Det er åbenlyst, at Helle Thorning-Schmidts regering ifølge danskerne er kommet endog meget dårligt fra start. Meningsmålingerne taler deres eget klare sprog. Men er Helle Thorning-Schmidt i virkeligheden så dårlig en statsminister, som målingerne indikerer?

Nej!

Der ligger andet end påstået dårlig ledelse til grund. Og målinger så lave som 16,5 procent kan ikke alene forklares af de omtalte løftebrud, selv om Socialdemokraterne og SF naturligvis burde have understreget, at Fair Forandring ikke kunne gennemføres til punkt og prikke efter valget, når udsigten til et flertal alene med de to partier var, ja, ikkeeksisterende.

Det var en indlysende fejl, men ikke værre end andre regeringers begyndervanskeligheder. Og holder man det op mod, hvor gnidningsfrit Helle Thorning-Schmidt kørte formandskabet for EU, forekommer kritikken både smålig og provinsiel. For den dækker over noget andet. Noget andet, der afslører grimme ting om den danske folkesjæl, og som kan gøre Helle Thorning-Schmidts flirt med landsmoderrollen lige så vanskelig som prins Henriks ditto.

To standarder

Kritikken af Helle Thorning-Schmidt handler nemlig ikke primært om politik. Den handler ikke om hjerne. Den handler ikke om fornuft. Den handler derimod om hjertet, om manglende identifikation og om en udtalt mistro til det fremmede og anderledes. Eksemplerne herpå er talrige:

Naturligvis var der kritik af Lars Løkke Rasmussen (V), da han som en sand Klodshans fumlede sig gennem COP15-klimatopmødet i Bella Centret i 2009. Ingen med indsigt i emnet kan beskylde Lars Løkke Rasmussen for at være skyld i det manglende resultat. Succes var udelukket måneder i forvejen. Men at være helt blank på et FN-topmødes procedurer og i så dårlig form, at man ikke kan holde fysisk stand gennem forhandlingerne, er ikke godt nok.

Pinlighederne fik nogen omtale i medierne, mens Helle Thorning-Schmidts pletfrie EU-formandskab stort set ikke blev nævnt. Klodshans er trods alt en dansk yndlingsfigur.

En mere moderne leder

Som med EU-formandskabet har Helle Thorning-Schmidt også indenrigspolitisk vist et format, vi ikke har set hos hendes to forgængere: Hvor Dansk Folkeparti kunne få de mest tåbelige symbolske love igennem for at stemme for en finanslov, er Helle Thorning-Schmidt villig til at stække Enhedslisten, fordi hun gerne vil lave langtidsholdbare forlig, der modsat VKO’s holder længe efter, regeringsmagten har skiftet side. Den seneste finanslov var ganske vist med Enhedslisten, men uden de kan siges at have fået en masse særaftaler igennem. Og ingen kan beskylde regeringen for skinforhandlinger, hvor det hele på forhånd er handlet af med et ekstremt yderparti. Uanset farven.

I forhold til de brede forlig er Helle Thorning-Schmidt klart mere kompromissøgende og altfavnende end Anders Fogh Rasmussen. Og de to er også på andre områder så forskellige, som man kan blive. Hvor Anders Fogh Rasmussen uden nedre grænse nidkært blandede sig i de mindste detaljer, praktiserer Helle Thorning-Schmidt tydeligvis en langt mere moderne ledelsesstil med frihed under ansvar og tillid. Også selv om ministrene er unge og/eller kvinder.

I det hele taget agerer Helle Thorning-Schmidt som en moderne leder langt mere end som en embedsmand. Problemet er blot, at det er danskerne ligeglade med, selv om det er sådan, politik fungerer bedst. Embedsmænd har ministerierne således nok af, mens egentlig politisk lederskab er en evig mangelvare.

Men igen står f.eks. ledelsesstil helt i skyggen af den manglende identifikation, som mange danskere har med Helle Thorning-Schmidt. Hvor Anders Fogh Rasmussen følte mindreværd over for overklassens børn på gymnasiet i Viborg, boltrede Helle Thorning-Schmidt sig hjemmevant på Europaskolen i Brügge. Mens Anders Fogh Rasmussens kone udstillede sin (manglende) sans for rytme bedste sendetid i TV 2’s Vild med Dans, passer Stephen Kinnock sine internationale topjob i udlandet. Hellere Klodshans end elite synes det umættelige ønske at være.

’Bedst for Danmark’

Apropos lederskab lancerede Helle Thorning- Schmidt til Socialdemokraternes kongres et sjældent overordnet projekt fra den side med titlen Bedst for Danmark.

Baggrunden er utvivlsomt d en analyse af, at samtlige andre partier flittigt appellerer til klart definerede segmenter: Dansk Folkeparti til de ældre og forandringsangste – gerne med husdyr.

De Konservative til borgerskabet og Venstre til dem, der helst vil have pengene ned i egne lommer.

Liberal Alliancer til dem, der ønsker Danmark som USA, og Radikale til de kloge.

SF til de kansasklædte leverpostejmadsmørere og Enhedslisten til de svage uanset herkomst.

Denne segmenttænkning gør Bedst for Danmark elegant op med. Den rummer desuden partiets historie, da såvel Staunings idé om et velfærdssamfund, Krags medlemskab af EF i 1972 samt Nyrups jobskabelse i 1990’erne havde én ting til fælles: Det var bedst for Danmark.

Ligeså med de brede forlig i dag og investeringen af besparelsen på dagpenge i uddannelse, der kan flytte dagpengemodtagere fra offentlig forsørgelse til at være selvhjulpne. Det er ikke nødvendigvis populært, men det er bedst for Danmark.

Og hvad med den fine vision om at skabe den dygtigste generation i Danmark – nogensinde? Det er en holistisk og langsigtet investering i det, der er bedst for Danmark. Det vækker mindelser om John F. Kennedys berømte tale: »Spørg ikke, hvad dit land kan gøre for dig, men hvad du kan gøre for dit land.« Det minder om politisk lederskab.

Medierne og Thorning

Er det så mediernes skyld, hvis Helle Thorning-Schmidt i højere grad vurderes på stil end på politisk indhold? Det mente tidligere Tryg direktør Stine Bosse i en radioudsendelse her i efteråret. Og det antyder DR’s nyhedsdirektør, Ulrik Haagerup, i sin nye antologi Konstruktive nyheder, hvor han beskriver, hvordan danskerne vælger medier med ukonstruktive nyheder fra, fordi de i bund og grund hellere vil se konstruktive.

Så måske er mætningspunktet for, hvor meget vi gider høre om Helle Thorning-Schmidts Gucci-tasker og spadseredragter ved at være nået. Måske nærmer vi os et endeligt for nyhedsformidling, der vinkles som en actionfilm, hvor det eneste kriterium synes at være drama uden nogen skelen til en fornuftig substans.

Kan hun lave en ’Schlüter’?

Apropos filmens verden siges det, at der i sidste ende findes to slags fortællinger: Der er Askepot, og der er Kongens fald.

Det er selvsagt alt for tidligt at drage konklusioner angående Helle Thornings-Schmidts fortælling, men lige nu ser det ud til, at hun har langt mere til fælles med prins Henriks tragedie end Poul Schlüters happy end.

Mange danskere modtog prins Henrik med åbne arme, men slog hånden af ham, da han forblev fransk, nægtede at spise flæskesteg og fortsatte med at skrive poesi. Den slags gør man ikke ustraffet i Danmark. Omvendt gik det med Poul Schlüter, der i starten af sin tid som statsminister blev kaldt ’parfumesælgeren’. Poul Schlüter bød sig til, lagde Unionen stendød, og kaldte ideologi for »noget bras«. Han var dengang en moderne leder, lavede nødvendige, brede forlig og endte fortjent med at blive taget til nåde af Danmark. På trods af Tamil-sagen. Og selv om han giftede sig med en balletdanserinde.

For Helle Thorning-Schmidts vedkommende er den eneste chance, at danskerne begynder at fokusere på den politik, hun fører, frem for på hendes taske, hendes børns skole, hendes mands seksualitet, hendes spadseredragt og hendes botoxede panderynker.

Hendes chance er, at nogen vender pegefingeren mod de medier og borgere, der er så optagede af janteloven, at de har glemt at vurdere deres statsminister på det eneste kriterium, der er væsentligt: Om hun gør det, der er bedst for Danmark.