Som en dansk kvinde med afghanske rødder, der selv har oplevet social kontrol og æresrelateret vold, er jeg klar over, at det er betændte emner. Men omfanget af, hvor tabubelagt det er, gør mig målløs.

I forbindelse med en dokumentar om ligestillingsproblematikkerne i minoritetsmiljøerne herhjemme har jeg med et DR-hold et par måneder nu søgt efter unge danske kvinder med minoritetsbaggrund, der vil kunne deltage i dokumentaren og fortælle om, hvordan de oplever at blive frihedskrænket. For at kunne sætte ansigt på rapporterne, der behandler ligestillingsproblematikkerne i minoritetsmiljøerne, har vi forsøgt at lade de unge kvinder selv berette. At lade dem give vidnesbyrd om deres oplevelser.

Men samtlige deltagere, jeg og dokumentarholdet har været i kontakt med, er enten sprunget fra, eller har efter nøje overvejelse valgt at optræde anonymt.

Det tragiske er, at det rent faktisk er ofre, der behandles som skurke, når de af frygt for had og fordømmelse, vælger at optræde anonymt. I stedet for, at det er gerningspersonerne, der opretholder de undertrykkende strukturer og burde frygte kritik og fordømmelse, er det uskyldige kvinder, der bare ønsker at leve et liv som enhver anden dansk kvinde, der må skjule sig. Selv når de er frie og lever et liv med rettigheder som enhver anden dansk kvinde.

For netop et liv som en dansk kvinde er problemet for dem.

Som et forsøg på at vise omfanget af problemet efterlyste jeg unge kvinder med minoritets- (og muslimsk) baggrund i div. fora på Facebook. Fælles for de forskellige fora med tusindvis af brugere var, at det primært anvendes af unge med minoritetsbaggrund. Her er det problematiske ikke, at et givent minoritetsmiljøs normer, muslimsk eller ej, opretholder æresnormer, der sender unge kvinder på flugt fra familie. Det problematiske er majoritetssamfundet. Det er, at det danske samfund bygger på en forståelse af demokrati, ligestilling og individets ukrænkelige rettigheder.

Hadet, der kom til udtryk for det danske samfund, herunder anerkendelse af kønnenes ret til ligestilling, individets ret til at vælge egen religionsforståelse og ret til at danne en selvstændig identitet, kan opsummeres med et ord: dansker.

Kommentarer på efterlysningerne, jeg slog op, kom fra unge kvinder og mænd med minoritetsbaggrund. Gennemgående for dem var, at dokumentarens præmis var opbygget på et forkert grundlag. Nemlig, at et liv i overensstemmelse med respekt og anerkendelse af demokrati, ligestilling og individets ret til at leve, som det vil, var dansk og dermed forkert.

Kort sagt er det at være dansker et skældsord, ifølge mange unge mennesker med minoritetsbaggrund.

Det er bekymrende, at samfundet har formået at opfostre en ungdom med minoritetsrødder, der føler så stor afstandsfølelse til samfundets fundament.

For hvordan er det gået disse unge forbi, at de skam også er danskere?

Nyder de da ikke samme rettigheder, som de nægter andre at have, herunder det vigtigste, retten til at leve sit liv som man vil, så længe det ikke skader ens omgivelser?

Som aldrig før er det vigtigt at stå fast på de grundlæggende værdier, der har dannet grobund for, at det danske samfund er et af de rigeste og tryggeste at være borger i. Alligevel er det så svært for dele af det danske samfund at anerkende vigtigheden af en saglig og vigtig værdikamp af frygt for at lyde som sine politiske modstandere.

De Radikales Zenia Stampe er for nyligt tiltrådt en ny post som værdiordfører. Ifølge hende er de højrenationale en endnu større trussel mod det danske samfund, for de findes alle steder, i modsætning til den, der findes i terrorceller.

Nogen burde fortælle Zenia Stampe, at de værdier hun går forrest med, og den identitet hun vedkender sig som dansker - demokrati, ligestilling og retten til at leve i frihed - netop anvendes som et skældsord for alle de unge kvinder, der forsøger at gøre op med et liv i social kontrol og æresrelateret vold.

Kald mig naiv, men måske skulle samfundet, herunder Zenia Stampe, i stedet begynde at fokusere på en seriøs værdikamp i minoritetsmiljøerne.