Kaupungit ovat teollisuusmaissa muodostuneet alun perin ympäröivän maaseudun kauppapaikoiksi ja käsityöläisten sekä hallinnon tyyssijoiksi.

Niitä seurasivat teollisuuskaupungit, jotka vetivät väkeä maaseudulta tehtaisiin.

Teollisuuskaupunkien aika jäi lyhyeksi. Väki tehdassaleissa on vähentynyt nopeasti automaation ja globalisaation vuoksi. Moni teollisuuskaupunki on joutunut ahdinkoon.

Osa, mutta vain osa teollisuuskaupungeista on kehittynyt luovien alojen keskuksiksi, cityiksi. Nämä ovat yleensä yliopistokaupunkeja.

Teollisuuskaupungin ei tarvinnut menestyäkseen olla suuri, mutta cityt pyrkivät kasvamaan rajatta, koska luovat alat hyötyvät merkittävästi kasautumiseduista. Siksi vain osa teollisuuskaupungeista voi kehittyä cityiksi.

Suomessa tämä pudotuspeli on pitkälti jo käyty. Akateemisen loppututkinnon suorittaneista nuorista aikuisista lähes puolet asuu Helsingin seudulla ja lopuista puolet Tampereen, Turun, Oulun ja Jyväskylän seuduilla. Vain neljäsosa asuu koko muussa Suomessa ja heistäkin huomattava osa on opettajia ja lääkäreitä.

Sijainnin suhteen ei ole paljon vaihtoehtoja, jos on perustamassa yritystä korkean osaamisen alalle.

Suomessa on vain yksi sana kaupungille, kun englantilaisilla on kaksi, city ja town. Kun jollakin asialle ei ole sanaa, sitä ei osata myöskään ajatella.

Menestyvät yliopistokaupungit, cityt, ovat kehitykseltään aivan erilaisia kuin muut kaupungit, joita virallista termiä odotellessa kutsun pelkiksi kaupungeiksi erotukseksi cityistä.

Suomessa pitäisi olla kahdenlaista kaupunkipolitiikkaa, city-politiikkaa ja kaupunkipolitiikkaa, koska näiden kahden kaupunkityypin menestystekijät ovat aivan erilaiset.

Uuden luominen keskittyy kaikkialla maailmassa suurelta osalta cityihin. Tälle ei voi mitään.

Helsingin seudun ylivoima yliopistokaupunkien sarjassa uhkaa suistaa Suomen yhden cityn maaksi. Tämä olisi monin tavoin onnetonta ja merkitsisi, että osaajien Suomi tavoittaisi huonosti lahjakkuusreservit.

Tämän välttämiseksi on tuettava city-politiikalla niitä ja vain niitä kaupunkeja, joiden on mahdollista haastaa Helsinki osaamiskeskittymänä. Näitä ei ole monta.

Jos tuemme kaikkia kaupunkeja, emme lopulta tue niistä yhtäkään. Jos taas yritämme heittää kapuloita Helsingin rattaisiin, tuemme Tukholmaa ja Tallinnaa.

Suurin osa ihmisistä ei saa elantoaan uuden luomisesta. He soveltavat jo kehitettyä. Niinpä tavallisetkin kaupungit voivat menestyä.

Seinäjoki on menestynyt todella hyvin keskittymällä mahdolliseen. Kaupunki houkuttelee elinkeinoja, jotka realistisesti voisivat Seinäjoelle sijoittua ja pyrkii tarjoamaan asukkailleen kotoisan elinympäristön.

Kouvola on saanut pahasti siipeensä teollisuuden rakennemuutoksessa. Kaupunkimaisena asuinympäristönä se kuitenkin on onnistunut. Kouvola ei voisi muuta kuin epäonnistua, jos se lähtisi hakemaan uutta nousua korkean osaamisen keskuksena. Seinäjoen malli on sille paljon realistisempi.

Yliopistokaupungit eivät kilpaile maaseudun vaan pienempien kaupunkien kanssa.

Vaikka uutta luovien alojen työpaikat keskittyvät muutamaan yliopistocityyn, ei muiden toimintojen tarvitse tehdä niin. Kaupunkipolitiikan ydinkysymys on, miten tavallisia töitä saadaan pysymään tavallisissa kaupungeissa. Olisi taloudellisestikin valtava tappio jättää pienten kaupunkien infrastruktuuri ja asunnot vajaakäytölle.

Helsinkiin pitäisi rakentaa lisää ratikkakaupunkia paljon – ja nopeasti

Asumistukea on syytetty Helsingin kasvun tukemisesta. Jos asumistuki lakkautettaisiin, ensimmäisinä pois Helsingistä joutuisivat sairaat ja pitkäaikaistyöttömät, joiden asunnot vapautuisivat maakunnista töihin muuttaville. Se kiihdyttäisi Helsingin menestystä, mutta tätä tuskin kukaan haluaa.

Pienipalkkaisten palkkoja Helsingissä olisi pakko korottaa, jos heidän asumistaan ei tuettaisi asumistuella. Kaupunki ei tule toimeen ilman perushoitajia tai kaupan kassoja. Muu Suomi tukee heidän työntekoaan Helsingissä.

Asiantuntija-ammateissa Helsingissä maksetaan selvästi muuta maata korkeampia palkkoja, mutta duunariammateissa työehtosopimusten Helsinki-lisät eivät riitä alkuunkaan kompensoimaan asumisen kalleutta.

Alueelliset palkkaerot kannustaisivat sijoittamaan tavallisia työpaikkoja tavallisiin kaupunkeihin, silloin kun tämä on mahdollista. Samalla valtio säästäisi asumistukimenoissa. Tämä olisi muiden kaupunkien etu, mutta keskituloiset helsinkiläiset joutuisivat maksamaan palveluistaan enemmän.

Viime aikoina koko maassa keskusta-asumisen suosio on kasvanut suhteessa kaupungin ulkopuolella oleviin omakotitaloihin ja lähiöihin. Halutaan käyttää urbaaneja palveluita, osallistua tapahtumiin ja tehdä kaikkea urbaanin elämän mahdollistamaa.

Yhdysvalloissa nuoret luovien alojen työntekijät ovat alkaneet siirtyä uudestaan kaupunkien ulkopuolelle – ei koska keskusta-asumisen suosio olisi laskenut, vaan koska siitä on tullut niin suosittua, että vain rikkaimmilla on siihen mahdollisuus. Näin voi käydä Helsingissäkin. Ratikkakaupunkia pitäisi rakentaa lisää paljon ja nopeasti.

Keskustamaisen asumisen suosion kasvu on mahdollisuus keskisuurille kaupungeille. Paljon suurempi osa kuopiolaisista kuin pääkaupunkiseudun asukkaista pystyy asumaan keskustan käveltävässä kaupungissa ja etenkin paljon halvemmalla.

Urbaanin elämän kannalta keskustan elinvoimaisuus on aivan olennaista. Sitä ei kannata näivettää kaavoittamalla automarketteja keskustan ulkopuolelle.