USA fejrer i dag ikke kun sin uafhængighed fra Storbritannien i 1776, men i høj grad også sig selv. Vores store nordamerikanske allierede har nemlig fra sin fødsel ment, at det i kraft af sine værdier og idealer er et ganske særligt land, der indtager en helt særlig rolle. For amerikanerne er USA den lysende stjerne på en ellers mørk nattehimmel, der til stadighed vil lyse stærkere end andre.USA har fundet De Vises Sten og det, der optager amerikanerne, er derfor ikke så meget, om de bør eksportere deres værdier, men i stedet hvordan dette bør gøres. Den amerikanske følelse af at være exceptionel kommer bl.a. til udtryk ved en særlig amerikansk loyalitet over for egne traditioner, tekster og institutioner. Magten udspringer af folket, hvis repræsentation manifesterer sig i den amerikanske forfatning, der indtager en ganske særlig plads i USA. Ingen og intet kan være hævet over forfatningen, for ingen eller intet kan være hævet over det amerikanske folk. Den særlige loyalitet over for forfatningen afspejler sig i den skepsis, som amerikanske domstole altid har haft over for »ikke-amerikansk« ret, hvad enten denne har taget form af internationale konventioner eller retsstillingen i andre stater.

Barack Obamas forgænger i Det Hvide Hus, George W. Bush, tog den amerikanske exceptionalisme til nye højder, og gjorde en dyd ud af at betone, at USA er noget særligt og derfor ikke skal lade sig begrænse eller indbinde af andet end sig selv. Som noget af det første trak Bush derfor USA fra både Kyoto-protokollen og Den Internationale Straffedomstol, og da den amerikanske krigsmaskine begyndte at rumle efter 11. september 2001, var han heller ikke sen til at lade FN forstå, at han som amerikansk præsident ikke havde i sinde at lade sig begrænse af Sikkerhedsrådet. Og da USA først var gået i krig i Afghanistan og Irak, gjorde hans jurister deres yderste for at undgå, at USA skulle være bundet af de retlige instrumenter, såsom Genève-konventionerne, der binder alle andre stater, når de går i krig.

Det kan derfor ikke komme bag på nogen, at især europæerne var nærmest ekstatiske af eufori over valget af Barack Obama som USAs præsident i 2009. Obama lagde nemlig i sine taler afstand til sin forgænger, som blev beskyldt for at have negligeret internationalt samarbejde og svækket internationale institutioner. USA ville med andre ord vende tilbage til det »internationale« og det vakte stor begejstring i et Europa, der af historiske årsager ikke bryder sig forestillingen om, at nogen stat eller noget folk skulle være hævet over andre. Det europæiske projekt er om noget en reaktion mod netop de tanker om exceptionalisme, som Bush hyldede. Men nu var der udsigt til, at der kom en præsident i Det Hvide Hus, der var mere som os i Europa, hvor det »ikke-nationale« hyldes, og international indbinding i sig selv anses som noget godt. Som årene er gået, har euforien over Obama lagt sig. For selvom Obama afgjort er mere internationalt orienteret end sin forgænger, så er han selvfølgelig ikke mere europæer end han er amerikaner. Han er ikke hele verdens præsident. Han er USAs præsident, og han har derfor også mere til fælles med sin upopulære forgænger end med os i Europa. Et blik på Obamas politik for terrorbekæmpelse viser da også med al tydelighed, at forestillingen om det exceptionelle USA lever i bedste velgående. Også Obama baserer nemlig i høj grad sin politik på, at amerikanske borgere har krav på en særlig grad af beskyttelse mod indgreb end ikke-amerikanere. Forfatningen vejer fortsat meget tungere end USAs folkeretlige forpligtelser, og ikke-amerikanske terrormistænkte må derfor konsekvent affinde sig med, at deres rettigheder i høj grad står og falder med, om de er beskyttet efter forfatningen eller ej. Og i praksis får ikke-amerikanske terrormistænkte en ringere beskyttelse end de terrormistænkte, der er amerikanske statsborgere.

Amerikanerne besluttede eksempelvis tidligt, at terrormistænkte amerikanere ikke skulle interneres på ubestemt tid uden adgang til en dommer på Guantanamo, men i stedet skulle retsforfølges. Så da den amerikanske statsborger John Walker Lindh blev fanget i Afghanistan, hvor han kæmpede med Taleban, blev han skilt fra de andre talebanereog stillet for en rigtig domstol. Hans ikke-amerikanske kumpaner måtte derimod tage til takke med Guantanamo. Selvom Obama har forsøgt at lukke lejren forbeholder han sig fortsat ret til at indespærre de mistænkte terrorister, der ikke er amerikanske statsborgere, på ubestemt tid.Terrormistænkte amerikanere favoriseres også, når de retsforfølges for terrorisme. For mens amerikanske statsborgere altid er sikret en almindelig rettergang ved en almindelig amerikansk civil domstol, så risikerer ikke-amerikanere at blive stillet for en særlig militærkommission, hvor rettergangsgarantierne er ringere. Og Obama har bibeholdt de kontroversielle kommissioner, hvor det i høj grad er farven på passet, der afgør graden af retssikkerhed.

Forestillingen om det exceptionelle ved amerikanske statsborgere genfindes endvidere i den amerikanske debat om det kontroversielle droneprogram. Det var nemlig først, da det gik op for amerikanerne, at også de risikerede at blive ramt af dronens missiler, at der for alvor blev stillet spørgsmålstegn ved politikken. Så længe det bare var afghanere, pakistanere eller yemenitter, der blev slået ihjel ved de mange målrettede droneangreb, var det med andre ord okay. Men da Obama besluttede sig for at dræbe den amerikanske statsborger Anwar Al-Awlaki fik piben en anden lyd og amerikanske politikere begyndte for første gang at tale om, at præsidenten havde fået for mange beføjelser i terrorbekæmpelsen.

De seneste ugers afsløringer af amerikanernes massive overvågnings- og udspioneringsprogram må have fjernet den sidste tro på, at Obama skulle være andet end først og fremmest en amerikansk præsident. Dagens fejring af den amerikanske uafhængighedsdag foregår nemlig i skyggen af Edward Snowdens afsløringer af, at den amerikanske efterretningstjeneste ikke blot har fået direkte adgang til servere hos store amerikanske virksomheder som SKYPE, Facebook og Google, men sågar har udspioneret EU-institutioner og europæiske ambassader.

Europa føler sig tydeligvis forrådt af afsløringer om amerikanske aflytninger, men Obama har reageret ved at trække på skuldrene. Og i et TV-interview om Snowdens afsløringer af overvågning af de sociale medier var det første, Obama gjorde, da også at berolige amerikanerne og det amerikanske samfund. For som han sagde, behøvede amerikanerne ikke at frygte, at NSA lyttede med på telefonsamtaler eller læste e-mails, medmindre der foreligger en individuel retskendelse. For os, der ikke er amerikanere og beskyttet af den amerikanske forfatning, forholder det sig imidlertid anderledes.

Det er med god grund, at amerikanerne i dag hylder deres uafhængighed, og det er også med god grund, at mange ikke-amerikanere tager del i fejringen og hyldesten af de amerikanske værdier. Men selvom vi som europæere sympatiserer med de amerikanske idealer om demokrati og personlig frihed, skal vi samtidig huske på, hvem det egentlig er, som amerikanerne fejrer her på deres uafhængighedsdag 4. juli. USA fejrer først og fremmest sig selv – ikke Europa og resten af verden. Det er på høje tide, at vi i Europa opdager, at den amerikanske præsident trods den megen snak om frihed og håb om en bedre fremtid for hele verden mere end noget andet er optaget af at fremme USAs interesser. Og at også Obama mener, at USA er en exceptionel nation, og at amerikanerne derfor har fortjent bedre rettigheder og bedre beskyttelse end ikke-amerikanere. Det er USAs frihed, der er i fokus – ikke vores.