I 1993, mens borgerkrigen i Jugoslavien hærgede, rejste den amerikanske forfatter og filmmager – og lejlighedsvise teaterinstruktør – Susan Sontag til Bosnien for at opføre Samuel Becketts Venter på Godot (der åbner med linjen: “Intet at gøre”) midt i Sarajevo. Hun skrev senere om sine oplevelser i Bosnien for the New York Review of Books, hvori Sontag indrømmede, at hun var rejst “ikke så meget fordi jeg altid havde ønsket at instruere Becketts skuespil (omend jeg havde), som fordi det gav mig en praktisk grund til at tage tilbage til Sarajevo og blive der en måned eller mere”.

Om det var den linje, der gjorde det, skal jeg ikke kunne sige, men Sontags rejse faldt i al fald den franske filosof Jean Baudrillard temmelig grueligt for brystet: I iscenesættelsen af Beckett i Bosnien så franskmanden den ultimative form for egennyttig selviscenesættelse midt i menneskelig lidelse – og et forsøg på at redde Vestens uskyld og moralske overlegenhed, hvad han satte sig for at slå fast i en tekst med den noget opsigtsvækkende titel No Pity for Sarajevo, der senere er udkommet i tekstsamlingen Screened Out.

“‘Vi er nødt til at gøre noget. Vi kan ikke bare gøre ingenting’,” citerede han Sontag og hendes åndsfæller for at sige, hvorefter han konstaterede, at denne dyrkelse af ikkehandlingen – hvor man gør noget, fordi man ikke kan gøre noget – ikke er udtryk for andet end “en form for syndsforladelse fra din egen magtesløshed og en medfølelse for din egen skæbne”.

Argumentet var groft sagt (og blandt andet; Baudrillard er ikke ligefrem kendt for at begrænse sig til ét argument), at de velmenende vesterlændinge – med Sontag som det grelleste eksempel – gjorde et skuespil ud af lidelsen. Det var et skuespil, der tjente til at opretholde en virkelighed, hvori vi fremstod som de moralsk overlegne. Bosniernes meget konkrete, objektive lidelser blev for os et moralsk teater.

Som der står: “Susan Sontag kommer for at overbevise dem (…) om “virkeligheden” af deres lidelser ved at kulturalisere dem, selvfølgelig, ved at teatralisere dem, så de kan fungere som et referencepunkt i de vestlige værdiers teater.”