Politikk uten politikere | Einar Lie

Einar Lie Professor i økonomisk historie, Universitetet i Oslo

3. mars 2018 19:00 Sist oppdatert 4. mars 2018

Finansminister Siv Jensen presenterte fredag en ny forskrift for pengepolitikken. Kallestad, Gorm / NTB scanpix

Den økonomiske fagligheten får et stadig større rom i utformingen av økonomisk politikk. Men mest på arenaer der politikerne ikke er til stede.



Fredag bekjentgjorde regjeringen en ny forskrift for pengepolitikken. Mest oppmerksomhet fikk senkingen av inflasjonsmålet fra 2,5 til 2 prosent, som ga umiddelbare utslag på kronekursen.

For de av oss som er opptatt av de lange linjene i rammeverket for den økonomiske politikken, er det andre punktet i forskriften minst like interessant. Det forteller at Norges Bank ikke bare skal ta hensyn til prisstigningen, men også til vekst og sysselsetting når renten settes.

Dette er i ikke bare tråd med faglige råd, men også sunn folkelig intuisjon: Vekst og sysselsetting er da minst like viktig som prisstigningen. La oss likevel bruke litt søndagstid på denne enkle, men likevel kompliserte retningslinjen.

Målet om lav inflasjon

Da vi fikk et inflasjonsmål sent på 1990-tallet, ble dette oppfattet som nokså konkret:

Norges Bank skulle sikre lav inflasjon ved hjelp av renten, mens ansvaret for å sikre vekst, sysselsetting og andre gode formål lå under direkte folkevalgt ansvar.

En bakgrunn for inflasjonsmålet lå i erfaringene fra sytti- og åttitallet, da de politiske myndighetene ikke hadde greid å hindre en svært høy inflasjon. I etterkant av denne ble det i en rekke land argumentert for at sentralbanken burde få i oppgave å sikre stabilitet i pengeverdiene.

I Norge hadde disse argumentene lenge nokså dårlig grobunn. Man fryktet at målet om lav inflasjon ville kunne føre til høyere ledighet.

Minst like viktig var bekymringen for at pengepolitikken og budsjettpolitikken ville bli dårlig koordinert, når den ene lå til sentralbanken og den andre til folkevalgte organer. Og det var, ikke minst, en motstand mot å legge sentrale virkemidler til en institusjon som ikke hadde en direkte folkevalgt legitimitet.

Alle disse momentene, men særlig det siste, hadde en dyp historisk resonans til

mellomkrigstidens pengepolitikk, der sentralbanksjef Nicolai Rygg sikret kronens verdi til store kostnader i form av ledighet og konkurser.

Den «fleksible» inflasjonsstyringen

En form for inflasjonsstyring ble innført sent på nittitallet. I 2001 kom en klar og konkret retningslinje om at Norges Bank skulle sikre en inflasjon omkring 2,5 prosent. Gjennom de siste 12-13 årene har imidlertid en «fleksibel inflasjonsstyring» gradvis blitt innført. Den går ut på at inflasjonsmålet skal følges, men ikke på kort sikt, og ikke som eneste mål.

Den gradvise «fleksibiliseringen» av inflasjonsmålet har paradoksalt nok flyttet oss både lengre fra og mye nærmere den gamle sentralbanken.

Dette er kanskje tydeligst illustrert gjennom Øystein Olsens for meg overraskende radikale formuleringer om pengepolitikken i siste årstale.

Der forklarte Olsen tilhørerne ikke bare at Norges Bank måtte se til realøkonomien, men i gitte situasjoner burde velge å understøtte vekst og sysselsetting fremfor å styre etter inflasjonsmålet, hvis de to kom i konflikt med hverandre.

Dette passer Olsens sinnelag godt. Han har alltid vært en pengepolitisk due.

Øystein Olsens karrière har gått fra SSB til Finansdepartementet, tilbake til SSB og så til Norges Bank. Og skulle man plassere ham inn i de synspunktene som preget jerntriangelets institusjoner på 1980- og 1990-tallet, er han i sinn og sjel mer en pragmatisk SSB-mann, enn en lavinflasjons «central banker».

Due og hauk

Med Olsen har de gode prinsippene som etterkrigstidens sosialdemokrater holdt frem som politikkens idealer i kontrast til mellomkrigstidens Norges Bank, fått et vennlig ansikt og en klok stemme.

Både inflasjon, vekst og sysselsetting skal nå ivaretas av det kraftfulle virkemiddelet han sitter på, renten.

Men den som hadde argumentert for en slik løsning på åttitallet, ville blitt hundset og utledd.

Den gang var det et poeng at skarpt avgrensede mandater skulle ligge til sentralbanken. Resten, alt annet, skulle tilhøre politikken, de folkevalgte.

Etter hvert som man er kommet til at inflasjonsmålet ikke må settes for skarpt, har altså helheten gradvis skjøvet seg inn i sentralbankens og Øystein Olsens mandat. Jeg tror det er fornuftig og godt begrunnet; men vi har beveget oss påfallende langt på tyve år, og nesten uten offentlig debatt utenom ekspertforaene.

Her blir den pengepolitiske duen en hauk i hvordan politiske mål gripes og flyttes fra de folkevalgte til faglige fora.

Den stille konsensus

Nå ligger det naturligvis fremdeles viktige oppgaver til grunn for budsjettpolitikken og inntektspolitikken. Men de politiske debattene og uenighetene er langt på vei forsvunnet også her.

En kredittstrateg i den innflytelsesrike ratingbyrået Moody’s forklarte for et par uker siden at den norske finanspolitiske konsensusen var «helt ekstraordinær» internasjonalt. Han har utvilsomt et poeng.

Regjeringens økende pengebruk de siste årene har vært sterk. Men opposisjonens og Arbeiderpartiets opplegg er nokså likt i omfang.

Også i innretningen skiller det bare detaljer, enten vi snakker om næringspolitikk, skatt, forsvarssatsing eller den Sareptas krukke av prosjekter med dårlig lønnsomhet som bærer navnet Nasjonal transportplan.

Enigheten er en ressurs. Men den eliminerer store spørsmål fra den økonomisk-

politiske debatten nesten like effektivt som om de skulle vært overlatt til Norges Banks hovedstyre.

Inntektspolitikken holder kursen

Inntektspolitikken er viktigere enn noen gang. Skjønt det politiske i inntektspolitikken er mindre interessant enn før.

I femten år frem til oljeprisfallet i 2014 hadde vi en eventyrlig reallønnsvekst. Denne har vært i tråd med det faglige rammeverket for oppgjørene, den såkalte hovedkursteorien, trukket opp av SSBs forskningsdirektør Odd Aukrust for halvannen mannsalder siden, og forvaltet av hans etterkommere siden. Også etter oljeprisfallet har partene langt på vei fulgt hovedkursens anvisninger, og akseptert den moderasjonen som teorien anviser.

Her har vi en avansert, velfungerende mekanisme. Den krever tankekraft og

beslutninger. Men egentlig ikke på den politiske arena.

Lavkonjunkturen har tvert imot gitt rom for å øke rausheten i budsjettene og opprettholde en sterk lukt av asfalt i mange år fremover.

Politikkens fagliggjøring

For ett års tid siden argumenterte jeg i denne spalten for at samfunnsøkonomisk faglighet står stadig svakere i den økonomiske politikken. Etter å ha tenkt litt på fredagens budskap fra Finansdepartementet vil jeg moderere

budskapet:

Fagligheten får et stadig større rom i utformingen av økonomisk politikk. Men mest på arenaer der politikerne ikke er til stede.