Ytringsfrihet på oppsigelse

Hans Rustad

3. februar 2015

Hvis ytringsfriheten eksisterte ville vi fått frem det Hermansen og Pegida handler om: Det samme skjer over hele Europa.En folkelig bevegelse blir forsøkt stanset med pressehets, og en kampanje der voldsvenstre går arm i arm med politisk korrekte. Deltakerne fotograferes. En trussel fremsettes, og demonstrasjonen blir forbudt, skriver artikkelforfatteren. Fredrik Varfjell

Det er et krisetegn når så mange nordmenn aktivt forsvarer at ytringsfriheten skal underlegges sosial harmoni.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Mange av de mest prominente talsmennene for muslimer i Norge har vært og er pakistanske: Abid Raja, Mohammad Usman Rana, Shabana Rehman, Akhtar Chaudry og Shoaib Sultan.

De har som alle andre sin kultur med seg. På vesentlige punkter avviker denne fra den nordeuropeiske. Ikke minst i synet på ytringsfrihet.

Hans Rustad. Privat

I Pakistan og i muslimske land generelt er ytringsfriheten en brikke i et mye større spill. Den er underordet transaksjonskulturen: Det viktigste er å ta hensyn, vise at man forstår og respekterer motpartens interesser og ansikt utad. Det sentrale er ikke individet, men det store bildet, gruppen, fasaden.

Ytringsfriheten er sentral

Ved første øyekast kunne man forledes til å tro at dette er det samme som europeere mener med toleranse og respekt. Men det fungerer på to vidt forskjellige premisser.

Europa har også hatt sin æreskultur, men har utviklet et sekulært demokrati. Det er noe ganske annet: Her står individet i sentrum, lovene er skapt av folket, og frihetene, særlig ytringsfriheten, er helt sentrale hvis den politiske frihet skal bestå.

Derfor gjorde angrepet på Charlie Hebdo så sterkt inntrykk: Det var et angrep på hjertet av våre samfunn.

Ekstremister inviteres inn

Det er mange måter å snakke om ytringsfrihet på. Noen bruker det bare som et ord. Men det er selve nerven i våre samfunn. Hvis den trues, er det vår samfunnsform og tilliten i samfunnet som forsvinner.

Det er derfor et krisetegn at så mange kjente og ukjent nordmenn aktivt forsvarer at ytringsfriheten skal underlegges sosial harmoni. En harmoni der ekstremister er invitert inn av NRK eller Aftenposten for å gi sitt bidrag.

I en skrivekonkurranse i 2008 premierte Aftenposten Mohammad Usman Rana, som så ble avisens «hus-islamist». Nå har avisen premiert en salafist i en tilsvarende konkurranse. Forstår ikke Aftenposten hva Kamilla Sadol sier?

NRK har ved flere anledninger invitert Farhad Qureshi fra Islam Net til debatt.

I praksis er ytringsfriheten da avskaffet.

For folk med bakgrunn fra transaksjonskulturer er dette helt normalt. Der er ytringsfriheten underlagt den sosiale olje. Man skal smøre maskineriet, ikke kaste skiftenøkler i det.

Vold som begrunnelse

Shakeel Rehman er en moderat mann med pakistansk bakgrunn. Men denne moderasjonen blir noe helt annet når de ekstreme kreftene begynner å virke inn på muslimene i Europa. Da blir Rehman redd. Spenningen og polariseringen stiger.

En med transaksjonskultur vil spørre: Hvem er det som kan få båten til å velte? Er ikke det den som sier ting som provoserer? Men hva hvis det denne personen sier er sant? Da er han det vi kan kalle en varsler.

Men i en transaksjonskultur er det ikke noe som heter sannhet i denne forstand. Det kan godt være det er sant, og folk kan være klar over at det denne personen sier er sant. Men det må ikke sies, for da blir det bråk.

Et samfunn i bråk er slitsomt, dyrt og potensielt farlig. Det så vi under karikaturstriden. Vi fikk det første varsel om det med Sataniske Vers i 1989.

I begge tilfeller påberopte muslimer seg krenkelse og benyttet vold for å stanse en ytring. Man gikk rett på og ville drepe budbæreren.

I Paris greide man det.

Her oppstår noe man skal legge merke til: De moderate kan godt finne på å bruke volden som begrunnelse for at ytringsfriheten må brukes på vilkår.

Les Shakeel Rehmans debattinnlegg her:

Les også «Det er forskjell på religionskritikk og å spre fordommer og hets mot en hel gruppe»

Ytringsfrihet i hendene på ekstremister

Aftenposten har gjennom mange år vært med å innføre begreper som ytringsvett og ytringansvar. Avisens spaltist Kathrine Aspaas formulerte det klart og tydelig forrige lørdag i kommentaren «Vett og ytringsrett».

Det er klassisk transaksjonskultur: for ingen kan definere hvor grensene går for ytringsansvar/-vett. Det vil avhenge av situasjonen, og den er påvirkelig.

Når ekstremister som forsvarer dødsstraff for homofili eller karikaturer, inviteres inn i TV-studioer og premieres i kronikkonkurranser, forstår vi at den begynner å få en pris som de færreste er villig til å betale.

Da er ytringsfriheten lagt i hendene på ekstremister.

De slipper til i Aftenpostens spalter og får være med å definere dens grenser. Det er det ord som minste felles multiplum betyr. De får veto.

Dette er ikke ytringsfrihet.

Det er utrolig at de redaksjonene som bedyret at de «var Charlie Hebdo» ikke forstår at dette er dødelig alvor og handler om vårt samfunns fremtid.

Løper ekstremistenes ærend

Shakeel Rehman var moderat den gang Norge var et roligere samfunn. Men det er en nærmest teknisk term. For han er moderat i forhold til noe, til «situasjonen». Ikke prinsippene.

Når den endrer seg, kan han forvandles. Da går han til angrep på en artikkel og en forfatter, i dette tilfellet Document.nos Christian Skaug, og retter de groveste beskyldninger.

Rehman går fra å være fortørnet og følelsesmessig provosert til å si at Skaug vil diskriminere muslimer og pisker opp hat.

Dette er alvorlig. Det er å løpe ekstremistenes ærend og potensielt sette folk i fare. På toppen av det hele gjør Rehman dette på falskt grunnlag. Han leser noe inn i teksten som ikke står der. Slik fungerer krenkelsen. Man blir blind.

Fordi krenkelse nå er opphøyd til norm, kan Rehman føle at han har gjort en god gjerning. Det har han ikke. Han har tvertimot begått en grov synd både mot et annet menneske og mot offentligheten som han villeder.

Krenkelseskulturer i praksis

Slik fungerer krenkelseskulturer i praksis. Når den opphøyes til norm ødelegges offentligheten og med den mennesker.

Ganske enkelt fordi de fleste mennesker verdsetter sin familie, sitt omdømme og sitt arbeid. Alt dette er truet av krenkelseskulturen.

Rehman kan ikke «lese». Han tror han leseret riktig stygt angrep på muslimer som gruppe. Det er det ikke.

Skaug har beskrevet en situasjon der et samfunn er utsatt for store motsetninger og påfølgende spenninger og hvor de normale kanaler for lufting av disse, nemlig mediene, ikke fungerer. De er blitt del av en fasadekultur.

Den norske eliten er enig med muslimene fra transaksjonskulturer om at man ikke vasker skittentøyet offentlig.

Men det er det som er demokratiet styrke! Man vasker offentlig. Det er bare da det blir rent.

Imens hoper skittentøyet seg opp. Noen melder seg frivillig som vaskere. Men da må skittentøyet frem i lyset. Det vil ikke de andre. De retter søkelyset mot den frivillige og sier det er han som er skitten!

Noe finner de alltids. Det krever stor frimodighet å melde seg, og det er ikke alltid at mot og klokskap følges ad.

Forandring som ikke oppleves som forbedring

Fenomener som Pegida er uttrykk for at folk begynner å føle behov for å gjøre noe offentlig. De vil gjerne vise verden at «dette er vi ikke med på», det er ikke «oss».

Forvandlingen av samfunnet, utskiftningen av befolkningen, en hverdag som ikke er hverdag lenger: Islamiseringen er blitt et symbol på graden av forandring, og de fleste opplever den ikke som en forbedring.

Lærere opplever dette i praksis. Det er blitt ting de ikke kan si. De kan ikke avsløre at de er for Israel, selv om dette er Midtøstens eneste demokrati. Mens elever tør å si at Israel skal fjernes og jøder dø.

Det kan man si i norsk skole, og det har delvis autorisasjon ovenfra, for spissformulert kan man si at norsk skoleledelse heller ikke liker Israel.

Det er nok å se på hovedmålseksamen i norsk i fjor, der en SMS fra Mads Gilbert om bombing av Gaza var en av oppgavene, og måten Utdanningsdirektoratet reagerte på kritikken de fikk for dette i etterkant.

Svarene viste klart at de ikke forsto kritikken. For dem var anti-Israelisme greit.

Det gjelder jo også pressen for øvrig, så hvor skulle kritikken komme fra?

Outsider i eget samfunn

En konservativ lærer, en «republikansk» lærer, vil lettest merke hvor mye det offisielle Norge har forandret seg og parallelt med dette, det sosiale liv. Det er blitt andre normer, og disse normene gjør nordmenn til outsidere i sine egne samfunn.

Det er ting det er lov å si, og ting det er forbudt å si. Det blir stadig flere slike regler. Derfor reagerer folk så sterkt når det blir diskusjon om et kors rundt halsen på en programleder eller ordet «negerbolle».

Det handler om å bli outsider i det som en gang var våre egne samfunn.

Hvis du som lærer skulle finne på å avsløre at du har sympati med Israel, vil det på mange av dagens norske skoler bety problemer og på en god del vil det være umulig å fungere. Det var det interessante med Max Hermansen-saken.

Hvis du i dag har oppfatninger som går på tvers av de offisielle sannheter, får du problemer med å fungere i skolen, og jeg vil tro i ganske mange andre yrker som legger til rette for islam.

For eksempel er innføring av halalslakting i offentlige kjøkken og flyselskap et alvorlig integritetsbrudd overfor ikke-muslimer, men det er et ikke-tema i debatten.

Slike regler — som ikke har noe med liberalitet å gjøre, selv om de falskt nok presenteres slik - er en invitt, det er en invitt til muslimer. Men det er en invitt på ikke-muslimers bekostning. Det vil være dumt ikke å ta denne debatten offentlig. Hvis man ikke gjør det, stiger spenningsnivået.

Utsalg av demokratiet

Den nye «toleransen» eret signal til muslimer om aksept: De føler de kan gi uttrykk for sine følelser og meninger. Når de reagerer med sinne og krenkelse får de taletid i norske medier. Det blir diskusjon om «hvor mye» man skal gå på akkord med ytringsfriheten. Ikke om at ytringsfriheten er absolutt.

Dette har ikke noe med toleranse å gjøre. Det er utsalg av demokratiet.

Norge har allerede kommet langt ned ad den veien.

Ord får en helt annen betydning. Vi får et hyklersk demokrati. Et skinndemokrati. Som forteller seg selv at det er moderat.

Men er det «moderat» å ville utstøte mennesker som forsøker å si fra om noe de alvorlig mener? Tausheten er gjeninnført, men spørsmålene består: Hvorfor er det bare muslimer som skal tas på alvor, mens det nordmenn, dansker eller tyskere mener skal bannlyses?

Hvis disse spørsmålene kom fra så stygge mennesker som medier, eksperter og politikere vil ha oss til å tro, ville de dødd hen. Men de gjør ikke det. Uroen ser ut til å øke. Kan det være fordi de underliggende sakene ikke blir belyst?

En folkelig bevegelse blir forsøkt stanset

Hvis ytringsfriheten eksisterte ville vi fått frem det Hermansen og Pegida handler om: Det samme skjer over hele Europa.

En folkelig bevegelse blir forsøkt stanset med pressehets, og en kampanje der voldsvenstre går arm i arm med politisk korrekte. Deltakerne fotograferes. En trussel fremsettes, og demonstrasjonen blir forbudt.

I København ble arrangøren truet med tap av stilling i kommunen, mens mannen som fører an i kampanjen sitter i ledelsen for den kommunale fagforeningen.

De som ikke liker bestemte meninger føler de har rett til å frata andre mennesker deres borgerlige og politiske rettigheter hvis disse gir uttrykk for dem. Det tåles inntil et visst punkt at de ytrer dem på nettet. Men hvis de våger å gå ut på gaten, overskrider de en grense.

Det offentlige rom vil de med riktige meninger ha for seg selv. Men da er det ikke lenger demokrati.

Flere meninger? Les hva debattredaktøren anbefaler.

Les også:

Assad Nasir: