Det kunne være skrevet på mange måder, så det var sandt og ikke propaganda. Men nej. I regeringsgrundlaget skal det absolut hedde: »Danmark er et kristent land.«

Rent teologisk er det noget vås. Som professor, dr. theol. Niels Jørgen Cappelørn forklarer i Kristeligt Dagblad: »Kun et menneske kan være kristent. For det er kun et menneske, der kan tro. Et land kan ikke tro på noget.«

Lars Løkke-regeringen kunne sandfærdigt have skrevet: »Danmark har en rig kristen kultur og en evangelisk-luthersk kirke, der i grundloven indtager særstatus som folkekirke.«

Men vriddet til, at Danmark er kristent, er foretaget for at behage Dansk Folkeparti. Så tager Venstre med, at medlemmer af mosaiske og muslimske trossamfund, hinduer, buddhister, konfucianere, fritænkere og ateister får et budskab om, at de ikke rigtigt hører hjemme her i landet. Opfattelsen af være underordnet folkekirken kan bestyrkes af, at de øvrige trossamfund ved regeringsdannelsen er ført tilbage til Kirkeministeriet, hvorfra Thorning-regeringen havde udskilt dem.

I faktiske tal er folkekirken vigende. Medlemsprocenten var i 1990 89,3. I år er den 77,8. Mere drabeligt er faldet i antal af den dåb, der er den enkeltes indgang til folkekirken. I 199o blev 80,6 af en nyfødt årgang døbt. Nu er tallet nede på 63,9 procent. I Københavns Stift så lavt som 40 procent. Betyder det i Løkke-logikken, at rigets hovedstad er en undtagelse fra dets kristne tilstand?

Tendensen i tallene er tydelig. Det har fået professor i kirkeret Lisbet Christoffersen til her i Information at skitsere tre mulige reaktioner: »Man kan kynisk sætte sig ned og vente på, at butikken falder sammen af sig selv ... En anden position er på en måde også kynisk. Det er at lukke øjnene for ændringen og lade, som om folk og kirke stadig er tæt knyttet ... Den tredje position – som efter min mening er den ansvarlige – går ud på at tage hånd om folkekirken, mens tid er.«

Det rettidige greb om folkekirken går efter Lisbet Christoffersens opfattelse ud på at skabe klarhed over beslutningsgangene for folkekirkens økonomi og for dens indre liv. Det vil partierne bag Løkke-regeringen ikke vide af. De nedgjorde med fryd Thorning-regeringens forsøg på at skabe rammer for, at folkekirken – i hvert fald økonomisk – kan komme til at stå på egne ben.

Løkkes regeringsgrundlag fortsætter illusionernes religionspolitik.