Čo môže robiť skialpinista keď nie je sneh? Iný šport. Alebo sa venovať kondičnej príprave. Ale nemusí to byť celkom tak. Aj keď nemáme ľadovec …

Väčšina ľudí, ktorých zaujíma extrémne lyžovanie skôr či neskôr narazí na nejakú zmienku o lyžovaní po skalách. Občas sa nájde aj ojedinelá fotografia, ale málokto tomu venuje väčšiu pozornosť. Predsa len je to očividný nezmysel, veď lyžuje sa po snehu, to je už v definícii tohto športu. Navyše to pôsobí nebezpečne a bolestivo. Bolestivo hlavne pre lyže.

Faktom je, že sa to dá. A existuje úzky okruh ľudí, ktorí sa tomu pravidelne venujú. Prvým známym priekopníkom lyžovania po skalách bol najväčší extrémny lyžiar všetkých čias – Sylvain Saudan. Bola to jeho prírpava na najťažšie vysokohorské zjazdy. Ako povedal: “kto dokáže lyžovať po skalách, dokáže lyžovať na akomkoľvek snehu”. Dokonca zlyžoval celú horu Fuji v Japonsku v lete bez snehu.

Inšpirovaní Sylvainom Saudanom, rozhodli sme sa naučiť tomuto umeniu. A keďže naše zimy sú stále chudobnejšie na sneh ani nám nič iné nezostávalo. Prvý veľký problém bol nájsť vhodné miesto. Naša zalesnená krajina neoplýva práve strmými suťoviskami na každom rohu. Niečo sa nakoniec našlo, kde, to asi nebudeme zatiaľ prezrádzať. Nejde síce o chránené územie, ale mám pocit, že u nás by si niekto rýchlo našiel dôvod prečo sa kopa štrku nesmie využívať na rekreačné a športové účely. Podstatné je, že štrk čím je jemnejší tým lepšia jazda a sklon svahu musí byť dosť veľký, predsa len sa to nešmýka tak dobre ako na snehu.

Na začiatku máme trochu divný pocit, keď v upršaný jesenný deň kráčame v lyžiarkach a s lyžami na pleci po zablatenej ceste. Oblečení v starých handrách, vhodných na roztrhanie. Lyže máme ešte staršie, roky nepoužívané, čakáme že z nich veľa nezostane. A ešte prilby a chrániče aké kto našiel. Najskôr vyjdeme ani nie do pol kopca a obúvame lyže. Je to strmé, všade skaly, chce to odvahu. Opatrne sa púšťam dolu, trochu to ide, ale oblúk sa na skalách v takej malej rýchlosti vykrojiť nedá. Kostrbato schádzam dolu, našťastie bez pádu. Ideme znova. Skúšam rýchlejšie, ešte rýchlejšie a zrazu – oblúk. Jeden, druhý, tretí, skoro ako na snehu. Nohy dostali riadne zabrať, treba viac sily aby to človek ustál. Náhodní okoloidúci najskôr neveriacky pozerajú a potom nadšene fotia. Ideme vyššie. Už si celkom užívame jazdu a potom kúsok vedľa do väčších skál. To už je ťažšie a treba ešte väčšiu rýchlosť ale vyzerá, že pôjde aj to. Ale až na budúce. Na jeden deň už máme celkom dosť.

Nakoniec sa nepotrhalo oblečenie, nebolo treba ani chrániče. Zvládli sme to všetci bez pádu. Niekto by povedal šťastie začiatočníka, ale my to radšej pripisujeme našej bravúrnej lyžiarskej technike. Prekvapivo ani lyže nedopadli tak zle. Na prvý pohľad nevidno väčšie poškodenia na sklznici ani na hranách. Konečne máme skvelú zábavu na škaredé jesenné dni. A perfektný tréning zároveň. Škoda len, že tých terénov je u nás tak málo. Ideálne podmienky majú napríklad v Dolomitoch, samé strmé suťoviská s jemným štrkom. Asi preto sa tam tomu venuje toľko ľudí, že jazdia aj meraný slalom pomedzi bránky.