Anul trecut, alături de alți împătimiți, am participat la un atelier de fotografie „digital vs. analogic”, în cadrul căruia am fost încurajați să redescoperim și să promovăm patrimoniul cultural local. Tema principală a fost selfie-ul prin ambele metode descrise în fața unor monumente de patrimoniu. Așa că a trebuit să ne plimbăm prin oraș ca niște turiști și să-ncercăm să-l vedem cu ochi proaspeți.

Zis și făcut. Am luat adidașii cei mai comozi și am început înviorarea. Înainte de asta, am consultat puțin lista monumentelor istorice, multe dintre care nici nu știam că există, ținând cont că multe dintre ele încă se află-n stare jalnică. Am căutat, m-am documentat, am mers țintită și-am tras niște cadre, cu o cameră pinhole, făcută de mine.

Am devenit în timp tot mai conștientă de elementele arhitecturale existente, inclusiv în zilele în care nu aveam aparatul la mine. Amănunte, faţade, ramele geamurilor m-au tot ademenit. Nu doar o dată m-au trezit din contemplare claxoane, stâlpi pe care-i luam în brațe, gropi nou apărute în care-mi suceam glezna, dar ochii tot pe sus îmi erau. Nici măcar cei doi bătrânei pe care i-am luat în brațe când vânam acoperișuri nu m-au convins că trebuie să fiu mai atentă pe unde calc.

Am descoperit, la clădirile pe lângă care trec zilnic, compoziții şi caracteristici noi, care îmi atrag atenția permanent.