I disse dage arbejder regeringen på en reform af erhvervsuddannelserne. Det undrer mig, at de 700.000 ufaglærte arbejdere, der har været på arbejdsmarkedet i mange år og aldrig har gennemført mere end 9. klasse, ikke har regeringens opmærksomhed. Vi kan se frem til en voldsom skævvridning af samfundet, hvis ikke politikerne prioriterer at uddanne mig og mine ufaglærte kolleger. Et samfund, hvor ufaglærte dagligt vil frygte for, at morgendagen byder på en fyreseddel.

Frygten ser jeg hver dag i mine kollegers øjne. Glæden ved at møde på arbejde er erstattet af evig utryghed. Troen på den lyse fremtid er forduftet. Det kollegiale fællesskab er nedbrudt, og enhver er overladt til sig selv. Tidligere tiders højrøstet kantinesnak om weekendens udskejelser er væk.

Jeg er fællestillidsrepræsentant på en af Post Danmarks tre postfabrikker, hvor 900 ufaglærte hver dag sorterer millioner af breve. Digitaliseringen har fået brevmængden til at skrumpe drastisk med massefyringsrunder til følge. Vi frygter alle, at vi ikke har et job i næste uge.

Antallet af ufaglærte arbejdspladser er over hele kongeriget faldet. Hundredvis af industrivirksomheder er flyttet ud af landet, og tusindvis af arbejdspladser fulgte efter. 370.000 ufaglærte job er forsvundet gennem de seneste 20 år ifølge en analyse fra Arbejderbevægelsens Erhvervsråd. Fremover vil tallet kun stige.

Vi skal uddannes

Der stilles højere krav til faglig kunnen i dag. Manuelt og nedslidende arbejde er erstattet af teknologi. Det presser os, der i årevis trofast har skubbet posten gennem brevsprækkerne, men ikke har efteruddannet os undervejs. Tidligere var kravet til postarbejdere, at de skulle kunne postnumrene på landets større byer. I dag stilles der krav til produktionsforståelse, driftsoptimeringsprocesser og teknisk indsigt.

De faglige repræsentanter har presset på for at få kollegerne til at efteruddanne sig. Vi håbede på, de første kolleger ville inspirere de næste. Succesen er udeblevet. Enkelte kolleger har påbegyndt uddannelse. To læser til folkeskolelærere og en til sygeplejerske, men det er primært blevet til truck-, taxa- og lastvognskørekort. Forleden sagde min kollega til mig: »Vi ved alle, at vores fremtid er lort. Men når man står midt i møget, så kan det være svært at tage det rigtige valg.« Frygten for at miste arbejdet gør, at mange stædigt holder fast i det, de har, og takker nej til efteruddannelse.

Uden for Post Danmarks dystre bygninger er billedet det samme. Ufaglærte efteruddanner sig yderst sjældent. Det er der intet nyt i, men det bekymrer mig.

Overladt til sig selv

Der skal ske en massiv styrkelse af efteruddannelsesområdet. Det havde jeg håbet, en centrum-venstre regering ville arbejde for. Jeg tog fejl. Regeringen har velmenende afsat én milliard over en fireårig periode. Det er langt fra nok. Behovet er massivt og kræver mere end en enkelt adrenalinsindsprøjtning.

Arbejdsmarkedets parter har magten til at tage problemstillingen alvorligt. I de seneste overenskomstforhandlinger har parterne oprettet fonde til videre- og efteruddannelse. Fondene betyder i dag, at industriansatte har ret til to ugers efteruddannelse om året med så godt som fuld løn. Uddannelsesfondene er første skridt, men de hjælper kun mine kammerater i beskæftigelse. Mister man arbejdet, mister man retten til uddannelsespengene på trods af, at man har betalt ind til fonden gennem flere år.

Ydermere er de ufaglærte arbejdsområder kendetegnet ved, at store dele ikke har overenskomstrettigheder og dermed heller ikke adgang til efteruddannelsesfondene. I dag er den uorganiserede rengøringsassistent og tjener overladt til sig selv i kampen for efteruddannelse. I takt med stigningen i ikke-overenskomstdækkede arbejdspladser vokser gruppen af mennesker uden reel mulighed for efteruddannelse. Det er en potentiel bombe under vores fælles velfærdssamfund.

Tving mig i uddannelse

Ønsker vi at ændre udviklingen, må andre metoder tages i brug: Stil lovkrav om efteruddannelse af ufaglærte. For mine kolleger og jeg vil det betyde, at vi skal på skolebænken på ny. Det vil være den største forandring, siden vi kom på arbejdsmarkedet. Mange vil være skeptiske og føle stor angst. Mange vil råbe op. Alle vil vi være bekymrede, men vi vil mødes på uddannelsesinstitutionerne, sidde side om side i undervisningslokalerne og opleve succeser og fiaskoer sammen.

Det er et politisk valg at ændre samfundsstrukturer. Det er en politisk prioritering at sikre efteruddannelse. Lovgivningen bestemmer, at alle skal gennemføre ni års skolegang, men hvorfor være så uambitiøs? Det er rimeligt at stille krav til hinanden. Det er fair at kræve efteruddannelse. Alternativet er, at gruppen, som har det sværest, lades i stikken. Det må vi som samfund aldrig tillade. Dertil er vores respekt for hinanden og den enkeltes frihed for stor.

Efteruddanner vi flere, vil virksomhederne opleve øget produktivitet. Køen af arbejdsløse vil formindskes.

Første skridt på vejen er, at regeringen imødekommer LO’s ønsker om tilførsel af yderligere midler til voksen- og efteruddannelsesområdet. Det skal følges op af en trepartsaftale, hvor parterne forpligter hinanden på at opprioritere voksen- og efteruddannelse.

Uddannelsesfondenes dækningsområde skal udvides, så de, der mister deres arbejde, er dækket. Begrænsningen i antallet af uddannelsesdage skal fjernes, og fagområder, der ikke er dækket af overenskomster, skal inkluderes i fondene, så alle lønmodtagere bliver omfattet af ordningen.

Disse tiltag vil være medvirkende til at skabe en uddannelseskultur. Jeg håber for mine kolleger og mig selv, at landets regering tør tage de nødvendige skridt for at fremtidssikre vores fællesskab.