Ve větším množství se ropa v Republice Komi začala těžit v sedmesátých letech. Téměř všechna význačnější ložiska dnes vlastní firma Lukoil, druhá největší ropná společnost v Rusku. Důvodem naší expedice byly zejména ropné úniky do tamní tajgy obývané pastevci a jejich zdokumentování.

Po dvouhodinovém letu z Moskvy přistáváme na maličkém letišti v Usinsku. Naši spolucestující jsou převážně zaměstnanci Lukoilu, kteří se tu po několika týdnech práce pravidelně střídají. U východu nás čekají naši kolegové Roman a Voloďa z Greenpeace a také Jekatěrina a Valerij – aktivisté z místního spolku Komise za záchranu Pečory.

V oblasti Komi se v současné době nachází pětašedesát funkčních vrtů. Většinu z nich vlastní již zmíněný Lukoil, který zde produkuje 17 milionů tun ropy ročně. Vytěžená ropa putuje zastaralými ropovody do místních areálů k prvotní úpravě a odtud dál do velkého terminálu ve městě Uchta.

Ve vzduchu i pod nohama

Prvním problémem jsou samotné vrty. Přebytečný plyn z ložiska se spaluje na přímo místě, takzvaně fléruje. Ve velkém přitom vzniká nejen oxid uhličitý, ale i jedovaté zplodiny. Ačkoliv ruská vláda slíbila už v roce 2007, že flérování bude regulovat, během cesty vidíme desítky jasně hořících plamenů, ve vzduchu jsou cítit toxické plyny.

Za jemného deště se vracím z procházky osadou Kuššor do domu manželů Volotovských. Na loukách se pase stádo jejich koní. - Jan Beránek

Ještě závažnější jsou rezivějící ropovody, kterých tu v písečných náspech vedou stovky kilometrů. Průměrné stáří ropovodů v Rusku činí přes třicet roků, tady v oblasti Komi vinou drsného podnebí nevydrží trubky pohromadě ani dvacet let. Výsledkem jsou stovky úniků ropy za několik uplynulých let.

Zastavujeme u místa, kde se ropa vylila před necelým rokem. Na dohled je areál s několika menšími zásobníky ropy a dvě věže s hořícím plynem. Na opačné straně hráze vytekla ropa před několika lety. Zpočátku není nic vidět, ale jakmile vstoupíme na písečnou pláň, holínky se nám začínají bořit do černé mazaniny skryté pod povrchem.

Chabě záplatované potrubí

Naší další zastávkou je místo největšího úniku ropy v ruské historii: v říjnu 1994 se tady provalilo potrubí a uniklo přes sto tisíc tun ropy. Úřady tvrdí, že celá oblast byla vyčištěna, ale jak se můžete přesvědčit na fotografiích, dodnes tu zůstávají tůně plné ropy.

Cestou si děláme krátkou zastávku u jezírka, z něhož trčí staré potrubí, na hladině plují černé skvrny. Z kanálu pod silnicí do něj přitéká jakási tmavá tekutina.

Oblast zasažená dosud největším rozlivem ropy v republice Komi. Roku 1994 zde z ropovodu uniklo sto tisíc tun ropy. - Jan Beránek

Dorážíme na další lokalitu. Z bahna trčí zčernalá tráva, keře a stromy, zasaženy jsou desítky hektarů. Valerij nám vysvětluje, že v tomto případě nejde o ropu, ale o sloučeninu, která se používá k jejímu naředění, aby se dala snadněji přepravovat potrubím. V dálce zahlédneme pět lidí, tři na sobě mají bílé průmyslové overaly. Snaží se něco udělat s potrubím, které je patrně příčinou této nehody.

O pár set metrů dál je potrubí v jednom úseku vyhrabáno. Zeje v něm díra „opravená“ kusem gumy stažené ocelovou obručí. Podobné záplatování jsme viděli na více místech.

Přichází noc. Pozoruji rudou záři u obzoru a chvíli mám za to, že jsou to červánky. Pak mi dojde, že slunce zapadlo na opačné straně. Podobná světla jsou navíc vidět všemi směry. Jde o odlesky plamenů z flérovaných plynů na nízkých mracích. Vidíme je všude kolem nás.

Na návštěvě u Niny a Ivana

V celém Rusku unikne ročně do půdy přibližně třicet milionů barelů ropy. Rozsah problému vynikne, srovnáme-li jej s katastrofou plošiny Deepwater Horizon v Mexickém zálivu, z níž v roce 2010 uniklo pět milionů barelů ropy. Znamená to, že v Rusku se odehraje průměrně šest katastrof tohoto rozsahu každý rok – stranou pozornosti médií, bez zásahu vlády či úřadů, a tedy bez nápravy.

Další den vstáváme velmi časně, dalo by se říci za tmy, kdyby krajinu neozařovaly plameny hořících plynů. Směřujeme do osady Kuššor, která leží na břehu Pečory a je dostupná pouze po řece. Žádná silnice ani polní cesta tak daleko nevede. Po dvou hodinách jízdy po rozbité silnici z Usinsku vystupujeme v městečku Usť Use, dál už musíme pokračovat po vodě. Za chvíli dorazí dva plechové čluny.

Na břehu řeky Pečory v Usť Use čekáme na dva čluny, které s námi téměř dvě hodiny poplují do pobřežní osady Kuššor. - Jan Beránek

Prší. Následující hodinu a půl sedíme namačkáni na malé lavičce loďky, která nemá žádnou stříšku. Utěšujeme se tím, že v létě by to bylo horší, neboť by nás obklopila mračna komárů a muchniček. V některých místech, kterými plujeme, je řeka Pečora široká přes dva kilometry, většinu cesty ale proplouváme jedním z ramen, která jsou od sebe oddělena lavicemi naplaveného písku. Břehy lemují nekonečné pásy lesa.

Nakonec člun odbočuje ostře vlevo a vjíždí do malé zátoky. Na svahu vidíme několik dřevěných domů. Přistáváme a stoupáme k jednomu z nich. Je na něm přibitá dvojjazyčná cedule, která – v ruštině a v jazyce komi – hlásá dresu: Slunečná ulice číslo 3. Bydlí tady Nina Volotovskaja a její muž Ivan. Zvou nás dovnitř, předáváme jim dárky. Ocitáme se v ráji – v útulné a vyhřáté sednici s praskajícími kamny.

Paní Nina je mezi Komijci hrdinkou. Minulé léto zachvátil ropný vrt na protějším břehu požár. Černý dým v některých dnech dusil celou osadu, problém ale nikdo neřešil. Když paní Nina zavolala starostovi, ten jí jen řekl, že s tím nechce mít nic společného. Snažila se dovolat zastání na různých instancích, kontaktovala místní noviny. Trvalo měsíc, než se situace vyřešila a požár byl zlikvidován.

Kdo přijde po nich?

Vydáváme se na kopec nad vesnicí. Můžeme odtud vidět řeku Pečoru i ropná zařízení na protějším břehu – včetně toho, které bylo příčinou katastrofy. Na svahu stojí také památník. Obyčejný, nahrubo svařený z ocelových plechů. Připomíná jinou tragédii, která obec postihla před sedmdesáti lety. Když Hitler v létě 1941 otevřel východní frontu, Sověti mobilizovali. Z Kuššoru tehdy odešlo bojovat na třicet mužů. Když Velká vlastenecká válka o čtyři roky později skončila, domů se jich vrátilo pouze šest.

Potkáváme rybáře s úlovkem. Svěřuje se nám s obavou, že těžba ropy a její úniky mohou znečistit řeku a poškodit zdejší rybolov, který je jednou z mála zbývajících možností obživy. Pobočka sovchozu (něco na způsob Státního statku) tady zanikla už před čtvrtstoletím s pádem Sovětského svazu, jiná práce tu není. Ze zhruba stovky lidí jich tu zbylo dvacet. Rodiny s dětmi odešly hledat štěstí do měst a jen někteří přijedou za rodiči a prarodiči na návštěvu nebo na prázdniny.

Hostina v domě Niny Volotovské. Vloni v létě vedla iniciativu za uhašení hořícího ropného vrtu na protějším břehu řeky Pečory. - Jan Beránek

Nina a Ivan to štěstí mají, ukazují nám fotografii vnučky v růžových holínkách. Loučíme se. Okolní lesy hrají všemi barvami (autor pobýval v Komi na podzim roku 2017, pozn. red.). V polovině října začne padat sníh a zanedlouho poté řeka zamrzne. Na cestu do města, kam si obyvatelé Kuššoru jednou týdně jezdí nakoupit základní potraviny, budou zapotřebí „burany“ – ruské sněžné skútry. Nina s Ivanem mě zvou, abych zase přijel, klidně i v zimě. Slibují, že pro mě přijedou do Usť Usy na svých koních.

Je to jedna z mála funkčních rodin, které v Kuššoru zbývají. Kdo tu bude žít, až tahle generace odejde?



Autor je ekolog, pracuje v mezinárodním ústředí Greenpeace v Amsterdamu

Rozsáhlou fotogalerii si můžete prohlédnout zde.