I februari dömdes en man från Skåne till terrorbrott efter att på ett anonymt Facebookkonto ha uppmanat människor att skänka pengar till terrorgrupperna IS och Jabhat al-Nusra. Mannen hade samtidigt jobbat för biståndsorganisationen Solidaritetscenter, som lade ner sin verksamhet efter att polisen gjort husrannsakan hos medarbetaren.

Solidaritetscenter var en organisation inom den radikalislamistiska miljön i Sverige, men erhöll trots det ett så kallat 90-konto från Svensk Insamlingskontroll i december 2013. Samtidigt som Solidaritetscenter fick den här kvalitetsstämpeln kunde man på sociala medier följa hur den nu dömde mannen, som var organisationens främste biståndsarbetare i Syrien, öppet propagerade för jihadistiska terrorgrupper i landet.

Det finns fler exempel på hur samhället blundat för eller gett stöd till extremistisk islamistisk verksamhet. Trots flera avslöjanden om att föreningen Sveriges Förenade Muslimer (SFM) anlitat al-Qaida- och IS-sympatisörer i ledande roller har såväl Göteborgs stad som statliga Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor (MUCF) beviljat föreningen bidrag. SFM är en salafistisk organisation i Göteborg vars föreläsare har uppmanat unga som har syndat mycket att resa för jihad och bli martyrer för att få förlåtelse, och hotat tolvåriga flickor med helvetet om de inte bär slöja.

LÄS MER: Låt polisen sköta sitt jobb nästa gång

Terrordådet i Stockholm i fredags har på nytt aktualiserat frågan om hur Sverige ska förhålla sig till de här miljöerna. Vi har under många år härbärgerat en liten men aktiv islamistisk terrormiljö som främst riktat in sig på andra länder. Men så länge Sverige endast har varit en exportör av terrorism har frågan uppenbarligen varit ointressant för andra än för Säkerhetspolisen, som har som uppgift att hålla ögonen på den här verksamheten.

Redan i början och mitten av 90-talet utnyttjades Sverige av terrorgrupper som en ”safe haven”, fristad, för att bedriva stödverksamhet för islamistisk terrorism utomlands. Härifrån bedrevs rekrytering, propagandaproduktion och insamling av pengar. Flera personer reste före 11/9 2001 fram och tillbaka till al-Qaidas träningsläger i Afghanistan. Höga ledare inom såväl al-Qaida som den somaliska terrorgruppen al-Shabaab har tidigare haft sin bas och verksamhet i Sverige.

Sverige har i vissa avseenden fortsatt att vara en ”safe haven” för terrorister.

Från de tidiga svenska terrornätverken finns direkta kopplingar till den yngre generationen av dagens svenska IS-terrorister, genom släktingar eller andra band. Och Sverige har i vissa avseenden fortsatt att vara en ”safe haven” för terrorister. För bara ett par år sedan var det fullt möjligt för minst två svenska IS-medlemmar, som skadats i strid, att resa hem till Sverige där de fick skattefinansierad vård innan de med myndigheternas goda minne kunde återvända till Syrien och Islamiska staten igen.

LÄS MER: En praktskandal som måste få politiska konsekvenser

Utan tvekan har den här avslappnade inställningen till vår inhemska jihadistiska miljö underlättat för terrorism utomlands, som skördat mängder av oskyldiga offer. Men terrorn har i de fallen skett på bekvämt avstånd från den svenska offentligheten.

Vi behöver ändra vår attityd. Verksamheter som uppmanar till hat och terror ska naturligtvis inte ha stöd. Vår grundlagsskyddade föreningsfrihet tillåter dessutom samröre med en terrororganisation. Nu när terrorismen har slagit hårt mot oss på hemmaplan aviserar regeringen äntligen om att en lagändring kan vara på gång. Det är bra, men borde ha skett för mycket länge sedan.

Magnus Sandelin

Journalist och författare till ”Svenska IS-krigare, Från al-Qaida till jihadi cool” (Fri Tanke)