מאז זכייתה המדהימה של נטע ברזילי בארוויזיון, מוצף הפיד השמאלי שלי בבכי ונהי של פעילי שמאל רדיקלי. כיצד יתכן, הם כותבים, שמדינה שיורה במפגינים בעזה וכובשת את הגדה המערבית מזה עשורים, זוכה לחיבוק בינלאומי כה הדוק, ועוד מהאירופים? במבול החגיגות, הם קוראים להסתכל על אלו שנאנקים תחת הסבל, אל המודרים ואל המובסים. זו קריאה נכונה. ינשוף פוליטי-מדיני מסתכל על העם הנטוש ומנסה להיות קונסטרוקטיבי.

קרדיט: Andre Brutman, לע"מ

מאז זכייתה המדהימה של נטע ברזילי בארוויזיון, מוצף הפיד השמאלי שלי בבכי ונהי של פעילי שמאל רדיקלי. כיצד יתכן, הם כותבים, שמדינה שיורה במפגינים בעזה וכובשת את הגדה המערבית מזה עשורים, זוכה לחיבוק בינלאומי כה הדוק, ועוד מהאירופים? במבול החגיגות, הם קוראים להסתכל על אלו שנאנקים תחת הסבל, אל המודרים ואל המובסים. זו קריאה נכונה בעיקרה. ראוי להסתכל, ולהסיק מסקנות. אולם המסקנות הללו, אבוי, עלולות שלא למצוא חן בעיני הפלסטינים ותומכיהם.

כמו כל אנקדוטה, הזכייה הישראלית בארוויזיון חשובה רק כשמסתכלים עליה כחלק ממגמה. המסקנה החשובה הראשונה, היא שנבואת האימים של השמאל הישראלי, שהכיבוש הישראלי יוביל לבידוד בינלאומי ול"דרום אפריקיזציה" של ישראל אינה מוכיחה את עצמה בינתיים. תוצאות האירוויזיון חשובות מבחינה זו, מפני שנטע ברזילי זכתה בראש ובראשונה בשל הצבעת הקהל האירופי, למרות קמפיין BDS רעשני להחרימה, וחרף העובדה שהקהל שצופה בתחרות נוטה להיות פרוגרסיבי. הכלכלה הישראלית פורחת, וכך גם יחסי החוץ עם מדינות שלא תקשרו עם ישראל בעבר, כמו בחריין וסעודיה, שלא לדבר על הודו וסין. ההפצצות באיראן לא עוררו מחאות אפילו ברוסיה, ובבית הלבן יושב הנשיא האוהד ביותר לישראל זה עשורים. מעבר השגרירות לירושלים הוא צעד בלתי הפיך, שיהיה קשה גם לממשלים עתידיים לבטל. הפלסטינים יכולים להציק לישראל באמצעות טרור ומהומות, אבל לא לשנות את מצבם באופן יסודי.

כל ההתפתחויות האלה ביחד מראות כי גם האסטרטגיה הפלסטינית המעודכנת ביותר, מאבק חרם "לא אלים" בשיתוף פעולה של השמאל הרדיקלי והקהילה הפרוגרסיבית במערב, נחלה כישלון כמו כל קודמותיה. תנועת ה-BDS, שאפילו נורמן פינקלשטיין, אויב מושבע של ישראל, הגדיר כ"כת משיחית", בישמה את עצמה בנצחונות מדומים, אך מתרסקת שוב ושוב על קרקע המציאות. כפי שמשה יעלון אמר בזמנו, הפלסטינים נכשלו עם טרור בינלאומי, ואז נכשלו עם פיגועי אוטובוסים, ושוב נכשלו עם טילים ורקטות, וסכינאים, וטרור יחידים, וכעת הם נכשלים גם במאבק לא אלים. בעלי הברית שלהם, אנשי השמאל הרדיקלי בישראל ובמערב, התגלו (כצפוי) כמשענת קנה רצוץ. אפילו בעולם הערבי לא קשה לראות את העייפות מהם, והצהרות התמיכה האוטומטיות נראות יותר ויותר מן השפה ולחוץ. בעולם של ימינו, לאחר כשלונו של האביב הערבי, ובעיצומו של גל טרור דאעשיסטי במדינות המערב והעימות בין איראן ליריבותיה הסוניות, המאבק הפלסטיני הולך ונראה כמו שריד מאובק לעולם של אתמול. הכיבוש הישראלי בגדה המערבית נראה, נכון לעכשיו, יציב מאי פעם.

גם החרם נכשל – הפגנת בי די אס באוסטרליה. קרדיט: Mohamed Ouda, CC BY-SA 2.0

כל האסטרטגיות הפלסטיניות הללו נכשלו, בגלל כשל בסיסי בהלך המחשבה הפלסטיני – כשל ש"חבריהם" של הפלסטינים מהשמאל העולמי, המרקסיסיטי והניאו-מרקסיסטי, העצימו באמצעות חיבוק הדב שלהם: הנטייה לראות את העולם כמחזה מוסר. מאז 1948, הפלסטינים אימצו פסיביות אסטרטגית. לשיטתם, הנכבה, "בעיית הפליטים" וגזילת "זכויותיהם הלגיטימיות" הם שערוריה מוסרית כה גדולה, עד שמישהו – העולם הערבי, האו"ם, הקהילה הבינלאומית, יתערב לטובתם בשלב כזה או אחר. התמיכה האוטומטית של הגוש המזרחי, וכיום העולם השלישי, הבטיחו להם שרשרת אינסופית של נצחונות בעצרת הכללית של האו"ם, וייצרו שורה של החלטות בינלאומיות ריקות מתוכן. התמיכה הכספית של אונר"א המשיכה והנציחה את בעיית הפליטים, כפי שהכספים שזרמו לרשות הפלסטינית אפשרו לאבו מאזן ולממשלתו לחיות על חשבון העולם, גם תחת כיבוש. כל אלו ביחד עודדו פסיביות, דרישות לא ריאליות ונוקשות מופרכת. יש לכך דוגמאות רבות: הקושי להתנער בפומבי מזכות השיבה, הסירוב העיקש להכיר בישראל כמדינה יהודית, אי הנכונות לקבל פתרונות יצירתיים של חילופי שטחים בקנה מידה גדול, ומעל הכל – המיאון לצאת ביוזמת שלום פלסטינית עצמאית. אין זה מקרה, שהביטוי "הנראטיב הפלסטיני" תפס תאוצה במקומותינו. לפלסטינים אין אסטרטגיה ממשית, אלא "נראטיב": אמיתות מקודשות שאי אפשר לערער עליהן.

אין אסטרטגיה אלא נראטיב. יאסר ערפאת. קרדיט: סער יעקב, לע"מ

מטרתה של כל אסטרטגיה היא להפעיל לחץ על היריב שלך, כדי שייענה לדרישותיך. אולם בהיעדר יכולת להפעיל לחץ מכריע, שום אסטרטגיה כזאת לא תעזור אם הדרישות שלך אינן ריאליות. "ריאלי", בהקשר זה, הוא ויתור שהיריב שלך יכול לחיות איתו. ורוב הציבור הישראלי אינו יכול לחיות גם עם המינימום שדורשת הרשות הפלסטינית. לכן הפלסטינים נכשלו בכל מה שעשו עד עכשיו, לרבות תנועת החרם, ולכן הם הולכים ומאבדים מעמד בזירה הבינלאומית. ה"נראטיב הפלסטיני", שמבוסס על תחושה של שערוריה מוסרית, פסיביות ו"זכויות לגיטימיות" שמישהו אחר אמור להחזיר לעם העשוק, הוא אבן הנגף שגורם לעם הזה להפסיד פעם אחרי פעם. מי שניסו דרך אחרת, כמו ראש הממשלה לשעבר סלאם פאייד, פונו במהירות מהזירה.

כדי לשנות כיוון, העם הנטוש חייב להתנער מאבן הנגף שנקראת "הנראטיב הפלסטיני", ולהבין שאיש לא יעזור לו אם לא ישבור כל טאבו אפשרי. תושבי מזרח ירושלים רוצים לעזור לעצמם? שיצביעו בבחירות לעירייה ויפעילו לחץ פוליטי. גם את החרדים אף אחד אחר לא אוהב, והם משיגים הרבה ממה שהם צריכים באמצעות לחץ יעיל. מנהיגי עזה רוצים לשבור את המצור? שיכריזו על קבלה של תנאי הקוורטט והכרה מלאה בישראל. אז – אם נתניהו עדיין יסרב, יוכלו להפעיל לחץ פוליטי וצבאי יעיל בהרבה, כי הדרישות שלהם ייראו כריאליות. גם בגדה המערבית, נכונות להכרה בישראל כמדינה יהודית ושורה של מחוות סמליות מתאימות, יוכלו לשבור הרבה מאד חומות שהפלסטינים מתרסקים עליהם פעם אחרי פעם. מה, למשל, תהיה התגובה בישראל, אם מנהיג פלסטיני חדש וצעיר, משוחרר מקורי העובש הסובייטיים של אבו מאזן, יצהיר על נכונותו לדבר בכנסת, להכיר בישראל כמדינה יהודית ולהציע פתרון של שתי מדינות שקשורות אחת לשנייה בברית צבאית? כמו שהוכיח ביקור סאדאת, הישראלים רגישים מאד למחוות ולהכרה בזכויותיהם.

את כל אלו, כמובן, ה"נראטיב הפלסטיני" לא מאפשר. אם העם הנטוש רוצה לשנות כיוון, עליו, ראשית כל, להיפטר מרוח הרפאים העבשה הזאת. אחרת, ההידרדרות תמשיך, ואיתה הכיבוש. בטווח הארוך מאד התוצאות עלולות להיות הרסניות מבחינה כלכלית ודמוגרפית גם לישראל, אבל גם זו תהיה נחמה קטנה מאד לפלסטינים. אם האזור יידרדר למלחמת אזרחים, הם, כרגיל, יהיו הראשונים לסבול.