”Varför räcker inte de tekniska bevisen vid gängskjutningar – när de inte behövs i andra fall?”

Debatt

Publicerad: 2019-01-15 15:01



DEBATT – av Anders Bergstedt, pensionerad kriminalpolis

I frustration över att gängkrigen fortsätter har rikspolischefen Anders Thornberg och justitieministern Morgan Johansson, bland annat i Dagens Juridik, vädjat till alla samhällsaktörer och medborgare att ställa upp för att bryta trenden med detta oacceptabla problem som är samhällsfarligt.

Krigen fortsätter dock och i helgen blev två personer dödsskjutna i Tensta och Borlänge.

Man fokuserar på att insatserna måste göras i varje fall från tioårsåldern då det visat sig att man redan då kan upptäcka vilka som ligger i farozonen för att hamna i en kriminalitet som sedan är svår att bryta.

Det är frustrerande att politiker, forskare, kriminologer, jurister, polischefer och polisfacket undviker det största problemet. Det är domstolarnas oförmåga och ovilja att tillämpa en rimlig bevisvärdering.

Det finns nu knappt några bevis som är tillräckliga för att fälla vid dessa brott. I Tyskland ligger uppklaringen på 96 procent men här på 6-7 procent.

Pendeln har svängt från att inga tekniska bevis alls behövdes för att fälla till exempel Quick och Linna och beträffande sexualbrott. När det gäller den så kallade ”Kulturprofilen” dömdes han av hovrätten till två och ett halvt års fängelse utan tillstymmelse till den tekniska bevisning som däremot krävs vid gängkrig.

Höjningen av beviskraven vid gängkrig är vid jämförelse direkt stötande. Alla har full förståelse för att hela samhället reagerar mot avskyvärda sexualbrott men anser samtidigt att det är orimligt att det knappt finns någon bevisning som räcker vid samhällsfarliga gängkrig.

Hovrättens friande dom mot den 24-åring som dömts till 18 års fängelse för dödsskjutningen mot gängledaren i en bil i Bromma visade vägen. Trots en kompakt teknisk bevisning med DNA, krutstänk och telefonpejling räckte det med att försvararen påstod att de tekniska bevisen kunde ha avsatts vid tidigare tillfälle.

I Västerås åtalades inte ens den misstänkte vars DNA anträffades på det automatvapnet som användes för skjutning mot en polismans bostad.

Nu överklagar försvararen domen på tolv års fängelse för en 35-åring som dömts för medhjälp till mord och tre fall av försök till mord i tre fall efter en gängskjutning i ett parkeringsgarage i Östberga. Hans DNA har hittats i flyktbilen och rätten ansåg att annan gärningsman var utesluten men att det inte är bevisat att han har hållit i skjutvapnet.

Det är en konstruktion som inte är trovärdig eftersom den som åtalades för handgranaten mot polisbussen i Tumba inte kunde fällas – trots att hans DNA fanns på handtaget. Man söker efter och konstruerar möjligheter att frikänna.

Nu anför försvararen för 35-åringen i Östbergafallet – naturligtvis med argumentet från fallen i Bromma och Tumba – att det DNA som har hittats i flyktbilen kan ha avsatts tidigare. Den misstänkte anför till sitt försvar att han lever i en kriminell miljö där han dagligen har kontakt med bland annat stulna bilar, motorcyklar och båtmotorer.

Detta är ett hån mot rättsväsendet och det är en skam om det kan läggas till grund för en frikännande dom i hovrätten.

Både 35-åringen och 24-åringen har en skrämmande historik där åklagarna och domstolarna inte har velat se hela bilden och där domstolarna har gjort allt för att frikänna eller döma till rent löjliga straff.

24-åringen dömdes till fängelse 18 månader för att år 2012 ha dödsskjutit sin 17-åriga flickvän i huvudet.

Om 35-åringen nu blir frikänd i hovrätten höjer man ribban ytterligare. Brottsofferaspekten är tydligen helt ointressant och man kan undra om det beror på att de mördade har sig själva att skylla.

Att männen i efterhand kan få skadestånd för att de tidigare suttit ”oskyldigt” frihetsberövade gör situationen absurd.

En mycket allvarlig följd av domstolarnas svek är att de poliser som kämpat i det längsta till slut ger upp.

Kriminologerna är överens om att det viktigaste för att komma åt den grova och samhällsfarliga brottsligheten är att brottslingarna åker fast. Straffens längd har mindre betydelse. Därför är politikernas ansträngningar med straffskärpningar verkningslösa eftersom domstolarna anser sig stå fria från polisens och samhällets förväntningar.

I den kampen måste rikspolischefen Anders Thornberg och Polisförbundets Lena Nitz ställa ultimatum. Att sätta hoppet till en förändring via 10 000 nya poliser – om fem år – är fullständigt utsiktslöst. Det är domstolarna som är problemet.

Gratis nyhetsbrev om rättsfall och juridik från Dagens Juridik – klicka här

Dela sidan: Skriv ut: