Corectitudinea politică în trei pași simpli

1. Românii se tem de corectitudinea politică din auzite

Să fii îngrijorat de excesele corectitudinii politice în România e ca și cum te-ai târî mort de sete prin Sahara, dar cu o teamă continuă de înec. E un mister de ce le e frică românilor de acest fenomen. Ar putea la fel de bine să se teamă de valurile tsunami din Oceanul Indian, astea chiar i-ar putea pune în pericol dacă s-ar afla acolo ca turiști. În schimb, corectitudinea politică e la fel de inofensivă în România ca stânga bolșevică în biroul unui bancher de pe Wall Street.

Totuși, informația circulă. Românii citesc pe Internet despre scandaluri și situații controversate din lumea academică americană și răsuflă ușurați că la noi nu e încă așa, că încă mai poți să insulți cum vrei o etnie sau alta. Dar putem noi conta pe faptul că situația n-o să se schimbe? Că n-o să ne transformăm într-o distopie stângistă în care poliția minții îți impune cum să vorbești? Cam astea sunt grijile românilor în privința corectitudinii politice. Pare că vorbesc despre un război îndepărtat, al cărui front ar putea ajunge într-o zi și la noi. Totuși, până atunci folosim la TV o gamă largă de stereotipuri despre romi, ne declarăm rușinați de asocierea cu ei și vorbim despre feminism ca despre sminteala unor gagici puse pe scandal.

Prin anii ’90, un intelectual de dreapta respectabil, apreciat de mulți pe bună dreptate pentru aptitudinile de manager cultural, scria că nu te ia nimeni în seamă în lumea academică americană dacă nu ești negru, femeie sau homosexual. Reieșea că bărbații albi sunt figuri marginale, oprimate de logica bolnavă a corectitudinii politice. Recitind recent textul, mi-a amintit de preotul din Aferim!, care se plângea apocaliptic că evreii din Moldova au ajuns să înhame la trăsură creștini pravoslavnici.

2. Mulți au impresia că stânga poate reduce oameni la tăcere

Intelectualii conservatori schițează portretul unei stângi culturale bolșevice, care vrea să omoare dezbaterea și să-i reducă la tăcere. Se vorbește inclusiv de cenzură. E incredibil cum particulari de pe Internet sunt creditați cu puterea de a suprima argumente și de a încălca libertatea de expresie. De fapt, suporterii corectitudinii politice intră în logica schimbului liber de idei și combat discursul nu prin cenzură, ci tot prin discurs.

De multe ori, metodele sunt incomode. Argumentele dreptei sunt atacate aproape de bază, la nivelul asumpțiilor. E incriminată folosirea unor cuvinte, reiterarea unor argumente periculoase. Uneori se pun și etichete. Asta se întâmplă, însă, de ambele părți. Nu e ca și cum dreapta abordează cu atenție și respect fiecare argument marxist peste care dă.

Dacă stânga pare uneori mai greu de înțeles, mai artificială și mai ”ideologică”, asta se întâmplă pentru că business-ul ei e contestarea statu quo-ului. Inevitabil, se va pune rău cu multe chestii care au ajuns să țină de simțul comun și va demasca drept opresive chestii care au intrat în normal. Poate părea gratuit că un doctorand de stânga te-a făcut fascist doar pentru că ai folosit cuvântul ”țigan”, dar există volume întregi bine argumentate pe tema asta.

3. Avertismentele dreptei sunt inutile

În cel mai bun caz, avertismentele referitoare la refugiați sunt doar inutile. Ele vin să susțină o înclinație oricum puternică de a-i respinge pe străini. Nu e ca și cum, în starea inițială, oamenii ar fi, de la natură, indeciși dacă să-și împartă sau nu societatea cu niște persoane care arată diferit și vorbesc o altă limbă.

Impulsul de a fi intolerant cu tot ce-i nefamiliar e atât de puternic încât nu mai e nevoie ca niște intelectuali conservatori să-i promoveze cauza. E ca și cum cineva ne-ar atenționa să nu ne donăm chiar toate veniturile fundațiilor caritabile și cerșetorilor de pe stradă. În primul rând, e un îndemn inutil, pentru că înclinația opusă e oricum foarte puternică. În al doilea rând, avertismentul poate deveni nociv, deoarece oferă justificări egoismului nostru natural și aruncă o lumină mincinoasă asupra unor contribuții caritabile oricum firave.

Cine se teme azi de prezența musulmanilor în Europa dă curs unor porniri primare. Aproape că n-ai nevoie de nici un argument. Îți e frică de sirieni pentru că sunt diferiți de tine, vorbesc altă limbă și nu le pricepi valorile. Sunt atât de străini încât ți se pare rezonabil din punct de vedere uman să încalci drepturile celor mai mulți dintre ei doar pentru că o mică parte comit atentate. Pentru că atunci când e vorba de oameni foarte diferiți, judecățile devin mai reci, drepturile omului ajung să accepte derogări motivate de pragmatism, începi să cauți contribuțiile străinului și avantajele pe care ți le-ar putea aduce.