Työni Valtion taloudellisen tutkimuskeskuksen ylijohtajana kesti kolme vuotta. Nyt on hyvä hetki tutkimusta, päätöksentekoa ja valtion virastoja koskeviin mietteisiin.

Perusasiat ovat kunnossa: VATT on kovatasoinen taloustieteellinen aivokasauma, jossa on kolmisenkymmentä väitellyttä ekonomistia. Taloustieteellinen koulutus ja jatkokoulutus ovat viime aikoina kehittyneet vahvasti, mikä näkyy myös VATT:ssa.

Viime vuosikymmenet ovat taloustieteessä olleet erityisesti mikroekonometrisen kehityksen valtakautta. Yksilö- ja yritystason yksilöaineistot ovat mahdollistaneet ekonometristen tutkimusmenetelmien innovaatioita, ja nykyisillä menetelmillä voidaan saada irti yllättävän vahvoja tuloksia ihmisten, yritysten ja muiden organisaatioiden käyttäytymisestä ja sen taloudellisista seurauksista. Tällä alueella VATT onkin paitsi kansallisesti johtava myös kansainvälisesti merkittävä osaamisen keskittymä.

Tietopohjainen päätöksenteko.

Mikroekonometrista tutkimusta ja taloustieteellistä päättelyä tarvitaan talouden rakenteisiin liittyvässä päätöksenteossa. Tästä ei vallitse periaatteellista erimielisyyttä: kaikki haluavat mieluummin näyttöperäistä politiikkaa kuin politiikkaperäistä näyttöä. Tosiasiassa tällainen idealismi ei ulotu niin pitkälle kuin annetaan ymmärtää.

Suomen viime vuosien päätöksenteon vaikeus ei ole johtunut tiedon puutteesta vaan riittävän yhteisen poliittisen tahdon puutteesta. Hallituksessa on ollut puolueita, joiden näkemykset yhteiskunnasta ja taloudesta – sekä arvojen että talouden ”mekaniikan” suhteen – ovat olleet kovin erilaisia. Mikään ”ketterä” tietopohjainen päätöksenteko ei hevillä tällaisia umpisolmuja aukaise.

Kun poliittista yhteistahtoa ei ole ollut, muutoksen energiat ovat viime vuosina näkyneet erilaisina hallinnollisina parannusohjelmina. Kun yhteiskuntaa muutetaan, tarvitaan kuitenkin ensisijaisesti politiikkaa. Näkemykset pohjautuvat toki aina jonkinlaisiin teorioihin ja arvoihin, mutta viime kädessä poliittiseen tahtoon. Hyvinvointivaltiota luoneet Kalevi Sorsa, Ruotsin Tage Erlander ja ammattiyhdistysliikkeen ylivaltaa suitsinut Margaret Thatcher eivät kaivanneet ydintoimintoanalyysejä tai ketterän päätöksenteon tiekarttoja. Heillä oli poliittisia visioita ja he toimivat.

Mutta jos riittävää poliittista yhteistahtoa löytyy, tieto ja siihen nojaava päätöksenteko ovat elintärkeitä. Päättäjät käyttävät julkisia resursseja, joiden luominen verotuksella on kallista koska se hävittää yksityisten taloudenpitäjien hyvinvointia. Siksi vaikuttavuuden tutkimus on tärkeää.

Olennaista on myös soveliaiden koeasetelmien luominen. ”Kokeiluja” pidetään Suomessa myönteisenä asiana, mutta niitä ei pidä sekoittaa varsinaiseen kokeelliseen tutkimukseen. Jos halutaan tieteellisesti todennettua tietoa vaikkapa hallinnollisten reformien tai työmarkkinoiden uudistusten vaikutuksista, täytyy luoda kokeellisia asetelmia, joissa tutkittavat (esimerkiksi kunnat tai työttömät) eivät itse saa valita sovelletaanko heihin uutta vai vanhaa järjestelmää. Hallinnossa ja politiikassa kuulee jatkuvasti kerrottavan miten ”kokeilu tuotti myönteisiä tuloksia”, ilman että kuitenkaan tiedetään perustuuko tulos vain valikoitumisefekteihin.

Väkinäinen poikkitieteellisyys?

Soveltavaa tutkimusrahoitusta on viime vuosina organisoitu uudelleen, ja valtion sektoritutkimuslaitokset VATT mukaan lukien ovat menettäneet osan perusrahoituksestaan. Samat resurssit jaetaan Suomen Akatemian yhteyteen perustetun Strategisen tutkimuksen neuvoston toimesta, joka on valinnut joukon maallemme tärkeitä tutkimusteemoja. Järjestely on tyylikäs, mutta siinä arveluttaa nykymaailmalle tyypillinen pakonomainen vaatimus poikkitieteellisyydestä. Rahoitusta myönnetään vain hakemuksille, joissa yhdistyy vähintään kolmen tieteenalan osaamista.

Poikkitieteellisyyden vaatimus on väkinäinen ja pelkään, että siinä laitetaan kärryt vetämään hevosta. Hyvässä päätöksenteossa yhdistyy toki eri tieteenalojen näkökulmia, mutta tästä ei seuraa, että projektien tasolla kannattaisi välttämättä pakottaen luoda poikkitieteellisiä tutkimuskonsortioita. Parhaat oivallukset syntyvät usein niillä nuorilla tutkijoilla, jotka eivät liikaa vilkuile oman tieteenalansa sivuille.

Normien valtakunta.

Ruotsista tulleen näkökulmasta suomalainen virasto, tutkimusorganisaatiokin, on hallinnollisilta menettelytavoiltaan aika kankea. Toimin Ruotsissa hieman vastaavanlaisessa organisaatiossa, valtiollisessa Suhdanneinstituutissa. Näissä muuten samantapaisissa virastoissa on naapurimaissa kovin erilaiset menettelytavat.

Suomalainen virasto on selvästi tiukemmin normien ja proseduurien sitoma. Ruotsalaisessa organisaatiossa pääjohtaja voi muutamalla päätöksellä luoda uudenlaisen organisaation, mutta Suomessa kaikki päätöksenteon prosessit on säädelty tiukemmin.

Tässä näkyy legalistinen traditiomme, mutta myös edunvalvonta ja virkaehtosopimusten yksilötasolle ulottuva tiukka ohjaus. Uskoisin että Suomen sosiaaliset normit ovat tiukemmin tasa-arvohakuisia, yksilön suorituksesta riippumatta. Ruotsissa palkoista neuvotellaan yksilötasolla ilman yleiskorotuksia, ja esimiehen vapaus palkita tai jättää palkitsematta on paljon suurempi.

Tämä on tietysti työnantajanäkökulma, mutta väittäisin että joustavampi palkkaus tuo hyviä tuloksia julkisen organisaation tuottavuuden ja veronmaksajien edun kannalta. Ainakin on mahdollista palkita selvästi enemmän niitä, jotka sen todella ansaitsevat, ja kokemukseni on, että yksilölliset palkat vaikuttavat ihmisten ponnisteluihin. Tämä vaatii tietysti korkealaatuista johtamista. Ruotsinkin yksilölliset palkkakeskustelut ovat edellyttäneet pitkää opettelua.