Dagens bloggtext är hämtad ur min bok ”Romer i Sverige” från förra året. Det finns två skäl till detta utdrag. Det första och viktigaste är att media börjat uppmärksamma åldringsbrottens omfattning, men vägrar att tala om vilka som begår dem. Exempelvis slog DN larm den 27 oktober, till och med på första sidan. Ett trettiotal ligor ägnar sig åt att lura, råna och stjäla från åldringar. Men de säger inte att det pågått i många år och att åldringsrånen utgör en inkomstkälla bland romer. Det andra är att jag hoppas kunna sälja ytterligare några ex. av boken. Jag har rätt många ex. kvar i mitt bokförråd och där gör den ju ingen nytta.

***

Jag är så djävla förbannad nu att jag inte vet vart jag ska ta vägen!!!! Sitter med en otroligt rädd farmor, 89 år gammal som nu blivit rånad för andra gången på tre veckor utav två utländska kvinnor med mörkt hår i Hökarängen!! Förra gången tog dom guldkedjan & denna gång hennes plånbok. Hon är så skärrad att hon skakar som ett asplöv & vill nu flytta ifrån sin lägenhet, hon vågar inte bo kvar i sitt hem längre! Dessa två kvinnor kom fram med ett nytt anteckningsblock där det stod någonting om att skänka pengar, farmor sade snällt ”nej”, reste sig från bänken bakom Matdax och började gå när plötsligt den ena kvinnan slängde ner handen i handväskan & ryckte åt sig plånboken. Dom sprang sedan till en mindre blå bil som stod parkerad en bit bort & körde iväg. (Från Facebook 22 juli 2015)

Tillbaka i tiden. Jag hittar en odaterad DN-notis i mina anteckningar från 1990-talet. Den meddelar följande under rubriken ”Kvinnoliga rånar gamla i hemmet”:

Tre kvinnor i 30-35-årsåldern har den senaste tiden rånat tio ensamstående äldre på stora belopp. Bland annat har de stulit briljantringar till ett värde av över 200.000 kronor och stora summor i kontanter. Rånarnas tillvägagångssätt är det vanliga. De lurar sig in hos de gamla och ber om hjälp med någonting. En av dem uppehåller den gamla i köket, medan den andra snabbt söker igenom lägenheten.

Anledningen till att jag sparat denna notis är förmodligen att jag vet att detta är ett brott som romer specialiserat sig på. Jag bedriver vid denna tid fältarbete på en socialbyrå enbart inriktad på romer. Dåvarande föreståndaren, Lena Loiske, berättar i en intervju för mig om polska romer som ägnar sig åt åldringsbrott. Hon konstaterar att de är professionella tjuvar:

Vi säger åt dom att dom måste sluta, att dom förstör en generation av zigenare till genom att sno och åka i fängelse. Allt rasar ju omkring dom. Men dom tycker att dom måste, dom har inget alternativ, för vem vill leva enbart på socialbidrag i hela sitt liv? Man kan undra varför de inte börjar svartjobba, som andra. Varför de måste hålla på så här. Och att lura gamla tanter på deras besparingar, det är djävligt otrevligt. Kallt! De här tjejerna de kan vara jättetrevliga, inkännande och allt sådant där i sin egen krets. Men det är som om det inte har något samband. Dessa gamlingar, dom skänker dom inte en tanke. Dessa turnéer, det funkar som ett jobb helt enkelt. Och männen kör dem i bilarna. Ingen tycks fatta konsekvenserna.

Nu flyttar vi fram i tiden, till våren år 2015. Ett långt mail från en jurist ger ungefär samma bild:

För några år sedan handlade jag ett mål gällande åldringsbrott begångna av två romer, X och Y. Målet gav mig en nästan fantastisk insyn i deras och släktingarnas sätt att försörja sig i Sverige. /…/ X och Y gjorde så att de med utgångspunkt i Stockholm åkte runt på ett antal turnéer i olika delar av Sverige och var försedda med surfplatta, ett stort antal gamla mobiler och ett flertal nyinköpta kontantabonnemang för mobiler. De stannade på en plats och med hjälp av surfplattan och en sökmotor fick de fram listor över personer 80 år och äldre på varje plats. Sedan satte de systematiskt igång med att ringa upp åldringarna och få dem att nappa på att man var ett “barnbarn” som befann sig i närheten för att genomföra ett bilköp. Av olika skäl behövde man hjälp med att få kontanter till handpenningen eller delar av köpeskillingen. Av c:a 50 samtal lyckades man kanske få 1 till 2 av de uppringda att “nappa”. Man förklarade att man skulle skicka en kamrat som hämtade pengarna och fanns det möjlighet ville man även att det skickades med lite “guld och smycken” som man kunde panta för att få till köpeskillingen. Ett antal åldringar lyckades tro att de talade med ett av sina barnbarn och begav sig till en bank och tog ut varierande summor mellan 15.000 och 30.000, om de inte hade kontanter hemma vilket även förekom. Hade de smycken följde även dessa med i påse. Totalt hade X och Y lyckats utföra c:a 20 resor med lyckat innehåll och sammanlagt hade de lurat 38 åldringar på värden upp över en miljon kronor. Äldsta kvinnan var 104 år, bodde i Sthlm, och hon “knatade” ner till SEB och tog ut c:a 30.000 kronor och skickade även med lite smycken. Alla kvinnorna hördes inte personligen i rättegången. Oftast därför att deras skick inte var sådant att man kunde kräva att de skulle resa till rättegången på grund av avståndet. De flesta hördes på telefon eller med användande av videolänk. För många av dessa hade X och Y:s agerande inneburit att samtliga deras besparingar hade försvunnit och även i vissa fall samtliga deras smycken. De som kom till rättegången försökte inte visa den stora besvikelse de kände och skämdes över att de låtit sig luras. En kvinna i Luleå hade blivit av med samtliga sina besparingar och även ärvda pengar och bitterheten var mycket stor. Hon hade sparat sina medel under minst 20 år och nu var allt borta. Vad som fick “herrarna” på fall var att de använde “privata” telefoner vid sidan av sina brottstelefoner. Spårningar och positionsbestämningar av dessa i jämförelse med brottstelefonerna gjorde att de kunde dömas. X och Y nekade i stort sett till allt. Från början skulle det vara tolk, men ganska snart insåg även de det patetiska med detta. Naturligtvis talade de med brytning trots att de kom som barn från Polen till Sverige och detta var naturligtvis tillgjort. Att erkänna var otänkbart för hur skulle man kunna motivera och förklara sitt agerande? X vädjade till “herr åklagaren” av och till och försökte ge prov på viss ånger och lovade att aldrig göra något dumt mer. Y var lite mer återhållsam men hade, som poliserna sa, “glimten i ögat” vilket även framkom av och till under rättegången. X nämnde av misstag att han talade fem språk flytande vilket fick mig att bli nyfiken och han bekräftade detta nästan lite generat. Både X och Y var välklädda, förde sig väl och uppträdde så korrekt man kan utan att medge något i sak. Bland deras attribut fanns guldringar, guldkedjor och klockor i 50.000 kronorsklassen. Till rättegången kom X:s exfru Martha, hans dotter och mor och samtliga såg ut att leva under välsituerade förhållanden. Här åktes i stora Mercedesbilar av fräschare skick än domaren förfogar över. /…/ Y:s hustru, Kristin, stod även åtalad för förberedelse till grov stöld. Hon var nog den mest osympatiska av alla inblandade. Vid en husrannsakan hos Y och Kristin hittades en “full verkstad” för att begå åldringsbrott. I en garderob fanns tre peruker uppsatta på ställning. Man hittade namnskyltar med texten “Hemtjänsten” och ”Stockholms kommun”, plasthandskar, skoskydd m.m. och diverse anteckningar och noteringar över åldringar av typen; “får besök av dottern på eftermiddagarna”, “inte mogen än”, “äter på eftermiddagen” och andra beskrivningar av diverse äldre människor boende i Sthlm. Med hela bilden framför sig framgick det tydligt och klart att här hade åldringsbrotten gjorts till “näringsverksamhet” och skulle sysselsättningen varit laglig hade den varit bokföringspliktig. Naturligtvis förekom mellan varven resor till Finland, England m.m. och även här utfördes brott av samma art, i vart fall utan tvekan i Finland. Det mest dråpliga i det hela var att rättegången fördes i en mycket lättsam ton när inte några åldringar fanns på plats. På sitt sätt var både X och Y rätt sympatiska individer, och förmodligen rätt lättsamma att umgås med, bortsett från den verksamhet de sysslade med (om man nu får säga så). Oftast slutade resorna vid Casino Cosmopol i Stockholm men även besök på kasinot i Sundsvall förekom När man haft ett sådant mål c:a en månad och kan lägga till några andra med likartat innehåll och dessutom fått fina kontakter med Circa-gruppen blir det oerhört plågsamt att lyssna och läsa i media om romer och deras förehavanden. Slår man på P1 finns programmen “Verkligheten”, “Kaliber” m.m. och läser man tidningar blir känslan overklig. Tar man dessutom del av ministern Ullenhags uttalanden och beställda utredningar (Repatrieringsutredningen) blir plågan etter värre. /…/ Att vi någon gång under vår livstid ska inbilla oss att få läsa en sansad analys över deras levnadsvillkor har jag helt avskrivit. Som det ser ut nu är disneyfieringen av romerna än starkare än tidigare. Förr kunde till och med Jan Guillou gå ut och säga att de sysslade med åldringsbrott. De tiderna är nog förbi.

Den som blir lurad på detta sätt är helt rättslös. Försäkringsbolagen hävdar att offren frivilligt släppt in förövarna och då gäller inte hemförsäkringen. Frågan är hur en 85-årig kvinna ska freda sig när någon ringer på och säger sig komma från hemtjänsten, eller utger sig för att vara en fastighetsskötare som ska kontrollera elementen?

Circa-gruppen

Jag talar i telefon med Klas Persson som sedan sju år tillbaka leder den så kallade Circa-gruppen i Vårgårda i sydvästra Sverige, specialiserad på åldringsbrott. Han är på väg att pensioneras. Gruppen har elva anställda varav åtta är poliser. Han säger att om de istället var femtio poliser skulle de klara upp dubbelt så många åldringsbrott.

Klas Persson kallar det för seriebrott. De begås av romer som är på resande fot och de är av två slag. Dels de där man inte behöver kunna svenska utan avläser koder och stjäl plånböcker, dels de där man lurar sig in hos äldre genom att utge sig för att vara ett blomsterbud eller exempelvis ett barnbarn.

Hur många sådana här brott som begås i Sverige vet han inte. Många äldre som blivit lurade skäms för det och anmäler inte brotten. När jag ändå ber om en siffra säger han att det handlar om flera tusen om året.

Cirka-gruppen har haft besök av förre polischefen Bengt Svensson och förre justitieministern Beatrice Ask. Däremot har de aldrig haft kontakt med någon av de politiker som mest ivrigt fört romernas talan: Maria Leissner, Thomas Hammarberg och Erik Ullenhag. Inte heller har Niklas Orrenius hört av sig, den DN-journalist som 2013 slog larm om ett polisregister över romer och drog igång ett av de senaste årens större mediedrev. Den typen av politiker och journalister aktar sig för att kontakta Circa-gruppen, eftersom det skulle hota deras ideologiskt grundade verklighetsuppfattning. För dem är romerna alltid offer, något annat synsätt vill de absolut inte få kännedom om.

Klas Persson berättar att romer begår den här typen av brott över hela Europa. Det handlar inte om tillfällighetsbrott och de som begår dem är alltid på resande fot, antingen bara i Sverige eller över flera länder.

För Klas Persson är det viktigt att påpeka att det intressanta är inte att det är romer som begår brotten. Det skulle kunna vara syrianer, chilenare eller tjugofemåriga män från Göteborgstrakten. Som polis har han själva gärningen i fokus. Det är förmodligen en politiskt och polisiärt nödvändig avgränsning. Men den är givetvis snöpande. Om man ska hantera den här typen av brott så måste man också vilja förstå förövarna och hur de tänker – i annat fall kan man inte skapa någon förebyggande verksamhet.

Om detta är en romsk specialitet vill han egentligen inte svara på, det är ett politiskt brännbart svar. Ändå, så är det givetvis. Klas Persson har förhört många förövare och de som åker dit har alltid något slags förklaringar till att de befinner sig i Sverige. De ska panta tomglas, söka jobb eller något. De bekänner inte mer än de måste och gör sitt bästa för att övertyga honom om sina versioner av det som hänt. Polisens bevismaterial består ofta av bilder, alltså övervakningskameror, och ställda inför faktum erkänner de att de varit på platsen, men det betyder inte att de begått något brott.

Vi kommer in på straffen för dem som döms och han säger att utvisningarna är meningslösa. När någon ska utvisas är det praxis att straffet blir kortare, men eftersom vi inte kontrollerar identiteter vid gränserna så kan de fritt ta sig in igen utan större bekymmer. De är ju EU-medborgare. Före år 2007, när Rumänien kontrollerade dem som reste ut ur landet, släppte de inte ut några kriminella. Likaså kontrollerades givetvis de som reste in i Sverige. Numera finns ingen kontroll, varken av dem som reser ut eller dem som reser in. Klas Persson kan därför inte säga om dömda romer kommer tillbaka och på nytt begår samma brott. Men att de är proffs och verksamma över hela Europa är solklart.

När jag pratar med honom håller Circa-gruppen på med ett stort mål där mellan trettio och fyrtio personer är inblandade. Det är en viktig upplysning därför att dessa seriebrott är en specialitet inom vissa släkter och grupperingar.

***

En åklagare som jag har kontakt med skrev nyligen sarkastiskt i ett mail till mig:

För egen del fick mina fördomar sig en liten knäck då det gäller ”åldringsbrott” där jag i princip uppfattat att endast en etnisk grupp fanns representerad. Den uppfattningen skall revideras omgående, eftersom jag idag stötte på en åldringsförbrytare som rånat en 92 årig kvinna i sin bostad och han var somalier. Här ser man vådan med fördomar.

Vi lever i ett samhälle där de som har makten, i valet mellan sin ideologi och att skydda kvinnor från sexuella övergrepp och sina äldsta och svagaste medborgare från att rånas, väljer ideologin. De mörkar att invandrare från MENA-länderna är kraftigt överrepresenterade när det gäller övergrepp mot kvinnor. De vägrar att tala om att åldringsrån nästan uteslutande begås av romer. Det är djupt oanständigt. När vi medborgare upptäcker hur det förhåller sig och reagerar, så kallar de oss för rasister och påstår att vi sprider hat.

Tror ni att ett sådant samhälle överlever? Det tror inte jag.

Tycker ni att en sådan överhetskultur bör förpassas till historiens skräpkammare som en av de mer oanständiga i Sveriges historia? Det tycker jag.

Finns det risk för att jag åtalas för den här texten? Kanske, men det skiter jag i.

Karl-Olov Arnstberg

Utskriftsvänlig PDF-version

Alla texter är © på denna blogg. Det är tillåtet att sprida texterna under förutsättning att ni alltid länkar till källan här på bloggen.