DEBATT. Att den globala uppvärmningen orsakas främst av människor är alla seriösa aktörer överens om. Det är därför ytterst anmärkningsvärt att etablerade forskare och framför allt ekonomer fortsätter att vifta bort breda och väletablerade riskbedömningar, skriver Johan Rockström, professor i jordsystemforskning.

VÄRRE ÄN BEFARAT. Grönlands glaciärer, som vi fram tills nyligen trodde var stabila upp till 4–5 graders uppvärmning, visar nu tecken på att vara instabila redan vid 2 grader, skriver Johan Rockström.

VÄRRE ÄN BEFARAT. Grönlands glaciärer, som vi fram tills nyligen trodde var stabila upp till 4–5 graders uppvärmning, visar nu tecken på att vara instabila redan vid 2 grader, skriver Johan Rockström.

Stödet i världen för att lösa klimatkrisen är starkare än någonsin, med den nya EU- kommissionären Ursula von der Leyens löfte om en Europeisk klimatlag för nollutsläpp till 2050 som ett i raden av utryck för detta.

Om några veckor samlar António Guterres, FN:s generalsekreterare, världens stats- och regeringschefer till ett klimattoppmöte i New York. Detta engagemang eldas på av de allt allvarligare extrema väderhändelserna vi upplever världen över.

Mitt i denna omställning tonar vissa forskare, däribland Lennart Bengtsson, konsekvent ned riskerna. Andra representanter för denna hållning är ekonomipristagaren Bill Nordhaus liksom den danske statistikern Björn Lomborg. Vetenskaplig debatt är väsentlig, men ovederlagda åsikter leder bara till förvirring. Här är den senaste forskningen avgörande.

Ökningen av medeltemperaturen på jorden har, enligt de senaste publicerade studierna, inte överskridit två grader de senaste tre miljoner åren, trots stora naturliga svängningar mellan istid och varmare mellanistider.

Vi har nu genom utsläpp av växthusgaser höjt temperaturen med 1,1 grader – troligen den varmaste medeltemperaturen sedan den förra istiden, för 12.000 år sedan.

Vi är, enligt alla publicerade analyser, på väg mot en uppvärmning som överskrider 3 grader i slutet av detta århundrade. En sådan temperaturnivå har jorden inte upplevt på 5 miljoner år. Det finns inga belägg för att en modern värld kan fungera på en sådan planet. Efter Parismötet har få framsteg gjorts för att möta målen och undvika en alltmer riskabel situation. Enligt IPCC har vi bara 10 år på oss att halvera de globala utsläppen, en förutsättning för att ha en chans att nå ”väl under 2 grader med sikte på 1,5 grader”.

Det är läget i dag. Att den globala uppvärmningen pågår och orsakas i huvudsak av människan är alla seriösa aktörer överens om. Sedan råder det fortfarande en debatt om hur stora riskerna är. Personer som Bengtsson, Nordhaus och Lomborg medger att vi har ett problem.

De hävdar dock att det är marginellt, då förändringarna sker långsamt, är förutsägbara och med begränsade effekter – även vid 2–3 graders uppvärmning – och inträffar så långt in i framtiden att vi inte behöver ta något större ansvar i dag, varken i moraliska eller i ekonomiska termer.

Jag vill med bestämdhet hävda att dessa antaganden inte är i linje med dagens kunskapsläge.

En betydande del av klimatforskningen har hittills underskattat allvaret i extrema väderhändelser, som nu sker redan vid en grads uppvärmning. Det är i dag bekräftat att värmeböljorna i Europa 2018 och 2019 enbart kan förklaras om man inkluderar den globala uppvärmningen. Juli 2019 är världens hittills varmast uppmätta månad någonsin, och 50 grader har uppmätts på flera platser i världen, vilket slår direkt mot hälsa och ekonomi.

Men dessa underskattade effekter, som slår snabbare än vad vi förutsett, är en västanfläkt jämfört med vad vi kan förvänta oss framöver.

Med stor sannolikhet kan vi redan i dag utnämna två planetära offer för våra utsläpp av växthusgaser. Världens tropiska korallrev kommer sannolikt kollapsa redan vid 1,5 graders uppvärmning, en temperatur som vi väntas passera om 20–30 år.

Ett isfritt hav under somrarna i Arktis verkar svårt att undvika. Detta är mycket allvarligt, då ett isfritt mörkt ishav absorberar inkommande solinstrålning vilket förstärker uppvärmningen. Forskning pekar i dag på att den snabba uppvärmningen i Arktis bidragit till de extrema vädersvängningarna i Norden och Europa de senaste åren, genom att destabilisera jetströmmen som cirklar över norra halvklotet.

Ovanpå detta har värmeflödet i Nordatlanten bromsat in med 15 procent, vilket påverkar golfströmmen och säkerligen också regionala vädermönster.

Mycket tyder nu också på att delar av det västantarktiska istäcket redan har passerat en tröskel, och ofrånkomligen kommer att glida ut i havet. I så fall har vi redan intecknat framtida generationer för åtminstone tre meters havsyteökning. Det kan ta århundraden innan det slår fullt ut, men det finns ingen återvändo.

Grönlands glaciärer, som vi fram tills nyligen trodde var stabila upp till 4-5 graders uppvärmning, uppvisar tecken på att vara instabila redan vid 2 grader. Det skulle addera ytterligare 7 meters havsytehöjning.

IPCC kan i princip bara kritiseras för en sak: att de under lång tid underskattat riskerna. Faktum är att allt sedan 2001 har IPCC själva, i takt med ny forskning, steg för steg ändrat sin riskanalys. År 2001 antogs risken för storskaliga katastrofer inte ske förrän vid 4-5 graders uppvärmning. 2013 sänkte IPCC denna risknivå till 2-3 grader. I dag anses risken för storskaliga förändringar öka markant vid 1-2 graders uppvärmning. Slutsats? Ju mer vi lär oss, desto mer akut ter sig läget.

Det är i denna kontext ytterst anmärkningsvärt och oansvarigt att etablerade forskare, framför allt ekonomer, tillåter sig att helt negligera dessa breda och nu väletablerade riskbedömningar.

Och det oansvariga skär djupt. Även om man intar en konservativ hållning och antar att klimatkänsligheten är låg, är det omöjligt att dra någon annan slutsats än att vi med nuvarande utveckling kommer att nå 2 graders uppvärmning om 30–40 år. Och vi kan inte dra någon annan slutsats i dag än att 2 graders uppvärmning skulle innebära betydande problem för alla människor i världen.

En uppvärmning på 2 grader riskerar dessutom att vara den utlösande faktorn för stora förändringar, som förlusten av istäcken i Arktis och Antarktis med havsyteökning och negativa effekter för jordbruksproduktionen i många regioner som följd.

Frågan måste ställas om det verkligen är rimligt att kortsiktigt ekonomiskt tänkande – där kommande kostnader för klimatförändringen bagatelliseras och framställs som för stora och dyra för att motivera omställning – tillåts ligga till grund för fortsatt passivitet.

Ansvaret är betydande. Världen måste vända utvecklingen under de kommande åren, annars blir det svårt att klara de enorma utmaningar vi står inför. Som Albert Einstein sa: ”Världen kommer inte förstöras av onda aktörer, utan av dom som står vid sidan av och tittar på.”

Johan Rockström, professor i jordsystemforskning och chef för Potsdaminstitutet för Klimatforskning