Câștigarea premiului IBM John W. Backus, alături de Michael Ernst, pe vremea aceea profesor la MIT, este o mare performanţă, pe care Radu Marinescu a atins-o la doar 35 de ani. „Dacă imposibil ar avea grad de comparaţie, atunci cel mai imposibil succes profesional pe care l-am avut ar fi acest pre¬miu”, ne spune cel care a convins, în urmă cu 3 ani, un juriu ce reunea câteva dintre legendele vii ale lumii informaticii: printre ei, doi câștigători ai premiului Turing - echivalentul premiului Nobel în informatică. „M-am înscris în competiţie cu gândul de a expune cercetările mele și, mărturisesc, tot ce am sperat a fost să trec de preselecţie și să ajung între cei 10 finaliști”. Radu ar fi fost mai mult decât fericit cu acest rezultat. A cântărit bine și a sperat că o astfel de recunoaștere i-ar exprima corect și meritat munca de cercetare de peste un deceniu, în domeniul ingineriei software. Dar rezultatul final l-a contrazis. De fapt, a sfidat cea mai fantezistă imaginaţie posibilă. Radu devenise numărul 1. Își făcuse loc, cu o mentalitate schimbată în mediul academic german, printre hârtoapele românești, pe care le-a escaladat cu arma lui supremă: calculatorul.



Viaţa după John W. Backus Award



Nimic nu a mai fost ca înainte pentru Radu Marinescu, după acest imens succes. A realizat că sunt situaţii în care nu mai contează unde te naști. Și mai încrezător după o asemenea recunoaștere, a continuat să dărâme munţii. Să încerce să îndrepte mentalităţile greșite de acasă și prejudecăţile strâmbe ale străinilor care îi nedreptăţesc, la grămadă, ţara. Avea de-acum exerciţiul reușitei, al forţei de care e în stare. Cu trofeul Backus în braţe, Marinescu a contabilizat un nou imposibil. Care nici măcar n-a mai depins doar de el acum. În calitate de General Chair, organiza, în 2010, la Timișoara, cel mai prestigios eveniment știinţific din lume în domeniul mentenanţei sistemelor software: IEEE International Conference on Software Maintenance. Vorbim despre o conferinţă anuală itinerantă, care, de 3 decenii, adună laolaltă crème de la crème din domeniul ingineriei software, de pe tot globul. Prezenţa în sine a acestor savanţi la Timișoara a fost un lucru remarcabil pentru România (dar nu și remarcat de presă), mai ales că fusese a doua oară în istorie când conferinţa se ţinea în Europa de Est, după Budapesta, în 2005. Radu concurase cu Zürich pentru organizare, oraș ce găzduiește una dintre cele mai puternice universităţi tehnice din Europa, ETH.



Magna cum laude și confirmarea internaţională



Un tânăr pasionat de software ce pendula între Germania și un oraș de provincie din România. Nimic promiţător la orizont acasă, nimic îmbietor afară pentru un român care nu își găsea locul printre străini. Un calculator i-a rezolvat, în timp, dilema și a memorat, de atunci, următoarele date despre Radu Marinescu:

În 2002, a obţinut doctoratul cu distincţia magna cum laude, în cotutelă cu Universitatea Tehnică din Karlsruhe. Facultatea de Informatică de aici este considerată cea mai puternică instituţie de învăţământ de profil din Germania. Radu a avut șansa de a fi îndrumat chiar de profesorul Gerhard Goos, o celebritate a lumii informatice, la nivel mondial. Acasă, în același an, tânărul fonda grupul de cercetare LOOSE, la Universitatea Politehnică din Timișoara. „Sună simplu, dar nu a fost deloc”. Era încă doctorand, avea 28 de ani și nicio resursă la dispoziţie. Fără sediu, fără un statut oficial, fără bani. Doar o gașcă de 6 studenţi în jur.

În 2006, Radu Marinescu publica volumul Object-Oriented Metrics in Practice, la editura Springer Verlag - una dintre cele mai vechi și prestigioase edituri de carte de știinţă din lume. S-a vândut în peste 1.000 de exemplare. „Nu pare mult, dar este pentru o carte de știinţă”, ne lămurește autorul. Confirmă acest lucru recenta reeditare și sutele de citări în literatura de specialitate. Tot în acel an, Radu câștiga „IBM Eclipse Innovation Award”. Atunci au fost acordate circa 30 astfel de premii în toată lumea, multe dintre ele oferite unor profesori de prestigiu din domeniul ingineriei software.

Succesele curgeau continuu pe monitorul carierei lui Radu Marinescu. În acest timp, eroul lor își contura tot mai clar visul absolut: de a-și transforma ideile de cercetare în produse comerciale, care să formeze programatori mai buni în lumea de astăzi.

În 2008, anul începutului problemelor financiare pentru noi toţi, Radu se opunea curentului și fonda, alături de alţi doi colegi, ajunși acum doctori în știinţe, INTOOITUS, o firmă de tip spin-off. Un nou proiect în care a pornit de la zero absolut, într-o atmosferă apăsătoare, ce nu prevestea nimic frumos, cu atât mai puţin măreţ. Cum ar fi ca primul client să-i fie o companie din topul celor mai bogate 500 de pe glob. Cum a fost posibil? „Printr-un miracol, fără să fi îndrăznit a visa așa departe”, punctează Radu, modest. Între timp, colaborarea s-a extins, iar astăzi principalul produs al firmei este folosit de peste 10.000 de programatori din acea companie. „Cu toate acestea, suntem departe de a spune că am reușit”.

2012. La un deceniu de la primul său proiect, Radu și cei 6 cama¬razi s-au transformat dintr-o „adunătură de entuziaști” într un grup de cercetare cu o remarcabilă vizibilitate în mentenanţa software, la nivel mondial. Rezultatul - peste 30 de articole internaţionale în domeniu, mai mult de 300.000 euro - fonduri de cercetare atrași, 3 membri ai grupului de cercetare deveniţi doctori, 10 foști membri deveniţi doctoranzi și apoi doctori la cele mai prestigioase universităţi din Europa, SUA și Canada, numeroase proiecte și colaborări cu grupuri similare europene.



Cercetare în domeniul ingineriei software. Adică?



„La modul general, ingineria software se ocupă cu etapele construirii unui sistem software, adică programele care «animă» calculatoarele. Și când spun «calculatoare», mă refer la mai mult decât calculatorul pe care îl avem fiecare din noi pe birou. Calculatoarele sunt acum oriunde ne întoarcem privirea. Chiar și atunci când poate nici nu conștientizăm prezenţa lor. Din acest motiv, construirea sistemelor software este un proces complex, mai ales din cauza dimensiunilor colosale pe care le au aceste sisteme și a eterogenităţii uluitoare a calculatoarelor pe care programele acestea rulează. Astăzi, sisteme de 10 milioane de linii de cod nu mai sunt deloc o raritate. Imaginaţi-vă ce înseamnă doar să citești 10 milioane de linii de text și ce probleme de înţelegere și de dezvoltare ulterioară ridică astfel de sisteme. Și prin urmare ce mare probabilitate de eroare!”

Aici intervine Radu. „Ceea ce încerc să concep sunt tehnici și instrumente menite să îi ajute pe proiectanţii de software și pe programatori să detecteze și să corecteze eventualele erori de proiectare în sisteme software de mari dimensiuni. Nu în ultimul rând, să îi ajute să înţeleagă mai bine și mai rapid porţiuni ample de program.” Altfel spus, inginerul nostru creează programe ce analizează calitatea altor programe.



Un informatician atipic



Am să vă dezamăgesc. Radu Marinescu nu are vreo poveste emoţionantă de dragoste cu informatica. Nu a fost niciodată un fanatic al domeniului. Nu a câștigat olimpiade de informatică, nu visează algoritmi. Nu doarme în pat cu calculatorul și crede că viaţa poate fi interesantă și fără computer. Doar mai greu posibilă. Ce l-a atras și l-a fascinat la informatică pe Radu, mai ales pe partea mai aplicată a ingineriei software, este drumul scurt de la idee la creaţia propriu-zisă. „Spre deosebire de alte știinţe, în software poţi experimenta ușor, poţi modela și remodela idei la nesfârșit, fără nevoia unor investiţii majore.” Pentru munca lui, pentru toate realizările excepţionale de mai sus, eroul nostru nu are nevoie de un laborator sofisticat pentru a lucra la o idee. Singurul său „laborator” este calculatorul. Iar de când acesta a devenit portabil și atât de puternic, un astfel de personaj poate schimba lumea de oriunde. Este și motivul pentru care Radu crede că primirea Backus Award este ceva cu atât mai greu de imaginat. A fost dovada că poate fi văzut, remarcat de oriunde. Lucrând din România. O ţară în care, financiar vorbind, viaţa lui este un imens și nedrept paradox. Venitul lui Radu Marinescu, din poziţiile de conferenţiar și de vicepreședinte al CNCS, este sub salariul de angajare al oricărui student bun pe care l-a pregătit în facultate. Un venit care este la limita posibilităţii de a întreţine o familie. Renunţarea la cercetare și la cariera academică în favoarea unei companii de IT ar schimba, desigur, lucrurile. Radical.



Limba germană – un motiv constant al reușitei



Radu Marinescu s-a născut la Galaţi și a copilărit la Arad, unde familia s-a mutat când era mic. Beneficiul adus de mutarea la Arad a fost că aici a putut învăţa limba germană încă de la 3 ani. Sune că asta l-a ajutat enorm mai târziu. Deși a absolvit „cu note onorabile” Facultatea de Automatică și Calculatoare a Politehnicii din Timișoara, la finalizarea studiilor nu era convins că vrea și poate să devină un bun inginer de software. A dorit să afle. Și a plecat în Germania, unde, în 1996, obţinerea unei burse la o universitate de prestigiu era un lucru dificil. Dar la Radu a fost suficient să-și propună. Pretextul și contextul - lucrarea de diplomă. „Știam din start că, ajuns la o astfel de universitate, s-ar putea sa eșuez lamentabil, să nu fac faţă.” Cu acest gând și-a început, în 1997, lucrarea de diplomă la Forschungszentrum Informatik Karlsruhe. Nu printr-o bursă oficială, ca tot omul. Radu a bătut direct la ușă. Odată cu ea, i s-au des¬chis și ochii. Aici, tânărul stu¬dent român avea să afle ce înseamnă cu adevărat ingineria software. „Nimic din realizările mele nu s-ar fi întâmplat dacă nu aș fi avut experienţa germană. În plus, mediul de lucru și de viaţă de acolo a fost un bun exerciţiu de disciplină și rigoare”. Ceva de care recunoaște că avea neapărat nevoie pentru a-și echiliba fondul genetic latin, „mai înclinat către aproximare”. Nu se înșelase.



Acasă este totul…



Experienţa din Germania a cuprins stagiile lungi de pregătire a lucrării de diplomă și apoi a doctoratului. Fără a părăsi vreodată România cu totul, Radu a primit acolo, „total neașteptat”, propunerea de a rămane și pentru doctorat. „După o uriașă frământare lăuntrică, am decis să refuz oferta. Iniţial, cand am primit invitaţia, am trăit sub vraja gândului că, dacă am reușit să ajung într-un mediu academic de top, aș putea avea totul. De la șansă de afirmare profesională până la cea personală. Am refuzat să rămân, fiindcă am înţeles că, pe undeva, asta este doar o iluzie. Și că viaţa este mai mult decât atât. A fi în străinătate este, în opinia mea, orice s-ar spune, echivalentul unei dezrădăcinări. Și cred că, orice ai face și oricât ai încerca să îţi suprimi acest gând, în diaspora nu poţi fi niciodată acasă cu adevărat.”



… și nimic!





„Pentru mine, în Romania cel mai descurajant lucru este relativizarea totală a valorilor. De exemplu, poţi constata cu stupoare că, la noi, un cercetător care a publicat în Nature e evaluat cam la fel cu altul care a publicat într-o revistă obscură de popularizare a știinţei. Sau chiar mai rău: să vezi că un semidoct, al cărui univers știinţific nu a trecut vreodată de poarta propriei universităţi, este adesea preferat, sub cele mai năstrușnice și ridicole pretexte, cuiva pentru care s-ar bate orice universitate mare din lume. Și mai este un lucru care îmi lipsește adesea: onestitatea. Marele profesor din Timișoara, academicianul Ion Boldea, mi-a spus cândva următorul lucru: «cea dintâi cerinţă pentru orice doctorand este să fie un om cinstit». Nu încetez să fiu uimit de apetenţa și ingeniozitatea mediului academic românesc întru eludarea regulilor după care funcţionează comunitatea știinţifică internaţională. Ne construim adesea sisteme valorice paralele, interpretăm reguli etice simple în cele mai surprinzătoare moduri cu putinţă. Evităm raportarea la nivelul real al rezultatelor cercetării pe plan mondial, doar pentru a ne lăuda mai apoi că am reinventat noi roata.”



Sunt cel mai bun. Nu e de ajuns!



Radu Marinescu este un exponent de marcă al comunităţii știinţifice internaţionale. Dar acasă la el nu prea e loc pentru excelenţă în domeniul tehnologiei de vârf. Financiar, Radu este în continuare într-o zonă fragilă. Deși destule companii de top sunt prezente în România, rareori vreuna își arată interesul faţă de personaje ca Radu Marinescu. „Așteptările firmelor de la cercetătorii români sunt frustrant de reduse. Din păcate, singurul lucru pe care îl caută marile companii la noi este o forţă de muncă rezonabil de calificată și foarte ieftină. Cred că acest lucru este cauzat de insuficienta noastră capacitate, ca ţară, de a crea poli de supercompetenţă în cercetare, care să fie remarcabili și memorabili în străinătate.”



Epilog



IBM John W. Backus Award a fost câștigat, în 2009, de doi oameni de pe glob: Michael Ernst, atunci profesor la MIT, și Radu Marinescu, conferenţiar la Politehnica din Timișoara. Pe Ernst, marile companii de software îl curtează neîncetat de atunci pentru colaborări serioase în domeniul cercetării. Pe Marinescu, reprezentanţele locale ale acelorași companii îl solicită doar pentru a le oferi câteva banale cursuri de programare. Motivul? „Cum spuneam mai devreme, marile companii high-tech care vin în România nu au nici un fel de așteptări serioase pe linie de cercetare sau transfer tehnologic de la comunitatea academică din România. O prejudecată greu de depășit”, ne spune cel care ne lasă, la final, o temă și mai grea de meditaţie. Am vrut să aflu de ce a ales Timișoara și nu Bucureștiul, după ce și-a demonstrat geniul în tehnologia de vârf, la nivel internaţional. „Pentru că nu am avut nicio ofertă. Mărturisesc că uneori mă încearcă regretul la gândul că, poate dacă aș fi trăit în Capitală, aș fi fost mai vizibil, mai bine conectat, aș fi avut oportunităţi mai mari. Poate e doar o iluzie…”





CHESTIONARUL INCOME



1. Sunteţi laureat al John W. Backus, unul dintre cele mai prestigioase premii internaţionale în domeniul tehnologiei de vârf. Cum a fost primită vestea?

Acasă, dincolo de felicitările călduroase de moment şi câteva ecouri timide în presă, nu pot să spun că a existat vreun impact semnificativ. Câştigarea acestui premiu a avut însă, cred eu, o influenţă substanţială în materializarea primului contract pe care INTOOITUS l-a câştigat cu o companie din Global Fortune 500. Nu cred că fără o astfel de recunoaştere o firmă de o asemenea anvergură s-ar fi încumetat la o colaborare cu noi. Eram la început, totuşi…



2. Pentru dumneavostră ce a însemnat?

Pentru mine, dincolo de recunoaşterea venită din partea unui juriu prestigios, cel mai important aspect este faptul că premiul nu vine din lumea academică, ci vine de la IBM, o companie legendară în domeniul IT. Sunt bucuros că a fost răsplătit impactul cercetării mele în lumea reală a industriei de software. Îmi doresc ca rezultatele cercetării mele să fie adoptate, să văd o punte stabilă de transfer de cunoştinţe dinspre cercetare înspre firmele care dezvoltă software.



3. De ce un om ca dumneavostră nu este milionar?

Bună întrebare! Pentru că m-am încăpăţânat să trăiesc şi să fac cercetare în România. Altminteri, poate că milionar nu aş fi, dar, cu siguranţă, nu aş fi avut, în acest moment, nicio dificultate financiară. Desigur, îmi rămâne marea provocare de a vedea dacă pot ajunge milionar construind şi vânzând apoi rezultatele cercetării mele. Dar să fac toate acestea din România.



4. Succesul în ţara dumneavoastră…

„If I can make it here, I’ll make it anywhere”, ca să-l parafrazez pe Frank Sinatra.



5. Ce aşteptări aveţi?

Grea întrebare! Dacă mă uit în jur la instabilitatea şi tonul isteric ce domină viaţa publică, nu am nicio aşteptare. Am însă idei, planuri, visuri, dorinţe şi multe bătălii de purtat. Mă lupt să reuşesc şi ştiu că, dacă voi izbândi, asta nu se va datora faptului că trăiesc în spaţiul carpato-danubiano-pontic, ci în ciuda acestui fapt.



6. Cum ar arăta astăzi planeta fără computere?

Lumea nu funcţionează datorită computerelor, ci a oamenilor inteligenţi care le-au inventat şi care le perfecţionează neîncetat. Nu mă îngrozeşte gândul unei planete fără computere, ci al uneia dezumanizate, complet automatizate, a unei societăţi care abandonează nuanţele în favoarea unei gândiri „binare”, de tip 1 sau 0, aşa cum funcţionează, în general, calculatorele.



7. Dacă v-aş lua calculatorul, cu ce v-aţi ocupa?

M-aş apuca de fotografie.



8. Timp liber aveţi?

Când am, citesc şi mi-l petrec cu soţia mea, Cristina, şi cu băiatul nostru, Mihai, care are 4 ani şi jumătate şi care este la vârsta întrebărilor năucitoare. Seara, mă uit la Mircea Badea.



9. Timişoara..

Un oraş cu o industrie software vibrantă, lucru care mi-a oferit prilejul multor contacte interesante. Un oraş mereu tânăr şi un exemplu de multiculturalitate. Dar, înainte de orice, este locul unde acum mă simt acasă.



10. Există, totuşi, o altă ţară pe care v-aţi alege-o?

Visul meu nu este deloc să mă stabilesc într-o altă ţară. Sunt câteva locuri în care mi-ar plăcea să locuiesc, mai ales iarna. Ce îmi doresc, însă, este să am o situaţie materială care să îmi permită să călătoresc oricât şi oriunde.









