Man kan ju ha en kreativ och öppen relation till sin strumplåda. Hiva in strumporna lite hur som helst. Para ihop en blå strumpa med en grön. Kanske till och med lägga en strumpa i strumplådan och den andra i lådan med tröjor.

Bara sådär. Otvunget. Som en fri ande.

Men man kan också noga para ihop rätt strumpa med rätt strumpa. Alltid kassera båda strumporna om det gått hål på en. Kanske till och med sortera strumporna efter färg. Ordning. Struktur.

Min strumplåda drar mer åt det senare, än åt det förra. Och jag kan se de bekymrade miner min ordnade strumplåda skulle orsaka i samhällsanalytiska kretsar. Kanske till och med en molande avsmak. Ord som "protofascism" ligger nära till hands. Eller det nätta "auktoritarianism".

"Framför allt är det Donald Trumps succé som har gjort 'auktoritarianism' till tidens stora ord", kunde man läsa i Dagens Nyheters kulturdel häromdagen. Ledare som "domderar och pekar med hela handen" har blivit inne igen. Men auktoritarianismen - det är lika bra att ni övar på att få stavelserna rätt i tidens stora ord - gömmer sig överallt. Om man ska tro DN, alltså.

Ett heterosexuellt par med barn som väljer att dela ansvaret för familj och jobb enligt traditionella könsrollsmönster? Auktoritarianism!

Lektioner som styrs av läraren och elever som måste ta läraren i hand? Auktoritarianism!

Aktiv uppfostran, snarare än fri uppfostran? Auktoritarianism!

Politiker som talar tydligt? Vurm för värnplikt? Auktoritarianism!

Ja, och så min strumplåda då. Denna genant brunskiftande herrekiperingshierarki. Detta sluttande plan mot den auktoritära avgrunden.

Vardagen måste vara utmattande för de oroade symboltolkarna. Varje tecken på något slags ordning - en klar könsidentitet, högertrafik - är ett lömskt hot. Varje kö framstår som en fascistisk statskupp i vardande. Men låt oss repetera lite elementär statskunskap:

Varje samhälle är en avvägning mellan frihet och ordning. Beskärs friheten för mycket får vi diktatur och brist på toalettpapper. Beskärs ordningen för mycket får vi kaos, khat och Toyota-pickuper med kulsprutor på flaken.

Tricket är att hitta en behaglig kombination av frihet och ordning. Kruxet är att det inte finns en färdig sådan. Friheten och ordningen är i ständig förhandling.

Just nu upplever många världen som rätt oordnad. Kapitalet flyter fritt och stater kollapsar. Människor flyr över gränser. Den kollektiva makten har förflyktigats. Själva klimatet sägs vara ett hot. Så folk famlar efter lite fastare strukturer där de kan. Lite ordning, helt enkelt.

Det finns inget som måste vara hotfullt i det. Snarare tvärtom. Det är om man inte försöker finna balans som det blir farligt. Extremlägena föder nämligen varandra. Ur kaos växer förtryck, som överkompenserande motreaktion. Och tvärtom.

Det här är ganska enkelt. Ändå behöver det tydligen sägas. För fascism är en tråkig sak. Men det bästa sättet att göda den är att misstänkliggöra varje liten naturig önskan om ordning, hierarki och tradition.

Det är inte farligt att elever lyssnar på sin lärare, eller att mammor bakar bullar. Och, kära kulturskribenter, låt inte min strumplåda hålla er vakna.