KRIG: Vi møtte Cemil Bayik i Kandilfjellene i Nord-Irak. Herfra leder han PKK-militsens geriljakrig mot Tyrkia.

Klokken er halv ni på kvelden, og vi må parkere pickupen ved en fjelltopp og fortsette til fots. Sola har gått ned, og det er for mørkt til at sjåføren kan se grusveien. Vi kan ikke skru på frontlyktene, for de kan bli mål for bombeflyene. Av samme grunn kan vi heller ikke bruke lommelyktene. Vi snubler ned en farlig bratt fjellvegg, med bare månelyset til hjelp.

Etter en stund dukker det opp en bunker, under noen trær. Den er godt gjemt under jord og bladverk, med bare et meterhøyt hull som inngang. Der inne sitter noen geriljasoldater fra Kurdistans arbeiderparti, militsen som går under forkortelsen PKK. Soldatene ser på tv.

– Skynd dere inn, kamerater, vi ser på siste nytt om Tyrkia.

Forsøket på militærkupp mot president Recep Tayyip Erdogan og regjeringen hans har akkurat blitt meldt som mislykket. Nå står en selvsikker Erdogan fram på tv. Han taler fra en scene, foran en følelsesladd folkemengde. Massearrestasjonene har allerede begynt, og Tyrkia kastes inn i en enda verre politisk karusell.

PKK: • PKK er en militant venstre­orientert organisasjon som siden 1984 har drevet geriljakrig mot den tyrkiske staten. • Organisasjonen var opprinnelig preget av kurdisk nasjonalisme og marxisme, men har gått over til det de selv kaller «demokratisk føderalisme» de siste 15 årene. • PKK holder til i Tyrkia og i de kurdiske selvstyrte områdene i Nord-Irak. I tillegg er bevegelsen tett knyttet til den kurdiske YPG-militsen i Nord-Syria. • Fra våren 2013 til sommeren 2015 var det våpenhvile mellom PKK og tyrkiske myndigheter. Krigen brøt ut igjen etter terroren mot kurdiske hjelpearbeidere i Suruc i Tyrkia 20. juli i fjor.

Kuppet mot erkefienden

Morgenen etter spiser vi en enkel frokost, oppe på bunkerens tak. Geriljasoldatene har satt fram brød, ost og oliven, og deler sine meninger om den nye utviklingen i Tyrkia. Kanskje kuppmakerne var motstandere av å fortsette den kostbare krigen mot PKK? Det var derfor de ville styrte Erdogan, tror en ung mann. Men skal geriljaen nå få ordre om å gå til fullt angrep mot den tyrkiske staten, nå når landets forsvar er svekket? Det våger ingen av dem å gjette på. Alle er likevel overbeviste om at det mislykkede militærkuppet antakeligvis bare vil forverre den væpnede konflikten i landet.

– Hvis kuppet hadde lyktes, så ville det påvirket krigen, på ett eller annet vis. Men nå blir Erdogan enda sterkere, og kommer til å jakte etter alle opposisjonelle, sier Rojhilat. Han har vært geriljasoldat i 15 år.

I landskapet rundt står Kandilfjellene opp som tårn. Gulbrune fjellmassiv reiser seg mot himmelen, og på de høyeste toppene ligger det fremdeles snø. I disse fjellene, i irakisk Kurdistan, ligger hovedkvarteret til PKK – Tyrkias største innenrikspolitiske fiende. Venstrerevolusjonære PKK har ligget i krig med den tyrkiske staten siden 1984. Titusenvis av mennesker har dødd, og millioner har blitt interne flyktninger. Kurderne har vært offer for en rasistisk diskriminering i Tyrkia siden begynnelsen av 1920-tallet, og PKKs mål var først å skape et selvstendig og sosialistisk Kurdistan. Men da lederen Abdullah Öcalan ble tatt til fange i 1999, ga PKK opp tanken på en egen nasjonalstat. Öcalans nye ideologi går i stedet ut på å spre revolusjonært lokalt selvstyre.

Det har ikke alltid vært krig. Våren 2013 lyktes PKK og Erdogans regjering i å erklære våpenhvile. En fredsprosess ble påbegynt, og den vakte et stort håp blant krigstrøtte kurdere og tyrkere. Men så vokste de politiske spenningene på ny. For akkurat ett år siden, i slutten av juli 2015, kom krigen tilbake. Vesten har i aller høyeste grad vært innblandet i den kompliserte, transnasjonale utviklingen som har ledet fram til dagens situasjon, men vil ikke vedkjenne seg det.

Geriljalederen i fjellene

Under et tre i en av Kandilfjellens mange daler, møter Klassekampen mannen som er nummer to etter Öcalan, og som i dag betraktes som PKKs høyeste fungerende leder. Han dukker opp i et skogholt, sammen med to kalasjnikovbevæpnede livvakter, og bærer akkurat som dem en grågrønn geriljauniform. Cemil Bayik sies å være Tyrkias mest ettersøkte mann. Enkelte kaller ham verdens største terroristleder på frifot. For andre er han i stedet en helt, som har kjempet for det kurdiske folket og mot den tyrkiske statens undertrykking siden en gang på 1970-tallet.

– Alt begynte da jeg studerte ved Universitetet i Ankara. En dag ble jeg introdusert for Abdullah Öcalan. Det første han spurte om var hva jeg visste om Kurdistan. Ikke så mye. Da ga han meg straks en forelesning i fire, fem timer. Han sa ting som jeg ikke hadde hørt noen annen venstreaktivist si.

Cemil Bayik har vært tro mot Öcalan i over 40 år. Bayik tilhørte den lille gruppen av revolusjonære som deltok i PKKs første kongress i 1978, og siden har han vært en del av den politiske og militære ledelsen. For ham er det åpenbart hvorfor krigen likevel fortsatte.

– Nøkkelspørsmålet ble slaget om Kobane. Erdogan og Den islamske staten hadde en plan i fellesskap. Den gikk ut på å utslette Kobane, for å stoppe kurdernes revolusjon i Rojava. Men de mislyktes. Kobane vant, sier han.

I juni 2015 vant også det pro-kurdiske opposisjonspartiet HDP 13 prosent av stemmene i det tyrkiske valget, og kom inn i parlamentet. I panikk bestemte Erdogan seg da for å starte krigen igjen, for å forsøke å stanse den kurdiske framgangen både i Syria og i Tyrkia, mener Bayik.

Gnisten ble tent den 20. juli 2015, da en selvmordbomber fra Den islamske staten (IS) drepte 34 hjelpearbeidere i et kurdisk kultursenter i byen Suruc, en mil nord for Kobane. To dager seinere ble to tyrkiske politimenn skutt og drept i byen Ceylanpinar. Ryktene sa at en PKK-celle sto bak drapene, for å hevne det samarbeidet mange kurdere mener den tyrkiske staten har hatt med IS. President Erdogan svarte på politidrapene med umiddelbart å bombe geriljaens leirer.

Etter det har landet blitt kastet ned i en voldsspiral som mange mener er den verste i hele konfliktens historie.

Millioner av sympatisører

Men for å forstå krigens tilbakekomst må også de geopolitiske endringene som nå pågår i Midtøsten med i bildet, sammen med en stor dose ideologi.

Bayik er ikke bare en veteranfigur i geriljakrigen, han er også leder for en av Midtøstens største politiske bevegelser. PKK har millioner av sympatisører, og deres ideologiske regler følges av en mengde kurdiske partier og organisasjoner, i flere land. Denne politiske siden av PKK får sjelden oppmerksomhet, men er helt sentral for å forstå helheten.

– Krigen i Tyrkia, Irak og Syria er egentlig alle en del av en enda større konflikt. Denne konflikten bygger på en feil med nasjonalstaten som system, sier Bayik.

I kolonimaktenes skygge

Det moderne Midtøsten ble skapt av kolonimaktene Storbritannia og Frankrike for hundre år siden. Grensene i regionen ble dratt opp i Sykes-Picot-avtalen i 1916, uten hensyn til hva folk på bakken mente.

– Sykes-Picot og også senere avtaler er ikke lenger gyldige. Verken folk herfra eller utenlandske interesser erkjenner lenger avtalen, ettersom den har utspilt sin rolle. En ny status må bygges opp i Midtøsten, sier han.

Bayik mener at nasjonalstatene i Europa i utgangspunktet ble skapt på samme måte, gjennom herskernes udemokratiske beslutninger og uten forankring i på bakken.

Europa ble tvunget til å gjennomgå den andre verdenskrigen før EU kunne oppstå som en modell for å dempe nasjonalismen og bygge ned grensene. Nå går Midtøsten igjennom sin egen verdenskrig for første gang. Det kommer til å forandre både konfliktene og grensene, og PKK ønsker en helt ny politisk modell ta plass i regionen etterpå.

– Konflikten i Midtøsten er basert på nasjonalstaten. Løsningen kommer ikke til å være nye nasjonalstater, men demokratisk selvstyre, som i Rojava, sier Bayik.

Siden 2012 har kurdere etablert sine egne selvstyrer i Nord-Syria, i et område de kaller Rojava. Selvstyrene og deres samfunnssystemer bygger på Öcalans ideologi, og det er en dårlig skjult hemmelighet at de selvstyrte områdene har sterke bånd til PKK. Rojava forble lenge relativt ukjent for omverdenen, helt til IS angrep, men møtte nederlag, i den kurdiske byen Kobane høsten 2014. Den kurdiske YPG-militsen, og spesielt de kvinnelige militssoldatene, ble plutselig et verdensberømt symbol på kampen mot jihadistene.

Slaget om Kobane ledet også til at USA utviklet et militært samarbeid med YPG-geriljaen, for å drive IS tilbake fra Nord-Syria. Alliansen har vært svært fruktbar, og USA har mange ganger lovprist de syriske kurderne, som har blitt amerikanernes viktigste venner på den syriske slagmarken.

Frivillige fra vesten

Min veiviser og jeg kjører videre inn i Kandilfjellene. Her og der er det veikontroller, med soldater som nøye kontrollerer biltrafikken. I dette og seks andre områder i irakisk Kurdistan har PKK bygd opp sine egne sikkerhetsapparater, administrasjon og representanter for sivilbefolkningen. Vi passerer et sykehus drevet av PKK. Det drives nesten utelukkende av kvinnelig personale, og gir gratis tjenester. Fram til i fjor jobbet en tysk kvinnelig lege her. Hun hadde sluttet seg til geriljaen allerede i 1993.

Ved foten av en åskam stanser vi i en liten by. Like etter stopper en lastebil med en geriljaenhet som skal hete mat og vann til leiren sin. På lasteplanet er majoriteten av soldatene kvinner. Men det er også en mann der, han stikker seg ut fra mengden både på grunn av høyden, sin solbrente hud og sitt blonde, korte hår. Harun – noe annet navn vil han ikke oppgi – kommer også han fra Tyskland.

– Jeg er antikapitalist og kom hit for snart to år siden. Så ble trusselen om fengsel den fremste grunnen til at jeg ble igjen, sier han.

I juni 2015 skrev tysk media om hvordan en underoffiser deserterte etter seks år i den tyske hæren, og sluttet seg til PKK i irakisk Kurdistan. Det var Harun. Den doble straffen for dette lovbruddet mener han er 25 år i fengsel. Han planlegger ikke å dra hjem igjen noensinne. Harun sier han har sett flere vestlige i Kandilfjellene.

– Det er mange amerikanere og italienere, og til og med en kineser. Noen er her for å lære kurdisk, men de fleste skulle videre til YPG i Syria.

Selv vet Harun ennå ikke om han blir sendt til geriljafrontene i Rojava eller i Tyrkia, eller om han blir værende i Kandil. Det er folk over ham som bestemmer.

Flere hundre vestlige har siden 2014 sluttet seg til YPG for å slåss mot IS som frivillige. Mange har fått oppmerksomhet i hjemlandene, og flere har delt bilder i sosiale medier som viser hvordan de mellomlander hos PKK-geriljaen på vei til Rojava. I Kandilfjellene har ingen problemer med å snakke om dette.

Men de vestlige landene i koalisjonen mot IS har i nesten to år snakket om YPG og Rojava som fullstendig isolert fra resten av det som skjer i Kurdistan. Det tyske parlamentet og framfor alt USA har gang på gang gjentatt at det ikke finnes noen bånd mellom YPG og PKK. De revolusjonære syriske kurderne og deres usedvanlig disiplinerte gerilja har oppstått i en helt egen kontekst, uten påvirkning utenfra.

– Vi betrakter PKK som et utenlandsk terrororganisasjon, og vi støtter Tyrkias anstrengelser for å bekjempe dem, sa det amerikanske utenriksdepartementets talsperson Mark Toner i en pressekonferanse 19. juli i år.

– PKK må la angrepene opphøre, sa Toner.

Men han sa ingenting om den tyrkiske hæren, på tross av denne hærens svært blodige militære operasjoner, som har ført til hard internasjonal kritikk. Toner vil heller ikke svare på spørsmål om USA eller verdenssamfunnet ville ha jobbet for en ny fredsprosess mellom PKK og Tyrkia.

Etterdønningene av et kupp

Om YPG er Vestens gode venner, så er PKK fremdeles terrorister. Bevegelsen ble satt på Natos og EUs terrorlister for 15 år siden. Konsekvensen av dette spillet fra vestmaktene er at de kan få det utsatte Rojavas hjelp som en bakkestyrke mot IS i Syria. Samtidig kan de se vekk fra det som skjer i krigen mellom PKK og Tyrkia, et land vesten selv er alliert med.

– Det spilles mange spill rundt kurderne. Alle vil bruke kurderne taktisk, som sine egne soldater. Men ingen vil etablere strategiske relasjoner og erkjenne kurdernes grunnleggende rettigheter og krav, sier Bayik, tilbake under sitt tre.

Etter det mislykkede militærkuppet i Tyrkia har president Erdogan og hans regjering arrestert titusenvis av mennesker og stengt medier og utdanningsinstitusjoner som anklages for forbindelser med gülenbevegelsen som Erdogan mener står bak kuppforsøket.

Den 20. juli ble en tre måneders unntakstilstand erklært, en unntakstilstand som gir presidenten enda videre fullmakter. Samme dag begynte Tyrkia nye bombetokt mot PKK-leirene i irakisk Kurdistan, for første gang siden kuppforsøket.

I den nasjonalistiske stemningen i Tyrkias gater etter at Erdogan tok kontrollen tilbake, har fascister og islamister gjort felles sak ved å vifte med tyrkiske flagg. Risikoen er stor for at en ny gnist kan sette i gang en forverret konflikt med PKK, som skaper ytterligere etniske spenninger mellom tyrkere og kurdere.

– Denne krigen kommer til å fortsette, sier PKK-lederen, oppe i fjellene.

utenriks@klassekampen.no