Foto: Octav Ganea/ Inquam Photos

Veneam cu soția de la petrecut Crăciunul cu familie și prieteni. Mă îndreptam spre casă. Locuiesc în zona gării.

La vreo cinci sute de metri de casă, pe o stradă lungă, dar întunecată din cauza felinarelor palide, dintr-un intrând de bloc, aud pe cineva strigând:

„- Domnu’! Domnu’, stați oleacă, să vă rog ceva!”

Nu știam sigur dacă mi se adresează. Ne oprim și ne întoarcem. Vine spre noi un om care îl identificăm imediat ca fiind al străzii. Haine sărăcăcioase, dar curate și suficient de groase cât să îi țină de cald. Îi dau 60-65 de ani, din cauză că, nebărbierit fiind, are firele albe, iar părul grizonant. Fața îi e brăzdată de riduri specifice celor care prestează munci grele.

Începe să vorbescă cât de repede poate, gândindu-se că îmi voi pierde răbdarea și voi pleca mai departe. Îmi spune că îi este foame și mă roagă să îl ajut cu bani.

Îi arăt că am răbdare să îl ascult. Asta îl face imediat să plângă. E vizibil emoționat. Nu îmi dau seama dacă e beat sau nu. Nu duhnea puternic a băutură, dar când vorbea, se simțea totuși un iz. În asemenea cazuri, am luat de multă vreme decizia să nu dau bani, ci, dacă am timp, să cumpăr mâncare și să o ofer pe loc.

Asta pentru a fi sigur că nu își iau ei - acești oameni disperați ai străzii - băutură.

Crăciun fiind, și aproape ora 22.00, îmi dau seama că nu am șanse mari să găsesc magazine alimentare deschise la tot pasul. Știam, totuși, un magazin non-stop în zonă, pe care mizam să fie deschis.

Norocul îmi surâde. Ajungem la magazin, îi spun să aștepte afară și intru, împreună cu soția.

Cumpăr o pâine, zece felii de salam vidat feliat, o brânză topită feliată, un suc, o apă plată, două banane și două mere. Plătesc și ies.

Mă aștepta ghemuit lângă ușa magazinului. Îi întind sacoșa. Începe să îmi explice, plângând, că e prea mult. Că nu are cum să țină atâta mâncare la el.

Îi spun că ce e acolo se termină în maximum două zile. Îl întreb: e prea grea sacoșa, sau care e problema?

Îmi spune că i-o fură. Că nu are unde sta la noapte, și că e suficient să adoarmă o oră, ca să rămână fără ea.

Îl iau la întrebări: unde doarme, de unde e. Îmi povestește, cu tristețe în glas, că e din Bârlad. Că s-a suit în primul tren - cu bilet -, ca să găsească un loc unde să poată fi ajutat. Că a venit azi noapte și că pentru o noapte a dormit în tren.

Îi spun că există un centru pentru oameni ai străzii și îi propun să îl conduc eu până acolo.

Îmi spune că a fost acolo și că nu l-au primit, pentru că nu e din Iași. În plus, oricum nu mai aveau locuri acolo.

Îl întreb dacă are pensie.

Îmi spune că are 51 de ani. Că poate munci, dar că nu îl acceptă nicăieri pentru că nu are acte. Nici măcar buletin. Scoate din buzunar o folie cu două hârtii în ea.

Le iau și le desfac. Sunt două copii ale certificatului de naștere.

Între timp, în jurul nostru se opresc unii trecători. Un tânăr îmbrăcat bine, cu cioc și cu un palton bej de stofă, se oprește cu interes vădit. Mă întreabă dacă domnul a pățit ceva, sau dacă are nevoie de ceva. Îi spun că nu a pățit nimic, e un om al străzii care nu are unde să doarmă la noapte. Îi mai spun că i-am cumpărat o sacoșă cu mâncare, dar că lui îi este frică că o să-i fie furată. Tânărul, vădit impresionat, scoate două bancnote de câte o sută de lei și i le întinde. Omul, și el impresionat în continuare de al doilea gest uman într-o singură oră, începe iar să plângă, și spune că e degeaba, că și pe ăștia o să i-i fure. Eu încerc să îl liniștesc, dar fără succes. Iau decizia să învelesc banii în copiile certificatului de naștere, pe care le bag apoi iar în folie. Tânărul se uită cu subînțeles la mine. Amândoi îl ajutăm să se ridice, iar eu îl întreb:

Îți recomandăm Cel mai frumos și mai sincer mesaj de Crăciun transmis alegătorilor de un senator necunoscut

„- Aveți vreun buzunar mai dosit?"

Îmi spune că nu, așa că încep să îi caut eu un buzunar mai ferit. Sub geaca neagră, groasă, de fâș, avea un sacou. Îl caut de buzunare interioare, dar nu îi găsesc. Îi adâncesc folia cu hârtiile și banii într-unul din buzunarele exterioare ale sacoului.

Îl întreb:

„- Aveți unde dormi la noapte?"

„- Merg înapoi în Bârlad."

„- În regulă", îi zic. „Vă conduc până la gară, vă iau bilet și vă urc în tren."

Tânărul se uită la mine cu dorința în privire de a se asigura că lucrurile vor decurge bine. Îl asigur că da. Îi mulțumesc pentru gestul lui și îi spun că eu și soția mea vom avea grijă ca totul să fie în regulă. Îmi zâmbește mulțumit și pleacă.

Până la gară facem 5 minute pe jos. Pe drum, încerc să îl descos mai mult: de ce a venit în Iași, dacă are familie sau prieteni în Iași sau în Bârlad, care pot și vor să îl ajute. Îmi spune că l-a părăsit soția, a plecat cu altul și l-a alungat din casă. Îmi spune că are copii, două fete care stau în Sibiu amândouă. Îl întreb de ce nu apelează la ele. Îmi spune că îi este rușine. Că nu vrea să fie o povară pentru ele. Că și-a luat lumea în cap și a plecat unde a văzut cu ochii. Că a sperat că va fi ajutat. Că avea o geantă cu bulendre, care i-a fost furată în tren, când dormea. Și câțiva bani, nu mulți - și ăia i-au fost furați. Că a fost îmbrâncit și admonestat de controlor și de poliție, doar pentru că băuse o bere și îi mirosea gura a băutură.

Mi-a spus că în Bârlad are niște veri la care poate apela. Că a avut pentru un an de zile „certificat de om al străzii” - pentru care a plătit în total cam o mie de lei, cu toate actele și drumurile. Că ar vrea să muncească, dar că măcar buletin trebuie să aibă - chiar și pentru munca la negru. Și că nu îi face buletin dacă nu are domiciliu. Că nu vrea mila nimănui. Că are demnitate și se simte umilit să cerșească.

Îi recomand să apeleze la rudele sau prietenii lui pentru a-l lua în spațiu și pentru a-și putea face buletin. Îmi spune că așa va face.

Nu știu dacă spune adevărul sau dacă doar vrea să încheie conversația - care devenise rapid prea complicată.

Ajungem la gară. Îi cumpăr un bilet până la Bârlad. Trenul pleca la 22.30. Mai aveam 20 de minute. Îi dau biletul. Îmi mulțumește cu lacrimi în ochi și îmi spune că de aici încolo se descurcă. Nu mă las impresionat și îi spun că merg cu el până la tren și îl las pe scaunul unde va sta.

Pornim până spre linia patru. Ajunși acolo, decid să abordez unul sau mai mulți controlori și să mă asigur că omul va fi în siguranță.

Pe drumul către vagonul trei, găsesc un prim controlor. Îi spun pe scurt că domnul e om al străzii - cu bilet cumpărat de mine -, și îl rog să nu se lase înșelat de aparențe, și să îl trateze civilizat, uman. Mă asigură, sec, fără entuziasm, că va face asta.

Îl duc pe om la locul lui. Pe lângă noi trece un al doilea controlor - o doamnă. O abordez și pe ea și o rog același lucru. Doamna se dovedește mai umană și îmi zâmbește, asigurându-mă cu mai multă empatie că va avea și ea grijă, atât cât poate, ca domnul să fie în regulă și să coboare la Bârlad.

Mă întorc la dumnealui. Mă roagă să îi desfac brânza topită și salamul. I se furaseră și ochelarii, și nu vedea să le deschidă singur. Le mănâncă cu înghițituri repezi.

Stau cu el până cu cinci minute înainte de plecarea trenului. Apoi dau să plec. Îmi mulțumește cu lacrimi în ochi. Dau mâna cu el, dar el dă să mi-o sărute. Îi resping în mod ferm, dar neagresiv gestul. Îi spun că suntem oameni. Că el ar face mai mult ca sigur același lucru pentru mine, dacă am fi în roluri opuse.

Ies din tren. Soția mea, care nu intrase cu mine, îi face la revedere cu mâna. El răspunde emoționat.

Trenul pleacă.

***

În mod normal, m-aș fi oprit cu relatarea aici. Dar vreau să mai exprim câteva gânduri.

Suntem oameni. Care este condiția de a fi om? Unii ar spune: rațiunea, inteligența. Adevărat, fără doar și poate. Aș adăuga eu: empatia. Dar aș greși. Pentru că empatia o au și animalele. Câine, delfin, pisică, maimuță și multe altele. Și unele o au mult mai mult ca noi - sau cel puțin ca unele specimene din rasa umană.

Ce ar trebui să avem noi, oamenii, e umanitate. Care, în viziunea mea, ar fi o combinație între rațiune și empatie. Ceea ce psihologii numesc inteligență emoțională.

Cam atât.