Det brukar sägas att debatten har polariserats. Jag tror till och med att jag själv har hävdat det. Men hur går den analysen ihop med den svenska konsensuskulturen? Det gör den inte. En större spännvidd i det offentliga samtalet är helt inte förenlig med viljan att alltid vara överens.

Förklaringen, som jag ser det, är att det inte skett någon polarisering. Det är i stället en posering vi ser: där det handlar mindre om att säga vad vi tycker och mer om att berätta om vilka vi vill vara. Och det gör vi genom att ange vilket lag vi hejar på snarare än vilka åsikter vi hyser.

På sociala medier blir vallgraven tydlig.

Låt säga att Jimmie Åkesson en strålande vacker vinterdag skriver ett inlägg av typen: ”Vilken underbar dag för långfärdsskridskor!” (för er som inte hänger på sociala medier och som möjligen betvivlar att människor ägnar tid åt så vardagliga ting på nätet vill jag förtydliga att graden av trivialitet inte har någon bortre gräns.).

Well. Tillbaka till ämnet. Hur sannolikt är det att någon endaste enda som inte sympatiserar med Jimmie Åkesson skulle skriva: ”Tänkte precis samma sak för en timme sedan. Snör på mig skridskorna nu”?

Inte. Sannolikt. Alls.

Skulle någon kommentera skulle det troligare stå så här: ”Jag tycker Jimmie Åkesson har fel i princip i allt. Men hey, även en blind höna kan hitta ett korn. Det ÄR en bra dag för långfärds­skridskor”.

När jag började arbeta med opinionsjournalistik för två decennier sedan ägnade jag tid och utrymme åt att skriva vad jag tyckte. Allt eftersom har jag fått reservera mer plats åt att klargöra vad jag inte tycker. Eftersom andra annars tillskriver mig åsikter och en gruppidentitet jag inte har.

Så om jag skriver om demonstrations­friheten apropå att någon nazistisk rörelse fått tillstånd att samlas måste jag först ingående deklarera min avsky för nazismen innan jag argumenterar för yttrandefriheten. Annars kommer jag få ägna dagar åt att för döva öron försöka förklara att jag inte är nazist.

Flockmentalitet, ängslighet och viljan att brännmärka ideologiska utbölingar märks inte minst bland journalister, kulturskribenter och anrda opinionsbildare med access till den offentliga arenan. Alltså yrkesgrupper som borde hylla mod, oberoende och fri debatt.

En skribent som hamnat i onåd efter en artikel berättade hur forna vänner och kolleger vände ryggen till när hen äntrade en kulturtillställning. Som i skräck för att någon skulle tro att man tyckte samma sak om man hälsade.

Om vuxna med både tankeförmåga och socialt kapital agerar som om det vore ett klankrig i en värld där det bara finns rätta och felaktiga uppfattningar (och människor) – hur ska vi då lära våra barn att inte vara taskiga mot den klasskamrat som har en konstig mössa?

Och vad hände med idén om att det är vad som sägs, och inte vem som säger det, som avgör argumentets legitimitet? Hur gick det till när vi ersatte det idealet med ängslig positionering och vuxenmobbning?

Från och med nu ämnar jag skärpa mig och sluta glutta på vem det är som säger att det är en fin dag för långfärdsskridskor. Jag ska, om jag har ett behov att kommentera, bara deklarera, ”Ja, det är en alldeles fantastisk dag för långfärdsskridskor”. Och sedan sätta punkt där. Häng gärna med på den turen.