Äärimmäisellä ideologialla ja vihalla auttamisen halu, mutta myös järjellinen maahanmuuttokeskustelu on saatu torpattua Suomessa, kirjoittaa toimittaja Nina Järvenkylä.

Tiukka paikka -kirjan tekoprosessin aikana palasimme useasti hetkeen, jolloin Päivi Nerg kohtasi mielenosoittajat sisäministeriön portailla huhtikuussa 2017. Nina Järvenkylä

Huhtikuu 2017. ”Päivi, tuu ikkunaan!”

Mielenosoittajat huutavat sisäministeriön edessä Erottajalla. He ovat siirtyneet paikalle Kansalaistorilta, jossa on vastustettu niin sanottuja pakkopalautuksia. Kansalaistorin mielenilmaus on sujunut asiallisesti. Siirtymä Erottajalle antoi viitteitä muusta. Kuljin kuvaajan kanssa mielenosoittajien mukana, ja seurasin heitä ministeriön ala-aulaan. Tilanne oli levoton, mutta ei uhkaava.

Näpyttelin tekstiviestin sisäministeriön silloiselle kansliapäällikkö Päivi Nergille. En muista enää viestin tarkkaa sanamuotoa. Kerroin, että ulkona on joukko mielenosoittajia ja voisi olla hyvä tulla keskustelemaan heidän kanssaan. Ja Päivi Nerg tuli.

Vastassa oli ehkä noin sata mielenosoittajaa, joista osa melko kiihtyneessä mielentilassa kirjaimellisesti huusi asiaansa. Sisäministeriön silloinen viestintäjohtaja Mika Mäkinen ja paikalle saapuneet poliisit saivat tilannetta sen verran rauhoittumaan, että jonkinlaista vuorovaikutusta syntyi.

Näin jälkikäteen nähtynä tilanne oli vellontaa. Huutavia ihmisiä kadulla, kansliapäällikkö ministeriön portailla yrittäen vastata eri suunnista tulevaan huutoon. Kukaan ei edes yrittänyt kuunnella, mitä Nerg vastasi.

Edellä kuvailtu hetki nousi useita kertoja puheeksi, kun teimme Tiukka paikka -kirjaa Päivi Nergin kanssa. Hän kertoo kirjassa oman kokemuksensa tilanteesta. Myös itselleni kyseinen ajankohta on jollakin tavoin merkityksellinen. Viimeistään siinä ravistelin itseni hereille.

***

Olin käytännössä koko turvapaikkailmiön ajan kirjoittanut eri näkökulmista uutisia ja kolumneja aihepiiristä. Syksyllä 2015 vietin yhteensä kymmeniä päiviä eri vastaanottokeskuksissa juttukeikoilla. Tämän jälkeen aina vuoden 2017 loppuun saakka ja ajoittain sen jälkeenkin avustin turvapaikanhakijoita heidän prosessiensa eri vaiheissa. Näiden reilun kahden vuoden aikana luin kolmatta sataa eri vaiheen päätösasiakirjaa ja puhuttelupöytäkirjaa sekä kuulin kertomuksen jos toisenkin.

Aika meni kuin jossakin vauhdikkaassa sumussa, mutta sain hyvän kokonaiskuvan kentän toiminnasta. Tein työtä mediassa sekä yhteistyötä turvapaikanhakijoiden, viranomaisten, asianajajien ja vapaaehtoisten kanssa. Jokaisessa ryhmässä löytyy tekijöitä ja ”tekijöitä”, ja jollakin tavalla tämä kirkastui itselle siinä sisäministeriön portailla huhtikuussa 2017 seisoessani: huutava väkijoukko ja hämmentynyt kansliapäällikkö, jolle ei anneta suunvuoroa, vaikka kysymyksiä huudetaan joka suunnalta. Hurjasti meteliä, tulos… lisää hämmennystä.

***

Informaatiovaikuttamiskeskustelua pitkään seuranneena pohdin usein, mikä on kenenkin vaikutin esimerkiksi turvapaikkailmiössä. Kuka hyötyy, kuka masinoi, kuka maksaa ja kuka on se ”hyödyllinen idiootti”?

Sekä toimittajana työtäni tehdessäni että kirjaa kirjoittaessani törmäsin taustahaastatteluissa usein viranomaisten ja poliitikkojen taholta jonkinlaiseen vaikenemisen kulttuuriin. Osa puhui yllättävänkin suoraan esimerkiksi Venäjän roolista turvapaikkailmiössä Euroopassa, osa halusi sen häivyttää. Kukaan, ei siis kukaan, halunnut omalla nimellään lausua tietojaan tai epäilyjään julkisesti liittyen Venäjän vaikuttamisoperaatioihin. Vedän jo tästä omat johtopäätökseni.

Niin sanotut ääripäät ovat oma lukunsa. Myös näissä leireissä informaatiovaikuttaminen on osa toimintatapaa. Aitoa auttamisen halua toki mukana on, mutta se jää monesti jonkin asian puolesta äänekkäästi huutavan ryhmän varjoon, mikä on harmi.

Se on harmi, koska useat ihmiset osaavat ja haluavat auttaa ja olla hyödyksi sekä autettaville että yhteiskunnalle, mutta heidän intonsa tappaa ylitse huutava ideologia.

Auttamisen halun voi tappaa myös viha. Turvapaikkailmiön myötä Suomeen kasvoi käsittämätön vihapuheen ja uhkailun ilmapiiri. Tätä oli havaittavissa jo hieman aiemmin, mutta suuren yleisön tietoisuuteen se roihahti käytännössä loppuvuodesta 2015, kun maahanmuuttovastaiset ryhmät masinoivat kannattajansa barrikadeille.

***

Äärimmäisellä ideologialla ja vihalla auttamisen halu, mutta myös järjellinen maahanmuuttokeskustelu on saatu torpattua Suomessa. Rakentavaan keskusteluun ja ratkaisuihin ei päästä poliittisella tasolla, saati kansan syvissä riveissä.

Suomen on saatava esimerkiksi kotouttamistoimet tälle vuosituhannelle, lähtien vaikkapa maahanmuuttajien työlupakäytäntöjen joustavoittamisesta. Eikä olisi pahitteeksi laittaa koko kotouttamispakkaa uusiksi, tuoda nykyaikaan.

Vaikeaa uudistusten läpivieminen tulee olemaan, jos keskustelun taso pysyy nykyisellä populistisella irtopisteiden keruulinjalla.

Tarvitaankin käytännössä henkilö, joka ottaa haasteen vastaan: ottaa ja tekee. Sitkeitä ja kokeneita tekijöitä Suomesta tähän löytyy, jos niin vain halutaan.