Hvis statsminister Lars Løkke Rasmussen (V) troede, at han havde truffet et politisk sikkert valg, da han udnævnte Esben Lunde Larsen (V) som ny miljø- og fødevareminister, efter kontroverserne med Eva Kjer Hansen (V), må han være blevet skuffet.

Netop et år efter at De Konservative tvang Eva Kjer Hansen til at trække sig efter anklager om at have givet forkerte oplysninger til Folketinget om landbrugspakken, truer Dansk Folkeparti nu med at vælte efterfølgeren med den samme begrundelse.

På et hasteindkaldt samråd i Folketingets miljø- og fødevareudvalg skal Esben Lunde Larsen fredag forklare, hvad han vidste om mulighederne for at bekæmpe de såkaldte kvotekonger. Og hvorfor han i givet fald ikke har fortalt Folketinget om disse.

Kampen mod kvotekongerne – eller fiskere som ejer meget store fangstkvoter – er nemlig et af punkterne i den fiskeriaftale, et flertal uden om regeringen bestående af Socialdemokratiet, Dansk Folkeparti, De Radikale og SF, lavede i december 2016.

En kamp, som skyldes, at stadig færre fiskere sidder på stadig større kvoter, hvilket resulterer i at både de små fiskere, som fisker langs kysterne, og de mindre havne, hvori disse lander deres fangster, er ved at uddø.

Aftalepartierne har af samme årsag flere gange bedt Esben Lunde Larsen komme med ideer til, hvordan der kan gøres op kvotekongerne. Men miljø- og fødevareministeren er kun kommet med én: Nemlig at disse underskriver en erklæring om på tro at love at overholde reglerne.

Nu viser det sig imidlertid, at NaturErhvervstyrelsen (i dag Landbrugs- og Fiskeristyrelsen) i december 2015 lavede et notat, eller idékatalog, med 16 af slagsen. Hvilket aftalepartierne mener netop er, hvad de forgæves har efterspurgt.

Som Dansk Folkepartis fiskeriordfører og tidligere havnebetjent i Hanstholm, Ib Poulsen, har fortalt Berlingske, så har det været sådan med Esben Lunde Larsen lige fra starten: »Han (miljø- og fødevareministeren, red.) ringede sågar helt fra Sydkorea og fortalte, at det strammeste, han kunne finde på, var en tro og love-erklæring. Og de havde ikke andre løsningsmodeller i ministeriet«.

Af samme grund mener Ib Poulsen, at Esben Lunde Larsen, kort og godt, har løjet, hvilket jo normalt plejer at koste en minister taburetten (måske ikke overraskende har de andre partier bag fiskeriaftalen også svært ved forstå, hvorfor miljø- og fødevareministeren har »talt usandt og tilbageholdt vigtige oplysninger for Folketinget«, som det hedder i dagens samrådsspørgsmål).

Selv afviser Esben Lunde Larsen at kende til notatet.

Dansk Folkepartis yndlingsaversioner

I sidste ende bliver det dog ikke Dansk Folkepartis fiskeriordfører, der afgør miljø- og fødevareministerens skæbne. Den beslutning træffes af partiets ledelse og formanden Kristian Thulesen Dahl. Som partiformanden har forklaret, har han læst og hørt, hvad der er blevet skrevet og sagt og afventer nu, om Esben Lunde Larsen »kan bringe sig ud af det« – blandt andet i forbindelse med dagens samråd.

Dansk Folkeparti har historisk været håndsky over for at røre ved Venstres ministre. Hvor De Konservative i 00’erne var Dansk Folkepartis yndlingsaversion i VK-regeringen – hvilket kulminerede med fyringen af Lars Barfoed (K) som familie- og forbrugerminister – har Liberal Alliance overtaget denne rolle i VLAK-regeringen.

Ældreminister Thyra Frank (LA), udenrigsminister Anders Samuelsen (LA), kulturminister Mette Bock (LA) og senest transportminister Ole Birk Olesen (LA) har på forskellige tidspunkter, og af forskellige årsager måttet sande, at kun en tåbe ikke frygter Dansk Folkeparti.

Men netop den beskedne »næse« til transportministeren, efter at Dansk Folkepartis transportordfører, Kim Christiansen, ellers havde kaldt det »håbløst«, »utroligt« og »meget alvorligt«, at denne angiveligt ikke havde fortalt Folketinget tilstrækkeligt om omfanget af PostNords problemer, illustrerer, at partier altid skal passe på med at true med at vælte en minister, hvis de ikke gør det. Resultatet er, at truslen bliver mindre troværdig næste gang.

Lars Løkke Rasmussen har ganske vist på møder den seneste tid forsøgt at klinke skårene i forholdet til Kristian Thulesen Dahl og lod i forbindelse med PostNord-sagen udsende en skriftlig befaling om, at forventningen er, at »mine ministre følger mit eksempel og løbende inddrager og orienterer det parlamentariske grundlag«.

Når Dansk Folkeparti begynder at true selv Venstres ministre, omend ikke de politisk tunge af slagsen, siger det dog alt om, hvor stor en succes statsministeren foreløbig har haft med det forsøg.