Meget godt kan vi fremhæve Danmark for, når vi sidste år atter en gang satte rekord i produktionen af vindmøllestrøm: 43 procent af vores el hev vi ud af vinden. Men vi er ikke særlig begavede til at få det optimale ud af strømmen.

Danmark har været fremme i skoene med at bygge milliarddyre kabler til udlandet, så vi kan sende el til Norge, når det stormer over landet – og importere, når det er vindstille. Men noget på overfladen så simpelt som at give danskerne incitament til selv at bruge den grønne energi har vi ikke formået.

Som konsekvens sælger vi strømmen billigt til udlandet, når det blæser, og vindmølleejerne må endda i enkelte tilfælde bremse vingerne for at undgå at betale for at komme af med den vindgenererede strøm. Det er helt grotesk, når der samtidig er lystig gang i flammerne på landets kraftvarme- og fjernvarmeværker, som producerer varme til stuer og kontorer – hovedsageligt af træ importeret fra østeuropæiske og nordeuropæiske skove.

Oplagt ville det være i stedet at bruge varmepumper og billig strøm fra vindmøllerne. Når det ikke sker, er det, fordi strøm er belagt med afgifter. Det træ, vi importerer, er derimod ikke blot afgiftsfrit – der er tilskud til at producere strøm med det, så vindmøllerne må stå stille.

Opfordringer til at lave om i incitamentstrukturen har det ikke skortet på – hverken i dette medie eller blandt forskere og branchefolk. For to år siden gentog vi her på lederpladsen et dengang otte år gammelt citat fra Lars Aagaard, direktør for brancheorganisationen Dansk Energi: »Politikerne har sagt, at de vil have masser af vindkraft. Men der mangler en strategi for, hvordan vi skal anvende strømmen, så den får mest værdi.« Citatet er nu ti år gammelt, men stadig kedeligt aktuelt.

De skæve afgifter bliver ved med at være smertensbarnet i dansk energipolitik. Den forrige regering måtte i 2013 helt opgive sin plan om at lægge en smule skat på det importerede træ. Derefter fortsatte den årelange stikken hovedet i busken, godt hjulpet af embedsmænd i Skatteministeriet, som valgte at dele en analyse af afgifterne op i fire dele, som de var fire år om at færdiggøre. Det endte med en teoretisk, økonomisk afhandling snarere end et praktisk redskab for politikerne.

I foråret har politikerne endnu en chance, når de skal blive enige om en ny aftale for Danmarks energi­politik i de næste 10-12 år. Ingeniøren sætter i de kommende uger fokus på de udfordringer, politikerne skal løse i de forhandlinger, der venter.

At få afgifterne til at spille sammen med en ny virkelighed, så de fremmer intelligent brug af strømmen fra de stadigt billigere vindmøller og solceller, er en bunden opgave. Ikke alene fordi importeret biomasse er mindre bæredygtigt end sol og vind; med de nuværende afgifter kan det snart betale sig for solcelleejere at investere i batterier til deres strøm frem for at sende den ud på nettet, hvor den kan gøre større gavn for miljøet.

Selvfølgelig handler energipolitik om andet end afgifter. F.eks. har Danmark brug for nye mål for at spare på energien og en ny ordning til, hvordan det skal ske. Men afgifterne er blevet syltet for længe. Nu går den ikke mere.