KRONIK – Hvad er symbolet på København? Det billede, der samler det hele, så alle kan forstå, hvad vi taler om? Essensen? Hmmm, hvad med billedet af en trappeopgang? Nusset og i elendig forfatning. Blodige kanyler på de nederste trin og måske en enkelt narkoman med det hvide ud af øjnene i et hjørne. Udenfor dunster trafikken forbi og trækker et stresset spor af støj, forurening og ensomhed mellem storbyens sølle eksistenser. Kan du kende billedet? Er det København, så’n lige på kornet?

Nej, vel. Men sandheden er, at dette billede er mindst lige så nuanceret som den Maggi-terning, medierne har kogt på resten af Danmark.

TV 2’s omdiskuterede dokumentarserie På røven i Nakskov er blot seneste eksempel i strømmen af bedrøvende udkantsfortællinger. Et andet er kronikken »Bye, bye bøhland« (Information, den 5. marts) om pendlerfamilien, der gav op over for den mangelfulde infrastruktur og det lave serviceniveau ude på landet og flyttede tilbage til storbyen.

Straks blev der fulgt op med debat i Deadline. Frem bag Adam Holm tonede en triviel variant af den illustration, der ledsager ethvert indslag med epicenter vest for Valby Bakke: en saneringsmoden landejendom med knuste ruder, huller i taget og en kirkegård af hårde hvidevarer på gårdspladsen.

Men drop dog karikaturerne, når snakken falder på det Danmark, der er ved at tippe øst om sin akse. Så kan vi måske tale om det, der faktisk er på spil: steder med puls og potentiale og med masser af samfundsmæssig infrastruktur at finde sammen om.

Eksotiske dyder

Jeg har boet i Varde og Vilnius, i København, Chicago og Århus. Nu har jeg slået mig ned i Aabenraa. Her er faktisk ret fedt. Fede fællesskaber, fede job, fedt for børn og en spytklat fra Hamborg og Flensborg, hvis man trænger til et storbyfix.

Et sted, hvor man kan gøre en forskel. Byen besidder – som de fleste danske købstæder – en række af de »eksotiske dyder«, som Katrine Arnfred besang i sin klumme om Nordvest den 17. marts: Man kender ham, der sidder ved kassen, og her er en skøn blanding af alle samfundslag, uddannelsesmæssige og etniske baggrunde.

Nu bor vi her med spændende og udfordrende akademikerjob og en super folkeskole i cykelafstand, i vores fjing-fjong parcelhus mellem skov og fjord, med den store plæne og de sjove og hjælpsomme naboer, kolleger og kammerater.

Og jeg kan ikke lade være med at fundere over, hvorfor det altid er det samme forsimplede billedbøvs med rustne vaskemaskiner i forgrunden, der dunster op af mediernes nyhedsvulkan, når de skal illustrere et ikke-København.

Jeg begynder at tro, det skyldes et behov for en sutteklud at trøste sig ved.

Når man nu sidder dér i en lille, dyr lejlighed, hvor man skal kæmpe sig op med indkøb og pantflasker og ned for at finde en plet græs uden plads til et slag fodbold. Når ens unger ikke kan løbe frit rundt på stikvejen for at finde ud af, i hvis have de skal lege. Når man føler sig lidt fattig med sit uforpligtende gymnastikklippekort i stedet for at lade ungerne blive del af et foreningsfællesskab, der opdrager til demokrati og glæden ved frihed, ansvar og fællesskab.

Eller når man har græsplænen og stikvejen, men bruger sit liv i et pendlertog eller i kø på Køgebugtmotorvejen for at nå ind til city. Til et job, hvor viften af udfordringer, muligheder og ansvar måske ikke helt er så bred, som man kunne ønske. Så forstår jeg da godt, at man som journalist eller medarbejder i statsadministrationen kan få brug for en sutteklud i form af billedet af det ’derude’. Hårde hvidevarer på gårdspladsen og huller i taget.

Det skal bare kolporteres igen og igen, så man kan forsikre sig om, hvor trygt og godt det er at være i hovedstaden. Så man kan bekræfte sig selv i, hvor vigtigt det er under ingen omstændigheder at påvirke beslutningstagerne til at justere strukturerne, så nogen fra slænget kunne risikere at skulle ’derud’. De egentlige rådne bananer er dem, der former centraliseringens selvforstærkende og selvbekræftende uendelighedstegn.

Den relevante debat

På ’kontinentet’ har vi en udfordring i at få mediernes og statsadministrationens positive opmærksomhed. Behovet for tryghed opstår allerede, før eksamenspapiret bliver udleveret på de uddannelsessteder, som medlemmerne af Klub Sutteklud i stigende grad er enige om at klippe ud af Danmarkskortet og patchworke fast på deres eget legetæppe.

Det er ikke sådan, vi får spredt statslige arbejdspladser og videregående uddannelser i hele landet. Tværtimod. Og unge slår sig jo typisk ned, bygger reder og yngler løs dér, hvor de har uddannet sig – hvis der ellers er gode job at få og fede steder at bo.

Den debat, der er relevant for flest borgere og virksomheder, er ikke den om landejendommen med hul i taget. Det er den om byer med 7.000 til 60.000 indbyggere. Købstæder. Er du borgmester sådan et sted og tror, at du har dit på det tørre, fordi du ikke bor lige midt i det billedbøvs fra bøhlandet, der er bagtæppe i Deadline, så tro om igen.

I den debat, vi burde tage, er det din by, der toner frem. Men den illustration fungerer bare ikke som sutteklud. Den er simpelthen for attraktivt et alternativ til city.

80 kvadratmeter i dårlig luft

Uden reformer bliver der højst 10-12 byer tilbage i Danmark. Plus et par svinebaroner med bæltekøretøjer på landet, som er uafhængige af asfalt på vejene, postvæsen, børnehaver og kommunal fodpleje. Skal vi give de resterende landsby-, by og købstadssamfund aktiv dødshjælp i en fart i stedet for at trække pinen i langdrag?

Inklusive min egen solbeskinnede plet? Det ville være at tage konsekvensen af strukturreformen fra 2007 fuldt ud: et fravalg af en bevidst (re) formning af Danmark til fordel for centraliseringens selvbekræftende og selvforstærkende mekanismer.

Men kan det nøgterne beslutningsgrundlag om aktiv dødshjælp overhovedet blive formuleret af dem, der stiver deres verdensbillede af med forestillingen om vaskemaskinekirkegården som ikon for Danmark vest for volden? Næppe.

Måske aner de faktisk svagt deres selvbedrag? I hvert fald er der jo stemmer at høste på resten af Sjælland, Fyn og kontinentet, og mon ikke, det er derfor, de forsøger at forblænde befolkningen med flere blomsterkummer ved indkørslen til vejkantsbyerne.

Men der er selvfølgelig en anden vej, nemlig at vi forholder os aktivt til strukturerne. At planloven og boligbeskatningen bliver bragt i spil. At vi får skabt tidssvarende digital infrastruktur i hele landet og en spredning af uddannelser og statslige styrelser og funktioner.

Det er symptomatisk, at vi nedbringer transporttiden mellem Ålborg og København, før vi lægger skinner ud i Europa, og at statens pulje til kultur i hele landet er mindre end driftsbudgettet til en middelstor kommuneskole. Og at snart sagt halvdelen af de midler bruges i hovedstaden.

Jeg anbefaler reformvejen. Så til dig, der sidder og bander på Køgebugtmotorvejen eller kryber sammen med familien på 80 kvadratmeter i dårlig luft, vil jeg bare sige: Nordvestambienten med solidaritet, mangfoldighed og nærhed findes ikke kun i en enklave hos jer i Udkantseuropa.

Vi har det lige her tæt på Europas dunkende hjerte. Her er bare bedre plads. Også til dig.

Er du snu, slår du til, før boligpriserne stiger.