„Miercuri am făcut plinul”, îmi zice Adrian de la volan. În primele 12 zile combustibilul l-au plătit din propriul buzunar. Mă uit la afișajul de bord. În acest timp, văd c-au făcut aproape 350 de kilometri, majoritatea pentru această activitate.

E trecut de 14:30 iar noi ajungem în fața unei case din zona Mehala. E un cartier mai puțin dens, aproape rustic, aflat la drumul oferit de oraș ca ieșire către Novi Sad (Serbia). După gard și grădină, chiar în fața ușii, cineva ne face cu mâna. E doamna Gruici. Ea se află în autoizolare după ce s-a întors din Marea Britanie. Așa că nu se apropie de noi.

După ce îi lăsăm bunurile și luăm banii, o rog pe Angela să ne pună în legătură. Doamna Gruici consimte s-o sun:

„Am venit cu avionul din Luton acum două zile. După debarcare, autoritățile care ne-au preluat ne-au pus să păstrăm o distanță de un metru. Am completat declarații pe proprie răspundere. Apoi, cadrele medicale ne-au luat temperatura și au vorbit cu noi. Ne-au întrebat, de exemplu, dacă am tușit sau strănutat în ultima vreme, sau dacă am prezentat alte posibile simptome. Nu ne-au făcut exudatul, că e greu să faci asta într-un aeroport cu atâta lume. După toate acestea, cu recomandarea de autoizolare, ne-au dus cu taxiurile la locurile indicate ca domiciliu în declarație.”

Ea a auzit de tinerii voluntari care i-au lăsat azi necesarele la prag de la medicul de familie. „E pentru prima dată când am apelat la ei și sunt foarte mulțumită. De promptitudine, de calitate, de felul în care au organizat lucrurile”. Dar îmi recunoaște că a avut dubii la început: „Aveam o strângere de inimă. Dai un telefon, transmiți o listă și cine știe dacă te mai caută. În schimb, ce face această echipă e o chestie foarte bună. Iar contactul cu doamna Angela a fost impecabil!”

„Și știți ce?”, ține să adauge doamna repatriată. „Nu neapărat cumpărăturile în sine contează, ci impactul acțiunii, cu toată panica indusă de mass-media, o activitate de genul acesta îți ridică moralul”. Pentru ea nu e atât de important planul material, cât faptul că „nu te simți uitat, izolat” între patru pereți sufocanți.

Doamna Gruici se teme de reacțiile concetățenilor. „Nu vreau să apar în poză. Știu că e trist, dar dincolo oamenii n-au prejudecăți”. Îmi zice că nu vrea să fie privită ca o indezirabilă chiar în cartierul în care s-a născut.

Angela îmi arată în mașină hârtii cu logo-ul unui furnizor de servicii de cablu și internet: „Ne-a dat și bani în plus pentru aceste două facturi. Îi e frică să nu i se taie cablul”, ne spune ea. Convenim că e ok să ne întoarcem la supermarketul de unde am plecat. Nu de alta, dar acolo vrea voluntara să găsească și o piedică pentru patentul care ar lăsa-o pe doamna Gruici și familia sa fără recepție.

Pentru ziua de ieri, cei doi îmi aproximează că la nivelul zonei cvasi-metropolitane toate subgrupurile au făcut vreo cincizeci de livrări. Iar lumea, când îi sună prima dată, rămâne puțin uimită să afle că ei nu cer comision pentru actul ăsta.

Pe drum, soții Buzuloiu îmi povestesc despre o reacție ciudată când au lipit afișe prin scări. „Nici bine n-am apucat să ajungem în capătul străzii, că până ne-am și întors, pentru că cineva dăduse unul jos”.

Dar faptele bune le compensează pe cele demoralizante. Discuția virează către dezinfectantul folosit de ei: „Eu l-am primit pe ăsta săptămâna trecută de la coafeza mea”, îmi vorbește Angela despre recipientul mov. „E dezinfectant medical, dar a zis că ea oricum nu mai are ce foarfece să sterilizeze în perioada asta”. Abia termină fraza și telefonul îi sună pentru o nouă solicitare.

Între timp, Adrian admite că-i puțin supărat pe toată specula din ultimele zile: „În condițiile în care o cutie de mănuși costă 20 de lei, noi am găsit și am fost nevoiți să dăm o sută de lei pe două cutii, cu transport cu tot”.

Nu-și ascunde nici repulsia față de testarea pe care „mai degrabă nu o face statul” pentru a ști exact cum stăm cu epidemia. Iar dacă vorbim de speculă și testare, inevitabil ajungem să discutăm și despre Clinica Sanador – compania de sănătate privată care a enervat mai tot netu’ zilele trecute, când a anunțat că testează de coronavirus orice doritor contra sumei de 350 de lei.

„Am dus necesare la oameni zilele astea care aproape atât primesc pentru a se descurca pe-o lună întreagă”, îmi spune el. Telefonul soției sale sună din nou.