Med regeringens såkaldte imam-aftale er der blevet sat et foreløbigt punktum i et nyt kapitel af den værdikamp, som har præget den danske debat i mere end et årti. En debat, der handler om indvandring, islam og ytringsfrihed. Forsimplet kan man sige, at Muhammed-krisen delte det værdipolitiske Danmark, så ytringsfriheden blev en central – måske den mest centrale – kampplads, hvor centrum-højre støttede retten til at forhåne og krænke religiøse følelser, mens centrum-venstre vaklede mellem fordømmelse og halvhjertet støtte til ytringsfriheden. Indtil for ganske nylig var det oplagt at tro, at V, K og DF ville bruge erfaringerne fra de forudgående ti år til at sikre ytringsfriheden bedre vilkår. I 2012 kiggede nuværende kultur- og kirkeminister Bertel Haarder (V) tilbage på Muhammedkrisen: »Ytringsfriheden er det vigtigste af alt. Det var flovt at se så mange slingre i den sag. Hurra for dem, der stod fast på den vigtigste demokratiske frihedsrettighed.«

I 2014 fremsatte V, K, LA og DF et fælles beslutningsforslag med henblik på at få lempet racismeparagraffen. Men efter TV2 dokumentaren »Moskeerne bag sløret« blev positionerne vendt på hovedet. Justitsminister Søren Pind glædede sig over grundlovens »dog«, der gav vide rammer for at begrænse ytringsfriheden. En genopførelse af centrum-venstres »men« fra Muhammedkrisen. Og her er det, at historien bliver lunefuld. Imam-aftalens kriminalisering af »udtrykkelig billigelse« af visse straffelovsovertrædelser, fremsat som led i »religiøs oplæring«, henviser til grundlovens § 67, der fastslår, at religionsfrihedens grænse går der, hvor der »læres eller foretages, [noget] som strider mod sædeligheden eller den offentlige orden«. Grundtvigianeren Bertel Haarder fik som forhandlingsleder altså gennemført en begrænsning af ytringsfriheden med henvisning til det lille ord »læres«, som Grundtvig holdt en lang brandtale mod i den grundlovgivende rigsforsamling. Grundtvig udtalte bl.a.:

»Alt hvad man kalder baade Associations-, Tale- og Skrivefrihed være i Grunden et Intet, saasnart man ikke erkjender, at der er en Grændse, en skarp Grændse, som maa trækkes mellem hvad der siges og hvad der gjøres.«

Men historien stopper ikke der. I 1885 indførte Estrup-regeringen en provisorisk straffelov, der bl.a. straffede den, der »fremstiller Forbrydelsers Begaaelse som fortjenstligt eller bifaldsværdigt«, og som medførte en lang række domme mod Estrup-regeringens politiske modstandere, inklusiv ærkefjenderne fra Venstre.

Et lignende forbud – denne gang mod »udtrykkelig billigelse« – af forbrydelser mod statens selvstændighed, statsforfatningen m.v. blev indsat i straffeloven med Steinckes stramninger fra 1939. I Landstinget udtalte Venstres tidligere justitsminister Svenning Rytter bl.a.:

»Justitsministeren bliver i Virkeligheden enig med Nellemanns provisoriske Straffelov, idet denne havde fuldstændig det samme Tilfælde som foreligger her«.

Samlet set fandt Rytter: »Jeg er bange for at det vil gaa saaledes at [Steincke] i Virkeligheden vil ødelægge Ytringsfriheden, at det vil gaa paa lignende Maade, som naar man sætter en Mand i Koncentrationslejr for at beskytte ham mod dem, der vil angribe ham«.

Det er dermed en lang historisk arv, Venstre har gjort op med.

Men én ting er historien, noget andet er, hvad nykriminaliseringen kan komme til at betyde for nutid og fremtid.

Når man valgte alene at kriminalisere udtrykkelig billigelse i forbindelse med »religiøs oplæring«, skyldes det nok ikke blot det stærke ønske om at ramme imamer, men også fordi et bredere forbud mod »udtrykkelig billigelse« meget hurtigt kunne ramme politikerne selv.

I et ugebrev fra 2006 skrev Dansk Folkepartis Martin Henriksen, at muslimske mænd, der håndhævede æresbegreber, skulle sendes »hjem til tortur og politisk forfølgelse« og, at »vi vil frydes, når mændene udleveres til tortur og politisk forfølgelse«. Man kan diskutere om denne udtalelse ville være omfattet af regeringens kommende lov, men der kan ikke være nogen tvivl om, at Martin Henriksen her udtrykkeligt billiger nogle af de groveste forbrydelser, man kan udsætte et menneske for.

Eller hvad med Søren Krarup, der som MFer for DF i 2008 skrev: »Hvad er nemlig revselsesret? Det er forsvaret for familiens frihed i forhold til behandlersamfund og totalitarisme. Det er et andet ord for forældrenes opdragelsesmandat. Det er et værn for den private familie og forældremyndigheden«. Altså en billigelse af en strafbar voldshandling mod børn, som netop var en af grundene til, at selve imam-aftalen blev indført.

Ifølge regeringens imam-aftale vil det endog blive kriminaliseret udtrykkeligt at billige »flerkoneri«. Hvis sådan kriminalisering ikke alene gjaldt »religiøs oplæring«, kunne det meget vel ramme Liberal Alliances Joachim B. For i 2011 udtalte han: »Hvis to kvinder kan blive enige om, at de vil giftes med én mand, så synes jeg, det vil være i orden«.

Der er noget dybt foruroligende i, at et politisk flertal vælger at kriminalisere ytringer fremsat af en (forståeligt) upopulær persongruppe, men som politikerne selv vil kunne fremsætte straffrit. Og når selv billigelse af flerkoneri kommer med, må man sige, at al proportionalitet er kastet over bord.

Billigelse af terror er allerede omfattet af straffelovens § 136, stk. 2 og har givet anledning til stadigt flere sager de seneste år. I min optik bør billigelse i modsætning til »tilskyndelse« ikke være strafbart. Men terrorhandlinger involverer typisk drab på civile med henblik på at opnå et politisk resultat. Dermed vil det så godt som altid være klart, at udtrykkelig billigelse af terror er dybt moralsk forkasteligt og udtryk for, at den ytrende støtter en voldsforherligende ideologi. Når det gælder alvorlige forbrydelser som drab og voldshandlinger, er det dog ikke altid så klart.

Ifølge flere medier dræbte den 18-årige kvinde, Yaziri Barfi Kheder Ibrahim, sig selv og flere medlemmer af IS, da hun som tilfangetagen slave tiltvang sig kontrol over rattet i en bil og kørte den af vejen i Syrien i januar 2016. Hvis en herboende religiøs forkynder med Yazidis baggrund hyldede Barfis angivelige aktion, ville vedkommende muligvis risikere at blive straffet. Der kan også forekomme voldsepisoder, som mange instinktivt vil mene var forståelige, selvom de måske var ulovlige. Eksempelvis en forælders angreb på en børnemisbruger, en kvindes hævn over en voldtægtsforbryder e.l.

Imam-aftalen er også bemærkelsesværdig, fordi dens kriminalisering af ytringer blev ledsaget af en aftale om at anmode Straffelovrådet om at undersøge racismeparagraffen med henblik på en lempelse, samt nedsættelsen af en ytringsfrihedskommission, der skal vurdere ytringsfrihedens generelle rammer og vilkår i Danmark. I sig selv er det glædelige punkter, som Justitia har foreslået længe. Men her ser vi også, hvordan ytringsfriheden bliver en politisk kastebold. For med en lempelse af racismeparagraffen vil man i højere grad kunne fremkomme med stærkt hadefulde udtalelser rettet mod eks. muslimer, mens man med den anden hånd begrænser bl.a. muslimske imamers ret til at udtale sig. Man er altså ikke interesseret i at beskytte ytringsfriheden som sådan, men primært i at ytringsfriheden skal understøtte ens egen underliggende agenda. Dermed åbner imam-aftalen op for yderligere ændringer, når en centrum-venstre regering kommer til magten, og der eksempelvis sker en højredrejning i debatten med støtte til populistiske bevægelser i stil med, hvad vi ser i andre europæiske lande.

Efter Anders Breiviks massakre i 2011 krævede S og SF således indgreb mod hadefuld tale. Henrik Sass Larsen udtalte:

»Meget få mennesker bliver stillet til ansvar for hadefulde ytringer på nettet, og jeg mener ikke, at en sådan omgangstone er sund for vores demokrati….Det er dybt problematisk, hvis vi bare tillader hadefulde ytringer med henvisning til ytringsfriheden«.

Med imam-aftalen har regeringen gjort vores politiske kultur sårbar over for flere af den slags indgreb i den dyrebareste frihedsrettighed, vi har.