Den ena hjälper flyktingar. Den andra har en bild på Hitler ovanför sängen. Livet för syskonen Folke Schimanski, 81, och Vera Oredsson, 89, tog två helt olika vändningar efter att de kom från krigets Tyskland till Sverige 1945. – Jag svor trohetseden inom Hitlerjugend när jag var 14 år. Den gäller för mig än i dag, säger Vera Oredsson. – Det finns en psykologisk bakgrund till att hon blev som hon blev, säger Folke Schimanski.

Det är den första maj 2017. Omkring 600 nazister har samlats i Falun för att demonstrera. Männen är klädda i strukna skjortor, mörka byxor och grova kängor. Slipsen har de stoppat in mellan två skjortknappar. De få kvinnor som deltar bär kjol och blus. En av dessa är Vera Oredsson, 89, som under fredagen åtalades för hets mot folkgrupp i samband med nazistdemonstrationen i Borlänge förra året.

I hennes sovrum hänger ett porträtt av den man som ledde Förintelsen av sex miljoner judar.

– Jag hade redan som barn en Hitlerbild över min säng. Jag känner mig trygg med den där, säger hon och sneglar mot tavlan.

I sovrummet finns inte bara en stor tavla av Adolf Hitler. På hyllan, som kan liknas vid ett altare, står två ljusstakar på var sin sida av porträttet. Där ligger också en pärlplatta Vera fått av ett barnbarn. Den föreställer ett hakkors.

– Han började med den på dagis men fick ta hem den och göra klart korset hemma.

Jag har en skyldighet att befatta mig med politiska frågor om mänskliga rättigheter

Kom till Sverige 1945 – pappan stannade kvar

Syskonen Schimanski växer upp i Steglitz, då en av de mest nazistiska delarna av Berlin. Deras mamma är svenska och hemmafru. Pappan arbetslös ingenjör. Vera minns en tid präglad av fattigdom. Hon berättar om hur familjen som bodde i två rum och kök tvingades hyra ut det ena för att klara sig ekonomiskt. Så småningom gick Vera och Folkes far med i det tyska nazistpartiets Sturmabteilung, SA.

På grund av sina fattiga hemförhållanden var Vera sommarbarn i Sverige under delar av sin barndom. En höst när hon kom tillbaka hem till Tyskland hade hennes pappa SA-uniformen på sig när de möttes.

– Han såg så glad ut. Ljus på något vis. Han bar upp mig i famnen, det var något helt nytt för mig, säger hon.

Hela livet har Vera Oredsson haft en tavla på Adolf Hitler i sovrummet. Foto: Amanda Skagerström Lindau

1945 kommer Vera till Sverige från Tyskland tillsammans med sin mamma och sin bror, Folke Schimanski. Deras far är nazist och stannar kvar. Folke är bara nio år gammal när de flyr kriget. Han har ägnat hela sitt vuxna liv åt att försöka gottgöra den skuld han känner över sitt arv.

– Jag känner att jag har någon sorts ställföreträdande botgörarfunktion. Jag har en skyldighet att befatta mig med politiska frågor om mänskliga rättigheter, säger Folke Schimanski.

Det finns en psykologisk bakgrund till att hon blev som hon blev

Misshandlades av fadern – gick med i Hitlerjugend

Som tioåring börjar Vera i Bund Deutscher Mädel, flickornas motsvarighet till Hitlerjugend. Ungdomsorganisationerna var ett sätt för nazistpartiet att fostra de unga in i den nationalsocialistiska ideologin och förbereda dem för kriget. Folke är för ung för att hinna vara med. Nu sitter han i en fåtölj i sitt vardagsrum. På soffbordet ligger flera fotoalbum. Många av fotona är från hans och systerns barndom, som han senare kommit att inse står i stark kontrast mot många andra tyska barns. De barn som fick offras för Hitlers dröm om Tredje riket. Korten har deras pappa tagit.

Ibland blir Folkes röst svag när han pratar och han får ta av sig glasögonen och stryka handen över ansiktet. Han tror att Veras uppfostran är en del av förklaringen till att hon hållit sig fast vid nazismen, som var som en sorts frizon från påfrestningarna i skolan och hemmet.

– Det finns en psykologisk bakgrund till att hon blev som hon blev, och det är för att min far behandlade henne väldigt illa. Han slog henne ofta. Om hon skötte sig dåligt i skolan försökte han slå in kunskap i henne rent handgripligen. Jag låg där i en säng i ett rum bredvid och bara hörde hur han misshandlade henne. Hon skrek. Det var hemskt, säger Folke Schimanski.

”Det finns en psykologisk bakgrund till att hon blev som hon blev”, säger Folke Schimanski. Foto: Amanda Skagerström Lindau

Det var så i Tyskland på den tiden, helt enkelt

Vera minns sin far på ett annat sätt än brodern. Hon förnekar varken slagen eller hans hårdhet, men beskriver det med en annan röst.

– Jag kan inte säga att han var en dålig far som sådan. Det var så i Tyskland på den tiden, helt enkelt, säger hon.

Hon beskriver än i dag tiden i flickornas motsvarighet till Hitlerjugend som den bästa i hennes liv. Där får hon för första gången uppskattning.

– Det är en lojalitet från början. Jag svor trohetseden inom Hitlerjugend när jag var 14 år. Den gäller för mig än i dag.

Vera och Folkes far. Han stannade i Tyskland när resten av familjen flyttade till Sverige. Foto: Privat

När andra firar fredsdagen sörjer Vera nazisternas nederlag

När syskonen kommer till Sverige kläs Folke fortfarande i lederhosen. På ett klassfoto från den nya svenska skolan är det lätt att hitta Folke bland alla barn. Vera gör ingen hemlighet av sin nazism. Redan när hon skulle följa med bussen från Tyskland insisterar hon på att få behålla sin kofta med armbindel, som en av Röda korset-arbetarna tycker är olämplig att ta med sig in i det nya landet. Deras mor mår dåligt och ingen i familjen känner att de passar in.

– Naturligtvis blev jag utsatt för mobbning på grund av att jag var tysk, när de hemska bilderna från koncentrationslägren kom under sommaren 1945. Det var en ganska jobbig tid i början, säger Folke.

Vera och Folke som barn. Foto: Privat

Jag stod på en bro över en fors och tänkte hoppa

Den 7 maj 1945 firar många i Sverige fredsdagen. Men inte Vera. Hon sörjer Nazitysklands nederlag. Hon berättar om hur skolbarnen kastade sten på henne när hon gick ut den dagen. Det gjorde att hon ifrågasatte om livet var värt att leva.

– Jag stod på en bro över en fors och tänkte hoppa. Men jag var för feg. Så jag vände och gick upp och gömde mig på vinden. Som en Guds skickelse hittade jag då Lindholmsrörelsens adress. Jag skrev till dem och fick massor med svar. Det var en lisa för mig, då visste jag att jag inte var ensam, säger hon.

Mellan 1975 och 1978 blir Vera Oredsson partiledare för Nordiska Rikspartiet. Foto: Heléne Lööw

Fem år senare gifter sig den då 22-åriga Vera Schimanski med Lindholmsrörelsens grundare, Sven Olov Lindholm. Lindholmsrörelsen var vid den tiden ett av Sveriges största nazistiska partier. Men efter tolv års äktenskap tycker Vera att Sven Olov börjar vackla i sin ideologiska övertygelse. Hon gifter om sig med en annan nazist: Göran Oredsson, ledare för Nordiska rikspartiet. De försöker aldrig dölja sina antidemokratiska och antisemitiska ståndpunkter. Partiet fick aldrig något större inflytande, men till partiet hörde en aktionsgrupp som utförde grova brott mot sina meningsmotståndare. Mellan 1975 och 1978 träder Göran Oredsson tillbaka för att skriva sina memoarer och lämnar över partiledarskapet till sin fru. Det gör Vera Oredsson till Sveriges första kvinnliga nazistledare.

Vera och Folke. Som ung blev systern Sveriges första kvinnliga nazistledare. Foto: Privat

Vera är nazist – Folke arbetade på SIDA

Medan Vera viger sitt liv åt nazismen ägnar Folke sitt yrkesliv åt att arbeta för SIDA, FN och Sveriges Radio. Han har också skrivit åtta böcker, i huvudsak om historia.

– Jag stod mellan två läger. Jag tillhör inte offren och jag tillhör inte förövarna, utan hamnar mittemellan. Det känner jag hela tiden. Jag har alltid haft skuldkänslor för min familjebakgrund, säger han.

Tillsammans med sin sambo hjälper Folke i dag nyanlända flyktingar från Afghanistan som förföljts av talibanerna. Han berättar att det är först på senare år han har hittat sitt sammanhang.

– Det var egentligen först när jag började engagera mig för flyktingar som jag kände att jag gjorde någon nytta. Jag skrev hela tiden de rätta sakerna på Facebook och fördömde det man ska fördöma. Men så tänkte jag; att sitta där och gnälla och tycka bara, det leder ju ingenstans. Man måste göra någonting konkret också, säger Folke.

Vi har inte har gasat ihjäl sex miljoner judar. Det är ett evigt tjat

När Göran Oredsson dog trodde Vera att hennes liv var slut. Men så blev det inte. I dag är hon nästan dagligen aktiv på Nordiska motståndsrörelsens hemsida, Nordfront. Hennes bärbara dator står på ett litet bord mellan köket och vardagsrummet. Som bakgrundsbild har hon Adolf Hitler som matar ett rådjur.

På frågan om hur hon kan stå för den ideologi som kallsinnigt mördade miljontals oliktänkande i Förintelseläger har hon inget direkt svar.

– Vi talar om något annat. Det är så svårt det där, det är så uttjatat. Jag har kamrater som håller på med det där jämt och ständigt, vi har inte har gasat ihjäl sex miljoner judar. Det är ett evigt tjat.

Den omfattande dokumentation som bevisar att Förintelsen ägt rum väljer Vera att blunda för.

– Jag anser att det är lögn, men även om det inte skulle vara det så finns det så mycket annat positivt man kan lyfta fram.

Vera Oredsson förnekar Förintelsens omfattning – trots all dokumentation. Foto: Amanda Skagerström Lindau

Syskonen har ingen kontakt

I dag bor syskonen 33 mil ifrån varandra. Sedan många år tillbaka har de ingen kontakt.

– Jag skulle haft en bror med samma ideologiska inställning som jag. Det hade varit roligt. Så vi kunde gå tillsammans på alla uppmarscher. Men nu har jag en son i stället som gör det, så det får väl komplettera saknaden efter en bror. Jag har egentligen inte haft en riktig bror som skydd eller på det sättet man vill ha en bror. Jag tycker att han har förrått allt som jag står för och han tycker att jag har förrått allt som han står för, säger Vera.

Att syskonen har gått skilda vägar är ingenting Folke vill ändra på.

– Jag hade inget gemensamt med henne. Det finns en föreställning om att man ska försonas med sina syskon eller sina föräldrar. Jag har ingen förståelse för det. Lagt kort ligger för mig.