Hvad sker der med den politiske debat, når udsagnet »økonomerne siger« dukker op?

»Økonomer tænker i et matematisk sprog, og det sprog har nogle begrænsninger. Du kan eksempelvis ikke udtrykke holdninger, følelser eller refleksioner i en matematisk model. På den måde tager beregningerne ikke sammenhængene i vores samfund i betragtning.«

– Man efterlyser vel ikke holdninger fra en økonom, men netop neutrale udsagn?

»Spørgsmålet er, om det objektive udsagn eksisterer. Økonomer fortæller aldrig om alle de forudsætninger og antagelser, der ligger bag deres beregninger. Det handler om alt det, de ikke siger. Da Alternativets Uffe Elbæk i valgkampen foreslog at sætte arbejdstiden ned til 30 timer om ugen, blev han angrebet med beregninger om, at den plan ville koste samfundet milliarder. Men beregningen bygger på en antagelse om fuld beskæftigelse, altså at alle på lang sigt kommer i arbejde. Den antagelse gør, at det altid vil være bedre for økonomien, at vi arbejder mere og får flere i arbejde. Problemet er, at den er empirisk forkert. Vi har aldrig nogensinde haft et samfund, hvor alle arbejdede. Faktisk kunne Alternativets forslag skabe en masse job på kort sigt, for hvis nogen arbejder mindre, er der andre, der kan komme ud og tage en masse arbejde i en periode, hvor vi har arbejdsløshed. Men i stedet kom samtalen til at handle om, hvad forslaget måske vil koste os om 20 år, fordi vi ikke kan se igennem tallet og diskutere den tanke, der ligger bag.«

Den uberegnelige magt

– Hvilke antagelser mangler den almindelige dansker at kende, når det gælder økonomernes tal?

»Jeg savner analyser af bankernes rolle. Alle de beløb, økonomerne slynger ud, er i virkeligheden afhængige af, hvordan bankerne agerer. Et politisk tiltag for at øge den økonomiske aktivitet i samfundet er dybt afhængigt af, hvordan bankerne agerer. For at vi overhovedet kan øge den pengeøkonomiske aktivitet, må bankerne yde lån, for det er bankerne, der skaber pengene. Det er en helt praktisk, fundamental mekanisme i vores moderne samfund, og den bliver ikke inddraget i de økonomiske analyser.«

– Hvad er problemet ved det?

»De seneste fem år har man gjort en masse for at styrke små og mellemstore virksomheder ud fra en forventning om, at de vil blomstre op og skabe øget økonomisk aktivitet. Men i den kalkule tager ingen højde for, at iværksætteriet kun kan lykkes, hvis pengene kan lånes af den finansielle sektor. Det indgår simpelthen ikke i beregningerne, at bankerne agerer stopklods.«

»Et andet eksempel er, når Helle Thorning-Schmidt i valgkampen siger, at hendes regering vil bruge 39 milliarder kroner på velfærd. Pengene kommer blandt andet ved at lade det offentlige forbrug stige med 0,6 procent. Men før regeringen kan øge sit forbrug og bruge det på velfærd, skal staten ud og låne pengene af den finansielle sektor. I alle disse regnestykker er bankerne en ubekendt, som økonomer slet ikke har øjnene på. De regner den finansielle sektor som en neutral instans, som bare leverer penge, efterhånden som vi har brug for dem.«

– Og det gør den ikke?

»Nej. Op til finanskrisen i 2008 fordoblede bankerne pengemængden i samfundet. Det vil sige, at de skabte lige så mange penge på fem år, som de havde skabt i de seneste 125 år. Det var penge, de skabte ud af den blå luft ved at låne dem ind i økonomien. Siden 2008 er bankerne stoppet med at skabe penge. Det forstyrrer alle økonomiske analyser, at bankerne har magt. De økonomiske analyseinstitutioner forholder sig ikke til, at bankerne er en magtfaktor i forhold til, om en politisk plan kan lade sig gøre. For økonomerne kan ikke inddrage i deres modeller, at nogen har magt.«

– Hvad sker der så med de politiske debatter, når økonomerne bringes på banen?

»Økonomerne har sat sig tilbage og sagt: ’Ok, hvis vi nu lukker øjnene for alle disse usikkerheder ved vores metode, hvor tror vi så, dette politiske tiltag vil tage samfundet hen?’. Så kommer de med et bud, og historisk er vi aldrig endt dér, hvor de troede. Men de færreste kan gennemskue den matematiske tanke, der ligger bag beregningerne, så diskussionen stopper med det tal, vi ikke kan diskutere. På den måde passiviserer økonomien handlekraften og troen på, at vi selv kan bestemme, hvor vi vil hen.«

Koster ikke noget

– Hvor har vi set i valgkampen, at den politiske samtale kortslutter på tal?

»Arbejdstidseksemplet springer i øjnene. Da tænketanken Kraka beregnede, at Uffe Elbæks arbejdstidsforslag vil koste samfundet 270 milliarder kroner, var den umiddelbare reaktion, at forslaget var helt urealistisk. Men i virkeligheden viser beregningen blot, at Kraka forventer, at BNP bliver lavere, hvis arbejdsugen sættes ned til 30 timer. BNP er summen af vores indkomster, så når Kraka beregner, at indkomsterne falder med 270 milliarder kroner, er det korrekt, at nogen vil tjene mindre. Men samtidig får andre lavere udgifter, fordi der er nogen, som betaler deres løn.«

»Krakas beregning viser bare, at der vil være mindre pengemæssig aktivitet i økonomien for 270 milliarder kroner. Det er ikke det samme som ’at koste’. Deres metode kan simpelthen ikke stå på mål for, at nedsat arbejdstid ’koster’ samfundet noget.«

– Men målet er vel at øge summen af penge og dermed skabe mere velstand til flere?

»Lige netop Uffe Elbæk og Alternativet har en idé om, at penge skal fylde mindre. Det er altså ikke en beregning, der er i konflikt med deres politik eller kan bruges til at angribe, om politikken kan lade sig gøre. Forslaget er simpelthen bare en nedskalering af økonomien, og det koster ikke nogle noget, når der er nogle, der også vil spare.«

Slå i bordet!

– Alle økonomer kan vel gennemskue forskellen på mindre økonomisk aktivitet og en decideret udgift. Hvorfor står de på mål for den udlægning af deres tal?

»Der er en logik i den økonomiske tankegang om, at jo flere penge, der strømmer rundt, desto bedre. Når det er sagt, tror jeg, at mange økonomer er klar over, at der er visse metodiske problemer i den måde, de udtaler sig på. Men der er også et krav om, at de kommer med disse udtalelser.«

– Så økonomerne ved, at ingen stiller spørgsmål ved deres regnestykker og udnytter den position?

»Min oplevelse er, at nogle økonomer er fanget i rollen som eksperter, og med den følger en forventning om, at de skal kunne slynge disse tal ud. Økonomer er også bare mennesker, der er nødt til at passe et job og indfri forventningerne dér. Der er et stærkt sammenhold i de økonomiske institutioner. Man har en musketer-ed om, at vi står fast på det her, selv om mange ved, at en del af deres udsagn er meget usikre.«

– Hvorfor bliver vi ved med at høre økonomerne, hvis deres forudsigelser altid slår fejl?

»Jeg tror desværre, der er tale om en form for gensidig afhængighed mellem politikere og økonomer. På den ene side har politikerne brug for at gemme sig bag økonomernes tal. På den måde slipper de for selv at tage stilling til det hele. Det er en taktik, så de kan overleve at være på 24/7. På den anden side er økonomerne afhængige af, at politikerne bliver ved med at tro på dem, så de kan bevare deres job.«

– Hvordan kan man trænge ind bag det tal, en økonom slynger ud, så både politikere og journalister bliver i stand til at diskutere indholdet?

»Det er klart, at journalister og politikere skal være skarpere. Det har jeg savnet i valgkampen. For eksempel kørte DR en debatserie, der hed Mød Partierne. Her blev stort set alle partier mødt af beregninger eller eksperter, men jeg savnede, at nogen slog i bordet og sagde: ’Ja! Vi ved bedre end eksperterne.’«

– Faktisk angreb Uffe Elbæk flere gange præmissen for, at nedsat arbejdstid skulle give velstandstab. Er han et forbillede?

»Det er fornuftigt. Hvis flere politikere gjorde sådan, fik vi måske en dialog, hvor økonomerne tog et skridt tilbage og blev tvunget til at være skarpere på at forklare deres antagelser. Det bedste ville være, hvis politikere og økonomer kunne indgå i en ny form for samarbejde, hvor økonomer i højere grad blev brugt som værktøjer til at realisere politik og ikke som en slags spåmænd til at fælde dom over politiske forslag.«

»Jeg tror, der er et paradigmeskifte på vej. Flere og flere begynder at interessere sig for, hvordan vi får brudt muren ned mellem økonomer og resten af samfundet. Jeg bruger rigtig megen af min tid på at få betydningen af de her ting frem.«

– Har du en chance for at bryde gennem muren?

»Ja, for helvede. Vi er i gang med en proces, hvor vi er ved at afmystificere den økonomiske videnskab. Første skridt er at få bankerne og den finansielle sektor anerkendt som en magtfaktor i samfundet, der neutraliserer alle økonomiske beregninger, fordi de er en stopklods.«

– Hvad så når erkendelsen er nået?

»Vi arbejder for en konkret økonomisk reform. Danmarks økonomiske system hænger i en tynd tråd, nemlig at vi forlader os på, at bankerne vælger at agere for at underbygge det, demokratiet gerne vil. Næste skridt er selvfølgelig at rykke den debat ind på Christiansborg.«