Hva var grunnen til at den pakistanske innvandringen til Norge kom i gang for snart et halvt århundre siden? Om man skal tro det Aftenpostens Oslo-kommentator Andreas Slettholm skrev i en artikkel den 20. november, bestod den pakistanske innvandringen

opprinnelig av unge, hardt arbeidende menn uten høyere utdanning, som kom hit på grunn av etterspørsel etter arbeidskraft.

Gjorde den virkelig det?

Den som setter seg fore å undersøke dette temaet på egen hånd uten forkunnskaper, kan lett komme til å tro det samme som Slettholm har skrevet i Norges største avis. Veien er gjerne kort til Google, som blant annet bringer en til Wikipedia-siden Pakistanere i Norge. Der fins den samme historien som fortelles i Aftenposten. De første omtales som «arbeidsinnvandrere», og det fremheves hvordan

Norges inntreden inn i oljealderen (1969) førte til høyere økonomisk virksomhet og etterspørsel etter arbeidskraft.

Det er ikke vanskelig å finne bekreftelser. I et Fafo-notat om arbeidsinnvandring fra 2005 av forskningssjef Jon Erik Dølvik står det:

Arbeidskraftmangel trakk de første pakistanske arbeidsmigranter til Norge i 70-årene.

Selv i offisielle dokumenter går det samme igjen. I Stortingsmelding nr. 18 (2007-2008) om arbeidsinnvandring heter det:

De første gruppene av pakistanske, tyrkiske, indiske og nordafrikanske arbeidsinnvandrere kom på slutten av 1960-tallet.

Men denne versjonen var allerede i år 2000 blitt tilbakevist av Hege Storhaug i en artikkel i Dagbladet. Hun viser til en artikkel fra avisens eget arkiv datert 8. juni 1971, hvor det står at pakistanere på turistvisum drev gatelangs på jakt etter både bolig og arbeid, og at veldedighet og myndighetenes tillempning av regelverket gjorde at de fikk bli igjen i Norge. I antologien «Gode formål – gale følger?», redigert av blant andre Sigurd Skirbekk, redegjorde hun tre år senere i større detalj om saken i et kapittel gjengitt hos HRS: Mennesketrafikken skjedde med lovstridige midler, og den var organisert av en agent i Pakistan. Hvorfor ble dette ignorert?

Storhaug er ikke den eneste som har fortalt om disse tingene i bokform. I boken «Tilbakeblikk – Da pakistanerne kom til Norge», utgitt på Pax forlag i 2009, forteller Mahmona Khan detaljert og usminket om tingene som skjedde på slutten av 1960-tallet og begynnelsen av 1970-tallet. Men heller ikke hun unngår å bruke ordet arbeidsinnvandring. Og i den ovennevnte Wikipedia-teksten brukes hun som referanse på at det fantes «etterspørsel etter arbeidskraft», til tross for at hun beskriver hvor vanskelig det var å skaffe jobb. I Dagsavisen den 8. august 2008 siteres hun kort etter utgivelsen av boken på at Norge trengte arbeidskraft og at pakistanerne tok jobber nordmenn ikke vil ha, enda forlagets egen omtale av boken snakker om «enslige pakistanske menn som vandret rundt i Oslo uten jobb og bolig».

Selvmotsigelsen er skrikende. Man kan lure på hvordan folk lever greit med den. Er det noen som har lest denne boken uten de ideologiske brillene på?

Det er vanskelig å kritisere Khan, som er etterkommer av pakistanske innvandrere, for ikke å sette fingeren på dette. Men vi kan kritisere den norske allmennheten, journalister og historikere inkludert, for at myten er blitt stående. Storhaug mener dette har å gjøre med vestlig skam og skyldfølelse, og at det spiller en rolle, virker plausibelt. Men kanskje virkelighetsvegringen har vel så mye å gjøre med behovet for å skape en positiv opprinnelsesmyte om den pakistanske diasporaen i Norge?

Problemet er at den er løgnaktig, som om Norge ikke tålte sannheten. Vi tror snarere at det Norge ikke tåler, er usannhet. Enhver som har tilgang til et offentlig bibliotek, kan undersøke saken nærmere. Det er åpenbart behov for enda et blikk på det journalistene fortalte om på den tiden det hele begynte – tidligere enn mange kanskje tror.

La oss derfor skue tilbake. Den 12. desember 1968 skrev VG:

En gruppe på 20–30 pakistanske statsborgere skaper i disse dager atskillig bryderi for de norske myndigheter. Det synes klarlagt at pakistanerne er kommet til Norge på falske premisser; nemlig at de er blitt forespeilet arbeid her i landet mot et slags «arbeidsformidlings-gebyr». Men vedkommende «agent» – som også er pakistaner – er forsvunnet til utlandet, sannsynligvis til England der Scotland Yard er koblet inn i jakten på ham.

Fremmedpolitiets sjef Finn Fehn opplyste til avisen at hans etat ikke hadde til hensikt å utvise pakistanerne så lenge de «forholdt seg rolige». En henvendelse til Pakistans myndigheter hadde ikke avstedkommet noen respons. En gruppe på 9–10 hadde kommet i forveien en måned tidligere. De hadde kjørt hele veien fra Pakistan til Norge i en småbuss. De hadde samlet sammen alle pengene de klarte til reisen, og stiftet gjeld til agenten.

Høres det kjent ut?

Hvordan gikk det så på arbeidsmarkedet? Den samme VG-artikkelen fra 1968 gir klart svar:

Deres største problem i Norge er at det rett og slett ikke finnes arbeide for dem. Arbeidsmarkedet er for stramt, og dessuten kan de ikke andre språk enn sitt morsmål, og ingen av dem har noen som helst slags form for utdannelse.

Betydningen av et ankerfeste i diasporaen var helt avgjørende også i starten:

En gruppe på 20–30 befinner seg ennå i Oslo, og ingen av dem eier penger av betydning. Etter alt å dømme er de imidlertid blitt godt hjulpet av landsmenn som har arbeidet her i landet – slik at de ikke lider noen direkte nød. […] Endel ulykkelige og tilsynelatende lurte pakistanere er allerede reist fra Norge. De har åpenbart innsett de begrensede arbeidsmuligheter og har på best mulig måte forsøkt å ta seg tilbake til sitt hjemland.

Sett i et tilbakeskuende perspektiv var det hele gjenstand for en nesten fantastisk naivitet:

Det er liten grunn til å tro at de vil få arbeids- eller oppholdstillatelse i Norge – når de har vært her i landet som «turister» de tre månedene de har lov til. Men hvordan man skal få dem tilbake til sitt hjemland vet man ennå ikke. Man håper imidlertid at de pakistanske myndigheter vil tre støttende og hjelpende til.

Resultatet kjenner vi: De norske myndighetene så gjennom fingrene med lovverket, og den lille kolonien ble værende. Den vokste heller ikke så raskt i starten. Før 1968 fantes kun et par håndfuller pakistanere i Norge. I 1968 kom den første gruppen av noen størrelse. Året etter var den tredoblet, og i 1971 tidoblet. Den bestod da av ca. tusen personer, og sommeren 1971 ble den et mye omtalt tema i pressen.

«Illegale metoder fører pakistanerne til Norge», lyder en overskrift i VG den 2. juni 1971. Arbeidsmarkedet var ikke blitt så mye bedre på tre år:

Fremmedarbeiderne preger bybildet stadig mer. Man ser dem drive gatelangs, alene eller i flokker. Det er ikke dank som bedrives. De er på stadig jakt etter arbeid og husrom. Noen har kommet inn i landet på lovlig vis. Andre har benyttet seg av ulovlige fremgangsmåter. De er her imidlertid alle sammen, og problemene tårner seg opp – både for pakistanerne og de norske myndigheter.

Justisdepartementets byråsjef Erik Smedsrud beskrev overfor VG en av fremgangsmåtene:

– Ellers må man vel si at denne utvikling som nå finner sted er et resultat av visumfrihet. Utlendingene kommer hit først som turister og prøver da å skaffe seg forhåndstilsagn om arbeid. Derpå drar de ut av landet igjen og søker via konsulatet i Hamburg om å komme inn for godt.

Både boattest og tilsagn om arbeid var nødvendig for å søke om arbeidstillatelse ved en norsk utenriksstasjon, opplyste A.E. Jøraanstad, sjefen for Statens utlendingskontor, til avisen. Korrupsjon var en del av det:

– Vi er kjent med at pakistanere som har oppholdt seg i Norge på turistvisum før de forlot landet har skaffet seg bo-attest ved å innbetale en måneds husleie til pensjonater i Oslo.

Tre dager senere, den 5. juni 1971, skrev VG at norske svindlere mot et beløp på hundre kroner, en anselig sum den gangen, formidlet falske avtaler med ikke-eksisterende arbeidsgivere, som naturligvis ikke dukket opp til avtalt tid.

Den 9. juni kommer det frem at enkelte bedrifter etter hvert sier seg villig til å ansette pakistanere. Fra arbeidsgivernes side kommer krav om tillempninger av loven. Hvilken mening hadde det at personene det gjaldt, skulle søke om opphold fra utlandet? Jøraanstad ved utlendingskontoret fremholdt derimot at norske myndigheter ble holdt for narr: Pakistanerne var i det ene øyeblikket turister som offisielt hadde midler til å klare seg selv, i det neste ubemidlede stakkarer med krav på hjelp, og deretter arbeidssøkere. Vi kan ikke finne oss i at disse menneskene, som dessuten er altfor mange, triller ball i hatt med norske myndigheter, sa han om det som uten omsvøp ble kalt «pakistaner-problemet». Den 23. juni sier han at myndighetene kommer under press i en moralsk tvangssituasjon. Det angivelig selvstendige landet hadde visst ikke noe valg den gangen heller.

Samtidig legger migrantene seg til en noe mer krevende tone: To pakistanere hadde skaffet seg tilsagn om bolig og arbeid, og var på vei tilbake til Vest-Tyskland for å søke om arbeidstillatelse. Men tyskerne mente at de ikke hadde nok penger til å klare seg der til lands, og slapp dem ikke inn fra Kiel-fergen. De to arbeidssøkende gav klar beskjed til norske myndigheter via VG den 5. juli 1971:

Enten må loven håndheves strengt, og alle utlendinger nektes å komme inn, ellers må man kunne lempe litt på de bestemmelsene som fordrer mange bortkastede ukers venting i Hamburg, med dertil bortkastede penger.

Boligproblemene vedvarer hele sommeren. Den 25. juni skriver VG at det arbeides med å skaffe nødlidende pakistanere som sover utendørs i parker og portrom, innkvartering på en skole. Det er jo skoleferie. Avisen formidler selv ideen fra en leser til skolemyndigheter og sosialvesen. Sosialrådmann Hans Cappelen er perpleks, men viser seg velvillig. Utlendingssjef Jøraanstad viser større skepsis i VG den 26. juni:

En slik konsesjon i barmhjertighetens tegn kan virke tiltrekkende på såkalte pseudoturister i Europa, slik at vi får et ytterligere press på våre grenser. Med andre ord: At flere – kanskje særlig dårlige – elementer som flakker om i Europa blir trukket mot Norges grenser på grunn av dette hjelpetiltaket.

Ikke desto mindre blir en større gruppe innkvartert på Majorstuen skole. Idet skoleåret begynner, tar Røde Kors over midlertidig. Flere losjeres inn i Kirkeveien 23. Den 28. september sier Røde Kors at problemet må løses politisk. Statsråd Odvar Nordli må ta over. Mange av pakistanerne har heller ikke funnet arbeid ennå. Den midlertidige innkvarteringen forlenges i flere måneder.

Samtidig er ikke alt bare rosenrødt på de arbeidsplassene hvor pakistanerne har funnet jobb heller. Den 27. oktober 1971 skriver VG at spørsmålet om hjemsendelse er blitt aktualisert:

Ennå er det en god del av pakistanerne som kom til Oslo illegalt i vår, som ikke er i arbeid. Fremmedpolitiet, Departementet og Arbeidskontoret har diskutert om den beste løsningen ikke vil være at Norge betaler hjemreise for dem. Foreløpig er ingen sendt hjem, men ettersom det har vist seg at en del av dem har ytterst vanskelig for å tilpasse seg norsk arbeidsliv, har man nå drøftet om det beste ikke ville være å få dem hjemsendt snarest, før vinteren og kulda setter inn og gjør forholdene enda vanskeligere for dem, får VG opplyst. Men ingen har åpenbart lyst til å ta en så upopulær avgjørelse.

Flere pakistanere hadde skaffet seg arbeid, men mange av dem stod uten etter kort tid:

Problemet er at de er i jobb et par uker, og så slutter igjen. Men norske arbeidsgivere vil ha stabil arbeidskraft – dermed blir det vanskelig for dem å få jobb igjen.

Det er kanskje urettferdig å beskylde dagens nordmenn spesielt for unnvikenhet:

– Foreløpig er ingen sendt hjem, men det kan muligens bli aktuelt, sier fullmektig Tellef Solheim ved Politiets Fremmedkontor til VG. – Etter fremmedloven kunne de vært sendt hjem etter 3 måneder, men vi har tatt det pent, både her og i departementet, for at de skulle få en sjanse til å tilpasse seg.

Hvor godt gikk egentlig denne tilpasningen på kort og lang sikt?

I 1973, to år senere, var den pakistanske kolonien vokst til 2000 personer. LO hadde forlangt at grensene skulle stenges, og Kommunaldepartementet fastslo at Norges økonomiske politikk ikke skulle baseres på utenlandsk arbeidskraft. Situasjonen på arbeidsmarkedet forble ellers uendret: Den 16. august 1973 opplyste departementets underdirektør Bernt Frydenberg at «gjestearbeidere etterspørres ikke stort i Norge», men at det likevel ikke var aktuelt å stenge døren for de få som kom, ei heller for slektningene deres:

– Jeg tror innvandringen vil bli såpass strengt kontrollert at Norge får et mindre islett av utenlandsk arbeidskraft enn noe annet europeisk land.

Det tok ikke så lang tid før pakistanere gjorde seg bemerket i strafferetten. Den 4. september 1974 skrev VG om tre pakistanere som i lagmannsretten i Oslo stod tiltalt for narkotikasmugling. Bakgrunnen for oppslaget var at de hadde truet tolken, en landsmann av dem, og hans familie på livet. Tolkens lojalitet hadde åpenbart gått i myndighetenes favør og ikke pakistanernes – uhørt i et av verdens mest korrupte land.

I 1975 kom krav om religiøs spesialtilpasning i forbindelse med ramadan fra de nå 9000 muhammedanske fremmedarbeiderne, som også omfattet personer fra Marokko og Tunis. Den 15. september 1975 skriver VG:

Kravet går ut på at arbeidsgivere i hotell- og restaurantbransjen må slutte med å trekke diettpenger for fremmedarbeidere, som på grunn av fastetiden ikke kan spise, drikke eller røyke.

Norske muslimers krav dreier seg ikke bare om diettpenger. De ber også om en fridag.

Omtrent på samme tid ble det vedtatt innvandringsstopp. Men ikke før var den vedtatt, før smutthullene ble omgjort til hovedferdselsårer. 22. juli 1976 skriver VG at innvandringsstoppen «lekker som en sil». På én måned kom det 1175 personer fra land utenfor Norden. 135 av dem var pakistanere, men også andre hadde oppdaget den samme fremgangsmåten. Man hadde ennå ikke helt innsett at folk kom for å bli:

Spesielt mennesker fra fjerne Østen, som tar sikte på lengre opphold i Norge, har benyttet seg av unntaksbestemmelsene i loven. En vanlig fremgangsmåte er at de kommer til Norge på tre måneders oppholdstillatelse og oppgir at de skal gå på kurs eller studere her i landet. De begynner på et norsk-kurs. Kurset varer noen timer hver uke. Oppholdstillatelsen forlenges. Det kan ta både ett og to år å lære seg norsk. For å finansiere sine studier, søker de om arbeidstillatelse. Og i denne forbindelsen blir søknaden innvilget.

– Det er åpenbart at store deler av innvandrerne til Norge kommer på falske premisser, sier politifullmektig Pål Berg, leder for fremmedpolitiet i Oslo.

13. august 1976 fremmer Pakistan Workers Welfare Unions leder M.R. Butt krav til kommunen i VG om moské, forsamlingshus, bedre boliger og tilrettelegging av sportaktiviteter …

Det har liten hensikt å fortsette, tegningen er nokså klar. Det fantes ingen «etterspørsel etter arbeidskraft» som pakistanerne dekket. Skjønnmalingen av denne nitriste historien tjener åpenbart et dobbelt formål: Etterkommerne slipper å bli minnet om at den pakistanske diasporaen starter med svindel og fortsetter med krav, og det offisielle Norge kan dekke over eget fravær av besluttsomhet ved å fremstille det som om innvandringen nærmest reddet Norge.

Vi andre ser derimot klare linjer av en helt annen art for begges vedkommende.

Svindelmentaliteten blant pakistanere forble urovekkende utbredt i tiårene som fulgte, med taxisaken i Oslo for noen år siden som et av høydepunktene. Og norske politikere klarte enda en gang å legge et glemselens slør over sin egen utilstrekkelighet – et behov som var sterkest hos Arbeiderpartiet, som regjerte i tiden 1971–1981. Evnen manglet heller ikke: Noen tiår i forveien hadde de med løgn og maktmisbruk greid å gjenvinne sin tapte ære etter den andre verdenskrig.

Med den samme vegringen mot å erkjenne at fortiden er skamfull, er det kanskje ikke så rart at de ikke-vestlige og Ap fant hverandre.

Det er lite trolig at noen av dem får hjelp av akademikere eller journalister til å erkjenne at historien ikke er så ærerik. Aftenpostens egen ekspert på vår hovedstad er blant dem som fortsetter å formidle myten om arbeidsinnvandring til byen. Andreas Slettholm er riktignok født i 1984, men vitnesbyrd om det som skjedde, er bare noen tastetrykk unna. De er ikke så gode på dette med fortiden der på huset heller. De tøyer eller sensurerer den gjerne som det passer.

Men det er ikke sunt å bygge tilværelsen på løgner. Sannheten skal sette dere fri, sa Mesteren. Vi kan peke på skapet hvor skjelettene befinner seg, men vi hadde trengt en ny Ibsen til å dra dem frem og skrangle litt med dem.