Mats Edman skriver om det mest förbjudna i sin veckokrönika i Dagens Samhälle. Om risken att vi 2018 står med en regering ledd av Sverigedemokraterna. Läs artikeln i sin helhet, jag finner ingen anledning alls att ifrågasätta siffrorna och logiken bakom den, jag har på mitt håll kommit fram till ungefär samma slutsats. Situationen är inte alls så illa som Sverigedemokraterna utmålar den. Den är faktiskt värre. Det enda som skulle kunna hindra en fortsatt kraftig tillväxt för Sverigedemokraterna är att detta partis historia fortsätter sätta bilden och att det går upp för väljarna att de saknar systemkompentens. Men det senare är nog bara en tidsfråga, redan idag är det ett annat parti än i valet 2010. Med dryga 12 procent av väljarkåren bakom sig har de börjat kunna rekrytera helt andra medlemmar, medlemmar som inte faller in i bilden av lågutbildade, bittra, unga ensamma män. Medlemmar som ser ett tidigt medlemskap och engagemang i Sverigedemokraterna som en karriärväg.

Över tid har utvecklingen blivit så att verkligheten sprungit ifrån de övriga partierna och den monumentala oviljan att tala om invandring, EU-migranter eller andra därtill relaterade frågor har spelat dem i händerna. Hur partistrategerna tänkt vill jag nog inte veta, om vi kan konstatera att invandring och migration för väljarna var den fjärde viktigaste frågan i valet utan att vilja ta i den samt att 65 procent av väljarkåren i fjol kunde skriva under på Sverigedemokraternas problembeskrivning välja att prata om annat när samma väljarkår blir alltmer lättrörlig tyder på att i varje fall mitt partis strateger hamnat i ett sekteristiskt tankesätt. Alla skolade på Bommersviksakademin eller motsvarande och där kanske två personers synsätt på Sverigedemokraterna, Mona Sahlins och Anders Lindberg, fått råda. Dessa två har inte klarat av att separera Sverigedemokraternas rasistiska och xenofobiska rötter från systemkritik och oro för vår välfärdsmodell från varandra vilket lett till att vi partiinternt inte sedan 2007 kunnat borra i dessa områden utan att få SD-kortet mulat i ansiktet. Att vi spelat detta parti i händerna genom att prata om det.

De har haft fel hela vägen. Vi står nu i ett läge där vi i mångt och mycket saknar kompetens, trovärdighet och förmåga att möta Sverigedemokraterna i debatt. Problemen i glesbygdskommunerna inom välfärden nu ökar exponentiellt med mottagningen av nyanlända så har vi drivit den lättflyktiga väljarkåren mer och mer mot att gå över den förbjudna gränsen. Att bli, och komma ut, som Sverigedemokrat. De flesta som tar de steget är medvetna om att det är ett steg utan återvändo. De blir för alltid ”brunmarkerade” och fullt ut inser de att det inte kommer finnas någon väg tillbaka till de andra partierna. Stigmatiseringen av Sverigedemokraterna har inneburit att detta parti sannolikt har de mest lojala väljarna av alla partier. Och vi själva? Odlar en attityd att inte vilja prata med dem heller. Ni kan fundera ett tag på om det har varit en bra eller dålig väg framåt.

Fredrik Virtanen, i likhet med Anders Lindberg på Aftonbladets Ledarredaktion, är ett gott exempel på vänsterns tankemodell. Tyvärr. Han menar att

När den förment goda, bildade offentliga borgerligheten godkänner rasistiska partiers åsikter går det verkligen åt ­helvete, det är då proppen går ur. 13 procent är ingenting, det blir lätt 25 procent när övriga högern blir medlöpare.

Som om det nu bara är inom borgerligheten som rekryteringsgrunden finns. Att Virtanen har sin journalistiska bas inom kultur- och nöjesjournalistiken på Södermalm blir uppenbart varje gång han luftar sina åsikter. Hans kontakter med bygg- och transportarbetare inskränker sig sannolikt till ett absolut minimum. Dessa får se sig utkonkurrerade av importerad arbetskraft och lastbilar som, i strid med gällande regelverk, utför arbete längre än vad som är tillåtet på svenska vägar. Inom Byggnadsarbetarförbundet så närmar sig sympatierna för Sverigedemokraterna nu 20-procentsnivån och lyssnar du till en transportarbetare så är tongångarna likadana. Även inom de yrkesgrupper som väktare och ordningsvakter. De är de som i frånvaro av polis har att städa upp och hålla ordning i de områden som polisen inte längre ensamma vågar åka in i. Då räcker det inte som argument att säga

”Du är bara missnöjd, rösta på ett annat parti än Sverigedemokraterna istället för annars så slutar jag prata med dig”.

när dessa partier inte ens vill ta i de orsakssamband som väljaren, med visst fog, upplever på plats. Detta driver till slut väljaren över gränsen. Med Sahlin, Lindberg och Virtanen som pådrivare och utan att vilja ta tag i den systemkollaps vi står mitt i så tänker väljaren till slut att

”Må så vara, du lyssnar ju ändå inte på min oro så varför ska jag ens lägga den tiden på att hoppas att du nedlåter dig till att prata med mig”.

Jag utesluter inte att vi nu går in i ett decennium av stor politisk och samhällelig dramatik. Samtidigt som socialdemokratin visar en stor svajighet i regerandet av landet och moderaterna en stor vilsenhet har Sverigedemokraterna aviserat att de nu skall gå in i en mer folkrörelselik organisation. Detta kan, och kommer om inte framför allt socialdemokratin börja baka fram en politik för att garantera välfärden och kraft att genomföra den, leda till att vi senast 2018 har tre partier mellan 20 och 25 procent. Och i de rörelserna finns det ingenting som garanterar att moderaterna eller socialdemokraterna blir störst. Socialdemokratin är idag det enda parti som har möjlighet att sätta ner foten och börja strama upp samt åtgärda systembristerna men hindras av den Bommersviksskolade ”Sahlinismen” som genomsyrar de politiska staberna och flertalet av ministrarna samt riksdagsledamöterna.

Vi går in i ett mörkt decennium nu och jag har kommit till den punkten att jag funderar idag på vad som kommer komma först. Den totala systemkollapsen eller att vi ser Jimmie Åkesson som statsminister.