Umilința la români via Londra

Ieri a fost zi de vot la Londra. Mai toți ăștia plecați de pe meleagurile românești debordau de entuziasm la gândul că pot să-și ajute ‘frații’ de-acasă c-un vot bine gândit dar mai ales bine plasat. Ce mai, sărbătoare (inter)națională, români îmbrăcați frumos, atmosferă civilizată, coadă ca la carte, spirit civic la tot pasul. Toate bune și frumoase.

Nu știu la alții cum a fost dar ce s-a întâmplat ieri la ICR-ul din Londra e greu de povestit și de articulat. Pe foaie totul era simplu. Vedeți dumneavoastră, într-o țară europeană, în 2014, mergi la secția de votare, te-așezi la coadă, aștepți frumos, socializezi un pic dacă nu ești genul timid, intri la cabine, îți faci un selfie cu buletinul de vot dacă ești inconștient, ieși și sărbătorești cu prietenii că ai dat o mână de ajutor. Simplu, nu? Pe naiba. Unde-ați văzut voi că totul merge ca la carte atunci când miza e fotoliul de președinte?

În fine, în jurul orei 3pm, eu și câțiva prieteni ne-am așezat la coadă. După lungimea cozii eram siguri că aveam să stăm vreo 2 ore pe-acolo așa că am făcut ce făcea mai toată lumea: am dat fuga în cel mai apropiat supermarket să ne luăm o apă, o cafea, un sandwich. Că na’, nu poți dezbate programele candidaților pe stomacu’ gol. Totul era OK. Mândri că suntem români, no?

Ora 5pm. După două ore de așteptat în care am înaintat nu mai mult de 50 de metri deja am început să ne scoatem telefoanele și să dăm mesaje celor din țară. Treptat, aflăm că și la celelalte urne de vot din Londra precum și la Paris, Brussels, Strasbourg, Munchen etc. sunt aceleași probleme: lume multă, puține secții, ștampile și mai puține. Era din ce în ce mai clar că vom fi nevoiți să mai așteptăm încă vreo două ore până la vot. Patru ore e OK, ne-am zis după ce ne-am mai cumpărat una alta. Vorba aia, nu puteam pleca fix la jumătate că doar vorbim despre o Românie a lucrului bine făcut.

Ora 7pm. Mulți dintre colegii de suferință au început să cânte Deșteaptă-te române! Ce frumos. Dacă mai și avansam era sublim. Între timp, prin mulțime și-au făcut apariția o serie de indivizi – unii la costum, alții în trening – care strângeau semnături și CNP-uri pentru petiții felurite. Când i-am întrebat pe trei dintre ei cine a pornit inițiativa și cum se face că se colectează pe genunchi date personale în plină stradă s-au pierdut în mulțime. Incredibil cât de mulți oameni și-au dat datele personale (nume, prenume, semnătură, CNP) fără să pună vreo întrebare. În fond, de ce să gândești? E bună pentru România petiția? E bună rău, se aud voci de prin spate.

Ora 8pm. Se pune de-o mică revoluție. Vrem să votăm! și Vrem ștampile! se aude la unison. De Jos Ponta! nu mai pomenesc. Cu o oră înainte de închiderea urnei aflăm de pe Hotnews că ambasada a vrut să cheme pensionarii să voteze peste rând, dar n-au găsit niciunul printre cei o mie aflați la coadă. Ce-am mai râs. Numai bunăstare și respect găseai. Cu 15 minute înainte de ora 9 când era clar că nu mai aveam cum să votăm, cei aflați mai în față au început să forțeze intrarea ICR-ului în speranța că vor putea vota pe ultima sută de metri. Între timp, televiziunea și poliția și-au făcut apariția. Pentru că n-aveau loc să-și ducă mâna la inimă, lumea renunță la intonarea imnului în favoarea sloganului Jos Ponta! Criză de timp.

Ora 9pm. La ICR Londra nu mai intră nimeni înafara unor polițiști – 3 la număr. Era clar că #uniținuvotăm. Trei dube de polițiști și-au făcut apariția. Deasupra, un elicopter se plimba de colo-colo. Prin mulțime circulă formulare de plângere penală împotriva celor care ne-au împiedicat un drept cetățenesc. La București lumea a ieșit în stradă în semn de solidaritate cu diaspora. Respect!

Ora 9.20pm. Lumea încă nu vrea să plece. Adică, după ce stai ca prostu’ 7h de ce ai vrea să pleci? Drumul către casă-i cel mai greu. Când o mână de oameni își bate joc de tine și face tot posibilul ca tu să nu-ți exerciți un drept fundamental atunci ce e de făcut? Cum reacționezi? Pe cine dai vina? Cui îi ceri socoteală? Efectiv n-am avut cui. Timp de 7 ore nu am văzut niciun oficial să scoată capul pe ușă și să anunțe ceva oficial. Tot ce-am aflat a fost datorită Social Media și Bucureștiului care ne ținea la curent cu ce se întâmplă la câțiva pași de noi. Ironic, nu?

Într-un final, în jur de ora 22 ne-am hotărât să mergem înspre casă uitându-ne cu admirație la cei rămași pe scările ICR-ului. Oamenilor ălora li s-a închis literalmente ușa în nas după mai mult de opt ore de așteptat. Opt ore, oameni buni. Pentru un vot! Eram cu toții sictiriți și scârbiți.

Pe drum, mă tot gândeam la ce s-a întâmplat pe parcursul zilei și cum instituțiile statului român au eșuat să oprească bătaia de joc la adresa miilor de români care n-au apucat să voteze. Este revoltător, frustrant, dezgustător, inuman sau cum vreți voi să-i spuneți. Trăim în țara în care niciunul dintre politicieni nu-și asumă nimic. Toți fug de responsabilitate și au grijă să ne tragă și pe noi în jos odată cu ei.

Da’ nu-i nimic. N-am votat noi de data asta. Peste două săptămâni însă vom ști cum stă treaba. Ne vedem pe 16 Noiembrie tot Londra.

PS. “Solidaritate!” e cuvântul serii via Lucian Mîndruță