Četrdesetak obnovljenih dubrovačkih spomen ploča čeka već više od desetljeća

.

Prema pisanju tjednika „Nacional“ u srpnju ove godine, u Zagrebu će se 2020. godine održati međunarodna konferencija Refreshing Memory, posvećena problematici spomeničke baštine u Hrvatskoj i Europi. Priprema je Davorka Perić, povjesničarka umjetnosti i autorica brojnih interdisciplinarnih programa vezanih uz problematiku prostora i suvremenu hrvatsku umjetnost. Istodobno će postaviti izložbu hrvatskih konceptualnih autora posvećenih revizionizmu “Kad spomenici ožive”.

Do 1990. u Hrvatskoj je podignuto više od 6000 spomenika vezanih uz NOB-u u Drugom svjetskom ratu, antifašističku borbu i radničku klasu. Od 1991. do 2000. oko 3000 tih spomen obilježja je srušeno, uništeno ili izmješteno. U razgovoru za Nacional Davorka Perić je ukazala na podatak da veliki broj spomenika nije srušen u euforiji 90-ih, već se na uklanjanju spomenika i obilježja spomeničke baštine sustavno radi već punih 28 godina, o čemu će biti riječ na međunarodnoj konferenciji koja će se idućeg proljeća održati u Zagrebu.

“Riječ je o međunarodnoj konferenciji koja će objediniti relevantne struke; od konzervatora, prostornih planera, antropologa i pravnika do povjesničara i povjesničara umjetnosti i teoretičara arhitekture koji će prikazati primjere odnosa prema memorijalnoj baštini, pravne i materijalne prakse očuvanja memorijalne baštine, čime se želi educirati o pozitivnim praksama i potencijalnim modelima očuvanja forme i digniteta spomenika i memorije kod nas.

Istražujući u arhivama i pregledavajući razne materijale u kojima su fotografski materijali spomenika u punom sjaju, a uz spomenike je tada još postojala sva infrastruktura – hoteli, restorani, šetnice, odmarališta, osvjetljenje, hortikulturno uređenje, zastave i cvijeće i sve drugo. To je sve bio dio jedne priče u kojoj se i kroz školski program obilazilo spomenike, na primjer na Petrovoj gori, Kozari ili Tjentištu. Počela sam se interesirati što je od spomenika ostalo, u kakvom su stanju i kako vratiti pozitivnu vidljivost u javnom prostoru i diskursu općenito, kako ih zaštititi i kako zaštititi osjećaje ljudi koji trpe skrnavljenje spomenika svojim precima. U Savezu antifašističkih boraca Hrvatske dobila sam monografiju Jurja Hrženjaka “Rušenje antifašističkih spomenika u Hrvatskoj”, koja mi je postala vodič za putovanja uvijek usput pretvorena u terensko istraživanje srušenih i preostalih spomenika. Istraživanja sam nastavila na internetu, gdje postoje brojni stručnjaci i amateri te različiti pristupi spomenicima. Tu se javila ideja o konferenciji koja će objediniti raznorodne prakse i metodologije proučavanja spomenika, ukazati na rješenja ili modele zaštite spomenika i predstaviti pozitivne prakse sjećanja i kod nas u Hrvatskoj.

Veliki dio spomenika srušile su vojske zbog želje za njihovim uklanjanjem te su neke od njih dio ratnih razaranja, dio je uklonjen ili uništen po odlukama lokalne samouprave, dio su srušile ekstremističke grupe, dio pojedinci, dio je nestao iz ekonomskih razloga i pretvoren u sekundarnu sirovinu…

Vrlo je mali broj zaštićenih spomenika kulture restauriran ili pohranjen radi restauracije… Postoje spomenici stradali u Domovinskom ratu koji čekaju neki povoljniji politički trenutak da se vrate na svoja mjesta, kao što su “Nikola Tesla” koji čeka da ga prime u Gospić i “Stjepan Filipović”, djelo Mire Vuce pohranjeno čeka restauraciju i svoj rodni Opuzen. Zanimljivo je da se isti odljev Kršinićeva “Tesle” nalazi u zgradi UN-a, kao i slavna fotografija Stjepana Filipovića s rukama podignutim uvis na vješalima, koju je snimila fotografkinja u Valjevu u trenutku pred njegovo vješanje“ – rekla je uz ostalo Davorka Perić.