Ennen seurustelu oli oikeasti yksinkertaisempaa – valinnanvaraa oli vähemmän, ja puoliso oli usein omasta kylästä. Väestöliitto tutkii parhaillaan suomalaisten rakastumisen vaiheita.

Mistä on kyse? Sanonta "ennen oli yksinkertaisempaa" pitää suomalaisten seurustelun kannalta melko lailla paikkansa.

Vielä viitisenkymmentä vuotta sitten oli tyypillistä, että puolisoksi valittiin oman kylän poika tai tyttö.

Nykyisin esimerkiksi sosiaalinen media ja laajentuneet ystäväpiirit ovat suurentaneet valinnanvaraa, ja ihmisten tavoitteet seurustelun tai perheen suhteen ovat muuttuneet.

Moni löytää silti kumppanin edelleen kaveripiiristä.

JyväskyläLyyli Vassinen, 95, kehottaa astumaan kodin kynnyksen yli ennen kättelemistä. Sitten hän tarttuu käteen, tervehtii ja katsoo silmiin:

– Voi kun te kaikki olette niin nuoria!

Lähes satavuotiaan silmin koko Suomi mahtaa näyttää melko nuorelta, mutta sepä ei Vassista haittaa: viime lauantaina hän vietti syntymäpäiviään laulaen ja iloiten ystävien ja sukulaisten kanssa, ja nyt tarjolla on yhä entisen ammattileipojan kakkuja sen seitsemää sorttia.

Ei siis ihme, että kun Keski-Suomen museo päätti kerätä (siirryt toiseen palveluun) paikallisiin ravintoloihin ja tanssilavoihin liittyviä muistoja viimeisen puolen vuosisadan ajalta, Vassinen tarttui kynään oitis.

Syntyi kolmen sivun mittainen kertomus sota-ajasta, tosirakkaudesta ja yhteisistä lauluhetkistä, joka on nyt osa museon keräämiä muistoja. Tarinassa Lyyli tapaa Veikon, rakastuu ja menee naimisiin, ja kaikki käy niin hyvin kuin vain voi.

Lyyli ja Veikko Vassinen valokuvattiin Jyväskylän harjulla nuoruudessaan. Kuvan takana lukee: "Harju sota-aikana, Oikokatu. Tätä ei voisi todeksi uskoa." Nadja Mikkonen / Yle

Se on yksinkertaisuudessaan sangen raikas kertomus Suomessa, jossa sinkut eivät kohtaa toisiaan, syntyvyys laskee niin että päättäjien puntit tutisevat (siirryt toiseen palveluun) (Helsingin Sanomat), ja miehiä ja naisia on paikkakunnasta riippuen joko liikaa tai liian vähän (siirryt toiseen palveluun)(Helsingin Sanomat, vain tilaajille).

Onkin ajankohtaista, että Väestöliiton tutkimusprofessori Osmo Kontula on parhaillaan työstämässä aineistoa, josta tulee "iso juttu", jahka analyysi valmistuu. Hänellä on käsissään rakkautta käsittelevän nettikyselyn tulokset, jossa noin 2 500 eri-ikäistä suomalaista ovat kertoneet rakastumisen eri vaiheista omien kokemustensa kautta.

Oikeastaan pitää koittaa hahmottaa itselleen mikä on oleellista: mitä varsinaisesti kaipaan, mitä elämästäni puuttuu? Osmo Kontula

Mutta palataan tähän aineistoon hieman myöhemmin. Ensin vilkasliikkeinen Vassinen johdattaa keittiöön rollaattorin kanssa – sitä hän kutsuu "autokseen". Sitten hän ojentaa lasillisen kylmää Pommacia, syntymäpäiviltä jäänyttä sekin, ja kutsuu lasitetulle parvekkeelle nauttimaan omenapuiden kukinnoista.

– Ja kirsikkapuiden, älä unohda mainita kirsikkapuita! Ne ovat minun rakkauteni, Vassinen sanoo.

Ohi juoksee riehakas rusakko, jota hän ihastelee. Peura ja hirvikään eivät ole olleet epätavallinen näky pihalla, ja Vassinen pitää niistä kaikista. Jos pihalle saataisiin vielä lintulauta katseltavaksi, hän ei poistuisi parvekkeelta ollenkaan – paitsi katsomaan amerikkalaista Leijonan Luolaa, koska se on hänen mielestään paras ohjelma.

Ja nyt Vassisten rakkaustarinaan, koska juomat on juotu.

Seinällä komeilee Vassisten hääkuva vuodelta 1946. Sen vieressä seinällä on muotokuva Lyylistä 21-vuotiaana. Nadja Mikkonen / Yle

Lyyli Vassinen, alun perin Sironen, syntyi Karstulassa 1923. Kansakoulun jälkeen Vassisesta tuli leipoja Aino-siskonsa kanssa jyväskyläläiseen Niinikankaan leipomoon, jonka talo on edelleenkin pystyssä, vaikka leipomoa ei enää olekaan.

Sotasyksynä 1939 ei nuorisolla ollut montaa tapaamispaikkaa. Siksipä Lutakon Tivolin tanssiaisissa oli säpinää sinäkin kertana, kun Vassinen läksi siskonsa kanssa illanviettoon.

Tansseissa Lyyli näki Veikon, tai Veikko näki Lyylin – järjestyksellä ei ole väliä, sillä se oli rakkautta ensisilmäyksellä.

Lyyli, Aino-sisko ja molempien tulevat miehet komeilevat perhealbumissa. Tytöille oli tärkeää, että hattu oli päässä, ja päähineitä käytiin sovittamassa ahkerasti hattumodistin luona. Nadja Mikkonen / Yle

Nyt on selviämässä, että Lyylin ja Veikonkin kokema nopea rakastuminen ei ole niin harvinaista kuin luullaan. Väestöliiton tutkimusprofessori Osmo Kontula valottaa hieman rakkausaiheisen kyselyn tuloksia, vaikka vastausten käsittely on yhä kesken ja lopullinen analyysi julkistetaan vasta ensi vuoden puolella.

Kontula kertoo, että tuoreessa aineistossa yllättävän moni suomalainen kertoo kokeneensa nopean rakastumisen, eikä rakkaus ensisilmällä ole siten mikään myytti.

– Voin vahvistaa, että jos ihmisten omaan kertomaan voi luottaa, rakkautta ensisilmäyksellä on ollut ja on edelleen. Ei se mitenkään harvinaista ole, Kontula sanoo.

Lyyli Vassinen oli yksi niistä, jotka hoksasivat hyvin nopeasti, että ihastuttavasta naapurinpojasta tulee varmasti tuleva puoliso. Sotasyksyn tanssiaisissa rakastumista on kenties helpottanut osallistujien tyylikkyys.

– Ihmettelen, että olimme hyvin puettuja, vaikka saimme vähän rahaa. Meillä oli aina hatut! Vassinen huomauttaa.

Pojat olivat sonnustautuneet perpereihin eli pitkiin takkeihin tai tummiin ulstereihin, suoriin housuihin ja huopahattuihin. Siten oli pukeutunut myös Veikko Vassinen, jonka Lyyli oli jo nähnyt leipomon naapurustossa aiemmin, mutta ei ollut päässyt vielä tutustumaan poikaan kunnolla. Tansseissa Veikko kuitenkin pyysi Lyylin juttusille.

Lyylin sisko Aino saattoi kaksikon Kirkkopuiston kohdalle, nosti takkinsa kaulusta ja kuiskasi Lyylille: älä ole myöhään.

– Tansseista lähti Veikko Vassinen minun mukaani. Sitä tietä menimme koko elämän, ja täytyy sanoa, että kyllä se on onnistunut, Vassinen sanoo.

Tanssilava, tuo entisaikojen parisuhdekone

Vassisten tarina tanssilavalla tapaamisesta on osa suomalaisten suurten ikäluokkien kokemusta. Moni on löytänyt rakkauden tansseista (siirryt toiseen palveluun) (Turkulainen), ja puolisonhakua on harjoitettu tangon ja valssin pyörteissä tietoisestikin.

Vielä viitisenkymmentä vuotta sitten oli Osmo Kontulan mukaan tyypillistä, että puolisoksi valittiin oman kylän poika tai tyttö, eikä niinkään menty merta edemmäs kalaan. Tiedossa on, että suomalaisten pakkauduttua kaupunkeihin on maaseudulla entistä enemmän sinkkuja tarjolla (siirryt toiseen palveluun) (Helsingin Sanomat). Iso murros tapahtui jo 1960-luvulla kun maaseudun tyhjeneminen alkoi.

Lyyli Vassinen pitää kovasti laulamisesta. Kappaleita on muistissa valtava määrä, ja Lyyli viljelee joskus myös keskustelun lomassa ikivihreiden laulujen sanoja. Nadja Mikkonen / Yle

Se on tuonut suomalaisille valinnanvaraa: naapurin pojan tai tytön sijaan sosiaalinen media kuten Tinder ja kaupunkien opiskelija- ja työkuviot tuovat potentiaalisia kumppaniehdokkaita melkein mistä vain. Sanonta "ennen oli yksinkertaisempaa" pitää suomalaisten seurustelun kannalta melko lailla paikkansa.

Yksi asia kuitenkin on ja pysyy: suomalaiset tapaavat kumppaninsa usein yhteisten ystävien kautta.

– Kaveripiirissä on ollut joko ennestään läheinen ystävä, johon pikkuhiljaa huomaa ihastuvansa, tai sitten kuvioon on tullut kaverinkaveri uutena ihmisenä. Tätä on ollut ennen, ja tätä on nykyäänkin, Kontula kertoo.

Ydinperhe: ennen selvyys, nyt kysymysmerkki

Lyyli ja Veikko Vassinen joutuivat odottamaan naimisiinmenoa seitsemisen vuotta sodan takia. Odotus oli rakkaudentäyteinen. Erään kerran käydessään lomamatkalla kotikonnuillaan Veikko kirjoitti Lyylille tupakka-askiin rakkauskirjeen ja jätti sen Köhniön radan varteen valkoisen kiven alle.

– Muistan, mitä siinä luki, vaikka kirje on elämän matkan varrella joutunut hukkaan. Totta kai siinä luki: "Rakas Lyyli", Vassinen sanoo.

Rakkaustarinan kertaaminen saa Lyylin huokailemaan ihastuksesta monta kertaa, ja hän kutsuukin kirjeen saamista "ihmeelliseksi tarinaksi". Kirjeen aikanaan löytäessään Lyyli nimittäin kyynelehti liikutuksesta vuolaasti, ja huomasi samalla jotain erikoista viereisessä järvessä:

– Huomasin, että Köhniönjärven pinta nousee, kun itkin niin kovasti, sanoo Vassinen dramaattisesti kättään nostaen.

– Tämä on tätä minun huumoriani, hän lisää vielä lopuksi.

Lyyli Vassinen vietti 95-vuotispäiviään viime lauantaina, ja juhliin saapui sukulaisia ja ystäviä. Lauluja riitti, ja kortit ovat muistona pöydällä esillä. Nadja Mikkonen / Yle

Veikolla meni sodassa Lyylin tarkkojen laskujen mukaan neljä vuotta, kahdeksan kuukautta ja kaksikymmentäneljä päivää. Mies joutui muun muassa Kiestingin suureen mottiin, mutta tuli sentään ehjin nahoin takaisin kotiin, vaikka Lyyli arveleekin Veikon saaneen sydänongelmia sota-ajasta.

Loppiaisena 1946 Lyyli ja Veikko pääsivät viimein astumaan avioon Jyväskylän kaupunginkirkossa Toivo Kuulan häämarssin soidessa.

Pariskunnalle syntyi kolme tytärtä. Kahdeksanvuotiaana keskimmäinen tytär kyseli äidiltään, mistä ihmeestä tämä oli löytänyt lapsille niin hyvän isän.

– Lapset ovat niin fiksuja, että tietävät, meneekö vanhemmilla hyvin vai ei, Vassinen huomauttaa.

Tansseista lähti Veikko Vassinen minun mukaani. Sitä tietä menimme koko elämän, ja täytyy sanoa, että kyllä se on onnistunut. Lyyli Vassinen

Perheen perustaminen seurustelun ja avioliiton jälkeen oli tutkimusprofessori Kontulan mukaan sodan jälkeisille sukupolville eräänlainen itsestäänselvyys. Nyttemmin ydinperheen malli on muuttunut radikaalisti (siirryt toiseen palveluun) (Helsingin Sanomat), ja siinä missä synnytystalkoot oli sotien jälkeen kannustettava ajatusmalli (siirryt toiseen palveluun) (Keskisuomalainen), kaikkia ei lasten hankinta enää edes kiinnosta.

Kontula pohtii, että muuttuneissa tavoitteissa on kenties yksi syy sinkkujen kohtaamisongelmaan ja parisuhteen muodostamisen vaikeuteen.

– Isoissa kaupungeissa valinnanvaraa on paljon, ja seurustellessa on entistä epäselvempää, onko kysymys perheenperustamisesta vai jostain ihan muusta.

Lyylin miehen Veikko Vassisen kirje vuodelta 1976 alkaa sanoin: "Ruusunnuppuni. Kirjoita." Nadja Mikkonen / Yle

Lisäksi Väestöliiton Osmo Kontula nostaa esiin naisten työelämään lähtemisen tuottaman murroksen, sillä se toi mukanaan myös naisten itsenäisyyden parisuhteen tuomasta välttämättömästä suojasta. Siksipä myös voidaan arvioida, että naisilla kumppanin valintakriteerit ovat vaihtuneet, kun taas miesten toiveet ovat pysytelleet jokseenkin samankaltaisina.

Eräässä Kontulan tutkimusaineistossa seurattiin nimittäin eroamisen syitä kymmenen vuoden seuranta-asetelmalla. Kymmenen vuoden sisällä naisten odotukset kasvoivat selvästi parisuhteen osalta, kun taas miesten odotukset kasvoivat hyvin vähän.

– Sukupuolten ääripäistyminen sen suhteen, minkälaista suhdetta he olivat hakemassa, oli lisääntynyt. Tietysti se tuottaa lisää vaikeuksia löytää toiveiden mukaista kumppania, kun maailmat eivät kohtaa niin helposti kuin ennen, Kontula miettii.

Vaatimuksia saa olla, jos vain osaa priorisoida

Vassisen seinillä on tyttären tekemien maalauksien lisäksi valokuvia, joista yksi on pariskunnan 40-vuotishääkuva. Liitossa oli kosolti laulua, hauskuutta ja huumoria. Se alkoi jo seurusteluaikana: parin vielä tutustuessa Veikko teki Lyylille pienen jekun. Lyylin työpaikkaleipomon munkkienpaistohuoneen ikkuna oli auki, ja Veikko oli pyöräillyt sen kohdalle tytön tietämättä.

– Veikko pisti pitkän rautalangan munkkipossun sisään ja nappasi munkin. Mutta ei se ollut paha teko, koska Niinikankaan leipomon vanha rouva oli hyvä ystävä, Vassinen kertoo.

Muistan, mitä siinä luki, vaikka kirje on elämän matkan varrella joutunut hukkaan. Totta kai siinä luki: "Rakas Lyyli". Lyyli Vassinen

Avioliitto kesti niin vauva-arjen kuin lasten poismuutonkin. Kun Vassisen nuorin tytär muutti pois ja vanhemmat jäivät omakotitalon pihaan remonttivaatteissa, tytär voivotteli, mitä tapahtuu nyt kun kaikki lapset ovat lähteneet.

– Sanoin, että ihan sama vaikka meidät laitettaisiin tynnyriin, kun saadaan olla kahdestaan! Vassinen huudahtaa.

Veikko Vassinen oli Lyylin mukaan erinomainen mies ja isä nimenomaan luonteensa takia. Mies kun oli rauhallinen ja huumorintajuinen, osasi kirjoittaa runoja ja laulaakin yhdessä Lyylin kanssa, eikä kiroillut tai loukannut koskaan ketään.

– Hän oli ihmeellinen, ihmeellinen ihminen, Vassinen huokaa.

Lyyli Vassinen eläköityi leipojan töistä jo aikaa sitten, mutta pullaa, kakkua ja keksejä syntyy yhä käden käänteessä sen seitsemää sorttia.

Nykysinkun ongelma tuntuu olevan se, että kun tarjonta on epäsuhtaista tai suorastaan liian runsasta, ei omia mieltymyksiä vastaavia kumppaneita löydy (siirryt toiseen palveluun) (Iltalehti). Lisäksi aikojen muuttuessa myös toiveet ja tarpeet parisuhteen osalta ovat kehittyneet.

Osmo Kontula kertoo, että naisten tarve kumppanin löytymiseen on aikaisemmin ollut toimeentulon ja turvan hakemiseen nojaavaa, mikä on kenties ollut "vaatimaton lähtökohta". Nykyään kumppanilta toivotaankin varallisuuden lisäksi ulkonäköä, seksi- ja keskustelutaitoja, harrastuksia, kulttuurin ymmärtämistä – lista voi olla pitkäkin, etenkin kun valinnanvaraa tuntuu olevan.

Kontula ei kuitenkaan katso, että vaatimuksia pitäisi välttämättä olla vähemmän.

– Oikeastaan pitää koittaa hahmottaa itselleen mikä on oleellista: mitä varsinaisesti kaipaan, mitä elämästäni puuttuu? Mitä tunne-elämäni etsii, mitä minä odotan ja kaipaan kumppanilta?

Parisuhdeneuvola pystyyn?

Vaikka Vassisen pariskunta oli ollut jo kymmeniä vuosia naimisissa, Veikko kirjoitteli rakkauskirjeitä, joissa puhutteli Lyyliä ruusunnuppuna. Lyyli taas kirjoitti kerran Veikolle rakkauskirjeen jopa kesken lentomatkaa Yhdysvaltoihin.

Pariskunnan bravuurinumerona oli laulaa perhepuiston yhteisissä laulutilaisuuksissa:

Lauloi metsän tiri-liri-linnut vaikka kaatuneille puille / minä vain laulelen kullalleni, mutta kellekään en muille.

Syksyllä vuonna 1990 Lyyli lauloi kappaleen Eron hetki puistoyleisölle sen kunniaksi, että talvi oli tulossa ja kaikki vetäytyisivät puistoista koteihinsa.

Sitä Lyyli ei tiennyt, että lauloikin samalla omalle rakkaalle Veikko-miehelleen. Tämä kuoli samana syksynä.

– Kun Veikko oli 69-vuotias, jouduin viemään hänet, ihanan miehen, multiin, Vassinen sanoo ääni hieman hiipuen.

Lyyli itki Veikkoa viisi vuotta, kunnes yksi tyttäristä totesi, että suruajan on loputtava, tai muori sairastuu itse.

Lyyli Vassinen lähetti monisivuisen kirjeen Keski-Suomen museon "Puoli vuosisataa viihteellä Keski-Suomessa" -hanketta varten. Sen lopussa lukee: "Ps. Aina menee romantiikan puolelle." Nadja Mikkonen / Yle

Nyt Vassinen asustelee vain parin sadan metrin päässä siitä, mistä Veikko-mies oli alun perin kotoisin. Tuomien kukkiessa Vassinen vetäytyy kirjoittamaan kirjeitä ja muistoja puun alle, valkoiseen terälehtien sateeseen. Siksipä kirje Keski-Suomen museoon syntyi helposti, sillä hän kirjoittaa edelleen käsin.

Parisuhdeasioita tulee edelleen pohdittua. Vassinen miettii, pitäisikö perustaa vanhoilla päivillä parisuhdeneuvola, ja jakaa omasta avioliitosta opittua viisautta muillekin. Hän kertoisi, että lasten muutettua kotoa pois pitää osata rakastua uudelleen, ja että avioparin pitäisi olla toistensa turvana eikä vilkuilla muualle.

Isoissa kaupungeissa valinnanvaraa on paljon, ja seurustellessa on entistä epäselvempää, onko kysymys perheenperustamisesta, vai jostain ihan muusta. Osmo Kontula

Vassinen pitää myös huolen siitä, että kertomuksia entisajasta riittää myös lastenlapsille. Kaikki tietävät Lyylin ja Veikon tarinan, mutta loppujen lopuksi Vassiselle on osittain itsellekin mysteeri, miten elämästä sukeutui niin mahdottoman ihanaa.

Erään muiston hän vielä kuitenkin jakaa: kun pariskunnasta molemmat olivat jo eläkkeellä ja jäljellä oli iso talo, molemmat puuhasivat remontin aikana omia touhujansa.

Kun molemmat sitten sattuivat olohuoneeseen, Veikko kysyi: halataanko nyt? Siihen Lyyli vastasi tietenkin: halataan.

– Veikko kysyi vielä, otetaanko oikein hyvä ote? Sanoin, että otetaan.