Debatt

I de fleste siviliserte samfunn er tanken fri. Man får lov til å tro på hva man vil. Når det gjelder religion, vel å merke. På syttitallet var det her til lands en del kontroverser om forskjellige temaer knyttet til vår religionsform. Abort, seksuell legning og kvinnelige prester var vel blant de temaene som engasjerte og splittet menighetene mest. En sterk politisk påvirkning av vårt trosliv kombinert med sterk sekularisering har marginalisert denne debatten.

Er man interessert i en titt bak fasaden til den norske toleransen for trosfrihet kan man for eksempel prøve å lansere en tanke om klima, som ikke ordrett inneholder alle mainstream dommedagsprofeti. Og enda verre, våger å ta i din munn tabuformuleringer som tenderer i retning av at du drar i tvil at klimaendringer skulle være menneskeskapt. Da ikke bare vil du få fasiten over hvordan det står til med toleranse for både tanke og ytringsfrihet. Du har kort og godt karakterdrept din egen integritet. Klimainkvisisjonistene vil øyeblikkelig holde kråketing på deg og enhver ytring som av en eller annen årsak måtte ha innehatt tilstrekkelig penetreringskraft til å trenge gjennom det filtret av spott og idiotforklaring som normalt hindrer slike tanker å nå ut i det offentlige rom. Denne trostvangen virker å være befestet og legitimert helt opp til statsministernivå. Og er du først knepet for klimablasfemi får du gjerne merkelapper som rasist, konspiratør og andre lite flatterende spin-off karakterstikker med på kjøpet.

I 2003 tok pave Johannes Paul initiativet til det som skulle være en avskaffelse av helvete. Men det kan virke som mange ønsker et helvete i sin tilværelse. Eller i det minste et surrogathelvete lik det som kan manifesteres gjennom et klima, Corona eller et annet Armageddon som er selvforskyldt.

De fleste har vel tatt inn over seg at menneskemauren ikke har fått noen eksklusiv rett til å kunne vandre rundt på jorden til evig tid. Det virker som at tidens melodi er at enden nå skal være nært forestående og at en eventuell videre eksistens for Homo sapiens skulle være avhenge av et absolutt omforent konsensus ned på individnivå. Det ellers så tiljublede mangfold, diversitet og kontradiksjon er i denne sammenhengen totalt uønsket. Meningene skal være ensartet, uniformerte og snorrette som korsene på en krigskirkegård. Daglig metter pressen folket med nye artikler om klima, som progressivt forkynner en utvikling som for lengst har passert det tidspunktet det kunne vært mulig for mennesket å foretatt seg noe som kunne hatt virkning. Håpet er med andre ord borte, bare frykten er igjen. Og den skal man altså tro på.

Det er snart påsketid og man føler seg overbevist om at folks appetitt heller ikke i år, alene kan mettes med Kvikklunsj og appelsiner. Det må til litt frykt. Virkeligheten er fremdeles ikke skremmende nok. En god porsjon påskekrim må nok til før folk blir mette og skremt nok til å få ro i sjela. Jeg deler ikke fascinasjonen for påskekrim.

Men tror neppe folk som gjør det, er rasister av den grunn.

Ola-Jørn Tilrem

Merk: Innlegget er redigert kl. 12.23 etter artikkelforfatterens ønske. Red.