KRONIK – Forestil dig en by, der er så intelligent, at den automatisk kan sammenkæde al information og aktiviteter. En by, der er så integreret på tværs af institutioner, sektorer og forvaltninger, at den vil fungere som et stort åbent netværk, hvor al information flyder åbent og tilgængeligt uden unødvendigt bureaukrati. Byen holder styr på affald, vand, luft og støj. Den kan måle forurening, vejrforhold og fortælle astmaramte, hvilke områder de skal undgå på bestemte dage. Det er en by helt uden tyveri, og den holder styr på trafikken, så der aldrig er trafikpropper eller forsinkelser, men altid ledige parkeringspladser.

Det er en meget venlig by, der kender sine borgere ind og ud. Den ved, hvad du hedder, hvor du bor, hvor gammel du er, hvor du arbejder eller går i skole, hvor du opholder dig, og hvordan du bruger byen. Det er i det hele taget en meget smart by. Måske endda lidt for smart. For selv om den smarte byforbedring lyder lovende, rejser den også et væsentligt spørgsmål: Hvor befinder privatlivet sig i det selvtænkende byrum og i den overvågede offentlige sfære?

Den debat er vi nødt til at tage, før det er for sent.

Optimeret og grøn

Omkring halvdelen af de danske kommuner har i dag igangværende smart city-initiativer. Betegnelsen ’smart city’ dækker over anvendelsen af moderne eller ’smart’ teknologi såsom dataindsamling og dannelsen af offentlige og private partnerskaber, som sætter fokus på bæredygtighed og innovation i forhold til byforbedringer.

Københavns projekt, Copenhagen Connecting, er et eksempel med mange forskellige implementeringer på tværs af byen. Projektet er grundlæggende en idé om at gøre København smartere ved brug af selvstyrende og intelligent teknologi, som har til hensigt at indsamle og analysere data fra alle byens rum. Dataindsamlingen skal ske i forbindelse med tiltag som en digital infrastruktur, hvor nyere teknologi som sensorer, kameraer, wi-fi-signaler samt RFID-chips (radio frequency identification) skal tilbyde et klart realtidsbillede af bevægelsesmønstre i København.

Smart city-initiativet i København lover en optimeret og grønnere by og forbedret livskvalitet for de københavnske borgere. Disse ambitioner betyder dog også, at København vil blive en datadrevet by, hvor den digitale infrastruktur indsamler bydata gennem objekt- og aktivitetstracking ved hjælp af eksempelvis wi-fi-signaler fra smartphones, så strømninger af borgere kan lokaliseres eksempelvis i forbindelse med trafikregulering. Den digitale infrastruktur betyder også, at København vil få sit eget wi-fi-netværk, som vil tilbyde gratis internet til både borgere og turister.

Et tilbud om gratis internet giver mulighed for en hel del flere by-services og en konstant opkobling af digitale enheder som mobiltelefoner og iPads, men vil samtidig også betyde en konstant tracking af dem, der bruger de digital enheder. Ud over wi-fi-tracking vil det også være muligt at spore objekter og aktiviteter gennem RFID-chips, som borgere og det offentlige selv skal påsætte ejendomme og -dele. Sådanne chips kan lokalisere og spore alt fra cykler, biler, skraldespande og containere til konkrete personer. Det smarte ved RFID-chips er, at vi eksempelvis kan se, om vores bil eller cykel bevæger sig, hvis vi ikke selv benytter den.

Kommunen sælger data

Det mindre smarte ved en digital infrastruktur er, at den kan gøre borgernes præferencer transparente i forhold til bevægelsesmønstre, tilholdssteder og ejendele. En digital infrastruktur som den, der er ved at tage form i København, risikerer derfor at krænke privatlivets fred, ikke alene på et materielt plan, men også på et immaterielt plan. Det drejer sig om privatlivet i forhold til tracking og overvågning af personlige ejendele i første omgang, men også om handlinger, valg og bevægelsesmønstre, der vil kunne spores i de smarte byer. Bevidstheden om at blive tracket og overvåget kan desuden give anledning til, at nogle mennesker eller grupper vil afholde sig fra at benytte bestemte områder i byen, specifikke valg eller særlige servicer.

Dataindsamlingen kan ligeledes benyttes til at planlægge åbningen af en ny butik eller restaurant et sted, hvor en bestemt type kunder opholder sig. Det sidstnævnte er et konkret eksempel fra Københavns smart city-projekt, hvor folkene bag projektet selv beskriver mulighederne ved bevægelsesdata på følgende måde:

»Der er mulighed for at videresælge aggregeret, anonyme data til private firmaer baseret på præcise flow data gennem byen. Dette drejer sig om stedsrelateret data og mere detaljeret rådata, som kan videresælges til private butikker og restauranter til marketingsbrug, hvor bestemte kunder kommer fra og hvor de bor i byen.«

Det uholdbare aspekt her er ikke den detaljerede målrettethed i forhold til potentielle kunder, individuelle personer eller grupper, men snarere at vores kommune og stat, som burde arbejde for os og beskytte os, i sidste ende er dem, der sælger ud af private borgeres data som mellemmand til private virksomheder. Man kan endvidere sætte spørgsmålstegn ved, hvordan man forestiller sig, at dataen skal være anonym, når der samtidig tales om, »hvor bestemte kunder kommer fra og bor i byen«.

Lidt for smart

Den digitale infrastruktur samt videresalget af by- og borgerdata kan ses som en udformning af en overvågningsstruktur, der udfordrer privatlivet i forhold til de konsekvenser, det kan have for individet at blive og føle sig overvåget. Det kan dreje sig om, at vi ikke ønsker at blive overvåget eller tracket, når vi skal i kirke eller i moské, på hospitalet eller besøge en sexshop. Det er ikke kun bevidstheden om at blive overvåget, men også bevidstheden om, at data om ens bevægelsesmønstre eller købsvaner kan videresælges til kommercielle formål. Disse scenarier kan i sidste ende fostre paranoia og skam, som kan styre adfærd.

Ligeledes kan man måske også frygte mere skræmmende scenarier som diskrimination i forhold til uddannelse, forsikring, job og sundhedssystemet, eller at kommunen bliver så smart, at den kan forudsige, hvad de københavnske borgere vil gøre, mene, købe, og hvor de færdes, førend de selv ved det.

En smartisering af København vil være ensbetydende med at tilføje endnu mere by- og borgerdata til byens ’kollektive’ viden og bevidsthed. Det vil måske ikke være samme type følsomme informationer som CPR-numre eller pa- tientjournaler giver adgang til, men det vil endegyldigt betyde, at man kan kortlægge borgeres bevægelsesmønstre, hvordan de bruger byen, og offentlige og private ejendele mere præcist og konstant.

Det handler ikke om at stoppe smart city-udviklingen, men om at opstille nogle krav og regler som basale privatlivsprincipper for, hvad smart city-teknologi og data skal og må benyttes til. Det kræver, at vi får en ordentlig privatlivsdebat på banen. At vi tager stilling til, hvad privatliv er, hvad det egentlig betyder for vores samfund i dag, og hvad vi kan gøre for at beskytte det.