Som forhenværende bandeleder var Nedim Yasar vant til frygten og dødstruslerne.

Allerede i 2017 blev han angrebet i sit eget hjem af en hærdebred mand i skudsikker vest, der forsøgte at stikke ham ihjel med en kniv. Først da Nedim Yasar fik held til at smække sin hoveddør i over knivbladet, stak attentatmanden af.

»Man frygter hver dag, at der kommer en og sørger for, at det er din sidste dag på Jorden. Men det er sjovt, når man frygter den dag, og så går man ud af miljøet, og så frygter man den stadig«, sagde Nedim Yasar under optagelserne til et program på TV2.

Da en ukendt gerningsmand mandag aften skød og dræbte Nedim Yasar efter en bogreception på Hejrevej i Københavns Nordvestkvarter, var det derfor ikke bare en utvetydig demonstration af forråelsen, kynismen og foragten for menneskeliv i det københavnske bandemiljø, som Nedim Yasar beskriver i bogen »Rødder. En gangsters udvej«.

Nedskydningen af Nedim Yasar var også en uhyggelig påmindelse om, at mange forfattere, samfundsdebattører og kritiske stemmer i dagens Danmark lever i sigtekornet fra radikale og voldsparate kredse, der med trusler om vold og død søger at intimidere kritiske stemmer til at klappe i.

Ahmad Mahmoud, samfundsdebattør og forfatter »Jeg har femten til tyve opkald fra skjult nummer hver dag. Hele døgnet. Jeg har modtaget et ti meter langt sort reb og spanskrør med posten. Jeg har en bil, der er blevet punkteret flere gange, ridsede og smadrede ruder, fyre der råber ad mig på gaden.«

For selvom drabet på Nedim Yasar fortsat er uopklaret, spekulerer visse stemmer i, at det voldelige bandemiljø ikke kunne leve med, at den tidligere bandeleder som debattør, radiovært og forfatter delte offentligt ud af sin viden om bandemiljøets skjulte mekanismer.

»Bogen udleverer ikke nogen, og det har ikke været vores eller politiets vurdering, at han har haft den type ulmende hængepartier i bandemiljøet. Det, tror jeg, sådan set heller ikke, at der var. Jeg tror simpelthen, at han blev for synlig,« udtalte Jakob Kvist, der er kreativ direktør på Nedim Yasars forlag People’s Press tidligere på ugen til Berlingske.

Står Jakob Kvists vurdering til troende, er mordet på Nedim Yasar ikke bare en hævnaktion, men også et problem for ytringsfriheden. Et klart signal til andre mulige udbrydere: Hvis du fortæller om kriminalitet og bander, risikerer du at måtte betale med dit liv.

»Det har været den eneste grund til, at man valgte at likvidere Nedim. Det er direkte signal til alle, der træder ud af miljøet: Hvis man træder ud, bliver man skudt,« siger forfatteren og samfundsdebattøren Ahmad Mahmoud, der lærte Nedim Yasar at kende, da de begge optrådte som panelmedlemmer på radioprogrammet »Geetisk Råd« på P1.

Som forfatter til bogen »Sort Land« om sin opvækst i indvandrerghettoen Askerød i Hundige har Ahmad Mahmoud selv betalt en høj pris for at bryde med sit bagland og for at stå frem som homoseksuel.

»Jeg har femten til tyve opkald fra skjult nummer hver dag. Hele døgnet. Jeg har modtaget et ti meter langt sort reb og spanskrør med posten. Jeg har en bil, der er blevet punkteret flere gange, ridsede og smadrede ruder, fyre der råber ad mig på gaden. Hvis jeg skriver om det, hvor mange unge tror du så, jeg kan inspirere til at træde ud af det? Det er jo ikke et fedt liv,« siger han.

Får drabet dig til at genoverveje din egen rolle i den offentlige debat?

»Selvfølgelig gør det da det,« svarer Ahmad Mahmoud uden tøven.

»Der er ikke sikkerhed for os. Og det får mig til at tænke over, om jeg overhovedet skulle have skrevet »Sort Land«. Om jeg har skabt en illusion om, at man overhovedet kan træde ud af baglandet og leve et sikkert liv.«

Peter Øvig Knudsen, forfatter og journalist »Det er jo en form for selvcensur. Vi skal fandeme passe på med at vige tilbage, allerede inden vi har lavet arbejdet.«

Tatoverede muskelmænd

Trusler om vold og mord kan forståeligt nok få enhver kritisk røst til at overveje, om det er værd at stikke næsen frem. Det er den mekanisme, der kaldes Voldsmandens veto. At truslerne om vold fører til selvcensur. Og det er en mekanisme, der ikke kun gør sig gældende for danskere med indvandrerbaggrund eller tidligere kriminelle.

Da forfatteren og journalisten Peter Øvig for nogle år siden kastede sig over et bogprojekt om den organiserede hashhandel på Christiania, blinkede advarselslamperne rødt hos Københavns Politi. Erfarne betjente fra Pusher Street-enheden advarede forfatteren, der tidligere har skrevet bøger om Blekingegadebanden og BZ-miljøet, om mulige repressalier mod Øvigs nære familie.

»Jeg brugte faktisk et halvt år på at overveje, om jeg skulle lave den bog,« fortæller Øvig, der droppede ideen, da politiet opmalede et scenario, hvor Øvigs datter kunne blive opsøgt af tatoverede muskelmænd.

»Det er jo en form for selvcensur. Vi skal fandeme passe på med at vige tilbage allerede inden, vi har lavet arbejdet. Det havde jeg det meget svært med at underlægge mig. Men når det handler om ens børn er der en blød plet,« fortæller Peter Øvig.

I Peter Øvigs tilfælde trådte Voldsmandens veto med andre ord i kraft og satte en stopper for en bog, der kunne have kastet lys over et mørkelagt kriminelt miljø.

Flere forfattere, journalister og debattører er i dag tvunget til at tage hårde valg, når de bliver udsat for dødstrusler og mordforsøg.

»Der er mange mennesker i det her land, der lever med politibeskyttelse. Det gør man ikke for sjov, men fordi man udsættes for alvorlige trusler. Hver eneste er en for meget. Det burde ikke være sådan, at man ikke kan tale eller skrive uden at se sig over skulderen og frygte at blive overfaldet eller i Nedim Yasars tilfælde dræbt,« siger Mille Rode, der er bestyrelsesformand for Dansk PEN.

Lars Hedegaard, forfatter og samfundsdebattør »Efter at jeg fik politibeskyttelse i 2014, sagde en ven til mig: Nu er du den frieste mand i Danmark. Du er en af de få, der uden at frygte for noget som helst kan sige din mening. Det har jeg lagt mig på sinde.«

Trods og pligt

En af dem, der ser sig over skulderen, er islamkritikeren og debattøren Lars Hedegaard. I februar 2013 blev han udsat for et mislykket skudattentat i sit eget hjem. Efter attentatet undgik han offentlig transport og bestemte bydele i København. »Jeg prøvede at passe på. Mere kunne jeg ikke gøre,« fortæller han.

Efter Omar El Husseins terrorangreb på Krudttønden i 2014 besluttede politiet at mandsopdække Lars Hedegaard. Det satte ham på sin vis fri. »Efter at jeg fik politibeskyttelse i 2014, sagde en ven til mig: Nu er du den frieste mand i Danmark. Du er en af de få, der uden at frygte for noget som helst kan sige din mening. Det har jeg lagt mig på sinde.«

Indtil videre har hverken trusler eller attentatet bragt Lars Hedegaard til tavshed. Om noget er han blevet mere opsat på at få sin stemme hørt. »Det er en blanding af trods og en fornemmelse af pligt,« siger han.

»Trods forstået på den måde, at de skal ikke få mig ned med nakken. Jeg kan ikke leve med at holde mund med, hvad jeg mener er ret og rimeligt. For hvis jeg gør det, har de sådan set fået mig dræbt. Så kan det være ligegyldigt med alt andet.«

Side om side med følelsen af trods og stædighed over for voldelige trusler, ser Lars Hedegaard fortsættelsen af sit virke som debattør som en samfundspligt.

»Skatteyderne har i sin tid bekostet en dyr uddannelse for mig som historiker. Hvis jeg ikke bruger den uddannelse til noget fornuftigt eller samfundsgavnligt, har jeg svigtet de folk, mine forældre og alle mulige fattige folk, der har betalt for at give sådan en som mig en uddannelse.«

På al-Qaedas dødsliste

Truslerne har været en del af journalisten Flemming Roses liv siden Muhammedkrisen ramte Danmark i 2005. Men det var først, da islamistiske terrorister udførte en massakre i redaktionslokalerne på det franske satiremagasin Charlie Hebdo i 2015, at Flemming Rose for alvor indså, at han resten af livet skal være på vagt.

»Det var ikke, fordi jeg ikke var klar over, at der var en risiko og en trussel. Det forstod jeg godt, for al-Qaedas publikation Inspire Magazine havde dengang offentliggjort en dødsliste, og jeg havde allerede politibeskyttelse på det tidspunkt,« siger Rose.

»Men jeg levede med den naive forestilling, at det ville gå væk på et eller andet tidspunkt. At de mennesker før eller siden ville flytte deres opmærksomhed et andet sted hen, og så ville jeg kunne leve et nogenlunde normalt liv.«

Allerede inden islamistiske terrorister angreb det franske satiremagasin var Flemming Rose intellektuelt afklaret med, at trusler og vold ikke skulle afholde ham fra at argumentere for sin beslutning om at publicere karikaturtegningerne. At det uanset risikoen for eget liv er nødvendigt at stå fast på retten til ytringsfrihed i den offentlige debat.

»Det eksistentielle valg om ikke at bøje nakken og stå på mål for det, jeg tænker og føler, traf jeg tidligere. Efter Muhammedkrisen gik der fem år, før jeg udgav bogen »Tavshedens Tyranni«. Jeg brugte de fem år på at rejse verden rundt og læse, tænke, diskutere og lytte for at blive helt klar over, hvad jeg selv mente om de her ting,« siger han.

»Mit intellektuelle ståsted blev meget stærkere af at sætte mig ind i ytringsfrihedens og tolerancens historie og af at studere de problemstillinger, der på tværs af lande og kulturer var på spil i Muhammedsagen.«

Ahmad Mahmoud, samfundsdebattør og forfatter »Jeg er ked af at sige det, men mordet på Nedim vil sende bølger af frygt gennem Skyggedanmark. Vi er sat tyve år tilbage.«

Det hvide Danmark

Livet med anonyme trusler er psykologisk opslidende. Når omverdenen udviser manglende forståelse for en ekstrem situation, bliver det yderligere vanskeligt og i visse tilfælde fatalt.

Forfatteren Ahmad Mahmoud mener, at det danske samfund groft undervurderer eller i bedste fald negligerer trusselsbilledet for udbrydere med anden etnisk baggrund.

»Problemet er, at »det hvide Danmark« simpelthen ikke forstår omfanget af truslerne. At vi simpelthen risikerer vores liv. Et rigtigt godt eksempel på det er Nedims kolleger på Radio 24/7. Jeg har læst flere opslag fra dem, hvor de skriver, at de flere gange har troet, at han overdrev. Eller at de har troet, at han gjorde det værre, end det var. Eller at han bare fandt på noget for at gøre det mere spændende,« siger Ahmad Mahmoud.

»Nogle af dem har tænkt: Jaja, det kan jo ikke være så slemt, for han står jo frem. Han er glad og munter. Men der er jo ingen, der gider at være sammen med en, der hele tiden er paranoid eller på grænsen til at være deprimeret, fordi man bliver presset af det miljø, man er trådt ud af. Ingen gider at være sammen med en, der hele tiden taler om, at man er ved at blive slået ihjelt. Så man tager en maske på og prøver at være glad og positiv og forsøger at holde fast i de gode holdepunkter.«

Har du også selv en maske på?

»Ja, selvfølgelig har jeg da det. Hvis jeg skal inspirere unge til at gøre op med baglandet, hvis Nedim skulle inspirere unge til det samme, gør man det så ved at fortælle dem, hvor mange trusler de får eller ved at fortælle om alle de gange, hvor folk prøver at slå ham ihjel?

Jeg er ked af at sige det, men mordet på Nedim vil sende bølger af frygt gennem Skyggedanmark. Vi er sat 20 år tilbage,« siger han.