Odd Reitan (67) er en typisk norsk riking. Han begynte med lite, har bygd opp noe stort og har samlet flere skatter enn Askeladden fant i samtlige eventyr. Det liker vi. Nå gjenåpner han Hotel Britannia i Trondheim til fordums glans etter en investering på 1.2 milliarder. For det fortjener han en statue (og det er ikke ironi). Men kanskje på en sokkel som er litt lavere enn den Olav Tryggvason er tildelt på byens torg.

Med sitt rufsete hår, uvørne vesen og private jetfly likner Reitan på en aldrende rockestjerne som ikke har mistet grepet. Billigmatens Eric Clapton. Samtidig kan det være greit å huske at alt dette er bygd på å skape merverdi av bondens arbeid og produkter, og de ansattes innsats.

Det er også et annet trekk som gjør at Odd Reitan er en typisk norsk kapitalist. Han benekter flytende - åpenbart uten å tenke seg om - at han har makt. I et intervju i Kapital avfeier han hele problemstillingen. Ifølge Reitan er det bare politikere som er opptatt av makt. Eierne i næringslivet er «mer opptatt av å skape ting». Selv har han bare makt i firmaet, i det kan kaller «vår egen lille verden».

Denne rørende beskjedenheten er kanskje kledelig i PR-bransjens manualer, men den gjennomskues av enhver oppvakt forbruker. Odd Reitan og hans sønner, Johannson-familien i Norgesgruppen og lederne i Coop er de som bestemmer rammene for hva det norske folk skal spise, og hva det skal koste. Til sammen kontrollerer de tre store aktørene 96 prosent av markedet for dagligvarer. De er også størst i grossistleddet, har en betydelig eiendomsmasse og kan derfor hindre nye etableringer i markedet og ny konkurranse.

Det betyr ikke at priskonkurransen i dette oligopolet er en bløff. Den finnes, og merkes smertefullt nedover i verdikjeden for mat og andre dagligvarer. Men konkurransen er ikke så hard at den forkrøpler kjedenes sterke posisjoner, inntekter og fortjeneste. Lavpris har vært gull for Reitan-familien, og enda bedre for Johannson–familien som satser på flere segmenter i markedet. Både Norgesgruppen og Coop har kjeder med bredt vareutvalg og ferskvaredisker for bl.a. kjøtt, fisk og ost (Meny, Mega).

Slike konsepter har Odd Reitan ingen tro på. Han uttaler til Kapital at ferskvaredisken vil forsvinne samtidig som kjedene Meny, Mega og Spar går under. Det vil bare være plass til kjeder som er gode på pris og kvalitet. Hvilken kvalitet det er snakk om, utdyper han ikke. Men det er nok trygt å anta at den vil komme ferdig stykket, pakket i plast og vil være på trygg avstand til ansatte med varefaglig kunnskap.

Utvalget av bl.a. fisk, kjøtt, ost og brød vil bli tatt sentralt i kjedene, basert på steinharde avtaler med produsentene og støttet av intelligente algoritmer. Det blir logisk, lønnsomt, hygienisk og utrolig kjedelig. Billigmaten vil gjøre oss fattigere på opplevelser og matglede, og svekker valgmulighetene. Lenger sør i Europa ville en slik utvikling blitt omtalt som en nasjonal katastrofe.

Kjernen i problemet er den makt kjedene har sikret seg som sisteleddet i matens verdikjede. Ennå har vi et nokså robust landbruk som produserer mat av meget høy kvalitet. Men marginene er små og råvareprisene hardt presset. Det er underlig i en tid der økonomisk politikk handler om å utvikle virksomhet og arbeidsplasser basert på gjenvinnbare eller bærekraftige ressurser. Tilsammen er landbruket og matvareindustrien Norges største fastlandsindustri. Dette feltet bør være et innlysende satsingsområde i den modernisering av næringslivet som allerede er i gang.

Det er på ingen måte gitt at Odd Reitans visjoner for dagligvarebransjen er eneste utviklingsmulighet. Men sporene skremmer og lavpriskjeder uten ferskvaredisk har allerede 66.5 prosent av markedet for dagligvarer. I Oslo er det bare igjen en kjøttforretning og noen få som kan fisk. Slik er bildet over hele landet. Spesialforretningene forsvant i takt med supermarkedenes utbygging av ferskvareavdelingene. Ryker de også, er det slutten for norsk mattradisjon som et tilbud til alle.

Dette er spørsmål som angår uendelig mange flere enn en håndfull eiere som Odd Reitan. Hele verdikjeden må være grunnlaget for en moderne, robust og miljøvennlig matpolitikk. Fra åker, fjøs og utmarksbeite til kassalappen og frokostbordet. Det er bedre å betale mer til bonden enn til baronene som eier kjedene.

Interessant? Del saken med vennene dine på Facebook ved å klikke her.