Ser vi endelig en endring i holdningene til Den internasjonale mannsdagen?

Av Jens Brun-Pedersen. Ved siden av å være pressesjef i Human-Etisk Forbund, har han engasjert seg i arbeidet for menns rettigheter - blant annet som styremedlem i Senteret for seksuelt misbrukte menn (SSMM).

I fjor på denne dagen opplevde jeg en kvinnelig programleder i NRK som ba sine mannlige deltakere i et direkteprogram å slutte med å nevne det tullet med Den internasjonale mannsdagen.

Senere på sosiale medier fant hun og en mann høyt oppe i en institusjon for lærere, hverandre - i felles muntrasjon på sosiale medier. De var skjønt enige med sine skrattende emojier at den internasjonale toalettdagen var viktigere.

I år ser jeg med glede at rekordmange menn og kvinner liker og retvitrer min morgentweet på Den internasjonale mannsdagen i dag:

«Hvorfor den internasjonale mannsdagen i dag er viktig? Gutter og unge menn dominerer statistikken over underprestasjoner og frafall i skolen, rusmisbruk, vold, lovbrudd, arbeidsløshet, uførhet og selvmord. Solidaritet framfor latter.»

Jeg følger mange ressurssterke personer på Twitter. I årenes løp har det ikke vært mange som har applaudert eller videresendt forsiktige påpekninger av områder der menn ikke scorer høyt. Mitt inntrykk er at flere kvinner enn menn har gjort det.

Jeg har observert at mange menn har virket redde for å bli oppfattet som sutrekopper eller bitre. Det tryggeste har vært å holde seg unna ytringer som kan skape mistenksomhet om lite barskhet.

Menn som hyller kvinner på kvinnedagen har vært som østers når lyset skal settes på menns rettigheter 19. november. Jeg har forsøkt å utfordre menn som kaller seg feminister at de kanskje ikke har forstått årsaken til den historiske suksessen feminismen og kvinnekampen har hatt - nemlig solidariteten mellom kvinner som ble oppnådd.

Skal man kunne forvente av fedre som lever i harmoni med barna sine og barnemoren at de skal engasjere seg for fedre som er nødt til å kjempe for å se sine barn?

Burde vi forvente at de protesterer når samværssabotasje ikke får konsekvenser for dem som hindrer den annen part å ha kontakt med barnet? Burde edruelige og nøkterne mannsfora få støtte når de påpeker morspresumsjon i offentlige etater eller når rettsapparatet synes å favorisere kvinner? Ja, jeg synes det. Også fra menn som kaller seg feminister.

Jeg tror ikke det skal stor innlevelsesevne til for at vi fedre innser hva slags fortvilelse våre anstendige brødre eller søstre opplever når de ikke oppnår å se sine barn jevnlig, enten pga av sabotasje eller fordi den annen part har reist milevis, fullt lovlig dessverre, fra stedet der de tidligere bodde sammen med sine barn.

Jeg har mer tro på menn enn at de våkner først når de selv opplever at barnemor og barn drar vekk og vanskelighetene oppstår for å kunne ha nær kontakt med det kjæreste du har.

I det nokså feministiske Sverige er utgangspunktet at mor og far deler omsorgen for barna når de voksne går fra hverandre. I Norge er det nærmest en umulighet dersom foreldrene ikke oppnår enighet. Man behøver ikke være kjønnsforsker for å forstå at dette skaper mange konflikter, sinne og sterk følelse av urettferdighet.

Altså, jeg har tidligere tenkt at arbeidet for menns rettigheter ikke hindres av de fleste feminister, men snarere av menns passivitet, likegyldighet og mangel på solidaritet. Nå øyner jeg et håp.

Kanskje maktarrogansen og de substansløse besvergelsene i det vulgære innlegget til Lene Wikander i NRK Ytring har fått noen menn til å våkne?

Heldigvis har to kvinner imøtegått henne og vist at likestilling for mange feminister også kan bety en villighet til styrking av menns rettigheter på noen områder. Ja, det finnes fremdeles det man kan kalle forskjells-feminister her i landet. De som klynger seg til den gamle patriarkalske holdningen om at barna tilhører mor. Mye tyder på at ikke minst yngre kvinner innser at privilegiet med slik barneomsorg er de nødt til å dele med fedrene, som i de siste tiårene i økende grad har krevd like rettigheter som mor når det gjelder barna deres.

Les også Kvinner flest gir faen i menns utfordringer

På denne dagen tillater jeg meg også å utfordre venstresida i norsk politikk.

Det er forståelig at de i mange år først og fremst har identifisert seg med kvinners kamp for likestilling. Nå burde de innse at det finnes områder der menn også trenger rettighetspolitikk.

Flere menn på venstresida har stemt blankt, sittet hjemme eller gått til høyresida pga venstrepartiers ignoranse og likegyldighet for denne siden av likestillingskampen. Mange undrer seg over at de overlater til høyresiden å høste inn frustrasjoner fra menn og fedre som opplever morspresumpsjon og mangel på mannlige rollemodeller for sine sønner i barnehager og grunnskoler.

Hele spekteret av det politiske Norge burde innse at mannsrettigheter også er viktig – ikke minst for å redusere faren for framvekst av farlige grupper av incels i kjølvannet av økende mannsbevissthet.

I vår tid burde det være unødvendig at menn må ut i gatene på dager som i dag for å synge «Menn er hälften av alle som fins».

Det burde være forskningsresultater og nok av vitner for å få politikere til å innse at likestilling framover også må omfatte moderne menn.