Debatt

VG polariserer om rusreformen

Rusreformutvalget anklages på lederplass for å skape konflikter med sin rapport. Det som er problematisk er at VG feilinformerer om rapporten de kritiserer.

22. januar

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

Henriette Sinding Aasen, professor ved juridisk fakultet, Universitetet i Bergen.

Moses Deyegbe Kuvoame, førsteamanuensis ved fakultet for helse- og sosialvitenskap, Høgskolen i Sørøst-Norge.

Mona Michalsen, ruskonsulent i Søgne kommune.

Anne Helene Fraas Tveit, seksjonsleder ved ruspoliklinikken, Lovisenberg Diakonale sykehus.

Kenneth Arctander Johansen, informasjonsansvarlig for Rusmisbrukernes Interesseorganisasjon.

Rusreformutvalget har foreslått å avkriminalisere bruk og besittelse av illegale rusmidler. Dette er i tråd med anbefalinger fra FN og internasjonale fagmiljøer. Reformen fikk dessuten nylig støtte fra Riksadvokaten, og har bred støtte blant norske fagfolk. Utvalgets forslag kan derfor ikke sies å være kontroversielt.

Ifølge VG har Rusreformutvalget valgt en polariserende linje med sine forslag om avkriminalisering. Avisen mener det er riktig å gi bedre helsehjelp til rusavhengige, men sier samtidig at «politiet jager slitne junkier for å prakke på dem bøter, er en myte» og «oppfatningen om å behandle rusmisbrukere med straffeforfølgelse er for alle praktiske formål forlatt».

Det er beklagelig at VG bruker en stigmatiserende retorikk når de omtaler personer med avhengighetsproblemer. Et av formålene med rusreformen er å redusere stigma. Karikerte og stigmatiserende oppfattelser av rus og rusavhengige fulgte av det kriminalpolitiske skiftet som oppstod samtidig med at motstrøms ungdom begynte å bruke cannabis i Slottsparken og Nygårdsparken på 1960-tallet. Som en konsekvens av dette oppstod epidemimodellen der man så rusmisbrukere som smittebærere. Strafferettslige virkemidler ble tatt i bruk og skjerpet for å bekjempe «narkotikaondet».

Rusreformutvalgets rapport tar et kunnskapsbasert oppgjør med begrunnelsene for en slik tilnærming, tar mandatet på alvor og foreslår konkrete endringer. VG må gjerne mene at straff er et godt forebyggende virkemiddel mot rus, men ingen faglige instanser anbefaler straff som et forebyggende tiltak.

Straff er samfunnets sterkeste virkemiddel for å motvirke og fordømme innbyggernes uønskede handlinger. Straffen har med seg menneskelige kostnader for den som straffes og vedkommendes familie. Derfor må straffen ha en solid begrunnelse der straffens byrder må stå i forhold til straffens tilsiktede virkninger. En av Norges mest fremtredende strafferettsjurister, professor Johs Andenæs, stilte i 1994 spørsmålet om hvorvidt «narkotikapolitikken har vært vårt århundres største feilinvestering i straff».

Mangelen på solid kunnskap om virkningene av straff må derfor lede til en stor varsomhet med bruken av straff for å unngå at man påfører menneskelige og økonomiske kostnader til liten eller ingen nytte.

Dette betyr at bevisbyrden ligger hos dem som mener at staten skal straffe bestemte handlinger. Utvalgets gjennomgang av forskningen på forholdet mellom straff og bruk, viser at det ikke finnes gode holdepunkter for å ta til orde for fortsatt straffeforfølgning. Tvert om, de menneskelige kostnadene og stigmatiseringen av utsatte grupper taler for å ikke fortsette å straffe for rusbruk.

Det er beklagelig at VG inntar et standpunkt der man skal straffe på autopilot uten å ta hensyn til straffens negative virkninger på dem det gjelder og deres familier. Det er også beklagelig at VG ikke har satt seg inn i den utredningen Rusreformutvalget har gjort, om forholdet mellom straff og rusbruk.

Publisert: 22.01.20 kl. 10:52

Mer om Rus VG Narkotikapolitikk Forskning