– Ja. Jag kan inte springa ut och in. Det begränsas väldigt starkt. Den här spontana historien som du har hemma – ”nu skulle det vara skönt att gå ut en sväng” – ett sådant liv kan jag inte ha.

– Du kan ju själv tänka dig hur det är. Just när man har fått lite ordning så måste du plötsligt riva upp allting och flytta någon annanstans.

Vi reportrar har vant oss vid Lars Vilks skämtlynne och goda humör. Han behöll den skojfriska attityden även efter att den dåvarande ledaren för IS i Irak, Omar al-Baghdadi, satte ett pris på hans huvud 2007. Al-Baghdadi, en mytomspunnen ledare som ska ha dödats 2010, uppmanade rättrogna muslimer att döda Lars Vilks och utlovade en belöning på 100 000 amerikanska dollar. IS-ledaren erbjöd en bonus på 50 000 dollar om Vilks ”slaktas som ett lamm”, det vill säga får halsen avskuren.

– Jag är ju ingen fri man. Vi sitter ju här. Det påminner ju rätt mycket om arrest. Jag är ju inlåst och får endast gå ut med väktare. Rastas, och gå in igen. Och när jag ska träffa någon så är det omständligt. ​

En stor svart BMW väntar vid vägkanten. Två poliser sitter i. Ingen Vilks. Bilen kör till det nybyggda polishuset i Toftanäs. Jag slussas in i ett kalt rum, utan någon form av dekoration. Inget på väggarna, inte ens en plastblomma i fönstret.

– När de bjöd in mig så sa de: ”det är inte bara snäll konst vi ställer ut, utan vi har också annat här” och det var ju då angrepp på USA-kapitalismen. Man hade ju haft katten i konsten tidigare och då hade ju George W Bush blivit avbildad som ondskefull katt. Så man ville väl ha något lite sådär…

”Katten i konsten” var temat för 2006 års sommarutställning på Tälleruds hembygdsgård. Nu, 2007, var det dags för hunden. Hembygdsgården bjöd främst in lokala konstnärer. Men arrangörerna ville gärna ha någon spännande provokation också. Det var så Vilks kom in i bilden.

När Tälleruds hembygdsgård i Värmland sommaren 2007 bjöd in Lars Vilks till sin sommarutställning på temat ”Hunden i konsten” gick hans hjärna igång. Han tänkte på rondellhunden och Muhammedkarikatyrerna, och hur olika de behandlades av konstetablissemanget.

Idag är begreppet rondellhund inte så känt. Många associerar det kanske främst med Lars Vilks teckning. Men under 2006 och 2007 blev rondellhundarna något av en folkrörelse i Sverige. Det började med att konstverket ”Cirkulation II” av Stina Opitz vandaliserades där det stod, i en rondell i Linköping. Verket bestod bland annat av en skulptur av en hund, vars huvud försvann vid vandaliseringen.

En status på Facebook i april i år gjorde mig på allvar nyfiken på Lars Vilks liv. En Facebookvän hade mött Vilks och hans livvakter under en debattkväll på Malmö konsthall. Det var ett par månader efter attentatet i Köpenhamn och flera i publiken hade enligt min fb-vän blivit ”upprörda och oroliga av hans närvaro”.

Lars Vilks, om kraven på att han ska ta avstånd från olika saker: ”Det värsta jag vet är det här vitbok, när folk säger att jag måste ta avstånd från det ena eller andra: ’Nu måste du karikera Sverigedemokraterna, det är ditt enda sätt att bli fri’. Det är så oerhört platt. På Facebook kom en diskussion upp om mig och min förre gallerist, Rönnquist, som gått med i Pegida. En fråga ställdes direkt till mig: Är du Pegidamedlem? Och jag skulle aldrig kunna tänka mig att svara: Jag är inte med i Pegida. Varför skulle jag komma med en sådan bekännelse? Om de vill tro det ena eller andra, så… please, alltså. Men jag kommer liksom inte med några sådana knäfall: ’Jag är inte sådan, tro mig!’”​

Mohammad Fazlhashemi, professor i filosofi och islamisk teologi vid Uppsala universitet: ”När han kom med sin teckning 2007 tänkte jag att detta enbart handlar om hans konstprojekt. Men sen började han kasta ur sig en massa uttalanden. Det blev tydligt att han hade en annan agenda. På Pamela Gellers antimuslimska konferens i New York kunde han lugnt sitta och lyssna på den här hatiska retoriken, där muslimer liknades vid råttor. Han reagerade inte utan höll sitt föredrag där med gott humör. Han surfar på den antimuslimska vågen, älskas av SD och högerextrema grupper. Han rör sig inom kretsar som är kända för sin hatiska inställning till muslimer. Vilks skulle tydligt kunna avstånd från det – men det gör han inte. Jag undrar varför.”

Egentligen var det ju fel att jag kom med in i kylrummet med Lars för det var ju honom de främst skulle skydda. Men jag var glad över att vara med Lars, det kändes som han var där för mig. Jag ville gärna hålla någons hand, och han tog min hand. För mig är det viktigt att engagera mig för yttrandefrihet och för Lars Vilks. Det är sorgligt att det inte finns en svensk Lars Vilks-kommitté, tycker jag.”

”Om du är terrorist och du inte kan komma åt måltavlor som Jyllands-Posten eller tecknaren Kurt Westergaard eftersom de är alltför skyddade – då blir en aktör som Lars Vilks ett intressant mål. Vilks återkommer till samma plats, med samma gäng: Lars Vilks-kommittén hade haft en rad seminarier på just Krudttønden tidigare. Då blir han en lätt måltavla för de krafter som vill åt honom och Danmark, de som vill komma åt hela Muhammedkarikatyrsymboliken.

När han rör sig ute är han skyddad av flera beväpnade livvakter, civilklädda poliser med automatvapen. Med hjälp av experter på polisarbete och säkerhet får jag hjälp med en uppskattning av kostnaden: att skydda Lars Vilks från angrepp av terrorister kostar svenska staten runt 20 miljoner kronor per år.

I augusti 2007 drar ryktet om de svenska Muhammedkarikatyrerna över världen. I Pakistan bränner demonstranter en docka av Fredrik Reinfeldt. Plakat kräver Lars Vilks död: ”Down with Sweden. Death to Larish”. Även Irans president Mahmoud Ahmadinejad fördömer Vilks och Nerikes Allehanda. Som så ofta skyller han på judar. ”Sionister ligger bakom detta smutsiga jobb”, skriver den iranska statliga nyhetsbyrån Irna.

Under 2008 och 2009 fortsätter hoten mot Lars Vilks. Till besvär för Vilks personligen, men till gagn för hans konstverk, enligt honom själv. Hotet från al-Qaida är ”en konstnärlig tolvtaggare”, säger han när vi träffas 2009.

Under 2010 vrids hotnivån upp flera snäpp.

Den 11 maj attackeras Lars Vilks i Uppsala när han på en föreläsning spelar upp den holländsk-iranska konstnärens Sooreh Heras videoverk ”Allah Ho Gaybar”. Verket blandar nakna män och korancitat och behandlar teman som profeten Muhammed, islam och homosexualitet. Polisen får skydda Vilks från en uppretad mobb som jublar och skriker ”Allahu akbar!” när föreläsningen bryts av säkerhetsskäl.

Fyra dagar senare, den 15 maj, försöker två bröder från Landskrona sätta eld på Lars Vilks hus (han är inte hemma). De har med sig knivar och döms senare till fängelse för mordbrand. I rätten säger en av bröderna att Lars Vilks är ”islams värsta fiende just nu”.

I juli 2010 publicerar al-Qaidas tidskrift Inspire en lista över ”islams fiender” som bör skjutas. Lars Vilks står på listan med namn och bild, tillsammans med bland andra Salman Rushdie, Ayaan Hirsi Ali och Charlie Hebdos numera mördade chefredaktör Stéphane ”Charb” Charbonnier.

I november 2010 släpps ett filmklipp där somaliska terrorganisationen al-Shabaab lovar att skära halsen av Lars Vilks. Filmen är inspelad vid en fotbollsarena i Mogadishu. Terroristen i filmen talar bra svenska och uppmanar till mord på ”hunden Vilks”:

– Vi kommer att ta dig, vart du än befinner dig, vilket hål du än gömmer dig i, säger han.

Klockan 17 den 10 december 2010 spränger sig Taimour Abdulwahab till döds på Drottninggatan i Stockholm i ett, för honom, misslyckat terrordåd. Trots att det är mitt i julhandeln och tusentals människor rör sig i kvarteren skadas ingen annan än Taimour Abdulwahab själv.



Drottninggatan spärrades snabbt av efter bombdådet. Foto: Robert Henriksson.

Tio minuter före dådet mejlas en ljudfil från självmordsbombaren till Säpo och nyhetsbyrån TT med ett budskap ”till Sverige och svenska folket”:

”Tack vare Lars Vilks och hans målningar av profeten Muhammed, fred vare över honom, och era soldater i Afghanistan och er tystnad på allt detta så ska era barn, döttrar, bröder och systrar dö lika som våra bröder och systrar och barn dö.”

Taimour Abdulwahabs meddelande gjorde att Lars Vilks fick polisbeskydd med livvakter dygnet runt. Men han kunde ändå bo kvar i sitt hus.

Det var först i år, efter Charlie Hebdo-attacken i januari 2015, som polisen bedömde att det inte gick längre. Lars Vilks flyttades omedelbart till hemlig ort. Han fick inte ens komma tillbaka till sitt hus och packa. Via Skype guidade han poliserna om vilka prylar som kunde slängas och vilka som borde magasineras.