REPLIK. Det har varit en mycket händelserik vecka, så här i början av år 2020. FN granskar just nu Sveriges efterlevnad av konventionen om avskaffande av alla former av rasdiskrimineringen samtidigt som en av Göteborgs tyngsta politiker står åtalad för grovt förtal med hatbrottsmotiv då hon kallat Maimuna Abdullahi och Fatima Doubakil för extremister och dragit paralleller till terrorsekten IS. Rättssalen speglar samhällsklimatet och den sociala apartheid som råder i Sverige. Vita sitter på höger sida av salen, icke-vita hänvisas subtilt till vänster sida.

Debattartiklarna som publiceras följer samma mönster. Stödet för Hermanssons hatkampanj och attack på den fria kulturen är brett förankrat som idé bland liberaler och konservativa som till exempel Doku, Timbro och andra tankesmedjor.

Snäva och exkluderande villkor

Senaste stödet var uppropet 28 januari på Expressen med rubriken ”Fler politiker behöver stå upp mot islamismen”. Det som enar dem är en idé om att friheten kommer med finstilta villkor. Dessa villkor är snäva och exkluderande. Attacken mot den fria kulturen speglar maktens rädsla för kritiska röster från den fria kulturen. Detta visade Hermansson på när hon blandade sig i kulturlivet och stoppade visningen av dokumentärfilmen Burka Songs 2.0 och det efterföljande panelsamtalet. Filmen skapades av Hanna Högstedt för att problematisera vem som får tala i det offentliga rummet.

Ann-Sofie Hermansson, tidigare gruppledare för S i Göteborg. Foto: HANNA BRUNLÖF / GT/EXPRESSEN

Striden är därför större än rättegången. På den ena sidan har vi de som kämpar för att bevara den demokratiska grundprincipen om människors lika värde och rättigheter. Detta gäller även att säga sin mening i det offentliga rummet och skapa forum för samförstånd.

På den andra sidan har vi makthavare som vill förbjuda det fria samtalet och som vill styra det. Alltså står det mellan den anständiga mångfalden mot den anstötliga och auktoritära enfalden.

Hermansson som den vita riddaren

Men det är inte rättegången i sig som är intressant. Det intressanta är den offentliga debatten om rättegången. Det är nämligen så att de flesta debattartiklar och debattörer enas under en och samma problemformulering. Nämligen att Maimuna och Fatima är symboler för den extrema islamismen på grund av välgrundad kritik – och att Hermansson är den vita riddaren med skinande rustning som skall upprätthålla demokratin genom att slå ner på alla som pratar om islamofobi, rättsosäkerhet och rasism.

Vi är många som backar den andra sidan

Genom att måla upp bilden av Maimuna och Fatima som extrema islamister ger debattörerna sken av två kvinnor som står ensamma i sin extremism. Detta heter ”divide and conquer”. De glömmer bort havet av människor som står bakom Fatima och Maimuna och deras rätt att få tala.

Vi som skriver under detta upprop försvarar inte bara Fatima och Maimuna utan försvarar även idén om den demokratiska grundprincipen om människors lika värde. Vi som visar vårt stöd för Fatima och Maimuna står enade upp mot rasismen och förbud av det fria samtalet. Vi är inte bara muslimer som media ger sken av. Vi är från olika länder, HBTQ-rörelsen och antirasismen samt andra nätverk och rörelser som värnar om demokrati.

Vi skapade inte polariseringen som Hermansson symboliskt representerar men vi kommer inte vika oss mot attackerna från makthavarna. Vi står enade och kommer inte att backa från kampen för friheten.

LÄS MER: Fler politiker behöver stå upp mot islamismen

Av Adrian Groglopo, Antirasistiska akademin

Adriana Aires, styrelseledamot Vänsterpartiet Göteborg

Alexander Eduardo Nazar, statsvetare

Alfredo Torrez, verksamhetsutvecklare

Alice Blomdahl, juriststudent

Andrea Lagos Parra, styrelsen Döttrar

Andreas Risan, musiker och pedagog

Binyam Haile, scenkonstnär & boendestödjare

Camila Hidalgo, människorättsaktivist.

Carolina Enmarker

Catherine Cardenas, styrelsen Döttrar

Christian Melo, ungdomsarbetare.

Daniel Andersson, arbetar med barns rättigheter

Daniel Terres, Tredje Rummet

Daniel Pérez Wenger, ordförande Vänsterpartiet Solna

Dalida Lagumdzija, socionom

Erika Murga, styrelsen Döttrar

Estefania Castellon Egaña, styrelsen Döttrar

Gabriel Gustafsson, mr-aktivist

Gabriela Velasquez, kommunikatör och aktivist

Gustavo Nazar, barnrättsstrateg

Hanna Wikström, Göteborgs universitet

Hosea Waore, filmare och fritidsledare

Jen Turano, översättare

Jose-Miguel Altamirano, Tredje Rummet

Jonny Bjerhem Wiklund, socionomstudent

Josefine Ståhl, boendestödjare

Judith Kiros, journalist (Kontext)

Julián Quevedo, filmregissör & aktivist

Julia Böhler, forskningsassistent

Kai Bergendal, normkritisk pedagog

Katja Andersson, aktivist och doktorand

Kristina Johansson, lärarstudent

László Sall Vesselényi, interaktionsdesigner och ingenjörsstudent

Lena Sawyer, Göteborgs universitet

Lisa Gustafsson, folkhögskolelärare

Macarena Dusant, konstvetare och textförfattare

Madeleine Morales, socialsekreterare

Maja Kekonius, filmare

Mario Runesson, Fatta

Marion Hornéy, konstnär

Masoud Kamali, professor i sociologi och socialt arbete

Mikela Lundahl Hero, Göteborgs universitet

Mirna Ticona, konstnär

Nachla Libre, poet & konstnär

Nadja Awad, redaktör Nyans: Muslim

Naima Suleiman, vårdpersonal

Nantale Kitali, aktivist

Nasim Aghili, konstnär

Nicholas Smith, filosof (Södertörns högskola)

Nina Pirooz, Terrafem

Ninel Barrios Pizarro, styrelsen Döttrar

Paloma Madrid, koreograf

Patrick Pizarro, lärarstudent

Patricia Martínez, journalist och aktivist

Rami al-khamisi, jurist

Sam Bergman, vårdbiträde och aktivist

Samuel Gynnemo

Sandra Haugen, restaurangarbetare

Sara Alemir, sociolog

Segal Mohamed, scenkonstnär och poet

Sofia Backman, student

Stephanie Johansson Pastén

Suzan Habib, konstnär & pedagog

Tania Sarmiento, styrelsen Döttrar

Therese Stenberg, förskollärare och vice ordförande för HGF västra Göteborg

Vanessa Ansah-Pewudie, kulturproducent

Yousef Lebbad, projektledare & HBTQ-aktivist

Zahra Bayati, forskare och lektor Göteborg universitet

Zemzem Roble, undersköterska och student

Luie Romero, kvinnofolkhögskolan