Man kan måske sige, at jeg opførte mig usportsligt den nat. Jeg gad ikke bolle længere alligevel. Egentlig havde jeg nok aldrig lyst, og ja, det er sent at opdage in-medias-sex. Jeg kunne bare ikke kigge på hans posebryster af overskudshud et sekund længere.

Bedst husker jeg egentlig skoen. Det er en hvid Adidas Superstar slip-on sneaker. Jeg har lige fået den på, da han griber fat om mit liv og trækker mig tilbage til sengen. Jeg kigger mest på den, altså skoen, da han trækker min kjole op og mine strømpebukser ned. Det er skoen, jeg tænker på, hvis jeg kommer i tvivl om, om jeg virkelig ikke havde lyst. Man tager ikke sko på for sjov.

Resten husker jeg mest i glimt. At jeg spytter ham i ansigtet, da han tager kvælertag på mig. At jeg sparker og slår, for jeg mener det, når jeg siger, at han skal lade mig gå. På et tidspunkt bliver jeg klar nok i hovedet til true med at ødelægge hans karriere, ødelægge alt, hvis han ikke lader mig gå. Det virker. Han lader mig gå, og jeg løber afsted i mine Adidas-sko. Jeg husker, jeg er bange og hvidblank af frygt.

Forover i fem minutter

På en måde havde det nok været bedre, hvis jeg ikke havde gjort modstand. Det havde måske været lettere at bøje sig forover i fem minutter. Så havde jeg haft en dårlig oplevelse, men ikke sådan en oplevelse, hvor ens krop ryster om morgenen og ryster om eftermiddagen, og om aftenen falder den helt fra hinanden på Kirkeby-stien, så man ligger sammenkrøllet på asfalten og tuder som en unge.

Ikke sådan en oplevelse, hvor jeg stadig har lyst til at skade ham. En underlig stump følelse, hvor hvis jeg forestiller mig, at jeg møder ham på en øde bro, og han er fuld, lidt hjælpeløs, så ser jeg mig selv skubbe ham udover og gå videre.

Eller hvis nogen indfangede ham, gav mig en kniv, og sagde: Vi skal nok skaffe liget af vejen. Ja, så ville jeg stikke. Det er egentlig det værste, synes jeg. At få den slags tanker og have den slags fantasier.

Ikke sådan en oplevelse, hvor jeg tilbringer de næste uger med at prikke til mit deprimerede kønskød, der ligger lige så dødt hen som en kyllingefilet og utålmodigt spørger: »Er du ikke snart færdig med at være ked af det?«

Medskyldig?

Om morgenen ringer og ringer og skriver han og vil vide, om jeg har tænkt mig at skrive om det, der skete om natten. Men jeg ved ikke, hvad der er at skrive om. Hvad skal vi kalde vores navnløse samleje i november?

Jeg forsøger mig med udtrykket ’en dårlig sexoplevelse’, men det leder folks tanker hen på slappe tissemænd og skedeprutter og den slags ting, så jeg holder op med at prøve at sige noget til nogen. Det er usædvanligt for mig. Selvudstillende på et forstyrret niveau som jeg er.

Kan man kalde det et overfald? Et voldtægtsforsøg? Hvis vi gør det, så er han en gerningsmand, og jeg er et offer. Men er der plads i offerklubben, hvis jeg siger, jeg føler mig en smule medskyldig?

Jeg taler kun på egne vegne nu. Det kan godt være, jeg er den første kvinde, hvor det giver mening at tale om medskyld.

Man kunne sammenligne natten med et trafikuheld, hvor jeg går over for rødt og bliver kørt ned. Bilisten bærer det største ansvar, fordi det er ham med alle ødelæggelserne. Hans ansvar vokser proportionelt med den skade, han kan forvolde.

Men alligevel er det ikke en uundgåelig ulykke, hvor jeg er uskyldsren. Skyldig eller uskyldig ændrer ikke på, at mine ben brækker, og bruddet er smertefuldt og alvorligt. Helt og aldeles uanset om jeg har del i ansvaret eller ej. Men jeg kunne have ladet være at gå over for rødt.

Andre gange tænker jeg, at jeg har haft en porcelænskop med den aften. Det er ikke nødvendigvis en fin porcelænskop, den er ikke nødvendigvis værdifuld for mig, og det kan være, at jeg har mange flere derhjemme. Men i løbet af natten bliver den ødelagt.

Måske er det ham, der træder den itu. Måske er det mig, der kaster den mod en væg. Men det centrale er, at det er min kop, og den går i stykker. Og man bliver ikke et dårligere menneske af at dumme sig, man bliver bare menneskelig.

Der er skade, og så er der skyld.

Der er skade, og så er der skyld.

Sagen er nemlig den, at jeg vidste, han er en dårlig mand. Jeg vidste, han var en dårlig mand, der ikke kunne lide mig. Sådan virkelig ikke fordrage mig. Så hvis jeg skal sige, at det slet ikke var min skyld, og jeg ikke kunne have vidst bedre, så skal jeg tale mod bedre vidende.

Jeg er kvinden, der kender sine svin på lyden, og ved min Gud, om han gryntede på kilometers afstand.

Boller svin

Hvorfor jeg boller svin er en længere historie, der begyndte med en folkeskolelærer i 7. klasse, der altid kaldte mig en ond pige, men den historie er der ikke plads til her.

Den korte version er, at der er perioder, hvor jeg har det dårligt, og i de perioder, kan det godt føles, som om jeg konkurrerer om at blive Danmarksmester i at være ligeglad med mig selv. Jeg risikovurderer med røven og den slags ting. Så i de perioder – og november var sådan en tid – sker det, at min liderlighed leder mig i uføre og ned ad svinestier.

Det ville være lettere, hvis den ikke var der. Liderligheden altså, eller alle dårlige ideers moder, som jeg også kalder den. Jeg kan se det på dem, jeg er begyndt at fortælle det til. De vil gerne annullere den faktor, for ellers vil ligningen ligesom ikke gå op.

Det ville være lettere, hvis jeg kunne påberåbe mig et barns uvidenhed og sige, at jeg ingen idé havde om, hvad han er. Det er bare ikke sandt. Når man boller grise, bliver man ikke ved med at være overrasket over, at det bliver beskidt. Så det er svært at onanere med den ene hånd og vifte offerkortet med den anden.

Ikke at jeg havde forudset eller kunne have forudset, at aftenen ville ende med hans hænder låst fast i et greb om min hals, som jeg ikke var sikker på, at han ville slippe. Selvfølgelig ikke.

Men jeg lever og agerer i verden, som om den er, som jeg synes, den burde være, og ikke som en kyniker kunne fortælle mig, at den rent faktisk er. I mellemrummet mellem de to ting, sker der nogle gange dårlige ting. Det føles anstrengt at skulle fornægte det faktum.

Lettest at være idiot

Alligevel ved jeg ikke, om min skyldfølelse er lige så rationel, som jeg selv oplever den. Der kan være mange grunde til, at jeg viger tilbage fra at kalde mig et offer. Det er nok lettere for mig at være idiot end at være offer, selv om det nok er en smagssag.

Og hvis jeg ikke er offer, men en udvalgt idiot, behøver jeg ikke længere tænke på de kvinder, der skal komme efter mig. Jeg behøver ikke skamme mig over, at jeg ikke står nede ved hans hoveddør med løbesedler, der siger, at der kun er vold og trusler og overskudshud at komme efter her.

Hvis jeg ikke er et offer, bliver det også mindre relevant at tale om tilgivelse. Hvorimod hvis vi er gerningsmand og offer, er vi også indespærret i en relation, hvor jeg aldrig kommer til at tilgive, for han kommer aldrig til at angre.

Måske er det et spørgsmål om tid, før jeg finder ud af, hvordan jeg skal forstå det, der skete. I 1.g havde jeg en veninde, der blev voldtaget af sin ekskæreste. Hjemme i min sofa slog hun det hen som en misforståelse.

En misforståelse man kunne læse henover hendes mave som et langt blålilla mærke. Jeg sagde ikke noget først, men tænkte voldtægt og lod årene gå, mens jeg så til, hvordan hun fandt kræfter til at erkende, hvad der var sket. Hun var blevet voldtaget. Nogle gange tager ting tid.

Vurder selv. Jeg ved det ikke, men jeg har en kop, hvis skår jeg stadig klinker.