«Ще раз Народ Український, що проковтнув черноземними нетрями – хоза­рів, половців і печенігів, мусить проковт­нути ­і цей останній наїзд Сходу». Федір Крушинський, Євген Маланюк, Михайло Селегій, Іван Зубенко, Антоній Коршнівський. Cлово до читачів («Веселка», 1923 рік, № 1)

У житті Євгена Маланюка був день, який залишив карб на всій його подальшій долі. 21 листопада 1920 року він, старшина армії УНР, пережив трагедію ісходу: того дня переможена українська армія на березі Збруча «згідно з якимсь там параграфом «міжнародного» права віддавала зброю». Все тоді нагадувало апокаліпсис. «Було щось несамовито страшне в тім добровільнім роззброєнні, щось значно гірше від звичайного обеззброєння поконаних і щось близьке до страшної процедури деградації вояка, – згадував Маланюк. – Це був символ як би прилюдного позбавлення народу його мужескості. І – що найтрагічніше – воя­­ки в більшості свідомі справжнього сенсу події: якийсь юнак плакав вголос, не стидаючись, як жінка; хтось гарячий і лихий на все – дзвінко ламав гнучку крицю і з міцним прокльоном кидав уламки в Збруч; хтось побожно цілував святе залізо, прощаючись з ним, як з нареченою. А багацько – уникали дивитися у вічі і похмуро-терпляче чекали на кінець макабричної церемонії. [...]

Голодний крик «зброї» – з короткими перервами позірно­­го доситу – протинав всі три ро­ки воєнної нашої боротьби, щоб врешті захлинутися спазмою муки добровільного віддання зброї, вистражданої, часто здобутої в бою і боєм освяченої».

у «таборовій республіці» набирав сили культурний рух. І то був свого роду спротив інтернованих вояків жорстоким обставинам

Потрясіння поразкою було настільки сильним, що спричинилося до «психічної травми» цілої генерації українців (про це Євген Маланюк писав у статті «Спізнене покоління»). Cотни­кові Маланюку тоді йшов 24-й рік. Разом із тисячами інтернованих вояків він опинився на території Польщі, у таборі Стшалково, де розмістилися вояки 5-ї Херсонської дивізії; потім у Щипьорно під Калішем, а з 1922-го і в самому Каліші...

Товариство «Веселка»

Сім-вісім десятин землі, з трьох боків огороджених дротом, а з четвертого – дощатим навісом; піщаний ґрунт; жодного дерева; вкриті толем бараки з дерев’я­ними нарами, шпиталь, церква і клуб, – ото й була «таборова республіка» із населенням понад п’ять тисяч осіб. Євгенові Маланюку судилося провести на «території несвободи» цілих три роки.

«Його важко не помітити, – згадував інженер Петро Кох, який і сам побував у каліському таборі. – То був високий, стрункий, добре збудований юнак, який ходив по таборовому подвір’ю в незмінних обмотках, що якось підкреслювали його трохи цибату ходу. За мундир йому правив «балахон» (так ми називали норвезьку рибальську куртку сірого кольору з капузою, що нам давала якась добродійна організація). Незважаючи на те що «балахон» робив людину подібною до лантуха, Маланюк умів якось по-своєму заламувати капузу, навіть з претензією на елеганцію. Ходив він усе з високо піднесеною головою, так що перше враження робив людини зарозумілої. Всі вже тоді казали, що він поет, хоч, мабуть, велика більшість не знала його творів».

Читайте також: Перший великорос

Колоритний портрет, нічого не скажеш. Мовби кінокадр із невідзнятого документального фільму про викинутих на чужи­­ну вчорашніх бійців армії УНР, які, згадавши про гімназії та університети, де вони колись навчались, узялися налагоджувати інтелектуальне, творче життя.

Активним його осередком стало літературно-артистичне то­­вариство «Веселка», у якому Маланюк був вельми і вельми помітною постаттю. Він незмінний учасник «інтимних літературних вечорниць», на яких читалися й обговорювалися твори українських письменників, зокрема й самих «таборян». Дискусії часом затягувалися до півночі. Як свідчить хроніка 1923 року, в березні «веселківці», зібравшись у сотника Коршнівського, читали п’єсу Володимира Винниченка «Гріх». Іншого разу Євген Маланюк декламував вір­­ші «письменників з Великої України». Як зазначає безіменний хронікер, «великий успіх мали поезії Рильського» (очевидно, читалося щось зі збірок Максима Рильського «Під осінніми зорями» та «Синя далечінь», просякнутих гамсунівськими мотивами мрійництва й самотності серед природи, – цією лірикою Маланюк тоді захоплювався). У перерві ж усі слухали бандуриста, поручника Івана Телігу...

А вже наприкінці березня Євген Маланюк виголошував реферат про сучасну польську по­езію. Говорили того вечора про творчість Юліана Тувіма, Леонарда Подгорського-Околува, Антонія Слонімського... Причо­­му вірші поетів-поляків сотник Маланюк читав аудиторії в оригіналі!

Мала «Веселка» і свою драматичну секцію, що працювала під орудою режисера Горуновича. До Шевченкових роковин (березень 1923 року) таборянам показали виставу «Назар Стодоля». Ставили також Спиридона Черкасенка, Володимира Винниченка (цей письменник користувався у мешканців каліського табору особливою популярністю). А полковник Євтимович прочитав для охочих цілий курс лекцій про «драматичну штуку»...

Читайте також: Між ворожими сусідами

Одне слово, у «таборовій республіці» набирав сили культурний рух. І то був свого роду спротив інтернованих вояків жорстоким обставинам, їхній виклик безнадії і тузі...

Що ж до згаданих тільки-но епізодів, то вони зафіксовані у таборовому журналі з такою ж назвою, як і товариство – «Веселка». Видавати його молоді літератори взялися у 1922-му. Уявлення про наміри й гасла ентузіастів дає, зокрема, перше число «Веселки» за 1923 рік. Воно відкривалося програмовим словом, з яким колегія часопису – Федір Крушинський, Євген Маланюк, Михайло Селегій, Іван Зубенко, Антоній Коршнівський – зверталася до читачів.

«Ми боремося з московською нацією», – стверджували «веселківці», маючи на увазі, звісно, не тільки себе, а й своїх ровесників-таборян. Вони прощалися з недавніми ілюзіями стосовно того, що їхній ворог – «реакція» і «більшовики»: тепер між більшовиками й росіянами («московитами») рішуче поставлено знак рівності. (Як це нагадує нашу нинішню ситуацію: той, хто ще недавно вважав, ніби Україну прагне знищити «путінська Росія», має щоденну можливість переконатися, що іншої Росії, окрім путінської, майже немає: якщо агресивну політику новітнього «царя» підтримують 83% (!) росіян, то це й означає, що з нами воює «московська нація»)

Звертаючись до читачів, «веселківці» постійно апелювали до історії, причому їхня історіософія пройнята, по-донцовськи кажучи, духом трагічного оптимізму: «Великим цвинтарем замовкли степи Батьківщини нашої в червоній заграві Другої Руїни. І сонце Дорошенка ще не встає.

Новим Батиєм насіли на гру­­ди Народу Українського орди відвічного ворога і, як древлє, справляють гучний бенкет кривавої перемоги.

Ще раз Народ Український, що проковтнув черноземними нетрями – хозарів, половців і печенігів, мусить проковтнути і цей останній наїзд Сходу...»

Читайте також: 1914–2014. Український рахунок

«Степ», «одвічний ворог», «орда», «Схід» – це та лексика і та символіка, яка стане знаковою в есеїстиці й поезії Маланюка з її різкими інвективами й прокляттями (думаю, не помилюся, сказавши, що саме Євген Маланюк і був основним автором «слова до читачів»). Так само принциповим залишатиметься для нього й сформульоване тоді, в 1922 році, завдання для своєї генерації, а також для тих, хто йде вслід: «Вам, молодшому поколінню Українському, що гартуєте душу в грозі й бурі визвольної боротьби, що залізом і кров’ю останніх п’яти літ скріпили серця, випадає нині, в час примушеного мовчання гар­­мат, нове завдання: творити націо­нальну культуру і тим зміцнити сили Народу в його визвольних змаганнях».

Ось так: сенс боротьби для Маланюка і його друзів тепер не в мілітарних протистояннях (бо ж довкола чужина, околиці Каліша, табір!), а в творенні конкурентоспроможної національної культури! Дивовижним чином ця декларація цілковито збігалася з тим, про що в 1918–1920 роках говорилося і мріялося у «ложі» Нарбута, а влітку 1919-го – Сергієм Єфремовим, Андрієм Ніковським і Петром Стебницьким на київській Пріорці, де вони переховувалися від більшовицької «уваги» (див. Тиждень, № 25, 30/2014).

«Тільки національна культура дає географічно-етногра­фіч­­­ному тілу – душу й воно стає живою й непереможною нацією», – переконували читачів Крушинський, Маланюк, Селегій, Зубенко і Коршнівський. Тож і імператив їхній був напружено-величавим та суворим: «Ви мусите ввести нашу національну культуру в перші шереги національних культур Європи, бо тільки національна українська культура поставить світ перед фактом: самостійна Україна».

Маланюк – Донцов: контроверсії

Нескладно помітити в цих максималістських настановах відгомін ідей та пафосу Дмитра Донцова. Редагований ним журнал «Літературно-науковий вісник» відродився у травні 1922 року, причому перший номер ЛНВ якимось дивом потрапив у «таборову республіку» – і справив неабияке враження. «Від того першого числа ЛНВ – вже дихнуло на нас першим передчуттям можливої відповіді (на сакраментальні запитання «Чому ми програли?» і «Що робити?». – Ред.). Це вже було щось як би прорив облоги, як би вихід в широкий світ, як би відзискання вільного тху і вільних рухів – після довгого спаралізування», – писав згодом (у 1958 році) Євген Маланюк.

Трактат Дмитра Донцова «Під­стави нашої політики» він сприйняв як «євангеліє покоління», адже творець теорії інтегрального націоналізму дав ідеологічну зброю цілій генерації: без Донцова українська література не мала б своєї Реконкісти міжвоєнної пори.

Читайте також: Нестор Махно – завжди винний і завжди герой

Втім, у 1923 році не все було так однозначно: не обійшлося без парадоксальних загострень стосунків та публічної полеміки.

Усе почалося зі статті Олеся Бабія в ЛНВ (1923, № 7), в якій він відгукнувся про таборовий журнал «Веселка» з неприхованим скепсисом. Маланюк образився, тим паче, що критика прозвучала зі сторінок саме того видання, на яке «веселківці» і взорувалися! «Майже рік ми проіснували в задушній атмо­сфері табору, з душею, скривавленою терновим дротом, самотні в байдужій тиші згірдливого мовчання еміграційної й сьогобічної преси, зауважені хіба хитрим і далекозорим ворогом, тільки – не українським суспільством», – скаржився Євген Маланюк у статті-відповіді «Pro domo sua» («Веселка», 1923, № 7–8). І дивувався: ми ж спільники з ЛНВ; намагаємося робити те ж саме, що й ви, хіба що в значно гірших обставинах (ви у Львові, а ми в неволі, де змушені видавати журнал «на останні копійки, відірвані від власного вбогого «пайка»).

Він розумів, що річ, зреш­тою, не в Бабієві, а в позиції редактора ЛНВ, тому й зазначив у підзаголовку своєї статті: «Замісць одвертого листа Донцову».

Донцов із відповіддю не забарився (стаття «Про молодих». – ЛНВ, 1923, № 11). І то був ще один «холодний душ» для літераторів із каліського табору. Їх безжально «шмагали» за «горобчикову легкість» і «синьо-жовту безжурну ніжність» їхньої поезії, а також за надмірне захоплення своїм «духовним вітцем» Павлом Тичиною (культ автора «Соняшних кларнетів» і справді жив у середовищі «веселківців»: «В нашій маленькій задротяній каплиці ми передчуваємо пришествіє на Україну нового Шевченка; перед нашими очима предтеча – Тичина!», – захоплено писали вони в уже згаданому слові до читачів).

Донцов же рішучим жестом вказував на естетичну альтернативу – «неспокійну, шарпливу, нервуючу й сильну поезію експресіонізму». Її прикмети – во­ля, активність, волюнтаризм «Я», ірраціоналізм, «нова мова», сповнена енергії чину... І слід визнати, що донцовські «навіювання» не минулися для Євгена Маланюка безслідно, тим паче, що вони відповідали його інстин­­ктивним творчим шуканням і світоглядним самонастановам. Уже значно пізніше він занотує у щоденнику: якщо українство «не послухається Донцова – не буде нацією. Не послухається Липинського – не буде державою» (В’ячеслава Липинського Маланюк відкрив для себе 1922 року, коли під час одного з приїздів до Варшави придбав його працю про Хмельницького і був вражений прочитаним).

Дискусія Маланюка з Донцовим відлунилася і в інших їхніх статтях, проте контроверсії 1923 року все ж не зашкодили поетові згодом у ситуаціях вибору залишатися «вісниківцем», себто «донцовцем».

Скамандрити

Надзвичайно важливим для Маланюка було знайомство і при­ятелювання з польськими по­етами Подгорським-Околовом, Лехонем, Слонімським, Вє­жин­сь­­ким. Час од часу йому вдавалося приїздити з Каліша до Варшави; можливо, навіть бувати в легендарній кав’ярні Pod Picadorem на вулиці Нови свят, де збиралися «скамандрити».

Поети групи «Скамандер» практикували нові форми контактів із читачами: влаштовували літературні вечірки в кав’я­рні або ж просто на вулиці, не цуралися сатирично-гуморис­тич­­ної діяльності, активно співпрацювали з різними періодичними виданнями. Мали вони й свій журнал (Skamander), на сторінках якого з’являлася інформація і про українське письменство (зокрема, «скамандри­­ти» подібно до «веселківців» надзвичайно високо ставили поезію Тичини: «українська література в особі Павла Тичини придбала геніяльну постать»).

Читайте також: Український Південь і Схід

«Програма скамандритів бу­­ла програмово антипрограмовою», – зазначає сучасний історик по­ль­ської літератури Єжи Квятковський. Їх вабили високий рівень поетичного артистизму, експерименти зі словом, аристократична постава. «Пиши про що хочеш, аби було добре», – казали собі й іншим «скамандрити». Ще б пак, польська література початку 1920-х «визволилася від громадських обо­в’яз­ків». І сталося це тому, що визволилася й сама Польща! Переживши разом з усією Європою катаклізми Першої світової війни, вона встигла «вискочити» зі складу Російської імперії. Тож тепер і література (принаймні молода генерація) не вважала себе обтяженою, як раніше, дидактизмом, обов’язком служити нації, народові... Вона воліла бути вільною, максимально відкритою до всіх мистецьких течій і явищ.

Євгену Маланюку були бли­зькі «скамандрити», проте він добре знав, що Україна не Польща, час її визволення ще не настав, отож і уявлення про місію слова в нього були дещо іншими. Патріотично-громадські завдання залишалися актуальними. Пережита «психічна трав­­ма» змушувала думати про фатальні болячки національної вдачі та суворі способи їх «лікуван­­ня». Стилос мав бути водночас і стилетом (першу свою поетичну збірку він так і назве: «Стилет і стилос», 1925)... А все інше – артистизм, самодостатність слова, експерименти – чому б і ні?

Найближчими приятелями Маланюка-таборянина були поети Юліан Тувім і Ярослав Івашкевич. Івашкевич навіть присвятив йому свій вірш «Прага» (1921). І не дивно: Євген і Ярослав були земляками; обидва навчалися в Єлисаветграді, тільки Маланюк ходив до земського реального училища, а Івашкевич – до класичної чоловічої гімназії.

Коли в 1923 році у Каліші вийшов друком альманах «Озимина» (автори – Євген Маланюк, Михайло Селегій і Михайло Осика), то першим відгукнувся на нього Ярослав Івашкевич. «Веселка», зі свого боку, також не обходила «скамандритів» ува­­гою, причому найчастіше писав про це коло поетів саме Євген Маланюк. «Постава журналу (Skamander. – Ред.) – підкреслено «офен­зив­на», напружено-войовнича, готова кожної хвилини до оборони», – писав Маланюк. Йому хотілося, щоб було саме так. Він шанував те, що мало «напру­­жено-войовничу» поставу. Він і в «Маніфесті футуризму» італійця Філіппо Марінетті знаходив те, що було близьким йому самому. Наприклад, ось це: «Краса може бути тільки в боротьбі. Жоден твір, позбавлений агресивного характеру, не може бути шедевром. Поезію слід розглядати як несамовиту атаку проти незнаних сил, щоб підкорити їх і примусити схилитися перед людиною...»

Читайте також: Українська держава XVII–XVIII століть і виклики XXI

Тоді, у 1922–1923 роках, Євген Маланюк ще тільки шукав свій голос. Його творче «Я» потребувало само­­визначення, точ­­ки прикладання сил. Тож для нього в час каліської «бурі і натиску» важливим було все: і спілкування з молодими поетами Поль­­щі, і жадібне читання, і заочний «діалог» з літературою «великої України»... Своєрідним естетичним «полігоном» став журнал «Весел­­ка»: тут з’явля­лися перші вірші учорашнього сотника; тут друкувалися його статті (крім названих, згадаю також есеї «Думки про мистецтво», «Дарунок Києва», «Про динамізм»); тут кристалізувалося літературне коло, в якому мріялося про високе національне мистецтво... І якщо зважити, що «Веселка» – це ще й вір­­ші Миколи Чирського та Юрія Дарагана (з чиїм іменем асоціюється історія української поетичної «пра­зь­­кої школи»), проза Клима Поліщука й Осипа Турянського, то виглядає так, що дещо з тих мріянь інтернованих вояків таки збулося...

Наприкінці 1923 року Євген Маланюк переїхав до Чехословаччини: його зарахували до Української господарської академії у Падєбрадах. Цікаво, що його трирічне перебування у «таборовій республіці» майже цілковито збіглося з періодом «баришівського сидіння» поета-неокла­сика Миколи Зерова, чиє ім’я Маланюк завжди згадуватиме з пієтетом. Тоді, в 1923-му, вони вже знали один про одного. Зрештою, і місія у них обох була одна й та ж: самоствердження нації через високу культуру.