RETTELSE: Efter ønske fra kronikøren er navnet på dennes datter fjernet fra kronikken

I 2011 var jeg i byen for at fejre et nyt studenterjob. En østrigsk kvinde, en turist, tog med mig hjem, og vi havde ubeskyttet sex. Ja, jeg var uansvarlig. Men stereotypen om manden, der vil, kondom eller ej, og en kvinde, der bliver presset til et ja, holder ikke her. I mit tilfælde har det – f.eks. på grund af potensforringende fuldskab eller sprængte kondomer – næsten altid været kvinden, der har opfordret til at gå hele vejen alligevel. Også her. Nuvel, efter samleje forklarede hun mig, at hun ikke var på prævention, hvorfor jeg købte hende en fortrydelsespille.

En måned efter blev jeg kontaktet på Facebook. Hun var gravid. Jeg sagde, at jeg ville støtte hende, uanset om hun valgte at få barnet eller ej. Hun beholdt barnet, og efter fødslen fløj jeg til Østrig og underskrev faderskabsattesten for vores datter, da hun lignede mig meget. Jeg lod uopfordret vide, at jeg gerne vil betale børnebistand efter dansk sats. Min datter er ikke som sådan en fejl, men en konsekvens af at hendes forældre holdt af hinanden en tidlig morgen.

Følelsesmæssige krav

Vi kendte ikke hinanden forud for mødet, og jeg har altid understreget, at der ikke skulle ske mere mellem os. Under graviditeten følte jeg alligevel, at moren prøvede at tage en arm, når jeg rakte hende en finger – især på det følelsesmæssige plan. Hun lagde f.eks. an på mig flere gange.

Jeg forstod, at hun var i en sårbar situation, og at man kan blive forvirret, når hormonerne raser. Men kurmageriet fortsatte efter fødslen. Da jeg tog mine forældre med til barnedåb i Østrig, affejede jeg, at vores datter blev navngivet [..navn fjernet...] efter mig. Moderen påstod, at navnet var valgt efter en bedsteforælder, som jeg senere fandt ud af ikke eksisterer. Jeg affejede også, at hendes far konstaterede, at barnedåben næsten var som et bryllup.

Et år efter, januar 2013, tog hun initiativ til tre dages intens Facebook- og Skype-korrespondance, hvor hun fortalte, at hun havde gået til psykolog pga. en forelskelse i mig. Jeg delte ikke hendes følelser, men håbede, at vi kunne bevare et godt forhold til hinanden for vores datters skyld.

Det gik nogenlunde indtil oktober 2013, hvor hun ud af det blå stillede et ultimatum. Jeg skulle komme til Østrig inden for en måned for at få at vide, hvad mit børnebidrag skulle forhøjes til, ellers ville hun sagsøge mig. Selv om det kunne ordnes pr. e-mail med myndighederne.

Hun fortalte, at vores datter gik sulten i seng. Det fandt jeg besynderligt, for hendes forældre er øvre middelklasse, og hun bor i en forældrekøbt lejlighed midt i Wien og havde aldrig tidligere nævnt, at hun ønskede flere penge. Hun indrømmede, at hun blot var ude på at skræmme mig. Jeg bad flere gange om vores sagsbehandlers kontaktinformation, men hun ignorerede mig. Det sidste, hun sagde, var, at hun skulle nå bussen. En måned senere modtog jeg brev fra Jugendamt (pendant til Socialforvaltningen), der påstod, at jeg ikke havde betalt børnebidrag indtil nu, og at jeg hurtigst muligt skulle betale et fordoblet beløb.

I dag fører jeg retssag mod min datters mor i Østrig. Ud fra østrigske regler skal jeg betale en tredjedel mindre, end jeg gør i dag. Det bestyrker min mistanke om, at moren er ude i et mærkeligt hævntogt. Men det ændrer ikke ved, at jeg fremover skal betale 20-22 procent af min nettoindkomst, indtil vores datter er færdig med al uddannelse eller har rundet 27 år. Hvilket gør min økonomi ret svær at få til at gå op, når nu jeg lever i et dansk skattesystem. Læg dertil, at moren nu ikke vil gå med til at arrangere en dna-prøve privat, men tvinger mig til at gå rettens vej. Dette indebærer en ny retssag på 6-12 måneder.

Uligestilling

Jeg tror, at jeg ville have handlet anderledes, hvis jeg var vokset op i et samfund, som i højere grad anså mænd og kvinder for at være reelt ligestillede. Hvis jeg var opdraget med, at en kvinde er ansvarlig for egne valg og ikke implicit et offer. Måske har moren til min datter blot været ude efter en betalende donor. Hun har aldrig spurgt mig, om jeg vil være far. Hun har altid forventet mere, enten følelsesmæssigt eller økonomisk.

Hvis jeg havde haft mulighed for juridisk abort, er jeg ikke sikker på, at jeg ville have taget den. Men det ville have givet os mere lige vilkår i forhandlingen om samvær og børnebistand. Jeg kunne eksempelvis have bedt om, at vi søgte om børnebistand i Danmark som betingelse for, at jeg påtog mig forsørgerrollen for et barn, jeg kommer til at se to-fire gange om året. Hvis jeg er heldig. Under alle omstændigheder kan jeg ikke se fordelen for min datter i, at mor og far er uvenner.

Grænseløs singlekultur

Vi bevæger os i stigende grad mod en singlekultur, som går på tværs af regions- og landegrænser. Alligevel er det fortsat kvindens privilegium at beslutte, om manden skal være forsørgende forælder eller ej. Det betyder intet, at undfangelsen finder sted i mandens eget land eller i mandens tro på, at kvinden er på prævention, og i nogle lande har kvinden endda mulighed for at vente mange år, inden hun søger underhold med tilbagevirkende kraft, hvorfor hun undgår samværskrav. Er det rimeligt?

Hvis jeg ikke kan få svar på det, så lad mig i det mindste spørge, om det er rimeligt, at jeg skal betale børnebidrag ud fra andet end mit eget lands regler? For det skal du, kære mand, hvis landet ligger i Norden eller EU. Mens man som mand ikke har nogen indflydelse på det spørgsmål, står det moren frit for at søge i sit land eller dit, alt efter hvor den højeste sats findes. Måske tænker man, at min historie er særlig. Men det er den ikke, spørg bare Foreningen Far, der modtager henvendelser ugentligt fra fædre i samme situation som min.

Når det drejer sig om uønsket faderskab, har vi ud fra hensynet til det ene køn sagt A uden endnu at have tænkt over et B.

Læs også: ’Hold fissen i bukserne,’ lyder ikke som ligestilling, vel?