Ved første øjekast er det nemt at få øje på en række uhyggelige tendenser i Europa.

Højrepopulistiske og fremmedfjendske partier går frem, flygtninge, muslimer og indvandrere får skylden for terror og kriminalitet, og den økonomiske krises efterdønninger af arbejdsløshed, nedskæringer på velfærd og utryghed har gødet jorden for had, racisme, homofobi, islamofobi og antisemitisme.

Men kigger man nærmere efter, får man også øje på andre og mere opløftende tendenser. Det er simpelthen en forkert præmis, når dele af den danske venstrefløj og pressen hævder, at de progressive bevægelser er i krise. Det passer ikke. Tværtimod. De europæiske socialdemokrater er i krise, men venstrefløjen i Europa er på vej mod en ny storhedstid.

Systemet er i stykker

Over hele Europa bliver socialdemokraterne – med rette – straffet af vælgerne for at have ført an i nedskæringspolitikken. Det giver næsten sig selv. De seneste års politik har undermineret trygheden for almindelige mennesker.

I krisetider fik vi besked på at være tilbageholdende med lønningerne for at genoprette økonomien. Nu, hvor vi er i opgangstid, skal vi være tilbageholdende af hensyn til konkurrenceevnen. Dog ikke topcheferne – de får lønforhøjelser, uanset om der er høj- eller lavkonjunktur.

Der var engang, hvor vækst blev betragtet som et middel til at sikre velfærd og bedre livsvilkår for den brede befolkning. I dag er logikken vendt om, og nedskæringer i vores fælles velfærd er blevet et middel i jagten på fortsat økonomisk vækst.

Uligheden vokser. Det samme gør frygten for arbejdsløshed og sygdom. Og de gradvist ringere sundhedssystemer og den mere beskedne økonomiske hjælp, hvis man bliver syg, øger utrygheden. Særligt når man også overvejer den stigende pensionsalder.

Selv om klimaforandringer meget tydeligt viser, at vores klode kun har begrænsede ressourcer, har det ikke fået politikere og virksomheder til at opgive jagten på uhæmmet og uendelig vækst. Alt imens river de sig i håret over migrantstrømme, der sættes i gang af netop ulighed og klimakatastrofer.

Det er paradokser. Åbenlyse systemiske fejl, som præger både Danmark og det øvrige Europa.

Håb og fremgang for venstrefløjen

Det er ingen overraskelse, at det brede flertal vender sig væk fra de gamle magtpartier og en elite, der har kørt kloden i sænk. Spørgsmålet er, hvem der skal samle frustrationerne op. Det gamle system står ikke til at redde. Nogen skal bygge et nyt. Heldigvis er venstrefløjen godt i gang.

I 2015 stormede det græske venstrefløjsparti Syriza ind i parlamentet med hver tredje stemme og satte sig på premierministerposten med en politik om skattestigninger for de rigeste og velfærdsstigninger for de mange.

Podemos i Spanien – et andet af Enhedslistens søsterpartier – har samlet over 20 procent af vælgerne. I Island sidder et tredje søsterparti, De Venstregrønne, på statsministerposten.

Jeg kunne fortsætte.

La France Insoumise var tredjestørste parti ved præsidentvalget i Frankrig. Jeremy Corbyn er den mest venstreorienterede Labour-leder i Storbritannien i mands minde og fik det bedste resultat for Labour i nyere tid. Det gjorde han vel at mærke med krav om renationalisering af jernbanerne, gratis uddannelse og ordentlige vilkår for udenlandske arbejdere som mærkesager.

Det er eksempler på partier, der ligesom Enhedslisten er modstandere af de markedskræfter, der tramper på almindelige mennesker.

De vil stoppe klimaforandringer uden at sende regningen til de svageste i samfundet. Og de slår ring om flygtninge, kvinderettigheder og minoriteter. Med andre ord: De er både et modsvar til den etablerede elites nedskæringspolitik og til den fremmedfjendske højrefløj.

De tror ikke – som dele af den danske venstrefløj – at man er nødt til at have EU-bureaukraternes hjælp til at bekæmpe højrepopulisternes had. Tværtimod skaber den økonomiske politik fra EU netop den utryghed, der danner grobund for hadet.

Og så bygger de på en reel folkelig bevægelse, der har samlet tusinder om konkrete, anvendelige og ofte systemoverskridende løsninger.

I Danmark bør vi også være optimister. Enhedslisten er Danmarks fjerdestørste parti og har på det seneste tangeret og overgået 10 procent i flere meningsmålinger. Tæller vi SF og Alternativet med – og det gør vi gerne – så er vi oppe på en femtedel af befolkningen, der stemmer progressivt og venstreorienteret. Det er ikke krise. Det er starten på noget stort.

100 dage med Enhedslisten ved magten

Der er dele af venstrefløjen, der bruger krudt på en påstået krise. På vidtrækkende, teoretiske visioner. Eller på at pege fingre af andre. Det er måske nemmest, når man står over for en svær opgave. Men det er også dumt.

I Enhedslisten har vi selvfølgelig en ambition om, at progressive venstrefløjskræfter en dag kan tage magten og få afgørende indflydelse. Hvis det skal lykkes, har vi ikke brug for flere højtflyvende teser. Så skal den samlede venstrefløj rejse sig fra skrivebordet og bruge mindre tid på lange, interne, teoretiske diskussioner.

Det er ikke mindst derfor, at Enhedslistens folketingsgruppe har lavet et debatoplæg med 100 konkrete forslag. De kan sættes i gang i løbet af de første 100 dage med en progressiv regering, når vi en dag har et flertal bag os.

Det er en ambitiøs og sammenhængende plan, der på én gang er radikal og fuldt finansieret. Det er bevis på, at vi ikke behøver stille os tilfreds med valget mellem to nuancer af blå reformpolitik, som det har været tilfældet i Danmark de seneste mange år. Det er muligt at gavne flertallet og bekæmpe uligheden samtidig med, at vi tager ansvar for kloden.

Planen er inspireret af vores venner i resten af Europa, og vi samarbejder med dem om konkrete politiske kampagner, politik og forslag på tværs af de europæiske grænser. Sammen med dem vil vi skabe en venstrefløj, der leverer brugbare løsninger, som man kan forholde sig til, hvis man er syg, har mistet jobbet eller ser fremtidsudsigterne for sin landsby og børn blive ringere.

Vi vil en venstrefløj, der gør systemforandringer realistiske, og som ikke beskytter hverken en dansk eller europæisk elite af frygt for højrepopulisterne. Og vi vil en venstrefløj, der ikke kun tør gribe efter magten i teorien, men også formår at samle et flertal bag den ved hårdt arbejde i bevægelser, fagforeninger, kooperativer og boligforeninger.

Der er et stort ønske om forandring. Overenskomstkampen i foråret viste, at vi er et stort flertal, der står bag vores velfærd og offentligt ansatte. Ungdommen engagerer sig forbilledligt i klimakampen. Og vi bliver flere og flere, der siger klart fra over for både den stigende ulighed og den umenneskelige flygtningepolitik.

Jeg ser ikke en venstrefløj i krise. Jeg ser en venstrefløj i fremgang. Jeg ser håb. Og jeg tror, at de opbrudstider vi lever i nu, vil blive set tilbage på som årene for generationen, der lagde stenene til en ny radikal, progressiv og solidarisk forandring. Ovenpå tidligere generationers sejre.