Kun teatteriohjaaja Heini Vahtera menee kotiin ohjaamansa esityksen jälkeen, häntä hävettää. Siitä hän tietää olevansa oikeiden asioiden äärellä. Omasta raiskauksesta kertominen on tapa ottaa kantaa.

Heidi on viettämässä juhannusta mökillä kaveriporukan kanssa. Kaikki ovat humalassa. Jossain vaiheessa Heidin olo on niin huono, että hän päättää vetäytyä nukkumaan ennen muita. Vähän ajan päästä hän herää siihen, että hänen ystävänsä tuore kihlattu Esa raiskaa häntä.

Hän juoksee tilanteesta pois ja saa kakistettua tapahtuneen ystävilleen. Ystävät kuuntelevat hetken empaattisesti, kunnes joku ehdottaa, että asiasta puhuttaisiin vasta juhannuksen jälkeen, jottei “juhannusfiilis” menisi ihan pilalle.

Koska Heidi on niin poissa tolaltaan, ystävät päättävät soittaa Heidin miesystävälle, jotta hän hakisi järkyttyneen tytön pois mökiltä. Heidi kuskataan lähimmälle bussipysäkille.

Kotimatkalla miesystävä istuu auton ratissa ja sanoo: “Kello on nyt puoli kuusi, sä voit puhua tästä kuuteen asti, mutta sitten me ei enää puhuta tästä.” Heidi ei puhu sanaakaan koko matkan aikana.

Tämä on kohtaus turkulais-helsinkiläisen “Nopean toiminnan naiset” -ryhmän esityksestä “10 kohtausta seksuaalisesta vallankäytöstä”.

Mutta tämä on myös tositarina, joka tapahtui esityksen ohjaaja Heini Vahteralle.

Näytelmässä tapahtumia on selkeytetty hieman. Käsikirjoituksesta on muun muassa siivottu pois kuukuppi, joka teki kipeää ja humalaisten ystävien neuvottelu miesystävän kanssa. Päällisin puolin tapahtumat etenivät kuitenkin kuten näytelmässä. Vahtera oli tapahtuma-aikaan 21-vuotias.

Ohjaaja Heini Vahtera puhuu raiskauksesta avoimesti mutta kieltäytyy uhrin roolista. Heini Vahtera Kuva: Matti Vahtera

13 vuotta myöhemmin Vahtera päätti tuoda tapahtuvat teatterin lavalle. Ei siksi, että hän haluaisi puhua itsestään, vaan siksi, että hän haluaa näyttää miten tavallista seksuaalinen vallankäyttö on.

Oikeastaan tämän esityksen piti valmistua jo vuosia sitten.

Jokin on kuitenkin estänyt. Ainakin häpeä, omakohtaisuus ja pelko siitä, ettei ketään kuitenkaan kiinnosta.

Kaikki muuttui vuonna 2017, kun seksuaalista ahdistelua vastustanut #Metoo-kampanja antoi äänen sille todellisuudelle, jossa monet naiset elävät.

Seksuaalinen vallankäyttö tuntui aiheelta, joka vihdoin kiinnosti ihmisiä. Julkisesti alettiin ymmärtää minkälaisiin tilanteisiin monet naiset ja tytöt elämänsä aikana joutuvat.

Nyt tuntui siltä, että esitys oli tehtävä.

Vahtera alkoi keräämään blogissa silloisen työryhmän kanssa esitystä varten tarinoita seksuaalisesta vallankäytöstä. Ja niitä tuli.

Tämän tyyppisiä:

Lukiossa yhdellä pojalla oli tapana kouria tyttöjen perseitä, eikä kukaan puuttunut, koska hän oli kunnollinen poika ja jääkiekkolupaus.

Tai tällaisia:

Olin opiskeluaikana vailla yöpaikkaa vieraassa kaupungissa. Tuttava lupasi minulle yöpaikan mutta mankui seksiä koko yön. Ei ollut väkivaltainen mutta ei myöskään jättänyt rauhaan. "Jos mä tulen sisään vaan ihan vähän?"

Ja tällaisia:

Nukuin kaverin vieressä parisängyssä humalaisen yön jälkeen. Heräsin yöllä kun kaverin sormet olivat sisälläni ja hän yritti työntää elintään minuun. Työnsin hänet pois ja jatkoin unia. En kertonut kenellekään, häpesin ja ajattelin kaikkien syyttävän minua, koska olin juonut.

Tekstit olivat pysäyttävän samaistuttavia.

Vaikka muhun kosketaan, niin se on "no big deal".

Kirjoituksista ja työryhmän kokemuksista valmistettiin nopean toiminnan artivistinen teatteriesitys. Artivismillä tarkoitetaan taiteen ja aktivismin yhdistämistä. Esitys valmistettiin ammattilaisista ja harrastajista koostuvan ryhmän kanssa kymmenessä päivässä. Vahtera ajattelee, että tämä oli yksi syy siihen, miksi hän sai vihdoin käsiteltyä aihetta. Ei ollut aikaa perääntyä.

Kokemukset olivat hyvin samankaltaisia keskenään. Lapsuudessa alkanut huutelu, kouriminen ja lääppiminen. Nuoruudessa jatkunut painostaminen seksiin, haukkuminen ja arvostelu.

Monet kokemukset päätyivät esitykseen sellaisenaan tai erilaisina tapahtumien yhdistelminä.

Yhdessä kohtauksessa sukulaissetä koskettelee 11-vuotiaan tytön juuri kehittynyttä rintaa.

Kohtaus on myös Vahteran elämästä. Paitsi, että lääppijä oli viereisessä pöydässä istuva humalainen mies.

Hysteerisesti itkenyt Vahtera yritti kertoa tapahtumasta paikalla oleville aikuisille, mutta tilanne ohitettiin nopeasti ja iltaa jatkettiin. Mies sai edelleen istua lastenpöydän vieressä ja tilata lisää olutta.

– Se oli käännekohta missä opin sen, että okei vaikka muhun kosketaan, niin se on “no big deal”.

Kehittyvän kehon kommentointi ja koskettelu on tuttua monelle nuorelle naiselle. Kommentoijat voivat olla omanikäisiä tai kuten blogiin tulleissa teksteissä, jopa omien vanhempien kavereita ja opettajia:

Perhetuttava kommentoi teini-ikäiselle minulle jokaikisissä sukulaisjuhlissa kaikkien kuullen: "Onpas ne kasvaneet", ja tuijotti virnuillen rintojani.

Ensimmäinen muistikuva seksuaalisesta hyväksikäytöstä tai rajojen rikkomisesta tapahtui jo 11-vuotiaana kun rinnat alkoivat kasvamaan. ”Näytä tissit” oli aika kulunut lause, jopa opettaja pyysi menemään luokkani eteen ja esittelemään paitaani, jossa oli kuva Japanin vuoresta Fujista. Koko luokka räjähti nauramaan, kun opettaja kysyi: Mikäs kumpu se tuossa paidassa onkaan kyseessä?

Meri-Tuuli Lönn on yksi "Nopean toiminnan naiset" -ryhmän jäsen. Nopean toiminnan naiset -teatteriryhmä Kuva: Heini Vahtera

Kerätyissä teksteissä korostuu se, miten tavallista häirintä nuorille naisille ja tytöille on. Puhutaan "normaalista" hipelöinnistä, puristamisesta ja huuteluista sekä “perus” julkirunkkaavista miehistä.

Seksuaalinen häirintä tulee lapsuudesta asti osaksi normaalia elämää.

Varmasti lähes jokainen lapsi on nähnyt tai ainakin kuullut miehestä, joka runkkaa julkisesti puistoissa tai uimarannoilla. Se on asia, johon tottuu. Työryhmä joutui miettimään, miten voi olla, että runkkaava mies uimarannalla kuuluu monen lapsuuteen? Miksi näihin asioihin ei puututa?

Vahteran mukaan kyse on lopulta poliittisesta tahdosta ja siitä miten varoja jaetaan. Hän on itse työskennellyt seksuaalikasvatukseen liittyvässä projektissa.

– Meillä on keinoja puuttua tähän ja käsitellä tätä. Kysymys on siitä, nähdäänkö tämä oikeana ongelmana joka halutaan kitkeä vai ei.

Vahteran mukaan ympäristö opettaa, “miten ollaan naisena tässä maailmassa”.

Raiskauksesta tuli asia, jonka vakavuudesta voitiin neuvotella kollektiivisesti.

Esityksen viimeisessä kohtauksessa yleisö saa tulla mukaan mielenosoitukseen, jossa vaaditaan seksuaalista tasa-arvoa. Yleisö kirjoittaa lapulle omia iskulauseitaan ja kokemuksiaan.

Lähes jokaisessa esityksessä yleisö seisoo lappujensa kanssa kyyneleet silmissä.

Palautetta tulee jokaisen esityksen jälkeen. Monelle herää mieleen vanhoja muistoja, joiden ei tapahtumahetkellä tajunnut olevan häirintää.

Vahteralle on tärkeää tarttua aiheisiin, jotka tuntuvat jossain. Teatteria hän tekee sillä ajatuksella, että “se on pakko tehdä”. Ohjaaja kokee, että jos maailma tarvitsee teoksen, silloin ollaan oikean ja tärkeän kysymyksen äärellä.

Tänä keväänä esitys oli osana Turun Kaupunginteatterin Sopukka-projektia, jonne valitaan vapaita ryhmiä. Esitys valittiin myös osaksi elokuussa järjestettävää Tampereen Teatterikesän off-ohjelmistoa. Ensi syksynä esityksen kanssa on tarkoitus kiertää eri kaupunkeja. Ajatuksena on myös tehdä esityksestä hyvälaatuinen videotallenne verkkoon, jotta mahdollisimman monella olisi mahdollisuus nähdä se.

Nopean toiminnan naiset -ryhmä. Edessä ohjaaja Heini Vahtera. Ryhmä vasemmalta: Mariella Nikkanen, Karen Soinila, Tuulia Lindholm, Janina Koski ja Meri-Tuuli Lönn. Kuvasta puuttuu Nadja Uusiperhe. Nopean toiminnan naiset -teatteriryhmä Kuva: Heini Vahtera / Nopean toiminnan naiset

Painajaismaisen juhannuksen jälkeen Vahtera meinasi antaa asian olla. Hän ei puhunut raiskauksesta kenellekään. Kun hän oli päässyt mökkibileistä kaupunkiin, jatkoi hän juhlimista seuraavat kolme päivää eri porukassa. Käänne tapahtui, kun Vahtera alkoi saamaan tekstiviestejä ja puheluita, joissa spekuloitiin sitä, mitä todella oli tapahtunut.

Yhtäkkiä kaveriporukka puhui “kahdesta eri tarinasta”. Raiskauksesta tuli asia, jonka vakavuudesta voitiin neuvotella kollektiivisesti.

Se, etteivät muut uskoneet Vahteran kertomusta ja se, että tekijä väitti kaiken tapahtuneen yhteisymmärryksessä, tuntui lamauttavalta.

Lopulta Vahtera kertoi totuuden siskolleen, joka kertoi kaiken äidille. Äidin reaktiolla oli suuri merkitys siihen, miten asiat etenivät.

– Hän suhtautui äidin vaistolla. Hän osasi vaatia minulle oikeutta, mitä itse en osannut.

Äiti vei Vahteran asianajajalle, joka sanoi suoraan, että teko oli laiton. Se tuntui tärkeältä, varsinkin kun Vahteran oli vaikea itse edes käsittää, että raiskaus oli tapahtunut.

Seksuaalinen vallankäyttö ei ollut siihen aikaan millään tavalla julkisessa keskustelussa. Monet ihmettelivät vielä sitä, että raiskaus avioliitossa voidaan määritellä rikokseksi.

Oikeuteen pääseminen kesti kaksi vuotta, ja sinä aikana Vahtera kävi kriisiterapiassa. Oikeudessa tekijä tuomittiin kahden kuukauden ehdolliseen vankeuteen seksuaalisesta väkivallasta.

Sen jälkeen Vahtera ei ole tekijää nähnyt. Myös välit kaveriporukkaan katkesivat. Hän tietää, että mies on pysynyt yhdessä saman naisen kanssa ja on nykyään perheellinen.

Oikeudessa miehen kertomus muuttui kolme kertaa. Lopullisen kertomuksen mukaan hän ei muista illasta mitään, mutta “ei voisi kuvitella tehneensä mitään sellaista.”

Samanlaista kommenttia tuli myös tekijän ystäviltä. Tämä on tunnistettava tilanne. Hyviltä jätkiltä ei odoteta pahoja tekoja.

Myös Vahteralla on ollut paljon käsiteltävää asian kanssa. Hän ymmärtää hyvin, miksi monet salaavat raiskaus- ja ahdistelukokemuksia. Toisen ihmisen sosiaalista statusta haluaa automaattisesti kannatella.

– Minulla on edelleen huoli tekijästä. Hän on myös ihminen, jolla on vaimo ja lapset. En näe häntä ultimaattisen pahana yksilönä.

Raiskauksen jättämistä traumoista voi selviytyä.

Kun esityksen tekeminen alkoi, Heini Vahtera huomasi tuntevansa edelleen häpeää. Vuosien jälkeen asian kaiveleminen on ollut myös väsyttävää ja rankkaa. Silti esityksen tekeminen on tuntunut vapauttavalta.

Se on auttanut pääsemään irti häpeästä ja arvottomuuden tunteesta, joka tapahtumaan liittyy.

Lisäksi on halu näyttää, että raiskauksen jättämistä traumoista voi selviytyä. Ja ettei uhreilla ole mitään hävettävää.

Keskustelu seksuaalisesta vallankäytöstä on myös turhauttavaa. Puhe kääntyy usein siihen, saako mitään enää sanoa ja uskaltaako naisia edes lähestyä. Äänekkäimmät sanovat, että tasa-arvo on mennyt jo liian pitkälle. Myös tätä Vahtera käsitteli työryhmän kanssa. Ihmiset loukkaantuvat helposti jos kokevat, että heitä syyllistetään.

Siksi Vahtera sanoo sen suoraan: esitys ei käsittele miesten vihaamista.

– Meidän elämässä on paljon ihania miehiä, mutta tämä esitys ei kerro heistä.

Muutos tapahtuu hitaasti. Seksuaalinen vallankäyttö ei ole loppunut, mutta ainakin siitä puhutaan ensimmäistä kertaa oikeilla sanoilla.

Vahteran toipumisessa tärkeintä on ollut terapian lisäksi läheisten tuki. Vahteran nykyinen aviomies oli mukana oikeudessa. Sisko ja läheiset ystävät ovat olleet valmiita kuuntelemaan.

Ensi-illassa loppukohtauksen mielenosoituksessa myös äiti astui yleisön joukosta lavalle. Vaikka Vahteran tarkoituksena oli pitää huolta seinälle heijastettavista projisoinneista kohtauksen ajan, ei hän liikutukseltaan pystynyt tekemään mitään.

Äiti oli piirtänyt huulipunalla kyynelehtivän sydämen kylttiin ja itki lavalla muiden joukossa.

Otsikko vaihdettu 6.6. klo 13.23