Reinsdyr, joik og kofte. Det er (merke)lappen, i alle fall om man skal tro stereotypene om oss samer. Kanskje var det derfor en festival i Moss kledde seg ut som en Joika-boks for å skape blest om sin Mari Boine-konsert? Kanskje er det derfor det joikes hånlig fra tribunen når Tromsø spiller bortekamp? Og kanskje er det derfor det finnes revyer som reiser landet rundt og stotrer gebrokkent i en skitten kofte?

Den samiske merkevaren herjes med. Det skal den også tåle. Selv om vi er i mindretall, er det vi som må sørge for at den er sterk nok. Er den det? Vi har og har hatt artister/kunstnere som har kombinert joik, reinsdyr og kofte med stor suksess i inn- og utland. Men det begynner å bli noen år siden, og de skulle vært flere. Helst like mange som de som debatterer oss på nettet og i avisa. Vi er så få. Derfor må vi tenke smartere: Hvordan styre vår egen merkevare framfor å bli et tilfeldig offer for andres lappskaus?

Vi er mer enn reinsdyr, kofte og joik. Vi er også reindrift, samisk sølv og samisk rock. Det er nordlys her vi bor, og vi blir forklart som en av årsakene til at julenissen bruker reinsdyr. En gang brakte vi en Oscar-nominasjon til Norge, og vi har satt standarder i idretten utenlands. Vår litteratur og kunst er internasjonalt hedret, og for tiden blir også vår design lagt merke til. Vi har et potensial i en kjøttindustri og kulturindustri. Kan vi videreutvikle disse og andre små bedrifter i Sápmi, kan vi gjøre disse til merkevarer større enn Joika?

Det vil kreve systematisk og kollektiv innsats for å komme dit. De samiske forretningstalentene må dyrkes. Vi må lære av dyktige veivisere som Reinslakteriet i Tana. Markedsføring og promotering er også dyrt, har vi samer pengene som trengs for å satse stort? Jeg tror ikke det.

Sametinget har ikke som primæroppgave å bruke midler beregnet til markedet utenfor Sápmi. Betyr det at vi skal spørre staten om mer penger? Nei, slettes ikke. Jeg mener vi har kompetansen til å klare oss uten, og jeg mener det er snakk om riktig bruk av penger. Ja, det vil nok bety at enkelte ikke vil få penger, og det vil bety at noen blir veldig sure og føler seg sveket av sine egne. Men hever vi den samiske merkevaren, hever vi oss alle både på kvalitet og pris. Utfordringen er å samle oss som ett folk og ett team mot ett fellesmål.

Vi har for eksempel noen fantastiske musikere og artister. Men jeg vil påstå at disse ikke har fått hjelp nok til å etablere seg skikkelig internasjonalt. Jo da, vi kan si at Mari Boine og Adjagas har vært i utlandet og at de gjør det godt. Men skal vi være fornøyde med «godt nok»?

Potensialet har helt klart ligget der, og ligger der fremdeles, men vi har ikke et eget fungerende fullskalaapparat som tjener våre artister og kunstnere. Vi trenger også mer for å hjelpe reinkjøttet til å nå bredere ut. En suksess ville effektivt dratt reindriften ut av stigmatiseringen og inn i varmen på kontoret til Trond Giske. Det holder ikke at kokkelandslaget bruker reinkjøtt til å ta med de gjeveste medaljene hjem. Det må mer til. En reinkjøtt-suksess ville også gjøre det vanskeligere for myndighetene å legge ned reindrifta. Reinkjøtt er en fornybar ressurs – mineraler er ikke det.

En tanke er å bruke det talentet og de selskapene og bedriftene vi allerede har, og bygge opp de. Rett og slett å hjelpe de til å bli bedre. Det er talent nok. Nils Gaup, Mari Boine, Roger Ludvigsen, Adjagas, Slincraze osv. En investering og utvikling av Kautokeino Film hadde vært på sin plass slik at samisk ungdom interessert i film har et sted å lære faget, bli dyktige og utvikle seg til fremtidige filmskapere. Ingen skal fortelle meg at vi ikke har kompetansen! Eller?

En tilsvarende «camp» kan man utvikle for musikere og artister. Vi har talentet og fagpersonellet, så hvorfor ikke bruke de slik at kompetansen vi har blir i Sápmi? Jeg tror det kan være lurt slik at samiske artister slipper å finne opp hjulet på nytt. Nordområdene er satsingsområde for regjeringen. Det er her vi bor, det her vi må handle. En vesentlig kortsiktig investering er nødvendig for å bygge opp infrastruktur.

Det er også behov for en mer langsiktig finansiering av tjenestene til man klarer å tjene penger på eksporten av Sápmi. Det kan fort ta noen generasjoner før vi ser de endelige resultatene. Men vi må begynne en plass, og vi må begynne i det små. For det går an å bygge merkevarer uten mye penger, det tar bare lengre tid. Skal vi ha en fungerende samisk kjøttindustri, så har vi allerede et forsprang etter at driftige aktører har gjort en god jobb.

På samme måte som det er fånyttes å gi en ung artist penger til å spille inn et album, er det like dumt å gi et samisk selskap penger til å starte opp med sin idé uten videre idé og tanke om å hjelpe de videre etter at produktet er på plass. Et produkt selger ikke seg selv, og bedrifter så vel som artister trenger hjelp til promotering og markedsføring.

Derfor mener jeg at dagens pengebruk må bli mer spisset, helhetlig og langsiktig. Det artister, bedrifter, gründere og kunstnere trenger er hjelp til selvhjelp og et samisk apparat som hjelper dem å utvikle sine merkevarer. Når den samiske merkevaren ivaretas, blir Joika-boksen en blek samisk kopi. Slik den egentlig alltid vært, med tullekofte og fjøskjøtt som ingrediens. Mens det ekte Sápmi får du av oss, og ikke av jukselapper i sør.