Helt siden samlingen i 1871, i snart 150 år, har Tyskland utgjort et sikkerhetspolitisk problem for Europa. Det året, etter Frankrikes knusende nederlag i krigen mot Preussen, oppsto det i verdensdelens midte en militær mastodont uten naturlige og forsvarbare grenser: Tyskland, med Preussens kong Wilhelm som keiser.

Fra slutten av 30-årskrigen, i over 200 år, hadde Frankrike vært Europas mektigste stat. Nå var det slutt. Europas nye dominerende militærmakt var det samlede Tyskland. Det kullkastet maktbalansen mellom de europeiske stormaktene, og utløste det som har vært betegnet som Europas andre 30-årskrig, 1914-1945.

Etter det tyske nederlaget i 1945 ble landet delt i to og underkastet militær okkupasjon. Arnestedet for tysk militarisme, det gamle Preussen med hovedstaden Berlin, ble dels oppløst i delstater og administrative områder i Vest- og Øst-Tyskland, dels innlemmet i Russland, Polen og Litauen. Tyskland ble gjenforent 3. oktober 1990, og året etter besluttet tyskerne at det nye samlede Tysklands hovedstad igjen skulle være Berlin. Det skapte nervøsitet både i Moskva og i London, men spesielt i Paris.

Med gjenforeningen økte Tysklands folketall med 16 millioner, til 82 millioner. Dette gjorde Forbundsrepublikken til det mest folkerike landet i Europa utenom Russland. Frankrike og Storbritannia hadde til sammenlikning hver under 60 millioner innbyggere.

Men de som nærte størst frykt for et mektig Tyskland var tyskerne selv. Tyskland framsto nå som Europas sterkeste økonomiske makt. Spørsmålet var hvordan man kunne forene et stort Tyskland midt i Europa med en harmonisk likevektstilstand i det europeiske statssystemet. Løsningen ble opprettelsen av EU med Maastrichttraktaten 7. februar 1992, og ti år senere, med nedleggelsen av den tyske nasjonalbanken og innføringen av Euro fra 1. januar 2002. Det forente Tyskland var med det blitt bundet opp i et forpliktende europeisk politisk rammeverk, og var blitt fratatt sitt viktigste maktmiddel, D-marken.

Europas tyske problem skulle med det være løst, en gang for alle. Den vestlige okkupasjonen tok formelt slutt i 1955 da Vest Tyskland ble medlem av NATO, men ble i praksis opprettholdt helt fram til 1994, da britene avviklet sin Rhin-armé på 53 000 mann, og amerikanerne hadde redusert sitt nærvær fra 300 000 mann til bare noen få brigader. Den russiske okkupasjonen, som på det meste også utgjorde 300 000 soldater, ble avsluttet med gjenforeningen i 1990.

Både av innenriks- og utenrikspolitiske grunner verken kunne eller ville Tyskland fylle det militære tomrommet etter russere, amerikanere og briter og etablere noe militært forsvar som sto i forhold til landets økonomiske styrke. I 1994 var det heller ingen ting som tydet på at det skulle være nødvendig. Men nå knaker det europeiske samarbeidet i sammenføyningene under påkjenningene fra eurokrisen og strømmen av flyktninger fra Midtøsten og Nord Afrika. Storbritannia forlater EU og Tysklands forbundskansler Angela Merkel framstår som den uten sammenlikning sterkeste og mest innflytelsesrike politikeren i Europa.

Også NATO sliter. Russlands anneksjon av Krim og innblanding i borgerkrigen i Ukraina, og frykten det har skapt i Vesten, har endret Europas sikkerhetspolitiske situasjon. Det er blitt åpenbart at de europeiske NATO-landenes militære styrker er bygget så langt ned at de ikke lenger utgjør noe troverdig territorielt forsvar. Valget av Donald Trump til president i USA, har dertil skapt bekymring i Europa for at Washington skal gå i isolasjonistisk retning og ikke lenger fylle rollen som ledernasjon i NATO med ansvar for å sikre en stabil maktbalanse i Europa.

Konfrontert med et mer selvhevdende Russland betyr det at de europeiske NATO-landene i så fall, i større grad enn til nå, vil bli nødt til selv å ta ansvar for sin egen sikkerhet. Den vanligvis så nøkterne tyske forbundskansleren Angela Merkel har sagt det slik: «det kan være vanskelige tider i vente der gamle allianser ikke kan tas for gitt», og «… tida da vi fullt og helt kunne stole på hverandre, er til en viss grad forbi …».

Allerede for to og et halvt år siden, forpliktet NATO-landene seg til å øke forsvarsbudsjettene sine til de utgjorde to prosent av brutto nasjonalprodukt innen 2020. For Tyskland, som i dag bruker 1,2 prosent av BNP på forsvar, ville det bidra til nesten å doble det tyske forsvarsbudsjettet, fra rundt 36,6 milliarder Euro, til nærmere 70 milliarder. Russland bruker til sammenlikning rund 75 milliarder Euro på forsvaret, men nærmere 25 prosent går bort i korrupsjon. En slik økning av forsvarsbudsjettet ville gjøre Tyskland, ikke bare til Europas sterkeste økonomiske makt, men også til den sterkeste konvensjonelle militærmakten i Europa, i stand til også å avbalansere Russland militært, om vi ser bort fra atomvåpen.

Nå er det lite som tyder på at Angela Merkel, eller noen andre ansvarlige tyske politikere, har til hensikt å oppfylle kravet om to prosent. Russlands mer offensive opptreden, USAs gryende isolasjonisme og Europas behov for i større grad ta ansvar for egen sikkerhet, har imidlertid satt spørsmålet om Tysklands framtidige rolle i Europa og i NATO på dagsorden, ettersom Europas rikeste land bruker forholdsvis mye mindre på forsvar enn dets viktigste allierte i NATO.

Tradisjonelt har Europas tyske problem bestått i at Tyskland var for sterkt. Nå er problemet kanskje tvert imot at Tyskland er for svakt. Men hvilke reaksjoner det ville utløse i Russland, men også blant NATO-allierte som Storbritannia, Frankrike og Polen, som i utgangspunktet hadde vært skeptiske til tysk gjenforening, hvilke følger det ville få for europeisk stabilitet og sikkerhet dersom Tyskland virkelig gjenoppsto som Europas sterkeste militærmakt, kan man bare tenke seg.

Et Tyskland med atomvåpen, rent bortsett fra at det ville vært et eklatant brudd på ikkespredningsavtalen, er derimot utenkelig for de aller fleste. At det slik sett åpenbart er klare grenser for hvor langt Tyskland kan ruste opp før det vil bidra til å undergrave europeisk sikkerhet i stedet for å trygge den, og antakelig klarere og snevrere grenser for Tyskland enn for de andre europeiske stormaktene, illustrerer at Europas tyske problem vedvarer. Men så lenge tyskerne selv frykter et militært sterkt Tyskland like mye som nabolandene gjør det, er det likevel neppe grunn til bekymring.