Diversiunea e o tactică clasică de a-ți salva pielea. Au folosit-o copii și părinți, prinți și cerșetori, generali și filozofi și o fac mai toate partidele antidemocratice de prin Europa. În fiecare zi un nou scandal, o nouă amenințare, o nouă criză.

Marine Le Pen sau Nigel Farage, AfD din Germania, FPÖ din Austria, Kaczyński și PiS în Polonia, dar și Donald Trump, Viktor Orban, Erdogan, Putin se folosesc de tehnica asta zilnic. Creează probleme false, exagerează mici situații, refuză să vorbească despre ce este important și combină falsul cu prosteala în mod abil.

Sunt ajutați de o media mercenară și senzaționalistă, care s-a obișnuit să vândă click-uri sau pagini cu orice preț, în primul rând cu prețul timpului necesar unor verificări jurnalistice corecte. Sunt ajutați și de media prizonieră sau cumpărată, care scrie doar ce vor ei să scrie.

Și, mai ales, sunt ajutați de popoare prostibile. Terry Pratchett a spus că IQ-ul unei mulțimi este cel al celui mai prost membru împărțit la numărul de oameni. Când vine vorba de diversiunile democratice din ziua de azi, se pare că funcționează mult prea ușor. Funcționează în ciuda tuturor universităților și sistemelor educaționale existente de peste tot.

Un exemplu? Deși Rusia are probleme serioase economice, opinia publică rusă este constant prostită cu frica de un Vest obsedat să o distrugă. Deși Austria era, la ultimele alegeri, una dintre cele mai prospere țări din UE, populația a votat masiv FPÖ, care o hrănea cu povești cu frică și decădere economică. Deși absolut toate studiile, rapoartele și analizele au spus că Angliei îi este mai bine în UE, populația a crezut în diversiuni legate de imigranți sau bani care nu există.

Iar când lumea uită de problemele reale și le ascultă și le discută pe cele imaginare, nu face altceva decât să-i hrănească pe fabricanții de minciuni. Și înfometează subiectele reale.

Se pare că PSD este un partid bine hrănit în România.

Atunci când petrecem timp să le discutăm diversiunile, să le analizăm micile și marile fantezii (pozitive sau negative), le validăm non-subiectele. Îi hrănim prin mișto-uri și îi hrănim prin orice secundă în care nu ne concentrăm pe problemele reale. Iar asta le face foarte bine.

Gabriela Firea lansează câte cinci diversiuni pe zi. Anunță mereu noi proiecte peste noi proiecte, spitale și poduri și evenimente și reparații, care se acumulează undeva ca un munte de cutii de carton goale. Și, pentru că puțini stau să zică „dar ce s-a întâmplat cu ce ați zis acum o lună?“, ea domnește ca un primar al promisiunilor nefondate.

Dacă Dragnea a fost sau nu primit în vizită la Trump a fost un non-subiect. Acum, scrisoarea trimisă de Rudy Giuliani, avocatul și un vechi apropiat al lui Donald Trump, e un alt non-subiect pentru România. E un subiect, de-i drept pentru Statele Unite, unde arată cât de jos a ajuns administrația Trump, dar în România e o poveste fără niciun fel de importanță. Cu banii necesari, o sută, o mie de scrisori ar putea ajunge mâine la președinte, la PSD, la Liviu Dragnea, de la o mie de persoane mai mult sau mai puțin cunoscute care lucrează pentru firme internaționale de lobby sau consultanță.

Asasinii lui Liviu Dragnea sunt un exemplu tipic de non-subiect. Fără nicio dovadă reală, ar fi putut spune că a fost amenințat de patru urși polari și povestea ar avea aceeași validitate, aceeași importanță, același merit de a ne ocupa timpul: zero (singurul subiect aici fiind, poate, demența unui important politician român).

M**E PSD este, pe termen lung, un non-subiect. Dat fiind libertatea de exprimare, nimeni cu scaun la cap nu ar trebui să piardă zile făcând cercetări arheo-lingvistice, pregătind lungi emisiuni TV sau scriind zeci de pagini pe o amărâtă de înjurătură. Chiar este un subiect faptul că un popor renumit că înjură tot timpul… înjură?

Și cu toții i-am hrănit în acele momente. Dar e mai rău de atât. Conspirațiile securistoide, statul paralel, obsesia cu justiția sunt un alt non-subiect creat de PSD. Ani buni și cu ajutorul acelor trusturi de media capturate, au creat un non-subiect atât de mare că România a ajuns să trăiască în el aproape în întregime.

Bazat pe cazuri singulare, pe exemple restrânse, pe povești sau chiar declarații de la condamnați penali (care se declară – cum altfel? – nevinovați), PSD+ALDE au creat (sau accentuat) o psihoză a românilor față de justiție și, ironic, față de autorități. Deși ei dețin guvernarea (cu o prea scurtă pauză) de șase ani, clamează mereu că sunt atacați, hărțuiți, chinuiți.

Multe dintre argumentele invocate de PSD pentru reformele justiției sunt secundare sau paralele cu realitatea. Iluzia creată că un stat paralel bagă oameni nevinovați la închisoare este un non-subiect, creat din fum și oglinzi, care a transformat DNA într-un bau-bau și a decredibilizat față de publicul antenist condamnările penale primite de Liviu Dragnea.

Conspirațiile lui Gâdea legate de TFL-iști, de #rezist sau de Soroș sunt diversiuni și non-subiecte menite să ne ia din timp. Ele funcționează prea bine, pentru că fiecare clipă petrecută în a le demonta nu o petrecem rezolvând problemele reale ale României.

Când ne angajăm în demontarea lor, în ironizarea lor, în analiza lor, hrănim PSD și nu hrănim România.

Problemele serioase din momentul de față sunt incredibil de proasta administrare a crizei pestei porcine de către Petre Daea, abuzurile grave comise de jandarmi față de protestatarii pașnici pe 10 august, decrepitudinea sistemului de sănătate și a infrastructurii, începerea unui nou an școlar cu elevi care au manuale proaste, dar nu au sisteme sanitare din secolul XX în școli și imensa criză economică preconizată de managementul abject al bugetului de stat de către PSD+ALDE.

O problemă serioasă este că în patru luni preluăm președinția Consiliului UE cu miniștri ca Daea, Dan, Toader, Vasilescu, Andrușcă și o salbă de personalități fără studii și fără experiență profesională în domeniul pe care îl guvernează. România va trebui să prezideze și să negocieze dosare vitale pentru Uniunea Europeană și, implicit, pentru cetățenii români prin oameni care abia se exprimă în limba lor maternă.

Nu numai că ne vom face de râs, dar vom pierde masiv din încredere, legitimitate și puterea de a decide direcția Uniunii și de a ne folosi de avantajele ei pentru România.

Așa că haideți să nu mai facem jocul PSD. Să nu-i mai hrănim cu timp irosit pe povești absurde. Data viitoare când o rudă, un prieten, un coleg deschide subiectul unei diversiuni anteniste, distrageți-le și voi atenția cu un adevăr. Cum ar fi dacă am ignora, cu toții, următoarea și inevitabila mare minciună a lui Liviu Dragnea?

Ar fi un risc serios ca PSD, ALDE sau Antena 3 să moară de foame.