Jo, visst var det det. Men skyll inte på mig. Det var ni som röstade som ni gjorde. Det är riksdagspolitikerna som håller på som de gör. Skjut inte på kolumnisten.

Det finns ingen rättvisa, ens mellan vinnare. En av valets få vinnare är Vänsterpartiet, men ingen bryr sig det minsta om vad partiet eventuellt håller på med. I alla möjliga regeringar sitter Vänsterpartiet på avbytarbänken.

Så kan det gå om man är framgångsrik: fyra friår i rad.

Vinnarna Sverigedemokraterna bryr sig däremot alla om. Problemet är bara att intresset aldrig leder någon vart. Så låt oss göra ett försök att vara lite konstruktiva.

Vad är det man kan oroa sig för, när det gäller det här partiet? Jo, att det, om det får inflytande, börjar pressa på för diverse extrempåhitt.

Obligatorisk fläskkotlett på fredagar. Folkrace, folkdans och folkdomstol. Vad vet jag?

Men hur skulle Sverigedemokraternas väljare regera då?

Historieprofessorn Dick Harrison påpekade i Svenska Dagbladet häromsistens att de svenska nazisterna fick ungefär 27 000 röster när de var som störst, i kommunvalen 1934. Inte ens när Hitler hade foten i dörren och armen i luften föll svenskarna till föga i någon större omfattning.

Extremism har helt enkelt aldrig gått hem bland svenska väljare.

Det gäller åt båda hållen. De verkligt extrema vänsterrörelserna förblir pyttefenomen. När Miljöpartiet uppfattades som alltför udda i början av nittiotalet, åkte det ur riksdagen. Inte ens extremfeministerna i Fi, som har en av Sveriges mest kända partiledare, kan ta sig någon vart.

Om man inser hur urbota trista svenskarna alltid har varit på just det här sättet – inga revolutioner, kravaller och stolligheter, tack – borde man inse att de 1,1 miljoner svenskar som har röstat på Sverigedemokraterna, antagligen inte drabbats av en helt artfrämmande extrembacill. Det är mycket mer sannolikt att de röstat som de gjort av motsatt skäl: de tycker att de etablerade partierna har blivit konstiga, stolliga och extrema. De upplever sig rösta på ett parti som låter ungefär som sossar och moderater gjorde för bara 20 år sedan.

Kanske har de tänkt fel. Men nu handlar det om hur de här väljarna antagligen ser världen.

Om det är så, vad är då den bästa garanten mot att Sverigedemokraterna sticker i väg åt extremisthållet?

Jo, deras väljare. För det finns inte 1,1 miljoner svenskar som har lust att rösta på extrema tokskallar. Det har inte funnits förut. Inget tyder på att det plötsligt finns i dag. Ett parti som går åt det hållet begår självmord.

Så om man vill se till att de obehagliga typerna och idéerna inom Sverigedemokraterna får så litet genomslag som möjligt, är partiets väljare de bästa allierade man kan ha. Provtryck partiet i riksdagen. Börjar det slira ut i ytterkanten av åsiktsterrängen, kommer de svenska väljarna återigen att berätta vad de tycker om extremism.

Sanningen är den att ingen, kanske inte ens de själva, vet vad det här är för parti ännu. Det är knappt ett parti, mer en rörelse under tillverkning. Sverigedemokraterna är som sossarna var för drygt 100 år sedan, innan det partiet bestämt sig för om det ville ha planekonomi eller inte, revolution eller reformism, försvar eller pacifism.

Sådana processer tar ett tag. Den måttliga, mellanmjölkiga vägen brukar vinna i det här landet.

LÄS MER: Här hittar du fler krönikor av Johan Hakelius