Tavallinen ja kultainen riisi. Beetakaroteeni värjää jyvät keltaisiksi. Ensi kerran kultaista riisiä kasvoi pellolla kymmenen vuotta sitten. Uuden lajikkeen tuloa markkinoille on vastustettu sitäkin kauemmin. © Erik de Castro / Reuters / Lehtikuva

Kultainen riisi on samassa vaiheessa kuin peruna Euroopassa 300 vuotta sitten. Tutkijat puhuvat uudesta lajikkeesta samalla innolla kuin ”perunapapit” perunasta 1700-luvulla.

Kuluttajat sen sijaan suhtautuvat uuteen riisiin epäluuloisesti.

Viime elokuussa uuden riisilajikkeen vastustajat tallasivat maahan koeviljelmän Filippiineillä. Kuusituhatta tutkijaa ympäri maailman tuomitsi tuhoamisoperaation.

Muista riisilajikkeista poiketen kultainen riisi kasvattaa jyviinsä beetakaroteenia, josta ihmisen keho muokkaa elintärkeää A-vitamiinia. Beetakaroteeni värjää jyvät keltaisiksi, mistä tulee nimi kultainen riisi.

A-vitamiinin puute aiheuttaa maailmassa 2–3 miljoonaa kuolemaa joka vuosi. Puoli miljoonaa lasta sokeutuu.

A-vitamiinin hyväksyvät myös vastustajat. He moittivat jalostustapaa.

Riisi on saatu tuottamaan vitamiinijyviä geenisiirron avulla eli GM-tekniikalla.

Miksi perunasuomalaisten pitäisi kiinnostua kaukaisesta riisikonfliktista ja ylipäätään riisistä? Kysymykseen vastaa Eero Nissilä Los Bañosista Filippiineiltä.

”On hyvä tietää, että riisi on tärkeä ravintokasvi puolelle maapallon väestöstä, ja tulevaisuudessa vielä suuremmalle osalle”, Nissilä sanoo Skype-haastattelussa.

”Tämä puolikas elää maapallon köyhyysalueilla. Globaaliin nälkä- ja köyhyysongelmaan ei voida vaikuttaa ilman panostuksia riisiin.”

Los Bañosissa, Manilasta etelään, pitää päämajaansa kansainvälinen riisintutkimusinstituutti IRRI, jossa filosofian tohtori Nissilä johtaa jalostuksen, genetiikan ja bioteknologian divisioonaa.

”Riisi on etenkin monsuuni-ilmaston köyhien perusruokaa. Tavanomaisesti riisi on aterian perussisältö ja energianlähde – niin aamiaisella, lounaalla kuin illallisellakin.”

Riisiä syövässä väestöpuoliskon köyhien joukossa on erittäin köyhiä ja heillä erityisiä ravitsemusongelmia. Raudanpuutosanemia on todennäköisesti vielä huomattavasti suurempi ongelma kuin A-vitamiinin puute. Molemmat ovat ongelma etenkin lapsilla ja nuorilla naisilla.

”Siksi IRRIssä emme voi ohittaa näitä ongelmia olivatpa ratkaisuun johtavat menetelmät mitkä tahansa.”

A-vitamiinin ja raudan puute ovat ongelmat, joita GM-tekniikalla ratkaistaan.

”Geenimuuntelua käytetään IRRIn jalostusohjelmissa silloin, kun muuta keinoa ei ole ja tavoitellulla ominaisuudella on hyvin suuri humanitaarinen merkitys.”

Määrällisesti GM on riisinjalostuksessa pienessä osassa, alle viisi prosenttia IRRIn tutkimuspanoksesta. Riisinjalostus on kokonaisuutena tavanomaista, vaikka työtavat ovat muuttuneet. Käytetään uusimpia menetelmiä, esimerkiksi geenimerkkejä, genomitietoja ja modernia tietotekniikkaa. GM-teknologiasta ei ole kyse, koska riisiin siirretään geenejä risteytysjalostuksella.

”Riisin geenipooli, geneettinen diversiteetti, on poikkeavan rikas verrattuna esimerkiksi muihin pääviljoihin, kuten ohraan tai vehnään.”

Kultaisen riisin syntyminenoli kaikkea muuta kuin historiallinen väistämättömyys.

Sveitsiläis-saksalainen tutkijapari Ingo Potrykos ja Peter Beyer kasvattivat kultaista riisiä ensi kerran laboratoriossa vuonna 1999. He esittelivät tulokset Science-lehdessä vuonna 2000. Silloin takana oli jo monen vuosikymmenen työ.

Riisinjalostaja Pete Jennings, joka työskenteli Rockefeller-instituutissa Yhdysvalloissa, oli haaveillut keltaisesta jauhoytimestä riisin jyvässä jo 1950-luvulla. Jalostajat etsivät turhaan maailman riisilajikkeista keltajyväistä muunnosta. Perinteinen jalostus, valinta ja risteyttäminen, oli siksi mahdotonta.

Myöskään riisin keinotekoisista mutaatioista ei löydetty beetakaroteenia tuottavaa muotoa.

Tilanne alkoi muuttua 1970-luvulla, jolloin tapahtui yksi bioteknologian kumouksista. Opittiin siirtämään geenejä.

GM-kasveja vastustavat liikkeet syyttivät uutta tekniikkaa kaikesta mahdollisesta. Kultaisen riisin tutkijat olivat varautuneet vastustukseen ja poistaneet puutteet, joita epäilijät olivat nostaneet esiin.

Potrykos teki vuonna 2000 yhteenvedon tuloksista. Hän luetteli uuden lajikkeen etuja. Kultainen riisi tuo ilmaisen lisähyödyn. Siitä hyötyvät köyhimmät. Sillä ei ole terveys- eikä ympäristöhaittoja. Se ei vaikuta luonnon monimuotoisuuteen.

Potrykos myös muistutti, että lajike on kehitetty julkisilla varoilla. Kultainen riisi ei ole teollisuuden hanke.

Potrykoksen luettelo hyödyistä käsitti kuusitoista kohtaa. Kultaisen riisin toimivuus, turvallisuus ja ekologisuus oli osoitettu kiistattomasti. Tulos oli, amerikkalaisella oikeustermillä, järkevän epäilyn yläpuolella.

Nirsoimpienkin kriitikkojen olisi pitänyt olla tyytyväisiä, mutta toisin kävi. Kirjainpari GM oli monille yhä liikaa.

Pellolla kultaista riisiä kasvoi ensi kerran Yhdysvaltojen Louisianassa vuonna 2004.

Neljä vuotta myöhemmin riisillä ruokittiin kiinalaisia lapsia. Tulokset olivat hyviä. Lapset saivat kultaisesta riisistä A-vitamiinia. Haittoja ei havaittu. Silti kokeesta nousi riita, kun paperit oli täytetty puutteellisesti.

Geenisiirtoteknologian vastustajat ovat jarruttaneet uuden lajikkeen tuloa markkinoille enemmän kuin kymmenen vuotta.

”Väärin jalostetun” riisin kehittäjät ovat joutuneet tekemään uuvuttavia kokeita, joilla todistetaan jo tiedettyjä asioita yhä uudelleen ja uudelleen.

Sodissa usein kärsivät eniten siviilit, riisisodassa lapset.

Kultaisen riisin historia on toistanut vanhaa kiistaa perunan turvallisuudesta.

Peruna tuli Eurooppaan 1500-luvulla. Samalla alkoi 300-vuotinen perunariita. Brittiläinen tiedekirjoittaja John Reader on kirjassaan Peruna (Like 2009) kuvannut väittelyn kulkua.

Peruna oli taivaan lahja nälkäisille kansoille, mutta taivasasioiden erikoistuntijat olivat pitkään eri mieltä. Papit kielsivät seurakuntalaisia viljelemästä perunaa. Yksi perustelu oli, että Raamattu ei maininnut sitä.

Nihkeitä olivat maallisetkin valistajat. Encyclopedia Britannica nimitti varhaisissa painoksissaan perunaa ”demoralisoivaksi ruoaksi”.

Ranskassa Burgundin ruhtinaskunta kielsi perunan. Lääketieteilijät väittivät, että se aiheuttaa spitaalia, sillä perunan mukuloiden katsottiin muistuttavan muhkuroita spitaalipotilaiden raajoissa.

Jutut kiersivät, muuntuivat, rikastuivat ja vaikuttivat pitkään.

Kun Preussin kuningas Fredrik Suuri jaetutti 1700-luvulla ilmaisia perunoita, jotkut talonpojat kieltäytyivät koskemasta niihin. He olivat varmoja, että peruna aiheuttaa keuhkotautia, kihtiä ja risatautia. Eikä se maistukaan miltään. Koiratkaan eivät suostu syömään sitä.

Tosiasia, että Amerikan alkuperäisasukkaat olivat syöneet perunoita iät ja ajat, sivuutettiin koko ajan.

Nykyään moni eurooppalainen karsastaa GM-soijaa, vaikka miljoonat amerikkalaiset ovat syöneet sitä yli kymmenen vuotta sairastumatta.

Eurooppa koostui pitkään perunaa viljelevistä ja sitä vastustavista alueista. Vastustajien valtapiiri supistui hitaasti. Nälkä kannusti syömään perunaa, kuvitelmat uutuuden vaarallisuudesta karkottivat.

Kukaan ei tiettävästi ole laskenut, kuinka moni kuoli siksi, että halveksi perunaa.

Kultaisen riisin jarruttamisen hintaa sen sijaan on laskettu.

Potrykos arvioi vuonna 2005, että uusi lajike tulee käyttöön aikaisintaan vuonna 2009. Jos se saavuttaisi yhdenkin prosentin A-vitamiinin puutteesta kärsivistä, 65 700 ihmishenkeä olisi pelastunut kuuden vuoden aikana. Saman verran menetettäisiin toimimattomuuden tuloksena.

Nyt ollaan vuodessa 2014. Menetetty on jo paljon enemmän.

Tutkijat ovat perustelleet numerotiedoilla viivyttelyn vahingollisuutta, mutta toistaiseksi viesti on vaikuttanut vähän.

Perunan historia osoittaa, että edistys voi olla hidasta silloinkin, kun uutuuksien edut ovat helposti ymmärrettävissä. Vaikka ihmiset näkivät, että peruna piti hengissä muun ruoan puuttuessa, viljely levisi hitaasti.

Vasta vähitellen vastustuksen tilalle tuli innostusta. Papitkin alkoivat ylistää perunaa. Innokkaimmat heistä saivat perunapapin liikanimen. Mutta hekin saivat tehdä työtä vielä sukupolvien ajan.

Suomessa kuuluisin perunapappi oli Asikkalan kappalainen Axel Laurell, joka eli vuosina 1715–1790. Hän painotti saarnoissaan huolta lapsista, mikä yhdistää hänet kultaiseen riisiin.

”Lapset eivät olisi nälästä pömppömahaisia”, vaan kasvaisivat ”voimakkaiksi, nopeiksi ja vahvoiksi”, jos syötäisiin perunaa, perunapappi opetti.

Valistustyönsä tuloksia Laurell ehti nähdä vähän. Peruna hyväksyttiin meillä täysin vasta 1800-luvun lopulla.

Riisin vertailu perunaan on kaikkien analogioiden tavoin epätarkka.

Peruna oli uusi ja outo kasvi, ei tutun kasvin uusi lajike. Ja onhan aikakin nyt toinen. Tieto on lisääntynyt dramaattisesti ja mahdollisuudet saada tietoa parantuneet yhtä dramaattisesti.

Kehitys voi edetä entistä nopeammin, mutta laadullisesti uudistuksia omaksutaan vanhan kaavan mukaan.

Käyttäytymistieteet ovat viime vuosikymmeninä herkutelleet todistamalla, miten järjettömästi ihmiset usein toimivat. He näkevät sitä, mitä uskovat, kieltäytyvät uskomasta sitä, mitä näkevät, luottavat huhuihin, torjuvat tiedon ja kulkevat joukon mukana kuin lampaat teurastamoon.

Historiantutkimus on puolestaan osoittanut, että lopulta tosiasiat hyväksytään.

Euroopalle kultainen riisi on tärkeä ennakkotapaus.

Kultaisen perässä odottaa rautainen riisi, mutta innovaatioputkessa on myös lauhkean vyöhykkeen kasveja, joita jalostetaan nykyaikaisella geenitekniikalla.

Yksi on rutonkestävä peruna, jota kasvitieteilijä Ewen Mullins kehittää Irlannissa.

Perunanjalostuksen teknologia on harmaalla vyöhykkeellä. Geenejä siirretään kyllä, mutta ei muista lajeista, vaan toisista perunalajikkeista.

Hanketta on silti vastustettu, samoin kuin geenimuunneltua teollisuusperunaa aikaisemmin.

Riisi on toistanut perunan historiaa. Peruna on alkanut toistaa riisin ja samalla omaa historiaansa.

Perunankin kohdalla on saavutettavissa paljon, sillä rutto tuhoaa kaikista kasvinsuojeluaineista huolimatta suuren osan maailman perunasadosta.

Mitä innovaatioita vielä voisi tulla, jos kasvinjalostuksen esteitä madallettaisiin?

Suomalaiset tutkijat ovat muistuttaneet, että Eurooppa menettää GM-tekniikan hyötyjä ylitiukan sääntelyn vuoksi. Tutkijat on suljettu norsunluutorniin. Tiedettä tieteen vuoksi saa harrastaa, geenitiedettäkin.

Kasvifysiologian ja -biofysiikan dosentti Esa Tyystjärvi Turun yliopistosta sanoo, että Suomessa geenimuuntelua käytetään tutkimuksessa laajasti myös kasveilla.

Mutta jos tutkijat sattuvat löytämään jotain, mikä edistää elintarviketuotantoa ja teollisuutta, on vastassa melkein ylittämättömiä esteitä.

”Geenimuuntelun tuomisessa viljelykasveihin tilanne on toinen. Euroopassa ei ole yrityksiä, jotka kehittäisivät geenimuunneltuja viljelykasveja markkinoille.”

Euroopassa vaikuttaa kaksinkertainen, kafkamainen byrokratia.

Eero Nissilän mielestä kunnollinen valvontamekanismi on tarpeen.

”Mutta EU:n GM-kasvien hyväksymisprosessissa ruokaturva- ja ympäristöturvavaatimukset on viety äärimmilleen.”

Tämä on vasta puoli ongelmaa.

Toinen puoli on se, että EU noudattaa omia sääntöjään epäjohdonmukaisesti. Esimerkiksi elintarviketurvallisuusvirasto EFSA voi hyväksyä uuden geenimuunnoksen, alan slangilla ”GM-eventin”, mutta senkin jälkeen lajikkeen käyttö saatetaan estää.

Raskaaseen hyväksymiskäsittelyyn on varaa vain suuryrityksillä. Siksi pienet toimijat, kuten yliopistot ja pk-yritykset, uhkaavat tulevaisuudessakin jäädä geenitekniikan tuotekehityksen ulkopuolelle, vaikka itse GM-tekniikka ei maksa sen enempää kuin tavallinenkaan jalostus.

”Tämä on kenties nykyisen valvontamekanismin isoin riski”, Nissilä kiteyttää.

Suurta yleisöä yliopistojen ja pk-yritysten kilpailukyky on kiinnostanut vähän.

”Mutu-tuntumani on, että kuluttajien käsityksissä on ehkä tapahtunut jopa taantumista”, Tyystjärvi sanoo.

Viime vuoden tiedebarometri kertoo, että tuntuma pitää paikkansa. Vain 14 prosenttia vastaajista hyväksyi väittämän: ”Geeniruokaa on turha pelätä, sillä se on turvallista niin ihmiselle kuin ympäristöllekin”. Hyväksyjien osuus oli hieman pienentynyt edelliseen mittaukseen verrattuna.ulevaisuudesta nykyinen mielipidejakauma kertoo vähän. Pitkän ajan kuluessa 14 prosenttia on monesti painanut enemmän kuin 86 prosenttia.