Stedmoderen har skældt ham ud. Råbt ad ham. Vreden udfylder rummet så meget til sidst, at hun beder faderen om at tage drengen ud af huset.

Der står han så. Ni år gammel. Foran sin egen mors grav på Gentofte Kirkegård, som han er blevet kørt hen til. Sammen med sin far, der siger, at han skal kigge ned på gravstenen og sige undskyld for, at han har været en uartig dreng.

»Da jeg stod i situationen, vidste jeg godt, at det her ikke var OK. Det var den første episode, hvor jeg fik en klar fornemmelse af, at det ikke var et normalt hjem, jeg voksede op i.«

Der findes overgreb, som enhver kan se. Dem, der giver blå mærker og dukker op som politianmeldelser, fordi naboen hører eller ser noget.

Der findes dem, der er usynlige. Dem hvor alle rundt om kan fornemme, at noget er galt, men de tør ikke sætte ord på, hvad det er. Hvor familielivets flader ikke står roligt og plant, men igen og igen støder sammen og fører skader med sig af den slags, der skaber det, de fleste familier både frygter og kender. Uforsonligheden.

Daniels 23-årige liv falder i sidste kategori. Han er vokset op i et pænt overklassehjem i Gentofte med en højtuddannet far og stedmor. Når han i dag tænker tilbage på sin barndom, er det ikke de skønne rammer, der når tankerne først. Det er det psykiske svigt; isolationen, de gentagne verbale overfusninger og en fraværende far. År, hvor det elendige sammenspil mellem ham og stedmoderen kommer helt derud, hvor faderen ender med at afgive forældremyndigheden over ham.

»Jeg tænker, at det er godt, at den er overstået. Jeg kommer fra et miljø, hvor man holder de grimme ting inden for hjemmets fire vægge. Man bliver defineret gennem økonomisk velstand og uddannelse. Det handlede om, hvordan man fremstod godt. Med sommerhus i Hornbæk og stor villa,« siger han.

Daniels liv begynder med en tragedie. Hans mor dør af kræft, da han er fire år gammel. I sagsakterne beskriver hans far, at allerede som helt lille har tilknytningen til hverken far eller mor været »specielt god«. Begge forældre er oppe i årene, da de får ham. Faderen har to drenge fra tidligere ægteskab og ønsker ikke at få et barn til. Men Daniels mor har ingen børn. I de første måneder har Daniel kolik. Faderen fortæller i sagsakterne, at den nære kontakt mellem mor og barn »nok ikke har været der så meget«. Faderens egen påstand i sagsakterne er, at Daniel er halvandet år gammel, da han første gang kommer i kontakt med systemet. Forældrene går ifølge ham til en børnepsykiater, fordi de føler sig belastede. De oplever, at drengen er svær at gøre tilpas. Han er mut, siger de. Da Daniel senere kommer i børnehave, får han en støttepædagog. Og da skolestart nærmer sig, bliver det anbefalet, at han kommer på specialskole, fordi han har det svært med kontakten til andre børn, lyder faderens forklaring. Familien har ikke set dokumentation for, at det forholdt sig sådan.

TO ÅR EFTER moderens død begynder et nyt kapitel. Faderen har mødt en ny kvinde, der bliver Daniels stedmor. Den seksårige dreng bliver sat ind i et nyt familieliv med to ældre stedsøskende, hvor han ikke passer ind i ligningen. Et liv, hvor hans stedsøskende har det godt. Daniel føler sig til gengæld ensom.

»Min far var aldrig hjemme, han arbejdede hele tiden, så jeg var overladt til min stedmor. Jeg blev smidt i seng tidligt hver dag, mens resten af familien skulle have aftensmad. De gjorde det svært for mig med mange huspligter at have venner. Jeg gik i aflagt tøj fra min stedmors venner, som mest var pigetøj. Når andre fra familien eller venner ringede for at tale med mig, fik de altid at vide, at jeg ikke var hjemme. Det var en form for mobning. Jeg blev tit kaldt for ’ækle dyr’ og ’møgunge’ af min stedmor og fik fortalt, at min mor døde, fordi jeg var besværlig.«

Nogle gange var det en fysisk manifestation, hvor stedmoderen bad ham om at stå stille. Hvor hun knyttede sin hånd og hamrede den ned i hans baghoved. Eller gav ham en lussing.

»Min far kom mig altid til undsætning og holdt hende tilbage. Men vi snakkede aldrig om det bagefter. Han sagde aldrig noget til mig. Der var momenter af kærlighed. Jeg kan huske en episode, hvor min stedmor tog mig til læge. Jeg skulle have en vaccination, og i situationen tog hun mig i hånden og var rigtig sød ved mig. Det undrede mig.«

Hvis der havde været mere fysisk vold, var det måske blevet opdaget hurtigere. I skolen var han en stille dreng, der ikke turde sig noget. Sporene sad i ham som en tung tavshed.

»Jeg ved i dag, at mange har set, hvordan jeg havde det. Jeg blev nok bare opfattet som et lidt mærkeligt barn, og ingen sagde noget, fordi mine forældre var meget ressourcestærke. De kunne svare igen.«

DET ER BREVET, der indleder det hele. I juni 2004 skriver hans klasselærer en underretning til Gentofte Kommune. Hun er bekymret for Daniels trivsel. Han er en pligtopfyldende elev, men han virker ofte alvorlig og ked af det. Han deltager ikke i aktiviteter efter skoletid. Klasselæreren konkluderer, at begrænsningerne vil skade hans sociale og faglige udvikling.

En anden lærer følger op med et brev. Hun beskriver, hvordan Daniel virker knuget, stresset og nervøs og fortæller om, hvordan Daniel har fortalt hende, at hans forældre kontrollerer ham; han skal ordne haven, støvsuge huset hver dag og må ikke mødes med kammerater efter skoletid. Han har det bedst på skolen og frygter altid weekenderne og ferierne. Skolen opfordrer til en psykolog, men fortæller i brevet til kommunen, at Daniels forældre afviser idéen. Drengen overdriver, og de vil forsøge at opdrage ham lidt bedre, lyder forældrenes forklaring.

Det er faderens idé. Kort tid efter han har holdt møde med kommunen om Daniel, bliver teenagedrengen indskrevet på en kostskole. Uden at forvaltningen bliver orienteret. Han er i første omgang glad for at komme væk fra hjemmet i Gentofte, men savner stadig, at nogen spørger ind til, hvorfor alt er, som det er. Hvad det er, han har oplevet. Han kan mærke de indre blå mærker. Imens Daniel er på kostskolen, forsøger han at begå selvmord ved at skære sig i armen med et barberblad og spise en overdosis panodiler.

»I mine sagsakter bliver alt beskrevet som en karakterdefekt ved mig. De konkluderer kun, at jeg fungerer dårligt. Som fagperson skal man ikke stole hundrede procent på forældrene – man skal stole noget mere på barnet. Sådan burde det have været.«

I NOVEMBER 2004 modtager kommunen et støttebrev fra en gruppe forældre til børnene på skolen i Gentofte. De skriver, at de ikke kan genkende billedet af Daniel som en adfærdsvanskelig dreng. De kender ham som en velopdragen, fornuftig 14-årig teenager, der i weekender på skift kommer hjem til de forskellige familier på besøg. Sådan er det hele vejen igennem med Daniel. Udefra er han vellidt. En stille, flink, men skadet fyr. Indefra i familien er billedet et andet. Faderen mener, at Daniel er en problemfyldt, forstyrret dreng, der har det svært med sandheden. I sagsakterne begynder uforsonligheden at vokse.

Daniels to ældre, voksne brødre tager broderens parti. Ingen af dem har haft det fulde overblik over hans situation, før han selv åbner op.

Det gør Daniel en dag på kostskolen, hvor han bryder sammen foran sin bror og fortæller historierne fra sin opvækst. Skolen anbefaler en aflastningsfamilie, så han ikke skal tage hjem til sin far i weekenderne. I papirerne begynder konsekvenserne af barndommen at dukke op. En psykolog konkluderer, at Daniel er en dreng med forstyrret tilknytningsevne og kontaktudvikling.

I familien fortsætter situationen med at eskalere. Til slut når den dertil, hvor faderen ikke længere vil være far. I 2005 skriver han til Statsamtet. Han ønsker at få overdraget forældremyndigheden over Daniel til en anden. Han ser gerne en bortadoption.

»Det var et koldt farvel. Det skulle han have gjort noget før. Efter min mening skulle han gået op til kommunen med mig som femårig og afleveret mig. Det lyder voldsomt, men det havde været bedre for både dem og mig. Igennem mine sagsakter læser jeg en historie om en far, der ikke evnede at være forælder.«

I DAG BOR Daniel i normaliteten. Han er begyndt at læse til socialrådgiver og bor sammen med sin kæreste. Imellem nu og kostskolen har Daniel gennemført gymnasiet, været igennem endnu et selvmordsforsøg på en anden kostskole, boet i netværksplejefamilie hos sin egen bror af samme grund og senere i en ungdomsbolig.

Han har læst sort på hvidt, at hans far ikke ville have ham. Nu har han selv på sort og hvidt skrevet sin livshistorie ned, så han kunne blive mere afklaret med den. For nylig oprettede Daniel en blog og skrev nogle indlæg om sin opvækst. Han lagde et link ud på sin Facebook-profil med 280 venner. I løbet af den første uge af bloggens levetid fik han 98.000 visninger og omkring 200 personlige henvendelser fra folk, han ikke kendte.

»Jeg havde ikke regnet med sådan en stærk reaktion. Det var en meget uventet anerkendelse. Bloggen har været en måde for mig at kunne parkere min baggrund på. Det har helt klart været selvterapeutisk. Jeg kunne da godt have skrevet et brev til mig selv, lagt det i en kasse og aldrig viderebragt det til nogen. Jeg ved bare, at det ville have forhindret mig i at nyde livet.«

Bloggen er ikke en hævn, siger han. Hævnen er at få det godt. Selv om det har hjulpet at skrive ordene ned, er der lang vej igen.

»Jeg har stadig mange problemer med mit selvværd, opfattelsen af mig selv og verden. Jeg har svært ved at binde mig til andre mennesker og stole på andre. Jeg har ikke haft tætte relationer til andre, der har varet mere end to år, før jeg selv har ødelagt det og er flygtet. Jeg evner ikke at være sammen med andre mennesker i seks timer helt ædru og bare hænge ud. Det er for krævende og for intimt.«

HISTORIEN OM EN stedmor, der dominerer, er klassisk. Det er historien om drengen, der ikke passer ind i den nye familie også. Daniel vil gerne skrive en anden historie for sit eget liv.

»Det er min største frygt at ende som min far. Han har selv mistet sin familie, fordi han ikke selv har sagt fra over en kvinde, der ikke kunne tage mig til sig.«

Daniel har tænkt på, om hans historie var endt anderledes, hvis han kom fra et mere socialt belastet miljø. Hvis socialgruppenummeret havde været højere. Kommunen har i vid udstrækning gjort, hvad de kunne med blandt andet børneundersøgelser og psykologbevilling. I dag så Daniel gerne, at de havde lyttet mere til ham end hans far. Det var måske sværere at trænge igennem med budskabet om svigt, fordi hans forældre var dem, de var.

»Min far kendte systemet og kunne tale dets sprog. Udadtil kan man skjule det ved, at man bor i et flot hus og har en flot bil. Svigt er jo nok lige så udbredt som i andre samfundsklasser, men det er bare ikke lige så tydeligt i det miljø. Det har et andet ansigt.«

To uger efter bloggen blev oprettet, fik Daniel et brev fra sin far. Han ville gerne i kontakt med sin søn. Det ønsker Daniel ikke. Han ser faderen som et afsluttet kapitel.

For tre år siden var han i IKEA. Der gik de. Stedmoderen og faderen. Præcis en meter fra ham. De lagde ikke mærke til ham, men han så dem. Så der stod han. Drengen uden de blå mærker. Med et blik på dem, der dengang bad ham om at sige undskyld foran moderens grav.

»Jeg stivnede fuldstændig. Der var ikke noget at være bange for, men jeg ser stadig på dem med de øjne, jeg så på dem med som lille.«

Daniel er et opdigtet navn. Hans sande identitet er kendt af redaktionen.