De fleste har hørt om Rulle-Marie, robotten, som fjernstyret uskadeliggør formodede bomber. Vi kender også den elektriske stol, som ved opfindelsen i slutningen af 1800-tallet blev fremhævet som en mere human henrettelsesmetode.

De seneste år er en ny type dødsteknologi begyndt at sprede rædsel og analytisk forvirring i luftrum og nyhedsfeeds verden over. Næppe en dag går uden rapporter om amerikanske dronelikvideringer af formodede islamister. Dronerne Reaper og Predator har hævet sig som emblemer over Obama-administrationens mere diffuse og indirekte krigsførelse, der har afløst Bush-æraens såkaldte krig mod terror.

Og droneangrebene har skam mødt skarp kritik. Amnesty International og Human Rights Watch beskylder maskinerne for at være upræcise. De kræver indblik i de nøjagtige tabstal og fremviser billeder af en afghansk bedstemor, der blev tilintetgjort for øjnene af sine børnebørn. Andre anfører, at droneoperatører ikke blot er skrivebordskrigere, men faktisk også rammes af posttraumatisk stresssyndrom akkurat ligesom ’rigtige’ krigsveteraner.

Problemet er bare, fremfører den franske tænker Grégoire Chamayou, at ngo’erne kun sår tvivl om militærets egne argumenter. Dronemodstanderne kommer aldrig ind til sagens kerne. For ville alting måske være i den skønneste orden, hvis dronerne bare havde den kirurgiske præcision, som militæret påstår, og blev fuldt automatiseret, så de ikke medførte arbejdsskader?

Droner redder liv

For dronen udgør et filosofisk problem. Den rejser nemlig spørgsmål om beskaffenheden af krig, statsform og menneskelighed. Og de spørgsmål har Chamayou sat sig for at nå til bunds i sin bog Théorie du drone.

Indtil videre er dronen nemlig ofte blevet fremhævet som det humanitære våben par excellence. I modsætning til ’beskidte’ teknologier som a-våben, klyngebomber og landminer arbejder dronen med ren, klinisk præcision. Takket være den teknologiske udvikling kan vi nu føre risiko- og omkostningsfri krig, der løser penible bivirkninger som civile tab og collateral damage, der plagede den første etape af krigen mod terror.

Sådan lyder de militærlogiske argumenter bag det uhyrlige orwellske udsagn, at ’droner redder liv’. For hvis mennesker skal umenneskeliggøre sig selv for at udøve vold, hvorfor så ikke lade robotter klare arbejdet på mere human vis? En drone havde aldrig lavet et Abu Ghraib.

Tryk ’enter’ for drab

For virkelig at kunne kritisere dronen og den politik, den er udtryk for, skal vi ifølge Chamayou forstå dens underliggende politiske logik. Vi må ikke forledes til at anskue teknologien som neutrale redskaber i vores hænder. Vi skal gøre os selv til teknikere, siger Chamayou. Vi skal se verden gennem dronens dræberblik.

Og hvis vi skal ruste os til fremtiden, må vi også være klar over, hvad det vil sige at være borger i en dronestat. For vi er på vej mod en ’dronisering’ af samfundet. Den udvikling, vi må se i øjnene, er, at magtudøvelse er ved at blive reduceret til automatiseret menneskejagt.

Den franske tænker anfører også, at der ikke er noget nyt i ønsket om at bruge fjernstyrede teknologier til at eliminere indre og ydre trusler og samtidig selv forblive usårlig. Faktisk er total fjernstyring en drøm, der løber gennem hele ballistikkens historie. Den drøm har dronen realiseret. Som Chamayou udtrykker det:

»Mellem aftrækkeren og geværløbets munding strækker der sig nu flere tusind kilometer.«

Allerede under imperialismen blev fjernstyring brugt til at operere i fjendtlige miljøer, som kunne være alt fra krigszoner og dybhavet til det ydre rum. Forskellen er bare, at alle miljøer nu kan være fjendtlige miljøer. Derfor er dronen også skræddersyet til den omfattende politimæssige sikkerhedsliggørelse af civilsamfundet, som blev påbegyndt længe inden 11. september 2001.

Politidroner

Når vi bør være på vagt over for disse thanato-taktiske tiltag, så er det, fordi historien har lært os, at militærteknologier har det med at blive implementeret i civilsamfundet før eller siden. Dronen kombinerer allerede krig med træk fra politioperationen uden at føle sig forpligtet på én af kategorierne. Og der er ingen grund til at tro, at droner ikke vil blive anvendt mod kriminelle, for deres påståede præcision gør dem perfekt egnet til såkaldt opretholdelse af lov og orden.

Gennem dronens blik ser vi altså en nærmest smuk udkrystallisering af statens logik, hvor enhver borger kan forvandle sig til en indre fjende, der må fjernes. Dronens nekroteknologiske medusablik sammensmelter simpelthen overvågningskamera og dræbermaskine i et allestedsnærværende og altseende øje. Stater, der ligger inde med droner, kan hvor som helst og når som helst foretage administrative henrettelser af suspekte individer på grundlag af spinkle identitetsskøn, uden at en egentlig juridisk krigserklæring foreligger.

Vi kommer altså ikke uden om Max Webers berømte minimumdefinition af staten som voldsmonopolet over et territorium. Med mulighed for præventiv eliminering af potentielle statsfjender ændrer krigen nemlig form til en permanent henrettelseskampagne af udenomsjuridisk karakter. Også kaldet statsterrorisme.

Kropsløs voldsudøvelse

Der findes godt nok endnu ingen autonome droner, men de er på tegnebrættet, og scenariet er på ingen måde utænkeligt. Materielt set skal vi derfor også forstå dronen som et led i en længere proces, hvor teknologien gør samfundet kropsløst. Økonomien har altid stræbt efter at erstatte menneskeligt arbejde med maskiner, og som Chamayou påpeger, gør en parallel logik sig gældende på statsniveau.

Ethvert tegn på menneskelig vilkårlighed skal elimineres fra magtudøvelsen: Feudaltidens bødler var maskerede for at fremstå som suverænens rene agenter. Vore dages politistyrker er ikke interesserede i at bære numre, som tillader borgere at identificere dem og påtale deres subjektive karakter.

Ved helt at fjerne magtudøvelsens subjektive aspekt løser dronen altså omsider problemet med at legitimere krigsførelse over for borgerne. Under dronens regime er ubekvemme tv-billeder af militærfly lastet med ligkister og krigszoneindberetninger om galopperende body counts en saga blot.

Men på den anden side overflødiggør dronen helt det traditionelle militær-etos baseret på offervillighed, som den tyske digter Ernst Jünger beskrev i 1930. Meget sigende overvejer det amerikanske militær nu, om det sømmer sig at uddele tapperhedsmedaljer til droneoperatører, som jo ’bare’ har trykket på en knap, som om de sad og spillede Counter Strike.

Statens apparat

Sagt på en mere filosofisk måde i forlængelse af Hobbes’ klassiske Leviathan opløser dronen den fundamentale forbindelse mellem statens hoved og undersåtternes kroppe. Hidtil har staten (og særligt velfærdsstaten) beskyttet subjekternes kroppe til gengæld for at have monopol over volden. Men med opfindelsen af dronen har staten ikke længere brug for kroppe til at føre krig. For dronen er selv den absolutte personificering af staten som et våben helt uden krop.

Dermed er statsapparatet efterhånden ikke andet end netop et apparat – et stykke dehumaniseret isenkram, vi kan smide på lossepladsen. Helt frigjort fra menneskelig indblanding står staten nøgent frem som intet andet end et voldsmonopol.

Dronefortalernes sofistiske snak om ’krig uden døde’ fjerner simpelthen fokus fra den kendsgerning, at stater bygger på vold. Det amerikanske militær giver sine droner poetiske navne som Rovfuglen og Dødsenglen, men det er på høje tid, at vi kalder dronen ved dens rigtige navn, siger Chamayou. For dronens navn er statsterrorisme, og det må standses i tide.