Kronikk om rusavhengighet: Jeg har gått meg vill – og husker ikke veien tilbake

Christopher Sølversen

31. mars 2015

Klarer jeg plutselig å omvende hverdagen min til å stå opp tidlig hver dag, spør Christopher Sølversen, som nå deltar i på VIPS-prosjektet for å komme seg ut i arbeid. Celine Remen

Kjæresten min og jeg sitter som oftest inne i vår egen leilighet, alene, og undrer over hva nyktre mennesker gjør.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Det er vanskelig å bli rusfri på egen hånd. Uten en masse mennesker du kan lene deg på, uten noen form for kontakt med omverdenen. Jeg føler jeg er kommet til et punkt hvor jeg for evig er fanget i en ond runddans, basert på å lure meg selv gang på gang.

afp000861712.jpg Privat

Ikke det at jeg lurer meg selv, jeg vet hva jeg går til, jeg bare ender opp på et sted hvor jeg er så desperat, kanskje manisk, kanskje ekstatisk, etter noe – noen, at jeg tyr til rus. Kjæresten min og jeg sitter som oftest inne i vår egen leilighet, alene, og undrer over hva nyktre mennesker gjør. Hvorfor er livet så kjedelig?

Sliter med å huske

Vi vet jo godt at svaret er å fylle tiden med meningsfulle aktiviteter for en selv, og med andre. Det er bare så vanskelig å se, når siste gang du gjorde noe meningsfullt utenom rus er så mange år siden at du sliter med å huske hva det var. Du sliter med å huske bakover i tid gjennom en tåke, en tåke som tar så stor plass at den fyller hele hjernen din. Sist du hadde kontakt med noen som ikke ruset seg var sist du var i behandling. Disse menneskene ser du nå fra tid til annen, når dere ruser dere sammen.

For vi er alle fanget i denne evige runddansen. Vi har hoppet utfor et stup, for lenge siden, og vi daler helt til noe fanger oss. Det kan være døden. Det kan være noe helt annet.

Alt du trenger er en hobby, og noen få mennesker rundt deg.

Hva skal vi snakke om?

For det er her jeg og min kjæres største problem kommer inn. Vi er sosiale mennesker. Som er blitt drevet til å omvende personligheten vår til en asosial, angstfylt liten tenåring igjen – av oss selv.

Vi tør ikke snakke med nyktre mennesker – og de er redde for oss. De tør ikke ta tak i oss, fordi de vet vi vil falle, og de har fra før opplevd smerten ved å holde tak i noen som faller. Hva skal vi snakke om? Hvordan snakker man egentlig uten rus i seg?

Når man er ruset, går alt på autopilot. Man tenker ikke. Man bare svever igjennom en fredfull tilværelse fylt med alt og ingenting på en gang. Og når vi ikke har en eneste venn, og vi er lei av å se på serier og filmer i ukevis, da tyr vi ofte til rusen.

Det er skummelt ikke å være høy

Jeg sitter nå og er ruset på marihuana. Det er ingen rus for meg lenger. Ikke det at jeg ikke blir ruset av det – for det gjør jeg jo, helt klart. Det er bare det at selve marihuanarusen har vært så sentral i mitt liv i så mange år, at jeg føler meg mer tilpass når jeg høy enn når jeg ikke er høy. Det er skummelt ikke å være høy, det er unormalt, og det er ekkelt.

Jeg liker meg best ikke høy, forresten. Men ikke før det har gått en liten tidsperiode på la oss si to uker. Disse to ukene er de viktigste og vanskeligste ukene jeg noensinne har gått gjennom. Jeg prøver meg på disse to ukene omtrent hver dag. Men feiler på dag én. For jeg har ingenting å gjøre.

Nervene skriker etter oppmerksomhet

Foruten marihuana, har jeg nettopp hatt ca. en ukes tid med alt mulig du kan forestille deg løpende gjennom blodårene mine. For fire dager siden gikk jeg av alle medikamenter. Nå er hjernen min tømt for både serotonin, dopamin og noradrenalin – nervene skriker etter oppmerksomhet, de er vant til så mye. De får ingenting. De kan smøres med litt THC, kanskje, men det gjør det bare verre på sin måte. Men det lindrer der og da. Litt som å skade seg enda mer på et annet sted enn i selve såret, fordi du kun kan føle den sterkeste smerten der og da.

Dette skjer ca. én gang i måneden, kanskje annenhver måned. Jeg blir så ensom at jeg bare må ha kontakt med noen. De eneste jeg kjenner, de eneste jeg er komfortabel med, de eneste jeg slipper å ha konstant angst rundt, er selvfølgelig dem jeg ruser meg med.

Mangler noen få rutiner

Jeg vurderer virkelig sterkt å dra inn i behandling igjen. Om jeg tyr til denne runddansen atter en gang, løsriver jeg meg fra virkeligheten jeg kjenner – kjæresten min, leiligheten, familie og venner – og drar i behandling i et annet fylke. Ett år? To? Hvem vet. Kanskje jeg blir værende der borte.

Jeg klarer bare ikke dette lenger. Jeg er en blid og sosial gutt. Jeg har det egentlig så bra. Alt jeg mangler er noen enkle, få rutiner i hverdagen, og kanskje to-tre mennesker jeg kan dele hva som foregår i mitt hode under disse rutinene med. Helst deler de visse rutiner med meg, slik at det blir enklere å relatere.

For jeg har virkelig gått meg vill. Jeg kan jo se sivilisasjonen herfra – men jeg husker ikke veien tilbake. Jeg trenger hjelp. Ingen tør, ingen vet hvordan de skal få meg vekk herfra. Bare jeg kan klare dette. Og det skjer med vilje.

Min eneste sjanse

Jeg er så heldig at jeg er blitt med i noe som heter VIPS-prosjektet. Det er et arbeidsrettet tiltak jeg ble søkt inn i via psykosepsykologen min. For å få folk som sliter med psykoser og rus ut i arbeid. Dette er helt nytt, og jeg får lov til å være med på et av de første forsøkene. De skal kartlegge hva jeg vil jobbe med, hva jeg hadde passet til – og få meg ut i arbeid innenfor disse rammene innen det har gått én måned.

Denne måneden begynte i dag. Timeren er satt på. Holder jeg ut denne siste måneden? Klarer jeg plutselig å omvende hverdagen min til å stå opp tidlig hver dag?

Jeg bør da klare det. Det blir en gigantisk overgang, inne i hodet mitt kommer det til å skrike som om jeg gikk ut av badstuen og hoppet rett i en isbøtte, men jeg må stå i det. Det er min eneste sjanse til å gripe fatt i det jeg trenger for å bli rusfri. Før jeg må gi opp hele livet mitt og begynne på nytt.

Red.anm. Christopher Sølversen skrev denne teksten for at hans psykolog bedre skulle forstå hvor vanskelig det er for ham å kutte ut rusen. Psykologen anbefalte Sølversen å sende den til Aftenposten fordi teksten kanskje kan hjelpe andre der ute med å forstå hvordan det er å ha et rusproblem.

Fakta Fakta Skal bidra til at flere med psykiske helseproblemer og/eller rusproblematikk kommer ut i ordinært, lønnet arbeid. Målgruppen er unge mellom 18 og 30 år som er i behandling/rehabilitering ved Sandefjord Sosialmedisinske senter eller Søndre Vestfold DPS. Personene må ha et ønske om å komme ut i ordinært arbeid innen kort tid, og de må ha et ønske om oppfølging for å komme ut i og beholde arbeid. Finansieres av Helsedirektoratet, organisert som et samarbeidsprosjekt mellom NAV Vestfold, Sandefjord kommune, Søndre Vestfold DPS og veilednings- og formidlingsbedriften Fønix. KILDE: psykiskhelsearbeid/Nasjonalt kompetansesenter for psykisk helsearbeid Vis mer