Det er et stort fremskridt, at en universitetsleder træder frem og ytrer sig offentligt om sit syn på forskningsfrihed. Så tak til Thomas Bjørnholm, prorektor for forskning og innovation ved Københavns Universitet, for hans replik til min bog Forskningsfrihed. Ideal og virkelighed. (»Dansk forskning skal ikke tilbage i elfenbenstårnet«, den 13. oktober).

Desværre skøjter Bjørnholm dog uden om de konkrete problemer, som jeg påviser.

Næste skridt må være, at ledelsen forholder sig til, hvad jeg skriver, i stedet for at benytte det slidte kneb at pådutte den anden part synspunkter, hvis vanvid enhver kan forstå. Det fremmer ikke sagligheden at stille en stråmand op.

Jeg vil således gerne bede mig fritaget for at blive påduttet, at jeg skulle tage afstand fra at samarbejde med eksterne partier, og at jeg vil tilbage til elfenbenstårnet. Det skriver jeg ingen steder, og mit synspunkt er, at eksternt samarbejde er godt i passende omfang, men at det skal ske med respekt for forskningsfriheden.

Med den gældende universitetslov er det ledelsens pligt at værne om forskningsfriheden, og det har ledelsen ikke gjort.

Mundkurvskontrakter

Der er mange eksempler på krænkelser af forskernes publicerings- og ytringsfrihed. Lad mig blot give tre.

Det første: Universitetsledelserne har i årevis ladet ulovlige mundkurvskontrakter med Miljøstyrelsen passere uden at protestere. Det er en krænkelse af forskningsfriheden, af universitetsloven og af forvaltningsloven. Det afdækkede jeg og et par ihærdige journalister i forbindelse med sagen Gyllegate, som kostede Eva Kjer Hansen ministerposten i februar 2016.

Universiteter skal foruden at værne om forskningsfriheden tilskynde forskerne til at deltage i den offentlige debat, men det begrænser ledelsen ved at skrive under på ulovlige mundkurvskontrakter.

Hverken før eller efter at det blev afsløret, hørte offentligheden en lyd fra Bjørnholm og hans rektorkolleger på de øvrige universiteter. Ledelsen har aldrig forklaret, hvordan det kunne ske og har aldrig vedkendt sig noget ansvar.

Jeg gjorde opmærksom på en mundkurvskontrakt allerede i 2010 og skrev om det i Universitetsavisen. Efter Gyllegate spurgte jeg rektoratet, om Københavns Universitet havde skrevet under på tilsvarende kontrakter. Det kunne de ikke svare på.

Det lykkedes mig i 2016 at få udleveret en enkelt kontrakt af den famøse type fra et fakultet på universitetet, dog med pålæg om, at jeg ikke måtte fortælle nogen noget om det. Det havde man skrevet under på at forbyde.

Efterfølgende afslørede en journalist gennem aktindsigt en hel stribe mundkurvskontrakter, som Københavns Universitet havde skrevet under på. Først da blev sagen taget op af ledelsen.

Nu spørger jeg igen: Hvorfor skrev I under på ulovlige mundkurvskontrakter? Hvorfor protesterede I ikke? Hvorfor skulle disse resultater i strid med god videnskabsetik og gældende lovgivning holdes hemmelige, indtil myndighederne ville tillade offentliggørelse? Hvorfor stoppede I ikke disse krænkende kontrakter allerede i 2010, da jeg pegede på problemet?

Det ville gavne troværdigheden af Bjørnholms erklærede omsorg for forskningsfriheden, hvis han ville svare på det.

Håndfæstet af landbruget

Troværdigheden svækkes også en hel del af, at Information netop nu har gravet en ny sag frem om en kontrakt, der groft krænker forskningsfriheden. Jeg tænker på kontrakten mellem SEGES – et privat firma ejet af landbrugsorganisationen Landbrug & Fødevarer – og Institut for Fødevare- og Ressourceøkonomi (IFRO) på Københavns Universitet.

Et institut der i øvrigt sorterer under dekan John Renner Hansen, som stod i spidsen for det fakultet, hvorfra den famøse mundkurvskontrakt, som jeg fik udleveret i 2016, stammede.

Som dokumenteret i Information den 2. oktober skrev universitetet i 2016 bl.a. under på følgende:

»Leverandørens [Københavns Universitets] medarbejdere skal optræde loyalt og udelukkende varetage SEGES’ interesser i relation til aftalens omfang og indhold.«

Det er klart en krænkelse af ikke blot universitetslovens bestemmelse om forskningsfrihed, men også af basale videnskabsetiske principper. Der kan let opstå tilfælde, hvor undersøgelsesresultater f.eks. kan kollidere med SEGES’s økonomiske interesser (projektet handlede om omkostninger ved kvælstofudledning).

Opstår sådan et tilfælde, har universitetet forpligtet sig til udelukkende at lade SEGES’ interesser være afgørende, selv om sandhed og åbenhed skulle tage skade.

Denne kontrakt er altså skrevet under efter alt postyret om Gyllegate, og efter at mundkurvskontrakterne var erklæret ulovlige og lavet om. IFRO’s institutleder, Bo Jellesmark Thorsen, og hans dekan, John Renner Hansen, forklarer imidlertid i Information den 12. oktober, at denne og andre bestemmelser ikke har »været til hinder for forskernes ophavsret og forskningsfrihed.«

Kære Thomas Bjørnholm: Mener du, at det er at værne om forskningsfriheden at skrive under på en sådan bestemmelse? Hvordan skulle man kunne sikre uafhængige resultater og universitetets troværdighed som garant for maksimalt sikker viden, når man har forpligtiget sig til udelukkende at varetage en ekstern parts interesser?

Skuffeparkering

Et tredje eksempel fra Københavns Universitet handler om de kodekser for samarbejde med eksterne parter, som Bjørnholm nævner i sin kommentar. Han omtaler dem som om, de skulle give en sikkerhed for forskningsfriheden. Det modsatte er desværre tilfældet.

De åbner for fortsatte krænkelser af publiceringsfriheden. Det ene regelsæt indeholder således følgende regel:

»Det kan aftales, at en ekstern part, som har modtaget besked om forestående publicering, jf. pkt. c., kan kræve, at publiceringstidspunktet udsættes i et rimeligt tidsrum, som udgangspunkt 3 måneder … såfremt den planlagte publikation vedrører forskning, hvis resultater påvirker den eksterne parts interesser.«

Det betyder, at den eksterne part, altså f.eks. Miljøstyrelsen eller organisationen Landbrug & Fødevarer blot skal sige: ’Disse resultater vil påvirke mine interesser. Jeg kræver udsættelse af publicering i tre måneder’. Dermed er vi jo omtrent tilbage i situationen med mundkurvskontrakterne. I hvert fald vil en minister have god tid til at forhandle et forlig på plads, mens han/hun holder en generende rapport i skuffen.

Professor i forvaltningsret Michael Gøtze har i et notat vurderet, at en sådan regel kan være i strid med forvaltningsloven.

Jeg bad rektoratet om et svar på dette. Svaret fandt jeg imidlertid ikke tilfredsstillende. Ombudsmanden har nu i første omgang bedt Styrelsen for Forskning og Uddannelse (tilsynsmyndigheden) om en vurdering.

Det er egentlig provokerende, at Bjørnholm uden at kommentere de problemer, der er rejst, tillader sig at fremstille det som om, de nye kodekser skulle beskytte forskningsfriheden.

Derfor vil jeg spørge dig, Bjørnholm: Hvordan kan du forklare, at du værner om forskningsfriheden, når du indfører en regel som tillader, at en ekstern part kan kræve udsættelse af offentliggørelse af resultater ved blot at henvise til, at det vil påvirke vedkommendes interesser?