Michael Mørkøv i aktion på de danske landeveje under Post Danmark Rundt. Foto: Getty Images

KLUMME: Indenfor de seneste uger har vi flere gange set den værste side af min sport. Adskillige ryttere er klikket i pedalerne, men er ikke kommet hjem igen. Mest omtalt er naturligvis profilen Michele Scarponis ulykke, men også den unge amerikaner Chad Yong døde for nyligt efter et styrt i et cykelløb.

Sportens stemme Sportens stemme er danske sportsstjerners direkte talerør ud til de mange fans, der følger dem til daglig. Emnerne kan være alt mellem himmel og jord, for sport er nemlig mere end resultater og glansbilleder. Der er politik, penge, prestige og mest af alt rigtige mennesker. Kom tættere på tankerne, følelserne og betragtningerne fra stjernerne, når de skriver klummer på sport.tv2.dk.

Specielt de ulykker der opstår under træningen, er noget som jeg tænker en del på. Jeg oplever nemlig dagligt decideret farlige situationer på min træning, og jeg føler ofte, at det er med livet som indsats, jeg passer mit arbejde. Det synes jeg er absurd og helt urimeligt. Mit job er at være cykelrytter, og jeg synes, at det burde være muligt at cykle en tur på de danske landeveje, uden at skulle frygte for liv og førlighed.

I Danmark virker bilister så stressede og aggressive og modbydelige. Jeg forstår slet ikke den der trang som nogle bilister har, hvor det nærmest virker som om, at de forsøger at se, om de kan køre os bløde trafikanter ned, fordi de har RET. Michael Mørkøv

Den forfærdelige nyhed med Scarponis dødsfald er noget, der har sat sig dybt i mig, specielt de første dage efter hans ulykke, når jeg fandt cykeltøjet frem, har jeg tænkt, at jeg rigtigt gerne ville kunne komme hjem til mine børn igen.

Cykelryttere er de bløde trafikanter

Jeg ved jo godt, at når jeg sætter mig ud på cyklen, så er jeg en blød trafikant, og der er en høj risiko for at havne i ulykke med biler eller andre trafikanter, hvilket er noget, der gælder på hele turen. Lige fra man starter til man klikker sig ud af pedalerne og sætter cyklen ind i skuret igen. Det er ubehageligt at tænke på, men det er noget vi cykelryttere er nødt til at fortrænge, da vi ellers ikke er i stand til at passe vores arbejde.

Det er chokerende at høre, en kollega er død, og når det så ovenikøbet er sket på cyklen, så er det noget, der sætter dybe spor i sjælen for alle os, der sætter os på cyklen dagligt. Specielt når man finder ud af, at det er en ulykke, der er sket, og dermed noget, der i princippet kan ramme os alle.

Italienske Michele Scarponi blev ramt af en lastbil under sin morgentræning den 22. april 2017. Han efterlod sig kone og to børn. Foto: LUK BENIES / Scanpix Denmark

Men jeg tænker også, at når vi er ca. 500 World Tour ryttere i hele verden, og vi alle sætter os på vores cykler stort set dagligt i enten løb eller træning, så vil der altid ske nogle uheld, og nogle af dem vil også have den værste udgang man kan tænke sig. Det er et grundvilkår i cykelsporten, og det er en risiko, vi har valgt at acceptere. Men nogle bilisters opførsel har jeg ærligt talt svært ved at acceptere.

Jeg kører heller ikke med musik i ørerne. Det ved jeg at nogle gør, faktisk ret mange almindelige cyklister også. Jeg kunne da også godt selv tænke mig at høre radio mens jeg træner, men jeg tør det ikke. Michael Mørkøv

Efter at have boet i Italien i flere år er jeg nu flyttet hjem til Danmark igen, og det meste af min træning foregår på Nordsjælland. Her bliver jeg dagligt forarget over, hvor tæt billister er på at køre mig ned under min træning. Det er nærmest hver eneste dag, at jeg er tæt på at blive kørt af vejen af en bilist. Nogle gange ved jeg ikke, om det er med vilje, eller om det skyldes, at bilisten overhovedet ikke har set mig.

Uopmærksomme bilister

Det der bekymrer mig mest er, at der er så mange, der kigger ned på deres telefon mens de kører bil. Når jeg bliver overhalet enormt tæt bagfra af en bil, så kan jeg ikke undgå at tænke: "Så han mig overhovedet?", eller om det bare var en tilfældighed, at han passerede mig med fem centimeters afstand mellem hans bil og min krop. Andre gange er folk bare skingrende arrige over, at der er cykelryttere på vejen. Det kan jeg til en hvis grad godt sætte mig ind i, for måske har den her bilist lige mødt en anden gruppe ryttere lidt før, og nogle tredje ryttere dagen forinden, men nogle bilister har en kæmpe trang til at vise og bestemme, hvordan der skal eller ikke skal køres på vejen. Ofte får man et ordentligt svaj af bilen, eller en hård opbremsning foran sig, væske fra vinduesviskerne på en sommerdag er helt standard at få sprøjtet på sig, ligesom skældsord og langefingre bliver slynget ud i luften, på de ellers så fredelige landeveje.

Michael Mørkøv træner helst i flok, men er ind imellem nødt til at træne alene. Det er her, han oplever den værste opførsel fra bilisterne. Foto: KENZO TRIBOUILLARD / Scanpix Denmark

Jeg er ærgerlig over denne “kamp” der findes ude på landevejen, specielt fordi jeg ved at sådanne små provokationer kan føre til ubehagelig ulykke - ofte mest ubehagelig for den bløde trafikant på cykel.

I de tilfælde tænker jeg tit, om bilisten ikke er klar over, at man kan blive slået ihjel, hvis man bliver ramt af en bil? Så hvis jeg skal være helt ærlig, så føler jeg mig ikke særligt sikker på de danske landeveje, og den aggressivitet, der er blandt de danske bilister, er jo skræmmende at køre rundt imellem.

Jeg er ikke bange, men det sker flere gange under min træning, at jeg kan fornemme, at der kommer en bil bagfra, og at den kommer tæt på. Man kan næsten høre det på motorlyden, hvad enten den sænker farten lidt, eller den måske ovenikøbet gasser lidt op. Vi ryttere fornemmer altid, om bilen er lige bag, eller om den måske allerede er trukket en meter ud til venstre for at overhale.

Ofte holder selvsamme bil på en tankstation eller ved en café 5 km længere fremme og så tænker man, hvad var det, du skulle nå? Michael Mørkøv

Der er heldigvis mange bilister, der er gode til at tage hensyn og venter med at trække ud for at overhale os på de her små landeveje, som jeg foretrækker at træne på. Men nogle gange kan man fornemme, at der ligger en bil en halv meter bag ens baghjul, og det gør mig utryg. Jeg tænker nemlig på, at når jeg sidder i en bil, så har jeg svært ved at vurdere præcis, hvor meget den fylder. Så nogle gange når bilister kører så tæt på, så tænker jeg på, om de ved, at de ikke rammer mig?

Større sikkerhed i grupper

Det er lidt forskelligt om jeg træner alene, eller om jeg træner i en større gruppe. Men det er klart, at når vi er i en gruppe, så fylder vi mere på vejen, men det foretrækker jeg faktisk at gøre. Når jeg træner i en gruppe, så bliver bilisterne nødt til at bremse for os, så de kan lave en ordentlig overhaling. Nogle gange når jeg ligger alene derude, så er der nogle bilister, der ikke sætter farten ned og bare maser sig forbi, eller også skal de lige vise, at man ligger lidt for langt ude på vejen i forhold til deres smag. Derfor føler jeg mig mere tryg, når jeg træner i en gruppe, frem for når jeg træner alene.

Jeg føler dagligt, at det er med livet som indsats når jeg er ude at træne. Og jeg ved ikke hvordan jeg skulle kunne gøre det så meget anderledes? Jeg kunne godt køre mere på cykelstier, men det duer bare ikke til mit behov. Jeg har brug for at kunne køre stærkt, da jeg skal kunne konkurrere. Det er mit arbejde, men på cykelstier er der ret ofte udkørsler til huse, der er folk der går tur med deres hunde og den slags ting, så det er ikke de bedste steder at køre intervaller. Derfor er jeg tit nødt til at tage ud på de små landeveje på Midt-eller Nordsjælland, hvor jeg ved, at der ikke er ret meget trafik, så jeg kan køre mine intervaller. Men det er også ude på de her små smalle og svigende veje, at man møder de her bilister, der nærmest bevist forsøger at køre en ned.

Forventer intet fra bilisterne

Når jeg sidder på en cykel, så er jeg 100 procent koncentreret på de situationer, der kan opstå. Jeg forventer intet af en bilist, men jeg har altid fokus på de ting, jeg kan gøre og alle de situationer, der kan opstå. Selv om en bil blinker, så går jeg ikke ud fra at den drejer, og selv om jeg har øjenkontakt med en chauffør så går jeg ikke ud fra, at han har set mig. Det kan godt være en skræmmende oplevelse at træne i trafikken.

Jeg kører heller ikke med musik i ørerne. Det ved jeg at nogle gør, faktisk ret mange almindelige cyklister også. Jeg kunne da også godt selv tænke mig at høre radio mens jeg træner, men jeg tør det ikke, hørelsen er jo et af mine vigtigste redskaber i trafikken.

I Italien, hvor jeg var bosat før hen, er det hele noget anderledes. Der er en større respekt for cyklister, måske egentligt bare en større respekt for sine medmennesker generelt. Jeg har oplevet mange gange, at biler bliver liggende bagved i lang tid, og venter på, at der er plads til at de kan overhale på en sikker måde.

I Danmark virker bilister så stressede og aggressive og modbydelige. Jeg forstår slet ikke den der trang som nogle bilister har, hvor det nærmest virker som om, at de forsøger at se, om de kan køre os bløde trafikanter ned, fordi de har RET. Ofte holder selvsamme bil på en tankstation eller ved en café 5 km længere fremme og så tænker man, hvad var det, du skulle nå?