Spartakistaffisch från 1919. Hydrans huvuden står för lantadeln, kapita­lismen och ”den nya militarismen”.

Foto: Wikimedia commons

Efter matrosernas uppror i Wil­helms­­haven och Kiel under senare delen av 1918 och kejsar Wilhelm II:s därpå följande abdikation skapades arbetar- och soldatråd i hela Tyskland. Vad exakt dessa råd skulle göra, vilka befogenheter de hade och hur ett rådssystem egentligen skulle se ut var dock väldigt oklart. Det var en av anledningarna till att det blev lätt för det socialdemokratiska partiet SPD att få kontroll över råden och att kväva arbetarrörelsens radikala falanger.

Socialdemokraterna vågade inte ställa sig emot själva rådsidén. Den var oerhört populär bland arbetarna och soldaterna. Slagordet Alle Macht den Räten! (”All makt åt råden!”) hördes överallt i Tyskland. Men socialdemokraterna försökte tidigt att påverka utvecklingen. Först krävde de att råden skulle underordnas en grupp av så kallade ”folkskommissarier”, Volksbeauftragte. De skulle se till att en Nationalversammlung, ett nytt tyskt parlament, skulle bildas så fort som möjligt. Sedan lyckades socialdemokraterna med att skicka många SPD-medlemmar som ombud till den ”Allmänna kongressen för Tysklands arbetar- och sol­­­dat­­råd” som ägde rum i Berlin 16–21 december 1918. Där beslutades det att ett nytt parlament skulle tillträda. Samtliga radikala falanger inom arbetarrörelsen hade varit emot. De pratade om ”rådens självupplösning”.

Men det fanns motstånd och en del framgångar. Braunschweig styrdes av ett arbetar- och soldatråd till april 1919.

I Bremen och Bayern utropades ”rådsrepubliker”. De störtades, liksom sparta­kist­upproret, av de regerande social­demokraterna i Berlin med hjälp av Freikorps. Detta var ursprunget till en paroll som skanderas på kommunistiska och anarkistiska demonstrationer i Tyskland än idag: Wer hat uns verraten? Sozialdemokraten! (”Vilka är förrädarna? Social­demo­kraterna!”)

Den kanske mest bortglömda kraften bakom den tyska revolutionen var de så kallade ”revolutionära ombudsmännen”, Revolutionäre Obleute. De var fackliga aktivister som organiserade en rad strejker under första världskriget i protest mot regeringen och krigsinsatsen. Detta skapade grunden för den breda, radikala och välorganiserade tyska arbetarrörelse som möjliggjorde revolutionen. Den leddes inte av något parti eller revolutionärt avantgarde utan den bars av massorna. Arbetarhistorikern Ralf Hoffrogge kallar Richard Müller, en svarvare från Berlin och den mest prominenta av revolutionära ombudsmännen, för ”mannen bakom novemberrevolutionen”.

Eftersom rådsidéns mål är hela proletariatets befrielse från kapitalistisk exploatering kan rådsorganiseringen inte genomföras av ett särskilt parti eller bara en del av proletariatet; den måste genomföras av alla proletärer

Ernst Däumig, journalist

De revolutionära ombudsmännen var förespråkare av rådssystemet. På den ovannämnda allmänna kongressen för Tysklands arbetar- och soldatråd i december 1918 sade Richard Müller: ”Det är upp­enbart att arbetar- och soldatråden är revolutionens enda sanna framgång. Om de försvinner finns inte mycket av revolutionen kvar.”

De revolutionära ombudsmännen var kritiska mot alla partiers försök att kontrollera råden. Ernst Däumig, en sympatiserande journalist, beskrev hållningen så här: ”Eftersom rådsidéns mål är hela proletariatets befrielse från kapitalistisk exploatering kan rådsorganiseringen inte genomföras av ett särskilt parti eller bara en del av proletariatet; den måste genomföras av alla proletärer.”

Denna hållning förklarar varför de revolutionära ombudsmännen hamnade i konflikt med Spartakusförbundet. Dessas revolutionära strategi ansågs vara toppstyrd. Richard Müller kallade den för ”revolutionär gymnastik”; han menade att spartakisterna hade dålig koll på verkligheten bland arbetarna, att de ville för mycket för snabbt och att deras agerande skulle haverera möjligheten att nå socialismen. Han skrev: ”De isolerade aktionerna som spartakisterna kräver kan bara genomföras av proletariatets mest avancerade delar. Det gör det enkelt för polisen och militären att försvara systemet. Men massornas revolutionära hjärta och revolutionens ryggrad krossas. Under sådana omständigheter är det mycket tveksamt att massorna någonsin kommer möta borgerligheten i ett avgörande slag.”