De invandringspolitiska målen som fastställdes den 14 maj 1975 betonar att offentliga medel ska finansiera och ge invandrare ”reella förutsättningar att bibehålla det egna språket och utöva den egna kulturen samt upprätthålla kontakt med ursprungslandet”. I detta ska även ingå stöd för att upprätta egna organisationer, baserade på etnisk eller kulturell särart.

Under lång tid har det egentligen inte krävts mer aktivt integrationsarbete än så. Mycket har kunnat lösas smidigt. Genom enkla gester och signaler har en stabil svensk majoritetsstatus anpassat små grupper, som har kommit till Sverige antingen med erfarenhet av minoritetsstatus eller som arbetskraftsinvandring.

Men situationen har förändrats. Aldrig­ tidigare har Sverige i förhållande till befolkningens storlek tagit emot så många asylsökande på så kort tid, med en bakgrund som skiljer sig så tydligt från vad som kan anses vara normerande i Sverige.

Den förändringen väcker naturligtvis frågor om hur integration bäst bör bedrivas.

Bland forskare blir det allt vanligare att se det multikulturella projektet som ett hinder för lyckad integration. Professorn i statsvetenskap Claire L Adida och bland andra statsvetaren David Latini konstaterar i sitt forskningsprojekt om integration i Frankrike som publicerades i bokform 2016, att i länder som bedrivit mer anpassningsinriktad och mindre multikulturell politik har integrationen fungerat bättre.

Den uppfattningen får stöd av bland andra professorerna Paul M Sniderman och Louk Hagendoorn som i sin studie från 2007 om integration i Holland drar liknande slutsatser.

Forskarna är tydliga med att fullständig ­assimilation inte är nödvändig eller ens önskvärd. Vad människor upprätthåller för värderingar eller uppfattningar på ett individuellt plan har inte så stor betydelse. Däremot måste­ immigranter ges så fullständig information som möjligt om vad som förväntas av dem för att kunna bli fullvärdiga medborgare.

Språkinlärning anses i sammanhanget ha avgörande betydelse och bör enligt forskarna finansieras av staten. Information och förväntningar bör dessutom på olika vis kopplas till medborgarskapet. Det görs enligt studierna bäst ­genom att rikta in integrationen mer mot anpassningsåtgärder och i princip begrava det multikulturella projektet, inte minst för att det cementerar skillnader som befäster ömsesidig separationsvilja och diskriminering.

Det är något som även den kanadensiske sociologen Raymond Breton stödjer i sin studie om religion och integration i Kanada, som publicerades i bokform 2012.

Ekonomiprofessorn Paul Collier från Oxford konstaterar dessutom i sin bok Exodus (2013) att nivåerna på å ena sidan vad som förenklat kallas för identitetspolitik och å andra sidan välfärd korrelerar med integrationers framgångar eller misslyckande. Ju mer välfärd och identitetspolitik desto sämre integration och tvärtom.

Även nivån eller omfattningen av multikulturell politik avgör hur många männi­skor som söker sig till ett land. Ju större satsning på multikulturella åtgärder desto större invandring och sämre integration. På samma sätt går sambandet även åt andra hållet. När de multikulturella förutsättningarna blir sämre förbättras integrationen och immigrationen minskar.

Om forskarna har rätt gör Sverige fel. Enligt Multiculturalism Policy Index (MPI), som tagits fram vid Queen’s University i Kanada, är Sverige ett av de länder som vidtar mest multikulturella åtgärder i betydelsen representativitetspolitik, hemspråksundervisning, acceptans av avvikande klädkoder och liknande. Länder som satsar mer än Sverige i det avseendet är exempelvis Kanada och Australien. Men både Kanada och Australien väljer dels invandrare med omsorg, dels ställer de mycket höga krav för att ge nyanlända medborgarskap.

En granskning av statsvetaren Sara Wallace Goodman (2014) av vilka krav olika länder i Europa ställer för att ge människor medborgarskap, visar att Sverige är det enda landet som inte ställer några krav över huvud taget avseende språkkunskaper eller liknande, för ett medborgarskap.

Sverige skiljer sig således från världens länder dels genom att ta emot mycket männi­skor på kort tid, dels genom att mer än något annat land uppmuntra människor till att inte anpassa sig till vad som kan anses vara normerande i Sverige, och slutligen genom att inte kräva någon motprestation för att få svenskt medborgarskap.

Den svenska passiviteten är svår att förstå. Svenskar som reser till olika länder intresserar sig för lokala kulturer och beteendenormer. Intresset kommer sig av viljan att göra rätt och varken skämma ut sig själv eller andra­ i mötet med främmande seder och bruk.

Varför de som kommer till Sverige för att starta ett nytt liv inte ska få veta vad som förväntas av dem har ingen logisk förklaring. Utebliven information gör det nämligen omöjligt för dem som vill bli en del av Sverige att göra rätt. Människor som inte vet behöver naturligtvis få veta, för om de inte vet kan de inte göra rätt. Utgångspunkten bör dessutom vara att de som kommer hit vill veta.

De flesta vill göra rätt av den enkla anledningen att de har kommit för att lyckas. Det räcker inte att med ett generat leende berätta om svenska seder eller traditioner. De som kommer måste också få veta vad som förväntas av dem.

De mest toleranta och öppna samhällena är ofta minst intresserade av sitt historiska religiösa eller kulturella arv. Delvis beror det sannolikt på uppfattningen att sådana intressen skapar konflikter eller skillnader mellan människor som kan vara svåra att överbygga.

Men de som är minst toleranta gentemot sin omgivning är naturligtvis också de som starkast värnar om sitt kulturella arv, sin historia eller sitt religiösa arv. Det innebär att männi­skor som kommer hit med starka identiteter, från en majoritetsstatus och dominansposition är drivna att förändra normerna i Sverige till sin fördel. I det mötet har intoleransen större förutsättningar att lyckas eftersom toleransen bereder utrymmet.

I Sverige kan svårigheten att driva en aktiv integrationspolitik bero på just den självklara majoritetsstatus och dominansposition som länge rått i Sverige.

Nu är verkligheten en annan. Många människor har under förhållandevis kort tid anlänt till Sverige. Var och en borde se det orimliga i att förvänta sig av männi­skor att de ska kunna förstå och anpassa sig till en främmande samhällskod utan att vare sig bli introducerade till den eller få veta hur de förväntas hantera den.

Hur Sverige kommer att förändras är det ingen som vet, och inget säger att det blir en förändring till det sämre. Men om förutsättningarna för konflikter och oönskade normförskjutningar ska begränsas bör lagen från 1975 förändras och någon form av medborgarskapskrav införas med utgångspunkt i språkkunskaper.

Ty det kan aldrig vara invandrares fel att de inte ges möjligheten till att göra rätt.

Eli Göndör är fil.dr. i islamologi och leder Timbros integrationsprogram: Majoritet och mångkultur.