Nacija smo koja brzo zaboravlja svoje heroje i pravednike. Zaslužnici su u hrvatskoj politici najčešće poštovani kao stara cipela, otirač s rupama ili rabljeni kondom. Dok im trebaju, političari ih guraju u prve minute dnevnika, na naslovnice novina, grozdovi mikrofona okružuju im glave umjesto svetačkih aureola. Njihove proteze kao olovni utezi nepravde pljušte po ministarskim stolovima, njihova invalidska kolica kotrljaju se poput bornih kola po gradskim ulicama i građanskim egzistencijama, njihove kletve i kritike oholih vlastodržaca ubadaju pravo u pretklijetke i one koji srca naočigled nemaju.

Dođu, međutim, brzo neka vremena u kojima ovi sveci najednom zašute, defragmentiraju se i iščeznu, budale progovore, a fukare se – kao što znamo još od Andrića – zasluženo obogate. Ako nisu čvrsto uglavili cijenu aktivističkoga angažmana, politički pretorijanci u odorama u pravilu smetaju novim vlastodršcima. Koliko god dotad visoko medijski letjeli, Darko Beštek iliMirko Čondić tonu kao betonski blokovi u ponore pučkoga pamćenja. Šatori postaju neveseo podsjetnik na politička čergarenja, visokoparna materijalna obećanja na veseljku svirala, a maskirni bundžije na ulicama nepoželjan dekor zemlje u kojoj krotkost, umjesto solunaštva, postaje najviši imperativ.

Spava li mirno?

Sve ratujući s ovim košmarnim mislima, jedno mi pitanje zadnjih dana nikako ne izlazi iz glave: kako spava Đuro Glogoški? Kakvo je trenutno duševno stanje donedavno nepokolebljivog pukovnika Hrvatske vojske i invalida Domovinskoga rata? Osjeća li se imalo tjeskobno predsjednik Udruge stopostotnih ratnih invalida ili ga još drži politički trijumfalizam? Tišti li ga savjest? Muči li ga pasivnost nove vlasti i nastavak politike obezvređivanja hrvatskih branitelja, stambenoga nezbrinjavanja i reduciranja njihovih prava? Smeta li mu što njegov novi resorni ministar predanije traga za jamama poraženih snaga iz Drugog svjetskog rata po zagrebačkim obroncima uoči lokalnih izbora nego za hrvatskim proračunskim zalihama kojima treba namiriti milijarde za skoru isplatu mirovina invalidima HVO-a?

Je li Đuro zadovoljan što će, umjesto bolje zdravstvene skrbi te invalidnina i opskrbnina, naši zaslužni i nikad dovoljno namireni branitelji ubrzo dobiti čast da turistički vodiči o njihovim bitkama, gelerima i granatama drže političku nastavu filipinskim, japanskim i kanadskim turistima u obilasku hrvatske obale? Raduje li ga skora implementacija subnorovske pedagogije u hrvatske škole, gdje će Domazet-Lošo, Norac i svaki istaknutiji hrvatski borac ubrzo – baš kao nekad Svetozar Vukmanović Tempo i Đuro Pucar Stari – razmaženoj i zapadnjačkim utjecajima otrovanoj djeci moći držati blagotvorni čas nacionalne histerije?

Najpovoljniji, zar ne?

I – last, but not least at all – čini li ga sretnim činjenica da je, za razliku od izmanipulirane šatorske sirotinje ili preminule veterankeNevenke Topalušić, njegov kolega i krovni organizator prosvjeda Josip Klemm ipak uspio masno naplatiti svoje prosvjedničke usluge? Iako kapitalizam nije izvorno zamišljen kao bezuvjetni koncept kolektivne sreće, bilo bi krajnje nekršćanski da se Đuro Glogoški iskreno ne raduje Klemmovu poslovnom trijumfu: ta nije on kriv što je u kolektivnu "revoluciju koja teče" uspješno ugradio i osobnu "revoluciju koja stječe". Stjecanje, istinabog, nikad nije bilo u službenim ciljevima naše oslobodilačke borbe, ali je imovinski rat u mnogim slučajevima itekako efikasno nadomjestio sve svijetle tekovine Domovinskog.

Od srpnja prošle godine Ministarstvo branitelja, kao što je poznato, za tričavih 2,3 milijuna kuna godišnje čuva Klemmova zaštitarska tvrtka, ono isto koje je njezin vlasnik predano opsjedao dugih 555 dana. Od 1. ožujka ove godine Klemm Security je preuzeo i posao osiguravanja glavne zgrade Hrvatske radiotelevizije u Zagrebu, te HRT-ovih centara u Splitu, Rijeci, Osijeku i Zadru, jer je na natječaju, razumljivo, imao najpovoljniju ponudu. Zadnje je dvije godine posao osiguravanja objekata HRT-a obavljala tvrtka AKD zaštita po cijeni od gotovo 7 milijuna kuna, odnosno 3,4 milijuna godišnje, pa je lako pretpostaviti da će Klemm teško biti puno jeftiniji od toga.

Svoj zadnji tržišni uspjeh Jockan Klemm, čuli ste zacijelo već, kao najbolji ponuditelj bilježi i na natječaju za dodjelu 20-godišnje koncesije za eksploataciju najveće sezonske tvornice novca na Jadranu – plaže Zrće kod Novalje na Pagu – gdje klubovi bilježe i do 40-ak milijuna kuna prometa tijekom ljetnih mjeseci. Domovinski rat, kao što vidimo, još uvijek traje, srbočetnički agresor se povlači i bježi glavom bez obzira, a oslobođeni teritorij danomice se širi.

Čekamo očitovanje

Nejasno je jedino zašto je s tako vruće crte bojišnice netragom iščeznuo požrtvovani Đuro Glogoški. Da nije, možda, uvrijeđen i iznova razočaran?

Da ne sprema opet kakav ogorčeni istup, poput onoga 1995. godine u Feralu, kad je bogohulno izjavljivao kako je ovo država za koju se ne vrijedi boriti, kako su partizani prema ovima danas pravi amateri, a komunisti iskonske naivčine u odnosu na HDZ? Takva raspoloženja u redovima šatoraških perjanika bila bi iznimno štetna za nacionalno zajedništvo i dignitet Domovinskoga rata, pa se od Đure Glogoškog s pravom očekuje da se o svemu hitno očituje i umiri zabrinute građane.