Det er ikke nemt at være CIA-agent i Danmark. For danskerne er forbistret svære at hyre som spioner og også ryggesløse, hvis det brænder på. Danskerne vil i bedste fald samarbejde, men de vil ikke forpligte sig – og glem alt om at appellere til en større sag og en bedre moral. Det tænder dem ikke.

»Vi har gennem årene rekrutteret en række villige kollaboratører, men kun ganske få spioner i klassisk forstand,« konkluderer en lokal CIA-leder i rapporten »Scandinavians as Agents«.

Rapporten, der er fra 1971, er et hemmeligt amerikansk arbejdsredskab, som på et kritisk tidspunkt under Den Kolde Krig forsøgte at vurdere skandinavernes anvendelighed som spioner. Rapporten er siden blevet afklassificeret og arkiveret. Berlingske har fundet den i National Archives.

Og hvad kan vi så lære om os selv?

Rapporten er generelt en eksercits i generaliseringer men med præcis så meget spids, at den ikke kun har historisk værdi. Skribenten kalder sig Max A. Hatzenbeuhler, hvilket er et pseudonym for flere CIA-agenter med felte­rfaring fra de skandinaviske lande.

I det danske afsnit forsøger forfatteren først at gøre op med en myte: Næsten alle CIA-agenter drømmer om at komme til Danmark, de drømmer sig til hjemlandet for »smørrebrød, Tuborg, Tivoli ... Hamlet og blondiner«, men virkeligheden er ikke kun et »hedonistisk paradis,« advarer han.

For det første er der vintrene, og de er lange og slemme, og for det andet er der danskerne, og de er meget danske – og også storpolitisk uforpligtede.

»Danskerne er klar over, at deres lille land går en linedans i det store politiske spil, og de er klar over, at deres økonomiske overlevelse afhænger af, at de er venner med alle (...) Danmark har ikke udkæmpet en krig siden 1864, og den krig var blot den sidste i en lang serie af ydmygende nederlag. Siden dengang har pacifisme og neutralitet være tunge faktorer i dansk politik og personlig filosofi (...) Danmark blev kun modvilligt medlem af NATO, Danmark giver konsekvent ikke ret meget til NATO, og det fortsatte medlemskab er i bedste fald lunkent.«

Den røde malkeko

En CIA-agent i Danmark må forstå, at danskerne er produkter af »en af de mest velstrukturerede velfærdsstater« med en »homogen befolkningssammensætning«. Velfærd og homogenitet har skabt en bred middelklasse med få ekstremer og få muligheder for økonomisk at skille sig ud, hvilket har skabt en religiøs fornemmelse for kompromis, fastslår rapporten:

»Kompromis er ledetråden i al dansk offentligt og privat liv. Filosofien om ikke at have store armbevægelser gennemsyrer alle forhold og er næsten orientalsk i sin udførelse. Lad være med at modsige – det gør folk sure. Lad være med at skændes – det er ikke ulejligheden værd. Lad være med at sige nej – måske går problemet væk af sig selv. Bare følg strømmen – der er lidt godt og lidt skidt i alting. Ikke for ingenting har det været foreslået at gøre den røde danske malkeko til nationalsymbol. Den er ikke specielt god til at give hverken mælk eller kød, men den giver lidt af begge dele.«

Danskerne er med andre ord knudemennesker, mener CIA. Det kommer også til udtryk i politik. Danskerne er bange for at give sig helt ud, for dermed åbner de sig og inviterer til latterliggørelse. Det betyder også, at man sjældent vil opleve en dansker udtrykke uforblommet fædrelandskærlighed. Danskerne vil heller ikke udtrykke en særlig loyalitet over for Danmark som politisk størrelse. I stedet udtrykker de deres fællesskab som fællesskab om en levemåde eller en livsfilosofi, og de har en idé om, at resten af verden skulle være som Danmark, hedder det i rapporten.

Danskerne hader vold – vold er »en menneskelig afvigelse« – og derfor tror danskerne også på internationalt samarbejde i for eksempel FN og i humanitære organisationer som vejen til menneskelig perfektion. Danskerne holder sig heller aldrig for gode til at kritisere problemer i andre lande – ikke mindst USA.

»Det betyder ofte, at danskerne stiller sig frelst an for resten af verden, og niveauet i kritikken synes at stige i proportion med problemets afstand fra Danmark. Men spørg danskerne om deres behandling af eskimoerne på Grønland, og du vil opleve et stift blik og et hurtigt emneskift«.

Spionage som statussymbol

Alle de kvaliteter spiller ind, når en amerikansk CIA-agent forsøger at hyre en dansk spion:

For det første må en amerikansk føringsofficer forstå, at han ikke skal betragte en dansk spion som sin rekrut, men derimod som »sin samarbejdspartner« – det er vigtigt for en danskers selvforståelse.

For det andet skal han forstå, at danskeren er tiltrukket af spionagen som et alternativt statussymbol. I et egalitært samfund som det danske er det svært at føle sig speciel, og spionage er en mulighed for »at bryde fri af den puppe, som staten og samfundet væver omkring ham. Det giver hans trygge middelklasseliv en smule krydderi, han oplever et mentalt løft i forhold til masserne (...) og får afløb for sine frustrationer.«

Amerikanernes beskrivelse af danskeren som spion lyder som en katteejers beskrivelse af en kats loyalitet:

»Kun meget sjældent oplever man en dansker, som foretager en moralsk association med rekrutteringsagenten og førings­officeren. Så længe vores opgaver er forenelige med hans kultur og hans samfund, samarbejder han villigt, men uden at forpligte sig moralsk. At kæmpe mod sovjetisk imperialisme eller at forsvare vestlig kultur tænder ikke den almindelige dansker,« hedder det i rapporten.

»Danskeren baserer sin vilje til at arbejde med føringsofficeren på gensidig respekt og samarbejde. Hvis han føler sit basale kulturelle eller personlige liv truet af samarbejdet, vil han trække sig eller redde sin bagende ved at gå til sine venner eller til myndighederne. Kun sjældent vil en dansker lade sig trække ind i en situation, som han ikke kan komme ud af igen«.

Rapporten blev i 1971 offentliggjort i CIAs tidsskrift »Studies in Intelligence«, som blev udgivet af efterretningstjenestens uddannelsesafdeling, og som var så hemmelig, at agenterne ikke måtte tale om det eller bekræfte dets eksistens. Først i 1992 bekræftede CIA, at det havde et internt tidsskrift, og senere samme år begyndte det at udkomme i afklassificeret form.