Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

I Dagbladet 20.1 hevder Bent Høie at rusavhengige er «syke mennesker som trenger behandling, ikke kriminelle som trenger straff». Dette er klassisk politikersnakk. For Høie har ingen intensjon om å avkriminalisere narkotika. Det er åpenbart at PR-rådgiverne til Høie vet hva han bør si for å selge en politikk som lever på lånt tid.

Vi har sett det helt siden debatten blusset opp i fjor høst: i økende grad forsøker Høie, hans departement og hans meningsfeller å score politiske poeng ved å appropriere motstandernes begrepsverden. Det snakkes stadig vekk om «kunnskapsbasert narkotikapolitikk», «alternativer til straff» og «reduksjon av skader».

På hvilken måte er det å si nei til heroinrøykerom kunnskapsbasert? Er virkelig et narkotikaprogram som bare de mest ressurssterke fullfører et alternativ til straff? Hvordan kan man ha fokus på skadereduksjon overfor en pasientgruppe man jager fra gatehjørne til gatehjørne med skarpladde våpen?

Verdt å merke seg ved Høies forvirrede logikk er det kunstige skillet han prøver å skape mellom pasienter og kriminelle; mellom syke mennesker som behøver hjelp og skurker med såkalt «straffansvar» som bør sperres inne. I Høies verden er det åpenbart at pasienter skal få hjelp, og at kriminelle skal i fengsel. Men hva om dette er de samme menneskene? Hva om dealeren med fem gram heroin er den samme syke personen med overgrepstematikk og sviktende nettverk som Høie lover å gi en utstrakt hånd? Den samme pasienten Høie så nobelt ønsker å hjelpe, ikke å straffe? Det samme mennesket som på grunn av sin sykdom har påtatt seg en lavtlønnet deltidsjobb som småkriminell for å finansiere en medisin hun er fullstendig avhengig av? Hva om pasienten og banditten er en og samme person? Hvordan reagerer da myndighetene på mandatet fra Høie og hans kolleger?

Vi trenger ikke bruke mange minuttene på Lovdata for å finne talende eksempler:

Gulating lagmannsrett 2008 (LG-2008- 37968): 120 dager ubetinget for oppbevaring av 4,458 g heroin med renhet på ca. 35 prosent, pluss sju tabletter valium.

Borgarting lagmannsrett 2013 (LB-2013- 173769): 120 dager ubetinget for forsøk på kjøp av fem gram heroin og besittelse av 22 rivotril. 55 år gammel rusavhengig som hadde gått på metadon i 15 år.

Fem gram heroin og en håndfull piller kvalifiserer i norsk målestokk altså til å sette en syk person bak lås og slå. En person som forsvinner inn i statistikken regjeringen senere bruker i offentlige debatter - over folk som har begått «narkotikakriminalitet».

I Norge er det knapt nok nødvendig å være en smådealer for å havne i buret. Alt over foreleggsgrensen (0,5 g for heroin) - tilsvarende én brukerdose for de fleste tunge brukere - anses å medføre såkalt «spredningsfare». Slik ender man ofte opp som en narkotikakriminell i strafferettslig øyemed, selv om man uomtvistelig bare er ute etter å medisinere egen sykdom.

Som et resultat av disse mekanismene ender vi opp med å bøtelegge, arrestere og fengsle den samme gruppen mennesker Høie ifølge sin polerte nytale skryter av å ville hjelpe med sosialpolitiske tiltak. Norske fengsler fylles under dagens regime opp med mennesker som burde blitt ivaretatt av helsevesenet, om Høie hadde puttet handling bak sine egne ord.