de Marin Pana 7.4.2015

Unul din cinci români născuți în deceniul de dinaintea revoluției din decembrie a plecat în străinătate, potrivit datelor publicate de Institutul Național de Statistică.

”Omul nou” a ajuns, în proporții considerabile, să susțină dezvoltare altor state și să contribuie la sistemele lor de securitate socială. Totul pentru că nu am avut grijă să creăm o economie cu grad de multiplicare suficient încât să asigure locuri de muncă pentru ”cel mai prețios capital”.

Exact în perioada de maxim de potență în muncă și disponibiliate creatoare, ponderea românilor care au plecat în străinătate de mai bine de 12 luni ( avem și cazurile foarte numeroase ale celor care fac un fel de navetă sezonieră și trăiesc în țară din banii câștigați afară) a urcat la aproape 20%, dacă adiționăm valorile estimate de INS pe segmentul de vârstă 25 – 39 de ani pentru populația rezidentă și cea care a părăsit țara.

Concentrarea maximă se regăsește pe zona celor născuți și crescuți cu mari sacrificii în anii ‘80, cei mai grei din perioada Ceaușescu.

Fără perspective în țară, fără locuri de muncă și fără posibilitatea de a dobândi o locuință, o bună parte dintere aceștia au profitat de deschiderea către Occident și s-au îndreptat spre locuri unde calificare lor era apreciată și mai corect remunerată, unde sistemele de creditare creau facilități de dezvoltare a unei afaceri sau de achiziție a unei locuințe.

Cert este că au plecat din țară tocmai o bună parte dintre cei care ar fi putut avea o contribuție însemnată la crearea de valoare adăugată. Care au susținut din banii încasați în afara țării părinții pensionari ( cu nevoi, inerent, greu de acoperit doar din taxele și impozitele celor rămași să muncească în România) și, indirect, moneda națională.

Cu toate acestea, date fiind investițiile făcute în creșterea și educare celor plecați din țară, care nu s-au amortizat pe un timp lung ci s-au concretizat în intrări temporare și discreționare de valută, bilanțul lor strict material pentru societatea din care au plecat pare a fi, mai degrabă unul negativ și cu consecințe multiple.

Dacă ne uităm la structura pe vârstă și sexe, avem o explicație și în ceea ce privește reducerea considerabilă a numărului de nașteri. Nașteri pe care, din motive obiective, le fac femeile , mai ales într-o anumită perioadă a vieții.

Or, de la 18 ani în sus și până la 30 de ani, numărul persoanelor de sex feminin plecate din țară îl depășește pe cel al persoanelor de sex masculin.

Evident, se pot invoca și alte explicații pe zona serviciilor prestate în țările de destinație (vezi ultima coloană din tabel). Una peste alta, devine clar că suntem și vom fi tot mai puțini, mai urâți și cu o pensie mai mică. Practic, economiile dezvoltate au acoperit locurile de muncă direct productive preponderent cu proprii cetățeni și au admis europeni oficializați recent în sectoarele mai puțin atractive sau mai dificile pentru populația locală.

De remarcat că la un nivel al șomajului declarat oficial pentru luna februarie 2015 de 5,5% și un număr de circa o jumătate de milion de persoane înregistrate ca atare în țară, avem, simultan, cam un milion și jumătate de români plecați din țară. Evident, aceștia trebuie să se întrețină cumva și marea majoritate lucrează.

În aceste condiții, dacă nu ar fi existat intrarea în Uniunea Europeană și corolarul liberei circulații a forței de muncă ( a trecut și perioada de tranziție de șapte ani în care statele membre puteau impune restricții temporare pentru forța de muncă din România ), am fi avut un cu totul alt nivel al șomajului. Poate nu chiar 20%, potrivit regulii de trei simplă dar măcar triplu.

Această realitate pornește de la incapacitatea economiei de piață autohtone (așa cum s-a croit ea în perioada de tranziție) de a asigura suficiente slujbe pentru și stimulentele insuficiente date de guvernanți pentru creearea de locuri de muncă. De aici derivă și imposibilitatea de a reduce mai rapid decalajele de dezvoltare.

Pur și simplu, dincolo de situația din investiții și tehnologie, dar corelată cu acestea, lipsa forței de muncă ne reduce considerabil PIB-ul potențial. Adică ritmul în care am putea crește sustenabil, fără recăderi ulterioare și fără o reinflamare a creșterii prețurilor, pe o perioadă mai îndelugată de timp.

Deficitul proporțional în factor uman la nivel de generații ne-a afectat echilibrul pe termen lung al sistemului de asigurări sociale. Adică atât nivelul actual al pensiilor aflate în plată, cât și perspectivele de mai asigura celor rămași în țară de a mai primi o recompensă corelată cu susținerea pe care au oferit-o în momentele grele ale tranziției la economia de piață.