Anca Giurchescu a fost dansatoare, ajustor mecanic în fabrică, campioană națională la tras cu arma și cercetătoare a dansurilor tradiționale. 11 ani a fost refugiat politic în Danemarca. A vorbit despre dans în cele mai mari universități din lume. Acum, la 80 de ani, studiază manelele.

Acum o lună a început un curs de manele la Conservator. Între etnomuzicologii care explicau savant impactul social al manelei s-a remarcat o femeie cu părul blond și un colier mare și roșu la gât, care povestea cu entuziasm despre dansul din buric, în timp ce-și mișca mâinile pe ritmuri turcești. Abia când s-a ridicat și a început să meargă poticnit mi-am dat seama că are 80 de ani.

“Spinarea mea e făcută praf! Combinația de dans cu tras la armă e foarte bună pentru o șiră a spinării care nu mai e decât morală”, mi-a spus mai târziu, când aveam deja ochii mari și în cap îmi rulau vreo trei filme care s-ar putea face despre viața ei.

Anca Giurchescu locuiește într-un apartament cu mobilă veche dintr-o vilă din București. Tocmai s-a întors de la Trondheim, încântată că a predat știința dansului în fața a 60 de studenți pasionați și bine pregătiți. Face o cafea, închide laptopul, se așează la masa grea din sufragerie și povestește cum a ajuns să fie străină în România.

S-a născut într-o familie de ardeleni. Bunicul din partea mamei era Nicolae Mircea, cel care a înființat Caru’ cu Bere în 1899. Tatăl era inginer la Gaz Metan, locuia la Mediaș și a cumpărat o fermă de cinci hectare la Copșa Mică. Când au venit comuniștii, i-au confiscat-o și au construit pe terenul ei. După ’89, autoritățile i-au spus că, deși avea doar 5 ha, tot centrul orașului e construit pe locul fermei. Nu pot să-i dea înapoi decât casa, care între timp s-a transformat în biserică.

Din clasa a doua a plecat la Sibiu, unde a prins cedarea Ardealului, când toată Universitatea din Cluj s-a mutat aici. Atunci s-a împrietenit cu Dorly, fata lui Lucian Blaga. “Am crescut în familia lor. Atunci Blaga stătea foarte izolat într-o cameră și când termina venea la noi și ne zicea: «hai să vă citesc». Dup-aia am aflat că teoria lui era că, dacă copiii ascultă și le place, înseamnă că ce a scris are un sens. Dacă la 12 ani trăiești într-o asemenea atmosferă, e clar că-ți rămâne ceva.”

„Trăgeam la armă, avea vreo opt kile”

Când tatăl a fost făcut director la centrala de gaz metan s-au mutat la București. “Am făcut Educație Fizică, deși mama voia să fac Medicină. M-am îndrăgostit de ICEF și de dansul ritmic.” Atunci se căutau trăgătoare, pentru că echipa României de tir avea numai bărbați. Au căutat printre studentele la sport.

“Am avut talent. Într-un an de zile am început să trag în echipe, am fost la Metalul, la Progresul. La un moment dat, am fost vândută pe o motocicletă de la o echipă la alta. Am fost campioană națională de mai multe ori – trăgeam la o armă, avea vreo opt kile. Era să ies campioană europeană, dar am ieșit pe locul III. La echipe am ieșit primii!”

După un an, eram pe tabloul de onoare când m-au chemat pur și simplu într-o ședință ca să mă dea afară fără nici un motiv: «origine nesănătoasă». Pe vremea aia erau norme și la facultăți – să facem curățenie din burghezie. Și m-au dat afară o dată, am revenit la seral. M-au mai dat o dată afară și încă o dată. Deci am terminat nenorocita asta de facultate în 10 ani.”

“Făceam transformatoare. Și în restul timpului citeam.”

După ce a au dat-o afară din sport, tatăl a sfătuit-o să nu se facă funcționară, ci să pornească de la munca de jos. “În timpul ăsta am fost muncitoare – am lucrat la Electrotehnica, o fabrică de aparate electrice. Am ajuns ajustor mecanic de mecanică fină, categorie 5. Nu m-am dus la bobinaj, că erau prea multe femei și alea se certau. Lucram la transformatoare, eram singura femeie între 20 de bărbați. Făceam transformatoare. Și în restul timpului citeam.

Odată, la Ateneu, la un concert, am observat că o doamnă de lângă mine se tot foiește și am realizat că eu miroseam. Că mă spălam cu apă de la strung – și-mi intraseră toată murdăria și mirosul ăla metalic. D-asta am și mâinile astea așa frumoase.”

Atunci tocmai se înființase Instutul de Etnografie și Folclor, iar la sfatul unei mătuși s-a angajat la secția de cercetare de dans. A citit un teanc de cărți despre asta și a pornit să facă cercetări de teren, să culeagă dansuri.

“Vorbeam o limbă cu țăranii, alta cu politicienii, alta cu familia”

“În timpul comunismului, toată cercetarea de dans era un fel de suport pentru mișcarea de amatori, pentru marile ansambluri. Noi, de la institut, ofeream material original, autentic, ca să fie după aia prelucrat pentru scenă pentru festivaluri. Era o încercare de a ocupa tot timpul liber al oamenilor și de a folosi toate lucrurile acestea frumoase ca un fel de împachetare a ideilor politice. Aici a murit jocul satului, pentru că oamenii în loc să joace la jocul satului, să joace ei liber – veneau și făceau repetiții.

Înainte era așa: una gândeai, una spuneai și a treia făceai. Ajunsesem să fim atât de buni actori, să jonglăm cu limbajul. De-asta eram un bun cercetător pe teren: vorbeam o limbă cu țăranii, alta cu politicienii, alta cu familia. Și mai era una pe care nici nu o spuneam, nu avea voce ce gândeam eu. Această minciună continuă e îngrozitoare. Te formează cumva.”

Cu toate astea, e pasionată de etnocoreologie – știința dansului tradițional. În 1962, a făcut parte din grupul de lucru al Consiliul Internațional de Muzică Populară care a pus bazele științei. “Am încercat să descoperim o gramatică – dacă dansul se danseaza înseamnă că are o structură, are o gramatică: Cum fac oamenii când dansează? Noi lucram pe dans, cei din Vest vorbeau despre oamenii care dansează, despre funcția dansului, cum poți prin dans să cunoști o societate.”

Atunci a început să privească mai atent oamenii care dansau și nu doar dansul în sine. Tot așa s-a interesat de cultura țiganilor. “Pe vremea aia nu te ocupai de țigan. Ne ocupam doar în măsura în care erau muzicanți. Care e tradiția lor? Care este viața lor la marginea unui sat? De asta nu m-ar fi lăsat să mă ocup.” Până la urmă a ajuns să-i studieze, dar ca să ajungă acolo a trecut printr-un exil de 11 ani.

„Unde ți-e paltonul? Nu ne mai întoarcem.”

„Am plecat în ’79. Soțul meu punea în scenă cu Teatrul de Comedie într-un turneu în Danemarca. Deci el era în Danemarca, iar fata mea a reușit să capete o viză de turist în Suedia.” În mod normal, nu i-ar fi lăsat să plece în același timp, dar era haosul de dinaintea unui congres PCR, așa că a plecat și ea la un seminar la Belfast.

“După vreo două zile de seminar, am dat telefon și am vorbit cu soțul meu, care mi-a zis : «Vino la premieră. Vino să vezi spectacolul!» Când am ajuns acolo, primul lucru pe care m-a întrebat a fost : «Unde ți-e paltonul?». L-am întrebat: «Păi de ce?» Era noiembrie atunci. Mi-a zis: «Nu ne mai întoarcem.» Ai impresia că ți se umflă capul. E sentimentul că mori, să accepți că mori pentru o lume și ai sau nu ai șansă ca să mai renaști în altă parte.

Au fost zile întregi când eram absolut singură, nu știam limba, nu aveam pe nimeni… și intram în Biblioteca Regală dimineața și mă întorceam seara. A fost o perioadă de acumulare extraordinară, chit că o făceam la 50 de ani când trebuia să o fac la 20. Cât am fost plecată din țară am tot ținut conferințe la universități mari: am fost la Harvard, la Cornell, la Berkeley, la UCL, la Stanford, în multe locuri. Cercetare nu făceam, dar încercam să pun materialul românesc într-un context teoretic”

“Bucureștiul era ca un bazar. Te duceai să cumperi carne și te întorceai cu pantofi”

Imediat după revoluție, a revenit în România și s-a trezit că se simte un străin în propria țară. “Româna s-a schimbat imens. Străin în Danemarca – da, logic. În schimb, nu credeam că o să fiu străină în România. M-a șocat că Bucureștiul era ca un bazar. Te duceai să cumperi carne și te întorceai cu pantofi.”

Însă tot haosul ăsta avea ceva fermecător. “Întâlnirea mea cu manelele e de toată minunea! Sindicatul Șoferilor a trimis o grupare de 30 de inși să facă un curs de democrație în Danemarca, iar eu am fost traducător. Stăteam lângă șofer – cum intram în autuboz, cum auzeam o muzică ce-mi se părea străină. Am ascultat zile întregi aceste manele care mie mi se păreau străine ca intonație și foarte agresive în text. Râdeam de nu mai puteam, erau ușor pornografice, dar foarte amuzante, despre viața țiganilor în special.

La 60 de ani, a pornit din nou să facă cercetări de teren – a studiat relațiile dintre români și maghiari, apoi comunități țigănești. “Ca apoi să vorbesc cu Speranța Rădulescu – ea a zis hai să ne ocupăm de manele. Spunea că are nevoie de cineva care să se ocupe de dans: Și i-am zis: «Cum să nu? Că eu cu țiganii mei sunt acolo!»”

„Același om poate să se uite la manele și să asculte Bach”

Așa a ajuns să țină cursul de manele de la Conservator. “Același om care poate să aibă credință și superstiții, dar să fie foarte modern altcumva, același om poate să se uite la manele și să asculte Bach. Eu lucram la manele și ascultam muzică preclasică.”

Anca Giurchescu vede societatea ca pe un vârtej în plină schimbare: „Te duci la un disco și dansează techno și rap, iar la 12 noaptea fac pauză și dansează învârtita.” Iar curiozitatea pare să-i sporească cu fiecare minut. Săptămâna asta o să meargă la clubul de lux-manele Million Dollars să vadă care-i ultimul răcnet în cea mai hulită muzică din România.