Som så ofta är verkligheten inte svartvit. Sverige är i akut behov av kommunala och nationella handlingsplaner mot den våldsbejakande islamismen. Vi har flest jihadister i hela Norden, men minst insatser. Först i våras införde Göteborg samordnare mot våldsbejakande extremism, och blev då först i Sverige med det. Det är en livsfarlig försummelse, bokstavligt talat.

Problemet är att även den straffrättsliga delen av terrorbekämpningen har dragits i långbänk. Terrorforskaren Shiraz Maher på Kings College i London beskrev nyligen den svenska undfallenheten som "fullständigt chockerande" (SVT 18/2). Visserligen snabbutreds nu frågan om att kriminalisera terrorresor, men dagens straffrihet gör det svårt pedagogiskt att arbeta med den mjukare delen av verktygslådan.

Det gäller också att veta vad man gör. Sverige har en internationellt ledande forskare på detta område i form av Magnus Ranstorp på Försvarshögskolan. Men i stället för att bli anlitad av Stockholm och andra svenska kommuner agerar han expert åt Köpenhamn och leder EU:s så kallande RAN-nätverk för att förhindra jihadresor.

Det säger något om Stockholms och Sveriges valhänta hantering att man hellre sätter ihop en egen amatörplan än använder sig av den ledande expertis som finns. Någon kan ju tala illa upp om man kallar en spade för en spade.

Resultatet blir därefter. Stockholms stads utskällda strategi är inte ens en strategi mot jihadism, utan en strategi mot alla former av våldsbejakande extremism.

Det är mycket fluff och ängsliga sidoblickar i texten: Ingen får stigmatiseras. Det är bara våldshandlingar som är problemet, inget annat. Ord som antirasism och genusperspektiv blir viktigare än att benämna det problem som står i centrum - IS terror.

Sverige borde i stället lära av Århus i Danmark. Där ligger fokus på det förebyggande arbetet. Kommunen har tillsammans med polisen startat ett så kallat info house dit oroliga föräldrar och andra kan ringa för att larma när unga visar tecken på radikalisering. Genast utses en mentor som får i uppgift att försöka tala personen till rätta och övertyga hen om att inte resa.

Minst lika viktigt har varit att sätta press på lokala moskéer och religiösa ledare. När kommunen upptäckte att 22 av 31 jihadister hade besökt samma salafistiska moské - Grimhöjmoskén - utsattes företrädarna för hård press att agera, vilket tros ha bidragit till att resandet i praktiken har upphört.

Sverige behöver ingen antingen-eller-debatt utan en både-och-strategi. Men den behöver vara orädd och baseras på kunskap. Dit är det ännu långt dessvärre.



Läs också: Mona Sahlin har rätt om moskéerna och IS