Da Ludvig den 16. mistede hovedet i guillotinen i Paris i januar 1793, modtog Europas autoritære regimer denne nyhed i bevidstheden om, at revolutionen – og i hvert fald dens dybde – var kommet bag på Frankrigs herskende elite. Ludvig troede, at optøjerne var noget, der gik over. Hoffets og regeringens efterretninger var mangelfulde. Den fejl ønskede andre ikke at gentage. Allermindst mændene bag den danske enevælde med kronprins Frederik, senere Frederik den 6. i spidsen, paranoid som bare fanden, nervøs ved uregelmæssigheder, år for år mere reaktionær i sin berygtede – let omskrevne, men dækkende – selvforståelse: Vi alene vide.

Det var Frederik magtpåliggende, forpligtelsen over for Gud, at sikre sit enmandsstyre, der trods alt forvaltedes af kancelliernes embedsstand. Niels Birger Wamberg har udtrykt det præcist: Jonas Collin, H.C. Andersens velgører og superembedsmand i regimet, delte enevælde med Frederik den 6.

I denne indretning, som inderkredsen bogstaveligt talt opfattede som den bedste af alle verdener, opererede en række jurister og højere politifolk, der i overensstemmelse med Frederiks krav om total sikkerhed for sig og sine opbyggede et effektivt og omfattende sikkerhedspoliti. Eller mere direkte: en politistat.

Historikeren Karl Peder Pedersen har skrevet doktorafhandling efter grundige studier af tilblivelsen af dette første professionelle skridt på vejen mod det moderne overvågningssamfund. Man kan roligt konstatere, at datidens kronjurister i deres ambition om det perfekte ville have slikket sig om munden, om de blot antydningsvis havde kendt til de muligheder myndighederne (og andre) i vore dage har for at holde øje med borgerne, men de lagde grunden.

Funktionen

Ideen bag et sikkerhedspoliti var flertydig i 1800-tallets første halvdel, den periode som afhandlingen Kontrol over København dækker. Dels til bekæmpelse af almindelig kriminalitet i det lille bysamfund bag voldene, som alt i alt dog var til at håndtere. Dels, og i Frederiks optik nok så afgørende, til opdagelse og bekæmpelse af samfundsomstyrtere. Med det sidste mente Frederik stort set enhver form for opposition. Meget lidt blev tålt.

Da Anders Sandøe Ørsted, kronjuristen over dem alle, eksempelvis havde forfattet et stykke mildt kritisk fagjura, fik han af kongen valget mellem sit embede som generalprokurør (kammeradvokat) eller »skrivefrækheden«. Det kaldtes ytringsfriheden af kong Frederik, der yndede at fremstille sig som biedermeierkongen, den ophøjede borger med familie, der roede rundt på Frederiksberg Haves kanaler og lod sig tiljuble af det lykkelige folk på bredden.

Frederik var forfærdet ved de borgerligt liberale strømninger stadig tydeligere i netop det borgerskab, kongen mente at tjene.

Systemet

For at overvåge disse tendenser og gribe ind i tide, opbyggede den danske politimyndighed – med den nidkære A.C. Kierulff i spidsen – et formidabelt system af politispioner, meddelere og regulære stikkere. Hvorledes selve strukturen er blevet til i detaljer er måske mindre klart. Mange af den slags ting foregik mundtligt i en snæver kreds. Man behøvede ikke noget på print embedsmænd og konge imellem.

Men det murrede i de københavnske uddannede og velstående cirkler – i klubberne især. Mange har mere eller mindre konkret bag lukkede døre og nedrullede gardiner kunnet enes om, at Frederik var et indskrænket fjols, der nær satte landet over styr med sin ubehændige udenrigspolitik osv. Bombardementet af København, tabet af flåden, statsbankerot og afkaldet på Norge i 1814 var ikke glemt. Mange mente, at kunne regere lige så godt eller bedre. I den situation, som Frederik trods alt ikke var dum nok til at overhøre, gjaldt det om at give klar besked til alle med forestillinger om en liberal afvikling af enevælden og konstitutionelt monarki.

Redskabet fandt det nye sikkerhedspoliti og det til Frederiks store tilfredshed i den forhutlede doktor Dampe. Højlydt sværmede filosofidocent Dampe for tidens frihedsidealer og forsøgte at etablere en virksom forening til fremme af deres virkeliggørelse. Men Dampe var ikke nogen stor revolutionær, nærmere godtroende, upraktisk og uden forestillinger om, hvad han udfordrede.

Sikkerhedspolitiet infiltrerede Dampes lille »revolutionære« forening – i den grad, at antallet af politistikkere til stede ved møderne rigeligt oversteg Dampes sympatisører, også da fælden klappede formentlig næsten udelukkende befolkede det mødelokale, hvor Dampe, anklaget for højforræderi, blev arresteret. Dampes forbrydelse udløste dødsdom. Frederik benådede Dampe, men jo blot for at sende ham i til Frederiksø i strengt fængsel, hvor den stakkels doktor sad i 20 år. Signalet kunne dårligt være mere klart. En doktortitel beskyttede ikke, ikke hvis doktoranden gjorde sig politisk ud til bens. Sikkerhedspolitiet havde bevist sin duelighed og leveret, hvad kongen og regimet havde ønsket.

Nye behov

Behovet for et mere hårdtslående hemmeligt politi eller en efterretningstjeneste afspejler naturligvis også en social struktur i det danske samfund under hastig forandring.

Hvad før militæret og et vægterkorps kunne tage sig af med lidt øretæver hist og her og med kanonerne i Kastellet belejligt vendt ind mod byen, var ikke mere tilstrækkeligt. De farlige teorier bag revolutionen samt den hastigt voksende uddannede borgerkastes stigende betydning og utilpashed ved at være holdt uden for indflydelse, fordrede et politi med naturlig adgang til disse kredse. Dels synligt, dels som i Dampes tilfælde som provokatører og stikkere. Uanset folks nykker skulle ingen vide sig sikker.

Siden har det danske demokratiske samfund forsøgt at kæmpe sig ud af enevældens slagsskygge, hvad angår embedsværkets uigennemsigtighed og den udøvende magt som sådan. I betragtning af den lukkethed, der fortsat hersker, også på områder, hvor det forekommer absurd, og i betragtning af stadig mere overvågning, kan man med nogen ret mene, at vi stadig er børn af Frederik 6.s enevoldssamfund. Der blev grunden lagt. En indsigtsgivende fremstilling.