riscograma.ro | 1 octombrie

Hârtia igienică și IQ-ul națiunilor

Toată povestea dezastrului social și umanitar din Venezuela este sintetizată excelent într-un articol din The Atlantic…

Pe scurt: Un investitor avea o fabrică și câteva sute de angajați, care mergea bine până acum un an, când au început „problemele”. Una din condițiile convenite cu sindicatul era ca toaletele să fie aprovizionate permanent cu hârtie igienică. Pare simplu dar, în condiții de control al prețurilor hârtia igienică a devenit aproape imposibil de găsit. Când totuși reușea să găsească, omul se trezea că angajații, confruntați cu aceleași lipsuri, o luau acasă. Totuși, nu-și permitea un conflict de muncă pentru o problemă atât de trivială. Așa că a reușit să găsească un contrabandist care pentru „prețul corect” să-i livreze un stoc de hârtie igienică suficient pentru multe luni, cu tot cu furturi. Numai că, surpriză! Livrarea a fost urmată de o descindere a serviciilor de informații care dezvăluiau astfel o adevărată operațiune de stocare în scop de sabotaj. Patronul fabricii a devenit unul dintre vinovații publici fix pentru lipsa de hârtie igienică. El și trei directori sunt acum anchetați penal iar continuarea activității fabricii a devenit ultima dintre probleme.

Povestea sună familiar pentru cei care au prins regimul comunist în România. Lipsea aproape orice din magazine (inclusiv hârtia igienică) dar oficial de vină erau speculatorii și cei care făceau „stocaj”. Ei erau vinovații care dădeau peste cap calculele impecabile făcute de Consiliul de Stat al Planificării.

În articolul de mai jos aflăm cum Baciu Viorel din Târgu-Mureș strada Brașovului nr.1 a adunat „fără rost” 34l de ulei și 26kg de zahăr și „a perturbat bunul mers al activității în comerț, deși s-au pus și se pun în vânzare cantități suficiente”.

Astfel de articole de înfierare, ca toate din presa vremii, încercau să prostească populația că de fapt comunismul funcționează. Culmea, reușeau să o prostească dar într-un mod cu totul neintenționat. Ce făceau românii cu ziarele cred că bănuiți deja… revenim.

Trebuie să deschidem acum o paranteză mai largă

Via Mother Jones: La începutul anilor ’90, în SUA s-a constatat o scădere statistică abruptă a criminalității violente. Politicienii au fost primii care să-și asume meritele – Rudolph Giuliani câștigase New-York-ul cu „teoria ferestrelor sparte”, care spunea ca toleranța zero față de cele mai mici infracțiuni le va preveni pe cele mai grave. Toate bune, doar că în afara New-York-ului corelația devenea foarte șubredă. Scăderea criminalității se întâmpla și în locuri care nu aveau această politică sau, dimpotrivă, nu se întâmpla în ciuda ei.

În curând, au început să apară tot felul de teorii alternative. Ciclurile economice sunt responsabile! Ba nu, controlul armelor! Nici asta, e consumul de droguri! Numărul de polițiști pe stradă! Politicile de eliberare condiționată! Cea mai populară teorie a fost lansată de autorii Freakonomics. Scăderea criminalității ar fi avut la origine dezincriminarea avorturilor, cu două decenii mai devreme, după celebra decizie constituțională Roe vs. Vade. Pentru că s-au născut mai puțini copii nedoriți, care la maturitate ar fi avut șanse mai mari să devină criminali, n-a mai avut cine să comită infracțiunile. Doar că nici această teorie n-a rezistat în fața analizei statistice riguroase. Toate corelațiile se spulberau, astfel că pentru ani buni fenomenul a rămas neexplicat.

Până în 2007, când o studentă de la Harvard, Jessica Wolpaw Reyes, și-a publicat primele concluzii ale unei cercetări pe care o făcuse pentru o lucrare de dizertație (uite de ce e bine să nu plagiezi!). După ani de cercetări descoperise corelația exactă: criminalitatea a scăzut ca efect direct al interzicerii benzinei cu plumb. Toate grilele haotice de până atunci s-au clarificat instantaneu – corelația era validă atât în timp (de la stat la stat, în funcție de anul interzicerii) cât și în spațiu (criminalitatea era mai mare în zonele cu trafic rutier intens).

Benzina cu plumb a fost o inovație a anilor ’20 și permitea o ardere mult mai bună. A fost eliminată, gradual sau prin lege, în anii ’80 și ’90. România a interzis-o printre ultimele din lume, în 2004. Venezuela, care se laudă cu litrul de benzină de 10 cenți, în 2005.

Unele dintre efectele sale nocive erau bănuite de zeci de ani, dar acuzațiile erau catalogate ca „împotriva progresului științific”.

Abia apariția convertorului catalitic a accelerat scoaterea din uz graduală și în cele din urmă interdicția benzinei cu plumb. Dar întreaga amploare a dezastrului produs în toată lumea – un număr de victime ale crimelor, violurilor sau tâlhăriilor mai ceva ca într-un război – a început să fie cunoscută abia mult după, acum un deceniu.

Expunerea la plumb în primii ani de viață poate scădea IQ-ul cu 5 până la 10 puncte. Asta îi transformă pe oamenii inteligenți în mediocri, pe mediocri în proști iar pe proștii cu frică de lege în criminali iresponsabili.

România, în mod ironic, a fost parțial ferită de acest fenomen. Mașinile se vindeau doar cu aprobare iar benzina – cu rație. Pe de altă parte, alt fenomen studiat, efectul Flynn, arată că IQ-ul crește la generațiile mai tinere datorită alimentației de calitate mai bună. Oportunitatea asta a fost complet ratată în anii de foame ai comunismului. Lipseau complet nu doar un aliment sau altul ci chiar grupe întregi de nutrienți. Și lipsea, cum discutam deja, hârtia igienică.

Închidem paranteza

Într-o cronică de film (sau poate doar un pasaj dintr-un articol despre altceva – nu-mi amintesc prea bine) de acum 15-20 de ani era recenzat un film vestic despre România ceaușistă.

La un moment dat, unul dintre personaje ascunde un mesaj într-un sul de hârtie igienică dintr-o toaletă publică. Critica autorului era că în momentul acela, oricât de realist fusese filmul, tot pactul ficțional s-a spulberat. Nimeni nu văzuse vreodată hârtie igienică atât de albă și nimeni nu văzuse hârtie igienică de orice fel într-o toaletă publică – ar fi dispărut oricum imediat.

Explicațiile oficiale pentru lipsa de hârtie igienică erau cele din articolul citat mai sus – „stocajul”. Doar că poporul știa că sunt minciuni. Și se ștergea cu ele la fund – la propriu.

Era și o mică satisfacție intimă că astfel cuvântările Tovarășului sunt folosite într-un mod adecvat, dar era oricum singura hârtie la îndemână. Hârtia era aspră, trebuia frecată bine între palme și chiar udată pentru eficiență garantată.

Însă, tot pentru cei mai tineri: înainte de tiparul digital, înainte de rotativa offset, timp de sute de ani și până nu demult, ziarele erau tipărite printr-un proces laborios, care presupunea culegerea textelor literă cu literă pe o matriță ca o ștampilă uriașă. Literele folosite erau din – exact! – plumb. Și diverse cantități de plumb rămâneau amestecate cu cerneala.

Nu au fost până acum studii despre ce se întâmplă în momentul în care plumbul nu mai este doar inhalat ci turnat de-a dreptul pe unde se vâră supozitoarele pentru absorbție maximă. Zi de zi, vreme de zeci de ani…

În orice caz, nimic bun!