I veckan lovade Aftonbladets ledarsida att komma med lösningen på problemet med utblottade EU-migranter som söker sig hit för att tigga. Efter en resa till Rumänien sade man sig nu kunna presentera ett svar från vänster.

Vi var nog många som med spänd förväntan såg fram emot att läsa vad kollegorna på Aftonbladet hade kommit fram till. Att fattigdomen och diskrimineringen måste bekämpas i Rumänien är alla överens om. Den svåra frågan är vad som bör göras här i väntan på att de rumänska myndigheterna ska ta sitt ansvar.

I grunden finns det bara tre positioner att välja mellan: 1) att genom systematiska avhysningar och/eller ett förbud se till att färre väljer att söka sig hit för att tigga, 2) att acceptera framväxten av kåkstäder och öppen misär eller 3) att ta ett försörjningsansvar för fattiga EU-migranter som vill bo i Sverige.

Inget av alternativen känns särskilt lockande för någon politiker. Det rör sig om en mycket utsatt grupp människor samtidigt som ingen är beredd att betala för ett långsiktigt välfärdsåtagande. Det är därför som svaren har uteblivit och antalet boplatser hela tiden växer.

Så på vilken sida valde då Aftonbladets ledarsida att sätta ner foten? Det var inte alldeles lätt att utläsa, men skribenterna avvisade i alla fall alternativet att acceptera kåkstädernas framväxt. Däremot måste alla som så önskar få bli en del av det svenska samhället, slog de fast. Den rimliga tolkningen är alltså alternativ 3 - att Sverige ska börja ta ett försörjningsansvar för andra EU-länders medborgare.

Det är en tidstypisk slutsats. Samtidigt som utmaningarna blir allt svårare har den politiska debatten blivit alltmer idealistisk. Alla vill vara den goda som kräver mer resurser och fler insatser; ingen vill spela den onda som påtalar tillvarons begränsningar.

Politik kan beskrivas som ett spänningsfält mellan idealism och realism. Å ena sidan har vi drömmarna och idealen om hur vi bygger en bättre värld. Å den andra har vi krassa hänsyn som budgetar som måste hållas och annat som lägger hämsko på det möjligas konst.

Politiken mår som bäst när dessa båda synsätt är i någorlunda balans. Då fastnar den inte i en cynisk grimas av uppgivenhet, men den svävar heller inte ut i visioner och åtaganden som blir ohanterliga i längden. Problemet för svensk del är att denna balans sedan ett antal år tillbaka är satt ur spel.

Det saknas motvikter i debatten. Vi ser det i fråga efter fråga. Vem vill träda fram och tala om det ohållbara i dagens assistansersättning som är på väg att passera 30-miljardersstrecket? Vem vill ta debatten om sjuktalen som återigen rusar eller flyktingmottagandet som står på kollapsens rand?

Lika glest är det i debattleden när komplicerade sexbrottsmål ska diskuteras. Eller ta Fas 3 som ingen med överlevnadsinstinkten i behåll skulle få för sig att försvara i offentligheten.

I samma anda rasade en intensiv FRA-strid för ett antal år sedan. Den som misstänkte att det fanns goda skäl att vässa FRA:s verktyg gjorde bäst i att ligga lågt när idealisterna skanderade utanför riksdagen.

Alla vill vara på de godas sida - de som är säkra på att några målkonflikter inte existerar, att begräsningar är till för att sprängas och att allt ytterst är en fråga om människosyn. Den som kommer dragande med budgetar och andra begränsande perspektiv får genast höra att hen "ställer grupp mot grupp" och saknar känsla för människovärdet.

Vad händer med det offentliga samtalet när varje fråga på detta sätt spjälkas ner i gott mot ont? En uppenbar risk är att kritiker och tvivlare tystnar. Jurister, nationalekonomer, tjänstemän och andra som ofta anlägger mer handfasta perspektiv på tillvaron drar sig rimligen för att medverka i offentligheten i besvärliga frågor. Få vill frivilligt spela rollen som skurk.

Vi avhänds en allsidig spegling av hur samhällets olika målkonflikter ser ut. I stället för en välinformerad debatt får vi politiker och debattörer som sjunger i kör.

Man kan fråga sig hur vi hamnade här. I mitten på 2000-talet kunde S-regeringen ingå ett solkigt vapenavtal med Saudiarabien utan att någon lyfte ett finger. Tio år senare var det en kamp för medieredaktionerna att få fram någon som ville försvara det. Även om man välkomnar kursändringen i sak är det talande att det knappt gick att få till stånd en diskussion om kostnaderna för en mer idealistisk utrikespolitik.

År 1989 fattade Ingvar Carlssons regering det så kallade Luciabeslutet, som syftade till att kraftigt begränsa asylmottagandet. I dag skulle ett sådant tilltag av många klassas som värsta sortens rasism.

Den kanske mest uppenbara förklaringen är Socialdemokraternas och Moderaternas förvandling. Tidigare har dessa partier agerat järnaxel i frågor där småpartierna har bedrivit idealistisk opposition. Numera är S ett parti som ogärna fattar kontroversiella beslut samtidigt som blockpolitiken har gett småpartierna stort inflytande i värdeladdade frågor.

Till det ska läggas det förändrade medielandskapet. Känslor har blivit hårdvaluta alltmedan tempot har drivits upp. Det är svårt för politiker att stå emot den ögonblickliga rättskipningen på Twitter och andra arenor.

Denna kantring borde oroa oss. Vi måste hitta ett sätt att prata om det svåra, utan ständiga moraliska glidtacklingar och utan att låta hatarna ställa sig i vägen. För om det bara hade varit drömmar som behövdes för att lösa besvärliga samhällsproblem hade Sverige för länge sedan bockat av samtliga.

Läs också:

Välfärdsstaten kollapsar utan grindvakterna

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.