En presentation av Sagostundsrörelsen och dess tidning Solstrålen, som dessutom gjorts tillgänglig i digital form. Av Daniel Lagerkvist, praktikant hösten 2010.

En försummad del av den svenska arbetarrörelsens historia är den som rör arbetarbarnen och deras anslutning till och organisering i olika politiska verksamheter, näraliggande eller anslutna till SAP eller SKP, hävdade Eva-Mari Köhler 1979. Som exempel på sådana verksamheter nämner hon de socialistiska söndagsskolorna under 1890-talet, sagostundsrörelsen från 1903 och framåt samt barngillena – arbetarbarnens förbund.

Början i Malmö 1903

Sveriges Socialdemokratiska Arbetareparti grundades 1889 och 1897 bildades partiets ungdomsförbund, Socialistiska Ungdomsförbundet. Tage Lindbom skriver i sin studie Den socialdemokratiska ungdomsrörelsen i Sverige att det socialistiska ungdomsförbundets fjärde kongress 1903 kom att skilja sig från de tidigare. Medan de tidigare kongresserna i stort sett gått i enighetens tecken och några delade meningar sällan förekommit i viktigare principiella frågor, fanns det på 1903 års kongress en bestämd opposition i praktiskt taget alla principiella frågor. Det gällde frågor om militarism och framför allt ungdomsförbundets förhållande till moderorganisationen, SAP. Majoriteten av kongressen riktade skarp kritik mot partiet, som beskylldes för att ha svikit sina idéer, och anklagades för byråkratiseringstendenser och strävanden att undertrycka ”den fria inre diskussionen” (Lindbom, s. 58).

Enligt Lindbom stred mot centralkommittén och kongressmajoriteten en minoritet, med sitt starkaste fäste i Malmöklubben, som mera lojalt ville ställa ungdomsrörelsens krafter till det socialdemokratiska partiets förfogande. Då 1903 års kongressbeslut fick konsekvensen att ungdomsförbundet slet de ideologiska banden med det socialdemokratiska partiet beslutade sig Malmöklubben strax efter kongressen därför att utträda ur förbundet. Grunden lades därmed för ett nytt förbund, Socialdemokratiska Ungdomsförbundet, som fick sin tyngdpunkt i Malmö. I Berättelse öfver Socialdemokratiska ungdomsförbundets verksamhet från mars 1903-maj 1905 heter det att

Malmö socialistiska ungdomsklubb, på grund af det socialistiska ungdomsförbundets afståndtagande från partiprogrammet och den ovederhäftighet som präglade dess organ, utträdde ur detsamma. Och man kan säga, att detta beslut om utträde utgjorde begynnelsen och upphofvet till den socialdemokratiska ungdomsrörelsen. (s. 1)

I och med detta fanns det alltså två socialistiska ungdomsförbund i Sverige. Det nya förbundets namn får då förmodligen ses som ett tecken på förbundets lojalitet gentemot moderpartiet. Till ordförande i centralkommittén för det nya ungdomsförbundet valdes författaren Karl Gustav Ossian-Nilsson. Han hann under sin korta tid i ungdomsförbundet vara med och starta Sagostundsrörelsen, som i början kallades för de Socialistiska söndagsskolorna, och sägs ha varit den som myntade det ”segrande” namnet ”Sagostunderna” (Köhler, ”Den proletära barnrörelsen i Sverige 1890-1917”). Ossian-Nilsson berättar själv i sina memoarer O gamla klang och jubeltid att

[d]et segrande namnet skapades också av mig – nämligen Sagostunderna. Själv älskar jag in i ålderdomens år sagan som litterär genre (s. 137, kursiv i originalet).

Ossian-Nilsson hävdar även att förslaget hade en ”polemisk udd”, och meningen var att sagostunderna skulle ersätta ”de sektreligiösa söndagsskolorna”, men att syftet inte var någon ”antikristlig propaganda”. Han ansåg istället att

de små borde förskonas för varje slags religiös, antireligiös eller politisk påtryckning. Barnen skulle växa upp i en friskare och dogmfriare luft, än den sekterna unnade dem (s. 137)

Det är intressant att kontrastera denna beskrivning av verksamheten med den som förekommer i Berättelse öfver Socialdemokratiska ungdomsförbundets verksamhet från mars 1903-maj 1905, där det heter att

Sagostundsidén har genom förbundet gjorts aktuell här i Sverige… det är af stor vikt att skaffa en motgift mot de religiösa söndagsskolorna och redan från barnaåren fostra den blifvande kämpen för proletariatets frigörelse (s. 6).

Enligt Köhler tycks inspirationen till verksamheten ha kommit dels från de socialistiska söndagsskolorna från slutet av 1800-talet men också från liknande verksamhet i England (Köhler, ”Arbetarrörelsearkiv och arbetarbarn”).

Den första januari 1904 kallades arbetarbarnen i Malmö till Folkets hus festsal för den första sagostunden. Åttahundra barn kom, både barn i skolåldern och deras yngre syskon. Sagostunderna kom att ledas av en kommitté som utsetts av Socialdemokratiska Ungdomsklubben. Fram till 1906 hade 61 sagostunder anordnats. Vid sagostunderna roades barn enligt en rapport i Solstrålen med ”deklamation, sång, musik och sagoberättelser”. För de äldre barnen hölls även föreläsningar med ”skioptikonbilder” (Köhler, ”Den proletära barnrörelsen i Sverige 1890-1917”).

Bidrag till verksamheten erhölls av Socialdemokratiska ungdomsklubben, Socialdemokratiska Partiet, vissa fackföreningar och tidningen Arbetet.

Fler sagostunder startades

Under de följande åren startade Sagostunder på flera övriga platser i Sverige. Sagostunder som samlade hundratals barn bildades snart i Stockholm, Göteborg, Eskilstuna och Helsingborg. Rörelsen hade sin största verksamhet i större städer såsom Malmö, Göteborg och Stockholm, och utbredningen var störst i södra och mellersta Sverige.

I Stockholm hölls den första Sagostunden långfredagen den 13 april 1905 i Folkets hus A-sal. Fredrik Ström höll ett föredrag om sagostundsidén. Där förekom även sång, musik, deklamation och sagouppläsning. Arbetarkommunen lämnade gratis lokal, fackföreningarna lämnade ekonomiskt bidrag och kvinnoklubben broderade en fana. En framstående person för Sagostunderna i Stockholm var Olle Olsson, också känd som Sagostunds-Olle.

I Göteborg startade Sagostunderna med en avdelning 1906, och Sagostunder fanns på minst tre olika platser i Göteborg: Lindholmen, Olshagen och Majorna. Ett tusental barn tycks ha varit anslutna. Verksamheten lades dock ned efter under några år men återupptogs 1914.

Lokala grupper startade snart på flera andra orter. Enligt Köhler var verksamheten som mest intensiv under två perioder, dels från starten 1903 och fram mot 1915-1917, dels nya verksamheter under 1920-talet. I de lokala organisationerna upplevde man att det fanns problem med att samordna verksamheten. I Stormklockan diskuterades under 1910 behovet av ett särskilt Sagostundsförbund. En omorganisation kom till och 1916 tillkom program och stadgar för De ungas freds- och sagostundsförbund. Organisatoriskt fanns enligt Köhler fortfarande en kontakt med partiet. DUF fick bidrag från Socialdemokratiska partiet, Socialdemokratiska ungdomsförbundet och Svenska freds- och skiljedomsföreningen. DUF upplöstes dock redan 1918 och en Centralkommitté med säte i Malmö bildades.

Sagostundsverksamheten fortsatte och 1937 slöts ett samarbetsavtal mellan Unga Örnar och Sagostunderna. I juni 1944 slogs Sagostundsrörelsen samman med Unga Örnar.

Verksamheten

Det viktigaste inslaget i Sagostundsrörelsens verksamhet är kanske inte helt oväntat de sagostunder som gett namn åt rörelsen. Enligt Köhler gick sagostunderna till så att man samlades på söndagsförmiddagarna en till två timmar vid ungefär samma tidpunkt som de religiösa söndagsskolorna pågick, tidpunkten ska ha varit vald för att förhindra att arbetarbarnen gick till de religiösa söndagsskolorna. En sagoberättare eller sagoläsare engagerade under några timmar ett hundratal barn i Folkets Hus. Köhler berättar att någon eller några vuxna läste sagor, berättade, sjöng, trollade eller underhöll på annat sätt. På somrarna anordnades det även utfärder till t.ex. Folkets park eller tågresor till någon näraliggande systerorganisation. Som Köhler påpekar är det politiska budskapets i verksamheten tillbakahållet.

Tidningar

Tidningar som gavs ut av rörelsen var

Solstrålen innehöll indiska sagor, folksagor, sagor av H.C. Andersen och sagor om prinsessor och kungar. Tidningen innehöll även rapporter om sagostundsverksamhet från olika delar av landet. Något som kanske kan verka lite förvånande för en nutida läsare om man bläddrar igenom tidningen är att materialet till relativt liten del utgörs av socialistisk eller partipolitisk propaganda. Ett politiskt budskap gick att hitta i julnumret 1907, där Fredrik Ström medverkade med en berättelse, ”De femhundrades tåg”, som handlar om en första maj-demonstration. Tio moraliska bud publicerades i februarinumret 1908:

Älska dina skolkamrater, ty de bliva i livet dina arbetskamrater. Älska dina studier, ty de äro din andliga näring: var lika tacksam mot dina lärare som mot dina föräldrar. Helga varje dag med goda och nyttiga gärningar. Ära de goda, var vänlig mot varje människa, böj din rygg för ingen. Hata ingen, tala icke illa om någon: var icke hämndlysten, men stå för din rätt och värj dig för förtryck. Var icke feg. Var vän med de arma och älska rättvisa. Tänk på att alla goda ting i världen äro komna hit genom arbete. Den där beder en annan arbeta för sig han stjäl sitt bröd. Var uppmärksam och tänk på målet – att söka sanningen. Tro inte vad som motsäger förnuftet: fly varje frestelse att bedraga dig själv eller andra. Tro icke att den, som älskar sitt fäderneland skall hata och förakta andra länder eller att man måste älska kriget emedan det är en röst från barbariet. Tänk på den dag då alla män och kvinnor äro fria medborgare i sitt eget fädernesland och kunna leva tillsammans som syskon i fred och rättskaffenhet

Som Köhler uttrycker det innehåller julinumret 1907 det enda riktigt tydliga tecknet på att Solstrålens läsare och sagostundsbarnen tillhörde arbetarklassen. I det numret finner man nämligen följande dialog:

Vad är du, kära barn? Svar: Ett arbetarbarn. Vad vill det säga – ett arbetarbarn? Min far arbetar för lön och är fattig. Varför äro lönarbetarna fattiga? Därför att de ha en liten lön och därför endast kunna köpa litet. Varför få lönarbetarna en liten lön? Inte därför att de arbeta litet, utan därför att arbetsgivarna vilja dra en stor vinst av deras arbete. Erhåller lönarbetaren inte hela avkastningen av arbetet? Nej, arbetaren erhåller endast en del av arbetets avkastning, den andra delen behåller arbetsgivaren. Varifrån får alltså de rika herrarna sin rikedom? Helt och hållet av de fattigas arbete, åt vilka man icke ger vad de frambragt genom sitt arbete och egentligen skulle förtjäna. Är det rätt att somliga leva i stort överflöd, andra i nöd och elände? Nej, det är en stor orättvisa att många, som arbeta hela livet igenom, leva i nöd och elände, medan andra, även om de ingenting göra, förfoga över alla möjliga lyckors håvor.

Köhler försöker i artikeln ”Den proletära barnrörelsen i Sverige 1890-1917” utröna huruvida barnen som deltog i sagostundsverksamheten erhöll vad hon kallar en ”partipolitiskt förankrad fostran”. För att ta reda på detta har hon bland annat talat med flera personer som var s.k. sagostundsbarn på 1920-talet. Intressant nog är uppgifterna hon får motstridiga. Vissa av de intervjuade har helt förnekat att sagostunderna skulle ha haft en politisk inriktning, ett påstående som motsägs av andra personer som också tillhört sagostundsrörelsen under 20-talet; dessa menar att sagostunderna i allra högsta grad uppfostrade i socialism och ledde till ett politiskt engagemang inom arbetarrörelsens organisationer. Enligt Köhler är det dock uppenbart att sagostundsverksamheten uppfattades som mycket hotfull av en konservativ opinion under de första verksamhetsåren. Köhler pekar också på den betydelse som sagostundsverksamheten förefaller ha spelat för de intervjuade f.d. sagostundsbarnen, för de lärorika utflykter som företogs och för att få barnen att känna stolthet över sitt arbetarursprung.

Referenser

I vår arkivavdelning finns samlingen Sagostundsverksamhet (arkivnr 5523) som utgör en volym innehållande föreningshandlingar från bland annat Stockholm, Södertälje, Spånga och Ystad.

Solstrålen i digital form

Vi har digitaliserat Solstrålen 1906-1909. Läs den i pdf-form (0.6-2.4 MB) nedan.