Kalle Lind möter CG Bernadotte – som han kunde ha blivit om Sverige hade låtit hans farfar bli landets siste monark.



Carl-Gustaf Bernadotte, CG för de flesta, Tjabo för de närmsta, är avvaktande men ändå smickrad över att jag har lyckats leta upp honom i hans hemstad på franska Rivieran. Sedan sjuttiotalet har han ställt upp sparsamt för svenska medier – ”det blev för mycket av den varan när jag var grabb” – och de senaste decennierna har intresset för hans levnadsöde dessutom svalnat.

– Ni verkar inte bry er så mycket om historia därhemma. Ibland träffar jag unga svenskar här i S:t Tropez som blir paffa när jag berättar om mitt förflutna. 'Fanns det kungar i Sverige?' ropar de. 'Fanns det prinsessor och drakar också?' Men de verkar i alla fall tycka att det är lite häftigt att jag nästan blev kung och ber alltid om en autograf. Till morfar.

Han ler och fortsätter minnas:

– Förr i tiden, när monarkin just avvecklats och jag drog runt här nere på kontinenten, så brukade jag kalla mig överste Carlgustafsson. Det tyckte folk var roligt då, men nu är det ingen som hajar referensen. Fast kanske är det inte så viktigt med det som har varit. Jag brukar tänka att man inte ska gräva ner sig i det gamla utan hellre vända blad.

Men om vi ändå väljer att titta bakåt, så nöjde sig Sverige länge med att leva under ”konstitutionell praxis”. Mot att konungens makt starkt begränsades behölls själva kungahuset som en sorts representationsinrättning, eller som Olof Palme kallade det: ”En plym”. Fortfarande stod monarkin inskriven i grundlagarna, de lagar som formellt sett ska väga tyngst i ett rättssamhälle.

– Farfar brukade säga: ”Om bara sossarna får bestämma så låter de oss hållas”. Så vi lade oss inte i hur samhället skulle utformas och de lade sig inte i hur Nobelmiddagarna arrangerades.

– Ändå sprang de där regeringsgubbarna och väckte farfar så fort de hade någon kris i sikte. Farfar fick inte göra något, för då blev sossarna sura, men han skulle alltid informeras, för annars blev hovmarskalken sur.

Till slut ansågs situationen ohållbar. På de socialdemokratiska kongresserna under 1950- och 1960-talen höjdes allt fler röster för införandet av den republik som stått i partiprogrammet sedan 1911. Samtidigt kom en ny generation unga arga liberaler, populärt kallade ”halmhattarna” eller ”hattifnattarna” efter sin valgimmick halmhatten. Anförda av Per Ahlmark gick de till storms mot både kungahus och statskyrka. Ute i periferin växte också en radikal studentvänster fram, redo att störta allt gammalt ner i gruset.

Den pragmatiske (S)-ledaren Tage Erlander, som själv skrivit republikanska debattartiklar på 1920-talet, tillsatte flera offentliga utredningar med förhoppningen att göra både ”rojalisterna” och ”republikanerna” nöjda. Utredningarna blev otillfredsställande och det republikanska trycket från partikamraterna tvingade till slut Erlander till handling. Inte minst blivande statsministern Ingvar Carlsson gjorde ett tydligt anti-monarkistiskt utspel med skriften ”Författningsreform – nytt alternativ” (1963).

– Det bråkades en del, minns jag. Farfar såg bekymrad ut när han stod framför väggen med alla släktporträtten och liksom bad om ursäkt till våra förfäder. Vi kunde ju inte gärna göra som de och skicka fogdarna på folket.

Efter det socialdemokratiska rekordvalet 1968 röstades grundlagsändringen igenom. Tillsammans med Vänsterpartiet kommunisterna och Folkpartiet hade man närmare sjuttio procents riksdagsmajoritet. Trots tillbakagången för Socialdemokraterna i riksdagsvalet 1970 blev det en klar majoritet också vid den andra, avgörande, grundlagsomröstningen. När Gustav VI Adolf dog 1973 sade svenska staten slutligen upp sina avtal med huset Bernadotte.

– Jag har aldrig klagat på dealen som jag och staten gjorde. Jag har kunnat hanka mig fram på lite arv och räntor och har levt ett behagligt liv. Förutom några korta påhugg som styrelseordförande så har jag ägnat mig åt skojiga saker: bilar och båtar och jakt och goda kamrater.

När samtalet kommer in på ”sånt som gör livet värt att leva” skiner han upp och verkar mer engagerad än i de mer pliktskyldiga svaren om statsskicket. Han berättar om sin nyinköpta veteran-Porsche och om jaktlaget han har ihop med gamla kompisar från internattiden – ”helfestliga tjommar allihop!” – och det glimmar till av en pojkaktig charm som vi nog inte hade tillåtit hos en statschef.

Men varför S:t Tropez? Ja, dels för att ”jag föredrar värme framför gråslask”, dels för att ”här finns mycket att vila ögonen på – inte bara båtar”. Men den främsta anledningen till flytten på sjuttiotalet var att CG faktiskt blev bostadslös.

– De flesta av de kungliga slotten övertogs av staten, men jag fick ha kvar sommarstugan på Öland och det räcker mer än väl för en hobbyfixare.

Dåtidens socialdemokratiska borgarråd ville egentligen riva Kungliga slottet i Gamla stan och bygga en trafikplats för motorleder. "Aktionsgruppen för ett mysigare samhälle" ville göra om det till allaktivitetshus i psykedeliska färger. Landets förste president, Lennart Hyland, tyckte att det var en lämplig presidentbostad.

I det sista fallet satte den socialdemokratiska regeringen stopp. 1970-talet var utlokaliseringarnas tid, och samtidigt som SMHI och Kriminalvårdsstyrelsen förlades till Norrköping placerades Presidentverket i Sundsvall.

– Slottet blev till kompromissen Kungamuseet, ett museum som idag drar runt tvåhundrafemtio besökare per år, främst svenskättade amerikaner.

Och han som skulle ha bott där, CG Bernadotte, sitter nu i Medelhavsbrisen och svarar lite blygt på frågor om ett liv som aldrig blev.

– Hade jag blivit tillfrågad så hade jag väl fått tacka ja. ”Plikten framför allt”, som farfar sa. Men jag såg ju hur det var för honom. Bara tal och invigningar och sövande middagar med överståthållare och amanuensråd.

– Och sen tänker man: när jag var liten så fanns det inga andra kändisar än jag och min familj och Ingrid Bergman. Nu kryllar det av dem – människor som skriver och filmar och håller på med data – så skulle verkligen någon ha varit intresserad av vad jag sysslat med?