De har været svineheldige med vejret. Klokken er omkring 10, da boderne langer de første kolde fadøl over disken »for at forhindre overophedning«. Gæsterne er et sammensurium af børnefamilier og veteranlandmænd, landbrugsstuderende og kræmmere, der sælger alt fra vinsmagning til ankelsokker.



Skråt over for ankelsokkerne har Danske Minkavlere en lade, hvor man kan lære at sy pelsarmbånd og se mink i bur. Da Information begynder at tage noter, stiller en medarbejder sig ved siden af og skæver nervøst ned mod blokken.



»Vi er her for at aflive fordomme, for der er enkelte, som ikke rigtig mener, minkene har det godt,« starter Anders Tønning, der selv er minkavler. Jeg spørger, om han får nervøse trækninger, når han ser en journalist.



»Haha, ej, sådan er det nu ikke. Men vi har haft nogle udfordringer de seneste år, mange af gæsterne spørger os stadig om Anima-dokumentaren, som blev vist på fjernsyn for år tilbage.«



Anders Tønning mener, dokumentaren var »helt i skoven«, men tilføjer så, at Folketinget og Fødevarestyrelsen efterfølgende intensiverede tilsynet af farmene og fandt mange fejl og mangler.



»Der var helt klart ting, vi ikke var gode nok til. Og der har vi fra foreningen sat meget hårdt ind, vi har virkelig fået strammet op. Dermed ikke sagt, at tingene var lort før. Men vi har lært noget af forløbet, det er helt sikkert.«



Danmark har verdens førende minkavlerindustri og producerer årligt omtrent 17 mio. skind til en værdi af 13 mia. kr., og en tredjedel (!) af Danmarks samlede eksport til Kina består af minkskind, oplyser Danske Minkavlere på deres hjemmeside. Men efter seks fede år er prisen i 2016 pludselig halveret på auktionerne, særligt fordi østeuropæiske avlere har øget udbuddet enormt for at kuppe markedet, siger Tønning:



»Lige nu tjener vi slet ikke på at sælge mink, vi er midt i et udskilningsløb, hvor vi danske avlere må bruge pengene fra de gode år til at polstre os. Vi håber, de andre knækker nakken, før vi gør. Alle venter på, at den globale produktion falder, så prisen stiger igen.«



Værre endnu har plante- og dyreavlerne det. Ovre ved maskinudstillingen står de og sparker til traktordæk. John Deere har en 670 hestes knækstyret traktor, som er lidt af et tilløbsstykke, men landmand Jørgen Bøgholm er mere interesseret i de nye selvregulerende bomhøjder fra Hardy:



»Der sidder sådan en sensor, så du kan sprøjte kemikalierne mere præcist og derfor spare på dem, så det er billigere. Jeg har også kigget på en plov, hvor landhjulet kan flyttes med hydraulisk dybderegulering,« forklarer Bøgholm. Han har planteavl ved Fakse Ladeplads, gården er tredje generation.



»Bondefødt og kvajet opdraget, er det ikke, hvad man siger?«



Som alle andre på dyrskuet siger Bøgholm, at landbruget går »ad helvede til«. Prisen på en liter mælk er den samme som i 1970, kødpriserne på flæsk er historisk lave.



»Der skal nok fyres nogle tusinde slagteriarbejdere igen. Det hele flytter til Polen, hvor de ikke har afgifter og en lavere løn. Du må tænke på, at det, vi får i EU-støtte, det bruger vi i Danmark til de ekstraudgifter, vi har på kemikalieafgifter og jordskatter. Vi bliver plukket fuldstændig,« siger Bøgholm.



– Er der efterhånden god økonomi i at omlægge til økologi?



»Jeg vil aldrig være økolog. Aldrig. Jeg har set økologiske køer, de er fyldt med toksiner, svampe, det er det rene gift. Og mider og maddiker og biller og skidt og lort i kornbunker og mel, det er helt levende. Det æder jeg ikke.«



Bøgholm fnyser.



»Økologi svarer til, at du ikke længere vil gå til lægen, men i stedet til en heksedoktor, som så går rundt og dasker dig i røven med en girafhale. Og så skal de vel have en hest også, hvis de vil lege Morten Korch. Men det vil de jo ikke, økologerne leder bare efter lidt ekstra tilskud fra staten, og imens går to tredjedele af verdens befolkning sultne i seng. Jamen for helvede. Økologi dur jo ikke!«

