„Takže lidé se teď přestanou bavit mezi sebou a budou už jen zírat do obrazovek?“ Pochybnosti o tom, jestli všudypřítomný mobilní internet a sociální sítě nepřivodí svým uživatelům sociální izolaci, jsou v posledních letech slyšet čím dál častěji. Je ale chytrý telefon v ruce každého cestujícího v MHD skutečně takový problém? 6:10 19. dubna 2017 Sdílet na Facebooku Sdílet na Twitteru Sdílet na LinkedIn Tisknout Kopírovat url adresu Zkrácená adresa Kopírovat do schránky Zavřít Mobilní samota? | Foto: Jean Jullien

Skeptický pohled na moderní technologie je rozšířený stejně jako nadšení z technického pokroku. Obavy přitom nesdílejí jen experti, ale hlavně běžní uživatelé: stačí se podívat na populární internetový žánr kresby k zamyšlení, který se soužití lidí a mobilů věnuje poměrně intenzivně. Strach z nových způsobů komunikace ale provází lidstvo snad odjakživa - a aspoň v nedávné minulosti je zaznamenán i písemně.

Hned dva případy zmiňuje socioložka Carolyn Marvinová, která se věnuje počátkům telefonické komunikace v druhé půlce 19. století. V roce 1877, rok po patentování telefonu Alexanderem Grahamem Bellem, psal deník The New York Times o nebezpečí, jaké telefonování znamená pro ochranu citlivých informací, a kandidátům na politické funkce rovnou pro vlastní dobro doporučoval komunikační novinku vůbec nepoužívat. Jeden britský komentátor se zase rozčiloval, že kvůli snadnému telefonickému sdílení příhod z vlastního i cizího života „z nás nezbude nic než průhledné hroudy želé“.

Jen o pár desítek let později, když v Československu začínalo rozhlasové vysílání, se novinoví sloupkaři obávali zániku společenského života, protože lidé dají před večerem v divadle vždy přednost rádiovému přijímači. A mezi zavrhovače komunikačních technologií patřil koneckonců už Platón - ve svých Listech tvrdí, že „žádný rozumný člověk se nikdy neodváží ukládat do slov své rozumové nálezy“.

V tomto kontextu není překvapením, že ani tentokrát kvůli novým technologiím konec světa nenastane. Internet a mobilní aplikace jsou jen novou formou mezilidské komunikace, která interakci „naživo“ nenahrazuje, ale doplňuje. Chuť vidět se s přáteli v hospodě sociální sítě patrně nijak nesnižují - naopak umožňují bleskurychle (a prakticky zdarma) se na setkání domluvit. Lidé, kteří v hromadné dopravě cestou do práce zírají na displeje svých telefonů, mají stále stejný zájem povídat si se spolucestujícími jako jejich neinternetoví předchůdci - tedy minimální. Na rozdíl od nich se ale díky svým mobilům mohou věnovat komunikaci se svými známými a přáteli i tam.

Problémem sociálních sítí není to, že skrz ně můžeme komunikovat, ale jak komunikaci privatizují. První desetiletí své existence stál internet na otevřenosti a standardech, které mohl do svých programů zabudovat kdokoliv. Ještě na konci 90. let převládalo mezi experty i běžnými uživateli nadšení ze svobodného demokratického prostoru, kde své místo může najít každý, kdo o to stojí.

Zároveň se ale začalo ukazovat, že o pozornost jeho návštěvníků stojí soukromé firmy - a ty přirozeně nemají zájem dělit se o své inovace s konkurencí. Proměnu internetu v komerční, privatizované prostředí pak ještě urychlil nástup technologicky uzavřených chytrých telefonů.

Symbolem těchto změn je největší komunikační platforma současnosti - Facebook. Ten komunikaci mezi svými uživateli na webu i v mobilním Messengeru prakticky plně kontroluje: k jeho systému lze sice přistupovat i pomocí alternativních aplikací, ale oficiální varianty drtivě vítězí už tím, že je jejich používání nejpohodlnější. Disponuje také nezměrnou šíří dat, v jejichž užití třeba k cílení reklamy nebo sociálním experimentům je sice zákonně omezen, ale o reálné praxi lze jen spekulovat. Kohokoliv ze svých téměř dvou miliard uživatelů může navíc od svých služeb kdykoliv odstřihnout.

Nejčastější obavy z nových technologií tak míří špatným směrem. Využíváme je proto, že jsou pro nás pohodlné, a nejspíš nás od nich nikdo neodtrhne - skutečný problém ale bude, když se celé naše online životy stanou vlastnictvím několika málo firem.