2017, anul pierdut de opoziția din România

Anul 2017 a fost unul pierdut, din punctul meu de vedere, pentru opoziția din România.

Prin repetatele atacuri asupra justiției, prin demiterea propriului guvern și prin numirea altuia care s-a dovedit cel mai incompetent din ultimele două decenii, PSD s-a transformat anul trecut din cel mai puternic partid românesc în inamicul public numărul 1 al țării. Și dintr-o formațiune recunoscută pentru disciplină, într-o adunătură care se ceartă în văzul lumii în dispreț față de noi toți.

Iar pe fondul creșterii interesului românilor pentru scena politică și a protestelor masive, s-a conturat o conjuctură politică favorabilă pentru impunerea unui nou lider al opoziției.

Nu ar fi fost nevoie decât de cineva hotărât, care să fie prezent zi lumină în Parlament, în stradă, în presă și pe rețelele sociale cu un discurs coerent și chiar agresiv, care să fie dedicat total apărării legilor și respectării regulilor, care să ne transmită că e dispus să nu facă nici un compromis cu PSD. Altfel spus, care să ne facă să credem că „moare cu ei de gât”.

USR a crescut mult în ultimul an, fără îndoială, și are acțiuni interesante în Parlament, dar încă nu e suficient de matur. Are șanse ca în viitor să devină o forță politică puternică, dar mai avem de așteptat.

PNL a atras parlamentari și consilieri generali și locali care fac o figură bună, mult mai bună decât vechii peneliști, dar pe ansamblu partidul e cam moale în a contracara acțiunile PSD.

Dacian Cioloș e încă văzut ca numele cu cele mai multe argumente să fie liderul opoziției și să pună probleme electorale social democraților, dar nu a candidat, pentru a fi o voce relevantă în Parlament, iar acum e prea nehotărât și prea pe margine, dând senzația că mai degrabă se stinge în loc să crească.

Cumva, ceea ce ar fi trebuit să facă un membru al opoziție pentru a se impune public a reușit, dacă dăm deoparte derapajele sale, Mălin Bot. Dar el nu e politician. Mă refer strict la strângerea în jurul său a unor adepți și în obținerea unei notorietăți (peste 80.000 de urmăritori pe Fb) tocmai pentru că a transmis publicului sentimentul că luptă fără rețineri împotriva PSD.

În ultimă instanță, mi-ar fi plăcut să văd un lider al opoziției agățându-se de stâlpul din fața sediului social democrat când e ridicat de jandarmi.

Desigur, pentru un politician veritabil o astfel de încăpățânare ar fi trebuit completată de un program politic consistent și de o rigoare în atitudine civico-politică. Un selfie stick e prea puțin.

Dar nu am văzut nici măcar atât.