PHOTO: STOCK

Svjetski dan Roma svečano je obilježen i u Hrvatskoj. U Đurđenovcu kraj Našica tri stotine mještana napalo je i gotovo linčovalo mnogobrojnu romsku obitelj Amić, a na Općinskom sudu u Zagrebu održano je drugo ročište u postupku protiv Marjana K. (27), Mehe A. (20) i Tomislava R. (21), koji su u siječnju u Paromlinskoj ulici uhvatili maloljetnog Roma G. P. (17), satjerali ga u kut, oborili na tlo i pretukli šakama, nogama i palicama

Jedina krivica mladog G. P. bila je u tome što se usudio takav kakav je, dakle nečistokrvan i tamnoput, hodati gradom koji su već prije zauzeli trojica mladih bijelih aristokrata i njihovi prijatelji. Odvažna šačica hrvatskih plemenitaša hrabro se suprotstavila hrvatskim Romima, kojih prema nekim procjenama ima četrdeset hiljada, i samo zahvaljujući činjenici da se od svih četrdeset hiljada kukavičkih Roma u Paromlinskoj pojavio tek jedan, mladi su arijevci preživjeli ovaj neravnopravan boj.

Balada o tri radna druga

„Mislio sam da su se Tomo i Meho otišli popišati, kad sam čuo kako ostali iz grupe viču: Cigani, Cigani!“, posvjedočio je pred sucem Marjan K. zvani Brzi. „Dok su trojica-četvorica iz društva nešto udarala, stajao sam sa strane i ispijao pivo, jer sam htio proslaviti rođendan.”

Marjan K. zvani Brzi vidio je da društvo „nešto udara”, ali nije provjeravao o čemu se radi. On je samo htio proslaviti Svjetski dan Roma. Pardon, rođendan. „Pripadnik sam Bad Blue Boysa, odnosno kvartovske skupine Agram”, rekao je tronutim glasom na sudu. „Nije nam cilj narušavati red i tući se, već navijati. Ali nekad se znamo zateći na krivom mjestu u krivo vrijeme.”

Brzi, Meho i Tomo zatekli su se te večeri na krivom mjestu u krivo vrijeme. Bio je siječanj, zimska pauza u hrvatskom nogometnom prvenstvu, pa su Bad Blue Boysi iz kvartovske skupine Agram krenuli valjda u Nacionalnu i sveučilišnu knjižnicu. Kad odjednom, tko zna kako - da li se popila koja Cedevita viška, da li su upali u paralelnu dimenziju, vrag će znati - umjesto u biblioteci, gdje su dogovorili kružok o suvremenoj hrvatskoj književnoj kritici, družina se našla u Paromlinskoj, i to baš u trenutku dok je mlatila nemoćnog maloljetnog Roma.

Kad se na suđenju otkrilo da zagrebačkim mamlazima ovo nije prvi put da su se u krivo vrijeme našli na krivom mjestu, da su prpošna trojica zbog tučnjava, krađa i premlaćivanja Roma već više puta prijavljivana, da se na krivom mjestu u krivo vrijeme ne nalaze tek tako, već da na krivom mjestu i u krivo vrijeme zapravo žive, Marjanov polubrat Meho A. je priznao: „Pripadnik sam skinheadsa. Napadamo Rome, Kineze i Židove jer su se naselili ovdje i uzimaju nam posao.” Nakon čega je malo jasnije koje je to pravo vrijeme i pravo mjesto – jedno vrijeme, jedno mjesto, jedan vođa - iz kojega su u Paromlinsku zalutali golomozgi zagrebački arijevci.

Na ovom mjestu ćemo stati, jer to je opće mjesto hrvatske neonacističke ksenofobije. Na tom općem mjestu okupljaju se rasisti i šovinisti iz Paromlinske, iz Đurđenovca, Splita, Rijeke i cijele Hrvatske, ali i iz Srbije, Njemačke, Francuske ili američkog Srednjeg Zapada. Zastat ćemo dakle tu, u dvorani Općinskog suda u Zagrebu, da dobro promotrimo ta tri oblika života, kako govore ono što u sličnim prilikama kažu svi takvi višestanični organizmi diljem svijeta: „Napadamo Rome, Kineze i Židove jer su se naselili ovdje i uzimaju nam posao.”

Balada o Mehi

Znam, niste nikad razmišljali na taj način, niste se nikad našli u njihovoj tetoviranoj koži i zapitali se što tu lijepu, vedru i pametnu mladost tjera na kriva mjesta u krivo vrijeme. A imaju oni svoje razloge, svoje priče i svoje životne drame. Imaju dvadesetak godina, završenu osnovnu školu, u naponu su životne snage, a „Romi, Kinezi i Židovi uzimaju im posao“.

Meho A., recimo. Cijeli život Meho je sanjao da se bavi sakupljanjem sekundarnih sirovina. Satima je navečer, ispružen na kauču s limenkom Žuje u rukama, znao zamišljati svoj mali obrt: ne treba mu mnogo, tek par ulica u Trnju, oko Paromlinske, a tamo - svi kontejneri njegovi. Tri puta dnevno, rano ujutro, popodne i predvečer obilazio bi vrijedni Meho svoje kontejnere i strpljivo u kolica trpao sekundarne sirovine, razvrstavao papir, plastične boce i staro željezo, a kad bi posao krenuo, nabavio bi i nekakvu polovnu frezu s prikolicom. Gordo bi Paromlinskom brektala njegova freza, straga u košu klepetao bi stari špaher Slobode Čačak o zarđali Obodinov frižider, a ponosni bi mali poduzetnik Meho veselo otpozdravljao društvu ispred Marketa kraj autobusne stanice. Ah, ti mladi – pomislio bi tada – samo sviraju kurcu i ništa ne rade.

I taman bi razvio posao na cijeli kvart, u poslovnim krugovima zvali bi ga „trnjanski kralj sekundarnih sirovina“, kad bi ga iz sanjarenja trglo klepetanje kontejnera dolje u Paromlinskoj. Pogledao bi mladi biznismen Meho kroz prozor, a tamo dolje - Romi kopaju po njegovom kontejneru! Prokleti Cigani. Te večeri, eto, jest premlatio tog malog Roma, jebiga, sve mu se skupilo, sad mu je žao, ali postoji li neki općinski sud koji će shvatiti bijes mladog poduzetnika kojemu su Romi uzeli posao?

Ima li pravde za Mehu? Ili, recimo, za Tomislava R., kojemu su život uništili - Kinezi.

Balada o Tomi

Odavno je Tomo bacio oko na jednu staru prodavaonicu čarapa i donjeg rublja, godinama zatvorenu, pa bi tako, na prozoru, bacajući oko, zamišljao kako će tu otvoriti svoj vlastiti dućan, „Sve po deset“, „Sve po osam“, tako nešto, jeftina kineska roba, sve made in China, igračke, autići, češljevi, lampe, ukosnice, bižuterija, plastične Bude, indijski čajevi, čajni keksi, čajne kobasice, što se već prodaje u Čajna Šopu, već je vidio i firmu iznad ulaza, onako zgodnim slovima, kao kineskim – „Tho Mee Slav“. Trebalo je samo uzeti neki od onih kredita što ih daje Europska unija - pričao je njemu Brzi, on ima strica koji radi u Europskoj uniji i sredio bi mu taj kredit - pa onda uzeti taj dućan, malo ga urediti, naći nabavljača u Japanu, Koreji, gdje se već proizvodi ta kineska skalamerija, organizirati transport i – gotovo.

Nije Tomo nezajažljiv, ne treba njemu puno, jebiga, nije to dućan „Sve po milijon“, nego „Sve po osam“, osam po osam osamnaest, osamnaest po osamnaest osamsto, skupilo bi se love, lijepo bi i pošteno živio, zasnovao obitelj, školovao djecu i vodio ih na Dinamove utakmice. Odlutao je tako Tomo gledajući s prozora stari dućan, vodio u snu unučad po Trnju, zagrebačkom China Townu - a cijeli kvart u šarenim lampionima, papirnatim zmajevima i natpisima s onim kineskim hijeroglifima - govoreći unucima „sve će ovo jednog dana biti vaše“, kad ga je odjednom trgla neka buka. Pogleda on s prozora i vidi, stari dućan se sređuje. Pita radnike tko je kupio prostor, a oni kažu: neki Kinezi. Usred Zagreba!

Drugi put, baš lani, s društvom iz kvarta gledao je dokumentarac o Olimpijadi u Los Angelesu, Amerikanci su navodno na njoj zaradili pola milijarde dolara, pa im palo na pamet da u Trnju organiziraju ljetne Olimpijske igre. Da zarade upola, njima dovoljno. Već su našli teren za košarkaški turnir, tamo iza škole, kad vide na Eurosportu – Kinezi organiziraju Olimpijadu!

I tako svaki put. Kad je naumio osnovati profesionalni ping-pong klub, recimo. Jebeni Kinezi, pet hiljada ih u Zagrebu ima! Onda je poduzetnom Tomi sinulo: moraju ti Kinezi negdje jesti. Neka ih samo pedeset dnevno ide u restoran, eto love. Pa odlučio otvoriti restoran s njihovom hranom, ono, samo kineska jela, psi, mačke, zmije, žohari, što već jedu ti mali žuti. Zvao bi se - „Kineski restoran“. Nastavak priče, časni sude, možete pretpostaviti. Na Novoj Vesi se otvorio kineski restoran. I tko ga je otvorio? Kinez!

I tako, s godinama se nakupilo gnjeva. Napao je onog malog Roma, točno, nije ponosan zbog toga, ali morate shvatiti Tomu i njegovo društvo. Rom, Kinez, ista stvar: Romi, Kinezi i Židovi uzimaju im posao. Da, da, i Židovi. Čekajte samo da vam Brzi ispriča.

Balada o Brzom

Marjana K. zvali su Brzi jer je uvijek bio korak ispred ostalih, vazda je negdje brzao, a mozak mu radio sto na sat, pun ideja i planova. Dok je Meho sanjao biznis s kontejnerima, a Tomo dućan „Sve po osam“, Brzi je vidio mnogo dalje: njegova je ideja bila ovladati svjetskim financijskim tržištem.

Ne znam jesu li vam Tomo i Meho već spominjali, ali Brzi ima strica u Europskoj uniji. Ovako je on to zamislio: stric bi ga zaposlio u toj, kako se zove, Europskoj uniji, bilo što za početak, da čisti kancelarije, nosi kave, da bude sekretarica i javlja se na telefon, ne treba neka škola da se digne slušalica i kaže: „Dobar dan, ovdje tajnik Europske unije, izvolite?“ Štedio bi svaki euro i kupovao dionice. Tomo i Meho nemaju pojma, dionice su budućnost. Kupiš pedeset nekih dionica i na kraju godine imaš milijun eura. Samo treba znati gdje se kupuju te, kako se zovu, dionice. Kad bi skupio dvjesto-tristo dionica, pokupio bi novac i šta?

E, to je Brzi. Svatko bi na njegovom mjestu otvorio fast-food kraj osnovne škole u Miramarskoj i digao sve četiri u zrak, ali ne i Brzi. Njegova je ideja bila revolucionarna: iznajmio bi nekakav mali poslovni prostor u New Yorku i otvorio - prodavaonicu dionica. Da, da, mali dućan za dionice. Svi traže te dionice, a on bi ih imao na jednom mjestu. Hoćete li dionice General Motorsa, hoćete Sonyjeve, Microsoft ili IBM, velike, male, plave, zelene, skupe američke i japanske, ili one jeftine ruske i bugarske, sve ima u Brzog.

Brzo bi se pročuo, svi bi kod njega kupovali dionice, i Bill Gates i Barack Obama i Chuck Norris. Svi bi govorili: kod Brzoga su najbolje dionice u gradu. Do kraja godine već bi imao lanac dionicarnica, a onda bi novac uložio u šta? Eh da, svatko bi na njegovom mjestu otvorio MacDonalds, ali ne i Brzi. On je imao tih revolucionarnih ideja na bacanje: otvorio bi štampariju dionica.

Uskoro, da skratim, Brzi bi ovladao financijskim tržištem Amerike. A tko vlada financijskim tržištem Amerike, taj – zna se - vlada svijetom. Imao bi banke, osiguravajuća društva i burze, u svakom kvartu po jednu burzu, ali ni tu Brzi ne bi stao. Zna on da je biznis kao vožnja biciklom: ako staneš, pao si. Sav profit uložio bi u – medije i filmsku industriju.

Štampao bi novine i snimao filmove, američki i ruski predsjednici saznavali bi što se u svijetu događa gledajući njegovu televiziju, otimali bi se Chuck Norris i Van Damme koji će snimati za Brzog, svi bi dolazili kod njega u najveću vilu u Hollywoodu. „Slušaj, Bille“, rekao bi Brzi Billu Gatesu, „Grand Theft Auto ti je igrica za kurac, mora bit neki mod, neka šifra da pomoćnik ne mre crknut, jer se ne može proć ono s viljuškarom, kužiš? A sad odjebi, došli su mi Tomo, Meho i Chuck Norris na rođendan.“

Tako je lelujao snovima Marjan K. zvani Brzi - šef Wall Streeta, predsjednik Hollywooda, medijski magnat iz Paromlinske i direktor svijeta - kad mu je prijatelj iz kvartovske skupine Agram za rođendan donio neku knjigu o Židovima. Nije Brzi baš čitao, živio je prebrzo i nije imao vremena za knjige, pa je pogledao samo što piše na stražnjim koricama. I imao je Brzi što i pročitati: ne biste vjerovali, gospon sudac, sve što je on zamislio, sve ono sa dionicama, bankama, burzama, medijima, filmskom industrijom i Chuckom Norrisom – sve su već zauzeli Židovi!

Svijet Marjana K. urušio se poput onog zida na trećem nivou Battlefielda što ga je raznio ručnim bacačem svog Playstationa. Prokleti Židovi uzeli su mu posao i ukrali snove.

Balada o hrvatskoj mladosti

Tako su tog dana tri druga, tek propupalo cvijeće hrvatske ekonomske inteligencije, Marjanov rođendan umjesto u njegovoj vili u Hollywoodu slavili ispred Marketa u Paromlinskoj. Nesuđeni gazde Trnja i ostatka svijeta, vlasnik lanca kineskih restorana Meho A., zagrebački kralj sekundarnih sirovina Tomislav R. i Marjan K. zvani Brzi, siva eminencija svjetskog financijskog tržišta i najmoćniji čovjek američke filmske industrije, tri financijska gurua izbrijanih glava, u prljavim martensicama i reklamnim majicama Ožujskog piva, vrte u tetoviranim rukama prazne boce i sakupljaju po džepovima lovu za još tri.

Razgovaraju tako naši ekonomski Nobeli o sudbini svijeta, mali je svjetski gospodarski samit tu, ispred Marketa kraj autobusne stanice, petnaest umnih, izbrijanih glava komentira svjetsku recesiju, krah njujorške burze i vijest iz Promine kraj Drniša, gdje vlasnici ovaca i koza nude plaćeni stan, hranu i hiljadu eura mjesečno za radno mjesto pastira, a javili im se samo – Rumunji.

„Da, i Rumunji“, dodat će jedan od njih, „jebeni Rumunji uzimaju nam posao“. Eto, na primjer, onaj Dumitru Mutu, mogao je bilo tko od njih petnaest ispred Marketa u Trnju biti napadač Dinama, maznuti lovu i pičke, ali Hrvati u vlastitoj Hrvatskoj nisu dobri ni za čuvanje stoke, ni za Dinamo. Bolji su im Rumunji. „I crnci“, dodat će treći, potegavši dugačak gutljaj piva. „Poglej samo Dinamov vezni red: Etto, Morales, Ibanez, Calello, Sammir! Prokleti crnci uzimaju nam posao!“

Cijela je ekonomska tragedija tranzicijske Hrvatske u toj slici: mlada, zdrava i pametna hrvatska mladost bez posla, na gajbama Žuje ispred samoposluge u Paromlinskoj, a Romi, Kinezi, Židovi, Rumunji i crnci uzimaju im posao.

Onda su naišli ti Romi i taj mali među njima, „mislio sam da su se Tomo i Meho otišli popišati, kad sam čuo kako ostali iz grupe viču: Cigani, Cigani!“, i... jebiga, nije u redu, okej, ali morate shvatiti njihovu frustraciju. Zbog tog jebenog Cigića, zbog Roma, Kineza, Židova i ostalih oni nemaju posao.

U što se pretvorio ovaj svijet, pitaju se trojica naših junaka u završnoj riječi pred Općinskim sudom u Zagrebu: ima li za njih iste pravde kao za Rome? Kada francuski ili engleski studenti napadnu svjetske financijske moćnike na nekom samitu G-20, tuku se s policijom i razbijaju stakla na bankama, onda je to antiglobalizam, revolucija, pravedan gnjev mladih ljudi bez posla i perspektive, a kad Tomo, Meho i Brzi napadnu Roma, to je rasizam, šovinizam, ksenofobija i nacizam.

Eto to bi, časni sude, hrvatska mladost htjela da joj se objasni: je li njihova krivica samo to što su malo izudarali jednog Roma, ili to što su se usudili takvi kakvi jesu, dakle čistokrvni i bijeli, hodati gradom koji su već prije zauzeli Romi, Kinezi i Židovi?