En ny innsikt reiser seg

Jørgen Sandemose

30. nov. 2011 10:07 Sist oppdatert 30. november 2011

Det fantes en mulighet for at de spontane samlingene etter 22. juli kunne fungere positivt mot alt dette, skriver Jørgen Sandemose. BERIT ROALD/SCANPIX

22/7. Det inntrykket terroren har skapt hos de menige, er at det finnes samfunnsproblemer som er for viktige til å bli overlatt til en elite.

Jørgen Sandemose Aagaard, Rolf M.

Ansvaret for terroren 22. juli ligger alene hos den som sprengte og skjøt, heter det. Greit, men hva med oss andre? I et samfunn er alle tanker og handlinger kjedet sammen. Det vi alle er ansvarlig for – noen mer, noen mindre – er å bringe en person til det punkt at han foretar seg det ene eller det andre. Det blir hevdet at det var "hatefulle ytringer" mot islam som førte til Anders Behring Breiviks valg. Men slik er det ikke. Å få ytre hat er oftest bare lettende.

Hovedårsaken til at Behring Breivik hadde det fatale valget, er den politiske korrekthet, som i flere tiår har tilsidesatt, nedvurdert og hånet menigmanns berettigede følelse av at noe har vært galt i den statlige innvandringspolitikken. I realiteten har menigmann – ofte i arbeiderklassen – hatt rett i at det er skjebnesvangert å godta ghettoer, shariarett, vold og tilbakeliggende familie— og produksjonsforhold i et borgerlig samfunn. Denne praksis har sosialdemokratiske partier i Nord-Europa tankeløst gått i bresjen for.

Merkedatoer

juli er blitt en merkedato, men 22. august 2011 fortjener samme betegnelse. Da rykket korrekte mennesker ut i Aftenposten og foreslo begrensninger i ytringsfriheten. Under overskriften

Les også Uakseptable ytringer

hevdet Bushra Ishaq, Sindre Bangstad, etnograf Thomas Hylland Eriksen og filosofiprofessor Arne Johan Vetlesen dessuten at en muslimsk minoritet var spesielt utsatt for hets i opinionen. Dette var ukorrekt, og for øvrig ble kronikken satt raskt på plass av Michael Tetzschner.

Hvordan har forvalterne av den korrekte offentlige mening fått for seg at "hatefulle" bemerkninger har en slik avgjørende betydning? Sikkert på grunn av den fremmedgjøring som skiller dem fra arbeiderklassen, og den masseforakt som er tradisjonell hos profesjonelle intellektuelle. Menigmann er for dem en udannet og lett påvirkelig skapning, som knapt driver det til noe mer enn råprat.

Intellektuelle bør lære seg at menigmann (Behring Breivik innbefattet) er minst like sofistikert som dem selv, og at hans meninger skapes og påvirkes på samme måte som deres egne. De formes ikke i særlig grad av skjellsord, men av opplevelsen av det åndelige og ideologiske miljøet i allmennhet.

Truet til taushet

Hvis det i et samfunn gjennom årtier foregår debatter hvor de herskende klassers hegemoni gjør seg spesielt sterkt gjeldende, kan menigmann føle seg truet til taushet. Dette gjelder først og fremst hvis argumentene fra de etablertes side er ulogiske eller på andre måter iøynefallende uholdbare. Sistnevntes argumenter mot kritikk av islam har nettopp vært åpenbart irrasjonelle, og har stadig forvekslet kritikk av meninger, trosform og produksjonsforhold med "rasisme". Det er særegent å oppleve at representanter for Aps toppsjikt (jf. Raymond Johansen), for SV og Norsk Folkehjelp anklager sine motstandere for å fare med slarv når de selv sprer forestillinger og personhets som er egnet til å bryte ned sunn fornuft i vurderinger av forholdet mellom religion, politikk og økonomi.

De korrektes aggressivitet har å gjøre med at de øyner at legitimiteten i deres propaganda vakler. Undertegnede har fått kritikk fordi jeg i boken Venstrefløyen og islam legger vekt på å få frem konkrete eksempler på den politiske elitens mangel på logikk. Men slike påpekninger er viktige for å få avslørt at feiltenkningen er så åpenbar at dens bærere selv må frykte for å bli avslørt. Dette er nemlig grunnen til at vi fikk 22. august og sensurkravet: Eliten må få stanset visse "uakseptable ytringer" rettet mot den selv.

Nasjonalistisk markering

Det fantes en mulighet for at de spontane samlingene etter 22. juli kunne fungere positivt mot alt dette. Disse aksjonene kunne tatt lærdom av den viktige milliondemonstrasjonen mot rasisme som fant sted i München i 1992, der det aldri dukket opp nasjonale overtoner. Men i Norge i 2011 gikk det ikke like bra. Etter kort tid tok sentimentaliteten over, og den veltrente eliten – fra Stoltenberg og nedover – sørget ubevisst for at det hele umerkelig gikk fra en manifestasjon av menneskeverd til en nasjonalistisk markering – noe som passet godt med partienes valgkamp, og med visse personers karrièremuligheter i internasjonale organisasjoner.

Men elitens forhåpninger vil snart slå over i engstelse. De mektige oppe i det nasjonale lederskapet vil snart få grunn til å minnes noen ord fra Salomos ordspråk: Herrens frykt er kunnskapens begynnelse.