Her følger Hávamál , Den Højes Tale.

Dette er Odins tale til den unge Lodfavne, versene er gode råd til hvordan man begår sig i verden, og selvom det er mange hundrede år siden de blev nedskrevet, så kan vi stadig lære en masse af dem.

Teksten er afskrevet fra H.G. Møllers oversættelse af den ældre Edda, desværre fås bogen kun antikvarisk, og er ret svær at opdrive, men jeg var så heldig at få én af min dejlige kone.

Jeg har forsøgt at skrive teksten af så direkte som muligt, derfor de gamle bogstaver og den specielle tegnsætning.

Hvis du finder deciderede fejl (stavefejl og lign.) i teksten, så kontakt mig endelig.

1.

Naar frem du vil gå,

skal först Du spejde

ved alle Döre,

ved hver en Udgang,

thi uvist er at vide,

hvor Uvenner sidde

hos ved Hus.

2.

Hil de Givende!

En Gæst er kommen ind.

Hvor skal han sidde?

Hast har dén,

som for Dör

skal friste sin Lykkes Lune.

3.

Ild behøver

den, som ind er kommen

og er kold paa Knæ.

Til Mad og Klæder

trænger den Mand,

som har faret vide paa Fjæld.

4.

Vand behøver den,

som til Davre kommer,

Håndklæde, Hilsen

og venligt Sind,

om han kan det vinde,

Ord og høfligt øre.

5.

Til Vid trænger,

hvo vide flakker;

hjemme er Alting let.

Öjnene vendes mod den

som intet kan

og sidder blandt snilde.

6.

Af sin rådsnare Kløgt

skal ingen sig rose,

heller være forsigtig i Sind.

Naar tavs og klog Mand

til Hjemsgård kommer,

sker ham intet ondt,

thi ypperligere Ven

har Mand aldrig

end meget Mandevid.

7.

Forsigtig Gæst

som til Måltid går,

tier hel tavs,

lytter med øren,

skuer med Öjne;

sådan spejder den snilde.

8.

Den er sæl,

som véd at vinde

Lov og liflig Tale.

Ej vindes det let,

som Mand skal eje

i andens Bryst.

9.

Den er sæl,

som selv har Vid

og Lov, medens han lever,

thi ilde Råd

faar man ofte

af andens Bryst.

10.

Bedre Byrde

bærer ej Mand paa Vej

end meget Mandevid.

Bedre end Formue

det tykkes paa fremmed Sted.

Det er den Fattiges Frelse.

11.

Bedre Byrde

bærer ej Mand paa Vej

end meget Mandevid.

Værre Rejsekost

bærer ej Vandrer paa Vej

end idel øldrikken.

12.

Ej er øl så godt,

som det agtes at være,

för Slægternes Sönner;

jo mér man drikker,

des mindre man véd

til Sind og Sandser.

13.

Glemsels Hejre det er,

som svæver over øl;

den stjæler Mændenes Sind.

Med den Fugls Fjedre

blev jeg fængslet

i Gunløds Gaard.

14.

Drukken jeg blev,

altfor drukken

hos den vise Fjalar.

Bedst er ved øl,

at atter man får

Sind og Sandser tilbage.

15.

Tavs og sindig

være Fyrstens Sön

og kæk i kamp.

Glad og frejdig

skal hver Mand findes

indtil Dødens Dag.

16.

Ukæk Mand

tror evig at leve

når han flygter for Fare.

ælde giver ham

aldrig Fred,

om end Spyd ham den skænker.

17.

Tåben glor,

når han kommer som Gæst,

mumler i Skæg og skuler.

Men aldrig såsnart

han faar sig en Slurk,

ses alt, hvad der bor i hans Bryst.

18.

Ene dén véd,

som vandrer vide

og fór langt om Lande,

hvilke Tanker

hver Mand gemmer,

som er snild i Sind.

19.

Ej skal man hænge ved Kruset,

men drikke Mjöd til Måde,

tale tilpas eller tie.

Ingen lægger dig

dét til Last,

at Du går snart at sove.

20.

Grådig Mand,

som Maal ej ændser,

æder sig Ulykker til.

Ofte volder Maven,

at Tåben udlés,

når han mødes med vise Mænd.

21.

Hjorde vide,

når hjem de skulle,

og gå da af Græs,

men uvis Mand

kender aldrig

sin Maves Mål.

22.

Tosset Mand

med tåbeligt Sind

ler ad Alting.

Det véd han ikke,

som han trængte at vide,

at han ej er uden Lyde.

23.

Usnild Mand våger

hver en Nat

og ængstes for Alting.

Da han er mødig,

når Morgenen kommer,

og Sorgen er der end.

24.

Usnild Mand

tror sig Ven med alle,

som smile sødt.

Ej han det skönner,

om med Spot man ham laster,

når han sidder blandt snilde.

25.

Usnild Mand

tror sig Ven med alle,

som smile sødt,

men han mærker,

når han møder paa Thinge,

at få forsvare hans Sag.

26.

Usnild Mand

tror alt at vide,

naar han kan sig fjæle i Fare

Ikke han véd,

hvad han skal sige,

naar Fjender ham friste.

27.

Usnild Mand

som mødes med andre,

ham er det tjenligt at tie.

Ingen véd

at han intet kan,

når ikke han mæler formeget.

(Hvo intet véd,

véd heller ej,

om han mæler formeget.)

28.

Vís tykkes sig den,

som véd at spörge

og så at svare.

Ej kan Dårskaben

dølges af Mænd;

saa vide den vandrer iblandt dem.

29.

Hvo aldrig tier,

taler tilvisse

ofte tåbelige Ord.

Den hurtige Tunge,

som ikke tæmmes,

snakker sig ofte Ulykke til.

30.

Ej skal man skue

med forskende øje

på den, der kommer som Gæst.

Ofte tykkes sig vís,

hvo udspurgt bliver

og får sidde törskindet og tryg.

31.

Vís tykkes sig den,

som flygter sin Vej,

når han en Gæst har gækket.

En Dåre er den Mand,

som ved Måltid lér,

om end Gæsterne ere gramme i Hu.

32.

Ofte ere Mænd

ejegode Venner

og klamres dog ved Kruset.

Altid sådan

Trætte yppes,

og Gæst hidses mod Gæst.

33.

Tidligt Måltid

skal man ofte tage,

naar ej man til Kendinger kommer;

ellers man sidder

og måber af Sult

og er træg til at tale.

34.

Afsides bor

Den onde Ven,

om end ved Vejen han bygger,

men til den gode Ven

Genveje føre,

om end langt borte han bor.

35.

Gå man skal;

ej Gæst skal man være

altid på det ene sted;

kær bliver led,

når længe han sidder

i en andens Hus.

36.

Bo er bedst,

skönt lidet det er;

enhver er Herre hjemme.

Om to Geder man har

og en vidjetækt Hytte,

det er dog bedre end Bön.

37.

Bo er bedst,

skönt lidet det er;

enhver er Herre hjemme.

Blodigt er Hjertet,

når bede man skal

om Mad til hvert Måltid.

38.

I Marken skal ingen

Mand fra sine Våben

en Fod gå frem,

thi uvist er at vide,

om på Vej derude

man vil savne sit Spyd.

39.

Ej fandt jeg så gavmild

og gæstfri Mand,

at ej han blev glad ved Gave,

eller så rundhåndet

med sin Rigdom,

at ej mod Tak og Gengæld han tog.

40.

Samler en Mand

Skatte i Hus,

da vide han dem vel at nytte.

Ofte spares for Uven,

hvad man undte sin Ven.

Meget går værre, end det ventes.

41.

Med Våben og Klæder

skulle Venner glæde hinanden,

med det ypperste, de eje.

De, som Gaver lönne,

ere længst Venner,

når alt vender sig vel.

42.

Ven af sin Ven

skal en Mand være

og gengælde Gave med Gave;

Latter skal Mænd

med Latter gælde,

løs Tale med Lögn.

43.

Ven af sin Ven

skal en Mand være

– Af ham og hans Ven,

men ingen Mand

skal sin Uvens

Vens Ven være.

44.

Véd du – om du har en Ven,

som vel du tror,

og vil du godt af ham vinde,

da skal du blande Sind med ham

og skifte Gaver

og ofte gå til hans Gård.

45.

Men har du en anden,

som du ilde tror,

og vil du godt af ham vinde,

da skal du fagert til ham tale

men falsk tænke

og gælde løs Tale med Lögn.

46.

Endnu ét om den,

som du ilde tror,

og på hvis Sind du ej stoler;

le skal du med ham

og listig tale;

Lön være Gave lig.

47.

Ung var jeg fordum;

ene jeg rejste;

da blev jeg vild på Vejen.

Rig jeg mig tyktes,

da en anden jeg traf.

Mand er Mands Gammen.

48.

Milde, kække

Mænd leve bedst;

sjælden Sorg de få.

Men usnild Mand

ængstes for alt;

skævt til Gaver han ser.

49.

Klæderne mine

gav jeg paa Marken

til tvende Træmænd.

Helte de tyktes,

da Skrud de havde.

men man spotter den nøgne Svend.

50.

Granen visner,

som gror på Torpet;

den varmes ej af Bark eller Blad.

Slig er den Mand,

som Mænd ej ynde.

Hvi skal han længe leve?

51.

Hedere en Ild

brænder hos onde Venner

Fred i fem Dage,

men den slukkes,

når den sjette kommer,

og alt er ude.

52.

Store Gaver

skal ej man give;

ofte fanger man Lov for lidet.

Med en halv Lev

og et hældende Bæger

fik jeg en Fælle.

53.

Hvor der er lidet Sand,

ere Søerne smaa.

Små ere Mændendes Sind.

Ej blev alle

éns i Kløgt.

Der er Vismænd og Dårer i Verden.

54.

Vís til Måde

skal hver Mand være;

aldrig han være for vís.

De Mænd leve

det fagreste Liv,

som vide meget.

55.

Vís til Måde

skal hver Mand være;

aldrig han være for vís,

thi vís Mands Sind

bliver sjælden glad,

når altfor vís han er.

56.

Vís til Måde

skal hver Mand være;

aldrig han være for vís.

Sin Skæbne skal ingen

forud skue;

da har han sorgfriest Sind.

57.

Brand brænder af Brand,

til brændt den er;

Ild tændes af Ild.

Mand ved Tale

kendes af Mand,

men Skumleren skuler.

58.

årle skal opstå,

hvo anden Mands

Liv eller Ejendom ønsker.

Sjælden får liggende

Ulv sig et Lårben

eller sovende Mand Sejr.

59.

årle skal opstå,

hvo der har Arbejdere få

og gå at se til sin Gerning.

Meget forsinkes,

hvo om Morgenen sover,

Den halve Rigdom er Raskhed.

60.

Törre Planker

og Bark til Tækning –

om sligt vide Mænd Besked -,

om hvormeget Brændsel

der bruges i Bo

til hver Tid og Time.

61.

Toet og Mæt

ride Mand til Thinge,

om end han ej er smykket.

Sine Sko og Broge

skamme sig ingen ved,

ej heller ved Hesten,

om end den ikke er god.

62.

Örnen hænger

med Hoved og snapper,

når den ser den ældgamle Sø;

så gör den Mand,

som mødes med mange

og har få til at tale for sig.

63.

Spörge og svare

skal den snilde,

som ønsker at kaldes klog.

Ene skal man vide, –

ej med en anden;

alle vide, hvad tre vide.

64.

Den snilde Mand

forstå at vise

sin Magt til Måde;

når han kommer blandt kække,

let han kender,

at ingen er raskest af alle.

65.

Forsigtig og på Vagt

skal hver Mand være,

varsom til Venner at tro.

For de Ord,

som til en anden man sagde,

ofte man Bod måtte bøde.

66.

Meget for tidlig

kom jeg på mangt et Sted

og for sildig på somme.

øllet var drukket

eller ikke lavet;

ukær kommer aldrig tilpas.

67.

Hist og her

blev til Hjem jeg buden,

hvis ej Mad til Måltid var nødig,

eller to Skinker hang

hos min trofaste Ven,

når jeg én havde ædt.

68.

Ild er det bedste

for Menneskers Börn

og Solens Skin,

når Helsen eg Helbred

en Mand kan have

og leve uden Last.

69.

Ej er man hélt elendig,

fordi man Helsen ej har.

Somme glædes ved Sönner,

somme ved Frænder,

somme ved Rigdom.

somme ved deres Dåd.

70.

Bedre er det at leve

end død at ligge;

kveger Mand får sig vel Ko.

Ild så jeg rase

hos den rige Mand,

men udenfor Dören var Døden.

71.

Halt rider på Hest,

énarmet driver Hjord,

døv er dygtig i Kamp.

Blind har det bedre

end den, som er brændt.

Et Lig er til liden Nytte.

72.

En Sön er bedre,

om end sent han fødes,

naar Faderens Liv er ledet.

Sjælden Bavtastene

ved Vejen stå,

når ej Frænde dem rejser for Frænde.

73.

To ere i én Hær;

Tunge er Hoveds Bane;

i hver en Kjortel

en Hånd jeg venter.

74.

Til Nat sig glæder,

hvo der har Rejsekost nok.

Ustadig er Høstnatten.

I fem Dage Været

ofte sig vender;

end mer i en Måned.

75.

Ej véd den

som intet véd,

at mangen er en andens Abe.

én Mand er rig,

en anden fattig,

men derfor bör han ej dadles.

76.

Ejendom dør,

Frænder dø,

selv man dør tilsidst.

Eftermælet

aldrig dør,

når det vel er vundet.

77.

Ejendom dør,

Frænder dø,

selv man dør tilsidst.

ét jeg véd,

som aldrig dør:

Dom over hver en Død

78.

Fulde Stalde

saa jeg hos Fitjungs Sönner;

nu tog de til Tiggerstav.

Ejendom er

som Öjets Blink,

den vankelmodigste Ven.

79.

Når usnild Mand

Ejendom vinder

eller Kvindes Kærlighed,

da voxer hans Hovmod,

men aldrig hans Vid;

hans Dårskab dygtig vil trives.

80.

Vil ret du ham prøve,

så spörg ham om Runer,

som Guderne kende,

som Guderne gjorde

og Taleren tegned;

Da tykkes det bedst, om han tier.

81.

Ved Kvæld skal Dag du rose,

Kone, når hun er brændt,

Glavind, når det er prøvet,

Mø, når hun er givet,

Is, når du er kommet over,

øl, når det er drukket.

82,

I Vind skal Ved du hugge,

i Vær ro på Sø,

i Mörke med Mø tale –

mange ere Dagens Öjne.

Skib skal bruges til Fart

og Skjold til Værn,

Klinge til Hug

og Mø til at kysse.

83.

Ved Ild skal øl man drikke

og på Is skride,

købe mager Mær

og rusten Klinge,

fede Hesten hjemme

og Hunden på Gården.

84.

Møs Ord

skal Mand ej tro,

ej heller hvad Kvinden kvæder,

thi på hvirvlende Hjul

blev deres Hjerter skabte,

og Vægelsind bor i deres Bryst.

85.

Bragene Bue,

brændende Lue,

gabende Ulv,

galende Krage,

gryntene Svin,

rodløs Gran,

voksende Bølge,

boblende Kedel,

86.

flyvende Spyd,

faldende Bølge,

én Nats Is,

ringlagt Orm,

Bruds Ord i Seng

eller brustent Sværd,

Björns Leg

eller Konges Barn,

87.

syg Kalv,

selvrådig Træl,

Vølves Smiger,

nyfældet Val,

(klar Himmel,

leende Herre,

Hundehinken

og Hores Gråd,)

88.

tidlig såt Ager

skal ingen Mand tro,

og ej for snart sin Sön.

Vær råder for Ager

og Vid for Sönnen;

tvivlsomt det er med de to.

89.

Sin Broders Bane,

om på Vej man ham møder,

halvbrændt Hus,

hurtig Hest

– Hest er unyttig

når én Fod er brudt –

ej være Mand så tryg,

at han alt dette tror.

90.

Så er Kvinders Fred,

som at age på Glatis

med uskærpet Hest,

en munter toåra,

der ikke er tæmmet,

som i Storm at sejle

i rorløst Skib,

som når en halt skal fange

en Ren på det glatte Fjæld.

91.

Nu vil Sandhed jeg kvæde,

thi jeg Könnene kender;

ustadig er Mand mod Mø.

Fagrest vi tale,

når falskest vi tænke;

sligt dårer de snildes Sind.

92.

Fagert skal man mæle

og meget byde,

når man Kvindes Elskov ønsker,

den lyde Møs

Skönhed love;

den får, som frier.

93.

Ingen Mand

dadle en anden,

fordi Elskov han ønsker.

Ynde lokker

ofte den vise,

men Dåren ændser den ej.

94.

Aldrig man dadle

som Fejl hos en anden,

hvad der hændes så mangen en Mand.

Den mægtige Attrå

gör ofte til Tåber

de snilde blandt Mændenes Sönner.

95.

Det véd kun sjælen,

som ved Hjertet sidder –

Sjæl kender ene til Sindet;

ingen Sot er værre

for den vise Mand

end uden Lyst at leve.

96.

Sligt jeg prøved,

da i Siv jeg sad

og efter min Elskov længtes.

Som eget Hjerte

var mig den yndige Mø,

og dog jeg end ej hende ejer.

97.

Billings solklare

Mø jeg så

i Sengen sove.

Eneste Fryd

for Fyrste det mig tyktes

med den lyse Mø at leve.

98.

“Sent mod Aften

skal, Odin! Du komme,

når med Mø Du vil mæle.

Helt ilde det er,

når ej ene to

vide en sådan Synd.”

99.

Bort jeg da gik,

glad ved min Elskov,

opgav den Vellyst, jeg vented.

Vist jeg tænkte,

at jeg vilde vinde

al hendes Elskov og Tro.

100.

Da atter jeg kom,

da vare alle

de kække Kæmper vågne;

brændende Lys

og Fakler de bare;

det var mig en vanskelig Vej.

101.

årle om Morgenen,

da atter jeg var kommen,

lå Salfolket i Sövn.

da så jeg en Hund,

som bunden stod

ved den lyse Kvindes Leje.

102.

Fler end én Mø,

når ret du vil forske,

er utro mod Elskere.

Det jeg lærte,

da den listige

Mø jeg til Falskhed forførte.

Al mulig Spot

mig voldte den snilde Mø,

og ej jeg vandt hendes Elskov.

103.

Hjemme skal Mand være glad

og munter med sin Gæst

og flink i sin Færd,

veltalende, meget vidende;

om vís han vil være,

skal tidt om det gode han tale.

En Erketåbe hedder,

hvo om intet kan tale.

Derpå kender man Dåren.

104.

Den ældgamle Jætte jeg søgte;

nu atter jeg vender tilbage.

At tie var til ringe Tarv;

mange Ord

mælte jeg mig til Gavn

i Suttungs Sale.

105.

Gunlød mig gav

paa den gyldne Stol

en Drik af den dyre Mjød.

Dårlig Lön

jeg lod hende have

for hendes hulde Hu,

for hendes heftige Elskov.

106.

Rates Mund

arbejde måtte

og Gruset gnave.

Over og under

gik Jætternes Veje;

vel måtte jeg Livet vove.

107.

Vel vandt jeg Drikken,

og vel jeg den nød;

vis finder Vej til alt.

Thi er Odrörer

nu kommen op

til Slægternes Hjem på Jorden.

108.

Endnu jeg tvivler,

om atter jeg var kommen

ud af Jætternes Hjem,

hvis ej Gunlød jeg nød,

den gode Kvinde,

hvis Arm mig favned i Elskov.

109.

Den følgende Dag

Rimthurser fore

at spörge nyt om den höje

i den höjes Hal;

om Bølværk de spurgte,

om til Guders Bolig han var kommen,

eller om Suttung havde ham slåt.

110.

Sin Ed på Ringen

har Odin indfrit.

Hvor skal man tro på hans Troskab.

Suttung han sveg

for den dyre Drik

og lod Gunlød græde.

111.

Tid er det at tale

paa Talerstol

ved Urds Brønd.

Jeg så, og jeg tav,

jeg så, og jeg tænkte,

jeg lytted til, hvad Mændende mælte.

Om Runer jeg hørte dem tale

og om Gudernes Rådslagning;

ej tav de om Runers Ristning,

ej tav de om Runers Råden

i den højes Hal.

I den højes Hal

hørte jeg sige sålunde:

112.

Jeg råder dig, Lodfavne!

og Råd du tage;

du nyder, om du nemmer;

til dit Gavn jeg dem giver:

Stå ej op om Natten,

når ej spejde du skal

eller gå ud i et ærind.

113.

Jeg råder dig, Lodfavne!

og Råd du tage;

du nyder, om du nemmer;

til dit Gavn jeg dem giver:

Ej skal du sove

i sejdkyndig

Kvindes Favn,

ej i hendes Arme hvile.

114.

Let hun volder,

at lidet du agter

Thing eller Fyrstes Tale.

Ej du glædes ved Mad

eller Mænds Gammen

og går sorgfuld at sove.

115.

Jeg råder dig, Lodfavne!

og Råd du tage;

du nyder, om du nemmer;

til dit Gavn jeg dem giver:

Aldrig du lokke

en andens Hustru

til lönlig Leflen.

116.

Jeg råder dig, Lodfavne!

og Råd du tage;

du nyder, om du nemmer;

til dit Gavn jeg dem giver:

Om på Fjæld eller Fjord

dig lyster at fare,

så sörg for Føde på Farten.

117.

Aldrig du lade

den onde Mand

dine Ulykker vide,

thi af den onde Mand

får du aldrig

Tak for din Tiltro.

118.

Jeg så den onde

Kvindes Ord

bide Manden tilblods;

den falske Tunge

voldte hans Fald,

og ej var Beskyldningen sand.

119.

Véd du; om Ven du ejer,

som vel du tror,

søg da ofte hans Selskab,

thi höjt Græs

og Ris vil gro

på den Vej, som ingen vandrer.

120.

Jeg råder dig, Lodfavne!

og Råd du tage;

du nyder, om du nemmer;

til dit Gavn jeg dem giver:

Lok den gode Mand

til Gammenstale;

lær vindende Ord, mens du lever.

121.

Aldrig du bør

være först til at bryde

Venskab med din Ven.

Sorg æder dit Hjerte,

når ingen du kan

betro dine Tanker.

122.

Jeg råder dig, Lodfavne!

og Råd du tage;

du nyder, om du nemmer;

til dit Gavn jeg dem giver:

Aldrig skal du

skifte Ord

med tåbelige Tosser,

123.

thi af ond Mand

kan du aldrig

få Gengæld for det gode,

men den gode Mand

kan dig göre

afholdt af alle ved sin Ros.

124.

Der er Venskabet godt,

hvor hver siger

al sin Tanke til én.

Alt er bedre

end utro Venskab;

ej er den Ven, som altid

taler til Vilje.

125.

Jeg råder dig, Lodfavne!

og Råd du tage;

du nyder, om du nemmer;

til dit Gavn jeg dem giver:

Ej med trende Ord

skal du trættes med den slettere Mand;

ofte bier den bedre,

når den slettere slår.

126.

Kan Sko du lave

og skæfte Spyd,

da sörg först for dig selv.

Passer Skoen ilde,

og er Skaftet skævt,

da volder det dig Vånde.

127.

Jeg råder dig, Lodfavne!

og Råd du tage;

du nyder, om du nemmer;

til dit Gavn jeg dem giver:

Når ondt du fornemmer,

så tag det for ondt,

og giv ej dine Fjender Fred.

128.

Jeg råder dig, Lodfavne!

og Råd du tage;

du nyder, om du nemmer;

til dit Gavn jeg dem giver:

Glæd dig aldrig

ved det onde,

men glæd dig ved det gode.

129.

Jeg råder dig, Lodfavne!

og Råd du tage;

du nyder, om du nemmer;

til dit Gavn jeg dem giver:

Ej i Kamp

du op skal se

– let til Svin

blive Mændenes Sönner -,

at ej Troldom skal tage dit Mod.

130.

Agter du at tale

med god Kvinde om Elskov

og få Gammen deraf,

da skal du godt love

og Løftet holde;

ej kedes man ved god Gave.

131.

Varsom byder jeg dig være,

men ej for varsom.

Vogt dig mest for øl

og for anden Mands Hustru;

vogt dig for det tredje

for Tyves Rænker.

132.

Til Hån og Latter

aldrig du have

Gæst eller gangende Mand.

De, som inde sidde,

vide ofte ej,

af hvad Kår de ere, som komme.

133.

Lyder og Dyder

bære de dødeliges Sönner

blandede i Bryst.

Ingen er så god,

at han ej har Lyde,

eller så ussel, at til intet han duer.

134.

Ad den gråhærdedes Ord

skal du aldrig le;

ofte er det godt, som de gamle sige.

Ofte kommer af runken Mund

kløgtige Ord,

om end han hænger med Ham

og har rynket Hud

og slentrer blandt Slaver.

135.

Jeg råder dig, Lodfavne!

og Råd du tage;

du nyder, om du nemmer;

til dit Gavn jeg dem giver:

Far ej op mod Gæsten;

jag ham ej på Dör.

Yd de fattige Forsog,

og alt godt vil de dig ønske.

136.

Stærk er den Stang,

som svinge skal

og åbne Dören for alle:

Men und dem en Gave,

at ej dine Lemmer

alt ondt de skal ønske.

137.

Jeg råder dig, Lodfavne!

og Råd du tage;

du nyder, om du nemmer;

til dit Gavn jeg dem giver:

Hvor øl du drikker,

dér vælg dig Jordsmon,

thi Jord virker mod Rus

og Ild mod Sot,

Eg til Afføring,

Ax mod Troldom

og Hal mod Hustvist.

Mod Harme skal man påkalde Månen;

Bider er god mod Bidsot,

Runer mod ondt ønske,

og Vang skal drikke Væde.

138.

Jeg véd, at jeg hang

i Vind på Træet

hele ni Nætter,

Såret af Spyd,

skænket til Odin,

selv til mig selv,

oppe i Træet,

hvorom ingen véd,

af hvad Rod det sig rejser.

139.

Ej Brød de mig rakte,

ej Horn de mig bød.

Nedad jeg spejded

og Runer jeg nemmed,

råbende jeg nemmed;

så faldt jeg ned.

140.

Ni mægtige Sange

lærte jeg af den berömte Sön

af Bølthorn, Bestlas Fader,

og en Drik jeg nød

af den dyre Mjød,

som af Odrörer østes.

141.

Da monne jeg vokse

og vorde vís,

tage til og trives.

Ord førte fra Ord

til andre Ord;

Dåd førte fra Dåd

til anden Dåd.

142.

Runer vil du finde,

tolkende Runer,

hel store Stave,

som den mægtige Taler tegned,

som de hellige Guder gjorde

og den ypperste As risted,

143.

Odin hos Aser

og Dåin hos Alfer,

Dvalin hos Dværge,

åsvid hos Jætter;

selv risted jeg somme.

144.

Forstår du at Riste?

Forstår du at råde?

Forstår du at lære?

Forstår du at prøve?

Forstår du at bede?

Forstår du at blote?

Forstår du at sende?

Forstår du at øde?

145.

Bedre ej at bede

end formeget at offre.

Altid vil Gave Gengæld.

Bedre ej at sende

end formeget at øde.

Så ristede Thund

för Slægternes Tider.

Der rejste han sig op,

hvorhen han atter kom.

146.

Jeg kender Sange,

som Fyrstens Hustru ej kender

og ingen Mands ætling.

én Hjælp der er;

den kan dig hjælpe

i Strid og Smerter

og alle Sorger.

147.

Det kan jeg for det andet,

som Mændenes Sönner må kende,

når de vil leve som Læger.

148.

Det kan jeg for det tredje,

når jeg meget trænger

at værge mig mod vrede Fjender;

jeg døver de skarpe

Sværdes Egge;

da bider ej Våben og Rænker.

149.

Det kan jeg for det fjerde,

når man fængsler

mine Lemmer med Lænker;

da galdrer jeg så,

at bort jeg kan gange;

da brister Føddernes Bånd,

og ej Håndjernet holder.

150.

Det kan jeg for det femte:

ser jeg den fjendtlige Pil

i Fylkningen fare,

så stödt den ej flyver,

at jeg jo den standser,

når med mit Syn jeg den sér.

151.

Det kan jeg for det sjette:

den Mand som mig sårer

med rødder af den vilde Vækst,

og hver en Mand,

som vækker min Harm,

skal fange mer Men end jeg.

152.

Det kan jeg for det syvende:

ser jeg om Mændene brænde

den höje Hal,

ej den brænder så vildt,

at jeg jo kan bjerge.

Så kan jeg trylle med Sang.

153.

Det kan jeg for det ottende,

som for alle

er nyttigt at nemme;

når Had vokser

mellem den vældiges Sönner,

kan jeg stille det straks.

154.

Det kan jeg for det niende,

når Nød mig tvinger

at bjerge min Båd på Bølge:

Vinden jeg lægger

da på Vove

og stiller det hele Hav.

155.

Det kan jeg for det tiende,

når Troldtöj jeg ser

i luften lege:

da jeg volder,

at de vildsomme fare

ud af deres Ham,

ud af deres Hu.

156.

Det kan jeg for det ellevte,

når drage jeg skal

med Venner til Valen:

jeg synger under Skjolde,

og stærke de fare

uskadte til Kamp,

uskadte af Kamp;

Altid vende de uskadte Hjem.

157.

Det kan jeg for det tolvte,

når jeg höjt i Træ

ser død Mand dingle:

sådan jeg rister

og tegner Runer,

at Manden går hen

og mæler med mig.

158.

Det kan jeg for det trettende,

når jeg den unge Dreng

med Vand skal væde:

ej mon han falde,

om i Fylking han kommer;

ej segner den Mand for Sværd.

159.

Det kan jeg for det fjortende,

når jeg for Folkets Skare

Gudernes Navne skal nævne:

jeg véd om alle

Aser og Alfer;

ej kender den uvise sligt.

160.

Det kan jeg for det femtende,

som Dværgen Thjodrörer

gol for Dellings Döre:

Kraft gol han for Aser,

Held for Alfer

og Visdom for den vældige Gud.

161.

Det kan jeg for det sekstende,

når jeg den snilde Møs

Hjerte og Elskov vil eje:

jeg tryller hvidarmet

Kvindes Tanke

og vender hele hendes Hu.

162.

Det kan jeg for det syttende,

at sent mig forlader

den yndige Ungmø.

Længe vil du end,

Lodfavne! disse

Sange savne;

dog være de til Held, om du dem har,

til Nytte, om du dem nemmer,

til Tarv, om du dem tager.

163.

Det kan jeg for det attende,

som jeg aldrig røber

for Mø eller Mands Kone

– alt er bedre,

når kun én det véd –

så sluttes Sangene -,

uden for hende ene,

som i Arm mig favner

eller min Søster er.

164.

Nu er den höjes Taler sungne

i den höjes Hal,

til Tarv for Menneskenes Sönner.

Hil den, som kvad dem!

Hil den, som kan dem!

Nyde, hvo nemmed!

Hil den, som lytted!

Den Höje = Odin.

73. Denne utydelige Strophe synes at være revet ud af sin Sammenhæng. Om 74 gælder tildels det samme.

106. Rate er Navnet på Boret, hvormed Odin banede sig Vej ind i Bjerget.

107. Odrörer = Kedlen, hvori Suttungs Mjød var (eg: den Sindet bevægede).

109. Under Navnet Bølværk (den ondt anstiftende) havde Odin røvet Suttungs Mjød.

111. Det efterfølgende indeholder Odins Råd til den unge Lodfavne.

129. I Kampen skal man ej sé op, men frem for sig. At betages af en panisk Skræk kaldte Nordboerne: at blive til Svin.

136. Mening: det kan blive vanskeligt at vise fuld Gæstfrihed (åbne sin Dör) for alle.

137. Istdtf. L. 4 have nogle Håndskrifter:

De blive til Nytte, om du nemmer,

gode om de dig gives,

til Tarv, om du dem tager,

til Held, om du dem har.

138. Her sigtes til den mythiske Forestilling om Odin som Verdensånden hængende i Verdenstræet.

140. Bølthorns Sön er måske Mime.

144. indeholder adskilligt, hvis Forklaring er usikker.

I de 4 første Linjer tales der om Runer. De sidste Linjer har man forklaret således:

Forstår du at sende? = Offer til Guderne.

Forstår du at øde? = at fortære det sendte Offer.

Blote = offre.

145. Thund = Odin.