Det var under en scene i sidste sæson af tv-programmet X Factor på DR, at det slog mig.

Dommer Thomas Blachman havde sammensat en musikgruppe på fire piger. Pigerne dystede mod fem andre grupper om at gå videre til liveshowet. De mødtes til Blachmans bootcamp, hvor han skulle vælge de tre grupper, der skulle gå videre.

Nu skulle pigerne synge foran ham for første gang. “Aj, hvor jeg glæder mig,” sagde Blachman og kaldte gruppen for et lille mirakel, mens de fire piger stillede sig op på en række.

“Men,” sagde pigen med grønne striber og guitar, “jeg har altså valgt at springe fra.”

Thomas Blachman kunne næsten ikke rumme sin skuffelse. Da pigerne alligevel sang deres sang, en sang, som pigen med guitaren, Alberte, havde skrevet, var Blachman rørt til tårer. “Det var magisk,” sagde han, “det var fuldstændig magisk. Det var det, jeg havde drømt om i ti år. Fuck altså.”

Ude på den anden side af døren ventede vært Sofie Linde. Den rødhårede af pigerne fortalte, at det var helt cool, for Alberte skulle jo ikke gøre noget for at gøre dem glade, hun skulle jo gøre det, der gjorde hende selv glad.

Til kameraet fortalte Alberte, at det føltes forkert. Til Blachman fortalte hun, at hun selv blev nødt til at kunne mærke det. Til Sofie Linde og de andre piger sagde hun, at hun blev nødt til at have sig selv med.

Og det var her, at jeg – som er født et sted i 1970’erne – tænkte: Hov, stop en halv. Hvad er det, du skal kunne mærke, Alberte? Hvordan føles det at have sig selv med? Hvorfor skal man kun gøre ting, der gør én glad?