Når verden står over for store flygtningekriser, findes der værktøjer, man kan gribe til. Og der er vel at mærke tale om værktøjer, der har vist sig at virke i praksis.

Det er nødvendigt at minde om nu, hvor verden endnu en gang står over for massive flygtningestrømme. Det mener den forhenværende danske topdiplomat Søren Jessen-Petersen, der igennem en lang karriere som blandt andet vicehøjkommissær for FN’s Flygtningehøjkommissariat (UNHCR) har beskæftiget sig med flygtninge på højeste internationale niveau.

»Hvis man ser på de tidligere flygtningedramaer, så har man alle elementerne, der skal bruges for at håndtere en stor flygtningekrise. På baggrund af disse erfaringer kunne man på en eftermiddag sammensætte et program, der kunne modvirke alle de skrækkelige ting, vi i dag er vidne til: 71 kvalte i en lastbil i Østrig forleden, 200 druknede samme dag eller senest liget af den druknede treårige dreng på stranden i Tyrkiet,« siger Søren Jessen-Petersen.

Fra 1972 frem til 2006 arbejdede han i UNHCR og senere som FN’s generalsekretærs særlige repræsentant i Kosovo. I dag er han adjungeret professor på Johns Hopkins School of Advanced International Studies i Bologna i Italien.

– Står EU over for en flygtningekatastrofe?

»Det er jeg bange for, at vi gør, og det er der to grunde til: For det første er der kommet flere og flere områder, hvor der er konflikt eller udsigt til konflikt, men hvor den internationale mekanisme til at løse den slags konflikter, det vil primært sige FN, ikke har fungeret. Det er det, vi ser i Syrien, Irak, Afghanistan og Eritrea. For det andet er konsekvensen af disse uløste konflikter og manglende initiativer til at få dem løst, at et stigende antal personer forsøger at bevæge sig væk fra disse konfliktområder for at overleve,« siger Søren Jessen-Petersen.

»Disse to ting i forening betyder, at der er total ubalance mellem det humanitære apparat, der er sat i verden netop for at løse den slags kriser, og så konflikternes omfang og udvikling,« fortsætter han og peger på de aktuelle meldinger om, at UNHCR kun har fået ca. 35 procent af de økonomiske midler, som organisationen har brug for, hvis der skal etableres anstændige løsninger i nærområderne.

»Da det er meget vanskeligt for det humanitære hjælpearbejde at operere direkte i konfliktområderne, bliver indsatsen i nærområderne ekstra vigtig. Men her er det altså, at verdenssamfundets donorer ikke bidrager med de nødvendige midler. Denne ubalance vokser dag for dag, og derfor står vi over for en uhyrlig stor opgave, som ikke kan løses i morgen eller i næste måned, selv om man ved, hvad der burde gøres.«

Ifølge Søren Jessen-Petersen kan man ikke holde personer, der flygter for at bevare deres liv, væk, uanset hvor høje mure man bygger.

»Selv om folk drukner i Middelhavet, så vil der blive ved og ved med at komme nye, der prøver turen velvidende, at det kan være risikabelt og ende galt. Forklaringen er den enkle, at dét, de flygter fra, er mere risikabelt end den farefulde færd ud på havet. Og jo sværere, EU gør det for forfulgte at komme til Europa, jo bedre business får smuglerne.«

Søren Jessen-Petersen bliver trist, når han ser det igangværende indre kapløb mellem en række EU-lande om at holde flest mulige flygtninge væk fra deres land.

Sporene fra Irak-invasionen

»EU blev i sin tid bygget på grundlag af nogle fælles værdier, som man ville holde i hævd efter Anden Verdenskrig. Man ville ikke en gang til stå i den situation, at grænserne blev lukket, som det var sket for forfulgte, der havde forsøgt at flygte fra Nazityskland. Og vi er nødt til at få rejst diskussionen af, om de europæiske folk virkelig er rede til at droppe alle de værdier for at holde nogle tusinde syriske flygtninge ude af deres eget land?«

For ham er det »soleklart«, at intet enkelt land kan løse den voksende flygtningekrise for sig selv.

»Alligevel er der en tendens i tiden til, at samtidig med at behovet for en effektiv og koordineret international indsats vokser og vokser, så daler opbakningen til de institutioner, der kunne levere den slags løsninger, primært FN, men også EU,« siger Søren Jessen-Petersen.

– Hvorfor denne tendens?

»Det har været på vej gennem længere tid. I årene efter Den Kolde Krig i 1990’erne fungerede FN’s konfliktløsning rimelig godt, og det samme var tilfældet i begyndelsen af 00’erne. Men efter den amerikanske invasion i Irak i 2003, som fandt sted uden opbakning fra FN’s Sikkerhedsråd, har der været krise i det internationale system med hensyn til at løse konflikter,« siger han og rækker fingrene i vejret:

»Siden 2003 kan indgreb fra Sikkerhedsrådet i internationale konflikter tælles på én hånd.«

– Hvordan kunne en løsning på flygtningekrisen se ud?

»Man må kigge på, hvad der tidligere har fungeret, når verdenssamfundet stod over for store flygtningekriser f.eks. i 1970’erne og 80’erne. Det er fjollet ikke at bruge erfaringerne, når man nu ved, hvad der virker.«

Søren Jessen-Petersen var selv med, da verdenssamfundet i slutningen af 1970’erne fandt en løsning på den krise, der opstod i kølvandet på amerikanernes nederlag i Vietnam.

Bådflygtningene

Over en halv million vietnamesere valgte at flygte fra især den sydlige del af landet. Det skete ofte i overfyldte både, der flakkede rundt i det sydkinesiske hav i håb om enten at blive bjerget af andre skibe eller nå frem til en kyst i et naboland. Et ukendt antal bådflygtninge satte livet til i desperate forsøg på at flygte, ikke mindst fordi nabolandene iværksatte såkaldt pushback-aktioner, hvor de overfyldte fartøjer med flygtninge blev tvunget til havs igen.

I 1979 fik UNHCR stablet et internationalt program på benene, hvor der blev givet økonomisk og materiel støtte til de modtagelejre, der var oprettet i nabolandene.

65 lande, deriblandt USA, England, Frankrig, Tyskland og også Danmark, sendte delegerede til disse lejre og screenede bådflygtningene med henblik på at tilbyde genbosættelse.

Samtidig blev der i Vietnam de følgende år lavet en ordning, såkaldt orderly departure, hvor personer, der af økonomiske eller familiære grunde ville til et andet land, fik mulighed for det. Over for UNHCR garanterede de vietnamesiske myndigheder, at de vietnamesere, der fik afslag på at rejse eller at blive genbosat i et andet land, kunne vende tilbage til Vietnam uden at blive straffet.

»Her var alle de elementer, der kunne fungere: modtagecentre i nærområderne, delegationer fra forskellige lande, der screener flygtningene med henblik på en koordineret fordeling og endelig en mulighed for at sende de personer hjem, som ikke opfylder kriterierne.«

Små 15 år senere stod UNHCR og Søren Jessen-Petersen igen i en flygtningekrise, der på kort tid voksede til enorme proportioner. Omkring 600.000 personer flygtede op i Europa fra Bosnien, Kroatien og Serbien, da Jugoslavien faldt fra hinanden fra 1992-95.

»UNHCR fik afholdt en international konference, der nåede til enighed om bl.a. at tilbyde midlertidig beskyttelse til disse personer, så de havde en formodning om, at det ikke var for evigt.«

Mens Danmark efter nogle år ændrede den midlertidige beskyttelse til permanente opholdstilladelser for de flygtninge, der var kommet til Danmark, var holdningen i Tyskland dengang markant anderledes end den danske ifølge Søren Jessen-Petersen.

»De tyske delstater stod fast på, at der kun var tale om midlertidig beskyttelse, og at flygtninge fra Eks-jugoslavien skulle sendes retur, så snart det kunne lade sig gøre.«

Det sidste eksempel, Søren Jessen-Petersen nævner, var de ca. 300.000 flygtninge, der strømmede mod Europa, da den daværende serbiske præsident, Slobodan Milosevic, indledte en etnisk udrensning i Kosovo af muslimer. »Nærmest fra den ene dag til den anden havde vi over 70.000 flygtninge, der sad i ingenmandsland på grænsen til Makedonien, der ikke ville åbne sine grænser af frygt for, at den etniske balance i landet mellem de makedoniske slaver og makedoniske albanere skulle forrykke sig. Men OSCE, Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa, fik overtalt den makedoniske præsident til at åbne grænserne på den betingelse, at UNHCR udsendte appeller om genbosættelse.«

I løbet af tre uger blev over 100.000 kosovoalbanere genbosat på det vilkår, at når konflikten var forbi, skulle de vende tilbage. Og ca. 95 procent af dem vendte også tilbage nogle måneder senere, fortæller Søren Jessen-Petersen.

»Igen har du de centrale elementer til en mulig løsning: evakuering, midlertidig fordeling til forskellige lande og derefter tilbage, når forholdene tillader det. I stedet for at bruge disse elementer ser vi en fuldstændig uanstændig, skandaløs og uacceptabel laden stå til fra de fleste lande i EU. Det viser, at det primært er den manglende politiske vilje til at arbejde sammen, som ligger bag den igangværende flygtningekrise.«