Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Bildene av en muslimsk kvinne i burkini på stranden i Cannes fylte meg med sinne og frustrasjon. Det oppleves skuffende for liberale, frihetselskende mennesker å se henne omgitt av politi. Det er Frankrike vi snakker om, frihetens vugge.

Men jeg er ikke naiv, jeg kommer selv fra en tildekningskultur hvor kvinner har dekket seg til i mange generasjoner. I sjah-tidens Iran var tildekning i motsetning til i dag, forbeholdt strenge, konservative miljøer. I dag har vi et hijab-politi som påser at hvert hårstrå på enhver kvinne i gatebildet, holdes skjult.

Mina Bai, norsk-iransk forfatter og feminist. Eget foto. Vis mer

Tildekningskulturen dreier seg ikke om et plagg, men en æreskultur som skambelegger og problematiserer muslimske kvinners hud, hår og seksualitet.

Prøv å ta på deg bikini i et islamsk land i Midtøsten eller Nord-Afrika, og jeg snakker ikke om deg, du blonde, frigjorte europeiske gudinne som menn i islamske land sikler etter og drømmer om, men deg, du muslimske kvinne med arabisk/nordafrikansk utseende.

Gå alene til stranden i et muslimsk land og ta på deg bikini. Se reaksjonene fra menn og kvinner. Du er en hore uten ære og forstand, du viser hud og fortjener å bli voldtatt, du fortjener seksuell trakassering. Menn med sin kone ved sin side, sikler etter deg, du er lavstatus, du er ingenting. Alt dette fordi du går i bikini. I noen land kan du til og med bli arrestert og angrepet.

Dette er kulturen, subteksten, symbolikken bak hijab, niqab og burkini. Min samvittighet forbyr meg å være med på å helliggjøre dette lenger; jeg beklager at jeg ikke på korrekt vis finner min plass på den brede vei hvor hele problematikken reduseres til muslimske kvinners fri vilje i et liberalt samfunn. Problematikken er mye mer komplisert enn det.

Feminister som forsvarer norske kvinners frie seksualitet, viser ivrig medfølelse med den bøtelagte kvinnen i Cannes. De kjenner ikke ubehaget ved å gå med full påkledning i vannet, kanskje de burde smake sin egen medlidenhet og selv bade fullt påkledd med et hodeplagg som kleber til hår og nakke. Det som er fint for andre er vel fint for dem selv? Prøv å forstå, sier de. Hva er det å forstå?

Mange muslimske kvinner har utviklet svært alvorlige komplekser for sin hud, kropp, seksualitet og hår, nettopp på grunn av denne kulturen. Solen steker, men de nekter å bade offentlig med mindre de er tildekket fra topp til tå. En av disse kvinnene fikk hjerneinfarkt rett foran mine øyne under et norskkurs for et par år siden. Den unge kvinnen siklet, gispet etter luft samtidig som hun med skjelvende hånd stoppet andre kvinner fra å løsne knuten på hijaben for at hun skulle puste bedre.

Våre menn er ikke underlagt samme regler. Hvorfor det? Skal jeg som en moderne, frigjort kvinne akseptere dette?

Fri vilje, sier du. Jeg ser at du er kritisk til jenter som av fri vilje opererer inn brystimplantater og bruker restylane, du kritiserer kvinner som av fri vilje opererer ribbebena for å få smalere midje. Du er ikke nådig når unge jenter av fri vilje sulter seg i hjel, når de deler sultetips og anoreksianekdoter i online-klubber, men du snakker om fri vilje når kvinner tar på seg allverdens klær for å bade. Det er hellig og må forsvares. Du reduserer tildekningen til et spørsmål om klær. Du ser bort og aksepterer at de er slaver under en mannssjåvinistisk kultur. Din dobbeltmoral for kvinner gjør meg kvalm.

For en stund siden reiste første Air France-fly til Iran etter lang tids sanksjoner. Stabssjefen, en blond fransk kvinne, forklarte hvorfor hun hadde skaut over hodet som gjest i et islamsk land: «I Air France respekterer vi andres kultur.»

I Frankrike har de kultur for toppløs soling og can can-show, de var først ute i Europa med toppløs dans. Frankrike har en nakenkultur som de har kjempet for, for hver eneste centimeter kvinnehud som vises i offentlighet har de betalt en pris.

Det har kostet å få lov til å opptre lettkledd i offentlighet ( med shorts, med utringning ) uten å oppleve seksuell trakassering eller å bli stemplet som sosialt avvik. Det er dette forbudet mot burkini dreier seg om.

Timingen for burkini-forbud er selvfølgelig uheldig og kan virke provoserende og radikaliserende på en del muslimer. Men når har det egentlig vært god timing? Muslimske kvinner begynte sin kamp mot tildekning og ærekultur allerede i 1919.

Lenge har jeg sett frem til den dagen vi muslimske kvinner selv tar opp kampen mot denne kulturen og hva den representerer. Dette er en kulturkamp, en kamp mot mannssjåvinisme og kvinneundertrykking. Mange har modig kjempet imot og mistet livet i denne kampen, men altfor mange muslimske kvinner har sviktet. Der ligger tragedien.

Frankrike vil ikke tilbake til en æres- og skamkultur. Franske kvinner er ferdig med den. Det kvinneslaveri vi har i store deler av den muslimske verden, er båret frem av kvinner som selv løfter opp sine lenker for menn. Det har mange forsonet seg med. Men det er ikke ønsket på Frankrikes strender. Det må vi forstå.