Självmordsbombare på Zaventem-flygplatsen och ett bombdåd på tunnelbanestationen Maalbeek. Tisdagens terrorattacker i Bryssel, som dödade minst 30 och skadades över 200 personer, är både upprörande och skrämmande.

Men dessvärre är de inte speciellt överraskande. Bilder på blodiga människor som flyr i panik och på offer som tas om hand av sjukvårdare är numera välbekanta. Storskaliga terrordåd som Islamiska staten tar på sig har blivit något som européer tvingats vänja sig vid.

Det är heller inte speciellt förvånande att attentaten inträffar i just Bryssel. I många av de senaste årens terrordåd i Europa finns tydliga kopplingar till jihadistmiljöer i Brysselstadsdelen Molenbeek. Flera av personerna i den IS-cell som planerade och genomförde Parisdåden i november ifjol var uppvuxna eller bodde i Bryssel.

Belgien är också det västeuropeiska land som, räknat per capita, exporterat flest jihadister till krigen i Syrien och Irak. Staden är numera inte bara Europas politiska hjärta utan också den europeiska jihadismens huvudstad.

Öppna och fria samhällen kommer aldrig helt att kunna skydda sig mot terrorattentat. Men belgiska myndigheter har haft större svårigheter än många andra europeiska länders att störa och kontrollera jihadister. Inrikesministern har öppet erkänt att myndigheterna inte längre har kontroll över situationen i Molenbeek. Jämfört med andra EU-länder satsar Belgien också relativt lite på sin underrättelsetjänst och samordningen mellan olika polisstyrkor - enbart i Bryssel finns sex stycken - är ofta bristfällig.

Stelbenta lagar sätter dessutom käppar i hjulet för effektiv terrorbekämpning, regler hindrar exempelvis polis från att genomsöka lägenheter efter klockan nio på kvällen. Sammantaget tros det ha bidragit till att det dröjde hela fyra månader innan belgisk polis i förra veckan kunde gripa en av hjärnorna bakom Parisattacken - Saleh Abdeslam. Gripandet skedde bara 450 meter från hans tidigare hem.

Svenska politiker kan inte bara nöja sig med att sörja offren i Bryssel, de måste också stärka förmågan att bekämpa terrorismen. I många avseenden delar vi Belgiens utsatta läge. Näst Belgien är Sverige det land som exporterat flest jihadister till Syrien och Irak. Och minst en av dem har uppmanat anhängare att genomföra terrordåd på svensk mark.

Precis som i Belgien är svenska jihadistmiljöer koncentrerade till utanförskapsområden. Bara från Göteborgsförorter tros uppemot 150 personer ha rest till Syrien och Irak. Därför är det ytterst oroande att svensk polis, likt kollegerna i Molenbeek, varnar för att man tappar mark i flera områden. Laglöshet är grogrund för både extremism och kriminalitet.

Även i Sverige finns uppenbara problem med samordningen mellan myndigheter. Kommunerna har exempelvis ansvar för att förebygga radikalisering och rekrytering till våldsbejakande grupper. Men sekretessregler hindrar dem från att få information från Säkerhetspolisen om vilka som har återvänt från Syrien och vilka som är i farozonen för att ansluta sig till terrorgrupper.

Både den rödgröna regeringen och den tidigare alliansregeringen har också släpat benen efter sig i det lagstiftningsarbete som är nödvändigt om myndigheter ska kunna hålla jämna steg med terrorgrupperna.

Först i april - efter åratal av diskussioner - träder exempelvis den lag i kraft som något begränsar antalet pass som svenska medborgare kan plocka ut under en femårsperiod.

Samma månad kriminaliseras till slut också terrorresor, långt efter många av Sveriges grannländer. Andra lagar som länder som Norge och Tyskland redan infört, som kriminalisering av samröre med terrororganisationer, utreds fortfarande i Sverige.

När det gäller hemlig dataavlyssning, som redan utretts, väntas direktiven till en ny utredning komma i maj, ett halvår efter att politikerna fattat beslutet.

Visst måste lagstiftningsarbete få ta tid. Men det är svårt att tro att denna senfärdighet hos politikerna inte också har politiska orsaker. I Sverige har hotet från jihadismen länge tonats ned av ledande politiker och debattörer. Å ena sidan brukar det heta att hotet från högerextremisterna är betydligt allvarligare. Å andra sidan brukar ansvaret för det jihadistiska våldet läggas på andra än gärningsmännen: på rasism, segregation eller karikatyrtecknare.

Miljöpartisterna Mehmet Kaplan och Yvonne Ruwaida, i dag statsråd respektive statssekreterare i den rödgröna regeringen, anklagade så sent som 2007 Säkerhetspolisen för att underblåsa islamofobin genom sitt antiterrorarbete.

Inställningen var ännu tydligare i en av de första rapporterna från det av regeringen inrättade Segerstedtinstitutet för studier om rasism och våldsbejakande extremism, vilket Sakine Madon beskrivit. Där relativiseras hela terrorbegreppet när rapportförfattaren anklagar den liberala demokratin för att stå för våld och förtryck och går till attack mot de experter som försöker motverka jihadismen.

Sådana tankefigurer kan också vara förklaringen till att myndigheter och kommuner ofta har förtvivlat svårt att markera mot och dra in bidrag till föreningar och moskéer som sprider våldsförhärligande budskap.

Det tycks finnas en utbredd rädsla för att främlingsfientligheten skulle öka om man sätter hårt mot hårt mot hatpredikanter och jihadister. Det är inte bara förnedrande för vanliga muslimer, den absoluta merparten av dem tar naturligtvis avstånd från terrorism. Det är också kontraproduktivt. Om det är något som riskerar att öka islamofobin är det jihadister son lyckas genomföra terrordåd.

Kanske kan Brysseldåden till slut bli den väckarklocka som sätter fart på regeringen, statsminister Stefan Löfven var på tisdagen välgörande tydlig om att staten måste göra mer. Svenska politiker har tryckt på snooze alldeles för länge.

Läs också:

Skadligt snömos om jihadisthot

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.