30 vuotta panttivankidraaman jälkeen Risto päättää lähteä heittämään hyvästit Lähi-Idälle.

Hän on käynyt vuosien saatossa kahdella muulla YK-komennuksella Namibiassa ja uudestaan Libanonissa, sekä lukuisilla soittokiertueilla YK:n eri tukikohdissa ympäri maailman.

Jokin kumma voima on kerta toisensa jälkeen vetänyt Ristoa kriisialueille, mutta nyt on aika siirtyä eteenpäin, ja päästää irti jostain, mitä hän ei edes itse tiedä.

- Se oli 2017. Siinä minä sitten Golanin kukkuloilla haistelin ilmaa ja muistelin menneitä. Jotenkin ilmassa on semmonen tuttu tuoksu, ja ajattelin, että tämä on nyt viimeinen kerta, kun ajattelen näitä ajatuksia, ja ne jää nyt tänne. Enpä tiennytkään, ettei siinä ihan niin käynytkään.

Puoli vuotta myöhemmin Risto havahtuu henkiseen pahaan oloon. Trauma on aktivoitunut Riston tietämättä, ja Libanonin tapahtumat vuosien takaa palaavat mieleen. Pistoolin piippu niskassa tuntuu todelliselta.

- Mä vaan aattelin, että ne on painajaisia, jotka jostain syystä on nyt lisääntyneet. En tajunnut, että mussa olisi mitään vikaa. Ajattelin, että tää vaan pitää kestää. Tuntui, että se on heikkouden merkki, jos puhun näistä huonoista fiiliksistä jollekin.

Risto herää aamuisin äreänä ja väsyneenä. Nukkumaan meno pelottaa, ja yhtäkkiä kaikki normaalisti iloa tuottavat asiat kuten vaimo, koira, musiikki ja opettajan ammatti tuntuvat yhdentekeviltä.

Risto jaksaa hädin tuskin käydä töissä, ja kotiin päästyään hän vajoaa sohvan pohjalle. Elämässä ei tunnu olevan mitään järkeä ja kaikki ahdistaa.

- En tiedä olisinko enää tässä, ellei entinen esimieheni olisi pakottanut mua terapiaan, Risto toteaa kiitollisena.

- Mä tunnen monia, jotka ovat päätyneet itsemurhaan. Heidän kohdallaan olen miettinyt, olisiko ammattiapu voinut pelastaa heidätkin.

Vuonna 2018 Risto aloittaa viimein epäilevällä mielellä terapian.