Återigen går Sveriges juristskrå till attack mot Sveriges tredje största parti och, än värre, mot 13 procent av den svenska befolkningen.

För två år sedan hade jag en liknande debatt mot Advokatsamfundets generalsekreterare Anne Ramberg där hon, liksom nu, gick till storms mot sverigedemokrater som nämndemän (SvD 15/10 2012).

För det första är det viktigt att ha klart för sig att de jurister som nu kritiserar SD-nämndemän antingen livnär sig på invandringsindustrin eller är uttalade politiska motståndare till SD.

På Advokatsamfundets hemsida skriver exempelvis Ramberg ”nästan tretton procent har i riksdagsvalet obegripligt nog lagt sin röst på Sverigedemokraterna” och att SD:s politik ”representerar en inhuman människosyn” (Nr 7 2014 Årgång 80).

Sven-Erik Alhem å sin sida kallar sverigedemokrater för extremister (Aftonbladet 22/9 2010). Sen har vi Bo Forsberg, som i P1 Morgon (24/11 2014) uttryckte oro över SD-nämndemän men själv jobbar med just migrationsfrågor på de asylsökandes sida och därmed tjänar pengar på dem.

Det är utifrån detta perspektiv man ska se juristernas kritik. Det andra som kan konstateras är att de har aldrig uttryckt några reservationer om nämndemannasystemet utifrån det faktum att mängder med miljöpartister eller vänsterpartister sitter och dömer i såväl migrationsdomstolar som vanliga domstolar.

Detta trots att det finns fog för att ana att dessa partier intar en mycket liberal inställning i migrationsfrågor. Att sverigedemokrater pekas ut som det stora problemet visar på att det främst är våra politiska motståndares politiska övertygelser som styr.

För det tredje visar debatten att utgångspunkten är felaktigt formulerad. I P1 Morgon erkände Alhem att han inte har några belägg för att sverigedemokrater dömer ”fel”. Hans problem var istället att en asylsökande kan ”känna oro” för att vederbörande inte får en ”rättvis” bedömning.

Men som jag påtalat för honom innebär en ”rättvis prövning” inte att alla som söker ska bedömas liberalt och få sin ansökan godkänd. En rättvis prövning innebär också att folk som söker kan få avslag.

Därför ska bedömningen först och främst vara korrekt utifrån gällande regler vilket sverigedemokrater också följer. Om det är något svenska folket bör oroa sig över är det snarare att viktiga delar av juristskrået uppenbarligen är subjektiva och bedriver politisk aktivism.

Hur rättvisa prövningar kan exempelvis sverigedemokrater vänta sig när höga företrädare som Ramberg och Alhem uttrycker sådan antipati mot Sverige tredje största parti och 13 procent av det svenska folket?

Paradoxalt nog har debatterna om nämndemännens opartiskhet och objektivitet alltså istället dragit fram ett annat problem inom svensk rättskipning som aldrig egentligen diskuteras ordentligt: att höga företrädare för vårt juristskrå uppenbarligen hemfaller åt politisk aktivism och subjektiva bedömningar om vilka åsikter som är ”rätt” att ha.

Det finns vidare en ekonomisk aspekt som sällan diskuteras. Nämligen att det med fog går att hävda att den kraftigt ökande invandringen innebär att juristerna täljer guld med kniv. Kostnaden för offentligt biträde i utlänningsärenden har ökat från 93 miljoner år 2007 till 382 miljoner för 2015 enligt regeringens budget.

Enligt granskning från tidningen Skånskan (8/4 2009) kunde enskilda jurister ha hundratals klienter per år där tillvägagångssättet är snabb hantering och fakturering för maximal vinst.

Volymerna har ökat kraftigt sedan dess vilket innebär ökat antal arbetstillfällen. Byråer som specialiserar sig på migrationsärenden har också ploppat upp som svampar den senaste tiden.

Vilka intressekonflikter finns när det kommer till Anne Rambergs aktivism mot Sverigedemokraterna och det faktum att hennes medlemmar tjänar hundratals miljoner årligen på en fortsatt ansvarslös invandringspolitik? Det får hon gärna svara på.