Deşi o să pară ciudat şi pentru unii chiar exagerat, o să folosesc în acest articol cuvinte tari, aşa ca-n titlu. Mă gândesc că sunt singurele care ne mai pot trezi din starea de beţie indusă de Guvernul Grindeanu prin cel mai puternic drog posibil – creşterea salarială. Partea proastă în ecuaţia asta e că planurile prezente ale guvernului vor afecta economia viitoare. De fapt afectat este un eufemism, pentru că de fapt planurile de creştere exagerată a salariilor pe cale administrativă vor duce la distrugerea viitorului economic al acestei ţări.

Şi pentru că sunt cuvinte tari am să vin şi cu argumente în acest sens. În acest moment statul se comportă ca un angajator de succes. Unul la care productivitatea a ajuns la cote maxime iar profiturile sunt „exagerate” – aşa că aruncă cu banii mai rau ca la lăutari.

Diferenţa dintre cei care aruncă banii la lăutari şi statul român este sursa banilor. Statul aruncă cu banii mei, aruncă cu banii de investiţii, de drumuri şi autostrăzi. Productivitatea este redusă iar criteriul inexistent al meritocraţiei a făcut ca la stat, în mare parte, să fie angajaţi oamenii recomandaţi politic, oameni care nu au făcut faţă în mediul privat. Chiar liderul partidului Social Democrat, Liviu Dragnea, este unul dintre oamenii care nu a lucrat nici măcar 1 oră in mediul privat. Tocmai de aceea, este greu să-ţi dai seama cum funcţionează economia în partea ei productivă.

Bun, pana aici lucrurile sunt destul de clare. Există două motoare în economie. Unul care produce, şi este vorba despre motorul privat şi unul care consumă, evident este vorba despre motorul de stat (cu denumire predestinată ). Nimic anormal până aici. Problema apare atunci când se înregistrează dezechilibre, atunci când motorul privat este tot mai mic şi mai sugrumat de taxe şi impozite iar motorul de stat se umflă tot mai tare.

Este nefiresc ca mai putin de 4 milioane de oameni să ducă în spate restul de 14-15 milioane. Şi aici intră de la bugetari, pensionari, copii şi aşa mai departe. (vorbim de relaţii directe şi indirecte).

Chiar dacă duce greul mediului privat i se pune cizma taxelor pe grumaz. Creşterea salariului minim înseamnă o creştere de fiscalitate care în lipsa unei creşteri a performanţei economice înseamnă într-o primă fază şomaj şi apoi faliment. Ce ne facem când mediul privat va fi într-un faliment. De unde or să mai vină creşterile salariale la stat?

Mergem mai departe. Acum se acreditează ideea unui salariu minim în două viteze – 1 pentru stat şi unul pentru privat. 1750 de lei la stat, aşa din pix şi probabil 1550 lei la privat. În ultimii 7 ani salariul minim a crescut de 11 ori.

O ideea aberantă tocmai prin faptul că introduce o discriminare între cel care produce şi cel care consumă. Mai mult de atât, creşte ecartul între câştigul mediu de la stat şi cel din privat. Tocmai pentru că în privat salariile se acordă în funcţie de criterii clare de productivitate şi competenţă, ritmul este mult mai mic. Dar angajatul din privat este lovit de două ori. O dată cu acest ritm de creştere mult mai mic şi a doua oară prin inflaţie. O creştere a salariului în zona de stat, cu 56% în următorii ani va duce la o explozie a inflaţiei. Adică la o scumpire a bunurilor de larg consum. Aşa că angajatul de la stat pe lângă un salariu mai mic ca cel de la stat va fi obligat să plătească şi un preţ mai mare pe produsele necesare traiului de zi cu zi.

Poate că ar trebui să se înţeleagă odată pentru totdeauna:

1.Orice creştere salarială venită pe cale administrativă este toxică la nivel micro pentru companie iar la nivel macro pentru economie

2.Creşterile salariale în sectorul bugetar se pot face fără a încărca anvelopa salarială prin restructurări de personal. Avem 1,2 milioane de angajaţi la stat. Sunt studii care arată că putem să funcţionăm liniştiţi cu 800,000 de bugetari. Plecarea celor 400 de mii ar duce la o creştere a calităţii, evident dacă disponibilizările s-ar face în baza unor teste de eficienţă, iar banii câştigaţi din plecarea unora s-ar putea repartiza către cei rămaşi şi care teoretic sunt cei mai buni.

3.Orice creştere de cheltuieli cu salariile în detrimentul investiţiilor, ceea ce se va întâmpla în România în perioada următoare nu este una sustenabilă, ceea ce înseamnă că mai devreme sau mai târziu ea va fi urmată de o tăiere drastică a salariilor