Miljöpartiets partiledare Åsa Romson hamnade i hetluften efter partiledardebatten. Bara det faktum att i en nationell kris så är Romson bara Löfvens hjärtslag bort från att leda landet en förskräckande insikt efter att ha hört vice statsministern gå bort sig i ett virrevarr av liknelser och bortförklaringar som innehöll tabuord som Auschwitz och zigenare.

Med andra världskriget mer närvarande än någonsin på flera decennier i den internationella storpolitiken, efter Putins försvar av Molotov-Ribbentroppakten i helgen och militärparaden i Kreml, borde varje bildad politiker veta att det här ett minfält nog att stoppa Rommel.

Nu rusade Åsa Romson in som Sjätte armén mot sitt eget Stalingrad där hon inte efter debatten hade vett att retirera innan det var försent. När sedan Niklas Svensson på Expressen och andra reportrar i vargflocken slog till med ett blitzkrieg i full kraft och enkelt rundade Romsons egen verbala Maginotlinje och torpederade ursäktstonnaget var nederlaget lika fullbordad som en järnvägsvagn i Compégnieskogen.

Romson är en bro för mycket för Miljöpartiet, som inför valet försökte påskina att "vår beredskap är god" för ett maktskifte men där de yttre påfrestningarna visat att man varit lika illa rustad som en Per-Albin för utvecklingen i omvärlden. Nu behöver Miljöpartiet både låna och hyra in all hjälp de kan få för att stadga upp sin partiledning. Det politiska kapitalet förbrukas i snabbare takt än vad kansliet kan producera nytt under den pågående medie-Blitzen.

Hoppet står till att partiets egen isolationist ska kliva in. Maria Wetterstrand är lika trygg och strategisk i sitt ledarskap som Zjukov, men problemet är att i det gröna Kreml sitter ledare som ogärna vill bli överglänsta av partiets stjärna.

För Moderslandet bästa så måste dagen D nu närma sig för att göra bruk av partiets största reservkår. Det borde ökenrävarna bakom dagens "Peace in our time-ledning" förstå. Det är dags för svensk politiks egen Enola Gay att göra entré. Miljöpartiets nästa stämma borde låta Wetterstrand kliva in som en Eisenhower, en Supreme Green Commander, och räta upp Miljöpartiets befälsföring. Hon är även en given minister, Wetterstrand vet också att arbeta i regeringen inte är något annat än blod, svett och tårar. Som det är nu har aldrig så många kritiker mot hur Miljöpartiet förvaltar sitt regeringsuppdrag haft så få språkrör att tacka.

Fotnot: Visst mått av politisk satir förekommer i texten för att demonstrera poängen att andra världskrigsliknelser kanske inte är helt optimala.

Hur många världskrigsreferenser hittar du? Mejla rätt svar till info@miljöpartiet.se