For at forstå, hvor videnskaben hører hjemme i det danske magthierarki – om forskningen tilhører folket eller den politiske og økonomiske magtelite – skal man som altid: follow the money. Det siger Rune Møller Stahl, der forsker i politisk økonomi på Københavns Universitet:

»Forskningen tilhører ikke folket. Forskning er enten finansieret af staten, store virksomheder eller store fonde. Så den forskning, der smides penge efter, deler sig som oftest i to kategorier: Enten skal den have kommerciel værdi, eller også skal den aktivt kunne lave politik,« siger Rune Møller Stahl og fortsætter:

»Enten hjælper forskningen altså politikerne med at føre politik på en, for dem selv, smartere måde, eller også hjælper forskningen virksomhederne med at tjene flere penge. Og som vores forskningsmidler er bygget op i dag, er der simpelthen ikke penge eller incitament til at være den kritiske intellektuelle røst, der arbejder med at skabe viden til og for folket,« siger han.

Den økonomiske vismand

Det er Christoph Ellersgaard enig i. Han har sammen Anton Grau Larsen og Markus Bernsen skrevet bogen Magteliten: Hvordan 423 danskere styrer landet. I bogen har de tegnet streger mellem bestyrelser, politikere, professorer og chefer for at vise et billede af magteliten i Danmark.

»Det lader ikke til, at fondsmidlerne står i kø, hvis forskerne påtager sig den kritiske offentlige stemme, der kommunikerer til offentligheden,« siger Christoph Ellersgaard.

Men det er faktisk kun en meget specifik gruppe af forskere, der er tæt på magten, på den måde som Ellersgaard, Grau Larsen og Bernsen har kategoriseret den danske magtelite.

»Og det er økonomerne og især de økonomiske vismænd eller tidligere vismænd,« siger han og nævner navne som økonomiprofessorerne Nina Smith og Jørgen Søndergaard. Sidstnævnte har ikke været vismand, men medlem af adskillige kommissioner. Også universitetsrektorerne er tæt på magten og befinder sig i samfundets allerøverste ledelseslag. Selvom resten af forskermiljøet og videnskaben ikke er placeret blandt de mest magtfulde, kan de dog på forskellig vis være en del af magtstrukturen. Ellersgaard peger ligesom Rune Møller Stahl på fondsmidlerne og de økonomiske rammer for forskning som problematiske:

»De emner, der forskes i, er i større eller mindre grad formet af de problemstillinger, som den her ret lille kreds af mennesker i magteliten er optaget af. Eksempelvis at øge arbejdskraftsudbuddet eller undersøge effekterne af politiske tiltag. Det er magteliten, der dominerer fondene,« siger han og forklarer, at man som forsker sættes ud af spillet, hvis ikke man kan tiltrække private midler:

»De private midler binder de offentlige midler, og de fleste forskere er også i en situation, hvor de ikke kan komme ind i en forskningskarriere uden på et tidspunkt at kunne tiltrække private midler. Det er i stigende grad et ansættelseskrav, at man kan skaffe penge også fra eksterne bevillinger, som i vid udstrækning styres af magteliten,« siger Christoph Ellersgaard.

Videnskaben var folkets advokat

Sådan har det ikke altid været. Traditionelt havde forskeren en langt mere uafhængig og kritisk rolle, siger Rune Møller Stahl.

»Før i tiden havde vi den uafhængige, intellektuelle forsker som mål. Forskeren, der så det som sin rolle at bruge sin relativt store frihed til at sige sin mening og undersøge sandheden uafhængigt. Som en advokat for befolkningen,« siger Rune Møller Stahl.

I 1970’erne kom eksempelvis Malerrapporten, hvor en lille gruppe medicinstuderende havde konstateret et problem for de arbejdere, der malede vores hjem: malersyndromet. De satte sig derpå for at undersøge arbejdsmiljøet for dem.

»Her så vi videnskaben aktivt blande sig i samfundsdebatten på en måde, der ultimativt førte til ny lovgivning til folkets bedste.«

Men den slags ser vi sjældent i dag, påpeger Rune Møller Stahl, der kalder manglen på kritiske intellektuelle forskere for et demokratisk problem.

»Rollen som kritisk, intellektuel videnskabsperson er væsentlig og samfundet har brug for den. Men i øjeblikket gør man ikke noget for at understøtte den rolle, man bestiller tværtimod forskning, der understøtter det verdenssyn, man allerede har, og man holder sig fra at finansiere den forskning, der går imod de magtfulde strukturer i samfundet.«

2000’ernes forandring

Den kritiske, intellektuelle forskerstemme kom for alvor i modvind under daværende statsminister Anders Fogh Rasmussen (V) i 2000’erne. Han ville have et opgør med »smagsdommeri« og ville presse eksperterne væk fra magten, siger Rune Møller Stahl.

»Fogh brugte en undskyldning om, at det var udemokratisk, at en gruppe elitære højtuddannede skulle lede landet, men i virkeligheden skubbede han alle de forskere ud, der var uenige med regeringens politik.«

En anden afgørende faktor, der var med til at aflive den kritiske intellektuelle stemme, var Universitetsloven i 2003.

»Her indførte den daværende minister Helge Sander endnu mere stram styring med forskningsmidlerne,« siger Møller Stahl.

Samtidig kom der igennem 2000’erne og 2010’erne offentlige angreb fra politikere mod forskere. Som da EU-forskeren Marlene Wind kom i offentlig modvind i 2011, efter at daværende minister Søren Pind fra Venstre angreb hende personligt på sociale medier.

»Tilsammen efterlader de økonomiske strukturer, den offentlige bashing, og den øgede brug af topstyring i dagens Danmark ikke meget incitament til at blande sig kritisk i den offentlige debat og skabe viden, der går imod eliten,« siger Rune Møller Stahl.

Elite er slet ikke så skidt

Vicedirektør for Forskning og Innovation på Københavns Universitet, Kim Brinckmann, mener, at den danske elitedebat er blevet en rodet affære, og at man som forsker ikke skal være så bange for at tilhøre eliten.

»Eliten får skyld for alverdens onder. Men i kampens hede forveksler vi elite med det at være privilegeret, og dem er der mange af i det danske samfund,« siger Kim Brinckmann, der blandt andet er ansat til at øge universitetets fokus på forskningskvalitet og innovation.

»I en unuanceret elitedebat er der en fare for, at vi går glip af vigtige samfundsbidrag fra forskere og den videnskabsbaserede intelligentsia. I den hidsige folkeliggørelse har vi fortrængt, at vi også har brug for en klog elite, der kan bringe vores samfund og vores forståelser videre. Hvis vi bliver ved med at udskamme den såkaldte elite, er der til sidst ingen, der gider være den – heller ikke forskerne, og så går vi glip af tankestof fra folk, som er klogere end de fleste, og som tør tænke skævt og innovativt.«

Hvorvidt videnskaben kan agere uafhængigt og kritisk, når den er betalt af magthaverne, er Kim Brinckmann ikke så bekymret for som sine kollegaer Ellersgaard og Møller Stahl:

»Det er et meget klassisk forskersynspunkt, at man er nødt til at være fuldkommen uafhængig for at bedrive forskning og give sin mening tilkende. Jeg synes ikke, det er et altoverskyggende problem i dansk forskning. Jeg oplever, at de fleste forskningssponsorer har stor respekt for forsknings- og ytringsfriheden. Endelig er det heldigvis sådan, at forskernes redelighed og trang til at formidle og dele deres viden altid vinder til sidst, uanset hvem de er sponsoreret af.«