»Når man går i krig, skal man vide, at man altid sætter en kæde af voldshandlinger i gang. Krig er konkret – aldrig abstrakt. Nogle betaler den højeste pris. Nogle familier bærer byrden i generationer, mens vi andre går i Netto.«

Tom Buk-Swienty kigger ud ad bilvinduet, da vi passerer Lillebæltsbroen. Derovre ligger Fredericia. Her vandt Danmark en stor sejr under treårskrigen »i natten klam og kold« den 6. juli 1849. En sejr, der skabte en form for national beruselse, der bidrog til katastrofen ved Dybbøl i 1864. Og krigene fortsatte med at danne baggrund for hinanden.

»Dybbøl trak lange spor – helt op til i dag. Efter nederlaget krøb vi ind i os selv og udviklede en fælles fortælling om den stilfærdige lille stat med fredelige borgere. Det var en fortælling, der helt så bort fra, at Danmark i de 1.000 år, der lå før Dybbøl, var en ret krigerisk og indflydelsesrig europæisk magt. Lilleputstaten undgik Første Verdenskrig og slap relativt billigt fra den anden. Krig indgik ligesom ikke i vores politiske overvejelser i mere end 100 år,« fortæller Tom Buk-Swienty.

Og det er en vigtig erkendelse – ikke mindst i disse uger, hvor danske fly igen er på vingerne i endnu en krig.

»Min egen lommefilosofi er så, at det måske er her, vi finder noget af svaret på, hvorfor vi – i modsætning til andre lande – ikke har nogen voldsom debat om at gå i krig. I Tyskland sidder afskyen for krig dybt, og debatten er intens. I Storbritannien og USA debatteres der for fuld kraft, fordi de af egen, lange erfaring godt ved, hvad krig er. De kan føle historien.«

Anderledes er det i Danmark. Her mangler vi måske erkendelse af, at sporskiftet efter Dybbøl havde noget for sig.

»Den danske overlevelsesstrategi efter Dybbøl var jo en succes. Vi var udenfor. Måske i så lang tid, at danske politikere er blevet ahistoriske og på det sidste er blevet lidt løsere på aftrækkeren. Jeg spørger mig selv om, hvilke mekanismer der nu er gået i gang. Er vi blevet en nation af naive krigere?«

Krig er ikke et computerspil

Vi skal til Aarhus, hvor Buk-Swienty skal holde foredrag på Århus Akademi. Foredrag nummer 20 siden sommerferien. Senere skal vi til gallapremiere på Ole Bornedals 1864 i DR’s koncerthus. En tv-serie til 173 millioner kroner, inspireret af Buk-Swientys bøger Slagtebænk Dybbøl og Dommedag Als.

Vi taler om det måske lidt groteske, at nationen i disse dage diskuterer en 150 år gammel krig mere end det faktum, at vi i sidste uge gik på vingerne i Mellemøsten. Men det hænger sammen, fastslår han. Han slutter f.eks. altid sine foredrag med at vise billeder af danske soldater, der er faldet i Afghanistan.

»Krig handler altid om mennesker,« siger han.

Og om blod. Jeg mødte Tom Buk-Swienty på Syddansk Universitet i 2006. Vi delte kontor. Han underviste i den »lange journalistik«. En dag ankom en rullevogn, med gulnede bøger. Handbuch der kriegschirurgischen Technik bind 1-4 af Friederich van Esmarch. Udgivet i 1877. Hvad har det med den lange journalistik at gøre? Tom Buk-Swienty grinede dengang – det gør han gerne – og forklarede, at han var i gang med sit livs længste journalistiske projekt. Om Dybbøl. Han er journalist og cand.mag. i historie.

»Nu vil jeg helt ind i den krig, og denne håndbog er skrevet af en mand, der var feltlæge under krigen i 1864. Man kan jo ikke skrive en bog om Dybbøl uden at studere de mindste, blodige detaljer,« forklarede han.

300 HF-studerende venter i Aarhus. Tom Buk-Swienty vil have tilhørerne til at opleve, at krig ikke er et computerspil, men »kød og blod«, som han siger. Meget blod. Ordstyreren, den 39-årige lærer Klaus Daugaard, lyttede intenst til Buk-Swientys fortælling om soldatens krig og om, hvordan krige får deres eget utilsigtede liv. Fortællingen om veteranen Jens, der var med det første hold i Irak. Han fik fortalt, at han ville blive modtaget med åbne arme og blomster, »men i stedet blev der skudt på os«. En befrielseskrig endte som en blodig besættelse. Det gik ikke som forudset, og soldaterne og de civile betalte prisen.

Klaus Daugaard er dansk veteran fra Bosnien og Kosovo. »Den historie kunne jeg i den grad genkende,« sagde han, da vi tog afsked.

I bilen reflekterer Tom Buk-Swienty videre om krigene, der hænger sammen – tager hinanden.

»Krige får deres eget liv. De får altid uforudsete konsekvenser. Vi ville formentlig ikke have haft Islamisk Stat uden den anden Irak-krig. Afghanistan er stadig en rodebutik.«

Krig er også et redskab

Vi kører tilbage. Tom Buk-Swienty får sms’er fra journalister, der vil have hans kommentar til den debat, som tv-serien 1864 allerede har sat i gang. Historikere mener, at serien ligefrem forfalsker historien om Dybbøl. Politikere anklager serien for at misbruge 1864 til politisk propaganda. Serien indeholder nemlig også en nutidsfortælling om søsteren til en dansk soldat, faldet i Afghanistan.

Tom Buk-Swientys Dybbøl-bog har inspireret serien, og han har været seriens historiske konsulent. Han ved godt, at han nu risikerer at blive klemt flad mellem Ole Bornedals værk og kritikerne af det. Som osten i den cheeseburger, vi spiser på rastepladsen ved Ejer Bavnehøj. Som historiker skal han have pinlig orden i papirerne. Som journalist og forfatter skal han på denne baggrund sikre, at hans fortælling bliver nærværende. Han har valgt at gøre det ved at prioritere krigens menneskeskæbner – soldaternes, de pårørendes, politikernes. Men krig er ikke kun en fortælling om skæbner, siger han.

»Jeg er vokset op med fodnoter og pacifisme, men er ikke så naiv, at jeg afviser krig som et redskab. Jeg synes bare, at det i orden at påpege og dokumentere, at når man går i krig, får man blod på hænderne ... egne hænder og andres. Der er gået 150 år siden Dybbøl, og vi diskuterer stadig den krig. Jo mere vi fortæller, jo større historisk interesse kan vi måske opmuntre til. Det er da ikke så dårligt – heller ikke at historikere har forskellige fortolkninger af kildematerialet – vel?«

En historisk nødvendighed

Tom Buk-Swienty er ikke i tvivl om Bornedals værk:

»Ole Bornedal er kunstner, og kunstneres bidrag til den historiske dimension er vildt vigtige. De kan og skal ikke være absolut historisk korrekte, men de bidrager med en ny dimension.«

Bornedal vælger for eksempel at portrættere konseilspræsident Monrad som en mand på galskabens rand.

»Han var rent faktisk maniodepressiv, og han stod midt i en vild national beruselse. Nicolas Bros fortolkning af Monrads indre kampe med sine dæmoner er fantastisk. Den er muligvis helt forkert. Men det kan heller ikke afvises, at den rammer plet. Det finder vi aldrig ud af. Det er fiktion, og hvis den kan skabe interesse og nysgerrighed for historien om Dybbøl, er det da fantastisk. Det er jo det, kunst skal: inspirere og sætte tanker i gang,« siger Buk-Swienty.

Han nævner som et eksempel Picassos Guernica-billede.

»Det er ikke virkelighed, men en stor kunstners fortolkning af den. Det abstrakte kunstværk hang som Minerva-reproduktion i tusinder af danske hjem, hvor det bidrog til interesse og samtale om den spanske borgerkrig!«

Og det behøver ikke engang være ’fin kunst’. F.eks. blev hans egen interesse for Karen Blixen skabt, da han så Meryl Streep og Robert Redford i Out of Africa.

»Filmen digtede vildt videre på historiske kendsgerninger og stemninger. Men den satte mig i gang, og jeg har lige afleveret andet bind af bogen om Karen Blixens far!«

Den store fortælling

Vi skilles og mødes igen om aftenen i DR-Byen over pindemadder og høje glas. Snakken går livligt – også om den debat, der tager til før premieren. Tom Buk-Swienty er netop blevet adjungeret professor i historie på Syddansk Universitet og han afparerer stilfærdigt kritikken og udtrykker sin respekt for de kritiske historie-kollegers faglighed, selv om han undrer sig lidt over, at de, der tilhører en stand, som sætter en ære i grundighed, ikke venter med deres kritik, til de har set alle otte afsnit. For sæt nu, at der ligefrem er en pointe med de friheder, Bornedal tager sig, som man først forstår til sidst? Hvem bliver så de første faldne i denne nye slesvigske krig?

Instruktør Ole Bornedal er på scenen i Koncerthuset knapt så stilfærdig:

»Historien er altid i bevægelse. Også 1864, som stadig – den dag i dag – får lektorale nullermænd til at blæse ud på gulvet fra nede under sofaen, når man åbner vinduet og laver gennemtræk. Og det er godt. Det fortæller os, at hvis man vil have den absolutte viden, så kan man indhente den gennem mange vinduer. Ikke kun ét,« lyder budskabet.

Tom Buk-Swienty har brugt hele dagen – og uger og måneder – på at fortælle om, hvordan Dybbøl skabte et Danmark, der indad vandt, hvad udad tabtes, og hvor tusind års store kriger-fortælling blev erstattet med den lille smukke historie om pragmatisme og fredelig velfærds-færden. Han har kun en bekymring for den tv-serie, som hans bøger inspirerede til:

»Er vi klar til den store fortælling, når vi er opdraget til den lille?«