Puhelin soi Yhdysvaltain Helsingin-suurlähetystössä joulukuussa 1988. Murtaen englantia puhunut soittaja kertoi, että Pan Am-lentoyhtiön Frankfurtista Lontoon kautta New Yorkiin lentävä kone aiottiin tuhota pommilla.

Suurlähetystö välitti tiedon maansa ilmailuviranomaiselle FAA:lle, joka lähetti kiireisen varoitusviestin Pan Amille.

Viesti oli jo toinen samantyyppinen lyhyen ajan sisällä. Edellisenä kesänä FAA oli kertonut lentoyhtiölle, että terroristiryhmän tiloihin tehdyssä ratsiassa oli löydetty kasettinauhurin sisään rakennettu pommi.

Pan Am ei tehnyt mitään, kertoo asianajaja Stuart Newberger toukokuussa 2017 ilmestyneessä kirjassaan The Forgotten Flight.

Yhtiö ei tehostanut turvatarkastuksiaan eikä vieläkään tarkastanut, kuljetettiinko sen koneiden matkatavaratiloissa vain koneessa mukana olevien matkustajien laukkuja.

Varoitusviestit hautautuivat turvallisuudesta vastanneen virkailijan työpöydän paperipinon alle.

Kaksi viikkoa varoitussoiton jälkeen, 21. joulukuuta 1988, kasettinauhurin sisään rakennettu pommi räjähti matkalaukussa Pan Amin Boeing 747-jumbokoneen rahtiruumassa.

Kone lensi tuolloin kymmenen kilometrin korkeudessa Lockerbien kylän yläpuolella Skotlannissa. Se oli startannut Heathrown kentältä Lontoosta kohti New Yorkia 38 minuuttia aikaisemmin.

Räjähde repi koneen kylkeen noin puolen metrin pituisen reiän, joka johti paineen räjähdysmäiseen purkautumiseen ulos koneesta. Sitä jumbon rakenteet eivät kestäneet.

Kone hajosi ilmassa. 243 matkustajaa, 16 miehistön jäsentä ja 11 Lockerbien asukasta sai surmansa. Uhreista 188 oli amerikkalaisia.

Yhdeksän kuukautta myöhemmin, 19. syyskuuta 1989, ranskalaisen lentoyhtiön UTA:n DC-10-matkustajakone oli matkalla Kongon tasavallan Brazzavillestä Tšadin N’Djamenan kautta Pariisiin. Lento UTA 772 eteni Nigerin ilmatilassa Ténéren hiekka-autiomaan yllä vajaan 12 kilometrin korkeudessa, kun se yllättäen katosi Niameyn aluelennonjohdon tutkasta.

Kaksitoista tuntia myöhemmin ranskalaiset laskuvarjosotilaat löysivät DC-10:n jäänteet ja 170 ihmisen ruumiit. Koneen ruumassa oli räjähtänyt kasettinauhurin sisään kyhätty pommi.

Seitsemän uhreista oli amerikkalaisia. DC-10-koneen omisti yhdysvaltalainen leasing-yhtiö Interlease ja se oli Yhdysvaltain rekisterissä.

Ranskan presidentti oli tehnyt diilin: syytetyt saivat jatkaa mukavaa elämää.

attentaateista tehtiin perusteellinen esitutkinta. Paljastui, että iskut erosivat useimmista muista lentoliikenteeseen kohdistuneista terrori-iskuista. Ne voitiin osoittaa yhden valtion, Libyan, organisoimiksi.

Lockerbien iskusta nostettiin syytteet kahta Libyan turvallisuuspalvelun agenttia vastaan. He olivat panneet Maltalla pommilaukun koneeseen, joka vei sen Frankfurtiin. Sieltä laukku lähetettiin Heathrown kautta kohti New Yorkia.

Epäiltyjen saaminen tuomittaviksi oli vaikea prosessi. Libyan diktaattori Muammar Gaddafi suostui lopulta siihen, että tapaus käsiteltiin Haagiin perustetussa tuomioistuimessa Skotlannin lain mukaisesti.

Toisen epäillyistä oikeus vapautti näytön puutteessa, mutta toinen, Abdelbaset Ali Mohmed al-Megrah sai elinkautisen tuomion 270 ihmisen surmaamisesta.

UTA:n tapauksen tutkivat Ranskan syyttäjäviranomaiset.

He keräsivät yli yhdeksän vuoden aikana aukottoman todistusaineiston ja esittelivät sen oikeudenkäynnissä Pariisissa. Syytettyinä oli kuusi Libyan tiedustelupalvelun virkailijaa, jotka kaikki tuomittiin 170:stä murhasta elinkautiseen vankeuteen.

Syytettyjen tuolit pysyivät kuitenkin tyhjinä.

Ranskan presidentti Jacques Chirac oli tehnyt Gaddafin kanssa diilin, joka takasi, että syytetyt saivat jatkaa mukavaa elämäänsä Tripolissa. Vastineeksi ranskalaiset öljy-yhtiöt saivat etulyöntiaseman Libyan suurilla öljykentillä.

Gaddafille tällainen sopimus kelpasi.

YK:n Libyalle valtioterrorismin vuoksi asettamat talouspakotteet olivat ajaneet maan ahtaalle. Lisäksi Yhdysvallat oli jo 1979 lisännyt Libyan terrorismia tukevien valtioiden listalle, mikä tiukensi entisestään pakotteita Gaddafia vastaan.

Uhrien omaiset eivät voineet vaatia korvauksia suoraan Libyalta. Ranskan lain mukaan itsenäistä valtiota vastaan ei voinut nostaa kannetta.

Sama päti myös Yhdysvalloissa. Siellä laki kuitenkin muuttui.

Muutoksen aiheutti Yhdysvaltoja syvästi järkyttänyt Oklahoma Cityn pommi-isku huhtikuussa 1995. Entisen sotilaan Timothy McVeighin ja hänen apurinsa Terry Nicholsin toteuttama isku liittovaltion toimistorakennukseen surmasi 168 ihmistä.

Isku sai kongressin säätämään jo seuraavana vuonna ”terrorismin vastaisen ja tehokkaan kuolemanrangaistuksen lain”.

Sen päätarkoitus oli nopeuttaa kuolemanrangaistusten täytäntöönpanoa, joka kesti usein kymmeniä vuosia. Lähinnä Lockerbien iskun uhrien omaisten tarmokkaan lobbaustyön ansiosta lakiin saatiin ulkoministeriön tiukasta vastustuksesta huolimatta myös pykälä, joka antoi mahdollisuuden haastaa Yhdysvaltain terroristimaiden listalla oleva valtio oikeuteen valtiollisesta terrorismista.

Laki mahdollisti myös korvausten ulosmittaamisen tällaisen maan Yhdysvalloissa olevasta omaisuudesta.

Lakimuutos ja yhä tehokkaammin purevat pakotteet saivat Gaddafiin liikettä. Hän tarjosi Lockerbien uhrien omaisille sopimusta: jokaisen uhrin perhe saisi kymmenen miljoonaa dollaria.

Rahat tosin maksettaisiin vasta, jos Libyan vastaiset pakotteet purettaisiin: neljä miljoonaa YK:n ja toiset neljä Yhdysvaltain asettamista pakotteista. Loput kaksi miljoonaa maksettaisiin, jos Yhdysvallat poistaisi Libyan terrorismia tukevien maiden listalta.

Vastikkeeksi Lockerbien omaiset lupasivat olla haastamatta Libyaa vahingonkorvausoikeudenkäyntiin.

Gaddafin tarjous ajautui ongelmiin YK:n turvallisuusneuvostossa. Ranska uhkasi kaataa sen veto-oikeudellaan, mutta luopui uhkauksestaan sen jälkeen, kun Libya oli luvannut maksaa miljoona euroa myös UTA-iskun kunkin uhrin omaisille.

YK:n turvaneuvosto poisti Libyan vastaiset pakotteet 12. syyskuuta 2003. UTA:n lento 772:n tuhosta oli kulunut melkein tarkalleen 14 vuotta.

Tammikuussa 2004 Ranskan ja Libyan valtiot allekirjoittivat sopimuksen, jonka perusteella UTA:n uhrien omaisille maksettiin luvatut miljoonan euron korvaukset. Lockerbie’sta oli sovittu jo aiemmin.

Oikeuden päätös ylitti kanteen nostajien hurjimmatkin haaveet.

Gaddafilla oli kuitenkin vielä ongelma.

UTA-iskun seitsemän amerikkalaisurhin omaiset sekä iskun kohteena olleen lentokoneen omistanut yhtiö olivat hyödyntäneet uutta lakia ja nostaneet kanteen Libyan valtiota vastaan. Uhreja edusti asianajaja Stuart Newberger.

Kanteen sovittelu ei edennyt. Niinpä elokuussa 2007, 18 vuotta onnettomuuden jälkeen, Washingtonissa käynnistyi ainutkertainen oikeudenkäynti. Yksityiset Yhdysvaltain kansalaiset hakivat korvauksia itsenäiseltä valtiolta.

Newberger marssitti todistajien aitioon uhrien omaisia ja asiantuntijoita. Yksi heistä todisti, että ainakin osa koneen matkustajista oli ollut hengissä ja tajuissaan koko kammottavan syöksyn eli noin kolmen minuutin ajan.

Uhrin ennen kuolemaansa kokema kärsimys on amerikkalaisessa oikeuskäytännössä merkittävä korvauksen suuruuteen vaikuttava tekijä.

Tuomari Henry H. Kennedyn päätös tammikuussa 2008 ylitti kanteen nostajien hurjimmatkin haaveet. ”Se ylitti mielikuvituksen rajat”, Newberger kirjoitti myöhemmin oikeusprosessista kertovassa kirjassaan.

Oikeus määräsi 100 000 dollarin kärsimyskorvauksen jokaisesta putoamisen aikaisesta sekunnista. Niitä oli 180, joten jokaisen uhrin omaiset saivat kärsimyskorvauksena 18 miljoonaa dollaria.

Lisäksi tuli könttäkorvauksia, suurimmillaan 10 miljoonaa dollaria. Ja kaikelle laskettiin korko 18 vuoden ajalta. Yhteensä Libyan valtio määrättiin maksamaan seitsemän uhrin omaisille 1,5 miljardia dollaria.

Kuusi iskun toteuttanutta agenttia määrättiin maksamaan henkilökohtaisesti saman verran. Tämä summa vieläpä kolminkertaistettiin noin viiteen miljardiin.

Kaikkiaan korvaukset seitsemän uhrin omaisille ja tuhoutuneen lentokoneen omistajalle nousivat seitsemään miljardiin taalaan. Ne olivat kolminkertaiset verrattuna Lockerbien yli 200 uhrin korvauksiin.

Yhdysvalloissa liikkui taas runsaasti libyalaista rahaa. Siihen Newberger aikoi iskeä.

Jäljelle jäi enää korvausten periminen.

Omaiset tajusivat pian, että miljardien karhuaminen kuudelta libyalaisagentilta oli toivoton tehtävä. He keskittyivät Libyan valtiolta vaadittuihin 1,5 miljardiin.

Presidentti George W. Bush oli poistanut Libyan terrorimaiden listalta vuonna 2006 ja vapauttanut Yhdysvalloissa jäädytettyinä olleita rahoja. Amerikkalaiset öljy-yhtiöt olivat palanneet Libyaan ja maiden väliset kaupalliset suhteet kehittyivät nopeasti.

Yhdysvalloissa liikkui taas runsaasti libyalaista rahaa, johon Newberger aikoi iskeä.

Tilanne kuitenkin muuttui dramaattisesti muutamassa päivässä kesällä 2008.

Yhdysvaltain kongressi sääti ja presidentti Bush allekirjoitti pikavauhtia lain, joka tunnusti Lockerbien uhrien oikeuden puuttuvaan kahteen miljoonaan dollariin mutta mitätöi ”unohdetun lennon” eli UTA 772:n uhrien vaatimukset, vaikka niistä oli olemassa oikeuden päätös.

Lain mukaan kaikki kesken olevat oikeusprosessit Libyaa vastaan piti keskeyttää eikä uusia saanut aloittaa. Riippumaton oikeuslaitos jäi ulkopoliittisista syistä tehtyjen päätösten jalkoihin.

Loppujen lopuksi Yhdysvallat ja Libya sopivat, että Gaddafi maksaa Libyan valtioterroismin uhreille yhteensä reilut 1,5 miljardia dollaria.

Summasta 563 miljoonaa meni presidentti Bushin päätöksellä Lockerbien uhrien omaisille ja 283 miljoonaa berliiniläiseen La Belle-diskoon vuonna 1986 tehdyn pommiattentaatin uhreille. Iskussa kuoli kaksi ja loukkaantui yli 50 amerikkalaissotilasta.

Kaikkien muiden Libya-terrorismin uhrien kesken jaettavaksi jäi 681 miljoonaa.

Vuonna 2013 eli 24 vuotta attentaatin jälkeen, Newbergerin seitsemän asiakasta saivat kukin samat kymmenen miljoonaa dollaria kuin Lockerbien uhrien omaisetkin. DC-10:n omistaja sai puolet vaatimuksestaan eli 20 miljoonaa.

Ilmeisen hienotunteisena miehenä asianajaja Newberger ei kirjassaan mainitse, paljonko hän itse sai 12 vuoden työrupeamastaan. Tämäntyyppisiä juttuja ajetaan yleensä prosenttipalkkiolla. Kolmasosakin olisi tuonut 27 miljoonaa.

Libyan valtioterrorismin uhrien omaiset saivat korvauksensa, joskin selvästi pienemmät kuin UTA-jutun alioikeuden päätös olisi edellyttänyt.

Katalien juonien alullepanijalle kävi selvästi huonommin.

Arabikevään 2011 levottomuudet levisivät Libyaan. Elokuuhun mennessä Gaddafin armeija ja turvallisuuspalvelut olivat hajonneet.

Diktaattori yritti paeta, mutta jäi kiinni. Väkijoukko löysi hänet piileskelemästä viemäriputkessa ja pieksi hänet hengiltä.

Sekasorto Libyassa jatkuu yhä.

Teksti perustuu UTA-iskun uhrien asianajaja Stuart Newbergerin kirjoittamaan kirjaan The Forgotten Flight (Unohdettu lento, kustantaja Oneworld). Kirja kuvaa ainutlaatuista oikeusprosessia, jossa yksittäiset ihmiset – UTA-iskun uhrien omaiset – onnistuvat ensimmäistä kertaa haastamaan itsenäisen valtion oikeuteen terrorismista.