Hvad er det dog for en verden, mine børn vokser op i? Min gode venindes spørgsmål faldt på Facebook natten til fredag, da nyheden om terroren i Nice spredte sig med lynets hast. Hun sad med sin familie på den anden side af Jorden og var lige så fortvivlet som jeg, der i den danske sommernat kunne høre min egen, sovende families trygge vejrtrækning, altimens vi begge læste om de døde, der på Bastilledagen havde festligholdt »frihed, lighed og broderskab«.

Min veninde og jeg er begge i fyrrerne – så vi har nået at være voksne i den lyksalige periode mellem Sovjetkommunismens afslutning (1989) og »krigen mod terrors« begyndelse (2001). En periode, der – fejl og problemer til trods – var præget af stigende fred og frihed, større vækst og velstand, og en spirende tro på, at sådan ville det nok altid være. Det blev det ikke.

Min veninde og jeg har begge familier med børn, der endnu ikke er voksne, og til hvem vi skal prøve at give meningsfulde forklaringer på og svar til de ting, der sker i hverdagen. Men hvordan forklarer man sine små børn, hvorfor en mand med fuldt overlæg kører en lastbil ind i en flok af glade uskyldige og hen over hovedet på et spædbarn?

En sådan verden er ikke én, jeg kan forklare. Det er ikke »min« verden.

»Min« verden er ikke perfekt: Der vil altid være forbrydere, økonomiske kriser og ufred. Men det vil være en, hvor selv de, der ønsker et andet samfund, respekterer grundlæggende spilleregler om fred, frihed og enhver sit.

En sådan verden er ikke en abstrakt utopi, men den synes i disse år at glide stadigt længere væk. For første gang i mands minde er der lande, som man som hvid europæer ikke kan rejse til som turist uden at være terrormål. For første gang i en generation er de lande, det er farligt at være i, naboer og genboer – ja, det er faktisk blevet »os« selv. Der er nu bydele i København, man helst ikke kører igennem. Der er steder, hvor kvinder eller jøder eller bøsser ikke kan færdes uden at risikere overfald. Det at opleve terrorens gru – også herhjemme – er nu så vanlig en ting, at vi end ikke når at udskifte vore sympatierklærende Facebook-billeder inden næste angreb.

Men hvordan kommer vi herfra og tilbage på sporet? Første skridt må være erkendelse: Erkendelse af, at den terror og lovløshed, der nu plager og ødelægger store dele af vores verden, skyldes et politisk-religiøst verdensbillede knyttet til islam. En række globale survey fra det anerkendte Pew Researchviste i 2013-14 viste, at der i de fleste vestlige lande er et betragteligt (og qua demografien stigende) mindretal af muslimer, der ser fundamentalt forskelligt på frihed og terror end resten af befolkningerne. Ikke ubetydelige mindretal har et positivt syn på IS. Store andele ønsker sharia som grundlag for lovgivningen. I de fleste muslimske lande finder et flertal selvmordsbombning acceptabelt. Måske det kun er nogle få og et mindretal af muslimer i Europa, og måske andre faktorer også bidrager. Men tag islam ud af ligningen, og facit bliver et andet.

Den erkendelse er ikke i sig selv svaret, men uden den kommer vi ikke videre. Vi får ikke standset terroren, så længe vi bilder os selv ind, at den kun sker på grund af Vestens tåbelige krige i Mellemøsten, eller alene skyldes offentlige besparelser herhjemme eller »hvid« racisme, eller helt kan tilskrives nogle karikaturtegninger eller nogle sindsforstyrrede enkeltpersoner.

Næste skridt må så være at finde den strategi, hvormed man dels kan pacificere de voldsparate muslimer uden at radikalisere og skubbe resten væk, og dels kan genskabe trygheden uden at gå længere i retning af en politistat, end vi allerede er. Begge dele vil forudsætte en værdi- og kulturkamp i disse begrebers egentlige forstand.