Det eneste jeg har tilbage, er islam. Jeg kan jo hverken blive egypter eller få lov til at blive dansker.

I sommer besøgte jeg for første gang min familie i Egypten efter otte års fravær. Men det land, jeg betragtede som mit hjemland, var i virkeligheden et fremmed land.

Jeg kunne hverken sproget eller kendte skikke, normer eller adfærdsregler. Min familie skævede til mig. Jeg blev omtalt som dansker, skønt jeg i alle mine år i Danmark blev omtalt som egypter. Min familie vidste med andre ord ikke, hvordan de skulle forholde sig til mig, fordi jeg ganske enkelt ikke er en af dem. Selv om jeg i 16 år havde troet, jeg var en af dem.

Jeg var identitetsløs, umenneskeliggjort i denne verden. Jeg anede slet ikke, hvor jeg hørte til. I Danmark var jeg egypter, og i Egypten var jeg dansker. Fremmed i begge lande. Det var jo ikke sådan, at jeg under mit ophold i Egypten kunne google »how to be an egyptian« for at passe ind.

Da stod jeg over for den udfordring at skulle skabe min egen identitet, og ikke helt sjældent sker det gennem en ydre selviscenesættelse, der som sminke skjuler den indre identitetsløshed. Ikke alene havde jeg hele tiden behov for at blive bekræftet af andre, men også for at være noget for andre. Et optrappende mareridt.

Jeg erindrer især en episode for nogle år tilbage hos min irakiske ven. Da vi skulle spise, begyndte forældrene, hvilket er naturligt, at tale til mig. På arabisk. Jeg smilte forlegent, indtil min ven røbede, at jeg ikke kan arabisk. Jeg kunne tydeligt aflæse deres ansigt, og var ikke ét sekund i tvivl om deres tanker: »Hvad var det at være fra et land uden at kunne landets sprog?«

Nu forstår jeg endelig, hvorfor jeg i 7. klasse holdt fast i islam. Da de andre blev konfirmeret, brugte de fleste af mine klassekammerater deres penge på sejt tøj, PlayStation og mobiltelefoner. Eftersom jeg holdt fast i min religion, islam, blev jeg naturligvis ikke konfirmeret. Mine venner prøvede ellers at overtale mig til det. At være i centrum en hel dag omkranset af slush ice-automater og festlige sange – alle bygget på melodien fra »I en kælder sort som kul«, selvfølgelig – og ikke mindst gaveregn og cool cash lige ned i lommen. Kunne jeg ikke bare opgive min religion i én dag og derefter søge tilgivelse nede i moskéen?

Men det var ikke blot religionen, der ville været blevet sat over styr. Også min identitet. For i Danmark er jeg åbenbart ikke dansker, eftersom jeg ikke spiser flæskesteg, danser om juletræet og bæller et par liter gløgg juleaften. I Egypten er jeg ikke egypter, eftersom jeg hverken kan sproget, kulturen eller adfærd i sociale sammenhænge. Men hvad er jeg så?

Det forekommer mig, at jeg står tøvende ved en korsvej uden noget kort til at fortælle mig, hvor jeg skal hen. Som et skilsmissebarn, der tages som gidsel for forældrenes magtkamp. Jeg vil vitterligt gerne være dansker, men vil samtidig holde fast i mine rødder og religion.

Jeg er identitetshjemløs og ved ganske enkelt ikke, hvor jeg hører hjemme. Men måske du kan fortælle mig, hvor mit hjem er?