»Noget af det vigtigste, vi kan lære af finanskrisen, er, at vi aldrig bliver i stand til med nogen synderlig præcision at forudse en sådan krise. Selv ikke med de skarpeste økonomer og den bedste vilje. Når vi ikke kunne forudse denne krise, så kommer vi aldrig til at kunne det.«

Ordene er Hans Jørgen Whitta-Jacobsens. Professor i økonomi på Økonomisk Institut, Københavns Universitet. Og formand for Det Økonomiske Råd under den økonomiske krise, der fulgte finanskrisen.

Faktisk sagde Whitta-Jacobsen ja til at indtræde i vismandsinstitutionen samtidig med, at finanskoncernen Lehman Brothers krakkede på Wall Street i efteråret 2008 og for alvor startede den internationale økonomiske nedtur.

Blandt de økonomiske vismænds fornemste opgaver er dels at rådgive politikerne om den økonomiske politik, dels at lave fremskrivninger af den økonomiske udvikling. Det første afføder som regel kritik fra visse lejre og opbakning fra andre, det andet viser sig oftest at ramme ved siden af.

Hans Jørgen Whitta-Jacobsen sluttede som overvismand i 2015 efter syv år i formandsstolen. I dag kan han tale friere om, hvad han tænker og har lært af det seneste tiårs turbulente økonomi.

»I de halvårlige vismandsrapporter laver vi forudsigelser om de kommende to-tre års BNP-udvikling så godt, vi overhovedet kan. Men hvis der er én ting, jeg er blevet klar over, så er det, at vi ikke kan forudse økonomiens vendepunkter.«

Han påpeger, at alle de klassiske kriseindikatorer var til stede op til finanskrisens udbrud i 2007-08: eksploderende høje priser på boliger og aktier, eksploderende udlån fra den finansielle sektor, et gigantisk indlånsunderskud og et meget tyndt kapitalgrundlag i sektoren samt et voldsomt kapacitetspres på økonomien i form af bl.a. meget lav arbejdsløshed.

»Så man vidste det egentlig godt, men alligevel opstod der ikke nogen konsensus om, at nu brændte det på. Visse økonomer advarede, men hver gang var der andre, der argumenterede imod. Selv var jeg ikke med på et hold, der forudsagde noget som helst,« siger Whitta-Jacobsen.

Den ny krisefri kapitalisme

Én grund til, at advarselssignalerne blev negligeret, var, at der blandt visse økonomer og politikere havde udviklet sig en tro på en helt ny æra med en krise- og risikofri kapitalisme, omtalt som new economics.

»Det centrale problem med depressionsforebyggelse er i enhver praktisk forstand løst,« sagde i 2003 den toneangivende neoklassiske økonom og nobelpristager Robert Lucas fra University of Chicago.

Og i november 2007 – få måneder før finanskrisen faktisk bragede løs – sagde en af de Lucas-inspirerede politikere, Danmarks daværende statsminister, Anders Fogh Rasmussen (V), følgende:

»Jeg tror, der er økonomer, som må begynde at overveje at skrive lærebøgerne på universiteterne om.«

Forestillingen hos statsministeren og en række økonomer var, at man omsider var blevet så dygtige til at føre stabiliseringspolitik via nationalbankernes regulering af renterne, at man som noget helt nyt kunne undgå konjunktursvingningerne.

»Det var alt sammen en illusion, men den fik gennemslag,« siger Hans Jørgen Whitta-Jacobsen.

Med til at nære forestillingen om en ny krisefri kapitalisme var globaliseringen, som man mente fjernede inflationsrisikoen, fordi importen af billige varer fra Østen ville forebygge højinflation.

»Og så var der de fantastiske nye finansielle produkter, som gav hidtil usete muligheder for risikospredning og dermed tilsyneladende tog risikoen ud af systemet.«

»Hvis man tror på alt dette, så er kriser og risici et overstået stadium, og så er der grobund for de meget opskruede aktiepriser, huspriser og værdiansættelser i det hele taget – det, der blev kernen i finanskrisen.«

»Men det hele var en illusion. Man var ikke nået frem til den krisefri kapitalisme.«

Økonomiprofessoren understreger, at når illusionen kunne bide sig fast, var det også, fordi det var i nogles interesse.

»Hvis kriser og høj risiko var et tilbagelagt stadium, så var der jo ikke grund til at regulere den finansielle sektor så stramt. Man præsenterede en deregulering af finanssektoren som værende i almenvellets interesse, selv om det handlede om snæver interessepleje. Man skal ikke være naiv om disse illusioners baggrund,« siger Whitta-Jacobsen.

»Den lære, jeg drager af dette, er, at der altid kommer ’den ny tids filosoffer’: Når en udvikling har stået på et stykke tid, kommer nogle og siger, at fra nu af hænger alting fundamentalt anderledes sammen. De får en vis medvind i debatten og et gennemslag på den førte politik og regulering – og de tager altid fejl.«

Statsgældskrisen

Finanskrisen i 2007-08 udløste den efterfølgende krise i realøkonomien, som førte videre til statsgældskrisen fra 2010.

»Alle ved, at statsfinanserne bliver voldsomt forværret under en krise, fordi skatteindtægter falder, og udgifter til understøttelse med mere stiger,« siger Whitta-Jacobsen.

»Men allerede i de gode tider op til finanskrisen kørte en række økonomier i Europa – f.eks. Italien, Frankrig, Portugal og Grækenland, ja, selv England og Tyskland – med store offentlige underskud, hvor de burde have haft overskud. Så da krisen ramte, gik nogle af dem fra et underskud på måske 3 procent af BNP til måske 8-12 procent. Fra et stort til et gigantisk underskud.«

Med dette voksende underskud og den dermed voksende statsgæld begyndte kreditorer at miste tilliden til, at de pågældende lande nogensinde ville betale deres gæld tilbage. Derfor steg renterne på nye lån til tårnhøje niveauer, og så rullede gældskrisen med alt, hvad der fulgte i form af lavvækst, arbejdsløshed og social nød.

Vær forberedt på krisens komme

Det tilbagevendende illusionsmageri om at alt går godt, samt den manglende evne til at forudsige, hvornår økonomien vender, betyder ifølge Hans Jørgen Whitta-Jacobsen, at man uvægerligt kommer for sent, hvis man først begynder at tage sine forholdsregler, når krisens ankomst er tydelig.

»Den løsning, jeg ser, er, at man så godt som overhovedet muligt må indrette alle de økonomiske systemer, så de på forhånd tager højde for en krises komme. Det er en vigtig lære af finanskrisen,« siger han.

»For finanssektoren handler det om en meget stram regulering – meget strammere end sektoren selv ønsker. Det vil sige meget høje kapital- og likviditetskrav, et stærkt tilsyn samt på forhånd fastlagte procedurer for afvikling af nødlidende banker.«

»Og skattesystemet skal f.eks. ikke indrettes på at befordre eksploderende ejendomspriser, men på at dæmpe dem. Fastfrysningen af ejendomsværdiskatten i 2001 var en katastrofe i en finanskrisesammenhæng,« siger Whitta-Jacobsen med henvisning til skattestoppet, der betød, at huspriserne kunne stige mod himlen, uden at beskatningen fulgte med op.

Før skattestoppet udgjorde ejendomsværdiskatten 1 procent af ejendomsværdien. Skatten steg derfor i takt med ejendomsværdien og lagde en vis dæmper på boligpriserne. Den ’stabilisator’ blev sat ud af kraft med skattestoppet, men er med den boligpolitiske aftale i maj i år delvist genetableret, dog kun med en sats på 0,5 procent.

»En forbedring i forhold til det, man havde indført i 2001, men en voldsom forværring i forhold til det, vi kom fra før 2001. Jeg ser det som meget slapt.«

Faktum er, at ejerboligpriserne i de store byer i dag på ny stiger dramatisk.

Holder det?

Når det gælder den offentlige økonomi, er læren af krisen ifølge økonomiprofessoren at opbygge – og efterleve – et regelsæt, der både nationalt og på EU-niveau sikrer, at man i gode tider ikke kører med underskud og skaber gæld, men tværtimod opbygger overskud og afvikler gæld for at have noget at skyde med, når en krise igen rammer.

»Op til krisen førte man en slap finanspolitik, og reglerne blev brudt. Men hvis et land i fem år kører med et underskud på 3 procent af BNP i stedet for et overskud på 3 procent, så betyder det mindst 30 procent højere gæld som andel af BNP på bare fem år. Det er voldsomt.«

Gennem hele kriseforløbet har der bølget en hidsig politisk-økonomisk strid om, hvorvidt vejen ud af krisen er stram finanspolitik og nedskæringer – ’austerity’ – eller stimulering af økonomien via bl.a. offentlige, jobskabende investeringer.

»Ifølge super-keynesianere er det dårligt med stramme regler for underskuddet, for så kan du ikke stimulere økonomien, hvis krisen kommer. Jeg mener, det forholder sig modsat. Jeg opfatter mig selv som meget keynesiansk og ønsker, at man, når krisen kommer, stimulerer økonomien med de klassiske redskaber: skattenedsættelser og høje offentlige investeringer. Men det kan man kun, hvis man har en stærk offentlig økonomi. Så forudsætningen for at kunne føre keynesiansk stabiliseringspolitik i krisetid er, at du som udgangspunkt har skabt sunde offentlige finanser.«

Hans Jørgen Whitta-Jacobsen understreger, at nogle af de nødvendige foranstaltninger i forhold til både finanssektor og offentlig økonomi i dag er på vej eller på plads. Han nævner indfasningen i bl.a. EU og USA af Basel 3-reglerne for finanssektoren samt EU’s finanspagt og vores egen budgetlov.

»Det kritiske er, om det holder, når vi nu igen har økonomisk fremgang. Om nogle år er vi måske kommet så langt, at der igen dukker økonomiske filosoffer op og siger: ’Altså, det er vist ikke nødvendigt med al den regulering, og nu skal vi heller ikke forhindre den finansielle sektor i at låne ud til gode og fornuftige projekter’. Jeg er bange for, at illusionerne opstår igen.«

»Det er nemt at slække, men meget svært at stramme. Jeg mener, man skal holde fast med alt, hvad man kan. Men jeg tror ikke nødvendigvis, det vil lykkes. Al erfaring viser, at der vil komme ny deregulering. De såkaldt nyliberalistiske ideer kan godt få medvind igen,« advarer den tidligere overvismand.

Modellens styrke og begrænsning

Personligt mener han, at modellen med en gennemreguleret kapitalisme, der bygger på privat foretagsomhed, fri etableringsret og frie markeder, er bedre egnet til at skabe den ønskede velstand end alternativerne.

»Så profitmotivet – eller grådigheden – har også en rolle at spille.«

Samtidig understreger Whitta-Jacobsen, at den herskende model er løbet ind i problemer, der må tages alvorligt.

»Globaliseringen har ud fra en økonomsynsvinkel nogle klare fordele, men den har også nogle samfundsmæssige effekter, som opleves meget negativt af nogle mennesker, hvorfor de vender sig imod den. Modstanden er for massiv til, at man kan blive ved at sige, at det bare er folk, der ikke har fattet noget. Måske har de ret i noget, og derfor skal det tages mere alvorligt, end vi har gjort hidtil.«

Den stigende ulighed er én årsag til mistilliden til globaliseringen. Blandt økonomer er det en stående diskussion, om ulighed fremmer eller hæmmer den økonomiske vækst.

»Men nogle gange bliver ting alt for økonomistiske,« siger økonomen.

»Man har ligesom glemt selve værdien af ligheden. For mig er det vigtigt at holde fast i, at ligheden i sig selv kan være et gode, uanset betydningen for økonomisk vækst. Jeg vil personligt godt have lighed, selv om det skulle koste lidt på den økonomiske vækst, men grundlæggende tror jeg nu på, at man sagtens kan få meget lige og rige samfund.«

Ingen evighedsmaskine

– Planøkonomien i den sovjetiske udgave kunne ikke levere, men det gældende system med evindelige konjunkturcykler, hvor opsving hele tiden afløses af nedtur og krise, virker egentlig som et ret ubegavet system?

»Ikke nødvendigvis. Et simpelt mål som BNP pr. indbygger er vokset eksponentielt over 50 år, og i forhold til det er de fleste konjunkturudsving forholdsvis små blip. Måske er det værd at betale den pris for udviklingen, at kurven ikke bliver helt jævn. Men de meget store nedture skal vi forebygge.«

– Men det er vel ikke en evighedsmaskine? Dagens økonomi opererer ikke i det samme fysiske rum som for 200 år siden eller som om 200 år. Der er grænser.

»For mig er vækst ikke det interessante. Det interessante er niveauet af velstand.«

»Vi ved, at jorden er et begrænset system, så vi kan ikke blive ved at have eksponentiel vækst, hverken i befolkning eller produktion. Og mener vi virkelig, at vi kun er tilfredse, hvis vi bliver ved at tjene 2 procent mere om året? Det er noget pjat. Hvem siger, at vi skal blive ved at blive rigere og rigere?«

– Hvor er vi så nu? Er der ikke i dag strukturelle faktorer – en aldrende verdensbefolkning, lavere produktivitetsvækst, rekordstor global gæld – der gør det svært at nå tilbage på gamle vækstrater?

»Det kan godt være, de seneste 200 års udvikling med en vækst i de udviklede lande på 2 procent årligt per capita er en saga blot. Lad os sige, der kommer en fase med kun 1 procent og efterfølgende kun 0,5 eller 0 procent – det kan jeg ikke se som en ulykke. Hvis vi kan producere så meget, at alle på Jorden kan have en anstændig indkomst uden at ødelægge den, hvad er der så at græde over?«

– Du siger ’det kan godt være …’ Tør du byde på, hvad du faktisk forventer?

»Jeg tror, produktivitetsvæksten de seneste 200 år har været højere, end den kommer til at blive de næste 200. Jeg tror, vi får en opbremsning.«