EU-maiden sotilaskomentajat kokouksessa maaliskuussa 2019 Brysselissä. Eturivissä toinen vasemmalta on Suomen puolustusvoimien komentaja Jarmo Lindberg, kolmas oikealta on EU:n sotilasesikunnan päällikkö, kenraaliluutnantti Esa Pulkkinen. EPA/AOP

Euroopan parlamentin vaaleissa turvallisuuspolitiikka ei noussut juurikaan esille. Tämä ei sinällään ole mikään ihme, sillä EU:n 28 jäsenmaasta 22 kuuluu puolustusliitto Natoon.

Se riittää heille. Suomen etu sen sijaan on pitää EU:n puolustusulottuvuutta esillä aina kun voi. EU:n turvatakuille saadaan pitkällä aikavälillä jotain sisältöäkin, ehkä.

Suomi liittyi Euroopan unioniin yli 24 vuotta sitten. Liittyminen huipensi kehityksen, joka oli alkanut vuonna 1961 Suomen liittyessä Euroopan vapaakauppajärjestön EFTAn liitännäisjäseneksi.

Lännestä olemme hakeneet paitsi taloudellisesta hyötyä, myös turvallisuuspoliittista selkänojaa. Ensimmäistä on tullut, jälkimmäistäkin kyllä, mutta siinä on jääty kummalliseen välitilaan.

Presidentti Sauli Niinistö on peräänkuuluttanut EU:n Lissabonin sopimukseen kirjatun solidaarisuuslausekkeen todellista merkitystä. Vastausta on ollut vaikea saada.

Sinällään Lissabonin sopimuksen artikla 42.7 on suhteellisen selväsanainen. Se velvoittaa EU-maita avunantoon kaikin käytettävissä olevin keinoin silloin, jos jokin maista joutuu aseellisen hyökkäyksen kohteeksi. Suomelle artikla on ainoa olemassa oleva sopimuspohjainen turvatakuu.

Artikla 42.7:ssa ei suoraan sanota, että myös aseellinen voima kuuluisi EU-jäsenmaiden toisilleen antamaan apuun. Asiantuntijoiden mukaan on kuitenkin selvää, että myös se kuuluu ”kaikkiin käytettävissä oleviin keinoihin”.

Kun Lissabonin sopimusta aikanaan väännettiin, Suomi työskenteli itse tarmokkaasti avunantovelvoitteen laimentamiseksi. Suomen ja Ruotsin ponnistelujen jälkeen kokonaisuuteen liitettiin lause, että avunantovelvoite ”ei vaikuta tiettyjen jäsenvaltioiden turvallisuus- ja puolustuspolitiikan erityisluonteeseen”.

Sopimusta väännettiin pääministeri Matti Vanhasen (kesk), ulkoministeri ja presidentti Tarja Halosen (sd) johdolla, joten ei ihme, että Suomi halusi vähätellä avunantovelvoitteen merkitystä. Tämä tehtiin tietysti Venäjän reaktioiden pelossa.

Nyt on tilanne eri, on ollut Ukrainan sotaa, Krimin valtaus, Yhdysvaltain tempoilua Euroopan turvaamisessa ja presidenttinä Sauli Niinistö. Nyt Suomi haluaa korostaa avunantovelvoitetta: se on keskeinen osa turvallisuuspoliittista kudelmaamme.

Mutta ei Niinistönkään suhtautuminen avunantovelvoitteeseen ole ollut aivan mutkaton.

Vuonna 2005 Niinistö kyseenalaisti vahvasti Suomen (ja Ruotsin) avunantovelvoitteeseen junttaaman maininnan näiden maiden erityisluonteesta. Niinistö kyseli, onko Suomi sitoutunut täysiin turvatakuisiin vai ei.

Sittemmin tasavallan presidentiksi noustuaan Niinistö on ollut kovin haluton kertomaan, antaisiko Suomi muille jäsenmaille aseellista apua solidaarisuuslausekkeen nojalla vai ei: on jäänyt vääntämättä rautalangasta, millä tasolla Suomi itse on sitoutunut avunantovelvoitteeseen esimerkiksi Virolle.

Ei laiteta sanoja Niinistön suuhun (koska siitä hän aina hermostuu), mutta päätellään, että haluttomuus tässä asiassa liittyy siihen, että Suomi ei halua sitoa itseään Baltian puolustamiseen aseellisesti, jos Venäjän aggressio siellä uhkaa.

EU:n turvatakuulauseke on aktivoitu ainoastaan kerran. Ranska teki sen vuonna 2015 Pariisin terrori-iskujen seurauksena. Suomi, joka haluaa sisältöä turvatakuille, lähetti 160 sotilasta Libanoniin YK:n UNIFIL-operaatioon, jolloin Ranska pystyi vapauttamaan sieltä omia joukkojaan.

Diplomatian kulisseissa Suomi on painanut päälle saadakseen vauhtia EU:n solidaarisuuslausekkeen sisällön määrittelylle.

Suomi on ulkoministeriön ohjaamana ja epäilemättä myös presidentti Niinistön hyväksymänä ajanut sitä, että EU harjoittelisi tilanteita, joissa artikla 42.7 otettaisiin käyttöön.

Pitkällisen vääntämisen jälkeen esillä on ollut mahdollinen harjoitus, jossa suomalaisessa omistuksessa oleva alus kaapattaisiin Välimerellä terroristien toimesta. Jokainen ymmärtää, että tässä liikutaan vielä aika kaukana minkäänlaisesta todellisesta turvatakuusta.

Muilta EU-mailta, paria poikkeusta lukuun ottamatta, ei ole tullut vastakaikua Suomen harjoitteluajatuksille.

Silmiinpistävää on, ettei Ruotsikaan ole innostunut EU:n avunantovelvoitteen sisällön määrittämisestä. Ruotsi on jo turvannut itsensä: se luottaa Yhdysvaltain asevoimien antamaan suojaan.

– Emme halua eurooppalaista armeijaa emmekä eurooppalaisen armeijan komentajaa. Näemme sen ilmeisenä, että Nato on Euroopassa organisaatio, jolla on vastuu sotilaallisella puolella. Euroopan unionilla on käsityksemme mukaan muita tarkoituksia, Ruotsin puolustusministeri Peter Hultqvist painotti Iltalehdelle helmikuussa.

Romanialaiset laskuvarjojoukot hyppäävät kuljetuskoneesta maaliskuussa 2019 ”Eurooppalainen Sparta” - EU-harjoituksessa Romaniassa. Robert Ghement / AOP - EPA

Totuuden nimissä pitää todeta, että EU:ssa ei olla viimeisinä vuosina oltu toimetonna turvallisuus- ja puolustusasioissa.

Yhteisen puolustuspolitiikan tiivistämiseksi on luotu niin sanottu pysyvä rakenteellinen yhteistyö. Vaikka vasemmistoliitto hallitusneuvotteluissa onkin harannut vastaan, menee Suomi tässäkin yhteistyössä niin pitkälle kuin mahdollista.

Käytännön tasolla isompia hankkeita on kaksi. EU-maiden sotilasjoukkojen liikkuvuutta yli rajojen parannetaan miljardeilla euroilla.

Suomen osalta se tarkoittaa, että EU-rahoitusta voidaan saada joidenkin satamien parantamiseen, jotta ne voivat paremmin vastaanottaa sotilaskalustoa. Näitä infrahankkeita on pyöritelty pitkään Naton piirissä. EU on tässä asiassa pystynyt etenemään onnistuneemmin.

Lisäksi EU:hun perustetaan puolustusrahasto, jonka ideana on tukea puolustushankintoja ja tutkimusta.

Sinällään nämä EU:n hankkeet lisäävät myös EU:n ja sen jäsenmaiden turvallisuutta. Kovassa tilanteessa pääosa EU-maista kuitenkin toimii Naton sateenvarjon alla. Silloin myös kohentunut suorituskyky palvelee Naton tarpeita.

Tällä hetkellä Suomen turvallisuuspolitiikka nojaa paitsi kansallisen puolustuksen kehittämiseen myös moninaiseen verkostoitumiseen muun muassa Naton, Yhdysvaltain ja Ruotsin kanssa.

Yhdysvaltain kanssa meillä on puolustusyhteistyösopimus, olemme mukana brittivetoisissa nopean toiminnan JEF-joukoissa, Ranskan tekemässä interventiohankkeessa, Saksan johtamassa kehysvaltioryhmässä – ja kansainvälinen harjoittelu on hyvin tiivistä niin Naton kuin Yhdysvaltain kanssa.

Ruotsissa valtiopäiväpuolueiden puolustusvalmiuskomitean loppuraportissa on menty jo niin pitkälle, että Ruotsin puolustusvoimien pitää olla valmiudessa lähettämään Suomen avuksi sodan uhatessa noin 5 600 sotilaan vahvennettu prikaati.

EU:n turvatakuista voisi parhaimmillaan muodostua Suomelle todellinen tai nykyistä parempi suojaverkko.

Käytännössä EU kuitenkin tulee keskittymään jäsenmaidensa sotilaskapasiteettien parantamiseen ja kriisinhallintaoperaatioihin. Unionilla ei ole kykyä eikä halua olla turvatakuun toteuttaja.

EU-maille turvatakuut tuottaa Nato. Suomikin pyrkii korostamaan ja viemään eteenpäin EU:n ja Naton välistä yhteistyötä.

Venäjä kokee uhkana Naton leviämisen, mutta myös EU:n, jonka poliittista voimaa se pyrkii horjuttamaan erilaisilla operaatioilla. EU:n jäseninä olemme väistämättä osa Venäjän kokemaa uhkaa.

Parasta tietysti olisi, että Venäjän ja EU:n suhteet kohenisivat ja Venäjä löytäisi jälleen yhteistyön Naton kanssa terrorismin torjunnassa, mutta tämän varaan ei välttämättä kannata laskea.

EU:n syventymisessä olemme menneet mukaan kaikkeen, euroa myöten, koska olemme katsoneet sen parantavan myös turvallisuuttamme. Mutta emme ole olleet valmiita ottamaan EU:n turvatakuita, jotka tuottaa Nato. Olemme kummallisessa välitilassa.