Lars Martin Mediaas Vis mer

Hele vår del av verden rystes for tiden av en dyp politisk krise, som skyldes det økende gapet mellom fattig og rik og en tiltakende mistillit til den politiske eliten. Brexit, Trump og EUs pågående eksistenskrise bør motivere den neste Ap-styrte regjeringen til å gjøre noe som få regjeringer i verden kan og som den sittende ikke bryr seg om, nemlig å avskaffe fattigdom i landet vårt. Det er mulig, men vi må endre noen holdninger og fordommer for å klare det.

Arve T. Thorsen Vis mer

En halv million mennesker er fattige i Norge, og tallet øker under den blåblå regjeringen. De eksisterende ordningene våre strekker ikke til. De fleste norske politikere er bare opptatt av at det skal «lønne seg å jobbe». Den såkalte «arbeidslinja» er det styrende prinsippet for all tenkning om inkludering, også på den norske venstresida: få folk i jobb, så går det bra.

Alle tar seg likevel ikke full jobb, på tross av at politikerne sier at «de skal stå opp om morran». Det er ikke fordi de ikke vil, men fordi de ikke kan. Svært få ønsker det slik. Det er forbundet med så mye skam i Norge å ikke ha penger nok til seg selv og sine barn at de aller færreste ønsker det. Familier stenges ute av samfunnet fordi de ikke har råd til å ta del i det. Den såkalte barnefattigdommen er sterkt økende. Hva dette betyr på sikt, i form av kriminalitet og sosiale problemer, er umulig å overskue. Vi har nemlig ikke vært her før: dette er en ny fattigdom. Den er økende og den er farlig.

Den er også helt unødvendig. Men for å gjøre noe med den må vi endre vår holdning til arbeid. Velferdsstaten trenger naturligvis at alle som kan jobbe gjør det. Samtidig skal den være sterk og sjenerøs nok til at alle som ikke kan jobbe, for ikke å si barna deres, likevel kan få et verdig liv. I dag er det ikke slik. Det er nå sånn at vi heller straffer dem som ikke kan jobbe mest mulig, som om det var noe de selv valgte.

Det må vi slutte med. Den danske forskeren Iben Nørby har nylig kastet en brannfakkel inn i den danske samfunnsdebatten: arbeidslinja er misforstått og skadelig for stadig flere. Den politiske elite dyrker arbeidet som det var en religion, har hun sagt. Men det er en myte at man ikke kan være lykkelig eller verdifull uten å jobbe. Man kan fortsatt være en god forelder, en god bror eller søster, en god venn og en verdifull nabo eller for den saks skyld en god styreleder i den organisasjonen du er medlem av, selv om du ikke er i arbeid.

Men vi fortsetter å gi dem som ikke kan jobbe så lite penger som mulig, for liksom å motivere alle som kan jobbe til å gjøre det. Og vi presser stadig flere syke mennesker til å jobbe. Politikerne forestiller seg, sier Nørby, at de som reformene i sosialsystemet vårt retter seg mot, mangler motivasjon. Men det de mangler, er en frisk kropp. Vi gir ikke mennesker lov til å være den de er, med den kroppen og den helsa de har, og gjøre det beste ut av det.

Noen vil si borgerlønn er svaret, det tror ikke vi. Den vil per definisjon deles ut til alle, enten du trenger den eller ikke. Det er å avskaffe funksjonelle, målrettete ordninger for å dele ut penger til en velfødd middelklasse. Det vurderes i Finland, som vil droppe trygd og gi alle 7400 i månedslønn. Det er ikke nok å leve av, verken for uføretrygdede eller utenlandsstudenter.

Løsningen er en annen. Alle som kan jobbe må jo gjøre det. De som ikke kan jobbe, av psykologiske eller andre helsemessige grunner, skal få noe som vi aldri før har tilbudt og som vi vil være de første i verden som innfører: en garantert minsteinntekt, en nasjonal velferdstrygd.

Den skal ikke være fet, men den skal være over fattigdomsgrensen. Den skal være nok til at man kan leve et verdig liv, feire jul, gi bursdagsgaver, gå på kafé og gi barna sine en god start i livet. Dette skal ikke gjøre det verre for noen, slik at de som i dag har krav på høyere ytelser gjennom enten pensjon, ledighetstrygd eller andre ytelser, beholder sine rettigheter.

Hva vil dette koste? Fattigdomsgrensen er på 60 prosent av medianinntekten, eller ca. 260000 kroner i året. Den nye velferdstrygden bør være på omtrent det. Vi antar det vil ta omtrent tre prosent av BNP. Vi utrydder fattigdommen i Norge, innenfor rammen av handlingsregelen. Med nettopp denne prosentandelen vil vi tilfeldigvis gjøre det helt i tråd med både kristen og islamsk nestekjærlighetstradisjon. Den kristne tradisjonen med å gi tiende eller ti prosent av inntekten til de fattige hvert tredje år og den islamske zakat, almissen, har omtrent samme ramme, nemlig tre prosent.

Vil det så være en stor ekstra utgift? Det er slett ikke sikkert. Dette blir jo på ingen måte netto utgifter. Vi bruker for det første heldigvis en del allerede nå på de personene det gjelder. Forskningen viser oss tydelig hvor mye som har sammenheng med fattigdom. Frafallet i videregående skole vil bli redusert. Vi vil oppleve en nedgang i kriminalitet, fordi kriminalitet ofte henger sammen med fattigdom. Vi gir mennesker som i dag har for lite av det håp. Tilliten vil øke når ulikheten går ned. Mottakerne av den nye velferdstrygden vil ha mere penger å rutte med enn i dag, og kjøpe varer og tjenester i en helt annen grad enn de kan i dag. Dette vil stimulere økonomien. Alle får det bedre når alle har det bra.

Fattigdom er ikke en nødvendighet i Norge. Fattigdom er å holde noen nede på eksistensminimum for å slippe litt skatt og holde mest mulig penger hos middelklassen, som de fleste av oss tilhører. Det er den dyreste luksusen vi kan unne oss som samfunn. Den fattigdommen som vi i dag skaper, masseproduserer ulykkelige mennesker, kriminelle og psykisk syke. Om den norske venstresiden er klok, står det neste valget mellom dem som vil og kan utrydde fattigdommen i Norge og dem som heller prioriterer skattelette til de rikeste og utbygging av enda litt mer vei for oss som har råd til bil. Hansken er kastet.