Verdensdagen for psykisk helse feires hvert år den 10. oktober. Det er en internasjonal merkedag som ble startet i 1992 av den etablerte organisasjonen verdensføderasjonen for mental helse, og har blitt adoptert av WHO.

Siden 1994 har det blitt valgt ut et tema, et fokusområde å belyse, noe viktig for saka internasjonalt. Av en eller annen mystisk grunn har den norske markeringen av dagen blitt viet andre temaer enn det som er plukket ut internasjonalt.

Det er jo noe man kanskje kunne forstå, Norge har tross alt andre problemer enn andre land, eller andre prioriteringer i det psykiske folkehelsearbeidet. Kanskje det er tilpasset til norske forhold?

Men det er noe veldig påfallende med hva som skjer i oversettelsen.

La oss ta temaene fra 2012 til nå.



2012

Internasjonalt: «Depresjon, en global krise».

I Norge: «Vær med! Spre kunnskap og snakk sammen»



2013

Internasjonalt: «Psykisk helse og eldre»

I Norge: «Se hverandre – Gjør en forskjell»



2014

Internasjonalt: «Å leve med schizofreni».

I Norge: «Se hverandre – Senk skuldrene»



2015

Internasjonalt: «Verdighet i mental helse»

(blant annet fokus på tvang og misbruk i institusjoner)

I Norge: «Se hverandre – Kast maska»



2016

Internasjonalt: «Psykologisk førstehjelp»

I Norge: «Fordi livet forandrer seg»



2017

Internasjonalt «Psykisk helse på arbeidsplassen»

I Norge «Noe å glede seg over»



2018

Internasjonalt «Unge folk og psykisk helse i en verden i forandring»

I Norge: «Vær raus»



2019

Internasjonalt «Psykisk helse og selvmordsforebygging»

I Norge: «Gi tid»



Unnskyld språket, men hva i alle herrens navn er dette tannløse meningsfrie pjattet? Hvordan har vi i Norge klart å ende opp med en markering av en dag kjemisk fri for politiske problemstillinger? Årets tema er «Gi tid». Som presenteres på nettsidene til verdensdagen sånn:



«Tema for 2019 er «Gi tid». Årets kampanje har som mål å oppfordre oss alle til å bruke tiden på å gjøre ting som er godt for den psykiske helsen.»



Og i margen er det blant annet linker til «se opp», «multitasking» og «fem tips for bedre hverdagsglede»



La meg være helt tydelig her: Jeg er ikke bare sinna men også skuffet over at en organisasjon jeg ellers har sansen for, Mental Helse, kan stå bak denne totale ufarliggjøringen av en merkedag og et budskap.



Resultatet av omdøpingen er en konsekvent hashtagvennlig og koselig profil. Med et budskap som konsekvent legger ansvar for psykisk helse på skuldrene til den enkelte og ikke samfunnsmessige forhold:



«Se hverandre», «Vær raus», «gi tid».



Dette er sendt ut til det brede lag av befolkningen og er sånt som alle kan være enig i. Det er ting man sniker inn i festtaler for å få alle i rommet til å nikke. Det er hyggelig og fint. Og det er behagelig.



Da slipper du nemlig å forholde deg til ting som IKKE er individets ansvar: Som selvmordsforebygging, der man jo kunne snakke om sånne ting som lavterskeltiltak. Sosioøkonomiske faktorer og kjønn. Tilbud til folk i krise. Sengeposter eller mangelen på dem. Ambulerende psykiatriske team. Ventelister hos psykolog.



Da kan vi heller holde hverandre i hendene og tenne telys og ha en fin markering og snakke om viktigheten av samtale og å ikke tukle med mobilene våre.



Så slipper vi å snakke om psykisk helse i arbeidslivet og diskriminering, tvangsbruk, og det absolutt ikke billedskjønne og positive og festtale-vennlige i livet med depresjon. Hvordan realiteten er med vrangforestillingene som forfølger deg. Vi slipper snakke om de døde.



Noe av målet er visstnok å fremme åpenhet. Jeg er veldig for. Jeg har drevet med det i noen år nå, i bokformat og i denne avisas spalter. Blant annet. Jeg er en vaskeekte «dame i lilla skjerf som holder foredrag om da hun møtte veggen». Det sier litt at selv jeg er provosert av denne totale og fullstendige kastreringen av merkedagen.



Noen ganger er det ikke åpenhet eller «bevissthet» eller kosemos og kumbaya vi trenger. Noen ganger er det greit med litt ubehag.



I 2017 døde 593 av selvmord i Norge. 403 menn og 190 kvinner.



Folk dør rundt oss.



Men la oss “se litt opp fra skjermene” og slutte med multitasking dere. Vi har tross alt et individuelt ansvar. (Og det har vi jo, for all del, jeg er ikke uenig).



Men det er ikke det denne dagen handler om. Den handler om konkrete samfunnsproblemer med konkrete politiske konsekvenser og løsninger. Eller den gjorde i alle fall det. Før det ble tilpasset til norske forhold. Her koser vi oss, og er enige og nikker. Hashtag gitid.