Utrikesminister Margot Wallström publicerades under fredagen den åttonde januari med en debattartikel i det socialdemokratiska partiorganet ”Aktuellt i Politiken”. Hon hyllar sin egen gärning som utrikesminister i tio punkter. Det finns goda skäl både ifrågasätta självberömmet som att lägga till ytterligare punkter.

Punkten fyra kan vara lämplig att ta sitt avstamp i:

Vi står upp för mänskliga rättigheter i en tid där i situationen på många håll blir sämre. Sveriges röst till stöd för det fria ordet hörs tydligt. Vi tar nu för första gången fram en skrivelse för demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatens principer i utrikespolitiken. Ett exempel är att vi arbetar för en skärpt EU-lagstiftning som syftar till att den frivilliga certifieringen av konfliktmineraler – som troligen återfinns i din mobiltelefon – ska bli obligatorisk.

Under året har Margot Wallström å ena sidan stämplat Saudiarabien som medeltida och avslutade året med att hylla Irans förhandlingsvilja samt ingå handelsavtal med de senare. Vad Wallström inte nämner med ett ord är efterlevnaden av de mänskliga rättigheterna i mullornas Iran.

Under 2014 var Iran det land som, efter Kina, exekverade flest dödsdomar. 289 officiellt erkända samt ytterligare 454 icke erkända. Under samma tid avrättade det ”medeltida” Saudiarabien 90 enligt Amnesty. Margot Wallström har en mycket märklig, och omvänd, logik när hon dömer världen. Och det blir värre. Yttrandefriheten. Iran rankas på plats 175 enligt reportrar utan gränser, Saudiarabien på plats 158. Wallström hyllar Iran och fördömer Saudiarabien.

Egentligen bör det räcka med detta men det blir faktiskt ännu mer besvärande för Sverige och Margot Wallström. Det stavas dels Israel, dels Polisario.

Israel har annonserat att de inte ser Sverige vid ett förhandlingsbord i Israel – Palestinafrågan för överskådlig tid. Om den ena parten inte vill se oss vid bordet som medlare så är det ingen idé att ens försöka. Skall en medling vara framgångsrik bygger det på att bägge parter erkänner den medlande parten eller parterna som legitim. Det förtroende som samtliga utrikesministrar efter Sten Andersson byggt upp i Mellanöstern är nu utraderat för lång tid framöver.

Margot Wallströms oskicklighet med orden är nu så pass känd i Mellanöstern och Nordafrika att hon tvingas resa med manlig eskort i form av försvarsminister Peter Hultqvist. Det kan inte med säkerhet uteslutas att regeringen nu infört en svensk version av en viss form sharia-lagstiftning som begränsar hennes enskilda och obevakade manöverutrymme för att upprätthålla förbindelserna med omvärlden.

Regeringen Löfven har för avsikt att under hösten erkänna Polisario som legitim regering för ett fritt Västsahara. Detta med stödet från bland annat Miljöpartiet, Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna i Riksdagsvoteringen 2012. Hur Sverigedemokraterna nu kom på det finurliga i att stödja en utrikespolitik som destabiliserar regioner och ökar flyktingtrycket på bland annat EU och Sverige är en gåta som de själva bör svara upp på. Nu kommer Polisario erkännas under hösten av regeringen Löfven . Ytterst med Socialdemokrater och Sverigedemokrater i en ohelig allians.

Vad Margot Wallström aktivt undviker är frågorna kring vad Polisario är idag. Polisario är den viktigaste, och mest effektiva, rekryteringsbasen för AQiM, Al Quaida in Maghreb samt bedriver modern slavhandel i Tindouf-lägren med Algeriets goda minne. Polisario får omfattande politiskt och ekonomiskt stöd av socialdemokraterna via Olof Palmes Internationella centrum. Trots denna nära relation håller idag AQiM i Mali, med soldater ur Polisario, Johan Gustavsson som gisslan sedan fyra år. Margot Wallström skulle inte ens kunna tänka tanken att börja sätta press på främst Polisario att agera för Gustavssons frigivande genom att hålla inne med biståndsmedel. Och det kan finnas skäl till det. Polisario har ertappats med omfattande förskingring av biståndsmedel av EU:s antikorruptionsmyndighet OLAF samt vägrat att släppa in FN:s representant MINURSO i lägren för inspektion. Detta är den organisation som Margot Wallström ser som legitim regering för ett fritt Västsahara. De Sahrawis, västsaharier, som bor på territoriet själva vill hellre se en autonomi under Marockansk överhöghet. Något som bland annat Frankrike ställer sig bakom.

Marocko, å sin sida, har av FN:s generalsekreterare Ban Ki Moon, bedömts vara en så konstruktiv kraft i regionen att Marocko nu leder arbetet mot ISIS / Daesh samt att stabilisera det sönderfallna Libyen på diplomatisk väg. Något den svenska utrikespolitiska ledningen inte ser med blida ögon vilket återspeglas i förd politik.

Wallström för en politik som syftar till destabilisering av en redan instabil region. Och detta genom att på olika sätt misskreditera det enda land som kunnat stå emot den arabiska vårens negativa bieffekter. Marocko är idag det enda land där samtliga religiösa minoriteter uppbär en likhet inför lagen. Iran, å andra sidan, erkänner i praktiken endast shiamuslimer och då de så kallade ”tolvorna” eller ”Imami”-jurisprudence. Känd för att bejaka såväl kropps- som dödsstraff samt låsa in kvinnor och begränsa deras självständighet.

Vad Margot Wallström inte heller nämner är att det nu inte längre finns en majoritet för ett fritt Västsahara inom Afrikanska Unionen, AU, längre även om beslutet ligger kvar. Ledarsidorna.se källor i regionen talar om att AU kommer komma med ett nytt officiellt gemensamt beslut inom den närmaste tre-årsperioden. Ett beslut som inte kommer tas emot positivt av Polisarios ledning i Tindouf. AU lever, likt Mali, Libyen och Mauretanien, med den oroshärd som Polisarios läger i Algeriet utgör. Att sedan Marocko idag intar en särställning i kampen mot IS /DAESH med permanent närvaro i de organ som hanterar frågan är ytterligare något som borde vara besvärande för Margot Wallström. Sverige är nämligen inte representerat alls. Av lätt insedda skäl.

Inget av detta nämner Margot Wallström för prenumeranterna, i huvudsak partimedlemmar, av AiP. Inför det trogna gardet lägger Wallström verkligheten tillrätta. Men. Detta är även det feministisk utrikespolitik av svenskt modernt snitt. Det borde Wallström vara tydlig med.

Det går med viss lätthet att inse varför Wallström utelämnar det som kanske kommer vara 2016 års viktigaste utrikespolitiska frågor.