PROTESTBØLGE: – Demonstranter samlet seg i Martin Luther King Jr. Civic Center Park etter at alt.right-provokatøren Milo Yiannopoulos fikk snakke ved Berkeley-universitetet i California i september. Foto: Stephen Lam Reuters

Debatt

Identitetspolitikk – en advarsel

Norsk offentlighet inntas nå av det samme identitetspolitiske prosjektet som har skapt så mye konflikt og polarisering i USA. Det skal vi passe oss for.

24. oktober 2017

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

Artikkelen er over to år gammel

ALEX IVERSEN, medieviter

2017 kommer til å bli husket som det året identitetspolitikken kom til Norge. Det er fristende å prøve å le det vekk, men jeg frykter at reaksjonene vi har sett på Siv Jensen som indianer, Torbjørn Røe Isaksens unnskyldning for å ha fortalt en dårlig vits i et lukket selskap, og Ulrikke Falch som måtte legge seg flat etter en morsom kommentar under Seriedagene, bare er milde symptomer på «things to come». Min spådom: før våren kommer har vi hatt de første forsøkene på «no platforming» ved et norsk lærested.

Alex Iversen.

Hvor skadelig dette kan være, er det bare å kaste et blikk over Atlanteren for å få øye på. Ingen steder har identitetspolitikken og den nye krenkbarheten hatt bedre vilkår enn på amerikanske universiteter. Det å ytre seg kritisk til det identitetspolitiske prosjektet på et amerikansk universitet i dag, er ofte endbetydende med å sette omdømme og karriere i fare. Liberale amerikanske professorer behandles regelmessig av sine egne studenter på måter som minner forstyrrende om tilstandene under Maos kulturrevolusjon. Noen av de mest åpne og liberale stedene på kloden, er i ferd med å bli noen av de mest illiberale. I identitetspolitikkens navn.

Identitetspolitikk kan best forstås som et sekulært religionssubstitutt. I sitt innlegg om Månestråle-gate i VG skriver Ulrikke Falch om hvordan Jensen krenket «hellige objekter». Ordvalget er interessant, og symptomatisk. Med andre ord: Jensen begikk blasfemi, og må derfor straffes. Det vi er vitner til er potensielt fremveksten av vår tids nye, selvutnevnte, yppersteprester. Menigheten sitter hjemme foran Macer og PCer, klare til å iverksette inkvisisjoner på sosiale medier når det går ut varsel om at trosgrunnlaget er blitt krenket.

Sannheten er at det vi står overfor er en bevegelse av illiberale konformister som er så politisk forvirret at tror de er radikale. I fravær av argumenter klamrer de seg til klisjeer: «giftig maskulinitet», «internalisert homofobi», «mansplaining», «hvite privilegier», «kulturell appropriasjon». Begreper som ikke blir mer overbevisende av at de gjentas i det uendelige. Prøver du å si imot, risikerer du å bli stemplet som rasist, homofob og misogyn. Eller det vanligste: argumenter avvises fordi den som fremfører dem har feil kjønn, hudfarge og/eller legning. Det er ingen grunn til å forundre seg over at ytringsfrihet er den menneskeretten den identitære venstresiden er minst opptatt av.

Cace in point: Sist uke ble norsk samfunnsdebatts egen Voldemort, Kjetil Rolness, møtt med dette «argumentet» i VG: «Du er 35 år eldre enn meg og så vidt jeg skjønner heterofil. Det betyr at du ikke kan identifisere deg med de tre kategoriene jeg trekker fram: ung, homofil eller kvinne.»

Det interessante her er ikke Rolness, eller den unge mannen som skrev det, men hvor typisk denne tenkemåten er for aktivistene som bekjenner seg til den identitetspolitiske måten å se verden på.

Få flere kronikker og kommentarer: Følg VG Meninger på Facebook!

I identitetspolitikkens verden vendes grunnleggende liberale prinsipper på hodet: Er du ikke som meg, kan du heller ikke forstå, eller identifisere deg med meg. At denne tankemåten fremmes mest aktivt av mennesker som påstår de kjemper den gode sak, for toleranse og mangfold, er et av vår tids største paradokser. Identitetspolitikk er ikke progressivt. Identitetspolitikk er først og fremst intolerant, reaksjonært, totalitært, antihumanistisk og orwelsk («War is peace. Freedom is slavery. Ignorance is strength.»)

Den franske feministen Simone de Beauvoir drømte en gang om en verden der «Det å være menneske er langt viktigere enn alle de særegenheter som gjør menneskene forskjellige fra hverandre.» Der har du et progressivt ideal å strekke seg etter – if there ever was one. Et ideal helt i tråd med dette: «I have a dream that my four little children will one day live in a nation where they will not be judged by the color of their skin, but by the content of their character.»

I identitetspolitikkens verden, som tidsånden nå løfter fram med full tyngde, avgjøres din verdi ikke lenger av hvordan du er som menneske, men etter hvor du plasser deg i et til enhver tid gjeldende offerhierarki, forankret i biologiske, og derfor uforanderlige, kriterier: kjønn, hudfarge, legning, alder. Bortsett fra at dette er rasistisk, er det to problemer her: Det ene er politisk. Det andre handler om vår felles menneskelighet.

Prøv å be hvite menn i det amerikanske rustbeltet som sliter med å få endene til å møtes, om å «check their privilege». Be dem gjerne sammenligne sin «privilegerte» status med studenter som bruker dagene sine på å fordype seg i interseksjonalitet på Yale, Berkeley eller andre av identitetspolitikkens arnesteder – og se hvordan det går. Så kan du i neste omgang prøve å reflektere litt over hvorfor disse menneskene så aktivt bidro til å gjøre Donald Trump til president.

Les også: Den ville vestlige debatten

Fornekter du min evne til å forstå deg, selv om vi er forskjellig, forkaster du samtidig troen på menneskers vilje til empati og solidaritet. Det er banalt, men mennesker har følelser og utfordringer som ligner på andres, selv om de ikke deler samme kjønn, legning og/eller pigmentering. Er det ikke derfor vi fremdeles lar oss berøre av historier som er tusenvis av år gamle? Eller er fortalt av mennesker som er helt annerledes enn oss selv? Til og med hvite, heteroseksuelle menn som pusher femti har denne evnen. Enten man tror det eller ikke.

Identitetspolitikk i sin nåværende form er et polariserende og selvdestruktivt fenomen. Ramler vi ned i det identitetspolitiske kaninhullet, har vi «a world of hurt» foran oss. Hvordan vi velger å møte dette som nå skyller inn over oss kan bli skjebnesvangert. Hvis symbolpolitikk, krenk og fastlåste identitets- og verdispørsmål kommer til å dominere den politiske samtalen mer enn pragmatiske forsøk på å finne løsninger på håndfaste politiske utfordringer (som gudene skal vite vi har et par av), er vi i trøbbel. Paradoksalt nok er det den progressive venstresiden som har mest å tape hvis et reaksjonært tilbakeslag tvinger seg fram.

Selv sier jeg som den amerikanske professoren og kritikeren Camilla Paglia: «Stop imposing the heavy burden of identity on people. Just let them live and breathe!»

Publisert: 24.10.17 kl. 15:18

Les også

Mer om USA Kjønn