Eelmise aasta detsembris kirjutasid erakondade, teadlaste ja ettevõtjate esindajad alla ühiskondlikule kokkuleppele, mille üks eesmärk oli tõsta Eesti teadustegevuse rahastus järgmise kolme aasta jooksul arenenud riigile sobivale tasemele.

Kui tahame hoida oma kõrgharidust heal tasemel, emakeelsena ja loodame järele pürgida teadusmahuka majandusega Põhjamaadele, siis pole meil muud võimalust, kui rahastada avalikku teadus-arendustegevust nagu nemad. See tähendab umbes 1% ulatuses sisemajanduse koguproduktist (SKP).

Allkirjad lepingul pole veel kuivada jõudnud, kui teadlaskonda tabas mentaalne matakas. Valitsuse majanduskomisjon pakkus oma välja oma nägemuse lisanduva teadus-arendusraha arvutamisest ja kasutamisest. Kiire töö, tublid poisid-tüdrukud, võiks ju nüüd optimist öelda. Kahjuks mitte.

Sel ajal kui räägime teadmistepõhisest riigijuhtimisest, pole majanduskomisjon esitanud vähimatki põhjendust, miks nii otsustati. Kui tavaliselt üritatakse poliitilist lehmakauplemist vähemalt kaunistada kenade loosungitega, siis nüüd unustati isegi need. Tuletan meelde – jagati teadus-arendustegevusele mõeldud investeeringuid. Seda võiks ju ometi teaduspõhiselt teha.

Teeme pildi puust ja punaseks. Haridus- ja teadusministeerium hindas vajaminevaks lisarahaks 143 miljonit eurot aastal 2022. See on enam-vähem sama summa, nagu on hinnanud ka näiteks teadlaste ühendus teaduskoda. Aga edasi algab rehepapi mängimine.

Teadlaskond ja ülikoolid ütlevad, et seda numbrit tuleb arvutada rahvusvaheliste OECD ja ELi standardite järgi. Ministeeriumid üritavad aga teadusrahastuse summade alla pressida paljusid tegevus, mis ei ole teadus-arendustegevus.

Teaduskoja seisukoht on ühene: see on statistikaga mängimine, n-ö Kreeka tegemine.

Meie eesmärk ei ole tegeleda enesepettusega vaid püüe arenenud riikidele järgi jõuda. Kasutades ministeeriumide pakutud «liba-1% arvutusskeemi» ei jõua me kunagi rahvusvaheliselt tunnustatud 1%-ni. Aga just selle rahvusvahelise numbri järgi hindavad meie teadmistemahukat ettevõtluskeskonda need ettevõtted ja inimesed, kes tahaks siin midagi nutikat teha.

Kus on teaduspõhine ja kaasav poliitika?

Järgmine küsimus on lisaraha jagunemine. Ministeeriumite otsuse järgi peaks 10% lisanduvatest vahenditest jõudma otse teadlasteni ja 20% kaudselt. Ülejäänud jõuaks läbi ministeeriumide ja ettevõtetele jagatavate toetuste. Tore, aga miks nii? Või küsiks hoopis: #KustSaTead?

Ministrid sõidavad oma otsusega täielikult üle igasugustest analüüsidest ja kokkuleppepüüdlustest. Seda samal ajal kui teadlased, ülikoolid, teadusametnikud ja ettevõtjad on kulutanud nädalaid ja kuid, läbi töötanud materjale ning tunde ja tunde omavahel arutanud, et leida parimat lahendust. Kus on siin teaduspõhine ja kaasav poliitika?

Vaatame, mida näitab olukorra põgus analüüs. Just otse teadlasteni jõudvad uurimistoetused on tõstnud Eesti teaduse kvantiteeti ja kvaliteeti. Kvaliteetne teadus on kõrghariduse kõige olulisem alustala, sest ülikoolide õppejõud saavad olla vaid teadlased.

Arvamus, et uurimistoetuste abil tegeletakse elukauge elevandiluutorni teadusega, ei vasta tõele. Tervelt 44 protsenti grantidest kulub rakendusteadustele. Lisaks toetavad need väga tugevalt doktoriõpet, toovad Eestisse tagasi või hoiavad lahkumast noori Eesti teadlasi jne.