Siden nogen fandt på betegnelsen ’klovnenes fascisme’, er det, som om den har vandret lidt uroligt omkring for at finde sin rette plads.

Klovnenes fascisme er en dystopisk forudsigelse af, at vi efter det liberale demokrati kommer til at se fascismens fjæs stikke frem igen. Nu dog ikke med den stærke mand på toppen af et stramt styret hierarki, men i en mere klovnagtig form, hvor magten både er stærk, men også bizar og fyldt med selvmodsigelser og overskridelser.

Magten bliver klovnagtig, når politiske problemer løses med konstante overbud og grinagtige fadæser, som på en sær måde gør magten usårlig: Den bliver underholdende, og den kan ikke angribes med rationelle argumenter.

Betegnelsen passede måske delvist på George W. Bush, der både var militærets mand, ankermand i ’krigen mod terror’, og samtidig med sine ’bushismer’ foldede sig ud som en mellemting mellem en tåbe og en entertainer.

Betegnelsen passede også delvist på Silvio Berlusconi, der kunne slippe af sted med stort set hvad som helst, fordi han til folkets glæde overskred ethvert tænkeligt forbud i jagten på nydelse.

Det er dog formentlig først nu, at betegnelsen har fået sin fulde berettigelse, nemlig i fænomenet Donald Trump; milliardæren, der ser ud til at blive republikanernes kandidat ved det kommende amerikanske præsidentvalg. At forestille sig Trump som USA’s præsident, er at forestille sig klovnenes fascisme.

Klovnekonger

Det er ikke svært at finde eksempler på Trumps klovnagtighed. Han vil forbyde muslimer indrejse i USA. Han efteraber handicappede. Han påstår frejdigt, at energivenlige lyspærer kan give kræft, og at vindmøller ødelægger hele landes økonomi.

Generelt er Trumps valgtaler lange sludrende, selvcentrerede udfald mod mennesker, han ikke bryder sig om, især journalister, indvandrere og kvinder. Men Trump har stor succes og fejrer den ene sejr i primærvalgene efter den anden. Han har udtalt om sin egen kampagne, at den gik så godt, at han kunne gå direkte ned på gaden og skyde én, uden at tabe stemmer. Senest har han forsikret om størrelsen på sin penis.

Man kan spørge sig selv, hvordan denne klovnagtighed kan være så effektiv. Måske er forklaringen intet mindre end et pågående historisk skifte i de vestlige befolkningers forhold til magten.

Klovnerier har traditionelt været magtens modsætning. I middelalderens karnevaller gjorde man nar ad magten, som litteraten Mikhail Bakhtin har beskrevet det. Men institutioner såsom karneval og hofnarren var alligevel strukturelt nødvendige dele af den bestående magt: De var netop de ventiler, der fik dampen til at gå af genuine politiske oprør.

Von Clownstick

I tilfældet Trump er dette helt omvendt. Her er hver dag et karneval, og Trump er hofnarren, der ikke blot vil sidde ved kongens fod, men selv være konge. Måske er vi nået det punkt, hvor vi ikke mere tror på, at der er en konge, som ordner problemerne for os, når det hele er ved at gå galt.

Situationen er efterhånden så alvorlig, at de fleste af os, om vi er højre- eller venstreorienterede, har mistet troen på, at vi overhovedet kan rette op, og derfor bliver det permanente klovneregime tillokkende. Det, klovnekongen giver os mulighed for, er kombinationen af fornægtelse (af klimakrisen, den økonomiske krise osv.) og en vild acting out, hvor der langes ud mod alt og alle.

Trumps store armbevægelser er netop ikke spor præcise, og det er svært at se, hvad hans politiske program består i. Men budskabet er netop blot de fascinerende armbevægelser i sig selv, som bliver en slags overkompensation for, at vi ikke for alvor kan gøre noget.

Da Trump i sin tid havde gjort et kæmpe nummer ud af, at Obamas fødselscertifikat måtte frem for at bevise, at han var amerikaner, svarede komikeren Jon Stewart igen. Stewart mente at vide, at Trumps oprindelige navn var Fuckface von Clownstick – og at kun et fødselscertifikat kunne modbevise det.

Ofte bringes Stewarts vittighed op, når seriøse kommentatorer forklarer, at det faktisk er vigtigt, at vi tager Trump alvorligt. Det dur ikke at kalde ham navne; vi må se på de argumenter, han fremfører, og som appellerer til den jævne mand, der føler sig kørt over af Washingtons bureaukrati, politisk korrekthed osv.

Men hvad er det, vi skal tage alvorligt? Vi kan ikke tage Trump alvorligt, som man tager andre politikere alvorligt – dvs. begynde at diskutere mure mod Mexico, og om vindmøller faktisk er djævelens værk.

Det, som vi må tage ekstremt alvorligt, er ikke argumenterne eller manden ’bag klovnemasken’. Det er klovnemasken selv. For det er netop denne maske, der er grunden til hans succes.