Nicoline og Jenny sidder på den samme stol og taler i munden på hinanden. Det var synd for giraffen Marius, at den skulle dø, er de fireårige kusiner enige om. Men når nu det var sket, så synes de, at det var fint, at løverne fik lov til at spise den:

»Jeg har set det på min mors iPad. Det var hanløven, som spiste først. Og bagefter måtte hunløven spise,« siger Nicoline og kigger over på sin mor og moster. De sidder alle i den lille stue i huset Gladsaxe. Der er kagetallerkener, legetøjsværd, Tripp Trapp-stole, vasketøj og en motionscykel, Jennys storebror, Andy, sidder på og tjatter til pedalerne. Lillebror Mikkel tonser rundt og vælter ting.

Både Nicolines mor, Tinna Kristensen, og hendes søster, Thekla Ravn, har vist film af parteringen af Marius for deres børn:

»Jeg kan godt lide, at min datter ser den slags. Hun må gerne vide, at det kød, hun spiser, jamen det kommer altså fra nogle dyr,« siger Tinna Kristensen. Samme tilgang har Thekla Ravn til opdragelsen af sine tre børn:

»For mig er det en helt naturlig ting for børn at se. Hvis ikke der havde været for langt at køre, var vi også taget ud for at se hvalerne. Jeg forstår ikke, at folk hidser sig så meget op over det,« siger hun.

Protest

Proteststormen i især den engelsksprogede verden over, at uskyldige børn skulle se den blodige partering af Marius, fik ekstra kraft, da to kaskelothvaler ugen efter Marius’ død strandede ved Henne Strand og blev udflugtsmål for danske familier:

»Denmark: Probably the Sickest Country in Europe.« Sådan opsummerede den berømte canadiske kaptajn og hvalaktivist Paul Watson stemningen i en opdatering på Facebook, hvor han havde stykket billeder af parteringen af Marius og nogle (færøske) børn, som sidder på strandede hvaler, sammen til det danske flag. Der er også danskere, som mener, at forældrene går for langt, når de tager deres børn med til parteringen af en giraf eller de strandede hvaler. Men familierne i Gladsaxe er faktisk som befolkningen er flest, når det kommer til opdragelse, fortæller Ning de Coninck-Smith, som er professor på DPU ved Aarhus Universitet:

»Der er en tradition for anskuelsespædagogik i Danmark. Man har klappefisk i akvarierne, og i Zoo kan man røre ved en slange,« forklarer hun om anskuelsestilgangen, som stammer fra pædagogen Pestalozzis ide om, at børn bedst opnår forståelse af abstrakte begreber og sammenhænge gennem møder med genstande og eksempler fra den konkrete verden. Ning de Coninck-Smith påpeger, at anskuelsestanken i Danmark følges med et syn på børn som mere ligeværdige end i andre lande:

»I den forstand ses børn som små voksne, og vi har ikke den samme trang til at beskytte dem og infantilisere barndommen, som vi ser mange andre steder i Vesten,« siger hun. Derfor undrer hun sig ikke over, at mange udlændinge har svært ved at forstå danskerne – og at danskerne har svært ved at forstå kritikken.

Samme syn har Nina Christensen, som er leder af Center for Børnelitteratur på Aarhus Universitet:

»Med Marius inviterer Zoo barnet ind i noget, som kunne ligne anskuelsesundervisningen, som udspringer af 1700-tallets idealer om oplysning og refleksion over verden. Det synes vi i Danmark generelt er sundt og godt. Og hvorfor provokerer det så i en engelsk og amerikansk kontekst?« spørger Nina Christensen og giver selv svaret:

»Det er fordi man har den opfattelse, at barnet ikke skal forholde sig til et dyr på den måde. Her er dyr mere nuttede – og man tillægger dem måske endda menneskelige egenskaber. Det er to forskellige barndomsopfattelser. Den ene udspringer af Romantikken, og den står stærkere i en engelsk og amerikansk kontekst. Den anden udspringer af Oplysningstidens idealer om, at man skal ud i naturen og iagttage for at blive klogere op den. ’Det er godt for dig, min ven, at gå ud og undersøge og betragte verden som en videnskabsmand’,« siger Nina Christensen.

En demokratisk tanke

En anden væsentlig forklaring er reformpædagogikken, som blev udviklet i 30’erne, og som står stærkt i Danmark i dag. Reformpædagogikken bygger på en forestilling om, at pædagogikken må tage udgangspunkt i barnets egen udvikling og inddrage det som medbestemmende aktør. Den gjorde op med den klassiske autoritatære undervisning og blev et centralt element i den særligt danske demokratitanke, der er præget af en gennemgående skepsis over for den holdning, at autoriteter automatisk har ret.

Ning de Coninck-Smith nævner Hal Kochs tanker om demokratiet:

»Demokrati er lig med samtale. Derfor skal vores børn blive kompetente på samtalen. De skal have ejerskab, og derfor tænker mange voksne, at jo mere medbestemmelse, jo bedre er det.« Og den tilgang har smittet af på danskernes syn på opdragelse:

»Hvis man fortæller amerikanere, at børn har hævekort til banken, så dåner de. Vi har grundlæggende tillid til børn og tror på, at de har nogle kompetencer, man ikke tillægger dem mange steder i udlandet. Det er ikke tilfældigt, at bogen Dit kompetente barn er et dansk produkt,« siger Ning de Coninck-Smith:

»Børn cykler i skole, fra de er ret små. De spiser med kniv. De klipper med en saks. Det vil jeg tro er ret avanceret i forhold til en del andre lande,« siger hun og understreger, at det også kan tage overhånd med selvbestemmelsen:

»Det er klart, at når det bliver sådan noget, hvor man beder barnet vælge mellem 10 slags yoghurt, så er det nok for meget,« siger hun.

Skrammellegeplads

I Gladsaxe vil børnene ud i haven. Andy viser karatetrick, mens de små børn indtager havetrampolinen. Mikkel på to år bliver flere gange væltet omkuld af kusinerne:

»Jeg tænker altid – kan de dø af det – nå, okay, det kan de ikke. Så er det fint,« siger Thekla Ravn og nikker op imod trampolinen, hvor Mikkel nu bliver direkte banket i gulvet af sin storesøster. Han er lige ved at begynde at græde.

»Op igen, Mikkel,« siger hans mor, og Mikkel rejser sig og begynder tappert – men lidt forsigtigt – at hoppe igen, mens Jenny får at vide, at hun skal tage den lidt med ro.

Ifølge Ning de Coninck-Smith er skrammellegepladsen et godt eksempel på den typiske dansk tilgang til pædagogikken, hvor den bedste læring sker i det konkrete møde med verden, og børn samtidig ses som kompetente til at håndtere dette møde. Den første skrammellegeplads i verden blev tegnet af danskeren C.T.H. Sørensen. Den blev indviet i 1943 og ligger stadig ude i Emdrup:

»Her kunne børn rent faktisk komme til skade,« siger Ning de Coninck-Smith. De første mange år af legepladsens levetid var der kun en voksen ansat. Han blev kaldt Jonas:

»Han lå bare på græsset og hørte børnene bygge deres egen verden. Så gav han dem nogle søm osv., men blandede sig ellers ikke. Det er indbegrebet af den måde, vi tænker barndom på her i landet.«

Ifølge Ning de Coninck-Smith skyldes det også, at vi i hvert fald ind til for nylig har været befriet for »det forsikringshysteri, som man ofte ser i for eksempel USA«. Altså at man prioriterer sikkerhed meget højt – for ikke at få problemer: »Sikkerhed er selvfølgelig en god ting,« understreger hun »men det kan godt tage overhånd set fra en pædagogiske synsvinkel,« siger hun.

På skrammellegepladsen skal børn selv skabe deres legeuniverser ud af det forhåndenværende, og det princip ses generelt i danske børneinstitutioner, som er mere nøgne end i mange andre lande. Af samme grund peger Ning de Coninck-Smith også på LEGO som et klassisk dansk produkt, hvor barnet selv skaber sit legetøj. Og den populære Tripp Trapp-stol er et godt eksempel på, at ligeværdet er centralt:

»Børn skal være på højde med spisebordet. Vores børns senge og stole vokser med barnet, så de hele tiden er i samme højde som de voksne. Der ligger en symbolik i det – du bliver voksen en dag. Der er en voksenhed i vores barndom i opdragelsesidealerne,« siger Ning de Coninck-Smith.

I andre lande, som vi normalt sammenligner os med, regulerer staten relativt stramt, hvad børn må og ikke må – men den model har man ikke i Danmark:

»Vi har ikke den samme statsliggørelse af barndommen. Vi har undervisningspligt og ikke skolepligt i Danmark. Dvs. forældrene kan selv bestemme børnenes skolegang. Det danske samfund er på mange punkter meget liberalt. Vi mener grundlæggende ikke, at staten skal blande sig for meget i, hvordan vi opdrager vores børn,« siger Ning de Coninck-Smith og påpeger, at det først blev gjort strafbart at slå sine børn i Danmark i 1997 – langt senere end i både Norge og Sverige.

Skød hoved og hat af sin kone

Dansk børnelitteratur kan til tider være voldsom og direkte morbid. »Nu er den stakkels krage død«, lyder sidste linje af sagen Højt på en gren en krage. Andy, som nu sidder med en iPad i sofaen, griner. Han kender godt den sang fra karatelejren, hvor de ganske vist laver lidt om på teksten, fortæller han.

»Det lyder som noget værre noget, I så får sunget der,« siger hans mormor, som lige er kommet ind ad døren i det livlige hjem i Gladsaxe. Kvinderne skal til banko senere, og fædrene skal passe børnene.

Tinna Kristensen kender alle sangene. »Den med harerne er værre,« siger hun og henviser til På en grøn bakketop, hvor kommer en jæger forbi og skyder en af de to glade harer. »Den slutter med, at den anden ’den følte sig så ene’,« griner hun.

»Nogle gange, når vi sidder med sangbogen derhjemme, så tænker jeg da ’kommer der aldrig en glad sang’ – men det er nu ikke noget, jeg er bange for, at hun skulle tage skade af,« siger Tinna Kristensen. Disse tekster bygger på en meget gammel dansk folketradition, fortæller Nina Christensen fra Center for Børnelitteratur.

»Man har fortalt rim, remser og eventyr ved pejsen i århundreder, og den tradition har en grotesk dimension, som ofte har til formål at vende tingene lidt på hovedet. Halfdan Rasmussen bygger videre på den – hos ham ser man eksempelvis Kanonkongen Knold, som ender med at skyde »hoved og hat af sin kone«, siger Nina Christensen. Mere særegen for den danske børnelitteratur er dog de bøger, som bygger på reformpædagogikkens grundtanker om »et opgør med den autoritative opdragelse,« som hun formulerer det og nævner børnepsykologen Sofie Rifbjergs pædagogiske teorier som centrale:

»Barnet var en lille person med sin egen vilje. Og man havde en tillid til, at barnet var robust, og det så man også i børnelitteraturen,« siger hun.

I Egon Mathiesens berømte børnebøger opstilles der eksempelvis ofte præmisser, som straks efter brydes ned igen. Barnet skal således forholde sig til falske udsagn og en ustabil fortællerstemme: »Frederik har en rutebil/nej, det passer ikke.« Det samme gælder i Aben Osvald, som starter med ordene: »Der var engang en lille gabe/Å nej. Jeg mener en lille abe.« Generelt er den danske børnelitteratur kendetegnet ved, at man har en forestilling om, at barnet godt selv kan tænke. Og den tradition går langt tilbage:

»H.C. Andersens verden er bestemt ikke altid idyllisk. Den lille pige med svovlstikkerne er en barsk skildring, som kræver en del af barnet. Desuden er hans eventyr fulde af ironi. I Danmark regner man med, at børn godt kan kapere det triste. Og at de godt kan gennemskue, hvornår der er et glimt i øjet,« siger Nina Christensen, som understreger, at man også ser de samme træk i svensk børnelitteratur, eksempelvis hos Astrid Lindgreen:

»Det er en internationalt anerkendt antagelse, at nordisk – og ikke mindst dansk – børnelitteratur beskriver ting, som man generelt skåner børnene for andre steder i verden,« siger hun.

Blowjob og rom

I Gladsaxe ringer Thekla Ravns telefon. Hun har Bo Evers-sangen Fred som ringetone, så ordene »Jeg har brug for en svingom / et blowjob og en masse rom« lyder ud i stuen.

»Sangen var med i X Factor – og så synes jeg bare, at den er så fin,« forklarer hun.

Andy spiller World War Z og fortæller, at det er noget med nogle zombier, man skal dræbe med et koben.

Thekla virker en smule bekymret og vil gerne vide, om det er hans skole-iPad, han har downloadet det på. Andy nikker:

»Jeg sidder selv i skolebestyrelsen. Så jeg har selv været med til at beslutte, at der ikke skulle være filter på elevernes iPads,« siger Thekla Ravn.

— Hvorfor skal der ikke det?

»Jeg bryder mig ikke om sådan nogle begrænsninger. Jeg synes, det må være op til forældrene og børnene at finde ud af det i fællesskab. Jeg tjekker også alt, hvad der ligger på den – og vi snakker tit om det,« siger hun og gør det klart, at det ikke er sikkert, at World War Z får lov til at blive liggende. Generelt synes Thekla Ravn, at børn selv skal lære at tage ansvar:

»Vi håber da ikke, at vores børn bliver den nye ’Generation-Amalie’,« siger hun med henvisning til reality-stjernen Amalie Szigethy.

»Det har faktisk skræmt os en del, at der tilsyneladende er unge mennesker, som ikke ved noget om livet,« siger Tinna Kristensen og nævner den aktuelle debat om curlingbørn. Derfor prøver de to søstre at lære børnene at »stå på egne ben«:

»De må gerne vide, at man ikke altid vinder i ludo. Så herhjemme har vi aldrig ladet børnene vinde,« siger Thekla Ravn.

»Det er da bare noget, I har indført, fordi du ikke kan tåle at tabe, Thekla!« siger Tinna Kristensen

»Haha. Det er sikkert rigtigt.«

Porno

Den særlige danske tilgang til børn bliver ofte tydelig på internationale konferencer om børnelitteratur, fortæller Nina Christensen. Hun har prøvet at have Kim Fupz Aakesons og Rasmus Bregnhøis børnebog I love you Denmark, med. Den handler om en dreng, som søger asyl i Danmark, og mens han stadig er i udlandet, forestiller han sig, hvordan der er i Danmark, og han ser en nøgen kvinde, der løber på ski, for sig.

»Når jeg viser det billede, går den faglige diskussion i stå. Man er rystede over, at man kan visen noget, som kan give associationer porno, i en børnebog. Så må jeg prøve at forklare, at vi regner med, at børnene godt kan gennemskue, at det ikke er et realistisk billede, men drengens forestillinger. Men det er ikke spor nemt,« siger Nina Christensen, som mener, at der opstår et sammenstød, når det kommer til at diskutere, hvad børn kan tåle.

»Hvordan danner man bedst barnet til at begå sig i samfundet? Er det ved også at vise de uforståelige sider og det mærkelige og skræmmende? Eller er det ved at sige, at man beskytter barnet fra det så længe som muligt? Begge holdninger findes i Danmark, men generelt har vi tradition for det første.«

— Hvordan ved vi egentlig, at det er den bedste måde at gøre det på?

»Det ved vi jo heller ikke. Det typiske modsvar er, ’skal man så også introducere børn for selvmord og depression?’ Min personlige holdning er, det kan man principielt set godt. Men om det er passende eller ej, afhænger fuldstændig af måden, man gør det på, og den sammenhæng, man gør det i. Ikke af emnet,« siger Nina Christensen.

Præcis den debat bliver aktuel i huset i Gladsaxe, da Thekla Ravn fortæller, at hun og hendes mand oprindeligt havde svært ved at få børn og prøvede i adskillige år før det lykkedes.

»Nu har vi så pludselig tre,« griner hun, hvorefter Andy kommer over med et spørgsmål: Er det ikke rigtigt, at hun havde et barn inde i maven som døde?

»Jo, det er rigtig nok,« svarer Thekla.

— Har I fortalt ham det?

»Ja, det må vi jo ha gjort,« siger Thekla Ravn.