Morgan Johansson och Dan Eliasson är faktiskt inte särskilt lika vare sig i en yttre eller inre mening och när de plötsligt börjar låta som Knoll och Tott blir jag naturligtvis orolig. Jag vet faktiskt inte hur jag ska få dem att ta sitt förnuft till fånga. Att göra som kapten Bölja gjorde på sin tid har jag heller aldrig haft en tanke på. Därför Kära Läsare är jag tacksam för alla tips.

Något svar på den fråga som jag och andra ställt - om det konstitutionellt lämpliga med politiserade myndigheter - har han inte gett. Inte beroende på att han missat det - Morgan Johansson är inte dum på det viset - utan för att han medvetet undvikit det. Det stör mig. Det andra som stör mig är att landets justitieminister tycks tro att närmare en femtedel av landets väljare skulle vara "rasister med nazistiska rötter". Så illa är det naturligtvis inte för på den tiden då SD:s sympatisörer kunde beskrivas på det viset så uppgick de till mindre än en procent av landets befolkning. En inte alltför vågad gissning är att den största enskilda kategorin av dagens SD-väljare utgörs av besvikna före detta sossar och med tanke på att den rekryteringen skett under Johanssons tid som socialdemokratisk politiker kanske det finns grund för både eftertanke, ödmjukhet och självrannsakan.

Som politiker och minister är naturligtvis Johansson fri att tycka vad han vill om en politisk motståndare så länge han inte gör sig skyldig till straffbart förtal eller förolämpning. Jag har heller inga problem med hans beskrivning av SD:s historia. Det som stör mig är tre andra omständigheter.

För tio dagar sedan kom så äntligen det efterlängtade uttalandet från landets justitieminister Morgan Johansson om rikspolischefen Dan Eliassons synpunkter på Jimmie Åkesson och hans parti Sverigedemokraterna. Till TT lät Johansson då meddela att "Det är bra när statstjänstemän markerar. SD är inget vanligt parti utan ett rasistiskt parti med nazistiska rötter" och starkare stöd än så från en politiskt ansvarig till en tjänsteman tror jag faktiskt att det är svårt att hitta i vår svenska samtidshistoria.

Johan Sjöö är biträdande generaldirektör och näst högste chef för den svenska Säkerhetspolisen. För några dagar sedan gav han offentligt uttryck för sin och Säpos oro för att deras ökade åtgärder mot muslimsk terrorism hade gett ett så klent resultat. Trots utvidgad lagstiftning, mer pengar, mer folk och spaningsinsatser som mätt med dessa mått nästan fördubblats under de senaste tre åren så har det rättsliga utfallet varit magert. Enkelt uttryckt: Man har inte hittat några terrorister, och det gäller över hela skalan från attentatsmän till sådana som på olika sätt finansierar verksamheten.

En förklaring till det skulle naturligtvis kunna vara att man överskattat problemet och oroat sig i onödan. I en större intervju med Johan Sjöö i DN framgår det dock tydligt att han inte delar den uppfattningen och anledningen till det är att den stämmer dåligt med den information som man samlat in (DN, 21 juli 2016).

Ett exempel. Sedan 2012 har cirka 300 unga män och ett tiotal kvinnor från Sverige tagit värvning i IS för att kunna delta i kriget i Syrien och Irak. Lägg så till detta det förväntade mörkertalet på ytterligare något hundratal personer som man ännu inte fått slag på och det är lätt nog att förstå varför Johan Sjöö får nattsömnen störd.

Hans siffror går helt enkelt inte ihop och han och hans kolleger borde ha fått tag i fler.

Med ett undantag - som misslyckades - har Sverige hittills varit förskonat från muslimska terrorattacker. Anledningen till detta är fem samverkande orsaker som inte har så mycket att göra med Säkerhetspolisens arbete. Muslimska terrororganisationer har begränsade resurser och de är hårt engagerade i sina närområden.

Avståndet mellan dem och Sverige är stort. Vi tillhör heller inte de mest prioriterade och profilerade motståndarna bland västvärldens länder.

I en relativ politisk mening är vi förhållandevis återhållsamma i våra reaktioner. Vårt mediala värde – som ju är ett av de främsta målen när man för krig på det här viset – är också lägre än för de ledande nationerna i väst.

Cyniskt uttryckt: Tar man kål på hundra personer i New York, London, Berlin eller Paris så krävs det åtminstone två hundra döda stockholmare för att uppnå samma mediala sprängkraft.

Vi driver dessutom en generös flyktingpolitik och inte minst visavi flyktingar från Mellanöstern och Afghanistan.

Det är dessa enkla självklarheter som hittills har skyddat oss och med den sista av dem är det tyvärr så att i ett skärpt politiskt läge kan den få rakt motsatta effekter.

Det som oroar Johan Sjöö och alla oss andra som tänker som han är dels den ökade risken för en inhemsk svensk rekrytering av muslimska terrorister, dels det allt större inslaget av vanliga grova kriminella med flykting- eller invandrarbakgrund som ansluter sig till den radikala muslimska kampen.

Alla dessa unga män som växer upp och lever sina liv i de svenska storstädernas ghetton, som eldar upp bilar, samlingslokaler och vanliga bostäder för den skötsamma majoriteten som också bor där. Som kastar sten och brandbomber på poliser och räddningspersonal så fort de sticker in näsan genom dörren till deras eget elände.

Unga män som lever med den frihet som grundar sig på att de inte längre har något kvar att förlora och som därför är lätta byten för extrema politiska och religiösa motiv.

Medel för att förvandla dessa till handfast och dödlig praktik saknar de heller inte.

Några hundra unga kriminella män som i rask takt rör sig mot vägs ände medförande automatvapen, sprängmedel, handgranater och vanliga molotovcocktails och mer än så behövs faktiskt inte för att alla vi andra ska ha anledning att oroa oss för den där dagen då det värsta hände även här hemma hos oss.