Timing is everything.

Da The Club of Rome i 1972 udsendte rapporten The Limits to Growth, var det muligvis 40 år for tidligt. Ikke i forhold til det faktuelle budskab om risikoen for kommende ressource- og miljøkriser, men i forhold til den globale offentligheds modtagelighed for dette budskab. Godt nok skabte rapporten overskrifter verden over, solgte 12 millioner eksemplarer og gjorde med ét begrebet ’grænser for vækst’ til en ny bestanddel af sproget. Men da væksten ganske uventet og uønsket forsvandt med oliekrisen i 1973-74, forsvandt også entusiasmen for sagen. Nu gjaldt det om med alle midler at genskabe væksten. Bad timing for rapporten var det.

Til gengæld indledtes en langvarig, til denne dag fortsat bølge af kritiske angreb på rapporten og forskerholdet bag den: Dennis og Donella Meadows, Jørgen Randers og William Behrens III, alle fra det berømte Massachusetts Institute of Technology (MIT).

Først nu er det, som om tiden er blevet moden til rapportens budskab. Antagelig fordi de 40 år, der er gået, har leveret bekræftelse på forskerholdets konklusioner.

Hvad Grænser for vækst ikke sagde var, at dommedag og globalt sammenbrud ville indfinde sig cirka ved indgangen til det 21. århundrede. Det er ellers, hvad Meadows og co. er blevet skudt i skoene og efterfølgende hånet for at have taget fejl af.

Angrebene

Blandt de mange angreb på rapporten er f.eks. artiklen af energi- og sikkerhedsanalytikerne Amy Myers Jaffe og Robert A. Manning i det ansete tidsskrift Foreign Affairs, der i januar 2000 skrev, at de resterende oliereserver ifølge 1972-rapporten »ville løbe ud i 1990«, og at denne forudsigelse som bekendt havde vist sig at være »fundamentalt forkert.«

Eller tag vor egen Bjørn Lomborg, der i november 2002 under overskriften »Historiens skraldespand: Grænser for vækst« skrev i det ligeledes ansete magasin Foreign Policy, at »vitale mineraler som guld, sølv, kobber, wolfram, zink, kviksølv, bly, tin og olie skulle være udtømt nu. Men det er de ikke«.

»Den virkelige svaghed (i rapporten, red.) er den underliggende antagelse om, at planeten Jorden har endelige, livsvigtige ressourcer (som olie, vand og korn), som ikke kan substitueres,« skrev den danske miljødebattør. Som også fik konstateret, at »hvis udledningerne af CO2 havde udgjort en reel trussel mod fremtidig vækst, så ville det globale samfund have været i stand til at begrænse CO2-udledningerne markant med forhåndenværende teknologi«.

Så sent som sidste sommer genoptog Lomborg angrebet på Grænser for vækst, denne gang i en artikel i Foreign Affairs, hvor han gentager, at »deres budskab var, at inden 2012 vil verden løbe tør for aluminium, kobber, guld, bly, kviksølv, molybdæn, naturgas, olie, sølv, tin, wolfram og zink – 12 af de 19 stoffer, de kiggede på. De tog simpelthen opsigtsvækkende fejl«.

Som Dennis Meadows efterfølgende forklarede i en replik i tidsskriftet – sådan som han gennem årene har forklaret det talløse gange – så rummede Grænser for vækst ikke en forudsigelse af, hvordan fremtiden ville blive.

»Vi sagde gentagne gange i The Limits to Growth, at det er umuligt at forudsige fremtiden for sociale systemer præcist,« skrev Meadows.

»Vi fremlagde 12 forskellige scenarier for fremtiden, syv der afspejlede kollaps, og fem der beskrev muligheder for en bæredygtig fremtid.«

Ikke forudsigelser

I selve rapporten understreges det således, at »disse grafer er ikke præcise forudsigelser af de variables størrelse på noget bestemt tidspunkt i fremtiden. De er alene fingerpeg om systemets adfærdsmæssige tendenser«.

Udsagnene om rapportens påståede udtømning af diverse metalreserver baserer Lomborg og andre kritikere ikke på forskerholdets modelbaserede scenarier, men på en tabelgengivelse i rapporten af data fra US Bureau of Mines, der simpelthen viser, hvor længe de dengang kendte reserver ville holde med den daværende forbrugsrate samt med eksponentiel vækst.

»Vi brugte udelukkende tallene for at illustrere vigtige forskelle mellem lineær og eksponentiel vækst; de havde ingen forbindelse til vore scenarier,« understreger Dennis Meadows.

Som også den amerikanske olieanalytiker og investeringsekspert Matthew Simmons skrev ved årtusindskiftet i et tilbageblik på rapporten:

»Ingen steder i bogen er der nogen omtale af at løbe tør for noget som helst i år 2000 (…) Der var ikke skrevet én sætning endsige ét ord om olieknaphed eller grænse for nogen specifik ressource ved år 2000.«

Den faktiske konklusion i Grænser for vækst lyder i forfatternes formulering:

»Hvis de nuværende væksttendenser i verdens befolkning, industrialisering, forurening, fødevareproduktion og ressourceudtømning fortsætter uændret, vil grænserne for vækst blive nået på et eller andet tidspunkt inden for de kommende 100 år. Det mest sandsynlige resultat vil blive et temmelig pludseligt og ukontrollabelt fald i både befolkning og industriel kapacitet.«

»Det er muligt at ændre disse væksttendenser og etablere en tilstand af økologisk og økonomisk stabilitet, der er bæredygtig langt ind i fremtiden.«

Data bekræfter model

I dag, med 40 års forsinkelse, tyder noget på, at rapportens tid er kommet. Dels fordi nye analyser og faktiske data siden 1972 ser ud til at bekræfte dens konklusioner. Dels fordi den internationale økonomi er løbet ind i en hårdnakket og mangesidet krise, der har skabt motivation for at diskutere, hvad der foregår, og hvordan en mere langtidsholdbar økonomi egentlig kan se ud.

Den australske fysiker og systemanalytiker Graham M. Turner fra Commonwealth Scientific and Industrial Research Organisation i Canberra har samlet og analyseret 40 års data for den faktiske udvikling i verdens befolkning, industriproduktion, fødevareforsyning, forurening og råstofforbrug siden 1970. Det har han sammenlignet med tre af scenarierne i Grænser for vækst: ’Standardforløbet’ som er et business-as-usual-scenarie, hvor vi grundlæggende opfører os som hidtil, og som i rapporten leder til kollaps af det globale økonomiske system senere i dette århundrede. ’Teknologiforløbet’, der indregner stærk satsning på forbedret teknologi til sikring af genanvendelse, forureningskontrol m.m. Og ’stabiliseringsforløbet’ der opnår bæredygtighed via både teknisk, social og økonomisk omstilling.

»Det er tydeligt, at data fortsat lægger sig pænt op ad standardforløbet (for de fleste variable) og ikke op ad de to andre scenarier,« lyder Turners konklusion.

Altså kurs mod kollaps.

»Sammenligningen demonstrerer, at det oprindelige arbejde (rapporten, red.) ikke kan afvises, sådan som mange kritikere har forsøgt, og at tilliden til scenariemodellerne i Grænser for vækst øges,« bedømmer Graham Turner.

Mere konkret viser de sidste 40 års data, at den globale befolkning er på vej til et lidt højere toppunkt end rapportens standardforløb. Den globale økonomiske produktion er begyndt at vise faldende vækstrater – igen i rimelig overensstemmelse med standardforløbet, der peger mod et toppunkt inden for de nærmeste år og derefter et klart fald som udtryk for begyndende sammenbrud. Den globale fødevareproduktion i virkelighedens verden lægger sig også tættest op af standardforløbet med kun en ganske svag vækst i fødevarer pr. indbygger. Den globale forurening, eksemplificeret af Turner ved den faktiske CO2-koncentration i atmosfæren, er vokset stærkere end i de to ’grønne’ scenarier i Grænser for vækst og kun en anelse langsommere end i sammenbrudsscenariet.

Når det gælder sammenligning med scenarierne for ressourceudtømning, har Turner indskrænket sig til energiressourcer og her taget højde for den betydelige usikkerhed om, hvor store de resterende, tilgængelige ressourcer af kul, olie og gas egentlig er. Med et lavt skøn for reservernes størrelse følger virkelighedens udtømningshastighed standardforløbet, dvs. sammenbrudsscenariet. Med en antagelse om store tilgængelige reserver følger virkeligheden foreløbig teknologiforløbet.

Graham Turner mener selv, at den p.t. forstærkede tendens til faldende netto-energiudbytte – energy return of investment – og stigende omkostninger ved de nye, svært tilgængelige forekomster af tjæresand og skiferolie taler for en kommende udvikling efter standardforløbet.

Er det begyndt?

Menneskehedens aktuelle kurs følger altså i store træk Grænser for væksts sammenbrudsscenarie. Spørgsmålet er, hvornår sammenbruddet begynder, hvis den kurs fortsætter.

Standardscenariet »resulterer i kollaps af den globale økonomi og befolkning i nær fremtid. Det begynder omkring 2015 med et industrielt output pr. person, der falder brat, fulgt af fødevarer og service. Som konsekvens stiger dødsraterne fra omkring 2020, og befolkningen mindskes fra 2030,« forklarer Turner om modellen.

I lyset heraf rejser den australske forsker spørgsmålet, om den krise, vi oplever nu med aftagende økonomiske vækstrater og med klimakriser, der koster tab af penge og menneskeliv, i virkeligheden er begyndelsen til sammenbruddet.

Det er ikke til at vide, siger han, »men paralleliteten mellem data-trenden og modellens dynamik tyder på, at de tidlige stadier af kollaps kan vise sig inden for et årti eller måske ligefrem er på vej.«

Professor Katherine Richardson, formand for den tidligere regerings klimakommission og selv deltager i et stort internationalt forskningsprojekt om de planetære grænser for vækst, har læst Turners analyse.

»At virkeligheden foreløbig følger modellens standardforløb, styrker denne. Det er dog ikke det samme, som at modellens udsagn om fremtiden også bliver til virkelighed. Det kan ingen vide. Og dermed peger det på det gode gamle dilemma, som vi har så svært ved at håndtere: At det handler om en risiko. Det kan godt være, udviklingen fortsætter lineært, men det kan også være, at vi bevæger os mod et crash,« siger Katherine Richardson.

»Efterhånden er der rigtig, rigtig mange, der peger på, at vi har et problem med ressourceudtømning og grænser. Forskningsprojektet med ’planetary boundaries’ handler også om dette: Hvilken plads til vækst har vi, hvad er råderummet? I bund og grund tror jeg, vi siger det samme som Grænser for vækst, i dag blot med større viden om hvordan det planetære system fungerer.«

Fra World 3 til World 5

Denne viden leveres også af folk som systemanalytikeren, professor Harald Sverdrup, Lunds Universitet, og hans forskerkolleger Kristin Vala Ragnarsdottir og Deniz Koca.

Sammen har de videreudviklet og raffineret den model, som Meadows og co. brugte – kaldet World 3 – til en World 5 model med mange flere detaljer indbygget.

»Vi får helt det samme kvalitative billede ved vore modelkørsler, som Grænser for vækst gjorde. Nogle kurver kan toppe nogle år før eller senere, men det store billede er det samme,« siger Harald Sverdrup.

I modsætning til den gamle model, der slog alle råstoffer sammen, ser man i World 5 på udtømningen af de enkelte ressourcer: olie, kul, metaller osv.

»For flere råstoffer har vi allerede passeret toppunktet for global produktion,« påpeger Sverdrup og nævner konventionel olie og guld.

Ved en business-as-usual adfærd vil toppunktet for global zinkproduktion blive passeret og produktionen begynde at falde omkring 2025, viser modellen. For sølv i 2032, platin i 2035, jern 2040, krom 2050 etc.

»Vi er i forstadierne til et sammenbrudsscenarie. Det er nu, vi får advarslerne, og hvis vi ikke tager os af dem, bliver det meget ubehageligt,« påpeger Sverdrup, hvis model også viser, hvordan stigende grader af genanvendelse og lukkede produktionskredsløb kan forlænge tidsfristerne markant og bidrage til at skabe bæredygtighed.

»Det betyder, at der er mangt og meget i politik, som må ændres. At planlægge ud fra forestillingen om evig vækst er en katastrofal politik i den situation, vi nu befinder os i. Specielt at basere sig på låntagning i forventning om, at vækst vil give os mere at betale tilbage med, er farligt, når vi er på vej ind i en tid, hvor der sandsynligvis bliver mindre at betale tilbage med. Desværre er der meget stærke fortrængningsmekanismer på spil,« mener Harald Sverdrup.