”Hela Sverige ska leva” är en klyscha som politiker ofta yttrar. Men hur ser det ut i verkligheten i de delar av landet där människor är helt beroende av ett fungerande vägnät? Arbetaren tar oss med på en roadmovie genom Norrlands inland.

En man på motorcykel upplyste mig om att den väg jag ibland måste ta till jobbet ”för helvete borde dödskallemärkas”. Det lät ju lite roligt när han sa det, men faktum är att många vägar här uppe är så dåliga att det är förenat med livsfara för en motorcyklist att färdas på dem. På vägen mot Ekträsk från Vindeln hade en god medborgare för några år sedan satt upp en informativ skylt. Det stod ”stort jävla hål” på skylten som också var försedd med en pil som pekade på just ett stort jävla hål, 40 centimeter i diameter och mer än 30 centimeter djupt. En dödsfälla för vilken tvåhjuling som helst.

En bilfärd i norra delen av Sverige under den varma delen av året kan vara mycket behaglig. Sol i princip dygnets alla timmar, vilda bär, stora djur, fantastiska vidsträckta naturområden. Människor är hjälpsamma utan att för den sakens skull vara påträngande. Om du någon gång har turen att få uppleva vårfloden i Vindelälven på nära håll kan du skatta dig lycklig. Aggressiva forsar som skapar rundade stenar, härjade tallar som år efter år trotsar vett och sans och växer sig vildare och vackrare. Små sjöar vid gamla järnvägsspår, där folk har slitit för att bygga upp samhällen som ska producera byggmaterial till den mer civiliserade delen av landet.

Jag körde en sådan fantastisk sträcka, från Storuman till Vindeln, en dag i juli. Det susade runt bilen, när jag och min son körde vägen fram, sjöng och berättade historier för varandra. Mil efter mil med skog, sjöar, frisk luft och skeva lador, sargade av väder och vind.

Så hände det. Vi körde mellan Lycksele och Bergnäs. Trots att jag var aktsam, körde efter hastighetsbegränsningen och var uppmärksam på gupp och annat så gick det åt helvete. Den vägen ”ska göras om”. Det innebär att vägen inte kommer att vara farbar under några år. Vid ett av de många ställen där grusväg övergår till asfalt har det bildats en stor, ej utmärkt knöl på vägen som inte syns från förarplatsen. Den slår rakt in i underredet på min bil och slår sönder något under. När jag stannar bilen ser jag att det kommer ut olja underifrån och, till min stora förskräckelse, att bilen ryker. Jag inser att oljan kommer från växellådan och förstår att den inom mycket kort kommer att vara tom på olja. Och då skär den.

Jag sätter mig i bilen och kör, minst sagt oroad över det som ryker. Tänk om biljäveln börjar brinna mitt ute i skogen, med sonen glatt sjungandes i barnstolen bredvid mig. Vad ska jag då göra då? Med andan i halsen kör jag min droppande, rykande bil i riktning mot verkstaden. Sista biten följs jag av en svart rand av oljan som nu formligen sprutar ur bilen. Jag tänker samtidigt att den här historien har verklig potential att bli en bra klintbergare. Enligt Bengt af Klintberg används vandringssägner både som varningar och nyttig information till andra resenärer. Vilket gör att berättelserna om den usla infrastrukturen i Norrland uppfyller bägge dessa kriterier. Vägen mellan Lycksele och Bergnäs är en ny, sann vandringssägen.

Jag anländer något lättad men arg till verkstaden, som jag är mycket tacksam över. Mannen som jobbar där är ett geni inom sitt skrå som lagar det mesta mot en rimlig penning.

Jag kör in på infarten, hoppar ur bilen och svär högljutt över den bil som vi en gång köpt för alla våra besparingar. Jag svär över de vägar den färdats på och varenda en som kan hållas ansvariga för bilens nuvarande tillstånd. Mekanikern tittar upp, tittar på bilen och säger på sitt jovialiska, lugna norrländska sätt.

– Åh fy fan.

Även de andra inne i verkstaden stannar upp. En kund ställer sig på knä vid bilen för att se varifrån läc­kaget kommer.

– Åh fy fan, instämmer han, he bli int billigt.

Vägnätet i norr lämnar minst sagt en del övrigt att önska. Det är svårt att förklara för en oinsatt. ”Ojämnheter” eller ”hjulspår” täcker inte riktigt det totala förfall som vägarna på sina håll befinner sig i. Förbättringspotentialen vet inga gränser. Mattis pappa hade nog inte nickat så förnöjt i Populärmusik från Vittula när vägverket kom med ”asfalti” om han vetat hur den varma svarta massan några årtionden senare skulle vara lika välunderhållen som New Yorks gator i I Am Legend.

Människor här uppe är trots vår till synes buttra attityd både positiva och förlåtande. Mina föräldrar fick under en tremånaders period, när deras väg lagades, väldigt många punkteringar. Jag frågade min far hur många.

– Det var 36 stycken på tre månader, men det kan du väl för fan inte skriva. Det var ju när de lagade vägen.

Underlaget för vägen är så kallad 0.70 sprängsten. De lägger alltså 70 millimeter stora stenar. Vanligt gårdsgrus är jämförelsevis 8 millimeter. Vem som helst förstår att det blir ganska vasst. Antingen kan en låta en maskin bulta ned det eller så låter en trafiken trycka till stenarna, vilket givetvis är mycket billigare. För Trafikverket alltså. För mina föräldrar innebar det däremot tolv punkteringar i månaden. Den lokala däckhandlaren lär dock ha skänkt Trafikverket en tacksam tanke. Och visst, de lagade vägen. Men jag tvivlar på att Stockholm, eller någon annan viktig del av Sverige, hade låtit dem komma undan så lätt.

Det liknar kattskit, brukar mormor säga och i det här fallet finns det visst fog för uttrycket. För med lite tur är den där svarta högen på vägbanan djurspillning. Vill det sig illa är det en stor klump trasig asfalt som gör sig redo att slå sönder vitala delar av din bil. Potthål kallas en av de vanligaste typerna av vägskada. Det är de håligheter som pryder vägarna här uppe. Potthål är ett mycket passande namn, eftersom Trafikverket i regel skiter i dem. De bildas när vägen inte har tillräcklig bärighet.

Det första som händer när vägen inte är tillräckligt väl underbyggd är att det uppstår utmattningssprickor. De blir så småningom ett krackelerat mönster som kallas för krokodilsprickor. Mellan spric­korna bryts intakt beläggning loss och det uppstår potthål. Då och då kan man se människor från Trafikverket, beväpnade med spadar, som fyller igen hålen med någon typ av asfaltsmassa. Detta förbättrar givetvis inte den initialt dåliga bärigheten av vägen. Det är bara ett sätt för Trafikverket att slippa bry sig om hur vi lever här uppe i ytterligare ett år.

På vissa ställen har Trafikverket använt sig av en lappverksteknik som de måste insupit på syslöjden i sjunde klass. Det är asfalt i väldigt många nyanser, som ligger i stora fyrkanter och plåstrar om varandra, lite som en lapptäcke i olika färger. På andra ställen, och då framförallt på grusväg, har ett tvättbrädeliknande mönster hackats fram på vägen. Att prata i telefon på en sån väg är lögn i helvete.

Jag hörde nyligen en intervju om vägarna i norr med en man som körde lastbil. Mitt i intervjun kastade han på luren efter att ha vrålat:

– Hyttjäveln skakar av.

Att kalla det ”arbetsmiljöproblem” är ett hån. Dagliga whiplashskador byggde min generation sura norrlänningar.

En man som heter Kjell Löfgren skickade mig en bild han tagit på väg 624 mellan Tväråbäck och Rödåliden. Han tycker att det omöjligt kan vara meningen att höjdskillnaden mellan vägbula och övrig väg ska motsvaras av höjden på en rysk militärskärmmössa. Det är en stor grop, med en stor sten i, mitt i vägbanan.

– Som gjort för att sprätta bort oljepluggen under en bil, menar Kjell. Oavsett åt vilket håll vi kör, så får vi köra minst sju kilometer på grusväg innan vi kommer up­p på en asfalterad väg. Grusvägarna här finns det bara två sorter av, dåliga och mycket dåliga.

Just Kjells väghål var inte utmärkt. Ibland gör Trafikverket ett halvhjärtat försök och sätter upp en skylt där upplysningar i stil med ”vägskada 0,2–25 km” står, och frisvär sig därmed allt ansvar för alla olyckor som uppkommer på grund av den dåliga vägen och som kan inträffa de närmaste två och en halv milen. På sådana vägar är det så mycket skador att om du är pensionär, så finns möjligheten att du hinner dö av ålderdomssvaghet innan du når din destination. För den som har en eller till och med två sådana vägar till jobbet innebär det vissa problem.

Och visst blev jag förbannad när väg 699 mot Lycksele spräckte oljetråget på min automatlåda. Men det är ingenting mot den vrede jag kände när Trafikverkets hemsida upplyste mig om att det inte är någon idé att klaga, eftersom en väldigt liten procent får rätt mot Trafikverket. Eller känslan när jag får veta att det kommer att ta deras jurister 45 arbetsdagar att behandla ärendet, efter att jag precis bekostat lagningen med min semesterkassa. För att inte tala om känslan när de 45 dagar senare hör av sig för att berätta att ärendet är nedlagt.

När Trafikverket har varit ute och satt upp skyltar är det mycket viktigt att vara uppmärksam. Är det en varningsskylt om ett enskilt gupp innebär det som regel att hela vägen är borta, åtminstone ett av körfälten. Situationen är så absurd att det har hänt att ambulansen vägrat köra och hämta sjuka för att vägarna är så dåliga. Eller att ambulansen kört fast. Skakningarna som de akut sjuka utsätts för kan heller inte vara särskilt gynnsamma. En ambulanstransport är en av de saker svårt sjuka människor på vissa mindre orter oroar sig mest för. När tjälen släpper, så är det inte säkert att ambulansen kommer fram, och gör den det är det lite som att ha köpt ett åkband på Liseberg. Det skakar som fan, ibland kräks du, och efter ett tag ångrar du att du någonsin satt dig i fordonet.

Om Trafikverket inte klarar av att hålla vägarna i anständigt skick borde de göra som förr. Öppna små gästgiverier med jämna mellanrum utefter färdsträckan. Efter många mil på undermåliga vägar skulle det finnas möjlighet till en paus, lite förtäring och kanske till och med en övernattning. Kiropraktorklinik och bilverkstad känns som självklara tillval. Det borde dessutom finnas möjlighet att byta till ett mer terränggående fordon, eller möjligen en häst, eftersom det skulle vara betydligt mer funktionellt på vägarna i inlandet.