Mads Silberg stiller sig selv et spørgsmål:

»Vi var spidsen af den aktivistiske udenrigspolitik, men hvad var det egentlig, vi foretog os i Helmand?«

Den 41-årige kaptajn kom hjem fra Afghanistan for fire år siden. Seks måneders kampe i området omkring Armadillo-basen kostede fem af hans kammerater livet. Andre 74 blev såret og 12 sendt hjem, fordi de ikke kunne klare presset.

»Der var simpelt hen ingen plan for, hvad vi skulle foretage os,« siger han. »Vi begyndte forfra hele tiden. Og efterretningsmæssigt var der heller ikke styr på tingene. Vi gik patruljer for patruljernes skyld. Hvad var strategien? Det var kort sagt noget miskmask.«

Mads Silberg er stadig ansat i Forsvaret, hvor han skal være klar til igen at være en del af den udenrigspolitiske spydspids, som politikerne stadig ønsker, at det danske forsvar skal være. Men han har mistet troen på, at forsvarsledelsen og de danske politikere ved, hvad de laver.

Det er især manglen på sammenhæng i det, de i alt 17 danske hold foretog sig i Helmand, som falder den erfarne kaptajn for brystet.

»Der var ingen sammenhæng mellem det, hold 8 gjorde, og det, vi på hold 9 blev sat til. Og det samme gjaldt holdet efter. Hver gang der kom en ny styrkechef (hver 6. måned, red.), fik vi en ny plan og en ny opgave. Mit hold startede f.eks. fuldstændig forfra i området omkring Armadillo, og jeg oplevede igen og igen, at jeg gik rundt og spurgte de lokale afghanere om nøjagtig det samme, som mine forgængere havde gjort flere hold tidligere. Det kan man jo grine af, men jeg fik hurtigt mistanke om, at der ikke var nogen overordnet plan.«

Det var især på det efterretningsmæssige plan, at Silberg oplevede den manglende sammenhæng.

»Det var først på vores hold, at vi havde en efterretningsmand i kompagniet. Indtil da befandt efterretningsfolkene sig inde i Price-lejren, og de anede groft sagt ikke, hvem der var hvem, og hvad der reelt foregik ude i vores område. Vi sendte vores efterretninger ind til hovedkvarteret, men fik aldrig rigtig noget den anden vej.«

Som eksempel fortæller Silberg om en dag, hvor Charlie-kompagniet fik ordre fra ledelsen i Price til at gå patrulje ind i et område, der var kendt som en veritabel Taleban-rede.

»Kompagnichefen måtte ringe ind til Price og fortælle dem, at hvis de virkelig mente, vi skulle gå patrulje dér, kunne de godt hoste op med ekstra flystøtte. Det viste sig, at der ikke havde været den store analyse bag, hvilke områder der skulle patruljeres. ’Jamen, så find I bare et andet sted at gå patrulje,’ lød svaret. Vi kunne være gået lige i en dødsfælde, og de vidste det ikke.«

I det hele taget mener Silberg, at chefernes opfattelse af situationen var meget langt fra virkeligheden.

»På aftenbriefingerne, blev et helt område for eksempel farvet grønt på kortet (Taleban-frit, red.), selv om vi kun havde patruljeret i en 30.-del af området. Det var det rene Narnia,« siger han med henvisning til C.S. Lewis’ eventyrromaner, hvor fire børn går gennem et garderobeskab og ender i fantasilandet Narnia.

»Når rapporteringen kan blive så misvisende fra kompagni til kampgruppeniveau, tør jeg slet ikke tænke på, hvad Forsvarets øverste ledelse og de ansvarlige politikere har fået at vide.«

Svigtede de lokale

Noget af det værste var ifølge Mads Silberg manglen på en samlet plan, der betød, at de danske soldater lod afghanerne i stikken.

»Vores opgave var at holde Taleban ude af området omkring Armadillo. Og så skulle vi forsøge at genvinde befolkningens tillid til ISAF og den afghanske regering. Men det var en håbløs opgave. Det var helt umuligt. Afghanerne havde fuldstændig mistet tilliden til ISAF. De stolede ikke på os længere,« fortæller han.

»Da vi oprettede Armadillo-basen i begyndelsen af 2008, lovede vi de lokale, at vi ville beskytte dem mod Taleban, men så forlod vi området i juli 2009 i forbindelse med Operation Panterens Klør, der foregik længere mod syd og overlod dem til Taleban. Vi svigtede dem, og nu vidste de, at de ikke kunne regne med os. Derfor havde de fleste, jeg talte med, med stor sandsynlighed en fod i hver lejr.«

Som CIMIC-officer havde Mads Silberg en pulje penge til mindre, lokale projekter. Men de danske soldater kunne ikke bidrage med noget af nytte.

»Vi kaldte det CIMIC-patruljer, men det var mere af navn end af gavn. Vi havde reelt ikke noget at tilbyde lokalbefolkningen. De turde ikke indlade sig på et samarbejde omkring f.eks. bygningen af en brønd eller komme på besøg i lejren for at få erstatning for eventuelle kampskader på deres ejendom. Vi kunne godt gå en patrulje på to timer, men derefter var det Taleban, der bestemte igen.«

Et andet problem var, at de danske soldater næsten altid kom i kamp, når de forlod Armadillo. Derfor endte mange af forsøgene på at vinde de lokale afghaneres tillid med skyderi og artilleribombardementer.

»Ideen var, at vi skulle ud og tale med de lokale, men de løb ofte den anden vej. De vidste, hvad der ville ske, når vi kom,« siger han.

»Vi ville vinde folks tillid, men endte ofte med at kalde artilleri ind i stedet for. Det giver jo ingen mening, og det førte heller ikke til nogen fremskridt. Dér, hvor jeg var, så jeg i hvert fald ikke nogen positiv udvikling, kun tilbageskridt, frustration og magtesløshed.«

For meget fokus på kamp

Ifølge Mads Silberg havde danskerne i det hele taget for meget fokus på kampen med Taleban. Det er en kritik, som også den britiske efterretningsofficer Mike Martin har luftet i Information.

»Vi var så fascinerede af at være i krig,« siger Mads Silberg. »Fra yngste konstabel til øverste chef handlede det bare om at komme i ildkamp. Vi skulle bare ud og have føling (kamp, red.). Vi skulle for enhver pris i ildkamp. Jeg kan godt forstå, at konstablerne havde det sådan, men det var hele vejen op igennem systemet. Alle skulle bevise deres værd som krigere – også cheferne, der skulle hjem og have deres forfremmelser.«

»Officielt var vi ikke i Afghanistan for at dræbe talebanere, men det var dér fokus lå. 95 procent af den danske indsats i Helmand var jo militær. Det kan måske ikke overraske, når man sender soldater af sted. Vi er trænet til at slå modstandere ihjel, ikke til at lave genopbygning. Det er en opgave for hjælpeorganisationer og civile myndigheder.«

Set i bakspejlet mener Mads Silberg, at meget af det, Danmark har foretaget sig i Helmand, har været frugtesløst.

»Det har været noget rod, men der er ikke mange, der tør sige, at det gik ad helvede til. Jeg har talt med rigtig mange soldater, og der er mange af os, som er dybt frustrerede. Jeg har faktisk ikke mødt en eneste, der ikke har været enig med mig i, at Helmand var noget rod.«

Trods kritikken kan Mads Silberg ikke sige, at de 43 danskere, der har mistet livet i Afghanistan, er døde forgæves.

»Som soldat giver det mening. For os handler det om næste dags overlevelse. Jeg havde en slags tunnelsyn og ikke det store billede, da jeg var der. For mig handler det kun om min buddy. Det handler om at komme hjem til konen og børnene. Hvis vores sweeper (ham, der går forrest med minesøgeren, red.) går på en mine, har hans død så været forgæves? Ikke lige i det nu, han har jo reddet mig og de andre, som så i al fald ikke gik på den IED. Det samme gælder, hvis en samarit bliver ramt, fordi han forsøger at redde en af sine kammeraters liv. Men i det store perspektiv var det tæt på at være svineri med menneskeliv.«

Danskerne ført bag lyset

Mads Silberg synes også, at politikerne og forsvarsledelsen har ført befolkningen bag lyset med hensyn til karakteren af indsatsen i Helmand.

»Herhjemme fik vi at vide, at vi skulle ned og forsvare Danmark og hjælpe afghanerne med at skabe demokrati. Det troede vi måske på i begyndelsen, men det er der ingen, der tror på mere,« siger han.

»I dag kan jeg sagtens gennemskue, at det ikke var derfor, vi var i Afghanistan. Vi var der, fordi vores alliancepartner var der. Hvorfor ikke være ærlig og sige, at vi sender soldater til Helmand, fordi vi som et lille land gerne vil have indflydelse hos USA og vores andre alliancepartnere,« spørger han.

»I dag er det desuden gået op for mig, hvorfor politikere og den militære ledelse er så ligeglade med resultaterne i Helmand. Det er fordi, det i virkeligheden er lige meget, om vi vinder eller taber. Det er fuldstændig ligesom i folkeskolens idrætstimer, hvor vi fik at vide, at det ikke handler om at vinde, det gælder bare om at være med.«

Mads Silberg er særlig frustreret over, at de ansvarlige politikere og højtstående militærfolk tilsyneladende ikke ønsker at lære noget af krigsindsatsen i Afghanistan.

»Ingen vil sige, hvad vi har lært, hverken politikerne eller Forsvarets ledelse vil snakke om det,« siger han og efterlyser en samlet evaluering af den danske krigsindsats.

»Forsvarschef Peter Bartram har sagt, at der ikke er begået nævneværdige fejl i Afghanistan, og at en samlet evaluering af krigsindsatsen ikke giver mening. Det er helt sort og meget frustrerende, at han kan påstå det. Det stemmer i hvert fald ikke med det, jeg har oplevet.«

Mads Silberg understreger, at formålet med en evaluering bør være at skabe større respekt for konsekvenserne af at gå i krig.

»Jeg er alvorligt bange for, at vi heller ikke næste gang, politikerne får lyst til at sende Forsvaret af sted, har tilstrækkelig respekt for krigens væsen. Jeg vil gerne have, at politikerne forstår, hvor alvorligt det er at sende unge soldater i krig, og at de tager ved lære af det. Der er så mange af mine kolleger, der har fået fysiske og psykiske mén af det, de har været med til, men det virker som om politikerne ikke fatter konsekvenserne.«

Aldrig igen

Men synes Mads Silberg overhovedet ikke, at der er kommet noget positivt ud af krigen i Helmand?

»På det håndværksmæssige plan var vi gode til at slås mod folk i sandaler og dish dash, men Taleban var trods alt en teknologisk underlegen modstander, så spørgsmålet er, om det også holder, hvis vi står over for en mere konventionel fjende,« siger han.

Selv er Mads Silberg ikke klar til at tage af sted igen på en mission som den i Afghanistan.

»Jeg kan ikke tage af sted igen. Jeg tror ikke, jeg kan klare at være i krig igen. Jeg vil være for bange. Jeg tror, jeg har fået nok, og jeg ved, at min familie har fået nok,« siger den 41-årige kaptajn.

»Det er et stort dilemma for mig, for jeg er professionel soldat og skal som sådan altid være klar til at tage af sted.«

Af samme grund har Mads Silberg besluttet at forlade Forsvaret, så snart han har fundet sig et civilt job.

»Det er ikke nogen let beslutning, for jeg elsker Forsvaret. Jeg elsker mit arbejde, selv om jeg bliver sendt i øst og vest. Lige nu arbejder jeg f.eks. i Haderslev og har min familie i Solrød,« siger han.

»Det største problem er dog, at jeg har tabt tilliden til de militære chefer. De er blevet så politiske og usynlige. De tør ikke udtale sig om noget og da slet ikke Afghanistan. Jeg har tabt tilliden til dem og til de politikere, som med stor ivrighed sender Forsvaret i krig. De er tilsyneladende mere fokuseret på at udvise handlekraft end på at gøre det rigtige.«