I Klima-, energi- og bygningsministeriet har man forestillet sig, at Danmark ville kunne nå op på en solcellekapacitet på 200 megawatt (MW) i 2020. Faktum er, at det mål nås om godt to måneder.

»Det siger noget om, hvor meget knald på der er derude. Det er vi i sig selv utrolig glade for,« siger klima- og energiminister Martin Lidegaard (R).

Ministeriets 2020-prognose på de 200 MW er fra december 2011 og helt i tråd med den langsomme udvikling, der prægede området i tiden frem til da. Ved udgangen af 2010 var der således installeret beskedne 2,4 MW solcellekapacitet fordelt på 750 anlæg i det ganske land – mindre end hvad én af dagens nye vindmøller kan præstere.

I april i år var kapaciteten imidlertid pludselig 10-doblet til 6.500 anlæg på sammenlagt 30 MW, og siden er salget af solcelleanlæg bare accelereret.

»Markedet fordobles i øjeblikket hver tredje måned,« skrev brancheorganisationen Dansk Energi den 1. juni og vovede den dristige påstand, at »det ikke (er) usandsynligt, at vi passerer 100 MW før årsskiftet«.

Faktum er, at den kapacitet blev nået i august. Og at en aktuel udbygningstakt på 36 MW om måneden indebærer, at 2020-målet på 200 MW nås inden 1. december. Dags dato er der installeret 117,7 MW i 23.100 anlæg. En veritabel eksplosion i danskernes interesse for at udnytte solen til elproduktion. Fortsætter det sådan, vil der i 2020 ikke være 200 MW solcellekapacitet, men 1.000 MW og i 2030 3.400 MW, vurderer Dansk Energi, Energinet.dk og DONG Energy i en fælles, aktuel prognose.

Fremragende for private

Forklaring: At producere el på solenergi er blevet en glimrende privatøkonomisk forretning.

For det første betyder den teknologiske udvikling og en skærpet international konkurrence mellem producenterne af solcelleanlæg, at prisen er faldet dramatisk, med næsten 75 pct. på tre år.

For det andet er de hjemlige støtteordninger til husstandsanlæg med solceller mildest talt favorable i øjeblikket.

Dels er der den såkaldte ’nettomålerordning’. Den går ud på, at ejeren af et solcelleanlæg kan sende sin overskudsproduktion af el om sommeren tilbage til elnettet – lade elmåleren løbe baglæns – og så om vinteren, hvor solen er svag, hente samme mængde el fra nettet uden at betale for det.

»Dette svarer til, at forbrugeren sparer elprisen inklusive afgifter, tariffer og moms for den mængde el, solcellerne producerer,« skriver Energistyrelsen i sin vejledning om støtteordningen.

I penge betyder det, at solcellernes elproduktion for ejeren af anlægget får en værdi på to kroner pr. produceret kilowatt-time.

En »ekstremt succesfuld« ordning, når det handler om at sætte skub i solcellemarkedet, har formanden for Dansk Solcelleforening, Signe Antvorskov Krag, sagt.

Dertil er muligheden for at trække investeringen i et solcelleanlæg fra i skat blevet forbedret med sommerens skattereform.

Alt i alt kan det give en økonomi, der sikrer forbrugeren tilbagebetaling af investeringen på 10 år eller mindre. Og dermed er der skabt en bemærkelsesværdig succes, der giver Danmark mere fossilfri energi og mindre CO2-udledning.

Men der er et problem. Eller flere.

Turbo på Fur

På øen Fur i Limfjorden har man en opsigtsvækkende grøn vision om at gøre øen CO2-neutral i 2020. Det skal bl.a. opnås ved i 2015 – om blot tre år – at producere 20 pct. af elektriciteten med solceller. Allerede nu har næsten fem pct. af husstandene solcelleanlæg, sammenlignet med under én pct. for landet som helhed. En udvikling, som bl.a. det regionale energiselskab EnergiMidt støtter og stimulerer, men også selv nyder godt af som forhandler af solceller.

»Grønne Fur sætter turbo på solceller,« hedder det i en pressemeddelelse fra samarbejdsgruppen bag projektet, Innovation Fur.

På Fur bor Klaus Illum, indehaver af energikonsulentfirmaet Eco-Consult, erfaren energianalytiker og gennem årtier fortaler for en afvikling af den fossile energiafhængighed. Klaus Illum har imidlertid sine betænkeligheder ved det, han kalder »solcelle-eventyret« på Fur.

»Hvis man på årsbasis skal dække 20 pct. af elforsyningen med sol, så forudsætter det en kapacitet så stor, at den på klare solskinsdage om sommeren kommer til at producere 50 pct. mere, end der skal bruges. Set i en større sammenhæng betyder det et betydeligt reguleringsbehov, som kræver store merinvesteringer i udstyr til regulering: varmepumper, batterier, elektrolyseanlæg m.m.,« siger Klaus Illum.

Vindkraften fordrer en tilsvarende regulering, fordi vinden blæser uregelmæssigt, men problemet er ifølge energianalytikeren mærkbart større for solcellerne, fordi de yder maksimalt i kortere tid pr. år, end vindmøllerne gør.

Illums pointe er, at en hidsig udbygning med solceller på folks hustage – på Fur som nationalt – ikke nødvendigvis er den bedste måde at skaffe grøn energi og dæmpe behovet for fossilt brændsel, set fra et samfundsøkonomisk synspunkt. Men det er en udbygning, der netop nu stimuleres kraftigt af tilskudsreglerne.

Ministeren tømmer statskassen

»Stakkels Martin Lidegaard. Han tømmer statskassen,« siger en ministerkollega om klima- og energiministeren, lidt i spøg, men med en kerne af alvor.

For støtteordningen for solceller koster i øjeblikket staten mange penge. I 2012 et provenutab på 135 mio. kr. skønner Tekniq, installatørernes organisation,

»En kilowatt-time vedvarende energi produceret med solceller koster staten to-tre gange så meget som en kilowatt-time produceret med vindmøller,« siger Lidegaard selv.

Den samlede støtte til en solcelle-ejer på nettomålerordningen – de førnævnte to kr. pr. kilowatt-time – skal således sammenlignes med afregningsprisen på vindmøllestrøm, som inklusive det såkaldte VE-tillæg lander på 60 øre pr. kilowatt-time.

Klima- og energiministeren præciserer, at støtten til solcelle-ejerne dels kommer fra statskassen – altså skatteyderne – via afgiftsfritagelserne, dels kommer fra de øvrige elforbrugere via den såkaldte PSO-afgift, som alle betaler over elregningen, og som finansierer et tilskud til elproduktion med vedvarende energi.

»Vi står her over for to modstridende hensyn,« siger han.

»Det ene er, at vi gerne vil gøre det muligt for hr. og fru Danmark at yde et personligt bidrag til den grønne omstilling ved selv at investere i udviklingen og få ejerskab til den ved at købe og installere solcelleanlæggene. Men vi har selvfølgelig også et hensyn over for samme hr. og fru Danmark i forhold til at gøre denne omstilling så omkostningseffektiv som mulig, for at det ikke skal blive for dyrt for Danmark som sådan. Og der nærmer vi os nok en grænse for den nuværende tilskudsordning.«

Mens Dansk Solcelleforening er godt tilfreds med den nuværende ordning, opfordrer bl.a. Dansk Energi ligesom Klaus Illum til en justering. Og den er ifølge Lidegaard på vej.

»Vi kunne godt forestille os at gøre det lidt mindre attraktivt at investere i små solcelleanlæg og i stedet gøre det lidt mere attraktivt at lave store solcelleinvesteringer. Der er mange almene boligforeninger, andelsselskaber, virksomheder og kommuner, som gerne vil, men synes, der er for lidt støtte til store solcelleanlæg.«

Fortsat efter tyskerne

Inspiration kunne være Topdanmarks store solcelleanlæg, indviet i august, som med 5.000 kvm solceller på hovedsædets tag i Ballerup skal producere 752.000 kilowatt-timer el om året. Det svarer til 200 husstandes elforbrug og sparer ifølge forsikringskoncernen atmosfæren for 600 ton CO2 om året.

Klaus Illum er enig i, at store solcelleanlæg – som han mener kunne placeres i tomme grusgrave eller steder i landskabet, hvor ingen generes – har en meget bedre økonomi end de små husstandsanlæg.

»Men der er det skisma, at folk gerne vil være grønne ved at sætte solceller på deres tage, selv om det samfundsøkonomisk ikke er det mest hensigtsmæssige og betales af andre. Man er ikke så indstillet på en fælles indsats, hvor støttepengene i stedet lægges i en fælles pulje og bruges til at lave mere effektive store anlæg, som kan give billigere strøm.«

Teknisk set kan der sagtens indpasses mere solenergi i det danske energisystem. Foreløbig er solcellekapaciteten knap fem pct. af vindmøllekapaciteten. Og pr. dansker har vi kun installeret en hundrededel af, hvad tyskerne har installeret pr. indbygger.

Illum efterlyser, at regeringen foretager sammenhængende systemanalyser af, hvordan afhængigheden af fossile brændsler og CO2-udledningerne mest samfundsøkonomisk nedbringes: Via små eller store solcelleanlæg, via vindmøller, via energibesparelser ... og i hvilke konstellationer.

Martin Lidegaard vil ikke sige, hvornår den eksisterende støtteordning for solceller bliver justeret:

»Det er ikke noget, der kommer i overmorgen, men det er heller ikke noget, jeg forventer vil tage flere år. Vi vil selvfølgelig bestræbe os på, at en justering ikke smadrer markedet. Det har ingen interesse i.«