Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

«Jeg tenkte ikke klart. Jeg angret. Jeg ville hjem straks jeg innså hvilke omstendigheter jeg befant meg», sier den 26 år gamle Jamal Khweis fra Virginia, som angret da har dro til Mosul med en drøm om å tilslutte seg IS.

Mange ungdommer som Khweis, født og oppvokst i frie demokratiske omstendigheter forlot sine jobber og familie i søken etter det himmelske kalifat. Men for mange har blodtørsten sluknet. Det kalifatet de ble lokket til var intet mindre enn et helvete på jord. Flere av disse vender nå tilbake hjemover. Hvordan har vi tenkt å imøtekomme dem?

Det estimeres at i overkant av 20.000 utenlandske krigerne som Khweis har reist til Syria og Irak for å tilslutte seg al-Baghdadis kalifat. Det internasjonale senteret for studien av radikalisering og voldelig ekstremisme (ICSR) i Storbritannia anslår at 5000- 6000 av disse er fra Europa. Av disse beregner man at et sted mellom 20-30% vil returnere tilbake til sine hjemland. I antall dreier dette seg om oppimot 2000 individer - det er en betydelig masse som gir grunn til hodebry.

For Norges del handler det først og fremst om 90 personer som har reist ned til Syria og Irak, hvorav rundt 30 personer allerede har returnert. Spørsmålet som reises er hvordan vi som samfunn skal håndtere denne utfordringen, og hvilke strategier vi skal ta i bruk for å hindre at disse 30 (og flere i framtida) blir et alvorlig sikkerhetsproblem for riket.

Returnerte fremmedkrigere har ulike intensjoner. De kan ikke sees på som en homogen gruppe - noen få av dem vender hjem igjen og danner grunnlaget for terrorceller, og fungerer som en forlenget arm av IS. Et eksempel på det er den nylige terrortrusselen fra fremmedkrigere som skal ha returnert til Sverige. Slike individer må fotfølges og overvåkes med argusøyne.

Andre derimot, har endret mening som Jamal Khweis, og har hensikter om å vende tilbake til en trygg hverdag: de angrer og ønsker en ny start - disse må også følges opp, men med en annen hensikt. I klar motsetning til den første gruppen vil denne ha et vektig bidrag i kampen mot radikalisering, som forklart av Richard Barrett fra Soufan Group: «en returnert fremmedkriger vil ha stor troverdighet i radikale kretser, og hvis han argumenterer mot krigen og al-Qaida-narrativ vil det være mye mer effektivt enn en regjering kan gjøre».

Til tross for at verdenssamfunnet er enige i at fremmedkrigere kan utgjøre en potensiell trussel mot sivilsamfunnet, har man møtt denne utfordringen på ulikt vis.

I land som Storbritannia og Frankrike har man tatt i bruk flere av de såkalte «harde» metodene. Blant annet gir antiterror og beredskapslovene (Counter-terrorism and Security act av 2015) i Storbritannia anledning til å nekte tilbakereise etter at man har deltatt i krigen i Midtøsten. I tillegg tillater immigrasjonsloven (immigration act) å frata statsborgerskap, nå også for dem med single statsborgerskap.

I kontrast til Storbritannias harde metoder, har danskene lansert en egen modell. Det kjente Aarhus-programmet har lagt fokus på rehabilitering, framfor kriminalisering. Programmets hensikt er å reintegrere fremmedkrigere og radikalisert ungdom tilbake i danske samfunnet. Denne ordningen kan Norge lære mye av.

Aarhus-modellen tilbyr et bredt støtteapparat og mentor-oppfølging til returnerte krigere. Preben Bertelsen, psykologiprofessor ved Universitetet i Aarhus forklarer modellen slik: «Vi verken stigmatiserer eller ekskluderer dem. I stedet, forteller vi dem at vi kan hjelpe dem med å få en utdannelse, få en jobb, eller tre inn i samfunnet igjen».

Slike rehabiliterings- og exitprogrammer kan heller stimulere flere fremmedkrigere til å returnere hjem igjen, enn å kontinuere barbariet i Midtøsten. I tillegg vil returnerte krigeres deltakelse i slike programmer bidra til å gi mer presise og reelle risikovurderinger av trusselnivået. Den innsikten i terrormiljøet fremmedkrigerne har er det få andre som besitter.

I klar motsetning har en anti-terrorpolitikk tungt preget av harde metoder som for eksempel nektelse av tilbakereise og inndragelse av pass, betydelige ulemper.

For det første vil dette gi en brist i forholdet mellom familien til fremmedkrigeren og lokale myndigheter. Det er få foreldre som melder seg når de vet at barna deres uansett vil havne i en krise selv når de returnerer. På denne måten taper myndighetene viktig informasjon de kunne brukt til å overvåke tilbakevendte. For det andre vil ikke slike påbud redusere terrortrusselen - problemet bare skyves bort fra eget territorium.

Dette betyr ikke at man skal la naiviteten ta overhånd. Det skal være konsekvenser for å tilslutte seg terrorgrupperinger, uansett motiv og hensikt. Men vi må makte å tenkte lenger enn bare tiltaler, fengsling og nektelse av tilbakereise.

Allerede i 2014 varslet ordføreren i Fredrikstad om at norske kommuner ikke var godt nok rustet for å ta imot fremmedkrigere. Justisminister Anundsen innrømmet også at vi lå bakpå og lovet en fortgang i prosessen. Men relativt lite er skjedd siden den gang.

I 2014 ble det lansert handlingsplan mot ekstremisme, denne må ikke brukes som en sovepute: nå haster det med en utgangs-ordning, eller et såkalt exit-program.

Det blir for naivt å tro at problemet løses bare ved å sette mennesker i fengsel - da gjør vi oss selv en bjørnetjeneste. Vi må innstilles på en mer langvarig ordning.

Rent konkret burde et slikt program som minimum tilby:

1. Psykologisk veiledning: dette er ungdommer som har vært i krigsfylte soner. Traumene de har blitt utsatt for vil gi varig mén

2. Ideologisk utfordring: Når de vender tilbake må de ha et teologisk alternativ å gå til. Husk at ideologien deres hviler på et teologisk fundament - den må utfordres. I tillegg er det få av dem som har solid forankring til islamsk teologi, de nylige uttalelsene til advokaten til Paris-terroristen Abdelsalam vitner nettopp om det. Her må moskeer og teologer involveres aktivt.

3. Mentor-oppfølging: dessuten trenger disse en kontaktperson som kan følge dem regelmessig opp og samtidig fasilitere for å at disse kan komme tilbake igjen på jobbmarkedet eller på skolebenken.

Slike utgangsordninger er tunge, kostbare og krevende, men det er disse som på sikt er mest samfunnstjenlige. Normen må være å rehabilitere framfor å utelukkende kriminalisere.