Eksterne kommentarer: Dette er en debattartikkel. Analyse og standpunkt er skribentens egen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Du husker meg kanskje fra «Debatten» på NRK1 med Bent Høie eller fra FN-bygget i New York, der jeg representerte norske brukerorganisasjoner i gråstripet dress. I dine øyne er jeg kanskje den mest fungerende rusavhengige du kjenner til. Det du sannsynligvis ikke tenker på er at jeg faktisk ruser meg.

I dårlige perioder kan jeg flere ganger i uka finne på å ta T-banen ned til sentrum og kjøpe heroin som jeg smelter på et flak av aluminiumsfolie og suger inn i lungene ved hjelp av en lighter.

Til tross for at jeg kan miste både jobb, venner, kjæreste og familie, så fortsetter jeg. Jeg tar på meg et par solbriller eller en hettegenser og lar det stå til. «Jeg er i hvert fall ikke noen hykler», sier jeg til meg selv, «jeg nektet ikke for at rusen fortsatt var en daglig kamp da jeg ble spurt om det på radioen». Ingen grunn til å skamme seg!

Likevel skammer jeg meg noe jævlig.

I det jeg skriver disse ordene på tastaturet, skjelver jeg av skam.

Hva kommer folk til å tenke? Jeg deltar i samfunnsdebatten, og så går jeg rett bort i sentrum etterpå og knarker på en dass. Det er narkis-oppførsel. Jeg vet at folk snakker om det. At noen har observert meg. «Han som liksom skulle være så flink, nå driter han seg ut igjen.»

«Jeg tror faktisk han kanskje bare liker det. Rusen. Han vil egentlig ikke engang bli rusfri!»

Og det stemmer. Jeg og titusenvis av andre med meg enten liker rusen eller misliker fraværet av den såpass mye at vi ikke slutter. Vi enten vil eller klarer ikke å bli helt rusfrie. Det er slik verden er, det er slik jeg er.

Men jeg har lyst til å prøve. Og prøve. Og prøve. For jeg har lyst til å være som de andre, ikke en jævla narkis. Men hver gang jeg ikke klarer det, så føler jeg dere gir meg opp. Og det vet jeg at mine likemenn og -kvinner også føler.

Vi føler vi har svikta dere.

Det er derfor vi gjemmer oss på toaletter, alene med rusen vår. Hvis dere ser oss blir vi dødflaue, redde og sinte på oss selv. Det er den verste følelsen av alle. Å bli tatt med buksene nede. «Jeg ser jo at du har rusa deg!»

Og stadig får vi høre at vi ikke prøver hardt nok. Bare du vil nok så kan du få det til, og det er sånn narkomane må begynne å tenke. Man må ha viljestyrke og motivasjon. «Slike narkomane vil gjerne gamle Norge ha.»

Og klarer du å bli, eller i alle fall framstå, helt rusfri, da er du hjertelig velkommen inn i offentlighetens varme lys. I alle fall så lenge du tar klar avstand fra ditt forrige liv.

De 90 prosent som ikke klarer eller ønsker å oppnå rusfrihet, de får være så gode å holde seg i bakgrunnen.

Men hva om vi misbrukere kan hjelpe dere samtidig? Er det mulig å tenke seg ei framtid der jeg sitter på et flerbruksrom for narkotiske stoffer og røyker min heroin før jeg skriver mine bidrag til samfunnsdebatten?

Er det mulig å tenke seg en verden der den amfetaminavhengige venninna mi går rundt i byen og selger deg Røde Kors-medlemskap eller ny strømleverandør?

Er det virkelighetsfjernt å tenke at folk med rusavhengighet kan stå med rak rygg og hjelpe til med å snurre samfunnshjulene uten å måtte snike seg inn på toaletter eller i parkeringsbygg for å innta sin rus?

Kanskje de til og med kan være med og utforme lover og utvikle systemer – ja, kanskje til og med være med og innprente normer. Uten skam?

La meg fortelle deg en liten hemmelighet. Framtida jeg skisserer er allerede et faktum.

Mange av de politikere, lærere, journalister og økonomer – ja, til og med dommere, politikvinner og advokater som styrer og steller i samfunnet vårt – gjør dette med en regelmessig tilførsel av illegale rusmidler i blodet.

Mange av dem har styrke, vilje og evne til å grave fram og presentere viktig og samfunnsnyttig journalistikk og utforme og vedta nasjonsbyggende lover, samtidig som de ikke har styrke, vilje og evne til kutte rusen 100 prosent.

De som lager bladene sliter også med å kutte ut rusen, det gjelder ikke bare de som selger dem.

Men i kontrast til drømmen jeg har om et inkluderende og ærlig samfunn, kan disse verken være åpne eller leve med den verdigheten de fortjener.

Felles for dem alle er at de sitter bak stengte toalettdører med en stemme i hodet som forteller dem at de kan bygge så mye samfunn de bare vil, men så lenge de ikke evner å pisse reint, så må de holde toalettdøra låst.

Den harde realiteten er også dessverre slik at det er bak disse stengte toalettdørene våre medborgere dør.

Skammen som tvinger dem til å innta sin rus bak stengte dører og med gardinene trukket for er den lydløse morderen vi nekter å snakke om i den norske rusdebatten.

Den dreper advokater og bladselgere, rockestjerner og prostituerte

En overdose er en overdose, og den potensielle døden som følger denne diskriminerer ikke – uansett hudfarge, alder, kjønn eller sosial status.

Sammen er de alle alene, bak en låst dør og ruser seg på skammen sin – der hvor ingen kan høre dem og eventuelt redde dem om dosen skulle vise seg for stor eller for sterk.

Vi skammer oss mye i dette landet, og ikke minst gir vi hverandre mye skam. Det bør derfor ikke komme som en overraskelse at tidenes mest populære og relevante dramaserie om generasjonen som vokser opp i dagens Norge heter nettopp «Skam». Men om vi ser på tallene, på statistikken, så framstår det helt absurd at det skal være sånn.

Uansett om du skriver, blir skrevet om eller selger et blad, er det ingen grunn til at du skal måtte føle skam fordi du er annerledes – at du velger å endre din bevissthet med illegale rusmidler enten fordi du vil eller fordi du ikke makter å la være.

La oss bygge et samfunn der man blir bedømt på bakgrunn av hver enkelts bidrag til dette samfunnet som springer ut av ens hjerne, hjerte eller hender og ikke på bakgrunn hva man putter i sitt blod eller trekker ned i sine lunger.

La oss bygge et samfunn som anerkjenner og inkluderer, framfor å ekskludere. I 2016 bør det ikke være noen grunn for noen til å låse seg inn på toalettet alene med sin potensielt dødelige skam.

Vi har ikke råd til å miste noen om vi skal bygge og opprettholde et godt samfunn.