Og så skal vi heller ikke glemme, at der er sket et holdningsskifte i forhold til at udrede og behandle mennesker langt op i alderen, forklarer Jane Skjøth-Rasmussen, der neurokirurg på Rigshospitalet.

- Der er kommet en helt anden holdning til, om vi skal operere de ældste patienter. Det var anderledes for bare 15 år siden. Og når man kigger i nogle af de gamle studier af effekten på kræftbehandling, stopper de efter 65 år. Man behandlede simpelthen ikke folk, der var ældre end det dengang, siger hun.

Men de argumenter køber Vibeke Frøkjær, der er videnskabelig rådgiver for Rådet for Helbredssikker Telekommunikation, ikke.

- Når hjernekirurgerne oplever, at de opererer flere, ved de ikke, i hvilken grad det skyldes, at diagnostikken er ændret, så der sættes præcis diagnose på flere ramte, eller i hvilken grad det skyldes, at der er flere tilfælde. Faktum er, at der er en stigning i antal detekterede glioblastomer, og på baggrund af den omfattende øvrige evidens er det sandsynligt, at det i større eller mindre grad skyldes mobiltelefoni, siger hun.

Du får kun diagnosen, hvis du får behandling

På trods af at flere og nyere scannere gør det lettere at opdage tumorer i hjernen i dag, kan glioblastom kun diagnosticeres gennem en vævsprøve. Derfor får du kun diagnosen, hvis du får tilbudt behandling, forklarer Bo Halle, der er neurokirurg på Odense Universitetshospital med speciale i lige netop glioblastomer.

- En MR-scanning kan sandsynliggøre, at det er en højgradstumor, patienten har. Men det kan både være grad tre (anaplastisk astrocytom) og fire (glioblastom). Andre gange er scanningssvaret ikke retvisende. Vi tror, det er et glioblastom, men så er det en metastase, som er en helt anden cancerform. Derfor kan vi kun stille diagnosen med en vævsprøve, siger han.

Men en vævsprøve fra hjernen er ikke noget, man bare lige gør. Der er en stor risiko forbundet med at tage sådan en prøve - og derfor tager man den kun, hvis patienten er rask nok til videre behandling, forklarer han.

- Det er en operation, hvor patienten er i fuld narkose. Der bores herefter et hul i kraniet og med en lang prøvetagningskanyle udtages en vævsprøve. Ved et sådant indgreb er der en risiko på fem procent for at patienten får en betydende blødning. Og det kan føre til hjerneskade eller døden, siger han.

Bo Halle opererer patienter med glioblastom en til to gange om ugen, og det er oftere, end man gjorde tidligere, fordi behandlingsmulighederne er blevet meget bedre, forklarer han.

- Vi opererer folk, der ikke tidligere ville blive tilbudt behandlinger. I dag opererer vi 80-årige. Og man skal ikke mere end 10 år tilbage, før vi ikke gjorde det, siger han.

De tal her siger ikke noget i sig selv. Man er nødt til at finde en årsagssammenhæng, der kan forklare stigningen. Og den kender vi ikke. Christoffer Johansen, professor

Tallene giver ingen forklaringer

På trods af at tallene her giver indikationer af, at diagnostik og behandling nok er årsag til stigningen, skal vi passe på med at tro, at tallene viser sammenhænge, advarer professor i miljømedicin ved Karolinska Instituttet i Sverige, Maria Feyching.

- Forskning, der kigger på incidensen af bestemte sygdomme, kan ikke bevise, at der er en sammenhæng - hverken med mobiltelefoner eller bedre diagnostik. De her tal kan bruges til at sammenligne med epidemiologiske undersøgelser om eksempelvis timingen for stigningerne passer, siger hun.

Epidemiologiske undersøgelser er forskning, hvor store mængder data fra sygdomsregistrene bliver analyseret for at forsøge at finde en årsag til, at vi bliver syge. En epidemiologisk undersøgelse på det her område kunne eksempelvis være at kigge på, om der er en sammenhæng mellem det at have et mobilabonnement og risikoen for at udvikle glioblastom.

Christoffer Johansen om anklager om inhabilitet Når vi tidligere på DR har brugt Christoffer Johansen som kilde, er der blevet klaget fra 5G-skeptikere over, at vi bruger ham. Kritikerne mener, at han er inhabil, fordi han tidligere har fået penge fra teleindustrien. Klagen har været hele vejen op gennem DRs system, og det er blevet vurderet, at han er en troværdig kilde, som vi sagtens kan bruge. Forholdt kritikken siger Christoffer Johansen: - Det er klart, at får man støtte fra industrien til at undersøge effekterne, skal alarmklokkerne ringe. Da jeg blev anklaget for at have fået penge fra TDC og Sonofon, var de der klagede ikke opmærksomme på, at vi anvendte pengene til at finde CPR-numre på abonnenterne. Selskaberne leverede blot navne på abonnenter, så jeg kunne identificere alle danskere med et mobilabonnement, deres CPR-nummer og derefter hive deres kræftdata ud. - Dengang inviterede vi også andre forskere til at se vores tal, de såkaldte rå data, og selv analysere dem, hvis de mente, vi havde lavet en fejl. Vi inviterede også andre til at se regnskaber for undersøgelsen og sågar min egen selvangivelse, men ingen tog imod invitationen.

Noget som Christoffer Johansen allerede undersøgte i et forskningsprojekt i 2012, hvor han kiggede på kræftrisikoen for flere hundrede tusinde mobilabonnenter i Norden. Og her fandt han altså ingen sammenhæng.

Den lille stigning, vi ser i tallene, fortæller altså med andre ord ikke noget om årsagen til stigningen, forklarer Christoffer Johansen.

- De tal her siger ikke noget i sig selv. Man er nødt til at finde en årsagssammenhæng, der kan forklare stigningen. Og den kender vi ikke, siger han.

Spurgte de syge om deres mobilvaner

En anden måde at undersøge, om der er en årsagssammenhæng mellem mobilstråling og glioblastom er at interviewe de mennesker, der har fået diagnoser om deres vaner, inden de blev syge.

En af de få forskere, der benytter sig af de såkaldte “case-kontrol-studier” og som bliver ved med at finde en sammenhæng mellem brugen af mobiltelefoni og glioblastomer, er den svenske forsker Lennart Hardell.

Selvom både Christoffer Johansen, Maria Feyching og mange andre af de forskere, jeg har talt med er meget kritiske overfor Hardells forskning, har den alligevel sat sit aftryk forklarer, Christoffer Johansen.

Han satte sig derfor sammen med en række andre forskere for at undersøge, om Hardells påstande holdt vand. Og det gjorde de altså ikke, viser hans forskning.

- Når vi anvendte de samme risikoestimater, som Hardell havde fundet - og gennemførte en undersøgelse af alle borgere i de nordiske lande, fandt vi ikke en stigning. Og den burde have været den, hvis Hardells tal skulle være rigtige, siger han.

Og de kom altså ikke frem til samme konklusioner som Hardell.

(I forbindelse med research til denne artikel og radioserien "Frygten for 5G" forsøgte jeg at få et interview med Lennart Hardell, men han ønskede ikke at stille op.)

Svenske undersøgelser fyldt med fejlkilder

I det hele taget skal man være påpasselig med at bruge case-kontrol-studier for at undersøge, om der er en sammenhæng mellem mobilstråler og glioblastomer, forklarer Christoffer Johansen.

- Det er et metodologisk svagt design, særligt når det kommer til hjernetumorer. Tumorer i hjernen har det med at påvirke hukommelsen - og det er netop hukommelsen, som den type undersøgelser er afhængige af. Vi kalder også det problem for recall-bias - altså at patienterne måske ikke husker rigtigt, siger han.

En række svagheder som han gjorde opmærksom på sin forskning, men som Hardell aldrig nævner, forklarer han.

Hardell har sået tvivl hos WHO Når de danske sundhedsmyndigheder skal vurdere, om det er kræftfremkaldende at tale i mobiltelefon, kigger de på det Internationale agentur for kræftforsknings anbefalinger (IARC der hører under WHO). Men da IARC sidste gang skulle vurdere, om der var evidens for, at stråling fra mobiltelefoner er kræftfremkaldende, fyldte Hardells forskning meget i debatten. Det på trods af, at hans forskning er tvivlsom, forklarer Christoffer Johansen. - Hardells studier er den vigtigste grund til, at IARC i 2011 gav mobilstråling klassifikationen 2B. Da panelet skulle stemme om, hvorvidt mobilstråling skulle i kategori 2B eller 3, var der et meget lille flertal, der stemte for at placere det i 2B. Men det, mener jeg personligt, er forkert, siger han. I kategori 1 er der så meget evidens for, at stoffet er skadeligt, at man ikke længere er i tvivl. I 2a er stofferne “sandsynligvis” kræftfremkaldende. I 2B er de “muligvis” kræftfremkaldende. I kategori 3 er de sandsynligvis ikke kræftfremkaldende, fordi der ikke er tilstrækkelig med viden til at vurdere, om det er kræftfremkaldende. Der er altså stor forskel på, om et stof kommer i 2b eller 3.

Men Vibeke Frøkjær mener nu ikke, at man bare kan feje case-kontrol-studierne væk på den måde. Den metode er netop valgt, fordi sygdommen er så sjælden, at det er svært at vise sammenhængen med mobiltelefoni i de store epidemiologiske undersøgelser, forklarer hun.

Maria Feyching er dog også kritisk overfor Hardells forskning.

- Hardell bliver ved med at rapportere, at mennesker, der begyndte at bruge mobiltelefon før de fyldte 20 år, har den største risiko for at udvikle et gliom. De første mobiler kom i 1987, så dem der var under 20 år dengang og allerhurtigst til at få en telefon, vil maksimalt være 51 år i dag. Men vi ser altså ikke en øget risiko for den gruppe i tallene, siger hun og fortsætter:

- I det hele taget blev mobiltelefoner først udbredt i slutningen af 1990’erne - kun fem procent havde en mobiltelefon i 1987. Hvis Hardells tal skulle passe, ville vi have set en stigning allerede i begyndelsen af 00’erne - og det gjorde vi ikke.

Før 2006 blev glioblastom hos de ældre ikke opdaget

Der er altså en stigning i antallet af personer, der bliver diagnosticeret med glioblastomer her i Danmark. Men kun når vi kigger på danskere over 60 år - og i særdeleshed folk der er over 75 år.

Hvorfor den her stigning sker, er der ikke for alvor forsket i her i Danmark.

Men det er der i USA. Kyle M. Walsh, der er lektor i neurokirurgi på Duke University, som er det sted i verden, hvor de er allerbedst til at behandle hjernetumorer, har kigget på de danske tal, jeg har sendt ham.

Og ifølge ham ligger forklaringen i at de ældre patienter tidligere har været underdiagnosticeret.

- Vi ved, at den vigtigste årsag til glioblastomer er alder. Risikoen stiger mere eller mindre støt, indtil vi bliver 75 år. Derfor tyder stigningen på, at danskere over 60 år tidligere har været underdiagnosticeret. Der har simpelthen været en række tilfælde, hvor man ikke har haft en vævsprøve, så man med sikkerhed kunne give dem diagnosen glioblastom. Det vil jeg vurdere, er den vigtigste årsag til stigningen, siger han.

Et andet argument, der taler for, at det er en ændret diagnostik, der kan forklare stigningen, er, at man ser det samme mønster for andre sygdomme, forklarer Jane Skjøth-Rasmussen.

- Vi kan se den helt samme udvikling inden for aneurismer [udposning på arterier i hjernen, der kan føre til hjerneblødninger]. Her er der også sket en stor stigning hos de ældre patienter, fordi vi simpelthen opdager flere tilfælde, siger hun.

Vi ved meget lidt om glioblastom

Men om bedre diagnosticering hos de ældre aldersgrupper kan forklare hele stigningen, er Kyle M. Walsh ikke sikker på. For vi ved i det hele taget meget lidt om årsagerne til glioblastomer.

Det er Christoffer Johansen helt enig i.

Han har sammen med kolleger forsøgt at finde ud af, om bestemte genændringer kan være skyld i sygdommen

- Vi har lavet store internationale studier, hvor vi har ledt efter gener, der kunne være ansvarlig for sygdommen. Men vi har ikke fundet noget, siger han og fortsætter: