Debatten om lønforskellen mellem mandlige og kvindelige landsholdsspillere har nu raset gennem længere tid, og senest blev kvindernes landskamp mod Sverige i går aflyst på grund af striden. For nylig kunne man høre Alternativets ligestillingsordfører, Carolina Magdalene Maier, efterlyse ligeløn og ligestilling mellem kvinde- og herrelandsholdet i Radio24syv, uden at komme med ét forslag til, hvordan det skulle kunne lade sig gøre rent økonomisk.

Dette er symptomatisk for debatten, der vægrer sig ved at dykke ned i de bagvedliggende årsager til konflikten. Orienterer man sig på diverse sociale medier, vil man hurtigt bemærke, at diskussionen ofte bliver udlagt som en kønskamp eller et ligestillingsspørgsmål, hvor DBU, alene af patriarkalske grunde, bare ikke vil tilgodese kvindelandsholdets og Spillerforeningens ønsker. Dette er imidlertid en misvisende og forfladigende tilgang til debatten.

Underskudsforretning

Ifølge DBU’s seneste redegørelse for lønforhandlingerne, har organisationen de seneste år samlet skudt 16-18 millioner kroner i dansk kvindefodbold, og har desuden tilbudt de kvindelige landsholdsspillere en historisk høj lønstigning på 46 procent.

Det skal ses i lyset af, at kvindelandsholdet, markedsøkonomisk betragtet, er en regulær underskudsforretning. I DBU’s seneste årsregnskab (november 2015 – december 2016) anløber udgifterne til at drive kvindelandsholdet 5,7 millioner kroner, mens der i samme periode har været begrænsede, eller slet ingen indtægter.

Kvindelandsholdet genererer ingen billetindtægter, da der i perioden har været gratis entré til landsholdets hjemmekampe, ligesom både DBU og de kvindelige spillere kun opererer med mindre sponsorater og frem til og med 2018 slet ingen indtægter har på tv-området.

I forbindelse med EM-slutrunden i år genererede holdet ganske vist en turneringsbonus, men den opvejede ikke udgifterne ved holdets deltagelse i slutrunden.

Derfor har DBU ganske enkelt ikke det økonomiske fundament til at imødekomme Spillerforeningens krav til en lønstigning i de såkaldte stipendier på 342 procent. DBU er alene at betragte som en forretning med gynger og karruseller, og en udskrivning af denne størrelse vil nødvendigvis få dramatiske konsekvenser andre steder i butikken.

Dernæst er det vigtigt at forstå, at DBU og landsholdet ikke indgår i et ordinært arbejdsgiver-arbejdstager forhold. Landsholdet er ikke et job, men et frivilligt tilbud. Var landsholdsspillerne lige pludselig ansat til at repræsentere deres land, ville det udhule den nationale bindingsfølelse, der er landsholdets bærende kraft.

Derimod indgår spillerne i regulære ansættelsesforhold i deres klubber, der således må forventes at betale spillernes løn. Landsholdet må derfor kun anses som en bibeskæftigelse for spillerne, hvorfor landsholdslønnen aldrig bør blive et spørgsmål om, hvorvidt kvinder – eller mænd for den sags skyld – kan leve af landsholdsfodbold eller ej.

I sidste ende vil dette spørgsmål til enhver tid være betinget af de respektive klublønninger.

Problemet – det egentlige problem, om man vil – er bare, at det økonomiske råderum er stærkt begrænset i kvindefodbold på klubplan. Den side af problematikken bliver imidlertid sjældent behandlet i medierne, selv om det måske er den mest åbenlyse årsag til, at størstedelen af kvinderne ikke kan leve af deres sport. Befolkningen interesserer sig nemlig kun for landsholdet.

Skal miniputter skæres?

Kvinderne står altså tilbage med en rigtig dårlig sag, for mens herrelandsholdet hvert år indbringer det ene millionoverskud efter det andet, er kvindelandsholdet ren tilsætning.

Det efterlader os ved de nærliggende spørgsmål om solidaritet og kulturel nødvendighed. For underskudsforretning eller ej, så er kvindelandsholdet gået hen og blevet en folkekær størrelse med høj (ikke mindst kvindelig) identifikationsfaktor, hvilket rimeligvis burde anspore en omfordeling.

I givet fald ville en sådan omfordeling kræve, at pengene blev taget et andet sted i DBU’s budgetter. Og når vi kan konstatere, at herrelandsholdet genererer størstedelen af indtægterne til at få DBU-butikken til at køre rundt, hvem er det så, der fremadrettet skal have mindre? Er det børnefodbolden, breddefodbolden, talentudviklingen, integrationsprojekterne eller, ja, herrelandsholdet?

Hvis vi ønsker, at der skal indføres professionelle honorarer for kvinderne, må vi nødvendigvis også være indstillet på, at der bliver skåret ned et andet sted i Fodbolddanmark. Det har i sin grundnatur ikke noget med ligestilling at gøre – det er helt basal matematik.

De fleste nogenlunde fornuftige mennesker kan se vigtigheden af, at vi har et velfungerende kvindelandshold, og på lidt længere sigt kunne det måske endda blive en rigtig god investering.

Men lad os stille skarpt på de nødvendige økonomiske dispositioner, som problemet indeholder, frem for at forplumre debatten med hurtigkøbte ligestillingsparoler.