Hos Center for Selvmordsforskning er man lige nu i gang med et stort forskningsprojekt sammen med DSB om togpåkørsler.Formålet er at undersøge, hvordan man kan forebygge selvmordsadfærd blandt borgere og undersøge følgevirkningerne for det personale og de lokomotivførere, som er indblandet i en togpåkørsel.Centeret vil lave en karakteristik af dem, der begår selvmord. Hvor gamle er de? Hvilket køn har de? Hvor bor de? Er de gift? Hvad er deres uddannelse?Og så interviewer de 50 lokomotivførere, som har været ude for påkørsler. Hvad skete der, og hvilken hjælp har de fået?Håbet er dels, at det kan hjælpe lokomotivførerne til at komme videre efter oplevelsen, og dels at det kan være med til at forebygge selvmord.

Har du brug for hjælp? Hvis du er i krise eller har tanker om selvmord, så sig det til nogen. Det hjælper at få sat ord på de svære tanker og følelser, du har, og du kan gøre det anonymt.



Du kan kontakte Livsliniens telefonrådgivning på 70 201 201 alle dage fra klokken 11-04, ligesom du har mulighed for at chatte med Livslinjen.



Nederst i artiklen finder du flere telefonnumre og links.

De vil gerne ende ud med nogle anbefalinger til, hvad man hver især kan gøre for at hjælpe en person, der er selvmordstruet, siger centerleder Lilian Zøllner.



– Det er vigtigt at tale om selvmord. Man skal spørge ind til det, turde at høre svarene og lytte færdigt. For det er en alvorlig samtale, som man ikke bare tager i farten.



En af de ting, man ved om selvmord på jernbanen, er, at det typisk er mennesker, der ikke ønsker at blive fundet i live.



– Det er en metode, man vælger, når man vil dø. I en del tilfælde har folk nøje planlagt det. De ved, hvornår toget kommer, og hvor de skal stå henne.



– Lokomotivføreren er ikke med i deres overvejelser.







Men for den enkelte lokomotivfører er det en meget voldsom oplevelse, når et menneske vælger at ende sit liv på den måde, siger Tommy Jørgensen.



Også selvom man har indstillet sig på, at det kan ske. Selvom man bygger en historie op, hvor man fortæller sig selv, at det var toget, der kørte mennesket ned. Ikke mit tog. Ikke mig.



Det vigtigste er at tale om det, mener Tommy Jørgensen. Især med kollegerne. Som måske også har prøvet det. For det sker altid, når man mindst venter det.



– Hvis du først begynder at fortrænge det, så kommer det for evigt til at ligge omme i din rygsæk.



Tommy Jørgensen taler nogle gange med kvinden i det sorte tøj. Oppe i hans hoved har de samtaler.



I tiden efter var der mange. Og ofte skældte han hende ud over, at hun havde gjort det.



– Det kan du sgu ikke være bekendt! sagde han til hende. Råb i tom luft.



Tonen har ændret sig, men jo, han taler stadig til hende. Efterhånden er Tommy Jørgensen blevet dus med hende. Han har stadig ondt af hende.



På grund af det blik, han fangede. For ham var det en tydelig håbløshed, han så, da deres øjne mødte hinanden i det nanosekund tilbage i 2002.



Han ved ikke, hvem hun var, hvor gammel hun blev, og hvorfor hun havde valgt at ende sit liv på skinnerne.



Det ønsker han ikke at vide.



