»ALLE andres børn i Leos legeland i dag var opkaldt efter steder: Boston, Sahara osv. Kan ikke beslutte om jeg synes det er prol eller fedt.«

Sådan skrev en journalist og SoMe-ekspert forleden på Twitter.

Udtrykket, at noget er »prol« eller »prollet« er jeg stødt på oftere gennem de seneste år. Det betegner adfærd, som opfattes som lavkulturel, ukultiveret eller slet og ret ’dårlig smag’.

Charterferier med all inclusive er prollet. Bakken er prollet. Mennesker, der går i træningstøj og slippers er prollede, medmindre det er et sarkastisk, distanceret normcore outfit på én af Vesterbros kaffebarer forstås.

Prol er selvfølgelig afledt af proletar – et andet ord for arbejder. Mens ordet i sin oprindelse gjaldt hele arbejderklassen, er det, så vidt jeg kan konstatere, gledet i betydning, så det betegner mennesker, der er arbejdsløse eller i job med lav social status.

Udtrykket prol refererer til adfærd, som man knytter til denne samfundsgruppe og opfatter negativt.

Derfor problematiserede jeg på Twitter omtalte tweet. Forsigtigt selvfølgelig. Med blinkende smiley og det hele. Man vil jo nødig beskyldes for at være stødt eller krænkelsesparat (hvilket jeg dog trods anstrengelserne ikke undgik).

Ophavskvinden tog pænt imod kritikken og forklarede, at hun overhovedet ikke forbandt det at være prol med en bestemt social eller økonomisk placering i samfundet. Det var bare et andet ord for »kikset«. Flere andre twitterbrugere bakkede op om denne opfattelse.

Bøsset eller fedt?

Jeg har ikke den mindste grund til at betvivle den påstand. Ords betydninger glider over tid, og nogle gange glider de så langt, at den etymologiske oprindelse fortaber sig. Alligevel er det tankevækkende, at begrebet overhovedet er opstået og har fået den betydning, det har – at et ord, der engang var en stolt betegnelse for mennesker i arbejderklassen, har fået betydningen »kikset«.

Udviklingen i ords betydning virker dialektisk med udviklingen i det omgivende samfunds værdier, kulturer og strukturer.

Den stolthed, samhørighed og anerkendelse, som tidligere kendetegnede arbejderklassen, har i mange år været under pres på grund af både kulturelle, politiske og økonomiske forandringer. Vi har også set det udtrykt i en faldende tilslutning til de traditionelle arbejderfag.

I bogen Chavs – the Demonization of the British Working Class konstaterer den britiske journalist Owen Jones på baggrund af både egne oplevelser og studier af kulturprodukter og journalistik, at det, han kalder klassehad, er den sidste ‘acceptable’ fordom i samfundet.

En fordom, som også trives i progressive kredse, som ellers er ekstremt opmærksomme på at undgå sexistiske, racistiske eller homofobiske idiosynkrasier.

Jeg vil også vove den påstand, at mange af de twitterbrugere, som forleden bakkede op om, at det var ’kosher’ at bruge ordet prol, aldrig ville forsvare brugen af ord, der konnoterede eksempelvis homoseksuelle negativt. »Bøsset eller fedt« – nej vel?

Privilegieblindhed

Det er også en af udfordringerne ved den såkaldte identitetspolitiske tendens. At den i sit ellers stærke fokus på forskellige privilegier ofte er blind for lige præcis de privilegier, der knytter sig til klasse og uddannelsesbaggrund.

En arbejder i et usikkert, lavtlønnet job opfattes automatisk som privilegeret, hvis vedkommende hører til den seksuelle og etniske majoritet, og skal følgelig ’anerkende sine privilegier’. Mens en vellønnet konsulent med adgang til medier og spalteplads opfattes som ikkeprivilegeret, hvis hun har en anden etnisk baggrund eller seksualitet end flertallet.

De kulturelt privilegeredes blindhed over for nedsættende holdninger til arbejdsklassen er ikke ufarlig. Den kan fostre lige præcis den vrede mod ’eliten’, som politiske fænomener som Donald Trump og Kristian Thulesen Dahl (DF) næres af.

Også derfor bør den sproglige opmærksomhed skærpes. Fordomme rettet mod bestemte sociale lag er ikke spor mere i orden end dem, der retter sig mod seksuelle eller etniske mindretal.

Men sproget er jo bare fremtrædelsesformen, der afslører fordommene.

Den virkelige opgave er sværere: at genopbygge respekt, stolthed og samhørighed blandt det store flertal som – uanset om vi er lektorer, sosuer eller murerarbejdsmænd – lever af at sælge vores arbejdskraft, og dermed skaber samfundets velstand og velfærd. Det er jo faktisk fedt nok at være prol.