Kirjoittanut

Hanke kokonaan uuden tyyppisten tietoliikenne- ja ulkomaantiedusteluvaltuuksien käyttöönotosta Suomessa näyttää etenevän kuin juna. Asiasta kerrottiin eilen laajalti sekä sisäministeriön julkaisemassa tiedotteessa että YLE:n tekemässä uutisessa. Uutisen taustalla on Sipilän hallituksen 20.8. pidetyssä strategiakokouksessaan tekemä päätös käynnistää siviili- ja sotilastiedustelua koskevan lainsäädännön valmistelu. Kuten usein on, nytkin valmistelun käynnistämistä perustellaan hallitusohjelman toimeenpanolla. Siinähän ”esitetään säädösperustaa ulkomaantiedustelulle ja tietoliikennetiedustelulle, mutta painotetaan samalla, että valmistelun yhteydessä kiinnitetään huomiota perus- ja ihmisoikeuksien toteutumiseen.”

Puheen perus- ja ihmisoikeuksien toteutumisen huomioimisesta ei kannata antaa hämätä. Tosiasiassa hankkeessa on kysymys erittäin merkittävästä heikennyksestä perusoikeuksiin, erityisesti luottamuksellisen viestin salaisuuteen, joka turvataan perustuslain 10 §:n 3 momentissa. Vielä nykyisin sen 2 virkkeessä säädetään seuraavasti:

”Lailla voidaan säätää lisäksi välttämättömistä rajoituksista viestin salaisuuteen yksilön tai yhteiskunnan turvallisuutta taikka kotirauhaa vaarantavien rikosten tutkinnassa, oikeudenkäynnissä ja turvallisuustarkastuksessa sekä vapaudenmenetyksen aikana.”

Perustuslakivaliokunta on jo tulkinnut tätä sanamuotoa väljemmin, sallimalla tavallisella lailla puuttumisen viestinnän salaisuuteen myös rikosten estämiseksi, ei vain jo tehtyjen rikosten tutkimiseksi.

Nyt halutaan kuitenkin mennä tätä pidemmälle. Kaavailtu heikennys yksityiselämän suojaan on itse asiassa niin varma ja syvällekäyvä, ettei hallitus edes oleta selviävänsä siitä ilman suoraa konfliktia perustuslain kanssa.

Huomionarvoista ensinnäkin on, että sisäministeriö ja puolustusministeriö saavat nyt kumpikin valmistella omat pykälänsä, ikään kuin toivelistat joulupukille. Puolustusministeriön tiedetään haluavan kontrollin Suomen alueen kautta kulkeviin viestintäkaapeleihin, niin että esimerkiksi Venäjältä tulevia ja sinne suuntautuvia viestejä voidaan kattavasti seurata. Tämä on eräs NSA:n toimintamalleista, jonka sanotaan kohdistuvan “ulkomaiseen” viestintään. Tosiasiassa vähintään toinen viestin osapuolista sijaitsisi Suomessa. Muutoinkin suuri osa puhtaasti suomalaisesta viestinnästä käväisee valtakunnan rajojen ulkopuolella yksinkertaisesti siksi, että internet on siten rakennettu.

Sisäministeriö (lue: suojelupoliisi) puolestaan haluaa valvoa viestintää myös kaikkialla Suomessa, ei vain rajoilla. Sitä kiinnostaa terrorismin torjunta ja varhainen tunnistaminen, minkä varjolla päästään tietenkin myös yleisemmin valvomaan “ääriliikkeitä” kuten eläinsuojelijat, Greenpeace, ydinvoiman vastustajat ja ihmisoikeusjärjestöt. Britannian signaalitiedustelu GCHQ jäi hiljattain kiinni siitä, että se oli ottanut Amnesty Internationalin seurantansa kohteeksi. Julkisuudessa Supon uusia toimivaltuuksia tullaan perustelemaan viittaamalla ISIS:iin ja uusnatseihin, mutta pykälät tulevat mitä todennäköisimmin olemaan paljon väljemmin muotoiltuja. Suomen kaltaisessa pienessä maassa sekä ISIS:n rekrytointiin että uusnatsien tekemisiin pystytään tehokkaammin ja varhaisemmin puuttumaan näiden ryhmien tosiasiallisiin tekemisiin reagoimalla eikä roikkumalla internetin viestivirtaa seuraamassa.

Samalla kun sisä- ja puolustusministeriö ryhtyvät valmistelemaan toiveidensa mukaista tiedustelulainsäädäntöä, oikeusministeriö on saanut tehtäväkseen raivata perustuslain tällaisen lainsäädännön tieltä. Oikeusministeriön tehtäväksi on annettu perustuslain tarkistaminen siten, että ”lailla voidaan tarpeellisiksi katsottavien edellytysten täyttyessä säätää kansallisen turvallisuuden suojaamiseksi välttämättömistä rajoituksista luottamuksellisen viestin salaisuuden suojaan”.

Ei olekaan sattumaa, että ehdotus on jo kohdannut vakavaa kritiikkiä. YLE:n uutisessa haastateltu Martin Scheinin uskoo, että perustuslain muutoksella pyritään mahdollistamaan ennaltaehkäisevä kajoaminen luottamuksellisen viestin salaisuuteen. Tällöin verkkovalvontaa voitaisiin harjoittaa jo ennen kuin viranomaisilla on tietoa tehdystä tai tekeillä olevasta rikoksesta.

Tällainen muutos ei olisi Scheininin mukaan enää kosmetiikkaa, vaan kyse olisi ”merkittävästä heikennyksestä perustuslainturvaan”, jolla ”tavoiteltaisiin NSA-tyyppistä valvontaa”. Toisin sanoen samaan aikaan kun muu maailma on havahtunut Edward Snowdenin paljastusten myötä elektronisen massavalvonnan perus- ja ihmisoikeusongelmiin, Suomi kulkee vastavirtaan: Meillä muutetaan perustuslakia, jottei ainakaan se muodostuisi vastaavan valvonnan esteeksi.

Ajatus NSA-tyyppisestä valvonnasta saattaa suomalaisesta perspektiivistä käsin kuulostaa suureelliselta, mutta taaskaan ei pidä antaa ensivaikutelman viedä harhaan. Oikeudellisesti on mitä todennäköisimmin kysymys juuri siitä. Miksi muutoin suomalaiset tiedusteluviranomaiset haluavat muuttaa perustuslakia saadakseen uusia valtuuksia, kun kerran jo nykyinen poliisi- ja pakkokeinolainsäädäntö mahdollistaisivat hyvinkin pitkälle menevän puuttumisen luottamuksellisen viestin salaisuuteen, kunhan kyse on rikosepäilyyn pohjautuvasta rikosten estämisestä, paljastamisesta tai tutkimisesta. Miksi muutoin verkkovalvontaa pohjustaneessa tiedonhankintalakityöryhmän mietinnössä lähdettiin nimenomaan siitä, että ”tiedustelutoiminnan tavoitteena on tuottaa varhaisvaiheen tietoa, joka mahdollistaa uhkiin, riskeihin, mahdollisuuksiin ja muutoksiin vaikuttamisen ja varautumisen.”

Asia selviää viimeistään siinä vaiheessa, kun oikeusministeriö saa luonnosteltua ehdotuksensa perustuslain muuttamiseksi. Kysymys on massavalvonnan oikeuttamisesta, jos kansallisen turvallisuuden suojaaminen sisällytetään perustuslakiin itsenäiseksi luottamuksellisen viestin salaisuuden rajoitusperusteeksi (esim. seuraavasti: ”Lailla voidaan säätää lisäksi välttämättömistä rajoituksista viestin salaisuuteen yksilön tai yhteiskunnan turvallisuutta taikka kotirauhaa vaarantavien rikosten tutkinnassa, oikeudenkäynnissä ja turvallisuustarkastuksessa, kansallisen turvallisuuden suojaamiseksi sekä vapaudenmenetyksen aikana).

Tilannetta ei myöskään paranna, että kuten YLE:n uutisessa myös todetaan, hankkeessa tarkoitettu viestiliikenteen valvonta ei kohdistuisi niinkään viestien sisältöön vaan niiden tunnistamistietoihin ja että yksityisyydensuojan rajoitus olisi näin ollen lievempi.

Tätä käsitystä tunnistamistietojen pidetään kuitenkin yleisesti vanhentuneena. Tunnistamistietojen avulla voidaan nykyisin itse asiassa saada hyvinkin yksityiskohtaisia tietoja ihmisten yksityiselämästä, mikä vaikutti merkittävästi tässäkin blogissa kommentoituun EU:n tuomioistuimen Digital Rights Ireland –ratkaisuun. Eräässä USA:n korkeimman oikeuden ratkaisussa pelkästään paikkatietojen nykyistä merkitystä on taas kuvattu näin:

“Disclosed in [GPS] data . . . will be trips the indisputably private nature of which takes little imagination to conjure: tripsto the psychiatrist, the plastic surgeon, the abortion clinic, the AIDS treatment center, the strip club, the criminal defense attorney, the by-the-hour motel, the union meeting, the mosque, synagogue or church, the gay bar and on and on”

Sama koskee tietenkin myös internet-yhteyksien välitystietoja.

Esimerkit ovat paljon puhuvia. Nykyteknologian ansiosta ihmisten yksityiselämästä saadaan yleensä merkittävästi helpommin ja enemmän tietoja nimenomaan tunnistamistietojen avulla kuin penkomalla heidän yksityisiä viestejään. Asian on pannut merkille myös perustuslakivaliokunta, joka tietoyhteiskuntakaarta koskevassa lausunnossaan erikseen katsoi aiheelliseksi tarkistaa aiempaa kantaansa tunnistamistietojen sijoittumisesta yksityiselämän suojan reuna-alueelle.

Perustuslaki sallii tietenkin perustuslain muuttamisen, kunhan asiassa noudatetaan perustuslain 73 §:n säännöstä perustuslainsäätämisjärjestyksestä. Silti tähän mahdollisuuteen ei Suomessa ole koskaan ryhdytty kevytmielisesti. Merkittäviä valuvikoja on korjattu, jos niitä on havaittu. Jos perustuslain havaitaan tosiasiallisesti estävän jonkin hyvin painavana pidetyn yhteiskunnallisen intressin toteuttamisen tehokkaasti ja ihmisten oikeuksienkin kannalta järkevällä tavalla, on asia korjattavissa perustuslakia muuttamalla.

Tietoliikennetiedusteluhanke reputtaa kuitenkin tämänkin testin. Viimeaikainen tutkimus on hyvin yksiselitteisesti osoittanut, ettei sähköinen massavalvonta edes toimi. Se merkitsee hyvin laajamittaista ja vakavaa puuttumista perusoikeuksien suojan tasoon ilman että siitä olisi hyötyä sen paremmin turvallisuuden edistämisen kuin rikosten torjunnan tai selvittämisen kannalta. Esimerkiksi EUI:n johtamassa SURVEILLE-projektissa (http://www.surveille.eu) massavalvonta sai kaikkein huonoimmat arvosanat, kun eri valvontateknologioita arvioitiin niiden tuottaman turvallisuushyödyn, kustannustehokkuuden, eettisten ongelmien ja perusoikeusrajoitusten näkökulmista.

Tiedustelutoimintaa on joskus verrattu neulan etsimiseen heinäsuovasta. Syystä tai toisesta hallitus tuntuu nyt ajattelevan, että neulan etsiminen on sitä helpompaa, mitä enemmän heinäsuovaan saadaan kerättyä heiniä. Jotta tälle heinäsuovalle saadaan riittävästi tilaa, perustuslaki on ensin raivattava sivuun. Yritys on ainakin kova.

Juha Lavapuro

apulaisprofessori, Tampereen yliopisto