Jag har precis sett filmen från händelserna utan för Friends Arena då MFF-supportern Marko blev brutalt nedslagen av ett gäng beväpnade män i kevlaruniformer och hjälmar. Misshandeln var brutal. Det var en vidrig sekvens.

”Tutto il mondo è paese” är ett italienskt ordspråk. Hela världen är en by. I grunden är vi alla lika, oavsett var man befinner sig i världen. Det gäller onekligen även för polisyrket.

Jag har upplevt samma typ av behandling som den Marko råkade ut för igår. En gång på ett tåg mot Turin. Vi var ett par vagnar Fiorentina-supportrar som gjort resan från Florens. Stämningen var på topp, vi sjöng och skrattade. Plötsligt, två stop innan Turin, stannade tåget trots att det var ett direkttåg. Dörrarna gick upp och in stormade ett halvt infanteri med batongerna i vädret. Minnena från minuterna som följde kommer jag alltid ha med mig. Polisen gick till attack och vevade sina batonger till höger och vänster. En kompis fick näsbenet avslaget, andra tänder utslagna. Själv kom jag undan lindrigt med en lårkaka. När massmisshandeln var över gick de sakta ur tåget och gjorde high fives med varandra. På golvet låg män och kvinnor blödandes och skrek ut sin smärta. Dörrarna stängdes och vi rullade in i Turin.

– Vad i helvete var det där?, frågade jag med darrande röst.

– En maktdemonstration. De vill mjuka upp oss. Visa vilka som bestämmer, svarade min vän Maurizio.

– Det är normalt.

Jag har varit med om liknande händelser, minst några varje säsong under tiden jag var aktiv supporter. Det fanns aldrig någon riktigt rädsla över att vägarna skulle korsas med rivaliserande fans. Det hände också och det blev stökigt. Men nej, det var polisen man var tvungen att spana efter. Det gällde att vara på sin vakt.

För Lazio-supportern Gabriele Sandri tog livet slut på en rastplats längs motorvägen. Han sköts i huvudet av polismannen Luigi Spaccarotella. När jag ser en av gärningsmännen från misshandeln av Marko hoppa in ett batongslag bakifrån tänkte jag instinktivt på Gabriele Sandri. Med lite otur hade MFF kunnat vara en supporter mindre idag. En familj en medlem kort.

Jag har följt utvecklingen i Italien med egna ögon. Jag har sett hur klyftorna mellan myndigheter och supportrar ökat. Jag har sett hur polisvåldet trappats upp och orättvisorna skenat iväg. Idag räcker det med att man befinner sig på fel plats vid fel tidpunkt. För att bli avstängd från arenorna. För att bli grovt misshandlad.

Sverige är på väg dit.

Det tog lång tid för mig att börja lita på polisen igen. Om sanningen ska fram sliter jag med det fortfarande. Och efter att ha sett ynkryggarna slå ner Marko kommer jag hålla mig undan, kanske rygga tillbaka, lägga benen på ryggen nästa gång jag går på fotboll och ser hjälmfolket avancera med sina batonger dragna. Jag vill inte vara den som blir Sveriges första Gabriele Sandri. För det kommer. Det är bara en tidsfråga.