Det er allerede så lenge siden. Hva var det man kalte det? Bananas-saken? Watergate Papers?

Dette skal handle om DNB og Panama-papirene, det skal være et forsvar for DNB, men først må jeg fortelle at jeg sliter med en ballast jeg har i kroppen fra barndommen.

Mange husker situasjonen. Vi skal på epleslang i den hagen som blir mest nidkjært voktet, eller vi skal pøbelringe på hos den raskeste naboen i mils omkrets, eller vi skal brenne bråte i en skråning med ekstra høyt og tørt gress. Men vi nøler. Da stiger en skikkelse frem, gjerne en litt eldre gutt, og sier: «Jeg tar skylda».

Nå ble vi sjelden tatt, vi var gode til å løpe, men hvis vi en sjelden gang ble tatt, sto disse gutta frem og tok på seg skylden. Det kunne vanke en ørefik, eller de kunne bli ført med et stålgrep rundt nakken hjem til foreldrene. Ved et tilfelle fikk én regelrett juling. Som voksen vet jeg at ansvar og skyld ikke er det samme, men i denne alderen lå de to ordene vegg i vegg. Tok du ansvar, fikk det konsekvenser.

Jeg har tenkt på dem siden. Det var noe merkelig med disse individene. Noe rakrygget, gåtefullt, outsidersk. Hvor er de nå? Eller for å si det med min gode kollega: Hvor er det blitt av alle gutta? Én ting er sikkert: De jobber neppe som politimestre eller direktører i Telenor eller ministre eller i DNBs toppledelse.

En orientert leser vil kanskje tro at jeg nå skal lire av meg en harang om DNB-ledelsen. Jeg skrev jo en gang en indignert epistel som het «Fra DNA til DNB». Den ethos jeg lærte av gutta som «tok skylda», satt lenge i ryggmargen, men jeg er omsider kvitt den. Jeg har skjønt hvor naivt det er å komme trekkende med ord som moralsk og umoralsk i finansverdenen. For det er ikke ordet umoralsk som betyr noe i næringslivet, det er ordet ulovlig. Gjør du noe tvilsomt, gjemmer du deg bak jus. Som Wall Street-filmenes Gordon Gekko sier da han igjen står på podiet et par tiår etter at han lanserte den foraktede jappetidens slagord «Grådighet er bra»: «Det viser seg at grådighet ikke bare er bra, nå er det også lovlig».

Ergo har jeg kommet på andre tanker. Jeg har betraktet mine omgivelser, og dette er hva jeg har funnet ut: Jeg er allerede rik, men jeg må bli rikere. Så jeg har kjøpt aksjer i DNB. Hvorfor? Fordi jeg har skjønt at DNB er fremtiden, at DNB er det nye Norge, og jeg vil være en deltaker i det nye Norge. Jeg har allerede fått noen kroner i utbytte, jeg har feiret med bløtkake. Jeg er lykkelig, jeg har knekt koden for å være en god samfunnsborger i Norge av i dag.

Først var jeg redd det skulle bli et skikkelig rabalder etter avsløringen av at DNB hadde bistått kunder med å opprette selskaper i skatteparadis. Jeg fryktet en godt fundert kritikk fra venstresiden i norsk politikk - Kristin Halvorsen sa jo ifra allerede i 2007. Jeg så for meg at det kom til å vanke en solid ørefik fra Arbeiderpartiet. Eller tankesmien Agenda. Men så skjønte jeg at jeg kunne slappe av. For det er jo dette med Rune Bjerke og alle vennene i Arbeiderpartiet. Og plutselig kommer man på at lederen av Agenda tidligere har vært DNB-direktør. Alt er så sammensauset at kritikk liksom blir umulig. Og hvem skjelver i buksene når Abid Raja eller Martin Kolberg i Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité rasler med kaffekoppene?

Hvorfor er det ingen fare? Fordi årets viktigste dato når det gjelder å veie DNB er 4. februar og ikke den datoen Panama-papirene ble offentliggjort. 4. februar la nemlig DNB frem årsresultatet for 2015. DNB er et delstatlig selskap, men dets mandat er like fullt å maksimere sitt overskudd. Og hør, mine damer og herrer: 24,7 milliarder kroner i pluss. Bløtkake til alle. Iallfall til dem som ikke har måttet slutte på grunn av nedskjæringer.

Det var bare én ting som ergret meg da nyheten om DNB Luxembourg og Seychellene kom på dagsordenen: At DNB leide inn eksterne rådgivere i mediestrategi. En helt unødvendig kostnad. Rune Bjerke kunne bare hørt på meg der jeg satt foran skjermen: Si minst mulig, sa jeg høyt. Ligg lavt. Sitt rolig i båten. De eldste knepene i boka. Beklag det, ropte jeg. Si at det er uheldig. Si du ikke visste noe, si at det har gått under radaren. Det vante ritualet vil dras i gang, Rune. Morske ansikter og krav om granskning. I morgen er alt glemt, ingen husker lenger Panama-papirene. Da skriver man om Sonjas kjoler eller en rockestjernes død eller en ulykke eller Melodi Grand Prix. Vi lever i distraksjonenes tidsalder. Ikke bekymre deg, Rune. Om noen få uker er det igjen smilefjes og bløtkake.

Det var riktignok en del brysomme folk som forsøkte å ødelegge Bjerkes oppvisning i sann statsmannskunst. Eva Joly ytret seg. Andre sa at DNBs indirekte hjelp til skatteflukt også var en flukt fra ansvaret. Eller ta professor Petter Gottschalk ved Handelshøyskolen BI, som mener en leder skal vite hva som skjer. Men Gottschalk har ikke skjønt at Norge har blitt et orwellsk mønstersamfunn. Vi har gjort et av de berømte slagordene fra romanen 1984 til vårt, et av de tre partislagordene som er hogd inn på Sannhetsministeriets hvite fasade: Uvitenhet er styrke. DNB og Rune Bjerke har perfeksjonert det.

Det er et par skjær i sjøen. Hva med de 26 spørsmålene som næringsminister Monica Mæland sendte DNBs styre 12. april? Jeg ville blitt svært skuffet hvis DNB ikke taklet dem elegant med et stykke «newspeak» i mesterklassen. Det har også blitt påstått at Anne Carine Tanum ikke kan sitte i styret i mer enn 12 år - hun har nå sittet i 17 år. Vedtekter er for pyser. Det er bare å forandre dem. DNB bør igjen la seg inspirere av Orwell, ta lærdom av hvordan budene i Animal Farm vris for å følge ledernes behov: Four legs good, two legs better. 12 år bra, 17 år bedre.

Jeg tenker på hva som har skjedd med det norske samfunn i løpet av mitt liv, på hvordan en befolkning som satte solidaritet og sosial moral og ansvar i høysetet, har beveget seg over i et grenseland som i beste fall kan kalles amoralsk. Vi har blitt inspirert til å tøye etiske regler av næringslivets ledere. Som igjen er velsignet av våre politiske ledere. Jonas Gahr Støre har snakket vakkert om at havet er Norges fremtid. Enig. Og vi har alt begynt. Vi har trukket det nordlige havstykket som ble kalt Gråsonen ned over hele landet. Vi er et folk som trives i grådighetssonen, med at tvilsomme forretninger går under radaren. Vi bør ikke nøye oss med det. Hele nasjonen må bli et stealth-fly som ikke er synlig på radaren i det hele tatt.

Jo, jeg innrømmer at det er et lite tankekors. Før ble jeg opprørt over at vanlige folk måtte betale mer når store selskaper og rike lyktes i å unngå skatt. Nå har jeg skjønt bedre: Løsningen er at vi alle må bli sånn. Det burde selvfølgelig ha gått opp for meg før: Norge er en bank. Norge er et eneste digert postboksselskap. Norge er det nye Luxembourg, det nye Panama. Vi skal leve av å få pengene til å yngle. På lovlig vis, selvfølgelig. Amoralsk. Men lovlig. Akkurat på grensen. Uvitenhet er styrke.

DNB er Norge. Selskapet er i dag delstatlig. Jeg vil at Rune Bjerke skal ta skrittet fullt ut og si: «Staten, det er meg». Da kan vi bytte ut Norge og kalle oss DNB. Det lyder nesten like tøft som USA. Jeg bor i DNB. Den norske bankboks. Det norske bløtkakelandet.

Det er bare én liten ting som irriterer meg, kanskje fordi jeg er forfatter, og det er det hersens ordet ansvar. La oss fjerne det fra det norske språket. Ordet er for lengst tømt for mening, det er bare til bry. Eller ordet ansvar kan erstattes med hva som helst. F.eks. ikke-skylda. Eller bløtkake. Jeg har ansvar = Jeg har ikke-skylda. Jeg tar ansvar = Jeg tar bløtkake og blir sittende.

Hele denne saken er gull verdt. Den har vist oss hva vi skal leve av etter oljen, det vil si, oljen har allerede forberedt oss: Fra nå av skal vi leve av vår sleiphet.