Erna Solberg vil at vi skal få flere barn. Løsningene hun har kommet med så langt, er å moralisere litt i nyttårstalen og øke barnetrygden med 84 kroner i måneden. Det sier litt om idéfattigdommen i regjeringa. Jeg tror det folk trenger er trygghet, tid og håp. Der mangler Erna de gode løsningene.

Hvis det bare var mangel på penger som gjorde at vi ikke ville få barn, så skulle man tro at barnetallene ville ha skutt i været de siste 20 årene, i takt med en enorm vekst i kjøpekraften. Det har ikke skjedd. Snarere er det fattigdommen på tid som er refrenget blant småbarnsforeldre.

Å få flere barn betyr enda mer hverdagslogistikk og stress. Men i stedet for å gi foreldre mer tid, formaner de borgerlige oss om å jobbe mer. Hvordan skal det gå opp? Vi må tørre å snakke om redusert arbeidstid i stedet for forbruksvekst, og kanskje borgerlønn som en framtidig løsning når robotene kan gjøre enda mer av arbeidet. Arbeids- og forbruksspiralen er kanskje bra for BNP, men barnevennlig er den ikke.

Penger har så klart noe å si for om folk velger å få barn, og det er bra at regjeringen skrur opp barnetrygda. Den bør opp enda mer. Men for å få barn trenger man ikke bare stønad, man trenger stabil økonomisk trygghet. Et arbeidsliv der stadig færre får faste jobber, og hopper fra oppdrag til oppdrag i 20-åra, betyr færre barn.

Desto verre er det at boligmarkedet i storbyene, der mange av jobbene er, blir overopphetet av boligspekulanter, slik at det er vanskelig å få nok plass til flere barn uten å måtte flytte langt fra jobben og måtte pendle mye i hverdagen (og få mindre tid!). Her kan Erna og Siv gjøre mye for å dempe prisgaloppen hvis de tør. Byrådet i Oslo lanserer over jul planer for en tredje boligsektor, men det er først og fremst regjeringen som kan ta grep om dette.

Men viktigst av alt, i alle fall for meg, er å gi oss håp om en trygg verden for våre barn. En sterk følelse av optimisme gav oss en rekordstor etterkrigsgenerasjon. I dag er stemningen en annen. De fleste jeg kjenner som har fått barn, eller som begynner å komme i alderen til å gjøre det, er dypt urolige over utviklinga i verden. Jeg føler selv at det å få barn krever en dose irrasjonelt håp og optimisme. Framtiden til barnet mitt kan bli utrygg.

Hvis et land som Norge ikke klarer å kutte utslipp i tråd med Paris-avtalen, eller ta vare på den sårbare naturen vår, hvordan kan vi tro at resten av verdens land skal klare det? Erna har en viktig jobb å gjøre for å spre håp, ikke gjennom bedøvende fraser, men gjennom handling. Da er det tragisk at vi stadig ikke har kuttet utslippene siden 1990, i motsetning til våre naboland. Eller at vi åpner nye oljefelter på tross av klimaforskernes advarsler.

Så kan vi jo også diskutere hvor viktig det er å maksimere barnetallene på en klode som allerede knirker under vekten av alle menneskene, og i et land der vi har et alt for høyt forbruk. I mine øyne bør folk kunne velge dette helt fritt uavhengig av politikeres føringer. Men jeg tror de lave barnetallene kan være et symptom på noe annet: et samfunn der politikerne våre lover oss alt bortsett fra det vi virkelig trenger: mer tid, mer trygghet og mer håp. En politikk som sikrer disse tre hensynene, er en politikk det blir barn av.