Există aproape 200 de tulpini de HPV identificate, dar cele mai nasoale sunt două dintre ele: tipul 16 și 18. Doar ele două sunt responsabile de peste 70% din cancerele cervicale, și mai pot provoca diverse alte cancere la ambele sexe: anal, bucal, de gât, de amigdale sau de limbă. Pe lângă ele, alte 10 tulpini sunt considerate high-risk, adică cancerigene. Încă vreo 40 pot produce veruci pe piele sau papilomatoză respiratorie recurentă, o boală în care laringele ți se tot inundă cu mici polipi care nu te lasă să respiri. Restul tulpinilor sunt relativ inofensive, dar HPV-ul rămâne un virus destul de multitasking.

Partea bună e că, în general, corpul elimină virusul în 1-2 ani de la infectare și că sunt problematice doar infecțiile care persistă mai mult. Partea nașpa e că, de-a lungul vieții, poți să iei de mai multe ori aceeași tulpină sau să ai mai multe tulpini în același timp. Din fericire, leziunile care duc la cancer de col progresează lent, în 10-15 ani, iar cu teste regulate Papanicolau boala poate fi depistată și prevenită. În România, însă, doar vreo 8% din populația feminină și-a făcut PAP. Celelalte tipuri de infecție cu HPV, cum ar fi cea orală, nu se depistează, adesea, decât în stadiul de cancer.

*

A fost un moment în seara din barul cu pian când am început să cred cu tărie că tipul din fața mea vrea să înțeleg că are HPV. Doar că, retrospectiv, nu-mi pot explica de unde, și mai ales cum, a pornit convingerea mea că o confesiune despre frică și boală reușește să ajungă la mine, trecând granița dintre noi, făcută dintr-o masă lipicioasă și două pahare de vin. Memoria granulară de acum nu ajută. Și nici stânjeneala de atunci.

Îmi amintesc, ca o părere, că a revenit la Michael Douglas și mi-a zis că e pe bune faza. Cu niște luni în urmă fusese internat câteva zile la ORL, într-un salon cu mai mulți bărbați. El avea sinuzită, ei aveau cancer la gât. Mi l-am imaginat privindu-i. Citise un studiu care zicea că HPV-ul, și nu fumatul, e principala cauză a cancerului de gât. Apoi mi-a aruncat o privire cu o așteptare ciudată în ea, un început de frază ca un sfârșit de rugăminte, și a zis, cu voce mai înceată decât până atunci: „Și m-am speriat, îți dai seama.“

Am dat din cap că da, deși nu-mi dădeam seama.

Nu-mi dădeam seama când străbătusem drumul de la contracarare la confesiune. Nu-mi dădeam seama că fantoma contagiunii era acolo, între noi, umbra apropierii dintre oricare doi oameni, născute și crescute deodată, ca doi frați siamezi. Nu-mi dădeam seama că acum se cerea expusă ca perspectivă emoțională, nu doar ca o constatare medicală, și că limbajul binar al datingului – nuri sau glacialitate –, în care mă antrenam de ani de zile, masacra orice asemenea posibilitate. Nu-mi dădeam seama că spaima de boală presupune nu doar o realistă evaluare de sine, ci și o declarație de apartenență la lume, presupune să spui: sunt ca voi toți, mai vulnerabil decât aș vrea să fiu.

Când am ajuns acasă, pe ecranul telefonului meu au apărut trei bule cu scris, ca o ultimă respirație sub apă. Toate trei de la el: Mi-a plăcut discuția noastră. / Mai ales partea despre HPV. / A fost intensă.

Singurul lucru intens pe care mi-l aminteam din seara aia era dorința mea să ajung acasă, în pat. M-am culcat fără să-i scriu nimic înapoi.

*

După ce nu i-am mai răspuns, am rămas totuși cu o îngrijorare: dar dacă mi-ar fi plăcut de el? Nu știam răspunsul la întrebarea asta, pentru că nu mă mai gândisem niciodată, pentru că până atunci nu mai vorbisem despre HPV la nici una dintre întâlnirile care mă interesaseră și, de fapt, pentru că până atunci nu mai vorbisem despre HPV la nici una dintre întâlniri punct. Ieșisem cu un bărbat închis cu ideile mele și deschis despre bolile lui, și pentru că nu înțelegeam și nu-mi plăcea acest tip de osmoză, inversă față de tot ce mai întâlnisem până atunci, îmi luasem libertatea să dau cu bâta în orice protocol al responsabilității sociale.

Începusem să cred că motivul pentru care toată lumea tace despre virusul pe care toată lumea îl are este pentru că nimeni nu are un antidot. La gândul ăsta, mă apuca disperarea.

Scriitoarea americană Eula Biss observa în cartea ei Despre imunitate că, de când științele naturale și sociale au început să gândească corpul uman în termenii unui sistem complex înscris în alte sisteme mai largi, omul a început să se simtă copleșit de răspunderea pentru propria sănătate. Biss o citează pe antropoloaga Emily Martin: „Prima consecință ar putea fi paradoxul de a te simți responsabil pentru tot și, în același timp, neputincios, un fel de neputință autorizată.“ Ești doar un corp dependent de alte corpuri. Ca în democrație, zice Biss.

Neputința mea autorizată legată de HPV era amenințarea unui invizibil materializat doar în jumătăți de informații, și avea la bază două convingeri. Una era faptul – neverificat, dar incontestabil – că n-am boala. A doua decurgea din prima și era ideea vag articulată că, fiind excepțional de sănătoasă, lumea înconjurătoare era excepțional de datoare să mă păstreze așa – pe mine, mai mult decât pe oricine altcineva. Faptul că nimeni nu inventase până atunci un antidot pentru HPV îl vedeam ca pe o insultă personală pe care mi-o aducea știința, o neglijență deliberată.

*

E adevărat că la ora actuală nu există un antidot pentru HPV, adică un medicament care să anihileze virusul odată intrat în corp, dar există un gatekeeper, care să-l împiedice să intre: vaccinul.

Primul vaccin anti-HPV a fost inventat de doi cercetători de la Universitatea din Queensland, Australia, și în 2006 a pătruns pe piață cu numele de Gardasil. Gardasil e tetravalent, adică protejează împotriva a patru tulpini: 16 și 18, cele mai responsabile de cancer, respectiv 6 și 11, cele mai responsabile de veruci pe piele. A fost produs de compania americană Merck, cunoscută în Europa ca Merck Sharp & Dohme, și aprobat în 2006 de Food and Drug Administration (FDA), agenția federală americană a medicamentului. Un an mai târziu, în 2007, FDA avea să aprobe și vaccinul Cervarix, produs de compania concurentă GlaxoSmithKline. Cervarix era bivalent, adică proteja doar de 16 și 18.

În scurt timp, zeci de țări au inclus în programul național de imunizare unul sau altul din cele două vaccinuri. Între anii 2008–2010, România a încercat și ea o astfel de campanie, achiziționând 330.000 de doze de vaccin. Inițiativa Ministerului Sănătății a stârnit atunci o furtună de acuzații, de la suspiciunea testării insuficiente a vaccinului, la teama de efecte adverse, la bănuiala că tot programul era un experiment al companiilor big pharma pe populația locală. În primul an, doar 2,5% din familiile populației vizate au acceptat imunizarea, iar în perioada 2010–2011 statul român a început să distrugă din dozele de vaccin cumpărate, pentru că expirau. De atunci – mi-au declarat oficialii de la Sănătate – ministerul nu a mai achiziționat nici un tip de vaccin anti-HPV.