Medieutredningen menar att det florerar ett antal missförstånd kring Medieutredningens slutbetänkande och gör ett antal klarlägganden på sin hemsida. Dock kvarstår en rad tveksamheter kring vart regeringen är på väg med den tilläggsinformation som nu sipprat ut från Regeringskansliet.

Medieutredningen förtydligar att de som skall ingå i Mediestödsnämnden som fördelar medel även skall omfatta nya initiativ. Majoriteten av nämndens ledamöter nomineras på personliga mandat av mediebranschen. För de som är aktiva i medielandskapet som ”nya initiativ” och med insyn i hur ledamöter i allmänhet utses, oavsett regeringar, så innebär det ingen förändring. Du måste vara ”ett namn”. Och ha rätt kontakter i regeringskansliet för att bli utsedd. Nya initiativ konkurrerar ofrånkomligen med övriga ledamöter som har rätt kontakter varför själva konstruktionen faller på det som kallas ”delikatessjäv”. Någon måste prata gott om dig i Regeringskansliet för att du skall kunna komma upp som alternativ samtidigt så innebär det en konflikt när dagens medieaktörer skall nominera ”nya initiativ”.

För en aktör som Ledarsidorna kommer det bli i praktiken omöjligt att bli nominerad till Mediestödsnämnden då vi dels utmanar dagens aktörer, som helt naturligt kommer nominera varandra och varandras nysatsningar samtidigt som vi “nya” ofta i förklenande termer omnämns som ”bara bloggare” om vi ens omnämns.

Medieutredningen förordar att den nya mediepolitiken tar avstamp i de demokratiska värden som ligger till grund för yttrandefriheten. Allas röster är lika mycket värda, för att alla har lika värde. Utredningen menar att detta är möjligt att förena den roll staten har som å ena sidan upprätthållare av lag och ordning i betydelsen garant för alla medborgares konstitutionella rätt till yttrande- och åsiktsfrihet och å andra sidan den roll staten har som normbildare.

Denna normbildande funktion kommer till uttryck på flera olika sätt, t.ex. genom signalvärdet i vilka brott rättsväsendet väljer att prioritera eller genom hur staten väljer att spendera allmänna medel.

När regeringen nu börjar ge sig in på signalvärden, normer och människors lika värde finns det alla skäl att börja dra öronen åt sig. För så sent som 14 månader sedan var det i praktiken otillåtet att skriva om volymer eller uttala systemkritik inom migrationsområdet då det var ett tecken på att inte honorera alla människors lika värde. Idag är volymfrågan och kapaciteten inom välfärdssystemen fortfarande svårt att tala om men det har förändrats. Inte genom att regeringen eller medier som Aftonbladet eller Dagens Nyheter har satt nya ramar utan mot bakgrund att dels har dagens, ofinansierade, aktörer börjat uppmärksammas mer av mediekonsumenten samtidigt som de fristående mediernas uppmärksamhet på systempåverkan och budgetprioriteringarna är uppenbara.

En annan förändring i regeringens utveckling av svenska normer kan vi se när Socialförsäkringsminister Annika Strandhäll ger uttryck för att vilja begränsa mäns rätt att rösta i allmänna val. Även om Strandhäll i efterhand lät förstå att hon försökt vara ironisk är det hon som ytterst ansvarar för de neddragningar som vi idag ser inom LSS-området. Neddragningar som i ett slag välter villkoren för många barnfamiljer med barn med särskilda behov. Dessa, framför allt idag barn, är inte lika mycket värda som andra.

Normen ”alla människors lika värde” är föränderlig. Oavsett om det är ironi eller inte. Fråga de barnfamiljer som idag får sitt LSS-stöd indraget. Eller de fattigpensionärer som går med trasiga tänder samtidigt som asylsökande kan få hela tandbryggor betalda av skattemedel. De senaste åren har visat att normer är föränderliga över tid, likaså den politiska definitionen om människors lika värde. Idag är till exempel mottagare av LSS-stöd mindre värda än för två år sedan genom de omprioriteringar som regeringen gör inom ramen för statens budget. Fattigpensionärer och andra svaga grupper ser inte heller någon ljusning i deras vardagsmörker med regeringens prioriteringar. De omfattas till exempel inte av lagen ”Vård som ej kan anstå” på samma sätt som asylsökande. Signalvärdet som regeringen skickar ut är uppenbart.

Utredaren menar vidare även att polariseringen och desinformationen ökar – det är allt svårare att skilja sant från falskt.– samt att fler och fler attraheras av förenklade politiska budskap, halvsanningar och ibland rena lögner.

Desinformation som anses vara ett hot mot rikets säkerhet och om den är allvarlig kan tryck- och yttrandefrihetsförordningen de facto sättas ur spel och även delar det källskydd som omfattar journalister upphävas.

Exempel på detta finns redan i regeringskansliet där det inom främst två departement lett till en förändring av hur anställda får förhålla sig till media. Två departement förbjuder nu uttryckligen vid olika genomgångar departementsråd och sakkunniga att uttala sig i media om sitt sakområde. Allt skall gå genom kommunikationsavdelningarna som är politiskt styrda.

Ett av dessa exempel på vad regeringen anser vara samhällsfarlig desinformation i syfte att försvaga regeringen och därmed försvåra för regeringens förutsättningar att föra ut sin politik var när en polsk tidning nämnde att det i Sverige finns mellan 15 och 19 utanförskapsområden där polisen saknar kontroll. Detta framfördes vid en av genomgångarna som en samhällsfarlig desinformation från främmande makt trots att det var ett direkt citat från Polisens egen rapport. Fler oberoende källor från regeringskansliet vittnar om en stark reaktion från de opolitiska tjänstemännen som upplever att den politiska ledningen vill selektera informationen till medborgarna.

Nya normer och nya regler. Vad som får sägas och vad som inte får sägas. De opolitiska tjänstemännen upplevde att regeringen själv vill göra inskränkningar i meddelarfriheten då tryckfrihetsförordningen kan upphävas om något kan hota rikets säkerhet. Som faktabaserad och saklig kritik mot regeringens förda politik.

Med tanke på att kulturminister Alice Bah Kuhnke nu vill politiskt styra museernas inrikting finns det alla skäl att vara ytterligare vaksam på hur regeringen utvecklar sin demokratisyn. Vad som får tänkas, sägas och visas finansierat med våra gemensamma medel. Och vad normen “alla människors lika värde” egentligen betyder.

Redaktörens slutkommentar:

Då det maximala beloppet som, enligt medieutredningens förslag, Ledarsidorna skulle kunna göra anspråk på inskränker sig till 25 000 kronor per år med det nya förslaget kommer jag att avstå från att ens söka. Jag vill inte vara en del av detta nya system på något sätt och definitivt inte när jag ser hur regeringen själva agerar internt regeringskansliet inom ramen för meddelarfriheten.

Idag har jag läsarnas stöd och trots att Ledarsidorna fortfarande är beroende av att jag själv drar in andra intäkter så vill jag stå utanför bidragssystemet men kommer samtidigt ansluta mig till det pressetiska systemet.

Den som är satt i skuld är inte fri och konsekvenserna att inlemma sig i regeringens föreslagna system för mediestöd skulle jag tappa mitt oberoende och därmed mitt förtroende hos läsarna. Det, om något, skulle vara ett hot mot Ledarsidornas och andras oberoendes existens. Läsare är inte så obegåvade som utredaren, Anette Novak, implicit låter påskina. Novak har en historia av att även vilja införa “etiska sökmotorer“.

En rimlig väg framåt vore att helt slopa både presstöd och reklamskatt. Möjligtvis kan ett mediestöd behållas för de absolut svagaste grupperna syftande till att deras röster skall kunna höras. Som idag är fattigpensionärerna, de LSS-behövande eller andra små grupper som lever på marginalen och som ser hur deras människovärde eroderas av regeringens förda politik. Som mycket handfast får uppleva hur normer förändras och då även begrepp som “alla människors lika värde”.