Co dělat?

První, co člověka při vyhlášení ankety napadne, že se znovu potvrzuje název dávné eseje kritika Andreje Stankoviče „Co dělat, když Kolja vítězí?“, která dala i název jeho sebraným více než 600stránkovým spisům. Jako by již zesnulý autor byl smutným prorokem – i po téměř čtvrtstoletí zase vítězí sentimentální kýč, u nějž se většina dojímá a ani nepřemýšlí proč. Stankovič přitom svůj text nepojal jako otázku, ale rovnou jím naznačil odpověď. Filmem Kolja se vůbec nezabývá, a místo toho píše o všech možných jiných přehlížených a často znevažovaných dílech, která nevyhovují většinovému vkusu. Stankovič proslulý svou břitkostí až krutostí, s jakou psával o dílech, která považoval za špatná, se tentokrát úplně vyhne jakékoli konfrontaci. Nahradí ji ignorancí a svého druhu pozitivním programem. Koljové budou vítězit vždycky, skuteční kritikové s nimi nesmějí ztrácet čas, naznačuje.

Jaroslav Sedláček, hlavní dramaturg Filmového centra České televize, které má na starosti každoročně mnoho snímků, jež jdou do kinodistribuce, k momentálnímu Koljově vítězství poznamenal na svém facebookovém profilu: „Čeští filmoví kritici hledali ve své anketě nejlepší český film uplynulých třiceti let. Třetí skončilo Dědictví aneb Kurvahošigutntag, na vrcholu stanul Kolja, tedy dva filmy, které se ve své době ocitly pod mimořádně těžkou kulometnou palbou kritiků.

Jak to číst? Je to omluva? Prozření? Nebo snad návod pro diváky, jak přistupovat k filmovým kritikám? Vzpomínám si, jak mi Bolek Polívka svého času vyprávěl, jak ho nelítostné kritiky k Dědictví ničily a zničily. Hlavně jako autora. Velmi dlouho nebyl schopen cokoliv autorského napsat. A tu svobodu a radost a uvolněnost už zpátky nikdy naplno nezískal. Cosi to v něm tehdy definitivně zničilo a zahubilo. A teď je Dědictví třetím nejlepším filmem uplynulých třiceti let...“

Tento status je sice o méně o Koljovi a více o Dědictví, každopádně jejich smíšenému a analogickému uvedení se nahrává úplnému hodnotovému zmatku. Dědictví je jediný film, u nějž za posledních třicet došlo k výrazné revizi. Důvod byl ten, že byl vznikl v přelomové době, kdy nejenom tvůrci, ale ani kritici nevěděli, co je reálný kapitalismus a zákonitě nemohli tušit, že Dědictví nakonec onu transformaci společnosti zachytí ve své neurvalosti nejlépe. Tehdy se jen zdálo, že snímek příliš populisticky a moralisticky odsuzuje éru, kdy většina společnosti naopak věřila na budování nového systému.

Snímek Kouř pak zažil při přelomu dvou režimů v roce 1990 prvotní nezájem v kinech, ale během několika málo let se při opakovaných jednorázových promítáních stal pravověrně kultovním: onou lahůdkou, kterou zná málo lidí, ale mají ji hodně rádi a vyďobávají z ní jak rozinky různé hlášky a scénky. Je ještě možné říct, že změna pohledu nastala u díla dokumentaristy Karla Vachka, jenž byl v 90. létech úplně přehlížen a dnes vidíme, jak ovlivnil následující generace na FAMU. A vlastně i jeho roztěkaný kolážovitý způsob spojování různých výjevů dnes mnohem lépe chápeme, díky tomu, jak jsme zvyklí brouzdat po internetu. Ale tím jsme se změnami pohledu víceméně u konce. Jediné, co se děje, že některé filmy, co získaly českého lva, upadly v zapomnění, jako třeba Zahrada nebo Poupata. Ale že by se všeobecně přehlédla hodnota a pak byla znovuobjevena, to se v Česku neděje.

Kolja nikdy nebyl žádný otloukánek a nebyl pod kulometnou palbou, jak přepjatě líčí Jaroslav Sedláček. Měl v době premiéry ohromné množství pozitivních recenzí, včetně ohodnocení 100 % ve vlivném časopisu Cinema, kde Jaroslav Sedláček tehdy pracoval. U Kolji došlo pouze s malým odstupem k tomu, že začaly vycházet pochybovačnější texty o tom, že to je skvěle udělaný kýč s poměrně velkým množstvím historických nepřesností. Ty texty však byly naprosto namístě, neboť byla nutná reflexe jeho oscarového úspěchu. Bylo totiž zcela zjevné, kvalitativně se jedná o jiný typ filmu než Obchod na korze a Ostře sledované vlaky, které naší zemi získaly Oscara v 60. letech.

Ano, stala se výjimečná věc, že v televizi po udělení Oscarů proběhla veřejná debata, kterou vedl Jan Rejžek s Ondřejem Štindlem, Terezou Brdečkovou, Jiřím Peňášem, Marií Mravcovou a distributorem Janem Jírou a režisérem Jiřím Menzelem (od 8:45 do 15:32). Je možné, že pokud Jan a Zdeněk Svěrákovi sledovali tuto debatu v televizi, mohl jim úspěch trochu zhořknout v ústech, protože to vytvářelo zavádějící iluzi, že se vracejí domů do nepřátelského prostředí. Ale v žádném případě přítomní kritici nereprezentovali většinu svého cechu, natožpak většinu publika.



Film konsensu a konsolidace

Kolja byl vždy spíš film všeobecně přijímaný, potom menšinově kriticky přehodnocený. Nicméně, ostuda je právě to, že se po čtyřiadvaceti letech, po nástupu nové generace kritiků dostal v anketě kritického sdružení na první příčku. O kritice, která má cosi přehodnocovat nebo se omlouvat, se mluví v jakémsi plurále, ale přitom se většinou myslí jen Mirka Spáčilová, která strhala Dědictví a vynesla Kolju. Jenomže z toho nejde nic vyvodit. Z momentálních 52 hlasujících mohlo tehdy na Dědictví či Kolju něco napsat tak 12 – 15 lidí. To, že Kolja znovu vítězí, je ukázka toho, že velká část zdejších filmových publicistů chce být součástí establishmentu, nadbíhat mu a splývat s ním.

Kolja vznikl v době, kdy už byla česká cesta demokracie a kapitalismu konsolidovaná. Pravice vyhrála poněkolikáté volby, média razila jasně liberální, anti-komunistický diskurs, zvykli jsme si už i na komerční NOVU. Vlna satirických komedií o restitucích a raném podnikání už ztratila dech a zmizela z kin. Nyní byl čas na nostalgické ohlédnutí se za minulostí a potřeba znovu-prožít si pocit dějinného vítězství, jak ho prožila většina, ona šedá zóna, která nikdy nebyla v disentu či undergroundu.

Kolja byl film o tom, že obyčejný člověk, který si prožije perzekuci nikoli za svou politickou angažovanost, ale čirou klukovinu, dostane zpátky své místo ve společnosti i filharmonii. Sám sebe ale nechápe jako elitního umělce, jen řemeslníka s citlivýma rukama. Přestane být starým mládencem, ale najde si věkově konečně přiměřenou partnerku a počne s ní nové dítě. Předtím se mu ještě podaří soukromě vypořádat se s „odsunem Rusů“. Film přepóluje velikost dvou národů tak, že my Češi, jsme ti starší, větší, kultivovanější a Rusové malí, slabí, nevinní. Nikdo nikomu nic opravdu neprovedl, jen musíme najít společnou řeč mezi dvěma slovanskými jazyky. Hlavní hrdina, František Louka. se díky Koljovi zbaví nenávisti k Rusům, stane se celkově lepším člověkem, objeví v sobě zodpovědnost. Kolja je dodneška snad jediný český film, který cíleně pracuje s prohozením „genderových rolí“, totiž, že s muž stane starající figurou a nahradí absentující matku.

Celý film navozuje dojem, že s StB se šlo nějak domluvit, nebo se před ní skrýt. Scénu výslechu vidíme z perspektivy lehce stárnoucího ironika, který se ale většinu filmu chová spíš zastydle pubertálně, a pak malého pětiletého kluka, který nerozumí dobře česky. V Koljovi nikdy není žádný dospělý pohled na minulost, její marasmus, paradoxy či tragičnost; vše se odehrává na úrovni srozumitelné i úplným cizincům. Platí to pro jakýkoli motiv – svádění žen, svatbu, výchovu, užívání si krátkého odboje… vše je podáno s tak totální přehledností a doslovností, často i s doprovodným komentářem, že ani na chvíli nemůžeme zaváhat, o čem film je a jak ho máme nejenom chápat, ale i prožívat.





Jednoznačné a ještě s nápovědou

Emoce v Koljovi nejsou nikdy smíšené a dvojznačné, ale vždy jednoduché a dodané už s nápovědou, kterou obstarává ostentativní hudba nebo moudra troušená postavami. Kolja účinkuje na nejzákladnější úrovni dojetí – chlapeček je malý, roztomilý, opuštěný, ztracený, pan Louka je trochu rošťák, ale dobrák od kosti. Ruská maminka Naděžda, která jede jaksi komusi tlumočit cosi do Německa (při bližším pohledu zcela nepochopitelný a nevěrohodný motiv), je z příběhu vystrnaděna tak, aby mohla působit jenom jako hezká, ale prázdná figurína, možná ještě sobecká a vypočítavá, čímž napomůže i v emočně okoralém až hendikepovaném Loukovi vidět citově poměrně bohatou bytost. Při předávání Cen české filmové kritiky po promítnutí pár sekundové ukázky, kdy se Kolja ztratí v metru, bylo vidět, že v sále zvlhlo mnoho párů očí slzami, v jakémsi až fyzickém automatismu.

Ale pořád asi nejde dohromady, že za nejlepší film označíme ten, který nejvíc manipuluje s city, film, který se dojímá sám nad sebou a nad nímž se dojímají i jeho tvůrci, jak bylo patrné z následného projevu Zdeňka Svěráka na pódiu. Kolja je absolutně špičkový stroj na vyrábění primitivních emocí. Jenomže tohle nejsou znaky výjimečného filmu. Umění stojí na tom, že nás znejišťuje, nikoli utvrzuje. Stojí na tom, že nám zdánlivě banální každodenní věci ukazuje komplexněji, nikoli, že složité vztahy mezi národy a dějinné zlomy zjednodušuje do dětského nebo juvenilního vidění světa, kde existují jacísi zlí estébáci a soudružky ze sociálky a potom už jinak jenom ti slušní, ohnutí, nebojující, kteří čekají, až to nějak praskne a bude líp. Jistě, že takový pohled na sebe sama jako na oběti dějin nám nesmírně vyhovuje; nic to totiž po nás nechce.

Filmová kritika nás má učit objevovat nové věci, poutat nás k něčemu, co jiné a co se liší od mainstreamu, má nás učit otevřenosti. Kolja představuje pravý opak tohoto: je souborem klišé a stereotypů o národní holubičí povaze, oslavuje postavu stárnoucího fauna slintajícího nad dvacítkami, nechává nás tak snadno vyhrát nad dějinami i zvládnout rodičovskou roli, aniž bychom museli cokoli obětovat, nebo se přiblížili druhému. Pan Louka Kolju jenom poučuje a vodí za ruku, Rus je pro něj pouhý nedokonalý a nevyzrálý Čech. Samozřejmě od filmu nelze chtít, aby byl jiný a byl o něčem jiném. Pouze v této dané podobě to dělá onomu průměrnému českému divákovi co nejsnazší.



Rozdíl mezi kýčem a midcultem

Je ovšem nutné upřesnit, že Kolja není pokleslý kýč ani nepovedený film. Kolja odpovídá jiné, mnohem problematičtější estetické kategorii – jedná o midcult. Nejde zdaleka o to, že by existenci onoho vysokého, vytříbeného, elitního, složitého umění nějak ohrožovala masová kultura, běžná žánrová zábava, či trocha upřímného braku. To jsou dva světy, které se vůbec nemusejí potkávat a rozhodně si navzájem neubližují. Největším problémem, jemuž kriticky uvažující divák čelí, je ale hybridní kategorie midcultu.

Ten pojem nemá český ekvivalent, a proto je tak těžké ho chápat a rozpoznávat. Stojí totiž uprostřed (in the middle) mezi „vysokou“ a „nízkou“ kulturou, je to kultura „prostřednosti“ a „průměrnosti“. Přitom jde ale o kategorii děl, které velmi často (ale ne vždy!) vyhrávají Oscary i některé jiné výroční ceny. Midcult je zhruba řečeno „uměníčko“, cosi, co předstírá velké ambice, ale podává vše banálním způsobem. Kolja rozhodně není pouze smutnou komedií o vztahu muže a dítěte, je to vyloženě národní film, reflexe doby, dílo, jež nás má kolektivně očistit, připomenout vše špatné a spláchnout to slzami, jež se přelijí v úsměv. Midcult je tematicky vážný a zdánlivě složitý, ale formálně jednoduchý. Midcult dnes vzniká podobně jako masová kultura, ale připomíná produkty dávné vysoké kultury, snaží se je napodobit a dodat si tak vážnosti. Midcult parazituje na tématech kultury vysoké prostřednictvím prvků kultury masové – proto občas použije něco kýčovitého, ale sám jako celek úplným kýčem není.

Midcult je dnes nejrozšířenějším druhem zdánlivě prestižní, zdánlivě lepší kultury, která je ale ve skutečnost zhoubná, protože je banalizující a v podstatě nás odnaučuje trpělivosti a spolupráci. Jde o středostavovskou, maloměšťáckou, vykalkulovanou kulturu plnou úhlednosti a uhlazenosti, kde se velké, tragické či vznešené věci neprožívají, ale mluví se o nich a jejich ušlechtilost je vysvětlena pěkně po lopatě. Cílem midcultu je hlavně zanechat dobrý a příjemný dojem. Alespoň tak to líčil Umberto Eco v 60. letech, a od té doby se zdá, že midcult totálně ovládl globální populární kulturu a pochopitelně zmutoval do forem, které už by si možná zasloužily jiná pojmenování a definice.

Každopádně filmová kritika nemá většího nepřítele a důležitější práci než midculty odhalovat. Kritikovou nejlepší zbraní proti midcultu není moralistické odsouzení, ale ironie a zesměšnění, pečlivé rozebrání oné nabubřelosti, dutosti a falešnosti. Američtí kritici musí umět vymezit proti Forrestu Gumpovi a jeho oslavě průměrného blba, který vždy přežije dějiny ve zdraví, a ještě dostane cenu od prezidenta, zatímco všichni ostatní, kdo se snaží vzdorovat systému, skončí špatně na vozíku, nebo dostanou smrtelnou nemoc. Francouzští kritici se musí umět vymezit vůči Amélii z Montmartru a její představě, že ke štěstí se lze dopracovat vlastně bezpracně tím, že budu postrkovat lidi k tomu, aby se dali dohromady.

I my u nás se musíme umět vymezit vůči Koljovi. Ne z nenávisti. Klidně si přiznat, že nás v něčem dostává, rozebrat, jakým způsobem zobrazuje minulý režim, jeho konec a katarzi. Vidět v jeho dokonalosti něco obludného, a tu dokonalost mu přiznat. Rozhodně ale nemůžeme zůstat u toho, že to je bezproblémový, hezký, český, milý, hladivý film. Fujtajxl!