Jeg er et privilegeret menneske. Søn af en dansk mor og en tyrkisk far. Det betyder, at mit hår er kulsort og mine øjne brune – og så har jeg gjort mig selv den tjeneste at tage det bedste fra begge kulturer.

Igennem hele min skoletid og uddannelse har jeg lært om vigtigheden af demokrati og ansvar. I mine øjne de to vigtigste ord at efterleve. Demokrati og ansvar giver muligheder. Muligheder giver lyst til udvikling, og udviklingen er væsentlig for Danmark.

Jeg valgte efter seminariet at starte min egen virksomhed. En virksomhed, der i dag omsætter for over to millioner kroner om året. Jeg har tre fuldtidsansatte, som alle knokler og kan se muligheder i deres hverdag. Og jeg nyder mulighederne, Danmark giver mig. Faktisk elsker jeg mulighederne, Danmark giver mig.

Jeg er 23 år og single. Jeg vil beskrive mig selv som en anstændig og præsentabel person, der evner at tilpasse mig den givne situation. Jeg blev kåret til gymnasiets flotteste elev, hvilket jeg i dag stadig kan smile over.

Hvorfor fortæller jeg alt det?

Fordi der er et ’men’. Det er der ofte, når man taler om gode ting. Og mit ’men’ er, at selv om Danmark er mulighedernes land, har jeg aldrig haft muligheden for at besøge et af de mange københavnske diskoteker. Jeg har simpelthen aldrig fået muligheden for at komme ind. Dette selv om min adfærd har været en tro kopi af personen foran eller bagved – og de er sjovt nok altid kommet ind.

Over en treårig periode har jeg i gennemsnit forsøgt at komme ind en gang månedligt og alle gange uden held. Mit navn er danskklingende, men mit udseende er tydeligt ikkedansk.

Jeg forholder mig altid konstruktivt til dørmændenes forklaringer, der typisk er »Det bliver desværre ikke i aften«, »Dine sko kan vi ikke godkende« eller »Du er desværre ikke velkommen i dag«.

Jeg vælger altid at smile og blot forlade køen. Jeg har heldigvis nogle skønne venner, som alle accepterer afvisningen.

Men for nylig fik jeg nok. Jeg havde glædet mig til denne aften og havde klædt mig i et helt almindeligt sæt tøj og et par neutrale sko ligesom de tre venner, jeg skulle være sammen med. De er alle danske drenge mellem 24 og 29 år, alle tre med job og en hverdag med børnepasning og hårdt arbejde.

Vi havde glædet os, selv om jeg naturligvis var skeptisk fra begyndelsen. Vi stod pænt i køen og ventede, alle temmelig ædru, men da vi efter 20 minutter i køen kom frem til dørmændene, blev jeg som eneste afvist. Begrundelsen? »Vi ønsker ikke ballade i dag, så prøv i morgen, min ven.«

Hvad sker der, Danmark!? Jeg ønsker absolut ikke ballade? Hvad blev der af mulighedernes land?

Smiler hele natten

Jeg kan til hver en tid acceptere at blive afvist, hvis der er en reel grund. Og jeg ved fra mit daglige arbejde, at det kan være svært at vurdere mennesker alene på deres udseende og fremtræden. Netop derfor har man i flere brancher en form for guidelines, så man undgår fejlvurderinger.

Og jeg skal ikke kunne sige præcis, hvilke retningslinjer diskotekerne har i forbindelse med den slags.

Men kære diskoteks-ansvarlige, I har min garanti for, at jeg vil behandle jeres dansegulv pænt; at jeg vil behandle jeres kvindelige gæster godt, smile hele natten og betale for min alkohol.

Så måske skulle I overveje at lukke mig ind næste gang? Husk – Danmark er mulighedernes land.