O victorie: legea vânătorii, modificată în urma protestelor publice

Am fost o dată într-un adăpost de vânătoare al lui Ceauşescu, undeva pe lângă Tuşnad. Eram în vacanţă, cu părinţii. Un prieten al tatei ştia pe cineva care ştia pe cineva care ne putea duce undeva să vedem urşi. Omul ne-a luat cu un GAZ rablagit într-o dimineaţă, înainte de răsărit, şi ne-a condus pe un drum forestier într-una dintre pădurile din zonă. Am mers apoi un timp pe jos, printre copaci, până am ajuns la o baracă din bârne, construită pe piloni la câţiva metri deasupra pământului, mascată din plin cu crengi de brad. Am urcat o scară şi am intrat înăuntru. De-o parte, o banchetă acoperită cu pături albăstrui cu dungi, de armată. Erau şi nişte scăunele puse în faţa unei deschizături înguste, prin care puteai privi spre un luminiş aflat la cel mult 30 de metri depărtare. Te aşezai pe scăunel şi îţi puteai sprijini coatele de un soi de tejghea plasată în faţa deschizăturii. Era o ambrazură, de fapt, construită pentru confortul cuiva care mânuia dinăuntru o armă de foc. Mirosea a rumeguş proaspăt, lână umedă şi, vag, a fum rece. Era destul de frig, dar ni s-a spus să stăm nemişcaţi, tăcuţi, şi să aşteptăm.

După un timp, în luminiş a intrat agale o ursoaică, cu mersul acela elastic al urşilor, de parcă ar fi făcuţi din cauciuc şi arcuri. În jurul ei orbitau doi pui hiperactivi. M-am întors spre tata, entuziasmat, dar ghidul nostru mi-a retezat cu un gest scurt întrebările: trebuia să păstrăm liniştea. În luminiş, ursoaica amuşina pământul. A scurmat cu gheara, apoi s-a ridicat cu un zvâcnet pe labele din spate, transmiţând undele de efort în blana ei neagră, lucioasă. A adulmecat aerul, îndelung. Ştiam ce face. Căuta carcasa.

La posturile de vânătoare rezervate pentru Ceauşescu, urşii erau momiţi cu carcase de capre sau oi atârnate în copaci. Animalele se învăţau să vină la carne şi să se ridice în două picioare ca s-o apuce. De la 30 de metri depărtare, ascuns în cabană, Tovarăşul împuşca ursul prin ambrazură, după care se poza cu el. Un mare vânător.

Am primit următorul comunicat: “Succes al societății civile. În urma campaniei “Oprește barbaria – Salvează ciocârlia”, legea vânătorii a fost adoptată cu modificările propuse de ONG-uri.

A dispărut precizarea privind dreptul la servitute. Vânătorii au nevoie de acordul proprietarilor de teren pentru a-și face instalațiile temporare pe terenul acestora, așa cum ar fi și de bun simț. S-au modificat în bine perioadele de vânătoare pentru 11 specii de păsări sălbatice (…) Ministerul Mediului a redus cota de vânătoare la ciocârlie (…) a fost redus numărul de indivizi care pot fi vânați într-o singură zi, de la 100 la 50, iar cota totală de recoltă a scăzut la 363.000 de la cele peste 600.000 de exemplare care puteau fi doborâte anual.”

Mi-a atras atenţia următorul pasaj: “Un aspect extrem de important pentru noi este scoaterea gâștei de semănătură (Anser fabalis) de pe lista de specii care se vânează. În România în timpul iernii pot fi văzute aproximativ 20 de exemplare din această specie, cu rare excepții, și cu mult noroc maxim 100 de exemplare, iar cota de recoltă aprobată era de peste 25.000 de exemplare în 2014”, a declarat Marina Drugă, expert în legislație de mediu din cadrul Societății Ornitologice Române.

Tare de tot.