För ett tag sedan drömde jag att mina hemkvarter tagits över av ligor av unga utomeuropeiska män. Hotfulla arabiska och afrikanska killar med bara överkroppar försökte råna mig när jag var ute för att handla. Det var nära ögat men jag undkom genom att lägga benen på ryggen, som om nu en pensionär skulle kunna klara av det. Väl hemma i min lägenhet hörde jag på nyheterna att vissa gatustråk i min närmiljö borde undvikas för den som hade livet kärt. Dessa tidigare lugna områden ansågs helt plötsligt för farliga No Go-zoner. Som vanligt sades givetvis ingenting om anledningen och inte heller något om gärningsmännens etnicitet. Det var den gamla vanliga visan av mörkläggning och det förvånade mig inte ens i drömmen.

Jag vaknade med hög puls och maximalt aktiverad reptilhjärna, men när jag insåg att jag befann mig i mitt trygga sovrum, lugnade jag ner mig och somnade om. Drömmen fortsatte ändå, men den här gången var förövarna schweizare, tyskar och österrikare i tyrolerhattar och lederhosen som skulle skrämma invånarna och göra omgivningen osäker (förmodligen hade jag hämtat inspirationen från alla matcher och supportergrupper i fotbolls-EM som teve visade hela eftermiddagar och kvällar). Men den här gången vaknade jag utan hjärnans alarmsystem inkopplat. De verkade ju bekanta och dessutom fanns det ett löjets skimmer över deras försök att ta över här. De påminde mig snarare om den modersbundna norska figuren Marve Fleknes i komikern Rolf Wesenlunds framtoning från svensk television på sjuttiotalet (för dem som minns honom). Jag vaknade med ett lättat leende på läpparna.

Vad säger nu det här? Visade mina drömmar vilken tvättäkta rasist jag är eller var det ett sunt bearbetande av någonting som jag under längre tid uppfattat som ett hot? Hur mycket gillar vi egentligen olika? Enligt drömforskare är drömmar ett slags förberedelser. Hur ska morgondagens faror bemötas och hot undvikas eller bemästras, alltifrån den tid då det handlade om att fly för farliga rovdjur på stäppen till att inte bli offer för destruktiva intriger på den moderna arbetsplatsen. Det land eller den folkgrupp som inte klarar av att skydda sitt revir från inkräktare är illa ute.

Men drömmen pekade också på något annat som jag under många år har känt frustration, ilska och vanmakt över: politikers, forskares och journalisters oförmåga och ovilja att ta reda på och tala klarspråk vad gäller gärningsmäns etniska, kulturella och religiösa bakgrund. Relativiserandet av övergreppen i grupp i bland annat Köln, Kalmar och Kungsan är bara ett exempel. Genom att vara otydlig eller utelämna avgörande information om främst härkomst, vilseför man regelbundet allmänheten och brottsoffren.

I vår senaste bok ”Nötskalet”, som handlar om svensk invandringspolitik och dess konsekvenser, tar jag tillsammans med etnologiprofessorn Karl-Olov Arnstberg upp vissa aspekter av detta, som jag vill utveckla här. Om man exempelvis samkör SCB:s befolkningsregister över män i brottsaktiv ålder (15-44 år) för 2015 med Brottsförebyggande rådets (Brå) rapport från 2005 om anmälda våldtäkter/försök till våldtäkt i vårt land, visar det sig att under sådana omständigheter skulle två tredjedelar av anmälningarna rikta sig mot misstänkta förövare med utländsk bakgrund, trots att dessa ”bara” utgör en tredjedel av befolkningen i denna åldersgrupp. Man skulle också kunna skriva det som att gärningsmännen med utländsk bakgrund är 400 procent mer brottsmisstänkta per capita för dessa kvinnoskändningar än de med svensk bakgrund. Problemet är bara att Brå inte talar klarspråk om vilka länder som de misstänkta förövarna kommer ifrån. Det är uppgifter som de bara lämnar ut åt andra forskare, vilket gör det omöjligt att kunna få en fullständig helhetsbild av problematiken.

I sin redovisning delar dessutom Brå upp studierna av dem som kommer från den asiatiska delen av världen i smått obegripliga zoner där ”högriskländer” blandas med ”lågriskländer”. För den som är envis går det ändå att utläsa att misstänkta brottslingar från Afrika, tillsammans med dem från Västasien (med bl.a. Syrien, Irak), ligger i topp. De har mellan 250 till 430 procent mer anmälningar per capita för samtliga anmälda brott än de som har båda föräldrarna födda i Sverige. På andra sidan spektret finns människor från Östasien (Japan, Kina m.fl.), som lever här och har låg brottsbenägenhet.

Jag drar den här bakgrunden därför att det är allt vad vi har att hålla oss till, men också för att forskningsmaterialet i sig är 15-20 år gammalt. Inga nya försök till kartläggning har gjorts sedan dess. I våra grannländer talar man däremot klarspråk. På medias uppmaning lämnade den finska polisen ut etnicitet över misstänkta våldtäktsmän för helåret 2015. Där framkom att ”utlänningar” stod för 27 procent av alla misstänkta våldtäkter och att irakier var den i särklass mest belastade gruppen inom invandrarpopulationen, följda av iranier. Det bör i sammanhanget påpekas att Sverige under de senaste åren, t.o.m. april 2016, beviljat permanenta uppehållstillstånd (PUT) till 16 gånger så många asylsökande jämfört med Finland och därför är också det finska underlaget i jämförelse magert.

Statistisk centralbyrå i Norge gjorde 2011 för första gången en ordentlig genomgång av brottslighet och härkomst (avser 2001-2004). Irak var värst, 24 procent av alla män med ursprungsland Irak var gärningsmän, följt av Somalia (22 procent), Iran (drygt 19 procent) och Marocko (18 procent). Motsatsen utgörs av ursprungsländer som Kina med sex procent (samma som infödda norrmän) och Filippinerna med knappt fem procent.

Med tanke på att Sverige över tid har tagit emot och beviljat PUT till tre gånger så många asylsökande som övriga nordiska länder har gjort tillsammans, är det ytterst märkligt att Brå under drygt tio år har lyckats undvika att göra en uppdaterad och tydlig undersökning av sambandet mellan brottslighet och etnisk bakgrund. Särskilt viktigt skulle det ju vara, med tanke på den mycket stora demografiska förändring som Sverige har genomgått under de senaste decennierna. Mellan 2000-2015 har befolkningen med utländsk bakgrund ökat med närmare en miljon personer medan de svenskättade har minskat med drygt 24.000 (SCB). Under den tiden har också inflödet från Mellanöstern och Afrika ökat i stor omfattning vad gäller män i brottsaktiv ålder (15-44 år). Samtidigt har män i denna åldersgrupp från nordiska länder minskat dramatiskt, endast 20.000 av dessa var folkbokförda i Sverige år 2015, jämfört med dubbelt så många vid millennieskiftet. I Sverige fanns det däremot förra året drygt 105.000 män i motsvarande ålder från Syrien, Irak, Iran och Afghanistan, vilket är mer än dubbelt så många som år 2000. Vi hade cirka 60.000 15-44 åriga afrikanska män här 2015 mot bara en tredjedel så många år 2000 (se diagram, källa SCB). I dessa siffror är inte de medräknade som kom i den stora migrationsvågen i slutet av förra året. Sverige och sammansättningen av dess befolkning har förändrats i dramatisk takt. Det är övriga Norden ut, och Afrika och Mellanöstern in som gäller. Även när Sverige stramat åt sin asylpolitik och inflödet midrats något hittills under 2016, är helhetsbilden fortfarande densamma.

Vi är långt ifrån samma land som när Brå gjorde sin senaste (sista?) stora mätning av invandrare och brottslighet, grundat på upp emot två decennier gammalt material. Under 2015 sökte 35.400 ”ensamkommande barn”, d.v.s. yngre asylsökande pojkar/män av många gånger osäker ålder, asyl i Sverige. Inget annat land kom i närheten av den siffran för mottagande och inflödet av ”ensamkommande” har redan påverkat obalansen mellan könen i tonåren i vårt land. I skrivande stund kommer flera rapporter från polisen om sexuella övergrepp av gärningsmän från kulturer med helt annan kvinnosyn som agerar i grupp mot unga flickor på olika musik- och ungdomsfestivaler. Även våldtäkter har rapporterats. Motvilligt låter media ibland det sippra fram att detta är ett helt nytt beteende och att förövarna är ”ensamkommande”, men mestadels är det mörkläggning som gäller. Den svenska reaktionen från beslutsfattarna är en blandning av senfärdighet, sedvanlig flathet och sökande efter samförstånd. Rikspolischefen har temporärt slutat med att ömka gärningsmännen och svarar med att dela ut armband där det står att man inte ska tafsa. Och Brå fortsätter att ligga lågt.

Gunnar Sandelin

socionom & journalist

Fotnot: Jag har använt mig av Nationalencyklopedins definition av Mellanöstern som ”en term för ett område bestående av länderna på Arabiska halvön samt Turkiet, Syrien, Libanon, Israel, Egypten, Jordanien, Irak och Iran. Ibland inkluderas även Libyen och Sudan samt Cypern och Afghanistan”.

Utskriftsvänlig PDF-version

Alla texter är © på denna blogg. Det är tillåtet att sprida texterna under förutsättning att ni alltid länkar till källan här på bloggen.