Za Mika Jambrovića se ne može reći da je čovjek koji je u svojoj glavi miran. Ne, on je ratnik, ali samo tamo gdje može biti: U svom brigama opterećenom mozgu. A to su itekakve brige! Opterećivanja oko toga hoće li ga Maja iz ulice Stjepana Radića seenati ili mu samo odgovoriti s „Ok“, ima li šanse da je Ena iz Pavlovca slobodna ove nedjelje da nakon 100 godina dođe na Facebook i pošalje mu „hej“ u inbox te hoće li Sandra biti toliko ljubazna da jednom za promjenu ne pogne glavu kad prolazi pokraj njega na izlazu iz Dubravice. Čim Miko dobije odgovor na barem jedno od ta tri goruća pitanja, moći će mirno zaspati

Zovem se Mihovil Wolff i bavim se kronološkim bilježenjem značajnijih događaja u Zaboku. Dobro, ‘ajde, bavim se tračevima, jeste to htjeli čuti? Ok, kad smo to utvrdili, da vam nastavim objašnjavati svoj poziv. Dakle, svatko od vas zna da prosti puk voli kada se stvari događaju, obožavaju kada se kasnije prepričavaju ali jednostavno mrze kada dio tog događaja moraju biti ONI. Ne, to je apsolutno nepojmljivo za svakog tko se ikada našao u prilici da u petak izađe u City Caffe a dan kasnije na Facebook stranici kafića. I onda kada dođe trenutak da tatekima i mamekima dokažu kako su tu večer proveli s finim društvom u kinu, roditeljima se na „izvol’te“ prikažu slike povraćanja ispred glavnog vokala Kumova. Dešava se sljedeće, ravno tjedan dana do sljedeće fešte, fotografije kruže Zagorjem svim sudionicima na sramotu. A kada prođe taj period: Puf! Sve se raspline u mrtvom zraku i ne ostane ni jedan vizualan posjetnik na sranja koja smo si dopuštali. Kao da smo tu večer zaista bili u kinu a ne bljuvali metar ispod improvizirane pozornice Citya. Kažete sigurno „Pa što, uvijek postoji tjedan nakon, ljudi se nikada neće opametiti da piće zadrže u sebi“. E vidite, nije to tako jednostavno. Izravni i sporedni akteri u takvim situacijama imaju ono što nazivam „periodičnom amnezijom“. Ona se javlja u slučajevima kada nekih 4 -5 dana nakon događaja, sudionici i gledatelji shvate da se nešto dogodilo u prošlosti vezano za njih, ali ni sami nisu sigurni što. I tada ispada da se ništa od odigranih događaja ne sprema za povijest. Ostaje samo jedna budala koja ide od fešte do fešte, promatra razvoj situacije i pomno bilježi u bilježnicu kod odlaska u WC lokala. I naravno, ta budala sam ja.

Iz trogodišnjeg iskustva je proizašlo na stotine malih bilježnica iz kojih iskače još barem stotinu različitih karaktera. Ponekad mi se čini da je Zabok ko neki grad koji je preživio apokalipsu i sada svakakvi likovi koji nisu poginuli dolaze u njega bančiti. Svakakvog svijeta ima, od arogantnih seljačina do budalastih naivaca koji su očito zalutali u svijet kojem ne pripadaju. Ponekad mi je žao što anonimno objavljujem svoje prijepise lokalnom satiričnom magazinu. Upravo zbog ove druge skupine me najviše boli što ne mogu pomoći onima koji su najranjiviji. Ali jebiga, pizze iz Monda nikada neće ići na gradski trošak.

Ne znam je li to znak neke osobne krize koju samom sebi odbijam priznati, ali ne osjećam nikakav napor radeći sve ovo. Već nakon prve subotnje jutarnje kave, grabim ključeve od auta i odlazim u poznati kafić preko pruge da čujem što ljudi pričaju. Druga kava mi nije ni potrebna. Kad čujem taj mili zvuk nadobudnog prepričavanja, odmah shvaćam da ću propustiti drugi dio priče jer ću morati na zahod. Da, ljudi, sere mi se od svega, ali opet, tu sam otkrio izvor šuške. I upravo je dečko s početka priče postao jedan od mojih zaštitnih likova jer se usudio biti ono što se drugi nisu usudili.

U srpnju će biti točno tri godine otkako sam spoznao kako ljudi divno zaboravljaju pa im treba mali podsjetnik kako bi osvježili pamćenje. Tada sam prisustvovao jednom druženju kod vinogradske kleti izvjesnog Fikreta Marjanovića. Dečko iz Sarajeva došao, pravi jaran i legenda Baščaršije. Ne mogu se sjetiti kada je prije bilo više litara rakije u jednoj prostoriji a da se popila ravno u 3 sata. Navodno je kleticu kupio od nekog poduzetnika koji se pod hitno htio riješiti nekretnine jer je kuća bila pod paskom zakona. Zajebi iz prošlosti, navodno u cijeloj priči još fale samo duhovi. Čovječe, kakva je to bila kakofonija nerazgovijetnih tema. Imao sam osjećaj kao da alkohol u njima budi sve usnule ideje koje su bile s vremenom potisnute. Da odmorim mozak od tog silnog larmanja, pažnja mi se preusmjerila na dečka koji je cijelu večer sjedio miran na kraju stola. Baš je bio sam sebi kralj, pomislio sam. Sjedi tamo na čelu stola i gleda graju kokoši kao vrhovnik koji prati predstavu dvorskih luda. Povremeno bi pogledao u smjeru djevojaka koje su bile pratnja momcima, ali uglavnom je pogled fokusirao na hrpetinu čaša na stolu. Pomislio sam da mu je dosadno samo slušati o košarci i noćnim izlascima u Bedekovčinu pa sam mu pristupio najglupljim pitanjem koje mi je moglo pasti na pamet. Kasnije sam ga zapisao u jednu od bilježnica da se sjetim ne ponoviti ga. Zabilježio sam i ostatak razgovora. Kakve stvari samo čovjek može zapamtiti….

– Mihovil: Imaš li još rakije ili čekaš da završe razgovor pa da ti natoče u čokanac?

– Miko: Misliš li da postoje realne šanse da oni na sekundu prekinu svoj dijalog i malo razmisle o tome što ti i ja imamo za reći? Znaš li koliko je snaga riječi u glavi jača od onih koje su izgovorene i djela koja su napravljena?

– Mihovil: Mislim da te baš i ne razumijem

– Miko: Svaki čovjek na ovome svijetu ima u svojoj glavi „klik“ koji mu dopušta da potisne opterećujuće misli i počne govoriti o onome što smatra ugodnim. Razumiješ li me? Daj mi objasni na jednom banalnom primjeru, što je prvo što si napravio kada si se ujutro probudio?

– Mihovil: Oprao zube, umio se, otišao ispeći jaja i skuhati kavu, sve što radim nekim automatizmom već godinama. Tada sam morao porazgovarati sa svojima jer je auto trebalo odvesti na servis.

– Miko: I o čemu si za vrijeme tog razgovora razmišljao?

– Mihovil: Vjerojatno o tome kako će popravak stajati 10 puta više jer roditeljima nisam priznao da uz klimu treba srediti i mjenjačku kutiju. Moji bi me rasturili kao što je rasturen sam auto kada bi saznali.

– Miko: Da, točno o tome se radi, kao da si pretpostavio o čemu razmišljam. Zato ću te zamoliti jednu stvar. Uključi se više u društvo da osluškuješ šum misli drugih. Zapisuj vidljivo i nevidljivo, jer će možda već sutra sve završiti u ništavilu.

Slušajući Mika, kao da se svaki drugi zvuk u maloj prostoriji zatomio. Jedini kanal kroz koji je izlazio zvuk bio je onaj iz usta mog sugovornika. Isprva sam mislio da je jadnik u nekoj psihozi uzrokovanoj ignoriranju od strane domaćina, ali kako sam sve više upijao njegove riječi, one su mi se počele kristalizirati u glavi. Na trenutak sam zastao s pitanjima upućenima njemu i pokušao osluškivati buru u svojoj glavi. Popravak auta…. jebena mjenjačka kutija…. otkrivanje cijele situacije roditeljima… Sve je to Miko uspio prizvati u manje od pet minuta a nismo se nikada prije vidjeli. Tada sam se odlučio „vratiti“ u prvobitno stanje uma kako bi priupitao nešto Fikreta. Ali kada sam htio progovoriti još koju riječ s Mikom, nešto mi s njegovom pojavom nije štimalo. Imao sam osjećaj kao da je od njega ostala samo neka vrsta zvučnog zida koji se projicirao u mojoj glavi. U isto vrijeme ga je bilo na starom mjestu, a i nije. Bio sam samo siguran u zvuk kojeg sam čuo kao na pokvarenoj ploči.

– Osluškuj šum, vidi vidljivo i nevidljivo, uključi se u društvo.

Tada se počelo pretapati u djelo ono što mi je Miko objasnio toliko sažeto, a u isto vrijeme toliko cjelovito: Ljudi koje sam svakoga dana vidio, počeli su izgledati opterećeno nekim imaginiranim svjetovima u svojim glavama. Već tjedan dana nakon razgovora s njim, krenuo sam na svoj put po lokalima koji su bili od visokog interesa za zabočki noćni život. Isprva mi je bilo nepojmljivo da u večernje izlaske nosim sa sobom bilježnicu i mali podsjetnik o žurkama koje su se te večeri održavale. No, ubrzo sam shvatio da je to puno bolja alternativa od duhana za motanje i sode bikarbone.

Nakon mjesec dana svjedočenja slučajevima suznih prekida uzrokovanih prekomjernim količinama juice votki, tučnjavama kojima je povod bila prepirka tko ima bolji motor u Golfu trojki, pjevanju Zagrebačkih frajli s terase Joya i pišanja po fasadi kuće preko puta High Lifea, odlučio sam poslati prve dogodovštine našem lokalnom magazinu za satiru – Pehavi puh. Magazin je inače svakog prosinca organizirao natječaj za bedaka godine pa su mi samo savjetovali da svakog vikenda radim ono što mi ide najbolje…. I sitne naknade će nastaviti pristizati.

No, jedne nedjelje taman nakon što sam se vratio iz subotnjeg Cuba libre partyja u Old Rocku, stigao mi je SMS s nespremljenog kontakta. Dobio sam laganu turbulenciju u crijevima jer sam mislio da me netko gledao kroz ključanicu toaleta i saznao što radim. Ipak, osoba s druge strane je bio urednik Pehavog puha a razlog je bio krajnje suprotan.

– Urednik: Gospodine Wolff, Vi ako ovako nastavite, mogli bi pokrenuti novi trend. „Mladež na zadatku“ je ime koje mi pada na pamet. Samo, pretpostavljam da bi onda našoj poštovanoj javnosti morali obznaniti svoje ime, zar ne?

– Mihovil: Ne treba to meni momentalno, samo pokoja parica za svakodnevne troškove i pohvala s Vaše strane. Još sam premlad da u noćne izlaske idem s tjelohraniteljima.

– Urednik: Mnogi su pisci počeli pišući na salvete u svojim lokalnim zalogajnicama dok su slušali priče koje su ih okruživale…

– Mihovil: …. Ali sumnjam da su imali Zabok kao inspiraciju. Ovo što se kod nas događa ne može se ponoviti.

– Urednik: A kako Vam je uopće palo na pamet baviti se s ovim projektom?

– Mihovil: Znate, da bi se to uspjelo pretočiti u djelo, potrebna je samo jedna osoba slobodnog duha da ti stavi bubu u uho

– Urednik: (Smije se) Vjerojatno to uključuje i slobodan um što se tiče izbora pića.

– Mihovil: Ma sigurno ga ne poznajete, ali jedan lik pod imenom Miko Jambrović…

Urednik tada lagano zatetura. Zar je i on noć prije bio po raznim rasplesanim krčmama pa ga je malo ponijelo? Čudno što ga nisam vidio. Ali na drugi pogled, pa i na treći, nije izgledao pijano, već kao da ga je moj početak rečenice lagano izbacio iz takta. Pokušao sam promijeniti temu, ali on mi je samo mahnuo s rukom da s tim malo pričekam.

– Urednik: Ti znaš Mika?

– Mihovil: Pa ne može se reći da smo prijatelji koji skupa ispijaju gemište, prije svega par mjeseci smo prvi puta pošteno porazgovarali.

Urednik se totalno zablokirao, ali je odbijao to priznati. Pokušao je izgledati zaposleno tražeći nešto po arhivama, ali nisam isprva znao ima li to veze s mojom konstatacijom. Kada sam se nakon pet minuta odlučio ispričati i pustiti ga da se sam bori sa svojim demonima, izvadio je željeni dokument. Komad papira koji mu je otpetljao jezik.

– Urednik: Jedna čitateljica koja je htjela ostati anonimna nam je prije nekoliko mjeseci poslala list s bilješkama. Htjela je da ga objavimo, ali svima nama u redakciji je bio toliko apsurdan da smo se bojili reakcije čitatelja. Evo, pogledaj sam.

List je bio prekriven vrlo nečitkim rukopisom, kao da ga je osoba pisala trčeći. Osim toga, ideje kao da nisu bile napisane tijekom jednog naleta misli. Ovo je najbolje što sam izvukao iz tih črčkarija:

– Već tjedan dana proživljavam nešto što nije slično u životu… Postala sam toliko paranoična da se više ne osjećam sigurno ni u mračnom kutku svoje sobe…. A samo zato što tog ljigavca Jambrovića nisam pozdravila s „bok“ nego sam mu kimnula s glavom. Jesam li loša osoba? Treba li mi se ovo dešavati kako bi se nekoj višoj sili iskupila za svoje grijehe? Ne, ne stignem o tome ni razmišljati, samo je bitno da mu ne sretnem pogled dok me iz kuće pored gleda kroz prozor… I kakve su mu to ogromne liste koje vješa po zidovima? Vjerojatno popisi ljudi koji su mu se zamjerili…. Tko zna koje su mu metode, nešto sam čula da pokušava čitati misli drugima…. Možda sam i ja na njoj…. Znate ono kao kad u američkim zatvorima zatvorenici čekaju smrtnu kaznu i ne znaju hoće li je dobiti sljedeće jutro…. Ma joj što govorim, samo mu dajem povoda da mi čita misli kroz zidove…. Moram prekriti glavu rukama da me ne pročita, samo ako ću se namjestiti u dobar položaj, bit ću sigurna…. Molim vas, objavite ovo, dala sam majci da donese u redakciju. Ja ovdje moram biti na sigurnom…



Instinktivno sam htio pojuriti u policijsku postaju da prijavim slučaj psihičkog uznemiravanja. Ali, čemu? Zbog neke ženske koja očito nema pametnijeg posla u životu pa se zabavlja s paranojom? Odložio sam papir iz ruke i smirujućim pogledom pokušao prenijeti malo zdravog razuma na svog urednika. Ipak je jadničak zaboravio kako upravo zbog takvih lelujavih balavaca njegov list uspijeva opstati.

– Mihovil: Gledajte to s ove strane, ako i stvarno postoji neka opasnost, najgore što se za njega može dogoditi je da osvoji titulu „Bedaka godine“. A anonimna gospodična će mu tu titulu nabijati u facu kroz smijeh.

Urednik na to kimne glavom i vrati se razvrstavanju materijala za novi broj. Nije djelovao uvjerljivo pa sam kroz uzdah rekao kako ću dati njegovoj tajnici dokument da mi ga kopira.

– Urednik: Gospodine Wolff?

– Mihovil: Da?

– Urednik: Ovo je broj jedne djevojke koja je svojedobno radila posao vrlo sličan vašem i bila u stalnom radnom odnosu s nama. Evo vam njezina vizitka. Nadam se kako da ipak ne nosite kopiju dokumenta kod kuće uzalud.

Nonšalantno sam pogledao komadić kartona, praveći se da me zanimaju podaci na njemu. Jedino o čemu sam stvarno razmišljao kako ću se vratiti u krevet, daleko od ljudi i sitničarija koje su pokušavali potisnuti na nezreli način.

Ali tada sam upao u krizu. Nisam više mogao smisliti ni jedan razlog zašto bih otišao van u petak navečer i dahtao za vrat nekim budalama. Kada radite ovaj posao, svi koji su vam ikada djelovali priglupo i napuhano, nakon nekog vremena počinju izgledati skoro pa pametno. Da skratim svoje litanije, otupio sam od ovog posla i uobičajene mušterije su mi prestale biti zanimljive. Iskreno govoreći, nije ih ni bilo previše. Nakon nekog vremena, doslovno mi je dopizdilo zadovoljavati se sitnim pukom i odlučio sam se pozabaviti jednom malo većom ribom. Prvi korak je bio da poslušam riječi urednika i nazovem kontakt koji mi je dao.

Nije bilo previše informacija, samo ime, Štefica Anđelković i njezin broj

– Mihovil: Dobar dan, jesam li dobio gospođicu Anđelković?

– Štefica: Što Vam treba?

– Mihovil: Ovako, surađujem s magazinom Pehavi Puh i nedavno sam dobio vizitku s vašim kontaktom od urednika Radmana. Ne znam zašto mi ju je točno dao, ali pričali smo o slučaju Mika Jambrovića.

– Štefica: Aha, zovete jer ste odlučili kazneno ga prijaviti?

– Mihovil: Molim?

– Štefica: Taj tikvan Radman ne bi prstom maknuo ni da mu Jambrović dva puna mjeseca uhodi kćerku. Zato sam mu rekla, kad odluči da je došlo vrijeme da se uredništvo pokrene protiv njega, neka kaže nekome da podigne kaznenu prijavu za zastrašivanje. Pitam Vas ponovno, jeste li Vi taj?

Nisam mogao shvatiti takvu žestinu zagovaranja prijave. Pred očima mi se odigravalo na stotine manjih slučajeva nevrijednih spomena, a onaj najveći mi je uspio izmaknuti jer sam se zadovoljavao sitnim pizdarijama. Izvadio sam bilježnicu za slučaj da mi Štefica kaže nešto važno.

– Mihovil: A zašto bi baš uredništvo podiglo prijavu, zar su žrtve nesposobne da to naprave same?

– Štefica: Ja vam samo mogu reći da su zadnja tri mjeseca bila prepuna anonimnih dojava Pehavom Puhu o Jambrovićevim zastrašivanjima

– Mihovil: A zašto se ne zove policija?

– Štefica: A što bi zabočka policija realno napravila? Nema apsolutno nikakvog kaznenog argumenta da se ide protiv njega. Ja Vam samo kažem da sam na temelju desetaka anonimnih pisama odlučila nešto poduzeti jer se očito suočavamo s nečime što zakon ne može prepoznati

Tada mi se podigla svijest o samome sebi: Zadnjih par mjeseci nisam imao inspiracije za pisanje zato što jednostavno nije bilo ljudi koji bi taj materijal stvarali! Tek sad su mi bile jasne Jambrovićeve riječi o osluškivanju drugih ljudi. Samo nisam imao pojma da jedna jedina osoba može preplašiti cijeli Zabok. Postao sam čak i malo ljubomoran jer mi se pokazao kao konkurencija.

– Mihovil: Dajte mi svoju kućnu adresu, morat ćemo ovo raspraviti uživo.

Zapisao sam adresu i otišao u smjeru njezine kuće. Živjela je u Pavlovcu, taman u onoj sredini idealnoj za manevar nekog luđaka s previše slobodnog vremena. Prolazeći pored kuća, nisam mogao izgledati spokojno. Cijelo vrijeme mi je u mislima bio crv sumnje da je iza nekog od tih prozora nova žrtva. Još jedna djevojka koja petcima navečer misli da je na vrhu svijeta a u ostatku tjedna manja od makovog zrna sjedi u kutu sobe. Bilo mi je teško koncentrirati se na hodanje pločnikom. Buka straha u tuđim glavama postajala je glasnija od topota mojih koraka. Svojedobno sam čuo jednu misao koja mi se u ovom trenutku učinila prikladnom „Nemoj nikada pomisliti na svoj najveći strah, velika je vjerojatnost da se ostvari“.

Kuća od Štefice nalazila se u malom udubljenju 10 metara od kafića Kiwi. Nakon kraćeg, rezerviranog pozdrava, pustila me u kuću. Začudilo me da osim prozora u kuhinji nema ni jednog izvora svjetla. Odmah se vidjelo kako Štefica nije klasičan domaćin. Umjesto čaja i keksa, stavila je ispred mene bunt papira koji su mahom bile kopije užasnih svjedočanstava Jambrovićevih prognanica. Sjedila je pored mene i čekala reakciju, ali nisam imao riječi kojima bih popratio takvo čudačko, uvrnuto zastrašivanje.

– Mihovil: Ono što odmah pada u oči kod ovih zapisa je da Jambrović nikada nije stupio u fizički kontakt s nekom od žrtava. Djevojke iz izvješća se uvijek nalaze 50, ponekad i više metara od napasnika.

– Štefica: Tako je, svaki napad panike je bio potaknut Jambrovićevim neposrednim pojavljivanjem blizu žrtve. Sve je bilo po istoj špranci: neka naivna djevojka ga sretne na ulici i, naravno, produži dalje od njega. Jambrović to shvati kao uvredu i počne se ponašati skroz čudno. Možeš zamisliti tog lika? Mislim, na stranu to što se ponaša kao uhoda, ali kako je u stanju običnom tjelesnom pojavom generirati takav strah?

Stvarno, gledajući sve te papire, shvatio sam kako se ni u jednom jedinom dopisu ne spominje fizičko nasilje niti ozljeđivanje.

– Mihovil: Gledajući s pravnog stajališta, što misliš da bi nam mogao biti adut na sudu protiv njega?

– Štefica: U tome je najveći problem, ne možeš čovjeka optužiti na temelju doživljaja nekih ljudi. To je isto kao da na ulici opališ glavom u stup i onda ideš tužiti osobu koja ti je skrenula pozornost.

– Mihovil: Hm, svejedno, moralo bi postojati nešto što bi ga inkriminiralo tako da ga se dovede u odnos s kaznenim djelom. Jesi sigurna da je djelovao sam?

Lice od Štefice se tada naglo smrklo i krenula je prema stepeništu koje vodi prema gornjoj sobi. Kao da joj je bilo teško priznati nešto, ali će se osjećati lakše ako mi to pokaže.

– Štefica: Uđi gore u moju sobu i uvjerit ćeš se u to.

Ostao sam zabezeknut prizorom koji se stvorio pred mojim očima. Očekivao sam da će mi Štefica pokazati još dokaznih materijala koji bi rasvijetlili naš slučaj, ali zapravo mi je odlučila pokazati svoj osobni hram. Pod, polica, zidovi i strop, sve je bilo prepuno fotografija koje su do najsitnijeg detalja prikazivali Jambrovića kako napeto promatra sakriven u daljini. Što je najjezovitije od svega, na slikama uopće ne djeluje kao da se sprema napasti, više je kao običan prolaznik koji se sasvim slučajno okrenuo prema fotografu. Dao sam sve od sebe da u konturama Jambrovićevog lica pokušam spaziti neku prijeteću nijansu. Ma i najmanji tik koji bi ga automatski svrstao u potencijalno opasnog napasnika s ubojitim sklonostima. Ništa, izgledao je kao i svaki drugi čovjek koji svijet oko sebe koristi kako bi gledao svoja posla. To otkriće me šokiralo više od činjenice da Štefica idealizira čovjeka za kojeg mi tvrdi da ga želi iza rešetaka.

– Mihovil: Znači, sav tvoj istraživački rad se sveo na zaključak kako je Jambrović osoba koja voli šetati naseljem i povremeno pogledati u smjeru drugih ljudi?

– Štefica: Dobro znam zašto sam to radila. A i mislim da si i ti svjestan da nakon svih onih potresnih izvještaja treba postojati osoba koja će se aktivno baviti ovim slučajem.

– Mihovil: Ma kojim slučajem Štefice? Pa i sama shvaćaš da svi od buhe rade slona.

Štefica tada počne hvatati sve moguće dokumente koji su se doticali Jambrovićevih aktivnosti, kao da mi svim silama želi nabiti na nos kako je on poremećeni bolesnik. Počela se derati na rubu suza. Svaka rečenica se doticala teme socijalne nepravde gdje zakon podiže svoju ruku pravde tek kad netko strada od nečije ruke. Pokušao sam je smiriti. Istovremeno sam obećavao kako ću istražiti slučaj Jambrovića te uvjeravao kako je zastrašivanje samo doživljaj u njezinoj glavi.

– Štefica: Samo je na tebi da se opredijeliš za jedno stajalište. Ali nadaj se da Jambrović neće do tada prijeći na muški rod.

Tom rečenicom me praktički izbacila iz kuće. Zapravo, izbacio sam samoga sebe jer sam toliko glup da nekome nešto obećavam a sekundu kasnije ga zbog iste teme proglašavam luđakom. I taj stari Radman je isto naivac za popizdit. Daje angažmane ljudima koji očito nisu u stanju obaviti posao bez da psihički prošvikaju.

Opterećen mislima o lošim izgledima za nastavak svog istraživanja, krenuo sam od Štefičine kuće u noć. Mislio sam skrenuti lijevo u naselje Tomeki da odem na brzo piće k Fikretu doma, ali ionako bih mu samo kenjao o tome kako nemam para a on bi sažaljivo odgovarao. Bolje je otići doma i proučiti plan partyja za sljedeći mjesec u City –u. No, kako sam odmicao dalje od Pavlovca, primijetio sam kako se u mojoj sjeni na tlu iscrtava još jedan lik. Pokušao sam hodati tako da pogled držim iznad tla. Ali koliko god izmicao iz sjene lika x, ona se nanovo približavala. Nakon što se to ponovilo nekoliko puta, odlučio sam da je dosta izbjegavanja sukoba i da je vrijeme da tog lika spustim na zemlju. Kod caffe bara Cod, munjevito sam se okrenuo prema spodobi i bacio se na njega u obližnje grmlje. Začudo, lik se uopće nije opirao, samo me gledao kao da misli „Bilo je vrijeme da me uhvatiš“. Kada me šok od naglog trzaja prošao, shvatio sam da to nije nitko drugi do…

…Miko Jambrović

Djelovao je potpuno mirno spram mog nasrtaja, ali nekako uznemireno. Kao da mi želi poručiti nešto važno. Nešto što je spoznao svojom stalno spominjanom metodom osluškivanja i praćenja.

– Miko: Dakle, vidim da su drugi osluškivali tebe prije nego ti njih. I sad ispada da sam samo ja sablasni kosac koji harači nad cijelim Zabokom.

– Mihovil: Da sam na tvom mjestu, odmaglio bih iz Zaboka prvim vlakom u bilo kojem smjeru. Kako uopće ostaješ živ nakon što na ulici prođeš pored neke ženske osobe?

Miko je točno znao o čemu govorim. Ipak je on uho koje nikada ne spava. Da živi u plemenu Indijanaca, tako bi mu sigurno glasilo ime. Bio je kao osoba koja na svojim leđima nosi sav teret svijeta, ali u glavi još i veće znanje kojim će ih riješiti.

– Miko: Kako ne razumiješ da je portal čitanja misli dvosmjeran. Ako možeš vidjeti što se dešava u glavama drugih, to znači da oni isto tako mogu pročitati o čemu ti razmišljaš. I samo ako si dovoljno mudar da ne vjeruješ ljudima, blokiraš njihove kanale kojima te uspijevaju pročitati.

– Mihovil: Opet pričaš u nekim nerazumljivim zamislima. Kada si tako pametan u slaganju metafora, objasni mi zašto tu svoju inteligenciju ne upotrijebiš za normalnu komunikaciju sa ženama. Zar misliš da je toliko privlačno biti jeziva uhoda?

Miko je na ovo ostao pomalo snužden, vidjelo se da ako i postoje neke opravdane sumnje, ništa od toga nije napravio namjerno. Pažljivo sam čekao na njegovu sljedeću rečenicu jer mi se u ovakvom ranjivom stanju činio najizglednijim da kaže stvari po istini.

– Miko: Okej, ovako ćemo. Vodi me na policiju. Sve što sam napravio znaš, ili barem misliš da znaš. Taj čin će ti puno značiti jer ćeš o njemu moći pisati za svoj sitni feljton u časopisu. I kamo sreće za tebe, dobit ćeš povišicu a ja titulu bedaka godine. Ali prije nego što to napraviš, razmisli o težini neizrečenog u onim zapisima o meni. Možda nađeš nešto između redaka.

Gledajući ga kako odlazi u nepoznatom smjeru, počeo sam sažalijevati samog sebe više nego njega. Ljudi mojih godina već rade u državnim firmama, osnivaju vlastite te imaju praktički sve uvjete da kupe dvosoban stan i auto. Prošlo je već toliko vremena otkako sam se počeo baviti drugim ljudima a ne sobom. Niti ne znam za drukčiji život. Ali opet, ponekada je bolje otići na pivu nego se baviti raznim Jambrovićima. Bilo mi je žao što nisam skrenuo do Fikreta kada sam imao priliku.

Mjesec dana nakon toga, polako sam se počeo vraćati u stari radni režim. Ponovno je počela sezona partija po Zaboku tako da sam imao što za raditi svakog vikenda. Prosinac je bio sve bliže i titula bedaka godine će se uskoro morati proglasiti. Počeo sam slagati svoje interne liste koje su se bazirale na ekscesima koje su kandidati izveli tijekom godine. Kako bih si olakšao, napravio sam popis ljudi iz Citya, Old rocka i High lifea. Tada sam za svaki kafić naveo sve zabilježene vrste gluposti koje su posjetitelji napravili. Kao zadnju radnju, pripisao sam napravljena sranja osobama koje su ih izvele i poredao ih po težini. No, gledajući opseg svih djela koje je zabočka mladost napravila u proteklih nekoliko mjeseci, prevladavao je osjećaj neispunjenog potencijala. Od svih kandidata, nitko nije bio dovoljno glup da mu se dade instant titula. Pomislio sam da je došlo vrijeme da si dam malo oduška. Morao sam napokon izaći da se napijem. Zovnuo sam Fikreta da ode sa mnom u petak do centra, u tim trenucima je bilo najgore piti sam.

Čini se kako je moja volja za druženjem bila pozitivnija od Fikretovog raspoloženja. Čim smo sjeli na piće, počeo je s nostalgičnim prisjećanjima na rodno Sarajevo. Nikako nije mogao usporediti ovdašnju situaciju s rodnim krajem i to me zabrinjavalo.

– Mihovil: Ja ne znam što je tebe spopalo danas. Pozovem te van da se malo rasteretiš a ti se držiš kao da si bolestan na smrt.

– Fikret: Ma nema tu pomoći prijatelju moj, izašao sam van jer znam da bi ti samom bilo dosadno, ali vidim da je i to bila greška.

– Mihovil: Pa, hajde već kada si izašao iz kuće, reci mi što te muči. U suprotnom će to samo visjeti u zraku

– Fikret: Zbilja hoćeš da ti sad popujem? Vjeruj mi, kad počnem mljet, neće ti biti ugodno za slušati.

– Mihovil: Slušam

– Fikret: Ne znam da li me jebe šok zbog neke kulturološke razlike, ali ove ljude ne mogu prokljuviti ni za Boga Isusa. Bio sam deset puta manje u izlascima od svih vas, ali mogu reći da me jedna stvar neopisivo bode u oči. Zašto ljudi u tvome gradu odlazak van tretiraju kao intervju za posao u nekoj firmi? Čemu takva neodoljiva potreba da se u jednoj noći postigne razina samodopadnosti kao u 5 godina života?

– Mihovil: O tome uopće nema diskusije: Shvati, došao si u Zagorje i traži ono zbog čega si seisprva odlučio preseliti. Svaka sredina ima svoje anomalije, srećom si ih otkrio većinu pa sada trebaš samo naučiti izbjegavati ih.

– Fikret: Da ti ispričam kako smo u Sarajevu rješavali jednu takvu anomaliju, kako je ti nazivaš? Bilo je nas deset frendova i dužnost svakog a je bila pozvati nekog van čim mu na pamet padne ideja o izlasku. Znači, ako je netko u 11 sati navečer odlučio otići u neki noćni klub u ulici Branilaca Sarajeva, obavijestio je prvog prijatelja kojeg se sjetio. I tako je svaki prijatelj išao do onoga sljedećeg obavještavajući ga o namjeri onoga prvoga. Sve je išlo glatko, nije nam uopće trebao telefonski kontakt, Facebook i takve novotarije. U manje od jednoga sata smo bili spremni i imali smo više nego dovoljno vremena da žarimo i palimo po centru barem do 5 ujutro. Naš sistem je funkcionirao sve do jednoga proljetnog dana kada je jedan prijatelj, Imbro, odlučio postati zakon za samoga sebe. Prije toga je u klubu Underground upoznao neke djevojke za koje je smatrao da se ostatku društva neće svidjeti. Seronja je tada tri petka za redom izašao u taj klub, ali umjesto nevinosti, izgubio je jedino gomilu para na čašćenja. Neki naši poznanici su vidjeli kako se sramoti tamo i dojavili su upravo meni. Pa, neka poduzmem nešto kada sam već u njegovoj ekipi. Htjeli smo mu svi ekspresno doći doma i stisnuti mu šamar. Ali odlučili smo se za drukčiji pristup. Odlučili smo ga naučiti pameti u pisanom obliku. Prvo smo morali saznati su imena svih onih drolja koje su ga izmuzle za nekoliko tisuća maraka u Undergroundu. Kada smo ih sve identificirali, išli smo do ostalih gostiju kluba saznati nešto o karakteru svake od njih. Potom je slijedio onaj najteži dio, morali smo djevojke vješto „skinuti“. Trebalo je izgledati kao da je svaka od njih Imbri napisala pismo ucjenjujući ga za neke njegove gole slike napravljene u ljubavnom klinču. Taj podvig je zahtijevao takav izljev kreativnosti kao da radimo komad za natjecanje amaterskih kazališta: A cijelo vrijeme sam ja bio taj koji je doma na svom laptopu slagao svaki mogući scenarij kojeg sam se dosjetio i koji je barem malo bio uvjerljiv. Nakon mjesec dana „zastrašivanja“, doznao sam od jednog prijatelja kako je Imbro cijelo to vrijeme patio doma, kao zaglavljen u nekoj psihozi. Postojao je samo jedan način da ga povratim u realni svijet, zadatak je očito bio uspješno odrađen. Bez da se unaprijed najavim, nonšalantno sam ušao kod njega doma dok je u napetosti ležao u krevetu. U jednom jedinom dahu sam interpretirao gotovo svako pismo koje je ikada stiglo na njegovu adresu a da su ga „napisale one drolje“. Munjevito je skočio i opalio mi šaku u glavu, ali se istog sljedećeg trenutka probudio iz psihotičnog stanja i počeo me grliti, histerično se smijući, pravi neponovljivi Imbro. Svaki sljedeći puta kada je otišao sam u stari dio grada da popije kavu, svakome od nas je napisao pismo isprike za nepoštivanje prijateljskog kodeksa. Makar, svi smo mu govorili da nema potreba da to radi. I o tome ti pričam, što god da te ikad muči ili imaš potrebu za odvajanjem, uvijek se sjeti osobe s kojom si noć prije pio pivu u kafiću. Postoji par dobrih razloga zašto su neki ljudi spremni na tebe potrošiti sat dva svoga života.

Na početku priče sam ga gledao kao gnjavatora koji će ispričati još jednu jadnu priču iz mladenačkog života, ali do polovice mi je postao kao neki starac dobrica. Znate onaj tip osobe starije životne dobi kojima pomognete oko stvari iz dućana pa vam daju zrnce svoje životne mudrosti na oproštaju. Odmah sam ustao da otiđem bez da Fikretu dam valjani razlog. Ali, na rastanku sam ga potapšao po leđima najsrdačnije što sam mogao, baš kao što mu je tako napravio Imbro u priči. Imao sam priču za napisati. Naravno, prvo sam ju trebao naći i čak joj se obratiti. Ali srećom, znao sam mjesto na kojem se sigurno krije. Nalazila se na mjestu gdje se sigurno može širiti u vlastite neotkrivene širine. Tamo gdje ju ostatak naivnog naroda ne može otkriti jerje previše ustrašen da otkriva misterije na svoju ruku.

Otišao sam u smjeru Pavlovca, ovog puta s čvrstinom u živcima jer sam znao da su djevojke iza onih prozora sretne i zadovoljne u školi ili nekom kafiću. Nasmijano sam koračao do Štefičine kuće, imam joj nešto važno za poručiti. No, prije svega, mislim kako od nje same mogu prije čuti par riječi koje su se prošloga puta zagubile u kontekstu. Nisam čekao da mi otvori vrata, ušao sam i tražio je orijentirajući se prema zvuku pisanja na računalu. Upravo u svojoj sobi, Štefica, koju u ovome slučaju možemo nazvati pričom, sjedila je pred tri laptopa i mahnito pisala neki tekst. Lecnula se ugledavši me u kutku svog oka, potiho je opsovala, ali nije od toga radila dramu. Ponašala se zrelije nego kod prvog susreta

– Mihovil: Smetam? Jako si zaposlena vidim.

– Štefica: Wolff, nije pravi trenutak. Molim te, budi samo još par tjedana na nekom drugom mjestu pa ću ti objasniti. Ili ćeš sam shvatiti, vrlo vjerojatno hoćeš.

– Mihovil: Vidim da je pred tobom toliko papira, mogu li ti nekako pomoći ili ti dati neki savjet? Nisi valjda mislila da napraviš toliki posao a da tvoj trud ne ostane primijećen?

– Štefica: Nemoj sad, Mihovil, molim te ko Boga. Evo, još tri dana da napišem o njemu ono što sam namjeravala i onda možemo zatvoriti to poglavlje. Odi van i nemoj ništa govoriti Radmanu. Molim te Wolff, platit ću ti kad dobijem plaću.

– Mihovil: I što kada tih tjedan dana prođe? Stat ćeš nasred Zaboka i govoriti svim pripadnicima mlađe generacije da je prijetnja nepostojeća?

– Štefica: Ne znam, samo ti moram reći da sam bila prisiljena to napraviti. Nema druge kada ti jedini antipsihotik postane pisanje o onome što nikako da izađe iz tebe.

– Mihovil: Javnost, Radman prije svega, mora znati, Štefice

– Štefice: Radi što te volja, ali samo znaj da su mi rekli u Vrapču da mi neće tolerirati još jedan živčani slom. Kad me nakon ovog pribijete na križ, idem barem na mjesec dana u ludaru. Reći ću im samo da idem pod uvjetom da Jambrovića povedem sa sobom.

– Mihovil: Rekao sam svoje, Anđelković, kazna će biti primjerena.

Izašao sam iz radne sobe a potom i iz kuće. Ponovno sam osjetio taj naboj mladih iz centra Zaboka, spremni su se ponovno vratiti u kolotečinu. I dalje postoji ta „siva mrena“ u njihovim glavama, neki će zauvijek morati ići po barovima da blokiraju navalu neugodnih misli. Ali sada ih više nitko ne sputava, nema više tog jezivog nametnika koji im jednim pogledom diže kiselinu u želucu. Ipak se pokazalo da on postoji samo na papiru. Ali zato postojim ja, osoba koja će i dalje dokumentirati spontane pikanterije napravljene na terenu u petcima navečer. Nikad nisam bio sretniji kada sam istog popodneva nazvao urednika Radmana s najnovijim pronalaskom.

– Mihovil: Dragi moj uredniče, možete staviti novi broj u pogon, čini se da imamo dobitnika nagrade za bedaka godine.

– Urednik: Pa kako da ti dovoljno zahvalim mladiću, sav novac koji imamo u proračunu neće biti dovoljan za ono što si napravio. Ma Pulitzera ti treba dati.

– Mihovil: Ništa mi ne morate dati, ali kada smo već na tako prisnim tonovima, možete me zvati onako kako me otac zvao u djetinjstvu: Ted

Kraj