Domnul Purice iese din cinematograf cu o pătură înflorată, un carton, o pensulă şi o ceşcuţă cu vopsea roşie. Întinde pătura pe scări, înmoaie pensula în vopsea şi începe să scrie, cu litere pe care le-am văzut de atâtea ori pe afişele şi programele cinema-ului: “Aici ar fi trebuit să fie covorul roşu! Voi sunteţi cei care susţin proiectul Salvaţi marele ecran. Vă iubim şi vă mulţumim!”

Text: Andrei Dăscălescu

Fotografii: Ionuţ Rusu, Andrei Dăscălescu

Când termină de scris, îşi ridică privirea şi mă vede fotografiindu-l. Mă recunoaşte şi îmi strânge mâna, bucuros. Apoi se întoarce către primii spectatori sosiţi, care priveau curioşi afişul: “Nu îl ocoliţi, călcaţi pe el, e covorul roşu pentru voi!”

Victor Purice lucrează la Cinema Dacia Panoramic de când s-a deschis cinematograful, în decembrie 1970: “E ceva, nu? O viaţă de om. De om tâmpit, cum îmi spune familia.” Eu îl cunosc din clasa a 8-a, când veneam să văd filmul proaspăt intrat în program în fiecare vineri, după şcoală (doar Titanic-ul nu l-am văzut vinerea: am stat ore întregi la coadă şi am prins bilete doar pentru luni). La cinema Panoramic n-am mai fost de mulţi ani, iar astăzi i-am găsit cu greu intrarea, pentru că ieşirea la bulevard a fost pur şi simplu blocată de clădiri noi (o bancă şi o florărie, cu magazin de mobilă la etaj).

În Piatra Neamţ au fost trei cinematografe: Cozla, cu două săli, unde azi fac casă bună resturile de peliculă, gunoaiele, şobolanii şi oamenii fără adăpost; Pietricica, transformat în discotecă; şi Dacia Panoramic, singurul supravieţuitor, cu patru angajaţi şi cam tot atâţia spectatori… în zilele bune.

Dar astăzi e o zi specială. Mai mulţi tineri stau la coadă la bilete. Unul întreabă, în glumă: “Mai aveţi bilete pentru ora 18?” Un bilet e 6 lei, preţ întreg. Astăzi s-au vândut în număr record. Holul e plin de tineri. Domnul Purice aleargă de colo-colo, întâmpină lumea, e mândru de ideea lui cu “covorul roşu” şi emoţionat să vadă, din nou, atâta lume la cinema. Şi nu, nu e vreun nou Titanic şi niciun alt film pe care vrea toată lumea să-l vadă.

“Am venit să salvăm marele ecran”, îmi explică Andra şi Giulia, de 17 şi 18 ani. Par foarte hotărâte. “Pentru că este unul dintre puţinele rămase în ţară şi ar avea nevoie de-o renovare şi de fonduri noi. Nu prea este altceva de făcut în oraş.”

Cu toţii suntem aici datorită unui tânăr licean, Ionuţ Rusu, cunoscut ca fotograf pe Facebook: “Am fost la film, în februarie, cu o persoană dragă mie. În afară de noi, mai era o singură persoană în sală. Era un frig cumplit, ne-am învelit cu pături şi am început vizionarea filmului. Peste câteva minute, o doamnă tare drăguţă, angajată a cinematografului, a venit în sală şi ne-a întrebat dacă dorim un ceai cald. Bineîntţles că am acceptat. A revenit cu un ceai extrem de bun. Am rămas impresionat de căldura sufletească a acelei doamne şi mi-am dat seama că angajaţii cinematografului chiar pun suflet şi fac tot ce pot pentru a păstra acest cinematograf în viaţă. Mi-am spus că trebuie să fac şi eu ceva pentru cinematograful din oraşul meu. L-am cunoscut pe domnul Purice şi i-am propus ideea de a încerca să adun cât mai mulţi prieteni la film, pe 11 aprilie.”

Iniţiativa lui Ionuţ, popularizată pe internet, a reuşit să entuziasmeze în jur de o sută de oameni care au avut de înfruntat ploaia torenţială şi frigul din sală, cu convingerea că participă la salvarea singurului cinematograf din oraş sau că cel puţin trag un semnal de alarmă.

Radu, de 23 de ani, a venit la film cu mama, Manuela, de 45 de ani: “N-am mai fost la cinema de pe timpul liceului. M-a invitat fiul meu şi chiar am venit cu plăcere, mi-am adus aminte de perioada când veneam după ore, după practică, cu colegii. Prima oară am fost la cinema acum vreo 40 de ani, cu bunica. Ea avea abonament şi mă mai lua şi pe mine.”

“Am mai fost la film acum două săptămâni. Eram doar eu cu prietena mea în sală şi a mai venit cineva, dar a stat foarte puţin, un minut. E fain să vii la cinema aici, dar e dezolant, trebuie făcut ceva”, îmi spune Sabina, de 18 ani.

Lumea continuă să sosească. Stau la intrare, cu domnul Purice care ţine locul doamnei Lorena, plecată să verifice dacă totul e în regulă în sală. Domnul director verifică biletele şi zâmbeşte fiecărui nou spectator. “Mi-a făcut cea mai mare surpriză. Dac-ar mai fi 20 de oameni ca Ionuţ, ne-am face singuri cinematograful”. “Şefu’, să pregătesc aparatul?”, intervine Lorena. “Nu. La şi 5,” răspunde “şefu” lăsând-o pe doamnă să-şi reia poziţia, plecând şi el să vadă câtă lume e în sală.

“Azi sunt foarte bucuroasă. Am pielea de găină, ce pot să spun, sunt foarte emoţionată!” mărturiseşte Lorena, supraveghetor de sală, în timp ce mai rupe câteva bilete. “Vara avem 15, 20 de persoane, iarna e mai greu. Noi le-am dat pături şi ceaiuri, dar e greu, avem cam 10 spectatori pe săptămână… dacă avem! Eu sunt optimistă, sper că se va întâmpla ceva bun. În oraş turistic, să nu existe un cinematograf?! Păcat! Astă iarna au venit nişte băieţi din Anglia, dar când au văzut ce frig e în sală, au plecat.” Fără să ştie, doamna Lorena e direct responsabilă de ce se întâmplă astăzi: ceaiul şi căldura ei l-au impresionat pe Ionuţ în urmă cu două luni şi l-au transformat în activist pentru cinema.

Începe filmul. Sala de 629 de locuri pare tot goală, deşi n-a mai fost demult atât de plină. Ud după drumul prin ploaie, nu fac faţă mult timp frigului şi mă refugiez în biroul directorului: “Tu cât crezi că mai rezist? Doar weekend-ul ăsta, atât. Numai cu sacrificiul nostru şi al vostru care veniţi cu iniţiative dintr-astea, nu se mai poate! M-am săturat de promisiuni electorale. Ei vin la promis, vin cu sacoşa, nu vin cu filmul. Filmul e greoi, face parte din cultură, nu din agricultură! Dar trebuie să se trezească şi ei, să facă ceva. Altfel, eu mor. Mă găsiţi învelit în pătura aia pe care-am pus-o la intrare.”

Îi fac fotografii şi observ că exact deasupra lui scrie “Justiţiarul”, iar deasupra titlului e o fotografie înrămată cu el şi Băsescu. Domnul director caută printre lucrurile de pe birou şi îmi arată, mândru, o comoară: un desen făcut de Ion Popescu-Gopo, cu dedicaţie pentru fiica lui. Mă gândesc, pentru o clipă, că poate fără acea mică bucăţică de hârtie semnată “Gopo”, domnul Purice nu ar mai fi fost atât de pasionat de meseria lui, cinematograful Dacia Panoramic n-ar mai fi existat demult, iar destinul meu şi al multor altor studenţi sau absolvenţi de film născuţi în Piatra Neamţ ar fi fost altul.

Mă întreabă dacă m-am uitat la Premiile Gopo. Nu m-am uitat. Scoate un dvd şi îl pune în sertarul PC-ului. Are o privire aproape ştrengărească, e clar că mă aşteaptă o surpriză.

Surpriza întârzie puţin, pentru că PC-ul se mişcă greu. Dar apoi, aflu că domnul Purice e personaj principal într-un documentar al cărui trailer a fost prezentat la Gala premiilor Gopo, unde a fost invitat şi el.

Cinema, mon amour TRAILER from Alexandru Belc on Vimeo.

Între timp, ni se alătură şi Ionuţ şi le propun să le fac o fotografie împreună. Domnul Purice se ridică de pe scaun şi observă că poza cu Băsescu va fi în fundalul pozei: “Aoleu, să-l dau jos! Şi asta a promis că face şi drege, şi n-a făcut nimic.” Îl dă jos şi le fac poză. Îl întreb ce moment îi e mai drag din cei 44 de ani petrecuţi în cinema. “Încep să nu mai cred în niciun moment drag din trecut, vreau doar să prind momentul să-l văd modernizat, şi-atunci o să fie cel mai frumos!”

Victor Purice și Ionuț Rusu

Puteţi citi şi:

La şcoli, după dealuri