Juha Sipilän hallituksen ohjelman keskeisiin iskusanoihin kuuluvat ”uudistuva Suomi”, ”kestävän talouden Suomi”, ”osaaminen ja koulutus”, ”hyvinvointi ja terveys”, ”digitalisaatio, kokeilut, normit” sekä ”luottamus”. Yksi päätavoitteista on, että kymmenen vuoden kuluttua Suomi on koulutuksen, osaamisen ja modernin oppimisen kärkimaa.

Mikä on yliopistojen merkitys ja vastuu näiden tavoitteiden saavuttamisessa? Uudistuminen edellyttää, että yhteiskunta, kansalaiset ja elinkeinoelämä omaksuvat uudenlaista ajattelua, uuteen tietoon perustuvia toimintatapoja ja elinikäistä oppimista. Kestävä talous ei enää rakennu vain luonnonvarojen kestävän käytön pohjalle, koska tiedosta on tullut tärkeämpi tuotannon tekijä. Hyvinvointi ja terveys tulevat paljolti riippumaan sote-uudistuksen onnistumisesta, mikä edellyttää asiantuntijoiden ja poliittisten päättäjien hyvää yhteisymmärrystä suunnittelu- ja toteutusvaiheissa sekä toimintojen tuloksellisuuden arviointia ja kehittämistä jatkossa. Digitalisaatio ja kokeilut edellyttävät uusimman tiedon ja teknologian soveltamista ja uuden luomista. Luottamus merkitsee, että yhteiskunnan toimijat voivat luottaa annettuihin lupauksiin ja yhteisiin päätöksiin.

Ilman yliopistojen vahvaa ja monipuolista panosta hallitusohjelma tulee jäämään sanahelinäksi ja yhteiskunnan kehitys kituliaaksi. Tutkimukseen perustuva opetus antaa nuorisolle valmiuksia toimia kehittyvän yhteiskunnan alati muuttuvissa tehtävissä ja auttaa heitä toteuttamaan omia taipumuksiaan ja toiveitaan. Yliopistojen vastuu ei kuitenkaan rajoitu niiden omiin opiskelijoihin, koska ne kouluttavat opettajat koulutusjärjestelmän kaikille tasoille. Tätä on pidetty selityksenä maamme hyvälle PISA-menestykselle. Suomessa tieteellinen perustutkimus on käytännössä lähes kokonaan yliopistojen vastuulla. Perustutkimus luo pohjaa kaupallisten toimijoiden innovaatioille, ja Suomi onkin kansainvälisten ranking-listojen kärkipäässä myös yritysyhteistyötä ja patentointia arvioitaessa. Tuore tutkimus Euroopan tutkimusyliopistojen liiton (LERU) taloudellisesta merkityksestä osoitti, että liiton 21 yliopistoa tuottavat maanosallemme yhteensä 71.2 miljardin euron bruttolisäarvon ja 900 000 työpaikkaa. Laskennallisesti yksi euro yliopistoille tulee 4,5-kertaisesti takaisin. Helsingin yliopisto kuuluu LERU:n perustajajäseniin.

* * *

Nyt hallitus on opetus- ja kulttuuriministeri Sanni Grahn-Laasosen paimenkirjeellä yliopistojen ja ammattikorkeakoulujen johdolle lausunut tilannearvionsa Suomen tutkimuksesta (sirpaloitunut liian moniin resursseiltaan ja vaikuttavuudeltaan keskinkertaisiin yksiköihin) ja korkeakoululaitoksesta (koulutustason nousu hiipunut, nuorten ja aikuisten osaamisessa isoja puutteita). ”Kansainvälinen vertailu osoittaa, että resurssien puute ei ole keskeinen ongelmamme, vaan niiden tehoton hyödyntäminen. Saamme samalle rahalle vähemmän vastinetta yhteiskunnan hyödyksi kuin tärkeimmät verrokkimaamme.”

Olisi helppoa mutta hedelmätöntä torjua ministerin väitteitä vetoamalla muihin kansainvälisiin vertailuihin. Kaksi näkökohtaa on kuitenkin tuotava esiin. Kun yliopistojen tärkeimmät tehtävät ovat kasvattaa nuorisosta osaavia ja innostuneita kansalaisia sekä tuottaa korkeatasoista perustutkimusta, niin miten meillä ja muualla tällaista ”hyötyä” mitataan? Toiseksi, kun ”muut juoksevat kovempaa, synnyttävät uutta yllättävän nopeaan”, niin olisiko tähän osuutta niillä isoilla panostuksilla, jotka monet maat ovat tällä vuosituhannella osoittaneet nimenomaan yliopistojensa kehittämiseen (esim. Kanada, Tanska, Saksa, Ruotsi, Ranska, Kiina, Singapore)? Oman hallituksemme innovaatio kilpailukyvyn parantamiseksi, voimavarojen supistaminen, vaikuttaakin ainutlaatuiselta.

Vuoden 2009 yliopistolakiin kirjattiin periaate määrärahojen vuosittaisesta indeksikorotuksesta kustannustason nousua vastaavasti. Laman puristuksessa pykälä jätettiin merkityksettömäksi, indeksikorotus poistettiin ja yliopistojen reaalibudjetti on supistunut 185 miljoonalla eurolla. Nyt on lähivuosille luvassa vielä noin 400 miljoonan euron lisäleikkaus. Vaalien alla sekä nykyiset hallituspuolueet että oppositio linjasivat, että koulutuksesta ei enää leikata, tai että siihen jopa panostetaan lisää. Puheiden ja tekojen ristiriita nakertaa puolueiden ja koko poliittisen järjestelmän uskottavuutta, puhumattakaan luottamuksesta, jota hallitusohjelma peräänkuuluttaa.

Säästötalkoiden eräiden leikkausten logiikkaa on mahdotonta ymmärtää, koska ne kohdistuvat parhaiten menestyneisiin toimijoihin. Tekesin rahoituksen alasajo leikkaa yli 100 miljoonaa tutkimuksesta ja tuotekehityksestä jo aiemmin tehtyjen supistusten lisäksi. Leikkaukset heikentävät Suomen vahvuuksia, kuten yliopistojen ja yritysten sujuvaa yhteistyötä. Seurauksena on satojen patenttien ja uusien tuotteiden menetys joka vuosi. Uudet mahdollisuudet mm. biotaloudessa ja energiasektorilla uhkaavat jäädä hyödyntämättä. Valtionavustusta yliopistotasoiseen tutkimukseen terveydenhuollon yksiköille on höylätty vuosittain alaspäin jo vuodesta 1997, jolloin se oli euroissa 60 miljoonaa. Viime vuoden 31 miljoonaa esitetään ensi vuodelle supistettavaksi 15 miljoonaan. Näin kliinisen lääketieteen tutkimus, joka on kuulunut kansainvälisesti menestyneimpiin aloihin Suomessa, tulee väistämättä näivettymään Helsingin, Itä-Suomen, Oulun, Tampereen ja Turun yliopistoissa. Kuitenkin sote-uudistuksen onnistuminen tulisi ehdottomasti varmistaa parhaan mahdollisen tutkimusseurannan avulla. Tämän lisäksi Helsingin ja Itä-Suomen yliopistoja, joissa on farmasian alan koulutusta, suunnitellaan rangaistavaksi vielä apteekkikompensaation poistolla, mikä merkitsee yhteensä 30 miljoonaa tutkimukseen käytettyä euroa vuodessa. Jos hallitus saa tahtonsa läpi, Helsingin yliopiston YT-neuvottelut tulevat koskemaan 1 200 työntekijää, muissa määrällisesti pienempää mutta suhteellisesti yhtä merkityksellistä joukkoa.

Suomen panostus yliopistoihinsa on ollut OECD-maiden keskitasoa, mutta laskee samalla kun muissa maissa yliopistolaitosta ja tutkimuspotentiaalia määrätietoisesti kehitetään. Suomen Akatemian toimeksiannosta tehdyissä Suomen tieteen tilan ja tason kansainvälisissä asiantuntija-arvioissa voitiin 2000-luvun alkuun asti todeta ilahduttavaa kehitystä, mutta siitä asti olemme selvästi menettäneet asemiamme muihin maihin verrattuna, kuten opetus- ja kulttuuriministerikin toteaa. Olisiko tällä jotakin tekemistä sen tosiseikan kanssa, että myös talouskasvussa Suomi on EU-maiden heikoimpia? Niukkeneva rahoitus näkyy jo nyt kansainvälisten rekrytointien vaikeutumisena ja useiden huippututkijoiden katona ulkomaille. Ei suomalainen tieteentekijä niin nerokas ole, että pärjäisi kovassa kansainvälisessä kilpailussa riittämättömin resurssein.

* * *

Suomen yliopistolaitos ei tietenkään kaikilta osin toimi moitteettomasti ja parantamisen varaa on. Tutkimuksen lisäksi myös opetuksen laatu kaipaa kohentamista. Järjestelmä on hajanainen, ja monilta pieniltä yksiköiltä puuttuu yhteisöllisen oppimisen ja huippututkimuksen edellyttämä kriittinen massa. Yliopistot eivät ole oppineet käyttämään lain niille suomaa autonomiaa, joka mahdollistaa toiminnan profiloimisen menestyville koulutus- ja tutkimusaloille. Emme vieläkään ole riittävän kansainvälisiä, ja vaihtotase aivoviennin ja -tuonnin osalta on kehittymässä negatiiviseen suuntaan. Opiskeluajat ovat pitkiä, eikä työurien pidentäminen niiden alkupäästä näytä edistyvän. Yliopistotutkimuksen kaupallinen hyödyntäminen ei ole tuottanut niitä kansantaloudellisia hyötyjä, joita monet ovat odottaneet.

Tällaisten ongelmien ratkaisua voi tukea järkevillä rahoituspäätöksillä mutta ei budjettien kiristyksellä äärimmilleen. Hallitus tarjoaa leikkausten vastapainoksi 26 kärkihanketta viidellä painopistealueella, joista yksi on osaaminen ja koulutus. Yliopistoja koskee yksi kärkihanke, joka on korkeakoulujen ja elinkeinoelämän yhteistyön vahvistaminen innovaatioiden kaupallistamiseksi. Ajatukseen sisältyy väärinkäsitys innovaatioiden olemuksesta. Yliopistot tarvitsevat rahaa tuottaakseen tietoa, yritykset tarvitsevat tietoa tuottaakseen rahaa eli innovaatioita. Jos yliopistojen ja tutkijoiden kykyyn tuottaa uutta arvokasta tietoa ei luoteta, niiden koko toiminnalta putoaa pohja pois. Yliopistot ovat autonomisia koska ne ovat sivistyksen vaalijoita myös haastavina aikoina kuten nyt. Yhteiskunnan tai elinkeinoelämän päättäjien ei pidä sekaantua niiden toimintojen sisältöihin ja tutkimuksen suuntaamiseen. Yhteinen tavoite laadun parantamiseksi voi toteutua vain ministeriön ja korkeakoululaitoksen yhteistyön, ei käskytyksen pohjalta.

Suomi on tässä ollut edistyksellisempi kuin useimmat muut maat, sillä yliopistojen autonomia sekä opetuksen ja tutkimuksen vapaus on kirjattu perustuslakiimme.

Yliopistojen toimintaa on helppoa ja nopeaa kuristaa, mutta vaikeaa ja aikaa vievää elvyttää uudelleen, vaikka rahoitustilanne odottamatta paranisikin.

Me allekirjoittajat vetoamme Suomen hallitukseen ja eduskuntaan, jotta ne eivät vaikeasta taloustilanteesta huolimatta tee suomalaisia yliopistoja pysyvästi vaurioittavia leikkauksia. Ylimitoitetut leikkaukset heikentävät vakavasti yliopistojen kykyä huolehtia osaltaan Suomen taloudellisesta ja henkisestä uudistumisesta ja hyvinvoinnista.

Marraskuun 17. päivänä 2015

Thomas Wilhelmsson, kansleri, Helsingin yliopisto

Kari Raivio, emerituskansleri, Helsingin yliopisto

Lauri Aaltonen, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Pertti Alasuutari, akatemiaprofessori, Tampereen yliopisto

Kari Alitalo, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Eva-Mari Aro, akatemiaprofessori, Turun yliopisto, Suomalaisen Tiedeakatemian esimies

Juhana Aunesluoma, Eurooppa-tutk. verkoston johtaja, Helsingin yliopisto, Visio400-työryhmän jäsen

Dennis Bamford, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Albert de la Chapelle, akateemikko, Distinguished University Professor, Ohio State University

Carl G. Gahmberg, professori, Suomen Tiedeseuran pysyvä sihteeri

Pertti Haapala, professori, huippuyksikön johtaja, Tampereen yliopisto

Ilkka Hanski, akateemikko, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Riitta Hari, akateemikko, Aalto-yliopisto

Yrjö Helariutta, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Pirjo Hiidenmaa, professori, Helsingin yliopisto, Visio-400 työryhmän jäsen

Bengt Holmström, professori, MIT, Visio400-työryhmän jäsen

Timo Honkela, professori, Helsingin yliopisto, Visio400-työryhmän jäsen

Hannu Häkkinen, akatemiaprofessori, Jyväskylän yliopisto

Olli Ikkala, akatemiaprofessori, Aalto-yliopisto

Elina Ikonen, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Johanna Ivaska, akatemiaprofessori, Turun yliopisto

Howard Jacobs, akatemiaprofessori, Biotekniikan instituutin johtaja, Helsingin yliopisto

Matti Jakobsson, professori, rehtori emeritus, Vaasan yliopisto

Sirpa Jalkanen, akateemikko, akatemiaprofessori, Turun yliopisto

Jukka Jernvall, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Kai Kaila, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Jaakko Kaprio, akatemiaprofessori, Suomen molekyylilääketieteen instituutin johtaja, Helsingin yliopisto

Samuel Kaski, akatemiaprofessori, Aalto-yliopisto

Markku Kivinen, professori, Aleksanteri-instituutin johtaja, huippuyksikön johtaja, Helsingin yliopisto

Jan Klabbers, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Mikael Knip, professori, huippuyksikön johtaja, Helsingin yliopisto

Juhani Knuuti, professori, huippuyksikön johtaja, Turun yliopisto

Teuvo Kohonen, akateemikko, Espoo

Jukka Kola, rehtori, Helsingin yliopisto

Markus Konttinen, dekaani, Taideyliopiston Kuvataideakatemia

Martti Koskenniemi, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Markku Kulmala, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Antti Kupiainen, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Liisa Laakso, dekaani, Helsingin yliopisto

Markku Laakso, akatemiaprofessori, Itä-Suomen yliopisto

Lauri Lajunen, professori, rehtori emeritus, Oulun yliopisto

Matti Lassas, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Olli Lehto, akateemikko, Helsingin yliopisto

Markku Leskelä, professori, huippuyksikön johtaja, Helsingin yliopisto

Åsa Lindberg, akademisekreterare, Svenska tekniska vetenskapsakademien i Finland

Kirsti Lonka, professori, Helsingin yliopisto, Visio400-työryhmän jäsen

Johanna Mappes, evoluutioekologian professori, huippuyksikön johtaja, Jyväskylän yliopisto

Jorma Miettinen, professor, rektor emeritus, Åbo Akademi

Juha Merilä, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Uskali Mäki, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Risto Nieminen, akateemikko, dekaani, Aalto-yliopisto

Martti Nissinen, professori, huippuyksikön johtaja, Helsingin yliopisto

Panu Nykänen, pääsihteeri, Teknillisten Tieteiden Akatemia

Jukka Pekola, akatemiaprofessori, Aalto-yliopisto

Markku Peltonen, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Asla Pitkänen, akatemiaprofessori, Itä-Suomen yliopisto

Craig Primmer, akatemiaprofessori, Turun yliopisto

Tuija Pulkkinen, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Ilkka Pöyhönen, Teknillisten Tieteiden Akatemian esimies

Olli Raitakari, akatemiaprofessori, Turun yliopisto

Kari Rissanen, akatemiaprofessori, Jyväskylän yliopisto

Katri Räikkönen, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Syksy Räsänen, yliopistotutkija, Helsingin yliopisto, Visio400-työryhmän jäsen

Risto Saarinen, professori, huippuyksikön johtaja, Helsingin yliopisto

Riitta Salmelin, akatemiaprofessori, Aalto-yliopisto

Arto Salomaa, akateemikko, Turun yliopisto

Jukka Seppälä, akatemiaprofessori, Aalto-yliopisto

Anna-Leena Siikala, akateemikko, Helsingin yliopisto

Marja-Leena Sorjonen, professori, huippuyksikön johtaja, Helsingin yliopisto

Marianne Stenius, professori, Suomen Tiedeseuran esimies

Irma Thesleff, akateemikko, Helsingin yliopisto

Petri Toiviainen, akatemiaprofessori, Jyväskylän yliopisto

Päiviö Tommila, akateemikko, Helsingin yliopisto

Kaarlo Tuori, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Paula Tuovinen, va rehtori, Taideyliopisto

Timo Vesala, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Willem De Vos, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Elina Vuola, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto

Ulrika Wolf-Knuts, kansler, Åbo Akademi

Seppo Ylä-Herttuala, akatemiaprofessori, Itä-Suomen yliopisto