Jeg har aldrig før skrevet et læserbrev eller på andre måder ytret min mening, men jeg sidder i flyet på vej hjem fra en forretningsrejse i Kina med en frustration over den danske velfærdsdebat. En frustration, som har fået mig til tasterne.

Jeg er en 40-årig mand, som arbejder for en middelstor europæisk distributør i IT-branchen, og i den forbindelse er jeg på vej hjem fra Kina, hvor jeg har besøgt mange af vores partnere, som over tid også er blevet mine venner. Jeg er en typisk politisk flyder, dvs. en vælger, der stemmer på dem eller den, som jeg synes gør det godt p.t., så i de sidste ti år har jeg stemt på de Radikale, de Konservative, Venstre og Socialdemokraterne.

Forleden sad jeg hos en kinesisk leverandør, som stolt viste mig sit nye produkt: en hjemmebiograf til en halv million kr. Lyset blev dæmpet, og så satte han en video på, som i fantastisk billed og lyd var en præsentation af hans virksomhed med efterfølgende klip fra »Kung Fu Panda«, »Transformers 3« og en koncert fra Royal Albert Hall. Det var, til trods for valget af filmklip, smukt og imponerende, og i mørket kneb jeg op til flere tårer over de urimelige forhold, som 1,3 milliarder kinesere lever under, og vores manglende vilje til at debattere, diskutere og værne om de værdier, der gør os til et af de bedste lande i verden at leve i. De følelser er grunden til, at jeg har sat mig til tastaturet her på vej hjem fra Kina.

I en uge har jeg været sammen med kinesere, som jeg gennem mit arbejde også er kommet tæt ind på livet af, og gennem lange samtaler har jeg prøvet at forstå, hvordan kinesere ser på forretning, men ikke mindst på livet. Det, der fanger mig er, hvordan kinesere er tilfredse og virker, som om de er lykkelige for det, de har. De siger alle, at de gerne vil have flere end ét barn, men godt kan forstå, at det er umuligt, for så ville de være for mange mennesker. De ser kun deres barn i weekenden, fordi de skal arbejde og tjene penge, så al opdragelse er overladt til bedsteforældre, hvilket, de mener, ikke har nogen betydning, for hvordan skulle de ellers få deres liv og hverdag til at hænge sammen?

Når jeg spørger om deres demokrati eller rettere manglen på samme, siger de, at det ikke gør noget, for hvad betyder deres stemme ud af 1,3 milliarder mennesker? Og de har det jo godt. Det skal siges, at jeg har været sammen med den bedrestillede del af kineserne, så hvordan en lavtlønnet kineser vil se på sagen, tør jeg ikke sige.

Kinesere er utroligt dejlige og kloge mennesker, og det, der har slået mig, er, hvor dygtige de er til at være glade for det, de har, og ikke fokuserer på det, som de ikke kan få. Da jeg sad der i hjemmebiografen, slog det mig, hvor godt vi har det i Danmark, og at der er alt for mange danskere, som ikke sætter pris på det danske samfund.

Men det slog mig også, hvor tragisk det er, at 1,3 milliarder kinesere lever under vilkår som i vores danske øjne er fuldstændig urimelige, og som er tilfredse med deres tilværelse, kun fordi de ikke har oplevet andet.

De lever et helt almindeligt liv som du og jeg, men kan ikke selv bestemme, hvor mange børn de vil have, hvem de vil stemme på, og oplever ikke at se deres børn vokse op. Ting som vi i Danmark tager for givet, og som bringer mig videre til det, som jeg rent faktisk vil brokke mig over.

Da jeg sad der med tårer i øjnene over 1,3 milliarder menneskers vilkår, slog det mig, hvor glad jeg er for at leve i Danmark. Vi har alt, og når jeg fortæller kineserne, hvordan vi alle er ens, og uanset om du er datter af Mærsk eller lever uden kontakt til dine forældre, så har du mulighed for en gratis uddannelse. Og ikke bare gratis. Den danske stat betaler SU for, at vi kan blive klogere, og derfor har vi alle muligheden for at søge den lykke, som kan komme gennem uddannelse. Når jeg forklarer det for kinesere, taber de næse og mund. Når jeg så oven i købet fortæller, at det samme er tilfældet for vores sundhedsvæsen, og får du kræft, så hænger chancen for overlevelse ikke sammen med størrelsen af din pengepung, så tror de, at jeg lyver.

På det her tidspunkt har jeg slet ikke fortalt om vores sociale sikkerhedsnet i form af dagpenge og understøttelse, for så vil de først miste tilliden til mig. Og her ligger grunden til mit læserbrev. For jeg er MEGET træt af at læse om Lars Løkke Rasmussens rejseafregning eller Helle Thorning-Schmidts ægtefælles skat eller andre ligegyldige, men underholdende emner, som har gjort Danmark til et reality-samfund, hvor politiske modstandere løber efter medietid, og medierne giver dem tiden. Lad spalteplads og taletid afspejle, hvor vigtigt du som politiker/medie mener, et emne er. Hvis bare medier og politikere brugte deres energi på at finde løsninger og sikre vores velfærd og brugte deres stemme og taletid på emner/problemer med substans, så skal jeg ikke sidde med tårerne løbende ned ad kinderne over, hvor ked af det jeg er på mine kinesiske venners vegne og frygte, at mine børnebørn ikke vokser op med mine privilegier.

Her i livet er det altid nemt at brokke sig og ikke selv tage et ansvar, og jeg sætter stor pris på, at der er andre end mig, der vil bruge deres liv på at være politiker både lokalt og nationalt. Jeg synes rent faktisk ikke, at politikere får nok kredit for deres arbejde, men fordi vi har demokrati, har jeg jo muligheden for, i modsætning til mine kinesiske venner, at brokke mig, og den bruger jeg!

Kinesernes mangel på demokrati kan jeg ikke lave om på, og jeg ved ikke, om brugerbetaling på lægebesøg eller mindre SU er vejen frem, eller det er første skridt på vejen til at fjerne de rettigheder og goder, som alle andre lande misunder os. Men diskussionen, debatten og substansen har vi alle et krav om at tage og tage stilling til, og det skal du som journalist eller politiker bruge din tid og energi på.

Det her var mit demokratiske indspark, og så håber jeg, at jeg næste gang jeg er i Kina, kan smile over, at min generation har styrket vores velfærdssamfund og de værdier, vi sætter højt, og jeg håber, at politikere og journalister fremover vil føre en saglig debat om vigtige emner, så der også er et velfærdssamfund til mine børn og fremtidige børnebørn.