For nylig afsagde EU-Domstolen igen en dom, der gav genlyd i de danske medier. Dommen fastslår, at dele af de danske regler om familiesammenføring ikke kan opretholdes. Baggrunden er, at EUs aftaler med Tyrkiet fra 1970 og 1980 betyder, at Danmark ikke må indføre strengere regler på området end dem, der dengang forelå – med mindre disse regler er legitime og proportionelle. Det var de danske regler ikke.

I sig selv var dommen ikke en overraskelse, men det gav alligevel anledning til en række politiske udmeldinger, da domstolen cementerer, at aftalen med Tyrkiet har betydning for dansk udlændingelovgivning.

EU-Domstolens afgørelse var »forrykt« og »fundamentalt udemokratisk«, lod bestyrtede danske politikere forstå. Det er dog hverken første eller sidste gang, at en domstol kommer til at afsige en dom, der går imod dansk ret. Man fristes til at sige, »sådan er det jo«, når man lever i en retsstat.

Er det fundamentalt udemokratisk, når en domstol fastslår, at en lov fra 2004 strider imod en lov fra 1980? Er det udemokratisk, at EU og Tyrkiet har indgået en bindende international aftale, som Danmark også er forpligtet til at overholde? Er det udemokratisk at en række lande med enstemmighed er blevet enig om en sådan aftale?

Svaret er nej – i en retsstat er det nu engang sådan, tingene fungerer. At der er en instans som EU-Domstolen, der autoritativt fastsætter, hvordan retten skal forstås, er ikke udemokratisk – tværtimod. Det sikrer lighed for loven og gennemsigtighed, hvilket er en grundsten i enhver retsstat.

Nu vil nogle sikkert hævde, at EU-Domstolen er udemokratisk og politiserende.

Det kan heller ikke afvises, at EU-Domstolen går længere end den meget tekstnære tolkning, vi kender fra dansk ret. Det gør den. Det betyder bare ikke, at den er udemokratisk. Det betyder, at fortolkningsstilen er anderledes. Det er dog hverken forkert, nyt eller for den sags skyd overraskende.

Faktisk forekommer det mest overraskende, at de danske politikere tilsyneladende bliver overrasket gang på gang, når EU-Domstolen vurderer, at dansk lovgivning er i strid med EU-retten. Man kunne få den tanke, at overraskelsen nærmere er til ære for de rullende kameraer og markerer bestemte politiske holdninger.

For når vi har valgt at deltage i et så omfattende samarbejde som EU, må dette nødvendigvis betyde, at der opstår situationer, hvor retssystemerne kolliderer. Tit og ofte sker dette, fordi vi ganske enkelt ikke er opmærksomme på modstriden, men andre gange sker det, fordi vi i Danmark vælger den mindst sandsynlige fortolkning af EU-lovgivningen. Her bør det ikke overraske, at når man går helt til grænsen, så risikerer man at blive sagt imod.

Da den danske SU-lovgivning i 2013 blev kendt i strid med EU-retten, lød der et ramaskrig. Men overraskende var dommen ikke, da den flugtede fuldstændigt med EUs praksis på området.

Det samme gjorde sig gældende med den såkaldte børnecheck-sag, hvor EU-Kommissionen rettede henvendelse til Danmark, fordi lovens optjeningsprincipper var i strid med EU-retten. Sagen gav politisk genlyd, men var ikke overraskende. Senere er det endda kommet frem, at flere embedsmænd allerede havde advaret regeringen om de modstridende forhold, da loven blev udfærdiget.

I begge sager gik Danmark til grænsen for, hvordan EU-reglerne kan tolkes. Man valgte den mindst sandsynlige fortolkning med den virkning, at en række borgere dermed mistede de rettigheder, der følger af EU-retten.

Selv om det er problematisk set fra et rettighedsbaseret synspunkt, er det ikke som sådan et juridisk problem, at den danske regering går til grænsen. Det kan dog være problematisk, hvis Folketinget ikke oplyses, som tilfældet var i børnecheck-sagen. Til gengæld kan vi godt droppe overraskelsen, når den danske fortolkning underkendes.

Til trods for at Danmark i langt de fleste tilfælde overholder de fælles regler, er Danmark ikke altid sit ry som duksedreng værdigt. Her kan nævnes AMBI-skatten, optjeningskrav på børnecheck og vores manglende forbud mod salg af løs snus. Disse regler er nu ændret, men først efter henvendelse fra EU.

I år har regeringen så indført en regel, der betyder, at nogle flygtninge først kan blive familiesammenført med deres slægtninge efter tre års ophold i Danmark. Det til trods for, at flere eksperter advarer imod, at loven er i strid med menneskerettighederne. Skal vi så også blive overrasket, hvis Menneskerettighedsdomstolen kommer frem til samme resultat?

Det står selvfølgelig Danmark frit for, at tage sagen op ved domstolene og udfordre reglerne. Det er endda et sundt tegn på, at demokratiet fungerer. Vi kan vælge en fortolkning, der kan stilles spørgsmål ved, men der er klart, at vi så samtidig løber en risiko for at blive underkendt.

Kort sagt er det selvfølgelig fint at spørge f.eks. EU-Domstolen eller Menneskerettighedsdomstolen: Er I nu sikre på, at denne fortolkning er korrekt? Vi bør dog ikke blive overrasket, når dommerne så siger: Ja, det er vi faktisk sikre på.

Når EU-retlig regulering går danske ønsker imod, lyder det ofte, at det ikke var det, vi sagde ja til i 1972. Men det var det, f.eks. var princippet om direkte virkning og EU-rettens forrang for national ret allerede fastslået i 1964. Det var altså også det, vi skrev under på i 1972.

Alligevel undrer vi os over, at lovgivning fra EU kan fortrænge danske regler om børnecheck. Det til trods for at de selvsamme regler om vandrende arbejdstageres ret til sociale fordele stammer fra en forordning fra 1968.

Det er selvfølgelig legitimt at være imod denne retsstilling, men overraske kan det ikke.

Da Danmark gik ind i EF i 1973 betød det en omfattende overførsel af beføjelser til EUs institutioner. Disse beføjelser er blevet udvidet ved folkeafstemninger i 1993, 1998 og senest i 2014 med et ja til Patentdomstolen. Ved disse afstemninger gav danskerne mandat til at overlade beføjelser til EU for sammen med de andre lande at kunne få indflydelse på en række områder, der under alle omstændigheder påvirker os.

Denne deling af suverænitet har vi haft meget glæde af på områder som fri bevægelighed, miljø og handel med tredjelande.

Samtidig betød det, at vi blev underlagt nogle begrænsninger. Derfor kan det danske folketing – ligesom parlamenterne i de øvrige EU-lande – ikke bare lovgive, som de nu engang synes. EU-retten har forrang. Hvis det modsatte var tilfældet, ville der slet ikke være et EU.

Det er muligt, at denne konsekvens overrasker nogle. Vi er jo skolet med, at ingen er over eller ved siden af Folketinget. Men EU-rettens forrang kan ikke overraske vælgernes repræsentanter i Folketinget.

Ultimativt kan Folketinget ændre dette ved med almindeligt flertal at trække Danmark ud af EU. Men den politiske opbakning til EU er fortsat høj blandt Folketingets partier, og man må således acceptere kompetencefordelingen mellem EUs institutioner på den ene side og Folketinget, regeringen og domstolene på den anden side. Det kan ikke overraske.