När Markus Wiechel påstår att Sverige historiskt sett har varit ett homogent land har han fel (Brännpunkt 8/1). Sanningen är att Sverige tidigare präglades av stora skillnader mellan landsändar och städer. Vårt land rymde flera språk och kulturer som avgränsades av sociala, ekonomiska och geografiska barriärer. Ett flertal städer under medeltiden och tidigmodern tid var mer tyska eller holländska än de var svenska. Betydande delar av de mellansvenska skogsbygderna på 1600- och 1700-talen var finskspråkiga. Inte sällan var följderna av nykomlingarnas verksamhet mer omdanande än den effekt som kan spåras av arbetskrafts- och flyktingimmigrationen i modern tid. Finnarna förvandlade ödemarker till blomstrande jordbruksbygd. Tack vare tyskar och holländare blev städer som Stockholm och Göteborg betydande centra. Väl att märka tillhörde långt ifrån alla dessa nykomlingar eliten. Många var vanliga arbetare och bönder.

**Att invandrare och flyktingar **motarbetas är inget nytt. Sverigedemokraternas utspel är en mild västanfläkt jämfört med den skamliga politik som svenska staten förde gentemot romer på 1600-talet. Xenofobi har alltid existerat. Men faktum kvarstår att alla historiska invandringsvågor i efterhand framstår som berikande för Sverige – och för övriga mottagarländer. De som tagit emot immigranter har tjänat på utvecklingen. De som stängt gränserna har förlorat.