Det er en misforståelse at norsk politisk debatt må være anstendig. Det må den ikke. | Hadia Tajik

Hadia Tajik Stortingsrepresentant og nestleder i Arbeiderpartiet

24. mars 2018 19:00 Sist oppdatert 24. mars 2018

Listhaugs utsagn er ikke bare en frekk formulering. Det fremmer og legitimerer en farlig konspirasjonsteori, skriver Hadia Tajik. På bildet er Sylvi Listhaug på vei til pressekonferansen der hun trakk seg som justisminister. Håkon Mosvold Larsen / NTB scanpix

Hvis sannheten dør.

De siste ukene i norsk politikk har vært som å se en amerikansk TV-serie med et litt vel fantasifullt manus.

En justisminister som sprer konspirasjonsteorier, en statsminister som beklager, et stortingsflertall som samler seg om mistillit, en avgangstale i martyrenes tegn og en ny justisminister som lover å være minst like konfronterende som den forrige.

Hadde dette vært en TV-serie, så peker alle tegnene i retning av en sesong 2. Det kommer mer. Men hva blir dét?

Les også Listhaug nådde over én million på Facebook: – Gir henne en unik posisjon, sier professor

Anstendig?

Flere har bedt om en mer anstendig politisk debatt. Det vil jeg advare mot.

Det er gode grunner til at det i Grunnloven eksplisitt står at «Frimodige ytringer om statsstyret» er noe alle kan komme med. Det er selve kjernen i en fri, politisk debatt: Du kan mene hva du vil, selv det politisk ukorrekte og støtende, og særlig om hvordan landet blir styrt.

Vi erfarer alle fra tid til annen at andre kan prøve å regulere adferden vår: Hvis du alltid snakker høyt og intenst om formuesskattens heslighet i familieselskap, så kan det hende at du ikke blir invitert neste gang. Hvis du drar kvinnefiendtlige vitser i lunsjen, er det mulig at kollegene dine sier at det der var ikke spesielt morsomt.

Hadia Tajik. Signe Dons

Gjennom utsagn og handlinger viser vi hverandre misnøye eller begeistring for det som er sagt. Det er klart at alt dette kan føre til at flere oppfører seg mer anstendig – altså i tråd med sosiale forventninger.

Ikke bare det konforme

Men det er stor forskjell på private middagsselskaper og den offentlige debatten.

Den offentlige debatten er ikke et sted for kos, men for opplysning, kritisk ettergåelse av hverandres meninger, søken etter sannhet og gode løsninger.

Det frekke, støtende og spissformulerte har en spesiell plass i Grunnlovens vern av det frie ord.

Hvis det ikke hadde vært slik, hadde vi bare sett verden gjennom de samme brillene hele tiden: Ikke nye, frimodige tanker og ytringer – bare det konforme og regulerte.

Det handler også om representasjon. Det er ikke slik at du må stave alle ordene pinlig korrekt og rense vekk alle kraftuttrykk for å kunne si hva du mener om hva dine politikere gjør for landet ditt. For da er det bare noen som får snakke, og det er de som allerede slipper mye til i radioprogrammer og avisspalter.

Kritikk bringer oss videre

Tidligere i vinter har vi også hatt en debatt om varsling. Kvinner som har vært utsatt for seksuell trakassering, har sagt fra om det, på flere arbeidsplasser. Noen har valgt å gå til mediene med det.

Les også #stilleforopptak: 590 norske kvinnelige skuespillere tar et oppgjør med ukulturen i norsk TV, film og teater

Deres ytringer har også et spesielt vern. De forteller om kritikkverdige forhold på en arbeidsplass. De er sårbare for motangrep og gjengjeldelse. Men det de forteller om, er så viktig at det ikke spiller noen rolle at arbeidsgiver blir lei seg eller støtt.

Disse kvinnenes offentlige kritikk bringer samfunnet vårt videre.

Slik er det også i den politiske debatten.

Politikere i opposisjon skal være kritiske til dem som sitter i regjering og forvalter makt på vegne av folk. Kritikk, debatt og meningsbrytning kan gi oss ny innsikt og bedre løsninger.

Hvor går grensen?

Likevel gikk det en grense ved Sylvi Listhaugs Facebook-oppdatering.

Hun har selv forsøkt å fremstille det som et spørsmål om spissformuleringer og ytringsfrihet. Men ingen av hennes mange tidligere spissformuleringer har utløst krav om mistillitsvotum på Stortinget.

Hvis man er av den litt selvopptatte typen, kan man derfor tenke at dette handler om Listhaug. Men det gjør ikke det. Det handler om ytringen.

Hun skrev at Arbeiderpartiet setter terroristers rettigheter over nasjonens sikkerhet. Etterpå la hun kjekt til: Lik og del. Dette er ikke en spissformulering. Det er en usann og farlig konspirasjonsteori.

Skjermdump Facebook / NTB scanpix

Det er ikke som å si at månen er en gul ost, lik og del, for det er også usant – men det er ikke et utsagn som er blitt brukt til å legitimere vold og drap.

Det er ikke som å si at det egentlig finnes en skyggeregjering som styrer landet vårt i all hemmelighet i en bunkers, lik og del, folkens, for det er også en konspirasjonsteori, men det er knapt noen som tror på den.

Men påstanden om at sosialdemokrater, feminister og muslimer sammen har en konspirasjon om å bytte ut Norges befolkning med innvandrere, at vi ødelegger landet innenfra som en slags gjeng femtekolonnister – den lever sitt eget farlige liv i mange nettfora og blant høyreekstreme.

Gjennom årene er flere av Arbeiderpartiets ledere blitt fremstilt som landsforrædere. Selv har jeg ufrivillige gjesteopptredener på disse nettsidene som et slags levende bevis på partiets landssvik: Du får feministiske, muslimske sosialdemokrater av det. Det er visstnok ikke så bra.

Konfrontasjon

Listhaugs utsagn er dermed ikke bare en frekk formulering. Det fremmer og legitimerer en farlig konspirasjonsteori, som lever i beste velgående, som likes og deles og som ikke kan gis autoritet av et av landets høyeste embeter.

Det er her vi er ved sakens kjerne.

Ytringsfriheten handler om å fritt kunne uttrykke sine meninger. Men det handler også om å gi rom for motstand og krass meningsbrytning, der noe av målet er å bringe samfunnet videre gjennom ny innsikt.

Da må vi skille mellom sant og usant.

Vi er alle frie til å ha våre egne meninger. Men prøver vi å ha våre egne sannheter, der alternative fakta gjelder, der parallelle univers blir dyrket, da må vi bli konfrontert – og helst så heftig at det rister i hele huset. Det var dét som skjedde med Listhaug.

Neste gang hun kommer med krasse utsagn blir det uten den autoritet som regjeringsdeltagelse gir. Samtidig må hun tåle å bli kritisk ettergått – som alle andre. Det er ikke å bli kneblet, men å bli tatt seriøst.

For hvis sant og usant blir sidestilt, som om de var likeverdige, da står vi igjen med bare sterke meninger uten substans.

Da står vi også igjen uten evne til å forandre samfunnet vårt til det bedre.

For hvis sannheten dør, og alle utsagn er relative, da dør også samfunnets utvikling.

På Twitter: @HadiaTajik

Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter.