Perussuomalaisten kansanedustaja Mika Niikko kertoo kirjassaan oman versionsa perussuomalaisten hajoamisesta ja vertaa tapahtumia Juudas Iskariotin toimintaan.

Ulkoministeri Timo Soini ja muut Sininen tulevaisuus -puolueen ex-perussuomalaiset saavat huutia kansanedustaja Mika Niikolta. EPA/AOP

Perussuomalaisten toisen kauden kansanedustaja Mika Niikko on kirjoittanut omaelämänkerrallisen ja omakustanteisen kirjan nimeltä Pysäyttämätön.

Siinä vantaalainen Niikko käy muun muassa läpi rankkaa nuoruuttaan ja uskoon tulemistaan, mutta myös varsin seikkaperäisesti perussuomalaisten hajoamista vuonna 2017 ja erityisesti puolueen perustajan ja ex-puheenjohtajan Timo Soinin roolia poliittisen nykyhistorian poikkeuksellisissa tapahtumissa.

Nykyinen sininen tulevaisuus -puolueen ulkoministeri Soini astuu liki 300-sivuisessa kirjassa Niikon elämään sivulla 171, jolloin käsitellään syksyä 2008. Tuolloin Korsossa vieraillut katolilainen Soini teki vaikutuksen helluntailaiseen Niikkoon ja houkutteli tätä ehdolle kunnallisvaaleihin.

- " Olen kiertänyt ristiin rastiin ympäri Suomea ja haastanut kaltaisianne toiminnan miehiä mukaan muuttamaan Suomea, hän vastasi. Kunnallisvaalit pidetään kuukauden päästä. Jos haluatte asioiden oikeasti muuttuvan, teidän pitää itse lähteä muuttamaan niitä " , Niikko kirjoittaa Soini vedonneen.

Tämän jälkeen Niikko lähtikin perussuomalaisten politiikkaan ja on istunut puolueen kansanedustajana vuodesta 2011.

”Mitkä tunarit!”

Niikko sai perussuomalaisten ryhmässä nähdä Soinista myös toisenlaisen roolin kuin julkisuuden lupsakka ja rento kansanmies. Niikon mukaan esimerkiksi avioliittolain muutosäänestys vuonna 2015 veti Soini pinnan tiukille. Niikko myös harmittelee, että Soini ei nostanut sukupuolineutraalia avioliittoa hallitusneuvottelukysymykseksi.

Lakivaliokunnassa istunut Niikko kirjoittaa Soinin soittaneen hänelle erään valiokunnan kokouksen jälkeen:

- " Mika, älkää antako lakivaliokunnan laittaa sitä aloitetta perustuslakivaliokuntaan! " , hän sanoi kiihtyneenä. " Kokous päättyi hetki sitten. Se laitettiin sinne jo " , kerroin. " Mitkä tunarit! " sanoi Timo voimasanojen saattelemana ja löi luurin korvaan. Kymmenen minuutin päästä hän soitti minulle jo hieman rauhoittuneena:

- " Sori, Mika. Paloi vähän pinna ja piti jäähdytellä. Miten tässä näin pääsi käymään? Nyt voi käydä miten vaan " , Niikko muistelee Soinin sanoneen.

”Kreikka-mieli muuttui”

Soini ohjeisti perussuomalaisten kansanedustajia myös Kreikan tukipaketin kanssa toimimisesta.

- Soini ohjeisti meidät suuren valiokunnan jäsenet vastustamaan pakettia pian alkavassa suuren valiokunnan kokouksessa. Perussuomalaisten hallituksesta ei liikenisi enää mitään ymmärrystä maalle, joka oli talouslukujaan väärentämällä keplotellut itsensä valuuttaunioniin ja sitten elänyt muiden kustannuksella.

Niikon mukaan Soinin mieli kuitenkin muuttui pian.

- Ei kulunut kauaa, kun tuon tapaamisen jälkeen viesti muuttui. Yhtäkkiä tulivat uudet ohjeet. Paketti piti hyväksyä valiokunnassa ilman äänestyksiä. Virallinen perustelu meidän kansanedustajien ja kansan suuntaan oli toki se, ettei valiokunnan päätös siirtänyt euroakaan lisää suomalaisia rahoja Kreikan tueksi. Kyseessä olivat vain vakuusjärjestelyt.

- " Piikki on kiinni ja pysyy kiinni " , julisti Soini koko vaalikampanjan ajan, Niikko muistuttaa

- Kansan epäilys oli kuitenkin herännyt. Äänestäjän silmissä politiikka ei ole koskaan muuta kuin miltä se näyttää. ”Siinä taittui Soinin selkäranka”, arvio kollegani Ville Tavio minulle jälkikäteen. Luulen hänen olevan oikeilla jäljillä siinä, että (pääministeri Juha) Sipilä oli mennyt laittamaan Soinin valinnan paikalle. Jos paketti ei menisi läpi, hallitustaival päättyisi siihen.

- Ongelma oli vain siinä, ettei se jäänyt ainoaksi kerraksi. Linja oli valittu. Soini oli tehnyt koko elämänsä töitä saadakseen puolueensa hallitusvastuuseen. Nyt hallituspaikan säilyttäminen alkoi mennä periaatteiden yli. Yksi puhuri ja masto katkesi.

Juttu jatkuu kuvan jälkeen.

Perussuomalaisten kansanedustaja Mika Niikko moittii kirjassaan kovin sanoin nykyisen sinisen tulevaisuuden ulkoministeriä Timo Soinia itsekkyydestä, ministerisalkkuun tarraamisesta ja tavallisen äänestäjän unohtamisesta. KIMMO PENTTINEN

30 hopearahaa

Moni odotti vuoden 2015 hallitusneuvotteluissa Soinin taipuvan ottamaan valtiovarainministerin salkun, kuten eduskunnan toiseksi suurimman puolueen puheenjohtajan tapana on ollut ottaa - mutta Soini valitsi toisin ja nappasi hänen henkilökohtaisena ns. hillotolppanaan pidetyn ulkoministerin salkun.

- Soini valitsi matkustelun matematiikan sijaan. Ulkoministeriön isännyys toi toki paljon mahdollisuuksia, mutta ei sekään lähtenyt käyntiin aivan kuin unelma.

Niikon mielestä poliittiset vastustajat eivät suostuneet jättämään ensimmäistä kertaa hallitukseen nousseita perussuomalaisia rauhaan - ja lyömäaseita oli paljon: " perusturvan heikennykset, eläkkeiden ja lääkekorvausten höyläykset, lapsilisät ja asumistuet, myös koulutusleikkaukset. "

- Kansa oli odottanut perussuomalaisista sairaiden parantajaa, mutta joutuikin kaupatuksi kolmestakymmenestä hopearahasta, Niikko siteeraa raamattua.

Matteuksen evankeliumin mukaan Juudas Iskariot sai Jeesuksen kavaltamisesta palkkioksi kolmekymmentä hopearahaa.

”Minä teen”

Niikko kirjoittaa Soinin puolustaneen voimakkaasti päätöstä lähteä hallitukseen.

- " Nyt täytyy perseen kestää merivettä! Ette kai te kuvitelleet, että hallituksessa tehdään vain mukavia päätöksiä. Hallituskauden alussa tehdään ikävät päätökset ja ennen vaaleja annetaan mannaa. Kyllä se kannatus sieltä takaisin nousee " , Soini paukutti useasti ryhmäkokouksessa saadakseen epäilevät tuomaat ja napisijat aisoihin.

Niikon mukaan eduskuntaryhmän yhteishenki oli kuitenkin jo mennyttä.

- Me teemme -henki oli vaihtunut minä teen -linjaksi. Joistakin alkoi tuntua siltä, että meiltä odotettiin kiitollisuutta siitä, että olemme osa jytkyä ja päässeet hallitukseen. Muuta roolia ei odotettu, eikä vastuunkantajien päätöksiä ollut syytä arvostella. Kuria kiristettiin entisestään. Hallituksen linjaa ei saanut kritisoida, vaikka kansa olisi kaivannut tietoa siitä, että kyseessä olivat kompromissit. Edustajien julkisia kannanottoja vahdittiin tarkalla silmällä. Jokainen ministerille esitetty kirjallinen kysymyskin piti hyväksyttää ryhmäpuheenjohtaja Sampo Terholla ennen sen jättämistä.

”Terho valtaeliittiä”

Kritiikki ja turhautuminen purkautuikin lopulta vuoden 2017 puoluekokouksessa Jyväskylässä.

- Perussuomalaisten puheenjohtajakisa oli käynyt kuumana jo jonkin aikaa. Itse olisin toivonut jatkajaehdokkaaksi ensin Jussi Niinistöä ja myöhemmin Laura Huhtasaarta.

Niikko kirjoittaa puolueen johdon päätyneen kuitenkin tukemaan Sampo Terhoa.

- Sampo leimautui heti voimatonta hallituspolitiikkaa ajavan ”valtaeliitin” ehdokkaaksi. Sellaisena minäkin hänet aloin pian tuntea. Hänen johdollaan turhilla myönnytyksillä olisi vaara jatkua, mutta hän pitäisi meidät hallituksessa.

Vastaehdokas Jussi Halla-aholta Niikko kirjoittaa " löytyneen rohkeutta vaatia tarvittavia muutoksia " . Niikko sanookin arponeensa päätöstään pitkälle kevääseen.

- Eniten ihmettelin Soinin vaiteliaisuutta. Hän oli kyllä tehnyt omalla tavallaan selväksi, että kannatti Sampoa, mutta ei millään tavalla ollut kiinnostunut edistämään Sampon kampanjaa.

- Joko Soini ei pitänyt Halla-ahoa riittävän varteenotettavana haastajana tai sitten hän uskaltanut ottaa haastetta vastaan. Timo taisi etääntyä kentästä liikaa eikä osannut lukea sen tuntoja. Hän ei kuunnellut palautetta, tai jos kuunteli, antoi väärän signaalin ja sai näyttämään itsensä välinpitämättömältä sen suhteen, miten olimme hallituksessa onnistuneet. Se riitti jäsenille. He halusivat muutosta.

Ministeripeliä ja käskytystä

Niikko syyttää perussuomalaisten silloisen johdon yrittäneen varmistaa Sampo Terhon valinnan puheenjohtajaksi ministeripelillä.

- Osana kampanjaa piti joka tapauksessa hankkia ”oikealle” puheenjohtajaehdokkaalle ministerinsalkku. Silloin tuli ministerirulettiin vihdoin vauhtia.

- Kun Soinille tuli paineita järjestää Sampo Terholle oma salkku, kokoomus sai vihdoin tahtonsa läpi. Oikeusministeriö annettiin heille. Perussuomalaisille lohkottiin (Sanni) Grahn-Laasosen alta kevyempi kokonaisuus urheilu-, kulttuuri- ja nuorisopalveluista. Päälle liimattiin vielä EU-asiat ulkoministeriöstä. Ryhmässä annoimme tästä vaihtokaupasta väkevää kritiikkiä.

Niikko arvostelee Terhoa rohkeuden puutteesta uudistajana.

- Ryhmyrinä Sampo oli jämäkkä ja huumorintajuinen. Hän oli kuitenkin enemmän blokannut ryhmän vaikutusmahdollisuuksia ministerien työhön kuin vienyt viestejä eteenpäin. Sampo tuskin uskaltaa laittaa itsensä likoon ajaakseen radikaaleja muutoksia.

Niikko miettikin tuolloin lähtevänsä kilpailemaan ministerin paikasta, mutta Soini torppasi ajatukset.

- Soini ei ajatuksesta pitänyt. Hän julisti, että sääntöjen mukaan ministeristä ei edes äänestetä. Todellisuudessa eduskuntaryhmän säännöt ja parlamentarismin periaate edellyttivät äänestystä. Puolueen säännöt eivät sanoneet asiasta mitään. Soini vetosi puoluehallitukseen ja haukkui käytännössä kaikki, jotka uskalsivat olla asiasta eri mieltä.

- Ryhmäkokouksessa käydyn parituntisen väittelyn jälkeen menimme puheenjohtajan tahdon mukaan. Pomo oli jyrännyt. Timon käytös oli muuttunut sovittelevasta johtajasta käskyttäjäksi. Hänellä ei selvästi ollut enää kärsivällisyyttä edetä yhteisymmärrystä hakien. Se oli alkanut näkyä lähes kaikessa.

NIikon mukaan Terho ei halunnut nostaa ministerinä esiin uusia ajatuksia, vaan keskittyi varmistamaan oman ministerisalkkunsa.

- Hän oli selvästi päättänyt jatkaa muun ministeriryhmän tapaan: olla keikuttamatta venettä ja nauttia ministeriaseman tuomasta arvostuksesta.

Juttu jatkuu kuvan jälkeen.

Mika Niikko ja puoluekollega Teuvo Hakkarainen eduskunnan istuntosalissa viime syyskuussa. PETTERI PAALASMAA

Kiitollinen Soinille

Niikko kirjoittaa joka tapauksessa olevansa kiitollinen Soinille.

- Olin hänelle kiitollinen useasta asiasta. Hän oli ollut oikeassa siinä, että politiikan kautta voidaan vaikuttaa. Jos polkumme eivät olisi kohdanneet Korsossa 2008, tuskin olisin politiikkaan lähtenyt. Timo oli ollut kaikissa vaaleissa auttamassa ja koonnut väkeä paikalle milloin Koivukylässä, milloin missäkin. Muutama kuukausi sitten ulkoministeri oli käynyt viisikymppisilläni. Hän piti puheen Viktor Klimenkon laulujen ja muun hyvän ohjelman lomassa. Puhe oli ollut isällisen lämmin. Vieraat olivat nauraneet vedet silmissä. Suhde Timoon oli ollut hyvä kaikki nämä vuodet. En halunnut, että hänet heitetään sivuun kuin käytetty rätti. Kyllä jotkut Halla-ahonkin kannattajat sanoivat, että " isänmurha " tuntui pahalta. He eivät vain nähneet muuta mahdollisuutta terästää puolueen linjaa.

Niikko muisteleekin kirjassa kyseistä isänmurhaa, kun Halla-aho ei halunnut Soinin jatkavan ministerinä, jos hänet valitaan perussuomalaisten uudeksi puheenjohtajaksi.

- " Miksi et halua, että Timo saa jatkaa ulkoministerinä, jos tulet valituksi puheenjohtajaksi? " kysyin. Jussi perusteli julkisuudessa antamaansa lausuntoa siitä, että hallituksen linjassa ei tapahdu uudistusta, jos Soini jatkaa ministerineuvostossa. Hallituksessa pitäisi olla luotettavat ministerit ajamassa puolueen linjaa. Siksi Timo ei voisi jatkaa paikallaan.

- Pohjimmiltaan en voinut ymmärtää Jussin päätöstä. Luulin, että hän olisi halunnut hakea toisenlaista ratkaisua. Jos Jussi olisi itse ilmoittanut ottavansa ministerisalkun ja ilmoittanut Soinin saavan jatkaa, ei kokouksen jälkeistä historiaa olisi mahdollisesti kirjoitettu. Silloin hän olisi itse ollut paikan päällä varmistamassa puolueen linjan hallituksessa, mutta minulle epäselväksi jääneestä syystä, hän päätti jäädä johtamaan puoluetta Brysselistä käsin.

Vauhdissa betoniseinään

Niikko olonsa olleet todella pettynyt, kun perussuomalaiset ei voinut muiden puolueiden mielestä jatkaa hallituksessa.

- Olo oli kuin juoksijalla, joka oli täydessä vauhdissa törmännyt betoniseinään. Hallituskumppanit eivät antaneet edes mahdollisuutta. Se hämmästytti. Se oli epäreilua. En ollut koskaan arvannut, että politiikka olisi näin synkkää. Miten hallituspaikka, josta olimme maksaneet niin paljon ja jonka olisimme juuri voineet saada toimimaan, varastettiin näin?

Vielä suurempi yllätys oli puoluekollegoiden päätös perustaa uusi poliittinen liike.

- (Sinisen tulevaisuuden nykyinen eduskuntaryhmän puheenjohtaja) Simon Elo julisti lakonisesti: Nämä kaksikymmentä kansanedustajaa ovat eronneet tällä hetkellä tästä eduskuntaryhmästä. Tunteiden myrsky oli lauantaista lähtien ollut kuin kiihtyvä hurrikaani. Nyt en enää tiennyt, mitä ajatella. Äänet muuttuivat jotenkin etäisiksi.

- Kysymykset lensivät kuin nuolet päässäni. Miksi Soini toimii noin? Mitä tässä tapahtuu? Niinkö huono olen, että he näin katkeran keiton selkämme takana valmistivat?

Niikko oli myös pettynyt, että häntä ei pyydetty mukaan uuteen perustettavaan puolueeseen.

- Pujottelin vanhan puheenjohtajani luokse. ”Timo. Miksi minä en kelvannut mukaan?” kysyin hätäisesti. ”Ei nyt. Katsotaan myöhemmin”, Timo vastasi ja käveli kohti salamavalojen loistetta. En kuulunut valittuihin.

- Pettymys purkautui katkeraksi itkuksi. Vaikka olin lähes joka asiassa tehnyt enemmän yhteistyötä niiden kanssa, jotka ryhmäämme jäivät, tunneside erityisesti Soiniin oli kuitenkin voimakkaampi. Hän oli ajoittain kuin isäni. Niin ainakin halusin tuntea.

Niikon mukaan tilanne kuitenkin muuttui:

- Iltapäivällä puhelin soi. ”Pääset meidän mukaan. Laita anomus tulemaan ja käsittelemme sen ryhmäkokouksessa torstaina " . Soittaja oli Simon Elo.

Se oli kuitenkin liian myöhäistä.

- Enää en ollut menossa mihinkään.

- Simon Elon kanssa juttelin toistamiseen vielä ennen perjantaita. Hän maalasi kuvaa, jonka mukaan jopa Venäjä olisi masinoinut Jussi Halla-ahon valtaannousun. Venäjän motiivi oli kuulemma jarruttaa EU:n puolustusyhteistyötä, jota Suomi kulisseissa oli alkanut edistää. Mietin, mihin kaikkeen entisten puoluetovereiden perustelut vielä venyisivät. Väitteet erilaisista taustavaikuttamisista olivat noloja. Jussi Halla-ahon linja oli vedonnut ja syystäkin. Puoluekokouksessa käytiin reilu peli. Jussi sai paikalle enemmän kannattajiaan.

Näin se homma meneekin?

Niikko muistelee kirjassa myös tapaamista entisten puoluekollegoidensa kanssa eduskunnassa perussuomalaisten hajoamisen jälkeen.

- Hajoamista seuraavan viikon maanantaina hallituspohjan muutos tuli täysistuntokäsittelyyn. Saavuin saliin ja tervehdin ympärilläni olevia kansanedustajia, kuten hyvä tapa kuuluu. Takanani olevassa tuolissa istui sosiaali- ja terveysministeri Pirkko Mattila, kuten aina ennenkin. " Pirkko " , sanoin siinä seistessäni. " Vaikka meidän ryhmä hajosi ja meni, miten meni, mulla ei oo mitään sinua vastaan, sen haluan vain sanoa. Mulla ei ole mitään pahaa sanottavaa ja voidaan mun puolesta olla ystäviä " .

- Pirkon katse oli tiukasti muualla. Hän otti vain kaksin käsin pöydän reunasta ja työnsi tuoliaan loitommas. Vai että näin se homma meneekin? pohdin itsekseni, kun katsoin kollegaa, jonka kanssa olin istunut samassa ryhmässä kuuden vuoden päivät. Ystävyys politiikassa ja ystävyys elämässä ovat kaksi eri asiaa.

Niikko kuitenkin antaa kunniaa ja arvostusta joillekin nykyisille sinisille.

- Mutta on sitä tosielämänkin ystävyyttä löytynyt puolin ja toisin. Esimerkiksi Anne Louhelainen, Jari Lindström, Jussi Niinistö, Reijo Hongisto, Lea Mäkipää ja Pentti Oinonen eivät muuttuneet epäkunnioittaviksi loikkauksen jälkeen. Ministeri Niinistö on kaikessa yhteistyössä, kuten johtamassani jaostossa, ollut kuin mikään ei olisi muuttunut. Herrasmies. Louhelaisen Anne taas valittiin täydestä syystä eduskunnan ystävällisemmäksi kansanedustajaksi viime kaudella. Hänestä ja monesta muusta näkyy, että he käyvät loikkaamisen tuskaa syvällä sydämessään vieläkin.

Myös välit oman puolueensa hylänneeseen Timo Soiniin ovat jälleen asialliset.

- Timo Soini kääntyi tuhoamaan liikettä, jota rakensi kaksikymmentä vuotta ja yrittää edelleen keksiä päätökselleen perusteluja. Katse on iloton. Aivan kuin millään ei olisi enää mitään väliä. Hän tervehti minua ensimmäisen kerran syyskauden 2017 puolivälissä.

”Lohelasta koppava”

Niikko moittii kirjassaan myös toista entistä puoluekollegaansa, Soinin tavoin sinisiin loikannutta eduskunnan nyt jo entistä puhemiestä Maria Lohelaa.

Niikko kirjoittaa kannattaneensa Lohelan valintaa eduskunnan puhemieheksi, sillä tällä ei ollut ”luurankoja kaapissa”. Niikon mielipide kuitenkin muuttui nopeasti - sillä Niikko toteaa myös Lohelan muuttuneen.

- Moni ihminen muuttuu eduskunnassa aseman, vallan ja vastuun myötä, mutta kenessäkään en ole nähnyt niin rajua muutosta kuin Mariassa. Hänestä alkoi tulla koppava. Oli aivan kuin hän olisi hävennyt omaa ryhmäänsä, joka hänet tehtäväänsä valitsi. Asenne näytti heijastuvan myös puheenvuoronjakoon, sillä perussuomalaiset saivat hallitusasemankin huomioidenkin liian vähän puheaikaa. Puhemiehemme on demarimpi kuin demari itse, ajattelin, kun vertailin tilastoja (ex-puhemies Eero) Heinäluoman aikaan.

Niikko sanoo huomauttaneensa Lohelalle asiasta, mutta huonoin tuloksin.

- Puheenvuoroja ei tullut, ei varsinkaan silloin, kun niitä eniten kaivattiin. Annoin asiasta myös suoraa palautetta kaksin ja ryhmässä, ja se vei minut puhemiehen oppositiolistalle. Enpä kuitenkaan olisi arvannut, että olin jo saanut koirankin roolin.

Mika Niikon kirja Pysäyttämätön julkaistaan 3.7.2018.

Jutun ingressiä ja yhtä väliotsikkoa muokattu kello 23.22: Niikko ei suoraan verranut Timo Soinia Juudas Iskariotiin.