Nyere forskning viser at unge som blir straffet for rus, påføres et stempel og får forsterket sin følelse av å være uønsket. Dermed øker - ikke minker - risikoen for en kriminell løpebane, skriver artikkelforfatterne.

Av Kenneth Arctander Johansen, leder i Rusmisbrukernes Interesseorganisasjon og Arild Knutsen, leder i Foreningen for human narkotikapolitikk

Siden Rusreformutvalgets rapport ble fremlagt 19. desember, har debatten gått varmt om utvalgets forslag til modell. Det er enighet på Stortinget om at rusavhengige ikke lenger skal påføres ytterligere problemer gjennom straff, men noen mener straff fortsatt er hensiktsmessig overfor de som ikke har et påvist rusproblem.

Men også der har utvalget foreslått å gå bort fra straff, dersom mengden er under bestemte grenseverdier og kun for eget bruk.

LES OGSÅ: Vil avkriminalisere alle rusmidler og strippe politiet for fullmakter

I flere tiår har forestillingen om at straff for rusmiddelbruk virker forebyggende, vært nærmest enerådende. Straff er samfunnets sterkeste virkemiddel for å fordømme uønskede handlinger hos borgerne, og kriminaliseringen og straffeforfølgingen må ses som en kollektiv avvisning av de som bruker ulovlige stoffer. Dette kan trygt sies å ha ført til likegyldighet hva gjelder brukernes velbefinnende.

en over tid normaliseres det som vedvarer, og eksepsjonelle virkemidler mister sin legitimitet; de som bruker stoffene har nå begynt å få menneskelige ansikter igjen. Myndighetene er klare på at de ikke lenger vil stå med hendene i lomma og se på sosial nød og høy dødelighet. Oppslutningen om skadereduserende tiltak og avkriminalisering er stor blant politikerne, og man skal ikke lenger avkreve rusfrihet for tilbud om hjelp, oppfølging eller behandling.

At dette er riktig vei å gå, støttes av NOU 2019: 26, “Rusreform - fra straff til hjelp”, som peker på at det ikke finnes noen beviselig sammenheng mellom straff og utbredelse av bruk. På grunn av manglende effekt og store og skjevfordelte menneskelige kostnader av politikken, vektlegger rusreformutvalget at straffeforfølgning med sine stigmatiserings- og marginaliseringseffekter, gir grunn til å fraråde både bruk straff og straffelignende sanksjoner, til fordel for tilbud om hjelp til de som trenger det.

For noen sitter det langt inne å vedgå at straff ikke er god forebygging, og debatten har tiltatt etter at Fremskrittspartiet gikk ut av regjering og Arbeiderpartiet ble utpekt til å ha en vippeposisjon i dette viktige spørsmålet. Kritikere mener at ihvertfall noen rusmiddelbrukere må kunne straffes, ihvertfall litt, for muligens kan vel en rus- eller kriminalitetskarriere avverges i sin spede begynnelse?

Nyere forskning viser derimot at for unge som blir tatt, så øker risikoen for en kriminell løpebane. De blir påført et stempel og får forsterket sin følelse av å være annerledes og uønsket.

Urinprøver og tilhørende “kontrakter” under trussel om straff, mangler nødvendig dokumentasjon og kan oppleves integritetskrenkende og negativt for flere.

Men så tror noen at straffen har en forebyggende effekt overfor de som enda ikke har brukt stoffene. Også dette bygger på antakelser, og ikke på fagkunnskap. Flere peker på lav bruk av narkotika blant norske ungdommer, for å insinuere at dette skyldes vår strenge politikk.

LES OGSÅ: Kriminalisering står i veien for rusforebygging

I den anledning unnlater man å nevne andre faktorer, som for eksempel at Norge er et godt land å vokse opp i. Følgelig har vi også færre som debuterer usedvanlig tidlig.

Det er likevel viktig å påpeke at den norske statistikken som viser lave tall, kun viser lav bruk av cannabis, og kun blant tiendeklassinger. For andre aldersgrupper og andre stoffer ligger vi mye nærmere snittet i Europa. Og for stoffer som MDMA og metamfetamin ligger vi over snittet.

Som kjent ligger vi langt over snittet når det gjelder overdosedødsfall.

Dessuten har de landene man sammenligner med, som har høyest forbruk, også ført en straffepolitikk. For eksempel er bruksprevalensen hos unge mennesker lavere i Portugal som har avkriminalisert, enn i Norge som fortsatt straffer rusbruk.

Rusreformutvalget har gått gjennom forskningslitteraturen, uten å finne støtte for straff. Blant annet forsøkte forskere ved det Europeiske overvåkningssenteret for narkotika (EMCDDA) å finne en sammenheng mellom skjerping eller lemping av straffansvaret og hvordan dette kan ha påvirket cannabisbruken hos personer mellom 15 og 34 år. De så på 10 europeiske land som hadde gjennomført lovendringer, over en 15 års periode, og fant ingen slik sammenheng. Forskningslitteraturen er klar på at vi ikke kan hevde at straff fører til redusert bruk av illegale rusmidler.

LES OGSÅ: Venstre i rollen som keiseren uten klær

Straffen er et tiltenkt onde som setter personer i gjeld, i fengsel og som gir dem et rulleblad som begrenser mulighetene deres på arbeidsmarkedet. Den bygger oppunder stigma og likegyldighet mot deres ve og vel, og legitimerer grov forskjellsbehandling sammenlignet med andre borgere. Som et eksempel, signerte politimestere i Oslo et politidirektiv samme dagen som utvalget la frem sin rapport, som fører til at personer gis doble bøter for besittelse av narkotika i belastede områder i Oslo.

Der statsmakten skal bruke straff, må dette kunne begrunnes med at fordelene med god margin overgår ulempene. Dersom formålet med narkotikapolitikken skal være å hindre utbredelse av bruk, har vi nå lært at forskningen ikke underbygger et krav om fortsatt straff.