”Allahu Akbar”, julistaa mustaan paitaan ja suoriin housuihin pukeutunut imaami laulavalla äänellä. Jumala on suurin. Lönnrotinkadun moskeijassa Helsingissä kaksikymmentä miestä laskeutuu polvilleen pehmeälle viinipunaiselle kokolattiamatolle ja painaa otsansa maahan. He ovat sunnimuslimeja.

Moskeija sijaitsee vanhan kivitalon pohjakerroksessa. Puhtaanvalkoisia seiniä kiertää vain perisuomalainen tumma puolipanelointi.

”Allahu Akbar”. Miehet nousevat istumaan polvilleen ja toistavat ”Allaahumma ighfir”, oi Allah, anna minulle anteeksi.

Osalla rukoilijoista on yllään toppatakki, toiset ovat paitasillaan. Eteisen hylly on täynnä kenkiä. Jotkut ovat jättäneet sinne sukkansakin. Naisia ei tänään näy.

Rukous päättyy. Muutama mies jää lämmittelemään moskeijan seinänvierustoille, toiset kiirehtivät vetämään kenkiä jalkaan ahtaaseen eteiseen.

Kuudentoista kilometrin päässä Mellunmäessä kymmenen miestä laskeutuu polvilleen pehmeän ruskeanharmaan persialaismaton päälle ja painaa otsansa alas. He ovat šiioja.

Vaaleaan pitkään kaapuun ja turbaaniin sonnustautunut imaami toistaa laulavalla äänellä ”Allahu Akbar”, Jumala on suurin.

”Allahu Akbar” miehet toistavat ja nousevat istumaan polvilleen. ”Allaahumma ighfir”, oi Allah, anna minulle anteeksi.

Rukoilijat ovat jättäneet kenkänsä tilavan eteisen hyllyille, osa rukoilee avojaloin. Monella on päällään paitapusero ja farkut.

Entistä K-marketin myymälää halkoo pitkä vaalea verho. Sen toisella puolella matolle on polvistunut kaksi afgaaninaista. He ovat vetäneet moskeijan pukuhuoneessa päänsä yli kukikkaat rukousasut, chadorit.

Seiniä koristavat sinisävyiset kalligrafit, joissa lukee arabian kielellä imaamien nimiä. Kunniapaikalla on profeetta Muhammad.

Rukous päättyy. Miehet kättelevät toisensa ja kiiruhtavat vetämään kenkiä jalkaan.

Mellunmäen moskeijan nuori imaami Abbas Bahmanpour saattelee viimeisiä rukoilijoita pakkaseen ennen kuin istahtaa moskeijan kirjastoon. Vaalea kaapu ja turbaani ovat poissa. Tilalla ovat farkut ja huppari.

Abbas on iranilaisen isän ja suomalaisen äidin poika, joka muutti Suomeen kaksivuotiaana. Hän valmistui islamin opintojen maisteriksi Lontoossa ja jatkoi perinteisillä opinnoilla Syyriassa. Ennen sotaa.

Nyt hän valmistelee väitöskirjaa islamin historiasta Helsingin yliopistossa.

Bahmanpour vahvistaa sen, minkä jo saattoi aavistaa: sunnien ja šiiojen uskonnolliset menot ovat lähes identtiset. Molemmat rukoilevat viidesti päivässä kumartuen kohti Mekkaa.

Rukouksen sisältö on sama, ja toistettavat tekstit ovat Koraanista, joka on molemmille pyhä kirja. Uskon viisi peruspilaria – uskontunnustus, rukous, paasto, almuvero ja pyhiinvaellus – ovat nekin samat.

Ainoa todellinen ero on pieni mutta kova.

Kun šiialainen rukoilee, hän asettaa litteän rukouskiven otsansa alle painaessaan päänsä maahan. Edes kaunis persialaismatto ei kelpaa, otsan alla pitää olla maata.

Moskeija on myös rukouspaikka jokaiselle muslimille. Mellunmäen šiiamoskeijassa on käynyt säännöllisesti sunnimiehiä läheiseltä rakennustyömaalta päivärukouksessa.

Imaami Bahmanpour poikkeaa itsekin Itäkeskuksen ja Lönnrotinkadun sunnimoskeijoissa rukoilemassa.

”Tavallisilla šiioilla ja sunneilla ei ole mitään ongelmia keskenään”, Bahmanpour vakuuttaa.

Suhde on ongelmaton, vakuuttaa niin ikää Lönnrotinkadulla Suomen islamilaisen yhdyskunnan imaami Anas Hajjar. Myös Lönnrotinkadun sunnimoskeijassa kävi säännöllisesti lähistöllä asunut šiiamies. Imaami tunnisti hänet vain siitä pienestä kivestä.

”Ehkä kädet olivat rukoillessa hieman eri asennossa kuin meillä”, Hajjar sanoo.

Hajjar on se kookas punapartainen mies, joka usein kutsutaan televisiokeskusteluihin, kun aiheena on islam. Hän on kotoisin Syyriasta ja asunut Suomessa liki 30 vuotta. Koulutukseltaan hän on lääketieteen kandidaatti.

Suuri enemmistö, arviolta 85 prosenttia maailman noin 1,6 miljardista muslimista on sunneja. Šiiat ovat enemmistönä ainoastaan Iranissa, Irakissa, Bahrainissa sekä Azerbaidžanissa, ja niissäkin on merkittävä sunnivähemmistö.

Suomessa elää noin 70 000 muslimia. Myös heistä enemmistö on sunneja. Šiiojen määrä on kuitenkin kasvussa, sillä monet Afganistanista Suomeen paenneet kuuluvat maan vainottuun šiiavähemmistöön. Irakista puolestaan tulee sekä šiioja että sunneja.

Kuinka sitten erottaa, kuka on sunni, kuka šiia?

Ei mitenkään, vastaa kumpikin imaami tahollaan.

Jos huoneessa olisi 50 toisilleen vierasta muslimia, veikkauksen voisi tehdä kielen perusteella. Jos keskustelukumppani puhuu somalia, puhuja mitä todennäköisimmin on sunni. Jos taas persiaa, vahvalla todennäköisyydellä hän on šiia.

Jos keskustelukumppani on nimeltään Omar tai Abubakr, hän luultavasti on sunni. Jos nimi on Bakr tai Sadr, kumppani on ehkä šiia. Mutta jos satut juttelemaan Husainin, Hasanin, Alin tai Muhammadin kanssa, hän voi olla kumpi vain.

Edes naisten huivien sitomistavasta on turha arvailla suuntausta. Pää peitetään muodin, ei teologisen jaottelun mukaan. Sitä paitsi moni voisi olla naimisissa toiseen suuntaukseen kuuluvan kanssa. Seka-avioliitot ovat edelleen yleisiä monessa maassa.

Suuntausta ei myöskään kyseltäisi keskustelukumppanilta.

Miksi kysyttäisiin, Hajjar sanoo. Useimpia maailman muslimeita asia ei kiinnosta vähääkään.

Vääräuskoinen on kuitenkin sana, johon Lähi-idän kriisiä seuraava usein törmää. Useimmiten vääräuskoiseksi leimataan šiia. Kansainvälisen Pew Research Centren selvityksen mukaan 40 prosenttia sunneista ei pidä šiioja kunnollisina muslimeina. Tutkimus tehtiin 2011.

Šiiojen erkaantuminen enemmistöstä alkoi pian profeetta Muhammadin kuoleman jälkeen vuonna 632. Muhammad ei ollut ainoastaan Jumalan sanansaattajana ja islamin uskon isä vaan myös Arabian niemimaan hallitsija. Hänelle piti löytää seuraaja – ja vallalle oli ottajia.

Medinan asukkaiden mielipiteet jakautuivat. Osa katsoi, että seuraaja pitää valita Muhammadin suvun sisältä. Toisten mielestä sukulaisuus ei voinut olla peruste, vaan kuka tahansa hurskas, viisas mies saisi asettua ehdolle.

Enemmistö kuitenkin äänesti ensimmäiseksi Muhammadin seuraajaksi miehen nimeltä Abu Bakr. Hän oli profeetan läheinen ystävä. Ehdolla oli myös profeetan sukulainen, serkku Ali ibn Abi Talib. Alin seuraajat, joita sittemmin alettiin kutsua šiioiksi, pitivät Abu Bakrin valintaa vääränä. Alin itsensä kerrotaan vetäytyneen kisasta suosiolla yhteisen edun vuoksi.

Vuosikymmenet kuluivat. Kun vuorojärjestyksessä valittu kolmas kalifi murhattiin, kaikille oli selvää, että nyt Ali olisi tehtävään sopivin. Ali nousi kalifiksi kalifin paikalle. Hän ehti hallita vain viisi vuotta, kunnes hänetkin murhattiin vuonna 661. Vastoin epäilyjä, murhaaja ei suinkaan ollut sunni vaan pieneen sivulahkoon kuulunut mies.

Juopa Muhammadin serkun Alin seuraajien eli šiiojen ja niin sanotun sunnan (arabiaksi tie) seuraajien välillä oli kuitenkin jo syntynyt.

Helsingin yliopiston arabian kielen ja islamin tutkimuksen professorin Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan 600-luvulla käyty kamppailu oli puhtaasti poliittinen taistelu siitä, kuka saa johtaa huimaa vauhtia kasvavaa islamilaista imperiumia.

Uskonnollinen merkitys jaolle annettiin vasta paljon myöhemmin.

Myös Alin toinen poika Hussein olisi isänsä kuoleman jälkeen halunnut kalifiksi ja lähti taistelemaan sen puolesta. Hänen joukkonsa kuitenkin murskattiin lokakuussa 680 Kerbalassa, Bagdadin eteläpuolella käydyssä taistelussa.

Kerbalan taistelusta tuli šiiojen identiteetin keskeinen pilari. Syntyi vahva käsitys marttyyriudesta ja legenda siitä, että kyse oli uskonnollisesta kamppailusta.

Hämeen-Anttila sanoo, että tämän myötä šiialaisuudesta tuli sorrettujen uskonto.

”Mutta ei niin, että šiialaisia olisi sorrettu vaan juuri sorretuista tuli šiialaisia. He saivat uskonnosta moraalisen selkärangan, joka auttoi kestämään vääryyttä.”

Todellinen ero sunnien ja šiiojen välillä koskee johtajuutta.

Suomessa toimivia Hajjaria ja Bahmanpouria nimitetään omissa yhteisöissään imaameiksi eli johtajiksi, mutta historiallisessa yhteydessä imaamilla tai kalifilla tarkoitetaan profeetta Muhammadin seuraajia.

Šiialaisille hengellinen johtajuus kuuluu vain ja ainoastaan profeettaa seuranneille imaameille. Mutta imaamien ketju katkesi 12. imaamin Mahdin kohdalla vuonna 939. Siksi oikeus tulkita uskontoa on tilapäisesti annettu oppineille ajatollaheille. Korkein ajatollaheista on Iranin nimittämä suurajatollah.

Myös sunnalaiset odottavat Mahdin tuloa ja sen myötä lopullista taistelua hyvän ja pahan voimien välillä. Sunnit kuitenkin nojaavat tiukasti profeetta Muhammadin teksteihin, Koraaniin ja perimätiedoista koottuihin hadith-kokoelmiin. Niitä puolestaan saa kuka tahansa uskonoppinut tulkita omalla tavallaan.

Šiialaisuuteen ja kristinuskoon liittyvää hierarkkisuutta ei sunnalaisuudesta löydy.

Piiloutuiko 12. imaami vai eikö hän ole vielä syntynyt? Onko rukouskivi otsan alla välttämätön? Oliko Alin murhassa 1 355 vuotta sitten kyse salaliitosta?

Islamin sisäiset teologiset erimielisyydet eivät ulkopuolisen silmissä vaikuta kovin järisyttäviltä. Tappavatko sunnit ja šiiat nyt todellakin toisiaan näiden tulkintojen takia?

Helsingin yliopistolla kirjapinojen keskellä istuva professori Jaakko Hämeen-Anttila vastaa suoraan: eivät.

Läntinen media on tulkinnut, että kyseessä olisi sunni–šiia-konflikti. Kun sunnalainen Saudi-Arabia teloittaa Iraniin tukeutuvien šiialaisten johtajan, media julistaa, että uskonsota leimahti jälleen.

”Todellisuudessa kyse on kahden alueellisen suurvallan, Iranin ja Saudi-Arabian, välisestä valtakamppailusta. Sillä ei ole mitään tekemistä uskonnon kanssa.”

Hämeen-Anttilan mielestä on kummallista, että Lähi-idän konflikteissa selitykseksi tarjotaan ensimmäiseksi uskontoa. Eihän kukaan nimitä Ukrainan konfliktia ortodoksien ja protestanttien väliseksi taisteluksi sen perusteella, että Vladimir Putin on ortodoksi ja Barack Obama protestantti.

Esimerkiksi Irakissa sunnien ja šiiojen välisen vastakkainasettelun juuret ovat paljon syvemmällä: Sunnalaiset beduiinit miehittivät alueen muutama sata vuotta sitten ja asettuivat sinne yläluokaksi. Maaseudulla elävät alkuperäisasukkaat olivat puolestaan šiioja. Kumpikin ryhmä säilytti oman murteensa, mikä piti yllä yhteiskuntaluokkien pysyvyyttä.

Kyse on siis yhteiskuntaluokista, kielieroista, etnisestä taustasta, historiasta ja politiikasta. Uskonto vain kulki siinä mukana.

Asetelmaa voi verrata tapahtumiin Irlannissa. Miehittäjinä tulleet britit (protestantit) alistivat köyhät alkuperäisasukkaat (katolilaiset). Pommit räjähtelivät ja aseet paukkuivat satoja vuosia. Kukaan ei väittänyt, että konfliktin syynä oli erimielisyys siitä, oliko Neitsyt Maria vain Jeesuksen vai myös Jumalan äiti. Miehittäjästä ei vain pidetty.

Uskontoa käytetään häikäilemättömästi hyväksi poliittisiin tarkoituksiin – ja erityisesti Lähi-idässä. Sunnalaiseksi mielletty ääriliike Isis kutsuu nuoria taistelemaan Irakiin ja Syyriaan vääräuskoisia vastaan.

Isisin aatteelliset juuret juontuvat kauas, aina 600-luvulle asti. Kuitenkin vuonna 1703, Najdin kaupungissa Arabian niemimaan keskiosan aavikolla syntyi poika nimeltä Muhammad ibn Abdalwahhab. Hän otti elämäntehtäväkseen puhdistaa islamin ja palauttaa se puhtaaseen alkuperäiseen muotoonsa, kuten se oli ollut profeetan kuoleman jälkeen. Ibn Abdalwahhabille syntiä oli hautakivien pystyttäminen, vainajien rukoileminen, jopa itse profeetta Muhammadin syntymäpäivän vietto.

Todellinen uskovainen eli ankaraa ja yksinkertaista elämää 600-luvun hengessä.

Ja ne jotka eivät taipuneet ibn Abdalwahhabin oppeihin, olivat vääräuskoisia, ja vääräoppisuuden palkka on kuolema.

Wahhabismista, jota kutsutaan myös salafismiksi, tuli Saudi-Arabian valtionuskonto. Maailman 1,6 miljardista muslimista alle promillen arvioidaan olevan wahhabilaisia.

Isis heiluttaa eräänlaista uus-wahhabismin lippua. Isisin tulkinta on, että jokainen joka ei pidä heistä, on vääräuskoinen – ja ansaitsee kuolla. Uhrit ovat käytännössä kaikki muslimeja ja merkittävä osa heistä myös sunneja.

Syyrian lukuisat aseelliset oppositioryhmät käyttävät nekin uskontoa propaganda-aseenaan. Al-Nusra ja al-Qaida taistelevat šiialaista presidentti Bašar al-Assadia vastaan – mutta samalla ne taistelevat keskenään syyttäen toista vääräuskoiseksi. Kumpikin ryhmä sanoo edustavansa sitä ainoaa oikeaa sunnalaista islamin tulkintaa.

Kenelläkään ei ole uskonnollista auktoriteettia määritellä, kuka on oikeassa. Kukin sunnalainen uskonoppinut voi tulkita Koraania ja muita pyhiä kirjoja haluamallaan tavalla, ja jos hän tulkinnallaan kerää ympärilleen kannattajia, hyvä hänelle.

”Se on tietynlaista uskonnollista tasa-arvoisuutta”, Hämeen-Anttila sanoo.

Isisin suhteen on kuitenkin tehty poikkeus. Yli 120 maailman keskeistä islamilaista uskonoppinutta lähetti Isisin johtajalle Abu Bakr al-Baghdadille syyskuussa 2014 kirjeen, jossa he kohta kohdalta osoittavat, että Isisin käyttämällä väkivallalla ei ole mitään tekemistä islamin kanssa.

He myös vetosivat, etteivät muut käyttäisi Isisistä nimitystä islamilainen valtio. Sillä se ei ole valtio eikä se ole uskonto.

Helsingin Lönnrotinkadun sunnalaismoskeijassa imaami Hajjar sanoo, että Isis ei edusta sunnalaisuutta – ei edes islamia – millään tavoin.

Suomessa pitkään eläneet sunnit ja šiiat ovat eläneet rauhallisesti rinnakkain, mutta sunnalaisuuteen kuuluvaa tulkinnanvapautta harjoitetaan myös täällä.

Oma yhteisönsä on Helsingin muslimit ry, joka pitää Roihuvuoressa pientä moskeijaa. Haastattelua heidän johtonsa ei Suomen Kuvalehdelle halua antaa, mutta yhdistyksen nettisivujen perusteella voi päätellä, että oppia on käyty hakemassa Saudi-Arabiasta.

Sivustolle on koottu muun muassa 17 liuskan verran uskonnollista kirjallisuutta šiialaisuudesta. Valinnan ilmeinen tarkoitus on osoittaa, että šiiat ovat vähintäänkin kavalia, elleivät suorastaan vääräuskoisia.

Tätä viestiä vääräuskoisista levittävät islamiin kääntyneet nuoret suomalaismiehet, eivät Lähi-idästä tai Afrikasta tänne tulleet sunnit.

Sodan keskeltä paenneet ihmiset tuovat kuitenkin konfliktin mukanaan.

”Sitä ei voi kiistää. Sodasta syntyy traumoja”, imaami Hajjar sanoo.

Lönnrotinkadun moskeijassa käy rukoilemassa moni irakilainen turvapaikanhakija läheisestä vastaanottokeskuksesta.

Kun Irakista kiirii uutinen, että jälleen kerran autopommi on tappanut oman tai huonetoverin sukulaisen – sunnin tai šiian – tunnelma kiristyy myös vastaanottokeskuksen kahvihuoneessa.

Politiikka tekee sen taas.