Vi har fått en ny regering. Den är ett resultat av att fem partier föresatt sig att motarbeta varje form av inflytande från Sverigedemokraterna. Och visst, på kort sikt har detta parti marginaliserats. Men själva trixandet ger ytterligare bränsle till de stämningar som nationalisterna lever av.

Dessa stämningar finns väl beskrivna och underbyggda i en nyutkommen bok av de brittiska statsvetarna Matthew Goodwin och Roger Eatwell. I ”National Populism: The Revolt Against Liberal Democracy” identifieras de fyra ”D” som förenar många av de människor som röstat på högerpopulistiska partier, för Brexit eller på Donald Trump: distrust, deprivation, destruction, de-alignment.

Nya regeringen gynnar SD

Alltså, såhär, på svenska: En känsla av att min åsikt inte spelar någon roll och att ingen inom etablissemanget för min talan. Därtill en upplevelse av att den egna gruppen är åsidosatt av den liberala politiska eliten som lägger all energi på etniska och sexuella minoriteters känslor och rättigheter. Ovanpå detta en gnagande oro över framtiden när samhällets etniska sammansättning snabbt förändras. Och slutligen, själva förutsättningen: det växande avståndet mellan folket och de traditionella partierna, som blir alltmer av karriärnätverk och allt mindre av folkrörelser.

Alla har sin favoritförklaring till högerpopulismens framgångar i västvärlden. Finanskris, åtstramningspolitik och ökande klyftor, säger vänstern. Misslyckad integration, tror socialliberalerna. Ökad kriminalitet, menar konservativa. Utifrån respektive analys läggs förslag som ska komma tillrätta med problemet och minska väljarnas efterfrågan på nationalpopulism.

Nationalpopulismen lär bara växa

Det går sådär. Det reformeras, kopieras och plåstras om här och där – men bara nationalisterna formulerar ett fullödigt budskap som vinner genklang hos de människor som upplever tillvaron genom de fyra D:na. Det kan låta såhär:

”En politisk och medial överklass struntar i hur verkligheten ser ut för vanligt folk, för butiksinnehavare som trakasseras av kriminella, för fattigpensionärer, för kvinnor som utsätts för sexualbrott, för människor som börjat känna rädsla i sina tills nyligen trygga bostadsområden, för välfärdsarbetare som närmar sig utbrändhetens brant. Däremot tycker etablissemanget att det är jätteviktigt att singelkvinnor får rätt till skattesubventionerad insemination och ser inga konstigheter i att nyanlända får gå före i kommunala bostadsköer. Invandringspolitiken har förts helt utan hänsyn till hur samhället förändras när miljontals människor från andra kulturer flyttar hit. Allt det som håller oss samman som land och folk har politikerna spottat på. Allt ligger i spillror. Det är bara vi som vill och kan återskapa den nationella samhörigheten.”

Om man föreställer sig att detta är ett budskap som appellerar till allt fler väljare; då tycks det vara en ofantligt dålig reaktion att partier utan en gnutta sakpolitisk samsyn forcerar fram en regering vars existens vilar enbart på viljan att utestänga just dessa väljare från politiskt inflytande. Känslan av att min röst inte spelar någon roll bekräftas så det dånar om det. Att återigen öppna för mer invandring, utan att först åtgärda bristen på bostäder, poliser, lärare, socialsekreterare och så vidare, signalerar ganska exakt att politikerna inte bryr sig om hur vanligt folk har det.

Om SD fortsätter att växa vet ni nu varför.

Fotnot: I tv-spelaren ovan visas det senaste avsnittet av Ledarsnack. Denna gång om hur den nya skattereformen bör se ut.

Läs också:

Agerandet mot SD och Vilks är både fånigt och fegt