I september i höstas sände SVT en intressant debatt om flyktingkrisen som då ännu inte hade nått den magnitud den gjorde senare under hösten. Det var en samproduktion mellan Danmark och Sverige. Deltog gjorde ett antal politiker från de två länderna samt några andra. Vad skiljer sig åt i synsätt och agerande mellan länderna? Hur resonerar man?

Vår framtidsminister var med i debatten och hävdade med emfas att Sverige inte hade några problem med att klara av flyktingsituationen. Bara veckor efter detta påbörjades regeringens snabba U-sväng från ”det går bra” till ”det går inte längre”. Om människor fortsätter att komma hit i samma takt kommer situationen att bli ohållbar.

I debatten märktes dock att regeringen själva såg problem med migrantströmmarna till landet även om det inte sades rakt ut. Det avslöjades av det parallella budskapet som upprepades papegojaktigt att ”Europa måste göra det här tillsammans”, vilket betydde att andra länder måste göra mer.

Udden riktades förstås i detta fall mot Danmark som tagit emot betydligt färre ansylsökande än Sverige. Det faktum att de flesta flyende passerade Danmark på vägen till Sverige men själva valde att inte stanna där, bortsågs det som vanligt ifrån.

Debatten visade på de stora skillnaderna i angreppssätt hos politikerna i de två olika länderna, samt i deras syn på sina egna roller gentemot medborgarna.

De danska representanterna var uppenbart måna om Danmark, om att bevara det som är bra med Danmark, de gemensamma värderingar som gjort Danmark till det bra land som det ändå är, med frihet, jämlikhet och så vidare.

I Sverige anses det snarare fult att säga det självklara, att Sverige måste ta ansvar för det egna landet och människorna som bor här, både infödda och invandrade. Fastän det är det enda område som vi faktiskt har rådighet över.

I Sverige är det nästan som att vi skäms över att vi är en nation. Ändå är det inga som propagerar för dess avskaffande till förmån för något annat bättre.

Det är mycket ångest i den svenska debatten. Vi behöver lägga undan den och komma tillbaks till ett mer rationellt synsätt.

Något som både politiker själva, medborgare och media måste påminna sig om är att politiker har en särskild roll. De kan inte bara säga fina ord utan måste också gå till handling. De har inte tillgång till oändligt med resurser, för resurserna är begränsade.

Och även om vi alla önskade att det var så, kan inte politiker avstå från att ställa saker mot vandra. Det är snarare politikernas allra största och viktigaste uppgift att titta på helheten, väga saker mot varandra och göra bedömningar av vad som är bäst på det stora hela.

På så vis är politikernas roll lite att agera stoppklossar. De är en sista instans där förnuftet inte får fallera, för då drabbas hela landet.

Händelseförloppet under hösten var mycket olyckligt sett ur ett demokratiskt perspektiv. Medborgarna vill lita på och ha förtroende för politiker. Men då krävs att politikerna agerar öppet och ärligt. Det har de inte gjort.

I Sverige är det nästan som att vi skäms över att vi är en nation. Ändå är det inga som propagerar för dess avskaffande till förmån för något annat bättre.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.