



Mărturisesc că n-am mai fost de foarte, foarte mult timp în Adjud. De pe vremea când mergeam cu mama la Tănăsoaia și ajungeam de la Focșani cu trenul până la Adjud, apoi mergeam la Autogară ca să luăm rata spre Tănăsoaia. În ultimii ani doar am tranzitat Adjudul. Am decis să scriu despre târgul de vineri din celălalt municipiu al Vrancei, la îndemnul unor cititori nemulțumiți de acest fenomen al comerțului stradal. Am coborât la benzinăria LukOil și am remarcat că insistențele primarului Armencea privind necesitatea unei centuri a Adjudului sunt mai mult decât fondate, în condițiile în care camioane, tiruri și alte autovehicule de mare tonaj tranzitează principala stradă a municipiului – Republicii pe numele ei, de fapt una și aceeași cu șoseaua europeană E85.

Am mers pe trotuarul de pe partea stângă spre biserica cu turle aurii. Porumbei pentru nunți, papagali, găinușe și iepuri în cuști, haine pe tarabe sau agățate pe jumătăți de manechine fără cap, cabluri, baterii și huse de telefoane, telecomenzi și mileuri sunt scoase la vânzare. Un tânăr stă bucuros la poză cu un acordeon pe piept. În fața lui, stau înșirate pe trotuar un flex, o drujbă, o bormașină, un rotopercutor și alte ustensile bune la casa omului. Un pic mai încolo, un stand cu cărți și reviste mă întreabă dacă știu „Ce ne învață Biblia în realitate”, iar o doamnă și o domnișoară mă îndeamnă să mă apropii zâmbind serafic. Nu intru în magazinul chinezesc ci traversez, remarcând că Adjudul pare să aibă foarte multe restaurante și terase.

O femeie îmbrăcată în negru vinde pe o tarabă icoane, cărți și lumânări, iar pe trotuarul de lângă biserică un bărbat cerșește, iar altul îi ține companie. Ocolesc biserica nu fără a mă întreba a cui o fi fost ideea de a bate tabla aurie și imaginându-mi zidurile pictate cu albastru de Voroneț. Dau de o terasă la etaj și de supermarketul Zanfir, apoi de casele de care-mi aminteam din copilărie și pe care le găseam atunci fermecătoare, cu ușile și ferestrele direct în trotuar. Åi zic că e mare păcat de ele, căci odată cu abandonarea lor în ruină este abandonată și istoria acestor locuri. Ajung în fața bisericii și descopăr un albastru mai mult mov.

O casă frumos recondiționată, în alb și roșu, îmi spune tristă că nu se face primăvară cu o floare. Pătrund pe o alee unde începe nebunia. E intrarea în labirintul acelor, bricelor și caricelor. Pare că nu se mai termină, pare că nu mai ai scăpare. Pare că vei rămâne captiv pentru eternitate în acea lume bizară a pantofilor și hainelor second hand, înșirați și înșirate pe trotuare întregi, păzite de oameni de etnii diferite, care strigă alături de copiii lor: trei lei perechea, trei lei perechea; zece lei, zece lei; cinșpe lei, cinșpe lei!

Ca să înșirui tot ce poți găsi pe aceste străduțe mi-ar fi imposibil, dar o încercare tot fac: bijuterii de argint, mături, capace de borcane, perii de sârmă aurie, lacăte, cuțite, spray-uri și palete de omorât muștele și țânțarii, cauciucuri pentru biciclete, curele, ochelari de soare și de vedere, fructe și legume (pepeni galbeni și roșii, piersici, prune, dovlecei, vinete, ardei, ceapă, cartofi, roșii), aparate de radio, hârtie igienică;

un tânăr mă oprește și-mi spune să-i fac o poză;

pantofi, haine, haine, pantofi, laptopuri, monitoare, reportofoane, mouse-uri, oale, cratițe, farfurii, pahare, papuci, sandale, adidași, pentru femei, pentru bărbați, pentru copii;

un autodeclarat „țigan de la Argea” mă oprește să-mi spună că nu merge vânzarea, i se alătură un tânăr cu mustață neagră ca pana corbului, care-l susține și completează că „e criză mare”; „țiganul de la Argea” intervine spre a spune că „murim de foame, nu ne iese nici cât să punem motorină, ne-au luat rumânii locul”; și freacă în palme două bancnote de câte un leu; un copil stă în scobitura unui gard; o țigăncușă frumoasă foc, cu o coadă lungă, își ajută (probabil) bunica strigând alături de ea prețul pantofilor, papucilor, șlapilor; lângă un gard din lemn, pe un scaun verde, un copil zâmbește surprins la poză; vinde (sau doar păzește) fuste colorate;

haine, poșete, flori și lumânări pentru nuntă, tricouri cu Violetta, covoare și covorașe, perdele, ceasuri de perete, veioze, biciclete, butoaie din plastic ce imită lemnul, potcoave, securi;

omul care le vinde mă îndeamnă să-i fac și lui o poză;

canapele, șifoniere, mobilă pentru bucătărie, tocătoare, piese de schimb pentru mașini de tocat carne, o lampă roșie, maiouri inscripționate YSL, CD-uri cu muzică pentru toate gusturile;

tânărul care le vinde poartă ochelari de soare și vrea o poză, așa că ridică mâinile-n aer;

papuci, sandale, pantofi, espadrile, adidași…

Ies. Simt că nu mai pot. Cumpăr de la un magazin patru covrigi, iar când mă urc în mașină constat că nu sunt calzi de proaspeți, ci sunt reîncălziți. Îi mănânc totuși. Mi-e foame.

N-am o concluzie de tras. Probabil că pentru cei care au case în zonă acest târg de vineri creează neplăceri. Pentru comercianți e o sursă de venit. Pentru clienți e, vorba unei colege, „un sport local” să răscolească printre vechituri și, din câte înțeleg, există și o altă locație, în Obor. Astfel de târguri există peste tot în lume, eu personal am văzut în Italia, dar, e adevărat, produsele nu erau așezate pe jos, ci doar pe tarabe, iar locația era fie la marginea localității, fie într-o piațetă, nu pe trotuarele de lângă casele oamenilor. Åi, desigur, să nu uităm un aspect esențial sesizat de cititori, cel al lipsei unor spații precum toaletele publice, care să includă wc-uri și chiuvete funcționale. Eu personal n-am văzut, dar poate nu m-am uitat destul de bine.

Ca turist de târg, locul și momentul au farmecul lor, ai ce povesti când te întorci acasă. E ceva inedit și pleci năucit, amuzat, copleșit, rămâi cu impresii puternice. Cei din zonă au cel mai probabil alte gânduri.