Odense Boldklub: Da Fyns største fodboldklub og daværende mesterskabskandidat for snart seks år siden skød gang i en ny strategi, var det på paradoksal vis på bekostning af klubbens historiske identitet. Kent Nielsen kan dog meget vel være træneren, som bringer OB tilbage på sporet af fordums dyder

Af Peter Borberg, mag.art, forfatter og journalist

For lidt Moseby og for meget Hjulmand.

Sat på spidsen er det nogenlunde dén følelse, som mange OB-tilhængere gennem de seneste sæsoner har stået med, når de har set deres stribede helte levere den ene middelmådige præstation efter den anden i det, der engang blev regnet for en uindtagelig fæstning i den fynske hovedstad.

Moseby som billedet ”på det gode gamle OB”, hvor hårdtarbejdende muskelmænd á la netop midtbanekæmpen Ulrik Moseby satte ind med hvinende tacklinger, der kunne høres helt ind i H.C. Andersens Hus. Og Hjulmand – med henvisning til F.C. Nordsjællands succesfulde træner – som billedet på nobelt boldflytteri, der mere rimer på Strandvejen nord for København end Stadionvej i Bolbro i det vestlige Odense.

Ja, der er sågar dem, der vil mene, at det OB, de har været vidner til de senere år, på ingen måde er deres OB. De har ikke kunnet genkende det OB, som i generationer har været kendetegnet ved markante dyder, som ikke ret mange andre danske fodboldklubber kan bryste sig af på tilsvarende vis. Dyder, der ikke træder frem som et nyt tankesæt om en mere teknisk og boldbesiddende spillestil, men derimod dyder som kollektiv, ydmyghed og fysisk overskud, et særligt stribet dna, der trækker spor langt tilbage i klubbens historie.

Hvad er OB?

At OB gennem sin historie har udviklet et ganske særligt dna, som klubben har fejret sine største triumfer på, blev for mig klart, da jeg som inkarneret OB-fan for nogle år tilbage var med til at skrive bogen De Stribede fra Fyn – Historien om Odense Boldklub (2011).

I historien gemte sig nemlig svaret på det spørgsmål, som daværende administrerende OB-direktør, Kim Brink, stillede, da jeg gik i gang med bogen:

"Hvad er OB?"

Hvad er det – udover striberne og bynavnet – som gør, at OB er OB og ikke blot en fynsk udgave af Brøndby, AaB eller FCK? Det nærliggende og flabede svar er den totale mangel på mesterskaber gennem snart 30 år. Men der er mere i det end det.

Krig og kollektiv

Fra Kim Brinks på en gang banale og komplekse spørgsmål ved det ovale mødebord i VIP-loungen på Odense Stadion bevæger vi os tilbage til OB umiddelbart efter besættelsen i 1945. Det er nemlig her, at der fødes et kulturtræk, som kommende trænerpersonligheder i OB forfiner og bygger videre på.

Efter krigens afslutning i 1945 blev der lavet en ny Danmarksturnering. 30 hold blev inddelt i tre divisioner. Hele molevitten blev nulstillet, og klubberne fik tildelt deres respektive pladser af de høje herrer i DBU. OB blev placeret i 3. division, hvorfra de kunne skue op i tabellerne og se lokalrivalerne fra B1913 boltre sig i 2. division, mens B1909 fik plads i den bedste række.