Hvilken slags fremtid skal vi forvente os? Lad os se på menneskearten udefra. Forestil dig, at du er en iagttager fra det ydre rum, der forsøger at regne ud, hvad der vil ske med den menneskelige civilisation. Eller forestil dig, at du er en historiker om 100 år fra nu (hvis der findes historikere til den tid, hvilket ikke er givet), der ser tilbage på, hvad der hændte i vores tid. Du vil få bemærkelsesværdige ting at se.

For første gang i menneskehedens historie har vi udviklet en åbenlys kapacitet til at tilintetgøre os selv. Dette har været tilfældet siden 1945, men i dag er det omsider også ved at blive anerkendt, at mere langsigtede processer som miljøødelæggelser fører os i samme retning. Måske ikke ud i den totale ødelæggelse, men i al fald ud i ødelæggelsen af ethvert grundlag for en anstændig tilværelse.

Hertil kommer andre farer som pandemier, der har at gøre med globalisering og interaktion.

Så der er altså både processer i gang og etablerede institutioner såsom nukleare våbensystemer, som kan rette et potentielt og definitivt dødsstød imod vores velorganiserede eksistens.

Spørgsmålet er: Hvad stiller vi, der lever i denne tid, så op for at afværge denne eksistentielle trussel? Intet af dette er en hemmelighed. Alle kendsgerninger er lagt åbent frem. Ja, faktisk må vi anstrenge os for ikke at se dem i øjnene.

Selvfølgelig kan man pege på en række reaktioner. Der findes dem, der prøver at sætte ind imod disse trusler. Og der findes andre, som handler for at eskalere dem. Hvis vi ser på, hvem der handler på den ene og på den anden måde, vil den fremtidige historiker eller udenjordiske iagttager se noget mærkeligt: De, som forsøger at afbøde eller overvinde disse trusler, er de mindst udviklede samfund, de indfødte befolkninger, eller deres efterkommere i form af stammefolkssamfund eller oprindelige folk i lande som f.eks. Canada.

Faktisk er der i hele verden – i Australien, Indien, Sydamerika – kampe i gang, ja nogle gange krige. I Indien raser en stor krig omkring direkte miljøødelæggelser, hvor stammesamfund forsøger at modsætte sig råstofudvinding, som har skadelige konsekvenser – både lokalt, men også mere generelt. I de samfund, hvor indfødte befolkninger har nogen indflydelse, tager mange af disse stærk afstand fra kursen mod miljøkatastrofer. Med hensyn til den globale opvarmning tager intet land så kraftig afstand som Bolivia, der har et indfødt flertal og indskrevet beskyttelsen af ’naturens rettigheder’ i sin forfatning.

Ecuador, som også har en stor indfødt befolkning, er den eneste olieeksportør, jeg kender, hvor regeringen søger om at få hjælp til at holde denne olie i jorden, hvor den bør forblive – i stedet for at producere og eksportere den.

Venezuelas præsident Hugo Chávez, der døde for nylig og var genstand for hån, spot og had i hele den vestlige verden, deltog for et par år siden i et møde i FN Generalforsamling, hvor han blev latterliggjort, fordi han kaldte George W. Bush for en inkarnation af djævelen. Han holdt imidlertid også en tale, der var ganske interessant. Selvfølgelig er Venezuela en stor olieproducent. Olieindtægter tegner sig praktisk taget for hele landets bruttonationalprodukt. I talen advarede han imod farerne ved et overforbrug af fossile brændstoffer, og opfordrede producent- og forbrugerlande til at gå sammen om at forsøge at udvikle metoder til reduktion af brugen af fossile brændstoffer. I sandhed et forbløffende budskab fra en af verdens største olieproducenter – for øvrigt er også Chávez af delvis indiansk/indfødt herkomst. Men i modsætning til hans morsomheder om Bush blev dette aspekt af hans FN-tale aldrig vidererapporteret af mainstreammedierne.

Kløft mellem folket og lederne

Så på den ene side har vi indfødte og stammefolkssamfund, der forsøger at bremse kursen mod katastrofer. På den anden side har vi de rigeste, mest magtfulde samfund i verdenshistorien – stater som USA og Canada – der med fuld fart styrer hen imod at ødelægge miljøet så hurtigt som muligt. I modsætning til Ecuador og oprindelige samfund verden over er de som besatte af ønsket om at udvinde hver eneste dråbe fossilt brændstof fra jorden med størst mulig hast.

Begge USA’s politiske partier, præsident Obama, medierne og den internationale presse ser med stor entusiasme frem til, hvad de kalder »et nyt århundrede med energiuafhængighed for USA«. Energiuafhængighed er et næsten meningsløst begreb, så lad os se bort fra det. Hvad de mener, er: Vi ønsker os et århundrede, hvor vi kan maksimere brugen af fossile brændstoffer og medvirke til at ødelægge verden.

Og sådan er det stort set over hele linjen. Ganske vist gør Europa sig større anstrengelser for at udvikle alternative energikilder, men USA, det rigeste og mest magtfulde land i verdenshistorien, er den eneste nation blandt de måske 100 relevante, der ikke har nogen national politik om at begrænse brugen af fossile brændsler, ja end ikke nogen formuleret målsætning for omstilling til vedvarende energi. Det er ikke, fordi befolkningen ikke ønsker det. Amerikanerne ligger ganske tæt på den internationale norm i deres bekymring for den globale opvarmning. Det er de institutionelle strukturer, der blokerer for forandring. De store kapital- og selskabsinteresser ønsker det ikke, og de har den altovervældende magt i udformningen af politikken, hvilket resulterer i en enorm kløft mellem befolkningens holdninger og den førte politik inden for en mængde områder, herunder også inden for energipolitikken.

Så dette er, hvad den fremtidige historiker – hvis hun findes – vil få at se. Hun vil også kunne læse dagens videnskabelige tidsskrifter. Næsten hver ny udgave, man åbner, rummer endnu mere dystre forudsigelser end den forrige.

Den atomare trussel

Et andet spørgsmål drejer sig om atomkrig. Det har været kendt i lang tid, at skulle det komme til et førstegangsslag fra en af de større magter, ville det – selv uden gengældelse – sandsynligvis være nok til at ødelægge civilisationen, alene på grund af de konsekvenser, som en nuklear vinter vil udløse. Dette emne er velbelyst, man kan læse om det i Bulletin for Atomic Scientists. Så faren har altid været meget større, end vi troede.

Vi passerede for nylig 50-årsdagen for Cuba-krisen, som historikeren Arthur Schlesinger, præsident John F. Kennedys rådgiver, betegnede som »det farligste øjeblik i verdenshistorien«. Hvilket det også var. Det var kun med et hængende hår, at katastrofen blev undgået, men dette var ikke den eneste farlige krise. I en vis forstand er det værste aspekt ved disse dystre begivenheder, at vi ikke har lært af vores erfaringer.

Hvad der skete under missilkrisen i oktober 1962, er i høj grad blevet forvansket i skønmalerier, der skal få det til at se ud, som om heroisme og fornuftig omtanke styrede forløbet. Sandheden er, at hele episoden var tæt på galskab. Da krisen var ved at nå sit højdepunkt, skrev den sovjetiske leder, Nikita Khrusjtjov, til Kennedy og tilbød en løsning, der skulle bestå i, at Sovjetunionen offentligt bekendtgjorde tilbagetrækning af sine missiler fra Cuba, mens USA skulle gøre det samme for sine missiler i Tyrkiet. Faktisk var Kennedy end ikke opmærksom på, at USA havde missiler i Tyrkiet på dette tidspunkt. De stod alligevel over for at skulle tilbagetrækkes og erstattes med de mere dødbringende Polaris-atomubåde, som var usårlige.

Så dette var tilbuddet. Kennedy og hans rådgivere overvejede det – og afviste det. På dette tidspunkt estimerede Kennedy selv sandsynligheden for atomkrig til mellem 33 og 50 procent. Så Kennedy var villig til at acceptere en meget høj risiko for massive ødelæggelser for at fastslå det princip, at USA – og kun USA – har ret til offensive missiler uden for sine egne grænser, ja faktisk alle steder, hvor de ønsker at have sådanne missiler, uanset hvilken risiko det indebærer for andre – og for os selv, hvis tingene kommer ud af kontrol. USA har denne ret, men det har ingen andre.

Kennedy accepterede dog en hemmelig aftale om at trække missiler tilbage, hvis tilbagetrækning USA allerede havde bestemt sig for. Så Khrusjtjov måtte med andre ord trække de sovjetiske missiler tilbage i fuld offentlighed, mens USA hemmeligt trak sine egne forældede tilbage. Khrusjtjov måtte altså lade sig ydmyge, mens Kennedy kunne bevare sit machoimage. For dette udviste ’mod’ og denne ’kølige optræden’ i en truende situation osv. blev han lovprist og rost. De rædselsvækkende perspektiver ved hans ubøjelighed bliver end ikke nævnt – prøv selv at finde optegnelser herom.

Og hvad mere er: Et par måneder før denne krise brød ud, havde USA desuden opstillet missiler med atomsprænghoveder på Okinawa. Disse var rettet mod Kina i en periode med stor regional spænding. Tja, hvem bekymrer sig? USA har ret til at gøre, hvad det vil over alt i verden. Vi fik en uhyggelig lektion i denne æra, men andre skulle følge.

Ti år efter, i 1973, fandt udenrigsminister Henry Kissinger anledning til at sætte USA i højeste nukleare beredskab. Dette var hans måde at advare russerne om, at de skulle afholde sig fra blande sig i den igangværende israelsk-arabiske krig. Og i særdeleshed ikke blande sig, efter at han havde meddelt israelerne, at de kunne bryde den våbenhvile, som USA og Rusland netop havde aftalt. Heldigvis skete der intet.

Ti år senere havde præsident Ronald Reagan fingeren på atomknappen. Ikke så snart havde han indtaget Det Hvide Hus, før han og hans rådgivere lod det amerikanske luftvåben gennemsøge russisk luftrum i et forsøg på at skaffe oplysninger om de russiske varslingssystemer – Operation Able Archer kaldtes programmet, der i al væsentlighed gik ud på at gennemføre skinangreb. Russerne blev usikre, og dele af ledelsen i Kreml frygtede, at disse manøvrer var et forvarsel om et atomart førstegangsanslag. Til alt held reagerede de ikke derefter, selv om det var lige ved. Og sådan er det gået gang på gang.

Frygten for forsoning

For øjeblikket skaber nukleare spørgsmål jævnlige overskrifter i forhold til Nordkorea og Iran. Der findes måder at håndtere disse igangværende kriser. Måske vil de ikke fungere, men i det mindste kunne man gøre forsøget. Men noget sådant bliver ikke så meget som overvejet, ja end ikke omtalt.

Tag Iran, der i Vesten – men ikke i den arabiske verden, og ikke i Asien – bliver anset for den alvorligste trussel mod verdensfreden. Det er en vestlig besættelse, og at analysere dens årsager kan være interessant nok, men det er ikke mit ærinde her. Er der en udvej for, at vi kan håndtere denne formodede alvorligste trussel mod verdensfreden? Ja, faktisk er der flere. En glimrende og særdeles fornuftig udvej blev foreslået for et par måneder siden på de alliancefrie landes møde i Teheran. Reelt var der tale om en gentagelse af det et forslag, der har eksisteret i årtier – et forslag, som især Egypten er gået i brechen for, og som er blevet vedtaget af FN’s Generalforsamling.

Forslaget går ud på at bevæge sig hen imod oprettelse af en atomvåbenfri zone i regionen. Det ville ikke være svaret på alt, men det ville være e temmelig væsentligt skridt fremad. Og der er andre måder at gå videre på. Under FN’s auspicier skulle der i december sidste år have været holdt en international konference i Finland, der skulle forsøge at realisere planer om at gå i denne retning. Hvad skete der?

Det er ikke noget, man kan læse om i aviserne, for her rapporteres det ikke. Kun i fagtidsskrifter. I begyndelsen af november gik Iran med til at deltage i mødet. Men så, et par dage senere, aflyste Obama mødet under henvisning til, at tidspunktet ikke var det rette. Europa-Parlamentet udsendte en erklæring, om at man gerne ville gå videre med mødet, og det samme gjorde de arabiske stater. Men der kom der intet ud af. I stedet bevæger vi os imod stadig barskere sanktioner for den iranske befolkning – regimet gør de ikke ondt på – og måske krig. Hvem ved, hvad der kan ske?

I det nordøstlige Asien ser vi det samme billede. Nordkorea er muligvis det skøreste land i verden. Men det giver udmærket mening at forsøge at regne ud, hvad der foregår i hovedet på folk, når de opfører sig på skøre måder. Hvad kan få dem til at opføre sig sådan? Lad os prøve at sætte os i nordkoreanernes sted. Forestil Dem, hvad det betød i Koreakrigens år i begyndelsen af 1950’erne at se sit land jævnet med jorden, det hele ødelagt af en enorm supermagt, som tillige udtrykte skadefryd over sine handlinger. Forestil Dem, hvilket indtryk det må efterlade.

Husk på, at den nordkoreanske ledelse antagelig har læst de militære tidsskrifter, som blev offentliggjort af denne supermagt, og hvori det blev forklaret, at da alt andet i Nordkorea var ødelagt, var der nu ikke andet for end at indsætte luftvåbnet for at ødelægge Nordkoreas dæmninger – store dæmninger, der kontrollerede vandforsyningen. En krigsforbrydelse, der ville have været nok til at blive hængt i Nürnberg. Og disse officielle tidsskrifter skildrede med begejstring, hvor vidunderligt det var at se vandet fosse afsted, oversvømme dalene og sende asiaterne på vild flugt for at overleve. Tidsskrifterne jublede over, hvad dette måtte betyde for dem, disse »asiater«, som oplevede rædsler hinsides vores fantasi. Det betød ødelæggelsen af deres risafgrøder, hvilket igen betød sult og død. Hvor storslået! Alt dette har vi selv glemt, men det har lejret sig i deres hukommelse.

Lad os vende tilbage til nutiden. Her er der en interessant nyere historie. I 1993 nærmede Israel og Nordkorea sig en aftale, ifølge hvilken Nordkorea skulle stoppe med at eksportere missiler, militærteknologi og knowhow til Mellemøsten – til gengæld skulle Israel anerkende landet. Præsident Clinton greb ind og fik blokeret for, at det kom så vidt. Som gengældelse foretog Nordkorea kort efter en mindre missiltest. USA og Nordkorea arbejdede herefter på at nå frem til nå en rammeaftale i 1994, som stoppede Pyongyangs atomprogram og blev mere eller mindre respekteret af begge sider. Da George W. Bush kom til magten, havde Nordkorea måske en enkelt atombombe, og afholdt sig verificerbart fra producere flere.

Bush iværksatte ufortøvet sin aggressive militarisme og truede Nordkorea, som han udnævnte til at være del af »ondskabens akse«, hvorpå Nordkorea ikke så andet for end at genoptage sit atomprogram. Da Bushs embedstid løb ud, havde det mellem otte og ti atomvåben og et helt missilsystem – endnu en stor neokonservativ præstation. Indimellem skete der andre ting. I 2005 var USA og Nordkorea faktisk tæt på en aftale, ifølge hvilken Nordkorea skulle indstille al udvikling af missiler og atomvåben. Til gengæld skulle USA levere den letvandsreaktor, som nordkoreanerne havde brug for i sin elproduktion, og afstå fra enhver aggressiv udtalelse mod Nordkorea. Herefter skulle de to lande underskrive en ikkeangrebspagt og indlede yderligere tilnærmelser.

Denne forsonlighed tegnede ganske lovende, men næsten med det samme torperede Bush aftalen. Han trak tilbuddet om letvandsreaktoren tilbage og iværksatte et program, der skulle tvinge banker til at ophøre med at behandle eventuelle nordkoreanske transaktioner, uanset om de var lovlige. Nordkorea svarede igen ved at genoplive sit atomvåbenprogram. Og sådan er det fortsat.

Adfærdsmønstret er velkendt. Det kan godt være, at det er temmelig vanvittigt regime, men det følger også en slags ’noget for noget’ logik, hvor ydelser må mødes af modydelser. Gør en fjendtlig gestus, og det vil udløse en fjendtlig gestus. Gør en imødekommende gestus, og det vil blive gengældt på samme måde.

Senest blev der f.eks. afholdt sydkoreanske-amerikanske militærøvelser på den koreanske halvø – noget, der fra et nordkoreansk synspunkt kunne virke truende. Washington ville bestemt finde det truende, hvis sådanne øvelser blev afholdt i Canada rettet imod USA. Under øvelsen gennemførte historiens to mest avancerede bombefly, Stealth B-2’ere og B-52’ere, simulerede nukleare bombeangreb lige ved grænsen til Nordkorea.

Dette fik med sikkerhed alarmklokkerne fra fortiden til at ringe. Nordkoreanerne har fortiden i frisk erindring og reagerede på en meget aggressiv og ekstrem måde. I Vesten blev dette dog alene udlagt som endnu et vanvidsudbrud fra Nordkoreas grumme og afsindige ledere. Og grumme og afsindige er de ganske givet, men det er ikke hele historien.

Det er ikke sådan, at der ikke findes alternativer. Alternativerne bliver bare ikke grebet. Det siges at være for farligt. Så hvis man spørger, hvilken fremtid verden går i møde, er det ikke noget smukt billede, der tegner sig. Medmindre folk gør noget ved det. Den mulighed har vi altid.

© The Guardian og Information – Oversat af Niels Ivar Larsen