Redan det första stycket i Albert Camus berömda litterära verk ”Främlingen” väcker idén inom mig att huvudpersonen Mersault har en speciell personlighet. ”Mamma dog i dag. Eller i går kanske, vet inte. Jag fick telegram från hemmet: ’Mor avliden. Begravning i morgon. Högaktningsfullt’. Det betyder inget. Kanske var det i går.” (Camus 1942, 7)

Han visar ingen sorg, utan konstaterar lakoniskt att mamma har dött, och han inte vet om det var idag eller igår. Nyckelmeningen är ”Det betyder inget”, och det är en mening som återkommer flera gånger i berättelsen. Efter detta konstaterande går Mersault igenom sin planering för resan till det hem där hans mor har levt och andra förberedelser, som att låna en svart slips och sorgband. Han konstaterar att det är mycket varmt. (Camus 1942, 8) Väl framme vid hemmet möter han föreståndaren och de för en diskussion och han visas in till sin mors kista där hon ligger inuti. Fortfarande ingen känslomässig rörelse hos Mersault, inget mer än en tanke om han kan röka inför sin mor, och han beslutar sig för att det har ingen som helst betydelse. (Camus 1942, 13)

Det intryck jag får av Mersault, det är att han är en yngling som lever i nuet och att han har en pragmatisk personlighet. Han reflekterar sällan över sin livshistoria. Jag kan tänka mig att det naturliga när ens mor dör, är att reflektera över den tid man hade tillsammans. Det gjorde jag när min far dog. Det kom upp minnesbilder i mitt huvud. Mersault gör inga sådana reflektioner av sig själv. När portvakten för hemmet säger att hans mors vänner kommer och det behöver ordnas kaffe och stolar till dem, så är Mersaults kommentar en fråga om det inte går att släcka en av lamporna för ljuset stör honom. (Camus 1942, 13) När han vaknar hos portvakten funderar han på sina kolleger och att de nu börjar stiga upp för att gå till jobbet. (Camus 1942, 17) Jag får intrycket att hans mors dödsfall och begravning, är en olägenhet för Mersault, en händelse som rubbar hans vardag och rutiner något och därmed blir händelsen en olägenhet. Inte dödsfallet i sig som en olägenhet, utan de effekter det har på hans vardag. Dock accepterar han situationen utan protest och han följer med det som händer omkring honom.

Mersaults reflektioner gäller det han kan observera omkring sig i nuet och som påverkar hans sinnen – värmen, ljuset som bländar, tröttheten i kroppen, vinden som förde med sig salt i luften med mera.

Vad är en människa?

Jag tänker på Primo Levis ”Vad är en människa?”, där fångarna kan sägas tappa sin mänsklighet genom att deras känslor fråntas dem genom den behandling som de utsätts för. Jag tänker på Primo Levis språk som går till ett konkret beskrivande av det som händer och sker runtomkring honom i lägret, där han minskar känslobeskrivningarna. Men när jag läser Primo Levi så fylls jag av känslor, därför att de beskrivningar om vad som händer omkring honom är så detaljerade och jag kan sätta mig in i det och känna avsky, avsmak och illamående. ”Framme vid cylindern lägger vi ner syllen på marken och sedan blir jag stående där, spikrak, halvt förblindad, med öppen mun och hängande armar, uppfylld av den kortvariga och negativa extas man råkar i när smärtan upphör.” (Levi 1958, 73)

Mersault är en jag-person i Albert Camus berättelse och berättar utifrån sitt perspektiv, ett perspektiv som är fåordigt. Jag uppfattar en distans och känner mig neutral när jag läser, och får uppfattningen att den karaktär som Camus skildrar är neutral till sin hållning. Det är som att han är utan värderingar.

Låt oss nu gå över till kärleken, eller nej. Inte kärlek för det är ju Mersault vi pratar om. För honom handlar det om åtrå. Han träffar Marie i vattnet och han föreslår bio. Hon reagerar på hans sorgklädsel och han säger att hans mamma har dött, och han får lust att lägga till att det inte var hans fel (något han sa till sin chef) men han hejdar sig. Här kommer igen ”Det betydde ingenting”. Han avslutar med att tänka att man ändå alltid är lite skyldig. (Camus 1942, 26)

Någonstans har Mersault alltså känslor eftersom han tänker att man alltid är lite skyldig. Det finns skuldkänslor hos honom för sin moders död, eller är det mer av nyanser till skuldkänslor? Han lämnade bort modern till ett hem, av rationella skäl, är det en skuld om detta som rör sig i honom? Skulden antyds, men blir inte mer än så. Som den singlande röken från cigaretterna han röker, så rör dessa antydningar av skuld sig flyktigt bort från honom.

För Marie känner han alltså åtrå, inte på grund av hennes personlighet utan på grund av hennes klänning och sandaler. (Camus 1942, 45) Hon frågar om han vill gifta sig med henne och han svarar att det gjorde honom detsamma men att de kan gifta sig om hon vill. (Camus 1942, 55). Vad jag uppfattar här, det är att Mersault låter sig styras av andra. Berättelsen är fylld av flera exempel på detta. Raymond som vill skriva ett brev till sin älskarinna och ber Mersault vara hans vän. Mersault svarar ja för Raymond vill det, han svarar ja för Marie vill det. Men vad vill Mersault själv? Det lägger han inte in någon egentlig tanke om, han reflekterar inte över det. Eller kan man säga att Mersault vill vara till lags? Intressant är att andra tycker om honom, och jag funderar på om skälet är just att Mersault följer med, han innebär inget motstånd för andra, och därför ser andra honom som en vän. Mersault försöker inte åstadkomma något med andra människor, han varken styr eller manipulerar dem åt något håll, och han begär heller inget av dem. Mersault blir som en spegel för omvärlden omkring honom, han reflekterar tillbaks det andra människor vill och då uppfattar de honom som sympatisk.

David i Coetzees ”Onåd” är Mersaults raka motsats, som jag ser det. Han söker uttalat fysisk njutning och lidelse. Han följer sina lustar och tar aktiv del i sitt liv, han försöker styra och manipulera personer omkring sig, särskilt kvinnor där han är en jägare som söker fånga in sitt offer. ”Medan hon smuttar på det böjer han sig fram och stryker henne över kinden. ’Du är väldigt vacker’, säger han. ’Jag ska inbjuda dig att göra något lättsinnigt’. Han stryker henne över kinden igen. ’Stanna. Tillbringa natten med mig’. (Coetze 1999, 21)

David skaffar sig fiender genom sitt manipulerande, han förlorar sitt jobb och sin sociala status genom hans sökande efter sexuell njutning med kvinnor. Han bryter mot samhällets regler och förordningar, och han bryter sig även in i sina offers privatliv.

Observatör av livet

Mersault är en observatör av verkligheten, han gillar att titta på andra och betrakta livet omkring honom som han gör när han tittar ut för sitt fönster. (Camus 1942, 30-31) När han går vid stranden utanför semesterstugan, så ligger en man på stranden som Raymond har varnat honom för. Solen är varm och bländande, Mersault reagerar på solen. Mannen som låg ner på stranden och vilade tar fram en kniv. Den gnistrar i solen och bländar Mersault som upplever ett hugg och han skjuter. (Camus 1942, 74-75) Mersault reflekterar inte, utan han reagerar på det som hände omkring honom – utifrån en utgångspunkt där han har blivit varnad för mannen han såg ligga ner på stranden. Så Mersault vet denne man är farlig, för det har Raymond berättat.

Efterspelet som följer dömer Mersault skyldig. Detta efterspel som bedömer hans karaktär efter hans handlingar. Uppgifter som att Mersault inte vet sin moders riktiga ålder, att han röker inför modern i kistan, att han inte gråter, att han går på bio och ser en rolig film dagen efter begravningen – allt detta blir till nackdel för Mersault och precis som David så är han oförstående. Mersault kan se att han är skyldig i samhällets ögon, som David också kan se, men varken Mersault eller David kan be om ursäkt när de anklagas, eller visa en ånger.

I Kafkas ”Förvandlingen” har vi Gregor som förvandlas till en skalbagge och han har inte längre möjlighet att kommunicera eller bete sig på det sätt som uppfattas som mänskligt, och genom detta hamnar han i ett utanförskap, i en icke-mänsklighet. Mersault beter sig inte enligt samhällets norm, han reagerar inte på ett sådant sätt som åklagaren, eller prästen för de dödsdömda, förväntar sig att en människa reagerar på. Gregor döms ut som en insekt, och Mersault döms till döden och därmed till en icke-människa. Mersault är inte tillräckligt mänsklig för att få leva. I båda fallen så tolkas de av omgivningen, och omgivningens tolkningar visar en skillnad mot det inre liv som både Gregor och Mersault har. Jag frågar mig, kanske det skulle vara annorlunda om vi verkligen kunde gå in i djupet av varje människa och uppleva varandra inifrån? Både Franz Kafka och Albert Camus har här tagit upp en kommunikationsproblematik mellan en människa och omgivningen. Omgivningen dömer människor utifrån omgivningens egna tankar och präglingar. En skillnad finns, Camus Mersault kan kommunicera med mänskligt tal medan Kafkas Gregor inte kan göra det. Dock hjälper detta inte eftersom omvärlden runt Mersault ändå tolkar Mersault utifrån egna värderingar och förväntningar.

Erica Appelros diskuterar kroppens gränser och identifikationsbetydelse utifrån religion, att genom det yttre signalerar vi vår tillhörighet vilket också kan leda till utanförskap.(Appelros 2012, 157-159) I Camus berättelse så bryr sig Mersault om det yttre, det är det han ser och reagerar på. Vi kan kalla det för en objektifiering, däremot har han inga djupare tankar om vad det innebär. Jag säger att han i stort avstår från att tolka sin omvärld, istället reagerar han på händelser och uttryckt utan djupare reflektion. Han själv klär sig som andra och har inga speciella kännetecken.

Utanför språket, utanför samhället

Appelros menar att människor har en konceptualisering som innebär att vi kan förstå varandra, även om detaljerna i konceptualiseringen kan skilja sig åt. (Appelros 2012, 160) Att det finns en social och språklig begreppsvärld. Kopplar vi detta till Camus berättelse så finns denna sociala och språkliga begreppsvärld utanför Mersault och han själv deltar inte i den, han är utanför men det tycks mig som att han själv inte förstår det, också för att det inte tycks intressera honom huruvida han är inkluderad eller exkluderad i världen eller inte. Appelros skriver om kulturella och sociala normer. Jag ser i berättelsen att Mersault bryter mot de som gäller i hans omvärld och därför blir han dömd. Han har icke-normativa reaktioner och det gör att han passar in i vissa koncept i omvärlden, exempelvis konceptet av att vara ond. Mersault tror inte på Gud, och jag tänker att han inte är en person som tror på något annat än det han själv upplever fysiskt. Detta ger han själv ledning till genom ”mina fysiska behov ofta störde mina känslor” (Camus 1942, 81)

Mersault är en person som inte har mycket att säga i berättelsen, och då tiger han. (Camus 1942, 83) Helen Andersson skriver om språket som gränsdragare mellan mänskligt och icke-mänskligt och säger om Kafkas berättelser ”det är hur man talar som avgör en människas öde.” (Andersson 2012, 89) Jag menar att detta är tydligt i Albert Camus berättelse, där Mersaults fåordiga kommunikation och hans icke-normativa svarsbeteende ställer till besvär för honom i bokens slutskede.

Tidigare har jag framfört att han får vänner och en kärlek genom att han följer med utan motstånd det som händer och han bejakar de förslag som kommer från utomstående, utan vidare reflektion. I början av boken ger detta honom framgång, sen vänds det till nederlag genom dödsskjutningen av mannen på stranden. I kapitlen efter den händelsen så frågas han ut och han ger fortfarande inget motstånd till det som händer honom, men här är en intressant grej. Han ger inte de svar som förväntas av honom, kanske för att han avkrävs förklaringar och det blir ett för stort krav på honom. När det inte räcker med ja eller nej eller en kortare kommentar utan inre reflektion, när man begär en förklaring utifrån ett inre sökande, då kan han inte ge det.

Andersson skriver: ”Det är begripligheten, språket som definierar det politiska djur som är människa. Är du obegripligt, det vill säga talar på ett felaktigt sätt, är du hänvisad till den enbart djuriska sfären.” (Andersson 2012, 88)

Mersault är obegriplig för domaren, åklagaren och prästen och han blir till en icke-människa, men Mersault vill inte vara en del av omgivningens verklighet. När prästen säger han ska be för honom så brister det i Mersault. (Camus 1942, 147) Vi får reda på att för Mersault så har alla lika betydelse, och i slutändan så betyder det inget. Det är den biten som krockar mellan Mersaults verklighet och omgivningens, för i omgivningens verklighet så betyder det vad folk gör, vem man är och vad man tycker. Det är det som en människa är i världen omkring Mersault, att det finns en mening. Och för Mersault, där inget betyder något, så finns det inte det och därför är han en icke-människa.

Livsfrågor och mening

Albert Camus berättelse väcker frågor om vårt samhälle och om relationer, om reaktioner och normer och attityder. Berättelsen tydliggör, genom Mersaults fåordighet och fåkänslighet, omgivningen kring Mersault. Genom Mersaults sätt att vara ser vi hans omgivning mer. Det är effekten av Albert Camus stilistiska grepp, och däri ligger också berättelsens mästerskap – att den väcker frågor och visar upp människor där jag som läsare får reflektera och betrakta över dessa människor omkring Mersault, för genom att han inte reflekterar över dem ges jag som läsare utrymme att göra det. En fråga som återkommer till mig är – vad är viktigt, vad betyder något, är det viktigt att det betyder något, är det viktigt med en mening?

Referenser

Albert Camus, ”Främlingen”, 1942, Albert Bonniers förlag 2009

Franz Kafka, ”Förvandlingen”, LL-Förlaget 2010

Erica Appelros, ”Kroppens gränser”, Textkompendium Mänskligt och omänskligt, Uppsala universitet 2012

Helen Andersson, ”Mellan människa och icke-människa”, Textkompendium Mänskligt och omänskligt, Uppsala universitet 2012

J. M. Coetzee, ”Onåd”, 1999, Brombergs Bokförlag 2000

Primo Levi, ”Är detta en människa”, 1958, Bonnierpocket 2001