„Tradiční hodnoty“ a „naši kulturu“ potkal smutný osud svátečního nádobí. Celý rok je zavřené ve vitríně a rodina žere drobíc na noviny. Jakmile se ale nasáčkuje návštěva, sváteční nádobí jde na stůl: podívejte, jak jsme hogofogo, takové malované talíře doma nemáte.

Napadlo mě to nad reakcemi na malou hidžábovou aféru z pražské střední zdravotnické školy, kterou po zákazu nošení pokrývek hlavy opustily dvě studentky ze Somálska a Afghánistánu. Upřímně nevím, kdo je v právu ani proč to zastánci jedné nebo druhé strany tolik prožívají. Na jednu stranu se s hidžábem, který obě ženy nosí, nemůže do školy ani v některých tradičně muslimských zemích; navíc jim nikdo neupírá právo obrátit se na soud nebo zkusit jinou školu. Na druhou stranu by ředitelčina případná velkorysost zvýhodnila imigranty zhruba tak, jako kdyby před sebe někde ve frontě pustila Vietnamku.

Snadno se na to dá namítnout, že hidžáb do české společnosti prostě nepatří — tím se ale dostáváme k jádru hysterie. Kdekdo snadno vysype, co sem nepatří. O dost nepříjemnější je ale zkusit vyjmenovat, co sem vlastně patří. Natož přemýšlet nad tím, proč už sem nepatří to, co sem patřívalo.

Větší hrozba než islám

Pokud bych měl tradiční české hodnoty vyjmenovat sám, obrátil bych se k té stovce let před komunistickou kolektivizací. K éře idealizované Četnickými humoreskami i blogem Tomia Okamury. Hlavou rodiny je přísný, ale ne krutý otec. Nese za ženu a děti zodpovědnost, ti ho za to poslouchají. Lichva je zakázaná nebo se aspoň považuje za extrémně nemravnou. Hazard a řada dalších pokušení taky. Sex patří do soukromí, ne do výloh stánků. Ctí se skromnost. Každý jedinec má zodpovědnost za celé společenství, společenství zase za jedince. Mezi všedním a svátečním vede jasná čára. Jeden den v týdnu lidé tráví v klidném rozjímání. S některými věcmi se nekšeftaří…

Jak vidno, s těmi opravdu tradičními českými hodnotami má umírněný islám — připomínám, že děvčata nosila šátek, ne burku — překvapivě slušný průnik. Některé věci samozřejmě zůstávají mimo: na jedné straně to je vepřové a pivo, na druhé kladný vztah k hygieně.

Sám si po prvorepublikovém mačo světě nijak nestýskám. Pokud vám ale opravdu tak hrozně leží na srdci tradiční hodnoty, měli byste se přinejmenším stejně hlasitě stavět proti tomu, co je rozkládá doopravdy. Je to konzumerismus. Stačila mu jediná generace, aby zásadně změnil fungování českých rodin i celé společnosti, staletou podobu měst, tradiční vnímání intimity nebo duchovna. Sebezapálenější imám by nezvládl napáchat takovou spoušť jako televize Nova a rádio Impuls a jejich kázání: užívej si víc a nekoukej při tom nalevo napravo.

Anketa Čína, sushi, kebab. Jíte u cizinců? Výhradně Běžně Občas Ano, ale jiná než evropská kuchyně to není Ne

Jak zvládne být české srdce široké

Zuřivá obhajoba „naší kultury“ před dvěma mladými ženami v šátku bezděky odhaluje pokrytectví slušného člověka™. Ten se ochotně zbaví jakýchkoliv tradic a hodnot, pokud z toho něco bude mít: pracovní místa nebo trochu rozptýlení, ideálně kombinaci obojího. O to víc ho provokují veřejné projevy víry, přesvědčení, svědomí nebo sexuální orientace: proč ti lidi zbytečně dráždí?

V Česku tedy vzbudí vášně hidžáb, symbol cudnosti, zato ve stánku s kebabem se ochotně nakrmí i xenofobní nána.

V Brně nemůže mít mešita minaret, protože by změnil historické panorama města, ale obří poutač Bauhausu jen o osm set metrů dál dělá totéž, a navíc zaclání výhled na katedrálu, aniž to úředníky vzruší. Bez něj by měl Bauhaus nižší zisky a Česko HDP: ani jedno si přece nemůžeme dovolit.

Punková modlitba Pussy Riot budí vášně diskutérů i po dvou letech: znesvětit chrám, to je trochu moc i na ateistické Čechy. Málokoho zato vzruší, že v kostele, kde kázal Hus, je teď nejlepší strip klub v srdci Prahy. Chcete snad, aby šly striptérky na pracák?

Slušný člověk se klepe strachy, že registrovaná partnerství poškodí tradiční rodiny, ačkoliv daleko víc rodin dojelo na hrací automaty. Jenomže do herny si aspoň v noci zajdete pro cigára: co si kdo vezme na buzerantech?

Pořád nevím, jestli do českých škol šátky patří, nebo ne. Mám ale tušení, že kdyby nový majitel OP Prostějov zachránil krachující fabriku a stovky míst výrobou hidžábů, nikábů a burek, brzy by se ukázalo, jak zvládne být české srdce široké.