Min far var indvandrer fra Nordjylland. Og kørelærer. En overgang underviste han mange jugoslavere, der skulle have stort kørekort til bus. Dem, jeg mødte, var stilfærdige, flinke folk, og min far kunne godt lide dem, fordi han selv var en stilfærdig og flink mand. Men min far havde (som de fleste andre, der vil indrømme det) sine fordomme om andre nationaliteter: Han brød sig ikke om tyrkere (de var lumske), italienere (de var frække og pågående), franskmænd, (de var hovne) og japanere (fanatiske under Anden Verdenskrig).

Det var dengang, sorte hed ’negre’, og arabere og muslimer primært var noget, man kendte fra TV og Tintin-bøger. Mange danskere opdagede vel først, at de eksisterede i virkeligheden, da oliesheikerne drejede hanen om, og oliekrisen kom. Min fars fordomme stak dog ikke dybere, end at han ville synes om den flinke tyrker, italiener, japaner eller araber, hvis han mødte en.

Flygtninge blev først en varm debatkartoffel omkring middagsbordet i mit barndomshjem mange år efter, da Mogens Glistrup begyndte at tale om ’muhamedanere’, og neonazierne rørte på sig rundt omkring. Som ræverød, anarkistisk punker var det vigtigt for mig at tage afstand fra den slags. Min far derimod stemte på Venstre. Vore diskussioner blev nogle gange til ren krig.

Overvældet

Den første diskussion, vi havde om indvandring, var, da de bosniske krigsflygtninge kom. Min far mente, at vi skulle sørge for vore egne først. Jeg sammenlignede retorisk situationen med 1930’erne, hvor Danmark ikke ville tage imod de jøder, der flygtede fra Nazityskland. Det fik som forventet min far helt op på de høje nagler. Efter nogle timers retorisk udmattelseskrig blev han nærmest fortvivlet.

»Jamen, herregud!«, stønnede han hjælpeløst på sit vendelbomål, som han altid slog over i, når han blev følelsesmæssigt overvældet. »Vi kan jo ikke tage imod alle verdens mennesker.« Så svarede jeg et eller andet selvretfærdigt og vandt diskussionen. Selv om det var ham, der havde ret. Vi kan ikke tage imod alle mennesker.

Intet har ændret sig

Jeg kom til at tænke på diskussionen med min far, da jeg forleden genså DR-dokumentaren ’Kampen om indvandringen’ om polakkerne, ungarerne, tyrkerne, Ishøj-Planen, om de socialdemokratiske borgmestres kamp på Vestegnen og deres appel til partitoppen, der havde »mistet jordforbindelsen«.

Så kom Dansk Folkeparti ind på scenen som et Frankensteins monster skabt af samme eftergivende Socialdemokrati, der aldrig ville se integrationsproblemerne i øjnene, men foretrak at stikke hovedet i busken. Og da jeg genså programmet, gik det op for mig, at intet har ændret sig.

Vi står i et blodigt ingenmandsland af forbenet symbolpolitik, uværdig sagsbehandling, sære udmeldinger fra DF om, at indvandrere aldrig bliver danske alligevel, og støj. Støj på de sociale medier, hvor folk anmelder, unfriender og udgrænser hinanden og kalder hinanden racister eller landsforrædere i et væk. Støj, støj, Støjberg. Støj fra højre. Støj fra venstre. Støj fra oven og neden, og alle går uden om den varme grød.

Svært uden penge

Jeg er selv bekvemmelighedsflygtning fra Hillerød. I dag bor jeg på 19. år på Vesterbro, en rimelig multietnisk bydel i København. Jeg trives fint med mange nationaliteter på gaden. Jeg ville ikke undvære min irakiske grønthandler, min pakistanske kioskmand, tyrkerne fra 1001Nat, min Nettomand fra Baalbek og alle de andre i gadebilledet. De giver mig følelsen af at være midt i verden. Og for det meste er her fred, ro og positiv mangfoldighed. Godt gået, faktisk.

Men det er også fake. De fleste af de indvandrere, der arbejder på Vesterbro, bor ikke på Vesterbro, men i forstæderne. Ligesom hipstere og studerende stort set aldrig hænger ud med indvandrerne, men altid med hinanden.

Og uanset om man er for eller imod multietniske samfund, er det lommeregning for reptiler, at jo flere bidder kagen skal skæres i, desto mindre bliver bidderne, og hvis man knap nok selv kan skaffe midler til at overleve, behøver man ikke være nazist, racist eller bare fordomsfuld for at synes, at ubegrænset indvandring ikke er nogen ubetinget fed ide. Det er altid nemt at flashe sin selvfede, selvtilfredse humanisme, når man har penge nok. Lidt sværere, når man ingen har.

Og det store spørgsmål står tilbage: Hvor meget ikkevestlig indvandring kan vi klare? Hvor mange er der plads til i Danmark? Politikerne kryber uden om konkrete tal. Det samme gør jeg. Hvis man føler sig dehumaniseret på daglig basis af djøffende, regnearksdrenge, der prissætter alt og alle i et væk, skal ingen få mig til at procentsætte andre mennesker.

Men er vi ikke nødt til at operere med bare et skønsmæssigt procenttal? Tallet er indvandringens hellige ko. Hvad er rimeligt, og hvordan afgør vi det? Ved afstemning, ved lodtrækning, ved plat eller krone? Regn det ud, for h… Brug Big Data til noget fornuftigt.

Flygtningene spejler os

Det er ikke så underligt, at folk bliver urolige over flygtningestrømmen. Og se bare på udviklingen i Tyskland, som er delt i spørgsmålet, og igen jokker kansler Merkel i spinaten, ligesom mange andre europæiske ledere, ved ikke at tage befolkningens bekymring alvorligt.

Mens den store flygtningestrøm helt fysisk er på vej, adresserer hun befolkningen som en skolelærer til en uartig skoleklasse. Den skal bare opføre sig ordentligt. Og det skal den selvfølgeligt også, men når krybben er tom, bides fårene. Tyskland er også lav løn og working poor, og det er ikke alle tyskere, der kan se frem til en kanslerpension. Den europæiske ’elite’ stikker stadig hovedet i busken og gør dermed den ekstreme højrefløj stærkere. Benzin på bålet.

Flygtningene spejler os selv og vores eget samfund på godt og ondt. Ikke mindst vores reaktioner på dem – fra bekymring, over venligboerne, til nazigraffiti og brændte biler. Alt spejler det os selv som individer og nation.

Jeg er min fars søn

Flygtningestrømmen afspejler også et stort demokratisk problem: Politikerne er efterhånden nødt til at spørge befolkningerne, også selv om de måske ikke kan lide de svar, de får.

Både venstre og højre har svigtet. Venstrefløjen har aldrig anerkendt nationen. Højrefløjen ser kun nationen. Sandheden ligger et sted midtimellem. Og så var det måske en ide at presse saudierne og de rige emirater til at tage deres del af kagen.

Min far var ingen lærd mand. Men man skal ikke undervurdere ham. Han forudså murens fald, 10 år før det skete. Hans intuition fejlede ikke noget. Og nogle år før sin død i 2005 kom han med en overraskende udmelding. Han havde tænkt over tingene (det sagde han ikke, den slags ord ville min beskedne far aldrig tage i sin mund):

»Vi har brug for indvandrere,« sagde han. »Vi vil mangle arbejdskraft om kort tid.«

Well, jeg er min fars søn. Og selv om jeg lige nu føler mig lidt som den trængte småborger, jeg engang beskyldte ham for at være, ved jeg, at min far endnu engang havde ret.

Det er formentlig nogle af de flygtninge, der ankommer i dag, der skal passe mimrende mig på plejehjemmet, hvis jeg lever til den tid (inshallah).

Så det går nok alt sammen. Eller også går det slet ikke. Lad os tage pænt imod folkevandrerne, med hjerne og hjerte, og huske på, at i den sidste folkevandringstid 200-700 e.kr. var det os, der gik den anden vej. Men lad os ikke tage imod flere, end landet kan bære – selv om Mor Danmark nok kan bære en del mere, end vi tror.