Hvad vil du helst være? En vinder i et tabersamfund eller taber i et vindersamfund? Det kan jo synes som et valg mellem pest eller kolera. Spørgsmålet kunne også være, om vi rent faktisk har valget?

Lad mig lege lidt med tanken om et tabersamfund set ud fra den bjergtinde, jeg står på. Hvad er så et tabersamfund? For mig er det et samfund, der ikke er i stand til at tage vare på dem, der har det værst, dem der af en eller anden grund ikke havde evnerne, talenterne, kroppen eller psyken til at kæmpe sig til tops eller bare til midten af samfundshierarkiet.

Er folk for egoistiske i dag og glemmer at tage sig af andre?

Et ræsonnement kunne være, at for at opbygge et vindersamfund er det en nødvendig forudsætning, at vi sørger for, at de svageste gøres stærke hurtigst muligt. På samme måde som hvis man f.eks. skulle skabe et vinderhold i håndbold.

I vores samfund oplever jeg en mere og mere gennemtrængende råben på netop individualister, på vindertyper, typerne der skaber noget med sig selv for sig selv, uanset om det forgår på ledelsesgangen, hvor direktører rager til sig på bekostning af de svageste i vort samfund.

Vores politikere, der burde gå forrest i bestræbelserne på at skabe en samfundskultur, der tager sig af de svageste, svigter totalt. Vi kan blot se resultaterne i vores uddannelsessystem, der er indrettet til de logisk-matematiske og sprogligt velbegavede, altså akademikerne.

Samfundet er gennemsyret af en 'jeg-kultur', der nedbryder den grundlæggende etik og vort fælles moralkodeks om velfærd for alle.

Vi ældre og mere erfarne medborgere må påtage os opgaven at holde fast i de grundlæggende menneskelige værdier, der skabte vores dejlige samfund, vi må og skal ytre os, tage debatten. Først når det sker, vil vi kunne skabe en sund 'vinderkultur'.

Hvad med at være 'vinder' i et tabersamfund? Det er sådan, det efterhånden er i vores lille land. Her er virkelige mange 'vindere': Mennesker der skraber til sig, bruger deres overskud på palæer, heste, dyre biler og middage, der vi tage pusten fra en bistandsklient. Det er mennesker, der bor på den rigtige side af København eller på deres landejendomme.

Mange af disse såkaldte vindere ville ikke have kunnet skabe deres position selv uden at have et samfund bag sig, et uddannelsessystem, hospitalssystem, alle de andre på 'holdet' Danmark.

Hvor er de, når nogen er i nød og har brug for hjælp? Hvorfor hører vi kun fra disse såkaldte vindere, når der skal kræves ind og vedtages skattelettelser til dem og deres virksomheder? Hvorfor står de ikke i første række, når samfundet har brug for deres overskud og talent?

Vinder i et tabersamfund har jeg ikke lyst til at være, måske har jeg heller ikke evnerne. Det er også ligegyldigt, for i fællesskabet er der ingen ensomhed. Det at gøre noget for andre giver en glæde, der er nok for mig og heldigvis stadig for de fleste. Så længe det varer.