Den 14. april 2019 er en skamplet i danmarkshistorien. I hjertet af København blev der kæmpet for alt dét, mine forældre flygtede fra i begyndelsen af 80erne.



De flygtede fra et islamistisk Iran, hvor målet stadig er censur og midlet stadig er vold.



De sagde farvel til deres venner og familie, og risikerede over flere omgange livet, for at komme til et land, hvor jeg kunne nyde en fremtid med frihed. Derfor går der heller ikke en dag, hvor jeg tager min grundlovssikrede ret til at ytre mig for givet.



Helt omvendt er det med gruppen af selvudråbte muslimer, der stod bag ildspåsættelser, flyvende brosten og voldelige sammenstød med politiet.

De forsøger at gøre demokratiske Danmark til islamistiske Iran.

På den ene side foregiver de at elske koranen så meget, at de raserer en bydel på grund af én islamofobisk person. På den anden side bryder de dagligt koranens grundlæggende regler ved at drikke alkohol og ryge hash.

Hykleriet gjorde sig også gældende for de forkælede autonome, der tilsluttede sig den voldelige gruppe af selvudråbte muslimer.

De aner ikke, hvor privilegerede de er. De har, modsat mine forældre, aldrig skullet kæmpe for ytringsfrihed. De har fået den foræret. Sådan opfører de sig.

Tænk at være født og opvokset i Danmark, have danske forældre og bedsteforældre, og så vælge at kaste med brosten for at indskrænke ytringsfriheden.

En eller flere personer blev i øvrigt spottet iført sorte hættetrøjer med det officielle IS-logo. De kunne lige så vel have iført sig en SS-uniform med hagekors rundt om venstre arm.

Således skulle man ikke tro, at det kunne blive mere hyklerisk. Men det kunne det.

Politikere som Pernille Skipper og Zenia Stampe bryster sig af at være menneskerettighedernes forkæmpere. De forsøger nærmest at tage patent på det. De benytter enhver lejlighed til at udskamme højrefløjen og Socialdemokratiet for ikke at være principfaste, når det kommer til grundlæggende rettigheder.

Skipper og Stampe skrev opdateringer på livet løs, mens Nørrebro var i undtagelsestilstand.

Racist Paludan gjorde primitivt brug af sin ytringsfrihed, og så var en stor gruppe amøber ellers i gang med at smadre en bydel og klar til slå en ubetydelig, racistisk taber til plukfisk. Men de hykleriske politikeres opdateringer handlede ikke om dem, der var skyld i, at politiet, af hensyn til borgernes sikkerhed, nu føler sig nødsaget til at indskrænke vores ytringsfrihed.

Det burde enhver tage afstand fra. Også dem nede i queer-kollektivet, der normalt stemmer på disse evigt berøringsangste halalhippier. Det er meget muligt, at Skipper og Stampe påstår at være LGBT-rettighedernes sande forkæmpere. Men det er fis i en hornlygte. De tør jo ikke kritisere gruppen af voldsparate, muslimske indvandrere, der chikanerer seksuelle minoriteter i samme bydel, som de satte ild til.

Mine forældre kom til Danmark for at få frihed, herunder ytringsfrihed. Det var fuldstændigt ligegyldigt, om jeg, senere i mit voksenliv, ville bruge dette privilegium til at debattere eller brænde koraner af. Man kan gå på kompromis med alle mulige principper. Men når det kommer til menneskerettigheder, så er hele formålet, at principperne skal bestå. Lige meget hvad. Selv når det synes besværligt eller ubelejligt.

Ellers er der ikke meget menneskeret tilbage over det.

Dét burde halalhippierne på venstrefløjen - som udgør de voldsparate indvandreres berøringsangste beskyttere – efterhånden have fattet. Især efter urolighederne på Nørrebro d. 14. april.