Vi har hatt mange helter her i landet, og vi bor i et trygt samfunn mye takket være dem. Gutta på Skauen/Milorg, Eidsvoldmenne-mennene, Kim Friele, Nordsjø-dykkerene, Nic Waal, Nils Christie, Kong Haakon VII, Frithjof Nansen, Farouk-Al Kasim, Oddvar Hansen, Otto Kristian Løvik, Lill Hege Nilsen, Jørn Øverby og Erik Martinsen Øvergaard, Kadra Yusuf og Petter Lindqvist for å nevne en håndfull (noen nevnt ingen glemt). Et hvert samfunn trenger disse for at Norge ikke skal stagnere, men gå fremover og høste de gode investeringene våre forfedre har gjort (uten å ødelegge miljøet!) slik at våre barn og barnebarn kan nyte gleden av et fritt, inkluderende, ressursrikt og demokratisk samfunn.

Jeg ser rundt meg i dagens offentlige klima og sliter med å identifisere særlig mange folk av disse folkas kaliber. Ja, vi har mange sterke, skriveføre og dyktige meningsytrere og politikere som prøver sitt beste med det de har av informasjon, men før jeg blir overbevist over henholdsvis Sylvi Listhaug, Hege Storhaug, Kjetil Rolness, Faten Mahdi Al-Hussaini, Refugees Welcome Norway, Ingebrigt Steen Jensen sine respektive argumentasjonsrekker, eller for den saks skyld noen av de andre som kjemper i frontlinjene for/mot et mer (alt etter som hvordan du ser det) kaotisk eller inkluderende samfunn, vil jeg se mer overbevisende prognoser i den ene eller andre retningen.

Sturla Haugsgjerd Vis mer

Grunnene til problemene vi står overfor og de mulige resultatene av hva enn vi ender med å foreta oss i det henseende når det kommer til integrering, vern av norske verdier og grad av asyl-mottakelser etc. er for vage foreløpig slik jeg ser det. Hvem som skyter blink eller bommer totalt er foreløpig uvisst, ikke dermed sagt at vi ikke skal holde debatten gående, men det må være lov å tenke at den tar vel stor plass, og noen direkte helteskikkelser er ikke for øyeblikket lett å få øye på i dette landskapet. I hvert fall ikke enda.

Stephen Kotkin, professor i historie og internasjonale affærer ved Princeton University, samt ekspert på totalitære regimer og autoritære strømninger i kraft av å ha studert det siden lenge før muren falt, og forfatter av den kritikerroste boken "Stalin I-III", var nylig ute og avfeide terrorisme fra muslimske land som et perifert fokuspunkt for de vestlige styresmakter. Forholdene til og handelsavtaler med land som henholdsvis Russland og spesielt Kina er mye, mye viktigere, skal vi tro Kotkin, en udiskutabel autoritet på materien. For ikke å snakke om spørsmål som rent drikkevann, utryddelse av malaria og andre sykdommer som utelukkende rammer den tredje verden, fattigdom, sult og klimakampen for å nevne noe.

Terror/jihadisme/fundamental islamisme-suggesjonen er i stor grad et medieskapt fenomen om man ser objektivt på det (uten å på noen som helst måte underspille de grusomhetene som de facto har funnet sted i byer som Paris, London, Madrid og New York), forteller Stephen Kotkin, og han tviler på at myndighetene i de regjerende myndigheter (Vesten og til en viss grad Kina) virkelig i realiteten har disse spørsmålene veldig høyt oppe på sine agendaer, utover å mate pressen og deres konsumenter - relativt sett og rent realpolitisk.

Nei, skal vi se etter virkelige helter må vi lete andre steder i 2017. Min store helt de siste årene er journalist Johann Hari som med sitt mesterverk av en bok "Chasing the Scream: The First and Last Days on War on Drugs" har ikke bare totalt avkledd en hundre år gammel bloddryppende løgn om den såkalte "Krigen mot narkotika", han har også inspirert mennesker fra Thailand i øst via vårt lille Norge i midten til det store Amerika i vest. Ja, jeg vil påstå at han med sin bok har skapt en vaskeekte folkebevegelse (godt hjulpet av mange andre dyktige og modige frontlinje-kjempere i krigen mot krigen (mot narkotika), vel og merke).

Én gang sa han til meg (og det er mulig noe lignende også står i boken): Jeg skulle gjerne involvert meg i f.eks Syria-konflikten og brukt mine ressurser på å hjelpe dem som er der og som er i nød, men problemet er bare at jeg ikke vet hvordan i all verden jeg skal hjelpe dem. Jeg vet ikke om mitt bidrag ev. gjør det bedre eller verre, så jeg har slått meg til ro med at jeg skal og vil bidra der jeg VET hva som må til for at verden skal bli bedre, og det er å få slutt på den meningsløse Krigen mot Narkotika.

For å finne en sann helt i dagens Norge er det med disse ord i mente jeg mener vi bør begynne å lete. For hvordan ender man egentlig denne krigen? Det er klart at bidrag fra diverse aviskronikører fra akademia via politikken og brukermedvirkningen til beint ut rusavhengige som meg selv er med på å bidra, noe vi tydelig ser resultatene av nå om vi leser de respektive partiprogrammer, men det er ikke vi som er i frontlinjen. Frontlinjen er justissektoren. Det vil si politi og påtalemyndigheter.

I denne skyttergraven er det én mann som skiller seg ut i 2017, og han står for øyeblikket helt alene i sin kamp. I likhet med Gandhi da han i 1908 brant de såkalte "passene" i protest mot apartheid i Sør-Afrika står han alene. I likhet med den uidentifiserte kinesiske mannen som med to bæreposer stoppet et helt regiment med tanks på Tienanmen-plassen i 1989 står han helt alene. I likhet med journalisten Dith Pran som etter fire år med slavearbeid under Khmer Rouge-regimet smuglet seg selv ut via Thailand for å fortelle verden om grusomhetene Pol Pot lot sitt folk gi igjennom mellom 1975-1979 står han helt alene. I likhet med Rosa Parks så sitter han helt alene, om enn ikke på en buss, men på et kontor i en stor koloss av en bygning midt i sentrum bedre kjent som Politihuset i Oslo. Jeg snakker selvsagt om Bård Dyrdal.

Politioverbetjenten Bård Dyrdal som risikerte alt han hadde: jobb, venner, status, anseelse og en karrieremessig fremtid fordi han valgte å snakke ut om en grov forbrytelse som i årevis på statens regning har fått vokse seg ut av proporsjoner i landets respektive politidistrikt. Jeg snakker om en forbrytelse mot mennesker i nød og fortvilelse, i stedet for å ha blitt tilbudt adekvat helsehjelp har blitt hundset og jaget, bortført, bøtelagt og arrestert, for ikke å snakke om de snaut 300 som har omkommet årlig over en lang periode indirekte som følge av en forbudslinje som best kan beskrives som en forbrytelse mot menneskeheten.

Det er et uomtvistelig faktum at ikke bare virker ikke denne forbudslinjen, den er direkte farlig, ja til og med dødelig, både på individ- og samfunnsnivå. Ikke ta mitt ord for det. Spør London School of Economics, UNAIDS, FN, WHO, Kofi Annan samt en overveiende andel av verdens ledende forskere som alle er enig i dette.

Krigen mot Narkotika er tapt, og den blodige slagmarken har etterlatt seg millioner, om ikke milliarder av ofre på verdensbasis de seneste 100 år. På Politihuset i Oslo er det én eneste mann som har skjønt dette. En mann som står alene opp mot tusenvis av kolleger som daglig ser sitt snitt til å fryse han ut, baksnakke ham, henge han ut i media for å være en Judas og generelt behandle ham som en kombinasjon av en rablende byoriginal og en utspekulert forræder. Så ille ble det til slutt for Dyrdal at han 30. mars i år bestemte seg for å logge av nettet og trekke seg tilbake med det man bare kan anta var et vell av motstridende og vonde følelser som rev og slet inni ham.

Heldigvis ga han ikke opp. Et eller annet sted på veien fra da til nå fant han viljen og styrken til å igjen ta opp kampen, om enn fortsatt mutters alene på innsiden av egen arbeidsplass og profesjon, men nå med en viss støtte fra nasjonale og internasjonale meningsfeller som oss i Foreningen Tryggere Ruspolitikk - Diskusjonsforum og #LEAP (Law Enforcement Against Prohibition) ved Neil Woods fra den engelske avdelingen av organisasjonen.

Nå er han tilbake i offentligheten og det med et brak! Og ikke uventet blir han stående alene igjen i en vind av skittkasting fra egne kolleger. Men jeg tror og håper at han ikke gir seg, for det er naturlov at fornuften vil seire om enn noe saktere enn man kan håpe noen ganger, og at flere vil følge hans eksempel, også innenfor hans sektor, justis generelt og politiet spesielt. Derfor oppfordrer jeg alle som ønsker #rusreform å støtte Bård Dyrdal 110% i dagene som kommer, bruk alt dere har av virkemidler for å slå tilbake drittpakkene han får slengt mot seg og gi jernet for at han ikke nok en gang ender med å bukke under for det som virkelig må være et umenneskelig press.

For akkurat nå er han den eneste vi har som står mellom oss og dem, han er alene i skyttergraven og om ikke annet bør vi se til at han har rikelig med proviant og ammunisjon. Jeg nominerer herved Bård Dyrdal til "Årets Helt" og oppfordrer alle til å støtte ham på sosiale medier med retweets, likes, hashtags (feks #stoettbaarddyrdal om ingen kommer på noe bedre) og generelle støtteerklæringer så det monner.

Stå på Bård! Du er på høyde med de aller største vi har i vår historie, og kan anse deg slik jeg ser det som en i rekken av dem som nevnt over, og det er noe du skal være veldig stolt av.

Gå rakrygget på jobb hver dag og hev deg over smålighet, uvitenhet og bakvaskelser.

Du er en sann pioner og en ekte helt! Aldri gi opp!