Am crezut că vremurile astea au apus pentru totdeauna dar se pare că m-am înşelat. Ca unul care, chiar dacă iese rar din casă şi la miting ajunge şi mai rar ( totuşi de data asta am ajuns) , dar care se revendică de la spiritul Pieţei Universităţii, nu cred că e nevoie să explic de care parte a baricadei mă găsesc în aceste zile.

Dar pentru că aspectele juridice şi politice le pot trata mult mai bine alţii, o să mă rezum doar la câteva observaţii, să le zicem comparative.

Tema preferată a adversarilor manifestaţiilor este, acum ca şi atunci în ‘90, sprijinul extern. Omnipotentul şi omniprezentul domn Soroş pare a trăi o nouă tinereţe la venerabila dumisale vârstă.

Ca să spun cinstit, absenţa îndelungată din dezbaterea publică ( iată, din 1996 până în 2016 sunt vreo douăzeci de ani) mă cam îngrijorase. Cu bătrâneţea nu e de glumit.

Este însă o diferenţă între societatea de atunci, din ‘90 şi societatea de acum. Viaţa socială a evoluat enorm şi a devenit incredibil de complexă. Dacă în ‘90 finanţarea externă a diverselor organizaţii era un fapt real ( eu l-aş numi benefic, dar probabil Vadim vedea altfel situaţia), acum există zeci, sute de grupuri, formale sau informale, majoritatea fără nici o legătură cu politica, de la Grupul utilizatorilor Români de Linux ( unde am mai dat şi eu cei 2% câteodată, pentru fursecurile de la întâlnirile care se ţineau într-o vreme) până la asociaţia mămicilor sau a parinţilor de la şcoala X ( cine are copii, ştie). Capacitatea de coagulare a societăţii a crescut extraordinar, şi oamenii au început să devină capabili să se organizeze; încetul cu încetul apar şi oamenii care să conducă aceste mici organizaţii, lideri formali sau informali. E doar un început deocamdată, dar pare destul de puternic pentru a nu mai putea fi întors din drum.

Tema ONG-urilor a dispărut deci aproape de la sine din discuţie în 20 de ani, pentru că practic nu mai avea obiect, pentru a reapărea acum, adusă de noua propagandă a aripii PSD la putere. Nu pot să nu remarc faptul că pe lângă noi există o mare putere care practică exact acest discurs de vreo zece ani, dar să zicem că e doar o coincidenţă. Cum nu am competenţe în contrainformaţii, să îi lăsăm însă pe alţii să se ocupe de asta, şi să ne gândim, cum ne învaţă Descartes, clar şi distinct, de ce e asta o temă centrală a propagandei.

Pentru mine, lucrurile sunt simple. În organizaţii, oamenii învaţă să se organizeze. Paşoptiştii au început prin a cânta la cor, în Societatea Filarmonică. Organizându-se, pot să facă lobby, să forţeze decizii politice, ba chiar, doamne-fereşte, să construiască vreun partid, de jos în sus, iar nu de sus în jos ca până acum. Din punctul meu de vedere, chiar dacă la modul caricatural-grotesc, partidul lui Dan Diaconescu a fost o dovadă că se poate. Evident, a fost un avorton, dar vă spun cinstit că nici primul meu montaj electronic n-a funcţionat.

Avem însă doua mari probleme de rezolvat. Mai întâi, evoluţia societătii nu este de loc uniformă. O parte din societate nu a depăşit stadiul amorf din anii ‘90. Ei sunt perdanţii europenizării, alungaţi de la toate mesele, care s-au refugiat în amintirile propagandei ceauşiste. Din păcate, pentru ei, noi ăştia „civilizaţii” n-am făcut nimic. În satul meu natal, din nisipurile Olteniei, înainte de război exista un „teatru de vară”. O construcţie în aer liber, unde se ţineau toate serbările şcolare. În copilăria mea, încă mai trăia „domnul Brumă”, un învăţător din vremea de dinainte, care formase un ansamblu de elevi care cântau la vioară. (şcoala nr 1, pentru că erau trei, fusese şi ea construită din donaţia unui localnic ajuns băcan pe Lipscani). Teatrul a fost demolat prin anii ‘80 pentru a se construi singurul bloc din sat, domnul Brumă a murit chiar mai înainte şi de atunci nu mai cântă nimeni la vioară. Satul meu a devenit celebru acum câţiva ani prin păţania cu primarul PSD ( fost PCR, PRM etc) care l-a forţat pe secretar la diverse activităţi care nu prea se pot spune în public, dar le găsiti în tabloide dacă doriţi. Degradarea începe când muzica tace.

A doua mare problemă este demonizarea politicii. Când au început manifestaţiile din ‘90, acuzaţia principală a FSN a fost că „sunt ţărănişti”. Cea mai mare prostie pe care a făcut-o generaţia mea a fost să se delimiteze de aceste „acuzaţii”. A fost o mişcare tactică, menită să demonstreze că manifastaţiile sunt dezinteresate. Dar îndepărtarea de politică a lipsit partidele atunci în formare de „cadre”. Pe fundalul acesta, infiltrarea partidelor istorice a devenit simplă; infltraţii aveau experienţă şi şi se pricepeau mai bine decât idealiştii naivi care se înscriau cu o oarecare sfială.

Și aici lucrurile stau mult mai bine acum. Am lucrat multă vreme într-o firmă pornită „de jos” ( nu cred că eram mai mult de 25 când am ajuns acolo) şi ajunsă, la apogeu, la mai mult de 300 de angajaţi. Am constatat că de la o mărime încolo, firma devine un fel de mic univers, în care găseşti toate tipologiile şi toate comportamentele din societate. Trebuie să supravieţuieşti în acest mediu, în care unii încearcă să îşi ascundă greşelile, alţii să promoveze, alţii doar să îţi „paseze pisica”. E un antrenament excelent pentru cineva care ar vrea o carieră politică, pentru că reuşeşte să îţi dezvolte abilităţi de a contracara toate aceste acţiuni. Ori, există acum suficienţi oameni cu asemenea experienţă, pe care în ‘96 nu îi aveam. Cei 30 000 de specialişti ai Convenţiei, dacă or fi existat vreodată ( sunt sigur că ar fi existat şi mai mulţi dacă le-ar fi cerut cineva sfatul) erau, în mod sigur, mult mai naivi, şi au fost repede făcuţi şah-mat de experimentaţii politruci ai Partidului.

Sunt deci, cumva optimist pentru azi. Marea mea dilemă e legată de mâine.