Det brast för mig när jag såg drevet mot Magda Gad på Twitter och på Facebook. Magda Gad, krigskorrespondent med mångårig erfarenhet av att bo och arbeta på krigsdrabbade, våldsamma och farliga platser, ifrågasätter i en tweet det rimliga i att Joakim Lamotte står i en tv-studio med skyddsväst på: ”Senast jag använde skyddsväst var under cirka en timme vid aktiv front för ganska precis två år sedan – i Yemen. Resten av de veckor jag tillbringade där hade jag inte väst. Och efter det – i Afghanistan, Syrien och Irak – har jag inte använt väst en enda gång. Just saying”.

Lamottes beundrare reagerade med reptilhjärnan. Magda Gad var inte längre vatten värd – ”där sjönk du i mina ögon”, ”nu är du ute och cyklar i gyttja”, ”har ditt konto blivit kapat?”, ”nu tappade jag respekten för dig”, ”du är bara värd förakt”. Magda Gads arbete med att rapportera från krigshärdar och lyfta fram kvinnors situation ibland annat Afghanistan avfärdas alltså eftersom hon dristar sig till att ifrågasätta om en svensk journalist verkligen behöver skyddsväst för att delta i en direktsänd SVT-sändning.

Jag har sett samma fenomen ett otal gånger de senaste åren – hur beundrare, fans, följare plötsligt vänder sig mot den person de alldeles nyligen höjde till skyarna för dennes ”mod” och ”ärlighet”. Jag såg det hända Aron Flam när han tydligt tog ställning mot att förbjuda omskärelse: tidigare okritiska beundrare ”tappade respekten” och avföljde Flam. Henrik Jönsson, som inte heller vill förbjuda omskärelse av småpojkar, fick sig en släng av samma slev.

Jag såg det hända migrationsforskaren Joakim Ruist, som först höjdes till skyarna för att han levererade fakta angående migrationens kostnad, men sedan föll från samma skyar i samband med publiceringen av Global migration (SNS, 2019) i vilken han argumenterar för att den situation vi har idag egentligen är snarlik situationen för tjugo år sedan. Och när Kvartal i veckan publicerade en text av författaren Ulrika Nandra med rubriken ”En blick på rasisten i dig” haglade de missnöjda och kritiska kommentarerna och några deklarerade att de nu minsann drar in sitt månatliga stöd till Kvartal. Jag har sett det hända mig själv flera gånger det senaste året – hur oreserverad beundran blixtsnabbt byts till iskallt hat och förakt.

Jag retweetade Magda Gad och skrev: ”Jaha, Då har Magda Gad fallit i onåd hos de där som älskar henne när hon rapporterar om islamisters illdåd. Var glad att du slipper den sortens fans, Magda. Det är vidrigt att kidnappas av rasistiska äckel och enormt skönt när man gör dem besvikna och de försvinner”. Den tweeten kom från hjärtat. Jag har plågats av att bli beundrad och hyllad av människor vars åsikter jag avskyr. Jag vill inte kidnappas av människor med främlingsfientliga och rasistiska uppfattningar. Jag vill absolut inte att mina texter och böcker används som argument för att hävda att ”alla muslimer är si eller så”, att ”allt är invandrarnas fel”.

Alla som, på något sätt, kritiserat den förda migrationspolitiken, pekat på de negativa konsekvenser en mycket stor invandring och vad en misslyckad integration för med sig, har fått tveksamma beundrarskaror. När Magda Gad skriver om fenomenet Bacha bazi eller om hedersmördade kvinnor hyllas hon. När jag skriver om överrepresentationen av män med ursprung i Mellanöstern och Nordafrika vid sexualbrott älskas jag ihjäl. De, som drivs av ett hat mot människor av annat ursprung än etniskt svenskt, som på allvar anser att ”allt är invandrarnas fel”, som menar att andra kulturer är underlägsna den svenska, gillar mig, Magda Gad, Joakim Ruist och Kvartal medan vi skriver om sådant som bekräftar deras svartvita, endimensionella världsbild. När vi vill nyansera, komplicera, resonera blir det kortslutning. När vi påstår något som inte passar in i deras banala verklighetsuppfattning förbyts kärlek till hat, beundran till förakt.

Inte sällan förvanskar den här sortens beundrare dessutom det vi faktiskt skriver. Jag vet inte hur många gånger mina texter använts som argument för att påstå att ”alla muslimer våldtar”, ”det är bara invandrare som våldtar” eller ”det pågår ett inbördeskrig där svenska flickor våldtas”. Inget av detta är sant. Inget av detta har jag heller påstått. Det är andra som påstått att jag hävdar det. Det gör mig rasande. Det förstör debatten och omöjliggör en rimlig, saklig och seriös diskussion om svåra och komplexa problem och fenomen som vi måste prata om. Det skadar mig, och andra som råkar ut för samma fenomen. Vi tillskrivs av våra ”beundrare” åsikter vi inte har, och våra belackare väljer att tro på beundrarnas tolkning av våra texter, böcker och reportage istället för att faktiskt gå till källan.

Min drivkraft är att minimera antalet våldtäkter, inte att stigmatisera män med ursprung i Mellanöstern och Nordafrika. Jag vill att pojkar och flickor, män och kvinnor, ska växa upp under samma villkor, ha samma rättigheter och möjligheter. Därför har jag resonerat om hedersetik och om slöjan, inte för att stigmatisera muslimer. Jag vill ha en fungerande välfärd, med rimliga pensioner, bostäder åt alla, en sjukvård med hög kvalitet och arbete åt alla. Därför har jag lyft migrationens kostnader och konsekvenser, inte för att jag hatar invandrare.

Debatten i den svenska offentligheten har gått helt överstyr. I åratal har media valt att tona ner, eller helt förtiga, de problematiska konsekvenser som en stor invandring och en misslyckad integration fört med sig. Men nu har det plötsligt blivit fritt fram att påstå att ”allt är invandringens fel”. Det är vansinnigt. De tvära kasten i svensk offentlighet är absurda, och inte särskilt förtroendegivande: politiker som vänder på en femöring, opinionsbildare som ogenerat saluför motsatsen till den åsikt de hade för några veckor sedan.

Jag har ärligt talat tappat tron på att det går att föra sakliga och seriösa resonemang i denna hysteriska och överhettade samtid. Det finns ingen plats för nyanser och för komplexitet. Det gör mig betryckt och uttråkad. Därför valde jag för några veckor sedan att dra ner min närvaro på Facebook till ett minimum och fattade beslutet att vara ytterst sparsam med medverkan i offentligheten. Det finns få skäl att slå sitt huvud blodigt, att försöka nå fram, att föra rimliga diskussioner i ett klimat där ingen lyssnar. Alla hör istället det de vill höra.

Ann Heberlein

SWISH 123 396 2354

BANKGIRO 526-9246

https://www.patreon.com/Heberleinsetik

Dela det här: Twitter

Facebook

