Leder: Dette er en lederartikkel fra Dagbladet, og gir uttrykk for avisas syn. Dagbladets politiske redaktør svarer for lederartikkelen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

De siste åra har en rekke vanlige interessekamper søkt ly under antielitismens paraply. Uenigheter om innvandring, Norges tilknytning til Europa, sentralisering, effektivisering, og diverse reformer har alle, på et eller annet tidspunkt, blitt forsøkt framstilt som folkets opprør mot eliten.

Oppskriften er like effektiv som den er kjent. Ved å stemple meningsmotstandere som elitister uten hensyn til folk flest, flyttes debatten fra argumentenes slagmark til mistro og populisme. I sistnevnte verden lever enkle svar og drøye påstander lenger enn innestemme og reell meningsbrytning.

Liknende grep gjorde Donald Trump til president, og river Storbritannia, på smertefullt vis, ut av EU. Metoden har inspirert en rekke politikere i ulike leire, også her hjemme. Hvis makt er målet kan den vinnes gjennom velregissert antielitisme. Ofte fra folk som tilhører en eller annen form for elite selv.

I helgas Klassekampen kunne vi for eksempel lese Trygve Slagsvold Vedums «ti bud» for hvordan politikere kan være som folk flest. Alt under tittelen: «Senterpartilederen forteller hvordan han ble anføreren for det norske opprøret mot elitene.»

Vedums råd: Anstreng deg for å framstå som at du er en helt vanlig mann. Selv om du skulle gjøre som Vedum (tjene én million i året, være en av Norges mektigste), bør du skjule det. Oppskriften er banal: Kjør en forurensende bil. Ikke snik i køa. Ta buss, ikke helikopter. Gjør som folk flest, hvem nå enn det er.

Den underliggende strategien er mer urovekkende: Skap sinne og engasjement ved å konstruere fiendebilder og karikaturer om en elite som alle arbeider sammen for å tjene egne interesser. For Senterpartiet er det de urbane som innehar skurkerollen. For Frp og Sylvi Listhaug er det kultureliten. For Bjørnar Moxnes og Rødt er den økonomiske eliten. Med svakt definerte, ofte parodiske, fiendebilder vinner de alle terreng.

El-syklende og universitetsutdannede byråkrater, har for eksempel begått tre feil, skal vi tro Vedum: De sykler, de har «mange års studier», og de arbeider i byråkratiet.

Argumentene for deres politiske eller faglige posisjon, enten den måtte være for eller mot innvandring, ulv eller politireform, er underordnet. Har du en bestemt jobb, adresse eller handlingsmønster, er du ute av stand til å forstå eller ivareta interesser til folk som ikke likner det selv.

Til Klassekampen forsvarer Vedum selv bruken slike forenklinger med at de har et humoristisk tilsnitt. Men selv om det skulle være sant, fisker han i opprørt vann. Mistenkeliggjøringen vil bare skape økt splid på sikt.

Vinner han makta med en slik strategi blir også det hele mer tragikomisk enn humoristisk. Da skal en rekke senterpartister overta ansvaret for tusenvis av urbane departementsansatte, samt bruke dem til egen politisk vinning. I gangene som statsråd vil han og hans like møte eliten de arbeider hardt for å diskreditere.

Departementseliten vil høyst trolig gjøre som det norske byråkratiet alltid har gjort: Forholde seg profesjonelle og lojale mot den sittende politiske ledelsen, samt tro mot egen faglighet. Dersom den opportunistiske antielitismen skjøtter samfunnsbyggerrollen på samme måte, vil det kanskje lysne i 2019.