"יש לך חמש דקות לפרזנטציה ולאחר מכן שלוש דקות להשיב לשאלות חברי הוועדה", אומרת יסמין לוקץ' ליזם ההיי־טק שנכנס לחדר הישיבות של פירמת עורכי הדין שבלת ושות'. לוקץ' מפעילה את שעון העצר באייפון ומסמנת בדפים שלה וי ליד שם הסטארט־אפ. מסביב לשולחן הארוך שבחדר יושבים כ–15 אנשי היי־טק מנוסים — יזמים, אנג'לים, אנשי תעשיית ההון סיכון, עורכי דין, רואי חשבון ואנליסטים. כולם נמצאים כאן מ–9:00 בבוקר, זאת הפרזנטציה ה–15 שהם רואים היום ולפניהם עוד עשר לפחות. הם מקשיבים לדובר, מתקיפים אותו בשאלות, רושמים לעצמם הערות ועוברים למועמד הבא.

שלושה דברים משותפים לכל הנוכחים בחדר: הראשון הוא שכולם חיים את תעשיית ההיי־טק העולמית ומהווים חלק חשוב באקו־סיסטם הישראלי. השני הוא שאף אחד מהם לא מקבל תמורה כספית על יום המיונים שאליו הגיעו, ובשלב הזה אף אחד מהם גם לא מתכוון להשקיע מכספו במיזמים שמוצגים לפניהם. אבל הדבר החשוב ביותר המקשר בין כל ההיי־טקיסטים הוותיקים האלה הוא העובדה שלוקץ' קראה להם להשתתף בפרויקט — והם באו. פינו את לוח הפגישות העמוס שלהם והתייצבו להתנדב כחברי ועדת המיונים של תוכנית SV101 שהיא יזמה, כדי לחבר בין קהילת הסטארט־אפיסטים הישראלית לזו שבעמק הסיליקון.

"בארץ כל אחד מכיר מישהו דרך מישהו אחר, כולם שירתו עם כולם בצבא ועם מעט מאמץ אפשר להגיע לכל אחד. כשאתה מגיע לארה"ב, אין לך את זה. אצלם רשת הקשרים בנויה אחרת", אומרת לוקץ'. "בתור ישראלי לא למדת עם אנשי מפתח אמריקאים בבית הספר, לא שיחקת אתם פוטבול או כדורסל באיזו מכללה ולא למדת אתם באוניברסיטה. ואלה עוד הדברים הקלים יותר — להגיע לאנשים. הבעיות הקשות יותר הן להתגבר על הפערים התרבותיים ולהגיע ללקוחות. אני רוצה לשים את היזמים הישראלים באותו מקום שבו נמצא היזם האמריקאי. אנחנו בונים בעמק הסיליקון קהילה של אנשי מפתח, שמתעניינים בהיי־טק ישראלי ואוהבים אותו", היא אומרת.

במשך רוב ימות השנה מתגוררת לוקץ' בעמק הסיליקון בקליפורניה, בירת ההיי־טק העולמית, שם היא חיה כבר 13 שנה, אבל לפחות פעמיים בשנה היא מגיעה לישראל כדי לבחור קבוצה של עשרה יזמי היי־טק מתוך מאות הסטארט־אפיסטים שפועלים כאן. לפני כשלוש שנים הובילה לוקץ' יוזמה שבעקבותיה הוקם ICON (Israel Collaboration Network), ארגון ללא מטרות רווח שמפגיש מנכ"לים ויזמים ישראלים עם בכירים בעמק הסיליקון ובתעשיית ההון סיכון האמריקאית. הארגון פונה לשלוש קבוצות של בעלי תפקידים המקושרים בתעשייה: למייסדים של חברות היי־טק ישראליות שחיים בקליפורניה, לשותפים בקרנות הון סיכון אמריקאיות, ולבכירים ביותר בתאגידים אמריקאיים.

עברו לתצוגת גלריה

"אנחנו מנסים לחבר בין שלוש הקבוצות האלה ולייצר להן הזדמנויות לעשות דברים מדהימים ביחד. איך אנחנו מייצרים את ההזדמנויות האלה? באמצעות כל מיני אירועים שאנחנו מקיימים, כמו כנס בעמק הסיליקון שאליו מגיעים 300 איש מתוך רשימה סלקטיבית של מוזמנים שאנחנו בוחרים. מפגשים קטנים יותר של עד 100 איש שמתקיימים כמה פעמים בשנה, ובהם בכירים בתעשייה האמריקאית משתפים מהידע והניסיון שלהם, וכמובן תוכנית SV101 (מבוא לסיליקון ואלי, בתרגום חופשי) שמתקיימת פעמיים בשנה, ובה עשרה יזמים ישראלים לומדים במשך שבועיים אינטנסיביים איך לעבוד עם השוק האמריקאי ואיך לבנות את מערך הקשרים עבור הסטארט־אפ שלהם", היא מסבירה.

רשת קשרים היא מונח המפתח בעבודתה של לוקץ' בשנים האחרונות, במיוחד מאז שיזמה והקימה את ICON. "נטוורקינג" הוא הכלי החשוב ביותר אולי עבור כל יזם היי־טק, אחרי הרעיון לסטארט־אפ, כמובן. רשת קשרים עוזרת ליזם למצוא את השותפים המתאימים לו ביותר, לבחור את העובדים המוכשרים ביותר ובכל שלב מחייו של העסק — להגיע למשקיעים הנלהבים, ללקוחות גדולים ובסוף התהליך גם לרוכש הפוטנציאלי הנדיב ביותר. בכנסים ובאירועים חברתיים בתעשיית ההיי־טק הפעילות העיקרית היא טוויית רשת קשרים ותחזוקה שוטפת שלה. לעולם לא תדע איזה עסקה תתחולל בעוד שנה בעקבות סמול־טוק אקראי בכנס. לוקץ', שהבינה את העיקרון הזה, לא מעוניינת להשאיר את סיכויי ההצלחה של היזמים הישראלים ליד המקרה, ולכן היא אורגת עבורם רשת קשרים מהחלומות הוורודים ביותר שלהם.

מחברה של 10,000 עובדים —לחברה של שלושה אנשים

לא פשוט לבנות רשת שכוללת בתוכה את צמרת תעשיית ההיי־טק והפיננסים של החוף המערבי, אבל ללוקץ', 45, אם לבת ושלושה בנים, יש כמה יתרונות. חלק מהקשרים היא אספה על הדרך בתחנות חייה השונות, אבל חלק לא מבוטל שלהם היא מביאה מהבית. היא היתה קצינת מבצעים בחיל האוויר ולאחר הצבא עבדה בהפקת אירועים במקום בילוי בנמל תל אביב. היא בוגרת תואר ראשון במשפטים, חשבונאות וכלכלה מאוניברסיטת תל אביב ואת ההתמחות שלה עשתה אצל עו"ד דן להט ובהמשך עבדה גם בארנסט אנד יאנג, פירמת רואי החשבון מהמובילות בעולם. כשהגיע הזמן לתואר שני היא התקבלה לאוניברסיטת סטנפורד היוקרתית בסן פרנסיסקו, ולמדה מינהל עסקים. "לא ברור לי איך קיבלו אותי, אבל אלה היו שנתיים מדהימות", היא אומרת.

את השנים הבאות בקריירה היא עשתה משני עברי האוקיינוס — בישראל ובלאס וגאס — תחת חסותו של אביה החורג, המיליארדר היהודי שלדון אדלסון, בתאגיד העסקים שלו, לאס וגאס סאנדס, שכולל מלונות ובתי קזינו בכל העולם. אמה של לוקץ', מרים פרבשטיין־אוקסהורן, הכירה את אדלסון בסוף שנות ה–80 בניו יורק, אז היה מיליונר בתחילת דרכו, אלמן בשנות ה–50 לחייו, שאשתו מתה ממחלה קשה. ב–1991 השניים נישאו, ובעודם מבלים את ירח הדבש בוונציה, החליט אדלסון להרוס את את מלון סאנדס בלאס וגאס שהיה בבעלותו (ושימש אז כמרכז כנסים ענק) ולהקים במקומו את The Venetian — מלון וקזינו שבו שוחזרו רבים מאתריה של העיר האיטלקית והביא למהפכה בתעשיית המלונאות בעיר.

עברו לתצוגת גלריה בני הזוג שלדון ומרים אדלסון ב-2010 צילום: תומר אפלבאום

ב–2007 החליט אדלסון להקים את "ישראל היום" ולוקץ', שכבר סיימה את לימודיה בסטנפורד, מונתה כנציגה שלו בעיתון. "מבחינתי, הקמת העיתון היתה לגמרי סוג של סטארט־אפ, אבל ממקום של ציונות ושל עשייה למען מדינת ישראל", היא מספרת. "ההתנהלות היתה בדיוק במתווה של הקמת סטארט־אפ, רק בתחום תחרותי מאוד, ואתגר נוסף היה להביא מוצר שונה מהמוצרים שקיימים ושולטים בתחום. המוטו שלנו אז היה Better and Different is Best — טוב יותר ושונה זה הכי טוב — והגישה היתה להתייחס לעיתון מודפס כמו אל המודלים של אתרי החדשות האינטרנטיים: גם איכותי וגם חינמי. אני חושבת שהשגנו את המטרה הזאת, כי 'ישראל היום' הוא עדיין גם מוצר טוב וגם מוצר שונה בשוק שלו, וההוכחה להצלחה היא שהקוראים אוהבים את העיתון".

בשלוש השנים האחרונות לוקץ' כבר לא מעורבת בעסקי "ישראל היום", לדבריה, מכיוון שמלוא תשומת הלב שלה מרוכזת כעת בפעילות של ICON. "זאת היתה תקופה מהנה מאוד. נגעתי בעיקר בכל מה שקשור לצדדים העסקיים של העיתון, תקציבים, מכירות, אסטרטגיה, כי זה בדיוק הרקע המקצועי שלי. לא היתה לי כל מעורבות במערכת או בתכנים שהתפרסמו בעיתון, כי זה לא הרקע המקצועי שלי. הבאתי לעיתון את מה שלמדתי גם מתוך העבודה בלאס וגאס סאנדס".

במקביל למעורבות שלה בעסקי התקשורת של אדלסון בישראל, עבדה לוקץ' עם אדלסון גם בלאס וגאס כיועצת ועוזרת מיוחדת ליו"ר תאגיד סאנדס. "גרנו אז בסטנפורד אבל במשך ארבע שנים עבדתי בווגאס", היא מספרת. זה אומר שבכל יום שני בבוקר הייתי מורידה את את הילדים בבית הספר בסן פרנסיסקו, נפרדת מהם ורצה לטיסה לווגאס. ב–12:00 כבר הייתי במשרד ונשארתי בווגאס למשך כמה ימים, עד החזרה הביתה לקראת סוף השבוע. בעצם הייתי סוג של יועצת ארגונית לתאגיד, אבל מבפנים. בכל פעם ניהלתי ביחד עם צוות מהארגון פרויקט אחר שהיו"ר (שלדון אדלסון; א"ו) התעניין בו — שאלות כמו לאן כדאי להתרחב, איך לייעל תהליכי גיוס כוח אדם, או איך לחתוך עלויות במשרדי התאגיד.

"אחד הפרויקטים היה, למשל, השאלה אם כדאי להביא למלון את ההופעה של להקת בלו מן גרופ ולנהל עמם את המשא ומתן על סדרת ההופעות. פרויקט אחר שהייתי מעורבת בו היה סביב השאלה אם לקבוצת סאנדס כדאי להיכנס לשוק האירופי ואם כן לאיזו מדינה ביבשת. ההתלבטות היתה אז בין יוון לספרד, אבל כפי שאפשר לראות היום, בינתיים לא נכנסנו לאירופה".

יש תובנות שקיבלת בווגאס ולקחת לעניינים העסקיים של "ישראל היום", או להפך?

לוקץ': "יש דברים בסיסיים מאוד בניהול — ולא משנה מה אתה מנהל, אם זאת קבוצת NBA, מלון בווגאס, צוות מכירות בעיתון או סטארט־אפ — שצריך לדעת ולקחתי כניסיון מקצועי. נושאים כמו איך לנהל צוות, איך לתמרץ אנשים, איך להסתכל על תקציב — עניינים שקשורים ישירות לביזנס והם חוצי תחומים, לא משנה איפה אתה עובד. גם היום, כשאני ב–ICON ושומעת את ההרצאות שאנשי המקצוע המנוסים מעבירים ליזמים המתחילים, אני מרגישה שגם אני לומדת. העובדים שלך זה הדבר הכי חשוב והם חייבים להיות מצוינים. למשל, אני מאמינה בגישה שטוענת שהאויב הכי גדול שלך הוא עובד טוב, כי אתה צריך עובד מצוין ולא רק עובד 'טוב'. אלה דברים שאתה כל הזמן גדל בזכותם, בזמן שאתה לומד מהם. מכל עבודה שעשיתי, מכל סטארט־אפ שאני עובדת מולו — אני מרגישה שאני לומדת וגדלה".

בתור מי שעבדה בתאגיד סאנדס, אחד מבעלי בתי הקזינו הגדולים בעולם, מה דעתך על התעשייה?

"בארה"ב, בכל אופן, זו תעשייה עם המון רגולציה והגנה ומדובר בענף מפוקח ונקי מאוד".

תקבלי לתוכנית שלך סטארט־אפ שיציע מוצר בתחום ההימורים?

"לא זכור לי שנתקלנו בעבר באיזשהו סטארט־אפ מהתחום שניסה להתקבל לתוכנית. יש הרבה חברות שכוללות מרכיב של גיימיפיקציה (משחוק, טכניקות ששואלות מאפיינים של משחק ואו הימורים, כדי לעודד השתתפות ומעורבות; א"ו), אבל אני לא זוכרת שחברת הימורים נטו פנתה אלינו. אגב, הבחירה בסטארט־אפים שיצטרפו לתוכנית אינה שלי, אלא של מועצה רחבה של אנשי מקצוע, והיכולת שלי להשפיע על השיקולים המקצועיים שלהם נמוכה ביותר. ובכלל, אם מדברים על תחומים שמשיקים לפעילות של סאנדס, אז אני מתחברת יותר לכל תחומי האירוח — נסיעות, תעופה, תיירות ומלונות. במקומות האלה אני מרגישה שיש לי יותר מה לתרום מהידע והניסיון הקודם שלי".

אחרי ארבע שנים בסאנדס ותוך כדי טיסות במשולש הטראנס אטלנטי וגאס־סן פרנסיסקו־תל אביב החליטה לוקץ' להוריד הילוך ולהצטרף לחבר מהלימודים בסטנפורד בהקמת סטארט־אפ שפיתח מוניטור למעקב אחרי מחזורי השינה של תינוקות. "זה היה מעבר מקיצוניות לקיצוניות — מחברה של 10,000 עובדים בווגאס לחברה של שלושה אנשים. בהתחלה מכרנו את המוצר ישירות לצרכנים, אבל חברנו לחברת האלקטרוניקה בלקין, המודל השתנה והם התחילו לייצר ולמכור את המוצר תחת המותג שלהם. בעקבות זה התפקיד שלי בסטארט־אפ הצטמצם והשתנה, ושוב חיפשתי שינוי בקריירה", היא מספרת.

"ב–2013 ילדתי את בני הרביעי, סיימתי את חופשת הלידה והתחלתי לחשוב מה הלאה. לא רציתי את הקיצוניות של אלפי עובדים וגם לא לעבוד עם שלושה אנשים בסטארט־אפ, אלא משהו בין לבין. אז התחלתי להיפגש עם אנשים ולנסות להבין וללמוד. אהבתי מאוד את עמק הסיליקון, את אווירת החדשנות ואת כל מה שקורה שם. מתוך פגישות שלי עם אנשי המרכז היהודי המקומי (JCC) בעמק הסיליקון. התחיל לעלות הרעיון להרים כנס שבאמצעותו נוכל לעודד קצת ציונות ולחזק את המותג של ההיי־טק הישראלי. אחרי עוד פגישה ועוד סיעור מוחות הבנתי שזה בדיוק מה שאני רוצה וצריכה לעשות — לחבר את הישראלים שגרים במקום הזה ולהציב להם מטרה משותפת: לקדם את ההיי־טק הישראלי בעמק הסיליקון.

"הגעתי לאנשים ולישראלים בקהילה וגייסנו אותם להביא לכנס את כל האנשים הרלוונטים שהם מכירים שעובדים בקרנות. עברתי ככה מאדם לאדם ושאלתי מי מכיר את מי ומי יכול להביא את מי. כולם התגייסו לבוא ולהשתתף בכנס ולתרום מזמנם ומהניסיון שלהם, אבל מיד עלתה השאלה מה עושים עם זה הלאה — לאן מנתבים את כל הידע, האנרגיות והנכונות ביום שלמחרת הכנס? מכאן הדרך להקמת ICON היתה ברורה. כל הקבוצה שהיתה בסיעור מוחות נהפכה לוועדת ההיגוי והגוף המייעץ, והקמנו את הארגון. הפכנו את הכנס לאירוע ההשקה של הארגון, ואחרי זה נדרשו לנו כמה חודשים כדי להבין מה אנחנו עושים עם כל זה".

ומה באמת עושים עם זה? איך מתרגמים את זה לתמיכה באקו־סיסטם הישראלי?

"את רשת הקשרים מהכנסים או המפגשים הקטנים יותר, שמטפחים את הקהילה בעמק הסיליקון, אנחנו מחזירים לתוך קהילת ההיי־טק הישראלית בעזרת תוכנית SV101. פעמיים בשנה, אחרי מיונים ארוכים ותנאי סף ברורים, אנחנו מביאים לעמק הסיליקון עשרה סטארט־אפים לתוכנית היכרות של שבועיים אינטנסיביים עם השוק האמריקאי. מ–10:00 עד 22:00, מיום שני עד יום שישי, החבורה הזאת שומעת הרצאות מהאנשים הבכירים ביותר בתעשייה — ישראלים שחיים שם, יהודים או כל בכיר בתאגיד שמכיר בחשיבות של ההיי־טק הישראלי. אנחנו מבקשים מעשרת הנבחרים 1,000 דולר, שהם סוג של דמי רצינות ובמשך השבועיים האלה הם מתאכסנים בבית שהם שוכרים, מתארחים לארוחות ערב אצל התומכים בתוכנית, אבל הם שם בעיקר כדי ללמוד, להכיר וגם לשתף את הקבוצה בתובנות שלהם".

מה יכול סטארט־אפיסט שבקושי גייס כסף למיזם שלו, או שאפילו אין לו מוצר לשווק, ללמד את החברים בקבוצה?

"בנטוורקינג אמיתי כל פרט שמקבל יכול גם לתת משהו. יש יזמים מתחילים שבאים אמנם ללמוד, אבל ייתכן שאחד מהם עבד קודם לכן בחברה גדולה והוא עדיין שומר על יחסים טובים עם חברים לעבודה או עם המנהלים שלה — אז הוא יכול לעזור, לקשר. גם יזם מתחיל שמשתף את החברים בטעות שעשה בהתנהלות העסקית שלו יכול לעזור למישהו אחר. קוראים לזה Pass it Forward: קיבלת משהו? תעביר את זה הלאה למישהו אחר. זה מה שיוצר את אווירת הקהילה".

בכירי ההיי־טק מתייצבים למילואים

עברו לתצוגת גלריה דיוויד מרקוס, פייסבוק צילום: בלומברג

ברשימת הקשרים של ICON יש כיום קרוב ל–1,500 איש — חברים בארגון, כפי שלוקץ' מעדיפה להתייחס אליהם — ולא חסרים בה שמות של "סלבריטאי היי־טק" ישראלים, כמו ניר צוק מפאלו אלטו, היזם והמשקיע אורן זאב שחי כבר שנים בארה"ב, נועם ברדין שמכר את ווייז לגוגל, ואמיר פיינטוך, הישראלי הבכיר ביותר באינטל, ולצדם שמות כמו טים קנדל מפינטרסט, דיויד מרקוס מפייסבוק, מנכ"לית יוטיוב סוזן ווג'קיקי, בן הורוביץ מקרן ההון סיכון אנדרסן־הורוביץ ואפילו ג'פרי קצנברג מדרימוורקס. חלקם מגיעים למפגשים ולכנסים וחלקם תורמים מזמנם למשימות מנטורינג לחברים שרק מתחילים את דרכם בעסקים.

משרדי ICON, שממוקמים במתחם ה–JCC בעמק הסיליקון, כוללים חדרי ישיבות וחללי עבודה לשימוש כל מי שחבר ב–ICON ורוצה מקום לעבוד בו על הדרך — ללא תשלום. "אנחנו עושים פגישות של 'אחד על אחד' בשעות הפעילות של המשרד — שבהן משקיעים או בכירים בארגונים מייעצים במשך כמה שעות לאנשים שנרשמו מראש. כמו שעת ביקור אצל רופא מומחה. כל הבכירים מתגייסים למשימה הזאת. הישראלים שבהם צוחקים עלי ואומרים לי שאני קוראת להם למילואים, אבל אני חושבת שהם נהנים מזה. הם פוגשים חברות מדליקות שהם לא היו פוגשים בשוטף והם יכולים לתת משהו בחזרה.

"אנחנו רוצים שדברים יקרו 'על הדרך', ובאמת נוצרים מפגשים פוריים כאלה. לפני כמה חודשים הגיע למשרדי ICON משקיע שמבוסס בניו יורק, כדי לשמוע על הארגון. נפגשנו בחדר ישיבות והוא שאל אילו חברות נמצאות באותו הזמן בחלל העבודה. הסתכלתי מהחלון ואמרתי: 'אלה עושים רפואה דיגיטלית, אלה מסחר מקוון וזאת חברת סייבר'. בתור משקיע בסייבר הוא הביע התעניינות בחברה, פתחתי את הדלת, הצגתי את היזמים בפניו, לאחר מכן הוא נפגש אתם, ומפה לשם הוא הוביל את סבב הגיוס הבא שלהם".

שלוש שנים הן לא פרק זמן מספיק ארוך כדי להבחין בשינויים, אבל את רואה מגמות חדשות ביזמויות של הישראלים?

"כל כמה זמן צץ ועולה טרנד אחר. לפני שלוש שנים, למשל, לא ראינו כלום על רחפנים, אבל בשנה האחרונה עברו דרכנו המון מיזמים שקשורים לעולם הזה. בנוסף, יותר ויותר חברות מתייחסות למציאות מדומה ומציאות רבודה, וכמובן סביב תחום הרכב וציים של כלי רכב אוטונומיים. בתחום הזה רואים לא מעט חברות עם חזון שחושבות על פתרון לבעיה שתצוץ רק עוד שנתיים שלוש. צריך להביא בחשבון, למשל, שיזמים מתחום הציוד הרפואי לא יגיע אלינו כי בעמק הסיליקון יש פחות התמחות בתחומים האלה. סביר להניח שיזמים כאלה יחפשו את המשקיעים והתמיכה הרלוונטית במקום כמו בוסטון, שמחוברת יותר לתחום".

עברו לתצוגת גלריה ניר צוק, ממקימי חברת צ'ק פוינט צילום: Stephen Lam / REUTERS

מה בדבר נשים יזמיות? אתם רואים איזשהו סימן למעורבות גדולה יותר שלהן?

"אין ספק שזאת בעיה קשה. לפני כשנה יצרו אתי קשר מהקונסוליה הישראלית וביקשו לארגן לסגנית שר החוץ, ציפי חוטובלי, פגישה עם ישראליות בכירות בהיי־טק שפועלות בעמק הסיליקון. הסתכלתי על כל הרשימות שלי והצלחתי לגרד רק ארבע בכירות ישראליות. אז החלטנו להרחיב את הרשימה גם לכאלה שעובדות בסטארט־אפים או בקרנות הון סיכון, אבל לא בדרג ניהולי, ותוך שנייה סגרנו את הרשימה עם 40 נשים. האירוע הסתיים בהצלחה אדירה, והתגבשה קבוצה נמרצת של נשים שנפגשות פעם בחודש במתכונת של 'מיט־אפ', כשכל אחת תורמת מהידע והניסיון שלה לשאר הקבוצה. מפגשי הנשים האלה מרתקים וההרשמה אליהן תמיד סולד־אאוט. הן הקימו קבוצה סגורה בפייסבוק ועכשיו אנחנו מנסים לחשוב איך להמשיך ולמנף את זה".

מה השלב הבא במחזור החיים של ICON?

"עדיין לא ברור. יש שתי גישות: אחת דוגלת בזה שבעוד שלוש שנים נהיה כמה שיותר גדולים ונגיע לכל הסטארט־אפים הישראליים עם סניפים בבוסטון, ניו יורק ולוס אנג'לס, למשל. אבל מנגד יש מי שחושב שעמק הסיליקון זה החוזקה שלנו ומה שאנחנו צריכים לעשות זה להמשיך להיכנס לעומק ולהרחיב את רשת הקשרים שלנו בקהילה כאן, מעבר לישראלים והיהודים, אלא יותר לכיוון החברות האמריקאיות. פשוט להרחיב את פעילויות הליבה של הארגון".

עברו לתצוגת גלריה

איך את רואה את החלק שלך בהמשך הפעילות של הארגון?

"עכשיו אני מתמקדת בעיקר בפיתוח העסקי של הארגון: את מי להביא, איך להפיץ את רשימת החברים, כדי שכל אחד יוכל להגיע לכל חבר ולהגדיל את זה מעבר לכמות החברים כיום, להגדיל את כמות המנטורים, לבנות תוכנית מנטורשיפ שתעבוד לכל אורך השנה. בהתחלה האמנו שהמידע על הפעילויות שלנו והתוכנית שלנו תעבור בישראל בקרב האקו־סיסטם מפה מפה לאוזן. ההנחה היתה שמכיוון שכבר יש לנו כמה עשרות בוגרים של התוכנית, נוכל למסד מפגשי המשך שלהם ולגבש אותם בתור קבוצה. אבל יש כאן עוד הרבה עבודה ולכן מינינו מנהל קהילה מקומי — שפועל בהתנדבות — והמסקנה שלו היא שחייבים להרחיב את הפעילות כאן ליותר מפגשים (מיט־אפים) ולהביא את הידע של עמק הסיליקון לתל אביב".

ובתחומים אחרים, שאינם קשורים בהיי־טק?

"כרגע אני מעורבת במפעלים פילנתרופיים, כמו פרויקט תגלית, כפעילה באחת הוועדות של הארגון, אבל אני מתכננת לשנות את התפקיד שלי בארגון, מכיוון שיש המון מה לעשות בו. עדיין לא הגענו לכל היהודים ברחבי העולם וצריך לחזק את הנוכחות במדינות שמחוץ לארה"ב. הפרויקט הזה הוא דבר נפלא לזהות היהודית של חבר'ה צעירים בחו"ל. הם חוזרים מסתובבים בישראל כמה שבועות ואחר כך למקומות שמהם הגיעו ומספרים על כך שההשתתפות שינה להם את החיים. מחקרים מראים שצעירים שהשתתפו בתגלית מעורבים יותר לאחר מכן בחיי הקהילה היהודית, והניסיון שלהם מאפשר להם להתמודד טוב יותר מול טענות אנטישמיות וכדומה".

את מעורבת פוליטית? חברתית? בישראל, בארה"ב?

"ישראל קרובה ללבי יותר מאשר ארה"ב, אבל זה תלוי בהרבה גורמים, למשל, אם נחזור לישראל או לא. זה משהו שכל הזמן נמצא על הפרק. בכל פעם שאני מגיעה לישראל, יש לי תחושה שאני לא מבינה מה אני עושה בארה"ב. ומה אני עושה שם? נסעתי ללמוד ונשארתי. הבת שלי מתגייסת בעוד שנה, אז יכול להיות שזה יגרום לנו לאיזו טלטלה ונחזור ביחד אתה, אף על פי שאין על זה הסכמה בין כל בני המשפחה. בכל מה שקשור לפוליטיקה, אני מרגישה שאני עוד צריכה ללמוד ולהבין מה הדרך שבה אני יכולה לקחת את הכישורים שלי ואת מה שלמדתי בחו"ל ולעשות את המקסימום למען מטרות שאני מקדמת ואני מאמינה בהן בישראל. אני מאמינה במעורבות והשפעה חברתית, אבל מה בדיוק — אני עדיין לא יודעת".

עברו לתצוגת גלריה אמיר פיינטוך, הישראלי הבכיר באינטל צילום: עופר וקנין

בעשור האחרון מגלה שלדון אדלסון מעורבות בפוליטיקה הישראלית באמצעות "ישראל היום", ועיקר הביקורת הפוליטית והעיתונאית מופנית אל היחסים הקרובים שלו ושל מרים, אמה של לוקץ', עם בנימין נתניהו, שנחשב לחבר קרוב של בני הזוג. בני הזוג אדלסון מסרו בחודשים האחרונים במשרדי היחידה הארצית לחקירות הונאה את עדותם בפרשת 2000, בעקבות החשד כי נתניהו סיכם עם מו"ל "ידיעות אחרונות" נוני מוזס על סיקור אוהד בעיתונו, תמורת החלשת "ישראל היום". הקשר בין ראש הממשלה לבין אביה החורג של לוקץ' עלה בשבועות האחרונים שוב לכותרות, לאחר שבית המשפט הורה לנתניהו לחשוף את המועדים שבהם שוחח עם אדלסון בטלפון ועם עורך "ישראל היום" לשעבר, עמוס רגב. נתניהו הודה לבסוף שבין פברואר 2012 לפברואר 2015 — במשך שלוש שנים — שוחח עם אדלסון כ–117 פעם ועם רגב כ–234 פעם.

לשאלה אם היא מעורבת בצורה עמוקה יותר בפוליטיקה הישראלית ואם נפגשה עם נתניהו ורעייתו, לוקץ' מהססת בהתחלה אם להשיב. לבסוף היא מודה שנפגשה עם בני הזוג נתניהו בכמה הזדמנויות, אך לדבריה "אך ורק באירועים חברתיים".

את רואה את עצמך בעתיד משתלבת באיזושהי פוזיציה בכירה בעסקים של אדלסון?

"יותר מושכת אותי עשייה ציבורית. אני נהנית בעבודה ב–ICON שהיא גם ללא כוונת רווח וגם עבודה בשביל הקהילה. הייתי במועצות המנהלים של כמה ארגונים יהודיים בעמק הסיליקון, אבל ב-ICON זו מצד אחד עשייה חברתית, אבל מצד שני אני גם נשארת רלוונטית בכל מה שקשור לביזנס. מה יהיה הלאה? אני לא יודעת. אבל הכיוון של קהילה יותר מושך אותי מאשר להשתלב בעסקים המשפחתיים".

את נמצאת בקשר יום־יומי עם אדלסון?

עברו לתצוגת גלריה ג'פרי קצנברג, דרימוורקס צילום: אי־פי

"בוודאי. זאת המשפחה שלי".

איך זה להיות חלק ממשפחה של מיליארדרים?

"זה המון גאווה. אלה ההורים שלי. הם עושים דברים מדהימים בשביל מדינת ישראל. הם פילנתרופים גדולים ואני גאה במה שהם עושים".

יש לכם קבוצת ווטסאפ משפחתית — כמו לכל המשפחות הישראליות — שבה אתם מעבירים תמונות וקובעים מפגשים?

"אין לנו קבוצת ווטסאפ משפחתית, אבל אנחנו שולחים אחד לשני כל הזמן תמונות של הנכדים ושלנו, אבל ב-SMS. בארה"ב זה שונה, אנשים משתמשים פחות בווטסאפ, והרוב נעשה בהודעות SMS. בכלל מפתיע כמה שהווטסאפ משמעותי מאוד בישראל. כל ההתקשרויות שלי עם חברים ישראלים הן בווטסאפ. גם עם אמא שלי".