Este plin netul de articole care se slujesc de false interpretări istorice pentru a demonstra o inferioritate culturală a românilor și mai toate susțin superioritatea unui regionalism ardelenesc. Un exemplu mai recent îl avem de la Horațiu C. Damian, ce înșiră o lungă polologhie în care amestecă și ceva istorie. Să rezumăm argumentația.

Ungurii, bulgarii, sârbii și rușii au început să-și folosească în scris limbile naționale între secolele XI-XII, în vreme ce românii au început să facă asta abia în secolul al XVI-lea, cu o întârziere de 500 de ani. Aceasta demonstrează o întârziere fundamentală a românilor, o incapacitate de a fi un popor ”civilizat” – incapacitate transmisă până în ziua de azi.

Mai întâi să vedem cine și de ce scria în anii 900 – 1400. În acele vremuri scrisul și cititul reprezentau o investiție de timp și resurse pe care nu oricine și-o permitea, pe atunci (cu puține excepții) fiecare om trebuia să-și producă hrana proprie, o activitate care ocupa marea parte a timpului. Apoi trebuia să ai un motiv, o nevoie ca să îți dedici timpul scrisului și cititului. Mai ales în secolele XI-XIV singurii care în zona noastră îndeplineau aceste condiții erau oamenii bisericii, preoții și călugării. Ei erau aproape singurii care dispuneau de resursele necesare (timp, spațiu, hrană) și motivația (creștinismul este o religie a cărții) pentru practicarea scrisului și cititului. Pentru zona carpato-danubiano-pontică a secolelor X-XIII, când pe aici bântuiau tot felul de păgâni cu săbii și topoare mai era necesară îndeplinirea unei condiții: existența unei puteri politice care să aibe nevoie de oamenii bisericii și să îi poată proteja. Cu ajutorul oamenilor bisericii puterea politică transformă scrisul în instrument administrativ – ceea ce mărește numărul documentelor scrise create, iar continuitatea și stabilitatea politică facilitează păstrarea acestor documente. Cam acesta ar fi un minim cadru general care trebuie luat în considerare atunci când vorbim despre răspândirea culturii scrisului în regiune.

Imediat după venirea lor în regiune ungurii au pendulat între Imperiul German și Imperiul Bizantin, făcându-se remarcați prin violență – însă la cofnruntarea directă cu puterea imperială au fost înfrânți. Și-au găsit rolul în zonă ca foederati conform practicii imperiale, câteva generații chinuindu-se să aleagă între bizantini și germani. Au avut câștig de cauză germanii din simplul motiv al distanței: bavarezii (și mai apoi austriecii) își puteau proiecta forța mult mai repede decât bizantinii (și mai apoi otomanii) în Câmpia Panonică. Continuitatea monarhiei ungare în calitate de marcă estică a bavarezilor – contrabalansați de papalitate – cuplată cu procesul creștinării a permis de prin secolul al XI-lea importul oamenilor bisericii și al sistemului administrativ bazat pe scris. Raționamentul lui Horațiu C. Damian mai suferă de o lacună: amintește doar primul text închegat în maghiară ”Rugăciunea de înmormântare” (1192-1195). (Primul document în care apar cuvinte maghiare, din 997, este scris în greacă, reflectând pendularea de care vorbeam.) De la primul text în maghiară din 1192 următorul apare abia pe la 1300 (”Lamentația Fecioarei Maria”), apoi avem rămășițele unui codex de pe la 1350 și câteva lexicoane latino-maghiare. Ideea este că scrisul în limba maghiară nu începe la 1192, este vorba doar de câteva excepții de texte în maghiară. Scrierea în maghiară se răspândește masiv abia după 1430, după traducerea bibliei sub influență husită.

Cazul bulgarilor (și al sârbilor) este diferit. Dacă ai pune un bulgar de azi să citească Evanghelia lui Chiril și Metodiu din secolul IX sau pe un sârb să citească Evanghelia lui Miroslav de la 1186 nu ar pricepe mai nimic. Ar fi ca și cum l-ai pune pe un francez să citească jurământul de la Strasbourg al lui Carol Pleșuvul din 842. Din punct de vedere lingvistic cele două texte invocate nu sunt în bulgară sau sârbă, ci în slavona bisericească de redacție bulgară sau sârbă. Iar slavona bisericească a fost o creație imperială ce avea ca scop creștinarea slavilor. Atât în cazul sârbilor cât și al bulgarilor inițiativa aceasta a beneficiat ulterior de sprijinul și protecția unei puteri politice care a încercat să înlocuiască stăpânirea imperială bizantină.

Dacă ne uităm la istoria scrisului la români din această perspectivă înțelegem mai bine de ce au început să scrie mai târziu decât popoarele învecinate. Stabilirea unei puteri politice proprii aduce și una din primele semnalări ale scrisului la români – scrisoarea trimisă de Basarab lui Carol Robert de Anjou. Dar există dovezi că românii foloseau scrisul mai înainte (1313-1314), cum ar fi biserica de la Streisângeorgiu din Hunedoara.

În orice caz nu poate fi vorba de un retard de jumătate de mileniu care să marcheze vreo incapacitate intrinsecă a românilor de a se adapta la cultura scrisului. Chiar dimpotrivă. Scrisoarea lui Neacșu din Câmpulung este atât de bine închegată din punct de vedere lingvistic încât sub nici o formă nu poate fi vorba de o primă scriere în limba română, dimpotrivă, trădează o practică îndelungată de (posibil) 2-3 generații. Micul negustor Neacșu de la Câmpulung nu a născocit el scrisul în română, l-a învățat de la cineva. Faptul că sasul Johannes Benckner, adresantul scrisorii, citea în limba română scrisă cu caractere chirilice atestă o răspândire trans-națională a obiceiului scrierii în română. Registrele juridice germane de la Brașov din aceeași perioadă atestă existența unei polițe scrisă în română (datornicul sas a încercat să o conteste la tribunal tocmai pe motiv că fiind scrisă în română nu ar fi valabilă, judecătorul a respins acțiunea confirmând autenticitatea documentului). Scrisori cu informații secrete, polițe de datorii în română – documente de alt natură decât religioasă dovedesc apetența românilor de acum 500 de ani pentru scris. Nu se poate spune că românii nu au scris pentru că analfabetismul face parte din codul lor genetic, românii au scris când au putut învăța să scrie și când au avut nevoie să scrie.

***

***