RIJEKA » Od kako je prije šest godina diplomirala na Akademiji primijenjenih umjetnosti tridesetogodišnja Riječanka, profesorica likovne pedagogije Tajana Putrih ima samo jedan cilj – pronaći radno mjesto.

Tatjana Putrih kaže i kako je pokušala odraditi pripravnički staž, ali isto bez uspjeha. Dodaje kako trenutno radi kao asistent u nastavi. Međutim ni to nije riješenje, jer radi se o honorarnom poslu bez radnog staža. Kako bi makar nešto zaradila vikendom Tajana često radi na različitim promocijama, ali sa svom edukacijom i godinama koje ima, kaže, ima osjećaj da joj se mlađe djevojke smiju.

Punih šest godina Tajana obija vrata svih škola na riječkom području i u okolici, a odgovor je uvijek isti. Za nju, unatoč činjenici što je bila izvrstan student, dobitnica državne stipendije i kandidat za rektorovu nagradu, posla nema. Koliko je molbi za posao proteklih godina poslala ni sama ne zna, ali u toj uzaludnoj potrazi za radnim mjestom postala je pravi ekspert, jer kako priča, nakon dvije godine neumornog prikupljanja dokumentacije i slanja molbi shvatila je da je to uzaludan trud.

Ni blizu struci

– Prvih nekoliko godina stalno sam slala molbe i nitko mi na njih nije odgovorio, nikada me nitko nije pozvao i rekao da imaju boljeg kandidata od mene. Onda sam shvatila da na svim tim radnim mjestima netko već radi i da mi je sav trud uzaludan. Tako da unatrag nekoliko godina kada vidim natječaj naprije odem u školu i pitam je li to radno mjesto već popunjeno i ima li smisla da prikupljam dokumente kao što je potvrda o nekažnjavanju i slično. Još mi se nije dogodilo da sam naišla na slobodno radno mjesto. Unatoč natječaju na tom mjestu već netko sjedi, priča Tajana.

U svom podužem stažu potrage za radnim mjestom Tajana je obavljala cijeli niz poslova koji nemaju veze s njenom strukom, a uglavnom se radi o poslovima vezanim uz trgovinu. U međuvremenu je upisala i doktorski studij iz povijesti umjetnosti u Zadru i trenutno pohađa četvrti semestar, a ono što ju najviše žalosti činjenica je da se do sada nije uspjela nimalo približiti svojoj struci kada je posao u pitanju.

– Završila sam studij u roku, bila sam izvrstan student i školujem se već 22 godine, ali ponekada se pitam koji se smisao svega toga. Imam 30 godina i ne mogu se pomaknuti, ne mogu stvoriti baš ništa. Još uvijek živim s roditeljima i ovisim o njima, umjesto da im u ovim godinama pomažem. Najtužnije je da nisam uspjela dobiti priliku da pokažem svoje znanje. Za dvije ili tri godine više me nitko neće htjeti zaposliti, bit ću prestara i bez ikakvog iskustva. Dolaze nove generacije.

Godine prolaze…

Svjesna sam da ima još puno mladih koji se nalaze u istoj ili sličnoj situaciji. Shvaćam da je to sve svakodnevica ne samo mene već i mojih kolega no situacije koje sam prošla su nadasve ponižavajuće jer svaka od njih daje za shvatiti da se trud, rad i znanje u ovoj državi niti najmanje ne poštuju ni vrednuju. Svi se žale, ali nitko ne poduzima ništa i to je razlog zbog kojeg sam željela javno ispričati svoju priču. Smatram da je moja generacija propala generacija i da nemamo odakle krenuti, kaže Tajana.

– Očito je da ću biti prisiljena otići ne samo iz Rijeke, nego i iz Hrvatske, a to ne želim. Rođena sam u Rijeci i volim Rijeku. I u sklopu svog doktorskog studija radim na promociji Rijeke, jer se bavim temom sakralne riječke baštine, ali taj me grad tjera da odem. Prolaze mi najbolje godine i žao mi je da nemam drugi izlaz. Stalno sam gajila nadu da će se nešto promijeniti, međutim vidim da neće i odlučila sam potražiti posao u inozemstvu. Žalosno je da me ova država školovala i ulagala u mene, zaključuje Tajana.



