I måndags drog Miljöpartiets båda språkrör Isabella Lövin och Gustav Fridolin ut på en kampanjresa för höghastighetståg. Tilltaget ska ha väckt stor irritation på finansdepartementet som inte vill att den interna konflikten i regeringen om projektet ska exponeras i offentligheten.

Men Socialdemokraterna drar sig inte för att göra egna soloutspel. Strax före jul gick finansminister Magdalena Andersson (S) ut och uppmanade asylsökande att välja andra länder än Sverige. Det fick i sin tur Fridolin att skynda ut och förklara att det inte är regeringens politik.

Gång på gång går S och MP i öppen klinch med varandra. Socialdemokraterna gör utspel om tiggeriet och om att förbjuda religiösa friskolor. Miljöpartiet tar avstånd och varnar för "iskylan som har trängt in".

Det är som om de rödgröna njuter av att de kan se slutet på sitt olyckliga äktenskap. Äntligen kan de visa väljarna vad de själva står för.

Allianspartierna satsar på kollektivet

Den borgerliga oppositionen väljer att göra precis tvärtom. Alliansutspelen avlöser varandra, och i veckan betygade de fyra partiledarna att de kommer att gå till val med en gemensam reformagenda och bedriva en gemensam valkampanj.

Det är onekligen pikant att regeringspartierna gör allt för att få glänsa på egen hand medan oppositionspartierna självmant går i koalition inför valet.

En förklaring är givetvis att den sittande S-MP-regeringen är körd efter valet. Alliansen och Sverigedemokraterna har redan gjort klart att de tänker rösta bort den sittande regeringen.

Socialdemokraterna behöver därför göra sig spelbara för andra regeringsalternativ medan MP måste lägga all kraft på att rädda sig kvar i riksdagen.

Arbetslinjen var en lysande idé

Alliansens parlamentariska utsikter är bättre, men långt ifrån övertygande. Om dagens opinionsmätningar skulle bli valresultat är det inte ens säkert att alliansen skulle bli största block.

Både med tanke på den osäkra regeringsfrågan och hur sakfrågorna har utvecklats finns det skäl att sätta frågetecken för alliansen som framtidsprojekt.

Vid maktskiftet 2006 hade alliansen såväl egen majoritet som en tydlig plan. Arbetslinjen var en lysande idé som lyfter svensk ekonomi än i dag. På andra områden gick det som bekant sämre. Alliansregeringen tappade kontrollen över migrationen och försummade de yttre och inre säkerhetshoten.

Frågan är vilket som skulle vara alliansens stora projekt för nästa mandatperiod. Ett sjätte jobbskatteavdrag? Slopad flygskatt? En återinförd kömiljard? Inträdesjobben?

Alliansen är inte svaret på dagens samhällsproblem

Sverige befinner sig i ett nytt läge. Det kommer inte att finnas något utrymme för nya stora skattesänkningar framöver. Tvärtom kommer det att saknas 62 miljarder kronor till skola, vård och omsorg under nästa mandatperiod. Landets kommuner och landsting står inför ett stålbad.

Inte minst för att säkra välfärden behövs en ny skattereform som ser till att behoven täcks, utan att minska drivkrafterna till arbete. En närbesläktad uppgift som behöver lösas under nästa mandatperiod är den dysfunktionella bostadspolitiken.

Det är ingen reformagenda som lämpar sig för en alliansregering i minoritet. Detsamma gäller den andra stora uppgiften under nästa mandatperiod - att rusta upp den hårda staten, det vill säga försvaret, rättsväsendet och gränserna.

Alliansen är djupt splittrad i migrationspolitiken, och även om partierna vill framstå som eniga när det gäller lag och ordning finns stora spänningar under ytan. Tiggerifrågan är en sådan fråga. Men också synen på integritet, barnperspektiv och välfärdsbrottslighet spretar.

Alliansen är helt enkelt inte svaret på vår tids utmaningar. Borgerligheten är bra på att få en fet katt att börja jaga möss igen. Ställ en valfri fråga och svaret blir oftast sänkta skatter, avdrag, avreglering, öppna gränser, valfrihet eller privatiseringar. Däremot har borgerliga regeringar ett svagt CV när det gäller sådant som att säkra statens styrförmåga och identifiera hotbilder i tid.

Nostalgi är sällan en valvinnare

Moderaterna har insett att de dras med ett trovärdighetsproblem efter Reinfeldt-åren. Migrationspolitiken och försvarspolitiken har lagts om samtidigt som frågor som rör brott och straff har återfått sin forna status.

Men samtidigt väljer alltså Ulf Kristersson att satsa allt på allianskortet inför valet. Det går inte ihop. I flera av de viktigaste frågorna för väljarna är sprickan inom alliansen total. Enligt en ny studie har Centerpartiet placerat sig nära MP och V längs den nya så kallade GAL-TAN-skalan.

Det skapar en genuin osäkerhet kring vilken politik en alliansregering skulle föra och vilka kompromisser som Moderaterna är beredda att ingå. De enda som tjänar på en sådan ovisshet är Sverigedemokraterna.

Allianspartierna borde i stället släppa det krampaktiga greppet om varandra och gå till val på sin egen politik. Låt sakfrågorna stå i centrum och regeringsfrågan vara öppen.

Nostalgi är sällan en valvinnare.

Läs också: En S-M-regering vore bra för Sverige