A zâmbit și a plecat, izgonit în lume,

Și-un roșu rece ne-a cuprins, construind ruini,

Iar ca popor noi am uitat, în timp, mărețe nume.

Și pe-un tron însângerat, stă coroana lui de spini.

Ce-i onoarea și mândria, noțiuni de mult uitate,

Demnitatea și furia, nobile într-un regat sfârșit,

Trist e omul făr’ de nume, cu mâinile legate,

De-un respect inexistent și-un pumnal stropit.

Unde-i sabia cea de veghe, ce distruge și unește,

Ce împarte și ajută, ce inspiră-n noi dreptate?

Îngropată-n mâna ruptă a unui regat sfârșit,

Ce se vrea a fi cunună peste-un rege adormit.

Nu e rege, nu-i regină, și-o s-apună al țării astru,

Iar nebunii au fugit, ascunși într-un palat de lege,

Dar la poalele unui sfârșit, ninge peste-un sânge albastru.

Și pionii plâng, ciobiți, peste-un trup de rege.

Iar coroana-nsângerată, veghează peste tron, o lume.

Și pe-un coridor tăcut, fuge-un cavaler grăbit,

C-o sabie-n mână, pe buză-i tremură un nume.

Intră-n sală și declară :”Regele a murit!”