Latin er kanskje et dødt språk, men det steller i stand mye ståk fra graven. De siste ukene har det rast debatt om hvorvidt det er greit at «Gaudeamus igitur», en akademikerhyllest fra 1200-tallet som kanskje og kanskje ikke er en drikkevise, kan synges under velkomstseremonier ved Universitetet i Oslo. Sangen har nemlig et vers som henviser til «villige jomfruer» og omtaler kvinner som noe adskilt fra akademikere, noe som vakte reaksjoner. Sangen ble derfor fjernet fra programmet av rektor Svein Stølen og prorektor Gro Bjørnerud Mo.

Deretter kom nye reaksjoner, fra universitetets dekaner og fra latinforsker Vibeke Roggen og tidligere universitetsstyremedlem Kristian Mollestad. De siste påpekte at det slett ikke er sikkert formuleringen i sangen betyr «villige jomfruer», men også kan henvise til «vakre og dyktige unge kvinner». Siste nytt er at sangen igjen er tatt inn i varmen, men vil bli fremført uten det omstridte verset.

Det er forsåvidt en minnelig løsning. Det er helt greit å holde erotikk, eller mulig erotikk, utenfor det hele når detå leve som akademiker skal feires. Samtidig er det på sin plass å se nærmere på det som virker som en nervøs og overivrig reaksjon fra universitetsledelsens side. I sin begrunnelse for hvor de valgte å ta sangen ut, skriver Stølen og Bjørnerud Moe at det virket upassende å synge «Gaudeamus igitur» etter et år preget av #metoo-bølgen og oppgjør med seksuell trakassering.

Men #metoo var et oppgjør med uønsket seksuell oppmerksomhet i forhold der makten var skjevt fordelt, og der det er vanskelig å være avvisende uten å frykte for konsekvensene. Det er ingenting i de gjengitte delene av sangteksten som tyder på at oppmerksomheten er uønsket, faktisk er det antydninger om det motsatte. Stølen og Bjørnerud Moe skriver at det ikke er god tone å synge en sang som «så tydelig styres av et mannlig blikk og som med merkbart velbehag henvender seg til kvinner». Velbehaget ved vakre kvinner er altså mistenkelig i seg selv. Tanken om at kvinnene kan like og ønske å vekke slikt velbehag, synes ikke å ha falt universitetsledelsen inn. Ei heller tanken om at kvinner også til alle tider har uttrykt velbehag ved andre menneskers kropper i dikt og sanger.

«Gaudeamus igitur» stammer trolig fra fra 1287, fra det som var en farlig tid for de fleste. Alt du hadde, kunne tapes i løpet av timer eller dager, på grunn av kriger, vold eller sykdommer. I noen litterære verk kan man merke hvordan nærværet av døden skaper et sterkt og presserende ønske om å nyte hva livet har å by på av gleder, av mat, vin og sex, før det plutselig er over. Det samme sinnelaget finnes også i den berømte «Dekameronen», skrevet om lag seksti år senere.

Det er mer naturlig å se teksten i denne sammenhengen snarere enn det siste årets trakasseringssaker. Det å bli minnet om å unne seg sanselige gleder før det er for sent, er faktisk heller ikke så dumt.