Det går nästan inte att ta in hur komiskt det här citatet är: ”Jag har haft dålig koll på min boendesituation.”

Ja hjälp, det är verkligen svårt att hålla reda på var man bor. Om man har eller inte har bott i sitt pojkrum hemma hos mamma i Nyköping medan familjen bott i Stockholm, om man är delägare eller bara får bo gratis i sin mammas sommarhus, och svårast av allt, var man är folkbokförd egentligen.

Erik Bengtzboe erkänner, ja han erkänner gång på gång att det blivit fel, att han varit slarvig, att han givetvis ska betala tillbaka om han fått för mycket pengar i ersättning för sin ”övernattningslägenhet” i Stockholm. Att han helt enkelt är girig och oärlig, erkänner han däremot inte.

Bidragsberoende riksdagsledamöter

Vi minns L-politikern som så att säga hyrde övernattningslägenhet av sin man.

Vi minns kristdemokraten som begärde ersättning för resor som var av lite för privat karaktär, med lite för mycket turistande, lite för mycket medföljande familj, och lite för lite studiebesök.

Vi minns statsministerkandidaten vars kulbo fick sitt boende betalt av staten.

Ett litet axplock bara, av incidenter i en lång historia av systemmjölkande rikspolitiker.

Vad är det som får normalbegåvade, normalmoraliska och redan välbetalda personer att riskera jobb och anseende för några extra tusenlappar i månaden? Alla vet att journalister kontinuerligt granskar hur politiker utnyttjar ersättningssystemen. När man sitter där och hittar på ett kreativt upplägg för att kunna plocka ut maximala ersättningar, tänker man då inte på risken att bli granskad, avslöjad, förödmjukad och avsatt?

Tydligen inte.

Riksdagslönen på 65 000 räcker inte?

Här är min bästa gissning: Alltför många politiker ser rese- och bostadsersättningarna som pengapåsar med namnlappar på. Utgångspunkten är att det redan är deras pengar. Den som inte utnyttjar alltsammans har liksom förfördelats i relation till politikerkollegorna.

Och det kanske är ganska lätt och ganska mänskligt att hamna där. När man väl sitter där på sin hett eftertraktade riksdagsstol med sitt hett eftertraktade riksdagsarvode, när man upplever att 65 000 kronor inte var så himla mycket pengar trots allt, särskilt inte efter att all den där skatten är betald.

Man hade kunnat jobba i ”näringslivet”, eller som generaldirektör på en myndighet, som ordförande för en biståndsorganisation, som facktopp.

Tankarna spinner i väg: ”Vad hade väl inte jag, med min personlighet, min erfarenhet, mina kontakter, min examen, mitt driv kunnat få för position? Och till vilken lön, va? Men nu sitter jag här, offrar mig för demokratin.”

Och så börjar man titta lite närmare på de där bidragssystemen.

Om lönen inte är till belåtenhet kan man som politiker driva den frågan i riksdagen. Eller så kan man hoppa av uppdraget och ta det där välbetalda jobbet. Att trixa med ersättningsreglerna är världens sämsta idé.

Tänk såhär: Det jag gör nu, tål det en journalistisk granskning? Nej, frågan är inte om det är enligt reglerna. Det enda som spelar någon roll är om det du gör kan tolkas som att du försöker sko dig på systemet. Om du tvekar, om du inte riktigt förmår avgöra på vilken sida ditt agerande hamnar, avstå från att begära ersättning.

Se det som en investering, en investering i ditt framtida förtroendekapital.

Läs också:

Om man vill att SD ska växa, då gör man så här