Verken DNA-profilen fra liket i Nederland eller Norge, har gitt noen treff internasjonalt gjennom Interpol. Foran kassa i Dechatlon i Calais, en liten time etter solnedgang 7. oktober i fjor, slutter alle spor i saken.

Summen for varene var 256 euro, vel 2000 kroner. Kunden betalte kontant. Det finnes ingen overvåkningsvideo fra butikken.

Da han fikk oversendt serienummeret på våtdrakta i Norge, ble det også klart hvor den andre hadde endt opp. 87 dager etter at den ble kjøpt, ble den funnet under en vinterstorm av en arkitekt på Lista, 850 kilometer fra Calais.

Men det var mer: Alt på kvitteringen var kjøpt i to eksemplarer. Welzenbagh visste godt hvor den ene våtdrakta var blitt av: Den lå på bevislageret i Nederland.

Klokka 20.03, tirsdag den 7. oktober 2014, sto en kunde foran kassa i sportsbutikken Dechatlon i den franske havnebyen Calais ved Den engelske kanal. Kunden kjøpte en Triboard Subsea 5mm våtdrakt, størrelse medium, til 79 Euro. Kunden kjøpte også hand-paddles – plater svømmere bruker på hendene for å få mer motstand når de trener, snorkel, dykkermaske, svømmeføtter, vannsokker – vanligvis brukt til gymnastikk i vann, og en grå vanntett plastmappe i A4-størrelse.

Dette visste John Welzenbagh. Da han oppdaget det lille RFID-symbolet på den fastsydde lappen med våtdraktas serienummer og varedeklarasjon, forsto han at han kunne finne ut hvor og når drakta ble solgt. Og – dersom det sto et kredittkortnummer på kvitteringen – hvem som kjøpte den. Dette var det han fikk vite:

RFID står for Radio-frequency identification og er ørsmå databrikker som brukes til alt fra å registrere passeringer i bomstasjoner til å identifisere kjæledyr. De brukes også i alle slags varer, som et moderne strekkodesystem, og lagrer informasjon om hvor varen beveger seg fra den blir produsert til den skannes ved kassa og forsvinner ned i en handlepose.

Det eneste håndfaste Welzenbagh hadde, var selve våtdrakta: En 5 millimeter tykk neoprendrakt med hette, laget for dykking og snorkling i temperaturer mellom 16 og 24 grader. I Nordsjøen og Den engelske kanal kryper gradestokken i vannet sjelden over 15. I slutten av oktober, da liket ble funnet, er normaltemperaturen ti iskalde grader.

Politiet sto på bar bakke. Fingeravtrykk var umulig å gjenskape, det fantes ingen papirer eller andre kjennetegn, og DNA-profilen og savnetmeldingen de sendte ut gjennom Interpol fikk ingen respons.

–Vi kunne ikke vite hva slags vannsport han hadde drevet med. Hvis vi omtalte ham som dykker, var jeg redd vi skulle overse spor som kunne hjelpe oss. Jeg sa «fra nå av skal vi kalle ham The Wetsuitman».

–Det var selvfølgelig feil, men selv i møtene våre ble han omtalt som dykkeren. Jeg likte ikke det, sier Welzenbagh.

Da The Wetsuitman ble funnet, var fire windsurfere meldt savnet i England. Hovedteorien de første dagene var at det var en av dem som var drevet i land. Windsurferne viste seg imidlertid allerede å være funnet. Det samme gjaldt en fransk dykker som var blitt borte utenfor Normandie. Likevel meldte nederlandsk presse at funnet på Texel var en omkommet dykker fra Frankrike.

–Jeg tenkte han kanskje kunne være fra Spania. Det er ikke mange andre steder i Europa du ser den hårfargen, i alle fall ikke blant etniske europeere, sier han.

Det var heller ikke mange fysiske kjennetegn å gå etter. Det eneste Welzenbagh bet seg merke i, var at liket hadde helt svart hår.

Hvor lenge hadde The Wetsuitman ligget i vannet? Tre dager? Tre uker? Det er vanskelig å si hvor raskt forråtnelsesprosessen går når noen ligger i en våtdrakt i kaldt vann. Hvor kom han fra? Også det var det umulig å si noe sikkert om. Welzenbagh har funnet døde mennesker fra hele Nordsjø- og kanalområdet: England, Skottland, Frankrike, Tyskland, Belgia og selvfølgelig Nederland.

Hvert år får Welzenbagh og den nederlandske Nordsjø-gruppa inn mellom 20 og 30 lik eller levninger til identifisering. De fleste viser seg å være savnet i nærområdet. Sakene blir i all hovedsak løst raskt.

The Wetsuitman ble funnet på Texel tidlig om morgenen den 27. oktober i fjor, i en svart og grå våtdrakt, identisk med funnet som ble gjort på Lista 67 dager seinere. Liket lå i vannkanten, på den brede stranda nedenfor kafeene i den vesle landsbyen De Koog. Det er en populær strand blant windsurfere, og om sommeren strømmer turister hit fra hele Nederland.

På ferja over fra Den Helder til øya Texel helt nord i Nederland, peker Welzenbagh på en sandbanke og forteller at han fortsatt leter etter identiteten til en mann som ble funnet ved en seilbåt der ute i 1995. Seinest for noen uker siden fikk han et gjennombrudd i en annen sak, og er nær ved å identifisere en eldre, trolig fransk dame, som drev i land her for 15 år siden.

Welzenbagh er 52 år, tidligere marinedykker og en godt trent mann i mørk Windstopper-jakke og sportssolbriller. Han er den type etterforsker som ligger våken om natta og grubler på uløste saker.

Liket på Lista er ikke det eneste som har drevet i land i en grå og svart våtdrakt av merket Triboard.

5. februar sendte Kripos ut en såkalt Black notice gjennom Interpol. Den inneholdt DNA-profil og en detaljert beskrivelse av likfunnet på Lista. Dagen etter fikk de svar:

Ingen savnetmeldinger i Norge passer med funnet på Lista. I våtdraktssaken finnes bare DNA. Skulle Kripos identifisere ham, måtte han av en eller annen grunn være registrert med DNA-profil et eller annet sted i verden, eller et familiemedlem måtte ha meldt ham savnet og avgitt DNA-prøve.

Post mortem-informasjonen sammenliknes med opplysninger fra savnetmeldinger, der familie eller venner har gitt detaljer om personen de leter etter. Hovedkriteriene for å identifisere noen, er tannopplysninger, fingeravtrykk og DNA. Et kriterium alene er ikke nok til å fastslå identitet og skal understøttes av ett eller flere tilleggskriterier. Det kan være funn på liket, medisinske opplysninger eller taktisk informasjon som knytter likfunnet til den savnede.

Når Kripos får inn et uidentifisert lik, samler krimteknikere, patologer, tannleger og rettsgenetikere inn såkalt post mortem-informasjon. De lager DNA- profil, tar fingeravtrykk og registrerer informasjon om tenner, eventuelle smykker, tidligere beinbrudd, tatoveringer og alle andre kjennetegn som kan si noe om identiteten til personen. De forsøker også å fastslå dødsårsak.

Lista over savnede mennesker i Norge siden 1947 teller i skrivende stund 1443 personer. Lista over døde mennesker som er funnet i samme periode, men som politiet ikke har klart å identifisere, er betydelig kortere: 16 lik er funnet i Norge per i dag, inkludert flere knokkelfunn som høyst sannsynlig stammer fra førmoderne tid.

Angel snakker om Norge som et land skapt for ulykker. Vi har mye hardt vær, røff natur og tusenvis av arbeidsplasser offshore og i polare strøk. Vi har hatt togulykker, flystyrt, forlis og terror.

Partnair-ulykken, tsunamien, Åsta-ulykken, 22. juli. Politioverbetjent Per Angel har identifisert døde mennesker siden slutten av 80-tallet. I dag er han sjef for den nasjonale ID-gruppa i Kripos. Det er de som får saken når flere mennesker dør samtidig, eller noen finner et ukjent lik.

– Når vi har så lite å gå på, er det genteknologien som må gi oss svaret. Den slags får vi ikke gjort her hos oss, avslutter han.

I akkurat denne saken, var det ikke mye Unnhammer kunne gjøre.

Det henger et sjøkart over Lista-området på kontorveggen. Strømforholdene i havet her ute er spesielle og skiftende. Ikke engang yrkesfiskerne kan fortelle hvordan strømmen vil oppføre seg dagen etter. Det er umulig å si hvor det som flyter i land kommer fra.

– Fra tid til annen er det noen som flyter i land her, men de vi har funnet tidligere har vi greid å identifisere, sier Unnhammer.

De sjekket funnet mot en savnetmelding fra Stavanger-området, der en mann i våtdrakt hadde forsvunnet for en del år siden. Verken den eller andre savnet- meldinger stemte med funnet på Lista. Noen knokler som ble funnet i samme område ble sendt til analyse, men viste seg å være fra et dyreskjelett.

«Når vi har så lite å gå på, er det genteknologien som må gi oss svaret.»

Krimteknikere fra Kristiansand dro ut for å ta bilder og se på funnet, men liket hadde ligget så lenge i sjøen at det ikke var mye å undersøke. Det var ingen tegn på skader fra propell, stikk- eller skytevåpen. Unnhammer regnet med at det var noen som var savnet på Nordsjøen og at personen ville bli identifisert raskt.

Han logger seg inn på datamaskinen og leser fra loggen:«Klokken 15.02, 2.januar 2015, funn av dykkerdrakt med menneskerester på Lista».

Lensmann Kåre Unnhammer ved Farsund lensmannskontor er en myndig skikkelse med store alvorlige øyne, kraftig bart og gulltann som glimrer når han snakker. Det er en godværsdag i april i år. På venterommet advares det mot båttyverier og en plakat informerer om at gjeldende minstemål for torsk tatt sør for sekstiende breddegrad er 40 centimeter. I middelalderen brant de hekser like utenfor her, nå går det roligere for seg.

Han kjente lukta av tang og sjø og en svak søtlig eim av noe annet. Våtdrakta var av merket Triboard. Arkitekten syntes den så billig ut. Den lå delvis vrengt, slik at de blå svømmeføttene satt fast i drakta. Ut av hver svømmefot stakk to hvite knokler.

Det er sjelden folk i bygda ytterst på sørspissen av Norge tar turen akkurat hit. Våtdrakta kunne ha ligget der lenge.

Det første arkitekten la merke til da han kom ned til havet, var våtdrakta. Den lå utstrakt på en liten gressflekk mellom klippene, akkurat utenfor rekkevidde for bølgene. «Den kan komme til nytte», tenkte arkitekten.

Det blåste liten storm fra sørvest da den eldre arkitekten tok på seg jakka og gummistøvlene og gikk ut. Nede i bukta hamret fire meter høye bølger mot klippene og sendte sjøsprøyten inn over beitemarkene.

Sanden feier over bakken i den bitende vinden og gjør det vanskelig å se. Noen hundre meter lenger framme, i den gråbrune sanden mellom to bakketopper i slettelandskapet, går en håndfull flyktninger i en støvsky og dytter ei handlevogn med vannflasker mot vinden. –No camera, roper den ene av dem da han får øye på oss. Med en sint håndbevegelse ber han oss stikke av. Rundt oss på alle kanter blafrer det i blå, svart og grønn plastikk, enkle telt som i beste fall er satt opp av staur, ståltråd og plastsekker. Det er hundrevis av dem, spredt rundt overalt på den store tomta som tidligere var et sted folk dumpa søppel. Her bor i overkant av 2000 såkalt illegale flyktninger fra hele verden. Det er ventet dobbelt så mange i løpet av sommeren. De har nesten ikke vann, ingen strøm, ingen regler, ingen vakter, ingen varme, ingenting. En nesten to meter høy muskuløs afrikansk mann i tjueåra, går langs veien mot bygningskomplekset der flyktningene siden januar i år har fått servert ett måltid om dagen. Der er også den eneste vannkrana i området. Klokka er elleve på formiddagen. Han er stup full og knuger om ei flaske rosévin fra Lidl. Han gråter høylytt. Stemmen brister. «I wanna go home», skriker han. «I wanna go home to Africa». Velkommen til den gudsforlatte, sykdomsridde og høyst uoffisielle flyktningleiren i Calais. En total svikt i Vest-Europas forsøk på å behandle flyktninger med i alle fall et minimum av verdighet. Leiren ingen har ønsket, men som likevel er der og stadig vokser. Leiren som ingen har navngitt, men alle vet hva heter. Velkommen til The Jungle. Calais med sine 70 000 innbyggere ligger akkurat der Den engelske kanal er på sitt smaleste. Det er 34 kilometer over til England. På godværsdager ser du tydelig de karakteristiske hvite kalksteinsklippene ved Dover på britisk side. Ellers er Calais en søvnig og litt sjarmløs havneby til Frankrike å være. Reiseguiden Lonely Planet beskriver byen som stedet i verden der flest personer har passert uten å stoppe. Noen kilometer utenfor Calais ligger «Eurotunnel». Digre tog frakter passasjerer, personbiler og trailere i tunnelen under Kanalen. Ferja til Dover går fra havna i Calais. Siste tilskudd til den nærmest militære bevoktningen, er et fem meter høyt og to mil langt piggtrådgjerde som sist ble brukt under NATO-toppmøtet i Wales. Det ble donert av britiske myndigheter sammen med 12 millioner pund for å øke sikkerheten rund ferja og tunnelen. Flyktningene i The Jungle har ett mål for øyet – å komme seg til England. Spørsmålet er hvordan. Det er oppgitt at minst 15 flyktninger fra Calais døde i fjor, blant andre ei 16 år gammel jente. De fleste ble overkjørt på motorveien. En døde da han hoppet fra ei bru ned på en passerende trailer. En ble funnet død i elva, en falt ned i fart fra gjemmestedet på hjulakslinga under en turistbuss. I tillegg har du dem som ikke finnes i offisielle lister, aktivist-blogger eller nyhetssaker. Dem ingen har hørt om. Dem ingen husker og ingen har spurt etter. Flyktningteorien skal ha dukket opp tidlig da John Welzenbagh og kollegene i Nederland greide å knytte våtdrakta til Calais. En person med fast tilknytning til Europa, en mann fra Calais eller en vanlig turist, ville blitt meldt savnet av familie eller venner. Politiet ville ha hørt om det. En annen ting Welzenbagh stusset over, var at utstyret på kvitteringa ikke hang på greip. En blanding av konkurransesvømming, vann-aerobics og dykking. Han mener ingen med et minimum av kunnskap om vannsport, ville kjøpt den kombinasjonen av varer. Var de flyktninger som forsøkte å svømme til England? I et varehusområde like utenfor sentrum av Calais, ligger sportsbutikken Dechatlon. Det er en kjedebutikk av samme type som norske XXL. Du får kjøpt alt mulig, og du får kjøpt det billig. Når Magasinet går inn dørene en morgen i slutten av april, er de fleste ansatte travelt opptatt. En ung dame sorterer varer ved enden av reolen som skiller surfebrett og badedrakter. Vi forklarer at vi er journalister fra Norge, og at to menn er funnet døde i våtdrakter som ble kjøpt her 7. oktober i fjor. –Jeg vet det, sier hun. Politiet ringte hit. Det var jeg som sto i kassa. Hun sier hun må snakke med sjefen, og blir borte et lite minutt. Når hun kommer tilbake sier hun at hun ikke kan snakke med oss, og at vi ikke må nevne navnet på sportsbutikken hvis vi skal skrive noe. Vi går en runde i butikken og finner henne igjen noen minutter seinere ved våtdraktsreolen. –De kjøpte to av disse, sier hun lavt og peker på en av draktene. Hun virker nervøs, og passer på å holde stemmen nede og at ingen ser at hun snakker med oss. –Jeg husker dem, men bare så vidt. Det var to unge menn, kanskje i av tjueåra. De var flyktninger og så ut som de kunne være fra Afghanistan, sier hun. Etter likfunnet på Texel, tok politiet i Nederland bilder og sendte dem til en engelsk ekspert som laget en fantomtegning av mannen. Vi viser den til dama i butikken. –Jeg kan ikke svare på om det er en av dem. Jeg husker ikke. –Sa de noe om hva de skulle bruke våtdraktene til? –Nei. Men det jeg har hørt, er at de svømmer ut til små båter som dem over til England. –Det har vært flere flyktninger her og kjøpt våtdrakter? –Jeg har bare hørt det av andre som jobber her. Det skjer omtrent en gang i måneden. Jeg vet ikke noe mer.

Redd: Henok (26) flyktet fra Eritrea. Nå bor han i The Jungle i Calais og forsøker å komme seg til England i en trailer. Hjemme i Eritrea har han kone og en sønn på ett år og åtte måneder. – Dette er et farlig sted, sier han.

Har noen sett ham?: De afghanske flyktningene vi snakker med har ikke hørt om noen som har blitt borte eller har forsøkt å svømme. De synes mannen på fantom-tegningen ser ut som en av Hazara-folket.

Flyktningproblemet i Calais begynte i 1999. I en ubrukt hangar like ved tunnelen åpnet Røde Kors flyktningsenteret Sangatte. Det skulle gi husly til et hundretall kosovoalbanere som hadde flyktet fra krigen på Balkan. Tre år etter var Sangatte en skandale og politisk verkebyll for Frankrike og England. Et par hundre Kosovo-flyktninger var blitt til 1600 flyktninger fra Midtøsten og Afrika. Hver eneste natt forsøkte hundrevis av dem å ta seg over til England ved å gjemme seg i trailere som skulle med ferja eller gjennom tunnelen. Anklager ble kastet fram og tilbake over kanalen om hvem som hadde ansvaret. I Sangatte ble det opptøyer mellom etniske grupper, flyktninger klippet hull i gjerdene og stormet tunnel-terminalen. «Stop the invasion», sto det på forsiden av engelske Daily Express. I desember 2002 kunngjorde Englands innenriksminister David Blunkett at Frankrike hadde gått med på å stenge Sangatte. Flyktningene fortsatte å komme. Det eneste som endret seg, var at nå hadde de ikke lenger noe sted å være. De begynte å lage sine egne hjem. Noen bodde på gata, andre etablerte små slum-samfunn. De fleste slo seg etter hvert ned på en industritomt tilhørende en av Europas største produsenter av titandioksid. Det ble den første «jungelen» i Calais, The Tioxide Jungle. Det er ettermiddag i det som nå kalles The Jungle, eller New Jungle. Henok (26) flyktet fra skrekkregimet i Eritrea og har vært her en måned. Han går i olabukser og en gammel flanellsjakke, snakker sakte, sier lite og har trøtte øyne som har sett for mye. Han tar oss med til et eritreisk område i The Jungle. Flyktningene holder seg for det meste til sine egne. –Dette er et farlig sted, sier han. –Vi fryser, har ikke vann og det er slanger her. Det er ikke sted for mennesker. Han forteller at han dro fra Eritrea for åtte måneder siden. Først til Sudan, så gjennom Sahara til borgerkrigsherjede og lovløse Libya. Der ble han tatt av politiet og satt fengslet i tre uker. Han fikk aldri vite hvorfor. Både soldater og politi i Libya er gjennomkorrupt. For 500 dollar kjøpte han seg ut av fengsel. Derfra gikk han til menneskesmuglerne i Tripoli, fikk sendt over penger fra familien i Eritrea og betalte 1700 dollar for å bli stuet om bord på en båt over Middelhavet. –Jeg kan bli drept i Eritrea, drept i Libya eller drukne i Middelhavet. Jeg må forsøke likevel. Kona Bethelem (21) og sønnen Fire-Ab Henok på ett år og åtte måneder er igjen i Eritrea. Tror han. Han har ikke snakket med dem på flere måneder. –Jeg tenker på dem hele tiden. Altfor mye. Hvert sekund, sier han. Før vi rekker å spørre Henok om han har hørt om flyktninger som har forsøkt å svømme, eller om menneskesmuglere som bruker småbåter over til England, må vi avbryte intervjuet. Fotografen står utenfor den lille ringen av telt, og en etiopisk flyktning forsøker å rane ham. Eritreerne vi sitter sammen med blir rasende, og raneren jogger av gårde. Vi får beskjed om å komme oss vekk. –Han kan komme tilbake med flere folk. Det er ikke trygt her for dere nå.

«Hvis de ser at dere tar bilder, blir dere drept.» – Hjelpearbeider Georges Gilles om menneskesmuglerne i Calais

Noen timer seinere bryter det ut slåsskamp i The Jungle mellom sudanere og eritreere. Vi blir fortalt at de kranglet om hvem sin tur det var til å forsøke å borde trailere ved ferja. Flere skal ha brukt kniver under slåsskampen. En av de få kvinnene som bor i The Jungle havnet på sykehus med brannskader etter at teltet hennes angivelig ble satt fyr på. Georges Gilles er pensjonist og har jobbet som frivillig hjelpearbeider i Calais i fire år. Hver dag kjører han rundt i en hauggammel hvit Fiat varebil og deler ut tepper, mat og presenninger. Det er aldri nok. Vi spør om han vet noe om hvordan menneskesmuglerne opererer. –De er overalt, men holder seg i skjul. De er ofte kurdere, afghanere eller albanere. Albanerne er verst. Flyktningene som har råd til å betale smuglerne blir tatt med langs motorveiene flere mil utenfor Calais for å unngå det strenge vaktholdet. Om natta, på rasteplasser og bensinstasjoner, gjemmer smuglerne flyktninger inne i og under trailerne som står parkert. –Om jeg var dere, ville jeg holdt meg langt unna. Hvis de ser at dere tar bilder, blir dere drept. Alle her har arr. Noen synlige, andre på innsida. Afghanske Khalil Khaman Khalily (26) har flere. Ett er tjue centimeter langt og går fra navlen og opp til brystkassa. –Taliban, sier han. Khalil forteller at han jobbet i et byggefirma som ble hyret inn av NATO fra 2007, og at han blant annet jobbet ved militærleiren Shorabak i Helmand-provinsen. For fem måneder siden ble han kidnappet, sperret inne og knivstukket da han skulle møte en mulig ny arbeidsgiver. –Alle afghanere som har jobbet for NATO lever farlig, sier han. Han greide å rømme da en av vaktene drakk seg full. Han fikk hjelp til å komme seg til Kabul, derfra la han på flukt mot Europa. På grensa fra Iran til Tyrkia ble han anklaget for å være enten IS-soldat eller afghansk spion, og han sier han ble torturert i to dager, til de skjønte at han ikke hadde noe å si. Resten av historien hans handler om kyniske menneskesmuglere og til slutt flukt til fots gjennom Balkan. Han kom inn i EU og Ungarn gjennom skogen ved den serbiske grensebyen Subotica. Derfra reiste han som blindpassasjer på toget til Paris og Calais. –Jeg føler meg ikke trygg her heller. Se rundt deg. Jo lenger du er her, jo mer deprimert blir du. I løpet av de 20 dagene han har vært her, har han gjort 25 mislykkede forsøk på å komme til England der han har en bror som studerer IT. Han drømmer om å bli militærkirurg og reise tilbake til Afghanistan. –Jeg må være forsiktig på grunn av sårene, men jeg kommer meg til England når jeg kan ta større sjanser, sier han. Vi spør om han har hørt om flyktninger som har forsøkt å svømme. Han ler og rister på hodet. –Det er så vidt vi dusjer, jo. Vi viser ham tegningen av mannen som politiet i Nederland kaller The wetsuitman. –Han ser afghansk ut. Jeg har ikke hørt om ham, men jeg har ikke vært her lenge. Folk kommer hit, så reiser de igjen så fort de klarer.

Merket: Khalil Khaman Khalily (26) forteller at han ble kidnappet og knivstukket av Taliban. Før det jobbet han som kontraktør for Nato og gjorde anleggsarbeid ved militærbaser i Afghanistan.

Plastjungel: The Jungle er omtalt som den verste flyktningleiren i Europa. Flyktningene her bor i telt og plastikkskur som de stort sett lager av det de finner.