Hetsen att försöka skohorna in kulturen i nån sorts Korrektopia har nått Jan Lööfs omtyckta barnböcker. Förlaget anser sig ha funnit ‘stereotypa skildringar av andra kulturer’, varpå ett par titlar nu riskerar att avpolletteras, erfar Dagens Nyheter.

Så skamligt att jag inte finner ord! Här ställer man alltså en författare, vars verk tagits till hjärtat av flera barngenerationer, inför ultimatum att antingen självcensurera eller få se sina böcker strykas ur utgivningskatalogen.

”Jag kommer nog inte att göra fler bilderböcker för barn”, säger Jan Lööf. Jag förstår honom. Ska fan till att skapa kultur i en så snävsinnad samtid.

Det är såhär: Oavsett vad man som upphovsman skapar (och oavsett alla goda intentioner), så kommer det att göra någon tjurig i luvan. Förr eller senare. Nu eller om trettio år. Det går inte att gardera sig från detta. Inte med mindre än hela ens skaparglädje försätts i handfängsel under processen. Och i en anständig, förmodat kulturbejakande samtid ska det heller inte förväntas av en.

”Men när det riktar sig till små barn. De ska inte behöva utsättas för…”

Säkert, hördudu! När jag växte upp ansågs samkönade föräldrapar vara såpass kontroversiella att de i princip vore otänkbara i barnlitteratursammanhang. I den mån förekomsten ens diskuterades så hördes precis samma moralmollstämda klagovisa. ”Men… små barn!”

Idag är det ‘stereotypa skildringar’ som anses påkalla skyddsbehov. Om ett decennium är det någonannan noja. Kan vi börja sluta använda barnens första bokupplevelser som projiceringsyta för vuxenneuroser?

Åter till herr Lööf…

Inte alla författare ser krav på omarbetning som ett problem. Nej, somliga reviderar friskt på eget initiativ och utan minsta påtryckning. Helt i sin ordning, säger jag. Deras skapelser, deras val! Jan Lööf förefaller emellertid mindre road. Snarare bedrövad och uppgiven. Visst, han försöker gå förväntningarna till mötes. Men det skär sig. Kraven på omarbetning förstör hans vision.

”De hade bland annat synpunkter på jazzmusikerna som uppträder. Nån var för utklädd och nån fick inte ha på sig solglasögon när han gick och lade sig. Det dög inte. Så jag gjorde några skisser men till slut insåg jag: det här går inte, det blir för tokigt. Då svarade de med att säga: ‘Då lägger vi ner boken.’”

Ridå!

Vad är det som får ett bokförlag att agera såhär? Är det landets samlade målsmanskår som kallat till uppror? Eller barnen som inte längre vill läsa böckerna? Enter the vuxenneuros, once more with a feeling…

Det finns dessvärre flera drivande faktorer i denna sorgliga utveckling. Tongivande är en relativt fåtalig, men högljudd skara ideologiskt motiverade tyckarlobbyister. Som sin uppgift har de tagit att polisiera kulturen i jakt på misshagligheter, bland vilka förlegade värderingar, stereotyper, bristande representation, traditionella könsmönster et cetera, brukar nämnas.

Med hjälp av goda mediakänningar (samt hyfsad räckvidd på sociala medier) för de aggressivt fram sin ståndpunkt. Eller agenda, kanske man bör säga? ”Det här är problematiskt. Det ska bort!” Utgivarna lyssnar ängsligt, för att sedan rikta pekpinnar mot kulturskaparna, vilka förväntas dagtinga med sina alster. ”Håll tungan rätt i mun eller få dina titlar strukna”, säger de kanske inte. Men det framgår snart.

Har då inte dessa tyckare en poäng, kan man undra? Är det inte av godo att ta itu med ovanstående? Skärp er, säger jag! All konst värd namnet är raka motsatsen till ”hålla tungan rätt i mun”.

Varje odödlig saga – från Gilgamesheposet till Star Wars – dras med sina tvivelaktigheter. Det är bland annat dessa som gör berättelserna levande, mänskliga. Ingen av kulturskatterna torde ha förvärvat sin odödlighet ifall de blott höll sig till det oförargliga och säkra.

Om man säger som så… Det finns en anledning till att ”Sagan om det lydiga och inkluderande barnet som kontrollerade sina privilegier varje kväll före läggdags” aldrig blivit, och lär heller aldrig bli, någon varaktig storsäljare.

Jan Lööfs böcker var en av orsakerna till att undertecknad, i god tid före skolpliktig ålder, råkade lära sig läsa. Oj, vad jag skrattade åt, och med, alla dessa härliga, kufiska karaktärer som kom att uppenbara sig, allteftersom läskunnigheten tilltog. De finurliga, överdrivna, en aning stereotypa bildskildringarna hade gjort ett gott förarbete. Saligen lockade de mig hela vägen in i läsfällan. Som jag än idag inte hittat ut ur, ska tilläggas.

Jag var inte ensam. Lööfs böcker har älskats av flera barngenerationer. Och populariteten visar inga tecken på att avta, de vuxnas många värdegrundsseglatser till trots. Det har sina anledningar.

Lööfs alster talar ett språk som bara barn kan förstå, och som ytterst få vuxna behärskar, varesig det gäller skrift eller bild. Att samme herr Lööf nu tvingas schavottera i nån förbaskad kuckelikudebatt om ‘stereotypa skildringar’ känns därför så ovärdigt. Rena jävla Kafkalaset! And not in a god way…

Lööf, i sällskap med bland andra Gripe, Beskow och Westerberg, skapade oförglömliga kulturupplevelser för mig som barn. De var sagoberättarna vilka öppnade dörrar inom mig – mot äventyr, glädje och skaparlust. Och som i förlängningen hjälpte mig att spegla och hantera den stundom svårbegripliga verkligheten. Samtliga dessa upphovsmäns/kvinnors verk innehåller företeelser som idag kan verka, och faktiskt vara, tvivelaktiga. Men så är det med allt i livet. Tillvaron blir inte perfekt hur mycket vi än går loss med rödpennan. Därför är strävan efter Korrektopia inte annat än en enkelautostrada mot fördumning. Och som på vägen riskerar att skymma undan fantastiska kulturskapare och deras verk.

Vän av ordning må påpeka att Lööf utan vidare hade kunnat byta förlag. Till något annat, mindre ängsligt, månne? Det lär han kanske göra i framtiden, även om det inte känns lockande just nu. Lööf värderar alla år av samarbete.

Trogen på gränsen till dumhet, tänker jag med min trekvartskrassa 70-talisthjärna. Men det vilar något fint över den lojaliteten; att inte betrakta ett långvarigt samarbete i termer om slit och släng, utan att stanna kvar och försöka lösa problemen. För gammal vänskaps skull. Eller för principens?

Nåväl! Den här texten har jag skrivit med gott uppsåt – ur min synvinkel och utifrån mina synsätt. Inte desto mindre lär den få någon därute att tjura ihop. Förr eller senare. Nu eller om trettio år. Och så får det bli. Det ska inte förväntas av oss skribenter att våra alster ska behaga och smeka samtidsströmningarna medhårs. Konst, oavsett form, har så många fler, och viktigare, uppgifter. Så för mig blir det en principsak. Sluta kräv Korrektopiaanpassning av oss. Och sluta projicera vuxennojor på barnens läsande!

/Leo