I veckan sände norska statstelevisionen NRK ett reportage om svenska utanförskapsområden. På ett kafé i Husby dök det upp aggressiva unga män och avbröt en intervju med den svensk-kurdiske nationalekonomen Tino Sanandaji. Det slutade med att tv-teamet jagades ut ur området.

Att NRK fick fly från Husby blev en stor nyhet i Sverige och ännu större i Norge, där man inte verkar ha problem av en sådan omfattning. I Sverige har det nu hänt flera gånger på kort tid att journalister har jagats iväg från utanförskapsomården av män som gör anspråk på att bestämma vem som har rätt att röra sig där.

Det hände när australiensiska CBS 60 Minutes var i Rinkeby i mars, och när Nya Efterlyst i TV8 besökte Tensta i höstas. När den svensk-somaliska debattören Mona Walter åkte till Rinkeby tillsammans med SVT Aktuellt i somras attackerades hon med skällsord om att hon är kristen. En reporter från Uppdrag Granskning med kippa på huvudet jagades ut ur Rosengård.

Det är en enkel form av journalistik. Det krävs inte månader av wallraffande innan man kan avslöja att något är fel. Problemet är så allvarligt att det kan räcka med att journalister dyker upp i ett område och filmar reaktionerna från männen som betraktar det som ett intrång.

När rapporter om händelser av det här slaget kommer brukar de mötas med klichéartade svar om att sådant är oacceptabelt och att polisen eller rättsstaten måste gripa in.

Det är naturligtvis sant, polis och rättsstat måste återta kontrollen i utanförskapsområden. Men i Sverige har vi ingen tradition av att polisen måste bevaka nationalekonomer på kaféer eller religiösa minoriteter som går ut på torget. Polisen och rättstaten kan bara till viss del ersätta normer som inte längre fungerar. Staten kan inte vara överallt, och vem vill ha ett samhälle där polisen behöver patrullera kaféer?

Om man för några år sedan varnade för utvecklingen i miljonprogrammen kunde man räkna med att bli avfärdad som främlingsfientlig. Som vänsterpartisten och tidigare Husbybon Inger Stark beskrev det i en intervju i förra veckan: ”Beröringsskräcken till SD är ett stort problem. Man är så rädd att bli betraktad som rasist att man inte vågar lyfta problemen.”

De som viftade bort varningarna då skulle ge de boende i utanförskapsområden en ursäkt – eller om en ursäkt sitter för långt inne, åtminstone visa någon form av probleminsikt: ”Vi ser att det har gått illa. Vi är medvetna om den rädsla det väcker, och delar er sorg och ilska. Vi tänker inte låta det förvärras.” TV-teamen åker hem igen, de boende är kvar i områden som domineras av männen med åsikter om var andra får röra sig.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.