Articolul acesta a pornit de la o știre despre un nou opțional adresat liceenilor, „Adolescență și autocunoaștere”, aprobat în decembrie 2017 și introdus în școli începând cu 2018.

„Opţional cu noţiuni de educaţie sexuală la liceu, când mii de eleve sunt deja mame”, titra PRO TV. „Subiectele sunt depăşite, spun în cor, profesorii şi elevii.”

Disciplina a fost recomandată la Sinodul Mitropolitan al Mitropoliei Moldovei și Bucovinei din 23 ianuarie 2018, ca parte a educației sănătoase pentru tineri.

De partea cealaltă, Daniela Drăghici, o activistă care luptă din anii ‘90 pentru dreptul la sănătate al adolescenților, a avertizat că opționalul e o „disimulare a educației pentru sănătate, inclusiv cea sexuală, cu tentă religioasă”. În plus, a semnalat că programa a fost aprobată fără o dezbatere cu specialiști și organizațiile cu experiență în domeniu.

Câteva interviuri mai târziu, am început să înțeleg că opționalul reprezintă, de fapt, o etapă nouă într-o luptă ideologică mult mai veche. Bătălia dată în jurul felului în care școala ar trebui să le vorbească tinerilor despre sexualitate. Bătălia pe adolescență.

Am mers pe urmele acestui opțional și am ajuns într-o poveste mult mai complicată decât părea la început, cu o rețea de actori locali apropiați ideologic de Coaliția pentru Familie, conectați la o rețea globală care include apropiați de-ai lui Putin și fundamentaliști religioși din SUA, cu fake news-uri care se rostogolesc de ani de zile și generează frică, dar și cu profesori și părinți care se radicalizează tocmai din cauza fricii.

În primul an de facultate, Romina a mers împreună cu o prietenă la o întâlnire organizată de Asociația Studenților Creștini Ortodocși România (ASCOR) la Iași. Făcea parte dintr-o serie de evenimente cu studenții, în special cei de la teologie. S-a discutat mult despre problema avortului și despre persoanele LGBT.

„Venea un preot (...) și el iniția toată conversația. Încerca să îi convingă de pericolele la care se supun adolescenții în ziua de azi, printre care era și chestia asta cu educația [sexuală]”, povestește Romina.

Tânăra se ferește să spună cuvântul „sexuală”.

„Eu sunt o persoană care nu vorbește despre viața mea intimă. (...) Știu că nu este tocmai corect, dar așa am fost și eu crescută, mama nu a vorbit cu mine despre lucrurile astea.”

Atât Romina, cât și sora ei mai mică au fost născute de mame adolescente, care le-au abandonat la naștere. Au fost adoptate de aceeași femeie. Romina are 23 de ani, e la master la sociologie și lucrează în paralel la o librărie. Sora ei e în clasa a zecea la un liceu din județul Suceava.

Acum câțiva ani, părinții lor adoptivi au murit. Romina și-a dat seama atunci că sora ei urma să intre în adolescență fără să știe nimic despre pubertate și sexualitate, despre cum să se protejeze de o sarcină nedorită.

„Ea nu a aflat lucrurile astea. Eu nu am stat să vorbesc cu ea. Mama nu a mai apucat.(...) Dintr-odată ne-am trezit că ea iese cu băieți.”

Și-ar dori să vorbească cu sora ei, dar nu știe cum să să se apropie de ea. În clasa surorii, mai mult de jumătate dintre părinții elevilor sunt plecați afară. „Nu au niciun control asupra lor.”

Cel mai frică îi este de posibilitatea ca sora ei să devină o mamă-copil. „Mai are doi ani și o să devină majoră. Poate rezistă până atunci și nu face un copil. Ca să aibă și ea un loc de muncă stabil.”

Educația sexuală e una dintre temele care aprind cel mai ușor frici sau speranțe în România, deși nu s-a predat niciodată ca disciplină de sine stătătoare. Unii spun că ar fi un colac de salvare pentru adolescenți. Alții că va distruge inocența copiilor. A existat și o încercare legislativă de a incrimina educația sexuală, aprobată de Senat, dar respinsă de Camera Deputaților anul trecut.

Cu câteva excepții, în școlile de la noi nu se vorbește despre sex. Deși sexul e parte din realitatea multor adolescenți, uneori cu consecințe dramatice. România are cel mai mare procent de nașteri în rândul femeilor sub 20 de ani din Uniunea Europeană (9.9% din numărul total de nașteri, față de 2.8% media UE în 2016).

Am descoperit că spațiul educațional din România s-a umplut în ultimii ani de programe pentru adolescenți care oferă un fel de alternativă non-sexuală, cu tentă religioasă, la educația sexuală. Despre acestea nu se scrie și nu se vorbește mai deloc, deși promovează ca metodă contraceptivă abstinența până la căsătorie și militează pentru păstrarea sarcinii în orice condiții, chiar și în caz de viol. Sunt inițiate de persoane și organizații afiliate religios, în unele cazuri direct conectate cu Biserica Ortodoxă Română. Acestea încearcă să își consolideze influența în educația tinerilor, prin introducerea unor programe pentru profesori și elevi aparent neutre, în care influența religioasă este de cele mai multe ori mascată.

Cine decide cum ar trebui educați adolescenții când vine vorba de sexualitate? Care sunt resorturile luptei ideologice date pentru sau împotriva educației sexuale și cine sunt actorii implicați? Care sunt consecințele pentru adolescenți și pentru viața lor ca viitori adulți?