I timen før Frankrike møtte Belgia i VM-semifinalen i St. Petersburg talte TV2s studio ned til kampstart. I ett av innslagene fikk norske TV-tittere en rask en historisk gjennomgang av byen. 20 minutter før kampstart var reporter Jan Henrik Børslid og kommentator Øyvind Alsaker på direkten foran stadion. De hadde hatt noen fantastiske dager i St. Petersburg, kunne Alsaker fortelle.

«Du har en by med en fantastisk historie og så går du til der det skal skje, et futuristisk stadion som peker inn i framtida. Det er noe vakkert over det», sa Alsaker og pekte opp mot stadion.

Sluttkostnadene for det futuristiske stadionet ble på minst 15 milliarder kroner, og har gått på bekostning av bygging av nye sykehus, skoler og barnehager. Titusenvis av fattige fremmedarbeidere fra de tidligere Sovjet-republikkene har stått for det meste arbeidet. Krestovskij stadion var Russland-VMs fremste symbol alt som er galt på såkalte megaarrangementer. Gjennom omfattende korrupsjon kunne oligarkene berike seg selv, på bekostning av flertallet i befolkningen. Også nordkoreanske slavearbeidere ble benyttet; sendt til Russland av regimet i Pyongyang i bytte mot hard valuta brukt til blant annet å bygge opp det nordkoreanske atomvåpenprogrammet. Døde arbeidere ble funnet i containere på stadionområdet.

Dette var historier det ikke var plass til i den norske TV-dekningen under VM. Det var jo en vakker og futuristisk arena.

Vi forventet ikke at hver VM-sending på norsk TV skulle være fylt med kritiske reportasjer om det russiske regimet, eller at de skulle grave fram ytterligere grove overtramp mot arbeiderne som hadde bygget VM-arenaene. Men måtte virkelig kommersielle TV2 eller statseide NRK bli norske avdelinger av det russiske PR-maskineriet?

Gikk det aldri opp for redaktørene i de to norske TV-husene at det faktisk var akkurat denne type dekning som var selve grunnen til at Vladimir Putin, som ikke er spesielt interessert i fotball, ønsket dette mesterskapet til Russland?

Om fire år skal VM gå i Qatar. Vil vi få høre TV-kommentatorer snakke poetisk om VM-anlegg bygget av døde arbeidere fra Sørøst-Asia og Afrika? Er fotball-VM virkelig bare «underholdning».

At det de kaller «sportsrettigheter» er en TV-underholdningspakke er vanskelig å unngå om du slår på TV2s Premier League-sendinger. Selv om lagene består av 22 ikke-britiske spillere, har trenere fra Spania og Portugal og stadionpublikummet preges av turister, er det alltid et narrativ om «to byer som hater hverandre, dette er et oppgjør som betyr alt». Kampen kan være dørgende kjedelig, men det stopper ikke programlederen i pausen fra å skape en forventning om en skikkelig klassiker av en 2. Omgang.

Språket som snakkes i Premier League-studioet er enhver salgssjefs drøm.

Det er merkelig, egentlig. Vi som ser Premier League på TV2 har allerede betalt for tilgangen. Dere trenger ikke selge oss produktet en gang til.

Og pengene vi betaler går til slutt til de engelske toppklubbene og inn i lommene til russiske oligarker, kongefamilier i Midtøsten og amerikanske «investment bankers».

Det kunne vært interessant om TV2 brukte noen av sine England-ressurser på å lage stoff om dette. I stedet er Sportsnyhetene fylt med innslag som konstant snakker opp «produktet» deres. Sportsjournalistikken på TV2 er først og fremst salgsfremstøt for deres betal-TV-produkter.

For NRK handler sportsunderholdningen stort sett om vinteridretter og sendingene er gjerne timelange “Heia Norge”-programmer. Nylig la NRK ned elleve stillinger i dokumentar- og samfunnsavdelingen og opprettet ti stillinger i sporten.

Er det ti nye medlemmer i heiagjengen det er snakk om?

Mediehus balanserer mellom å drive underholdning – å servere gode historier – og grave fram kritikkverdige forhold. Pressens samfunnsansvar blir ikke borte selv om idretten er et «underholdningsprodukt». Pressens rolle som den fjerde statsmakt stopper ikke fordi stoffområdet heter sport.

Vi forventer at de største mediehusene tar dette samfunnsansvaret på alvor også når det gjelder idrett. Ikke bare angående Qatar, det er snart bare udemokratiske land som ønsker å arrangere store idrettsmesterskap. Det er nok å ta av, om redaksjonene bare vil.

Med Qatar-VM for døra, bygget på likene av døde fremmedarbeidere fra noen av verdens fattigste hjørner, er det på tide å løfte den delen av arbeidet som handler om å fortelle om kritikkverdige forhold.

Det handler troverdighet. Det handler om yrkesstolthet.

Og om man ønsker å være noe mer enn morbide underholdningsportaler.