Stephen Smith Stephen Smith (f. 1956) har undervist i afrikanistikk ved Duke-universitetet i Nord-Carolina i USA siden 2007. Hans bok Nach Europa! Das junge Afrika auf dem Weg zum alten Kontinent (Mot Europa! Det unge Afrika på vei til det gamle kontinentet, ikke utgitt på norsk) er erklært pliktlektyre av Frankrikes president Emmanuel Macron og kommer ut på tysk i disse dager.

DIE ZEIT: Storkoalisjonen i Berlin er stolt av sitt asylkompromiss. Du hevder imidlertid at Europa må regne med 150 til 200 millioner nye innbyggere med afrikansk innvandrerbakgrunn, i løpet av de neste 30 årene. Er den tyske flyktningpolitikken blind for fremtiden?

Stephen Smith: Den tyske politikken handler innenfor en svært begrenset tidsramme. I kjølvannet av flyktningkrisen i 2015 sliter den fortsatt med å finne en løsning for asylsøkerne, som skubbes frem og tilbake mellom de europeiske landene. Tyskland har store problemer med å ta seg av innvandrerne som allerede er her, i Frankrike ser det ikke stort annerledes ut. Og overalt i Europa er det de populistiske politikerne som vinner på det. Ingen interesserer seg for det vi har i vente.

ZEIT: Du påstår at det vil komme en innvandring fra Afrika som vi aldri har sett maken til.

Smith: Situasjonen lar seg enkelt beskrive. Det finnes 500 millioner vesteuropeere, og på den andre siden av Middelhavet bor det 1,3 milliarder afrikanere. Allerede i 2050 vil det finnes 2,5 milliarder afrikanere. Og de vil være unge; to tredjedeler av dem vil være under tretti år. Derimot kommer vesteuropeerne til å være veldig gamle, og redusert til 450 millioner. Disse tallene forteller om et massivt flyktningpress.

ZEIT: I Frankrike har boken din fått tittelen La ruée vers l’Europe, en storm mot Europa. Tidligere har det særlig vært franske høyreekstremister som advarte mot innvandring i slike vendinger.

Smith: Som Hans Magnus Enzensberger tror jeg ikke at man skal frykte applaus fra feil leir. Og Marine Le Pen ville nok heller kalt boken noe i retning av Den svarte demografiske bomben, og nøret opp under fremmedfrykten. Det er langt ifra det jeg ønsker. I Frankrike bodde det kun 3000 afrikanere på 1920-tallet, i dag bor det flere millioner der. Likevel mener jeg at Frankrike fortsatt er Frankrike.

ZEIT: Men du hevder også at Europa snart ikke vil være Europa lenger.

Smith: Som amerikaner overrasker det meg i hvor stor grad vesteuropeere ignorerer den demografiske utviklingen. Befinner du deg i Afrika, kan du ikke unngå å legge merke til den. 40 prosent av alle afrikanere er under 15 år gamle. Hvem er det som virkelig er klar for å ta de nærliggende konsekvensene inn over seg?

ZEIT: Og hvilke konsekvenser er det?

Smith: Det tradisjonelle Afrika er gått til grunne, verdiene og normene fra fortiden betyr ikke lenger noe for de unge. Deres idealer kommer utenfra, via parabolantenner og internett. Den klatrende middelklassen, i dag rundt 150 millioner afrikanere, fire ganger så mange om 30 år, kommer til å gjøre det andre rundt om i verden har gjort i sammenlignbare situasjoner: De kommer til å utvandre.

ZEIT: Finnes det noen historisk parallell?

Smith: Nærmere 60 millioner europeere utvandret til USA da den økonomiske utviklingen ikke lenger klarte å holde tritt med befolkningsveksten på 1800-tallet.

ZEIT: Og i dag flykter menneskene fra elendigheten i Afrika.

Smith: Det er nettopp det de ikke gjør. Det er bare de bedrestilte som våger å begi seg ut på reisen til Europa. De er de modigste i en stor afrikansk vandring. Vandringen begynner i landsbyene og fortsetter til nærmeste by, derfra videre til hovedstaden og så til nærmeste metropol og først deretter til Europa. Se for deg en fontene av flyktninger.

ZEIT: Du fornekter altså det afrikanske kaoset?

Smith: Overhodet ikke. Jeg har bare forstått den viktigste årsaken til det. Stilt overfor en befolkningseksplosjon som dette, ville selv den ærligste og redeligste afrikanske regjering ikke klart å bygge så mange veier, skoler og sykehus som befolkningsveksten krever. Å skape balanse i det postkoloniale Afrika er en uløselig oppgave. Som journalist har jeg skildret problemene med korrupsjon, vanstyre og autoritarisme. Men det jeg nok har gjort fremfor alt, er å overvurdere disse problemene.

ZEIT: Om det ikke er snakk om egen tilkortkommenhet, hvorfor er det da så mange afrikanere som flykter?

Smith: Mange av dem dro først til Sør-Afrika, som av den grunn er helt overbelastet. Allerede i 1960 var 60 millioner migranter i bevegelse innenfor Afrikas grenser, og kun 20 millioner utenfor kontinentet. I dag har 140 millioner afrikanere forlatt verdensdelen, mens antall migranter innenfor Afrikas grenser avtar.

ZEIT: Og det er bare begynnelsen?

Smith: Neste generasjons mødre og fedre lever jo allerede. Selv om alle afrikanere plutselig ville begynne å bruke prevensjonsmidler, ville flyktningpresset først begynne å avta igjen om to, tre generasjoner.

ZEIT: Hvorfor er det ingen som regner med millioner av nye afrikanske innvandrere hos oss?

Smith: En av årsakene er det Hannah Arendt kaller medlidenhetens politikk. Den tilslører synet vårt. Da mer enn én million mennesker reiste over Middelhavet på vei til Europa i 2015, druknet 3771 av dem. Altså 0,37 prosent. Den dag i dag er det fortsatt de døde i Middelhavet som dominerer flyktningdebatten. Men sett med afrikanske øyne er faren slett ikke så overhengende. Risikoen i den afrikanske hverdagen er langt større. Det er ergerlig at man i Europa ikke kan lage fornufts- og faktabaserte reportasjer, men straks må spille på følelser.

ZEIT: Tar du til orde for en europeisk festning?

Smith: Flyktninger kommer alltid med legitime interesser, og vi kan avvise dem like legitimt. Hadde jeg vært afrikaner og så at det i løpet av min levetid ikke ville oppstå forhold som ville åpne for å gi barna min en del av verdens fremskritt, ville jeg også utvandret. Hadde jeg derimot vært europeer og var vitne til at alt forandret seg så raskt at jeg ikke lenger følte meg hjemme, ville jeg ønsket å avgjøre hvem som får komme til Europa.

ZEIT: Hvorfor lager man ikke et kompromiss av denne interessekonflikten?

Smith: Vi tilbringer for mye tid foran vårt eget speilbilde. Vi ser ikke godt nok på Afrika. Jeg liker det unge, dynamiske Afrika. Derfor tviler jeg heller ikke på unge afrikaneres vilje. De flykter fra de eldres herredømme, de er på jakt etter modernitet og eventyr. Det handler mer om eksistensielle spørsmål enn om økonomiske.

ZEIT: Det høres ikke ut som det finnes noe botemiddel, sett med europeiske øyne?

Smith: I de europeiske regjeringene fornemmer jeg en panikk som ingen vil vedkjenne seg. Spesielt blant teknokratene, som er de som skal tenke ut løsninger, men ikke kommer på noen.

ZEIT: Er det derfor du siterer Macron?

Smith: Han har ikke sittet så lenge. Kanskje merker han hvor hjelpeløs staben hans er.

ZEIT: Men forbundskansler Angela Merkel kan ikke komme med samme bortforklaring?

Smith: I juli 2015 sa Merkel til en flyktningjente fra Palestina at politikk er vanskelig, og at hun kunne ikke gjøre noe for å forhindre at hun ble sendt ut av landet. I september 2015 endret hun holdning og innførte en emosjonell og opportunistisk politikk.

ZEIT: Var flyktningene i 2015 bare en liten forsmak på det som kommer?

Smith: Ja. Derfor mener jeg at vi ikke kommer til å klare det, om vi fortsetter som vi har gjort hittil. Merkels «Wir schaffen das!» (det klarer vi) hadde sitt utspring i en altfor begrenset oppfatning av problemet, og skapte en stor illusjon.

Oversatt av Merete Franz for GLOBALscandinavia

DIE ZEIT Nr. 40/2018