”Vi speglar Sverige som det ser ut”, står det i Sveriges Radios mångfaldspolicy. För SR innebär det konkret att de ”speglar variationer” i befolkningen utifrån ”etnicitet”. Etnicitet betyder härkomst, det är till skillnad från nationalitet inget man kan förvärva eller förlora. Det är en fråga om ursprung.

Att SR lägger så stor tonvikt vid sina anställdas härkomst är nog en nyhet för många. Men faktum är att det numera är en grundläggande del av SR:s organisatoriska arbete. För att SR ska kunna spegla variationer ifråga om etnicitet i befolkningen i stort (vilket SCB inte för statistik över) måste SR samla in data över medarbetares härkomst.

Något annat sätt finns inte att uppfylla målen i den av organisationen antagna policyn. Hur ska man annars kunna åtgärda bristande återspegling av befolkningen om man inte kan identifiera en avsaknad av variation i härkomst på arbetsplatsen?

Vidare konstateras i policyn att: ”Mångfaldsarbetet finns med i varje del av rekryteringsprocessen” och att: ”Annonser och intervjuer fokuserar på hur mångfalden säkerställs och upplevs”. Om dessa två meningar på något sätt ska hänga ihop med SR:s målsättning att återspegla Sveriges befolkning så innebär det konkret att SR i rekryteringsprocessen tar hänsyn till sökandes ursprung.

SR är inte ensamt inom Public Service i synen på mångfald. När SVT i mars 2015 fick en ny VD, Hanna Stjärne, inledde hon de flesta av sina intervjuer med att förklara att mångfald var hennes främsta mål. Det finns troligtvis inga organisationer eller bolag i Sverige som så konsekvent genomsyras av ett etniskt mångfaldsperspektiv.

När detta påpekas är svaret från PS-företrädare att det är radions och televisionens publicistiska uppgift att ”återspegla befolkningen”. I någon mån stämmer det. PS ska ha ett utbud som tilltalar människor i hela Sverige, det innebär att utbudet måste vara varierat och utvalt med lyssnarna och tittarna i åtanke.

Så långt har PS förstått sitt publicistiska ansvar. Men tyvärr har de blandat ihop detta värv med räknande av etniciteter. Det är något annat. En mångfald av etniciteter är inte samma sak som en mångfald av perspektiv. Etnicitet kan, men behöver inte spela någon roll för människan. Enskilda individer är komplexa och sammansatta varelser, deras kön, härkomst och utseende är inte nödvändigtvis det som definierar dem. Detta borde man förstå på SR (förstå).

Att SR och även SVT ägnar sig åt den här sortens agerande helt okritiskt är lite av ett mysterium. Har man inte gjort en ordentlig konsekvensanalys av vad mångfaldsarbete med etnicitet som komponent kan innebära för medarbetarna eller för samhället i stort? Det verkar inte som det. Svaret på frågan om hur det har kunnat gå så långt att man nämner etnicitet som ett relevant mångfaldskriterium måste sökas i hur SR hanterat en annan fråga, nämligen normkritiken.

I en artikel av journalisten Lars Åberg beskrivs hur UR-journalisten Per-Axel Janzon tvingades sluta sedan han: ”På ett närmast normkritiskt sätt hade vänt på perspektivet och i samband med en programserie om just normkritik velat intervjua den egna företagsledningen om den normkritiska normen inom UR”. Författaren Dan Korn som intervjuade Janzon beskrev vad som händer när någon ”kommer och påpekar tomheten i de höga målen”. Det gjorde Janzon och numera jobbar han inte mer på UR. Från ledningens sida gör man nu allt för att få det till att meningsskiljaktigheterna på intet sätt spelade någon roll för att Janzon slutade.

För cheferna på UR var normkritiken så viktig att en anställd som ifrågasatte den av ledningen utvalda normkritiken kunde anklagas för bristande lojalitet. Som det uttrycktes i ett mail till Janzon: ” Om en anställd inte accepterar att företaget har en annan uppfattning än medarbetaren och markerar detta vid upprepade tillfällen måste företaget sätta en gräns för detta.”. Normkritiken på UR är lite som Henry Ford och färgen på Fordbilarna: ”Välj vilken färg du vill så länge den är svart”. På UR får man vara hur normkritisk som helst så länge man kritiserar de normer som ledningen önskar att man kritiserar, inte de egna normerna. I klartext innebär det att man ska acceptera den normkritik som är grundad i vänsterteorier, men inte någon annan.

SR gör ett omfattande arbete med normkritisk utgångspunkt. Det vittnar, tillsammans med mångfaldsarbetet, om hur ideologisk Public Service är som organisation. Det handlar alltså inte om att upprätthålla grundläggande publicistiska principer, som krävs för att SR och SVT ska kunna fullgöra sitt uppdrag, utan om en vantolkning av det politiska uppdraget.

Detta skulle man givetvis aldrig erkänna. Normkritik och mångfaldspolicys framställs som neutrala och förment goda ting som inte har någon ideologisk färg utan ligger i linje med det publicistiska uppdraget. Det är långtifrån sanningen. Bristen på intern kritik, självreflektion och konsekvensanalys tyder på att det råder en destruktiv konsensusanda inom den licensfinansierade mediesfären. Det börjar bli dags för Sveriges Radio att ägna sig åt normkritik på riktigt.