Harvard University trakk nylig tilbake studieplassene til minst ti studenter fordi de i en privat meldingstråd på Facebook hadde delt grovt fornærmende vitser, noe Harvard mente stilte spørsmål ved deres moralske karakter. Liknende synspunkter dukker jevnlig opp i norsk debatt, for eksempel når «Radioresepsjonen» spøker med sæddonorer, Downs syndrom eller Sophie Elise.

Trygve Harlem Losnedahl Vis mer

På feil sted, til feil tid og av feil person, kan selvsagt fornærmende vitser være grovt nedlatende eller direkte ondsinnede, og nettopp vitne om avsenderens lave moral. Men den fornærmende og svarte humoren har mange forklaringer. Bare én av forklaringene er moralsk forfall. Her skal jeg nevne tre andre.

Galgenhumorens forløsende virkning:

Sigmund Freud beskrev menneskesinnet som en dampmaskin, der latteren var ventilen som forløste overtrykket av nervøsitet, angst og selvbebreidelse. De fleste kjenner seg igjen i at når katastrofen rammer, kan det være forløsende å spøke om alvoret. Det er nesten slik at jo større katastrofe, jo større behov har man for humoren. I konsentrasjonsleirene vitset jødene for å håndtere tilværelsen. Det samme skjedde i AUF (der jeg selv jobbet) etter terrorangrepet 22. juli 2011.

Å fortelle eller le av vitser om for eksempel rasisme eller seksuelt misbruk i kirken, skiller seg fra den galgenhumoren som går direkte på egen elendighet. Vitsingen kan like fullt ha samme forløsende formål. Den som vitser eller ler orker ikke alltid å ta inn over seg tyngden i alvoret ved alle samfunnets og menneskelivets defekter – særlig ikke de mest alvorlige defektene. Gjør du det, kan du fort gå tom for tårer. Og når du ikke vet om du skal le eller gråte, er det ofte best å le.

Spenningssøken i det akseptables grenseland:

Svart og fornærmende humor kan også finne en delforklaring i vår søken etter latter og spenning i grenselandet for det akseptable. Slik som barn søker den skrekkblandede fryden ved å leke at de blir «jaget» eller kastet opp i luften, søker også voksne latter i grenselandet av sin komfortsone. Men der barn begynner å gråte når fryd glir over i skrekk, har voksne lært seg andre metoder. Som min mor sa etter vi sommeren 2006 hadde sett filmen «Borat» på kino: «Dette er en film der du enten må le, eller gå». For flere i kinosalen krysset Borats spøking med kvinner, jøder, homofili og Kazakhstan deres grense. Da filmen var over, hadde flere gått. Hadde de vært barn, hadde de grått.

Ytringsfrihet og samtale om vanskelige temaer:

At svart og fornærmende humor rettslig sett er tillatt innenfor ytringsfrihetens grenser, er ikke et argument for at det også er moralsk uproblematisk. Loven er ikke lik moralen. Svart og fornærmende humor har opplagt en berettigelse i ytringsfriheten når den sparker oppover, enten det er mot Trump, imamer, LO eller Frp. Men også når vitsingen sparker nedover, kan den være berettiget ut fra ytringsfrihetens mest noble formål, fordi den hjelper oss med å forstå og samtale om temaer som grunnet sitt alvor er vanskelige å borre inn i. «Borat» synliggjør våre fordommer og utfordrer våre oppfatninger, og den får det til fordi den også tør å sparke nedover.

Det er vitenskapelig bevist at en god latter forlenger livet. Rent fysiologisk skiller ikke den galgenhumorske latter seg fra den dannede og gemyttlige, så omfavn elendigheten som den livgivende vennen den kan være. For som Nils-Fredrik Nielsen treffende skriver: «Hele vår tilværelse – fra det lille til det store – går svanger med tristhet som bare venter på å bli forløst».