 4 timer og tre kvarter. Samtidig har hjemmearbeidet steget til 4 og en halv time. Det er 50 minutter mer pr. dag eller 6 timer mer i uka. «Dette er en stor økning på bare ti år og tyder på en klar endring i fedres dagligliv i retning av større involvering i familielivet,» skriver SSB-forsker Ragni Hege Kitterød. «Fedre skjærer ned på yrkesarbeidet og bidrar vesentlig hjemme i hele småbarnsfasen.»

Oppdaterte tall ville trolig forsterket bildet. Bedre barnehagedekning, senket foreldrebetaling og utvidet fedrepermisjon har gitt effekt, sammen med en generell verdi- og holdningsendring, særlig barnas økte status. For unge fedre er det nå en selvfølge å engasjere seg i avkommet på lik linje med mor. Og stikk i strid med påstanden om at menn generelt øker lønnsarbeidet i småbarnsfasen, jobber de snitt mindre enn menn med større barn eller uten barn. Ser vi bort fra reisen til arbeidssted, bruker faktisk småbarnsfedre mer tid på ulønnet enn på lønnet arbeid.

Altså har både menn og kvinner endret sine prioriteringer mye - i tråd med likestillingsnormen. Mere yrkesarbeid for mødre, mere hjemmearbeid for menn. At norske fedre bruker i snitt 1 time og 38 minutter daglig på omsorgsarbeid i baby- og småbarnsfasen, er historisk enestående, og trolig verdensrekord. Så da klapper vi vel i hendene?

NEI, GODE NYHETER om likestilling blir sjelden påaktet av de som er mest opptatt av likestiling. Selv økonomer er i stand til å lese SSBs tidsbruksundersøkelse og konkludere at «det tradisjonelle kjønnsrollemønsteret fremdeles består». Og gjenta den gamle visa om kvinners «dobbeltarbeid». Så la oss ta det med teskje:

Dette er 2013. Begge kjønn jobber både ute og hjemme. Gjør kvinnen litt mer husarbeid, gjør hun mindre yrkesarbeid. Vi må tilbake til 70-tallet for å finne størst samlet arbeidsbyrde på kvinnen. Siden 1980 har begge kjønn jobbet cirka 7 timer hver dag ute og hjemme, og nå jobber menn mest. Dagens kvinner har dessuten like mye fritid som menn og mere tid til det SSB kaller «personlig pleie» (muligens et fortjent kles- og sminketillegg).

OG HVORDAN opplever menn dagens forventinger? Å skulle gi 100 prosent på jobben og samtidig fylle en krevende, moderne farsrolle? Ifølge Arbeidslivsbarometeret til fagorganisasjonen YS merker de tidsklemma mer enn partneren: «Kvinnenes kvaler som dobbeltarbeidende har kanskje vært mest snakket om», sier YS-lederen. «Men her ser vi tydelig at det er menn som gjennomgående føler mest misnøye med balansen jobb og hjem, og balansen jobb og andre aktiviteter.»

BALANSE, JA. Hvis noe mangler balanse, er det likestillingsdebatten. Vi hører at menn fortsatt overlater kles- og husvasken til kona, ikke at kvinnene fortsatt overlater nesten alt vedlikehold i og rundt hjemmet til mannen. Vi hører at kvinner bruker 28 prosent mer tid på husholdsarbeid enn menn, ikke at menn bruker 38 prosent mer tid enn kvinner til yrkearbeid som gir inntekt til hele familien. Det understrekes hvem som har hovedansvaret for hjem og barn, ikke hvem som har hovedansvaret for familieøkonomien. Andelen kvinner på deltid er et stort problem, menn på overtid for å gi kona ekstra hjemmetid, er et ikke-problem.

I det hele tatt er forsørgerbyrden mer eller mindre utelatt fra det politisk-moralske regnskapet. Deltidsarbeidende kvinner mister selvstendighet og pensjonspoeng. Men mannen som uten å mukke tar en større del av regninga fordi kona vet hva som er «barnets beste», får han mer frihet? Eller mer tid til barna? En undersøkelse fra Agderforskning skildrer menn som sliter og stresser i forsørgerrollen og går på jobb når de egentlig er syke. Men det vi ser i mediebildet, i utredningene, i politikken og på forsiden av Stalsbergs bok, er den belastede, sykemeldte kvinnen.

DET SIER LITT at Linn Stalsberg, en oppgående journalist, utdannet ved LSE, og slett ingen rabiat rødstrømpe, greier å skrive en hel bok om behovet for «kvinnefrigjøring» fra tidsklemma, uten bekymre seg for mannens kår, eller spørre om han er fri nå. «Når kvinners helse forringes av dagens dobbeltarbeid,» trenger vi en ny giv for feminismen, ifølge Stalsberg: «Vi snakker ikke lenger om kvinneundertrykking, men kanskje vi burde vi det (...) selv om det kan oppleves som en provoserende og utfordrende tanke i dag.»