„Acesta e ficatul de ieri? Cum merge?”, întreba Acad. Prof. Dr.. Pacientul nu răspundea niciodată: nu avea voie, nu avea voce, nu avea. Răspundea medicul său curant, singurul calificat să ştie cum se simte „ficatul de ieri”. Într-un an întreg, cât am fost student medicinist pe secţia lui de chirurgie, nu l-am văzut o singură dată pe Acad. Prof. Dr. să se oprească în faţa unui pacient, să se aşeze lângă el pe pat şi să-l întrebe: „Vă mai doare, domnule Ionescu?”.Mi-am amintit această scenă din studenţie în timpul cursului MedClass * despre comunicarea dintre medic şi pacient. Unul dintre vorbitori, fost pacient, le-a povestit rezidenţilor şi studenţilor medicinişti prezenţi ce simte atunci când merge la medic: „Niciodată nu-ţi doreşti ca primul lucru pe care-l auzi de la omul în care-ţi pui toate speranţele să fie: Dezbrăcaţi-vă! Nu. Ai vrea să auzi că-i pasă. Că e îngrijorat pentru tine”.Oricare dintre noi, şi cel mai puternic, şi cel mai lucid, intrăm într-o stare de fragilitate extremă atunci când ne aflăm în faţa medicului. Încrederea pe care o investim în ea sau el e ne-naturală. Ne dezbrăcăm în faţa medicului, îi expunem secretele trupului nostru, înghiţim sau ne introducem în corp substanţele pe care el ni le dă, ne schimbăm viaţa dacă ea sau el ne-o cere. Şi toate astea în faţa unui om pe care, de multe ori, abia l-am cunoscut.Întâlnirea dintre fragilitatea pacientului şi grija medicului naşte acea intimitate accelerată necesară acţiunii vindecătoare. Medicii îi spun complianţă la tratament, dar există un termen mai simplu: încredere. O încredere circulară, căci dacă pacientul nu simte îngrijorarea şi respectul medicului pentru el, atunci la rându-i nu va avea încredere în el. Nu-l va asculta, va sări peste medicamente, va continua să mănânce gras sau, pur şi simplu, va aştepta să-i cangreneze rana până să meargă din nou la spital.„Câţi dintre voi vă ridicaţi de pe scaun atunci când intră un pacient în cabinet?”, a fost una dintre întrebările puse studenţilor şi medicilor rezidenţi în timpul cursului MedClass . „Câţi dintre voi îi strângeţi mâna?” „Câţi îl priviţi în ochi?” Toate aceste gesturi simple sunt parte a galeriei dexterităţilor afective care-l ajută pe medic să nu spargă fragilitatea pacientului său. O dexteritate care, uneori e înnăscută, dar cel mai des poate fi învăţată.Puţine mâini s-au ridicat în sala MedClass . Dar i-am privit pe cei prezenţi. Le sclipeau ochii, sclipirea aceea care apare doar atunci când ai înţeles ceva important. Studenţi tineri, rezidenţi încă proaspeţi, toţi începuseră să înţeleagă că medicii şi pacienţii nu sunt inamici, ci parteneri. Că pacientul fără medic nu poate supravieţui, dar nici medicul fără pacienţi. Că „un ficat” poate fi, în cel mai bun caz, reparat. Dar pentru a-l vindeca trebuie să câştigi mintea şi inima omului care şi-a pus „toate speranţele în tine”. Un studiu recent , efectuat în 21 de spitale din Bucureşti, constată că 58% dintre medici au fost de mai multe ori agresaţi verbal sau fizic de pacienţi sau de însoţitorii lor. Medicii percep o creştere în ultimii patru ani a agresivităţii pacienţilor. Da, şi guvernarea e de vină. Da, şi mass-media e de vină. Dar doar 0,7% dintre medicii chestionaţi spun că „uneori, comunicarea mea cu pacienţii lasă de dorit”.E acest rezultat surprinzător? Nu. Nu atunci când generaţii întregi de medici au fost educate de un Acad. Prof. Dr. ca cel din studenţia mea. Nu atunci când se autoapreciază atât de elogios doar pentru că se raportează la un standard atât de scăzut. Nu atunci când în facultăţile de Medicină din România nu există nici măcar un curs obligatoriu prin care studenţii să fie învăţaţi nu cum să vorbeascăpacienţi, ci cum să vorbeascăpacienţii. Cursurile MedClass ofera studentilor medicinisti si rezidentilor module educationale in comunicare, antreprenoriat, bussines si etica. Cursurile sunt predate de 11 experti in domeniile respective, sunt gratuite si fac parte din programul “ De profesie: medic in Romania ”, sustinut de Consiliul Investitorilor Straini.