Dette er en kommentar, og teksten er et udtryk for skribentens egen holdning.

Evolutionslæren er som bekendt en teori, en videnskabelig teori, der endnu ikke er endeligt bevist. Der er meget, der tyder på dens rigtighed, men det endelige bevis har vi endnu ikke. Derfor har præster da al mulig grund til at angribe den, når den får religionsmæssig karakter, skriver Alex Ahrendtsen (DF)

Så har man hørt det med. Biskop Marianne Christiansen har kaldt sognepræst Mads Jakob Jakobsen fra Sønderborg til orden, fordi han har tilladt sig at kritisere evolutionslæren. Med andre ord er Darwins lære blevet en del af det teologiske tankegods for danske præster. Gud ved, hvad Luther ville sige til det!

Egentlig burde det have skabt ramaskrig i hele folkekirken og ikke kun de 44 præster, der har protesteret mod den biskoppelige irettesættelse. At det ikke sker, er vel meget symptomatisk for folkekirken i dag.

Hvis man som præst ikke længere har ret til at forholde sig kritisk til evolutionslæren, så er der ingen grund til at have biskopper længere.

Evolutionslæren er som bekendt en teori, en videnskabelig teori, der endnu ikke er endeligt bevist. Der er meget, der tyder på dens rigtighed, men det endelige bevis har vi endnu ikke. Derfor har præster da al mulig grund til at angribe den, når den får religionsmæssig karakter. Folkekirkens præster har faktisk pligt til at bekæmpe kætterier. ”De fordømmer alle kætterier (…),” som der står i folkekirkens augsburgske bekendelse.

”Tror du på evolutionslæren?”, spørges der tit. Tror du…? Folkekirkens præster skal med andre ord pinedød bekæmpe alle former for kætterier, også pseudovidenskabelige af slagsen.

Det værste ved hele sagen er, at det er en tidligere præst, der har anmeldt sagen til den biskoppelige fløjlsmave, der ikke havde hverken mandsmod, intellektuel indsigt eller teologisk vægt til at afvise ham.

Biskop Marianne Christiansens ageren får mig til at spørge mig selv, om det overhovedet giver mening at have biskopper længere, når de øjensynligt ikke længere er interesseret i at fastholde folkekirken på sporet, men i stedet ivrer for at lefle for modeluner og politisk korrekthed.

Det har for eksempel længe været kendt, at en del af biskopperne – ikke dem alle heldigvis – men en del af dem har ført dialog og indsmigrende snak med muslimerne, selvom Den Augsburgske Bekendelse fortæller præsterne, at de skal bekæmpe ”muhamedanerne”.

Heldigvis bakker menighedsrådet præsten op. Biskoppen derimod er en slatten og vildfaren hyrde. Hvem kan få hende tilbage i folden igen, inden hun forsvinder helt ud i tågen?