Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

I det minste har man fått et sted å gå til. Sju år etter terroren har regjeringskvartalet fått et midlertidig minnesmerke som er lavmælt og verdig.

Minnesmerket er utformet av 3RW Arkitekter og står midt i Lindealleen, mellom trærne som overlevde bomba. En gjennomsiktig plastvegg bærer navnene og alderen til alle de 77 som ble drept i terroren. Den lyser i mørket om natta, og står på et teppe av knust glass. Teksten er vanskelig å lese og glasskårene er underlig nok ikke beskyttet. Allerede dagen etter avdukingen ligger små skår rundt minnestedet. Enda mer underlig er det at mange av glasskårene bærer logoen til spritflaskene de kommer fra.

SPRITFLASKER: Mange av glasskårene bærer logoen til spritflaskene de kommer fra. Foto: Martine Aurdal Vis mer

Den overtydelige symbolikken ble slaktet av NRKs kunstanmelder Mona Pahle Bjerke. Hun er «inderlig glad for at dette er et midlertidig minnesmerke» og mener plata minner om et dusjkabinett.

Jeg blir likevel berørt foran veggen. Når jeg leser navnene, ser jeg for meg ansiktene til de drepte, og det er sterkt å minnes det som skjedde der bomba smalt. Midt i arbeidstida mandag var minnestedet et stille sted som manet mange til ettertanke midt i sommer-Oslo. Sannsynligvis ville minnestedet vært dét uansett utforming.

Den skammelige prosessen rundt minnesmerkene har imidlertid frarøvet oss et kunstnerisk prosjekt som ville vært mye mer enn dette.

Allerede i fjor skulle kunstneren Jonas Dahlbergs midlertidige minnesmerke stått ferdig, etter at han vant konkurransen som Koro administrerte. Da ville søyler av svarte plater dominert plassen nå, de samme platene som seinere skulle utgjøre det permanente minnesmerket.

Jeg har mange ganger forestilt meg hvordan det ville bli å gå der med dattera mi. Finne våre navn blant alle de 5,2 millionene som bodde i Norge i 2011, forklare hvorfor 77 navn var omkranset av mer luft enn våre. Steinen til platene skulle hentes fra Sørbråten, der et dramatisk kutt i en odde mot Utøya skulle bli et sår som ikke kan heles.

Regjeringen og ansvarlig statsråd Jan Tore Sanner manglet kraft og vilje til å gjennomføre prosjektet, da Utstranda velforening truet med å gå til rettssak mot staten. Disse naboene ønsker ikke noe minnesmerke, og holder ennå åpent om de vil gjøre det samme når planene til utforming på det nå valgte stedet, Utøya-kaia, er klare. Ingen kan ha vetorett i en slik situasjon, der noen berørte først og fremst vil glemme det som skjedde. Da må de som bestemmer lytte til innspill, ta involverte med på råd, men så ta ansvar og skjære gjennom. Det ansvaret tok ikke Regjeringen Solberg.

Derfor mangler ikke bare minnesmerkene som skulle vært ferdig til 22. juli 2017, ingen vet hva som blir den permanente løsningen i regjeringskvartalet. For bare to måneder siden valgte Statsbygg et norsk-belgisk team til å jobbe med utformingen av et minnesmerke ved Utøya-kaia. De kunstneriske ambisjonene er lagt bort. Jan Tore Sanners instruks til Statsbygg har vært at minnestedene skal ha en «verdig og lavmælt» utforming.

22. juli 2011 fortjener et høymælt, kunstnerisk uttrykk som kan utfordre oss, bidra til forståelse og skape grunnlag for diskusjon rundt det som skjedde. Sammenliknet med det minnesmerket skulle være, framstår løsningen som ble avduket søndag som stusslig og et dårlig kompromiss.

Prosessen hit har vært uverdig. Det er regjeringens ansvar.