For nogle år tilbage skrev forfatteren Gretelise Holm en kronik i Politiken, der under overskriften »Skiderikker og stortabere« gennemgik en række mandlige mediepersoners professionelle og personlige fadæser. Hendes pointe var, at intet tilsyneladende kunne diskvalificere disse mænd, der alle fik chance på chance, lige meget hvor vanvittigt og uansvarligt de havde opført sig: Hans Engell og hans personlige karriere overlevede mødet med betonklodsen. Claes Kastholm, der defækerede på en kollegas kontor, er ligeledes stadig en agtet kommentator – og sådan kan man blive ved.

Gretelise Holm har ret i, at tilgivelsen er påfaldende. Men hun har ikke nødvendigvis ret i, at den er kønsbestemt. I et velformuleret karaktermord på den tidligere konservative leder Lene Espersen – ved hendes afgang som formand i 2010 – opremsede partiets tidligere pressechef, Niels Krause-Kjær, den ene skandale efter den anden, som kvinden havde overlevet: uregelmæssigheder om boligforhold, tåbelige reklamestunts, nepotisme, korruptionslignende sager samt alle de mange ferier på upassende tidspunkter. Som Krause-Kjær konkluderede oven på den sidste skandalerejse:

»Mallorca-ferien har kun fået den massive gennemslagskraft, fordi den pludselig indrammede historien om en smådoven toppolitiker uden kvalifikationer til at være nået så højt, som tilfældet var. Den udstillede 10-15 års selvsving, som ikke mindst medierne har haft en stor del af ansvaret for.«

I sidste uge fik Lene Espersen så nyt direktørjob. Heller ikke hun kan tilsyneladende diskvalificere sig selv.

Og nu vi er ved de seneste uger. En tidligere fremtrædende journalist på Information, Jan Stage, har tilsyneladende haft en central rolle i likvideringen af en boliviansk politiker. Men en lang række forhenværende kolleger bagatelliserer det – for det var jo en anden tid.

Historien ligner så mange andre historier, som vi siden murens fald har været kortvarigt oprevet over for så at glemme igen. Ole Wivel og Simon Spies flirtede med nazismen. Ole Sohn kindkyssede med Honecker. Andre fremtrædende totalitære kommunister har været alt fra tv-direktør i DR til minister. For her tilgiver vi alt.

Skam er et godt ord

Sidste uge var også ugen, hvor en af de centrale personer i en af danmarkshistoriens største medieskandaler, Henrik Qvortrup, fik ubeskåret medieopmærksomhed. Den sigtede, tidligere chefredaktør udgav en ny bog fik masser af taletid hos blandt andet DR. Samme mediehus, som brugte Qvortrup som politisk kommentator i foråret, kun en enkelt uge efter at sigtelsen var rejst imod ham.

Som kronen på værket annoncerede den storsvindlende charmetrold Kurt Thorsen i sidste uge sit snarlige comeback.

Faktisk ihukommer jeg ofte selv den smilende og syngende Thorsen, der med et »her har i mig tilbage!« selvsikkert konfronterede pressen efter sin varetægtsfængsling i 2000. Jeg prøver i mit hoved at sammenligne det med, hvordan chefen for Toyota græder, når deres biler tilbagekaldes på grund af en bremsefejl.

Prøv engang at smage på det lille ord: skam.

Det er et godt ord. Det er godt at skamme sig. For er det ikke fair, at utilgivelige fejl lægger en karriere i ruiner? Er det ikke retfærdigt, at inkompetence straffes med isolering frem for endnu et velbetalt job i samme branche, som man tidligere skandaliserede? Burde det ikke være sådan?

Men sådan er det ikke i det her land.

Hvem har eksempelvis tal på, hvor mange nye forretninger Klaus Riskær Pedersen efterhånden har åbnet og lukket? Og de mange meter spalteplads, pressen altid har kvitteret med?

Ingen finder det tilsyneladende særligt påfaldende. Og måske skyldes det et element i vores kulturelle karakter? Skamløsheden.

Fugl Fønix

Da man på Zürichs Universitet for nogle få år siden undersøgte, hvor mange mennesker, der var nervøse for at blive offentligt til grin, opdagede man, at Danmark var det sted i verden, hvor færrest bekymrede sig om den slags. Ud af 72 lande var Danmark det land, hvor skamløsheden tilsyneladende havde det bedst.

Derfor tror jeg faktisk, at alle de ovennævnte tilfælde skyldes et uheldigt karakteristika ved vores kultur. Vi tilgiver, fordi vores forventninger til hinanden og os selv er så uendeligt lave i dette land. Her kan man sagtens blive statsminister, selv om man tidligere har måttet forlade en ministerpost på grund af kreativ bogføring. Her tilgives alt. Sig undskyld og kom hurtigt videre. For dette er de hundrede chancers land. Ingen forventer andet end middelmådighed af vores politikere, journalister og forretningsfolk. Af alle.

’De er jo også bare mennesker,’ siger vi og glædes over, at det betyder, at barren således også kan sættes tilsvarende lavt for os selv. For her er intet middelmådigt nok til at blive bemærket, og intet er katastrofalt nok til at udelukke et senere comeback.

Smag på ordene: ære og skam. Vi opfatter det som middelalderligt. Som noget selvoptagede mennesker i de varme lande går vældig meget op i, mens vi, i selvironiens moderland, har hævet os over den slags. For her kan alle være til grin og blive til grin, og alt er alligevel som før.

I næste uge vil nye skandaliserede personer rejse sig som fugl Fønix af asken og indtage endnu en medieplatform.

For sådan er livet i de hundrede chancers land.