Njima se prijeti, s njima se nasilnici fizički obračunavaju, njih se vrijeđa, baca pod noge, ugnjetava, ponižava, psihički i fizički lomi. Da, riječ je o ženama, majkama, suprugama, djeci, žrtvama nasilničkog ponašanja muškarca, oca, supruga.

Od početka ove godine u istražni zatvor smješteno je više od dvadesetak muškaraca, osnovano osumnjičenih za nasilničko ponašanje u obitelji, prema ženama, u četiri obiteljska zida pred djecom i nad djecom… Gotovo svi nasilnici imaju sličan obrazac ponašanja, ohrabreni alkoholom ili nekim drugim opijatima, vrlo su nasilni i svu svoju frustraciju vole iskaliti na sebi najbližem, uglavnom na supruzi ili djetetu. Činjenica da je izvanredno velik broj nasilnika u relativno kratkom razdoblju pritvoren, samo govori u prilog tvrdnji da se nasilje događa među nama, u našem susjedstvu, da je prepoznato i da se procesuira.

Je li to konačan broj nasilnika koji opstaje u realitetu? Za razliku od nasilnika, zanima nas što se događa sa žrtvom? Kako joj stručno pomoći? Na koji način se pristupa liječenju traumatskog iskustva, kako na žrtvu utječe svakodnevna fizička i psihička tortura? Odgovore smo potražili u razgovoru s izv. prof. prim. dr. sc. Klementinom Ružić, subspecijalisticom forenzične i socijalne psihijatrije Klinike za psihijatriju KBC-a Rijeka.

– Bojim se da je broj nasilnika, bez obzira koliko ih se detektira, uvijek veći. Nasilje je sveprisutno u našem društvu i gotovo svakodnevno u medijima nailazimo na slučajeve nasilja u bilo kojem obliku. U Hrvatskoj svaka treća žena u obitelji doživi neku vrstu psihičkog ili fizičkog nasilja. Prijavljuje se velik broj slučajeva, ali unatoč statistikama ima slučajeva koji se ne prijavljuju, pa su statističke brojke realno i veće. Nasilje se pojavljuje u svim kulturama, kao i u svim slojevima društva, po čemu se Hrvatska bitno ne razlikuje od drugih zemalja. Češće nailazimo na nasilje muškarca nad ženom nego što je obrnuto. Oblici nasilja mogu biti fizički i psihološki, kazala je naša sugovornica na samom početku razgovora.

Nažalost, istaknula bih još jednu vrstu nasilja, koja je u porastu, a radi se o nasilju nad djecom, odnosno nasilju medu vršnjacima. U ovom slučaju jedno dijete ili grupa djece uznemirava ili napada drugo dijete koje se iz nekih razloga ne može obraniti. To mogu biti prijetnje, zastrašivanje, ruganje, izbjegavanje druženja i izolacija iz grupe, uzimanje stvari ili uvrede. Najčešće se to dogada u školi, u vrijeme i u prostorima kada djeca nisu pod nadzorom nastavnika. Suvremeno društvo poznaje i virtualno, odnosno internetsko nasilje koje također uključuje vrijeđanje, prijetnje, pisanje neistina o nekome ili objavljivanje privatnih stvari ili tajni. Vrlo često to čine osobe s kojima osobe više nisu prijatelji, a razlog može biti i ljubomora. Djeci se nasilje jednostavno nudi na svakom koraku, sve manje se igraju, a sve više vremena provode u igricama, u filmovima koji u manjem ili većem opsegu ima dozu agresivnosti. Kada prolazite gradom, vidite malo djece vani, rijetko vidite da se djeca igraju. Bit ću nostalgična pa ću se sjetiti igara iz našeg djetinjstva: graničara, preskakanja lastike ili konopa, cip-copa iliti školice. Uvjerena sam da današnja djeca ne znaju za ove igre. Danas su djeca okupirana virtualnim svijetom, komuniciraju mobitelima i računalima, stalno tipkaju, nedostaje neposredna komunikacija, razmjena mišljenja, emocija.

– U slučajevima fizičkog nasilja imamo otvorenu, odnosno manifestnu agresivnost koja je često vidljiva na žrtvi, a koja posljedice nasilja vrlo često nastoji sakriti uglavnom iz osjećaja srama ili straha. Međutim, veći je problem psihološko nasilje koje žrtva i njezina okolina ili ne prepoznaju ili to dosta kasno prepoznaju. Iako ljubomora godi svakome, jer kaže se da nema ljubavi bez ljubomore, kada je ona pretjerana, može biti znak nasilničkog ponašanja. Osim toga, potreba za nadzorom i kontrolom nad osobom, različite prijetnje osobi ili njezinoj obitelji, verbalna agresivnost, učestale svađe bez nekog jasnog povoda, i na kraju izolacija od prijatelja ili obitelji, jesu pokazatelji nasilja, pojašnjava nadalje sudska vještakinja Ružić.

Kako žrtva reagira na zlostavljanje?

– Žene su u strahu da će ih partner još više zlostavljati ako ga napuste, ili su egzistencijalno ovisne o njemu, svojoj djeci žele oba roditelja. Nekada se ozbiljne prijetnje i realiziraju, što čitamo u crnim kronikama. Strah od toga da će ih prijatelji ili obitelj osuditi ili da im neće vjerovati da ih suprug zlostavlja, jer on je vrlo često uljudan, dopadljiv i pristojan kada je izvan kuće, sprečava žene da prijave ili napuste nasilnika. Većina žena trpi i ne prijavljuje maltretiranje zbog djece, radi srama, jer teško je priznati da te muž tuče, a osim toga uvijek se nadaju da će sutra biti bolje. Jednom kada se i odluče prijaviti nasilnika, govore o zlostavljanju koje godinama traje, što onda za okolinu djeluje nevjerojatno i neprihvatljivo. Preostaje mukotrpno dokazivanje nasilja na sudovima.

Kako se prepoznaje nasilje? Kad razgovarate sa žrtvom, koje metode koristite kao sudska vještakinja?

– U svojoj praksi vrlo često se susrećem s nasilnim ponašanjem pojedinaca koji su pretežito alkoholizirane osobe i u takvom stanju su nasilne prema okolini, npr. prema partneru ili prema obitelji. Ove osobe budu privedene u pratnji policije koja je intervenirala na mjestu događaja. Saznanja o nasilju dobijemo ili od policije, ili od obitelji, odnosno bliskih osoba. Rijetkost je da osoba potvrđuje da je bila nasilna, uglavnom to negira ili vješto prikriva. Uglavnom se tu radi o fizičkom nasilju. Osoba koja je pod utjecajem alkohola ili nekih drugih psihoaktivnih supstanci, upravo zbog njihova djelovanja gubi samokontrolu i ponaša se nasilno. Osim toga, važna je i struktura ličnosti osobe. Naime, poznato je da osobe sa specifičnim karakteristikama ličnosti imaju veće sklonosti biti nasilne. Procjena ovih osobina ličnosti provodi se kroz razgovor s osobom, kroz informacije koje osoba daje o svojoj povijesti života i saznanjem o nekim drugim situacijama tijekom života koje mogu upućivati na nasilnu osobu. Takve osobe u povijesti života imaju površne emocionalne odnose, kratke su im emotivne veze, vrlo su šarmantni i dopadljivi, sa svojim osobinama lako izmanipuliraju ženu. Manipulativnost je česta karakteristika nekih tipova poremećaja ličnosti pa u odnosu na svoje ponašanje uglavnom se očituju na način »nisam ja kriv, lažu, smještaju mi«, i tako dalje. Za procjenu ovih osobina ličnosti je, osim stručnih znanja, potrebno i iskustvo.

Žrtve nasilja pokazuju određene simptome koje odmah ne prepoznaju, a traže pomoć tek kada simptomi postanu neizdrživi i značajno utječu na njihovo funkcioniranje. Najčešći simptomi su strah i tjeskoba, noćne more vezane uz proživljeno nasilje, nemir i napetost, promjene raspoloženja koje je najčeše depresivno, sjećanja i misli o traumatskim doživljajima koji se stalno nameću i vrte kao filmovi pred očima žrtve. Osobe se često pitaju jesu li normalne. Kada se jave i traže pomoć, žrtvi se ukazuje na to kako su simptomi uobičajena posljedica i odgovor na traumu i da zbog tih simptoma one nisu nenormalne osobe.

Verbalizacija emocija

Što je važno kad je u pitanju razgovor sa žrtvom?

– Razgovor sa žrtvom je vrlo osjetljiv. Važan je ton, način postavljanja pitanja, ponašanje, pokazati razumijevanje, dati osobi dovoljno vremena za razgovor. U prvom dijelu razgovor je vrlo općenit, postavljaju se pitanja o cjelokupnom životu žrtve.

Razgovor je nalik koncentričnim krugovima, postupno idemo izvana prema unutra, odnosno od općenitih tema do konkretne traumatske situacije. Žrtvi treba dati mogućnost da svojim riječima interpretira događaj i verbalizira sve emocije koje su s tim u vezi. Nastoji se stvoriti međusobno povjerenje tijekom razgovora. Razgovor nikada nije ugodan, jer je sama tema za žrtvu vrlo bolna.