Trei întâmplări ciudate în New York – și una din București

Trei întâmplări ciudate în New York – pentru un bucureștean.

Prima: intrăm într-o stație de metrou și, după ce taxăm, descoperim că suntem pe partea greșită. Am vrea să trecem pe celălalt peron; căutăm scările de traversare, nu le găsim pentru că nu există, ne întoarcem la turnicheți, unde o funcționară ne privește din spatele grilajului ce protejează o ușă de evacuare. Îi spun care-i problema, ne-am încurcat și “mam’, how do we cross to the other side” blabla. “You can’t”, zice doamna, trebuie să ieșim afară, să traversăm strada și să coborâm pe la cealaltă intrare. Fac o față cam lungă, e 2.75 dolari un bilet de metrou și suntem doi, mă rog, nu ne zgârcim, dar nici să aruncăm așa cu banii doar pentru că nu s-a gândit nimeni să facă legături logice între peroane, ce mama dracului, simt că mă-nfurii, când femeia m-oprește-n loc cu un zâmbet larg: “și când treceți, spuneți-i colegei mele să vă lase să intrați fără bilet”. Păi, cum, chiar așa? “Just like that!”, se amuză femeia. Păi și ce, o să mă creadă? “O să vă creadă, pentru că o să-i spuneți că ați greșit”.

Traversăm, coborâm pe partea cealaltă, căutăm colega, deschid gura să explic, mam’, we missed the correct side and your colleague… “Yeah, yeah…”, face doamna și ne deschide ușa.

Pe peronul bun, ne mirăm: cât de simplu ar fi să “economisești” prețul unei călătorii cu o minciunică! Dar, dacă te cred atât de ușor, înseamnă că mai nimeni nu încearcă să mintă, nu?

****

A doua: luăm un autobuz, îndrumați de Google Maps. E spre seară, după ora de vârf, autobuzul e aproape gol. Urcăm, scot o cartelă de metrou și o întind șoferului – habar n-am dacă e valabilă, dar dacă nu, o să cumpăr bilete de la el, cum se face peste tot în lume. “That’s expired”, zice șoferul, dându-mi înapoi cartela. “It’s garbage”. Bine, moșule, putem lua două bilete de la tine? “Nope”, zice, și-mi face semn să mă duc în spate, “it’s ok”. Măi, nene, stai așa, am bani, dă două bilete, ce facem aici (și dacă vine controlul cumva)? “It’s ok, it’s ok”, și zâmbește când mă-ntreabă unde vrem să ajungem. Washington Square, îi zic, “I’ll let you know”, iar eu îi mai mulțumesc înc-o dată și mă scuz, nu suntem de pe-aici. “I can see”, mai spune, și-l ia râsul.

10 stații mai târziu, ne strigă, aici coborâți voi, “take care!” Îi răspund Merry Christmas! și mă salută cu mâna la frunte când traversăm prin fața lui, la semafor. Ce uom!

****

A treia: un joint de burgeri lăudat de toată lumea – și, ca orice loc cu notorietate din acest oraș, super-aglomerat. De fapt, este o înghesuială incredibilă, ceva ce n-am mai văzut, ne trebuie ceva timp ca să înțelegem că restaurantul e la etajul doi, dar coada începe de la etajul unu. Sunt câțiva angajați care se ocupă doar de asta, să coordoneze mulțimea – o fată stă pe scară și oprește clienții care vor să urce, trimițându-i la coada de mai jos, alta stă la etaj și îi spune celeilalte, peste balustradă, când să mai dea voie la un grup de câte 5-6 doritori să se mute sus, la cealaltă parte a cozii. Înăuntru, toate mesele sunt ocupate, sunt probabil peste o sută de oameni așezați și alte câteva zeci care vor să intre. Un al treilea angajat ordonează cozile la casele de marcat și strigă numerele de comandă, astfel încât clienții să vină să-și ridice meniurile când sunt gata.

Privesc cu uimire și oarecare invidie toată organizarea asta. Nimeni nu e nervos și, chiar dacă e o-nvălmășeală teribilă, nu aștepți mai mult de 15-20 de minute până primești ce-ai cerut.

Când îmi vine rândul, surpriză. Lipsesc cartofii prăjiți. Poftisem amândoi la cartofii ăia prăjiți, pe care-i văzusem pe la toți ceilalți din jurul nostru, cartofi adevărați, prăjiți prin cine știe ce metodă secretă, ei și burgerul cu sos afumat sunt punctele forte ale cârciumii, toată lumea numai despre asta scrie și pe Yelp, și pe Tripadvisor, și pe Google reviews și cine mai știe unde.

Îl opresc pe puștiul cu ordonarea comenzilor. Oare meniurile astea nu vin și cu cartofi prăjiți? “Nu și dacă nu-i cereți, domnule”, îmi spune. Apoi: “pot să văd chitanța?” I-o arăt. E dezolat: “I’m sorry, sir, but you didn’t order the fries.” Rahat. Oare pot primi măcar o porție de cartofi “on the fly”, fără să cobor un etaj ca să iau coada de la capăt? “No, sir, I am sorry, you can’t”. Probabil că nu m-am făcut înțeles la casă, îi zic, și ridică din umeri. Îmi citește pe față dezamăgirea în timp ce-i mulțumesc, totuși, și mă întorc, înfrânt, la masă. “Azi n-avem cartofi prăjiți, Ione”, zic, și Ione încearcă să se prefacă indiferentă, “nu-i nimic, îngrașă”.

Iar în clipa următoare, puștiul de la case se materializează lângă noi, cu o casoletă plină cu cartofi prăjiți, și mă lasă cu gura căscată în timp ce-mi spune chiar așa: “m-am gândit la ce v-am spus mai devreme, domnule, și nu sunt deloc mândru de răspunsul pe care vi l-am dat; nu e vina dv. că nu vi s-a spus clar ce primiți la comandă. Poftiți, din partea casei. Enjoy your meal”.

“I am not at all proud with the answer I gave you”.

Sfinte Dumnezeule, niciodată nu și-a cerut cineva mai frumos iertare de la mine pentru o vină pe care, practic, nici n-o avea.

Acestea sunt cele trei întâmplări din New York care mi-au amintit, de fiecare dată, de o scenă de acum câțiva ani din București, de pe Calea Dorobanților, chiar în fața bisericii de peste drum de Liceul I.L. Caragiale. Este acolo o stație de autobuz – sau cred că mai e, că n-am mai verificat de ceva vreme. Într-o zi treceam pe trotuarul din fața bisericii când am observat un bărbat încolțit de trei femei, care-l apucaseră de haine și-l smuceau de colo-colo. Se țipa copios, femeile la el, el la femei. M-am apropiat. Bărbatul striga în engleză. Femeile suduiau în română. El era american și striga că vrea la ambasadă. Ele erau controloare RATB și amenințau cu poliția. Ce se întâmplase? Îl prinseseră fără bilet, voiau să-l amendeze și-i cereau bani. El spunea că voise să cumpere de la șofer, cum știa că se poate în toată lumea, dar aflase că nu și în București. Evident, nu voia să plătească amenda, care părea să fie mult mai mare decât știam eu că trebuia să fie.

Nu m-am putut abține. Le-am certat pe cele 3 controloare. Am scos din buzunar cartela mea RATB, pe care mai erau niște bănuți, și i-am dat-o americanului. Controloarele s-au întors cu scandalul spre mine și, cu asta, i-au dat drumul lui, poate și pentru că se strângea din ce în ce mai multă lume. Contravenientul a profitat de ezitarea femeilor, s-a smuls din încleștare și a plecat în grabă, ciufulit și transpirat. Nu mi-a mulțumit, dar eu i-am cerut oricum iertare, în gând, chiar dacă nu era vina mea. Uneori, e bine pentru karma.