Meningsmålingerne spår en sejr til rød blok, og det er derfor værd at tænke nærmere over, hvad det er for en politisk leder, vi i givet fald vil få i Mette Frederiksen.

Den socialdemokratiske formand har helt klart en karisma, der emmer af stærk leder. Allerede da Socialdemokratiet i 2005 skulle vælge ny formand, blev hun overvejet som kandidat, selvom hun dengang kun var 27 år. Med Altingets ord er hendes retoriske evner »i særklasse efter dansk målestok«, og i undersøgelser fra Wilke og Gallup scorer hun højt på troværdighed og sympatisk udstråling. Der er ingen tvivl om, at Mette Frederiksen formår at gøre indtryk på dem, hun kommunikerer med og til.

Imidlertid kan man godt have en stærk og tillidsvækkende karisma uden at være en god leder. Det er muligt at ville bestemme – og at lykkes med at overbevise andre om at lade en bestemme – uden rent faktisk at være god til at træffe beslutninger. Det er derfor værd at spørge, i hvilken grad den tillid, som Mette Frederiksen indgyder i danskerne, hviler på hendes myndige fremtoning og på den aura af dybfølt moralsk indignation, som står i så skærende kontrast til forgængerens Sex and the City-sorgløshed. Hvis man bestræber sig på at se forbi form og i stedet koncentrerer sig om indhold, hvad kommer man så frem til? Hvis man ser på Mette Frederiksens faktiske ageren i dansk politik hidtil, hvor berettiget er tilliden til hende så?

Hvad angår Mette Frederiksens dømmekraft, så er det ubestrideligt, at hun har måttet skifte holdning på en række områder, hvor hun ellers har lagt ud med stærke meninger og sågar har fordømt dem, der var uenige med hende. I 2005 mente hun, at det ikke kunne nytte noget, at »forældre med overskudsbørn sender deres børn i privatskole, så snart der er problemer i folkeskolen. Alle har et ansvar for at folkeskolen fungerer. Det betyder altså, at man må blive og tage kampen op.« Da hun nogle år senere selv fik børn i skolealderen, så hun anderledes på den sag. Før valget i 2011 revsede hun den daværende regering for at forsøge at piske kontanthjælpsmodtagere i arbejde, men da hun blev beskæftigelsesminister, skiftede hun til at forsvare selvsamme kurs. Med Jørgen Skadhedes ord i Altinget har Mette Frederiksen »gjort det til en særlig disciplin at argumentere for, at det er for de arbejdsløses egen skyld, når regeringen tager penge fra dem.«

Og så er der flygtninge- og indvandrerpolitikken, hvorom hun i 2001 udtalte: »Vi kan lige så godt være ærlige. Vi i Socialdemokratiet har båret ved til den nationale løgn om, at antallet af indvandrere var det store problem frem for at fokusere på integration.« Det står hen i det uvisse, hvornår hun har skiftet holdning, men vi skulle i hvert fald skrive 2016, før Mette Frederiksen offentligt gik ud og erklærede, at de vestegnsborgmestre, der i over 25 år har forsøgt at råbe Socialdemokratiets ledelse op, har haft ret, mens hun selv har taget fejl. Det må siges at være nogle ret vigtige områder, hvorpå Mette Frederiksen har lagt ud med at trække den forkerte vej og udskamme dem, der stod på mål for de samme synspunkter, som hun selv senere har indtaget.

Det er selvfølgelig alle forundt at blive klogere. Det pudsige er imidlertid, at tidspunktet for Mette Frederiksens holdningsskift så ofte er faldet sammen med, at det var blevet opportunt for hende at mene noget nyt – da hun selv fik børn i skolealderen, da hun gik fra at være oppositionspolitiker til at være minister, da folkestemningen vendte efter nytårsaften i Köln.

Det kan selvfølgelig ikke udelukkes, at disse tidsmæssige sammenfald er tilfældige. Jeg tillader mig nu at tvivle, ikke mindst fordi Mette Frederiksen i sine kommentarer til sine holdningsskift har gjort det til en vane at nøjes med det absolut minimale – nemlig at bekræfte at det er sandt, at hun nu mener noget andet, mens hun glider af på spørgsmål om baggrunden herfor. Mette Frederiksen forventer åbenbart at kunne gå direkte fra at tale dunder for det ene synspunkt til at tale dunder for det stik modsatte synspunkt, uden at hun behøver forklare sig, endsige beklage sin tidligere dumstædighed. Det tætteste, hun er kommet på at forholde sig til sit holdningsskift på flygtningeområdet, er udtalelsen »nogle gange tager tingene desværre noget tid« (Deadline 19. januar), hvilket vel svarer til et skuldertræk.

Så er der hendes optræden i Vi ses hos Clement 31. januar. Interviewet startede med, at Clement Kjersgaard spurgte, hvordan Socialdemokratiets flygtningepolitik adskiller sig fra regeringens, samt hvorvidt hun er åben over for yderligere stramninger til foråret, såfremt antallet af asylansøgere stiger. Mette Frederiksen forsøgte at spise ham af med politikerfloskler, og da han insisterede på at få meningsfulde svar på sine spørgsmål, forvrængede hun dem ved at erklære, at det ikke er muligt at give simple svar på den overordnede flygtningeproblemstilling. Men det var jo heller ikke det, han bad hende om. Hvorfor vil Socialdemokratiets formand hellere spinne situationen end svare på relevante spørgsmål om sin egen politik?

Tilbage står man med det indtryk, at i tidens p.t. vigtigste politiske spørgsmål kliner Mette Frederiksen sig op ad blå blok uden at demonstrere nogen form for selvstændig tankegang. Om det skyldes rådvildhed eller kynisk taktik, er ikke godt at vide. Mette Frederiksen er god til at lyde, som om hun virkelig mener det, hun siger – hvis Helle Thorning havde siddet i TV-studiet og sagt præcis det samme, havde ingen været i tvivl om, hvor indstuderet og indholdsforladt det var – men som vi har set, er der ikke grund til at tro, at Mette Frederiksens formidable indignation dækker over nogen sammenhængende politisk vision.

Så er der reelt mere politisk lederskab i Mette Frederiksen, end der var i Helle Thorning? Eller har hun bare en mere autentisk udstråling end sin forgænger, mens opportunismen og det politiske tomrum er det samme? Er der ikke blot tale om gammel vin på nye flasker – og er Danmark tjent med at få Helle Thorning 2.0 ind i Statsministeriet?