Jag och min vän tar en promenad i försommarvärmen. I Boulognern samlas människor på gröna gräsytor och spelar boll, kastar frisbee eller bara sitter och tar det lugnt med benen hängande utefter betongmuren som utgör vall mot Gavleån. Vid badet är det många som redan tycker att vattentemperaturen är tillräckligt hög för att det ska vara en bra idé att hoppa i. Och självklart är det fullt ös på de två beachvolleybollplanerna.

Vi går vidare genom Stadsträdgården, längs med den glittrande Gavleån, och kommer in på Drottninggatan.

Redan finns känslan där; vi är i något annat land. Vi är i en annan stad.

Jag som inflyttad kan utan omsvep säga att jag ganska omgående föll i djup förälskelse med Gävle. Men det är ett svårt förhållande att ha, när så många runtomkring mig alltid hittar saker som är dåliga med min kärlek. Här fattas det korkade beslut av alla politiker, betygen är kassa, näringslivet är ett liv knappt värt att leva och torget blev fult.

Men jag ser ett annat Gävle, och när vi på vår promenad kommer fram till Esplanaden blir det så tydligt.

Waynes Coffé har smällt upp ännu ett café, och även om man kan ifrågasätta hur mycket massproducerade chokladmuffins vi ska trycka i oss så går det inte att förneka att placeringen är genialisk. Nu får Gävles centrum äntligen en värdig och folklig entré, som skapar just den där känslan man får när man besöker sydeuropeiska metropoler.

Mitt emot breder Allstars pampiga uteservering ut sig längs Rådhustorgets ena långsida och det hörs stilla, gemytligt sorl därifrån. Det är torsdagskväll och ändå fullsatt.

Vi går vidare upp på Söder och där är vartenda bord på Terrassen upptaget och de flesta på Sarahs.

Fortsätter förbi Bishops, Arab & Svensk, Cheers, Interpool, och kikar in en av de kanske mest sydeuropeiska gränderna av alla i Gävle, där Matildas och Kalles ligger vägg i vägg. Överallt flockas ystra, försommarfebriga människor som struntar i att veckan har ytterligare en arbetsdag.

Jag funderar på om det bor så här många människor i Gävle ens en gång. Vart kommer alla ifrån?

Visst, Gävle har varit en krogstad länge. Men håll med om att något har hänt. Med atmosfären, med inställningen – hos krögare och allmänhet.

Numera sumpar inget ställe som kränger mat i Gävle chansen att ställa i ordning en uteservering.

Det är inte vackert eller bekvämt alla gånger. Men det spelar ingen roll. Ta Indian Palace, den utmärkta indiska krogen på Nygatan (gamla Bali garden) som tog över efter en mycket mindre utmärkt indisk krog på samma ställe. Där är man förpassad till ett ytterst rangligt bord på en smal remsa av trottoaren, som lutar och gör att man måste spänna muskler i överkroppen som man aldrig annars använder – men jag blir inte det minsta irriterad över det, jag bara njuter av den internationella känslan man på något sätt genomströmmas av när man sitter liksom mitt i smeten av bilister och gångtrafikanter och lunchstressade kontorsarbetare.

Första gången jag var i Gävle var på en konsert med Roxette i Gavlerinken.

Det jag minns är 3,5:orna jag och min kompis fick av storebrorsan, Pripps blå light som intogs på en parkering i Sätra, samt att Marie Fredriksson hade svarta skinnbrallor och att jag tyckte att konserten var jäkligt bra.

Sundsvall var min hemstad, och jag trodde aldrig att något kunde vara vackrare och bättre än den stolta stenstaden med tjusiga fontänen med det underbara namnet Vängåvan och den resliga statyn av grundaren Gustav II Adolf.

Gävle var något man passerade på väg till Stockholm. Punkt.

När promenaden närmar sig sitt slut konstaterar både jag och min vän, som gjort samma resa söderut som jag i livet, om än med fler kringelkrokar, att Sundsvall aldrig kan mäta sig med Gävle.

Den sydeuropeiska metropolen i Norrland.