Jeg spørger mit spejlbillede: Er du dum eller hvad? Jeg var ellers så dygtig i skolen og har kunnet klare mig selv. Det kan jeg ikke længere. Jeg kan hverken gennemskue mit mobiltelefonabonnement, forstå min forsikringspolice, min lønseddel, mine boliglån, min computer eller min software – og jeg er hverken analfabet eller maskinstormer. Hvad er der sket?

Du køber en mobiltelefon, der styres af tariffer, der koster forskelligt, alt efter hvor du befinder dig, og hvem du taler med hvornår på døgnet. Din telefonregning er dermed sprængt til atomer i bittesmå bidder af excelark og regneark og mersalg og undtagelser og forretningsbetingelser, der alle har det formål, at du aldrig får et ben til jorden, men blot må betale.

Denne måde at splitte varer og serviceydelser op i mange små bidder for at kunne tjene på hver enkelt del hedder atomisering, og alle virksomheder kaster sig over dette værktøj i disse år. Vi lever i en helt ny tidsalder, der smider disse atomiseringsbomber ind i vores hjem og hjerner for at styre os og tømme os for mod og penge.

Hverdagen er blevet en slagmark, hvor du kæmper for at forstå de nære ting, kæmper for at komme i kontakt med dem, der burde servicere dig, og kæmper for at få ret eller penge tilbage eller blot en tid hos speciallægen. Du er i krig mod dårlig service og alle de grådige virksomheder, der vil have dine penge – og dit land gør intet for at hjælpe dig.

Ingen ved det

Hvornår koster det penge at bruge internettet på sin mobil, hvornår er der tale om datatrafik, og hvornår er det wifi? Hvordan kan det være, at jeg hver måned skal betale et par hundrede kroner udover abonnementet, når jeg har et mobilabonnement, der hedder Fri Telefon og 20 GB data, og jeg sjældent går på nettet? Er det nogle bestemte numre, der ikke er ’fri’? Mit mobilselskab lokker med større muligheder for at have med andre mennesker at gøre, men de gør mig fremmed over for den teknik, der skal realisere mine sociale behov, blot for at de kan tjene flere penge – og det gør dem til min fjende.

Når jeg køber en forsikring, kan jeg ikke stole på, at det, der står på policen, også er det, der gælder. Jeg havde en indboforsikring, hvori der stod, at den også dækkede bofællesskaber. Min bofælle havde en skade, men forsikringen dækkede ikke.

»Et bofællesskab er sådan noget, hvor to veninder lejer en lejlighed sammen. Du bor ikke i bofællesskab, du har en lejer, og det er ikke bofællesskab, så vi dækker ikke.« Det sagde de ellers, da jeg købte forsikringen, men det med småt på papiret betød mere end det, de sagde i telefonen. Selv om mine bofæller og jeg levede i et bofællesskab, fratog forsikringsselskabet os vores leveform, for at de kunne spare nogle penge – og derfor er de nu min fjende.

Når jeg skal have et boliglån, viser det sig, at brochurerne ikke holder stik, og at rådgivningen ikke var rådgivning, men salg. Der er tale om så avancerede, globale finansielle produkter, at ingen ved, hvad de reelt indeholder.

De mennesker, der har skabt lånene, ved ikke, hvad de betyder på lang sigt; de politikere, der har tilladt dem, har ikke forstand på indmaden; de såkaldte bankrådgivere, der sælger dem til kunderne, ved ikke, hvordan de er skruet sammen, og de kunder, der køber dem, ved ikke, hvad købet betyder for deres økonomi.

Boligpushere er ærkefjender

De bankfolk, jeg møder, er ikke interesseret i, om jeg har en god økonomi, de vil bare have alle mine penge, og de er ligeglade med, om jeg sætter mig for hårdt eller for dumt eller forkert, bare de får mine penge. Murstenspusherne er mine ærkefjender.

Når jeg vil leje en lejlighed, skal jeg underskrive en lejekontrakt. Der er kun et problem: Det, der står i lejekontrakten, er ganske vist skrevet på dansk, men det er ikke den måde, jeg forstår teksten på, der gælder – det er den måde, lejelovsjuristerne forstår teksten på, der gælder ved en tvist med udlejer. Det er ikke lovens bogstav, men lovens mening, der gælder i en retssag. Og den mening er ikke tilgængelig for menigmand. Lejeloven er nem at læse, men svær at forstå, fordi der er tale om 80 års lovomskrivninger, bekendtgørelser, undtagelser, tillægslove, moderniseringer, reformeringer og nævnsfortolkninger i én lang spaghettisammenfiltring af uforståeligheder og juristerier.

Har man endelig underskrevet en lejekontrakt, er den ubrugelig, hvis man vil leje ud til turister. Det har lejeloven og politikerne ikke lige tænkt på, og derfor er der tale om en gråzone, hvor man enten er deleøkonomisk helt eller hoteljobsabotør. Eller bare sat på porten. Man ved det ikke. Man prøver at finde ud af det. Man spørger kompetente folk i de relevante politiske og juridiske og rådgivningsmæssige organisationer. Man får et svar. Svaret er: »Nej, det er forbudt!« Man spørger, om svaret er juridisk eller politisk. Det var politisk. Når hverken ministeriet eller Lejernes Landsorganisation eller boligadvokater kan give andet end politiske svar på ikke-politiske spørgsmål, hvad skal vi så med dem? Jeg lever i et boligmæssigt ingenmandsland. Der er tale om en historisk fremmedgørelse af mit forhold til min bolig, og med god grund føler jeg, at min udlejer er min fjende.

Politikerne er tavse

Når man kommer i tvivl om noget, kan man altid finde svaret på internettet. Not. Internettet indeholder alle meninger til alle tider om alting. Er udlejning til turister så lovligt? Nej, du bliver smidt ud af din lejlighed. Ja, det er lovligt ifølge lejeloven at fremleje sin lejlighed. Måske, det kommer an på, om du lejer et værelse ud, eller om du lejer hele lejligheden ud. Nej, der er ikke tale om beboelse, så det er klart ulovligt. Ja, der er ingen lov hverken for eller imod, så det må du godt. Måske, det kommer an på, om du har spurgt din udlejer om lov. Ja, og du skal ikke spørge din udlejer om lov. Det er en ret, du har som fremlejer. Og så videre.

Den samme kaskade af intetsigende svar får jeg, når jeg forsøger at finde sandheden om opsætning af nye vinduer, anmeldelser, rejser, restauranter. Side efter side. Time efter time. Man bliver ikke klogere af internettet. Man bliver ikke dummere af internettet. Internettet tager ingenting, internettet giver ingenting. Ikke for ingenting er internettet min fjende.

Jeg vil gerne ud at rejse og går ind på flyselskabets hjemmeside og forespørger på en billetpris. Prisen er rimelig, men da jeg vender tilbage næste dag, er den steget. Sådan er det hver gang. Hvis man vil have billige flybilletter, skal man lave sin research fra én computer og booke fra en anden, ellers stiger prisen hver gang, man søger på samme rejse fra samme computer. Min egen computer modarbejder mig, fordi flyselskabet har lagt en spion ind i maven på den for at registrere min rejsefeber, så de kan hæve prisen, hver gang jeg får udlængsel. De vil lokke mig til at betale mere og mere for samme ydelse. Jeg betalte en bondegård for mit højteknologiske isenkram, og nu viser det sig, at min computer vil mig det ondt. Min hjælper er blevet min forræder, og nu er vi fjender på tålt ophold hos hinanden i samme hjem.

Politikerne er tavse. Hvordan kan det være lovligt i Danmark, at virksomheder presser og jagter og snyder befolkningen hver dag? Titusindvis af kundeklager har ikke fået dem til at ændre praksis, de kværner kapitaliseringsatomiseringen ud i femte decimal og griner hele vejen til banken. Hvorfor er der ikke nogen, der stopper dem? Er det kun en væbnet revolution, der kan geninstallere retfærdighed og rimelighed i Danmark anno 2014?

Flexlån, renteswap, mobilabonnementer, internet. Vi købte ind i det hele, fordi det skulle gøre vores liv nemmere, men borgernes liv er ikke blevet nemmere med tiden, tværtimod har tiden gjort os dummere, end vi fortjener.