Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Det er flere måter å tolke britenes valg om å gå ut av EU på. En av dem er at den eldre generasjonen frarøvet min generasjon muligheten til å være med i et europeisk fellesskap. Det setter folkeavstemningen i et underlig demokratisk lys.

Det handler ikke bare om at de EU-skeptiske eldre er flinkere til å bruke stemmeretten sin, slik Frank Rossavik later til å tro. Et mer vesentlig poeng er at de unge, som i overveldende grad stemte for å forbli i EU, berøres mest av avgjørelsen.

Det er de som deltar aktivt i det europeiske fellesskap, som vil reise, jobbe og ta del i impulsene fra kontinentet, og som med rette oppfatter at nasjonalstaten er for liten til å løse de største utfordringene i vår tid. Det er også de som er nødt til å leve med avgjørelsen i lengst tid.

Konsekvensen for de unge er imidlertid bare ett av flere problemer med avstemningen.

Skal vi tro Klassekampens Mímir Kristjánsson, er folkeavstemninger det beste demokratiet har å by på: «Forsvaret for massedemokrati og flertallsstyre bør være kompromissløst på venstresida [...] De stemmeløse stemmer. Flertallet vinner.»

Det høres unektelig flott ut og logikken er enkel å få øye på. Folket får en sjelden mulighet til å få sin stemme hørt, uten av at deres meninger filtreres gjennom et lag av folkevalgte med egne interesser og meninger. At flertallet for Brexit var så lite som 52 prosent er likegyldig. Alternativet er fire prosentpoeng mindre demokratisk.

Avisa Klassekampen heier på bruken av lokale folkeavstemninger også i arbeidet med vår hjemlige kommunereform. Det gis et inntrykk av at dette er mer demokratisk enn om de folkevalgte politikerne styrer reformen.

Venstresida har dermed forkastet Karl Marx' lære om at arbeiderklassen lider av falsk bevissthet, og erstattet den med Chicago-økonomen Gary Beckers teori om det hyper-rasjonelle menneske. Det er en forbedring, men også denne teorien er virkelighetsfjern (se pdf).

Å betvile at folket alltid har rett, er ikke nedlatende. Det er snarere å ta på alvor hvor sårbar meningsdannelsen er. Det er velkjent fra psykologien at mennesker gjerne besvarer et komplisert spørsmål ved å besvare et enklere spørsmål.

Det mange briter svarte på var: Er det for mye innvandring og bør Storbritannia være en sterk makt igjen. Det reflekterte konkrete erfaringer britene gjør seg, men det var også sterkt påvirket av en Brexit-kampanje som framfor å appellere til velgernes fornuft og beste sider, appellerte til misunnelsen, avmaktsfølelsen og fremmedfrykten i befolkningen.

Velgerne har latt seg engasjere av retorikk om å gjenvinne storhetstida og å bli et land av og for briter. Det har fungert. Men det er ikke pent. Vi har nok av historiske eksempler, også i nyere tid, på at et folk som føler på avmakt kan egges og manipuleres til å støtte og ta del i hendelser som får stygge konsekvenser.

Problemet begrenser seg ikke til at velgerne har besvart andre spørsmål. Demokratiske avgjørelser krever en opplyst og informert befolkning og en ærlig og fordomsfri debatt. Flertallsavgjørelser må også ta hensyn til helheten, inkludert mindretallets interesser. De ingrediensene har ikke vært oppfylt i avgjørelsen om Brexit.

Flere på Brexit-siden, som UKIP-leder Nigel Farage, og Toryenes Boris Johnson, har ikke brydd seg om de forteller sannheten eller ei. Debatten har vært preget av direkte løgner om hva et utenforskap skulle bringe med seg av selvbestemmelse og inntekter. Det har heller ikke blitt gjort forsøk på å fortelle velgerne hva alternativet til EU skulle være. Befolkningen har dermed tatt en radikal beslutning basert på feilinformasjon og med nær total uvisshet om konsekvensen av valget.

Å si at det britiske folket nå har gitt sin dom over EU, er dermed en grov forenkling. Snarere har de gitt uinformerte svar på et mylder av spørsmål, som bare er løselig tilknyttet til EU. Sannheten er at de færreste problemene britene kjenner på er skapt av EU, og EU står heller ikke i veien for å løse dem.

I andre avgjørelser av samme kaliber har vi vanligvis prosedyrer på plass som skal forhindre forhastede avgjørelser, som å kreve et ekstra stort flertall og at forslaget må fremmes i én valgperiode og bestemmes i en annen periode.

Å gå til det steg britene har gjort uten slike skranker er verken ansvarlig eller demokratisk. Vi velger politikere for at de skal ta hensyn til helheten og foreta tøffe vurderinger i enkeltsaker. Folkeavstemninger snur dette på hodet, og erstatter kompliserte og tøffe valg med enkle svar.

Det bør vi ha i mente også når vi tolker «folkets vilje» i arbeidet med kommunereformen. Hvordan det demokratiske beslutningsnivået skal se ut, er ikke utelukkende et spørsmål for befolkningen i enkelte kommuner. Det er for viktig til å overlates folkeavstemninger.