Kesällä 1979 Suomen poliittinen ilmapiiri oli herkkä. Dokumentin teko ei sujunut hyvin.

Britannian yleisradioyhtiön BBC:n kiinnostus oli poikkeuksellista, sillä yleensä Suomi oli brittien silmissä talousasioita lukuun ottamatta vain kaukainen maa Itämeren pohjukassa.

Filmiryhmä kuvasi sarjaa The Bear Nextdoor (Karhun naapurina). Siinä käsitteltiin neljää Neuvostoliiton naapurimaata, jotka olivat turvallisuuspoliittisesti eri asemassa: Suomea, Norjaa, Romaniaa ja Japania.

Dokumentin teko ei sujunut kovin hyvin. Ilmapiiri oli Suomessa jo muutenkin herkkä kaikelle, missä tuntui piilevän ulkopoliittinen vaara. Valtiojohto tunsi paljon suurempaa huolta suhteista Neuvostoliittoon kuin Suomen maineesta länsimaissa.

Kesällä 1979 Suomessa keskusteltiin kiihkeästi politiikasta ja lähes kaikessa tuntui epämukava suomettumisen varjo.

Jo 13 vuotta oppositiossa ollut kokoomus sai maaliskuun eduskuntavaaleissa suuren voiton. Pitkien hallitusneuvottelujen tuloksena se kuitenkin jätettiin jälleen kerran oppositioon ja hallituksessa jatkoi vanha pohja: Sdp, Keskustapuolue, Skdl ja Rkp.

Tämä katkeroitti poliittista oikeistoa, mutta valtiojohdon kannalta huolestuttavampaa oli, tulkittaisiinko hallitusratkaisu merkiksi Neuvostoliiton pysyvästä vaikutusvallasta siihen, kuka sai olla Suomen hallituksessa.

Tilanne ei parantunut, kun eduskunnan puhemies Johannes Virolainen kommentoi Suomen Kuvalehdelle kokoomuksen jättämistä pois. ”Kyllähän sen jokainen tietää, että ne ovat yleiset syyt, eivätkä sisäiset syyt.”

Haastattelu herätti huomiota etenkin Saksassa, ja presidentti Kekkonen jyrähti Yleisradion kautta. Hän syytti, että puhemies oli antanut ”väärän kuvan Suomen ulkopolitiikasta ja kansainvälisestä asemasta” ja aiheutti maalle ”vahinkoa, jonka laajuutta ja merkitystä on vielä tässä vaiheessa vaikeaa arvioida”.

Samoihin aikoihin paljastettiin sodanaikaisen presidentin Risto Rytin patsas hänen kotikunnassaan Huittisissa. Etenkin monet vasemmistolaiset pitivät patsasta epäilyttävänä sotasyyllisen juhlistamisena ja Suomen ulkopolitiikan vaarantamisena.

Brittien filmiryhmästä tuntui, että johtavat suomalaiset välttelivät heitä ja että viranomaisten kanssa oli vaikeaa asioida. Haastattelua pyydettiin presidentiltä, pää- ja ulkoministeriltä sekä puolustusministeriön kansliapäälliköltä, kenraali Aimo Pajuselta.

”Tiesimme, ettemme saisi kaikkia haastatteluja, ja itse asiassa olisimme olleet tyytyväisiä kahteen niistä – toive jota [Ulkoministeriön lehdistöosaston edustaja] Bergqvist ei suinkaan tyrmännyt”, tuottaja Bill Treharne Jones kertoi muutama kuukausi myöhemmin Suomen Kuvalehden haastattelussa.

Yhtään toivotuista haastatteluista ei saatu. Suomalaiset vetosivat liian lyhyeen varoitusaikaan ja siihen, että filmaus sattui tiiveimpään loma-aikaan, juhannuksen molemmin puolin. He olisivat myös halunneet nähdä ohjelman käsikirjoituksen ja synopsiksen etukäteen.

Treharne Jones ei vakuuttunut. ”Kolmen ja puolen viikon kuluttua poistuimme maastanne saamatta yhtään ainutta haastattelua Suomen hallituksen taholta. Oliko syynä jokin sekasotku, väärinkäsitys vai jokin syvempi, käsittämätön seikka?” hän pohti.

”Kun lähellä vierailun loppua ilmaisin pettymyksemme herra Aallolle [Ulkoministeriön lehdistöosaston päällikkö], hän sanoi, että pää- ja ulkoministereiden haastattelut olivat aina äärimmäisen epätodennäköisiä. Jos näin on, ihmettelin, miksi meille sitten ensi kerralla lehdistöosastolla annettiin lainkaan toivoa?”

Norjalaisten kanssa ei ollut ollut vastaavia vaikeuksia. Pääministeri Knut Frydenlundin haastattelu oli järjestynyt vaikeuksitta.

”Ainoa haastateltava Norjan maaperällä, joka vaati kysymyslistan etukäteen, oli Neuvostoliiton konsuli Barentsburdissa (Svalbardissa), mutta ei hänkään halunnut mitään synopsista tai käsikirjoitusta!”

Britit kuitenkin kiittelivät Suomen puolustusvoimien suhtautumista: oli päästy seuraamaan sotaharjoituksia ja kysymyksiin oli vastattu.

Julkisuudenhallinta ei ollut onnistunut viralliselta Suomelta kovin vakuuttavasti.

Julkisuudenhallinta ei ollut onnistunut viralliselta Suomelta kovin vakuuttavasti sen kannalta, miten pidättyvyys väistämättä tulkittaisiin lännnessä.

BBC oli yhteydessä kansainvälisiä mediavierailuja järjestäneeseen Finnfactsiin, joka selitti toiminnan kankeutta nopeaan journalismiin huonosti sopivilla argumenteilla: pyynnöt tulivat liian nopeasti, kysymyksiin, synopsikseen ja käsikirjoitukseen olisi pitänyt saada tutustua etukäteen.

Finnfactsin vastineessa näkyi myös puolustautuminen jo noussutta kritiikkiä kohtaan, sillä siinä haluttiin syyllistää myös Suomeen tulleet BBC:n toimittajat; nämä olivat toimitusjohtaja Matti Kohvan mielestä huonosti valmistautuneita.

”Ovat edenneet käsikopelolla ja korvakuulolla usein tietämättä edellisenä päivänä mitä haluaisivat kuvata seuraavina päivinä”, Kohva paheksui Suomen Kuvalehdelle.

Ulkoministeri Väyrysen perustelu, ettei haastatteluun ollut mitään ”erityistä syytä”, tuntui sekin Treharne Jonesista käsittämättömältä.

Hän korosti, että suhdetoiminnanhan tulisi olla ratkaisevassa osassa ulkopolitiikassa, ”eritoten teidänlaisessanne maassa, joka on työnnetty Lännen piiristä erilleen ja joka toistuvasti väärin ymmärretään”.

Kameran eteen oli lopulta saatu vain EVAn toimitusjohtaja ja Kekkosen entinen neuvonantaja Max Jakobson, Perustuslaillisen kansanpuolueen puheenjohtaja Georg C. Ehrnrooth ja eversti Jorma Valo, joka osasi brittidiplomaattien myöhemmän arvion mukaan ilmaista itseään kovin huonosti.

Etenkin Ehrnroothin näkyvä asema herätti huomiota. Hän oli joka suhteessa poliittinen epähenkilö tiukan Kekkos-vastaisuutensa takia. Ehrnroothin puolue oli syntynyt ja saanut nimensä siitä, että hän oli vastustanut 1970-luvun alkupuolella Kekkosen valitsemista poikkeuslailla presidentiksi.

Koska Ehrnrooth oli pudonnut eduskunnasta kevään 1979 vaaleissa, suomalaisista oli outoa, että hänellä oli ohjelmassa niin näkyvä asema.

Syy näkyvyyteen oli tosin selvä: hän suostui haastatteluun, valtiojohto ei.

Kirjeenvaihtajalegenda Erkki Toivanen kirjoitti Suomen Kuvalehteen, että Suomi oli lyönyt laimin erinomaisen tilaisuuden saada asiansa kerrankin välitetyksi miljoonille katsojille.

”BBC:n dokumentin tekijöille jäi matkasta paha maku. Ulkomaantiedotuksen saattaisi olla aihetta mukauttaa asenteensa ja toimintansa kansainvälisten tiedotusvälineiden käytäntöä ja tarpeita vastaaviksi. On näet turha toivoa, että asiallista tietoa saataisiin Suomesta maailmalle meidän omilla ehdoillamme.”

Jälkikäteen arvioiden ohjelma ei ollut kovinkaan raflaava. Tosin se oli esitelty Britanniassa huomiota herättävillä kysymyksillä kuten ”onko demokraattinen Suomi aidosti itsenäinen vai onko sen olemassaolo Neuvostoliiton luvan varassa? Onko Suomi puolueeton (neutral) vai onko se poliittinen kuohilas (neutered)?”

Ohjelma alussa näytettiin Uspenskin katedraalin sipuleita ja kertojanääni sanoi: ”Tämä näyttää Venäjältä, tämä kuulostaa Venäjältä ja kauan aikaa tämä oli Venäjää.”

Oleellisin syy suomalaisten pidättyvyydelle lienee ollut itäisten reaktioiden ennakointi. Arvelut olivat oikeita, sillä kun ohjelma lopulta esitettiin Britanniassa syyskuussa 1979, Neuvostoliiton kommunistipuolueen Pravda paheksui sitä. Asiaan tietenkin kuului, että dokumenttia ei näytetty Suomen televisiossa. Suomalaisille lehtimiehille se näytettiin kutsuvierasnäytäntönä muutama viikko myöhemmin.

Ohjelman nähneet suomalaiset pitivät sen kokonaisuutta yleensä maltillisena ja asiallisena.

Britannian ulkoministeriön eli Foreign Officen mukaan yleisimmin kommentoitiin, että ohjelmassa ei ollut mitään yllättävää ja että sen olisi voinut hyvin esittää Suomessa. Ohjelman ennakkoasenne oli toisaalta ollut niin puolueellinen, ettei sitä olisi kannattanut yrittää tasapainottaa Suomen hallitustason kommenteilla.

Kouvolan Sanomien päätoimittaja Matti Laitinen ihmetteli brittidiplomaateille Ehrnroothille annettua runsasta aikaa, mutta myönsi, että tämän esittämät kysymykset olivat aiheellisia. ”Hän lopetti sanomalla, että Yleisradio ehkä oli taipuvainen suosimaan sosiaalidemokraattista näkökulmaa, koska kaikki sen johtopaikat olivat poliittisia”, Foreign Office raportoi.

Presidentti Kekkonen ei päiväkirjassaan viittaa episodiin lainkaan. Tosin hän teki näinä vuosina niukasti merkintöjä. Vaikeneminen on silti yllättävää, sillä samoihin aikoihin presidenttiä kiinnosti merkittävien länsilehtien, kuten Economistin, Frankfurter Allgemeinen ja Aftenpostenin Suomi-kirjoittelu muissa asioissa.

Brittien ulkoministeriössäkin asia herätti jälkipuintia. Sekä Suomi että BBC saivat ymmärtäjänsä, ja havaittavissa oli myös sisäistä kissanhännänvetoa.

Suurlähettiläiden ammattitaudiksi nimetään usein, että he samaistuvat asemamaansa lähtökohtiin ja alkavat toistaa sen argumentteja. Suurlähettiläiden omasta näkökulmasta kyse on aivan muusta: hankittujen kontaktien laajuudesta ja muita syvällisemmästä perehtymistä asemamaan olosuhteisiin.

Miten päin asiaa katsookin, Suomen hallituksen kantaa ymmärsi nimenomaan Britannian suurlähettiläs James Cable.

Cable oli pitkän linjan diplomaatti ja toiminut aiemmin muun muassa Indonesiassa, Ecuadorissa ja Unkarissa. Hänellä oli sikälikin hyviä perusteita ymmärtää suomalaisia, että hän oli toiminut Suomessa myös 1950-luvulla ja hänen vaimonsa oli suomenruotsalainen kirjailija Viveca Hollmerus.

Cable ymmärsi esimerkiksi, että monien suomalaisten mielestä ohjelma ei ollut tasapainossa haastateltujen kokoonpanon vuoksi.

Hänkin huomautti BBC:n toimittajien valmistautuneen huonosti ja ihmetteli, miksi toimittajat eivät olleet ottaneet etukäteen yhteyttä lähetystöön, vaan tulleet ”ylimielisen itsenäisyyden” asenteella.

”Hehän olivat BBC. Ja jos jotkut eivät sopeutuneet BBC:n toiveisiin, sen pahempi heille.”

Cable käytti tilaisuutta myös valittaakseen Foreign Officelle lähetystönsä heikkoja resursseja. Videon katseluun sopiva laite saatiin lainaksi suomalaisilta.

Ilmiselvästi vanhan imperiumin alennustilaa paheksuen Cable vuodatti: ”Se, että useampi kuin yksi suomalainen virasto kykenee nauhoittamaan ja toistamaan ulkomaisia televisio-ohjelmia ja me emme, on jälleen uusi osoitus siitä, kuinka jäämme jälkeen teknologisessa kilpailussa.”

Lontoossa tätä ei nielty sellaisenaan. Foreign Officen Länsi-Euroopan osastolta kuitattiin, että BBC oli esitellyt ohjelmassa hyvin informatiivisesti suomalais-neuvostoliittolaisia suhteita, ja nimenomaan niitä puolia, jotka kiinnostivat länsimaita. Olihan Jakobson sitä paitsi päässyt esittelemään virallisen kannan.

Ohjelman jälkeen katsojat tietäisivät esimerkiksi, että suomalaisia oli paljon työssä Neuvostoliiton puolella rajaa. Ja sen, että suomalaiset osallistuivat hartaasti Neuvostoliiton suurlähetystön järjestämiin tapahtumiin.

Foreign Officen uutisosastolla oltiin vielä tylympiä suomalaisia kohtaan.

”Se, että ohjelma nostatti Suomessa kiistelyä, on merkki siitä, että se oli tehokas ja syvälle pureutuva analyysi. Tietenkin ohjelma oli osin tiukka ja yksinkertaisti asioita, mutta se toi käsityksensä rajatun ajan puitteissa suurelle yleisölle, joka ei juurikaan tunne suomalais-neuvostoliittolaisten suhteiden hienouksia. Kaiken kaikkiaan se oli sekä informatiivinen että viihdyttävä.”

Todettiin myös, että Ehrnroothin valinta ohjelmaan oli aivan paikallaan: hän tasapainotti Jakobsonin virallista linjaa, ja ”oikeistolaisilla on yleensä selvästi määritellyt ja kiistanalaiset mielipiteet, joista saa hyvää televisio-ohjelmaa”.

Foreign Officen informaatiopoliittiselta osastolta viitattiin puolestaan aivan toisen suuntaiseen kokemukseen kuin Cablen esittämä: useinhan suurlähetystöt nimenomaan eivät halunneet olla yhteydessä toimittajiin, jotta näiden ohjelmat eivät haittaisi heidän suhteitaan isäntämaassa.

Vaikka Cable ymmärsi Suomea, suurlähetystö oli kuitenkin myös usein kriittinen Suomen ulkopolitiikan ulkoisia ilmauksia kohtaan.

Kun pohdiskeltiin Karhun naapuri -ohjelmaa, suurlähetystö kertoi varsin epäkohteliain sanakääntein suomalaisten yliherkkyydestä.

Perusteena oli tapaus, jossa Suomen viranomaiset olivat häirinneet Ahvenanmaalla Ruotsin television näkyvyyttä – sen takia, että ruotsalaiset esittivät toisinajattelija Alexandr Solženitsynin kirjan pohjalta tehdyn, neuvostovankileiriä kuvaavan elokuvan Ivan Denisovitšin päivä.

Lähetystön muistiot otsikoitiin ”Kekkonen Caesarina” ja ”Kenraalikuvernööri kestitsee”.

Lähetystön analyysit Suomen poliittisesta tilanteesta näyttävät muutenkin näinä vuosina ilmaisseen usein brittiläistä kuivaa sarkasmia.

Kekkosen asemaa kuvattiin muistiossa, jonka otsikko oli ”Kekkonen Caesarina”, ja lokakuun vallankumousjuhlista Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä kertova raportti sai otsikokseen ”Kenraalikuvernööri kestitsee”.

Kekkosen puhetta Paasikivi-Seurassa vuonna 1977 käsiteltiin hyvin sarkastisesti:

”Kyseessä oli yksi niistä tilaisuuksista, joissa pommi olisi voinut pyyhkäistä pois Suomen koko establishmentin – jokainen, joka on jotakin, samoin kuin useimmat niistä, jotka ovat mielestään jotakin, pyrkivät kyynärpäätaktiikalla niille istuimille, joissa televisiokamera voisi tavoittaa heidät.”

Kekkosen puhe tilaisuudessa kuitattiin tylysti:

”Puolusteleva itsensä oikeuttaminen, Neuvostoliitto-pakkomielle, vanhan miehen nautiskeleva jo enemmän kuin puoleksi unohtuneiden menneisyyden asioiden vatvominen, piirteet, jotka ovat levinneet presidentin viime aikojen puheisiin, eivät ole rohkaisevia, kun ajatellaan, että puhuja on ehdolla kuudelle lisävuodelle ilman oikeaa oppositiota.”

”Suomalaiset ylireagoivat, kuten heidän tapansa yleensä on, ja tekivät itsestään täyden narrin”, oli usein raporttien henkenä, kun kyseessä olivat Neuvostoliitto-suhteet.

Tämä ei koskenut niinkään Suomen ulkopolitiikan peruslinjaa, vaan sitä, mitä pidettiin suomalaisten kykenemättömyytensä ottaa vastaan kritiikkiä.

Muutamat ruotsalaiset oikeisto-opiskelijat olivat kiinnittäneet Kekkoselle ja suomettumiselle kriittisiä ilmoituksia lyhtypylväisiin, ja Suomen ulkoministeriö oli esittänyt tästä paheksuntansa ruotsalaisille.

Brittien mielestä suomalaiset poliitikot reagoivat tavalla, joka oli tyypillisempi Itä-Euroopalle kuin läntiselle parlamentaariselle demokratialle. Tosin lehdistön todettiin olevan vapaampi.

Tämä ihmettely palautui brittien perusnäkemykseen Suomen ulkopolitiikasta ja sen tehtävistä.

Päinvastoin kuin on usein oletettu, britit sen enempää kuin amerikkalaisetkaan eivät odottaneet Suomelta mitään sankaritekoja ja uhmaa Neuvostoliiton edessä.

Mutta sitä ei ymmärretty, miksi suomalaisilla tuntui olevan sellainen vimma tehdä välttämättömyydestä hyve ja toistaa ystävyyttä Neuvostoliittoon joka käänteessä. Se herätti huolta etenkin nuoresta sukupolvesta: oliko se alkanut uskoa tosissaan sen, mitä vanhempi sukupolvi oli puhunut vain olojen pakosta?

Tällainen oli henkisesti vierasta etenkin länsimaisen journalismin arvomaailman pohjalta. Kun noin 35-vuotias suomalainen ehdotti Treharne Jonesille vakavissaan, että BBC:n pitäisi muuttaa ohjelman nimi ”Karhun naapurista” ”Ystävän naapuriksi”, henkinen kuilu paljastui melkoisen syväksi.

Suurlähettiläs Cablekin piti suomalaisia ylivarovaisina. Hän totesi raportissaan, että koko episodin tärkein piirre oli se, että BBC:n ohjelmaa, joka oli nostattanut huomattavaa väittelyä ja vastakohtaisuutta suomalaisessa lehdistössä, ei luultavasti koskaan esitettäisi Suomen televisiossa.

Hän vertasi tilannetta ”toiseen epätäydellisen vapauden maahan ja aikaan”, ranskalaiseen sanontaan, jonka mukaan sen, mitä ei voinut sanoa, saattoi laulaa:

”Suomalaiset tuntevat voivansa sallia melkein mitä kerettiläisyyttä tahansa kirjallisuudessa samaan aikaan kun he huolehtivat enemmän siitä, mitä näytetään televisiossa tai elokuvissa.”

Aihetta käsittelevät jutut vuoden 1979 numeroissa 24, 36, 37, 38 ja 41. Löydät ne arkistosta.