Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Ingen eier kattene i Istanbul. De streifer rundt i smug og bakgårder, på tak og balkonger, får en matbit her, litt kos der. De fødes og lever på gata, men blir tatt vare på som om de er forkjælte barn.

Noen har en edel stamtavle, som de norske skogkattene som strandet i havnebyen etter å ha blitt akterutseilt. Eller kanskje de valgte å bli igjen. For i Istanbul er katter dyrenes konge. Innbyggerne mater og steller, klapper og beundrer de mytiske vesenene som har levd her i tusenvis av år. Blir de skadet eller syke, opererer den lokale veterinæren for en slikk og ingenting.

Kattene i Istanbul er en institusjon og en turistattraksjon, og nå har de også blitt filmstjerner. Dokumentaren «Kedi» er blitt en overraskende kassasuksess på amerikanske kinoer og er blant de mest sette dokumentarfilmer noensinne. Om kort tid settes den også opp i Norge.

Hemmeligheten er kanskje at tyrkiskfødte Ceyda Toruns film ikke bare er for gærne katteelskere. Den handler like mye om mennesker og deres nære og uvanlige forhold til kattene. Gjennom å følge en håndfull av byens villkatter, er det snarere de som viser fram deler av den eldgamle byen og innbyggerne, av og til bokstavelig gjennom et kamera rundt halsen.

KULE KATTER: En dokumentarfilm om kattelivet i Istanbul har blitt en overraskende suksess på amerikanske kinoer. Her leker en tyrkisk jente med en av hundretusener ville katter i Tyrkia. Foto: AP Photo/Ibrahim Usta Vis mer

Filmingen og musikken har en suggererende rytme med innsmett av folk som reflekterer over livene sine og hva det betyr å være menneske. Det er virkelig godt håndverk å lage en dokumentar om noe så smalt og samtidig lykkes i å gjøre det universelt og treffe et bredere publikum.

Riktignok har internett vist at katter har en uovertruffen klikkrate, men derfra til en 80 minutter spillefilm på kino er et stykke.

Det er påfallende mange menn i denne filmen som øser av sin omsorg; de klapper, børster og mater, de bekymrer seg når den utvalgte ikke dukker opp til vanlig tid, men må innrømme at det er katters privilegium; de gjør som de vil.

Enkelte blir rent lyriske: Om du kan verdsette skjønnheten i en katt, en blomst, i sola, da er hele verden din, messer fiskehandleren.

En annen deler denne livsvisdommen: Hvorfor bare klappe en katt når det finns millioner av dem?

Fri kjærlighet kommer også katter til gode.

Katter er regnet som en kvinnegreie. Selv om jeg kjenner menn som har katt og elsker katter, bekrefter statistikken at de aller fleste katteeiere er kvinner. Det er fristende å tro det er fordi katter er betraktet som myke og feminine, men jeg heller mer til teorien om at menn foretrekker dyr de kan dressere og sjefe over.

Ikke sjelden ser jeg menn som beordrer hundene sine rundt som om de er drillsersjanter i en Hollywood-film; sitt, dekk, bli der! De gneldrer til bikkjer som kunne drept dem hvis de visste bedre enn å la seg kue. Kanskje gir det en følelse av makt og orden som de savner ellers i livet. Eller de behandler sine nærmeste tobeinte på samme måte.

Katter lar seg ikke kue.

Og det er nettopp noe av det de tyrkiske mennene elsker ved dem.

At det er så mange menn i filmen som elsker katter, kan ha en så enkel forklaring som at det er flest menn som driver nabolagets kafeer og butikker og dermed er mest i kontakt med kattene. Men like åpenbart beundrer de kattens egenskaper ut i fra et maskulint perspektiv; at katter er uavhengige og frie, selvsagt, men også at hunnkattene ofrer seg for familien når de får barn. At de står på dag og natt for å skaffe mat til de små. Det er noe de respekterer.

Det er også kult at katter har superkrefter. De kan hoppe flere meter fra tak og balkonger, foreta spektakulære akrobatiske øvelser som synes å oppheve tyngdekraften og lande kattemykt uten å la seg merke, mens tilskuerne har hatt hjerte i halsen. At katter er genetisk kule, er noe vi mennesker både tiltrekkes av og holder mot dem. Vi vil ikke ha kjæledyr som ikke trenger oss for den minste ting. Det er jo halve vitsen.

Kjærligheten til dyr er annerledes, medgir en. Men mennesker som ikke elsker dyr, elsker heller ikke mennesker.

Det er altså snakk om likeverd, om ikke likestilling. En fiskehandler i en tyrkisk havneby kan ha uttrykt det helt presist, i all enkelthet.

Tyrkias politiske skjebne skimtes så vidt bak det hverdagslige. Kjærligheten til katter er en dyrking av frihet og mangfold, foreslås det. Kattenes plass i Istanbuls gateliv viser at selv om man er forskjellige skapninger, kan man likevel leve side om side og ha respekt for hverandre.

Dessuten, hvem beundrer vel ikke katters stolte uavhengighet? Tro ikke du eier noen, fordi du gir dem mat. Du må gi uten å vente noe tilbake.

Kattene lærer at det lønner seg å innsmigre seg i nabolaget for å få mat og kos, men hvem er egentlig sjefen? En av kattene går aldri inn i kafeen hvor han får en daglig matbit. I stedet krafser han på vinduet for å få oppmerksomhet. Er det av respekt for menneskenes revir, eller er det kanskje tvert om han som beordrer kafeverten ut?

Forklaringen er neppe så komplisert, men en viss grad av besjeling er nødvendig for at vi skal orke å leve sammen.

I denne tilsynelatende harmoniske sameksistensen, truer gentrifisering og byutvikling som ikke har rom for et enkelt og gammeldags liv. Høye hus og brede gater fjerner kriker og kroker. Dyrene og menneskene her er i samme båt. Enda en gang akterutseilt.