Åh, hvor kan man blive træt af islam-snakken! Den følelse kender de fleste af os. Nogle få er trætte af islamkritik, fordi de stadig tror, at alt bliver godt, hvis vi dog bare kan lære at tale pænt og rart til de nyankommne; andre af os føler ubehag, fordi vi alt for ofte har siddet dér med øjnene på teksten og ordene i ørerne og igen, igen indset, at den megen skrift og tale ikke bragte os noget nyt sted hen.

For sagen er jo den kedelige, at der i langt størstedelen af den stædigt roterende islam-snak stadig røres rundt i de humanistiske gryder, som leverede hofretterne til en 90’er-opvækst. Men der er ingen løsninger i 90’er-opskrifterne.

De er afprøvede et utal af gange, og de venlige trylleord om det frie enkeltmenneske med det gode indre og de umistelige rettigheder har ikke fået muslimerne til at blive som os. Tidens skæve gang har ikke gjort efterslægten mindre korantro end de oprindeligt tilvandrede, og alt tyder på, at det overvejende flertal af herboende muslimer ikke ønsker at ende som os.

Hvad ønsker de så? De ønsker at bekræfte deres ståsted og befæste deres stilling som nytilkomne med egne hensigter – hvad ellers? Sådan har alle vandrende folk altid fundet deres veje, og en gammel virkelighed er nu ved at blive ung igen her på vores plet af den store, vilde verden: en folkevandringstid – med alt, hvad dertil hører.

Fra pæne menneskers munde

Islam er kommet for at blive, og det kan der ikke ændres på, lyder det fra pæne menneskers munde; og jo, jo, det kan der vel være noget om – kan man så sidde dér og tænke i sin velfriserede sådan-er-det-jo-verden. Men det virkelige spørgsmål er ikke, om islam er kommet for at blive, men om islam er kommet for at snylte, vokse og æde sig ind på alt det, der før var os og vores. Meget tyder på det.

Meget tyder på, at vores Europa kan gå en islamisk fremtid i møde. De bliver ved med at komme, deres børnetal er højere end vores, og hvis det fortsætter sådan, ja, så går det, som den slags jo går: Et udmattet folk glider ned ad slisken mod mindretallets vilkår, og en anden, mere livskraftig, stamme overtager det døende folks landområde.

Hvis vi skal undgå det, så kræves der andet og mere end debatsnak om religionskritik og frihedsrettigheder. Det er ikke tilstrækkeligt at udpege krigerprofetens skyggesider; vi må inddæmme hans følgere. For faren er jo ikke islam som idéverden; faren er de mennesker, der faktisk tror på de islamiske renhedsforskrifter. Det er muslimerne, vi ængstes ved – og det er vel at mærke ikke kun de voldsberedte muslimer, men de rettroende muslimer i det hele taget: mennesker, som hylder en slavelov og længes efter at omstøbe vores verden efter den.

For hvert angreb og hver krænkelse, der rammer os, nærmer det skred sig, hvor erkendelsen indfinder sig – erkendelsen af, at islam-spørgsmålet ikke vil blive løst efter humanistisk opskrift. Det drejer sig ikke kun om angrebene, men også – og frem for alt – om den daglige erfaring af utryghed og tilpasning. Områder, hvor man ikke kan færdes frit; mad, der ikke er rent nok til at blive serveret. Det handler om begge dele. For viljen til vold og dyrkelsen af egen renhed er to sider af samme sag – to udtryk for den islamiske knægtelse af frie menneskers værdighed.

Det nærmer sig

Alt det snakkes der efterhånden ofte om, men de offentlige stemmer er alligevel for ængstelige til at indse og vedstå, hvad der nu nærmer sig. Ja, denne tekst er en spådom, så lad os få fremtiden på bordet: i den tid, der kommer, vil flere og flere fornemme, at der kræves en ny ligefremhed, hvis der skal værnes om livet og freden her hos os. Først vil det komme som en glidning, og siden vil det melde sig som et skred. Eller sagt i al korthed: Vi vil begynde at længes efter særlove til inddæmning af islams tilhængere i Vesten – og en skønne dag vil vi indføre dem.

For alt er ved at blive anderledes. Som tiden går sin gode gang, vil vi finde ind til en samklang mellem vreden mod fjenden og kærligheden til hjemmet, og vi vil bestemme os for tiltag, som vi i hyggeligere tider aldrig havde forestillet os at lægge navn til: ikke blot hævede grænseværn, men også øget overvågning, håndfaste skærpelser af straffeloven, lukning af moskéer og islamiske friskoler, afskæring af korantro muslimer fra offentlige embeder, fratagelser af statsborgerskab, tvangsudvisninger og interneringer af bekendende islamister og kriminelle med indvandrerbaggrund – det bliver nogle af fremstødene til værn mod de fjender, som allerede er i landet og ikke er blevet venligere stemte i al den tid, vi har aet dem på kinderne.

Alt det, vi ser omkring os og mærker i os, er kun antydninger af det, der kommer. Angrebene vil fortsætte, og kravene om tilpasning vil øges for hvert knæfald, vi gør.

Det nærmer sig.