Myten om 400-årsnatten

Myten om 400-årsnatten under dansk styre ble skapt som en del av løsrivelseskampen fra Sverige på 1800-tallet. Norge blomstret under store deler av dansketiden.

Publisert: Publisert: 15. mai 2008

Steinar Brandslet

Denne artikkelen er over 12 år gammel

Ordet «400-årsnatten» har ingen god klang i nordmenns ører. Vi ser for oss kuede bønder og borgere som sliter for å tjene nok til å betale skatter til grådige danskekonger.

I virkeligheten var forholdet mellom Danmark og Norge i lange perioder et ganske annet enn det mellom herre og undersått. Det er nok en myte at nordmenn flest led mer som del av et dansk-norsk rike enn de ville ha gjort om Norge hadde stått alene.

Et svakt Norge hadde inngått den løse Kalmarunionen med Danmark og Sverige i 1397, men beholdt foreløpig i stor grad sin selvstendighet.

Det blir nok for enkelt å si at svartedauden og andre pestutbrudd hadde hele skylda for Norges svake stilling, men de bidro i hvert fall. Samtidig var den norske kongeætten utdødd og den norske adelen hadde giftet seg inn i familier i nabolandene.

Provins

Svenskene brøt ut av denne løse unionen allerede i 1520-årene, som følge av ambisjoner om å bli en egen stormakt, mens Norge tvert imot opphørte som egen stat i 1536. Det året avsatte den Luther-vennlige danskekongen Christian III de katolske biskopene etter en treårig borgerkrig i Danmark.

I Norge var erkebiskopen også formann for det styrende riksrådet, som samtidig ble oppløst. Norge ble tvangsreformert. I hovedsak norske katolske prester ble sparket ut og erstattet av danske lutheranere. Norge ble en dansk provins fordi kongen trengte den jordhungrige danske adelens støtte.

Det høres fryktelig ut. Presten Absalon Pedersson Beyer klagde sin nød over at Norge hadde «mistet sin manndom» som følge av unionen. Sjelden var vel danskene mindre populære.

Og likevel: I praksis fikk alt dette lite å si for Norges selvstyre. Bondestanden strittet imot. Tilflyttende dansk adel kjente seg raskt norsk. Norge beholdt sine stattholdere, som mer eller mindre styrte landet selvstendig, rett nok offisielt på vegne av danskekongen. Fra 1660 og langt inn i personalunionen med Sverige ble Norge i praksis i stor grad styrt av embetsmenn med stor grad av selvstendighet.

Fra 1640 hadde Norge til og med egen hær. Den norske identiteten sto sterkt, men oftest som del av en enhet med Danmark.

Overskudd

Norge hadde et svært eksportoverskudd på 1600— og 1700-tallet. Norsk jordbruk og skogbruk, fiskerier, gruvedrift og sjøfart fikk holde på med liten innblanding fra Danmark. Vi tjente grovt med penger på handel med England og Nederland. Trevarer og sjøfolk gikk til disse landene. Fisk gikk til hele Vest-Europa og Baltikum.

Norske jernprodusenter hadde fra 1700-tallet monopol i Danmark i bytte mot at danskene fikk monopol på salg av korn i deler av Norge.

Store deler av skatteinntektene ble beholdt av norske rikinger i sentrale stillinger, men såpass mye havnet i København at danskene fant det formålstjenlig å styre fjellapene i nord med mild hånd det meste av tiden.

Egen nasjon?

Kanskje hadde ikke Norge i dag vært en egen nasjon om det ikke var for danskene. Svenskene forsynte seg nemlig grovt av norsk territorium. Jämtland og Härjedalen røyk i 1645, mens Bohuslän fulgte etter i 1658. Den norske hæren bet godt fra seg, og gjenerobret det tapte Trøndelag i 1660, men det var nok dels takket være unionen med militært sterke Danmark at svenskene ikke tok enda mer.

Dette var en periode da skattetrykket i Norge var unormalt stort, så motstanden mot innlemmelsen i Sverige var ikke overveldende i de tapte regionene. Men heltemodig kamp for norsk selvstendighet fra Danmark fantes heller ikke.

Fra 1700-tallet var det til tider sterk misnøye med dansk styre, men misnøyen var ikke i hovedsak rettet mot selve unionen. Så klart led fattige, men ville de ha lidd mindre om deres øverste herrer var norske? Norge var uansett så vanskelig å reise rundt i, så grisgrendt og vanskelig å styre, at tanken om et selvstendig rike virket fjern for de fleste.

Dansk tabbe

Danskene forsøkte å dempe svenskenes ambisjoner, men holdt seg ellers stort sett unna store konflikter i Europa. Men Frederik VI gikk i 1807 til krig mot engelskmennene og i kompaniskap med Napoleon. Det var begynnelsen på slutten for dansk dominans i Norge.

Norske kjøpmenn og rikfolk flest så nemlig ingen som helst grunn til å gå til krig mot engelskmennene. De var jo solide handelspartnere.

Dansker og franskmenn tapte krigen så det kvein. Svenskenes Karl Johan gikk til angrep og tvang Frederik VI til å avstå Norge til Sverige i januar 1814. De seirende stormaktene støttet allierte Sveriges krav.

Eidsvoll

Men Eidsvolls-mennene, kremen av det norske folk som samlet seg for å få kontroll over Norges framtid, og som vi i morgen feirer som frihetskjempere, valgte danske Christian Frederik til å styre Norge.

Antakelig var tanken bak for flere å gjøre samværet med svenskene så kort som mulig. Men kynikere vil si at det også åpnet opp for at samarbeidet med Danmark kunne gjenopptas straks forholdene lå bedre til rette for det. Men det var slett ikke enighet blant alle. Flere av Eidsvolls-mennene ville ha union med Sverige. Skjønt Christian Frederik og ledende Eidsvolls-menn talte også i hovedsak for full uavhengighet.

De tankene ble det fort slutt på etter at svenskene dengte nordmennene i den korte krigen sommeren samme år. Nordmennene fikk en sterkere forhandlingsposisjon ved å vinne slag ved Matrand og Langnes, men tapte krigen.

Norge var formelt selvstendig, men i personalunion med Sverige til 1905. Myten oppstår

Det er i de første tiårene etter 1814 at den klareste norske motstanden mot danskekongene bobler opp. Danskene hadde beholdt de tradisjonelt norske områdene Grønland, Island og Færøyene, og det var lite populært her.

Men viktigere var det at en selvstendighetshungrende norsk elite tidlig på 1800-tallet måtte skape en myte om et lidende norsk folkeferd som var best tjent med å stå alene, fritt fra dansk åk, så vel som svensk. Dette synet ble moderert kraftig blant intellektuelle utover i århundret, men henger fremdeles igjen hos mange.

Da protestene lød høyest, var dansketiden altså for lengst over.

Kilder: Gudmund Sandvik: Dansketiden, Pax. Tor Dagre: Dansketiden. Øystein Rian: Norsk nasjonal identitet i dansketiden. Ole Georg Moseng: Hvor mørk var 400-årsnatten?

WERGELAND?

17. mai 1870 fant det første barnetoget sted. Ideen hadde skolestyrer Peter Qvam. Da hadde Henrik Wergeland vært død i 25 år.

SISTE KRIG:

Kampene mot Norge sommeren 1814 er den siste krigen Sverige har utkjempet.