Men en svartvit bild av det politiska läget målas upp av Avsan och Båth, som verkar tro att debatten står mellan drogromantiker och någon sorts odefinierad blind konsensus. En narkotikapolitisk reform innebär dock en politik bortom både moralism och drogromantik.

Det finns varken vetenskaplig eller politisk samstämmighet för totalförbud. De senaste åren har vi sett progressiva reformer i Portugal, Nederländarna, USA och Tjeckien. FN:s före detta generalsekreterare Kofi Annan, professorn David Nutt, den sydamerikanska författaren Mario Vargas Llosa och Nobelprisbelönade Vernon Smith har tillsammans med 500 internationellt erkända ekonomer skrivit under en Harvard- rapport som stöder legalisering.

Vi ser nu hur kriget mot droger har misslyckats. Frågan är inte om vi ska agera utan hur och när en narkotikapolitisk reform ska ske.

Avsan och Båth hävdar att en liberalisering leder till ökat missbruk, men vetenskaplig evidens pekar i motsatt riktning. I Portugal avkriminaliserades allt drogbruk 2001. Tio år senare hade det totala antalet drogmissbrukare minskat från 100 000 till 50 000.

Jämför man stater i USA som har förbud med Nederländerna som har en liberal inställning ser man tydligt att det är färre som har testat cannabis i Nederländerna.

Vi ser missbruk som en sjukdom som bör behandlas med vård och stöd, inte med polis och batong.

Varken missbruket eller drogerna har minskat genom de senaste 40 årens krig mot narkotika. I ett demokratiskt samhälle har vi gemensamt ansvar över människors välmående. Dessa moderater snöar in sig på totalförbud. 1920-talets alkoholförbud skapade Al Capone och när politikerna till slut insåg att de hade gjort fel ändrade de sin politik.

Det är dags att inse att kriget är misslyckat och överge dogmerna.

Vi måste anamma en narkotikapolitik baserad på vetenskap och med mänskligt välmående som högsta mål.

Felix Martinsson

Distriktsstyrelseledamot CUF Halland

Andreas Eriksson

C-märkt författare och skribent på Frihetssmedjan