My precious. Hvis man vil vide, hvad en skærm gør ved et menneske, skal man prøve at tage en iPad fra et femårigt barn. Han reagerer præcis, ligesom Gollum fra Ringenes Herre ville gøre, hvis nogen ville tage hans ring. Sådan indleder Bent Meier Sørensen Skærmens magi – at træne modstandskraften i en digital tid. Ringen er magisk og giver Gollum adgang til en anden verden. Enhver, der vil tage den fra ham, rammes af hvidglødende raseri.

Situationen er til at genkende. Det er ikke usædvanligt i mit hjem, en sen eftermiddag, at den femårige grædefærdig råber »Jeg har kun en proceeeent« (batteri på iPad’en, forstås), mens den syvårige lige skal bygge en swimmingpool færdig på taget af et slot i spillet Minecraft (en verden, hvor tid, rum og tyngdekraft er opløst, hvilket ifølge Meier Sørensen er inspireret af LSD), inden han vil komme ud i køkkenet og spise. Den toårige, som ser sine ældre søskende med skærme, drøner rundt i stuen og skriger ’Gurli’ (verdenskendt tegnefilmgris, der findes på alle devices herhjemme).

Men ringen i Ringenes Herre har som bekendt to sider: en mørk og en lys. Den er dog så kraftfuld, at ikke engang den godhjertede troldmand Gandalf tør røre den. Den magi tillægger Bent Meier Sørensen skærmen, og det er ikke nogen hemmelighed, at hans største fokus i bogen er rettet mod den mørke side. Den, der tager ringen på i Ringenes Herre, bliver usynlig, og det gælder også for skærmen:

»Ikke nok med, at den, der sidder bag en skærm, ligner en, der tror, at han er usynlig; han forsvinder også fra det sted, han befinder sig, og fra den tid, der findes der, og bliver på den måde i praksis usynlig.«

I bogens første del udforsker Meier Sørensen skærmens magi, og hvordan den helt konkret forandrer vores verden og hverdag. Telefonen har fået indblik i vores krop og drømme ved at systematisere al den viden om vores liv, som vi fodrer den med – kombineret med internetovervågning og big data:

»Smartphonen forandrer på den måde både selvet og samfundet på baggrund af dens viden om det givne selv og samfund. I den proces integrerer teknologien også sin egen forståelse af, hvad et menneske er, og hvilket samfund det menneske skal leve i.«

'Skærmens magi': Bent Meier Srensen. Plusbog

Meier Sørensen skriver videre, at den direkte adgang til viden, underholdning og netværk har givet os en oplevelse af, hvad der er så magisk ved ny teknologi, men at det er ved at gå op for os, at vi også har en landmine i lommen:

»Den har i design og funktion mere karakter af en booby trap, som er den slags våben, der lokker med et tilforladeligt, glat og legende design, men som slår en skarp klo i ens krop, i samme sekund man falder for tilskyndelsen til at røre ved den.«

En skærm er, ifølge Meier Sørensen, ikke en neutral teknologi, »den er magisk som ringen selv, og dens magi er forbundet med magt, dramatiske disruptioner og store, kosmiske fortællinger«. Og de fortællinger tager udgangspunkt i drømmenes Californien. Skærmen har givet os en mulighed for at flygte fra os selv, og vi betaler gerne – især – amerikanske virksomheder for at designe denne flugt. Vi betaler, ifølge Meier Sørensen, med vores tid og vores opmærksomhed, med vores evne til at være alene og vores mod til at tale sammen.

Techgiganternes (omtalt som GAFA – kortform for Google, Apple, Facebook og Amazon) »velsmagende færdigret« lyder som følger:

»Mens vi flygter fra at gøre det nødvendige arbejde selv, får vi et allerede designet selv udleveret (næsten) gratis. Via de sociale mediers netværk, svarende til hvad Kirkegaard kalder ’de store foretagenders adspredelse’, ved hvilken man bliver ’en urolig ånd, der vil glemme’, flygter vi gennem afbrydelsen eller adspredelsen selv. Det betyder, at vi altid er på vej til noget nyt og radikalt bedre, ikke fordi der kommer en god løsning i morgen, for det ville da egentlig i sammenligning være en udmærket aftale, men fordi der kommer en fantastisk, verdensomkalfatrende og magisk løsning på den anden side af den store teknologiske forløsning, som Silicon Valley ifølge sin utopi en dag leverer. Det er dét, der står på den anden side af din iPhone.«

I Californien, fortæller Meier Sørensen, er det ukontroversielt, at ny teknologi er magisk. Googles udviklingschef Ray Kurzweil har forudsagt The Singularity, singulariteten, det afgørende tidspunkt, år 2045, hvor kunstig intelligens vil blive så stærk, at den vil blive mere intelligent end den menneskelige hjerne.

»Hightech-guruernes version af paradis er ikke et indhegnet, beskyttet område; det er ikke et sted, men en overskridelse af stedets begrænsninger, det er ikke (engang) en amerikansk state, men en state of mind, det er ikke en erfaring, det er en religion, der vil tage dig ud af erfaringens mulighed.«

Både californisk zen, stoffer og hightech hævder at frelse dig ved at tage dig ud af dit ordinære liv. De fjerner dig ved hjælp af tantriske kundalinirejsninger, designerdrugs eller en ny app, fra hverdagens praktikaliteter, fra kroppen og fra følelsen af, at livet tynger, at du skal dø.

»Du kommer ind i zonen, du bliver høj, du kommer på, online.«

Denne fortælling er tusinder af år gammel og kaldes gnosticisme, påpeger forfatteren, altså en fortælling om en stræben efter at slippe væk fra den materielle verden for at nå en højere åndelig verden. Og techguruerne, de er paver.

I bogens midterste del handler Skærmens magi om det afbrudte menneske, her især unge piger, som snapper eller fortaber sig i Instagrams perfekte kroppe. »De sociale medier er perfekte pigers perfekte helvede«, hedder et af kapitlerne.

Denne del når jeg til en sen aften (det er ikke kun Netflix, der kan stjæle ens søvn, jeg nævner det bare). Klokken 01.00 kommer jeg til følgende passage om piger begravet i Snapchat:

»Således lænkede ligger pigerne i deres senge, fastfrosset i fordybningens kiste, ligesom Lucifer selv er fastfrosset i isen i det trange og iskolde centrum af Dantes inferno, dets niende og nederste ring. Og som i Ringenes Herre gør også Dantes ring pigen usynlig og dermed uskelnelig fra den is, der omgiver hende. Man kunne tro, at hun ligger stille af egen fri vilje. Her usynligt for verden, træller pigerne under den ældste lov: øje for øje, tand for tand, klik for klik. Mens deres sjæl tages til fange af skærmens magi, tømmes deres jomfrublod ud af deres håndled. Imens løber pigernes blod i grev Draculas årer.«

Her går jeg ud fra, at Meier Sørensen henviser til den kontroversielle techmilliardær Peter Thiel, som han har beskrevet i de tidligere kapitler om Silicon Valley: »Entreprenør og singularitetstilhænger Peter Thiel arbejder for, at han selv og andre kan modtage blodtransfusioner fra unge mennesker, en proces, Thiel refererer til som parabiose for derigennem at modgå ældning.« Og senere: »Det er den samme Peter Thiel, der modtager blod fra unge mennesker formedelst 8.000 dollar pr. skud …«

Det lyder helt vildt, og jeg rækker ud efter min iPhone (ja, den ligger ved siden af sengen) og googler ’Peter Thiel blood’. Jeg ser, at dette har været et særdeles omdiskuteret emne i amerikanske medier for et par år siden – Peter Thiel har investeret i virksomheder, der arbejder med livsforlængelse, men det er dog på intet tidspunkt blevet officielt bekræftet, at han skulle have modtaget ungt blod. Det skriver blandt andre britiske The Independent den 2. november i år, altså lige før udgivelsen af denne bog. Peter Thiel selv udtaler »I’m not a vampire«. Jeg ligger vågen med min mobil til klokken 03.00 på en hverdag, fordi jeg blev distraheret i min læsning, og fordi jeg i min seng har direkte adgang til den amerikanske debat om en kontroversiel milliardær.

Helt anderledes ligetil er Meier Sørensens kapitel om skærmenes indtog i undervisningen, der bygger på hans egne erfaringer som underviser. At fastholde ansigt til ansigt-mødet som »undervisningens kronjuvel« er svær, men anstrengelsen værd.

Bogens sidste del handler om det fornemme og nærværende menneske. Om vigtigheden af at kede sig og lægge skærmen. Om at genfinde og forsvare nærværet og øve sig i at være alene og øve sig i at se et andet menneske i øjnene og tale sammen.

Jeg er fuldstændig enig med Bent Meier Sørensen i behovet for at diskutere, hvordan teknologi og kunstig intelligens ændrer vores liv, og hvordan vi vil leve med vores skærme. Og i den diskussion er Skærmens magi et relevant indspark.

Bogen er fængende og fyldt med kulturhistoriske referencer. Den er skrevet i et spændende sprog – så spændende, at det holdt mig vågen – men når der i nogle kapitler går for meget gys i den, så står jeg af. Så får jeg en fornemmelse af, at Meier Sørensen har ledt efter alt det værste, tech-verdenen byder på og alene fokuserer på det. Mindre gys og færre Gollum-referencer havde slet ikke gjort Meier Sørensens standpunkt mindre relevant: Vores evne til at være alene, vores samtaler, læring og tid bliver udfordret af teknologien, og det skal vi gøre noget ved.