Annie Lööf, den gamla målvakten, skyller däremot inte på någon felaktig information från Moderaternas Tobias Billström, vilket L-ledaren gör.

Det var inte möjligt. Hennes egen vice ordförande Anders W Jonsson sa i går till Ekot att ”Vi tycker att det är ganska rimligt att väljarnas röst också får genomslag på hur riksdagen sen organiserar sitt arbete”.

Det var uppenbart att han stod bakom gårdagens tolkning av vad man kommit fram till. Men uppenbart var inte uppgörelsen förankrad särskilt djupt i något av mittenpartierna. Centerns stridbara migrationspolitiska talesperson Johanna Jönsson skrev på Facebook: ”Vet ärligt talat inte vad som pågår och är rätt upprörd just nu”.

Och Liberalernas tunge ordförande i försvarsutskottet Allan Widman var inte heller informerad och negativ: ”En SD-ordförande i mitt utskott skulle göra mig mycket bekymrad givet hur SD bagatelliserar hotet från Ryssland”.

Och på Twitter kom så partiledare Björklunds besked: ”När S så tydligt säger nej, så är frågan inte längre aktuell”.

Att det är de två mittenpartierna som hoppar av är inte förvånande. De har gjort det förr. Så sent som i höstas drog partierna tillbaka sitt stöd till alliansens misstroendeförklaring av försvarsminister Peter Hultqvist.

Tobias Billström, gruppledare Moderaterna. Foto: JANERIK HENRIKSSON/TT

Då var det Annie Lööf som var drivande och Björklund som hakade på. Nu tvärtom. Konsekvenserna är ovissa. Varken L eller C torde riskera några förluster till SD. De borde inte heller förlora sina egna liberala väljare. Däremot lär deras attraktionskraft på den socialdemokratiska högerkanten försvagas. Ett hattande i en sån här frågan kan knappast attrahera, eftersom S inte ägnat sig åt sånt.

Men bland så kallade allmänborgerliga väljare finns risker för Lööf/Björklund. Kanske framför allt för L-ledaren som så tydligt ger Socialdemokraterna vetorätt i frågan.

Det är i sig diskutabelt att fortsätta mobbningen av SD. Att ge partiet proportionell utdelning i utskotten innebär ingen legitimitet till dess politik. Bara ett accepterande av och respekt för väljarnas utslag.

Stefan Löfven (S), Sveriges statsminister. Foto: JANERIK HENRIKSSON/TT

Att ge Stefan Löfven vetorätt i dagens läge är extra anmärkningsvärt. Partiet är inte längre något 45-procentsparti, även om det försöker uppträda som ett sånt. Tvärtom är det i opinionsmätningarna bara några procentenheter starkare än SD.

Den stora vinnaren på det borgerliga självmålet kan återigen bli just Sverigedemokraterna. Och inte bara bland borgerliga väljare. Eftersom S så högljutt motsatte sig en fördelning av ordförandeposter i förhållande till mandatantal, lär knappast SD-are ha blivit mer sugna på att gå till eller återvända till S.

S och M har hittills förgäves försökt bekämpa SD genom att skärpa migrationspolitiken. Det har hittills misslyckats. Etablissemangets fortsatta mobbning av SD, trots dess popularitet hos väljarna, är garanterat en misslyckad strategi. Ingen gillar mobbare.