6 způsobů jak zabránit teroristům zničit svět

Autor: David Wong

Překlad: Filip Bořivoj Schneider

originální text na Cracked.com

Měl bych jeden dotaz hlavně pro ty z vás, kteří jsou dost staří, aby si živě pamatovali útoky 11. září. Představte si, že by Navy SEALs našli a zabili bin Ládina hned pár dní po útoku, třeba třináctého. Šli bychom i tak do války?

K téhle otázce se vrátíme později, je dost podstatná.

V tuto chvíli samozřejmě všichni přemýšlíme o hrůzném útoku v Paříži, při kterém radikální islamisté zmasakrovali kancelář plnou humoristů jako odplatu za obrázky, které se vysmívaly jejich náboženství (pokud tento text čtete v budoucnosti, doplňte si jakýkoli nedávný teroristický útok – na mé agumentaci to nic nezmění)

Existuje celá sorta zkratovitých reakcí, kterých se dopouštíme kdykoli k takové zrůdnosti dojde, proto jsem pro vás vytvořil užitečnou příručku, kterou si můžete pokaždé projít. Prostě si ji vytiskněte a pověste na zeď, abyste na ni nezapomněli. ji to ale nedělejte v kanceláři, protože jsem z nějakého tajemného důvodu na začátek připl tento extrémně nevhodný snímek:

A proto ještě než na místo činu dorazí první pomoc, pomněte prosím následných rad:

#6. Ignorujte skóre

Dovolte mi začít citací známého filosofa jménem Plakát na Přání smrti 2: „Nejdřív jeho žena. Teď jeho dcera. Přišel čas vyrovnat skóre!“

Krok číslo jedna, který je třeba učinit hned po teroristickém útoku je zapomenout na „skóre“.

I my, kteří nejsme Charles Bronson, máme v hlavě tenhle neviditelný ukazatel skóre, který měří, kolikrát nás někdo vojebal, versus kolikrát jsme někoho vojebali my. Kdykoli se s někým začnete hádat, ukazatel se rozsvítí a převezme kontrolu – pokud Honzova přítelkyně vytáhne to, jak se onehdá opil a nakálel do splachovací nádržky od záchoda, Honza si hned vzpomene, jak Eva sobecky dostala tumor a zaplavila je účty za léčení. PRÁSK! A máš to, děvko!

Tohle je ale ten špinavý trik, který na vás ušil svět a který vás bude provázet životem až do smrti:

Ten ukazatel skóre je ve skutečnosti váš nepřítel.

Zní to jako nějaký zenový blábol, ale nechte mě to vysvětlit na příkladu:

Kdykoli policie dopadne nějakého sériového násilníka, přesně 100% komentátorů na internetu zatouží po jediném: aby ve vězení jeho prdel poznala středověk.

Logika je jednoduchá, je třeba vyrovnat skóre. Jakmile se nad tím však alspoň pár vteřin zamyslíte, dojde o vám, o jak zrůdnou ideu tady jde: „znásilnění je super, pokud se stane někomu, kdo si to zaslouží!“ Tak to ale není, drsná realita je taková, že když někdo znásilní násilníka, skóre není Násilník 1, Společnost 1.

Je to Znásilnění 2, Společnost 0.

Podívejte, tím, že jsme nejen zvýšili množství všech znásilnění na světě, ale navíc ho ještě legitimizovali jako něco, co je za jistých okolností správné, jsme právě učinili znásilnění běžnějším. Teď si vzpomeňte na výše zmíněnou hádku Honzy a Evy – urážky přibývají na obou stranách, kdo „vítězí“ a kdo „prohrává“? – Ani jeden, jediným skutečným poraženým je tu ten vztah samotný. Honza si myslí, že urážkové skóre ukazuje Jan 22, Eva 16*, ale skutečné skóre je Vztek 38, Vztah 0.

*Jako ten pár jsem si představoval Jana Krause a Evu Holubovou a teď si představuji jejich zběsilý sex na usmířenou. Ne, že by to bylo nějak podstatné pro osvětlení pointy; říkám vám to jen abyste neměli pocit, že před vámi něco tajím.

Vychází najevo, že celý ten pomyslný ukazatel skóre je jen projevem té nejprimitivnější, nejnásilnější části našeho mozku, kterou sdílíme s plazy. Sledovat, jak vám někdo uškodil a prostě to nechat být – nechat skóre nakloněné v jejich prospěch – je nesnesitelné, téměř fyzicky to bolí. Takže ano, i kdyby Tým 6 zavrtal bin Ládinovi kulku do čela 13. září 2001, do války bychom stejně šli. Pořád bychom na tabulce viděli 3000 smrtí na naší straně a prostě bychom to nemohli nechat být.

Takže až příště zapnete zprávy a zjistíte, že teroristé připravili explozi, která zasáhla deset dětí, tohle je první krok: Uvědomte si, že ukazatel skóre vám lže. Bude se vám snažit namluvit, že jediný způsob, jak vyhrát, je ihned začít bombardovat, i když sami dobře víte, že kromě padouchů to odnese i stovka dalších dětí. Skóre – to skutečné skóre – by pak bylo:

Násilí na dětech 110, Lidskost 0

Teď přichází ta část článku, ve které se budu snažit předjímat vaše odpovědi na tohle všechno a jsem si celkem jistý, že zazní něco jako „Takže je máme prostě nechat být? Dovolit, aby jim ta zvěrstva beztrestně prošla? To nikdy! Musíme se jasně a rázně postavit za svobodu a vyšší dobro, jinak zlo zvítězí! Tohle je VÁLKA!“

A já souhlasím! Ale…

#5. Dejte si pozor, jestli jste na správné straně

Do háje, ten titulek vypadá jakobych se vám chystal navrhnout, abyste zvážili připojení k ISIS. Nědělejte to! A pokud někteří čtenáři mezi přečtením titulku a téhle věty už odešli do syrských náborových táborů, pak se omlouvám.

Vy ostatní, zeptejte se sami sebe: Když banda teroristů vyhodí školu do vzduchu, nebo vystřílí redakci plnou karikaturistů, myslíte si, že je to protože nevědí, že máme zbraně, bomby a drony? Myslíte si, že dělají to, co dělají, protože věří, že jsme „moc slabí na to, abychom úder vrátili“ a proto jim teď musíme „ukázat svojí sílu“?

Pro pět ran do čepice, tihle lidi si umí přečíst zatracený zprávy. Oni moc dobře vědí, co uděláme: vědí, že zareagujeme přehnaně. Stejně jako vždycky. Proto to taky dělají. Takže se uklidněte, zhluboka se nadechněte a snažte se pochopit, co většina z nás nechápe:

Oni dělají to, co dělají, protože vědí, že jsme moc slabí, než abychom odolali touze vrátit úder.

Náš zkratovitý reflex začít hned házet bomby je naší slabinou. Tuhle slabinu se oni snaží využít, protože každé odvetné bombardování znamená obrovský nábor nových teroristů na jejich straně. A vemte prosím na vědomí, že když mluvím o „jejich straně“, nemyslím tím Islám, dokonce ani radikální islamismus. „Jejich strana“ je to, co budu od teď nazývat Tým Násilí (a pokud se o Týmu Násilí chcete dozvědět víc, celý příběh najdete na našem webu TN.cz). Surovec se nerve, protože chce zvítězit, rve se, protože chce žít ve světě, ve kterém se všechno řeší násilím (ačkoli si to sám neuvědomuje). Nezáleží pak, jestli prohraje – v momentě, kdy se s ním do rvačky pustíte, jeho strana zvítězila, svět se stal o trošku víc světem podle jeho představ.

A tohle je úplně stejné – teroristé nejsou na straně Islámu. Jsou na straně bomb.

Objevil jsem jednu věc, se kterou většina z vás nebude souhlasit – je jedno, pod jakou vlajkou bojují. Kdyby hned zítra zmizel veškerý Islám ze světa, Tým Násilí by se objevil zas, akorát pod jiným jménem. Možná by se už nezaštiťovali koránem; možná budou bojovat ve jménu eugeniky, rasové čistoty, ochrany životního prostředí, nebo ve jménu My Little Pony.

Ve víru morální paniky po každém teroristickém útoku uslyšíte pořád dokola, že jde o střet civilsací, o kulturní válku mezi primitivními, barbarskými fundamentalisty na jedné straně a moderními, sekulárními společnostmi Západu na straně druhé. Ale v tu chvíli, kdy na tuhle myšlenku přistoupíte, jste se už připojili ke straně těch druhých. Je to strana kmenových válek – primitivního instinktu, který vám říká, že vaše skupina musí zvítězit za každou cenu a mně upřímně leží u zádě, jak svoji skupinu vymezujete (pomocí rasy, náboženství, národnosti, životního stylu) protože já pevně věřím, že existují jen dvě strany:

A. Ti, kdo věří, že jejich kmen si musí podrobit celý svět.

B. Ti, kdo věří, že kmeny mohou koexistovat.

U Toutatise, jen si vzpomeňte, jak to probíhalo naposledy: Jedna skupina na nás zaútočila. My došli k závěru, že je třeba je zastavit, protože jsou netolerantní k jiným kulturám, nerespektují lidská práva a jsou násilní.

Řekli jsme si že jediný způsob, jak je porazit, je být méně tolerantní k jiným kulturám („postavit mešitu poblíž místa útoků 11. září by bylo jako vyvěsit svastiku vedle muzea Holokaustu.“), přestat respektovat lidská práva („Právo na ochranu soukromí u neobčanů Spojených států je pro nás nebezpečné a to i u našich spojenců.“) a chovat se násilněji („Na světě je přes miliardu Muslimů. Pokud 1% z nich jsou přesvědčení fanatičtí džihádisté, je jich mezi deseti a dvaceti miliony. To znamená, že budeme muset zabít velkou část těch deseti až dvaceti milionů.“

Jinými slovy: „Nemůžeme je porazit, dokud nezačneme být víc jako oni.“ To je jakoby se vám doktor snažil odstranit nádor tím, že hned vedle něj vypěstuje nádor větší a zhoubnější. I kdyby to fungovalo, Tým Nádor vítězí (více o Týmu Nádor na TN.cz) a vy jste právě nalítli na podraz, který ničí lidstvo už nějakých 200 000 let.

Jak se tomu vyhnout?

#4. I když to svědí, nedrbejte se

Hned po útocích vám na všech obrazovkách vyskáčou komentátoři, kteří vám začnou jízlivým, samolibým tónem vysvětlovat, jak strašně odvážná věc to je, nenávidět muslimy – jakoby byli tím jediným, odvážným hlasem na světě, s tak kontroverzním názorem.

Skutečnost, kterou znáte od dob, kdy jste ještě neuměli dojít na nočník, je taková, že tím nejautomatičtějším, bezmyšlenkovitým reflexem je vždycky vrátit úder a že být dospělý znamená naučit se tomu reflexu odolávat. Když vás začala štvát nějaké hračka, rozbili jste jí. Cítíte komára, rozplácnete ho. Někdo vás urazí na Facebooku, řeknete mu, že je kretén. To nad námi pořád a stále dokola přebírá vládu ta primitivní, ještěří část našeho mozku. Není na tom nic kurážného – to umí i pes. I zasraný rostliny to umí.

Pak máme tu myslící část mozku – tu lidskou část – a ta nám říká, abychom se zastavili, odolali tomu pokušení a skutečně se zamysleli, jaká činnost udělá svět lepším. Je to jako odolat touze si podrbat svrab, zamyslet se a říct si: „Možná bych místo drbání té vyrážky až do krve měl zajít za doktorem pro nějakou penisovou mastičku.“ Tohle je zatím ta nejtěžší část na našem seznamu, protože podrbat se na svrabu nenávisti je tak sakra krásnej pocit. Je to tak dobrej pocit, že jsme schopní napsat celé knihy, abychom si to racionalizovali, abychom si to obhájili coby promyšlenou, rozvážnou pozici. Snažte se ale nezapomenout na následující fakt:

„Zabte je všechny!“ je ta nejjednodušší, nejlínější reakce. Je to reflex zvířecí, staré kmenové instinkty vystrkují růžky z té primitivní pračlověčí části vašeho mozku. Ještě horší pak je, že jsme bytosti pověrčivé a iracionální a tenhle reflex velmi rychle metastázuje do té nejstarší, nejničivější pověry všech dob:

„Tenhle člověk mi ublížil, takže teď musím potrestat tohoto člověka a všechny, kteří tohoto člověka připomínají.“

Stovky tisíc let utekly a nic se nezměnilo – pořád je to skvělý pocit přemýšlet o všem v intencích kulturního střetu. Pokud je ten zločinec Rom, pak už není jen jedincem, který vám krade televizi, aby si mohl koupit trávu – je součástí problému jménem romská kriminalita. Ten nesnesitelnej fracek, co vás předběhl ve frontě v KFC není jen otravný jedinec, je součástí „celý týhle zkažený generace“. Každý, kdo vám nějak ublížil, se ihned stává pěšákem v armádě, které musíte vyhlásit válku.

Odolat takové myšlence vyžaduje velké duševní úsilí – je to ekvivalent čekání, až ta mastička konečně začne působit, zatímco máte pocit, že vám na rozkrok zaútočila kolonie zuřivých mravenců. Znamená to najít v sobě trochu lidskosti a soucitu i k naprostým zmrdům, kteří by pro vás totéž nikdy neudělali. Pamatujte, povznesení se nad věc vás neuspokojí. Pomsta vás uspokojí. Škodolibost vás uspokojí. Povznést se nad věc je jako navěky sedět bez hnutí, zatímco vám kolem ucha bzučí moucha.

Tohle je ta věc, ve které se mýlí každý příběh s ponaučením, který jste kdy slyšeli, ať už jde o náboženskou parabolu nebo americký sitcom. Tyhle příběhy se vám vždycky budou snažit nakecat, že udělat správnou věc je nakonec skvělý pocit. Bezdomovec vám bude vděčný za váš dar, gaunerovo srdce pookřeje, když mu nastavíte vlídnou tvář. Ve skutečném světě to takhle není. Grázlové budou vaši milost chápat jako slabost, zneužijí vás a ještě se vám vysmějí. Bezdomovec si může s dekou, kterou jste mu darovali, vytřít prdel. Kamarád, kterému jste půjčili peníze, si za ně zaplatí nasprejování nahotinky na dodávku. A i nad to všechno se vy musíte povznést.

Proč? Protože ve skutečném světě ta jediná „kulturní válka“ je mezi lidmi, kteří se dokážou povznést a těmi, kteří nikoli.

Pokud vám to pomůže, zkuste tohle:

#3. Uvědomte si, že zlo je vzácné, ale slabost je běžná

Je těžké najít byť jednoho člověka z dvaceti, který by souhlasil s tvrzením „zlo je vzácné,“ ale není těžké to dokázat. Kolik skutečných prohnaných zlosynů jste ve svém životě potkali v kontrastu s lidmi, se kterými někdo tak či onak dost vyjebal? Já za svůj život potkal jen tři nebo čtyři skutečně ďábelské padouchy (kromě Járy Cermana) a jeden z nich byl kočka.

Pokud se na to chcete podívat víc fakticky, pojďme se kouknout třeba na všechny vraždy spáchané v daném roce. Podle statistik více než polovinu z nich spáchal někdo, koho oběť znala, nebo dokonce člen rodiny (třeba muž, který ze žárlivosti zabije vlastní ženu). Asi 42% všech obětí bylo zavražděno v afektu při hádce, dalších 23% bylo zabito v průběhu nějakého jiného kriminálního činu (ozbrojená přepadení atd.) a dalších 8% zemřelo při přestřelkách gangů.

Jinými slovy, jakmile dáte stranou:

Každého, kdo zabíjel pod vlivem narkotik nebo v jiném stavu změněného vědomí

Každého s vážnou psychickou poruchou (asi 10%)

Každého, kdo zabíjel v návalu vzteku

Každého, kdo zabíjel při provádění jiného zločinu

Každého, kdo si myslel, že tím ochrání sebe nebo své přátele („Musíme si na ně došlápnout, než přijdou oni na nás“)

…a takhle půjdete dál, až dokud vám nezbydou jen takovíti chladní, kalkulující kriminálníci, jaké znéme z filmů, celkem dost vražd vám odpadne. Samozřejmě, že nějaké zbydou – kriminální bossové si určitě objednávají chladnokrevné vraždy a lidé rozhodně páchají komplexní a dobře promyšlené vraždy jen za dobrou výplatu. Řekl bych ale, že na jednoho chladného, vypočítavého zlosyna vám připadnou desítky, možná stovky knuckleheadů.

Takže jeden chlap s příběhem a stovka chlapů, kteří jen čekají na výplatu, Iron Man přeci jen nebude tak nerealistický

Knucklehead (pořádný překlad mě nenapadl, tak nechávám v originále, rozhodně ale s okamžitou platností přidávám do svého slovníku neologismus „kloubohlavci“ – pozn. překl.) je policejní terminus technicus (a já znám policejní terminologii dost dobře, protože než jsem začal pracovat pro Cracked, strávil jsem víc než 15 let sledováním policejních seriálů) pro někoho, kdo není zločinec, ale kdo má jen špatnou sebekontrolu, je dušvně nevyrovnaný nebo drogově závislý, nebo si prostě jen nedokáže dát svůj život do kopy. Jsou to ztracení lidé se slabou vůli, kteří se jen zapletli s těmi nesprávnými. Ať se picnu, vždyť my jsme dokonce vyzpovídali bývalého neonacistu, který nám přiznal, že se k nim přidal, protože byli prostě první, koho potkal. Později se dokonce přidal k černému gangu jen protože se k němu při basketu chovali ohleduplněji.

Problém je tu opět v tom, že je mnohem příjemnější žít v představě, že každá křivda, která se vám někdy stala, byla aktem záměrného zla, nebo sociopatického sobectví. Protože pokud jsou ti lidé jen smutní zkrachovalci, kteří tráví většinu svého času sebeopovržením, je pro nás mnohem těžší si představit, jak je zabíjíme. (Na Der Spiegelu vyšel skvělý článek o mladých Němcích, kteří se připojují k ISIS, kromě násilných sociopatů jsou to dost často i deprimovaní ňoumové, kteří jen chtějí někam patřit). Pokud tyhle špatné podněty, závislosti, iracionální strach nebo nenávist, ničí je samotné víc než ostatní lidi, potom jsou skutečným nepřítelem právě tyhle podněty. A co je na tom zábavného? Špatné podněty nemůžete zastřelit, vybombardovat, nebo zabít kung fu kopem.

Hele, chcete naštvat své facebookové přátele? Ukažte jim, jak krásné věznice mají v Norsku. Chcete naštvat křesťany? Neříkejte jim, že Bůh neexistuje, řekněte jim, že peklo neexistuje.

#2. Bacha na Hitlera

A už to slyším za oknem: „Ale co Hitler?“

Existuje jeden specifický typ špatného argumentu, který každý používá, kdykoli nás někdo nařkne, že máme nějaký neproduktivní, nebo destruktivní zvyk: prostě si vzpomeneme na jednu konkrétní situaci, kdy se nám ten špatný zvyk vyplatil a pak se tím příkladem oháníme jak baseballovou pálkou. Je to naše kouzelná hůlka na odstranění kritiky.

Tak například váš rasistický strýček vás při každém setkání bez nejmenší provokace oblaží svojí oblíbenou historkou, jak byl tenkrát podezíravý, když se do baráku přistěhovala nová romská rodina a nakonec se ukázalo, že měl pravdu! Jejich syn se mu hned po měsíci vloupal do auta! Kdykoli se kdokoli pokusí jeho rasismus kritizovat, vytáhne tenhle jediný, perfektní příklad. On řekne, že cikáni jsou geneticky predisponovaní ke zločinu. Vy řeknete, že neexistují výzkumy, které by to potvrzovaly. On vytáhne tuhle historku. On řekne rasistický vtip, vy mu řeknete, že je nevhodný, on řekne „A víš, co je ještě nevhodný? VLOUPAT SE DO MÝHO AUTA! Už jsem ti někdy vyprávěl, jak jsem před barákem chytil toho neřáda?“

A pokud třeba jen naznačíte, že násilí nemusí být odpovědí na každou situaci, Tám Násilí vždycky vytáhne stejnou odpověď:

„A co Hitler?“

A nejen tato tři slova – přednesou dokonale vybroušený narativ, který tvrdí A) Hitler byl ultimátní zlo poražené dobrem; B) Nešlo ho zastavit jinak než válkou; C) Skutečnými padouchy druhé světové byli zastánci politiky appeasementu; a D) Jakákoli diskuse o tom, jaké faktory přivedly Hitlera k moci, je jen trapné mlžení. Z toho vyplývá, že pokud oponujete použití násilí proti jakékoli skupině, jste efektivně prohitlerští. („Kdybys tenhle argument razil v roce 1941, všichni bychom tu dnes mluvili Náckovštinou“)

Asi ani nemusím říkat, že i když připustím vše výše řečené, rozhodně to neznamená, že stejnou logiku lze aplikovat na libovolnou situaci, která od té doby nastala, kor na každou takovou situaci. Mnohem důležitější otázka pro toho člověka je, proč máš tuhle reflexivní potřebu vytáhnout Hitlera, kdykoli někdo zpochybňuje použití náslií? Proč při tom vždycky cítíš dotek vzteku? Proč máš potřebu se při tom chovat tak pohrdavě a jízlivě a označovat toho druhého hned za hloupého, slabého a naivního „sluníčkaře“? Proč máš tu niternou potřebu obhajovat násilí, jakoby pro tebe bylo posvátné?

„Počkat, takže chceš říct, že lidé, kteří trpí v diktátorských režimech, si to mají prostě nechat líbit, protože násilí je špatné?“ Ne! A zvovu, všimni si, jak jsi hned našel další perfektní příklad, abys mě setřel. Pokud se lidstvo dostane na takovou úroveň, kdy násilí používají jen šlechetní utlačovaní proti zlým, totalitním režimům, budem na tom jako lidstvo celkem dobře.

Pak existuje ještě jedna iracionální reakce a sice říci, že člověk, který zpochybňuje nutnost násilí, nemá úctu k našim vojákům („Pro tebe je to snadné, sedět si ve věži ze slonoviny a blábolit o míru, zatímco naši hoši riskují svůj život, aby ti zachránili prdel!“) Ani tenhle argument neobstojí při sebemenší aplikaci logiky: když příjdete za zraněným veteránem a řeknete mu „Příteli můj, doufám, že se nám podaří vytvořit svět, ve kterém lidé jako ty nebudou muset bojovat a umírat a místo toho budou žít dlouhé a šťastné životy a vychovávat vnoučata,“ nemyslím si, že vám jednu vrazí.

Ale o toho konkrétního člověka stejně nikdy nešlo – „Podporuj naše vojáky“ a „A co Hitler?“ nejsou pozvánky k hlubšímu rozebrání celé situace. Jsou to magické formulky, které mají diskusi ihned ukončit, protože ta část našeho mozku zvaná „Tým Násilí“ reaguje na kritiku úplně stejně jako islámští extrémisté na karikatury proroka Mohameda.

A když už jsme u toho…

#1. Nezapomeňte: My vítězíme

Tady se dostáváme k poslední lži, kterou uslyšíte. A já sám proti ní píšu znovu a znovu a znovu. Jde o tvrzení, že náslií vždy nakonec zvítězí. Proto nás tak děsí pouliční zločin – i když jsi miliardář, vždycky tě může v temné uličce pobodat nějakej grázl a prachy jsou ti najednou k ničemu – nasilí bere vše. „Jakou má cenu všechno to bohatství, infrastuktura a bohatá kultura, když nás může banda extrémistů prostě jen tak vyhodit do vzduchu?“

Odpověď samozřejmě zní, že to má úplně všechnu tu cenu.

A právě tahle myšlenka, že nakonec nikdy nefunguje nic jiného než násilí, je ze všech snadno vyvratitelných lží tou nejvíce hýčkanou. Pravda – potvrzená tvrdými fakty – je, že už po tisíce let násilí rychle a vytrvale ubývá. Vraťte se do středověku, najdete vražednost třicetkrát větší, než je dnes.

Jinými slovy: Tým Násilí prohrává. Jediný způsob, jak můžou vyhrát, je když nás přesvědčí, že jejich cesta je ta jediná správná.

Podívejte se na to takhle: když se vrátíme k útoku na údajně rouhačské karikaturisty v Charlie Hebdo, je hned vidět, o jak marný útok šlo. Konec konců, pokud je váš bůh skutečný, pak mu/jí nevadí, když si z něj/ní dělá někdo srandu. Tato z definice všemocná bytost rozhodně nebude mít takové potíže se sebedůvěrou. Takže ta bytostná potřeba zničit kritiky pochází jen a jen z teroristů samotných, z jejich nejistoty, strachu a hněvu – jinými slovy ten útok dokazuje, že tito lidé ve skutečnosti nevěří, že je Bůh všemocný.

To samé ale platí pro nás: pokud je jejich bůh skutečný a všemocný, pak mu pouhopouhá čmáranice nemůže nijak ublížit. Pokud je naše civilsace dobrá a silná a skýtá správnou cestu pro lidstvo, pak ji obyčejný terorismus zničit nemůže.

Pro obě strany platí, že eskalace násilí je příznakem slabosti a obav. Je to krize víry – je to přesvědčení, že vaše životní cesta je křehká – jen domeček z karet, který se při sebemenším záchvěvu rozsype. Přesvědčení, že civilizace míru prostě nefunguje.

Věřte v civilisaci. Historie nám říká, že nás nemohou porazit, porazit se můžeme jen my sami. Násilí není na vzestupu; jen ho vidíme víc v televizi, protože v probouzení vašich Tým Násilí receptorů se točí velké peníze.

Nenechte se do toho zatáhnout. Tady je zlatý retrívr, kterému jsou pravidla překážkové dráhy úplně u prdele.

David Wong je génius, proto ho nepřekládám poprvé. Pokud byste se chtěli stát lepším člověkem, zjistit, že svět je mnohem lepší než vypadá, nebo vás zajímá jeho vize již velmi blízké budoucnosti, nebojte se kliknout. Někdo úplně jiný taky přeložil jeho román John na konci umře, kupte si ho!