MeningerDette er et debattinnlegg. Innlegget gir uttrykk for skribentens holdninger.Vi ser nå at politiet fortsetter å argumentere for straff, selv etter at rusreformutvalget har utgitt sin rapport som viser hvorfor straff er prinsipielt betenkelig og at menneskerettslige hensyn tilsier at vi går vekk fra forbudslinjen.

Sist ut var politimann Ole J. Andersen, og Alliansen for en rettighetsorientert ruspolitikk (AROD) vil minne om at det er betenkelig å argumentere for straff når grunnlaget for forbudslinjen er solid imøtegått.

Mot sin hensikt

Utvalget viser klart nok at straff har virket mot sin hensikt og at gevinsten ved forbudslinjen er tvilsom. De prinsipielle betraktningene langt på vei ugyldigjør narkotikaloven og som rapporten minner om har staten et ansvarsbilde, ett som legger bevisbyrden på forbudstilhengerne.

De som motsetter seg reform er derfor pålagt å tenke seg om. Ikke bare har utvalget sett på de menneskerettslige implikasjonene og konkludert med at forbudet har et forklaringsproblem, men utvalget dokumenterer hvordan moralsk panikk har formet ruspolitikken.

Panikk

Ord som «offentlig panikk», «uproporsjonalt bilde», «misvisende forestillinger», «feilinvestering i straff», og «virkelighetsresistent misgjerning», oppsummerer utvalgets analyser.

Vi har å gjøre med en politikk preget av «moralsk indignasjon og hevnmotiver», «stereotype fremstillinger», og hvor «vitenskapelige konstruksjoner av narkotikaproblemet har spilt en underordnet rolle».

Etter rusreformutvalgets innstilling har vi til gode å ta konsekvensene av dette, for det er denne panikken vi ser videreføringen av i dag—og som politiet jobber for å beholde.

Folk som vil straffe andre for bruk av rusmidler er med andre ord en levende videreføring av denne uopplyste massebevegelsen, og forbudstilhengerne bør heller revurdere sin posisjon enn å underminere sunn moral.

Beste intensjoner

Nå mener forbudstilhengerne selv at de har de beste intensjoner. Allikevel, det nytter ikke å påberope seg god vilje når konsekvensene av ens ståsted er en ulykke for andre.

Moralske absolutter begynner istedet med menneskerettighetene, og hvis disse er på brukernes side kan de forfulgte grupperingene med større rett internere forbudstilhengere i håp om at dette skal hjelpe dem å forstå den skade deres tankesett påfører samfunnet, enn motsatt.

Fra rettsstatens perspektiv er dette det større bildet som åpenbarer seg. Forbudstilhengerne bør derfor ikke snakke for høyt om sin tro på straff.

Repressiv ruspolitikk

Ei heller bør de motarbeide fremveksten av en mindre repressiv ruspolitikk, men istedet ta inn over seg hva de har vært med på og være med på å løfte frem en sannhets- og forsoningskommisjon.

Det er dette som vil bli det endelige resultatet av en ruspolitikk bygd på totalitære premisser, og bare dette kan bøte på det skadebildet som fordommer satt i system har løftet frem.