Mammapalstoilla keskustelu käy kuumana ja näppäimistöt sauhuavat, kun äidit kiistelevät siitä, kuka saa ostaa käytetyn merkkipotkupuvun viidelläkympillä. Lapsen pukemisesta on tullut joillekin äideille pyhä toimitus. Ilmaisevatko vanhemmat itseään ja pönkittävät statustaan pukemalla lapsensa kalliisiin merkkipukuihin, uniikkeihin kuoseihin tai kieltäytymällä vaikkapa vaaleanpunaisesta, kysyy toimittaja Sarita Blomqvist.

Jokainen vanhempi tietää, että lapsi kasvaa pahimmillaan vaatekoon parissa viikossa ja kykenee pilamaan kokonaisen vaatekerran yhdellä aterialla. Silti osa varsinkin meistä äideistä on valmiita maksamaan jopa käytetyistä lastenvaatteista kymmeniä euroja, kunhan ne ovat oikeaa merkkiä tai kuosia.

Onhan se totta, että mikään ei lämmitä äidin sydäntä niin kuin se, että tutut ja tuntemattomat ihailevat kaunista pilttiä – varsinkin, kun olet ensin valvonut aamuyöhön ja kaupan päälle tapellut koko aamun, koska vauvalle tulee hampaita tai kumisaappaiden sijaan taapero haluaa jalkaan kukalliset sandaalit yhdistettynä toppahaalariin. Kauniit vaatteet ovat halpa kiukkuvakuutus, joilla korostetaan lapsen suloisuutta.

Kun tyttöni oli parikuinen, vietin päiväkausia hänen kanssaan kahdestaan, koska mieheni rämpi isänmaan puolesta metsässä. Unettomien öiden ketjua helpotti hieman se, että lapsi näytti herttaiselta pilkullisessa pipossa, vaikka kuulostikin säkilliseltä toisiaan raatelevia kissoja. Siitä huolimatta on järkyttävää tuhlausta maksaa yhdestä tavallisesta lastenvaatekappaleesta 50 euroa. Me äidit teemme sitä. Ihan oikeasti! Ja vieläpä rakastamme sitä.

Sosiaalinen media on täynnäkirpputoreja, joilla äidit myyvät toisilleen omien lastensa käytettyjä merkkivaatteita kaksinumeroisin hinnoin. Vielä enemmän on nettivaatekauppoja, jotka ovat erikoistuneet vain todella kalliisiin lastevaatemerkkeihin. Äidit ostavat kalliita merkkivaatteita bulkkituotettujen ketjumyymälöiden halpisversioiden sijaan, koska ne ovat muka kestävämpiä, eettisemmin tuotettuja, kuosit ovat kauniimpia ja niillä on jälleenmyyntiarvoa. Jep, jep.

Kauniit vaatteet ovat halpa kiukkuvakuutus, joilla korostetaan lapsen suloisuutta.

Sen jälkeen, kun pentu on vuorannut uhmakohtauksen päätteeksi keittiön, perheen lemmikin, sinut ja merkkipuseronsa mustikkakeitolla, jälleenmyyntiarvon voi kiikuttaa kierrätykseen takapihan roskasäiliöön.

Itseäni fiksummat mammat selittävät ilmiötä sillä, että vanhemmat rakentavat omaa identiteettiään ja ilmaisevat itseään pukemalla lapsensa tietyllä tavalla. Karkeasti yksinkertaistettuna vegaani-hippimutsi pukee naperonsa kirpparilta hankittuihin kotimaisiin luomutuotettuihin säkkikangaspotkupukuihin.

Raharikas mamma puolestaan ostaa jälkikasvulleen vain tilaustyönä valmistettuja, Swarovskin kristalleilla vuorattuja tutteja. Ilmiöön kuuluu myös se, että äiti voi seistä hiekkalaatikon reunalla kauhtuneessa tuulipuvussa likainen pipo silmillä, kunhan perheen status näkyy lapsen kalliista haalarista. Päälle ladataan Facebookiin kuva, jossa kerrotaa, että meidän hanipuppelimussukalle hankittiin juuri nämä ihanat Kuomat, joita on valmistettu vain rajoitettu erä <3

Tämä on teinitytöille tyypillistä käytöstä. Kun kasvamme aikuisiksi vaatteilla leveily aika usein loppuu. Taannummeko takaisin teini-ikään, kun saamme jälkikasvua?

Vaatteet kertoivat kuka olet ja kenen joukoissa seisot, kun olin 15-vuotias. Kaveriporukassamme kaikilla tytöillä oli samanlaiset mustat, hädin tuskin lantiolla roikkuvat housut, joihin oli kirjailtu pieni, punainen ja sarvekas demoni. Jos et omistanut Miss Sixtyn farkkuja olit toivottoman out. Jokaisella oli myös oma tunnusvärinsä, jota muut eivät hirveästi käyttäneet. Ja kyllä, nyt puhutaan turkulaisesta yläasteesta, ei amerikkalaisesta high school -leffasta. Jokainen tyttöporukka myös erottui toisesta pukeutumalla eri tavalla. Yksi yhdisti kaikkia – pukeutumisella ilmaistiin statusta.

Pidin kiinni tyylistäni, kunnes kasvoin siitä ulos henkisesti. Se tapahtui lukion ensimmäisen viikon aikana ja se oli erittäin kivuliasta lähinnä äitini lompakolle. Niin kuitenkin piti käydä. Aikuisen ihmisen kuuluu rakentaa minuutensa ja kertoa siitä muille jollain muulla kuin farkuilla, merkkilaukuilla tai koron korkeudella – vauvanvaatteista puhumattakaan.

Yksi pukeutumislahko on kuitenkin ylitse muiden – tiedostavat, fanaattiset värivihaajaäidit.

Osa äideista uskoo, että pukemalla tyttärensä vaalenpunaiseen, tytöstä kasvaa heitukka, joka ei pärjää pojille, osaa laskea edes sormia käyttämällä ja kuvittelee, että naisen kuuluu näyttää Barbie-nukelta. Tunnustan. Poltin itsekin vaalenpunaisia paitoja, kunnes näin pienen tytön muotoisen valon.

Kun sain tyttäreni, kielsin järjestelmällisesti kaikkia ostamasta mitään vaaleanpunaista. Jos totta puhutaan, en kertonut kenellekään etukäteen, että lapsemme on tyttö, koska pelkäsin vauvan hukkuvan sukupuolittuneisiin tekstiileihin jo ennen kuin pääsisimme ulos synnytyssalin ovesta.

Nyt parivuotias tyttö pukee itsestään koruilla vuoratun vaahtokarkin aina, kun saa siihen mahdollisuuden.

Neuroottista värilakkoa kesti jossain muodossa ehkä vuoden. Välillä kismitti, kun värikoodeihin tottuneiden ikäluokkien edustajat kysyivät keltaiseen mekkoon puetusta tytöstä, että kumpis tämä kaveri mahtaa olla. Luovuttaminen kävi lopulta todella helposti. Lapsi tuli nimittäin siihen ikään, että hän alkoi tunnustaa väriä.

Nyt parivuotias tyttö pukee itsestään koruilla vuoratun vaahtokarkin aina, kun saa siihen mahdollisuuden. Sukulaiset ostavat kaiken toppapuvusta sukkiin vaalenpunaisena. Peli on menetetty. Toisaalta itse suostuin pienenä tyttönä pukeutumaan vain ihanaan liilaan enkä mennyt tämän enempää pilalle. On aikuisten oikeasti vähän hassua ajatella, että yksi väri ja viattomat prinsessaleikit pilaisivat kokonaisen ihmisen loppuelämän.

Ja mitä sitten, vaikka pilaisivatkin? Jos pukeutuminen on osa identiteettiä, millä oikeudella vanhempi päättää lapsen identiteetistä. Jos vaatteet ovat ehjiä, puhtaita ja lämpimiä, ei niiden värillä pitäisi olla väliä. Sama pätee statukseen. On aivan sama, paljonko vaate on alunperin maksanut, jos se on yltä päältä makaronilaatikossa ja ketsupissa.