Parafrazându-l pe Steinbeck, aș putea spune că săracii din România se consideră cu toții niște milionari aflați temporar la ananghie. Și se comportă ca atare : în loc să se solidarizeze cu alți săraci, ei îi pun la zid. Zilele acestea în Paris un minor rom, suspect de hoție, a fost linșat de un grup de francezi. Am pariat că nu vor trece mai mult de 24 de ore până când conaționalii noștri vor veni cu replica déjà fumată : așa-i trebuie dacă fura, ne face de râs țara, hai cu pedepsele mai aspre. Nu a trecut mult și iată că Moise Guran a început să se lamenteze că suntem o fabrică de cerșetori, că vesticii nu înțeleg toleranța noastră față de nemuncă și din cauza asta apare spiritul de apărare civică (sic !), care ia forma linșajului. Un alt viteaz războinic, Mândruță, are și el niște întrebări de pus fix părinților victimei : ce educație i-au dat, ce cărți citește, ce muzică ascultă și ce au făcut ei ca el să nu fure ? Întrebările ar fi de bun simț într-o țară în care oportunitățile educaționale și economice s-ar găsi pe toate drumurile și numai leneșii le-ar da cu piciorul. Cel mai probabil nici Mândruță , nici Guran nu sunt săraci, dar paradoxul constă în circulația foarte răspândită în societatea naostră a acestei atitudini, tipice unor formatori de opinie din clasa medie urbană. Aceeași reacție a prilejuit-o în rândul unora și lansarea studiului World Vision Romania, conform căruia în România, în mediul rural, 1 din 8 copii se culcă flămând (nu are trei mese pe zi). Reacțiile cititorilor la această știre au oscilat schizofrenic între negare și culabilizare a săracilor. Fie datele nu sunt corecte, fie vina aparține “animalelor de părinți ». De ce își beau banii din alocații, de ce fac copii dacă nu au cu ce îi crește, de ce nu muncesc ?

Pentru alde Guran, Mândruță&company am o întrebare : ce șanse de a reuși în viață are un copil născut în Cucuieții din Deal, într-o familie săracă, eventual cu un părinte alcoolic și șomer? Presupunem că acest copilul are un IQ ridicat, comparabil cu al unui semen al său născut însă în centrul Bucureștiului într-o familie înstărită și educată. Credeți că cei doi vor ajunge la maturitate la un statut social comparabil? Nu putem, desigur, exclude un noroc nebun, dar în afara norocului nebun, statistic vorbind, șansele cele mai mari sunt ca puștiul din Cucuieții din Deal să nu termine nici măcar 12 clase, să trăiască tot restul vieții în sărăcie și, foarte probabil, să ajungă alcoolic.

România este țara în care locul în care te-ai născut (rural versus urban) influențează definitiv reușita în viață și statutul social: cine s-a născut sărac și la țară va muri sărac și la țară. Sărăcia e o boală socială transmisibilă din tată în fiu : ea se moștenește de la părinți și se dă mai departe urmașilor. În România nu s-a inventat încă medicamentul care să trateze această boală. Alții, fie că vorbim de statele vestice și prospere, fie de vecini comparabili cu noi ca nivel de bunăstare, cum ar fi Estonia, Albania, Polonia sau Ungaria au reușit să găsească soluții pentru depășirea handicapului creat de mediul în care te-ai născut. La noi, nici măcar se caută leacul. Noi ne mulțumim să aruncăm vina pe umerii săracilor, în loc să căutăm soluții și asta pentru că noi credem, miraculos, într-un leac magic care vindecă toate bolile: responsabilitatea individului.

Desigur că există o responsabilitate a individului în toate cele. Așa cum există o responsabilitate a instituțiilor statului, a comunității și a elitei conducătoare. A arăta cu degetul la un singur aspect este și infantil, și contraproductiv, și periculos. Însăși diviziunea între săraci ce își merită soarta și săraci virtuoși e o simplificare nepermisă. Unde încadrăm cazul unui adult care la rândul-i s-a născut într-o familie săracă, cu părinți alcoolici și ale cărui șanse de a reproduce la maturitate modelul părinților, din lipsă de alternativă, de model, de resurse sunt maxime? Își merită soarta sau ba? Și cum judeci responsabilitatea cuiva când e demonstrat că sărăcia afectează negativ funcția cognitivă, iar stresul legat de grija zilei de mâine reduce capacitățile intelectuale ale unui individ. Pur și simplu, stresul legat de grijile materiale consumă cea mai mare parte a resurselor mentale ale omului sărac, oferind o explicație științifică pentru vechea vorbă românească ce descrie perfect cercul vicios: De ce ești prost? Pentru că sunt sărac. Și de ce ești sărac? Pentru că sunt prost.

Toate încercările de genul hai să identificăm modul în care X a ajuns sărac sau, viceversa, hai să vedem dacă bogăția lui Y este obținută legitim și legal înainte de a ne revolta în fața inegalității sunt sortite eșecului. Forget about it, e imposibil să stabilești, la nivelul unei societăți, factorii determinanți care au dus în cazul fiecărui individ în parte la sărăcie lucie sau avere exorbitantă. Cunoașterea noastră se limitează cel mult, cel mult! la câteva zeci de cazuri și e nepermis să extrapolăm concluziile pe care le formulăm doar pe baza acestora asupra unui întreg grup social. Asta se cheamă stereotipizare. Iar stereotipizarea naște monștri.

Fenomenul bogăției și al sărăciei, laolaltă cu inegalitatea care rezultă, trebuie tratate în conformitate cu scopurile pe care ni le propunem ca societate, nu în funcție de meritul sau vina săracilor sau bogaților, care sunt imposibil de stabilit. Sărăcia, chiar și atunci când e “meritată” de un individ, tot are cauze structurale, de aceea trebuie combătută structural, nu de la caz la caz în funcție de merite sau vinovății imaginare. Bogăția, la rîndul ei, indiferent dacă e obținută prin muncă sau prin șiretlicuri, trebuie abordată și ea în funcție de problemele structurale asociate: mai exact, trebuie redistribuită. Trebuie redistribuită prin taxare, pentru că acumularea nelimitată produce inegalitate, iar inegalitatea de venit produce inegalitate efectivă de șanse și inegalitate efectivă de drepturi. Cine spune că nu e adevărat, că bogăța nu are nici o treabă cu drepturile, să se uite la sentințele primite în justiție de acuzații ce își permit un avocat bun și cei ce nu își permit nici un fel de avocat. Becali a luat 3 ani, Vântu 2 ani, iar Angela Lican, femeia care a furat un buchet de flori – 2 ani și șase luni. Cine spune că averea nu influențează drepturile unei persoane, să se întrebe ce tratament medical primește un sărac în România și ce tratament i se oferă semenului său care își permite asigurarea privată de sănătate eventual peste hotare. Cine spune că averea și statutul educațional al părinților nu influențează șansele de reușită în viață, să caute să vadă câți studenți provenind din rural există în sistemul de educație superioară. Liberalii care susțin că nu e adevărat și proprietatea nu influențează drepturile, să își amintească că însuși Hayek spunea ca proprietatea privată este cea care definește sfera libertății unui individ – de unde, pe cale logică, se poate deduce că mai mulă proprietate conferă mai multă libertate de acțiune.

În România, inegalitatea de avere e mai mare decât în orice alt fost stat socialist, peste cea din Uzbekistan sau Tajikistan. Avem cel mai mic grad de colectare din UE și evazioniști la vedere. Tot în România, taxarea capitalului e cea mai scăzută din UE (4,5% PIB față de 8% media europeană), iar destinul cuiva e pecetluit de mediul în care s-a născut, aproape la fel ca în societățile medievale. Cu toate astea, noi dăm vina pe săraci. Ne întrebăm de ce părinții nu au oferit o educație corespunzătore puștiului linșat la Paris, fără a ne întreba mai intâi ce oportunități educaționale există în România și de ce nu avem o finanțare corespunzătoare a sistemului de educație. Dăm vina pe părinții copiilor care se culcă flămânzi, fără a ne întreba câte job-uri și ce salarii există la țară. Credem orbește în responsabilitatea individuală care le rezolvă pe toate, lucru ce convine de minune guvernanților nostri, de la stânga la dreapta și care astfel ne lasă să ne descurcăm pe cont propriu, văzându-și de-ale lor.