Pjongjangin lentokentällä minun pitää kirjautua läppäriini sisään. Tarkastajat käyvät läpi videokansioni, jonka tosin ymmärsin tyhjentää ennen reissua. Elokuvat ovat no-no, kuten myös kirjat, kertoo Pjongjangiin päässyt Ylen kirjeenvaihtaja Mika Mäkeläinen.

Pohjois-Korean tunnelmaan pääsee jo Pekingin lentokentällä, jonka check-in-tiskeille jonottaa väkeä harvinaisten suurten pakaasien kanssa. Omien matkatavaroiden lisäksi näin roudataan kiinalaista tavaraa Pohjois-Koreaan, jossa se päätyy myyntiin epävirallisille markkinapaikoille.

Jonossa pohjoiskorealaiset ja kiinalaiset erottaa siitä, että vain pohjoiskorealaisilla on rintapielessä isä- tai poika-Kimin punainen pinssi, tai molemmat yhdessä. Nykyinen johtaja Kim Jong-un ei ole päässyt rintakuviin asti. Häntä myös puhutellaan vain marsalkaksi.

Pyydän ikkunapaikan mistä tahansa muualta kuin siiven kohdalta. Koneessa selviää, että paikkani on keskellä siipeä. No, jääpähän luvaton valokuvaus vähemmälle.

Pjongjangin lentokentällä ei ollut ruuhkaa, mutta kentän laidalla näkyi silti riveittän Tupolev-koneita. Lentomme saattoi olla päivän ainoa. Mika Mäkeläinen / Yle

Matka taittuu Pohjois-Korean lentoyhtiön Air Koryon Tupolev Tu-204-100 -koneella. Vuonna 2010 Venäjältä ostettu kone nousee tuulessa kuoppaisesti, ja sisään vedettävät laskutelineet kolisevat kovaa.

Air Koryo on Pohjois-Korean kansallinen lentoyhtiö, joka viihdyttää matkustajiaan Moranbong-tyttöbändin esityksillä katon videoruuduista sekä jonkin sortin hampurilaisilla, joiden reseptiä ei ole suotta päivitetty vähään aikaan.

Vain yksi kone on tuhoutunut

Istuintaskusta on turha etsiä muuta luettavaa kuin pelastautumisohjeet. Niitä tuskin tarvitaan, sillä aikojen saatossa vain yksi yhtiön koneista on pudonnut. Silti Air Koryo on niin huonomaineinen, että joka kentälle sillä ei olisi asiaa. Eipä tosin olisi asiakkaitakaan.

Air Koryo on turvattoman lentoyhtiön maineessa ja taisi olla pitkään lentokiellossa mm. EU-maihin erilaisten laiminlyöntien takia. Nyt tilanteen pitäisi kai olla parempi. Mika Mäkeläinen / Yle

Lentoni osuu kansainväliseen sananvapauden päivään. Kuinka ollakaan, edessäni on maa, jossa on vähemmän sananvapautta kuin missään muualla tässä maailmassa.

Moni kuvailee lentomatkaa Pjongjangiin aikamatkaksi suoraan 1950-luvulle. Tällä viikolla – perjantaina pidettävän harvinaisen puoluekokouksen alla – Pohjois-Korea kuitenkin yrittää vakuuttaa kaikille, että sielläkin eletään samalla vuosisadalla. Siksi olen saanut viisumin.

Parituntisen lennon jälkeen Pjongjangin lentokentällä odottaa upouusi kakkosterminaali, joka siisteyden puolesta vetää vertoja mille tahansa kansainväliselle lentokentälle. Erityisen paljon tilaa tarvitaan tullin tarkastuksia varten.

Kollegalta takavarikoidaan sähkökirjojen lukulaite

Pohjois-Korea ei halua länsimaisia vaikutteita tai kilpailevia historiantulkintoja, siksi kaikki tavarat syynätään tarkkaan. Minun pitää kirjautua läppäriini sisään, jonka jälkeen seuraan vierestä, miten tarkastajat käyvät läpi videokansioni, jonka tosin ymmärsin tyhjentää ennen reissua. Elokuvat ovat no-no, kuten myös kirjat.

Lentokentän vastaanottoaula tarkastusten jälkeen. Ei olisi häpeä millekään uudelle länsimaiselle lentokentälle. Mika Mäkeläinen / Yle

Hiukan ylimalkaisemmin vilkuillaan läpi kaikki hiljattain netistä lataamani tiedostot. Sieltä löytyy Pohjois-Koreaa käsitteleviä artikkeleita, mutta toimittajalle se on anteeksiannettavaa. Tarkastaja hymähtelee hyväksyvästi kun laukustani paljastuu Pohjois-Korean omia propagandajulkaisuja, jotka tarttuivat matkaan Air Koryon lipunmyynnistä. Kännyköiden sisältöä ei tarkasteta.

Kaikille ei käy yhtä hyvin. Kollegaltani takavarikoidaan Amazonin Kindle, e-kirjojen lukulaite. Siitähän voisi löytyä vaikka mitä. Sitä tosin ei ehkä tiedetä, että ainahan nuo kirjat voi käydä lataamassa netin kautta uudestaan.

Valokuvaamiselle on rajansa

Kameroita pidetään vaarallisina. Turisti saa yleensä tuoda maahan korkeintaan 150 millimetrin objektiivin. Otin harkitun riskin, sillä kameralaukussani on 55–210 millimetrin objektiivi. Se on kuitenkin niin pienikokoinen, ettei se onneksi herätä tarkastajien huomiota.

Tarkastusten jälkeen vastaanottohallissa odottaa ensimmäinen yllätys: pankkiautomaatti. Se tosin nielee vain pohjoiskorealaisia pankkikortteja, joten ilmeisesti sellaisiakin on olemassa.

Automaatin vieressä on rahanvaihtotiski, josta ehkä saa myös rahaa, mutta myös paljon tärkeämpää hyödykettä, paikallisia sim-kortteja. Tunnin jonotuksen jälkeen selviää, että sim-kortit ovat siltä päivältä loppu.

Pohjois-Korean wonilla on kaksi kurssia

Kansainväliset luottokortit eivät Pohjois-Koreassa toimi, joten olen varustautunut paksulla tukulla käteistä – Kiinan juanit, eurot ja US-dollarit ovat täällä käypää valuuttaa. Virallinen vaihtokurssi on sata wonia yhdestä dollarista, mutta epävirallisesti dollarilla saa jo 8 400 wonia.

Rahasta tosin ei tässä vaiheessa tarvitse huolehtia, kuten ei myöskään majoituksesta, sillä se on varattu etukäteen. Ei tarvitse murehtia ohjelmastakaan, sillä se on järjestetty, vaikka sitä ei kerrota etukäteen.

Viralliset valvojamme Oh ja Choi. Heitä sanotaan joskus myös oppaiksi, mutta se hiukan hämärtää toimenkuvaa. Mika Mäkeläinen / Yle

Heti tarkastuksen jälkeen sain kaksi uutta parasta ystävää. Nuoret miehet Choi ja Oh toimivat minun ja kuvaajani oppaina reilun viikon ajan. Saamme heidän jakamattoman huomionsa ja huolenpitonsa 24/7-periaatteella, sillä he jopa nukkuvat samassa hotellissa kuin me.

Oppaat eivät ole näkevinään

Miehet ovat Pohjois-Korean ulkoministeriön palveluksessa. Valintakriteereinä tehtävään olivat hyvä englannintaito ja ehdoton luottamus. He seuraavat meitä kaikkialle ja kertovat, mitä saa tehdä. He ovat kuitenkin erittäin kohteliaita. He huomaavat jokaisen eleeni, pysyttelevät kutakuinkin kuuloetäisyydellä, mutta eivät komentele.

Liikumme suuremmassa joukossa muiden ulkomaalaisten toimittajien kanssa, joita on yhteensä 130. Olemme ilmeisesti joukon ainoa kuvausryhmä Pohjoismaista. Länsimaiset toimittajat on pakattu omaan kolmen bussin kolonnaan, jossa lähdemme viilettämään sateiselta kentältä kohti Pjongjangin keskustaa.

Joku kysyy matkalla kuvaamisesta. Ei kuulemma saisi. Kun kamerat kuitenkin käyvät, oppaat eivät ole näkevinään. Pohjois-Korean kuri siis rakoilee. Siitä lisää lähipäivinä.