Debatten om dovne akademikere, der er for fine til at tage et job i Netto, kører igen. På tiende år, mindst. Jeg husker den, fra jeg selv afsluttede mine kandidatstudier i historie. Det var, før finanskrisen satte ind, og fortællingen var også dengang, at arbejdsmarkedet ’skreg’ på arbejdskraft.

Så da jeg suttede på mit specialebolsje fra Københavns Universitet, var jeg fuld af forhåbning om, at jeg da nok skulle få mig et rigtigt arbejde. Jeg vidste, at det nok ville holde hårdt at få et job inden for mit fag – jeg er ikke gymnasielærer – men arbejdsmarkedet lå åbent for mig. Troede jeg. Det blev til to hårde år i Dagpengeland.

Allerede indmeldelsen i arbejdsløshedssystemet lovede ilde. Jobcenteret havde skam brochurer om, at det kunne betale sig for private virksomheder at ansætte en akademiker. De stod lige ved siden af brochurerne, som reklamerede for at ansætte ordblinde. At have læst mange bøger er åbenbart et lige så stort handikap, som ikke at kunne læse. Jeg ved ikke, hvorfor de brochurer stod i Jobcenteret, for der jeg mødte aldrig en eneste arbejdsgiver.

Jeg søgte job som flyttemand (!), medhjælper i en børnehave, vareopfylder, assistent på et plejehjem, rengøringsjob ad flere omgange

Jeg lagde ud med at søge stillinger, der var relevante for min uddannelse, men ansøgningerne druknede eller havnede i skraldespanden. De færreste firmaer gad sende et autosvar. Et par steder sad der dog et samvittighedsfuldt menneske og skrev pæne nej-takkebreve.

Det ene sted i Randers havde fået 230 ansøgninger. Køge Bibliotekerne fik 357 ansøgninger til stillingen som biblioteksassistent. Det samme fik Det Kongelige Bibliotek til en stilling som reol-abe ... øh nej, biblioteksassistent på et af fjernlagrene. Sådan én havde jeg faktisk været i nogle år som studentermedhjælper, så lige præcis dét afslag gjorde ondt. Jeg havde jo erfaring, endda fra fjernlagre, men nej.

Tid til at prøve i Netto. Men Netto sagde nej. Selv om jeg søgte hos dem ad to omgange. Her er det ene af afslagene:

»Kære Nina Søndergaard,

Med henvisning til din ansøgning om ansættelse som salgsassistent på deltid i DøgnNetto kan jeg oplyse, at vi har modtaget mange ansøgninger. Det er vi naturligvis glade for, men det betyder desværre også, at vi må sende afslag til mange trods gode kvalifikationer.

Jeg må desværre meddele dig, at vi ikke kan tilbyde dig ansættelse denne gang.

Jeg takker for den tillid og interesse, du har vist Netto, og ønsker dig held og lykke med din videre jobsøgning.«

Så meget for Netto. Hvad så med Lidl? Akkurat det samme.

Jeg søgte som flyttemand (!), medhjælper i en børnehave, vareopfylder, assistent på et plejehjem, rengøringsjob ad flere omgange. ISS vendte ikke tilbage, men et andet firma ringede tilbage og sagde, at jeg talte for godt dansk til at passe ind … Det samme gjorde sig gældende, da jeg søgte job som avisbud. Et efternavn med både et Ø og Å var intet plus.

»Personligt fremmøde, det er sagen,« sagde en frisk jobkonsulent. Det råd forsøgte jeg mig med.

Med fikumdik og snilde rettede jeg mit cv til, så mine år på universitetet, der på uheldig vis havde lavet et fem år langt hul i min karriere, næsten blev skjult. Udstyret med en håndfuld cv’er og gåpåmod drog jeg ud til en kiosk, der på døren havde et håndskrevet A4-ark, som fortalte, at ejeren søgte en ekspedient.

Manden bag disken gloede på mig og ville end ikke røre mit cv. For en sikkerheds skyld rystede han på hovedet og lavede nej-tak bevægelser med hænderne. Jeg forstod og satte i stedet kursen mod en tøjbutik. Her læste ekspedienten i det mindste mit cv igennem, men endte med at konkludere – ikke uden en vis foragt – at jeg jo ikke havde erfaring fra tøjforretninger, derfor fik jeg ikke jobbet.

Da hun så mit ansigtsudtryk ændre sig, skyndte hun sig at glatte ud og ønskede mig held og lykke med min videre jobsøgning.

Jeg undlod at brøle hende ind i hovedet, at hvis sådan én som hun kunne lære at lægge tøj sammen, så kunne jeg vel også. Et eller andet sagde mig, at det ikke ville være karrierefremmende. I dag fortryder jeg, at jeg ikke gjorde det. Det ville have givet en bedre historie, om end næppe jobbet.

Jeg er overhovedet ikke for fin til at vaske gulve eller holde orden på et lager, men jeg fik ikke lov

Jeg søgte også job i en pornoforretning, og der kom jeg faktisk til samtale – måske fik de ikke 300 ansøgninger. De følte mig på mine skæve tænder, og gav mig det sødeste afslag. De var nervøse for, at jeg ville kede mig med butiksarbejdet. Jeg ville sikkert hurtigt søge videre – efterladende dem til endnu en omgang oplæring.

Det tager tid at blive god til at sælge buttplugs, dildoer og sygeplejerskekostumer. Det er ikke noget, man bare lige gør, forstod jeg. Frygten for at spilde sin tid på en akademiker, der hurtigt søger væk, deles vist af mange andre arbejdsgivere.

Jeg var ked af afslaget i pornobutikken. Jeg tror, at jeg, ’Onanina’, ville have været god til det job, men sådan blev det ikke.

Til sidst forbarmede et museum sig over mig. Her var jeg gratis arbejdskraft som dum i arbejde ... undskyld, virksomhedspraktikant ... i et års tid. Jeg søgte videre, heriblandt som handicapmedhjælper. Dét job fik jeg faktisk.