Eerikut ma tunnen muidugi juba sellest ajast, kui ta oli alles päris tillukene poisikirp. Tema isa Jaan oli ju mu suur sõber. Mäletan, käisin kord Krosside peres jõuluvana tegemas. Panin juba ukse taga punase mantli selga, sidusin habeme ette ja andsin kella. Jaan tuli avama, endal kole murelik nägu peas.

„Mali-Liis,” vastas tüdruk ja kui ma üritasin teda sülle võtta, lõi mulle kühvliga vastu pead. „Ma tahan ka kõnet pidada. Mis on sellel pildil valesti?”

„Mis tähendab, sina ka? Ega siis lapsed kõnet ei pea, lapsed mängivad. Tule onule opale, ma viin su tagasi liivakasti. Mis su nimi on?”

„Kallis laps, miks sa sinna ronisid?” küsisin mina. „Tule alla! See on kõnepult, väikesed tüdrukud ei tohi seal turnida. Suured onud hakkavad seal kohe kõnet pidama.”

Eks meie kõik muidugi ehmatasime! Kõnepult on ju kõrge, mõtle, kui laps sealt alla kukub! Jooksime kõik saali ja oligi: väike tüdrukutirts kõõlus kõnepuldis. Oli ilmselt otse liivakastist tulnud, ämber ja kühvlike kaasas.

Mari-Liisi nägin ma esimest korda 1988. aastal loomeliitude ühispleenumil. Istusime meestega Toompea puhvetis ja panime väikese konjaki juures vabadusvõitluse plaane paika, kui Heinz Valk korraga sisse tormas ja karjus, et üks väike tüdruk on kõnepuldi otsa roninud.

Selline isamaalisus mulle muidugi meeldis! Täitsa tõsi, punane oli ju kommunistide värv! Aga kust võtta uus, õilsamat karva mantel? Õnneks oli Ellenil kapis üks sinimustvalge kleit. Tõmbasin selle selga. Eerik rahunes kohe, tuli nüüd juba julgelt ligi, vaatas mulle tõsiselt otse silma sisse, luges pagulasluuletajate värsse ja laulis lõpetuseks peenikese häälega Eesti hümni. Ei jõudnud teda ära kiita.

„Sa peaksid midagi muud selga panema,” sosistas Jaan mulle kõrva. „Meie oleme teda ikka niimoodi patriootlikult kasvatanud, Wikmani poiste vaimus, seletanud, et punane värv on kole.”

Eerik tegi seda kuuldes väga hapu näo pähe, peaaegu oleks nutma hakanud. Ja kui veel mind nägi, siis pistiski röökima!

„Ai-ai-ai!” ütles Jaan. „Jälle see „Sipsik”! Ma ju andsin sulle toreda raamatu „Kolme katku vahel”. Kas see on läbi? Pead kiiremini lugema, varsti tuleb teine osa!”

Vaata, poiss oli juba siis tagaotsitav – noh, kui niimoodi huumoriga pooleks öelda. Otsisime siis kolmekesi ja lõpuks leidsime voodi alt. Oli end sinna ära peitnud ja luges „Sipsikut”.

Nii elasid nuustikud palju aastaid omaette, töötasid hernehirmutiste ja karjakoertena, pidasid omavahel pulmi ja said palju lapsi. Oma esiisalt olid nad pärinud võime heleda häälega kräunuda, esiemalt harjumuse pärast märjaks saamist pea alaspidi konksu otsas kuivada. Üldse pidasid nuustikud oma juuri väga kalliks: kass Miku foto ja Pätsu matšalkat kujutav Maksolly õlimaal rippusid neil alati elutoa seinal.

Ja nii ta tegigi. Väikesed nuustikud õppisid hoolega ja olid üldse tublid. Ehkki nuustiku ja kassi ristsugutistele polnud Eesti armees teenimine kohustuslik, käisid nad vabatahtlikult sõjaväes, samuti osalesid aktiivselt kaitseliidus. Ja ka siis, kui kätte jõudsid eesti rahvale traagilised päevad, jäid nuustikud vabariigile ustavaks. Mitte ükski neist ei astunud parteisse ega osalenud iialgi 1. mai paraadil! Tõsi küll, ega neid sinna ka eriti ei kutsutud. Tiblad nagu pisut pelgasid seda tõugu… 1949. aasta märtsis tuldi neid küll küüditama, prõmmiti öösel ukse taga, aga niipea kui üks nuustik pea ukse vahelt välja pistis, plagas kogu NKVD-laste kolonn metsa poole.

„Minu kohus on nende väetikeste eest hoolitseda,” lausus ta pidulikult. „Tegemist on ju minu kassi ja minu nuustiku järglastega! Ma võtan nad oma tiiva alla ja annan neile korraliku hariduse.”

Asi oli nii: Pätsi suur ja paks isakass Miku oli üsna lodeva loomuga ning kui ükskord pärast saunapäeva presidendi nuustik pesuruumi vedelema jäi, tegi va patune kõuts vaesele matšalkale pojad.

Winny Puhhi rahvusvahelise edu üle on mul eriti hea meel, sest mina ju mäletan, kuidas selle karvase rahva sugu alguse sai.

Selline poliitiline küpsus võttis mu pahviks! Muidugi, Karl Vaino oli loll ega sobinud pildile! Nii selge mõtlemisega last oli rõõm näha. Ütlesin Heinz Valgule, et see tüdruk peab tingimata sõna saama.

„Ära jonni ja ära tao kühvliga!” riidlesin mina. „Noh, mis sellel pildil siis valesti on?”

Et nuustikute noorem põlvkond hakkas muusika vastu huvi tundma, oli mulle meeldiv üllatus. Pealegi on see hea muusika, vali. Muidu mõni laulja häälitseb nii õrnalt, et vanainimene ei kuule midagi. Aga Winny Puhh mõtleb ka eakate peale!

Veiko Õunpuu

Omal ajal meeldisid mulle väga Rein Marani filmid, kus ta jäädvustas rästikute, kurgede ja teiste metsaelanike varjatud elu. Südantkosutav oli vaadata kärnkonni, kes ei teinud vähimatki koostööd okupantidega.

Sama huvitav ja põnev on nüüd vaadata Veiko Õunpuu filmi hipsteritest, kes ei tee samuti mitte mingit tööd. Tean, et Veiko on neid juba ammu uurinud, esimest korda nägingi ma elusat hipsterit just tema juures. See oli veidi aega enne mu surma. Olin kusagilt kuulnud, et selline imeloom nagu hipster on olemas, ja tahtsin teda veel oma silmaga kaeda, enne kui hilja, sest tervis oli mul siis juba päris vilets ja vanus kah kõrge. Algul helistasin Mati Kaalule, aga tema ütles, et loomaaias hipstereid pole, ja siis soovitas üks tuttav, et astu Õunpuu juurest läbi, temal ehk mõned on.

Veiko võttis mu lahkesti vastu ja juhatas elutuppa, kus diivanil lebaskles tervelt kolm eksemplari. Uurisin seninägematut loodusnähtust huviga.

„On nendega palju muret?” pärisin.

„Sugugi mitte,” seletas Veiko. „Nad on mul täielikult vabapidamisel. Vaeva pole peaaegu mingit. Tuleb neil ainult kord nädalas habet pügada ja kui sigaret hammaste vahel ära kustub, siis see uuesti põlema panna. Isegi laps saab nendega hakkama, nad on vagurad ega tee kärbselegi liiga.”

Pärast näitas Veiko mulle veel üliharuldasi filmikaadreid, kus on esimest korda õnnestunud jäädvustada seda, kuidas hipster endale kitsaid pükse jalga ajab. Ei suutnud taas kord ära imestada, kui rikas on Eestimaa loodus!

Nikolai Novosjolov ja Julia Beljajeva