Det tragiske terrorangreb på det franske satiremagasin Charlie Hebdo i Paris onsdag middag er skræmmende på flere niveauer. Om gerningsmændene ved vi endnu kun lidt, men det ser ud til, at de var fransk-fødte muslimer hjemvendt som jihadister fra krigen i Syrien (man bemærker her lighederne med terrorangrebet på det jødiske museum i Bruxelles sidste år).

Den generelle reaktion i offentligheden minder om det, vi før har set – f.eks. efter drabet på den hollandske filminstruktør Theo van Gogh i 2004 eller terrorangrebene i USA i 2001: Politikerne lader angrebene være anledning til at fremhæve, hvor fuldendt og frit et demokrati de står i spidsen for, og understreger, at den foreliggende udåd »ikke har spor med islam at gøre« – den er tværtimod et værk af sygelige individer, der har taget en verdensreligion som gidsel for deres ekstremistiske ideer.

Borgerne reagerer stærkt i den ene sammenhæng, hvor de stadig rører på sig i dag – på de sociale medier – og udtaler deres harme, solidaritet og støtte, før de snart igen distraheres af en video, hvor et egern står på vandski, eller en killing spiller på klaver. Borgerne og politikerne vil begge til alle tider erklære: ’Vi er alle’, hvem dagens offer nu er.

Siden onsdag eftermiddag har Facebook og Twitter da også været fulde af udsagn som »Je suis Charlie« og »Vi er alle Charlie Hebdo«.

Men ak, det er vi jo ikke. Eller rettere: Med uhyre få undtagelser er vi netop ikke Charlie, og just dette er et stort problem for verdens liberale demokratier. Lad mig give tre grunde til, at de fleste af os ikke er Charlie og begrunde, hvorfor jeg finder det problematisk for vores demokratier:

For det første er mange af de sidste dages højrøstede forsvarere af Charlie Hebdo påfaldne nytilkomne, selektive fans af satiremagasinet. F.eks. er det såre forbløffende, så mange islamofobiske og højreradikale individer som nu pludselig erklærer kærlighed til et magasin, de indtil for nylig foragtede som en ’kommunistsprøjte’ (nemlig dengang, da Charlies bidende satire gik ud over deres egne helte fra Jesus Kristus til Marine Le Pen). Til disse heroiske ’ytringsfrihedsforkæmpere’ kan vi også regne Geert Wilders, der ønsker at forbyde Koranen, fordi den »ansporer til vold«.

Når langt de fleste ikke er Charlie, er det også, fordi Charlie Hebdo er optaget af at kritisere alle religioner og alle politikere, uanset etnicitet, køn, ideologi osv.

Derfor har religiøse ledere og partiformænd med jævne mellemrum raset over satirebladet. Endnu har dog kun ekstremistiske muslimer grebet til voldshandlinger mod det – et faktum, som hverken kan eller bør benægtes!

Dermed ikke sagt, at kun muslimske ekstremister angriber deres kritikere – f.eks. blev to franske medlemmer af Jewish Defense League for nylig dømt for at have anbragt en bombe under en antizionistisk journalists bil. Ikke desto mindre er det en ubehagelig og ubestridelig kendsgerning, at de fleste handlinger og trusler om politisk vold i nutidens Europa udgår fra ekstremistiske muslimer. Klart nok er dette ikke på grund af islam, eftersom 99,9 procent af alle muslimer er ikke voldelige, men deraf kan vi omvendt ikke udlede, at islam ikke spiller en rolle overhovedet.

For det andet: Kun få mennesker er Charlie, for i dag hersker der konsensus om, at demokratiske debatter må holde ’en anstændig tone’, hvor man må gøre sig umage for ikke at krænke mennesker. Problemet er her, at ’tone’ er et gummibegreb, der kan betyde forskellige ting for forskellige mennesker. Tilsvarende er det både umuligt at måle, hvor meget folk lader sig krænke om overhovedet og at sammenligne objektivt, hvor krænkede de måtte være.

Mennesker kan krænkes af de mest forskelligartede ting, så hvorfor skulle akkurat religiøs følsomhed nyde særlig beskyttelse? Hvem kan sige, at Charlies kritik af islamisme krænker en dybt religiøs muslim mere, end sportsbladet l’Équipes kritik af Paris Saint Germains spillestil sårer en fundamentalistiske PSG-fan?

Igennem historien er ’anstændighed’ typisk fastlagt i overensstemmelse med den siddende elites interesser eller anskuelser. Dette er stadig tilfældet, hvilket betyder, at anstændighedsargumentet næsten altid bruges selektivt og opportunistisk. Visse grupper skal nyde beskyttelse mod ’uanstændig’ diskurs, men andre ikke (ganske som tilfældet er med lovgivning mod forskelsbehandling). Dermed bliver de førstnævnte imidlertid også afskærmet fra potentielt berettiget kritik, hvilket på længere sigt ikke blot er urimelig over for kritikeren, men også skader de kritiserede selv, der således ikke får incitament til at øve selvkritik og eftertanke, endsige til at ændre sig til det bedre.

For det tredje er så mange mennesker ikke Charlie af en helt simpel grund: De er bange. Selv blandt professionelle kritikere som standup-komikere og intellektuelle er selvcensur i stigende grad blevet norm. Mange behandler spørgsmål om jøder og Israel med større følsomhed end andre grupper og stater, og lige så bekymrende er naturligvis den voksende gruppe komikere og intellektuelle, der øver selvcensur om emner relateret til islam og muslimer.

Allerede for flere år siden fortalte flere hollandske intellektuelle mig i fortrolighed, at de var holdt op med at kritisere islam og islamisme offentligt, fordi de havde modtaget voldstrusler imod dem selv og deres familier.

Selv den ’frygtløse’ amerikanske komiker Stephen Colbert ville ikke fremvise de famøse Muhammed-tegninger eller lignende billeder, som muslimer kunne finde krænkende – i stedet viste han et skærmbillede om ’tekniske vanskeligheder’. Mens selv om han således gjorde grin med sin frygt for voldsreaktioner, problematiserede han aldrig truslen for alvor og censurerede dermed i sidste ende sig selv.

Selv de få modige sjæle, der vover at bedrive satire mod islam(isme), ender ofte med at blive bortcensureret af medierne eller af deres arbejdsgivere som South Parks berygtede ’Mohammed-episode’, der blev fjernet fra Comedy Centrals sendeflade!

Der er sikkert gode ’strukturelle’ forklaringer på de høje niveauer af vrede og frustration, som findes i de (radikale) dele af den muslimske befolkning i Europa og på det forhold, at nogle af dem tyr til trusler eller vold. Ingen af disse forklaringer kan dog undskylde voldsaktioner i vores demokratier. Men det betyder ikke, at vi ikke kan lære af dem. Det er noget letkøbt betryggende og politisk bekvemt ved bare at sige, at ’vi’ bliver angrebet, fordi ’de’ ikke kan udholde ’vores’ frihedsrettigheder, især ytringsfriheden. Politikere vil proklamere, at ’muslimer’ er nødt til at affinde sig med den kendsgerning, at ’de’ nu lever i et samfund, hvor alt kan kritiseres, og henviser ofte til kritik og satire mod kristne og kristendom (typisk dog med eksempler fra 1960’erne og 1970’erne). Men dette er i bedste faldt naivt og i værste fald uvederhæftigt. Meget af den ’acceptable’ kritik mod islam og muslimer ville blive anset for uacceptabel og måske ulovlig, hvis den rettede sig mod andre grupper – prøv for eksperimentets skyld at erstatte ’muslimer’ med ’jøder’ eller ’sorte’. På grund af denne skævhed ser nogle muslimer ’ytringsfrihedsargumentet’ som et dobbeltmoralsk bedrag.

I sammenhæng hermed findes en oplevelse af udbredt magtesløshed i de muslimske befolkninger i Europa. Nogle føler, at muslimer udsættes for forskelsbehandling, fordi de ikke har deres egen stemme i det politiske system.

Til tider peger de fingre ad jøderne – undertiden desværre inspireret af et antisemitisk verdenssyn – og af deres vellykkede forsøg på effektivt at undertrykke antisemitisme. De oplever, at muslimer enten må håbe på sympati fra ikkemuslimske eliter, der kan vise sig temmelig selektive i deres støtte (selv på venstrefløjen) – eller også må ty til antiparlamentariske foranstaltninger, såsom voldstrusler og voldshandlinger.

Lad mig igen slå fast, at ingen af disse omstændigheder overhovedet kan tælle som acceptable undskyldninger for voldstrusler og voldshandlinger! Men de er heller ikke uden hold i virkeligheden. Hvis ’vi’ forventer af ’dem’, at de skal overholde ytringsfriheden, må ytringsfriheden enten være have de videst mulige rammer eller også beskytte alle grupper helt lige (hvilket jeg næppe anser for muligt). Hvis ’vi’ ønsker, at de skal indordne sig under de (ikke ’vores’!) demokratiske spilleregler, bør ’vi’ også acceptere ’dem’ som ligeværdige borgere.

Alt for ofte bliver islam og muslimer opfattet som fremmede, der primært har tilknytning til indvandrermiljøer eller deres oprindelsesland. Men flertallet af muslimer i de fleste europæiske lande er i dag borgere, der er født og opvokset i Europa. Med andre ord: ’De’ er ’os’! Og lige så meget som ’de’ må affinde sig med at leve i ’vores’ land, er ’vi’ også nødt til at affinde os med det faktum, at samme land også er blevet ’deres’ land.

Så hvordan kommer vi videre på en konstruktiv måde, der vil styrke vores liberale demokratier i stedet for at svække dem gennem autoritære tilbagefald? Fremfor yderligere at indsnævre ytringsfriheden ved at begrænse den til ’anstændig’ tale (og udvide antidiskriminationslovgivningen til endnu flere kategorier), skal vi leve op til vores egne paroler og virkelig omfavne en ytringsfrihed for alle, herunder for antisemitter og islamofober!

På samme måde bør vi kunne rette kritik og satire mod alle, fra ateister til kristne, fra jøder til muslimer, og fra grønne til højreekstremister. Men dette vil også kræve, at vi bruger vores ytringsfrihed til at sige fra over alle for ekstremister.

Og fremfor alt må vi blive meget bedre til at tage dem i forsvar, der vover at tage konfrontationen med ekstremisterne – og vel at mærke gøre det, før de bliver truet eller sågar dræbt.