Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Sylvi Listhaug er sjokkert. Hun er sjokkert over tilstandene i svenske Rinkeby, som både NRK og Dagbladet hadde reportasjer fra i helga i forkant av at regjeringens integreringsmelding skal behandles i Stortinget. I den innvandringstette drabantbyen er det bortimot lovløse tilstander, i følge svensk politi, som ikke beveger seg inn i området uten skuddsikre vester. NRKs reportasjeteam ble bombardert med stein. Dette er Sveriges «Mogadishu», rapporterer Dagbladet.

Listhaug er selvfølgelig ikke sjokkert i betydning overrasket. Hun kjenner stedet godt, ikke minst av omtale og som et anvendelig skrekkeksempel når de norske kommer til kort. Rinkeby er stedet norsk og til og med europeisk presse har valfartet til i årevis for å vise den fatale konsekvensen av en feilslått innvandrings- og integreringspolitikk. Dette er selve den europeiske dystopien; utviklingen av parallellsamfunn med egen justis, eget språk, høy arbeidsledighet, mye kriminalitet, fattigdom og sosial uro.

Slike områder fins i andre europeiske land, i Belgia, i Frankrike og Storbritannia, men norske journalister er nødt til å dra til Rinkeby, for å oppleve det på nært hold.

Rinkeby fins ikke i Norge. Det er gjort tapre forsøk på å fremstille enkelte bydeler i Oslo som på randen til det verste de har i utlandet. Vi vil ikke være dårligere. Honningsvåg ga seg selv kallenavnet «lille Chicago» etter et barslagsmål med en amerikaner.

Men det har ingen rot i virkeligheten, heldigvis, er de fleste fageksperter og politikere enige om, også blant dem som ønsker seg en strengere politikk. Norge er ikke i fare for å utvikle parallellsamfunn, og det er flere gode grunner til at vi sånn sett skiller oss klart fra Sverige:

Norge har de siste tiåra hatt en streng og kontrollert asyl- og innvandringspolitikk, som blant annet har ført til en mer blandet sammensetting av grupper som har fått opphold. Bosettingen har vært mer styrt og dermed spredt. De norske kommunene har gjort jobben det sentralstyrte svenske byråkratiet ikke har maktet eller hatt verktøy til. Sysselsettingen er høyere i Norge, også i minoritetsbefolkningen, og flere innvandrere eier egen bolig, i likhet med nordmenn. Og sist, men kanskje ikke minst, en friere debatt har gjort oss i stand til å diskutere utfordringene, forske, utrede og finne løsninger med bred politisk forankring.

Rinkeby burde brukes som et eksempel på hva som kunne skjedd om Norge hadde valgt en annen vei for 20-30 år siden. I stedet brukes «svenske tilstander» som et skremmebilde på hvor vi kan ende, som om vi fortsatt tror at svenskene ligger foran oss, selv på et område hvor de beviselig halter etter.

Det er synd. Det er mer enn synd, for det utløser en debatt på feil premisser som kan resulterer i gale løsninger. I stedet for å videreutvikle og forbedre den norske integreringsmodellen ut i fra norsk politikk og norske forhold, skal vi tvinges til å diskutere tiltak ut i fra et skrekkscenario som ikke eksisterer i Norge.

Ja, Sylo Taraku, rådgiver i Tankesmien Agenda, som nylig kom med boka «Innvandringsrealisme», mener det er snakk om to forskjellige verdener.

Likevel opplever vi at disse to verdenene stadig sauses sammen når den norske virkeligheten ikke er dramatisk nok. Verken NRK eller Dagbladet kunne funnet lovløse tilstander på Tøyen eller i Groruddalen. Ingen ville kastet stein etter dem, eller prøvd å selge dem joggesko. Tvert om har kriminaliteten sunket markant de siste åra.

Det er kjedelig med ting som virker. Gratis kjernetid og aktivitetsskole, bosetting, introduksjonskurs og jobbprogram, kartlegging av kompetanse og frivillighet. Tidlig utdannelse og arbeidstillatelse. Alle disse store og viktige grepene som gjør folk i stand til å innfri både egne ønsker og forventningene fra storsamfunnet; kanskje ikke fullt ut i første generasjon, men i andre og tredje for mange. Det går forbausende fort, viser de store tallene i statistikken.

Så går det også sakte. Religion er ødeleggende, patriarkatet undertrykkende, fattigdom og klasse begrenser. Det er hindringer det norske samfunnet gjennom lov og velferdsordninger, ikke minst utdanning, har prøvd å jevne ut med stort hell for oss alle. Den amerikanske drømmen er lettere å oppnå i Norge enn i USA.

Det er den også for innvandrere. De kan bli leger, jurister og nestledere i landets største parti. De kan være NAV-klienter og gründere, fotballspillere, journalister og snekkere. De kan gjøre hva de vil, men et sted kommer de aldri bort fra. Det er ikke hjemlandet.

Det er Rinkeby.