Jos olet kurkkuasi myöten täynnä ilmastonmuutospuhetta etkä aio vatkata elintapojasi, ohita tämä juttu.

Jos taas koet, että syvällinen keskustelu kulutuksemme tasosta on vasta alkamassa, olet oikeassa paikassa. Aloitetaan.

BIOS-tutkimusyksikkö julkaisi vastikään ekologinen jälleenrakennus (siirryt toiseen palveluun) -nimisen julkaisun. Siinä käydään läpi, miten mullistavin tavoin yhteiskunnan on muututtava, jotta pääsisimme eroon fossiilisten polttoaineiden käytöstä.

Samalla tutkijaryhmä otti kantaa tavaramäärän ja elämänlaadun suhteeseen. Ekologinen jälleenrakennus tarkoittaisi, että "nykyistä merkityksellisempi ja tyydyttävämpi elämä on mahdollista, vaikka aineellista kulutusta pienennetään (siirryt toiseen palveluun)." (BIOS)

Tässä jutussa pöyhitään näkemyksiämme kulutuksen ja tyytyväisyyden välisestä suhteesta. Mitä hyvä elämä vähemmällä kuluttamisella tarkoittaa – maakuoppaan muuttamista ja rahkasammalen syömistä, kunnes armollinen kuolema korjaa?

Tämän vuoden ylikulutuspäivää vietettiin globaalisti 29. heinäkuuta. Niko Mannonen / Yle

BIOS-tutkijaryhmän julkaisu on ehkä kulutuskritiikeistä tuorein, mutta ei ainoa.

Aalto-yliopiston, Suomen ympäristökeskuksen ja Ilmatieteen laitoksen yhteinen Ilmasto-opaskertoo yksiselitteisesti, että kulutusta on vähennettävä ja kulutustapojen on muututtava nykyistä kestävämmäksi. Se voi tarkoittaa esimerkiksi sitä, ettei itseään voi enää palkita ikävän viikon jälkeen uudella koltulla tai pihviaterialla entiseen tahtiin.

Maailman ylikulutuspäivä meni Suomen osalta tänä vuonna ohi jo huhtikuussa. Monelle meistä on tullut kuluttamisesta paha mieli yhtä aikaa: toimittaja Anton Vanha-Majamaa kirjoitti vastikään kolumnin halpavaatteiden koukuttavuudesta, ja aiheeseen perehtyi omakohtaisesti myös videotoimittaja Marjut Mäntymaa. Eräiden arvioiden mukaan ilmastokriisi on todellisuudessa ylikulutuskriisi.

Tutkija Karoliina Lummaa, yksi BIOSin kahdeksasta tutkijasta, ei halua antaa mitään valmista mallia vaihtoehtoiselle hyvälle elämälle. Esimerkkejä toki on.

Lummaan mukaan hyvä elämä vähemmällä kulutuksella voisi tarkoittaa esimerkiksi vähempää työntekoa tai työn uudelleenjärjestelyä. Se lisäisi vapaa-aikaa, jonka voisi käyttää vaikkapa suvun hoivaan tai itsensä toteuttamiseen. Lummaa mainitsee myös jakamistalouden, jossa autot tai arjen työkalut olisivat yhteisiä. Kulutus vähenisi, mutta tyytyväisyyttä piisaisi.

Lisää käytännön esimerkkejä kannattaa kysyä ihmiseltä, joka on vähentänyt kulujaan jo parin vuoden ajan, eikä enää koskaan halua ostaa uutta paistinpannua.

Päästövähentäjä: ostaminen on kuin tavaran kanssa naimisiinmenoa

Jyväskyläläinen Mikko Valtonen on kestävän hyvinvoinnin kokemusasiantuntija – tai kuten Yle Kioskin toimittaja Timo Korpi asian ilmaisee, päästö-sensei. Valtonen on oppinut kantapään kautta, että omaa kuluttamista voi rajoittaa liikaa.

Valtonen tekee väitöskirjatutkimusta Tampereen yliopistossa ja on jo 10 vuoden ajan siirtynyt kohti kestävää kulutusta ja tarkkaillut hiilijalanjälkeään. Hänen vuosittainen päästötavoitteensa on kestävänä pidetty 2,5 tonnia hiilidioksidia.

Keskimääräinen suomalainen taas turauttaa vuosittain ilmaan 10–13 hiilidioksiditonnia. Siihen verrattuna Valtosen luku kuulostaa lantulla elävän erakon tavoitteelta, mutta sitä se ei ole. Valtonen pääsi tavoitteeseensa ensimmäisen kerran viime vuonna, ja on pysynyt suunnitelmassa tänä vuonnakin.

Siihen hän on päässyt muun muassa asumistaan, liikkumistaan, syömistään ja muita elintapojaan muokkaamalla. Kolmisen vuotta sitten Valtonen ryhtyi leikkaamaan myös muuta kuluttamistaan – hupitörsäilyä, vaateostelua ja muuta mukavaa.

Mikko Valtonen puhuu mieluummin päästöjen kohtuullistamisesta kuin vähentämisestä. Vähentämisellä on kielteinen kaiku, mutta Valtosen elämänlaatua kestävät elintavat ovat parantaneet. Niko Mannonen / Yle

Valtonen laski, että hän kulutti kuukaudessa noin 600 euroa tavaroihin, palveluihin, ravintoloihin ja muuhun ylimääräiseen. Aluksi hän päätti kiristää tuon budjetin 200 euroon kuukaudessa.

Se oli liian tiukkaa.

– Tein muutoksia liian nopeasti. Se kostautui minulle hetkellisesti hyvinvoinnissa, Valtonen kertoo.

Budjettia muokkaamalla hän on etsinyt ihanteellista pistettä, jossa hänen kuluttamisensa on kestävällä tasolla, eikä hyvinvointi enää kasva lisäeuroilla. Juuri nyt tuo piste on noin 275–300 euron kuukausibudjetissa.

Siitä Valtonen laittaa satasen välttämättömiin hankintoihin, toisen hyödyllisiin hankintoihin ja viimeisellä satasella hän antaa itselleen luvan törsätä kuukausittain. Se voi tarkoittaa mitä vain mukavaa – kuten hotelliaamiaista kumppanin kanssa.

Kuluttamisen vähentäminen on Valtosen mielestä vaikeaa: kyseessä on epämääräinen kategoria, jossa ei juuri ole rutiiniostoksia. Tarpeet voivat vaihtua joka kuukausi.

Huolettomasti ostelemalla Valtonen usein katui hankkimiaan tavaroita. Tuolloin hän koki eniten iloa juuri ennen ostotapahtumaa, mutta ilo lakastui nopeasti. Nykyään budjetti ei salli hairahduksia. Siksi ostoharkinta voi tuottaa hieman päänvaivaa etukäteen, mutta ilo on pitkäkestoisempaa, kun tavara on kestävä ja laadukas.

Valtonen siis selvittää etukäteen, mikä olisi paras ja pitkäikäisin leivänpaahdin, vaelluskenkämalli tai paistinpannu, ja tekee sitten ostopäätöksen. Eikö jatkuvasta optimoinnista tule aivan höperöksi?

– Ehkä tässä voisi jopa tulla terveeksi. Minulla on esimerkiksi elinikäisellä takuulla oleva paistinpannu. Sitä on todella mahtava käyttää. Hyvät ja onnistuneet hankinnat tuottavat pitkäkestoista tyydytystä, Valtonen kertoo.

Pikakulutuksesta voi tulla pikatyydytys. Valtonen ajattelee, että harkitusta ostoksesta tulee pitkäkestoisempaa iloa. Niko Mannonen / Yle

Valtonen iloitseekin siitä, ettei hänen ehkä enää koskaan tarvitse etsiä paistinpannua. Hän kertoo löytäneensä esimerkiksi t-paitoja 30 vuoden takuulla sekä sukkia, joissa on elinikäinen takuu. Pikamuodin aikakautena se kuulostaa ennenkuulumattomalta.

Valtosen mielestä tavaran hankkiminen onkin eräänlaista naimakauppaa: kun hankkii jotain pitkäikäistä, hankinnan kanssa astuu ikään kuin avioon. Mieluiten pitkäaikaiseen – eihän kukaan halua tieten tahtoen huonoihin naimisiin.

Hän on myös oppinut välttämään houkutusta ostaa vielä paremmalta, kestävämmältä tai kauniimmalta tuntuvaa tavaraa.

– Se on tavallaan mainoksen ääni sisälläni, enkä usko sitä, Valtonen sanoo.

Kohtuullistaminen kulutuksessa on tuottanut rikastumista merkityksellisissä ihmissuhteissa, luontosuhteessa ja jopa yleisessä hyvinvoinnissa.

– Jos sinulla on superlevoton, kiireinen ja ahdistunut olo, voit yrittää paikata sitä pikakuluttamisella. Terapiamuotona se toimii kuitenkin aika heikosti, Valtonen toteaa.

Ekologian professori: väkimäärän kasvuun perustuva talous muistuttaa pyramidihuijausta

Kuluttaminen on elimellisesti kytköksissä planeettamme raaka-aineisiin. Siispä otetaan aiheen pöyhintään mukaan ekologian näkökulma, ja sitä varten vieraillaan Jyväskylän yliopiston luennolla.

Luentosalissa onkin hiljaista. Valkokankaalla lukee:

Ajamme planeettaa kohti kuudennetta massasukupuuttoa.

Elämä hiipuu.

Luentoa pitää ekologian professori ja Suo­men Luon­to­pa­nee­lin pu­heen­joh­ta­ja Janne Kotiaho. Kotiaho on aiemmin puhelimessa luvannut ottaa kysymykset kuluttamisesta ja sen vähentämisestä osaksi ensimmäistä luentoaan.

Kotiaho kertoo opiskelijoilleen, että pääsyynä planeetan ekosysteemin heikentymiseen ja ei-inhimillisen elämän hiipumiseen on korkea kulutustaso. Se taas johtuu ylenpalttisesta väestönkasvusta, joka ei voi Kotiahon mukaan jatkua. Kestävä kulutus ja tuotanto eivät enää riitä: toisin sanoen vastuullisetkaan ostokset eivät yksinään pelasta planeettaa.

Viimeistään nyt voisi hieman ahdistua.

Professori Janne Kotiaho muistuttaa, että talouden kasvu on ainakin toistaiseksi kiinteästi kytkeytynyt myös luonnonvarojen käyttöön. Niko Mannonen / Yle

Kun Kotiaholta tenttaa kuluttamisen vähentämisestä, hän huokaisee kysymyksien välissä mietteliäästi. Aiheet ovat paitsi isoja, myös vaikeita yhden professorin ratkaistavaksi yliopiston viileässä taukohuoneessa hämäränä syysiltana.

Hän vastaa silti, mutta yksilön vastuun sijasta professori ohjaisi kulutuskeskustelun tuotantoon ja päättäjiin. Todelliset ongelmat ovat siellä.

– Päätöksentekijät kannustavat meitä jatkuvasti kuluttamaan enemmän. Puhutaan ostovoimasta, mutta se on epäsuora ilmaus kehotukselle ostaa enemmän, Kotiaho toteaa.

Hän toivoisi, että päättäjät käyttäisivät verotusta kestämättömän tuotannon suitsimiseen yksilöiden valintojen ohjaamisen lisäksi. Käytännössä Kotiaho tarkoittaa sitä, että esimerkiksi ruoan hinnan korottaminen osuu nimenomaan ostajaan eikä ruokatuottajaan, eikä keskimääräinen ihminen huomaa muutaman sentin hinnankorotuksia. Sellaisella ei yksistään ratkaista massiivista ympäristökriisiä.

– Meidän on pakko kuluttaa jotain, jotta voimme olla olemassa. Mutta voimme vähentää kulutusta ja muuttaa tapoja, joilla kuluttamiamme asioita tuotetaan, Kotiaho tiivistää.

Suomessa on hiljattain keskusteltu jälleen vauvakadosta. Professori Janne Kotiaho pitää ajatusta jatkuvan väkimäärän kasvusta rajallisella planeetallamme kestämättömänä, sillä väkimäärän kasvu lisää myös kulutuksen kasvua. Niko Mannonen / Yle

Kotiaho ohjaa keskustelun väestönkasvuun. Hänen mukaansa väestön määrä ja -kasvu ovat korkean kulutuksen elämäntyylin ohella perimmäisiä syitä luonnon ahdinkoon. Siispä hän kritisoi voimakkaasti keskustelua Suomen vauvakadosta.

Kotiaho toivoisi rahaa tutkimukselle, jossa yhteiskunnan ylläpitämiseksi etsitään vaihtoehtoisia talousjärjestelmiä. Sellaisia, jotka eivät perustu jatkuvaan kasvuun ja siihen, että valtioiden pitäisi saada lisää väkeä, jotta talous pärjäisi.

– Talous, joka perustuu ihmismäärän kasvuun, on kestämätön, ja muistuttaa kovasti pyramidihuijausta, Kotiaho toteaa.

Hän ihmetteleekin, miten taloudesta on tullut itse tarkoitus, jota varten tarvitaan ihmisiä, eikä päinvastoin.

Tuuletetaan vielä ajatusta BIOS-tutkijaryhmän mainitsemasta merkityksellisestä elämästä ilman kulutusta. Kotiaho toteaa, että kulttuurimme ja maailmankuvamme on muututtava siten, että tyydytystä saataisiin muustakin kuin uudesta tavarasta tai vaatteesta. Tutkijapiireissäkin mietitään jo jonkin verran sitä, kuinka korkean kulutuksen elämäntyyliä voisi muuttaa.

Olisiko ekologian professorilla ajatuksia siihen, mistä muualta kuin kuluttamisesta voisi elämään etsiä iloa?

Siihen vastatessaan Kotiaho tiputtaa lauseet painokkaasti ja tiukasti silmiin katsoen.

– Mene metsään kävelylle, suojelualueelle jota ei ole vielä hakattu. Ota sinne läheiset mukaan. Keskustele heidän kanssaan. Jätä kännykät kotiin. Siinä on jo hyvä lähtö.

Sosiologian professori: kauramaitokysymykseen jumittuminen on piiperrystä

Raha ei muka tuo onnea, mutta kyllä se oikeastaan tuo, jos tutkimuksia katsotaan. Aiheesta on kirjoittanut (siirryt toiseen palveluun) (Keskisuomalainen) Jyväskylän yliopiston sosiologian professori Terhi-Anna Wilska, ja hän on myös tutkinut kulutuskulttuuria.

Wilskan mukaan lukuisat tutkimukset osoittavat, ettei tavaran ja onnen välillä ole suoraa yhteyttä. Kun elintaso on riittävän korkea, lisäraha ei olennaisesti tuo lisäonnea.

Sellaiseen tulokseen ovat päässeet ainakin Nobel-palkitut tutkjiat Agnus Deaton ja Daniel Kahneman. He ovat todenneet, että vaurauden ja ostovoiman tuottama tyydytys kasvaa varallisuuden kasvaessa, mutta ei ikuisesti. Se tyssähtäänoin 70 000 euron tuloihin. Sen jälkeen lisärahassa kieriminenkään ei enää lisää onnellisuutta. Tosin on olemassa myös tutkimuksia, joissa Deatonin ja Kahnemanin tuloksista ollaan eri mieltä.

Professori Terhi-Anna Wilska muistuttaa, ettei kulutusyhteiskunta noin vain katoa. Ihmiset ovat rakentaneet elämäntapaa niin kauan materiaalisten asioiden varaan, että sen muuttaminen on hyvin hidasta. Niko Mannonen / Yle

Wilskan mukaan on myös tiedossa, että elämyksiin kuluttaminen tuottaa huomattavasti enemmän onnea kuin tavaran ostelu.

Tuo tieto ei toki välttämättä ole tavoittanut meitä kaikkia. Wilska huomauttaa, etteivät ihmiset noin vain lopeta tavaran ostamista, jos sitä on tarjolla ja jos siihen on varaa.

Hän kuvailee, että miten moderni kapitalistinen yhteiskuntamme perustuu pääasiassa kuluttamiseen ja taloudelliseen kasvuun. Tässä elämäntavassa kuluttaminen on niin sisäänrakennettua, ettemme edes osaa ajatella sitä.

– Me synnymme ja kasvamme kulutuskulttuuriin, sanoo Wilska.

Wilska on samoilla linjoilla kuin professori Kotiaho: pelkkien yksilön valintojen sijaan keskustelua pitäisi ohjata tuotantoon. Wilskan mielestä siinä tarvitaan radikaaleja muutoksia ja yritysvastuuta, verotusta ja poliittisia toimia. Siispä professori ei pidättele hengitystään odottaessa, että maapallo pelastuisi yksittäisten ihmisten arvomaailmaa muuttamalla. Pelkästään kauramaidon miettimiseen tai muuhun vastaavaan jumiutuminen on piiperrystä.

– Yhden tai kahden asian tekemisellä ei välttämättä ole isoa merkitystä, ellemme pysty yhteiskunnan tasolla ohjaamaan ihmismassojen kulutusta poliittisesti ja taloudellisesti, Wilska selventää.

On kuitenkin selvää, ettei nykymeno voi jatkua.

– Kulutukseen perustuvan maailmankuvan on muututtava tulevaisuudessa. Mutta muutos on vähittäinen, Wilska toteaa.

Professori toivoisi, ettei lapsia pienestä pitäen kasvatettaisi yhdistämään aineellista haluamista tyydytyksen tunteeseen. Lisäksi hän poistaisi kertakäyttökulttuurin kokonaan ja muuttaisi lastenkasvatuksen luonnonmukaisemmaksi. Wilska toteaa ajatuksen kuulostavan linkolalaiselta, mutta sen takana ei ole ajatusta maakuopassa asumisesta.

Pikemminkin lapset pitäisi kasvattaa rakastamaan erityisesti vanhaa tavaraa, ja opettaa, että tavaralla on arvo.

Wilska palaisi nostalgisesti aikoihin, jolloin tavaraa, kuten leluja, vaalittiin ja aikuiset käyttivät vaatteidensa materiaaleja uudestaan. Niko Mannonen / Yle

Jos on tottunut lähtemään tylsyyspäissään ostoskeskukseen tai selailemaan verkkokauppaa, voi tässä vaiheessa olla hieman runneltu olo. Mitä professori tarjoaisi meille kulutuskulttuurin muutoksen tuomaan elämäntyhjiöön?

Wilska tarjoaisi tuohon mustaan aukkoon sosiaalisten suhteiden kehittämistä. Ne kun tuovat tutkitusti onnellisuutta. Wilska huomauttaa, että kun ihmiset muistelevat elämänsä onnellisimpia aikoja, muistot liittyvät harvoin kuluttamiseen.

– Usein muistot liittyvät siihen, että tehtiin asioita yhdessä, ja oli vaan hyvä meininki.