For få ledninger

Hvis jeg skal forstå, hvad der foregår i min lillesøsters hjerne, forestiller jeg mig altid, at jeg har holdt fest i min lejlighed. Det er blevet sent, vi er blevet fulde, og nu vågner jeg dagen derpå efter fire timers søvn med tømmermænd. Hele huset flyder. Jeg skal rydde op, tage opvasken, støvsuge, vaske gulv, gå ned med flasker – og jeg aner ikke, hvor jeg skal starte. Sådan har min søster det hver dag. Med alt.



Personer med ADHD har en fejl i hjernens eksekutive funktioner – det er den del af hjernen, som styrer selvbevidsthed og behovsudsættelse; planlægning og problemløsning; motivation og arbejdshukommelse. Hvis hjernen var et orkester, ville de eksekutive funktioner være dirigenten.



Man kan sammenligne ADHD med et stykke dårligt udført elektrikerarbejde, fortæller psykiatriprofessor på University of South Carolina, Russell Barkley, en af verdens førende ADHD-eksperter.



»Ledningerne fungerer ikke lige så godt, som de burde. Man har forbundet dem til de forkerte steder, og man har ikke lagt ledninger nok. Det er derfor, de er uopmærksomme og emotionelle, ikkevedholdende og ikkemotiverede; derfor de bliver kaldt dovne og har svært ved at gøre det, man siger til dem,« siger Russell Barkley.



Det var i gymnasiet, at vi for alvor blev bekymrede for Marie. En morgen, da hun havde overnattet hos en veninde, vågnede hun ved, at nogen ruskede i hende. Det var vores mor. Veninden havde ikke kunnet vække hende og var blevet nødt til at ringe efter hjælp.



Marie var allerede diagnosticeret med OCD ligesom vores far – hun bevægede sig f.eks. i et særligt mønster på gaden for at skabe balance mellem hendes fødder og fliserne – men OCD'en forklarede slet ikke hendes problemer. Vores mor brugte timer på at få hende op om morgenen – de kunne føre lange samtaler, som Marie efterfølgende ikke kunne huske. Sådan har det været gennem hele vores barndom.



»Der var bare slukket,« siger Marie. Hvis ingen vækkede hende, kunne hun sove til klokken »tre-fire stykker om eftermiddagen«, og i gymnasiet begyndte det for alvor at påvirke hendes liv.



»Ikke nok med at jeg fik højt fravær. Jeg fik også dårlige karakterer, og det slog hårdt. Særligt i dansk. Så jeg besluttede, at jeg hellere måtte lave de der lektier, som folk snakkede så meget om.«



Men selv om hun gerne ville, kunne hun ikke.



»Jeg kunne sidde i sofaen og tænke: 'Nu skal jeg også have læst …' Og så pludselig var klokken syv. Der var et eller andet, som lige fangede mig, og så gik der bare to timer.«



Vores mor var rasende. »Kan du så lette røven! Nu har du siddet her og set tv i tre timer, og du har hverken lagt vasketøjet sammen eller lavet lektier!«



Sådan fortsatte det indtil den 26. oktober 2006, hvor min mor skrev et brev til en psykiater på Børne- og Ungdomspsykiatrisk Center i Risskov. Hun ville have Marie undersøgt igen.



»Marie udskyder handlinger,« skrev hun i brevet, »og når hun endelig går i gang, har hun svært ved at koncentrere sig, lader sig distrahere af andre ting, er fysisk meget urolig (piller f.eks. sine fingre), gør tingene meget langsomt og har svært ved at skynde sig.«



Psykiateren indvilgede i at se på sagen, og Marie tog bus nummer 9 frem og tilbage til Risskov. Efter nogle samtaler kunne de konstatere, at ja – ups – de havde faktisk overset det vigtigste. ADHD.

