Ca să reconstituim acea noapte – atât cât poţi reconstitui haosul –, am vorbit cu aproape 30 de supravieţuitori, am citit mărturiile altor zeci, am văzut clipuri și sute de fotografii, am vorbit cu autorităţi, am consultat documente și rapoarte și am consumat cât de mult am putut din ce s-a mai spus, filmat și scris. Povestea este o încercare de a face ordine printre informaţiile ciuntite cu care operăm. Am scris-o ca să nu uităm. Am scris-o pentru că simţim că le-o datorăm celor 60 de oameni care au murit și zecilor de răniţi care se vor recupera în mijlocul nostru.

„All you women who want a man of the street But you don’t know which way you want to turn Just keep a coming and put your hand out to me ‘Cause I’m the one who’s gonna make you burn.”

Ultimele acorduri din Shoot to Thrill au fost semnalul pentru Andrei Zamfir să dea drumul bucăţii din Star Wars pe care Pascu o alesese ca să deschidă concertul. Zamfir, 21 de ani, cânta la bas în Days of Confusion și rolul lui de tehnic era să acordeze chitarele pe care trupa le îngrămădise cu o zi înainte în două mașini.



Zamfir știa bine instrumentele – mai fusese tehnic la concertele GtG, cântaseră și repetaseră împreună de atâtea ori. Își marcase pe set list momentele când trebuia să le schimbe pe cele de pe scenă. Știa că trupa va cânta în prima parte a concertului piese de pe noul album, apoi pe cele vechi, mai cunoscute, moment în care și decorul se va schimba – mesh-ul Mantras of War va cădea, lăsând în loc unul vechi. Știa că Adrian Despot de la Viţa de Vie urma să li se alăture pe scenă pentru o melodie. Știa că aveau un segment acustic pentru care Pascu voia un bas mai puţin „ciocan” și că Rugină va regiza show-ul de lumini din cabina de sunet de deasupra barului. Știa că vor fi momente cu fum și momente pirotehnice. În afară de artificii, care au fost montate în ziua concertului, repetaseră totul cu o seară înainte, până după miezul nopţii, când Pascu l-a fotografiat pe Zamfir moţăind pe scenă, învelit într-unul din mesh-uri.



Artificiile fuseseră aduse cu câteva ore înainte de o firmă contactată de Rugină cu o săptămână înainte, Golden Ideas. Doi angajaţi veniseră și legaseră cu șoricei din plastic câte patru artificii pe stâlpii stânga-dreapta ai schelei pe care erau suspendate și luminile. Iniţial ar fi vrut să le pună în buza scenei, dar au renunţat pentru că nu era nicio delimitare între scenă și public. Așa că le puseseră pe schelă, orientate ușor în sus, cam la trei metri înălţime faţă de sol. Mai instalaseră astfel de artificii și cu alte ocazii. Erau importate din Bulgaria și nu-și aminteau să fi văzut vreodată pe ele instrucţiuni în română. Au dedus de pe ambalaj că jerba creștea până la trei metri și ardea timp de 15 secunde. Ce mai scria pe etichetă, în bulgară, era că „fântâna de scenă” se utilizează doar în aer liber și trebuie fixată în picioare, să erupă vertical. Unul dintre pirotehniști rămăsese în club alături de șoferul firmei și urma să le acţioneze de la un pupitru de comandă din stânga scenei.



La 22:02 volumul crescut al introului a întors oamenii către scenă. Era întreaga trupă acolo, mai puţin Andrei Găluţ, solistul. În mijloc, cu doi pași în faţa celorlalţi, într-un tricou cu Iron Maiden și o vestă de blugi, cu coarnele de rock în aer, Pascu era gata. În faţa lui, o mulţime de fani, mulţi în tricouri GtG, și ei cu berile, pumnii sau coarnele în aer. După trei bătăi scurte în cinel, s-a stins lumina. A început un riff de chitară ritmică, accentuat de bas și de rafale în tobe. Scena era roșiatică de la luminile fixe. Raze albastre străbăteau publicul. După 15 secunde, s-a reaprins lumina și din cele două schele metalice din lateralul scenei au ţâșnit câte două jeturi de artificii albicioase.



Le pornise pirotehnistul de la pupitru. Ţâșneau ca o rafală de scântei pe deasupra publicului, un șarpe de peste doi metri în momentul de maximă intensitate, când a urcat și Găluţ pe scenă. Scântei răzleţe săreau spre cei doi stâlpi mai apropiaţi de scenă, aproape patru metri mai încolo. Au ţinut 14–15 secunde, apoi s-au stins.



Unui jurnalist, basist într-o trupă rock, artificiile i s-au părut inutile; mama puștiului toboșar s-a gândit că sunt răsuflate, ca cele care se pun pe tort la zilele de naştere; un cuplu din anturajul formaţiei s-a amuzat că sunt ca niște artificii de nuntă; un prieten de-al lui Ţelea s-a gândit să-l întrebe, în glumă, cum de-a putut să stea lângă artificii – uitase cum s-a ars James Hetfield de la Metallica când i-a explodat o șarjă în faţă, de n-a mai putut să cânte patru săptămâni la chitară?



Nu mai conta. Găluţ a desprins microfonul de pe stativ, și-a înfășurat firul în jurul încheieturii și a început să cânte, apăsat, primele versuri din The Day We Die. Era melodia care deschidea albumul nou și despre care Pascu spusese că îi surprinde cel mai bine spiritul: „Un ritm rapid și agresiv, dar catchy și cu un refren epic”.



„Your condescending demeanor has all gone wrong

Figured you should have known this all along

We’re not numbers we’re free, we’re so alive

Cause the day we give in is the day we die.”

Zamfir îi urmărea din lateralul scenei. Găluţ, 31 de ani, câștigător al concursului Megastar în 2008, purta un tricou de-al formaţiei, alb cu mâneci negre. În spatele lui, Bogdan Enache, toboșarul „calm și caterincos”, pe care Zamfir îl admira pentru că, după atâţia ani de bătut în tobe, încă studia. În dreapta scenei, în negru și îmbrăţișând o chitară albă, dansa energic Mihai Alexandru, poreclit Mishoo. În stânga era Ţelea, cu care Zamfir putea discuta ore în șir despre grunge (cu toate astea, Ţelea refuza să-l lase să-i atingă chitarele). Și apoi Pascu, un fel de frate mai mare, care îl învăţase cum trebuie să sune un bas.



„Bună seara, Colectiiiiv!“, a strigat Găluţ după prima piesă.



Publicul era cu ei. Au înlănţuit melodiile fără pauze. De asta era acolo Zamfir, să acordeze periodic instrumentele, ca trupa să le schimbe din mers. Au urmat Atonement, preferata lui Pascu de pe noul album; Shadow Puppets, la care Zamfir i-a dat lui Alexandru chitara dezacordată, dar acesta era atât de prins de concert că i-a făcut un semn s-o lase așa; Rise From the Fallen și The Cage.



Când nu era aplecat asupra chitarelor, atent să nu se dilate corzile de la căldura tot mai mare, Zamfir privea înspre public. I se părea că lumea se simţea bine, ca la un concert bun. Mai ales adolescenţii din primele rânduri. Un puști de 15 ani sărea, cânta toate versurile și dădea din cap, când cu mâinile în aer, când cu ele sprijinite de scenă. Lângă el, prietenul lui în scaun rulant era fericit. Puștiul de 15 ani care sărea avea tot un tricou GtG, ca și Găluţ. Îl câștigase cu o seară înainte la un concurs la radio Tanănana unde GtG promovase concertul și un viitor turneu prin ţară. Tot în primele rânduri erau fotografii. Prin al doilea rând, două fete roșcate ţineau un carton alb pe care desenaseră logoul trupei și mesajul „We Love Goodbye to Gravity”.



Mai în spate, spre bar, mulţimea era mai liniștită. Chiar leșinată, i s-a părut unui copywriter, care a simţit că volumul era prea tare, dureros de tare, la limita suportabilului. N-a fost singurul. Înainte să se îndrepte spre centrul sălii, Grigoriu și-a pus dopuri în urechi. Altui muzician, care cântase și el în Colectiv, i s-a părut sunetul îmbâcsit și tobele date prea tare. O tânără de 26 de ani, venită prima oară la un concert de metale, i s-a plâns unei prietene pe WhatsApp că „sunetul e fff prost” și în club „atâta fum. Am îmbătrânit rău”. Monica s-a gândit că o să-i spună acasă soţului că „degeaba au compus ei așa frumos dacă nu se înţelege nimic”.



Pentru majoritatea însă, ce se întâmpla era minunat. Se simţea că era un gig studiat, cu piesele cântate mitralieră, fără pauze de luat o gură de bere, de vorbit. Le plăcea concertul pentru că GtG păreau bucuroși pe scenă, foarte-foarte bucuroși. Pentru că Găluţ și Pascu comunicau dând din cap, iar Ţelea se apropia de marginea scenei și aproba, confirmând că oamenii lui erau acolo, ca o oglindă. Pentru că publicul știa versurile și avea o energie fantastică. Pentru că până și mosh pit-ul din timpul The Cage a părut organizat, când Pascu și-a rotit degetul în aer și câţiva adolescenţi au pornit o mică tornadă umană. Pentru că a fost o stare în care nu aveau nevoie de nimic decât să fie acolo și să primească toată energia și să asculte. Pentru că, atât cât a fost, a fost un show genial.



Pe la 22:25 au trecut la Unusual Suspects, o piesă-manifest de pe primul album, la care Găluţ i-a întins microfonul adolescentului din primul rând, să cânte și el un vers din a doua strofă:



„Brakes are not for men, or so they say

Better run for cover, don’t stand in our way

I’m feeling pushed into the seat

It makes me feel alive

Changing gears, going faster

Fire-ride with me tonight.”

La finalul piesei, Zamfir l-a văzut pe Pascu venind spre el și întinzându-i basul ca să zdrăngăne și el corzile preţ de un riff alungit, direct într-un cover re-orchestrat al unei piese Iron Maiden, The Evil That Men Do. „Acum e rândul vostru să cântaţi la refren”, a strigat Găluţ. La 22:31, după ce l-a prezentat pe Ţelea publicului pe un interludiu instrumental, Găluţ s-a oprit lângă baterie să ia o gură de apă și apoi a revenit în faţă ca să cânte pentru ultima oară refrenul:



„Living on a razor’s edge

Balancing on a ledge

Living on a razor’s edge

You know, you know

The evil that men do lives on and on

The evil that men do lives on and on

The evil that men do lives on and on

The evil that men do lives on and on.”