Generozitatea ascunsă a lui 2016 O amintire cu Loredana Dinu, campioana olimpică de la Rio

vineri, 30 decembrie 2016, 7:40

O prezență ușoară într-un an cu texte lungi.

Cineva țopăie în hala redacției. Ridici ochii din ecran.

Este Loredana Dinu, una dintre cele patru fete din echipa de spadă, singura medalie de aur a României la Rio 2016.

Pe mocheta roșie a Gazetei, Loredana reconstituie saltul acela imponderabil din sala ”Carioca 3”.

2016 își numără ultimele ore. A fost un an greu, dureros, cu mari pierderi. Sportul mondial l-a rătăcit pe Muhammad Ali, iar microbiștii din România au ascultat, împietriți, vestea morții lui Didi Prodan.

Sîntem mai săraci cu tot ceea ce au însemnat pentru fiecare dintre noi David Bowie, Leonard Cohen și George Michael.

Altădată o fărîmă de alinare, sportul ”tricolor” s-a rostogolit. Vă amintiți? E 11 august 2016 și România nu a reușit nici un titlu olimpic aici, la Rio.

Azi, fetele de la spadă intră în sală.

Ana Maria Popescu, Simona Gherman, Simona Pop învie și cîștigă în fața SUA. Apoi domină Rusia și, în finală, au în față China.

Nu e de repetat cronica acestei zile. E, probabil, textul scris, alături de colegii mei, din care n-aș modifica nici o literă. Nu de dragul lui, ci de dragul lor.

Există în acea finală o întrebare care te obsedează un an întreg.

Cu puțină vreme înainte de Jocurile Olimpice, Loredana Dinu află în cantonamentul din Poiana Brașov că va fi rezervă la Rio.

Plînge, își strînge lucrurile ca într-un film italian cu divorțuri spectaculoase și pleacă. Sportul nu e o poveste cu zîne, ci cu oameni.

Celelalte trei fete o roagă să se întoarcă din drum.

Antrenorul Podeanu insistă și el. Gravitația dezamăgirii e însă imensă pentru Loredana. Tot felul de gînduri i se rotesc, pe rute amare, în imaginație.

În 2012, Loredana eșuează alături de coechipierele sale la Londra. E rezervă.

Se retrage doi ani în încercarea de a avea un copil.

Nu devine mamă, așa că se întoarce pentru Rio 2016. Mai au o șansă.

Și, în ultimul cantonament, Loredana Dinu află că ea nu va trage nici la individual și nici la echipe.

Cu toate acestea în minte, ea decide totuși să revină la Poiana Brașov.

Decolează spre Rio; a doua Olimpiadă ca rezervă de lux.

Lucrurile arată prost. La individual, fetele repetă prăbușirea de la Londra. Nici o medalie!

Și sîntem pe 12 august 2016 în sala „Carioca 3”. De data asta, chiar e ultima șansă.

Finala se dispută pe tăișul disperării. Cu o mutare total neașteptată, Dan Podeanu o introduce pe Loredana Dinu, cea care nu trăsese nici o tușă pînă în acel moment.

Stupoare în sală.

”Cîștigăm împreună sau pierdem împreună” șoptește cineva lîngă masa presei.

Dai din mînă a neîncredere. Nu se face așa ceva!

Nu periclitezi singura medalie de aur a României ca să consolezi pe cineva, oricît de nobil s-a comportat omul față de echipă.

Loredana intră și cîștigă cu 3-2 în fața lui Hao Jialu, campioana mondială. Loredana aduce României niște puncte atît de grele încît antrenorul francez de pe banca Chinei rămîne cu privirea coborîtă în podea!

Sînt punctele care taie moralul Chinei. Asiaticile nu-și mai revin pînă la final.

Te ridici în picioare și te gîndești că ai greșit. Peste cîteva minute, sala însăși se ridică în picioare. Se intonează imnul României.

Iar acum, pe fundalul unei redacții care își tastează superlativele de Sărbători, observi la cîțiva metri silueta tipei față de care ai greșit. Simți o strîngere de inimă. A ținut minte?

Loredana vine cu pași mari, zîmbește, întinde mîna și spune: ”Felicitări!”. ”Hei, vouă felicitări!”.

Pe tot parcursul lui 2016 conversația a rămas nedezlegată. Ce ai fi făcut în locul lui Dan Podeanu? Voi ce ați fi făcut? Ați fi ales varianta care maximiza șansele sau ați fi dat credit ideii de echipă, așa cum a procedat antrenorul?

Există multe răspunsuri și argumente, dar, pînă la urmă, o singură echipă e campioană olimpică. Și se numește România.

În 2016 am pierdut multe personalități dragi și am ratat, fiecare dintre noi, o sumedenie de lupte.

Am cîștigat însă un înțeles pe care această femeie în toată firea, care repetă aici saltul jucăuș de la Rio, ni l-a oferit fără fandoseli. Echipa înseamnă mai mult decît oricare dintre noi. Și asta nu e o parabolă. E felul simplu în care lucrurile funcționează.

Spiritul și eficiența echipei sînt, în fond, același lucru.

Ana Maria Popescu, Simona Gherman, Simona Pop și Loredana Dinu și-au cîștigat dreptul să spună, cu onestitate, ceea ce tinerii brazilieni pictează pe zidurile mahalalelor lor verticale: ”Rezist în favelă pentru că eu cred în schimbarea ei”.

Cînd ni se pare că nu mai rezistăm.

Cînd sîntem convinși că celălalt, România sau lumea nu sînt suficient de bune pentru noi.

Să ne gîndim la decizia lui Dan Podeanu și la grația ascunsă din răspunsul de pe planșă și de pe mochetă al Loredanei Dinu.