”Oli se sitten räpätin tai hyrinä, joku ääni olisi hyvä olla.”

Sähköpotkulautojen räjähdysmäisen nopea runsastuminen Helsingissä on tuonut mukanaan yllättävän ongelman.

– Jäsenemme ovat huolissaan, kertoo esteettömyysasiantuntija Juha Sylberg Näkövammaisten liitosta.

Nopeasti syntynyt tilanne yllätti liiton täysin.

– Tässä kävi niin, että emme olleet aivan hereillä, kun liikenneministeriö teki kevytajoneuvoasetusta, Sylberg tunnustaa.

– Kuvittelimme, ettei asia koske meitä, emmekä siksi kommentoineet mitenkään, mutta nyt se alkaa olla ongelma. Kukaan ei silloin arvannut, mitä tuleman pitää.

Kas, keskelle tietä hylätty sähköpotkulauta!­

Esteettömyysasiantuntija Sylberg kuvailee koruttomasti, miksi sähköpotkulaudat ovat ongelma näkövammaisille.

– Se on ongelma, kun niitä hylätään mihin sattuu, ja näkövammaisen liikkuminen on sitä, että hän kulkee tuttua reittiä ja olettaa, että reitti on samassa paikassa joka päivä.

– Jos sinne joku jättää potkulaudan, se tarkoittaa, että siihen kompastuu.

– Jos potkulaudan näkee, sen voi kiertää, Sylberg vertaa.

Käytäntö on osoittanut, että sähköpotkulautojen käyttäjät jättävät niitä huolettomasti ja rennolla mielialalla mihin sattuu, katujen varsille ja seinustoille, pystyyn ja lojumaan, pitkin ja poikin, pientareille ja jalkakäytäville – ja vuokrausfirmat keräävät ne yön aikana pois uudelleen ladattaviksi ja vuokrattaviksi.

Rantapolkuko sähköpotkulaudan parkkipaikka?­

Toinen, erilainen ongelma, on sähköpotkulautojen jopa aavemaisen äänetön kulku. Moottoriääntä ei ole, ei myöskään jalkapohjan säännöllistä läpsettä asfalttiin, kuten tavallisissa potkulaudoissa.

Ongelma tunnetaan myös sähköautojen kohdalla, mutta siellä EU on jo direktiivillä ratkaissut asian. Sähköautoihin on tulossa lisä-ääni, joksi valittiin – ei ehkä yhtään yllättäen – polttomoottorin hyrinä.

– Periaatteessa ratkaisu voisi olla samanlainen lisä-ääni, Sylberg pohtii sähköpotkulautoja.

– Pikkupojilla oli 70-luvulla polkupyörissä räpättimet, Sylberg muistelee.

Pahvinpala oli pyykkipojalla kiinni pinnassa.

– Oli se sitten räpätin tai hyrinä, joku ääni olisi hyvä olla, Sylberg pohtii.

Sähköautoissa lisä-ääntä tarvitaan, kun ne liikkuvat alle 30 km/tunnissa. Suuremmilla nopeuksilla rengasääni on riittävä, koska rengasmelu menee joka tapauksessa yli (poltto)moottorin äänen.

– Silloin rengastyyppi vaikuttaa enemmän.

”Ajattelen, siis olen!” – ”En ajattele, vaan jätän potkulaudan polulle poikittain!”­

Sylberg tietää sähköautovalmistajien hakevan parhaillaan omia ratkaisujaan. Näkövammaiset ovat mukana työssä, ja Suomessa on suunnitteilla tilaisuus, jossa näkövammaiset kutsutaan testiradalle.

– Jokunen sokeakin voi päästä kokeilemaan Teslan autopilottia, ja samassa yhteydessä kuulostelemme ja testailemme ääniä. Tiettävästi siellä on Jaguariin jo valmiiksi asennettu sellainen, Sylberg kertoo.

Äänettömyysongelmaa yritettiin ratkoa ensimmäisen kerran jo vuosituhannen vaihteessa, kun Posti otti käyttöönsä sähköautoja ja alkoi etsiä sopivaa varoitusääntä.

Raadissa oli mukana iskelmälaulaja Hanna Pakarinen, joka oli juuri siirtynyt Postin palvelukseen.

– Kisan voitti ääniteos nimeltä Postia Hippi-Tarzanille, Sylberg muistelee.

– Myös kilikelloja mietittiin. Kaikki ehdotukset olivat sen verran lennokkaita, että Posti päätti olla ottamatta mitään niistä.