„Възвишение” е превъзходен. Като добре узрял плод, който се изненадваш да откриеш натежал на клона. Защото дървото твърде дълго е изглеждало изсъхнало и плодовете му в най-добрия случай са били кисели. Превъзходен е не само в смисъла на българския компромис, а през най-общия възможен поглед. „Възвишение” е добро кино.

Отношението ми към българските филми винаги е било като към приятел с недъг, на когото искрено съчувствам и правя всичко възможно да улесня живота. Ставам, предлагам му да седне, помагам му да се нахрани, окуражавам го да опознава света. Искам да повярвам, че може да върви сам и съм готов да преобърна фактите, за да бъде по-добрата природа права. Затова и първите 10 минути винаги са трудни. „Възвишение” започва с прекрасни зимни кадри, в които Димитър Общи и бандата му правят засада и обир. От самото начало филмът успокоява, че сме в ръцете на майстор.

„Възвишение” е първи пълнометражен проект за Виктор Божинов, който беше твърде любезен (и безстрашен) да разговаря с нас за направата на дебюта си и за състоянието на киното у нас. Какво работи в индустрията и какво трябва да се промени. Говорихме, че у нас в най-добрия случай се появяват плахи стъпки в правилната посока, последвани от дългогодишно затишие. Надявам се случаят да не е такъв, защото филмът му доказва, че считаното доскоро за невъзможно все пак е постижимо.

Но за какво става въпрос във „Възвишение”?

Базиран по едноименния роман на Милен Русков филмът разказва за двама „полу-революционери, полу-разбойници” Гичо (Александър Алексиев) и Асенчо (Стоян Дойчев), които през 1872 г. взимат участие в Арабаконашкия обир на Димитър Общи (Филип Аврамов), след което търсят Левски, за да му предадат важно писмо. Двамата се озовават захвърлени в природата, на трагикомично приключение, изпълнено с интриги, подлост и предателства, което ще ги отведе до възвишение, където истината не може да остане скрита.

„Възвишение” е красив филм със силно художествено внушение и реакцията към него обикновено е изненада, примесена с гордост и уважение. Както казва самият Русков след прожекцията „Аз не вярвах, че такъв филм може да се направи у нас”. Никой не вярваше и затова ефектът е толкова силен. Още повече, че пустошта наоколо си остава същата. Някои обаче, дали защото са твърде разочаровани или поради инат, отказват да гледат „Възвишение”. И нищо чудно, последните жалки извинения за исторически български филм – „Дякон Левски” и „Воевода” биха подтикнали към въжето и най-гордия патриот.

„Възвишение” обаче не е съвсем исторически филм.

Един от може би най-големите плюсове на филма е неговата съвременност, неговото безкомпромисно покорство пред духа на материала. Като всяко добро произведение на изкуството, „Възвишение” не се отплесва в следване на подробности и обстоятелства, а се фокусира върху философско-историческите и народопсихологически проблеми и „човешкото сърце, в борба със себе си”, както Фокнър поставя смисъла на всяко писане. Това е филм извън времето и пространството, който не е натуралистичен поглед към онази епоха, а е отражение на нашата представа за нея, и това се усеща най-силно в сцената с Левски (вижте актьора тук) – смесица между митология, романтизъм и прозаична истина.

Хубаво е, че доживяхме да видим филм за края на XIX век, който не е за „лошите турци”, а за това какво се случва в главата на българина. И както някой би предположил, нещата не са се променили особено. Допотопното кретане към самообразование, идолизирането на всичко западно, мизерията, озлоблението, разочарованието, продиктувано от непоносимите спънки на ежедневието и престъпността – негово естествено продължение, това са ясно заложените теми в историята. Те не излизат от екрана, за да чукнат по главата и да важничат, но са там за тези, които имат очи да ги видят. Дори без тяхното осмисляне обаче, филмът предлага достатъчно развлекателни моменти. Което ме подсеща, че…

„Възвишение” е забавен филм.

Смешките в него идват предимно от запазването на изключителния език на Русков – комбинация от възрожденски и съвременен, както и от пълнокръвните образи на Гичо и Асенчо, които вече заеха толкова важно място в българската литература, че могат да се сравняват единствено с Бай Ганьо на Алеко Константинов. Напомнящи дуото Дон Кихот – Санчо Панса, двамата пътуват в две пространства – реалното, в което търсят Левски, и духовното – в което търсят начин „да ся возвисят”. От там и силата на последната сцена, която (както гласи и финалната реплика) е трудно да се различи в кой свят се намира.

Двамата актьори Александър Алексиев и Стоян Дойчев също разрушават стереотипи. Лошото поднасяне на реплики и фалшивия тон не съществуват във вселената на „Възвишение”. С добър сценарий и под опитната режисура на Божинов двамата доказват, че играта на актьора зависи преди всичко от материала и вниманието, което му се обръща. Това звучи най-вече за Алексиев, който понесе доста критики за изпълнението си в „Откраднат живот”, но тук е чудесен. Същото може да се каже и за Филип Аврамов, който е съвършен избор за темпераментния Димитър Общи, а съвсем отделен текст може да се напише за дебютанта Стоян Дойчев, който заслужава всяка възможна награда за актьорство у нас.

Като на игра започва всичко между двамата герои и в това е трагизмът. През цялото време те са като невръстни деца, отправили се на тяхното вълнуващо приключение, в което революцията заема мястото на далечен идеал, нещо, което ще осмисли жертвите, дошли всъщност от лекомислие. А в крайна сметка, както гласи и книгата, играта трепти и се колебай и никога не знаеш накъде ще духне вятърът и къде ще се озовеш. Ако цялото изкуство, действително цели да подготви човека за смъртта, както твърди Тарковски, „Възвишение” подготвя българина за неговия край. А той е сладко-горчив край, какъвто е бил и животът му.

Второстепенните образи бяха едно от основните притеснения след трейлърите. Разнообразието от познати лица със сигурност не работеше в услуга на потапянето в епохата. Захари Бахаров, Юлиан Вергов, Филип Аврамов и Димитър Рачков изглеждаха по-скоро като карикатури, отколкото като хора от онази епоха. Във филма обаче не е така. Може би единствено Вергов преиграва малко със свиренето на китара, но другите са повече от подходящи. Особено впечатление прави кратката, но паметна роля на Герасим Георгиев, който получава една от най-въздействащите сцени.

Технически „Възвишение“ е на повече от задоволително ниво. Операторската работа на Антон Бакарски в комбинация с музиката на Петър Дундаков създават един красив и поетичен свят, в който зрителят, заедно с героите, няма против да се изгуби. Досущ като коня Дядо Юван, който спира, за да се огледа наоколо. Виктор Божинов сподели с нас, че във филма има над 60 компютърни намеси – от по-деликатни като слагането на облаци или луна, до амбициозната задача да се покаже строежът на моста на Колю Фичето. Нито една от тези намеси не е груба, не бие на очи, а напротив – допринася за създаването на една леко нереална, но дълбоко кохерентна среда за героите.

„Възвишение“ е един от най-добрите български филми от новото хилядолетие, екранизация по може би най-добрия български роман въобще, което си е двоен подвиг, но е и достатъчно красноречиво за скромните параметри на културата ни. За всички тези десетилетия успяхме да разкажем въздействащо само една история. Което е смешно и малко тъжно. „Възвишение“ е трагикомичната история за нашия път и за всичко, което ни спъва. Защото врагът на българина винаги е бил и ще си остане самият той и неговото непоносимо невежество.

Завършвам с кратък цитат от Милен Русков, който преди няколко години разговаряше с мен за чудесния си втори роман „Захвърлен в природата“ и каза нещо много смислено за трагикомичния жанр, който все по-често припознавам като най-близък до тъканта на живота.

„…като планинска верига под повърхността на океана, която от време на време избива отгоре като острови. Тези острови са иронията, дълбокият им носещ масив е трагикомедията“.