I 1890’erne var København med industrialiseringen vokset til en stor by. Mange indvandrere fra provinsen befolkede brokvartererne, hvor der i hast opførtes lejligheder i mange etager og med mange baggårde.

Men opbygningen af nye kirker fulgte ikke trit, så sognene blev derfor så enorme, at dåb, bryllup og begravelser foregik på samlebånd. Derfor nedsatte regering og Folketing en kommission i 1890 med ni velmenende og kirkeligt sindede mænd, der skulle overveje sagen. To år senere kom betænkningen, der foreslog otte nye kirker, mens et mindretal i kommissionen ville have 15 nye kirker. Finansieringen foreslog kommissionen skulle komme fra stat og kommune og ved brugerbetaling ved kirkelige handlinger. Socialdemokratiet var på det tidspunkt ikke venligt stemt over for kirken og var imod, hvorfor forslaget faldt. Den radikale bladmand og politiker Viggo Hørup (1841-1902), der selv var agnostiker og ukirkelig, agiterede derimod for, at staten skulle bygge og drive kirker for at undgå et selvstændigt og privat kirkeliv i Danmark.

»Mit Ideal er, at de (menighederne, hgj) skal have al Ting af os (staten, hgj), ikke blot Kirker, men Præster og Præstegaarde, Kapellaner, Klokkere, Gravere, Organister, Kirkesangere og det Hele. Og de skal have det rigeligt og godt, saa at baade de selv og deres Fruer og deres Døtre og Sønner kan være glade ved, at vi sørger for dem, og aldrig kan komme i den Fristelse at ville staa paa deres egne Ben,« skrev Hørup i 1892. Han var inspireret af Søren Kierkegaard, som i sin korte, voldsomme kirkekamp agiterede imod statskirken, fordi den passificerede og ufarliggjorde kristendommen. Hørup var enig, men drog den modsatte konklusion og ville undertrykke kristendommen ved hjælp af statskirken.

»Der er nok, der raaber på Kirkens Adskillelse fra Staten. Det er kun fremfusenhed og Ungdoms Ubesindighed, der ikke fører til andet end til Uro og Ophidselse, som i Amerika,« mente han.

Nej til amerikansk model

Hørup så gerne, at det religiøse udvandedes og blev til vane, tradition og ritual. Amerika var skrækscenariet.

»Jeg haaber på en Udvikling, hvorved Statskirken ikke blot som nu omfatter Fritænkere og den lille Flok af evangelisk Troende med sit fælles aandelige Samfunds- og Broderskabsbaand, men hvor dette Baand forener alle landets Børn, ogsaa Katolikker, Jøder, Baptister, og hvad de alle holder af at kalde sig.«

Og når først al religiøs udfoldelse blev underordnet én ledelse, ville det ifølge Hørup »blive en Nødvendighed eller dog en Selvfølge, at den hele Folkekirke samledes under en Fritænkers Ledelse«, så vi dermed ville få en »rolig og lidenskabsløs Udfoldelse af det religiøse Liv.« Trods Hørups udspekulerede velvilje var der ikke politisk flertal for offentligt kirkebyggeri i 1890’erne. I stedet gik et privat initiativ i gang med at bygge kirker i København, og de næste 50 år blev der bygger ca. 50 store og monumentale kirker på Vesterbro, Østerbro, Nørrebro og Amager.

Tidens bedste arkitekter blev hyret, og der blev samlet ind i sogne og på landsplan i stor stil, for at København kunne blive en kristen by. Brorsonskirken, Esajaskirken, Eliaskirken, Kristkirken, Sionskirken, Stefanskirken, Hellig Kors kirken, Sankt Andreaskirken, ja alle disse store kirker blev stort set til uden offentlige kroner. København blev kristianiseret.

Københavns Kirkefond hed den private forening, som med stor fantasi samlede ind og forestod kirkebyggeriet. I begyndelsen ejede de selv kirkerne og stod for drift og præsteløn. Efterhånden overgik kirkerne langsomt til folkekirken, og i dag er der kun en klausul tilbage af fortidens aktivisme om, at disse kirker ikke uden Kirkefondets godkendelse må tages ud af brug.

Resultatet var, at vi i begyndelsen af 1900-tallet nok havde en folkekirke i Danmark, som ifølge Grundloven skulle understøttes af staten, men faktum blev, at en stor del af den kirkelige betjening i det voksende København blev drevet privat.

Gensidig mistro

Kirkeministeriet og Kirkefondet var gensidigt mistroiske over for hinanden, fordi staten ikke havde det godt med det private initiativ, og omvendt var Kirkefondet skeptiske overfor, hvad regeringen kunne finde på med kontrol og indgreb over for kirkerne.

F.eks. blev der ikke set med venlige øjne på menighedsrådenes indførelse. Det betød nemlig, at alle sognets folkekirkemedlemmer kunne bestemme over menighedslivet og præstevalget, mens Kirkefondet gerne ville sikre, at præsterne var i overensstemmelse med deres kirkesyn, altså var missionske i den københavnske betydning.

Hvis situationen var gået lidt skævt i begyndelsen af 1900-tallet, kunne Kirkefondet sagtens have valgt at overgå til en stor frimenighed, så hovedparten af Københavns kirkeliv ville være foregået uden for folkekirken.

Kun de store og gamle kirker i midtbyen ville i så fald være folkekirkelige og underlagt Kirkeministeriet.

Samme situation kunne være indtruffet i forhold til Indre Mission på landet, der også for hundrede år siden kunne have forladt folkekirken og fortsætte som frimenighed. Logistikken var i orden med de over tusinde missionshuse, der kunne fungere som kirker.

At det ikke gik sådan, skyldtes, at hverken Kirkefondet i København eller Indre Mission på landet var sekteriske. De følte sig i pagt med landets kirke, folkets kirke, og holdt sig pænt og ordentligt indenfor. Til gengæld udviklede folkekirken sig så til den såkaldte rummelige folkekirke med respekt for alle retninger. Især Socialdemokratiets kirkepolitik satte loftet højt, for Stauning ville ikke have ballade med de hellige.

Tilbagelænede danskere

Vi har ingen amerikansk tradition for konkurrerende kirkelige menigheder i Danmark. 80 pct. af danskerne er medlem af folkekirken, selvom kun en meget lille del er aktive brugere. Men danskerne er et dybt kulturkristent folk, som holder fast i kirken som ramme om livets og familiens højtider.

Det er både godt og skidt.

Det er godt, for så vidt som mange sikkert ville vælge folkekirken fra, hvis der mere var tale om et tilvalg, og det døbte barn ikke automatisk blev medlem af folkekirken.

Og det er godt for mennesket at have en religiøs og ritualiseret dimension og så tilmed få den udtrykt i formidabel poesi og flot musik. Og i livets svære stunder ved død og begravelse er det meningsløst og goldt at sige farvel uden en tro på noget mere.

Men selvfølgelig ville, som i USA, fraværet af en statspræfereret religion provokere borgerne til at tænke mere over, hvor de hører til. Og hvad de måtte tro på.

Vanekristendom kan også fungere som udtynding af den religiøse gnist, hvis ikke der med generationers mellemrum kommer en vækkelse til at skabe nyt liv og ny tro.

»Hvad gør du for at opdrage dine børn kristent« spurgte en amerikansk bekendt mig, og spørgsmålet fik mig til at føle mig som en dum velfærdsdansker. For jeg går som alle andre ud fra, at børnene lærer om kristendom i skolen og til konfirmationsforberedelse. Det har vi offentlige institutioner til i Danmark! Det betaler vi skat til! I USA tvinges forældrene til at tænke mere over opdragelsen, herunder den religiøse.

Hver gang staten overtager et område, glemmes det personlige ansvar. Det gælder også inden for religionen.

Jeg er stor tilhænger af folkekirken, men den er ikke en guddommelig institution og har sin narkotiske virkning, som Viggo Hørup kunne lide og Søren Kierkegaard afskyede.

Kun ét er sikkert: hvis man vil skille stat og kirke, fordi man som ateist eller fritænker vil frigøres fra det religiøse, får man den modsatte effekt.