Det mest intressanta med veckans ”Uppdrag granskning” om våldsvänstern var inte själva programmet. Mycket av det råa våld som kartlades är redan känt. Det verkligt intressanta var i stället reaktionerna.

I stället för att fördöma vänstervåldet började anklagelserna hagla - mot ”Uppdrag granskning”. Programmet är partiskt. Det borde inte ha sänts, i alla fall inte i anslutning till programmet om det nazistiska våldet. En medarbetare på Sveriges Radio twittrade till och med att Janne Josefsson borde komma ut som nazist.

Här hade vänsteretablissemanget chansen att entydigt ta avstånd från våldsverkarna och idka självrannsakan. I stället såg man ett nytt tillfälle att ge sig på SVT för dess påstådda medlöparjournalistik.

Det är beklämmande.

Visst är extremhögern på många sätt mer skrämmande än extremvänstern. Nazismen är en unikt vedervärdig ideologi och våldet som har utövats i dess namn i Sverige har varit grövre och krävt människoliv. För vanliga människor utgör högerextremister ett långt större hot än vänsterextremister.

Men inför det nazistiska hotet står vi enade. Avskyn är total och hela det öppna samhället mobiliserar för att isolera dessa mörkerkrafter. Engagemanget är så stort att det nästan har lett till en besatthet vid nazism i debatten.

Detsamma kan verkligen inte sägas om vänstervåldet. I stället för isolering bjuds vänsterns antidemokrater in i värmen och deras dåd omges av ett förlåtande ljus. I Kärrtorp demonstrerade stora delar av det offentliga Sverige sida vid sida med Revolutionära Fronten och AFA, och på scenen uppträdde hiphopgruppen Kartellen som går i armkrok med våldsvänstern. Samma Kartellen hyllades för övrigt på Grammisgalan med knutna nävar av Sveriges samlade artistelit.

Det är på denna kant som extremismen läcker in i det offentliga rummet. Extremvänstern urskuldas på kultursidor, av akademiker, uppburna debattörer och av ett respekterat riksdagspartis ungdomsförbund.

Argumentationen brukar bestå av två led: först blåser man upp hotet från den militanta högerextremismen till oigenkännlighet, sedan tonar man ner hotet från våldsvänstern. Hela Europa håller på att falla offer för fascism och nazism, låter man förstå, trots att det inte finns något belägg för den tesen.

Vänsterextremism däremot utmärker sig främst genom att vara extremt mycket emot rasism, nazism och sexism (AB 16/12).

Bortsett från det enkla konstaterandet att våld och demokratiförakt alltid är förkastligt, oavsett syftet, så har definitionerna en tendens att glida iväg. Kretsen av förhatliga fascister växer lätt.

Inför valet 2006 attackerades Centerpartiets lokaler av vänsterextremister som uppenbarligen ansåg att partiets arbetsmarknadspolitik uppfyllde det fascistiska kriteriet. I Eskilstuna har liberalen Fredrik Nykvist och moderaten Rebaz Sanar klassats som "arbetarfientliga" och därmed blivit legitima måltavlor för våld och hot.

I ett brev till en medlem i Liberala partiet underströk Revolutionära Fronten sin poäng: "Detta var endast en liten försmak av vad som kommer att hända om ni gör några fler försök att etablera er här i Eskilstuna. Vi kommer aldrig att acceptera liberal politik eller andra angrepp på arbetarklassen."

Men det är inte bara liberaler och moderater som anses förhatliga nog för att bekämpas med våld. Även myndighetspersoner utgör fienden. I höstas attackerades två chefer vid Arbetsförmedlingen i Malmö med ammoniak i sina hem. Bakom attacken stod aktionsgruppen Autonoma Arbetare i Skåne som motiverade hembesöket med att "direkta angrepp på chefer, politiker och kapitalister är den bäst lämpade metoden utifrån dagens situation".

Migrationsverket utsätts sedan flera år tillbaka för en systematisk våldskampanj. Kontor attackeras med färg, glasrutor krossas, fordon förstörs och så vidare. Bara i fjol rörde det sig om 27 polisanmälda fall.

Det är så våldsvänsterns rätta ansikte ser ut. Ändå tiger stora delar av vänsteretablissemanget still. Upprördheten över attackerna mot Migrationsverket, exempelvis, verkar lysa med sin frånvaro med undantag för en skarp krönika av Jan Guillou (AB 23/2 ). Och när SVT visar bilder på yxor i dörrar och misshandlade gästarbetare riktas vreden i första hand mot public service.

Det säger något om samhällsklimatet. Något håller på att ske på vänsterkanten - en radikalisering som i växande grad påminner om 70-talets sekterism. Bland anti-rasister, radikalfeminister och vänsteraktivister i allmänhet tycks den rätta läran bli allt snävare.

Avsteg brännmärks, public service anklagas för att gå extremhögerns ärenden och fascismen påstås stå för dörren. I anti-rasismens namn görs pigmentanalyser för att bedöma vilka debattörer som har tolkningsföreträde i olika frågor.

Det är i detta samtalsklimat som Janne Josefsson kan anklagas för att vara nazist, som Sveriges Radios vd Cilla Benkö måste bedyra att hon inte är rasist och som Dagens Nyheters chefredaktör Peter Wolodarski påstås normalisera nazismen efter att ha publicerat en invandringskritisk annons.

Vänstern får se upp så att den goda kampen mot rasism och högerextremism inte kör ner i diket.