Der er tre politikertyper, der dominerer det yngre politiske landskab på Christiansborg: arvingen, nørden og elevrådsformanden. Disse tre typer udgør en eksklusiv politisk fødekæde, der truer diversiteten i det demokratiske økosystem.

Arvingen er den type, hvis forældre, bedsteforældre eller anden nær familie har været toneangivende på landspolitisk plan, og som er hovedleverandører af grundholdninger til arvtageren. Eksempler på denne type er Ida Auken, Ole og Nick Hækkerup, Marie Krarup, Christian Langballe, Jacob Ellemann-Jensen, Karen Ellemann og Rasmus Helveg Petersen. Derudover kan indregnes de politikere, hvis forældre ikke nødvendigvis har gjort karriere i Folketinget, men lokalpolitisk. Pointen er den samme; den enkelte politiker har fra barnsben været præget af slagfaste partipolitiske holdninger og været vant til argumentationskrav og stillingtagen hen over aftensmaden. De fleste folketingspolitikere betoner naturligvis, at de selv har dannet deres politiske overbevisning og ikke blot følger i faderen eller morens fodspor. Det ville også underminere deres politiske troværdighed, hvis de ikke fremstod som selvstændige og handlekraftige politiske individer, men blot som børn af sådanne. Uanset dette har vantheden med politik og medier samt en prædefineret problemhorisont banet vejen for den politiske karriere, som efternavnet i forvejen stimulerer.

Elevrådsformanden

Den anden type er elevrådsformanden. Det er den politikertype, der siden folkeskolen eller gymnasiet har været engageret i skolens elevråd, Operation Dagsværk, en græsrodsbevægelse, en ngo eller i eksempelvis Danske Gymnasieelevers Sammenslutning. Elevrådsformanden har fra sin tidlige ungdom været drevet af et politisk engagement og ikke mindst af ønsket om at søge indflydelse og magt, der hvor det er muligt. Vedkommende har således tidligt fået indsigt i demokratiske virkeprincipper, herunder arbejdsgange, mødekultur, krav om dokumentation og vigtigheden af den politiske talekunst. Dertil kommer erfaringen med at opnå politiske resultater og i det hele taget at kunne begå sig i et miljø, der beskæftiger sig med kompromisset og det muliges kunst. Den erfaring er uvurderlig i forhold til en eventuel fremtidig politisk karriere. Eksempler på denne politikertype er Thor Möger Pedersen, Zenia Stampe, Jeppe Mikkelsen, Astrid Krag, Pernille Rosenkrantz-Theil og Johanne Schmidt-Nielsen.

Nørden

Den tredje og mere prekære type er den politiker, der på den ene eller anden måde tidligt har følt sig som outsider eller været socialt marginaliseret. Nørden er rammende for den type, der enten holdes ude fra de normale sociale fællesskaber eller egenhændigt trækker sig. Nørden gør en dyd ud af nødvendigheden og dyrker intensivt en interesse og det meningsfællesskab, der opstår og udspilles i forbindelse hermed. I denne sammenhæng er det den politiske interesse og det fællesskab, man oplever i partiets lokale ungdomsafdeling, der indholdsbestemmer nørdens tilværelse og selvforståelse. Det er også her, man får den anerkendelse for sit politiske engagement, som ikke kan hentes i det stort set apolitiske miljø i folkeskolen eller på gymnasiet. Endelig afstiver det politiske engagement nørdens tro på, at interessen for politik ligefrem kan blive en levevej og dermed bliver det, der måske startede som en flugt til en erfaringsmæssig fordel i den fremtidige politiske karriere. Anders Fogh Rasmussen er måske det mest oplagte eksempel på denne type. Fogh var/er nørden, som ikke drak og festede som de andre i gymnasiet, var kejtet og socialt marginaliseret. Samtidig transformerede han denne status til politisk drivkraft og blev del af et partipolitisk fællesskab og fik herigennem anerkendelse og en gedigen politisk karriere.

Et lukket politisk kredsløb

Det afgørende fællestræk for arvingen, nørden og elevrådsformanden er, at de alle sammen har entreret den politiske slagmark i en meget tidlig alder. Enten som partipolitisk engagerede, som aktive i demokratiske uddannelsesorganer eller som aktiv i en ngo. Det er der ikke noget galt i, tværtimod er det altid godt, at unge engagerer sig i politik. Det problematiske ligger i, at det efterhånden kun er disse tre typer, der udgør fødekæden af nye folketingspolitikere. Tendensen er med andre ord, at den politiske indflydelse forbeholdes de rutinerede, velartikulerede og partiskolede unge. Er du ikke indrulleret i det politiske system, inden du er blevet 25 år, så pak ambitionerne om politik sammen. Alternativt kan du håbe på en toppost i det private eller det offentlige senere i livet – den typiske adgangsbillet til Christiansborg for dem, der ikke har været politisk aktive som unge.

Demokratisk set handler udviklingen af et lukket politikerkredsløb om en øget risiko for at miste fornemmelsen for de små jordrystelser og holdningsændringer, der fortløbende udspilles i samfund og offentlighed. Hvis den lange ungdomspolitiske karrierevej ikke var en eksklusiv betingelse, men kunne suppleres af friske og uprøvede kræfter i alle aldre udefra, var der måske en chance for, at de gamle partier i højere grad kunne registrere folkelig dissonans og gryende konflikter. I det mindste ville det være forfriskende og pirrende med en politikertype, der ikke undertvinger enhver ny konflikt et gammelt partipolitisk helhedssyn, fremført i den monotont prædikende Christiansborglingo, der kan få enhver politikerspire til at resignere.

Den erfarne unge

Den demokratiske blindvinkel og skæve repræsentation handler ikke primært om den ellers så omtalte djøficering af politikerne – flere af de toneangivende yngre politikere har slet ikke nået at færdiggøre en uddannelse eller virket i deres hverv. Det er således ikke deres fagidentitet, der begrænser udsynet og fremsynet, men derimod en rutinepræget, embedsmandsredigeret og politisk skolet problemhorisont. Det handler derfor ikke kun om uddannelse, men om at det politiske kredsløb er et lukket kredsløb, hvor man enten skal have været politisk vakt fra teenageårene eller have gjort karriere som erhvervsmenneske eller kulturpersonlighed for at opnå politisk indflydelse. Sidstnævnte type har været en del af folkestyret siden 1849, mens den erfarne unge politiker er en ny figur.

Foryngelse er ikke fornyelse

Det må være en demokratisk (og demografisk) fordring, at nørden, arvingen og elevrådsformanden fremover afbalanceres af unge og gamle uerfarne kræfter. Hvis demokratiets folkelige og plurale resonansrum fortsat skal give genlyd på Christiansborg, kræver det en mangfoldighed i repræsentationen, som kan variere sproget, problembevidstheden, samt indoptage den livserfaring, der udgør det bedste værn mod politisk tonedøvhed. Derfor handler demokratisk fornyelse heller ikke om alder eller uddannelseslængde, men om at bryde med de interne referencerammer og snævre rekrutteringsbaser. Formandsskiftet i SF er måske det første synlige eksempel på vælgernes og baglandets opgør med den unge karriebevidste elevrådsformandstype. En manglende tiltro til den politisk skolede ungdomsteknokrat uden (synlige) visioner og livserfaring fra det ikkepolitiske liv, han eller hun ikke har levet endnu. Kampen mellem Astrid Krag, Thor Möger og resten af ungdomsbanden på den ene side og den sejrende Vilhelmsenfløj på den anden side viser med al tydelighed, at politisk fornyelse ikke handler om foryngelse, men om evnen til at være i kontakt med befolkningen og sit politiske bagland. Den evne er ikke forbeholdt arvingen, nørden og elevrådsformanden, tværtimod.