ROM: Söndag i Rom med de omedelbara julhelgerna bakom oss. Lite ner moln på himnlen i dag, men prognoserna lovar strålande sol under den kommande veckan.

Mycket i Sverige nu handlar självfallet om den s k decemberöverenskommelse som allianspartierna och regeringspartierna presenterades i går.

Den välkomnas av de flesta politiska kommentatorer, men i andra kretsar är mottagandet mindre entusiastiskt.

Och det är förvisso en överenskommelse med betydande såväl principiella som konkreta politiska konsekvenser. Som sådan kräver den också en seriös och kritisk diskussion.

Lättnaden över att slippa det nyval som inte nödvändigtvis löst någonting alls går som en röd tråd genom så gott som alla kommentarer. Och på den punkten är det sannerligen inte svårt att hålla med.

Att alliansen visat sammanhållning och styrka genom denna fas av denna kris måste också entydigt föras till pluskontot. Socialdemokraterna levde alltför länge med illusionen att alliansen lätt skulle kunna brytas upp.

Nu har de tvingats att inse hur den politiska verkligheten i detta fall ser ut, och det är hälsosamt och bra.

Rent principiellt innebär överenskommelsen att maktbalansen mellan regering och riksdag under denna och den kommande mandatperioden förskjuts påtagligt till regeringsmaktens förmän.

Detta är ju i själva verket själva syftet – att en regering skall kunna regera även om den har en påtagligt svag förankring i parlamentet.

För detta finns det förvisso skäl. Politiken ges en stabilitet som, rätt skött, kan vara vara en fördel för landet.

Men samtidigt finns det självfallet principiella problem med att riksdagens makt och möjligheter begränsas alltför mycket, och det därmed skapas möjligheter för en regering att styra utan uppenbar förankring i vad som kommit till uttryck i ett riksdagsval eller kanske t o m i tydlig strid mot detta.

Minoritetsregerande har under de flesta perioder trots allt fungerat hyggligt i Sverige, även om majoritetsregeringar med stöd av ett tydligt valresultat självfallet är att föredra. Den reformkraft som fanns i Reinfeldt-regeringen efter 2006 års tydliga valresultat illustrerar detta väl.

Men det som nu sker är att medan tidigare minoritetsregeringar tvingats att söka en majoritet för sin politik i riksdagen kommer detta när det gäller viktiga frågor som skatter, utgifter och den ekonomiska politiken inte längre att behövas.

Och det går inte att komma ifrån att det är en tämligen betydande förändring i vårt politiska systems sätt att fungera. Och att det finns principiella frågor kring detta borde inte förvåna.

Vi har redan en ordning när det gäller budgetbeslut som ger regeringsmakten en starkare ställning gentemot parlamentet än i de flesta andra parlamentariska demokratier. Nu förskjuts detta ytterligare till regeringsmaktens fördel.

Och implikationerna av det förtjänar en öppen debatt – frikopplad från de dagsaktuella politiska realiteterna.

Sedan är det självklart att dessa har sin betydelse – även om de bör vara sekundära i diskussionen.

Det finns i åtskilliga kommentarer en stark farhåga för att överenskommelsen under de kommande åren kommer att ge vänsterpartiet ett mycket stort inflytande.

Så behöver inte nödvändigtvis bli fallet – men det förblir ett faktum att den öppnar en möjlighet att få igenom en också ytterligt vänsterinriktad politik som i varje annat läge inte hade haft någon möjlighet alls.

Om Stefan Löfven kommer att fortsätta att förhandla fram budget med Jonas Sjöstedt – och den senare säger att det finns en överenskommelse om detta – ger överenskommelsen dem möjlighet att få igenom vadhelst de kommer överens om.

Men om allianspartierna inte längre lägger fram ett gemensamt budgetförslag – och så vitt jag förstår kommer det inte att ske – finns inte längre någon nödvändighet för Stefan Löfven att vika sig för vänsterpartiets krav. Den rödgröna budgeten kommer att gå igenom i riksdagen i alla fall.

Och därmed skulle öppna sig en möjlighet för Stefan Löfven att föra den ekonomiska politiken i närmare samverkan med allianspartierna i stället.

Allt detta kommer att prövas redan i vår.

Allianspartierna har gått med på att överenskommelsen gäller redan i samband med den s k tilläggsbudget som kommer att läggas i april i år, och i den kommer regeringen med stor sannolikhet att försöka att genomföra så mycket som möjligt av det budgetförslag som förlorade i voteringen 3 december.

Med undantag för att höja inkomstskatten finns det heller inga begräsningar för vad de kan göras. Alla budgetens överenskommelser med Jonas Sjöstedt kommer att gå igenom.

En del besvärligheter kan det dock komma att bli – mest dock för alliansens partier.

I före 2006 väl etablerad tradition brukar allianspartierna lägga en gemensam reservation i finansutskottet om den ekonomiska politikens inriktning. Jag utgår från att så kommer att bli fallet nu också.

Men man riskerar då att råka ut för förödmukelsen att i enlighet med överenskommelsen inte kunna rösta för denna i kammaren om det skulle vara en risk för att den skulle gå igenom.

Att regeringen nu i viktiga frågor frikopplats från parlamentarismens mer klassiska krav gör ju att vad som nyss varit vår parlamentariskt svagaste regering i modern tid plötsligt förvandlats till en av de i dessa avseenden starkaste vi haft.

Från alliansens sida har det uppenbart varit viktigt att denna överenskommelse, som ju de facto säkrar regeringen Löfven fram till valet i september 2018, också skall gälla den därpå följande mandatperioden fram till 2022.

Därmed skulle en svag alliansregering under de åren kunna ges samma styrka som regeringen Löfven ges under dessa.

Att nu göra prognoser på valresultat 2018 ter sig dock något äventyrligt. Och mycket vatten hinner att rinna förbi Helgeandsholmen innan dess.

Allt detta motiveras med strävan att förhindra att Sverigedemokraterna får något inflytande. Och när det gäller just voteringar om skatter, utgifter och ekonomiska politikens inriktning blir det också ett av resultaten.

Nu är det väl knappast över dessa frågor som det finns farhågor för att de skulle vilja skaffa sig inflytande över. Och någon risk för att något parti skulle ingå överenskommelser i asylpolitiken med dem fanns knappast.

Sverigedemokraternas långsiktiga inflytande kommer först och främst att bli en funktion av hur de själva och deras långsiktiga stöd utvecklas. Denna överenskommelse har inte nödvändigtvis någon betydelse i dessa avseenden.

Till slut: i överenskommelsen ingår att en utredning skall se över dessa regler för beslutsfattande när det gäller skatter, utgifter och riktlinjer för den ekonomiska politiken.

Det är bra.

Den får dock inte bara bli kameralt teknisk, utan måste fullt ut ta in de mera principiella frågor kring folkstyrets former och balansen mellan riksdag och regering som denna överenskommelse utan tvekan reser.

Share this: Twitter

Facebook

Gilla Gilla Laddar... Relaterade