Denne grå sommeren har vi mistet noe av oss selv. Vi er skremt til taushet | Harald Stanghelle

18. aug. 2017 21:15 Sist oppdatert 19. august 2017

Gjennom den ydmykende underdanigheten overfor Kina har vi nå fratatt oss selv retten til å snakke med autoritet mot overgrep og brudd på menneskerettighetene andre steder, skrier Harald Stanghelle om Erna Solbergs taushet om Liu Xiaobos død. Ingar Storfjell. Tegning: Inge Grødum

Det skjedde da Norge møtte en døende fredsprisvinner med fryktsom taushet.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Inge Grødum

Under Arendalsuka dukket saken opp igjen, den som Erna Solberg ikke vil snakke om.

Under et pressetreff på Restaurant Blom på østsiden av Pollen, ville Dagens Næringsliv vite hvordan Solberg syntes det fremsto at hun hadde gjort seg svært så tilgjengelig med pressetreff utenfor statsministerboligen da favorittartisten Prince døde ifjor sommer, mens hun var ganske så utilgjengelig da verden ble en fredsprisvinner fattigere ved Liu Xiaobos død.

«Å feriere synes jeg er en menneskerett også for norske politikere», var Erna Solbergs forsvar for tausheten. Menneskerett, javel, men hva da med de menneskerettene Kina nektet Liu Xiaobo på dødsleiet, ble statsministeren videre spurt.

En tåkefyrste verdig

Det beste som kan sies om Erna Solbergs svar, er at det var en tåkefyrste verdig. Meget omhyggelig passet statsministeren på ikke å ta Liu Xiaobos navn i sin munn. Han er blitt en ikke-person for den norske regjeringen. Lik den onde fyrst Voldemort i Harry Potter-universet er den døde demokratikjempen blitt «Han-hvis-navn-ikke-må-nevnes».

Det ligger en redsel i dette. Noe uhyggelig kan skje hvis Liu Xiaobo og menneskerettskampen adresseres. Derfor lukkes alle offisielle munner av frykt for å tirre den asiatiske kjempen.

Les også Aftenposten mener: Ikke bare Kina bør føle skam ved Liu Xiaobos død

Er dette noe å mase med? Er vi ikke ferdig med den saken, spørres det på Twitter.

Nei, vi er dessverre ikke det. Ikke fordi det har noen hensikt å kjæle for øyeblikkets forargelse den norske tausheten i Liu Xiaobo-saken utløste. Men fordi den så dramatisk har forandret Norges praksis på menneskerettsfeltet. Og den har forandret Erna Solberg.

180 graders snuperasjon

For det var nettopp opposisjonslederen Erna Solberg som krevet at Norge skulle bli «et fyrverkeri» i kampen for menneskerettighetene. Og det var den samme Solberg og hennes partifeller som med rette kritiserte den rødgrønne regjeringen for å gå altfor stille i dørene overfor Kina.

Les også Kampen for menneskerettigheter må kjempes også når det passer oss minst, skriver Liv Tørres

«Menneskerettighetene har en lei tendens til å tape for næringsinteressene. Det ser vi tydelig både når det gjelder nasjoners og firmaers forhold til menneskerettighetsbruddene i Kina», skrev Erna Solberg i sin definerende bok Mennesker, ikke milliarder fra 2011. Det var da også Høyres nestleder, Jan Tore Sanner, som foreslo Liu Xiaobo til fredsprisen.

Nå er denne politikken snudd 180 grader:

Norge skal ikke snakke høyt om menneskerettighetsbrudd - i alle fall ikke i Kina.

Vi kan ikke lenger aksle rollen som mektige autoritære regimers dårlige samvittighet. Og vi har resignert i kampen for enkeltdissidenter som forfølges.

Erna Solbergs fargesprakende fyrverkeri er sluknet. Eller snarere effektivt skutt ned av en insisterende kinaputt. Mer skulle det ikke til før vi lot oss tukte til taushet.

Bort med pekefingeren

I Arendal denne uken skrotet Høyre-lederen sitt partis mangeårige tradisjon for et høylytt og aktivt engasjement for forfulgte demokratiforkjempere. Det gjorde hun med sitt forsvar for at den nye linjen er «mer effektiv enn pekefingeren».

Les også Kina-historiker mener Regjeringen har «sviktet fullstendig» i Liu Xiaobo-saken

Dette er et hamskifte for en nasjon som med høy profil har slåss for en forfulgt Sakharov, en fengslet Mandela, en presset Walesa og en kneblet Aung San Suu Kyi. Med hevet pekefinger har vi plaget regimer som nektet sine opposisjonelle de mest elementære rettighetene.

Og gledelig nok: Slikt internasjonalt press har til og med gitt resultater.

Hvis vi skal ta statsministerens budskap på alvor, er den tiden nå fordi.

Identitet i spill

Noen vil puste lettet ut. Det er jo ikke alltid vi nordmenn skjønner forskjellen på å lære og belære. Og vi er neppe på vårt mest sympatiske når det høres som ut som om vi opptrer på vegne av en selvutnevnt moralsk stormakt.

Men tross alt dette:

Verden blir litt fattigere og en smule farligere når Norge ikke lenger er blant de nasjonene som gir en stemme til de forfulgte.

Slikt gjør noe med oss. Vårt selvbilde forandres, og vi er ikke helt til å kjenne igjen. Identiteten vår er satt i spill. Vi har mistet noe av oss selv gjennom å bli malt gjennom den kinesiske kvernen.

Utenrikspolitisk kollisjon

Nå er det selvsagt ikke første gang at idealer kolliderer med realiteter på utenrikspolitikkens motsetningsfylte felt. Det er bare verdensfjerne idealister og enøyde aktivister som ikke ser slike interessemotsetninger. Disse ligger i alle fall i genene til alle dem som elegant beveger seg på den diplomatiske parketten.

Det lå da også i kortene at Kina-avtalen Børge Brende og Erna Solberg med stolthet offentliggjorde før jul, ville koste noe. Den ble presentert som en seier for sunn fornuft og god interessepolitikk. Noe den også så ut som.

Solberg blir spurt om Liu Xiaobo

Nøkkelen ligger i forvaltningen av avtalen. Nå vet vi mer om den. For på en skala fra alt til ingenting har Solberg-regjeringen valgt det siste. Altså ingenting. Derfor denne sommerens rungende Liu Xiaobo-taushet.

Vi har slukt et stadig mer selvbevisst Kinas agn med krok, søkke og snøre.

Norge som en fremmed

For Norge er det en risikofylt vei. For den betyr at heller ikke omverdenen kjenner oss igjen. Verden rundt oss er jo vant til et Norge som ofte har sørget for at plagsom demokratiutvikling og vanskelige menneskerettigheter ble satt på den internasjonale dagsordenen. Nå gjør vi ikke lenger det.

I møtet med det mektige Midtens rike har vi skyldbetynget plassert oss selv i skammekroken. Vi har latt oss skremme til selvutslettende taushet.

Det er en diskutabel posisjon å vise en stadig mer brutal verden. Med vitende og vilje tegner vi et bilde av oss selv som en nasjon som lar seg presse. Slikt kan i det lange løp også koste oss dyrt i realpolitikkens spill, selv i en tid da menneskerettighetenes verdi er devaluert på verdens politiske børser.

Ingen hemmelighet

Selv den skarpeste kritikeren av tildelingen av Fredsprisen til Liu Xiaobo, Henning Kristoffersen, mener nå at den norske tausheten skader oss selv. Han kaller Solberg-regjeringens holdning for tafatt. Spesielt «når denne Regjeringen har fremhevet menneskerettigheter som en av sine kjerneinteresser».

Dette er jo ingen hemmelighet for kineserne, påpeker Kristoffersen. For vel må vi være villige til å ofre noe av stoltheten vår for å blidgjøre herskerne i Beijing, «men det er hverken i Norges eller Beijings interesse at det koster oss identiteten vår», skrev denne Kina-entusiasten her i Aftenposten like etter Liu Xiaobos død.

Les også Her er kronikken Henning Kristoffersen skrev: Liu Xiaobo var kjerne i den historisk vanskelige Norge-Kina-konflikten. Hva skjer nå som han er død?

«I love China»

Og det er der vi er nå. Gjennom den ydmykende underdanigheten overfor Kina har vi nå fratatt oss selv retten til å snakke med autoritet mot overgrep og brudd på menneskerettighetene andre steder.

Det har gjort Norge til en fremmed for verden rundt oss. Og til en fremmed for oss selv.

Som et paradoksalt utropstegn til dette står det mest krystallklare Kina-budskap som noengang er kommet fra en norsk statsråd. Det kom da Per Sandberg en dag i mai entret en utendørsscene i Beijing. Boblende av begeistring i møtet med sine nye venner sang fiskeriministeren ut vår tids melodi:

«I love China!»