Papiret er gulnet og tykt, siderne en anelse mørke og slidte i kanterne, hvor hundredevis af hænder gennem hundredevis af år har bladret efter svar på spørgsmål om deres familiemedlemmers skæbne i Rigsarkivets ‘Over-, hof- og stadsrettens oversigt over pådømte sager 1645-1919’.

I dag er det de færreste, der kan læse den gotiske skrift, der fortæller om det danske retssystems konklusion på det civile søgsmål ‘Generalenkefrue Henrietta Schimmelmann mod mulatten Hans Jonatan’ anlagt i 1801 og afsluttet i 1802.

Men islandske Gisli Palsson, der er professor i antropologi ved Islands Universitet, kender historien om Hans Jonatan.

Med professorens egne ord virker det, som om »historien om imperialisme, kolonialisme, racisme, menneskerettigheder og globalisering er blevet presset sammen i et enkelt kort menneskeliv«. Den fortæller han i bogen: The Man Who Stole Himself, der udkommer i USA til september.

Hans Jonatan blev født på St. Croix i 1784. Dengang en dansk koloni. Tusindvis af mennesker fra det afrikanske kontinent blev fragtet til De Vestindiske Øer, hvor de skulle arbejde som slaver på sukkerplantagerne, og Hans Jonatans mor var en af dem.

På plantagen Constitution Hill arbejdede Emilia Regina som husslave, og det lå i kortene, at Hans Jonatan skulle det samme. Afskaffelsen af slaveriet var stadig årtier væk, da Hans Jonatan blev født, men hvordan endte han så i en dansk retssal i begyndelsen af 1800-tallet?

Hans Jonatan og hans mor tilhørte familien Schimmelmann – en af de største slaveejere på St. Croix, hvor Hr. Schimmelmann endda i en periode var guvernør – og da familien flyttede hjem til Danmark, tog de dem med.

Det er ikke til at vide hvorfor, men det var almindeligt, at familier tog husslaver med sig på den lange rejse hjem.

Hans Jonatan var stadig et barn, da de ankom til Amaliegade 23 midt i Frederiksstadens København, hvor de enorme formuer fra sukkerindustrien havde finansieret det ene prægtige palæ efter det andet.

Mens han voksede op her, fik Hans Jonatan en klassisk uddannelse, hvilket ansås for helt uundværligt i adelen og overklassen, hvor det stadig var populært at have en page – oftest en lille sort dreng, der holdt herskabet ved selskab og morskab og på malerier fra perioden var med for med deres mørke hud at fremhæve ejerens hvidpudrede ditto.

Det var ikke usædvanligt, at pager fik en uddannelse af herskabet, så de kunne opføre sig civiliseret over for eventuelle gæster og være interessant selskab for ejeren. Men Hans Jonatan var ikke en sort page. Han var mulat.

Det fremgår af næsten samtlige danske papirer, der findes om ham. I hvert fald de der er skrevet i Danmark.

Historikere har spekuleret i, om Hans Jonatan i virkeligheden var Hr. Schimmelmanns søn, og om det kunne være grunden til, at familien tog ham med til Danmark, og at Hr. Schimmelmann behandlede ham godt.

Det skete ofte, at slavinder blev gjort gravide af deres hvide ejere – eller af gæster de blev bedt om at underholde.

I krig for Danmark

Gisli Palsson fremlægger dog i sin bog stærke indicier på, at faderen kunne være en sekretær, der i en periode arbejdede for Schimmelmann, Hans Gram.

Uanset hvad så behandlede Hr. Schimmelmann Hans Jonatan væsentligt bedre, end hans kone gjorde. Efter Schimmelmanns død meldte Hans Jonatan sig til den danske flåde – han ville hellere gå i krig for et land, der havde gjort han og moderen til slaver, end blive i huset på Amaliegade.

Og i krig kom han. Hans Jonatan tjente Danmark i et af de voldsomste søslag, landet nogensinde har set, Slaget på Reden i 1801, og det gjorde han på en måde, der vandt ham kaptajnens respekt.

Hans overordnede sørgede efter slaget for, at den danske kronprins erklærede, at Hans Jonatan var en fri mand, og derfor vendte han ikke tilbage til Amaliegade og Henrietta Cathrina Schimmelmann.

Men det ville generalenkefruen ikke finde sig i. Hun lagde sag an, og trods det, at det var en veluddannet ung mand, der havde tjent sit nye land i krig, der stod der i retssalen, ja, så tabte Hans Jonatan sagen.

Retten bekræftede, at han var Henrietta Cathrina Schimmelmanns ejendom, og at han ikke kunne leve i frihed, som han ellers havde gjort det, indtil enkegrevinde Schimmelmann ikke længere ville tolerere det.

Søhelten havde tilsyneladende ikke andet valg end at melde sig på Amaliegade 23 for atter at træde ind i husholdningen. Der var således ikke synderlig forskel på at være slave i Danmark og på De Vestindiske Øer.

»Hans Jonatans sag fandt sted på et meget kritisk tidspunkt,« fortæller Gisli Palsson: »Sukkerhandlen var for nedadgående, der var oprør og revolutioner i både Europa og kolonierne, og folk havde på fornemmelsen, at slaveriet ville ændre sig, hvis det da ikke blev helt afskaffet snart. Selv om samfundsudviklingen måske arbejdede i den retning, så gjorde retssystemet det ikke, så Hans Jonatans sag blev ført en lille smule for tidligt. Han tabte jo sagen og var i praksis en slave, indtil han stjal sig selv.«

Hans Jonatan valgte nemlig ikke at tage tilbage til Henrietta Schimmelmanns hus i Amaliegade, i stedet flygtede han ud af landet.

Systemet havde svigtet ham, men ved venners hjælp kom han til Island, hvor han grundlagde en slægt, der i dag tæller mere end 600 nulevende islændinge.

George Bjorn og hans børn Katie, Holger og Dagny. Først som 76-årig lærte Holgers datter, Roberta, historien om familiens slægt at kende.

Købmanden i Djupivogur

Gisli Palsson hørte første gang om Hans Jonatan i den danske tv-dokumentarserie Slavernes Slægt lavet af journalist Alex Frank Larsen.

Han sporede Hans Jonatans historie fra moderens navn på en liste over slaver på St. Croix til det lille samfund i Island, hvor Hans Jonatan endte sine dage.

Og i Island er der i dag mange, der forsøger at lære deres forfædre bedre at kende. Begejstringen går tydeligt igennem på telefonlinien mellem Reykjavik og København:

»Ja, jeg er femtegenerationsefterkommer af Hans Jonatan,« siger 74-årige Sigurdur Tomasson, der er dybt engageret i arbejdet for at udbrede kendskabet til Hans Jonatans historie i Island.

Men den begejstring har ikke præget alle efterkommere til alle tider, fortæller Gisli Palsson. Historien om Hans Jonatan er også historien om, hvordan racisme opstår, mener han.

I byen Djupivogur blev Hans Jonatan ansat i en lille købmandsbutik. Han blev senere leder af butikken, inden han sammen med sin kone Katrin Antoniusdottir valgte at flytte til et endnu mindre samfund og blive landmand.

I mange år efter hans død var navnet Jonatan forbundet med stolthed – han havde været en købmand, man kunne stole på, og det rygte fulgte med hans navn også efter hans død. I Danmark var betegnelsen ’mulat’ det eneste, der fulgte med hans navn.

»Jeg kan ikke finde noget bevis på, at de skulle have kaldt ham sort eller mulat i de beskrivelser, der er af ham fra Island. Et sted bliver han beskrevet som havende brunlig hud, men de har ikke noget sprog for hudfarve.«

Da Hans Jonatan ankom til Island var det mere sandsynligt, at islændingene betragtede ham som en veluddannet dansker, end som den mulat, der end ikke ejede sig selv, han blev set som i Danmark.

Takket være sin klassiske uddannelse talte han flere sprog, og han spillede violin, og han blev hurtigt et respekteret medlem af lokalsamfundet.

»Danske historikere har ret overbevisende argumenteret for, at det var sukkerindustrien og slaveriet, der fik racismen på dagsordenen og bragte kategorien ’sort’ ind i det danske sprog i det 18. og 19. århundrede. Før det var racisme noget helt andet og fyldte meget lidt. Hans Jonatan ankom til Island, inden denne bølge af nye koncepter var nået herop. Islændinge var relativt uvante med de koloniale regimers sprog på dette område. ’Blackness’ var simpelthen ikke en ting. Senere forandrede det sig dog dramatisk,« siger Gisli Palsson.

Første gang Hans Jonatan blev beskrevet som mulat var, da hans død registreredes i Island i 1827.

Det koloniale sprog var ankommet fra Danmark og Storbritannien, hvor mennesker rutinemæssigt kategoriseredes ud fra deres hudfarve.

Et par generationer senere var det ikke længere med stolthed, familien fortalte om forbindelsen til mulatten Hans Jonatan. Uafhængighedsbevægelsen i Island var begyndt at arbejde for frigørelsen fra Danmark.

For at blive et land i sin egen ret opfattedes det på det tidspunkt som nødvendigt at etablere et folk i sin egen ret. Ideen om Homo Islandicus opstod.

»Ideen om islændinge som noget helt særligt fysisk og mentalt. Nordiske, blonde, blå øjne, rene og så videre. En befolkning med en lang stolt historie og tradition med litteratur og sprog. Og man kan sagtens se, at så snart den slags tankegang var ankommet: Eugenikken og racismen fra USA og Europa, så må Hans Jonatans efterkommere have fået et anderledes forhold til deres ophav end tidligere.«

Gisli Palsson har i forbindelse med arbejdet til sin bog talt med en lang række efterkommere af Hans Jonatan.

I Island har genealogi i mange år været en yndet beskæftigelse, og det er mere end sandsynligt, at en del af dem vidste, at de var i familie med Hans Jonatan.

Hvordan de har håndteret den viden er et billede på, hvordan forholdet til race har udviklet sig gennem tiden. »Nogle af dem jeg interviewede fortalte, at deres bedsteforældre insisterede på at være tavse omkring det. Og én fortalte mig, at hun havde hørt, at et fotoalbum var blevet ødelagt, fordi det afslørede afrikanske ansigtstræk i slægten. Det har jeg ikke kunnet få bekræftet, men det hænger godt sammen med det, vi ved fra studier i romafamilier i Europa. Her bliver beviser på familiers baggrund også smidt væk.«

En familie der kæmper videre

74-årige Sigurdur Tomasson fortæller i telefonen fra Island om familiens kendskab til deres ophav. Det startede med en tilbagevendende drøm, hans mor havde, hvor en sort kvinde kom til hende og takkede for, at hun tog sig af hendes søn.

Sigurdur Tomassons mor ville meget gerne vide, hvad det handlede om, og det samme ville hans fætter Helgi Már Reynisson. Han og Alex Frank Larsen fandt Hans Jonatans historie frem fra arkiverne.

»Og da man i Danmark i 2001 markerede 200-året for Slaget på Reden, var min fætter inviteret med som æresgæst. Her fik Hans Jonatan endelig den anerkendelse, som han aldrig fik, mens han levede. 200 år senere! Og kun fordi min fætter havde gjort et fantastisk stykke arbejde.«

I dag kender Sigurdur Tomasson historien om Hans Jonatan særdeles godt, og han er en del af en fond oprettet af efterkommere, der har arbejdet på at skaffe penge til en dokumentarfilm om Hans Jonatan, der vises på islandsk tv i efteråret.

På Facebook er der oprettet en gruppe for efterkommerne. Mange af dem har mødtes til familietræf, og nogle har tilmed besøgt St. Croix og resterne af Constitution Hill, der i dag er næsten opslugt af jungle.

»Jeg er meget stolt af at være i familie med én, der kæmpede for sin frihed på den måde. Han overvandt vilkår, som man ikke kan forestille sig.«

Relationen til Hans Jonatan giver ikke bare Sigurdur Tomasson en spændende familiehistorie. Han får andet og mere ud af det.

»Jeg synes, jeg kan genkende noget af hans vilje i min familie i dag. Jeg har overvundet kræft to gange. Det kan selvfølgelig ikke sammenlignes med det Hans Jonatan overvandt. Han havde et ubeskriveligt hårdt liv. Men jeg kan se, at vi på min mors side af familien ikke giver op så let. Vi kæmper videre.«

For Sigurdur Tomasson giver Hans Jonatans historie positiv inspiration. Det er historien om manden, der overvandt alle forhindringer, kæmpede for sin frihed og fandt den og kærligheden i Island. At dømme de personer, der behandlede ham dårligt, har han ikke det samme behov for:

»Vi kan ikke vide, hvad der drev Fru Schimmelmann dengang. Det var en anden tid. Hans Jonatan var mulat og selv om Gisli Palsson med sin bog har fundet ret gode beviser for, at det kan være en anden end Hr. Schimmelmann, der er far til ham, så er det jo ikke sikkert, at Fru Schimmelman vidste det. Måske lagde hun sag an på grund af et knust hjerte? Men for kun fem generationer siden var det altså sådan, at man mente, at det var okay at holde min familie som slaver. Det må vi ikke glemme,« siger han.

Der er en kirkegård i Djupivogur i det østlige Island. Det var der også i 1827, men Hans Jonatans enke og to børn var fattige og havde sandsynligvis ikke råd til en gravsten. Derfor har Hans Jonatan ingen. Men det vil Sigurdur Tomasson ændre på.

Da jeg taler med ham, har han kun to dage tidligere modtaget officiel tilladelse til at opføre en mindesten for Hans Jonatan på kirkegården.

»Så får vi efterkommere endelig et sted, hvor vi kan gå hen og mindes Hans Jonatan. Der skal være en lille mindetavle ved stenen, så hans historie ikke forsvinder igen. Så man altid kan se, at han har været der, og hvem han var,« siger Sigurdur Tomasson og er igen helt begejstret: »Jeg kæmper videre for ham.«

En amerikaner i Island

Efterkommere af Katrin Antoniusdottir, Hans Jonatans islandske kone, har altid haft et sted, de kunne gå hen og mindes.

I 1985 besøgte amerikanske Roberta Eiriksson Dollase hendes gravsted sammen med sin far Holger. Holger Eiriksson blev født i Norge af dansk-islandske forældre, men hans forældre udvandrede til USA, da han var fem år gammel.

Han havde altid vidst, at hans familie stammede fra Island. Det var derfor Roberta Eiriksson Dollase fra udkanten af Boston en dag i 1985 stod foran Katrin Antoniusdottis gravsten, der står der, hvor familiens gård engang lå:

»Jeg fornemmede en meget stærk forbindelse til Katrin,« fortæller hun i dag.

»Jorden, hvor gården havde ligget, var et lille stykke fladt land mellem havet og bakket, stenet højland. Selvom det var en julidag, så var det meget blæsende og koldt. Vi vidste, at deres overlevelse var baseret på fårehold og fiskeri, og det var tydeligt, at det måtte have været et hårdt og svært liv. Jeg strikker meget selv og havde strikket mange islandske sweatre, og jeg havde købt en del garn inde i Reykjavik. Og mens jeg stod der, gik det op for mig, at hvad der er en behagelig hobby for mig havde været en stor del af Katrins hårde arbejde med at skaffe fornødenheder til sin familie. Det bevægede mig meget at stå der og tænke over det liv, hun måtte have levet. Og på det tidspunkt vidste jeg ikke engang, at Hans Jonatan døde ung, og hun derfor måtte sørge for sig selv og to børn alene.«

Da Roberta Eiriksson Dollase besøgte Island i 1985 kendte hun slet intet til Hans Jonatans historie. Den amerikanske familie vidste blot, at Holger Eirikssons bedstefar var født i Djupivogur, og det var den lokale præst, der i 1985 hjalp dem med at finde slægtninge og til sidst Katrin Antoniusdottirs gravsted.

De ville gerne vide mere, og Roberta Eiriksson Dollase husker, at nogen nævnte fortællinger om en mulat, men i arkiverne i Island fandt de blot forfaderen Hans Jonatans navn. Intet andet.

Da de vendte hjem til USA korresponderede Roberta Eiriksson Dollases far i en periode med de nyfundne islandske slægtninge, og det viser sig, at han i de breve faktisk fik yderligere kendskab til Hans Jonatans baggrund og hans hudfarve.

Kort før han døde, fortalte han det til Roberta Eiriksson Dollases bror, men bad ham aldrig at fortælle nogen om det.

»Min bror og jeg har talt om, hvorfor min far mon bad ham om det. Min far tilhørte en anden generation, og ligesom os alle var han et komplekst menneske, så der kan være mange grunde til det. Vi har besluttet os for ikke at spekulere over det, men jeg ville nu gerne have haft mulighed for at spørge ham. Under alle omstændigheder er jeg ikke i tvivl om, at det, vi nu ved om Hans Jonatan, ville have gjort min far lige så stolt af ham, som vi er.«

Havnen i Djupivogur som den så ud sidst i det 19. århundrede. Det var her, Hans Jonatan kom til efter flugten fra Danmark i starten af samme århundrede. Nicoline Marie Elise Weywadt/National Museum of Iceland, Reykjavik

Rødder

Jeg spørger Roberta, hvor gammel hun selv var, da de besøgte Island.

»Det er et vigtigt spørgsmål.« svarer hun. »Jeg er ikke sikker på, hvordan jeg ville have reageret, hvis jeg havde lært historien om Hans Jonatan at kende som 26-årig eller 46-årig fremfor som 76-årig.«

Roberta Eiriksson Dollase er pensioneret gymnasielærer i historie og henviser til bogen Blindspot af Mazarin R. Banaji og Anthony G. Greenwald, der viser, at mennesker har præferencer for dem, der ligner dem selv, og at de agerer ud fra de præferencer.

»Derudover er jeg vokset op i USA, der har en lang historie med racisme, og som de fleste amerikanere så indoptog jeg en del af den racisme. Da jeg blev teenager afviste jeg ideen om racisme. Som historiestuderende ved først Brown University og siden Wesleyan Universitet overværede jeg forelæsninger af Martin Luther King Jr. Jeg blev meget inspireret af hans undervisning, og jeg støttede borgerrettighedsforkæmperne, og jeg har støttet den kamp for lighed, der stadig fortsætter. Alligevel må jeg sande, at det at erkende og overvinde elementer af racisme i min egen tankegang har været en livslang udfordring. «

Det var først, da Gisli Palsson kontaktede hende sidste år, at Roberta Eiriksson Dollase endelig fik svaret på spørgsmålet om faderen til Katrin Antoniusdottirs børn.

Et spørgsmål, der havde rumsteret i hende siden besøget i Island i 1985. Kort efter hun lærte historien at kende, rejste hun til St. Croix sammen med andre af Hans Jonatans efterkommere.

Det blåøjede og blonde amerikanske barn af norske, danske, islandske, irske og tyske immigranter havde aldrig forestillet sig, at hun kunne have forbindelser til De Vestindiske Øer og det afrikanske kontinent.

»At lære disse rødder at kende gav mig et bredere og dybere perspektiv. Min dna og mine forfædres kollektive erfaringer har været med til at forme den jeg er. Jeg føler, at mine afrikanske rødder gav mit liv en ny dimension og en stærkere forbindelse til den brede menneskelige erfaring.«

Havde hun kendt til disse rødder, mens hun stadig underviste i amerikansk historie ville hun have brugt den viden i sin undervisning.

Hun oplevede ofte, at hendes elever spurgte hvilken relevans for eksempel Den Amerikanske Borgerkrig havde for dem, når deres egen familie var emigreret længe efter, den var afsluttet.

»Jeg ville fortælle mine elever, at vi lever i et land, der er formet af historien om raceadskillelsen, og vi må leve med konsekvenserne af det i dag.

Hans Jonatans historie viser os, hvordan et enkelt menneske kan forme sit eget liv, selv når det bliver mødt med tilsyneladende uoverstigelige forhindringer.

Måske vigtigst af alt så er det at høre om menneskers erfaring i fortiden med til at lære os at føle empati for andre og opnå indsigt i, hvad vi som individer og borgere i et demokrati kan gøre for at undgå at gentage fejl og for at skabe en mere retfærdig fremtid.«

Den danske tavshed

Næste år er det 100 år siden, Danmark solgte De Vestindiske Øer til USA for en mindre formue. Det skulle have været markeret med en særudstilling på Nationalmuseet, men den er blevet sparet væk.

Og Gisli Palsson hører fra sine kontakter fra De Vestindiske Øer, at de ærgrer sig over, at det danske engagement i 100-årsdagen lader meget tilbage at ønske.

Men det overrasker ham ikke. Han er generelt i sine undersøgelser blevet mødt med tavshed.

»Det har været fascinerende at undersøge dansk slaveri gennem en enkelt persons historie, og jeg er imponeret af det voksende fokus på race og slaveri blandt forskere. Det startede med Thorkild Hansens slavetrilogi og siden har Alex Frank Larsen gjort et stort arbejde. Alt dette er spændende og voksende, men overordnet bliver jeg slået af den offentlige tavshed. Jeg fornemmer en defensiv holdning. Danmark synes at ville modstå det postkoloniale, selv om Danmark var en stor kolonimagt ligesom Frankrig, Holland, Storbritannien. Man har ikke i samme omfang forsøgt at erkende og se kritisk på perioden.«

Gisli Palsson peger på afstanden til De Vestindiske Øer som en mulig forklaring. Vi ser ikke sporene fra slaveriet og kolonitiden i gadebilledet, som man gør det i de andre tidligere kolonimagter.

Men selv dengang det ikke bare var spor, men lyslevende beviser i form af pager, hjembragte slaver fra øerne, pakhuse fyldt med sukker og enorme skibe enten ankommet fra eller på vej ud på trekantshandel, så var det ikke noget, man rigtigt så.

Gisli Palsson hæfter sig ved, at Søren Kierkegaard boede i Bredgade, mens Hans Jonatan boede i Amaliegade.

Og Hans Jonatan var langtfra den eneste slave i Frederiksstaden, hvor Kierkegaard flanerede og spekulerede over den menneskelige eksistens.

»Det er ironisk, at Kierkegaard teoretiserede om, at folk skulle vælge sig selv, men ikke levnede plads til at teoretisere om dem, der var andres ejendom. Det samme gælder for islændinge. Der var tusindvis af islændinge, der rejste gennem København i kolonitiden, og jeg har gjort en indsats for at læse deres breve og andre dokumenter, og jeg har ikke kunnet finde noget om, at de skulle have set de sorte i København, selv om der på det tidspunkt var omkring 50-100. Tjenestefolk og slaver var de, men kognitivt usynlige.«

Racismens opståen

Som antropolog har Gisli Palsson forsket indgående i racismens opståen og forestillingen om blackness. Han følger debatten, om hvorvidt racisme allerede er indlejret i os, eller om det er noget vi lærer.

Og forskellen på, hvordan Hans Jonatan blev behandlet og omtalt i henholdsvis Danmark og Island, og på hvordan hans efterkommere over tid håndterede deres viden om ham, har gjort ham klogere. Han spørger retorisk:

»Ville børn, der vokser op uden nogen form for kategorisering af forskelle blive racister eller det modsatte? Er vi prædisponerede for at se forskelle i hudfarve?«

Og han svarer selv på spørgsmålet:

»Jeg tror, at løsningen er at sige, at racisme opstår biosocialt. Det er legemliggjort og bliver indlejret i bærerne, som teoretikere siger. Hvis du bliver udsat for vold, fordi du er sort, så internaliserer du det fysisk på en måde, så du til sidst bliver sort, og dette reproduceres generation efter generation, og det ser vi konsekvensen af dag efter dag.«

Han konstaterer:

»Slaveriet i Vestafrika og på De Vestindiske Øer var med til at skabe racisme på et globalt plan.«

Med bogen om Hans Jonatan håber han at få folk til at undersøge forholdet mellem biografi og offentligt liv. Hans Jonatan erfarede livet som slave.

Fortællingen om Hans Jonatan er ikke en historisk abstraktion, men et levet liv, der gav liv til generationer af mennesker.

Mennesker som Roberta Dollase Eirikson og Sigurdur Tomasson, der i dag forholder sig til, at historien om racismens opståen på globalt plan også ligger i den enkelte historie om deres modige forfader, der kæmpede for sin frihed.

»Når vi forholder os til historien på den måde, kan det måske bidrage til at nedbryde den kognitive barriere ned mellem hjem og koloni. Og bryde den behagelige tavshed,« siger Gisli Palsson.

Europa oplever lige nu massive strømme af flygtninge og immigranter og med dem kommer nye bølger af modstand mod multikulturalisme, som dem der nåede Islands kyster efter Hans Jonatans død og ramte hans efterkommeres bevidsthed. Race kommer på dagsordenen og forsvinder igen i perioder.

»Og det fungerer ikke på den måde, som man måske havde forestillet sig, hvis man tænker historien som en lineær udvikling fra ulighed til mere lighed,« siger Gisli Palsson.

»Det er afgørende, at vi generation efter generation bliver ved med at fortælle historier som den om Hans Jonatan, og om hvordan racisme opstår, dominerer og forsvinder igen. At vi hele tiden ser på det i et nyt perspektiv. Måske vil vi med tiden blive bedre til at håndtere det.«

Efter Information i august skrev om Gisli Palssons bog om Hans Jonatan viste flere forlag interesse for at udgive den på dansk. 24. april udkommer ’Manden som stjal sig selv’ på forlaget Rebel With A Cause.