Nu har en ny regering chancen for at nedlægge Integrationsministeriet. Tiden er inde.

Eller rettere: Tiden er inde til, at de enkelte fagministre træder i karakter og tager sig af indsatsen over for indvandrere og flygtninge på linje med andre opgaver i deres ministerier.

Det vil sige; gøre arbejdet med indvandrere og flygtninge til en almindelig del af samfundets opgaver – og ikke fortsat være en særforanstaltning placeret i et særligt ministerium.

Integrationsindsatsen formes

Oprindeligt lå arbejdet med indvandrere og flygtninge også i de enkelte fagministerier.

Under den daværende indenrigsminister Birte Weiss (S) blev der i løbet af 1990’erne udviklet en relativt sammenhængende integrationspolitik i Danmark – selv om der også den gang var meget, der kunne forbedres.

Efter et ihærdigt forarbejde vedtog Folketinget tilbage i 1992 »Beslutningsforslag om bedre integration af indvandrere«.

Forslaget blev fremsat af Socialdemokratiet med Birte Weiss som ordfører og var skelsættende. Det bestod af en række integrationsfremmende foranstaltninger, som blev udmøntet op gennem 90’erne, herunder Integrationsloven af 1998.

Et vigtigt formål med Integrationsloven var at almindeliggøre integrationsarbejdet med flygtninge og samtidig give andre indvandrere bedre muligheder for at klare sig i det danske samfund.

Hidtil havde myndighedsansvaret for flygtninge ligget hos Dansk Flygtningehjælp, og andre indvandrere fik i meget begrænset omfang støtte til at blive integreret.

Der var således ikke tale om en kritik af Dansk Flygtningehjælp, men tværtimod om at bringe flygtningehjælpens erfaringer ind i kommunerne.

Det skete i en relativt tæt dialog med interesseorganisationerne på området, både de danske organisationer og indvandrerorganisationerne, f.eks. Dansk Flygtningehjælp, Mellemfolkeligt Samvirke og INDsam. Også arbejdsmarkedets parter og Kommunernes Landsforening, KL, deltog aktivt. Nævnet for Etnisk Ligestilling (1997-2002) blev det nye samarbejdsorgan.

Metodeudviklingen tog fart, og stadig flere sagsbehandlere, pædagoger, lærere og andre fagfolk tog del i arbejdet.

Integrationsloven var et resultat af et grundigt og omfattende udvalgsarbejde, hvor fagministerier, KL, arbejdsmarkedets parter og en række frivillige organisationer i fællesskab gennemgik de eksisterende indsatser og udformede grundlaget for en lov, der samlede integrationsindsatsen.

Antallet af nyankomne flygtninge var steget, og ikke mindst indsatsen over for de ca. 18.000 flygtninge fra borgerkrigen i det tidligere Jugoslavien gav os vigtige erfaringer med modtagelsen af større flygtningegrupper.

Men også ankomsten af de palæstinensiske og andre flygtninge fra Mellemøsten bidrog til at forbedre indsatsen. Og kommunerne og andre aktører blev stadig bedre til at håndtere opgaverne.

Med Indenrigsministeriet som koordinerende ministerium blev der skabt en sammenhængende politik.

Efter overflytningen af myndighedsansvaret for flygtningearbejdet fra Dansk Flygtningehjælp til kommunerne var det hensigtsmæssigt for en periode at samle indsatsen i ét ministerium.

Paradigmeskiftet

Efter valget i 2001 oprettede den nye VK-regering så et særligt integrationsministerium med Bertel Haarder (V) som den første integrationsminister.

En god idé, som bare kom 20 år for sent. Men hvor myndighederne i mange år havde gjort meget ud af samarbejdet med interesseorganisationerne og havde placeret centrale opgaver hos andre aktører, flyttede den nye integrationsminister opgaverne tæt på sig selv.

Ministeriet satte selv aktiviteter i gang, lavede kampagner, undersøgelser og projekter, overtog informations- og dokumentationsarbejdet og ansatte sagsbehandlere i et hidtil uset omfang.

Ministeriet købte nye aktører til at bidrage til dokumentations- og udredningsarbejdet – ikke mindst konsulentvirksomheder, som er ’meningsløse’ i modsætning til de ’meningsbærende’ humanitære organisationer, der hidtil havde været vigtige samarbejdspartnere.

Det store dilemma har altid været, hvor meget forskellighed det danske samfund vil eller kan acceptere. Den generelle holdning har nok altid været, at assimilation trods alt er det bedste. Og netop det spørgsmål er i stigende grad kommet til at præge den offentlige debat.

Det blev tydeligt med regeringsskiftet i 2001.

Dér oplevede vi et regulært ideologiskifte – eller paradigmeskift, som det kaldes i dag. Målet var ikke længere integration. ’Muligheder’ blev erstattet af ’krav’. Tonen blev skærpet, og stramninger har domineret politikken på området lige siden.

Integrationsministeriet har med sine mange initiativer gennem årene været med til at skabe så meget fokus på det særlige ved at have en indvandrerbaggrund, at det overskygger alt det almindelige – alt det fælles for de mennesker, der bor i Danmark, uanset hvornår de er kommet hertil.

En overflytning af opgaverne til fagministerierne kan bidrage til at ændre dette fokus.

Ligestilling kræver lige stilling

Den offentlige sprogbrug er skærpet i takt med stramningerne i indvandrerpolitikken.

Det er bekymrende. Ordentlig omtale af andre mennesker og en anerkendende tilgang er alfa og omega, uanset hvilken vej man i øvrigt vælger i integrationsarbejdet.

Det er for eksempel krænkende at høre et daværende medlem af Folketinget under en debat i folketinget sige, »at integrationen af folk fra overvejende muslimske lande, den kan ikke lade sig gøre«.

Som en modvægt er mange folkelige bevægelser og enkeltpersoner så aktive som nogensinde i støtten til en anstændig flygtninge- og indvandrerpolitik. Der er i tidens løb opstået rigtig mange lokale initiativer, og der opstår hele tiden nye.

Man er ikke nødvendigvis et problem, bare fordi man er indvandrer eller efterkommer af en indvandrer. Man er heller ikke et problem, fordi man har en anden religion end den danske version af kristendommen.

Med det fokus, Integrationsministeriet har skabt omkring både det at være indvandrer og det at have en anden religion, er det – for mange – vanskeligt at blive en almindelig del af det danske samfund.

Det er ganske enkelt stigmatiserende.

Selvfølgelig er der udfordringer i integrationsarbejdet, og selvfølgelig er der udfordringer i socialt udsatte boligområder.

Men det er udfordringer, som sagsbehandlere, sprogundervisere, pædagoger og andre fagfolk er i stand til at håndtere, hvis de får den nødvendige opbakning, herunder at grundholdningen er, at nyankomne indvandrere og flygtninge som udgangspunkt anses for ligeberettigede med andre borgere.

Den opbakning kunne fagfolkene få hos de forskellige fagministerier, som kunne indarbejde integrationsprogrammer og indsatser på samme måde, som de løser andre opgaver for befolkningsgrupper, der har behov for en særlig indsats.

De erfaringer, der er gjort i Integrationsministeriet kan overføres til fagministerierne og dér indgå i sammenhæng med indsatser over for andre borgere, der har behov for offentlig støtte.

En almindeliggørelse af indvandrer- og flygtningemodtagelsen vil berige det danske samfund.