DØMT: – For at Merete Hodne skulle kunne dømmes må en hijab kunne være egnet til å oppfattes som et religiøst symbol. Saken er bare den at domstolen ikke trodde på hennes forklaring om dette, skriver kronikkforfatteren. Foto: Carina Johansen NTB scanpix

Debatt

Jussen i frisør-saken

Dette er hva den såkalte «hijab-saken» dreier seg om – og ikke dreier seg om.

14. september 2016

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

Artikkelen er over fire år gammel

GEIR WOXHOLTH, professor dr juris

Saken som påtalemyndigheten har reist mot frisøren Merete Hodne har ført til en livlig diskusjon, særlig i sosiale media, både før og etter Jæren tingretts dom der Hodne ble dømt for overtredelse av straffeloven § 186 om diskriminering.

Geir Woxholth

Diskusjonen har i stor grad vært ført på emosjonelt grunnlag og helt løsrevet fra lovens straffebestemmelse.

Man synser over en lav sko basert på hva man mener eller ikke mener om muslimer, islamisme og hijab. Tiden er moden for en oppklaring.

Følg VG Meninger på Instagram ved å klikke her eller legge til @vgmeninger.

Kun på angitte områder

La oss starte med straffeloven § 186, som tingretten dømte Hodne for å ha overtrådt. Denne bestemmelsen rammer diskriminering, men kun på spesielt angitte områder. Det må være tale om at noen i ervervsmessig virksomhet nekter en person varer eller tjenester, og nektelsen må ha skjedd på grunn av personenes hudfarge eller nasjonale eller etniske opprinnelse, religion eller livssyn, homofile orientering eller nedsatte funksjonsevne.

Man kan således ikke straffes hvis nektelsen har skjedd på grunn av at man er uenig med personen politisk, fordi personen har rødt hår eller fordi man ikke tåler trynet på ham.

Man kan altså nekte folk varer og tjenester på helt usaklig grunnlag, uten å bli straffet for det. Man kan derfor også straffritt nekte en person å bli klippet, fordi han tropper opp i nazi-uniform, som en Frp-politiker nylig raljerte over, uten at han forsto loven.

Det er imidlertid et krav etter loven at man kun kan straffes hvis nektelsen er motivert av en av de grunnene som er nevnt foran, f eks religion. Det betyr at dersom Hodnes nektelse var motivert av noe annet, slik hun forklarte, nemlig av politiske grunner, fordi hun anså hijab som et symbol på politisk ekstremisme, så rammes dette ikke av loven. Loven bruker ordene på grunn av for å presisere at det må være en årsakssammenheng mellom – i dette tilfellet – nektelsen og den religiøse troen til kvinnen med hijaben, for at man skal kunne straffes. Skyldkravet må så omfatte dette (dekningsprinsippet).

Hodnes fobi?

For at Hodne skulle kunne dømmes må en hijab kunne være egnet til å oppfattes som et religiøst symbol. Men det er irrelevant hva du og jeg, og alle synserne på Facebook mener at hijab symboliserer eller «er», hvis Hodnes motiv for å nekte frisørtjenesten faktisk var at hun anså hijaben som et symbol, ikke på religion, men på politisk ekstremisme. Saken er bare den at domstolen ikke trodde på hennes forklaring om dette, fordi hun hadde forklart seg annerledes tidligere, og hadde gitt uttrykk for sterkt islam-kritiske synspunkter i offentligheten.

Domstolen fant altså at det med en sannsynlighet ut over rimelig tvil, var slik at den reelle motivasjonen for nektelsen var Hodnes fobi mot religionen islam. Dermed ble hun dømt. Og dermed slapp domstolen å trekke opp grensen mellom de straffrie ytringene, for eksempel nektelse på grunn av politiske motiver, og de straffbare ytringene, typisk nektelse på grunn av religion. Retten bemerket dog at den anså hijab som et symbol på religion, men det må ha vært for å betone at det var en sammenheng i det konkrete tilfellet, slik loven altså krever.

Lagmannsretten trenger heller ikke å gå inn på hvor grensen for de straffrie ytringene går i en eventuell ankesak, hvis den også finner det bevist ut over rimelig tvil, at Hodne nektet den hijabkledde, fordi Hodne ikke ville klippe en muslim på grunn av hennes tro.

Et annet punkt hvor mange misforstår er forholdet mellom den straffbare diskriminering, jfr Hodne-saken, og den frihet man har til ikke å kontrahere, altså selge folk varer og tjenester, der en nektelse ikke kan straffes, fordi den faller utenfor straffelovens rammer.

Les også: – Helt uakseptabelt!

Kan nekte å inngå avtaler

Hovedregelen i norsk rett er at kontraktsfriheten som prinsipp også innebærer at man fritt kan nekte å inngå avtaler, for eksempel selge en vare eller en tjeneste (negativ kontraktsfrihet). Som utgangspunkt kan jeg nekte å selge en vare til en person med rødt hår eller en person jeg av annen grunn misliker, ja for å ta eksemplet med en politisk motstander, så kan en «Frp-hater» nekte å ekspedere en Frp-er.

I noen tilfelle kreves det riktignok saklig grunn for å nekte, og hvis den som tilbyr varen eller tjenesten er i en monopolsituasjon, vil en nektelse som regel være straffri, men likevel rettsstridig, fordi man anses for å ha privatrettslig kontraheringsplikt.

Et apotek kan for eksempel ikke nekte å selge noen medisin og en strømleverandør kan ikke nekte noen å koble seg til et strømnett – kontraheringsplikten følger her av lovgivningen. På samme måte kan ikke NSB nekte å transportere deg, Posten kan ikke nekte å sende brevet ditt, fordi disse tjenesteyterne er i en monopolsituasjon; her følger kontraheringsplikten av ulovfestede regler.

En Rema-forretning kan som utgangspunkt nekte deg å handle der, hvis man er i en by med forretninger overalt, men Rema-forretningen i en bitte liten bygd hvor det ikke er andre dagligvareforretninger kan ikke nekte, på grunn av monopolsituasjonen. Også dette følger av ulovfestede regler.

Jeg tror mye av det som er sagt her vil overraske mange. De fleste lever i en verden hvor de tror de har krav på alt, og at man kan straffes for alt man ikke liker.

Publisert: 14.09.16 kl. 09:03

Les også