Vi befinner oss den här eftermiddagen i de västerbottniska skogarna sydväst om Burträsk, mellan Umeå och Skellefteå.

Mårdhundsprojektets P-A Åhlén och Robert Lundström har observerat att två av projektets 20-talet sändardjur befinner sig i samma område, bara kilometrar från varandra.

– Sändardjuren har ett halsband med en mobiltelefon som sänder sms med sin gps-position till en dator. Då kan vi gå in och se precis var de här djuren befinner sig, förklarar P-A Åhlén medan Robert Lundström pejlar in den ena av mårdhundarna.

– Den är här inne i skogen, i den riktningen, pekar han.

Vi svänger in på den lilla skogsvägen och kör en bit innan vi stannar. Projekthunden Ebba kopplas och förses med munkorg för att inte skada mårdhunden.

Sedan ger vi oss iväg in bland träden.

Signalerna pekar mot en höjd ovanför ett kalhygge. Däruppe, i en trång klippskreva, hittar vi mårdhunden.

När vi fått ut den i det fria kan Robert Lundström konstatera att de två mötts förut.

– Sist jag hälsade på just den här var 24 maj i år. Då bytte jag halsband på den i Skellefteå. Det byts två gånger per år.

Mårdhunden, en stor hanne, väger 9,5 kilo. Eftersom sändardjuret är ensamt släpps det efter vägning.

– Mårdhundar lever i parförhållanden, de är oftast inte mer än kanske fem meter ifrån varandra på hela året. Våra sändardjur är ensamma så de söker frenetiskt efter en partner.

– Den här hannen gick 400 mil på 13 månader. Men den är steriliserad, så den gör ingen större skada. Den gör däremot stor nytta för oss och hjälper oss att hitta andra mårdhundar.

…och när den väl hittar en partner?

– Just nu har vi sändarhalsband lediga, så då rekryterar vi den som sändardjur. Annars avlivar vi djuret.

– Bevarandebiologi är inte alltid vackert. Vi använder så mycket fusk vi kan i alla lägen för att hitta mårdhundarna, säger P-A Åhlén med ett snett leende.

Tillsammans med Fredrik Dahl är P-A Åhlén från Örnsköldsvik en av två projektledare för det svenska mårdhundsprojektet, finansierat av statliga Naturvårdsverket.

Projektets syfte är att utrota mårdhunden i Sverige, eftersom den är en så kallad invasiv art och utgör ett hot mot andra djurarter. I första hand fåglar och groddjur som lever i de näringsrika våtmarker där mårdhunden trivs.

– Den stora anledningen till att djurarter dör ut i dag är inte främst förstörelse av habitat, deras livsutrymme. Det är i stället olika invasiva arter, säger P-A Åhlén.

– Därför handlar bevarandebiologi i dag mycket om att utrota dessa invasiva arter för att skydda andra djurarter.

Sverige har liksom övriga nordiska länder genom ett flertal internationella konventioner, bland dem Riokonventionen om biologisk mångfald, förbundit sig att ”…förhindra införsel av, kontrollera eller utrota de främmande arter som hotar ekosystem, livsmiljöer eller arter."

– Mårdhunden lever naturligt i ett flertal länder i Sydostasien. Där lever den tillsammans med arter som den samutvecklats med.

Hur har den kunnat hamna i norra Sverige?

– På 1930-talet fick ryska biologer ett statligt uppdrag att undersöka vilka arter som lämpade sig för att sättas ut i naturen. Målet var att öka pälsproduktionen i naturen, förklarar P-A Åhlén.

Mellan 1930 och 1945 sattes 9 100 mårdhundar ut i de europeiska delarna av forna Sovjetunionen.

– Det var en ekonomisk succé då, men i dag är det en ekologisk katastrof.

Mårdhunden har sedan fortsatt sprida sig västerut.

– I dag föds det drygt en miljon mårdhundar varje år i Finland – och det dör runt en miljon årligen. De blir hela tiden fler.

– En halv miljon av djuren svälter ihjäl, vilket innebär att de äter allt de kommer över för att överleva. Främst groddjur och markhäckande fåglar får det väldigt svårt.

Mårdhund är också, där den förekommer i större populationer, en viktig potentiell spridare av allmänfarliga sjukdomar som rabies och rävens dvärgbandmask.

Enligt mårdhundsprojektets beräkningsmodeller skulle Sverige, utan förvaltning med uppspårning och avlivning, på tio år ha mer än 10 000 mårdhundar, främst i Norrbotten.

Hur många mårdhundar finns det i Sverige i dag?

– Det ser mycket bättre ut nu än för fem år sedan. Då konstaterades föryngringar ända ner i Luleå skärgård. I dag har vi tryckt tillbaka dem ordentligt.

– För två år sedan var populationen 100-130 djur. I dag pekar allt på att det finns färre mårdhundar i Sverige.

De allra flesta finns i Tornedalen, den väg de kommer in i landet från Finland. Där håller kameror i skogen koll på djuren.

– Det finns inte ett mårdhundspar i Tornedalen som inte har en kamera inom sitt hemområde.

P-A Åhlén, född och uppvuxen på Hallbacken strax söder om Örnsköldsvik, är son till Ewa Åhlén som i många år drev Festprissen.

– Jag har varit fanatiskt djurintresserad hela livet. Jag var med i Fältbiologerna och jag har haft ormar sedan jag var lite grabb.

– Som mest hade jag 74 ormar, plus krokodiler, sköldpappor och ödlor hemma i ett rum i huset på Hallbacken. Mamma var inte så förtjust över det, skrattar han.

I dag har du familj och heltidsjobbet med mårdhundsprojektet, plus flera egna företag och även nya projekt på gång. Hur hinner du?

– Det är tack vare min fru Emma och min bäste vän Robert Sandberg. De sköter allt med företagen, så jag kan koncentrera mig på mårdhundsprojektet.

– Och om man bara jobbar med det som är roligt, då behöver man ju inte vara ledig, säger P-A Åhlén och ler.

Fotnot: På www.mardhund.se kan du läsa mer.