Možná už jste někdy slyšeli o tom, jak moc zásadní je naše rané dětství pro náš další život a naši spokojenost v něm. Jednou z oblastí, kterých se bytostně dotýká, jsou vztahy a formy lásky, které v nich volíme. Není vám v partnerských a dalších blízkých vztazích opakovaně dobře? Možná vám právě tenhle článek dá odpovědi.

Opakování matka utrpení

Kdybychom byli v USA, tak by se dalo říct, že většina z nás, konkrétně 60 %, zažívá poklidné, spokojené a svobodné vztahy naplněné přijetím, bezpečím a láskou. Samozřejmě, že se v nich objevují konflikty a ubližující rány, ale nic z toho nebývá fatální. Konflikty se vyřeší, rány se zahojí a jede se dál.

Kdybychom byli v USA, tak by se ale zároveň dalo říct, že 40 % z nás takové vztahy rozhodně nemá. Ba naopak! Opakovaně zažívá ve vztazích pocity, že „je ten druhý dost nemiluje“, že „se na toho druhého nemohou a vlastně ani nechtějí spolehnout“, že „je ten druhý určitě opustí, protože pořád pokukuje po jiných“ a „že jsou ve vztahu vždycky vlastně nakonec sami a opuštění!“ Pokud je vám něco z toho povědomé, je tenhle článek právě pro vás.

Ale nebude to hezké čtení. Ostatně je důvod, proč teorie vztahové vazby a psychoanalytická vývojová teorie nejsou zrovna součástí „pop-psychologie“. Zejména těžké čtení to může být pro rodiče malých dětí. A pokud během čtení článku dojdete k názoru, že jsou to nesmysly, a že vy to víte lépe, zůstaňte prosím u toho. V danou chvíli je to pro vás tak nepochybně lepší.

Čtyři druhy vazby, jen jedna jim všem vládne

Dnes tedy bude řeč o vztahové vazbě. Ta definuje způsob, jakým se vztahujeme ke všem kolem sebe, a to včetně sebe. Jako taková se vytváří v raném dětství, nejvýše do 3 let věku, a to na základě interakce s primární pečující osobou – v ČR obvykle matkou, v zahraničí často chůvou, či ošetřovatelkou v jeslích, u nás někdy i s babičkou, zkrátka s tím, kdo většinu času pečuje o dítě do 3 let věku. Existují v zásadě čtyři druhy vztahové vazby, aspoň optikou teorie 70. let minulého století. Níže si ještě vysvětlíme, že současné pojetí je poněkud flexibilnější a o něco optimističtější. Ještě před půl stoletím byla psychoanalýza totiž přesvědčená, že vztahová vazba je právě jedna a celý život neměnná.

Vztahová vazba, která nám zajistí jednoduchý život ve vztazích, včetně vztahu k sobě, který je klíčový pro sebelásku, sebesoucit a sebepřijetí, je jen jedna – nazývá se bezpečná (secure), umožňuje nám být i ve vztahu sami sebou a cítit se svobodní, nemáme díky ní problém se druhému svěřit, ani si něco nechat pro sebe, a v blízkých vztazích je nám díky ní dobře, ať už je naše milovaná osoba v našem náručí, nebo na nějakou dobu třeba na druhém konci světa. Pomáhá nám také ustát konflikty a zůstat v nich autentičtí, a přežít i nějaká ta zranění. V USA touto vztahovou vazbou podle jednoho průzkumu disponuje oněch 60 % populace, průzkumy pro Evropu, natož pro ČR nejsou k dispozici. Z pohledu starořeckého pojetí forem lásky je právě bezpečná vztahová vazba klíčová pro rozvoj všech 7 bezpečných forem lásky a zároveň vylučuje rozvoj Manie, té nejzhoubnější formy, jakou můžete milovat.

Ostatní tři druhy vztahové vazby jsou nejisté (insecure), ale víc by jim popravdě slušelo označení nebezpečné. Dosáhnout bezpečných forem lásky je v nich mnohem těžší, a mnohem snáz se v nich dostává ke slovu Eros. (Úzkostně) vyhýbavá vztahová vazba (Anxious-avoidant attachment) se vyznačuje tím, že máme problém s blízkostí ve vztazích, ba dokonce se vyhýbáme blízkosti, máme pocit, že o nás ostatní nestojí, že pro ně nejsme dost dobří, nesvěřujeme se druhým, máme problém ve vztahu projevit negativní emoce a (tak) často si připadáme sami, a to i v objetí s milovanou osobou. Ostatně to nám moc dobře nedělá.

Ani úzkostně ambivalentní vztahová vazba (Anxious-ambivalent attachment) není žádnou výhrou. Česká psychoanalytička Dana Holubová ji pracovně říká „lepivá“. Díky ní totiž potřebujeme mít vztahové osoby co nejvíce u sebe, neustále o nich vědět, z jejich pohledu je vlastně až kontrolovat. Důvodem je to, že bez nich nám není dobře, co hůř, je nám strašně, jako bychom umírali, což je prvotním nevědomým strachem dítěte, když u něj tato vztahová vazba vzniká. Jakmile není milovaná osoba na blízku, přichází děsivá prázdnota, a tak se neustále bojíme, aby nás neopustila, což obvykle vede k tomu, že nás časem opustí, protože „nemůže ve vztahu dýchat“. Ale ani člověk s „lepivou“ vztahovou vazbou si vztah nijak zvlášť neužívá, neumí si ho totiž užít, protože se bojí, že blízká osoba zmizí, a hlad po její blízkosti je vlastně nenasytitelný.

V partnerských vztazích se obdivuhodně často potkávají lidé s vyhýbavou vztahovou vazbou a úzkostně ambivalentní. Čím víc ti první utíkají, tím víc je ti druzí milují a honí je, aby je měli neustále u sebe. Oba dva to postupně vyčerpává a přivádí k šílenství. Ten s úzkostně ambivalentní vazbou se postupně může propracovat k Manii a nezřídka, po rozpadu vztahu, skončit u stalkingu.

Máme tu však ještě třetí, dezorganizovanou vztahovou vazbu (Disorganized attachment), která je kombinací obojího chování, obvykle vůči stejné osobě a naprosto nepředvídatelně. V jednom dni můžeme partnera prosit na kolenou, aby od nás neodcházel, a týž den na něj řvát, ať vypadne, že ho v životě nechceme vidět. Často tímhle chováním trpí alkoholici a jiní lidé se substančními závislostmi. Jakto? Protože tohle je typická vztahová vazba dospělých dětí alkoholiků. Jednají totiž ve vztazích stejně, jako jim to v dětství dělala primární pečující osoba, která opilá byla odtažitá, či neschopná interakce, a střízlivá úzkostná, aby „vše dítěti vynahradila“. To si ovšem děti už nepamatují, jak si řekneme hned vzápětí. Dezorganizovaná vztahová vazba se týká 5 % americké populace, zbylých 35 % se pak dělí mezi vazby úzkostné.

Proč psychoanalýza přičítá vztahové problémy dětství

Psychoanalýza vnímá rané dětství, obvykle do tří let věku dítěte, jako nejdůležitější část života pro náš vývoj. A dlužno dodat, že řada dalších psychoterapeutických přístupů, ale i psychologie a neuropsychologie, ji dávají zapravdu. Rané dětství je fází, kdy náš mozek prochází velmi bouřlivým vývojem. Rozvíjejí se v něm obě řečová centra, takže začínáme rozumět jazyku a učíme se ho používat, vyvíjí se prefrontální kůra zodpovědná za naši „lidskost“ a také empatii, vyvíjejí se naše okruhy pro emocionální reakce, ale také třeba dochází k prvnímu výraznému synaptickému prořezávání, kdy dítě přichází o velkou část (patrně nepotřebných) neurálních spojení. Je docela dobře možné, že i o ty, které potřebuje k bezpečnému vztahování se, pakliže ho nestihne do prvního velkého prořezávání (okolo 24. měsíce) prožít. Aby vše bylo ještě komplikovanější, v mozku dítěte na sklonku 3. roku života dochází k tomu, že drtivou většinu raného dětství si nebude pamatovat (tzv. dětská amnézie). Tedy přesněji nebude mít k těmto vzpomínkám v budoucnu vědomý přístup. Ve skutečnosti však v jeho epizodické a emocemi řízené paměti zůstane vše velmi dobře zapsáno, takže po zbytek života bude jednat tak, jako by se všechno doopravdy stalo. Což se stalo…

Je to zároveň období, kdy dítě nejprve u primární pečující osoby, a později i od té sekundární (u nás nejčastěji otce) a i od dalších lidí, vnímá nonverbální sdělení a sleduje naše chování, aby od 11. měsíce dál začalo vnímat i naše slova. Do tří let věku jim pak bude rozumět natolik, aby bytostně vnímalo jakýkoliv rozpor mezi slovy a skutečnými emocemi, respektive chováním, na což je mnohem citlivější než my dospělí. Když pak rodič řekne „Jsi moje všechno, jsi pro mě to nejdůležitější na světě!“ a pak dvě hodiny zírá do mobilu a dítěte si ani nevšimne, dítě nejen, že ten rozpor vidí (a mnohdy i verbalizuje), ale slovy řečené pro něj roli nehraje. To vše se mu pak jednou pro vždy vypaluje do jeho malého brutálně se měnícího mozku, aby to vzápětí zůstalo jednou pro vždy nepřístupné jeho vědomí. No a můžete si tipnout, jak pak takové dítě o 30 let později bude vnímat stejné chování u svého partnera…

Veškerá příkoří – ovšem z pohledu dítěte, nikoliv dospělého – která se v tomto věku dítěti stanou, tak zcela zásadním způsobem jednou pro vždy ovlivní jeho vztah ke světu, k ostatním, i k sobě. Maminka (respektive primární pečující osoba) čuměla neustále do mobilu, místo toho, aby četla dítěti pohádku a chovala si ho? Dítě má jasno, není pro ni důležité, bez ohledu na slova. Takže nebude už pro nikoho důležité, ani pro sebe ne… Stačí dostatečný počet opakování, dostatečně silná emoce, dostatečně dlouhé trvání emoce, jak prokázal americký neurovědec Joseph LeDoux.

„Vypáleným“ a pro dospělého už čistě nevědomým vzorcům týkajícím se vztahového chování začal v roce 1949 britský psychoanalytik John Bowlby říkat vztahová vazba (attachment). Někdy se můžete potkat v češtině i se zcela nesprávným překladem „citová vazba“. John Bowlby pracoval toho času pro Světovou zdravotnickou organizaci na výzkumu dětí z tzv. Kindertransportů (v Československu např. Wintonovy děti), které byly kvůli 2. světové válce v raném věku odloučeny od svých rodičů. Co britské vládě, ani WHO však nešlo do hlavy, byl fakt, že tyto děti, o které bylo postaráno v Británii často mnohem lépe než o britské děti, kterým přežili oba dva rodiče, mnohem častěji byly nemocné, vykazovaly problematické chování, vývojové poruchy, a dokonce i umíraly. René Spitz a John Bowlby prokázali, že to bylo v souvislosti s nenaplněnými vývojovými (viz níže) a vztahovými potřebami.

A proč se celá teorie jmenuje zrovna vztahové vazby? Bowlby ji pojmenoval podle nejelementárnějšího komunikačního nástroje, které malé dítě má – když něco potřebuje, vztáhne k pečující osobě ručičky, aby se jí chytlo (attach).



Kterak dítěti (ne)zničit vztahovou vazbu

Abychom pochopili, jak moc je pro nás důležité rané dětství, vyplatí se podívat na jinou část psychoanalytické teorie – na vývojové fáze podle Margaret Mahlerové. Díky tomu bude snazší pochopit, jak významnou roli pro vývoj vztahové vazby i naše sebevědomí a sebepojetí, hraje způsob, jakým primární vztahová osoba s dítětem zachází a jak snadné je vztahovou vazbu, třeba i nechtěně, poničit, či přesněji „znejistit“.

Krátce po narození, do 2 měsíců věku, nastává u dítěte normální autistická fáze. Dítě se zabývá jen samo sebou a naplněním svých základních potřeb – jídlo, spánek, vylučování a fyzická pohoda (včetně suchých plenek). Naplnění těchto potřeb mu dává pocit bezpečí, nenaplnění vnímá podle psychoanalytické teorie jako život ohrožující.

Poté následuje normální symbiotická fáze (3. – 5. měsíc života), kdy si dítě všímá i matky, nebo primární pečující osoby, kterou však vnímá jako tutéž osobu jako je samo – je zde pocit naprostého splynutí, jako by matka byla součástí těla dítěte, která slouží k naplnění jeho potřeb. Změna primární pečující osoby v tomhle věku je pro dítě obzvláště matoucí. Pokud primární pečující osoba nemá dostatek jasnovidných schopností a neuhádne aktuální potřeby dítěte, dítě se zkouší adaptovat na život bez ní, vzniká tak vyhýbavá vazba. Tu lze velmi efektivně zajistit např. československým zlozvykem „nechat dítě vyřvat“ (z pohledu dítěte vyjadřovat svoji bytostnou potřebu zajišťující přežití) opuštěné ve vedlejší místnosti. Požadavek na „splynutí“ se navíc může objevovat i v dospělosti ve vztazích, ve formě velmi úzkostných projevů, a hlavně neustálé nespokojenosti a rozladěnosti z toho, že partner onu mateřskou roli „prodloužení těla“ neplní.

Separačně individuační fáze (6. až 24. měsíc života) je dlouhé období dětského života, kdy se postupně má stát samo sebou. Dělí se na tři subfáze. První z nich je diferenciační (hatching), která končí okolo 9. měsíce života a kdy dítě začíná zabývat i dalšími lidmi kromě primární pečující osoby. Dítě se postupně začíná více hýbat a primární pečující osobu využívá jako orientační bod, jakýsi maják. Proto ji ovšem také potřebuje mít v dohledu, aby pohyb byl bezpečný. Dítě se také v objetí začíná různě odtlačovat apod. Primární pečující osoba by měla být schopna rozpoznat, kdy chce být s ní a kdy ne, tj. kdy chce provozovat tzv. explorační chování (zkoumat svět), což je jeho hlavní „pracovní“ náplní zajišťující rozvoj mozku. Opakované zažití si toho, že můžu mít primární pečující osobu, kdy ji potřebuji, a zároveň mohu mít explorační chování, kdy potřebuji, zakládá bezpečnou vztahovou vazbu. Primární pečující osoba, která dostatečně nereaguje na potřebu exploračního chování a drží si dítě příliš dlouho v náručí zase zakládá úzkostně ambivalentní vazbu. Tato fáze vývoje končí v okamžiku, kdy se dítě začíná bát cizích lidí, kdy opět potřebuje mít k dispozici primární pečující osobu jako ochranu.

Pak přichází na řadu praktikující subfáze (practicing), euforické období obvykle mezi 9. až 18. měsícem života. Dítě začíná lézt a chodit a najednou „všechno může samo“. Explorační chování má zcela nový rozměr, protože dítě se přemisťuje v prostoru a umí uchopovat předměty, otevírat zásuvky atd. Dítě poprvé zažívá sebe a matku (primární pečující osobu) jako dvě samostatné osoby. Je však velmi citlivé na její přítomnost a zejména na reakci v okamžiku, kdy k ní na chvíli přileze zpět (v angličtině se používá pojem refueling, tedy dotankování). V tu chvíli potřebuje obejmout a pomazlit, jako by si tím dobíjelo pocit sebejistoty pro další exploraci. Jakmile se dítě naučí chodit, testuje si bezpečí také odbíháním pryč (darting away), kdy se podívá na primární pečující osobu, zdali ho sleduje, a pak často s úsměvem na rtech utíká pryč, ovšem s nevyřčeným požadavkem, že potřebuje být (láskyplně) chyceno. Pokud se chycení nedostavuje, dítě se ještě znovu zastavuje na dohled od primární pečující osoby, avšak tentokrát už se slzami na krajíčku. Pokud pečující osoba nezasáhne ani tehdy, nebo tam není nikdo, od koho by mohlo dítě odbíhat (a dotankovávat), podporuje to vznik vyhýbavé vztahové vazby, pocitu, že se může spolehnout jen samo na sebe, protože tam pro „něj nikdo není“.

Poslední subfází je znovusbližování (reapproachment). Ta probíhá obvykle mezi 15. až 24. měsícem života, ale někdy trvá až do tří let. Dítě najednou zjišťuje, že matka (event. primární pečující osoba) je opravdu samostatný člověk, a co hůř, že je na ní závislý jeho život. Najednou vnímá, co všechno samo nezvládne – najíst se, obléct se, utřít si zadek, jít ven, podat si to či ono atd. Jedná se o silně depresivní období, kdy dítě potřebuje znovu mnohem víc přítomnosti primární pečující osoby, často matce doslova visí kolem nohy. Pokud je mu noha odmítána „protože už je přeci velké“, posiluje to úzkostně-ambivalentní vazbu a upevňuje to přesvědčení, že až bude potřebovat od blízké osoby podpořit, tak tam pro něj nebude. Dítě zároveň řeší vnitřní konflikt, nakolik může naplňovat svoje potřeby explorace, a nakolik musí být poslušné a naplňovat svoje představy o požadavcích primární pečující osoby. Rodiče v tu chvíli mají jediný úkol – pomoci dítěti projít toto období se ctí, a odmítnutí dětských potřeb provádět laskavě a s přijetím. To, jak moc dobře si rodiče povedou, se stane základem sebevědomí dítěte, jeho základní důvěry, jak tomu říká psychoanalýza – přesvědčení, zda je svět pro mě bezpečný a zda v něm dokážu obstát a být přijímán.

Až do dokončení této vývojové fáze neexistuje tzv. objektní stálost. Pokud tedy primární pečující osoba mizí z dohledu dítěte (vyjma doby, kdy dítě spí), a není k dispozici na „zařvání“ (zavolání + následný pláč), z pohledu dítěte dochází k jeho definitivnímu opuštění. Psychoanalýza to staví na roveň toho, že primární pečující osoba umírá. Až teprve po dokončení této vývojové fáze, kdy dítě je schopné pochopit, že pokud ho primární pečující osoba (obvykle maminka) někde nechá a vzdálí se z dohledu (např. v dětském koutku), že se pro něj také vrátí, vzniká tzv. školková zralost, tedy připravenost dítěte být pravidelně primární pečující osobou dočasně opuštěno (tj. ponecháno přes den ve školce). Pokud je dítě dáno do školky, či dokonce do jeslí, ještě před dokončením této vývojové fáze, vzniká u něj vyhýbavá vztahová vazba, protože zjišťuje, že je na život zcela samo, což je ale informace, která se jeho vědomí stane vzápětí, díky dětské amnézii, pro celý budoucí život nepřístupná.

Nejpozději ve třech letech je vztahová vazba už hotová. Jakou ji dítě získalo, takovou ji bude mít po drtivou většinu života, aspoň v 70 % případů. Ukazuje se ale, že nejisté druhy vztahové vazby lze změnit v psychoterapii a/nebo v blízkém dlouhodobém vztahu s osobou s bezpečnou vztahovou vazbou, která je schopna přijímat naše vyhýbavé („Nech mě bejt! Nechci tě vidět! To je moje věc! Nemůžu s tebou dejchat!“) a/nebo úzkostné („Kde si byl?! Furt jsi někde s kamarádama, ale ne se mnou?! Všichni ostatní jsou pro tebe důležitější! Nejsem ti dost dobrá! Určitě máš jinou!“) projevy.

Moderní pojetí vztahové vazby

Moderní pojetí vztahové vazby namísto čtyř kategorií vztahové vazby, pracuje se čtyřmi styly vztahování (attachment styles). Také už nerazí teorii jediného způsobu vztahování, ale říká, že kromě obecného způsobu vztahování, který uplatňujeme vůči světu i vůči sobě, se vztahujeme jinak k otci, jinak k matce, jinak k partnerovi a jinak k přátelům.

Pro vyhodnocení způsobů vztahování pak pracuje se dvěma osami – vyhýbavostí a úzkostností, či lepivostí, abych použil terminologii doktorky Holubové. Oba parametry mohou nabývat různých hodnot. Lidé s vysokou vyhýbavostí mají nezajímající se-vyhýbající se vztahování (dissmissing-avoidance), necítí se komfortně, pokud se mají ve vztahu otevřít, a mají problém na někom záviset nebo aby na nich někdo závisel (což může být velký problém u žen na mateřské „dovolené“). Lidé s vysokou úzkostností, mají výhradní vztahování (preoccupied), kdy se neustále bojí, že člověk, se kterým jsou ve vztahu, tam pro ně není, nebo v případě potřeby nebude, a kdy by velmi rádi na toho druhého spoléhali a aby i on se na ně mohl spolehnout, ale cítí, že zatímco oni na něj spoléhají a jsou na něm vlastně závislí, tak ten druhý člověk to takhle nemá (takže je „nemiluje“, nebo že oni „milují víc“). Výhradní se tento styl jmenuje proto, protože ideálně by ten druhý ve vztahu měl být výhradně s nimi a pro ně, ano, přesně jako v raném dětství matka.

Pokud má někdo vysoké skóre vyhýbavosti a úzkostnosti zároveň, pak se jedná o tzv. strachuplné-vyhýbání se (fearful avoidance). Tito lidé se necítí dobře, pokud jsou na komkoliv závislí, nebo pokud mají sloužit někomu jako opora. Zároveň však mají strach, že až to budou nejvíce potřebovat, druhý člověk tam pro ně nebude.

No a nejlepší variantou je nízké skóre v úzkostnosti i vyhýbavosti, které znamená bezpečné (secure) vztahování se, kdy pro daného člověka není problém spolehnout se na druhé, ani být podporu druhým, a zároveň se přitom nijak netrápit tím, zda až to jednou náhodou bude potřebovat, tam pro něj druzí budou, či nikoliv.

Pokud chcete objevit svůj styl vztahování, můžete využít například testy na yourpersonality.net/attachment/.

Hraniční porucha osobnosti jako extrém

Existuje ještě jeden extrémně zhoubný způsob vztahování, který už je medicínou definován jako porucha osobnosti. Americký systém diagnóz DSM-V mu říká Hraniční porucha osobnosti (Borderline Personality Disorder), zatímco WHO ho v systému ICD-10 označuje jako Emočně nestabilní poruchu osobnosti hraničního typu (F60.3).

Člověk s touto diagnózou trpí ve skutečnosti úzkostí z opuštění, je to vlastně extrémním projevem úzkostně-ambivalentní vztahové vazby, či výhradního se vztahování. Protože je ona úzkost – tedy velmi silný iracionální strach – z opuštění naprosto extrémní, pokud je ve vztahu, testuje si takový člověk neustále toho druhého partnera, zda ho neopustí. Bohužel to testování z pohledu druhého člověka vypadá spíš jako ponižování až nenávist, manipulace (zejména za účelem, aby dotyčný nikam nechodil a byl neustále s daným člověkem) a snaha druhého kontrolovat. Partner hraničáře tak pociťuje často neustálý tlak, který ho postupně donutí i přes jeho lásku vůči němu, ze vztahu odejít. Tím se zároveň hraničáři potvrdí, že ho všichni blízcí opouštějí a svou krvácející extrémně hlubokou ránu se snaží zaplnit novým intenzivním vztahem, který mu na malou chvíli konečně nabídne ono bezhraniční splynutí.

Právě absence hranic, a to v podstatě ve všem, dala této diagnóze své jméno. Bezhraniční láska, bezhraniční nenávist, to vše třeba několikrát za hodinu. Nic není šedivé, vše je buď černé jak černá díra, nebo bílé jak nejbělejší sníh za nejjasnějšího dne. Ostatně právě superlativy se to v projevech hraničářů jen hemží. Z pohledu vzniku hraniční poruchy osobnosti má současná psychologie a psychiatrie za to, že kromě ne zrovna ideální péče od primární pečující osoby muselo v raném dětství docházet také k výraznému narušení hranic dítěte, často i k pohlavnímu zneužívání, či příliš brutálním fyzickým trestům anebo naopak přílišnému zanedbávání. Přesná geneze této poruchy osobnosti však není v tuto chvíli stále ještě známa.

Jak si opravit vztahovou vazbu

Vztahová vazba lze „opravit“ – tj. převést na bezpečnou – jedině ve vztahu. A byť se dotýká i vztahu se sebou a ke světu, současná psychologie je toho názoru, že jedinou možností „opravy“ je dlouhodobý vztah dvou lidí. Nemusí být nutně ale partnerský. Tzv. korektivní zkušenost může poskytnout i přátelský či pracovní vztah. Nejlepší výsledky však poskytuje vztah terapeutický, a hned poté partnerský vztah s partnerem s bezpečnou vztahovou vazbou (či stylem vztahování se) a zároveň s bezpodmínečným přijímáním „vztahových testů“, které si člověk s nejistým stylem vztahování potřebuje neustále provádět.

U lidí s vysokým skóre ve vyhýbavosti je tak třeba akceptovat jejich potřebu odloučení, včetně toho, že se pár dní neozvou, či náhlého uzavření se, kdy je ovšem nadto všechno potřeba umět projevit i svoji přetrvávající lásku, a po jejich „návratu“ jednat stejně jako předtím. U lidí s vysokým skóre v úzkostnosti je zase potřeba najít způsoby, jak jim zajistit objektní stálost, když tam nejste (např. plyšáka jako dárek před tím, než odjedete na služební cestu) a jak je neustále ubezpečovat o tom, že na ně neustále myslíte a jste tam pro ně, i když tam fyzicky nejste (pravidelně a hodně jim psát). Zároveň je potřeba však dokázat ustát jejich někdy až nepochopitelné vniknutí do vašeho soukromí (např. do telefonu, Facebooku, e-mailu), kde sice „vědomě“ hledají důkazy o tom, že je podvádíte, ale „nevědomě“ často testují, nakolik jste ochotni akceptovat splynutí vašeho soukromí s jejich.

Jak asi tušíte, život s člověkem s nejistou vztahovou vazbou není snadný. Kromě výše popsaného velmi dobře fungujícího dua – úzkostného partnera + vyhýbavého partnera. I proto by lidé s nejistou vztahovou vazbou měli na své vztahové vazbě pracovat, ideálně v psychoterapii, aby dokázali obrousit hrany své nejistoty ve vztazích. Taková terapie je však z podstaty velmi dlouhá a náročná. Jde totiž o to v dospělosti opravit dva až tři roky chybného (z pohledu malého dítěte) vztahového jednání rodičů. A ještě možná jedna věc na závěr – i vaši rodiče nemuseli nutně mít bezpečnou vztahovou vazbu, a jak říká Karl Heinz Brisch, jeden z předních německých odborníků na vztahovou vazbu – rodič s nejistou vztahovou vazbou jen těžko vychová dítě s jistou vztahovou vazbou… I proto ostatně v Německu založil speciální dvouleté kurzy pro nastávající rodiče.

Zaujal vás tento článek? Pokud máte zájem, můžete využít také individuální konzultaci. A dokážeme pomoci i vaší firmě a zaměstnancům.