Problemadfærd hos børn bliver i dag set som psykiatriske sygdomme, der har biologiske årsager, selv om ingen endnu ved, om det passer. Vi møder adfærden med symptombehandling, for eksempel møder vi urolig ADHD-adfærd med struktur, ofte desuden med medicin.

Effekten af indsatserne er sjældent så stor, at børn, der mistrives, kommer til at trives og udvikle sig godt, og situationen er tiltagende alvorlig, idet stadig flere børn mistrives.

I 1990’erne var biologien endnu ikke i højsædet. Dengang var spørgsmålet stadig, hvad det var i det enkelte barns opvækstmiljø, der fik barnet til at udvikle problemer.

Urolig adfærd hos et barn kunne således lede til undersøgelse af, om der var noget i familien, daginstitutionen eller skolen, som belastede eller frustrerede barnet.

Når vi fandt noget, for eksempel, at barnet var noget umodent og blev frustreret over høje krav fra forældrene, vidste vi, at det sandsynligvis ville kunne løse problemet eller bidrage hertil, hvis forældrene i en periode sænkede deres krav og hjalp barnet mere.

Dengang så vi problemer, analyserede sammenhænge mellem barnets adfærd og opvækstmiljøet og fandt løsninger.

I dag vil vi ikke se problemer, kun løsninger. Men ofte virker løsningerne ikke, og det skyldes, at vi afviser, at problemer findes, og derfor også har droppet analysen.

Det samme gælder samfundsudviklingen.

I dag kalder vi en fristende, men også fremmedgørende teknologisk udvikling, præstationskultur og øget kontrol for løsninger, selv om det øger presset på børn og forældre og bidrager til mistrivsel og psykiske problemer.

Vi forsøger at omforme mennesket til ren biologi. Til en maskine. Der sker en dehumanisering, og det forførende perspektiv er, at den vil lykkes. For gør den det, vil vi slippe for alle irrationelle, forstyrrende følelser og få uanede muligheder for at yde toppræstationer som individer og som samfund.

Rent biologisk blik

En væsentlig faktor i dehumaniseringen er, at Verdenssundhedsorganisationen, WHO, i 1992 udsendte en ny udgave af sin diagnosemanual for psykiatri.

Den gik bort fra at forstå et barns udvikling som medbestemt af opvækstmiljøet, og over mod et rent biologisk blik på barnet.

For med den nye manual blev beskrivelserne af diagnoserne stort set renset for alt, som vedrørte årsager til psykiske problemer. Diagnoserne skulle nu stilles udelukkende ud fra barnets adfærd.

Årsagsforklaringerne, der blev renset ud, var i høj grad psykoanalytiske.

De var spekulative og kunne diskuteres, og psykiaterne havde i stigende grad vanskeligt ved at slutte op om dem. Adfærden, derimod, burde alle kunne blive enige om, for den kan jo iagttages.

Ingen kender endnu årsagerne til psykiske forstyrrelser, og selv om der kan rejses tvivl over for psykoanalysens teorier, er det problematisk, at man både i psykiatrien og uden for er holdt helt op med at tænke over, hvilke forhold i et barns opvækstmiljø, som eventuelt kan tænkes at ligge bag en ADHD- eller autismeadfærd.

Det er problematisk, så længe det ikke er fastslået, at psykiske forstyrrelser er rent biologiske.

Og så længe der ikke er fundet biomarkører, for eksempel genetiske afvigelser eller forandringer i hjernen, som lægerne kan bruge i diagnostikken, sådan som de ofte kan i diagnostik af legemlig sygdom.

Jordens klima er truet af overophedning, men det går jo meget godt. Også befolkningens mentale klima er truet af overophedning, men endnu er familierne, skolerne eller arbejdspladserne jo ikke brudt sammen, så det går vel også nok.

Vi kan fortsætte med at udbygge kapaciteten i psykiatrien og gøre endnu mere for at fremme åbenhed om psykisk sygdom og støtte mennesker i at leve hermed, og det er for så vidt godt.

Men hvis vi faktisk kunne forebygge og løse psykiske problemer, svarer alt andet til at holde en fugtskjoldet kældervæg nogenlunde pæn med maling, i stedet forat etablere et dræn, som holder fugten ude.

Se på opvækstmiljøet

Mit eget lille modtræk mod dehumaniseringen er ikke originalt, for det består bare i at være gammeldags.

I alle sager, jeg modtager, søger jeg først efter muligheder for at forstå barnets adfærd og problemer som reaktioner på opvækstmiljøet.

Jeg finder næsten altid noget, som tilsyneladende kan bidrage til en forståelse.

På den baggrund giver jeg forældrene forslag til, hvad de kan gøre i hverdagen med barnet, for at se, om det løser problemerne.

Løbende justerer vi forslagene ud fra erfaringerne. I mange tilfælde inddrages pædagoger og lærere også, især af forældrene selv, og alle parter er gennemgående positive over for at være gammeldags.

Et lille eksempel handler om et barn, der var uroligt. Det gjorde desuden ikke det, som de voksne bad det om, og havde svært ved at vente på tur. Barnet kunne have fået diagnosen ADHD. Jeg foreslog, at problemerne måske var en følge af, at forældrene havde hjulpet barnet meget, indtil det fik en lillesøster, hvorefter de pludselig øgede kravene, samtidig med at de gav søsteren masser af opmærksomhed.

Den hjælp, jeg foreslog, bestod i, at forældrene fortalte barnet denne forståelse, at de i en periode sænkede kravene, og at barnet dagligt fik tid alene med en af forældrene.

Efter nogle måneders ihærdig indsats fra forældrene og nogle justeringer undervejs, var problemet løst, og barnet fik ingen diagnose.

Mit modtræk udelukker ikke psykiatri og medicin, men reserverer blot dette til de tilfælde, hvor forældrenes hjælp ikke løser problemet i tilstrækkelig grad.

Modtrækket vil næppe kunne få samme succes alle vegne, for de sager, jeg modtager, er ikke repræsentative.

Men erfaringerne tyder på, at kommunerne i mange tilfælde ville kunne hjælpe bedre og billigere, hvis de også var mere gammeldags.

Jeg er imidlertid kun en enkelt, lille stemme, og jeg udtaler mig på baggrund af erfaringer, ikke forskning. Desuden er tiltroen til den biologiske psykiatri stor – både blandt fagfolk, politikere og forældre.

’Parent blaming’

Mit modtræk kan kritiseres for at være et udtryk for såkaldt parent blaming, altså for at give forældrene skylden for deres børns problemer.

Imod dette kan jeg sige, at min erfaring er, at alle forældre gør det bedste, de kan, også de, der kommer til at skade deres børn – og tilføje, at også det har forståelige årsager. Men det ændrer ikke ved, at forældrene ofte er en væsentlig del af årsagen.

Endelig kan mit modtræk kritiseres for ikke at anerkende forældre og børn som eksperter i sig selv.

For jeg hævder en merforståelse, også selv om jeg kun foreslår forældre, hvordan deres barn måske kan forstås, og hvad de forsøgsvist kan gøre for at se, om det løser problemet. Selv om forældrene søger ekspertise og er glade, når problemerne løses, ophæver det ikke ekspertrollen.

Kritikken af parent blaming og ekspertrollen har baggrund i et positivt ønske om at myndiggøre mennesker, der historisk set har været udsat for moralsk fordømmelse og en alvidende, undertrykkende ekspertise.

Men hvis for eksempel psykologer følger kritikken, kan de ikke fremsætte tanker om, hvordan forældre kan komme til at skabe problemer for deres børn, og hvad de kan gøre for at løse dem igen.

Meget kan således tyde på, at mit modtræk forbliver mit eget.

Men nu, hvor det er omtalt, kan andre, der også ser begrænsninger i den fremherskende form for hjælp til børn med adfærdsproblemer, gribe bolden, hvis de ønsker det.