DEBATT | FÖRINTELSEN I RETORIKEN. Jag var 19 år och precis så beskäftig som man kan vara i den åldern. Jag studerade på en skola för rabbinska studier i Jerusalem och en dag kom en man in från gatan och frågade mig om vägen till toaletten. Jag visade honom vägen, men sade samtidigt att toaletterna var avsedda för skolans elever, inte för allmänheten. Mannen vände sig om och sade:

– Tänk på att många här är överlevande från Förintelsen och är extra känsliga!

I samma ögonblick kände jag igen mannen. Vi hade några veckor tidigare suttit bredvid varandra på en buss. I knäet hade jag hållit en nyinköpt hatt av den typ en ung studerande på en rabbinsk skola brukar ha. De har tillverkats i ett sammetsmaterial av samma tjeckiska fabrik sedan 1799 och mannen berättade för mig att hans pappa hade haft hattfirman Hückels affär i Munkacs (numera Mukatjeve i Ukraina) före kriget.

Han visade mig hur man borde borsta hatten för att sammetshåren skulle se snyggast ut. Av samtalet vi hade framgick det också att han, liksom alla andra av Munkacs judar, hade deporterats till Auschwitz 1944.

LÄS MER – Nina Lekander: Dan Korn skriver fint om det svenska kulturarvet som förutsättning för mångfald

Förintelsen som referens

Det kan verka konstigt att man refererar till Förintelsen för en så trivial sak som rätten till ett dassbesök. Många som överlevde Förintelsen använde dock den som referens för precis allting. Det är givetvis vid närmare eftertanke inte så konstigt. De flesta var unga och deras liv förändrades totalt.

Är det egentligen konstigare än att min gamle vän Oscar, som bodde på en enslig gård utan farbar väg och moderna bekvämligheter, hela tiden jämförde allt med Gällivare? Enda gången i hela sitt liv som han varit bortom hembygdens granklädda åsar var när han var inkallad under kriget i Gällivare, så därför jämförde han allt med den upplevelsen.

Många av de som överlevde Förintelsen talade helst inte om sina minnen. Men för tio år sedan, när jag var i Polen tillsammans med min svärdotters morbror, rabbinen Jakob Josef Weiss i Manchester, kommenterade han torrt det gråmulna januarivädret med tunt snötäcke som långsamt smältes av någon plusgrad, med att ”det är ungefär samma väder som sist jag var här”. Sist han varit i den delen av Polen var vintern 1944-45, då han var utkommenderad på en lång marsch från ett koncentrationsläger i Polen till ett i Tyskland, undan de invaderande sovjetiska trupperna. Mycket mer än kommentaren om vädret ville han dock inte yppa.

Jämförelse med Auschwitz

Ju längre avståndet bli i tid och miljö till Förintelsen, desto mer framstår händelserna i ett sorts mytologiskt skimmer. När jag en gång talade med en överlevare om förnekandet av Förintelsen svarade han:

– Är det så konstigt egentligen, att människor inte vill tro att det hänt? Jag var där och kunde inte tro det jag såg med mina egna ögon medan det pågick. Hur skall man då kunna begära att folk som inte var där kan tro på det?

Och när tiden går och de överlevande dör undan, när de fysiska lägren mer börjar likna marknadsstånd för diverse tingeltangel, desto konstigare verkar det att människor kan kommentera väderleken med att den påminner om när jag gick i dödsmarschen, eller kan jämföra ett svenskt ålderdomshem med ett koncentrationsläger.

Det senare gjorde en vän till mig, rastlöst aktiv till sitt nittiotredje år, då han blev tvungen att flytta till ålderdomshem. Han hade ett stort, vackert rum med en enastående utsikt över halva Göteborg. Och han sade till mig:

– Do iz erger vi in Auschwitz! (Här är värre än i Auschwitz!)

Vad svarar man på det? Han hade varit i Auschwitz och kunde jämföra. Jag har aldrig varit där. Men var jämförelsen lämplig? Var den sanningsenlig? För honom var den kanske lämplig, vilket säkert berodde på att han, trots fasorna under kriget, hade ett framtidshopp som han miste när han kom till ålderdomshemmet. Från Auschwitz kunde han befrias, från ålderdomshemmet kunde det bara bli värre.

Men var jämförelsen sanningsenlig? Om man bortser från detta med hopp, som var så viktigt för min vän, förefaller blotta tanken på att jämföra ålderdomshemmet med Auschwitz som direkt osmaklig. Och just därför är det viktigt att komma ihåg vem det var som gjorde jämförelsen.

Åsa Romson och Hédi Fried

Min väns jämförelse är väl lättare och moraliskt riktigare att acceptera än Åsa Romsons jämförande av drunknande flyktingar på Medelhavet med Auschwitz. Det blir så osmakligt när man jämför ett systematiskt mördande av oskyldiga människor med en annan tragik, därför att på Medelhavet försöker man trots allt hjälpa de drunknande och flyktförsöken företas av människor som just har det hopp om en bättre framtid som man fråntog människor i lägren. De som överlevde närde ändå detta hopp genom alla fasor, men de flesta dog snabbt just därför att de inte förmådde hoppas.

Hédi Fried. Foto: KARL GABOR / NATUR OCH KULTUR

Därför är det också med största respekt man kan lyssna till förintelseöverlevande som varnar för att de känner igen tongångar från 1930-talet. Men den respekten kan handla om känslan. När Hédi Fried bjuder svenska politiker på smörgåstårta och berättar om sina känslor, är det värt all respekt. Men när DN skriver en artikel om detta och publicerar den dagarna före valet, en artikel som med ett ständigt upprepande av att Fried är 94 år och förintelseöverlevande bygger upp en bild av ett helgon, då handlar det inte längre om en människas känslor, utan det handlar om hur de känslorna utnyttjas av andra, som borde vara mera skeptiska.

Alice Teodorescu om "bulvaner"

Fried må tycka att SD är utklädda nazister, men det är inte en sanning som inte får ifrågasättas. SD kan kritiseras för mycket och jag har själv nyligen kritiserat dem för en ogenomtänkt syn på nationalism, till vilken jag gärna lägger problemet de har med att värva lämpliga politiker på lokalplanet.

Men att jämföra dem med marscherande och heilande nazister i 1930-talets Tyskland är helt enkelt inte sanningsenligt. Att hata allt vad NMR står för är fullt naturligt. Men att förbud är bästa vägen är en fråga som måste kunna diskuteras öppet.

Att framställa nazister som det största hotet mot demokratin, när deras väljarantal halverats sedan förra valet, är inte med verkligheten överensstämmande.

Alice Teodorescu. Foto: PER WAHLBERG / PER WAHLBERG

Alice Teodorescu menar i en ledare i GP att journalister utnyttjar överlevande som ”bulvaner”. Jag hade valt ett annat ord. Men det är verkligen inte Teodorescu som är den enda som skall kritiseras. Magdalena Andersson gjorde ett uttalande på själva valdagen där hon kopplade samman SD och NMR med Ulf Kristerssons ord till Fried enligt artikeln i DN, att han såg NMR som ”knäppgökar”.

Andersson använde Fried som slagträ i den politiska debatten. Det luktar illa om detta. Mycket illa.

Relativiseringen av Förintelsens minne pågår hela tiden. Det är osmakligt. Man behöver inte älska SD för att inse att de inte är nazister. Man behöver inte beundra Jimmie Åkesson för att se skillnaderna mot Adolf Hitler.

Relativiseringen leder till en trivialisering. Förintelsen är ett så ofattbart brott mot mänskligheten att det är svårt att tala om det utan att det blir trivialiserande. Och det är kanske inte så konstigt, för de som trivialiserat det mest, kanske för ett sätt att överleva, är de överlevande själva.

Dan Korn

Dan Korn är författare och folklivsforskare.

Uppdatering den 1 oktober: Två personnamn i texten har anonymiserats.