“Don’t judge any man until you have walked two moons in his moccasins” Native American proverb

Föregående inlägg – I. Den urspårade debatten

Det är lätt att ha åsikter om flyktingar och moralisera över deras göranden och låtanden. Det går inte att generalisera, eftersom flyktingströmmarna innehåller alla sorters människor, men jag tänker trots det bre på riktigt subjektivt idag i ett flyktingexempel. Allt för att försöka beskriva de oerhört starka känslor och drivkrafter många flyktingar känner, och som får dem att i desperation utsätta både sig själva och sina familjer för stora risker och svåra umbäranden.

Jag lägger i denna artikel ingen värdering i huruvida denna desperation är skäl nog att bevilja asyl eller ej. Problematisering av politiken och de svåra ställningstaganden som Sverige och EU står inför – oavsett hur stark empati man känner inför flyktingarnas svåra situation – spar jag till de avslutande artiklarna. I dag får pragmatikens förnuft stå tillbaka för de högst mänskliga känslor som driver människor att lämna flyktinglägren för att försöka ta sig in i Europa på illegala vägar. Låt oss se situationen ur flyktingens perspektiv för en stund.

Som den som på allvar lyssnat till professor Hans Roslings fakta om världen (hans åsikter om flyktingsmugglare eller lösningar av ”flyktingkatastrofen” lämnar jag därhän) redan förstått mår världen idag trots allt rätt bra. Länder vi tidigare sett som ”U-länder” är idag på väg upp som handelspartners istället för biståndsprojekt. Fler människor har anledning att stanna i sina länder och se dem växa, men fler har också råd att förflytta sig över jordklotet. Inte ens dagens flyktingar ser ut som de gjorde när flyktingkonventionen skrevs 1951 – och de är betydligt fler än vad någon räknat med.

Dagens flyktingar är – i historisk jämförelse – intellektuellt, ekonomiskt och geografiskt rörliga och resursstarka. Detta även om de fortfarande relativt sett i genomsnitt både är lågt utbildade och fattiga i jämförelse med invånarna i de flesta europeiska länder. I flyktingströmmarna gömmer sig dessvärre också kriminella, lycksökare, krigsförbrytare och rena ekonomiska flyktingar, men huvuddelen är det inte, och har enligt FN:s flyktingkommissariat UNHCR goda skäl att lämna sitt hemland.

Att undkomma ”terror, svält och död” skulle jag personligen hävda sällan är syftet för en flykting att lämna sitt land. Det är en orsak till det.

Som FN-soldat i Bosnien 1993-94 har jag stått mitt i kriget och sett människor tvingas lämna allt. Vissa för att de riskerat att mördas. Andra för att de upplevt situationen som ohållbar av andra anledningar. Några hade det relativt sett gott ställt, och bodde långt från fronten i områden som aldrig nåddes av några strider.

Jag har sett dig som flydde i tid. Jag också har sett dig som väntade för länge och maldes ner, skändades, trampades på. Jag har sett dig som flydde även om alla tyckte du hade det bra.

Ni flydde alla av olika orsaker, men ert syfte var detsamma.

Några av er lämnade släkt och familj kvar. Sist du såg dem kanske de låg döda på marken utanför hemmet som förvridna, blodiga bylten, och du kanske aldrig ens fick begrava dem på ett värdigt sätt. Trots det; att ”fly undan krig och död” upphörde att vara ett mål eller syfte för dig redan när ljudet av skottlossning blev allt dovare i fjärran. Att fly undan ond, bråd död gick från att vara mål och syfte till att bara vara orsak. Det blev historia. Men det faktum att du inte längre riskerar ond, bråd död betyder inte att det vore mänskligt av dig att bara sätta sig ner och ge upp. Du var någon, och det vill du fortsätta med. Du vill vara människa, sörja för dig och de dina. Inte bli ett passivt offer som lever på andras välvilja.

Den som har fallenhet för grova förenklingar skulle säga att du egentligen ”bara” är en ekonomisk flykting, för att du strävar efter en inkomst. I någon mån är ekonomin en del av sanningen, men det finns inget ”bara” med det. För det finns ingen ekonomi i världen som är vare sig målet eller syftet med din flykt.

Den är medlet.

Så vad är målet? Syftet? Varför flyr du? Varför denna desperation?

Jag har själv sett döden i vitögat några gånger. Det kan jag rycka på axlarna åt. Däremot har ingenting någonsin skrämt mig så mycket som de få isande ögonblick när jag trott mig förlora min framtid. Så jag förstår dig.

Du som lämnar det turkiska flyktinglägret för att sätta dig i en knappt sjövärdig gummibåt, eller låter dig skuffas ombord på ett överfullt, knappt flytande vrak vid Libyens kust för att riskera allt i Medelhavets vågor gör det inte för att du är rädd för att dö. Du gör det för att du är rädd för att aldrig mer få leva.

Jag undrar om du, trygga, välutbildade, privilegierade ursvensk som läser detta skulle sitta nöjd i ett tältläger med en överfull tunna du delar med hundrafemtio andra som dass, medan du hankar dig fram på ströjobb – utan pensionsgrundande inkomst – och lever på tilldelade matpaket från UNHCR – dag ut och dag in. Det är det liv du har att se fram emot alla de år av ”framtid” du kan överblicka. Hur länge skulle du sitta nöjd med att leta ständigt nya boplatser, sova på soffor eller i tält och lugnt acceptera insikten att dina barn i bästa fall får lära sig läsa i en hastigt hoprafsad skola – utanför alla utbildnings- och samhällssystem, diskvalificerade från högre utbildning.

Skulle du sitta nöjd medan dina barns framtid rann iväg om du har släktingar i Kanada, Sverige, Tyskland som engagerar sig, uppvaktar myndigheter och lånar ihop pengar för att få dig och din familj att komma dit och skaffa er en framtid. Om dina släktingar sade ”kom bara hit, så får du uppehållstillstånd! Starta om, bygg ett nytt liv, skicka dina barn till skolan, kanske till universitet”? Om du själv kunde verifiera att vad de säger är sant t o m från både tidningar och myndigheters hemsidor?

Om du inte skulle sitta nöjd med din konservburk från UNHCR – varför tror du att någon annan, som också har en utbildning, hade ett yrke, ett jobb och ett liv, skulle göra det?

”Men flyktingläger är ju bara tillfälliga, tills allt lugnat ner sig i deras hemländer”, kanske du invänder.

Skulle du lita på det själv? Det gick möjligen att lugna människor med 1951. I en tid när få reste längre sträckor överhuvudtaget, bara hade tillgång till lokala tidningar – som de i bästa fall kunde läsa – och bara den rikaste promillen någonsin tänkt tanken att någonsin ta sig utomlands. Numera är alla vana vid resor, dessutom är alla så pålästa att de vet hur det fungerat förr i historien, och de vet hur de nya, till synes eviga, inbördeskrigen fungerar: ”Tillfälligt” innebär ”åtminstone i ett par, tre decennier eller så”. Sedan kanske kriget i Syrien tar slut. Om det sker kan eventuellt demokrati införas, och då byggs nog både land och samhälle upp igen och alla lever lyckliga i alla sina dagar.

Hurra. Köp läget; dina barn blir den generation i dina släktled som saknar framtid. Men du får väl känna dig tacksam att du lever och hoppas på att dina barnbarn – med lite tur – kanske får en. Förstår du inte hur lycklig och tacksam du ska känna dig att ingen skjuter på er och att ni har mat för dagen? Vilken normal människa här i världen kan någonsin begära mer av livet än så?

Jag har också blivit beskjuten, men jag begär trots det betydligt mer av livet än att bara sitta och känna mig lyckligt tacksam att ingen skjuter på mig just nu.

De flesta som är läskunniga och har tillgång till information om hur världen ser ut och fungerar, och som en gång haft ett riktigt betalt jobb i en modern kultur i ett fungerande samhälle – vilket de flesta människor i världen faktiskt numera har – kommer inte att sitta och tacksamt invänta ålderdomen i flyktingläger-limbo medan barnens framtid går om intet. Inte utan att känna att de gjort allt för att undvika det. Således:

Det är fullt normalt att göra allt man kan för att skaffa sig själv, sin familj eller sina barn en framtid.

Allt man kan, ja. Precis som vilken tänkande människa som helst vill du naturligtvis maximera dina chanser att bygga en ny framtid för dig själv och dina barn. Så du söker alla utvägar som finns. Och efter att ha slukat officiella och inofficiella uppgifter från myndigheter och medier, rykten, internet, rekommendationer och löften från anhöriga, vänner och flyktingsmugglare och sammanställt alla fakta har du antagligen exakt koll på vilket land du vill åka till och varför.

Det enda som står mellan dig och en framtid är att du måste ta dig till Tyskland eller Sverige. Ett fåtal timmars billig flygtur från Turkiet.

Så enkelt. Så varför skulle en klok människa som du komma på den idiotiska idén att sätta sig i en knappt sjövärdig gummibåt och riskera både ditt eget och familjens liv? Kanske av den enkla anledningen att du ser det som det enda realistiska sättet att skaffa dig och dina barn en ny framtid?

Kanske har du insett att resan är så riskabel att din familj förvisso är utan framtid – men fysiskt säkra – i flyktinglägret, eller rentav i ett lugnt område i hemlandet. Om du gör den farliga resan själv, ensam, och tillbringar några månader i Tyskland eller Sverige tills du beviljats den asyl du utlovats av de tyska eller svenska regeringarna vet du att de kan komma efter som anhöriginvandrare så snart du fått ditt uppehållstillstånd. Då kan de ta flyget direkt, utan att behöva utsättas för den dyra, livsfarliga och traumatiska resan som papperslösa, illegala invandrare genom Europa. Det är ingen slump att en övervägande del av flyktingarna är män.

Så hur kan det komma sig att Europas länder stänger dessa flyktingar ute, fullt medvetna om att de sannolikt berövar åtskilliga vanliga, hederliga människor och deras barn en framtid?

Det beror helt enkelt på att själva omfattningen av migrationsströmmarna gör det oundvikligt att ideal ställs mot verklighet, moral ställs mot pragmatism och hänsyn till flyktingar ställs mot hänsyn till den egna väljarbasen. Även Sverige kommer snart att tvingas börja säga nej – eller förstärka andra styrmedel – för att göra sin flyktingpolitik betydligt mer restriktiv. Det kommer att ske oavsett hur stark empati man känner för den hypotetiske flyktingen ovan. Det kommer att ske oberoende av hur många svenskar som vill föra en mer eller mindre restriktiv asylpolitik, och oavsett vilka mer eller mindre godhjärtade skäl man har för att vilja göra så.

Av den enkla anledningen att juridik och politik tillsammans kommer att trumfa etik och retorik.

– – –

Nästa inlägg – III. Juridiken