Ve své středeční glose jsem zmínil rozhovor s nadšencem, který rozjel kroužek programování pro školáky. Glosa je útvar záměrně provokativní, proto jsem vypíchl, co všechno nejde a proč, ale rád bych se k celé věci postavil i pozitivně, protože když se chce, tak to jde, a vždycky je fajn dozvědět se, že to někde a někomu jde, a třeba se i inspirovat. Jeden příklad bych tu měl:

Pan Martin Javorek se svou ženou rozjeli kroužek programování pro děti v Lázních Toušeni. Oba jsou z oboru a své děti vedou k počítačům. Možná by bylo přesnější napsat: Nebrání jim v jejich zájmech. Prý rozhodně nenutili děti, aby se tomuto oboru věnovaly; jen podchytili zájem, nebránili mu a v rámci možností podpořili.

Ono to zní velmi jednoduše – podchytit zájem a podpořit, ale kdo kdy zkusil s dětmi trochu programovat, záhy zjistil, že to není úplně snadné. Ne snad, že by nebyly nástroje, těch je dost, a jsou zajímavé a poutavé. To, co chybí, jsou metodické materiály, které by pomohly rodičům v tom, jak děti vést, a ukazovaly by didakticky, jak vysvětlit některé základní pojmy.

Jako hezký příklad mi pan Javorek uvedl hledání opakujících se vzorů. Je to základní postup při algoritmizaci problému. Jeho žena k vizualizaci používá řadu kaštanů a kamínků, na nichž se děti učí hledat, jestli se nějaká posloupnost opakuje. Při tom zjistila, které věci dětem dělají největší potíže, co je pro ně nejtěžší, a na to se zaměřuje. Například že k řadě, kde vzor objeví šikovnější druhák, stačí přidat dva kaštany, a najednou má s nalezením vzoru problém i páťák. Pro programátora to je denní chleba, protože tak vytváří základní programovací strukturu – cyklus. Ovšem využije to nejen programátor – schopnost objevit opakující se činnosti a zefektivnit je se hodí i do každodenního života.

„Nejzásadnější změna v myšlení dětí je samostatné řešení úkolu. Na začátku v kroužku jim žena vysvětlí základní bloky a ukáže jim, co by chtěla, aby postavily. Děti rozumí těm blokům, ale nemají nejmenší ponětí o tom, jak by se k cíli dostaly. Analogicky – ve škole jsou na všechno šablony. Tady je vzorec, dosadíš, ukázkový příklad, a jedeme další příklady. Tady je rozbor větný, toto jsou slovní druhy a jedeme věty. Ale když vám někdo řekne: ‚tady jsou kostky a postav hrad – ano, je mi jedno, jak to uděláš, měl by mít vchod a věž‘, tak jsou děti najednou v rozpacích. Ptají se, jak a co a kde je návod. Ale už po půlroce je vidět, že se tohle dokážou naučit. Dostanou zadání a dokážou se (třeba i neefektivně) dostat k cíli,“ shrnul cíle snažení Martin Javorek.

Schopnost pochopit problém a vymyslet funkční (nebo ještě lépe: optimální) řešení je klíčová, nejen pro programování, ale i pro samostatný život.

A to je asi cesta, kterou by se mohla osvěta „programování pro děti ze základních škol“ ubírat. Není problém nalákat děti, ty se počítačů nebojí a mají i přirozenou zvídavost a nadšení, rády objevují a zkouší nové věci, takže vhodně zvolené příklady a motivující úkoly k nalákání stačí. Důležitější je přesvědčit o smysluplnosti takové výuky některé rodiče.

Část rodičů samozřejmě ví, že bez podobných znalostí a schopností se člověk v budoucnu neobejde, i když nebude zrovna programátor, a že právě schopnost řešit problémy často rozhoduje mezi tím, jestli člověk sežene slušnou práci, nebo bude „jeden z mnoha zaměnitelných nahraditelných“… Ovšem nemalá část v tom vidí něco, na co má dítě dost času, co není nezbytně nutné, na programování nahlíží jako na divnou magii pro podivíny a na počítače jako na samoúčelné žrouty času.

Martin Javorek to ale vidí poměrně optimisticky: „Napadlo mě, díky inspiraci z Finska, že bychom mohli uspořádat akci pro veřejnost, abychom ukázali rodičům, že programování není černá obrazovka a zelená písmenka, že to zvládnou i dospělí 60+ a že to pro svoje děti chtějí. A že ne všichni musí být jednou programátoři, ale že jim to posiluje logiku. Nebylo to vůbec snadné, opět jsme plně v naší domácí rodinné režii připravili místní setkání, kde do posledního drátu bylo potřeba vše zajistit a nachystat. 3 hodiny s výkladem, promítáním, vstup dobrovolný. Akce byla pořádána v rámci oslav narozenin jazyka Scratch. Neměla to být reklama na kroužek, ale osvěta programování pro všechny. Na akci přišlo nakonec 30 lidí a vyhodnotil bych ji jako úspěch.“

Zajímavý postřeh měla prý jedna maminka, jejíž dítě kroužek navštěvuje: „Jsem ráda, že k vám chodí. Aspoň se s tím počítačem naučí dělat i něco smysluplného, a ne jen pařit hry…“ Ovšem, jak dodává Martin Javorek: „Celé to programování je vlastně hraní, navíc děti ve Scratchi často tvoří právě hry.“