Skjebnetime for norsk natur med eksplosjonen av vindmøller

GJESTEKOMMENTAR: Vi bygger ned norsk natur i et tempo vi aldri har vært vitne til før. I miljøets navn.

Publisert: Publisert: 2. februar 2019

Å snakke om «vindparker», som her på Smøla, kamuflerer hva det er snakk om: industriområder på flere titalls kvadratkilometer midt i urørte naturområder, pluss mangfoldige og omfattende skadevirkninger. Foto: Bjørn Sigurdsøn, NTB scanpix

Jørg Arne Jørgensen Lektor og religionshistoriker

Denne artikkelen er over ett år gammel

Norges fremste kjennetegn er den storslagne naturen. Når vi skal presentere landet, er det nettopp dette vi fremhever. Turister strømmer til for å oppleve den. Naturgleden ligger dypt i folkesjelen, og vi ønsker å videreføre den til våre barn og barnebarn. Men i skrivende stund ødelegges natur og landskap i en skala som savner sidestykke. I rekordfart omdannes store deler av kyst- og fjellandskapet til industriområder med titalls, i visse tilfeller hundrevis av gigantiske «vindmøller», nesten uten offentlig debatt.

Kart over utbygde vindmøller (mørkegrønne), under bygging (lysegrønne), vedtatte (blå) og under behandling (gule). De røde fikk konsesjonen avslått. Foto: NVE

Store inngrep

Vindkraftverk er kolossale installasjoner som innebærer store inngrep. For å få fraktet over 60 meter lange rotorblader trengs opp til 10 meter brede anleggsveier, med dype skjæringer, fyllinger og utsprenginger. I snitt kreves 800 meter vei pr. turbin, til sammen blir det rundt 300 km anleggsvei bare i Sør-Rogaland. Turbinene krever en halv fotballbane i oppstillingsplass. Høyspentmaster, kraftkabler, kraftstasjoner og andre bygninger kommer i tillegg. Å kalle dette «vindparker» kamuflerer hva det er snakk om: industriområder på flere titalls kvadratkilometer midt i urørte naturområder, oftest svært synlige langs kysten, på høydedrag og fjellvidder. Kraftverkene forstyrrer dyreliv og sårbare økosystemer, og rotorene dreper havørn og andre fugler. Bare på Smøla har det allerede gått med nesten 100 havørn.

Det er snakk om store dimensjoner. Her fra byggingen av fundamentet for én av vindmøllene på Høg-Jæren i 2010. Foto: Odd Pihlstrøm

Rogaland i front

Her i fylket har utbyggingen eksplodert. For mindre enn to år siden fantes bare to vindkraftverk. Nå er det bare i Sør-Rogaland bygd og vedtatt 21 anlegg med ca. 350 turbiner til sammen. Mer enn tidobling. Inne i fjellheimen ved Gilja skal det bygges et gedigent kraftverk på hele 15 kvadratkilometer, langt større enn anlegget på Høg-Jæren. Med sin beliggenhet på et 800 meter høyt platå vil det være dominerende langt inn i våre mest dramatiske naturområder: Frafjordheiane, Madlandsheiane, Gloppedalen, Byrkjedalstunet, Øvstabødalen, området rundt Månafossen og Giljajuvet. Dette er kanskje det verste eksempelet på hvor det bærer hen. På tross av kraftige advarsler i fagrapporten om svært negative konsekvenser for landskapet ble konsesjonen gitt. Det sier noe om den klondykestemningen som råder.

Med dagens utbyggingstempo vil det om få år knapt være noen områder igjen i kyst og fjellstrøk uten utsikt til ruvende turbiner – de største nær 200 meter (!) høye. Siden de beveger seg dras øyet mot dem, som en TV som står på når man har besøk. Om kvelden og natten blinker markeringslys kontinuerlig. Døgnet rundt avgir de lavfrekvent støy som bærer langt og forsterkes av grunnforhold og ekko. I sum ødelegges opplevelsen av fred og ro i urørt natur. Et umistelig gode.

Noen bryr seg øyensynlig lite, men for en stor del av oss er dette en tapsopplevelse som er vanskelig å ordlegge. Når man mister en nær venn eller slektning, skjønner alle hva det dreier seg om. Men hva innebærer det å miste et sted? Et landskap? Ikke bare nå, men for all fremtid? Det er en språkløs sorg. Den bryr man seg ikke om i konsesjonsvurderingene. Den er ikke målbar. Men svært reell.

Til hvilken pris?

Ja, det er ren kraft, men til hvilken pris? Det ville også vært miljøvennlig om Egypt rev pyramidene og bygde vindkraftverk, men alle skjønner at det ville vært urimelig. Hvert land må gjøre det de kan ut fra egne forutsetninger. Ja, vi har vind, men det norske landskapet er ikke egnet for dette. I Danmark kan man reise turbinene tett i tett på flate jorder, man unngår store inngrep, og når man demonterer dem har man ikke ødelagt storslått, urørt natur for all framtid.

Et slags klimatunellsyn preger samfunnsdebatten i dag. Mange føler seg programforpliktet til å bejuble vindkraft fordi den er CO₂-nøytral. Ja, klima er viktig, men det er faktisk ikke det eneste hensyn å ta. Vindkraft slik den drives i Norge i dag strider direkte mot den europeiske landskapskonvensjonen og konvensjonen om biologisk mangfold, som vi også er underlagt. I realiteten kaster man vrak på selve grunnlaget for det moderne naturvernet – å ta vare på urørt natur. Vindkraftverk bør bygges i havet, eller konsentreres til områder hvor det allerede er inngrep. Norsk vindkraft gjør det stikk motsatte. Vi går rett på de mest uberørte naturområdene. Vårt arvesølv.

Kartet, som er hentet fra fagrapporten om konsekvenser for konsekvensene for landskapet, viser hvor stor Gilja vindpark er planlagt å bli. Noen formuleringer i rapporten: «endre landskapet dramatisk», «den dramatiske reduksjon av mer eller mindre uberørte områder de siste tiårene», «endre kulturmiljøenes autentisitet, opplevelsesverdi og samspill med omgivelsene på en svært uheldig måte».

Unødvendig

Sammenlignet med vannkraft er vindkraften ineffektiv. I dag produserer vind kun 1,9 prosent av norsk fornybar energi. Det sier litt at bare ved å oppgradere vannkraftverket i Sauda fikk man en økning i produksjonen tilsvarende Tellesnes og Høg-Jæren vindpark til sammen! Dessuten gir vindkraften knapt noe tilbake til lokalsamfunnet. Det gir få arbeidsplasser, og hovedsakelig i anleggsfasen. Profitten går til først og fremst til investorer og kraftselskap. Siden vi importerer turbinene, gir det ingen ringvirkninger for norsk industri. Og med tanke på regjeringens miljøpolitikk generelt, virker miljøargumentet hult. Dette framstår mest som en grønnvasking av Google og de andre investorene som inviteres inn i landet.

Les også – Bitcoins bruker opp vindkraftoverskuddet

Vi er allerede Europas klart største produsent av ren og fornybar strøm i form av vannkraft. Må vi virkelig sette vår natur på spill for å «redde Europa» enda mer ved å tilby sterkt subsidiert vindkraft tilsvarende noen promille av deres strømbehov? Nei, det er på høy tid å sette på bremsene og tenke seg grundig om. Disse inngrepene er irreversible. Dette er virkelig en skjebnetid for norsk natur.

Les også Turistforeningen: «Utbyggingen av vindkraft: Skjebnetid for norsk natur nå»

Les også Er vindmøller ikke lenger like mye i vinden?

Les også Bølgekraft – kanskje den nye oljen?