Den 19. juli var hundredeårsdagen for den mest voldsomme krigshandling under Første verdenskrig, der foregik i det nuværende Danmark: Det britiske angreb på zeppelineranlægget ved Tønder.

Flere angreb var mislykkedes, men i verdens første hangarskibsangreb blev de to zeppelinere L54 og L60 ødelagt og hangarerne Toska og Tobias beskadiget. Senere på året, den 11. november 1918, kommer vi til at markere afslutningen på det hele: Våbenhvilen, der afsluttede den store krig. Derfor kan der være god grund til at tænke over denne konflikt. I Danmark står den uden tvivl i skyggen af Anden verdenskrig, som vi ufrivilligt kom til at blive involveret i. Men der er mange, gode grunde til, at vi ikke må glemme den krig, der indirekte udløste Anden verdenskrig, nemlig den første. Den første gode grund er, at krigen stadig er den militære konflikt, der i nyere tid har kostet flest danskere livet. Omkring 5000 omkom; fortrinsvis unge mænd, der skønt dansksindede blev indkaldt til den tyske hær. Et væsentligt højere tal end antallet af døde under såvel de slesvigske krige som Anden verdenskrig.

Den anden gode grund er, at skønt Anden verdenskrig fik meget store, politiske konsekvenser, så var de politiske konsekvenser af Første verdenskrig - selvom det er svært at måle den slags eksakt - antageligvis større. Rent umiddelbart fik krigen jo den konsekvens, at ikke mindre end fire imperier sank i grus: Det osmanniske, det russiske, det østrig-ungarske og det tyske. Alene opløsningen af ét af de fire imperier ville have været en verdenshistorisk begivenhed. Osmannerne havde i deres storhedstid behersket ikke bare det nuværende Tyrkiet, som var deres hjemland, men også Balkanhalvøen helt op til Østrig-Ungarns grænser; den region, vi i dag kalder Mellemøsten, samt næsten hele Nordafrika. Russerne havde fra deres base omkring Moskva udvidet deres rige, så det blandt andet omfattede det nuværende Rusland helt til Stillehavet; de sovjetiske dele af Centralasien; det nuværende Finland og Alaska. Østrig-Ungarn omfattede ud over disse lande blandt andet Tjekkiet, Slovakiet, Slovenien, Kroatien, samt dele af det nuværende Rumænien og det nuværende Italien. Det tyske kejserrige omfattede ud over det nuværende Tyskland også dele af Danmark, dele af det nuværende Frankrig, store dele af det nuværende Polen og den nuværende russiske Königsbergenklave i det, man dengang kaldte Østpreussen.

Dermed kan man sige, at Første verdenskrig skabte grobunden for alle de konflikter, Sovjetunionen senere gav anledning til. Mange af de konflikter, der senere har hærget i Mellemøsten. Og sidst, men ikke mindst: De konflikter, der kun 21 år efter våbenhvilen eksploderede med udbruddet af Anden verdenskrig. Som ikke-faghistoriker tilkommer det mig ikke at fælde den dom, at Første og Anden verdenskrig i virkeligheden er en sammenhængende konflikt. Men tanken er nærliggende. Motivet til at skabe den verdensorden, der opstod efter Anden verdenskrig med skabelsen af FN og NATO i 1940'erne og forløberen for EU i 1950'erne, var de katastrofer, de to verdenskrige havde nedkaldt over menneskeheden. Den har ikke løst ethvert problem i verden. Men den har skabt mere fred, mere frihed og større velstand for flere mennesker på Jorden end nogen anden.

Derfor er det i hundredeåret for afslutningen af Første verdenskrig meget svært at acceptere, at politikere uden dybere historisk viden og uden større visioner for menneskeheden nu tilsyneladende forsøger at ødelægge den.