Skånes socialdemokratiska partidistrikt firade hundraårsjubileum för några år sedan. Då gav de ut en guidebok.

Det är det inte alla partidistrikt som gör.

I boken, som ser ut som sådana där böcker folk har när de åker till London och Aten, föreslås små utflykter. Man kan följa gatan i Malmö där August Palm kom vandrande från sin resa i Tyskland 1881 för att hålla det första föredraget om socialismen. Till exempel. Tar man sig till Staffanstorp kan man ställa sig på platsen – en gång en äng – där Ernst Wigforss och Tage Erlander en afton på 1930-talet debatterade mot nazister. I Landskrona går det att få se väggen i gamla Folkets hus där stoftet efter Joe Hill är inmurat.

I Landskrona går det att få se väggen i gamla Folkets hus där stoftet efter Joe Hill är inmurat. Foto: MAGNUS JÖNSSON

Den säger oss något, den där lilla boken. Den berättar att Skåne är speciellt för det parti som längre än något annat har styrt Sverige. Det var här det började.

Skåne är fortfarande partiets största distrikt.

Svensk socialdemokrati är egentligen skånsk.

Det är ett perspektiv man bör ha med sig när man läser de avtäckande artiklar som Federico Moreno skrivit i Kvällsposten i veckan, och som rymmer en ännu större berättelse.

LÄS MER: Larmet: Socialdemokraterna beroende av extrem falang

Vi kan låta den ta sin början i Rosengård 2013. Där väcks då en SSU-klubb till liv. Partiet har en stark förening i området, men saknar ungdomsverksamhet. Klubben i Rosengård blir framgångsrik. Den organiserar många och i täten går en kille som heter Rizwan Elahi. Året efter väljs han till ordförande för hela SSU Malmö.

Så långt är alla överens.

Rosengårdsgänget har märkeskläder, är första eller andra generationens invandrare, tycker sig ha en mer praktisk inställning till politik, vill förändra fort. De upplevs som macho, och höger.

De människor som format eller styrt SSU i Malmö tidigare – låt oss kalla dem Vänstergänget – tycker snart att Rosengårdsgänget kräver för mycket inflytande, beter sig direkt okamratligt. Så uppstår maktstriden. Den har politiska inslag. Rosengårdsgänget vill bryta den traditionella vänsterinriktning som alltid funnits i SSU Skåne. Man har olika åsikter om läxor och sex timmars arbetsdag, till exempel. Men lika mycket handlar den om kultur. Hur man talar och beter sig. Vänstergänget präglas av studenter, skolade i marxism, många är vita, många har medelklassbakgrund. Rosengårdsgänget har märkeskläder, är första eller andra generationens invandrare, tycker sig ha en mer praktisk inställning till politik, vill förändra fort. De upplevs som macho, och höger.

Striden står på årsmöten, i internval, om hur fördelningen av pengar sköts. Den eskalerar. Det värvas medlemmar. Det flyttas medlemmar. Allt för att vinna en votering. Från en distriktsårskonferens finns en promemoria som skildrar hur en fråga om justering av röstlängden leder till fysiska hot i lokalen, smockan hänger i luften, mötet tvingas ajourneras.

Våren 2017 knyter SSU Malmö band med SSU Helsingborg. Tillsammans vinner de makten i distriktet.

I detta skede blir det som händer i Skåne en nationell angelägenhet. Och för att förstå det, måste man nog berätta något om SSU:s historia.

Det åker en överlastad buss på E6 som bryter mot trafikreglerna!

I drygt tio års tid, från 1995, pågick där ett nationellt inbördeskrig mellan höger- och vänsterfalanger. Skåne var vänsterns viktigaste bas. Högern styrde förbundsexpeditionen i Stockholm och gjorde vad den kunde för att förstöra för Skåne. Bland annat pumpade man in pengar i den lilla föreningen i Helsingborg ­– som redan då låg mer till höger – och försökte på så sätt ta makten i Skåne. Det finns en fin scen från de bråken när helsingborgarna i hemlighet avbeställde de två bussar som malmöiterna bokat för att köra ombud till distriktsårskonferensen, något som ledde till att malmöiterna tvingades ringa ett annat bolag som bara hade en buss, i vilken åttio personer trängde in sig, varpå helsingborgarna ringde polisen.

– Det åker en överlastad buss på E6 som bryter mot trafikreglerna!

Polisen brydde sig inte.

Men de som var med sitter i regeringskansliet i dag.

SSU-kriget avslutades väl aldrig, men en vapenvila slöts 2007, och samtidigt splittrades högern i två delar. De tre falangerna har sedan dess verkat i ett slags traktatsdemokrati. Man har under Jytte Gutelands, Gabriel Wikströms och Philip Botströms ordförandeskap förhandlat och i avtal delat makten i stället för att vid varje meningsskiljaktighet söka votering.

Philip Botström, ordförande SSU. Foto: ANNA-KARIN NILSSON

Men traktatsdemokratin upplevs hämma verksamheten. Konflikten lever latent. Högern har nyligen återförenats. När vänstern förra året förlorade SSU Skåne ruckades balansen. Kongressen samma höst blev konstig – ingen visste hur det där nya gänget från Skåne, från Rosengård, skulle rösta.

Att man centralt känt till händelserna är självklart, det är alla man ringer faktiskt överens om. Varför Philip Botström sa något annat i Studio Ett är obegripligt.

Ett misstag som kan stå honom dyrt.

Det rör på sig i SSU och det har relevans för den här historien.

Den andra delen av härvan handlar om partiet, mer än ungdomsförbundet. I den är anklagelserna om islamism och vittnesmålen om homofoba och antisemitiska åsikter centrala.

Så låt oss gå tillbaka och se den här historien ur ett partiperspektiv.

Vänstergänget som först förlorade makten i SSU Malmö och sedan i SSU Skåne gör gällande att människor från Rosengårdsgänget både uttalat sig och hyst värderingar som strider mot partiets program. Vissa saker är ostridiga. Men Rosengårdsgänget svarar också med en motfråga: Var i våra politiska beslut finns det islamistiska förslag?

Foto: JENS L'ESTRADE

Ord står mot ord i någon mening, men att så enkelt lämna saken därhän är att blunda för en ny verklighet, en som gäller många partier.

Svenska partier bedriver en handfast integrationsverksamhet där nya medborgare skolas i svensk lagstiftning och svenska demokratiska traditioner. Men partierna har också mindre ädla bevekelsegrunder när de värvar i skolor och bostadsområden som är relativt politiskt oexploaterade. Man behöver röster i interna val och i allmänna val. Det är lätt att se mellan fingrarna då.

Förr om åren höll socialdemokrater med självklarhet uppsikt efter kommunistiska avvikelser. Den vanan saknas när det kommer till religion

Moderaterna har haft sina mutskandaler i Stockholm, den långa konflikten i deras ungdomsförbund har haft inslag av detta. Miljöpartiet har avslöjats hysa islamister. Centerpartiet likaså.

Det finns en omedvetenhet och en okunskap.

Förr om åren höll socialdemokrater med självklarhet uppsikt efter kommunistiska avvikelser – växte en förening fort, blev man misstänksam i syfte att hålla extrema vänsteråsikter borta. Den vanan saknas när det kommer till religion. För det är vad som står i centrum här: svenska partiers oförmåga att hantera religion, mer exakt kombinationen av religiösa övertygelser och politiskt engagemang.

Malmö är i det hänseendet särskilt intressant.

August Palm kom till Skåne med socialistiska idéer. Foto: BERTIL NORBERG / SCANPIX

Precis som när August Palm kom in över gränsen med socialistiska idéer för över hundra år sedan, bryts och möts här ståndpunkter och kulturer på ett sätt som inte sker någon annanstans i Sverige.

Det är här det nya tar sig uttryck.

Det finns en beskrivning av konflikten – från Vänstergänget – som handlar om att partiet i staden har stöttat och hjälpt Rosengårdsgänget, just i syfte att vinna stöd i olika val. Berättelsen är inte särskilt konkret. Man pekar på vilka anställningar som har gjorts och på hur Emil Svensson, en ung person från Vänstergänget petades ner från riksdagslistan inför valet 2014 och blev utfryst och motarbetad när han försökte bedriva personvalskampanj.

Att Emil Svenssons mamma heter Helene Fritzon och är migrationsminister gör förstås saken extra kittlande.

Vänstergänget hävdar också att ledningen i Malmö – Katrin Stjernfeldt Jammeh, Luciano Astudillo, Joakim Sandell – gynnat Rosengårdsgänget av politiska skäl. Ledningen tycker inte om folk som är så vänster som vi, säger de. Exakt hur Stjernfeldt Jammeh skulle ha gynnat en viss grupp av unga socialdemokrater har de svårt att fästa i ord, men själva anklagelsen skär rakt in i en existerande spricka i socialdemokratin i Malmö.

Katrin Stjernfeldt Jammeh. Foto: JOHAN NILSSON/TT

När Ilmar Reepalu skulle ersättas 2013 stod striden det mellan Katrin Stjernfeldt Jammeh och Andreas Schönström. Båda är i dag kommunalråd, men avgörandet som gav Stjernfeldt Jammeh den yttersta makten, var också ett vägval i inriktning.

Där Schönström representerar och har sitt stöd hos ett mer traditionellt arbetaretablissemang i staden, har Stjernfeldt Jammeh sin bas i stadens näringslivs och bland ortens unga.

Det gamla Malmö mot det nya Malmö.

Härvan i SSU handlar också om det.

Om en socialdemokrati i det nya Sverige.

Har partiet i Malmö gjort tillräckligt för att hålla rent?

Hur lätt är det att kapa ett politiskt parti?

Kanske är det den viktiga frågan som den här härvan ställer. Inte för att det går att fastslå att det funnits allvarliga ambitioner att islamisera det socialdemokratiska partiet, men för att det avslöjats en spricka, en möjlighet att göra det.

Svenska partier saknar erfarenheter av en icke-sekulär politisk kultur, men lider också sedan länge av sjunkande engagemang, ett allt lägre intresse för ideellt arbete. Det gör dem mindre motståndskraftiga.

Det är det intressanta.

Att det kan ske i socialdemokratin i Skåne säger något om angelägenhetsgraden. Det största distriktet i det största partiet.

Att också det är så organisatoriskt försvagat.

LÄS MER: Uppgifter: SSU blundade – för att tysta vänstergrupp

LÄS MER: Här deltar SSU-ordföranden i möte där homofobi uttrycks