Mange intellektuelle elsker kriminelle kunstnere. De finder en attraktion i kunstnere, der bryder moralske og kriminelle grænser, som de ikke selv tør. Et klassisk tilfælde er den franske forfatter Jean Genet (1910-1986), der var kriminel, men også skrev litteratur. På trods af domme så elskede den franske venstrefløj ham, og Jean-Paul Sartre og Picasso fik ham benådet.

Den amerikanske forfatter Jack Henry Abbott, som var i fængsel for alvorlig kriminalitet, fik forfatteren Norman Mailer til at føre kampagne for sin løsladelse efter Abbotts bog »In the Belly of the Beast« blev publiceret. Det lykkedes at få Abbott frigivet i 1981, hvorefter han dræbte en uskyldig mand og røg i fængsel igen.

Man får mindelser om den beundring, når man læser Weekendavisens artikler i sidste uge om digteren Yahya Hassan. Avisen bringer et interview af chefredaktør Martin Krasnik. Det fremgår af dette, at Hassan har boet hjemme hos Krasnik i to måneder og har været hjemme hos hans forældre til chanukka. Interviewet kommer ind på Hassans personlige problemer, og Krasnik skriver: »Han passer ikke ind nogen steder, ikke hér, ikke dér.«

Desuden skriver redaktør Klaus Wivel en leder om Hassan, der er fuld af beundring for digteren: »Ingen har i dansk litteratur nogensinde formået at skabe et værk, som så konsekvent og med så voldsom sproglig kraft bruger egen magt og afmagt til at udstille alt og alle omkring sig.« Wivel betegner hans virke som »sandhedsskildring«.

Se videoen fra 2013 hvor Yahya Hassan oplæser sit digt 'Rullestolen' (artiklen fortsætter under videoen).

Men det er ikke hele sandheden om Yahya Hassan, for Weekendavisen forbigår en vigtig del af historien. Og det er, at han i 2015 meldte sig som opstillet til Folketinget for partiet Nationalpartiet. Det var kritisk vendt mod indvandringspolitiken, som ifølge partiet »har fået en retorik med racistiske undertoner«. Hassan ændrede nu holdning til sine digte og understregede, at »min digtsamling har aldrig været en »islamkritik«.« Han deltog i debatten om Israel-Palæstina-striden med forudsigelige indlæg om, at Israel var skyld i ulykkerne, og palæstinenserne blot var ofre. Om Israel anvendte han ordene »undertrykkelse, vold, racisme, fanatisme og had«. Hassan forsøgte at få venner, og modet til at stå alene svigtede.

Martin Krasnik hev bukserne af islamkritikeren og attentatofret Lars Hedegaard i et interview i Deadline og tværede ham ud. Han kaldte ekstremisten Rasmus Paludan for en nazist. Men over for den kriminelle Yahya Hassan udviser Krasnik og hans avis næsegrus beundring. Det kan man godt forstå, hvis de har ret i, at han er en gudsbenådet kunstner, men hvorfor fortæller de ikke sandheden om ham?

Det er, fordi de er den type intellektuelle, der nærer en jaloux beundring for kunstnere, der overtræder moralske og kriminelle grænser, som de ikke selv tør.