În 2013, Gianina Cărbunariu a pus în scenă la Teatrul Odeon din București spectacolul „Tipografic majuscul”, inspirat de cazul Mugur Călinescu, tânărul de 16 ani care, în anii '80, scria cu creta pe zidurile unor clădiri din Botoșani mesaje împotriva regimului Ceaușescu. Pornind de la acest spectacol și de la un scenariu pe care l-a scris împreună cu Gianina Cărbunariu, Radu Jude a regizat filmul „Tipografic majuscul”, care va intra peste câteva zile în cinematografele din România, iar pe 22 februarie va avea premiera internațională la Festivalul de Film de la Berlin. În dialogul de mai jos, Cărbunariu și Jude discută despre cum au lucrat cu arhivele & dosarele Securității și despre povestea din spatele spectacolului/filmului.

*

Gianina: În 2011, timp de cîteva luni, am studiat la CNSAS diferite dosare pentru că mă interesa felul în care erau construite fiecare în parte, dar și pentru că încercam să îmi dau seama ce ar însemna acum acest „roman colectiv” la care au participat atîția autori: atît ofițerii de Securitate, cît și colaboratorii. În 2011 existau în jur de 20 de kilometri de dosare in arhiva CNSAS. Cînd am revenit, peste cîțiva ani, numărul de kilometri se dublase. În 2011 am facut spectacolul X mm din Y km, în care am folosit ca material scenic 10 pagini din dosarul scriitorului și disidentului Dorin Tudoran. Despre cazul Mugur Călinescu am aflat în 2012 din volumul Șase feluri de a muri scris de Marius Oprea. Am vrut să citesc dosarul original și am luat legătura cu istoricii Mihail Bumbeș și Mihai Burcea, care mi-au pus la dispoziție dosarele „Panoul” și „Elevul”, împreună cu înregistrări ale interviurilor făcute de ei în 2007 cu o parte dintre ofițerii care s-au ocupat de acest caz în 1981.

Inițial, tema care mă interesa era fenomenul racolării elevilor de liceu în anii ’80 pentru că aflasem, vorbind cu experți din România și din alte țări, că numărul acestora era surprinzător de mare, în alte țări din Estul Europei racolarea minorilor fiind mai degrabă o excepție. Am ales cazul Mugur Călinescu pentru că în acel dosar existau atît referințe la fenomenul recrutării minorilor, cît și mărturii ale unei excepții, pe care dosarul, construit într-un limbaj extrem de standardizat, nu reușise să le obtureze cu totul.

Povestea lui Mugur este cea a unui tînăr de 16 ani dintr-un mic oraș de provincie care, în confruntarea cu un mecanism opresiv ce îl izolează treptat de familie și de prieteni, reușește totuși să transmită, chiar prin declarațiile sale din timpul interogatoriilor (în mod evident încorsetate de formule standard), un semn de gîndire liberă într-o epocă în care oamenii se temeau de propriile gînduri. Dosarul și interviurile cu foștii ofițeri de Securitate nu înseamnă doar „urme” ale unui episod din istoria recentă, aceste materiale ne provoacă să punem întrebări despre societatea în care trăim acum și asta a fost una dintre mizele spectacolului.



Radu: Am văzut spectacolul prin 2012 și țin minte că am discutat cu Șerban Pavlu (fusese și el) că un film după acest caz nu ar funcționa deloc – el funcționează în teatru, susținea Pavlu, pentru că tipul ăsta de dramaturgie nu e uzual și… mă rog, nu mai țin minte toate argumentele lui, dar ni se părea amîndurora că un film bazat pe acest spectacol nu ar face decît să se adauge la lunga listă a necesarelor filme anti-comuniste, dar mai toate fie excesive, fie proaste, fie ambele, în ciuda bunelor lor intenții. Și, de fapt, cred că tocmai bunele intenții ale acestor filme/spectacole sînt discutabile. În fine, spectacolul mi-a rămas în cap și cred că decizia de a-l transforma într-un film are legătură cu interesul meu crescut pentru arhive, dezvoltat ulterior vizionării spectacolului. Retrospectiv, ce a făcut Gianina mi se pare nu doar reușit teatral, dar și foarte aproape de felul în care sînt eu însumi interesat să folosesc arhivele pentru construcția unora din filmele mele – deja făcute sau aflate în fază de proiect. În plus, fiind o natură cinică, nu sînt capabil să construiesc un personaj pozitiv. Gianina e o umanistă și face asta în mod constant, e plin teatrul ei (și) de personaje pozitive credibile. Am vrut și eu un personaj pozitiv și Gianina mi l-a oferit.

Mai e ceva. M-am cam săturat de propriile idei (puține, de altfel) și am vrut să fac un film în care să colaborez cu adevărat cu cineva, să pornesc altfel decît pînă acum. Și, dacă filmul arată în bună măsură diferit de ce am făcut înainte, asta se datorează și acestei colaborări, acestui punct de pornire diferit. Experiența a fost una pozitivă, am și repetat-o făcînd un documentar cu materiale de arhivă împreună cu istoricul Adrian Cioflâncă (Ieșirea trenurilor din gară) și sînt în pregătire, printre altele, cu un film-eseu pe care îl fac cu Christian Ferencz-Flatz, filozof și teoretician de film.



