De två aktivisterna i nazistiska Nordiska motståndsrörelsen (NMR), Viktor Melin och Anton Thulin, tyckte att NMR:s ledning var ”patetisk” och ville gå ännu fortare fram i kampen. Ett par månader senare greps de för de uppmärksammade bombattentaten i Göteborg, riktade mot en vänsterlokal och två flyktingförläggningar. Attentaten följer ett klassiskt mönster.

Melin och Thulin dömdes i somras tillsammans med ytterligare en aktivist i Nordiska motståndsrörelsen, Jimmy Jonasson, till fängelse för olika grad av medverkan i bombattentaten, där en städare vid ett flyktingboende skadades allvarligt.

Händelserna följer ett mönster där nazistiska aktivister, men även personer från andra extremistmiljöer, radikaliseras ytterligare och anser att kampen mot samhället/fienderna går för långsamt och behöver trappas upp.

I en Skypechatt mellan Melin och Thulin som polisen kommit över uttryckte de två medlemmarna i Nordiska motståndsrörelsen starkt missnöje mot organisationens ledning, som de menade i för stor utsträckning försöker tygla våldsanvändande mot politiska motståndare:

”Hagberg var den ende som erkände att revolutionen är bra typ”

”De menade att det var en fördom mot oss att vi vill använda våld och göra revolution”

”Aa herregud, populism, fyfan”

För drygt tio år sedan var en annan grupp av nazister i färd med att försöka iscensätta revolutionen.

I fem faser, nedtecknade i en skrift kallad ”Revolution i välfärdsstaten”, hade de planerat att uppnå sin ”etniskt rena” nation. Först skulle de knäcka samhällets ekonomi genom omfattande vandalisering och sabotage, för att sedan få igång ett gerillakrig som även skulle innefatta självmordsbombningar.

Nazisterna greps efter en omfattande vandaliseringsvåg i Mellansverige. Ett par av dem hade varit medlemmar i Nationalsocialistisk front, som var den ledande nazistorganisationen i Sverige vid den tiden. Men på grund av missnöje med ledningen så hade de båda lämnat NSF. En av dem sa till mig i en intervju att organisationen var ”för mjäkig”, ”för passiv” och ”för liberal”, som i för hög grad fokuserade på propaganda i stället för att arbeta för en revolution.

Såväl hos medlemmar i den ”cellen”, som hemma hos NMR-aktivisterna Viktor Melin och Jimmy Jonasson hittade polisen boken ”Turner Diaries”, skriven av den amerikanske nazisten William Pierce. Att de hade just den boken har stor betydelse.

Boken beskriver i skönlitterär form hur en arisk motståndsgrupp bildas i USA. Gruppen tar till vapen mot ”den sionistiska ockupationsmakten”, börjar avrätta journalister och politiker och genomför sprängattentat mot bland annat Washington Post och FBI.

I min bok Extremister, som kom 2007, sa historikern och nazismexperten Heléne Lööw så här:

”Att människor bryter sig ut och startar eget är precis vad Pierce ville. Man skulle kunna kalla det för det ledarlösa motståndet. Tidigare var det ganska enkelt för polisen att komma åt de nazistiska grupperna, för tog man bort ledarskiktet så dog rörelsen. Så är det inte längre. Men själva konceptet är ju inte nytt. Alla vänsterterrorgrupper på 60- och 70-talen var uppbyggda på samma sätt.”

Tanken är att de små oberoende grupperna ska inspirera andra att starta sitt eget krig, sedan ska samhället slå tillbaka och därmed demaskera sig och visa sitt rätta ansikte.

När Jackie Arklöf, Tony Olsson och Andreas Axelsson var ute på sin rånturné 1998-99 för att skaffa pengar till den nazistiska kampen var syftet att bygga upp en helt ny nazistorganisation vid sidan av de då etablerade för att störta den svenska demokratin. I ett brev till Jackie Arklöf skrev Tony Olsson: ”Denna grupp som representeras av bl.a mig och ett antal andra för dig möjligtvis okända har inte som mål att alliera oss med den övriga rörelsen utan har valt att agera på egen hand.”

Den här typen av ”gör-det-själv-terrorism” är även en av de taktiker som Islamiska staten men även al-Qaida tillämpar. Mer eller mindre självständiga celler eller aktivister är betydligt svårare för säkerhetstjänsterna att avslöja än centralt dirigerade terrorkommandon.

Al-Qaidaideologen Abu Musab al-Suri lanserade den här strategin redan på 90-talet och utvecklade den i sitt verk The global Islamic resistance call på 2000-talet. Små decentraliserade celler som var länkade till varandra främst genom ideologi och solidaritet skulle vara det effektivaste sättet att bedriva kampen, menade han. Idag ser vi hur den typen av attentat sprider skräck och misstro i väst.

Vi har alltså sett det här inom nazismen, inom vänsterterrorismen på 70-talet och inom jihadismen, men även inom såväl djurrättsrörelsen som den autonoma vänstern på 2000-talet finns exempel på när enskilda aktivister bestämt sig för att ta saken i egna händer, inspirerade av den vulgära våldsromantik och propaganda som de omger sig med. Ett annat exempel, med en oerhört tragisk utgång, är den norske terroristen Anders Behring Breivik, som är sprungen ur en våldsförhärligande antimuslimsk miljö.

Våldsbejakande miljöer och propaganda får en del människor att agera på egen hand. Därför är det så viktigt att förhålla sig till miljöerna som helhet och vilka budskap som sprids där, och inte endast till de grupper och organisationer som finns och som i vissa fall kan ha en mer återhållsam inställning till hur kampen ska bedrivas än vad enskilda aktivister har.