Ganske få lande har stadig huller i nogle af deres mønter, og Danmark er som bekendt et af dem. Vi vil simpelthen gerne skille os ud fra mængden, lyder forklaringen

For nylig spurgte en herboende englænder ganske forundret en tilfældig dansk medgæst ved en københavnsk bardisk, hvorfor i alverden der er huller i de danske en-, to- og femkroner.

I nattens mulm, mørke og tobaksskabte tåger måtte danskeren, der trods sin unge alder måske burde vide bedre, simpelthen give fortabt – forklaringen var ikke det mindste present i den historieløse ungmøs lager af viden.

Men årsagerne til og historien om de danske huller ligger helt anderledes ligefor for Hans Denkov, der er chef for Den Kongelige Mønt under Nationalbanken.

"Det er der en rigtig god forklaring på, og den korte version lyder, at vi gerne vil skille os ud," siger han og tager straks fat på det ikke- eksisterendes historie med klare årstal og betydningsfulde øjeblikke.

"De huller, vi har i dag, stammer faktisk fra 1924. Årsagen til, at vi dengang fik huller i de danske mønter, var, at Den Skandinaviske Møntunion blev delvist ophævet det år. Fra indførelsen af kronen i 1875 og frem til Første Verdenskrig betød Den Skandinaviske Møntunion, at den danske, svenske og norske krone var lige meget værd, og at mønterne derfor frit kunne anvendes i alle landene, faktisk ligesom i euro-området nu om dage," siger han.

Mønterne var derfor ens i størrelse og materiale, selvom selve præget var forskelligt. Under Første Verdenskrig påvirkede krigsforholdene de tre skandinaviske lande meget forskelligt, og det var derfor ikke muligt at fortsætte med at lade de tre valutaer være lige meget værd.

I 1924 blev landene derfor enige om, at man kunne fremstille mønter, som ikke var gyldige i de andre skandinaviske lande. Men mønterne skulle så klart adskille sig fra de mønter, som var præget før Første Verdenskrig. I Danmark kom der derfor hul i en-, to-, fem-, 10- og 25-ørene, mens en- og tokronen blev fremstillet i et gult metal svarende til 10- og 20-kronemønterne i dag.

Hullet forsvandt i en-, to- og fem-øren i 1941, da man som følge af krigen ophørte med at fremstille disse mønter i bronze, men gik over til zink. I 10- og 25-øren fortsatte hullet frem til 1947, hvor Christian X døde. Mønterne med Frederik IX var således til at begynde med uden huller.

I 1960 blev enkronen ændret fra at være gul til at blive fremstillet i sølvfarvet kobbernikkel, og mønten kom derved til at ligne den daværende 25-øre, hvilket gav anledning til forvekslinger og kritik. For at løse dette problem blev 25-øren i 1967 ændret og forsynet med hul. I 1989, hvor vi ændrede hele møntrækken, lavede man så huller i de nye en-, to- og femkroner. Det forsvandt så fra 25-øren, der blev til en lille bronzemønt.

"Det sølvlignende møntmetal er meget anvendt verden over, og mønternes størrelse kan kun ligge inden for et ret begrænset område. Der er derfor stor risiko for, at der flere steder i verden findes mønter med næsten samme størrelse, men måske helt forskellig værdi. Det er derfor vigtigt at kunne adskille mønterne yderligere fra udlandets," forklarer Hans Denkov.

Her er hullet velegnet, da kun få lande har hul i deres mønter. Det findes dog enkelte andre steder, eksempelvis i Norge og Japan. Tidligere har det været mere udbredt, og både Spanien, Belgien og Frankrig har haft huller i deres mønter.

Hullet er en måde at gøre mønterne forskellige på, men der er også andre midler. I England har man således gennem mange år haft mønter, der slet ikke er runde, men kantede. Så særheder er relative og findes alle steder – også når det gælder mønter. Og hvis vi møder englænderen på en bar, kan vi jo tilsvarende spørge ham, hvorfor nogle af de engelske mønter er kantede.

dalsgaard@k.dk