Uberin yrityskulttuuri on ollut tapetilla hiljan paljastuneen seksuaalisen ahdistelun tapauksen myötä. Susan Fowler kuvasi helmikuussa omassa blogissaan Uberia työpaikkana, jossa eriarvoisuus ja seksuaalinen ahdistelu ovat arkipäivää, ja HR ohittaa valitukset olankohautuksilla.

Tammikuussa jenkkien sosiaalisessa mediassa pyöri #deleteuber-kampanja. New Yorkin taksikuskit protestoivat Trumpin muslimimatkustuskieltoa vastaan kieltäytymällä ajamasta JFK:n lentokentälle. Uber ei osallistunut, vaan sen sijaan kytki pois ruuhkamaksut omasta palvelustaan tarjotakseen kyytejä lentokentälle kohtuuhintaan. Noin 200,000 asiakasta poisti Uberin appsin vastalauseena.

Molemmat pelkästään vuoden 2017 aikana sattuneet tapaukset tuovat entistäkin ilmeisemmäksi sen tietyn piittaamattomuuden, jota Uber on osoittanut sääntöjä ja yleistä mielipidettä kohtaan.

Tämänkertaisessa blogauksessa käsittelen Uberin historiaa ja syitä miksi se toimii kuten se toimii, miksi se voittaa taksit, ja mietin, voidaanko minkään yrityksen toimintatapoja ylipäänsä erottaa yrityksen kulttuurista. Mainittakoon nyt aluksi kuitenkin, että pidän Uberin alkuperäistä suhtautumista työntekijöidensä häirintään hyvin tuomittavana.

Ja kyllä, artikkelin header-kuvassa olen minä tilaamassa Uberia taksitolpalle. Soittakaa poliisit.

Uberin matka salonkikelvosta anarkistiksi

Suomessa tahtoo unohtua, että Uber ei ole ensimmäinen firma, joka alkoi tarjota kyytipalvelua isolla skaalalla. Sen aloitti USA:ssa ensin Lyft, jolta Uber kopioi UberX-bisnesmallinsa, eli sen tutun peruskyydityspalvelun, joka myös Suomessa on Taksiliiton muumioiden ja viranomaistemme jahdista huolimatta minullakin viikottaisessa käytössä.

Uberin johdossa todennäköisesti yksi eniten kaduttuja munauksia on nimenomaan se, että he alunperin yrittivät noudattaa sääntöjä. Kyydinjakopalveluun ei meinattu aluksi lähteä, koska he pitivät sitä laittomana. Lyft sai markkina-asemansa vahvistamiseen jenkeissä liki vuoden etumatkaa sillä välin, kun Uber arpoi sääntöviidakkoa.

Samoin verrokiksi, San Franciscossa toimiva Night School -kyytipalvelu yritti ja ilmeisesti yhä yrittää noudattaa alan sääntöjä. Siitä ei ole tullut juuri lasta taikka paskaa, ja olen joltisenkin varma, ettei kukaan blogini lukija ole edes ikinä kuullut koko pykäliin tarrautuneen firman nimeä.

Uberin se liiketoiminnan vaihe, jossa he yhä yrittivät elää sääntöjen mukaan, johti tilanteeseen jossa kilpailija sai itselleen sietämätöntä etumatkaa. Ja toiset firmat, jotka ovat jatkaneet alalla sääntöjen noudattamista säntillisesti, eivät ole edenneet yhtään mihinkään.

Ei ihme, että Uber nykyään tanssii regulaation harmaalla alueella rutiininomaisesti: Heillä on historialliset syyt olettaa, että siitä hyötyy. Ja tottahan se on. Mutta jos yrityksen koko ydinliiketoiminta perustuu sääntöjen rikkomiselle ja venyttämiselle, miten se näyttäytyy yrityksen sisällä? Uberin yrityskulttuuri ei saa millään muotoa puhtaita papereita.

Yrityskulttuuri vs. toimintatavat

Oliko Fowlerin Uberilla kokema ahdistelu ja organisaation piittaamattomuus väistämätön sivuilmiö organisaatiossa, jonka liiketoiminta elää säännöille kintaalla viittaamalla?

Se on hyvä kysymys. Jotkuthan ovat sitä mieltä, että yrityskulttuuri nimenomaan on toimintatapoja. Että yrityskulttuuri muodostuu tekojen summasta. Kieltämättä olisi hippasen omituista joltakulta väittää omaan yrityskulttuuriin kuuluvan oleellisesti vaikka avoimuuden ja ekologisuuden, jos käytännössä kuitenkin dumpattaisiin ongelmajätettä yön pimeydessä vesilintujen pesimisalueille.

Tämä kysymys siitä, miten ulkoisten sääntöjen noudattamisesta luistelu vaikuttaa sisäisten sääntöjen noudattamiseen, voi muodostua haasteeksi jota useampikin disruptioyritys joutuu pohtimaan. Miten paalutetaan aidat hyvän ja pahan säännöistä piittaamattomuuden väliin?

Ilmeisesti USA:ssa Lyft on kuitenkin onnistuneesti tehnyt omasta palvelustaan Uberia eettisemmän vaihtoehdon, joten en usko näiden sääntöjen haasteiden olevan mahdottomia hanskata. Tahdosta ja osaamisesta kiinni.

Se on varma, etteivät muut jakamistalouteen keskittyneet firmat ole kiitollisia Uberia kohtaan, jos yleinen mielikuva jakamistalouden toimijoista alkaa muuttua ketteristä uudistajista riistäviksi sikailijoiksi. Siinä kohtaa kun jonkun alan regulaatiota todella aletaan yrittää muuttaa, mielikuva painaa vaakakupissa paljon.

Disruptio ei odota ennustajaa

Kun sosiaalisessa mediassa keskustellaan Uberista, paikalle pölähtää väistämättä taksialan työntekijöitä kertomaan, että he toivottavat kilpailun tervetulleeksi, kunhan noudatetaan samoja pykäliä kuin hekin. Toive on luonnollinen, mutta disruption vinkkelistä mätä kuin toissaviikolla tiskipöydälle jätetty hauki. Harvemmin nimittäin regulaatiota aletaan ennustajamaisesti muuttamaan etukäteen siltä varalta, josko joku jossain haluaisi tehdä jonkun uuden palvelun, jota ei vielä tunneta.

Tarvitaan joku, joka aktiivisesti vaatii regulaation purkamista. Mitä äänekkäämmin, sitä parempi.

Sääntely on muutenkin kaksiteräinen miekka, jonka simppelein puoli on jotakuinkin aina poliitikoille ilmeinen. Esim. Jyrkät alkoholi- ja anniskelulait → Jengi juo vähemmän viinaa → Pienemmät terveydenhuoltokulut. Selvä, siis vähemmän rasvamaksoja ja laastarintarvetta. Se, mikä on paljon vaikeampaa nähdä, on ulkoisvaikutukset. Edellämainitussa esimerkissä jää väistämättä syntymättä uusia liiketoimintamuotoja anniskelualalle. Sääntelyn hyödyt ovat yleensä helppoja havaita, haitat paljon monisyisempiä.

Tosiasiassa moni vanhan liiketoimintamallin firma, joka kyynelehtii julkisesti alan raskaasta sääntelystä, on nimenomaan kasvanut sääntelyn varaan kuin kielikuvallinen köynnös taksitolppaan. Uudet leikkikaverit, jotka eivät pyöri kiltisti saman tolpan ympärillä tai meinaavat suorastaan kaataa sen, ovat uhka.

Varmaan aika moni muukin ala haluaisi “lisää sääntelyä”, jotta tulot lisääntyisi. Ei tätä päivää. #Uber #taksit pic.twitter.com/q8ZZGyDbF8 — Erkka Railo (@ErkkaRailo) September 7, 2016

Uberin koko yrityskulttuuri kannustaa etenemiseen. Alat, jotka nojaavat toiminnassaan stagnaatioon, eivät voi sietää tätä, vaikka julkisesti peräänkuulutetaankin vain sitä yhteisten sääntöjen noudattamista. Taksiliittokin morkkaa joka välissä Liikennekaaren suunnitelmia, joissa yritetään muuttaa sääntöjä myös uusien toimijoiden liiketoimintaan sopiviksi. Aika läpinäkyvää valittaa asiasta, jota nimellisesti ensin väittävät nimenomaan haluavansa.

Taksit eivät voi voittaa, vain muuttua

Ydinpalvelu, jota taksit ja Uber tarjoavat, on kaikessa yksinkertaisuudessaan ihmisen kuljetus paikasta A paikkaan B.

Ihmisten kuljettamisessa kilpailuetuja ovat esimerkiksi nopeus, mukavuus, helppous ja hinta. Nuo ovat kaikki asioita, joilla Uber pyrkii markkinoimaan itseään. Taksiluvat, määräsääntely tai ammattiautoilijan vakuutus eivät ole kilpailuetuja, vaan regulaation vaatimuksia, jotka eivät asiakkaan näkökulmasta herätä suurta kiinnostusta.

Uberilla on monien sympatiat puolellaan, koska se tarjoaa saman ydinpalvelun kuin taksit, mutta nopeammin, mukavammin, helpommin ja halvemmalla. Se onnistuu siinä nimenomaan siksi, koska se ei noudata alan sääntelyä. Sama eteenpäin lupia kyselemättä johtava yrityskulttuuri, jonka ilmenneiden varjopuolien kanssa Uber nyt kipuilee, on myös syy edelläkävijyyteen.

Sääntely tulee muuttumaan, koska Uber ja muut näyttivät paremman tavan, ongelmistaan huolimatta. Muutos tapahtuu askelittain, ja joskus tulevaisuudessa havahdumme kokonaan muuttuneeseen tilanteeseen. Silloin alamme ajatella edesmennyttä kuljetuspalveluiden jyrkkää sääntelyä samanlaisella huvittuneisuudella kuin vuosikymmenten takaisen alkoholilain aikaan baareissa pöydästä toiseen kiertänyttä pakollista voileipää.

Ennenvanhaan alkoholilainsäädäntö nimittäin pakotti, että anniskelun yhteydessä piti myydä myös ruokaa. Yleensä kuulemma joku kulahtanut sillileipä. Ei siinäkään hirveästi järkeä ollut, mutta regulaatio vaati. Kunnes eräänä päivänä lakkasi vaatimasta. ■