Jeg har som bisiddende socialrådgiver været igennem hundrede sager på jobcenteret på Lærkevej – både som offentlig ansat og som privat socialrådgiver igennem de seneste to år.

Jeg kan bevidne, at de arbejdsvilkår, som sagsbehandlerne fra centret beskriver, stemmer godt overens med virkeligheden. (»Ingen kan hjælpe en udsat ledig til en bedre fremtid på 25 minutter«, den 18. september). De har et væld af sager og for lidt tid til at tale om de vigtige ting i borgernes liv.

Alt, de kan nå, er at registrere. Spørgsmålet er, hvorfor de finder sig i at have så mange sager. I Slagelse står sagsbehandlerne i jobcentret frem og fortæller, at »de drukner« – de er gået fra de anbefalede 50 til 100 sager, på Lærkevej har de 225 sager. Det er helt uhørt at påtage sig.

Sagsbehandlere på Lærkevej har ingen bevillingskompetence, udover at anvise borgere til forløb ved anden aktør. Derudover skal de koordinere indsatsen, dvs. sørge for, at borgerens sag dokumenteres til bunds, så den kan blive forelagt rehabiliteringsteamet, der indstiller borgeren til ressourceforløb, fleksjob eller førtidspension. Hvis sagsbehandleren ikke får koordineret indsatsen, risikerer borgeren at sejle rundt i systemet i årevis.

At belyse og koordinere en sag kræver en særlig indsats, for loven kræver ekstremt omfattende dokumentation: udtalelser fra steder, hvor borgeren har været i behandling, statusattester fra egen læge, speciallægeerklæringer, progressionsrapporter, funktionsevnebeskrivelser, arbejdsevnevurderinger. Dertil arbejdsprøvning/praktik i minimum tre måneder, og afslutningsvist skal borgeren forbi regionens læge.

Når alle dokumentationskrav er opfyldt, er sagen belyst, og først derefter kan der træffes afgørelse om, hvad rehabiliteringsteamet indstiller til. Det er et systematisk dokumentationsarbejde, hvor man skal have borgerne til at medvirke, og håndtere når de bliver vrede og frustrerede, fordi de ikke forstår, hvorfor de skal igennem møllen igen-igen.

Det største problem er ikke, at sagsbehandlerne ikke har tid til at tale med borgerne. Det største problem er, at sagsbehandlerne ikke formår at følge sagerne til dørs, så borgerne kan overgå til rette ydelse. Mennesker bliver kastet rundt i systemet og fastholdes på kontanthjælp i årevis.

En krammer i glasburet

Mange bliver mere syge af at være på kontanthjælp, og det tror pokker, når man ser, hvad de udsættes for undervejs.

På Lærkevej er der ikke et fast kontor, hvor borgeren møder ind. Før i tiden havde hver sagsbehandler et kontor, hvor der f.eks. hang et billede på væggen, var en blomst og en opslagstavle. I dag bliver borgeren kaldt ind i et lille tomt og upersonligt kontor, hvor sagsbehandleren har medbragt en bærbar.

Kontoret er på størrelse med et lille toilet med plads til et lille bord og to stole – rundt om er der glasruder – og for at komme igennem til kontoret, skal man ofte igennem et andet kontor, hvor der er en samtale i gang med en anden borger. Så sidder man der, to meter fra den anden samtale, med en uafskærmet glasvæg imellem sig og kan høre og se alt.

Sidst jeg var på Lærkevej med en borger, måtte vi afbryde en samtale for at nå vores tildelte glasbur. Det var åbenlyst, at det menneske, der sad der, var ved at bryde i gråd. Min borger gik ind og gav hende et kram. Der stod de så og krammede for at kunne holde det ud.

Hvide løgne

Borgerne møder generelt sagbehandlere, der ikke husker deres sag. De har ikke læst den. Der er ikke fulgt op på det, der skulle indhentes, og forløb, der kan få borgeren igennem arbejdsprøvning, er ikke booket.

Der bruges hvide løgne og lange bortforklaringer om akter, der på forunderlig vis er blevet væk: mails der må være røget i spamfiltre, telefonopkald, der er blevet foretaget forgæves flere gange – desværre var der optaget osv. Når man får aktindsigt, kan man se, at der intet er noteret eller gjort i sagen.

Man må ikke få sagsbehandlernes telefonnumre eller mailadresser, så man kan ikke kontakte dem. Det er en politik, der er på Lærkevej. Der er sparet så meget, at man bruger ’telefoniske samtaler’, hvor borgerne har ’mødepligt’ – hvis de ikke tager telefonen på en given dato, på et givent tidspunkt og er parate præcis dér, så bliver de sanktioneret og mister deres ydelse.

Jeg ved ikke, om denne praksis er lovlig, men der er åbenbart ingen grænser for juristernes tolkning af loven i Københavns Kommune.

Når en borgers sag endelig skal behandles på rehabiliteringsmødet, udspørges borgeren om alt fra de mest private til de mere formelle forhold i borgerens liv. Jeg har oplevet en mødeleder, der havde googlet en borger inden mødet og konfronterede ham med meget private ting, som var fundet på nettet.

Jeg har set en borger blive hånet for sit sprog – han var en ældre mand, der hele sit liv havde levet som gadebarn og misbruger. Teamet mente, at han var streetwise og dermed godt kunne overleve uden en førtidspension. De så fuldstændig bort fra lægefaglige udtalelser om hjerteoperationer, PTSD, livslagt misbrug, ordblindhed og manglende skolegang.

Jeg har oplevet en borger med dokumenteret hjerneskade, stamme sig igennem et rehabiliteringsmøde, fordi hun ikke kunne forstå spørgsmålene rent kognitivt. Mødet havde karakter af et forhør, og man fik mistanke om, at det skulle bevise, at hun ikke var så syg, som hun påstod.

Bekymrende fumleri

Jeg har sager, hvor der på blot ét år har været seks sagsbehandlere. Den ene mere rundforvirret end den anden. Mange sagsbehandlere er ikke uddannet inden for det socialfaglige område, og kender derfor ikke de mest elementære paragraffer, der skal til for at rådgive.

Flere taler så gebrokkent dansk, at det er svært at forstå. Borgerne bliver forlegne og tør ikke kritisere en myndighedsperson ved at indrømme, at de ikke forstår dem rent sprogligt.

Jeg har også siddet i samtaler, hvor en sagsbehandler ikke kendte forskel på psykiatri, hospital og privatpraktiserende læge. Hvor vedkommende fumlede rundt i begreberne. Borgeren blev ekstrem utryg, da journalnotaterne også bar præg af, at sagsbehandleren ikke kunne sproget.

De manglende faglige kompetencer får dem til at fremstå som skrivebordssoldater, der kun er sat til at ekspedere de syge og udsatte væk fra systemet, ved at give dem så dårlig en behandling som overhovedet muligt. Nogle af de borgere, der rent faktisk forlader systemet, ender ofte i kriminalitet eller uden forsørgelse. De figurerer ikke i statistikkerne, men tilhører mørketallet.

Når man spørger fagspecifikt, kan sagsbehandlerne ikke svare, men skal først gå til en faglig koordinator. Den faglige koordinator har den egentlige bemyndigelse til at træffe beslutninger. De ved noget om det juridiske område, men borgeren møder dem aldrig. Man kan ikke få oplyst deres navne. De er ansigtsløse beslutningstagere i borgerens sag.

Før kommunalreformen i 2007 blev man mødt af en uddannet socialrådgiver, der havde bevilling- og beslutningskompetence. Sådan er det ikke længere.

I dag er det alt fra lægesekretærer, filmstuderende, psykoterapeuter, akademikere eller faguddannede inden for service og håndværk, der er de nye socialrådgivere. Når man sætter skrivebordssoldater uden socialfaglig baggrund til at håndtere 225 ’tunge’ sager, kan det kun gå galt. Og derfor går det galt.