En radikal flyktningpolitikk krever en radikal evne til omstilling | Bjørn Stærk

7. oktober 2015

Systemet vårt vokste frem i et homogent samfunn som hadde kontroll på sine egne grenser. Når vi endrer på dette må vi endre systemet, skriver Bjørn Stærk. På bildet venter flyktninger og andre migranter utenfor PUs registringssenter på Tøyen i Oslo. Jan T. Espedal

Velferdsstaten kan bli byttet ut med et forskjellssamfunn, skriver Bjørn Stærk.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Min favorittfortelling fra Det gamle testamentet står i Første samuelsbok. Israelittene hadde lenge vært styrt av «dommere», midlertidige ledere som stod fram i krisetider og ellers hadde lite makt. Det hadde fungert bra.

Men nå gikk folket til dommeren og profeten Samuel og sa at de ønsket seg en konge i stedet. Monarki hørtes flott ut, syntes de. Andre land hadde konger.

Samuel advarte dem mot hva det ville koste.

Kongen kommer til å ta sønnene deres til å kjempe i hæren sin, sa han. Han kommer til å skattlegge dere, og ta kornet deres og kyrne deres og bruke det på å mate tjenerne sine.

Javel, svarte de, men likevel vil vi ha en konge. Konger er det store nye. Konger er framtiden.

Så da fikk de en konge. Og det gikk slik Samuel hadde sagt.

Når alle rundt deg vil løpe inn i fremtiden

Jeg liker denne fortellingen fordi den fanger frustrasjonen du føler når alle rundt deg vil løpe modig inn i fremtiden, og du vet det er noe de ikke har tenkt på.

Den fanger også medfølelsen du kan ha med noen som fikk akkurat det de ba om.

Vi i nordvest-Europa står nå foran et slikt valg.

afp000593826-OGU08kn_7_.jpg Thomas Sirland

— Vi ønsker å være et innvandringsland med åpne grenser og åpne hjerter, sier en ganske stor del av folket. - Vi ønsker å være en nødhavn for alle som er på flukt eller søker etter nye muligheter. Vi ønsker å skape det Amerika som lever i drømmene våre.

— Men, svarer Samuel etter å ha snakket med økonomer, historikere og sosiologer, er dere klar over hva det innebærer?

- Det vil koste svært mye penger. Dere vil få større økonomiske forskjeller. Dere kan ikke lenger ha det samme velferdstilbudet. Tillitsnivået kan gå ned.

— Dere kan få segregerte byer og konflikter mellom etniske grupper. Dere må sende barna deres på skoler hvor de føler seg som fremmede, og noen av dem vil komme hjem som aggressive nasjonalister. Dere kommer til å importere enda flere konflikter fra kulturer dere ikke forstår noe av.

- Javel, svarer de , men likevel vil vi åpne grensene. Åpne grenser er fremtiden.

Lite nasjonalfølelse

Jeg er ikke nasjonalist. Ikke at ordet er et skjellsord. Jeg er ikke nasjonalist slik jeg ikke er religiøs. Jeg ser godt og ondt i det. Det gir gjenklang, som når jeg står i en vakker kirke eller jeg ser et 17. mai-tog. Jeg forstår hva det går ut på. Begge deler har kommet for å bli. Men det griper meg ikke dypere. Jeg har rett og slett ganske lite nasjonalfølelse.

Heller ikke elsker jeg velferdsstaten. Jeg respekterer den fordi den fungerer. Når jeg hører fortellinger om dårlige helsetilbud i andre rike land tenker jeg i blant, motvillig, «det der ville neppe skjedd i Norge». Så får jeg enda mer respekt.

Ikke alle tyskere setter pris på opptil 1 million nye asylsøkere.

Les også Nå sliter Merkel på meningsmålingene

Respekt, men ikke kjærlighet. Jeg er ikke glad i sløseriet og overmotet og hva det bringer ut i en del av oss.

Så når noen vil ha en politikk som undergraver nasjonalstaten og velferdsstaten får jeg ikke panikk. Identiteten min kollapser ikke. Jeg våkner ikke av mareritt hvor horder med fæle utlendinger renner ned dørstokken på Den norske hytte.

Hva kan vi lære av andre?

Jeg tenker heller: Greit, da er vi på vei til et annet sted. Det vil gjøre vondt for mange, men det er neppe verdens ende. Andre har vært lignende steder før. Kanskje kan vi lære av dem.

Jeg tenker på de verste utfallene.

Slumområder i storbyer. Hat og vold langs etniske og religiøse linjer. Hvordan gikk det galt for andre? Har vi noe å lære av dem?

Jeg tenker på de beste utfallene.

En sterk flerkulturell identitet og et system som fungerer. En stat som gjør mindre enn før, men som du fortsatt kan stole på. Hvordan kommer vi dit? Jeg vet ikke.

Men det har en pris. Det er poenget. Systemet vårt vokste frem i et homogent samfunn som hadde kontroll på sine egne grenser. Når vi endrer på dette må vi endre systemet. Sånn er det bare.

Historisk kronikk:

Les også Norge var et konkursbo, fattig og nedkjørt. Så kom det første statsbudsjettet | Karsten Alnæs

Norsk, svensk eller tysk vei

Hvor radikal endringen blir kommer an på hvilken vei vi ender opp på. Vi kan velge å ta kontroll over situasjonen, gjennom å bruke alt vi vet om migrasjon til å bygge et nytt system. Da kan endringen bli liten.

Men la oss si at vi fortsetter som nå, og fortsetter fra dag til dag uten å tenke større. Asylsøkertallene for de siste ukene viser hvor vi er på vei. 4 900 i september til Norge. Dette er litt flere enn antall barnefødsler i måneden. Det kom 24.000 til Sverige. Tyske anslag for 2015 totalt ligger på 1,2-1,5 millioner.

Av disse får ikke alle oppholdstillatelse. Men de som får opphold vil utløse familiegjenforeninger.

Se på dette som tre av veiene vi kan gå. En norsk vei, en tysk vei, eller en svensk vei. En del forslag vi har hørt de siste ukene innebærer en svensk vei, som Victor Normans forslag om å ta imot 100.000 flyktninger.

Ikke midlertidig

Men dette er da midlertidig? Kanskje, men vi kan ikke ta det for gitt. Syriske flyktninger har vært spydspissen for endringen, men flertallet kommer fra andre steder. Migrasjonsrutene er som stier. Når noen først har tråkket dem opp kan de brukes av alle.

Migrasjonsrutene er som stier. Når noen først har tråkket dem opp kan de brukes av alle

Ja, la oss si bruke ordet «migrasjon». Mange migranter også rene flyktninger, men flukt antyder noe kaotisk. Migrasjon er en spontan orden, litt som et marked. Det kan analyseres.

Å rømme en slagmark er flukt. Men for å forstå hvordan noen ender opp i Oslo to år senere må du forstå smuglerruter og incentiver.

Samtalen stopper

Her stopper samtalen. Den stopper fordi noen tror at et tall i seg selv er en dommedagsprofeti. Jeg tror ikke på kulturnekrologer og marerittvisjoner.

Den stopper fordi noen tror at det å si at migranter bruker hodet for å skaffe seg et bedre liv er å fordømme dem. Det er det ikke. Slik er vi alle.

Den stopper fordi noen tror at å tenke rasjonelt om migrasjon er å skru av medfølelsen. Men jeg er glad for alle europeerne som stiller opp som frivillige for å hjelpe flyktninger. Desto flere som gjør det, desto bedre går dette.

Frivillig arbeid er dessuten god trening for det forskjellssamfunnet vi kan ende opp med å skape.

Mohamed og Rasha dro med noen tusen dollar, et barn i magen og en mobiltelefon. Slik dokumenterte de

Les også en helt vanlig syrisk flukt

.Velferdsstatens første lov er at alt godt som oppstår utenfor politikken må flyttes inn i politikken. Velferdsstatens andre lov er at alt godt som gjøres av andre enn politikere beviser at politikerne ikke gjør nok. Slik tenker vi i dag.

Men i et forskjellssamfunn vil det være mange viktige oppgaver staten ikke har råd til. De må løses av frivillige, eller av ingen.

Falskt flagg

Noen vil anklage meg for å seile under falsk flagg. Jeg leter bare etter en unnskyldning til å avskaffe velferdsstaten. Typisk «høyresiden»!

Noen tenker slik. Økonomen og liberalisten Milton Friedman sa at du ikke kan ha både åpne grenser og velferdsstat samtidig. Han foretrakk åpne grenser, og mente at den beste formen for innvandring var ulovlig innvandring, siden ulovlige innvandrere ikke har krav på velferdsytelser.

Liberalisten Fredrik Segerfeldt vil at Sverige skal avskaffe velferdsstaten, og åpne grensene for verdens fattigste. Han mener det er mulig å overleve på 450 kroner måneden i Sverige, og det er tross alt bedre å bo i en slum i Stockholm enn i Mogadishu.

Noen tenker slik. Jeg er ikke en av dem.

Les også:

Les også Falsk og ekte godhet i flyktningspørsmålet | Bjørn Stærk

Konservativ pragmatiker

I hjertet er jeg liberalist, men ikke revolusjonær. Jeg er pragmatisk. Hodet mitt er konservativt. Når noe fungerer bør man ikke rive det.

Konservative pragmatikere vet at drømmerne ikke vet hva de snakker om. Omstillingen gjør alltid mer vondt enn de trodde. Det er alltid noe de har glemt.

Omstillingen gjør alltid mer vondt enn de trodde. Det er alltid noe de har glemt

Som pragmatiker uten sterk nasjonalfølelse og uten kjærlighet til velferdsstaten er jeg også klar til å si: Greit. Det er dette vi har valgt. Da får vi bare gjøre det beste ut av det.

Men jeg klarer ikke å legge fra meg fortellingen fra Første samuelsbok. Den som handler om frustrasjonen når alle vil løpe inn i fremtiden og du vet det er noe de ikke har tenkt på. Den om medfølelsen du kan ha med noen som fikk akkurat det de ba om.

Twitter: @bjoernstaerk

Si din mening og se hva andre mener — følg Aftenposten meninger på Facebook og Twitter