Când a ajuns la Aiud în iunie 1983, pe Iulius Filip l-au băgat direct pe restrictivă.

Restrictiva însemna că deținutul nu primea vizite, nu beneficia de pachete, mâncare primea o zi da, o zi nu.

În ziua în care nu primea mâncare, primea bătaie. Era mai ușor de chinuit un corp slab, care nu opunea rezistență.

De dormit, dormea pe o scândură cu pretenție de pat, iar lenjerie îi era o pătură pe care încă se mai vedea sângele altor deținuți care trecuseră pe acolo.

Un an de zile a stat Iulius Filip pe restrictivă, până la finalul primăverii anului 1984.

În volumul menționat mai sus dizidentul povestește cum înainte să fie scos de pe restrictivă unul dintre gardieni l-a avertizat să nu spună nimic din ce se petrece acolo, nimic despre bătăi, despre regimul dur.

În iunie 1984 Filip își vedea soția prima oară după un an de zile. Maria i-a adus atunci un pachet, însă el l-a refuzat. Deși abia ieșise după un an de restrictivă, s-a gândit că afară, în libertate, trebuie să-i fie oricum tare greu familiei.

Gardianul care-l mută pe Iulius Filip de pe restrictivă la T-eu (n.r. – o zonă a complexului carceral) îi spune acestuia că acolo sunt numai deținuți politici și cei care răspund direct de ei, în penitenciar, sunt plutonierul Ispas și locotenent-colonelul Lazăr, ofițerul de informații.

În iarna lui 1984 Filip primește o nouă vizită a soției Maria, care de data aceasta vine și cu cei doi copii, dar și cu un nou pachet. Este întâlnirea la care Filip le povestește despre toate lucrurile prin care a trecut în ultimii trei ani. Chinurile nu se opresc însă aici.

Anul 1985 este unul care-i aduce deținutului prima luare în discuție a cazului său în vederea eliberării condiționate. Înainte de acest moment petrecut în iulie 1985, îi mai aduce însă ceva, un lucru pe care nu-l uită și-l consemnează 15 ani mai târziu în carte.

Deoarece acum aveam executate două treimi din pedeapsă mi se înmânează o hârtie cu scopul de a întocmi o cere de grațiere. Aceasta trebuia adresată judecătoriei Alba – Iulia, care, de fapt, nu avea nimic în comun cu deținuții politici și, prin urmare, am refuzat să fac acest lucru, scriind pe acea hârtie următoarele versuri: <Iancule, tu cînd te-ai dus

Nouă-n Testament ne-ai spus

Și de va veni dușmanul

Să vă ia pământ și drept,

Români, scuturați stejarul

Ca, din senin, să mă deștept

Românii s-au ridicat

Și-ntr-un glas ei au strigat:

Noi am scuturat Stejarul

Și dreptate am făcut

Dormi, tu, liniștit, în Pace,

Somnul dulce și plăcut>

Hârtia a fost dusă de gardian la comandantul închisorii Vasile Rus. Pentru gestul său artistic Filip a primit atunci 40 de zile de izolare, în lanțuri și cătușe cu același regim alimentar – mâncare o zi da, o zi nu.

În procesul-verbal de respingere a liberării condiționate, întocmit în iulie 1985 de comisia prezidată de Augustin Lazăr, se menționează între motivele refuzului și zilele de izolare ale deținutului, probe ale abaterilor sale, deci ale atitudinii încă dușmănoase la adresa conducerii de partid și de stat.

Iulius Filip nu menționează nicăieri în volumul Între viață și moarte ceva despre comisia de eliberare, despre cine făcea parte din ea, cine o conducea, cine decidea cu privire la soarta sa. Nu e singurul deținut care nu știa nimic despre această comisie.

Radu Filipescu, fost condamnat politic la zece ani de închisoare și eliberat după aproape patru ani în urma presiunilor externe, a trecut și el prin Penitenciarul Aiud la mijlocul anilor 1980.

Filipescu își amintește că acela care lua deciziile referitoare la regimul din penitenciar al deținuților politici era colonelul Lazăr de la Securitate.

El hotăra când era de pedeapsă, când era de izolare, când era de vizită sau de primit pachet.

Acest colonel Lazăr era practic stăpân peste viața de penitenciar a deținuților politici – iar observațiile sale erau preluate formal de comisia de liberare condiționată și învestite cu putere legală de membrii săi în procesele verbale care încuviințau sau refuzau eliberarea.

Un alt deținut politic de la Aiud, Ion Ilie, povestește pentru Dela0.ro că ei, politicii, nu ajungeau niciodată în fața acestei comisii. Ion Ilie a primit șase ani. A făcut patru după ce decretele date de Ceaușescu i-au mai redus din pedeapsă. La Aiud a stat între 1984-1986.

Nu-și aduce aminte ca în acea perioadă vreun deținut politic să fi fost eliberat condiționat. Nu știe nici ca el să fi fost vreodată propus pentru eliberare condiționată. Nu a purtat nicio discuție cu nimeni pe acest subiect. Ce știe însă e că a fost eliberat cu o lună și 11 zile mai repede decât trebuia. De ce? Habar nu are nici până în ziua de azi.

Nicolae Lițoiu a fost condamnat, la rândul său, la 15 ani de închisoare.

Ar fi trebuit să iasă în 1996. Pedeapsa i-a fost redusă la jumătate în urma unui decret din 1988. A ieșit în 1989 din Penitenciarul Aiud. Nu a fost niciodată în fața vreunei comisii pentru liberare condiționată.

Dar probabil că propunerea de eliberare a existat, pentru că – își amintește Lițoiu – la un moment dat a venit cineva, un gardian, care i-a strigat în treacăt: “Ai fost în comisie. Ai fost amânat cu trei luni.” Și atât.

Nu l-a pus nimeni să semneze vreo hârtie prin care i-a fost adusă la cunoștință decizia comisiei ori faptul că poate ataca decizia în instanță.

Lițoiu spune că toate lucrurile în cazul deținuților politici erau comandate direct de Securitate.

Ea decidea cât mai stă după gratii fiecare condamnat pentru fapte considerate împotriva orânduirii socialiste. În acest context, susține fostul deținut, procurorul președinte de comisie era o unealtă, o păpușă în mâinile Securității indiferent de numele său.

Rolul procurorului și al comisiei prezidate de el era – în cazurile care implicau deținuți politici – să dea o aparență legală unor hotărâri luate dinainte în altă parte, care scurtcircuitau prevederile opozabile teoretic tuturor condamnaților.

Voia Securității era literă de lege în situațiile în care aceste comisii luau în discuție oportunitatea eliberării condiționate a celor închiși pentru delicte politice.

Chiar și așa, spune Lițoiu, nu-l poate condamna pe Augustin Lazăr mai mult decât pe alții, angajați ai sistemului de forță care își îndeplineau fără crâcnire și fără remușcări sarcinile. Poate că la vremea aceea era format într-un anumit fel, își explică mai mult pentru sine fostul deținut.

Și Ion Ilie crede că rolul procurorului Augustin Lazăr care conducea comisia de liberare era relativ minor în contextul în care Securitatea decidea tot ce ține de deținuții politici. Rolul lui era de semnatar. “Chiar dacă ar fi avut o atitudine, o poziție diferită, nu putea face decât ce-i impunea Securitatea”.

Nici Radu Filipescu nu se grăbește să-l judece pe procurorul Augustin Lazăr. A experimentat pe propria piele cât de bine era organizat sistemul, la nivel de proceduri. Cel mai probabil, crede Filipescu, dacă Augustin Lazăr nu-și punea semnătura o făcea oricum un alt procuror.

Dar în cazul Iulius Filip, cel care și-a pus semnătura a fost chiar Augustin Lazăr, astăzi procuror general al României.