Det er en nærmest umulig opgave at stille sig selv som public service medie: Fortæl danmarkshistorien.

Man kan umuligt gøre alle glade, og resultatet risikerer at blive vurderet som et autoritativt værk – især hvis man bruger et autoritativt sprog (»Alt det, der har formet det Danmark, vi kender i dag – det er vores historie,« siger Lars Mikkelsen i introen).

Når man beskæftiger sig med historie, så ved man, at den slags ikke findes i historieformidling. Der findes mere eller mindre kvalificerede fortolkninger. Der findes valg og fravalg. Når det er sagt, så er DR’s fortolkning af danmarkshistorien blevet usædvanligt vellykket.

I Historien om Danmark udspiller historien sig ikke i markante datoer eller anekdoter. Historien er beskrevet som en bevægelse af bevægelser. Det er seriens sande styrke: Christian X var ikke bare den landsfaderfigur, som vi kender fra de daglige rideture gennem København under besættelsen, hvilket vi ser gengivet i snart sagt være eneste dokumentar om kongehuset. Han var også den nationalkonservative konge, der var træt af det spæde demokrati, fyrede Zahle og udløste Paaskekrisen. Kongen blev siden klogere, og det er der jo i det hele taget mange, der bliver, når tid går og ting bevæger sig.

Men særligt når man vælger at formidle historien gennem skæbnefortællinger som billede på forskellige udviklinger, så er der nuancer, der går tabt. Der klippes tæer og hakkes hæle for, at historien skal passe til den skæbne, den formidles gennem.

Vores historie

Til gengæld findes der næppe nogen mere engagerende metode end den at vise, at historien ikke skabes i centraladministrationen, den skabes af folket og bevægelser. Det er empatien, der får hele familier til at følge med og gør det nødvendigt for DR at advare om, at aftenens afsnit om reformation og renæssance kan virke voldsomt for små børn, og at de derfor bør se det sammen med voksne. Hvornår har det sidst været nødvendigt i forbindelse med et historieprogram? Historien om Danmark har været en triumf for DR. Det bedste argument for public service længe set.

At Lars Mikkelsen i serien især i begyndelsen næsten tvangsmæssigt sagde »Danmark« og »danskere« årtusinder før disse begreber fandtes og virkede stærkt fokuseret på at lave nationsopbyggeligt TV, var unødvendigt og kunne være udtænkt i en kampagneafdeling. Filmisk var de første afsnit voldsomt imponerende. Jeg kan stadig se de smukke skovscener for mig. Og DR og de historiske eksperter, særligt arkæologerne, formåede at engagere uden at vi behøvede ordet ’Danmark’.

»Det er vores historie,« siger Lars Mikkelsen, men hvem er vi? Ved at forsøge at favne alle gennem skæbnefortællinger under dette svært udefinerbare ’danskere’, som i nogle tilfælde fremmedgør mere, end det inkluderer, gør også, at de, der udelades, bliver stærkt opmærksomme på deres fravær. Hvor var Grønland og Færøerne for eksempel? Kulturradikalismen, højskolebevægelsen, krigssejlerne, det frie marked, dansk erhvervsliv?

Men Historien om Danmark er ikke elitens historie, hverken den politiske, økonomiske eller kulturelle. Den er et vellykket forsøg på at fortælle det almindelige menneskes historie. I afsnit 6 om Christian IV’s storhed og fald følger vi via seriens overbevisende brug af gennemgående statister også et ægtepar, Knud og Anne, der kommer ud af tyendetilværelsen, får husmandssted og siden gård, men få år efter dør. I en af de mest rørende scener i serien følger vi de tre efterladte børn, der forsøger at overleve ved at tigge, indtil også de bukker under, »forkomne af sult«, som Lars Mikkelsen citerer fra deres sognepræsts notater.

Det er ikke mange kilder, vi har på almindelige menneskers liv fra dengang, hvor de reelt ikke betød noget – heller ikke i deres egne øjne. Men DR bruger de, der er. Folket er netop ikke bare en stor homogen masse af ’danskere’, de er individuelle skæbner, der lever i et stærkt opdelt klassesamfund. Og under Christian IV var det et hårdt liv i en voldskultur, der blot blev værre, jo fattigere og mindre landet blev.

Kommunisten

Charlotte Appel fortæller Anne og Knuds historie, og i afsnit 7 fortæller Anne Marie Mai historien om firsprogskulturen: På universitetet taltes latin, ved hoffet tysk og fransk, og kun i den brede befolkning blev der talt dansk. Nu er det jo ikke kun sproget, der afgør sammenhængskraft, men et homogent Danmark er det i hvert fald ikke. Netop de historiske eksperter har været dygtige til at gøre opmærksom på de elementer, der mangler, når man fortæller historien på den måde.

Man fornemmer, at tilrettelæggerne har vidst, at Besættelsestiden mere end noget andet er en hvepserede at stikke hånden ned i. Kommunisten Inger Merete Nordentoft er et godt valg, fordi hun favner flere forskellige historiske bevægelser fra før, under og efter besættelsen med sin person. Gennem hende ser vi, at det var særligt Anden Verdenskrig, der gav reformpædagogikken vind i sejlene. Den pædagogiske tanke, der satte barnet i centrum og ønskede at danne det til et kritisk tænkende menneske virkede meget moderne og fremmed i 1930’erne, men efter krigen virkede det nødvendigt.

Mange havde måske ikke engang hørt om Inger Merete Nordentoft før. Men hun var en del af modstandsarbejdet fra begyndelsen, var toneangivende i lærernes fagforeninger, hun sad i Folketinget, hun kæmpede for kvinders frigørelse, og hun skrev pædagogiske skrifter om individuel undervisning før nogen anden i Danmark. Så at hun ikke er blevet tildelt en prominent plads i historieskrivningen, handler måske mere om dem, der har skrevet den, end det handler om hende.

Det sidste afsnit er uretfærdigt omdiskuteret. Hovedpersonernes tilknytning til venstrefløjen får f.eks. modspil af de historiske eksperter og hele rammesætningen af Den Kolde Krig. Dertil kommer, at i årene fra 1945-1980 var venstrefløjen og Socialdemokratiet toneangivende i politik, kultur og økonomi. Problemet opstår, fordi serien stopper midt i et epokeskifte. Murens fald er ikke historiens afslutning eller begyndelse – hvis man skal blive i dramaturgisk terminologi, så er det et point of no return.

Lige så besynderligt som det ville være at lade en borgerlig politiker være hovedperson i perioden 1945-80, ville det være at lade Nyrup fylde lige så meget som Schlüter i en fortælling om 1980-2017. Men nu skal man jo som anmelder forholde sig til det, der er, og ikke det, man ønsker skulle være der. Og det, der er, er et ærefrygtindgydende stykke TV-arbejde.