1750 SHARES Distribuiti pe Facebook

M-a impresionat povestea Manuelei din prima clipa in care am auzit-o. Are o fetita de 11 ani, Violeta, pe care si-a dorit-o din toata inima si pentru care s-a zbatut mult, pana cand a adus-o in casa ei.

Desi nu are probleme de fertilitate si ar putea oricand sa faca copii, Manuela marturiseste ca si-a dorit intotdeauna sa adopte. Pe Violeta a gasit-o in urma cu 8 ani si nu s-a lasat deloc influentata de prejudecati. A iubit-o din prima clipa, in ciuda etniei rrome. „Fetita noastra avea 2 ani si 2 luni cand am vazut-o prima data. Mica, negruta, tacuta si incoruptibila 🙂 Faceam drumuri in fiecare al doilea weekend pana la 450 km distanta sa o vedem”, isi aduce aminte Manuela.

Recunoaste ca procesul de adoptie a fost unul destul de anevoios, insa acum se bucura de happy end. „Celor care nu vor sa adopte un copil de etnie rroma eu nu le-as acorda dreptul de a adopta si gata. (…) La fel de grava mi se pare si situatia in care familiile adoptive ar accepta si un copil rrom in lipsa de un copil „calitate A” insa cu conditia… sa nu se vada”, spune mamica Violetei.

URMARESTE MAMA PENTRU DOI PE PAGINA DE FACEBOOK.

Manuela a povestit pentru www.mamapentrudoi.ro despre bucuria de a fi mamica unei fetite adoptate, dar despre ce inseamna sa adopti un copil in Romania:

Manuela, cum de ai ales varianta adoptiei, din moment ce poti face copii?

Stiu ca pare mai greu de crezut, dar asa am simtit. Mi-am dorit sa adopt un copil inca de cand eram in liceu. Am avut norocul sa ma casatoresc cu cineva care sa fie de acord cu acest mod de a deveni tata. Initial planul a fost ca primul copil sa fie adoptat, iar al doilea „productie proprie”. Ne-am simtit atat de fericiti si ocupati devenind parintii Violetei, incat am tot amanat partea a doua a planului si probabil vom ramane doar cu Violeta pentru ca, cu cat trece timpul, cu atat ne simtim mai norocosi si ne intrebam daca putem trage a doua oara lozul norocos.

„Sunt convinsa ca e minunat sa fii insarcinata, dar absenta sarcinii nu stirbeste cu nimic din minunea de a avea un copil”

Singurul motiv pentru care am mai vrea un copil ar fi tot pentru ea, sa aiba un frate sau o sora. In rest, nu imi lipseste nimic din experienta de a fi mama. Sunt convinsa ca e minunat sa fii insarcinata, insa nu este o etapa neaparat necesara pentru a fi mama, iar absenta ei nu stirbeste cu nimic din minunea de a avea un copil. Daca ne gandim, o sarcina dureaza 9 luni, un timp cat o clipa in comparatie cu restul vietii de mama, e cu siguranta o perioada importanta, dar atat de scurta in comparatie cu ceea ce urmeaza.

Cred ca fiecare dintre noi empatizeaza mai mult cu cate un tip de problema sociala si daca fiecare am da curs actiunilor ce decurg din empatia noastra, am putea face foarte multe. Eu am empatizat mereu cu problemele copiilor, astfel incat cel mai natural lucru a fost sa adopt. La inceput a fost o idee putin filozofica, atunci cand a prins viata printr-un copil in carne si oase am devenit mult mai putin filozofica, sunt la fel de panicoasa, dar si energica si obsedata sa ofer tot ce e mai bun copilului MEU ca orice alta mama.

Foto: Violeta, fiica Manuelei

Multe familii sunt descurajate in ceea ce priveste adoptiile din cauza conditiilor impuse de stat. Tu cu ce probleme te-ai confruntat?

Noi adoptand acum 8 ani durata nu mai e relevanta si nici cum am gasit-o. Pe atunci se puteau trimite cereri pe fax in tara si primeai apoi raspunsuri concrete cu refuzuri sau informatii despre copii adoptabili. Acum nu mai e asa, dupa ce primesti atestatul de familie apta pentru adoptie, astepti sa fii contactat de asisentii sociali din departamentul Adoptii din cadrul Directiei de Asistenta Sociala si Protectia Copilului de pe raza localitatii unde ai domiciliul.

Tot ei sunt cei carora orice familie interesata sa adopte trebuie sa li se adreseze pentru consiliere si apoi obtinerea Atestatului de Familie apta pentru adoptie.

Asteptarea depinde foarte mult de criteriile pe care soliciti sa le indeplineasca copilul, de raportul dintre numarul de copii adoptabili care se incadreaza in profilul solicitat si numarul de familii cu atestat care se potrivesc cu acelasi profil de copil.

Concret, din experienta noastra ii sfatuiesc pe cei care se gandesc sa inceapa demersurile pentru a adopta sa nu puna etichete si sa nu creada ca tot ce inseamna reprezentanti ai autoritatilor statului sunt niste oameni incompetenti, rai si care doresc sa le puna bete in roate.

Ca si in companiile private, si ca peste tot in lume, exista oameni de toate felurile. Noi am colaborat cu Protectia Copilului din 3 judete pentru ca noi ne-am mutat in cursul adoptiei dintr-un judet in altul, iar copilul era din al treilea judet. Am intalnit si persoane indiferente, cu „iz” de „asteptatori de cadouri”, dar si oameni extraordinari carora le multumim pina in ziua de azi.

Cu asistenta sociala care ne-a facut potrivirea (asa se numeste in termeni oficial procesul magic si divin prin care afli carui copil ii vei deveni parinte) tinem si acum legatura, nu e sarbatoare in familia noastra cu ocazia careia sa nu ne gandim la dumneaei. Si acum dupa atatia ani cand copilul meu imi pune intrebari cu raspunsuri dificile despre adoptie tot dumneaei este persoana la care gasesc un sfat venit din experienta de 20 de ani in adoptii. Nu cred insa ca sunt multe persoane ca dumneaei, cred ca se inscrie in seria de noroace uimitoare pe care le-am avut de cand am hotarat sa adoptam.

La polul opus am intalnit si angajati ai protectiei copilului carora nu as avea curaj sa le dau sa imi plimbe cainele. Cand va intalniti cu din acestia sfatul meu este sa nu va lasati impresionati si umiliti. Sa cititi legea adoptiei si metodogia de aplicare pentru a va cunoaste drepturile, oamenii aceia sunt doar niste unelte in drumul spre copilul mult dorit si trebuiesc folosite si pretuite dupa utilitatea lor. Nu sunt Dumnezeu si nu de ei depinde fericirea voastra chiar daca asa incearca ei sa para.

Trebuie sa fim corecti si sa spunem ca si de partea familiilor adoptive sunt oameni cu care e dificil de colaborat. Oameni care au impresia ca atunci cand adopta fac o fapta buna, iau statului o grija de pe cap si pentru asta au voie sa aiba cele mai exagerate asteptari despre copil si care au impresia sa ca trebuie sa li se astearna covorul rosu in cale pentru cat de deosebiti, buni crestini sau oameni cu bani sunt ei.

Tin minte exemplul unei doamne care s-a reatestat mai multi ani la rand pentru ca isi dorea un copil cu talent la pian. Sau cei care doresc un copil foarte mic, blond cu ochii albastri, eventual dintr-un domn profesor universitar care a „gresit” cu cea mai buna studenta.

E limpede ca daca au ajuns in situatia de a avea nevoie de o alta familie, acesti copii vin dintr-un mediu defavorizat si au parinti biologici cu probleme, altfel erau bine merci la ei acasa.

Deasemenea, exista familii adoptive care mint, care nu comunica deschis cu cei de la protectia copilului. Noi i-am terorizat cu telefoane si intrebari si initial ne simteam prost pentru asta, abia apoi am inteles ca si ei prefera asa in loc sa incerce sa ghiceasca ce ne preocupa si ce fel de oameni suntem.

Ai adoptat o fetita de etnie rroma. Multi au prejudecati in ceea ce priveste adoptarea copiilor rromi…

Cu totii avem criterii, unele mai justificate, altele mai nejustificate. Celor care nu vor sa adopte un copil de etnie rroma eu nu le-as acorda dreptul de a adopta si gata. Pot sa inteleg ca nu te simti in stare sa iti asumi responsabilitatea cresterii unui copil cu probleme de sanatate deja cunoscute la momentul adoptiei, pot sa inteleg ca integrarea unui copil mare (peste 7 ani) presupune mai mult efort constient si timp liber si nu toata lumea il are, insa nu pot sa inteleg ce cerinte deosebite pe care nu le poate indeplini orice parinte adoptiv are un copil de etnie rroma.

Pentru noi nu a contat atunci deloc, iar in timp pielea ei ciocolatie, dintii albi ca niste lopetele si parul lung si negru au devenit ceva foarte drag, specific copilului meu.... si al altor copii, multi in situatii dificile carora ma bucur sa le ofer ori de cate ori am ocazia un iaurt, o banana, un zambet. Si asta deoarece copilul meu ar fi putut fi oricare dintre ei…

Discutam cu copilul nostru despre etnia din care face parte. La inceput familiile noastre au fost speriate de asta, i-am intrebat insa „daca copilul nostru ar fi de origine finlandeza de exemplu, i-am vorbi despre asta?” Si daca raspunsul e da, de ce ar fi mai putin corect in cazul unui copil de etnie rroma? In fond face parte din identitatea ei si e dreptul ei sa creasca cu informatii despre asta, care sa ii intareasca increderea in sine si sa o pregateasca pentru situatii mai putin placute ce vor urma cu siguranta cand va deveni mai independenta si nu vom mai fii aproape mereu langa ea.

E un copil cu mult bun simt si cu o bunatate pe care sincer mi-e teama ca nu ar fi avut-o daca era facuta de noi :). Are si defecte ca orice copil, dar nu din cele la care se asteapta cei cu prejudecati.

La fel de grava mi se pare si situatia in care familiile adoptive ar accepta si un copil rrom in lipsa de un copil „calitate A” insa cu conditia… sa nu se vada. E un tip de rasism cel putin la fel de rau ca cel declarat pentru ca incearca sa stearga din identitatea copilului o parte importanta.

Sa ne intelegem, un copil adoptat vine fix el asa cum e, in locul lui.

El nu e un surogat in locul copilului pe care cineva nu l-a putut avea. Cred ca pe noi ne-a ajutat asta enorm in increderea pe care o are copilul nostru in familia sa. Nu a simtit niciodata ca a ocupat locul gol al unui alt copil, nu s-a simtit influentat sa ne semene, s-a simtit iubit asa cum e. Pentru ca oricum e copilul pe care il veti adopta, o data ce veti hotari ca va fi al vostru va deveni ca toti copiii, pur si simplu perfect.

Cum ai gasit-o pe fetita? Cati ani avea cand ai luat-o acasa ?

Fetita noastra avea 2 ani si 2 luni cand am vazut-o prima data. Mica, negruta, tacuta si incoruptibila :). Cand a venit acasa avea 2 ani si 9 luni (atestatul de copil adoptabil a expirat la scurt timp dupa ce am cunoscut-o noi si a trebuit sa asteptam reluarea intregii proceduri. Nu am putut gasi scurtaturi, portite mai mult sau mai putin legale pentru ca si directia de protectia copilului de care apartinea era …tot incoruptibila 🙂

Faceam drumuri in fiecare al doilea weekend pana la 450 km distanta sa o vedem. Am avut noroc de o asistenta maternala (acele persoane platite de stat pentru a creste la ele in familie copiii separati de familia biologica) cu care ne-am inteles foarte bine si care ne primea sa dormim in casa dumneaei cand mergeam sa vedem fata. Asa ca o data la doua saptamani, de sambata pana duminica puteam fi parinti, noi o hraneam, schimbam, culcam, plimbam si eram in culmea fericirii. Apoi se facea duminica seara, plecam spre Bucuresti fara ea si jumatate de drum nu vorbeam pentru ca ne simteam zdrobiti de urmatoarele 2 saptamani in care nu o vedeam.

Jumatate de an viata noastra s-a masurat in secvente de cate 2 zile de fericire urmate de 2 saptamani de asteptare groaznica. Efectul pozitiv pe care nu il intelegeam atunci a fost ca atunci cand am luat-o pe fata cu noi si am ajuns acasa ea a fost fericita, linistita si plina de incredere.

Nu a plans niciodata dupa asitenta maternala, nu a intrebat de fosta ei casa. S-a comportat din prim a zi ca si cum casa si familiile noastre sunt si ale ei. Acest lucru s-a datorat faptului ca a avut suficient timp sa se ataseze de noi, venirea acasa a fost si pentru ea o alegere, ca si pentru noi.

Ce sfat le dai celor care isi doresc sa adopte un copil?

Pentru cei usor nehotarati (pentru ca cei hotarati nu au nevoie de sfaturi, deja stiu ei mai bine totul :)) am de fapt un singur sfat. Sa isi intocmeasca dosarul – nu e chiar asa stufos, poate fi completat in cateva zile- si sa umeze cele cateva cursuri necesare pentru a primi atestatul de familie adoptiva. E o hartie care nu ii obliga la nimic, daca se intampla sa nu se poata hotari sa adopte vreunul din copiii prezentati -desi cred ca nu se prea intampla asta- pot renunta. Dar, daca vor intalni copilul potrivit, acea hartie e biletul lor spre fericire.

Din experienta ta, in cazul unui copil adoptat, cat conteaza genele si cat educatia?

Am cautat si eu raspunsul stiintific la aceasta intrebare, dar nu l-am gasit din simplul fapt ca studiile in domeniu au concluzii care se bat cap in cap.

Parerea mea (absolut subiectiva fiind fondata pe o singura experienta) este ca prin educatie schimbi foarte mult copilul din punct de vedere al cunostintelor lui si cunostintele si experientele de viata modifica si comportamentul intr-o mare masura.

Insa sufletelul lui, inclinatia sau lipsa de inclinatie spre anumite activitati sau materii, tendinta de a-si purta sentimentele afisate pe fata sau incuiate adanc intr-un dulap fara chei, empatia fata de problemele celorlalti, toate astea mie imi par innascute. Primim des felicitari pentru „cumintenia” ei, o trasatura foarte valorizata in societatea noastra sau pentru placerea cu care imparte tot ce are cu altii, si de fiecare data multumesc, dar specific ca nu sunt educate de noi, asa e ea. Noi de fapt nu am facut mare lucru, doar o iubim si ii dam ocazia sa invete fix daca si cat vrea ea.

Vorbiti deschis despre adoptia ei?

Da, discutam despre asta ori de cate ori doreste. Pe masura ce creste intrebarile devin mai complexe. E un subiect normal pentru noi toti. Cel mai amuzant este cand are de-a face cu un adult care nu stie cat de in largul ei este ea cu subiectul si se trezeste intrebat „tu cand o sa vrei un copil, il faci tu sau il adopti?”. Pentru ca in fond e doar o discutie tehnica despre modul de receptie in familie :))