«Jeg har lovprist gleden, for det finnes ingen annen lykke for mennesket her under solen enn å spise og drikke og glede seg».

Slik lyder Herrens ord i Forkynneren. Nå er vi inne i den delen av året hvor det kan være nødvendig å minne oss selv om akkurat det.

Like sikkert som at julegrana tennes, at det første snøfallet avdekker en hel flåte med bilister som har glemt å skifte til vinterdekk og at hovmesteren snubler i tigerskinnet i år også, er det at adventstiden bringer frem gledesdreperne fra gjemselet. Ingen grunn til begeistring, sier de.

Akkurat som den gamle SV-tanta di som ikke lot deg spise kake uten å minne deg på at du egentlig burde ha dårlig samvittighet for å legge deg mett hver kveld når det er så mange barn i verden som sulter, spiller de på skam, frykt og påtatt omsorg for de svakeste for å holde deg på plass. Det finnes barn med alkoholiserte foreldre. Derfor bør du ikke nyte så mye som et glass øl sammen med pinnekjøttet. Det finnes ungdommer som drikker (eller som i Asker og Bærum bruker mindre skadelige rusmidler, som for eksempel cannabis og MDMA) på fest. Derfor må du kontrollere poden ved å aldri la ungdommen ta bussen, men konsekvent kjøre dem dit de skal. Det finnes muslimer som ikke drikker. Derfor må julebordet være alkoholfritt.

Gledesdreperne pakker sitt budskap inn i en ferniss av godhet. Men under ligger det en klar beskjed: Hold deg på matta! Kjenn din plass! Lever varene! Søk ikke nytelsen! Som menneske er du ikke et mål i seg selv, men et middel. Din rolle er å være et tannhjul i samfunnets maskineri.

For alle hierarkiske tradisjoner, enten de finner sin legitimitet hos Gud eller Staten, er den største trussel at undersåttene ikke lystrer. At de finner sin lykke etter sin egen skikk, og ikke på den foreskrevne måte. I uminnelige tider har hvem nå enn som sitter med makten for tiden derfor strengt forsøkt å regulere de tre vanligste måtene mennesker finner nytelse; seksualitet, beruselse og spiritualitet.

Det er ikke uten grunn at den romerske guden Liber - den frie - var gud for både vin, fruktbarhet og frihet. Det er heller ikke tilfeldig at han var plebeiernes - de vanlige borgerne uten rettigheter - gud. Liber sto for folkets rett til selvrealisering, nytelse og ytringsfrihet. Ikke overraskende var dette en trussel mot de styrendes kontroll, og i 186 før Kristus slo det romerske senat brutalt ned på festlighetene til ære for ham og hans gresk-romerske følgesvenn Dionysos. 6000 av hans tilhengere ble massakrert for å ha krenket offentlig sømmelighet og moral.

I Norge har gledesdreperne særskilt fruktbar mark. Det sørger en kontrollerende norsk kultur og en uhellig allianse av arbeiderbevegelse og mørkekristen avholdsbevegelse for.

For et par år siden studerte forskere ved University of Maryland kulturen i 33 land. Med hjelp fra 6800 respondenter, historiske data og analyser av sosiale forhold, ranket forskerne landene på en skala fra tett til løs kultur. De løse kulturer er pluralistiske og aksepterer flere ulike levesett side om side. Folk lever sine liv på en slik måte de vil og etter sine verdier og lar andre gjøre det samme for sine. Her finner vi land som Nederland og Brasil. Helt på andre enden av skalaen lå Norge. Midt mellom Singapore og Pakistan. Det er typisk norsk å ikke bare vite hva som er best for en selv, men også hva som er best for naboen.

På toppen av denne kulturelle bedrevitermentaliteten kom det at den radikale arbeiderbevegelsen, med Martin Tranmæl i spissen, og den kristendominerte avholdsbevegelsen fant hverandre rundt forrige århundreskifte. De kristne skulle bruke folket som verktøy for Gud, Tranmæl for revolusjonen. For begge sto selvrealisering og beruselse i veien. For å låne historikeren Per Fuglums ord om Tranmæls avholdshird: «Frihet til å tjene, frihet til å yte og ikke til å nyte - slik kunne deres frihetsoppfatning sammenfattes i slagords form.»

I fellesskap drev de to sidene en vellykket kampanje mot nytelsen. Livet skulle leves i bedehus og samfunnshus. I Guds eller folkets tjeneste, ikke som et mål i seg selv. Akkurat som deres etterfølgere gjør det i dag, ble kampen kjempet gjennom overdrivelser, lemfeldig omgang med fakta, demonisering og å skyve svake grupper foran seg.

I 1911 ble de radikales arbeid kronet med seier da Arbeiderpartiets landsmøte vedtok dette forslaget fra Martin Tranmæls våpendrager Kyrre Grepp: «Landsmøtet ser i bekjæmpelsen av drikkeondet en avgjørende betingelse for arbeiderklassens reisning og uttaler: [ ...] at partiet maa arbeide energisk for størst mulig indskrænkning av alkoholhandelen med landsforbud som endelig maal.»

I 15 år sto målsettingen om totalt alkoholforbud i Ap's program, med det katastrofale brennevinsforbudet i 1916 som håndfast resultat. Siden folk søker nytelsen selv om den er forbudt, ble resultatene av det forbudet like elendige som de resultatene vi i dag har av narkotikaforbudet. Fengslene ble fylt opp av smuglere og hjemmebrennere. For de fattige resulterte forbudet i betydelige helseskader, da de måtte ta til takke med dårlig vare som ofte kunne inneholde metanol. I 1927 var skadevirkningene blitt så store at forbudet ble kastet på sjøen av et stort flertall i folkeavstemning.

Ekkoet fra pietismens overmoral og den humørløse radikalismens «yte - ikke nyte» ringer fortsatt sterkt i dag. Når generalsekretær Mina Gerhardsen i Avholdsfolkets Landsråd (eller Actis som de har skiftet navn til for at folk ikke skal skjønne hvem de egentlig er) skal begrunne sin stadige strøm av forslag om begrensninger og forbud er hennes viktigste argument i kronikk etter kronikk at vi må «være villige til ?å ta en for laget?». Forbud for alle for å liksom hjelpe de få.

Ikke ta en for laget! Innse i stedet at du ikke er et verktøy, verken for Gud eller Stat, men er et mål i deg selv. Finn din trøst i Bibelen, og lytt til Forkynneren når han sier:

«Så gå og spis ditt brød med glede, og drikk din vin med glede i hjertet! For Gud har allerede godtatt det du gjør.»