På fredag presenterar Arbetsförmedlingen den stora rapporten om avvecklingen av myndigheten. Om Januaripartierna hoppas att den magiska formeln är funnen kommer de att bli gruvligt besvikna.

Enligt mina källor kvarstår alla svåra frågor och de kommer nu att passas tillbaka till de politiskt ansvariga. Grundproblemet är detta: Systemet med privata aktörer är modellerat efter länder med en helt annan arbetsmarknad där uppgiften är att matcha arbetssökande med lediga jobb.

I Sverige däremot står en stor grupp arbetslösa långt ifrån arbetsmarknaden och behöver rustas med hjälp av aktiv arbetsmarknadspolitik. Det är här det börjar bli riktigt snurrigt. Ska de privata aktörerna ha fri dragningsrätt på alla skattefinansierade program och få betalt per arbetslös de slussar in i dessa? Eller ska Arbetsförmedlingen göra en egen kontroll? I så fall blir det ju dubbelarbete.

Och då har vi inte ens kommit in på frågor som kommunernas eventuella roll och var i landet privata aktörer är intresserade av att etablera sig. Vad ska förresten räknas som närvaro i en kommun?

Allt talar för att det stora privatiseringsexperimentet kommer att behöva senareläggas. I det vakuum som redan har uppkommit står uppgivna kommunalråd och undrar vad de ska ta sig till med den växande gruppen socialbidragstagare.

Lööf högg som en kobra på Ekströms kritiska Twitter-inlägg

Det är så ansvarslöst hanterat. Ett ideologiskt fartblint centerparti har fått vända upp och ner på ett politikområde utan en färdig idé om hur alternativet ser ut. Allt enligt devisen: bara vi låter privata företag ta över så kommer problemen att lösa sig.

Skolmarknaden är ett annat experiment där utfallet inte blev det förväntade. Fri konkurrens och decentralisering skulle ge oss världens bästa skola. Så blev det inte, milt uttryckt. Ännu tre decennier senare brottas skolmarknaden med problem som glädjebetyg och återkommande skandaler.

I oktober reagerade utbildningsminister Anna Ekström (S) på en jobbannons från skolkoncernen Academedia. Företaget sökte en marknadskoordinator med uppgift att ”bearbeta vårdnadshavare” från beskedet att de väntar barn och att ”anpassa kommunikation efter olika kundgrupper i de olika faserna av kundresan”.

Likt en kobra högg Centerledaren Annie Lööf på Ekströms kritiska Twitter-inlägg och påminde om punkt nio i januariavtalet, där regeringen lovar att inte driva några förslag om vinstbegränsningar inom välfärden. Lööf blev så upprörd att hon tog upp överträdelsen i en replik med statsminister Löfven i partiledardebatten dagen efter.

Den som letade efter en sansad borgerlig röst hittade den intressant nog hos - Hanif Bali. ”Hypermarknadiseringen av skolväsendet” har gått för långt i Sverige, twittrade den moderata riksdagsledamoten. ”Som höger ska man alltid hålla ett skeptiskt öga på allt och alla som får pengar från det allmänna.”

Agerar som okritiska språkrör för lobbyorganisationer

Just det är själva kärnan. För borgerligheten borde det vara självklart att i varje läge stå på medborgarnas och skattebetalarnas sida. Slöseri och fusk med allmänna medel är inte bättre för att de skyldiga är företag snarare än individer.

Men av någon outgrundlig anledning har den insikten fallit bort hos borgerligheten. Gång på gång har partierna gjort sig till okritiska språkrör för företagsorganisationer och andra lobbyister.

Men företagens intressen är inte desamma som väljarnas/skattebetalarnas. De förra vill få tillgång till ständigt nya marknader och maximera sina intäkter. Inget ont i det. Det går inte att banna katten för att den jagar möss.

Medborgarna däremot vill ha kostnadskontroll och säkerställa högsta möjliga kvalitet. Andra önskemål kan vara att någon axlar ett helhetsansvar (exempelvis för läkemedelsförsörjningen), att resurserna styrs rätt och att missbruk beivras.

Inget av detta är argument mot att släppa fram privata aktörer inom välfärden eller att förbättra företagsklimatet. Det handlar bara om att se att det finns intressekonflikter mellan medborgar- och företagsperspektivet. Tyvärr verkar den förmågan saknas inom stora delar av borgerligheten.

Alliansreformerna har blivit rena glidvallan för kriminella

Exemplen är otaliga. Skolmarknaden och experimenten på Arbetsförmedlingen (minns etableringslotsarna!) har redan nämnts. Assistansen är ett annat område där politiken har tappat kontrollen över både kostnader och missbruk. Nätläkarnas oreglerade etablering är ytterligare ett exempel.

Sverige sticker vidare ut som det enda västlandet som låter företag hämta lågkvalificerad arbetskraft från tredje världen utan arbetsmarknadsprövning. I den senaste lägesbilden om organiserad brottslighet beskrivs hur falska arbetserbjudanden används för att smuggla personer till Sverige.

Rapporten varnar också för att det ensidiga fokuset på snabb service hos våra myndigheter går ut över deras brottsförebyggande arbete. Även detta har borgerligheten i hög grad drivit på.

Inget har varit viktigare än att på olika sätt förenkla för företagen. Under Centerpartiets tid på näringsdepartementet slopades exempelvis kravet på revisor i små bolag, kravet på aktiekapital halverades och det blev lättare att skaffa F-skattesedel och att senarelägga bokföringen.

Lägger man ihop allianspartiernas samtliga reformer har de fungerat som rena glidvallan för den organiserade brottsligheten. Paradoxalt nog har det gått så långt att konkurrensen har snedvridits och seriösa företag har slagits ut i vissa branscher.

Alliansen är död - dags att formulera en egen linje

Alliansen är numera död. Det ger inte minst Moderaterna och Kristdemokraterna en nyvunnen frihet att formulera sin egen politik. I synen på kärnkraften och asylinvandringen är det redan märkbart.

Nu borde det vara dags att ta nästa steg. Det finns ingen anledning att dansa efter Centerpartiets pipa när det gäller sådant som snabbavvecklingen av Arbetsförmedlingen, de nära banden till välfärdsindustrin eller arbetskraftsinvandringen.

Lyssna på de sansade röster som finns, inklusive Hanif Bali.



Se senaste avsnittet av Ledarsnack: