Må jeg være fri for at opholde mig i en badeby, hvad enten det er på Sjælland eller på toppen af Jylland, hvor jeg på stranden risikerer at løbe ind i halvnøgne, inferiøre kendisser fra Hellerup og omegn med deres plidren og pladren og iiih-er og åååh-er, som bilder sig ind, at de er mere interessante end andre, fordi de engang for længe siden er blevet fotograferet til en premiereforestilling og afbildet i Se og »Hovsa – de sviiiin skriver oz om mig, når jeg er depri og skal skilles og bli´r banket af stodderen!« Må jeg være fri!

Må jeg desuden være fri for den vuggende hob af isgnaskende, fadølssuttende medborgere, der går rundt som zombier og kigger på varer, der er placeret strategisk således, at de absolut må pille ved dem og købe dem, selv om de ikke har brug for dem, så de et kort øjeblik kan føle sig lykkelige.

Må jeg ligeledes være fri for alle dem, der, når de får øje på mig, råber: »Hej, Rislund«, og hvor den eneste formildende omstændighed ved deres utidige mangel på pli er, at de ikke råber: »Hej Finn Nørbygaard«. Må jeg være fri!

Må jeg være fri for synet af stadigt flere unge og yngre mennesker, som er så fede, at de må krabbe sig frem i sære gangarter, der får Monty Python til at fremstå som latterlige amatører – yngre mennesker, som trods deres uklædelige fedme er klædt i stramt sommertøj, der afslører hver en delle på deres blege fedt, som de selv har ædt og drukket sig til ved at fylde sig med tomme kalorier i form af store mængder cola, chips, chokolade og andre ubrugeligheder, som de med største fornøjelse i en uendelig overflod af affaldsmad propper ned i kloakken i et omfang, så ikke engang Amager Forbrændingen ville kunne nå at følge med. Må jeg være fri!

Må jeg være fri for at blive konfronteret med det ramaskrig, der har rejst sig fra alle de konservative og såkaldt liberale, der ikke er en disse mere liberale end os andre, fordi vi endelig har fået en fødevareminister, som tør sige sandheden, nemlig at alt for mange danskere ikke tager ansvar for deres egen sundhed, og åbent tør anklage supermarkederne for kun at tænke i penge og profit fremfor rigtig ernæring. Må jeg være fri. Det er sågu’ da alle os andre, der skal punge ud, når de fede får sukkersyge og hjertekarsygdomme, som samfundet skal tage sig af at behandle. Så var det måske en meget god idé, at samfundet også lige blander sig forebyggende og vejledende. Må jeg i den forbindelse råde ministeren til at fjerne momsen på økologiske og ernæringsmæsigt rigtige fødevarer og fordoble den på cola og snask.

Må jeg være fri for at høre på snikken og snakken. Fri for at blive konfronteret med ævl om at gå på efterløn sagt af raske og rørige mennesker, som sagtens kan bestille noget til glæde for dem selv og for samfundet – og fri for at se fjernsynsprogrammer lavet af gabehatte, der uden engagement blot skal have tiden til at gå, fordi det er deres job – og fordi de skal ha’ det overstået – så de kan komme hjem og søbe billig italiensk papvin og lade sig fotografere til et koloreret og illustreret ugeblad: »Se mit liv – se mine børn – se min mand – se mit tøj – se mine sko – se mit hus – se min have – se mine bryster!« Må jeg være fri!

Jeg vil ikke se nogens børn, og jeg vil heller ikke se deres gabende møblement, som de har købt på afbetaling hos Paustian, eller deres kedsommelige antikviteter, og jeg vil under ingen omstændighed se deres elendige bryster. Jeg vil kun have fred, og når jeg har fået fred, vil jeg også have ro.

Måtte jeg i samme moment være fri for ustandseligt at blive konfronteret med uduelighed fra folk, der er ansat til at udføre selv det simpleste job, og må jeg – til trods for at portoen er steget nok en gang – blive fri for at få min post leveret på min sommerhusadresse, selv om jeg for længe siden har udfyldt en midlertidig adresseændring. Ja, det må jeg gerne blive fri for. Men ret skal være ret. Noget af posten når dog frem til sommerhuset, mens resten – omkring en tredjedel – stadig bliver leveret til min hjemadresse, således at jeg med mellemrum selv må køre hjem og hente den, inden postkassen flyder over med adresseløse forsendelser, som jeg selvfølgelig også får til overflod, selv om jeg udtrykkelig har bedt om at blive fri. Må jeg ikke nok være fri! Og må jeg blive fri for at få leveret Berlingske, som jeg har tegnet et tre måneders sommerabonnement på? Ja, det må jeg gerne blive fri for, så jeg skal bruge tid på at logge mig ind på avisens hjemmeside og ulejlige mig med at klage over udeblivelsen. Må jeg være fri!

Må jeg være fri for latterlige EU-direktiver som f.eks., at hunde ikke må løbe i vandet fra strande, der er udstyret med det såkaldte blå flag. Hvad skal det nu til for? Når undersøgelser peger på, at mere end 70 procent af alle voksne har prøvet at tisse i vandet, når de bader fra den friske, danske strand, og personager som Linse Kessler frejdigt stiller sig i op i fuld offentlighed og bekender, »at det gør jeg da også« – så har vi i sandhed de rollemodeller og politikere, vi fortjener, og så tør jeg næsten ikke engang nævne de undersøgelser, der viser, at der er fundet afføringsrester i svømmebassinerne på feriedestinationernes mange charterhoteller, og det er ikke kun børnepoolen, der er inficeret, der er også lort på fitnessmaskinernes håndtag. Må jeg være fri!

Må jeg være fri for naboens grill-os, når han tænder op i sin Webergrill, som er en af de største ulykker i den danske madkultur eller mangel på samme. På altaner og på terrasser over det ganske land står dette monstrum og spreder sin giftige optændingsrøg ind i bl.a. mine næsebor. Og efterhånden som pølser og billigt kød fra selvdøde køer og penicillin-inficerede svin penslet med olie og barbeque begynder at blande sig med dieselhørmen fra de forbikørende biler, må man trække indenfor og lukke alle døre og vinduer for ikke at blive syg. Må jeg være fri!

Må jeg være fri for motorsave og buskryddere, fri for fluer på maden og ikke mindst fri for at bevæge mig ud i trafikken på en sommerdag ude i sommerlandet. Det er som at sætte sig ind i radiobilerne i et omrejsende tivoli. Her gælder færdselsreglerne nemlig ikke, hverken for bilister, cyklister eller fodgængere. Der parkeres rask væk foran bakketoppe, når mor skal ud at plukke cikorier i vejkanten. Må jeg være fri!

Må jeg endelig være fri for Tour de France i dansk TV, og hvad der af følger af motionscyklister på de danske landeveje, som alle drømmer, at de er den nye Alberto Contador. Og må jeg være fri for synet af Bjarne Riis. Vi var ellers mange, der dengang i 1996, hvor Riis vandt Tour de France og besteg sejrsskamlen på Champs Elysees, følte et stik i hjertet. Men det var uden at vide, at Riis selv mere nok følte et stik i bagdelen. Må jeg være fri!