Esra føler sig som en kliché. Minoritetspigen, der er blevet udstødt af sit bagland for at være en ’danskertøs’.

Det begyndte i gymnasiet på grund af festerne, og det eskalerede, da hun for knap to år siden fortalte sine forældre, at hun var blevet kæreste med Peter.

En etnisk dansk kæreste var mere, end hendes forældre kunne tolerere – familiens ære var krænket, og de forbød hende at se sine søskende.

Den samme gamle fortælling i medierne om den ’brune pige’, der vælger frisindet og gør oprør mod sine forældre, fordi de modarbejder alt det danske.

Og så alligevel ikke helt.

»Siden mine bedsteforældre kom til landet, har min families selvforståelse været, at vi var velintegrerede og progressive,« siger 25-årige Esra.

»Vi har holdt jul, set Huset på Christianshavn og spist karrysild. Da jeg var barn, frydede mine forældre sig over, at vi var de mest strålende succesperler i hele kongeriget Danmark.«

Hvad vil det sige at være dansker? Hvad er reglerne, forventningerne og dyderne i det danske fællesskab? Debatten blusser op med jævne mellemrum. Tidligere i år med den nye indfødsretsprøve og senest med Danmarkskanonen, der udkom i mandags.

For Esra er integrationskampen for længst flyttet helt ind i familielivet. Men hvordan kan ’det danske’ gå fra at være succeskriterium til en skændsel for hendes forældre, der på overfladen er assimileret i det danske samfund med gode job og etnisk danske kolleger og venner?

»Det er sådan lidt skizofrent,« som hun siger, da Information møder hende i en treværelseslejlighed i København.

»Min familie er beviset på, at man kan spise nok så mange karrysild, danse rundt om juletræet og forsage tørklæder, uden at man er dansk af den grund. Dansk bliver man først, når man respekterer andres frihed. Det er her vi bør sætte ind, hvis integrationen skal lykkes.«

Boksershorts og p-piller

– Kom dine forældres reaktion på bag på dig, da du fortalte dem om Peter?

»Selve graden af den udstødelse, der gik i gang, overraskede mig. Vi har haft konflikter i min familie før. Da jeg flyttede hjemmefra, reagerede mine forældre også ved at sige, at så måtte jeg ikke komme i deres hjem længere. Men dengang mente de det ikke – fire dage efter lå min far og hjalp mig med at samle IKEA-skabet i min nye lejlighed.« Sille Veilmark

»Da jeg fortalte, at jeg var blevet kæreste med Peter, kunne jeg med det samme mærke, at det var mere alvorligt.«

– Hvordan?

»Nu sagde min far, at jeg ikke skulle komme til hans begravelse. Min mor kørte psykisk terror på mig over mobilen med beskeder om, at hun ville hoppe ud foran et tog. På et tidspunkt lukkede hun sig ind i min lejlighed og fandt boksershorts og p-piller i mine skuffer. Så blev der virkelig pisket en stemning op.«

»I starten kunne jeg slet ikke genkende mig selv i det, når mine veninder postulerede, at jeg var udsat for social kontrol. Men det var jeg jo – det er jeg jo – og da det først gik op for mig, tænkte jeg: Gud, hvor ulækkert! Er jeg med i en film? Lige pludselige var det point of no return. Der var mange dage, hvor jeg bare lå i sengen og stirrede op i luften. Jeg dumpede også en eksamen på det.«

Et paradoks

Da afgående kulturminister Bertel Haarder (V) i mandags udkom med Danmarkskanonen og de 10 bud på danske værdier, som Danmark bygger på i dag og bør bygges på i fremtiden, havde han en kronik i Jyllands-Posten.

Her udlagde han sin egen topfem – ytringsfriheden, frisindet, ligestillingen, foreningerne og tillidskulturen –­ og kaldte disse værdier »helt centrale, hvis integrationen nogensinde skal lykkes«.

Esra er enig.

»Bertel Haarder har ret, når han spørger: ’Hvorfor har vi ikke været langt mere tydelige på disse punkter fra det sekund, indvandrere og flygtninge sætter foden på dansk jord?’ Det kunne sikkert have gjort meget for min frihed til at vælge, hvem jeg vil være sammen med i dag,« siger hun.

»For alt for mange handler integration meget mere om, hvad man putter i munden.«

Esras bedsteforældre kom til Danmark i 1970’erne som led i Jens Otto Krags (S) ønske om at hente arbejdskraft fra udlandet. Familien har altid brystet sig af at være mere velintegreret og lig deres danske medborgere end de indvandrere og flygtninge, der kom til Danmark i 1980’erne og 90’erne, fortæller hun.

»Jeg er vokset op med eventyret om farfar, der som en af de første gæstearbejdere fik sit rødbedefarvede pas stukket i hånden. Og om farmor, der i Danmark kunne gå i den ene lårkorte nederdel efter den anden.«

»Da jeg var lille, fik jeg besked på altid at svare ’Danmark’, hvis nogen spurgte, hvor jeg kommer fra. Og da mine forældre syntes, at der var for mange tosprogede elever i min folkeskoleklasse, flyttede de mig over i en katolsk privatskole,« siger Esra.

– Så har jeg lidt svært ved at forstå deres reaktion på dit valg af kæreste …

»Det er også kæmpe paradoks.«

– Hvad siger de til dig?

»De siger, at jeg har trådt for meget ved siden af nu. At jeg har været mere privilegeret og fået mere frihed end mange andre piger af anden etnisk herkomst, men at der alligevel er en grænse. At de er bange for, jeg bliver rodløs; at de vil redde mig fra forvirringen ved at være sammen med en mand med en anden etnicitet; at de bare vil give mig de bedste forudsætninger og bla bla bla.«

»Men hvad havde de egentlig regnet med? De har bosat sig i et andet land, og så er det ikke særlig plausibelt, at jeg finder en mand med samme baggrund som mig selv.«

– Hvad svarer de, når du siger det til dem?

»Så siger min mor noget med, at jøderne også stadig gifter sig med hinanden, og selv om de er assimilerede, betyder deres sammenhold og tilhørsforhold, at de ikke vil bryde ud af cirklen.«

40 rigtige

I JP-kronikken undrer Bertel Haarder sig over, hvorfor værdierne fra Danmarkskanonen ikke står centralt i indfødsretsprøven.

»Det burde de,« mener Esra.

»Løsningen på integrationsproblemer er ikke at sætte danskheden på en formel, der fordrer viden om, hvornår den første Olsen Banden-film kom i biografen, eller at man fejrer jul. Den slags resulterer ikke nødvendigvis i reelt medborgerskab.«

»Jeg siger ikke, at man skal gå helt væk fra at teste faktuel viden, når man skal vurdere, om folk skal have statsborgerskab. Men man burde fokusere mere på ligestilling og frihedsrettigheder. Eksempelvis ved også at sende nytilkomne på kurser i ligestilling og nordisk seksualmoral – ligesom man har gjort i Norge.«

Esra tog for nylig den omdiskuterede indfødsretsprøve sammen med sin kæreste. Peter fik 32 rigtige svar, mens hun svarede korrekt på samtlige af prøvens 40 spørgsmål.

»Han siger altid, at jeg er meget mere dansk end ham. Og det er jeg også på de parametre, som indfødsretsprøven måler. Det samme gælder mine forældre. Og de har opdraget mig til at elske dansk film, litteratur og madkultur. Men de har kørt et dobbeltspil og samtidig fastholdt nogle kulturelle særtræk inden for husets fire vægge, som er sindssygt begrænsende for mig. Kort sagt: De holder jul og spiser karrysild og sviner mig til for at være en danskertøs.«

»Det udfordrer samfundets sammenhængskraft, hvis en pige som mig ikke har råderet over sin egen krop, sine følelser og seksuelle relationer. «

Ligeglad med gudsforhold

Familiens fordømmelse handler ikke om religion, siger Esra.

»Peter foreslog faktisk, at han kunne konvertere til islam for at score billige point hos mine forældre. Men da vi fik imamen til at ringe til min mor, beskyldte hun ham bare for at være ude efter konvertitter og sagde, at Peter alligevel aldrig ville kunne konvertere til vores kultur. Hun er dybest set ligeglad med min kærestes gudsforhold. Hun er jo selv gift med min far, som ikke tror på en skid. Og han siger, at jeg heller ikke må finde sammen med en araber. De er dumme, siger han.«

»Mine forældre argumenterer altid ved at sige ’vores kultur er anderledes’. De har været gode til at opretholde en næsten usynlig grænse mellem ’os og dem’. Selv om de taler sproget perfekt og alt det der, afviser de jo stadig afgørende elementer af dansk mentalitet derhjemme. Det er sindssygt abstrakt, og det er endnu sværere at argumentere imod kultur end religion.«

– Har du så tænkt dig at sende en Danmarkskanon med posten til dine forældre?

»Jeg tror, det er for sent til den slags, desværre. Kanonen vil formentlig ikke rykke så meget ved deres generation. De vil sige: ’Nå, hvad så, hvad skal det gøre godt for?’« siger Esra.

»Problemet med Danmarkskanonen er måske også, at det er lidt uklart, hvad den helt præcis skal bruges til. De tidligere kanoner er eksempelvis blevet implementeret i undervisning – skal man også det med den her? Hvis den ingen politiske konsekvenser får, risikerer den at fremstå som et lidt abstrakt, elitært projekt.«

– Er der slet ikke udsigt til bedring i forholdet til dine forældre?

»Altså, vi taler faktisk ret meget sammen, men jeg er hele tiden nødt til at lyve. Jeg ser dem som ofre for deres kultur. De har aldrig fået lov til at gøre oprør mod mine bedsteforældre, der stadig trækker i trådene.«

»I England siger man, at det kræver tre generationer at blive en gentleman. Jeg tror på samme måde, at for nogen skal der tre generationer til, før man får en helt igennem dansk forståelse af tingene. Derfor er den i min familie først kommet med mig.«

Af hensyn til Esras familieforhold er hendes og kærestens navne ændret. Redaktionen er bekendt med deres rigtige identitet.