Vi slappet av i stuen, som vi har gjort i tre år, og så på Netflix. Noe godt i glasset, noe snacks, og hver sin sofa så man man kan ligge rett ut og ha PERFEKT posisjon mot skjermen. "Duuu...". Allerede der vet du at kvelden er ødelagt. Nå skal det snakkes.. "Ka e det?" Selvsagt svarte jeg på feil måte. Det var ikke nok følelser i det svaret, og om det var følelser så var det i alle fall ikke de rette følelsene. Hun passer umiddelbart på å få med at vi må på parterapi hvis dette fortsetter, og da den typen som koster 1500,- timen, ikke den som går på televisjonen. Ferdig kranglet i første omgang kommer vi oss videre til saken. "Eg vil ha nye sofaer".. NYE SOFAER? De e jo knapt tre år gamle, og kostet en formue såvidt jeg kan huske. "Koffor det? Disse e knapt innsittet!" Jeg mumler noe for meg selv om kjøpegalskap og for mye blogglesing, mens hun gjør seg klar til til å eksplodere av følelser. Ja, dere vet alle hva jeg snakker om. Man hører noe rolig snufsing borte i den andre sofaen, og da kan man i prinsippet bare kaste inn alt av årer. Game over. Finito. Hun vant. MEN NEI DU! "Disse sofaene e det tull å skifte ut. De har haugevis av år igjen!" "Snufs, ja, men eg har sett nokken nye i et blad. De e på tilbud akkurat no!" "Gløm det.. Disse funker utmerket i flere år til". På dette tidspunktet har hun selvsagt skiftet sofa, og kommet bort til meg. Lei seg, og skuffet. Jeg aner jo på dette tidspunktet selvsagt en mulighet for at litt velvilje hos meg kanskje kan gi litt velvilje der også. Ja, dere vet.. "Vennen...." sier hun.. SÅ, oppsummert, vi skal selge EN sofa, og den andre står nå på en helt annen måte slik at vi alltid kan, og må, sitte i samme sofa. Det er jo så koselig.................. Den er grå, digg å ligge i, digg å sitte, må hentes.