(Foto: Rareș Helici)



Am ajuns în ziua aceea care speram că nu va veni. Sau că va fi departe și că nu o să doară. Dar copiii de astăzi au o intuiție precoce, iar întrebările lor sunt neiertătoare. Așa că au lovit:

- Mama, noi de ce nu plecăm din țară?

- Păi și unde ați vrea voi să mergem?

- În Austria. Ne închiriem ceva lângă Prater. Iar iarna schieeeeeem!

Părea ca un plan, făcut de niște copii obosiți de discuțiile despre Dragnea.

Sunt aproape 7 luni de când copiii mei adorm cu un update (la cererea lor) despre ce a mai făcut PSD, în loc de povestea de seară. În mintea celei mici, de 7 ani, Pesedeul e chiar un personaj sumbru, fiindcă l-a și desenat. Iar pentru cea de 10 ani, Pesedeul e o entitate care o revoltă.

- Și casa o închiriem. Sau și mai bine, facem schimb de case cu niște austrieci.

- Crezi că e cineva din Austria care ar vrea să vină acum în România?

- A, mama, dar au și ei hoți. Hoții cu hoții și bunii cu bunii, a spus cea mare.

Nu le-am crescut în spirit patriotic, n-am discutat niciodată în termeni patetici despre dragostea de țară și de neam. Le-am spus mereu că sunt mai degrabă cetățeni ai lumii și că lumea în care vor trăi poate fi, oricând, o alegere, nu un dat. Au crescut învățând germana și româna în același timp, nu fiindcă am vrut să le pregătim de mici pentru emigrare, ci pentru felul în care limbile străine modelează gândirea, încă din copilărie. Și mi-am amintit că eram toți patru pe coasta Mării Nordului când a avut loc discuția despre naționalitate și cetățenie. Au înțeles atunci că oriunde se vor duce, combinația lor genetică va fi mereu made in Romania.

Și totuși, greșisem undeva, dacă acum erau gata să lase România pe mâna hoților și să ia toți „bunii” cu ele în Austria.

- Și să lăsăm așa, Valea Avrigului, pe mâna lor? Și Marea Neagră? Și Delta? Și toate locurile de joacă?

- În Austria tu nu o să mai stai cu telefonul în mână și nu o să mai citești toată ziua despre ei, a zis cea mică.

Mă plângeam astă iarnă, zicând că nu e ușor să fii o mamă în geacă de potestatar, când alte mame poartă la ședința cu părinții haine de blană. Dar astăzi aveam să aflu că nu e ușor nici să fii copilul unei mame care purta, în iarnă, geacă de protestatar.

M-am oprit din tot ce făceam ca să sap mai adânc și să înțeleg. Copiii mei se istoviseră așteptând să mă întorc de la proteste, copiii mei se credeau neiubiți, fiindcă în loc de prăjituri cu povești le-am făcut în ultima vreme pop-corn rapid, copiii mei se simțeau dezlegați de mine doar pentru că nu mai întrebasem nimic despre prietenii lor, copiii mei prinseseră, fără să știu, sensurile termenului de „abuz în serviciu” înainte să întrebe un adult. Și din păcate nici despre „pavian” nu aflaseră din enciclopedie, ci dintr-o postare văzută „pe facebookul” unui copil din vecini.

În copilăria mea se discuta despre Ceaușescu doar în afara casei, iar seara părinții se închideau la ei și deschideau radioul Electronica pe frecvența Europa Liberă. Îmi interziseseră cu desăvârșire să mai ascult pe la ușă în ziua când s-au trezit cu mine fredonând compoziția lui Enescu pe fondul lui „Aici Radio Europa Liberă” și au refuzat pe un ton ferm să îmi explice ce teatru radiofonic ascultau ei în secret.

Dar copiii zilelor noastre au ajuns să ne împărtășască grijile, să meargă la proteste împreună cu noi, să poarte pe umerii lor steaguri și poveri de adulți, să li se cuibărească în suflete nesiguranța că poate ceva rău se va întâmpla cu părinții lor, să adoarmă cu vocea străzii în minte și să aibă sloganuri preferate.

(Foto: Rareș Helici)

În afara generațiilor de copii ai căror părinți au plecat din țară, pentru că statul român nu le poate asigura pâinea zilnică în timp ce italienii îi așteaptă cu focaccia caldă, Liviu Dragnea și Partidul său vor mai avea pe conștiință și generațiile de copii care își așteptă părinții să vină acasă, întregi, din piețele protestelor.

Și cel mai greu lucru de dus e că au aflat, de pe pancarte, că părinții ies în stradă pentru viitorul copiilor lor. Sentimentul de vinovăție al copiilor nevinovați, pacea furată din familii, ochii care ustură compilând articole din Constituție, nesomnul oamenilor buni, timpul nostru, asta se va adăuga la nota de plată a lui Dragnea față de România. Demisia n-a fost niciodată un cuvânt atât de puternic și atât de rostit. De data asta, chiar îndrăznesc să cred.