I 2008 blev en 26-årig kvinde i Oakland råbt an af en mand på gaden. Hun genkendte manden som sin fætter. Manden blev hurtigt meget aggressiv, tog fat i hende, råbte ad hende. Ud af øjenkrogen fik kvinden øje på Austin, som hun aldrig havde mødt før. Hun spurgte ham om hjælp. Austin gjorde, hvad hun sagde, trådte imellem dem og spurgte: »Hvad sker der her?« Fætteren sagde, at han skulle blande sig udenom, men det ville Austin ikke. I stedet bad Austin kvinden om at løbe sin vej. Kort efter blev han selv stukket ihjel af fætteren. I de amerikanske medier blev han hyldet. Han gjorde »det eneste rigtige«.

I 2012 gik James Holmes ind i en biograf i Colorado, hvor han først smed en tåregasgranat og derpå skød vildt omkring sig. Blandt ofrene var tre mænd, hvis kærester overlevede, fordi deres mænd havde kastet sig ind foran dem for at beskytte dem mod kuglerne. I medierne blev mændene hyldet som »rigtige mænd«.

Heltedøden

Fortællingen er, at rigtige mænd ofrer sig. At rigtige mænds liv er undværlige. Det er en fortælling, som bliver gengivet i store actionfilm. Se bare Kill Bill, hvor Uma Thurman massakrerer 88 mænd. Hvordan var filmen mon blevet modtaget, hvis en mand havde massakreret 88 kvinder? Men fortællingen er ikke kun amerikansk.

Da Første Verdenskrig rasede, uddelte kvinder hvide fjer til mænd, som ikke havde meldt sig under fanerne. Den hvide fjer var et udtryk for kujonagtig adfærd. Hvis du ikke kæmpede, var du ikke en rigtig mand. Mange mænd endte med at drage afsted i krig på grund af den hvide fjer. På grund af frygten for at blive stemplet som en kryster. Frygten for at være en kujon var så stærk, at mænd, som ellers ikke havde behøvet, endte med at drage i krig og dø af samme årsag.

At lokke med heltedåden, at gå over i historiebøgerne, er og var den sociale bestikkelse, der fik mænd til at gå i døden. For hvem vil ikke gerne være en helt? Hvem vil ikke være en rigtig mand? Men for at være en rigtig mand skal man være en mand, der kan undværes. Hvilket paradoks.

For hvis skyld ønsker mænd at leve i det paradoks? Kvinders. Kvinderne ville have helte. Ikke kujoner. For heltestatus gav i sidste ende seksuel adgang til kvinderne.

Ufrivillig afholdenhed

I dag har mænds undværlighed antaget nye og formentligt mere skelsættende former. Ifølge flere sociologiske fremskrivninger vil mellem 25 og 33 procent af den næste generations mænd ende ufrivilligt barnløse. Det vil de af flere grunde. Først og fremmest fordi stadigt flere kvinder frivilligt vælger ikke at få børn eller frivilligt vælger at få børn alene.

Antallet af solomødre er steget med 50 procent de sidste fem år. Det sidste er muligt, fordi mænd kan undværes som fædre. Det er straks en vanskeligere sag at undvære kvinder som mødre. Antallet af barnløse- og solomødre stiger blandt andet, fordi kvinder eftertragter højtuddannede mænd. Desværre er de højtuddannede mænd ofte de mænd, som er mindst interesserede i at skabe familie. De er mere optagede af at gøre karriere og realisere sig selv igennem deres arbejde.

Det samme gælder sjældent de lavtuddannede mænd. De er lønarbejdere og drømmer allermest om at få fri klokken 16 for at tage hjem til børn og kone. Problemet for dem er, at de i fremtiden vil få svært ved at realisere den drøm. For kvinderne foretrækker de højtuddannede mænd, men de højtuddannede mænd foretrækker karrieren. Så er alternativet, at blive solomor, oftere at foretrække.

Det giver den lavtuddannede mand et dobbeltproblem. For det første hader han sit arbejde, men nu hader han også den fritid, han gerne ville have brugt på den familie, som han ikke kan få. Så når han kommer hjem til sit tomme hus, sætter han sig foran sin computer og leder efter ligesindede. De kalder sig »incels« og stiger i antal. Incels er en forkortelse for det amerikanske involuntary celibate: ufrivilligt cølibat.

En ond cirkel

Hvis vi skeler til sociologernes analyse, er navnet en præcis beskrivelse af deres situation. Det er en form for mandlig feminisme, hvor mænd finder et fælleskab, hvori de bliver bekræftet i, at det ikke er dem selv, der er noget i vejen med, men de strukturer, de er sat under. På mange måder fungerer de her fora som virtuelle støttegrupper for mænd, hvor de for en stund bliver frigjort for ansvar og selvbebrejdelse. Vel samme psykologiske funktion feminismen har tjent og tjener for mange kvinder.

Flere af de mænd, som benytter grupperne, er sobre, ærlige og sårbare. Andre forsøger at retfærdiggøre vold og voldtægt af kvinder efter devisen: Hvis I ikke vil give os det, så har vi ret til selv at tage det. De genopliver en gammel og giftig maskulinitet. I sin yderste konsekvens ender de som morderen fra Toronto, Alek Minassian, som inden sit angreb, hvor han dræbte ti og kvæstede 12, efterlod sig et manifest, hvori han svor hævn mod kvinder for at afvise ham seksuelt.

Mændene lider og skyder skylden på kvinderne. Deres had gør dem desværre ikke mere attraktive på datingmarkedet. Tværtimod bekræfter hadet blot visse feminister i, hvor sindssyge og kvindehadende mænd er. Det fører til flere facebookopdateringer, hvor nogle feminister erklærer død over alle mænd, udtrykker deres drøm om en verden uden mænd, eller som sociologiprofessor og kønsstudieleder Suzanna Danuta Walters formulerede det i et indlæg: »Det er logisk, at kvinder hader mænd. De har enhver ret til det.«

Disse opdateringer nærer atter hadet i incel-underverden, hvor de kvindehadende mænd bliver bekræftet i, at de er undværlige. Det gør mændene mere hadefulde, hvilket igen giver ammunition til mandehaderne på den anden side. Så er den onde spiral ligesom grundlagt.

Hvad stiller vi op?

Så hvad stiller vi op med det? Tvangsgifter vi kvindehadende mænd med de kvinder, som foretrækker livet som solomødre? Forbyder vi sæddonation, så kvinder er tvunget til at få børn med de mænd, som de ikke ønsker at få børn med? Nej. Men én ting, som vi kan gøre, er at forstå, hvorfor parforholdet måske er ved at gå af mode.

Vi ved, at der aldrig før i historien har været så høje krav til parforholdet. Mange ønsker en mand, som både kan udfordre intellektuelt, være en god elsker, støtte følelsesmæssigt, være en god far, udmærket med hænderne og en god sparringspartner. Hvad en hel landsby engang skulle tilvejebringe, skal i dag rummes i parforholdet. Forventningerne er høje. Måske kan de skrues ned.

Men spørgsmålet bliver stadigvæk ligeså vigtigt at besvare: Hvad skal vi med parforholdet? Måske er der ikke noget svar på det spørgsmål. Måske skal de her mænds stamtavle stoppe ved dem. Men det er mange mænd, som vi snakker om. Op til hver tredje mand, hvis sociologernes fremskrivninger er korrekte, kommer som sagt til at ende ufrivilligt barnløse.

Det hjælper ikke længere mændene at drage i krig og opnå heltestatus ved at gøre sig undværlige. For de er allerede undværlige. Kan de ikke få fat i kvinderne ved at gøre deres eget liv uundværligt, er en sidste desperat krampetrækning at gøre kvindernes liv undværlige. Så vi kan forvente, at deres uddøen ikke kommer til at gå stille for sig.

Hvis det ikke skal ende forfærdeligt blodigt, må vi indse, at de her onde spiraler bliver opretholdt af én ting: Fordømmelse. Nogle mænds fordømmelse af kvinder og nogle kvinders fordømmelse af mænd. Nogen må starte med at stoppe fordømmelsen og begynde at forstå i stedet. For Suzanna Danuta Walters har ret, når hun skriver, at: »kvinder har ret til at hade mænd«, ligeså meget som mænd har ret til at hade kvinder.

Men de, som kommer til at redde flest liv, er de, som benytter sig af retten til at lade være.