Ser vi tillbaks i svensk historia finner vi en rätt fantasilös folklig upprorstradition som gått ut på att med jämna mellanrum slå ihjäl skatteuppbördsmän, fogdar och andra representanter för statsmakten.

Allmogen tycks som i många andra länder ha haft svårt att tåla maktens företrädare och markerat detta genom att tydligt sätta dem på plats. Och även om det inte alltid varit genom att de lokala folkliga företrädarna bränt ner deras borgar eller hängt ut statens ombud till kråkorna, så har det sedan Hedenhös uppvisats en rätt tydlig negativ attityd gentemot höga vederbörande.

Fast något verkar ha hänt.

När staten idag antyder en vilja att lägga ner skattekontor och andra representationer för centralmakten så protesterar folket mot att staten tar ner skylten. Den gamla motståndsattityden har förbytts i en lika häftig kärlek till statens närvaro.

Varför denna attitydförändring?

En förklaring kan förstås vara att folkets attityd till staten fortfarande är lika elak, men bara byter riktning.

Det sägs ju om kärleken att den är evig, den byter blott föremål.

Kanske är vi som våra förfäder alltjämt avogt inställda till staten, men det behöver inte innebära att vi greppar hötjugan så fort vi ser en av dess företrädare. Vår misstänksamhet ökar snarare när de inte finns på plats. Vad har de nu i kikaren?

En annan minst lika intressant förklaring är förstås att vi under ett hundratal år sett en gradvis demokratisering av statsapparaten. Staten är inte längre enbart någon som med jämna mellanrum försöker roffa åt sig av de vi producerat, utan faktiskt involverat oss i hela processen, från hur slantarna ska plockas fram till hur de också ska användas.

På en lång rad olika områden har vi sett hur folkligt deltagande i statens skötsel har utvecklats, ibland från scratch, ibland genom att nya områden öppnats upp för folket.

Lekmannarepresentationerna i domstolarna är ett exempel, som just nu diskuteras.

Krigsmakten, denna yttersta företrädare för vad staten egentligen handlar om, har med värnplikten förankrats i folkdjupet på ett näst intill obegripligt sätt. I stort sett alla män förväntades ge ett år av sitt liv för att försvara riket.

Länge fanns ambitionen att låta skolorna bäras upp av ett nära samarbete med hemmen.

Det kanske mest intressanta svenska exemplet är förstås arbetsmarknadspolitiken, där parterna utan direkt statlig inblandning förväntas själva utforma lönesättning och andra frågor.

Exemplen kan mångfaldigas på hur staten i vårt land gradvis kommit att få en direkt folklig inblandning.

Men lika lätt som vi kan illustrera denna trend kan vi också ge exempel på att det nu går åt andra hållet. Professionerna försöker åter omvandla folket till objekt – om inte undersåtar så åtminstone bara kunder. Centralmakten försöker formulera detaljregler för hur saker ska skötas, och litar inte längre på de lokala företrädarnas förnuft.

Område efter område utsätts för centraliseringens gravitationskrafter.

Frågan är om vi därför snart är tillbaka till våra förfäders ogina inställning till staten?

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.