Iħilħoch Korok, Nur Said Lokboi ja Logocho Kirere ovat kaikki Piborista, mutta taistelivat aseistettujen kapinallisryhmien kanssa eri aikoina. He ovat mukana kuntoutusohjelmassa, jossa entisille lapsisotilaille opetetaan käytännön taitoja.

Iħilħoch Korok, Nur Said Lokboi ja Logocho Kirere ovat kaikki Piborista, mutta taistelivat aseistettujen kapinallisryhmien kanssa eri aikoina. He ovat mukana kuntoutusohjelmassa, jossa entisille lapsisotilaille opetetaan käytännön taitoja. Hugh Rutherford/Yle

PIBOR, ETELÄ-SUDAN Sateet ovat tehneet pihasta mutavelliä. Kolme nuorta miestä tekee puutöitä. He ovat kaikki entisiä lapsisotilaita, jotka toipuvat nyt tässä keskuksessa.

Lapsisotilaita on paljon maailman nuorimman valtion Etelä-Sudanin maaseudulla Piborin alueella.

Etelä-Sudanissa puhkesi sisällissota vuonna 2013 vain pari vuotta itsenäistymisen jälkeen. Jo ennen sitä Etelä-Sudan oli jo pitkään ollut epävakaa. ** **

Taisteluita on yhä, mutta paikoin tilanne on rauhoittunut. Myös Piborin alueella taistelut ovat hellittäneet.

Lapsisotilaita on saatu vapautettua pikkuhiljaa. Tänä vuonna lastenjärjestö Unicef ja YK:n rauhanturvaoperaatio UNMISS ovat vapauttaneet jo yli 500 lapsisotilasta Etelä-Sudanissa.

Uusien lasten uskotaan vapautuvan tulevina kuukausina, mutta se vie aikaa. Vapauttaminen on aina pitkien neuvotteluiden tulos.

Ajoittaiset hyvät uutiset eivät tarkoita, että ongelmasta olisi päästy. Etelä-Sudanissa arvioidaan olevan yhä ainakin noin 19 000 lapsisotilasta.

Lapsisotilaiden käyttö on YK:n mukaan (siirryt toiseen palveluun) kasvava ongelma Etelä-Sudanissa, vaikka se on kansainvälisen oikeuden vastaista.

Lapsisotilaiden on vaikeaa päästä kiinni arkeen

Suomen Unicefin tiedottaja Martti Penttilä seurasi Etelä-Sudanissa huhtikuussa, kun 207 teini-ikäistä poikaa ja tyttöä pääsi takaisin kotiin. Hänen mukaansa hienointa oli yhteisön ilo, kun lapset vapautuivat.

– Koko yhteiskunta menettää paljon, kun lapset joutuvat sotimaan. Todennäköisyydet ovat heitä vastaan, kun he pääsevät takaisin, Penttilä sanoo.

Penttilän mukaan lapsisotilaat ovat usein esimerkiksi henkivartijana tai tukitehtävissä kantamassa polttopuita ja vettä. Monet ovat olleet vuosikausia taistelemassa, eivätkä tiedä tavallisesta elämästä.

– Heillä ei ole hyviä mahdollisuuksia päästä elämään kiinni, Penttilä sanoo.

Yle tapasi Etelä-Sudanissa kolme vapautettua lapsisotilasta, jotka kertoivat tarinansa.

Nur Said Lokboi joutui taistelemaan 11-vuotiaana. Hänet on vapautettu, mutta tavallinen elämä tuntuu yhä kaukaiselta. Hugh Rutherford/Yle

"En edes ymmärtänyt, miksi sodimme" – Nur Said Lokboi, 17

Kun sota alkoi, kylän pojat kerättiin yhteen. Olin 11-vuotias. Meille sanottiin, että menemme nyt taistelemaan hallitusta vastaan.

Yhtäkkiä olin keskellä sotaa. Minun piti puolustautua, vaikken edes ymmärtänyt, miksi me sodimme. Taistelin vuoden, ja ikävöin koko ajan perhettäni ja ystäviäni.

Kun taisteluita ei ollut, haimme vettä, pesimme vaatteita ja laitoimme ruokaa kenraaleille ja komentajille. Ne olivat helpompia päiviä.

Taistelut olivat kamalia, mutta meillä ei ollut mitään mahdollisuutta paeta. Taistelin AK-47-rynnäkkökiväärillä.

Yritän unohtaa sen, mutta kuvat ovat koko ajan alitajunnassani. Näin paljon kuolemaa. En aina pysty olemaan normaalisti sellaisten ihmisten seurassa, jotka eivät ole kokeneet samaa. Kun on nähnyt paljon kuolemaa, kaikki tuntuu välillä yhdentekevältä.

Kun meidät vapautettiin, vain vanhemmat olivat tukenamme. Ei armeija tai yhteisö. Ihmiset pelkäsivät ja vierastivat meitä. He ajattelivat meidän olevan tappajia. Tavallinen elämä tuntuu edelleen kaukaiselta.

"Kun ajattelen aikaani lapsisotilaana, viha nousee pintaan."

Palattuamme saimme aluksi pari vuohta, säkillisen durraa ja vehnäjauhoja, jotta voisimme leipoa leipää. Saimme myös opetella puutöiden tekoa.

Koulutus olisi minulle kuitenkin tärkeintä. Olin käynyt koulua vain pari vuotta, kun lähdin sotimaan. Nyt olen saanut taas opiskella pari vuotta lisää.

Peruskoulun jälkeen haluaisin seuraavalle tasolle, mutta täällä Piborissa ei ole kuin peruskoulu. Tulevaisuuteni riippuu koulusta, sillä toivoisin itselleni merkityksellistä elämää. Ehkä minusta voisi jopa tulla opettaja, lääkäri tai pappi.

Kun ajattelen aikaani lapsisotilaana, viha nousee pintaan. Jouduin tappamaan ihmisiä täysin turhaan. Vihaan ihmisiä, jotka pakottivat minut siihen. Sota on sotaa riippumatta siitä, kuka taistelee. Ihmisiä vain kuolee.

19-vuotias Iħilħoch Korok ei halua puhua hirveistä muistikuvista, joita hänen mielessään yhä pyörii. Hugh Rutherford/Yle

"Minulla on hirveitä muistikuvia" – Iħilħoch Korok, 19

Kun sisällissota alkoi, kaikki lamaantui. Koulut menivät kiinni, kaupoista ei enää saanut mitään. Täällä ei ollut mitään tekemistä. En tiedä, kuinka vanha olin silloin.

Minua ei pakotettu taistelemaan, vaan halusin itse lähteä. Kyse oli yhteisöstäni ja perheestäni. En voinut jäädä tänne loikoilemaan.

Kun heräsimme aamulla, emme koskaan tienneet, mitä tulee tapahtumaan. Minun tehtäväni oli kantaa ammuksia etulinjassa oleville. Näin niin paljon tappamista. Vähän vanhemmat pojat olivat etulinjassa, mutta minullakin oli ase. En halua puhua siitä enempää.

Kun tulin takaisin kotiin, vanhempani itkivät. He olivat pelänneet, että minut tapetaan. Niin pelkäsin minäkin.

Minulla on hirveitä muistikuvia, mutten halua puhua niistä. Nyt ajatukset rauhasta ovat vahvempia kuin menneisyyden kuvat. Välillä pystyn jopa unohtamaan täysin, mutta mieleni matkustaa usein takaisin niihin aikoihin.

Nyt kadun, että lähdin taistelemaan. Jos saisin uuden mahdollisuuden, etsisin itselleni koulun. Olen käynyt vain kolme vuotta koulua, mutta unelmoin lääkärin ammatista. Se auttaisi muitakin ihmisiä ympärilläni toisin kuin sotiminen.

Entinen lapsisotilas Logocho Kirere joutui ampumaan seitsemänvuotiaana, jotta selviäisi itse. Hugh Rutherford/Yle

"En halunnut tulla itse ammutuksi" – Logocho Kirere, 19

Kun kapinalliset tulivat, kaikki pysähtyi. Olin vasta seitsemänvuotias, enkä halunnut lähteä. Pojat vietiin taistelemaan hallitusta vastaan. Hallitus halusi tappaa minun heimoni jäseniä, murleja.

Kun kuulin ampumista, otin aseeni. Silloin ei voinut tietää yhtään, mitä tapahtuisi. Ammuin usein vain suojellakseni itseäni. Minä uskalsin ampua, mutta jotkut eivät. Pelko ajoi minua – en halunnut tulla itse ammutuksi.

Olin ehkä kymmenen, kun tulin takaisin. Yhtäkkiä piti olla taas normaali. Vanhempani sanoivat, että minun pitää mennä kouluun.

Lähdimme Keniaan ja kävin siellä koko peruskoulun. Palasin Etelä-Sudaniin vasta tammikuussa. Haluaisin opettajaksi, jotta voisin auttaa muita, kuten minua on autettu.

Välillä muistikuvat heräävät. Näen tappamista, kuolemaa ja ihmisiä, jotka pakottivat minua taistelemaan. Vihaan heitä.

Kun pelaan jalkapalloa iltaisin, pystyn hetkeksi unohtamaan kaiken muun.