Nu skulle den borgliga kannibalismen upphöra och nya väljare attraheras. Socialdemokraterna utmanades på allvar. De badade aldrig i någon badtunna hos Maud Olofsson – men det fick bli en metafor för enighet som gick hem hos väljarna.

Fredrik Reinfeldts orientering mot mitten med en faderslik utstrålning var en framgångsfaktor och Alliansen vann valet 2006. Orange var trendigt. Alliansen höll i taktpinnen fram till valet 2014. Nu är alla tidigare partiledare från alliansens födelse utbytta och det är dags att skrota projektet. Den orangea glöden har slocknat. Det är svårt att se hur det skulle gå att få igång den igen. Alliansen är i kris och det verkar vara likt ett dåligt äktenskap som man desperat håller ihop trots att det är kört.

Blockpolitik är stelbent och borde ge alla toppolitiker konstant huvudvärk. 2004 behövde inte Alliansen ta hänsyn till Sverigedemokraterna. Nu är läget helt annorlunda. Sedan 2010 har varken de rödgröna eller Alliansen egen majoritet.

Kristdemokraternas opinionsstöd tyder på att de kan falla ur riksdagen och även Miljöpartiet ligger pyrt till. Att sitta i regeringen har kostat på rejält. Feministisk Initiativ står i kulisserna, redo att stötta en röd-grön regering om de kommer in i riksdagen. Moderaterna tappar raskt i förtroende. När Anna Kinberg Batra (M) sträckte ut handen mot Sverigedemokraterna blev det ingen färd uppåt, utan nedåt. Sverigedemokraterna har i väljarundersökningar traskat förbi Moderaterna. De är tydliga med att de inte kommer ge Alliansen stöd utan att få verkligt inflytande. Men där är dörren stängd. Och förblir förhoppningsvis så.

Centerns Annie Lööf har tydligt tagit avstånd från SD. Hon har gått från att vara en skadeskjuten partiledare till att nu befinna sig i en framgångsvåg.

Idag är valkåren flyktig – att klassrösta är inte längre någon självklarhet. Inte heller finns den forna partilojaliteten hos väljarna. Då är det paradoxalt och ologiskt med blockpolitik.

Det går helt enkelt inte i takt med väljarnas röstbeteende.

Det som händer i Frankrike just nu är spännande och det är ingen vild gissning att samtliga toppolitiker följer utvecklingen med högsta intresse. EU-vänliga president Emmanuel Macrons första regering i Frankrike är ett avbrott mot höger/vänster-tänket. Den är istället blandad från både höger och vänster. Jämställd med nio kvinnor och nio män, en konservativ finansminister, en socialist som utrikeschef. Det känns onekligen uppdaterat och nytänkande. Hur den franska regeringen kommer att fungera i praktiken i en orolig omvärld går naturligtvis inte att sia om. Men om det blir funktionellt kommer det sannolikt att påverka inrikespolitiken i Sverige. Oavsett det – Allianspartierna borde verkligen skriva på skilsmässopappren och det utan att begära betänketid.