Kad će pasti, sa zebnjom se iščekivalo mjesecima ljeti i ujesen ’91. Kad će već jednom propasti, čekalo se zadnjih desetak godina, jedni sa strepnjom, drugi s nadom, potonji samo kako bi mogli reći da su, eto, bili u pravu. Oba su – i onaj kojem se bližio pad, kao i onaj kojem se spremala propast – bili suočeni s višestruko nadmoćnijim protivnicima koji su imali vremena čekati sve dok snage napadnutih ne okopne.

Vukovar je stajao na braniku Hrvatske prkoseći moćnoj vojsci koju je desetljećima u dobroj mjeri opremao i hrvatski narod, a Agrokor nije ustuknuo spram “Bayerna” koji se došao natjecati u hrvatskoj ligi.

Vukovar se onomad kao kamen zaglavni hrvatske obrane umalo pretvorio u minu koja će srušiti ondašnju hrvatsku vlast i Hrvatsku u nastajanju odvesti u nestajanje. Tu je ulogu trebala odigrati tzv. Vukovarska optužnica – koju su revno širila hrvatskoj vlasti nelojalna sredstva javnog priopćavanja (Radio SKOJ 1 i srodni), a i dalje se povremeno prigodno reciklira (HTV-ov dvojac Šprajc-Zovko na 20. obljetnicu pada) – kojom se hrvatska vlast optužuje da nije pritekla u pomoć Gradu heroju izručivši tako vukovarske branitelje na nemilost neprijatelju. Je li danas Ivica Todorić autor objava na blogu kojom optužuje hrvatsku vlast za udruženi zločinački pothvat – ili ih, našavši se u iznimno teškom položaju, obznanjuje u dobroj vjeri kao što je Siniša Glavašević pročitao Vukovarsku optužnicu – ili je možda ucijenjen pa to netko radi u njegovo ime mimo njegove volje – nije javno poznato. Kako bilo, na omiljeni motiv izdaje danas repa reper-bloger potpisan kao Ivica Todorić, featuring Sberbank, praćen zborom lokalnih maljčika – Bernardića, Beljaka, Grmoje, živozidaša i ostalih turbo-umnika koji se među sobom nadvisuju tonući u saborsko živo blato.

Tko igra za raju i zanemaruje taktiku …

… završit će karijeru u nižerazrednom Vratniku, pjeva popularni glazbeni sastav iz osamdesetih. Ivici Todoriću se ne može nipošto spočitnuti da nije igrao za raju, pa ni da je zanemarivao taktiku u poslu kojim se bavio i svoj koncern strpljivo gradio. No, unatoč svemu, ipak mu je iz vidokruga promakao vanjski okvir slike – geopolitika.

Sad već polako i nama koji sporije razmišljamo postaje jasno da INA klizi u ruske ruke. Taj put trasirali su oni maljčiki koji su sve vrijeme opstruirali MOL u upravljanju INA-om i pokrenuli ili prouzročili skupe arbitražne postupke s malim izgledima na uspjeh. Usta punih nacionalnih interesa na njih su se prirodno nadovezali oni koji su uspješno spriječili međudržavni hrvatsko-mađarski dogovor prije izricanja presuda. Optužili su za veleizdaju jedinoga koji se za dogovor javno zalagao, ujedno iskoristivši to kao povod kako bi ga srušili. Rjeđe spominjana popratna posljedica svega je promjena prioriteta komunikacijskih pravaca mađarske vlade. Umjesto cestovnog koridora Osijek-Ploče prednost je dana onom Beograd-Solun, a mjesto željezničkog pravca prema Rijeci zauzeo je onaj prema slovenskom Kopru. U kontekstu sve izvjesnijeg ruskog ovladavanja vodećom hrvatskom naftnom kompanijom činjenica da među vjerovnicima Agrokora sve veći udjel stječu ruske banke dodatno upada u oči. U tom smislu ključni se događaj zbio sredinom siječnja kad je Agrokor odustao od kredita prvoklasnih zapadnih banaka. Ubrzo je, u samo jednome danu (19. siječnja), cijena njegove obveznice skliznula za tri postotna boda, spustivši se ispod razine povrata uloženog, nakon čega slijede strmoglavi pad i problemi koncerna s tekućim plaćanjem.

U takvim okolnostima tzv. Lex Agrokor onemogućio je urušavanje dobrog dijela hrvatskog gospodarstva u potpunom neredu i kupio mu vrijeme nužno za preustroj (slično kao što je početkom ’92 i Vanceov plan omogućio predah mladoj, teritorijalno dezintegriranoj hrvatskoj državi). I ne manje važno, promijenio je redoslijed naplate potraživanja tako da su dominantnu ulogu u vjerovničkom vijeću preuzeli američki ulagači nauštrb ruskih banaka. Uzevši u obzir dobitnu rusku poziciju po pitanju INA-e, time je ostvarena ravnoteža utjecaja dviju velesila na dijelu svjetske geopolitičke šahovnice na kojem se vije hrvatska “šahovnica”. Ujedno je i spriječena mogućnost da se “lijepi naš brod” suviše nagne na stranu kojoj, s obzirom na svekoliko povijesno iskustvo, nije razborito pokloniti toliku vjeru.

Njezina svetost transparentnost

Razumljivo je zašto krugovima oko velike ruske banke “Lex Agrokor” predstavlja trn u oku, pa i zašto maljčiki u Hrvatskom saboru, uvijek željni nešto ušićariti, u prvi plan stavljaju njegovu (ne)transparentnost. No, manje je jasno zašto to čini, ako čini, i Ivica Todorić. Barem je on imao odvažnosti iskusiti da kad se natječeš plivajući protiv onoga koji trči (a 7-8 puta veće kamate na zaduživanje i konkurencija, koja si može dopustiti neprofitno poslovanje dokle god treba, čine ovu usporedbu prikladnom), možeš učiniti jednu od dvije stvari – ili baciti koplje u trnje i prepustiti se volji jačeg – ili pronaći druge putove kako se oduprijeti “Bayernu” u svome dvorištu. Odabereš li drugo, ne ćeš se libiti, kao i vukovarski branitelji ’91, stvoriti ne odveć transparentne oblike preživljavanja. A takav je zacijelo i specifičan model uređenja financijskih odnosa između banaka, dobavljača velikih i malih, te distribucijskog lanca tvrtke matice kakvog je razvio Agrokor i koji je dugo funkcionirao na zadovoljstvo svih navedenih. Nije to bilo baš toliko manje maštovito, osebujno, a ni riskantno od manevra uređenog tzv. Lex Agrokor. A bome ni manje transparentno!

U doba manijakalnog klanjanja transparentnosti, toj neupitnoj novovjekoj krjeposti, možda je pravi čas podsjetiti kako u prirodi transparentnost više odgovara grabežljivcu nego plijenu. Teško da bi zeko imao neke šanse sačuvati glavu protiv vuka da nema neke rupe u koju se može zavući. A je li Hrvatska u svjetskom geopolitičkom zvjerinjaku, posljedično i Agrokor u onom s njim usko povezanom gospodarskom, bliža zeki ili vuku vjerojatno može ispravno prosuditi čak i prosječni konzument hrvatskih medija. Unatoč tome mnogi transparentnost vide kao sveti cilj, a ne kao sredstvo jačih kako bi podčinili slabije, pa upiru u nju kao sivonje. Ne d’o Bog da Božo Petrov sazna kako je netko morao, po svoj prilici ne baš transparentno, kupiti višecjevni bacač rakete (VBR) Miri Bulju i tako mu olakšati da postane junakom kakvim ga znamo.

No, Agrokorove milijarde su svih ovih godina najvećim dijelom “nestajale” sasvim transparentno. A gdje to …? Pa eno ih u hrvatskom državnom proračunu, manjim dijelom u vidu uplaćenog poreza na dobit, a znatno većim, mjerenim milijardama godišnje, na ime poreza na dodanu vrijednost. Nešto je kapnulo i za mirovinsko osiguranje, ali i na račun sve žednijeg mu zdravstvenog pobratima. Uglavnom, nakupi se dosta toga kroz dvadeset i kusur godina. One kojima je Agrokor činio dobročinstva na upit ne ćemo ni spominjati, kad već sami to ne žele pa sad mudro šute ili šutiraju čovjeka iz dvorca dok leži na podu. Pa hoće li sad te puste milijarde vratiti oni koji su se njima doista okoristili (i njihovi nasljednici)? Bi li bilo baš toliko nepošteno da žrtve, navodno namamljene uljepšanim financijskim izvještajima – “naivne” kako to samo profesionalni ulagači širom svijeta i ruske državne banke mogu biti – sad obeštete visokomoralni kritičari tog “nakaradnog kapitalističkog monstruma”, mahom vjerni klijenti državnog proračuna? Da, upravo oni što stoje uredno parkirani na njegovoj neupitno moralno ispravnoj strani – onoj rashodnoj – pa poput ptića u gnijezdu svojim vazda kritički razjapljenim, nezasitnim ustima traže kljunove onih koji će ih nahraniti.

U raljama “kerbera”

Kad se kule sruše, netko mora biti kriv, pa čak i ako je više zaslužan nego što je kriv. Kao krivci su tretirani, čak i fizički zlostavljani, i zapovjednici Vukovara nakon njegova pada, a pravosudni ražanj sad nestrpljivo čeka i Ivicu Todorića. U oba slučaja “krivci” su se osjećali izdanima od hrvatskih vlasti, zato što su vjerovali da su im u ključnom trenutku mogle priteći u pomoć, a ipak nisu. Nisu zato jer su smatrale da bi to havariju učinilo još većom, i to s nesagledivim posljedicama.

O zaslugama Ivice Todorića zorno svjedoče plodovi njegova rada. Uostalom, prepoznat ćete ih po plodovima, zar ne stoji već negdje zapisano? Nije li čovjek, sada na stupu srama, za sobom ostavio sve uredno i u stanju neusporedivo boljem od onoga u kojem je zatekao sve čega se dotakao – od dvorca kojeg je kupio, do vile na unajmljenom otoku, konačno i socijalističkih tvrtki u visokoj fazi propadanja? Kupljene tvrtke tehnološki je unaprijedio uvevši suvremene poslovne procese, zajedničku logistiku, te im osigurao povoljnu i stabilnu tržišnu poziciju kroz distribucijske kanale pod istim krovom. I sad bi se, nakon svega, Ivica Todorić, umjesto priznanja što je svoju dionicu odradio, trebao potucati po hodnicima opskurnog hrvatskog pravosuđa i provesti na čučavcu dobar dio ostatka života, dok će manje-više svi zaposlenici njegove tvrtke – od stručnjaka i činovnika u Agrokorovom neboderu do teta u Konzumu – temeljem primitaka isplaćenih za rad i mirovinsko osiguranje ipak uživati u kakvoj-takvoj ušteđevini i mirovini.

No, u komunističkome inkubatoru uzgojeni pravosudni “kerber” Cvitan – Bajić ne će se zamarati time gdje su nestale milijarde, kao što ga nije opterećivalo ni gdje su dragulji generala Zagorca, Sanaderovih deset milijuna eura i Ježićevih pet, Mesićevih, tko se još sjeća koliko milijardi … Uostalom, nije lako pronaći ono čega nema, pri čemu stvar bitno olakšava što to i nije nepremostiva prepreka za osuđujuću presudu. Ne će se “kerber” opterećivati ni svojim međunarodnim ugledom, jer rejting mu je tu poodavno na nivou današnjeg Agrokorovog. Odbacujući međunarodnu tjeralicu protiv Zsolta Hernadyja u slučaju MOL-INA, u tom području relevantna “rejting agencija”, Interpol, to je odavno potvrdila, a već i prije pravosudna tijela država poput Austrije i Njemačke rutinski bacajući Cvitan-Bajićeve europske uhidbene naloge u koš za otpatke. Ugledu DORH-a sigurno nije pomoglo ni uredovanje pri izručenju minhenskog dvojca Perković-Mustač kad se žalio na odluku u postupku u kojem je udovoljeno njegovu zahtjevu po službenoj dužnosti, a nije se žalio kad je izgubio. Presude hrvatskog pravosuđa nemaju neku snagu ni u postupcima međunarodne arbitraže (opet INA-MOL), a pravosuđe, koje je umorilo Đuru Brodarca i progonilo najistaknutije branitelje po zapovjednoj odgovornosti, nije baš usklađeno ni s presudom Međunarodnog suda pravde u Haagu u tužbi Hrvatske protiv Srbije i obrnuto za genocid. Taj sud, za razliku od hrvatskih, ne vidi zločinački obrazac u djelovanju hrvatskih oružanih snaga u Domovinskom ratu (s druge strane, kod JNA i srpskih postrojbi ga vidi), nego samo kriminalna djela njihovih pojedinih pripadnika. Ipak, sve to ne sprječava Hrvate da čim se u Cvitan-Bajićevoj mreži nađe neki kapitalac, po mogućnosti graditelj sustava i neto-izvoznik, to poprate općim oduševljenjem. Imajući sve to u vidu, zašto bi se, ako baš ne mora, Ivica Todorić prepustio raljama “kerbera”?

Stvarni ideolozi i praktičari razvaline

Ako je zbog nečega Ivica Todorić zaslužio biti strogo kažnjen, onda je to sponzorstvo nad prekomjernim medijskim šprajcovanjem Hrvata. Činio je to ustrajno oglašavajući tvrtke u medijima, teško je reći je li manje hrvatskog ili demokršćanskog sadržaja. Pri tom ne treba zaboraviti ni to što je u vlasničkoj strukturi notornog RTL-a sudjelovao čak i više od Emila Tedeschija. Ipak, ne bi bilo kršćanski, pa čak ni demokratski, spustiti palac dolje, a radi cjelovite prosudbe težine grijeha ne ispitati kakvu je doista ulogu odigrao u tom udruženom zločinačkom pothvatu protiv hrvatskog naroda.

Je li doista Todorić bio središnji um cijele priče i sve ključne aktere držao u džepu, kako sada udarne medijske trublje napadno trube? Jesu li baš u njegovim rukama bili konci ideološkog okvira za ispiranje hrvatstva i duhovno porobljavanje Hrvata – sveučilište, mediji, pravosuđe i obavještajno podzemlje i nadzemlje? Ili se tu tek našao kao korisna budala, spremna preuzeti odgovornost za rješavanje onih praktičnih problema od kojih vladari iz sjene i njihovi pijuni najviše zaziru – proizvodnja i prerada hrane te zaposlenost ljudi? Nije li i u Jugoslaviji komunistička vrhuška SR Hrvatske uživala izvjestan vid autonomije u gospodarstvu (INA, PLIVA), tom vazda vrućem krumpiru, dok je tvrda sila (vojska, policija, državna sigurnost, diplomacija) bila čvrsto u uzdama Beograda? Danas ulogu tvrde sile igra ona meka (mediji, sveučilište, kultura) uz povremeni dodatak tvrde kad zatreba (pravosuđe) što su, prepoznavši znakove vremena, baštinici jugo-komunističkog nasljeđa ispravno uočili i znali iskoristiti.

A odakle su potekli oni koji nadziru ključne procese, i nije tako teško dokučiti. Takve su uloge namijenjene samo provjerenim, prekaljenim drugovima bez ijedne mrlje – ne samo na karijeri, nego i u obitelji. U tim krugovima Todorić nije mogao biti prihvaćen širom otvorenih ruku pri čemu mu zasigurno ni Tuđmanova naklonost devedesetih nije predstavljala olakotnu okolnost. Zato i danas pripadnici tih struktura, ali i njihovi svježe unovačeni štićenici upiru prstom na podizanje Agrokora devedesetih kao korijen svega zla. Konačno, nisu Svetozar Tedeschi, otac Emilov, a bome ni stric Branka Roglića robijali u komunizmu 4,5 godine. Tu čast je imao Ivičin otac Ante – naravno zbog kriminala, otkrivenog slučajno baš netom poslije obračuna ’71 u kojem je bio aktivan na hrvatskoj strani – i to nakon petnaest godina zapaženog rada u gospodarstvu. Niti je Emil Tedeschi, koji i dan-danas poput dresiranog psa krvosljednika s rodoslovljem nepogrešivo nanjuši i najmanju naznaku hrvatskog nacionalizma, kao mladić za komunističke Jugoslavije vozio auto s povijesnim hrvatskim grbom na haubi, nego je to činio Ivica Todorić. Niti su izvori moći Tedeschija i Roglića započeli stjecati imetak ab ovo poslovima s cvijećem sredinom sedamdesetih, nego desetljeće kasnije, u vrijeme kad su se zauzimale startne pozicije za raspodjelu društvenog zlata i srebra koje je tada postajalo obiteljsko.

Todorićeva je poslovna aktivnost, posebice širenje u susjednim zemljama, u cjelini povoljno utjecala na hrvatsku vanjsko-trgovinsku bilancu s inozemstvom. S druge strane, Tedeschi i Roglić, prvi pretežno a potonji isključivo, nisu ništa drugo doli distributeri stranih roba na hrvatskom tržištu. Što su u svom poslu uspješniji, to je minus Hrvatske u razmjeni s inozemstvom veći. Jest, stvaraju oni radna mjesta i za Hrvate … samo što se ona nalaze uglavnom izvan Hrvatske. A da im to dobro ide, pokazuju milijuni koji su se u njih dobrano namnožili. Možda nedovoljno da bi ih se nazivalo gazdama, ali sasvim dovoljno da bi ih se okrstilo filantropima. Stoga i nije čudo što još uvijek strpljivo čekaju svoj prvi film (a i saborsko istražno povjerenstvo) na temu kako su stekli prvi milijunčić… I načekat će se! Možda im to ipak uspije kad zagaze duboko u četvrtu životnu dob (jer ta se loza može pohvaliti upravo japanskom dugovječnošću) poput istaknutog pripadnika iste družbe, Bude Lončara, pa budu prikazani kao dobroćudni starčići koji vole ljude, more i umjetnost. Istina, od barba Bude se dijelom i razlikuju. Naime, dok se ministar vanjskih poslova u zadnjoj jugo-vladi iskazao onemogućivši uvoz onoga što je Hrvatskoj (posebno u Vukovaru) najviše trebalo dok joj je život visio o koncu, Emil Atlantic i Branko Orbico uvoze uglavnom ono što Hrvatima i nije prijeko potrebno. Kad se nekim slučajem to ne bi uvozilo, ili kad bi se to činilo u manjoj mjeri, više bi se trošilo na istovrsnu domaću robu i zapošljavalo u Hrvatskoj. Uz dilanje strane robe Emil i Branko su i, gle čuda, pobornici i promotori nastranih svjetonazorskih ideja propuh društva Georgea Sorosa. Jasno je, dakle, zašto su u svijetu cijenjeni. No, zašto su i ovdje ideal poduzetništva i društveni uzori, enigma je na koju će se još dugo tražiti odgovor.

Vrijeme je za novog Šuška

Dio odgovora leži u tome što je suvremeno hrvatsko društvo anestezirano pravima. Mnoštvo prava uključuje postavljanje puno uvjeta, puno previše da bi potencijalni ulagač ovdje nešto uložio i pokrenuo posao. Ako postrojenje ima veliki dimnjak, potrovat će nas. Dakle, ekološki je neprihvatljivo! Ako plaće nisu dovoljno velike, radnici se izrabljuju. To, pak, nije etično! Ako nije ni jedno ni drugo, onda je vlasnik rasipnik koji kao takav sigurno i krade, makar i od sebe samog. No, čini se da ipak ima nešto što ispunjava sve te strogo zahtijevane uvjete, i ekološke i etičke i sve ostale, čak i posebno omiljenu nultu stopu tolerancije prema korupciji. Riječ je, dakle, … hm, … o doznakama iz inozemstva! Shvatili su to Branko Orbico i Emil Atlantic pa se svesrdno trude da ih bude što više. Samo doznake netko treba slati, a prevlada li ekonomska i svjetonazorska logika ovog dvojca, takvih će nesumnjivo biti sve više. Samo hoće li ih imati više kome slati? Kako uopće spriječiti takav crni rasplet i izaći iz začaranog kruga malodušnosti i ravnodušnosti?

Hrvatska je s tzv. Lex Agrokor, kao i u siječnju ’92 s Vanceovim planom, dobila priliku za predah na prijelomnoj točki svog povijesnog hoda. Kad se radilo o slobodi i cjelovitosti teritorija, uspješno je riješila taj temeljni egzistencijalni problem oslanjajući se na Ameriku. Danas su na dnevnome redu druga pitanja – ona nacionalne sigurnosti i ekonomskog opstanka. Vrijeme jest prilično zaguljeno, ali srećom ne toliko da bi zahtijevalo novog Tuđmana (uostalom, tko bi to bio toliko milostiv da nam u četvrt stoljeća podari dva Tuđmana, iako ima Jedan i Samo Jedan kojem je i to moguće). Sad će biti dovoljan i novi Šušak (mada ni jedan takav nije malo), netko tko će onako kako je hrvatski ministar obrane rješavao stvari u suradnji s američkim kolegom Perryjem, sada u suradnji s Amerikom (možda upravo s novim veleposlanikom Kohorstom, čovjekom od povjerenja predsjednika Trumpa) pitanje Agrokora rješavati u sklopu većeg paketa koji uključuje energetiku, tehnologiju, nacionalnu sigurnost, ali i politička pitanja prvog reda poput onoga Hrvata u BiH, kako onih u Haagu, tako i onih preostalih na djedovini. Vrijeme je, dakle, za novu Oluju prema starom receptu – sklopi savezništvo s najboljim, nauči od njega, oplemeni to vlastitim vrlinama i prilagodi svojim potrebama, i konačno – primjenjuj to sve dok ti ne postane navika!

Grgur S./Kamenjar.com

Podijeli s prijateljima:

Tweet

WhatsApp

Email



Što vi mislite o ovoj temi?