Tredje morgonen i rad på väg till jobbet ser jag avföring och toalettpaper i lekparken nära tunnelbanan. Tredje morgonen i rad ser jag spår efter ett tillfälligt natthärbärge i en närliggande trappuppgång till ett flerbostadshus. Tredje morgonen i rad möts jag av svordomar och obscena gester av en, bedömer jag, tiggare som jag inte hjälper att planka i tunnelbanan. Samma person för tredje dagen i rad. Tredje morgonen i rad kommer en äldre kvinna, helt uppenbart tiggare, och skickar in sin skrynkliga pappmugg under näsan på mig med en uppfordrande blick. För tredje morgonen i rad går jag vidare och får i nacken några ord på vägen som jag inte förstår men ändå begriper innebörden av. Svordomar och förolämpningar låter, oavsett språk, på ett visst sätt. Oftast förstärks dessa med internationellt erkända obscena gester. Denna tredje morgon i rad var inget undantag.

Bara med dessa rader kommer jag bli stämplad som rasist, fascist, brun i kanterna och att spela mörkerkrafterna i händerna. Men det är så det ser ut i Stockholm idag. Inte så långt från Riksdagen. Bara 200 meter från statsministerns hörnrum i Rosenbad. Så nära men ändå så långt borta.

Statsministerns rum är rent, luftkonditionerat och inrett med möbler och textilier från Svenskt Tenn. Kaffekoppar i tunt porslin samt med statssekreterarna Hans Dahlgren och Emma Lennartsson som effektiva informationsfilter mot omvärlden ramar in vardagen på denna arbetsplats. I tunnelbanan och vid trapporna kring Sergels Torg några hundra meter längre bort står högar med sopsäckar, IKEA-påsar, väskor, barnvagnar och kundvagnar med tiggarnas mobila hem och skräpar. I bästa fall nödtorftigt staplade och skylda med en presenning, i sämsta fall bara utspritt som skräp. På Drottninggatan luggslitna tiggare med kaffemuggar i skrynklig papp.

Någon timme senare hälsar jag, som jag alltid gör, på Ali. Ali kom med båt till Europa över Medelhavet för tre år sedan från en av alla dessa nordafrikanska konflikthärdar och har idag två jobb. Från sex på morgnarna fram till strax efter lunch moppar han golven i ett av Stockholms alla kontorskomplex, från tidig eftermiddag till strax efter sex diskar han på en restaurang och två timmar på kvällen pluggar han svenska. Ali möter mig alltid med samma leende och skratt och vi har kommit att prata mer och mer. Från den artiga nicken på morgonen som utvecklats till ett ”god morgon” och nu ett och ett halvt år senare några minuter om hur det är, vad som händer i våra liv när vi ses. Sakta har vi lärt vi känna varandra. Sakta får jag höra hans historia. En av många. En historia av smärta, vilja, stolthet och drömmar.

Smärtan av att ha behövt fly från de sina. Viljan av att skapa ett nytt liv. Stoltheten över att kunna försörja sig själv. Drömmen om att få bli svensk. Ali vet med sig att han står långt ner på samhällsstegen men drivs av viljan att klättra uppåt. Han vet detta och klagar inte över sin situation. Tvärtom så har han, genom sin vilja, lyckats bättre än de flesta i hans situation. Varför? Han är inte rädd för hårt arbete. Inte rädd för att i början prata dålig svenska. Inte rädd för att lära sig nytt. Sverige är hans räddning och hans framtid.

Även detta är en bild av Stockholm idag.

Med debatten om tiggare och hur några av dessa bemöter sina presumtiva välgörare och samtidigt med så många möten med personer som Ali är bilden och känslorna kluvna.

Jag har inga problem med att öppna mitt hjärta för Ali. Han öppnar sitt med ett leende och sliter hårdare än de flesta. Desto svårare har jag att öppna hjärta och plånbok för de övriga jag möter varje morgon. Ska du åka tunnelbana i Stockholm så ska du betala. Inte svära och bete dig gentemot de som inte vill hjälpa dig att gratisåka. Får du inte en allmosa av en förbipasserande skall du inte kasta svordomar efter de som inte ger. Ska du bo gratis under bar himmel i Sverige skall du inte lämna exkrementer eller annat efter dig som gåva till de som bor här och betalar för detta.

För tredje morgonen i rad blir jag allt mörkare i sinnet. Precis som Alis sinne nu på morgonen. I morse var det första gången jag hörde honom klaga.Första morgonen han inte log. Klaga på gratisåkarna och de allt mer aggressiva tiggarna. Att tiggarna och jihadisterna förstör för sådana som honom som inget annat vill än att arbeta hårt och förtjäna sitt levebröd ärligt. Att han dras med i hatet och föraktet som växer i undervegetationen varje dag bara för sitt namn, sin religion, hudfärgs och brytnings skull. Ali är troende muslim men anser som många andra att hat, hot, våld och mord inte är Islam. Han hatar IS intensivt. De våldtog först hans systrar för att sedan förinta hela hans hemby. Han har svårt att få andra och förstå detta. Han vågar inte heller visa detta i den förort han bor i. En förort till Stockholm där radikala element blir starkare och starkare.

Ingenting är enkelt längre och de svåra besluten som regeringen måste fatta skjuts på framtiden i utredningar och internpolitiskt spel i Statsrådsberedningen. Av feghet, personligt maktbegär, politisk taktik, olika agendor och som resultat av decenniers förnekelse av hur migrationens verklighet på gator och torg. De rumänska tiggarnas problem löses i hemlandet säger våra politiker men det hjälper inte oss. Det är här vi har problemen. Radikaliseringen av Islam fortsätter i Sverige med oförminskad styrka.

Jag går sönder. Ali går sönder. Sverige går sönder. Allt går sönder. Detta samtidigt som det enda som stör mannen i hörnrummet på Rosenbad, han som kan göra skillnad, är suset från luftkonditioneringen och den diskreta harklingen från statssekreteraren.