Terrorattacken mot Stockholm väcker frågor om säkerhet, krisberedskap och samhällsgemenskap. Men dådet belyser också den säregna svenska politiska kulturen.

I Sverige har vi förvisso haft vår beskärda del av ministrar som tvingats eller sett sig tvungna att avgå. En kategori har avslöjats med smärre försummelser. Aida Hadzialic (S) fastnade i en trafikkontroll med 0,2 promille i blodet. Cecilia Stegö Chilò (M) hade inte betalt tv-licensen. Maria Borelius (M) hade haft svart hemhjälp. Andra har fått gå efter att deras förtroende har undergrävts under en tid, varför de fått svårt att bedriva något politiskt arbete alls, som Åsa Romson (MP) och Mehmet Kaplan (MP). Någon har också avgått i kraft av egen övertygelse – Mikael Odenberg (M) kunde inte acceptera nedskärningarna i försvaret. Slutligen har vi också statsråd som tvingats bort efter övertramp i tjänsten. Laila Freivalds (S) var visserligen länge hårt ansatt efter hanteringen av tsunamin, men det var när hennes tjänstemän lät släcka ner en hemsida tillhörig ett oppositionsparti som hon fick avgå.