Sexkøbsdebatten er lige nu ved at gentage sig selv, som den har gjort så mange gange før. Den tegnes af to yderpoler: Den ene repræsenterer dem, der kæmper for forbud. Den anden Sexarbejdernes Interesseorganisation (SIO), der kæmper imod forbud og for rettigheder. Det er som om, der ikke levnes plads til mange nuancer.

Men måske handler det oplevede fravær af nuancer i virkeligheden om, at vi har tendens til at opfatte alt, der afviger fra normen, som ekstremt?

I sidste uge kom en ny undersøgelse fra Statens Institut for Folkesundhed, der viste, at sexarbejderes helbred overordnet set ikke er dårligere end hos kontrolgruppen af ikke-sexarbejdende danske kvinder. Tværtimod var der områder, hvor sexarbejderne så ud til at trives bedre. Det resultat passede ikke ligestillingsordfører for Socialdemokraterne, Rasmus Horn Langhoff, der i mange år har kæmpet politisk for et forbud mod købesex, og han opfordrede til, at undersøgelsen trækkes tilbage.

Altså er der politikere, som er villige til at ty til censur for at føre deres politik i denne sag. Dét er ekstremt. Men Langhoff har følt, at det var rimeligt, og det er der mange, der bakker ham op i. På den måde dannes der en normal, hvor alt, der stiller sig i modsætning dertil – herunder SIO – automatisk selv bliver ekstremt.

Men hvad er egentlig så ekstremt ved det, SIO kæmper for? At blive hørt, få tildelt basale rettigheder og at blive sikret ordentlige arbejdsvilkår og beskyttelse på egne præmisser.

Hvis kampen for sexarbejdernes rettigheder er ekstrem, kunne det samme siges om tidligere rettighedskampe: kvinders stemmeret, opgøret med racisme som legitim politik og homoseksuelles rettigheder.

Sexarbejdere er blandt de mest stigmatiserede og undertrykte lige nu, og så taler mange i ramme alvor om at pudse politiet på dem. Det er ekstremt. Allerede nu beskriver sexarbejdere i Danmark, hvordan politiet tiltvinger sig adgang til bordeller og forhører dem i timevis, nogle gange uden at give dem mulighed for at tage tøj på.

Jo mindre vi respekterer sexarbejdere, des dårligere bliver de behandlet. Et sexkøbsforbud vil cementere den offentlige foragt og skubbe sexarbejderne endnu længere uden for samfundet, end de allerede er.

Foragten afspejler sig også i, hvordan vi modtager sexarbejdernes egne stemmer. Hvis de ikke omfavner den oldgamle idé om den faldne kvinde, mistænkeliggøres og afskrives de som ikke-repræsentative eller ligefrem løgnagtige.

Det er altså ikke sexarbejderen forundt at få lov til at være nuanceret. For sexarbejderen er en afviger og dermed en ekstrem.

Det er i samme bizarre ræsonnement, at Rasmus Horn Langhoff udtalte om førnævnte undersøgelse, at den »ikke er baseret på fakta, men kun på, hvad de prostituerede selv mener om deres sundhed og trivsel«.

Sexarbejderen frakendes evnen til at udtale sig om sig selv, og dermed forsvinder nuancerne.

Men når sexarbejdernes problemer bruges mod dem som beviser på, at sexarbejde er skadeligt, er det umuligt at adressere problemerne på en konstruktiv måde.

Den ulykkelige luder er lige så meget en myte som den lykkelige luder. Virkeligheden er ikke så sort-hvid, men det er vores dehumanisering af afvigerne derimod ofte.

For i virkeligheden er de nuancerede indlæg i debatten her allerede: Der opfordres til saglig debat af alt fra rufferriparagraffens udformning til reelle hjælpetilbud til sexarbejdere. Nuancerne bliver bare ignoreret til fordel for de poler, der passer ind i det moralske kassesystem.

Debatten om sexarbejde er unuanceret, så længe den handler om falske dikotomier, som hvem der er lykkelige og ulykkelige. Det er på tide, at den i stedet kommer til at handle om at sikre nogle basale, indlysende rettigheder og nogle menneskers grundlæggende sikkerhed.

Det er en løgn, når man opstiller det sådan, at de såkaldt lykkelige og ulykkelige ludere har forskellige interesser, når de i virkeligheden har de samme. Ingen har brug for mere undertrykkelse og stigmatisering. Alle har brug for rettigheder og respekt. Lad os diskutere dét i stedet for.