Vid det här laget har jag bevakat politik i över 20 år. I valtider infinner sig lätt en känsla av déjà vu. Samma gamla samhällsproblem valsar runt i debatten med lika självsäkra försäkringar om att de snart ska vara lösta.

Vård, skola och omsorg ska vässas med mer personal och resurser. Järnvägen ska rustas upp så att tågen går i tid. Straffen ska skärpas så att buset försvinner från gatorna. Nyanlända ska lära sig svenska och komma snabbare i jobb.

Det är politikens eget kretslopp. Men frågan är om inte glappet mellan valrörelsens retorik och verkligheten är större än någonsin denna gång.

Samtliga partier utlovar välfärdspersonal som inte finns att tillgå, såsom fler sjuksköterskor och poliser. Detta när valrörelsens stora tema borde vara det omvända - hur ska vi bäst rusta oss för en framtid där det råder ständig brist på legitimerad personal?

Över huvud taget finns det en påtaglig hjälplöshet inför politikens megatrender: den förändrade demografin med en kraftigt växande andel äldre över 80 år, personalbristen, urbaniseringen och utarmningen av glesbygden, den växande ojämlikheten, migrationen och det åtföljande utanförskapet, högerpopulismens framväxt i västvärlden och så vidare.

Politiker har blivit det nya prästerskapet

Det är talande att Socialdemokraterna som en av sina sista åtgärder under mandatperioden tillsatte en jämlikhetskommission. Det parti, vars själva DNA är jämlikhetskampen, har inte längre en susning om hur de växande klassklyftorna ska bekämpas.

Politiska problem parkeras hos utredare eller nya myndigheter. Den egna uppgiften blir allt oftare att markera avstånd och ge utlopp för känsloyttringar av olika slag. Vi har fått politiker som "står upp" och som blir "förbannade" - ett slags sekulärt prästerskap.

Hur kommer det sig att Sverige tycks ha blivit så svårt att styra? Här är några möjliga förklaringar till politikens tilltagande impotens:

• Oklar ansvarsfördelning. Sverige är ett decentraliserat land med kommunalt självstyre och vård, skola och omsorg i kommunal- och landstingsregi. Ovanpå detta har vi avreglerat många verksamheter och bjudit in marknaden.

Få länder, om något, har exempelvis släppt skolan så fri som Sverige. I många andra länder är det självklart att styra allt från var skolor ska etablera sig till var nyanlända ska bo liksom att ställa krav på kommuners byggande för låginkomsttagare.

Har man en gång abdikerat från att styra är det svårt att i efterhand korrigera utfallet. På område efter område har Sverige struntat i frågan om vem som ska ta helhetsansvaret. Vem är det egentligen som kör?

När partierna ändå vill ge intryck av att styra blir det lätt i form av öronmärkta statsbidrag och en ständigt växande regelbörda. Enkom skolorna tvingas numera söka ett 60-tal specialdestinerade statsbidrag varje år.

• Rädslan för svekdebatter. En tumregel i politiken är att det är betydligt lättare att införa något än att ta bort det. Om någon hade sagt att LSS - lagen om stöd och service för vissa funktionshindrade - skulle kosta det offentliga runt 75 miljarder kronor om året hade den aldrig införts i sin nuvarande utformning. Nu tävlar partierna i valrörelsen i stället om att lova mer pengar.

Ränteavdraget är huvudlöst på alla sätt. Det driver på skuldsättningen, är svindyrt och har en fördelningsprofil som ingen kan försvara. Ändå ligger det kvar år efter år. Hyresregleringen borde ha tagits bort redan på 60-talet och det kostnadsbaserade reseavdraget, som subventionerar bilismen i storstäderna, är absurt i en tid då klimatångesten griper omkring sig.

Partierna är rädda för att stöta sig med röststarka intressen. Därför handlar politik nästan alltid om att lägga till saker, inte att välja bort. Alla vet exempelvis att Sverige behöver en ny bostadspolitik, men hittills har det politiska priset har ansetts vara för högt.

• Systemkrockar. Flera av de problem som dominerar i valrörelsen är genuint svårlösta. Ett skäl är att de krockar med hur det svenska välfärdssystemet är uppbyggt. Den svenska modellen bygger exempelvis på generell välfärd. Det innebär att vi som regel inte har särlösningar för låginkomsttagare, exempelvis särskilda bostäder (social housing).

Det fungerade möjligen i det gamla Sverige, men ställer till problem för invandrarlandet Sverige. Det finns varken billiga bostäder eller lågavlönade jobb som kan matcha det lägre humankapitalet hos många nyanlända. Och skulle vi öppna upp för riktigt låga löner krockar det med Sveriges höga boendekostnader och så vidare.

• Brist på legitimitet. I retoriken heter det att integration alltid är bra och segregation alltid dåligt. Men partierna är naturligtvis väl medvetna om att många åtgärder mot segregationen skulle stöta på patrull hos väljarkåren. Bussning och kvotering av elever från utsatta områden, slopad kötid till friskolor, förtur till hyresrätter, central styrning av allt mottagande av nyanlända och slopat kommunalt planmonopol är exempel på sådant som skulle vara politiskt explosivt och därför undviks av de flesta partier.

Dilemmat skulle kunna beskrivas så här: i jämlikhetens namn skulle de nyanlända och deras barn egentligen behöva överkompenseras på en rad områden - såsom skola, boende och vård. Men det krockar med idén om välfärden som ett samhällskontrakt. De nyanlända har ju per automatik betalat in minst i försäkringspremie, om någon alls, medan andra har betalat skatt eller stått i kö i många år. (Därtill riskerar det att krocka med arbetslinjen.)

Det är ojämlikhetens bryderi år 2018 och det verkliga skälet till att Socialdemokraterna krampar i frågan.

Den flåshurtiga optimismen är en del av problemet

Svensk politik påminner allt oftare om en båt som guppar runt på havet utan riktning. Ibland är det genuint svårt att styra, ibland saknas motivation att ta ut kursen.

Det finns en så talande scen i intervjun med Göteborgs starka kvinna, Ann-Sofie Hermansson (S) i tv-programmet Ledarsnack i veckan. Min kollega Patrik Kronqvist undrar hur hon kan tro att staden ska kunna vända utvecklingen i de utsatta områdena när alla de faktorer som har lett till dagens situation finns kvar.

Utan att tveka svarar Hermansson: "Jag är väldigt optimistisk".

Frågan är om inte just den optimismen är en del av själva problemet. I stället för att fundera över vad som har gått fel och behöver göras annorlunda ångar våra politiker på med samma friska humör.

Tågen ska gå i tid. Vården, skolan och omsorgen ska rustas upp. Segregationen ska upphöra. Landsbygden ska leva. Poliserna ska bli fler och buset bort från gatan.

Om fyra år sätts valaffischerna upp igen.

Läs också: Varför vill inte våra politiker styra landet