I våras skrev jag en debattartikel med anledning av Vänsterpartiets hundra år som parti. Jag konstaterade då att en nedläggning av partiet är det bästa sättet att ta ansvar för sin historia. Nu när vi snart lägger 2017 bakom oss och vi också passerat hundraårsdagen för Oktoberrevolutionen är det dags för en uppföljning.

Först kan man konstatera att det inte blev så mycket bevänt med det stolta firandet av partiets hundraårsdag. Det sjönk ihop som en misslyckad sufflé. En kopp kaffe bakom neddragna gardiner i en undanskymd lokal på ABF blev vad partiet till slut fick ihop. Man ville helt enkelt göra så liten affär som möjligt av sin sjaskiga historia. Och det är väl gott och väl. Men så här långt har jag inte noterat några tecken på en förestående nedläggning.

I en bisarr artikel /.../ försvarar man revolutionen som nödvändig och framställer Lenin som en hyvens karl.

Några stora festligheter för att fira Oktoberrevolutionen blev det inte heller. Men tyvärr är inte revolutionsnostalgin helt borta. Den Jonas Sjöstedt närstående tidningen Flamman hade den 30:e oktober en bisarr artikel, "Stick hål på Rysslandsmyterna". Där försvarar man revolutionen som nödvändig, framställer Lenin som en hyvens karl och att Sverige har Lenin att tacka för sitt välfärdssamhälle. Det är fortfarande nödvändigt att hålla ett öga på de svenska kommunisterna.

Här är V:s typiska bortförklaringar

Vänsterpartiets reaktion på min artikel inför hundraårsdagen kan sammanfattas i tre olika delar.

Först förnekelse: Vänsterpartiet är inget kommunistiskt parti och om man en gång varit det så var man det inte så mycket. Det är naturligtvis bra att man skäms för sin historia men då kanske man är med i fel parti.

För det andra så kör man kålsuparteorin: Ni socialdemokrater skall inte komma och kritisera, ni har också lik i garderoben, och så kommer Rasbiologiska institutet och tvångssteriliseringarna som exempel. Det är samma argument som SD:s företrädare använder när man påpekar deras nazistiska historia. Och även om det är berättigat att kritisera både rasbiologin och tvångssteriliseringar så är det orimligt att likställa det med Förintelsen eller Gulag.

Den tredje försvarslinjen är den så kallade Vitboken: Där har man gjort upp med sin historia säger man. Till skillnad från de flesta vänsterpartister har jag läst denna omtalade men av få lästa skriften. Den kan ha ett visst historiskt värde för politiska nördar som jag själv men innehåller inget nytt. Den är på intet sätt någon uppgörelse med Vänsterpartiets förskräckliga historia. Något som författarna också är mycket noga med att påpeka. Tvärtom påpekar man i ”Vitboken” att Vänsterpartiet hade en historisk möjlighet till nystart på sextiotalet som man tyvärr försummade.

Utöver de tre försvarslinjer jag ovan beskrivit är försöket att tiga ihjäl problemet den kanske viktigaste. Jonas Sjöstedt hukar i busken och hoppas att vi skall glömma.

Men Vänsterpartiets har inte bara problem med sin historia. Man har i dag också stora problem med sin partikultur och sin politik. Flera kvinnliga ledamöter i partiets riksdagsgrupp vittnar om toppstyrning och patriarkala strukturer. Man har också gått vilse i identitetspolitiken och klarar inte av att hantera frågan om hedersvåld.

Hundraåringen har smitit ut genom fönstret. Nu är det bara att hoppas på att han också försvinner.

Av Patrik Björck

Riksdagsledamot (S)