Ideea scrierii unui astfel de articol s-a născut în umbra a două evenimente: a) sărbătoarea de la 1 Decembrie – sărbătoare ce a adus din nou în discuție folosirea steagului transilvănean de către români la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia și b) 15 Martie – zi națională a maghiarilor, sărbătorită ca atare și în România, unde, la Cluj, un cetățean maghiar a fost somat de către un domn în civil să nu mai folosească steagul Transilvaniei.

Multe dintre argumentele transilvăniștilor au la bază folosirea acestui steag de către românii din Ardeal, dar și natura istorică a drapelului. În acest articol o să încerc să răspund exact la aceste întrebări: se simțeau românii din Transilvania reprezentați de tricolorul albastru-roșu-galben? Este steagul Transilvaniei un steag istoric?

1. O mică poveste

Cu permisiunea dumneavoastră, voi începe cu o legendă pe care am văzut-o vehiculată pe internet. E o legendă, deci nu are vreo bază reală, dar o s-o menționez oricum. Această povestioară spune că Transilvania și-ar trage culorile de la Ioan de Hunedoara. Mai exact, de pe un scut de-al său în culorile argint-azur-roșu-aur.[a]

Și dacă tot am menționat scutul său, aș putea menționa un alt steag tricolor al Contelui Bistriței; e vorba de steagul sub care a luptat Ioan de Hunedoara la Asediul Belgradului din 1456, apărând cu brio cetatea creștină în fața oștirii otomane.[b]

Steag militar al lui Ioan de Hunedoara (avers), sec. XV Asediul Belgradului din 1456

O să mai zic o dată, ca să fie clar. Ce-am scris mai sus legat de Ioan de Hunedoara e pură legendă; nu există nicio dovadă care să ateste inspirarea stemei ardelene din culorile folosite de Ioan.

2. Marele Principat al Transilvaniei

Prima mențiune heraldică a Principatului Transilvaniei asemănătoare celei de astăzi apare în 1530, într-un manuscris din Biblioteca de Stat Bavareză. [1]

Povestea steagului Transilvaniei folosit astăzi începe odată cu Marele Principat al Transilvaniei când, în 1765, Maria Theresia, Sfântă Împărăteasă Romană, ridică Transilvania la rang de mare principat și îi conferă stemă.[2]

Armele Transilvaniei reprezintă națiunile privilegiate (adică adepții catolicismului, calvinismului, luteranismului și unitarianismului), ortodocșii (majoritar români, dar și ruteni) fiind doar tolerați și nereprezentați pe stema ardeleană.[2]

Pe fundal azur, un vultur (Pasărea Turul) cu fața spre dextru, cu cioc de aur și limbă roșie, reprezentându-i pe maghiari. În același cartier, tot pe fundal azur, avem un soare de aur și o lună de argint, soarele la dextru și luna la sinistru, simboluri ale secuilor. Urmează un brâu roșu care a devenit parte a stemei în 1666 și, în final, pe fundal de aur, șapte turnuri de cetate roșii cu porți negre, reprezentative pentru sași.[2][c][d]

Trebuie menționat că unii experți, cum ar fi Josef Bedeus von Scharberg sau Albert Arz von Straußenburg sunt de părere că vulturul din stema Ardealului are sorginte poloneză; mai exact, vulturul încoronat din stema Regatului Poloniei s-a tranformat în actualul animal heraldic transilvănean. Tudor-Radu Tiron, pe de altă parte este de părere că pasărea are origine locală, așa cum se găsește mai târziu și pe stema Comitatului Alba sau pe cea a Comitatului Năsăud sau pe cea a Județului Năsăud.[1]

Odată cu ridicarea regiunii la rang de mare principat, stema Transilvaniei primește și o coroană heraldică și doi susținători: o femeie reprezentând abundența în dextra și o femeie reprezentând justiția în senestra.[2][e]

Stemă mare a Marelui Principat al Transilvaniei Stemă medie a Marelui Principat al Transilvaniei Stemă mică a Marelui Principat al Transilvaniei

Acum se pune problema steagului. A existat un steag al Transilvaniei? Istoria ne spune că nu; sau cel puțin nu așa cum îl știm noi astăzi. Au existat, într-adevăr, o serie de steaguri ce aveau stema Marelui Principat al Transilvaniei, dar nu și steaguri azur-roșu-aur, așa cum le cunoaștem azi. Mai jos, steagurile istorice ale câtorva Comiți ai Sașilor și unul al lui Teleki Pál, unde se poate vedea stema Transilvaniei.[f][g][h][i][j]

Steag al lui Simon von Baussnern, Conte al Sașilor (avers), 1732 Steag al lui Teleki Pál, Conte de Sic (avers), sec. XIX

Există, însă, și o mențiune a unui steag tricolor al Transilvaniei: roșu-galben-albastru, cu banda din mijloc, cea de aur, subțire.[3] Trebuie să recunosc că eu, personal, sunt sceptic în ceea ce privește acest drapel.

Să lămuresc, totuși, și semnificația steagului modern al Transilvaniei: albastru-roșu-galben. E, practic, un stindard de arme (adică un steag rezultat din culorile stemei) căruia i-au dispărut vulturul, astrele și turnurile de cetate. Mie mi se pare că e un steag arătos. Mă refer la varianta curată, fâșii orizontale în azur-roșu-aur, fără steme și alte adăugiri; prin prisma mea de vexilolog văd un steag frumos, potrivit stemei Transilvaniei.

Stemă a Principatului Transilvaniei Steag al Principatului Transilvaniei (avers)

Concluzionând partea a 2-a, se poate afirma cu certitudine că: nu există vreun steag păstrat al Marelui Principat al Transilvaniei care să folosească azur-roșu-aur așa cum e cel de sus; nu există vreo lucrare heraldică sau vexilologică contemporană care să menționeze vreun steag de genul acesta, cum nu am găsit vreo referință la acest steag în lucrările heraldice din Vest – Hugo Gerhard Ströhl, heraldistul Curții Imperiale, nu a scris nimic despre vreun drapel transilvănean; diploma prin care Maria Theresia ridică Transilvania la rang de mare principat nu menționează vreun drapel.

3. Revoluția din 1848

Iată că am ajuns într-un moment de cumpănă în istoria europeană – Revoluțiile din 1848. Ei bine, revoluțiile acestea au dat naștere multor drapele moderne, printre care și steagul maghiar sau cel românesc. Aici voi vorbi despre steagurile folosite în Transilvania de către români, sași sau chiar sârbi. Despre steagurile maghiare am vorbit într-un alt articol.

Încep, deci, cu un steag ce are să-i bucure pe transilvăniști. Întâmplarea are loc în Reghinul Săsesc: „(Sașii) În general, n-au lăsat pe maghiari să vorbească, – au declarat independență pe viitor față de comitat, au hotărât uniune cu Austria. O față a steagului lor era negru-galben, austriac, cealaltă albastru, roșu, galben – transilvan – și doar câteva panglici mici în partea de sus erau culorile maghiare.”[4]

Să nu uităm că stema sașilor transilvăneni este tot roșu-azur cu turnuri de aur – aceleași culori din steag. Deci nu este sigur că steagul de mai jos e al Transilvaniei. Poate e al sașilor.

Steag al sașilor în Revoluția din 1848 (revers)

La Blaj, pe Câmpia Libertății, apar încă două steaguri: „Seara însă, Blajul și Cîmpia Libertății au apărut în altă perspectivă. S-a organizat iluminație, s-au improvizat transparente înfățișînd Daco-România, au apărut, în mod ostentativ, în favoarea imperiului și împotriva Ungariei, un mare număr de steaguri, galben-negre austriece, albastru-albe sîrbești, alb-purpurii săsești; numai ungurești nu erau.”[4]

Steag galben-negru, austriac (avers), 1848 Steag albastru-alb, sârbesc (avers), 1848

Și dacă am tot vorbit de Blaj, să aruncăm o privire peste steagurile românești de pe Câmpia Libertății. Le putem împărți în două categorii: a) cu aur și b) cu argint. Primele erau fie roșu-galben-albastru, fie albastru-galben-roșu, așa cum apar și pe picturile cu Marea Adunare Națională de la Blaj, dar și pe un steag adus din Țara Românească și așezat în fața catedralei mitropolitane din Blaj. Pe culoarea galbenă a steagului era înscris: „VIRTUTEA ROMÂNIEI ÎNTREGITE”.[k][l]

Steag cu motto „VIRTUTEA ROMÂNIEI ÎNTREGITE” Marea Adunare Națională de la Blaj Marea Adunare Națională de la Blaj

Tot pe Câmpia Libertății, la Blaj, au fost și steaguri din cea de-a doua categorie, cu argint în loc de aur. Unul dintre steagurile cele mai faimoase din acea zi este cel purtat de Ioan Pușcariu. Momentul este consemnat chiar de dânsul: „Eu, care purtam steagul cel mare al naţiunii m’am suit cu el pe catedră de unde se țineau cuvântările, de aici, Bărnuţiu cetind jurământul național, am avut privirea unică de a vedea capetele descoperite și mâinile ridicate spre jurământ, jur împrejur a patruzeci de mii de oameni.

Acest steag național – pe cari erau scrise cu litere de aur cuvintele: <<LIBERTATE, EGALITATE ȘI FRĂȚIETATE>> – a fost pregătit încă din Sibiu, într’o conferință națională în care s’au luat culorile: albastru, alb și roșu ca, culori ce predominează la portul românesc; – părerea mea de a se primi culorile Ardealului, albastru, roșu și galbin, fu delăturat prin pretextul, că steagul fiind garnisit cu ciucuri de aur și colorarea galbină e destul de reprezentată, ca steagul să cuprindă toate culorile țării, la acea n’a fost pregătit nimenea, că contrarii ne vor imputa, că steagul a fost muscălesc.

Toate jurnalele române de pe atunci mă numeau «Stegarul Național» ceeace a intonat și Hașdeu în răspunsul la cuvântarea mea de introducere la Academie.

Adunarea națională alegându-mă de membru al Comitetului Național Permanent, am luat parte la toate afacerile acestuia cât timp am fost în Sibiu şi ca atare am procurat, prima tipărire a protocolului de la Adunarea Națională din 15 mai.”[5]

Găsim, totuși, steaguri similare ca și construcție: albastru-alb-roșu, dar cu mesaje diferite: „Semnalul deschiderii adunării se dete prin tragerea clopotului cel mare. Atunci episcopii, urmați de cler, de profesori și de inteliginți, se sculară și plecară către locul preparat. Înainte mergea flamura cea mare națională, pe care sta inscripția aurie: <<VIRTUTEA ROMANĂ REÎNVIATĂ>>, flamura improvizată, precum arătai mai sus, la Sibii.

Această flamură era tricoloră: reprezenta prin vînăt, alb și roșu culorile îmbrăcămintei poprului. Ungurii nerozi ziceau că este flamura rusească! Afară de această flamură se mai improvizară și altele mai mici, cu diferite inscripțiuni, cari arătau dorințele națiunii: <<LIBERTATEA ȘI INDEPENDINȚA NAȚIONALĂ>>, pe alta se citea: <<CREDINȚĂ NEÎNFRÎNATĂ CĂTRE NAȚIUNE ȘI TRON>>, pe alta <<NICI O UNIUNE CU ȚARA UNGUREASCĂ>>”.[4]

Steag al Marii Adunări Naționale de la Blaj folosit de Ioan Pușcariu (avers), 1848 Steag cu motto „CREDINȚĂ NEÎNFRÎNTĂ CĂTRE NAȚIUNE ȘI TRON” Steag cu motto „NICI O UNIUNE CU ȚARA UNGUREASCĂ”

În alte relatări din Gazeta de Transilvania, descoperim alte două steaguri; personal, cred că e vorba de același tip de steag ca cele de mai sus, fiind precizate doar culorile, nu și ordinea lor. Merită, oricum, o mențiune: „Acuma desbaterile ședinței I se deschiseră prin presidenți. Lucrările îi fuseră acestea:

a) Locul unde se ținu adunarea, se numi pentru totdeauna <<Câmpul Libertății>>.

b) Națiunea română se dechiară, că vrea a rămâne pururea statornică credincioasă Împăratului Austriei, care este și Rege al Ungariei și Mare Principe al Transilvaniei, și augustei case austriace.

ț) Națiunea română se dechiară și se prochiemă pe sine națiune de sine stătătoare și parte întregitoare a Transilvaniei, pe temeiul libertății egale.

d) Națiunea română depuse jurământul credinței cătră împăratul, cătră patriă și cătră națiunea română.

Acel jurământ îl depuse întreaga adunare a românilor cu toată solenitatea sub stindardul împărătesc negru și galbin și sub cel român național albastru, roșu și alb.

e) Se citi de pe tribună rugămintea compusă pentru scăparea advocatului F. Micheș, carea apoi după amiazi se puriză și se naintă prin comisari.

În toată ședința I desbaterile fuseră vii, entusiastice și prea puțin curmate prin opuseciuni, căci tot ce se vorbia, era numai noă întăriri ale adevărurilor propuse de unul, recunoscute mai de toți.”[p]

„Când vorbește despre stindardele naționale, își varsă tot veninul zicând, că românii ar fi avut mulțime de stindarde muscălești și unu austriac. Noi nu știm nimic despre stindardele muscălești; știm însă, că coloarea roșie, albastră și albă este coloarea noastră națională, românească, apoi dacă o are și muscalul, nu ne pasă nimic.”[p]

Sunt totuși de părere că este o descriere greșită a steagurilor de mai sus.

Un alt steag cu alb în loc de galben este cel purtat de Andrei Șaguna pe Câmpia Libertății de la Blaj. Povestea acestui steag tricolor, povestită de dr. Irimie Marga, Facultatea de Teologie Ortodoxă „Sf. Andrei Șaguna” Sibiu: „În acest sens nu avem nici o mărturie scrisă, doar mărturia orală a celor mai vârstnici preoţi şi credincioşi ai acestei biserici, care este cea mai veche biserică ortodoxă din Sibiu. Mărturia aceasta a fost moştenită şi transmisă mai departe de la înaintaşi. De atunci acest tricolor a fost păstrat, cu sfinţenie, în biserica din Maierii Sibiului. În centru a avut o icoană care, din păcate, s-a pierdut.

Cea mai veche mențiune scrisă despre acest tricolor se păstrează în arhiva bisericii și datează din 4 iunie 1914, într-un proces-verbal al unei ședințe de consiliu parohial. După această dată apar și alte mențiuni, mai ales în registrele de inventar ale bisericii, iar ultima mențiune apare în inventarul din anul 1942.

În perioada comunistă a fost ascuns în podul bisericii, pentru a nu fi confiscat sau distrus. A fost redescoperit în anul 2014, în urma unor lucrări de restaurare a acoperișului bisericii, apoi a fost recondiționat de specialiști de la Muzeul „Brukenthal” şi reașezat cu cinste în biserica sibiană”.[m]



Îmi mai rămâne să menționez și celelalte steaguri cu fâșie galbenă la mijloc. Și aici mă refer la cele folosite de revoluționarii români, în special de trupele conduse de Avram Iancu. De exemplu un stindard de luptă: „În timpul confruntărilor militare, pe lângă echipamentul de luptă propriu-zis, o întreagă simbolistică a fost elaborată pentru a susține rezistența națională. Drapelul de față, realizat din pânză, mătase și broderie din fir de argint, reprezenta steagul de luptă al uneia din aceste legiuni. Partea centrală, realizată din pânză pictată pe ambele fețe, ilustrează apelul la protecția divină prin invocarea unor figuri ale panteonului ortodox, grupate în jurul Mântuitorului. Marginile sunt decorate în culorile naționale, roșu, galben și albastru. Obiectul reprezintă o piesă extrem de rară, cu o valoare istorică deosebită, fiind în același timp un artefact de colecție râvnit de colecționari.”[n]

Steag militar al revoluționarilor români din Transilvania conduși de Avram Iancu (revers), 1848 Steag militar al revoluționarilor români din Transilvania conduși de Avram Iancu (avers), 1848

Alte steaguri ce merită menționate sunt cel cu inscripția „3/15 MAIU 1848”: „Pânza tricoloră, de formă dreptunghiulară, are una din laturi terminată, pentru fiecare culoare în parte, sub formă de unghi, cu vârful în exterior. Culorile sunt dispuse orizontal, cu albastru în partea superioară, galben la mijloc și roșu în partea inferioară; pe fâșia de culoare galbenă se află aplicată, tot din mătase, inscripția „3/15 MAIU 1848”, data la care a avut loc adunarea de la Blaj.

La 3/15 mai 1848, sub flamurile acestui steag cetele de moți de sub conducerea lui Avram Iancu au participat la adunarea națională de pe Câmpia Libertăț ii din Blaj, care a marcat începutul revoluției românilor din Transilvania.

După revoluție, steagul s-a păstrat în podul casei părintești a lui Avram Iancu din comuna Vidra de Sus, unde a fost găsit de familia Gomboș, ai cărei membri au luat parte activă la acțiunile revoluționare din Munții Apuseni. În anul 1906, protopopul Iosif Gomboș l-a predat Casinei Române din Abrud, iar în anul 1909 steagul a fost trecut dincoace de Carpați și încredințat familiei Pușcariu, de origine ardeleană, stabilită la București. În anul 1929 inginerul Valeriu Pușcariu l-a donat Muzeului Militar Național, iar în anul 1971 intrând în patrimoniul muzeului.”[o]

Și steagul albastru-galben-roșu păstrat la Muzeul Memorial „Avram Iancu”, în județul Alba.

Cam asta am adunat din steagurile păstrate sau descrise în cărți, steaguri ce au fluturat în revoluția din 1848. Ce concluzii să tragem de aici? Păi e important de menționat faptul că românii nu au folosit vreodată steagul transilvănean. Nu au simțit că acel steag îi reprezintă, folosind în schimb tricolorul românesc cu aur sau argint în mijloc, după cum vom mai observa și în alte situații.

Am văzut, totuși, că a existat și un fel de steag al Transilvaniei, folosit de sași la Reghinul Săsesc: o față a drapelului era negru-aur, iar cealaltă era azur-roșu-aur. Nu s-a păstrat vreun steag de genul acesta, din păcate, deci ne rămâne doar descrierea.

4. Formarea naționalismului

Știm prea bine că Revoluția din 1848 a dat startul naționalismului în Europa. Curentul nu a ocolit nici Țările Române. Românii din Transilvania și-au manifestat simțămintele românești în a doua jumătate din veacul al XIX-lea și oficial, cerând în 1866, steag și stemă: „Mai ales, după 1867, după realizarea dualismului austro-ungar, românii din imperiu au arborat intens steaguri, eșarfe, cocarde în culorile albastru, galben și roșu, culorile steagurilor românilor din România. Era o formă de protest împotriva dualismului, dar și un mijloc de a-și afirma dorința de unire.”[6][7]

„Cum cele trei culori ale statului român erau și ale Transilvaniei încă din anul 1765, prin diploma Mariei Theresia, românii au profitat, în sensul cel mai bun al cuvântului, de această consecință.

În anul 1866, când în România cele trei culori erau decretate culori naționale, românii din Transilvania și Ungaria ceruseră și ei același lucru prin deputații lor aleși în Parlamentul Ungariei pentru sesiunea 1865-1866: <<Națiunea română să aibă în marca Ardealului însemnele sale, un vultur stând pe o stâncă de piatră cu crucea în gură și să-și aibă culorile sale, vânăt, roșu și galben, sigiliul și steagul său.>>”[6][7]

„Aceeași propunere a fost prezentă și în proiectul de lege din 1866 <<pentru regularea și asigurarea naționalităților și a limbilor din Ungaria>>, redactat de Vincențiu Babeș și Iosif Hodoș, împreună cu doi deputați sârbi. Se preconiza recunoașterea în Ungaria a 6 naționalități, printre care și cea română, fiecare urmând să poarte <<stindardul național, culorile naționale și portul național ca expresie exterioară a naționalității>>.”[6][7]

„<<Legea naționalităților promulgată în 1868 nu a reținut nimic din propunerea românilor.>> George Barițiu, citând izvoare documentare, a demonstrat caracterul legal al purtării celor trei culori de către românii din Transilvania, arătând că aceasta e o practică imprescriptibilă deoarece românii le-au adoptat din vremuri trecute și ele predomină în portul românesc, în pictura bisericilor și a icoanelor.”[6][7] Steagul și stema (a cărei idee s-a transmis în stema Comitatului Năsăud/ Județului Alba) în cauză ar fi arătat așa:

Stemă a românilor din Transilvania propusă în 1866 Steag al românilor din Transilvania propus în 1866

Românii și-au purtat culorile, dar cu prudență. Autoritățile maghiare interziceau purtarea culorilor naționale și urmăreau pe cei ce le purtau.

O portiță de a purta tricolorul au găsit românii în steagurile breslelor. Dovadă stau două steaguri de breaslă, una din Sibiu și cealaltă din Hațeg.

„Steagul Breslei Cizmarilor este dreptunghiular, format din trei benzi dispuse orizontal – roșu, galben, albastru. În centru este aplicat un medalion, încadrat de o bandă de culoare galbenă, cu fir din argint răsucit pe miez din bumbac. Pictura din medalion reprezintă, pe una din fețe semnul Breslei Cizmarilor și anul 1667, iar pe cealaltă, Sfânta Treime. Pe marginile steagului sunt cusuți franjuri cu fir metalic. Steagul este fixat pe hampă cu 43 de ținte. Hampa este pictată în trei culori, ca și steagul, iar pe vârful metalic în formă de lance este aplicat anul 1867.”[s]

Steag al Breslei Cizmarilor din Sibiu (revers), 1867 Steag al Breslei Cizmarilor din Sibiu (avers), 1867

„Steagul Societății Olarilor din Hațeg are formă dreptunghiulară, terminat în coadă de rândunică. Este confecționat din trei benzi de culoare roșie, galbenă, albastră, dispuse orizontal. Pe una din fețe, central, este aplicat un medalion pictat cu o scenă religioasă, Sfânta Treime, deasupra căruia este inscripţia: <<SOCIETATEA OLARILORU IN HATIEGU. / 1777>>. Sub medalion, într-un scut, pe fond roșu stelat cu decor floral, este pictată insigna țehului. Pe cealaltă parte a steagului, pe medalion, este pictat un înger ce poartă pe o tavă capul Sfântului Ioan Botezătorul, iar dedesubt, într-un scut, pe fond roșu, anul 1868. Medalionul aplicat pe ambele fețe este încadrat de o bandă de dantelă galbenă. Pe marginile steagului sunt cusuți franjuri în aceleași culori ca și steagul. Vârful lipsește.”[r]

Steag al Societății Olarilor din Hațeg (revers), 1868 Steag al Societății Olarilor din Hațeg (avers), 1868

„În septembrie 1872, cu ocazia funerariilor naționale ce i s-au făcut lui Avram Iancu, la casa în care fusese depus sicriul cu corpul neînsuflețit al eroului <<a fost arborat steagul român>> – raporta superiorilor pretorul din Baia de Criș.”[7][8]

„Informația ajunge la Ministerul de Interne Maghiar, care trimite Comitelui Zarandului, la 9 octombrie, un ordin în care se arată: <<Arborarea în orice ocazie a steagului român, ca simbol al unei națiuni vecine independente, se consideră ca o demonstrație împotriva apartenenței la cetățenia maghiară, dar folosirea acestui steag este cu atât mai potrivnică legilor noastre precum și simțământului cetățenesc maghiar, cu cât interzicerea lui este cerută de prestigiul Statului, cât și de demnitatea națională.>> Drept urmare, i se ordonă comitelui suprem ca, <<pe baza scrisorii mele confidențiale emisă la 9 septembrie anul curent sub nr. 4346 prez. referitoare la îndepărtarea culorilor și simbolurilor străine… să ia deja măsuri, hotărând ca pentru viitor folosirea cu indiferent ce prilej a <<steagului român să fie evitată>>.”[7][8]

După Războiul de Independență și după ce tricolorul românesc devine un simbol național recunoscut la nivel global, culorile albastru-galben-roșu sunt folosite tot mai mult de românii din Austro-Ungaria: la nunți, botezuri, la dansuri, la serbări școlare sau ca podoabe vestimentare etc. [7][6]

Ajungem acum la o ultimă mențiune a culorilor transilvănene – cazul procesului unor fete din Transilvania care au purtat „culorile României”. Acest caz este adus în discuție la București în Senat, de către D.A. Sturdza în 1894 și de către Grigore Sturdza, în Camera Deputaților, în 1896. [7][6]

Cazul este prezentat și de gazeta bucureșteană „Universul Literar”, în 1895: „Pe pagina I a numărului nostru de azi, dăm portretul domnișoarelor române de peste munți date în judecata tribunalului din Sibiu. Ele erau acuzate că cu ocazia plecării acuzaților în procesul Memorandului și a întoarcerii lor la Sibiu au purtat cocarde tricolore și au făcut demonstrații politice.

Iată numele acelor domnișoare: Jos la dreapta și la stânga sunt d-șoarele Eugenia și Leontina Simionescu; sus la stânga sunt d-șoarele Elena Cunțan, care stă în picioare, lângă dânsa e sora-sa Alexandrina Cunțan; la dreapta e d-șoara Letiția Roșca.

Pe pag. 4-5 dăm un tablou reprezentând scena procesului, care a avut loc la începutul lunii Decembrie. Pertractarea procesului a început la orele 8 dimineața.

Sala judecătoriei era înțesată de public român. Se aflau de față d-nele: Emilia Tilea, Russu, Popescu, Crișan, Moldovan; apoi d-șoarele: Eugenia și Lucreția Popescu, Sabina Brote, Agnes Cristea, Olimpia Neagoe, Jurca Tăbăcaru, Florica Roșca, Bârzea, Mihaiu etc.

Acuzatele erau asistate de d. dr. A. Frâncu, avocat. Procesul a fost condus de d.. Graiss, sub-jude.

După e a tălmăcit pe românește actele din dosarul procesului, d-sa citește nr. 86 din procedura de drept, care cuprinde dispozițiile ce judele le poate lua în decursul dezbaterii procesului, adică pedeapsa ce dânsul poate da la caz dacă vreunul dintre cei prezenți în sală nu s-ar purta conform regulamentului.

Procesul verbal se face în limba ungurească.

Judele de instrucție ascultă întâi pe d-ra Eugenia Simionescu.

După luarea stării civile a acuzatei, judele întreabă:

-Recunoști că la 27 mai, când s-au întors de la Cluj osândițiii în procesul Memorandului, ai purtat cocardă tricoloră română, cu inscripția <<TOTUL PENTRU NAȚIUNE>>? Și de ce ai pus acea cocardă?

– Da, am putat tricolorul român, pentru că fiecare națiune are drept să poarte tricolorul său. Noi îl purtăm în semn de iubire pentru națiune și venerație pentru martirii cauzei române.

La intervenția d-lui dr. A. Frâncu, judele mai întreabă:

– Ați mai purtat cocardă și altă dată, ori numai atunci, când ați întâmpinat la gară pe osândiți?

– De la conferința din 1893 am purtat într-una și vom purta și de aici încolo.

– Prun purtarea cocardei tricolore, ai vrut să demonstrezi în contra statului?

– Nu! Purtând tricolorul român, am vrut să manifestăm pe față sentimentele noastre naționale.

– Știut-ai că e oprit să porți astfel de tricolor?

– N-am știut că e oprit. Chiar dacă aș fi știut însă, tot l-aș fi purtat. Nu recunosc nimănui dreptul de a mă opri în manifestarea sentimentelor mele naționale.

– Te-au provocat jandarmii să dai jos cocarda?

– Da. N-am luat-o însă, ci am purtat-o la piept, pentru că nici unui jandarm nu-i recunosc dreptul să mă oprească a purta tricolorul românesc.

– Știut-ai d-ta că tricolorul românesc cuprinde tentințe contra statului?

– Nu. Noi socotim tricolorul român ca ceva sfânt și-l purtăm la toate serbările naționale. Așa și cu reîntoarcerea de la Cluj a iubiților noștri martiri, care acum suferă pentru națiune.

– Te-ai dus în ziua de 27 mai la gară și ai purtat tricolor cu scop să demonstrezi?

– Nu. M-am dus să salut pe martiri, voind să-mi îndeplinesc astfel pioasa datorie.

D-șoarele Leontina Simionescu și Elena Cunțan au depus în același chip. D-șoara Letiția Roșca observă, că d-sa nu a fost provocată de jandarmi să-și dpună cocarda tricoloră. Chiar dacă ar fi provocat-o, d-sa nu ar fi depus cocarda, pentru că nu recunoaște nimănui dreptul de a o provoca la asta, deoarece tot așa poate să poarde cocarde din culorile națiunii sale, precum și alte națiuni o fac.

D. Teodor Neacșa învățător și locuitor în Tâlmăcel, spune că deasemenea s-a dus la gară întru întâmpinarea iubiților osândiți pentru cauza română. Cu ocazia aceasta precum și cu alte ocazii festive naționale a purtat cocardă tricoloră. La întrebarea judelui că avut-a cunoștință de dispoziția legii care oprește purtarea acestor culori, răspunde că a știut că legea oprește purtarea culorilor străine, tricolorul galben-roșu-albastru nu este însă tricolor străin, deoarece acelea sunt culorile noastre ale românilor, locuitori autohtoni ai acestei țări, mai departe sunt și culorile Ardealului, ale țării noastre și chiar și capitala Ungariei s-a îndrăgit de aceste culori încât și le-a ales pentru reprezentarea sa. Nu cunoaște că prin faptul său a comis vreun delict oprit de lege, deoarece n-a avut intenție decât a-și manifesta cu această ocazie solemnă simțul său de bun român. Cere să fie achitat.

După investigația aceasta, judecătorul îi dă voie d-lui Amos Frâncu avocat, să-și rostească pledoaria.

F. Frâncu ține o scurtă, dar foarte energică vorbire de apărare.

După pledoaria d-lui Frâncu, la orele 11, judele dă citire hotărârii aduse de el, în sensul căreia în lipsa celorlalți acuzația, <<petrectarea se amână>>.

Publicul a părăsit sala în mijlocul însuflețirii entuziaste, despre ținuta demnă și românească a d-șoarelor acuzate, care cu aceeași însuflețire au fost întâmpinate și de cei ce n-au putut să intre în sala petrectării. La poarta judecătoriei, căci înăuntru a fost oprit, unul dintre tineri a predat în numele tinerimii române din Sibiu, fiecărei d-șoare acuzate câte un buchet de flori mulțumind pentru curajul și ținuta lor bravă, ce au manifestat și cu această ocazie, credincioase fiind devizei: <<totul pentru națiune>>.

Procesul a fost amânat pentru o dată nedeterminată. În cercurile de peste munți se crede că acest proces va fi casat.”[9]

Procesul cocoardei tricolore – domnișoarele date în judecată

Observăm menționat „tricolorul galben-roșu-albastru” și ne gândim, poate, că este cu siguranță vorba despre steagul Transilvaniei – românii din Ardeal sigur se simțeau legați de aceste culori (așa cum am văzut și în 1866)! Ei bine, nu e chiar așa. După cum aflăm din cazul 1866, românii au folosit culorile de pe stema Transilvaniei doar ca motiv să nu le fie oprită purtarea culorilor naționale românești: roșu, galben și albastru.

Nu doar că în procesul de mai sus se menționează ad nauseam „tricolor românesc”, dar toate acțiunile românilor dintre 1848-1918 ne fac să înclinăm balanța înspre folosirea culorii galben în mijlocul steagului. Ba chiar și următorul exemplu dat de dl. Neacșa: „capitala Ungariei s-a îndrăgit de aceste culori” ne arată că este vorba despre folosirea culorii galben în mijloc;[q] iar românii au menționat culorile Ardealului în speranța că, fiind aceleași și cu cele de pe steagul Budapestei, nu vor mai fi persecutați pentru folosirea tricolorului românesc.

Revenim cu alte mențiuni ale românilor purtând roșu, galben și albastru. „Elevii de la școlile române din Blaj, Teiuș, Brașov purtau cocarde și arborau drapele tricolore. Studenții români din Ardeal, Banat, Crișana, Maramureș, aflați la studiu în Viena, purtau la rever tricolorul: roșu, auriu și albastru.”[7][10]

„Una dintre cele mai semnificative manifestări privind năzuința de unitate a tuturor românilor având drept simbol tricolorul a constituit-o Conferința Națională a Partidului Național Român din 23-25 iulie 1895 de la Sibiu. Printre alte acțiuni s-a hotărât să aibă loc și solemnitatea predării steagului sub auspiciile Ligii Culturale, în prima duminică după încheierea conferinței (în ziua de 30 iulie).” [6] O idee ingenioasă era cea a studenților români, care veneau fiecare cu câte o culoare din steag; spre exemplu, studenții din Iași veneau cu un steag roșu, cei din București cu unul galben, iar cei din Austro-Ungaria aduceau un steag albastru. „Și se întregea acolo <<unde unitatea celor 3 culori se împlinește>> (la Predeal), după cum spune istoricul V.A. Urechia, unul din cei ce a condus acțiunea.”[7]

Steag auriu Steag albastru

Ingenioși, românii găseau cele mai nașteptate metode de a purta steagul românesc. Când, în 1898 s-au aniversat 50 de ani de la Marea Adunare Națională de la Blaj, pe 3-15 mai, tinerii din Șcheii Brașovului și-au pus la pălării panglici albastre, galbene și roșii – dar o singură culoare de pălărie. Școlarii au primit flori albastr, galbene și roșii. „Apoi s-au așezat în așa fel încât peste tot să apară culorile tricolorului.”[6][7]

„Cu aceeași ocazie la Săliște, pe două coline, a fluturat tricolorul. Cei șase tineri care le-au pus au fost condamnați.”[6][7]

„Un eveniment care a iritat autoritățile ungurești din Transilvania, dar care a lăsat în memoria românilor din comuna Scorei (Făgăraș) o amintire de neșters, s-a petrecut în iunie 1911, când în această localitate trebuiau să vină deputații români din Parlamentul de la Budapesta, Șerban de Voila și Alexandru Vaida-Voevod. Cu o zi înainte de sosire, desigur, în noaptea care a precedat-o, la îndemnul lui Toma Murărescu, al preotului Ioan David, al primarului Dionisie Marcu și al notarului Ioan Comșa, patru tineri din Scorei, Ioan Vulcu, Ioan și Năcuță Ciungu și Ioan Hampu au înălțat tricolorul românesc, confecționat în casa lui Simion David, în vârful celui mai înalt brad din mijlocul localității. La coborâre, au tăiat toate crengile bradului, astfel că tulpina acestuia a devenit un catarg pe care fâlfâia tricolorul național.

Dimineața, la vederea tricolorului ce fâlfâia în bătaia vântului, mulți locuitori din Scorei și din satele vecine s-au strâns la fața locului. Când jandarmii (<<jăndarii>>) au încercat să urce în brad pentru a coborî tricolorul, au fost atacați din toate părțile cu pietre de către femei, copii și tineret.

Fiind alertate autoritățile ungurești superioare, venirea deputaților români în localitate a fost interzisă, iar pentru reprimarea acțiunii, ca și pentru evitarea altor <<surprize>>, a fost adus de la Turnu Roșu un escadron de husari, care a staționat în Scorei trei săptămâni, timp în care tineri, bătrâni, femei și copii au fost bătuți și schingiuți pentru a denunța pe făptași. Pentru a scăpa de pedeapsă, dar și pe consăteni de chinuri în continuare, trei din cei patru tineri implicați direct în înălțarea tricolorului au trecut Carpații, în România. La fel procedează și primarul, iar notarul a fost mutat disciplinar într-o comună îndepărtate.

Comunica această întâmplare prof. Gavril Popa din Scorei la sesiunea științăfică anuală (iulie 1986) din comuna Stroești-Argeș, care adăuga: <<Tânărul de atunci, Ioan Ciungu, rămas în Scorei, a trăit până în 1979; Ioan Hampu s-a reîntors în sat și în 1986 încă trăia în Azuga; Ioan Vulcu a emigrat din România în America, iar în Scorei încă mai trăia în 1986 fiica sa, Ludovica, născută în 1901; primarul Dionisie Marcu revenise în Scorei în 1918, după destrămarea monarhiei austro-ungare.”[7]

O altă mențiune a tricolorului românesc o aflăm dintr-un ziar arădean, „Tribuna”.[11]

În 1914, însă, românilor li se recunoaște dreptul de a face „uz de acele culori care s-au format ca expresie a caracterului lor etnografic pe baza tradițiunilor și datinilor lor poporale.” Deși Regatul Ungariei recunoștea acum acest drept, purtarea tricolorului devenind legală, ordonanța a fost încălcată prin abuzurile autorităților. [7][6]

În același ani, pe 31 august, Nicolae Iorga scria într-unul dintre articolele sale din ziarul „Neamul Românesc”: „Românii din Monarhie au dus totdeauna dorul steagului. Căci ce e acest steag decât forma materială, care flutură în aerul liber și îndeamnă la luptă, a tuturor avânturilor către neatârnare, către războiul neamului? (…) Acuma li s-a dat, îl au. (…) N-aud comandele străine, nu văd chipurile din față ale apăsătorilor, uită și de uniforma care-i face una cu ungurii; un singur lucru văd bine deplin, în proporții uriașe: steagul lor care pare că tot cerul îl acoperă. Și un steag nu e ce credeți d-voastră, momeală pentru Valahul care, în folosul vostru, trebuie să turbe, ci ideal, dorință de neatârnat și sete de luptă.”[7][12]

Și cu articolul marelui Nicolae Iorga închei și capitolul premergător Marii Uniri. Ce concluzii se pot trage de aici, dacă nu dorința românilor din Ardeal de a fi reprezentați prin culorile lor naționale? Da, la început au folosit albastru, galben și roșu, dar odată ce tricolorul românesc a devenit cunoscut peste tot ca fiind albastru-galben-roșu, românii din Transilvania s-au afișat cu drapelul lor peste tot. Au plătit și fizic pentru asta, au fost închiși sau amendați, dar nu a contat, dat fiind faptul că aveau un simbol de care se simțeau reprezentați.

5. Marea Unire din 1918

O bună parte din „dovezile” ce susțin existența tricolorului ardelenesc se bazează pe fotografiile făcute de Samoilă Mârza în 1918. Voi ajunge și acolo. Dar, mai întâi, să trecem în revistă steagurile cunoscute, păstrate, ce au fluturat pe cerul înghețat din decembrie.

„Steagul delegației comunei Lupșa, județul Alba, participantă la adunarea de la Alba Iulia, 1918, are formă dreptunghiulară, culorile fiind dispuse orizontal, cu albastrul în partea superioară, galbenul la mijloc şi roșul în partea inferioară. Fiecare din culorile care compun pânza se termină în vârf cu câte un ciucure în culoarea respectivă. Hampa din lemn vopsit în maron are în vârf un buchet de busuioc; tot de hampă este legată o eșarfă tricoloră îngustă terminată la capete cu câte un ciucure. Delegația din comuna Lupșa, județul Alba, a participat la Marea Adunarea Națională de la Alba Iulia din 1 Decembrie 1918. Pânza tricoloră a steagului a fost confecționată din lână de către femeile din Lupșa, într-o zi și o noapte. După reîntoarcerea delegației în Lupșa, steagul a fost păstrat în casa învățătorului Sebastian Clapă, unul dintre participanții la adunare, de unde a trecut la directorul Muzeului de Etnografie din Lupșa, Albu Pamfilie.”[t]

Steagul delegației din comuna Băița a fost și el în Alba Iulia, pe 1 Decembrie, purtat de săteanca Minerva Stanca.[u]

La Alba Iulia a mai fost și un steag ce se află astăzi la Muzeul Banatului din Timișoara: „Muzeul Banatului din Timișoara adăpostește unicul drapel tricolor ce a aparținut odinioară primului detașament de ardeleni, bănățeni și bucovineni care s-au înrolat în Armata Română, în Primul Război Mondial, constituit din foștii prizonieri de război din Rusia. Puțini cunosc faptul că steagul este ultimul din cele șapte stindarde care au existat în țară, în detașamentul menționat, fiind purtat de soldatul bănățean Dimitrie Lăzărel din Belinț.

Potrivit istoricul Vasile Dudaș de la Muzeul Banatului, <<în 1917, după ce acest prim detașament a ajuns la Iași, Dimitrie Lăzărel a fost repartizat într-o unitate a Armatei Române și a participat la luptele din vara acelui an de la Mărășești, Mărăști și Oituz.>> După ce a revenit pe meleagurile natale din Banat, acesta a donat bisericii steagul de care, cât a luptat, nu s-a despărțit aproape nicio clipă. Ulterior, drapelul de luptă a ajuns la Muzeul Banatului, unde a fost expus pentru a putea fi admirat de public.

Înainte de a pleca spre Iași, pentru a se înrola în Armata Română, membrii acestui detașament au decis să își confecționeze mai multe drapele tricolore, pe care au fost așternute cuvintele <<TRĂIASCĂ ROMÂNIA MARE>>.

Istoricii precizează că, în total, au existat șapte astfel de steaguri, dar, din nefericire, cea mai mare parte a lor s-a distrus. Singurul din țară care a rămas mărturie acelor vremuri este tricolorul expus la Muzeului Banatului, care poartă denumirea <<Drapelul de la Darnița>>.”[v][w]

Steagul de la Darnița (revers), 1918 Steagul de la Darnița (avers), 1918 Dar la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia au fost și steaguri cu culorile dispuse vertical. Prima dovadă este un steag din satul Pinticu Tecii. „După aspect și după textul scris pe steag, <<ACUM ORI NICIODATĂ>>, și după dispunerea culorilor pe drapel e aproape cert că a fost confecționat înainte de plecarea delegației locale la adunarea de la Alba Iulia din 1918, cu care aceasta s-a afirmat acolo și a susținut mesajul comunității românești din Transilvania.”[x] Deși localnicii susțin că steagul ar fi fost dus la Blaj, în 1848 de către Constantin Roman Vivu, toate dovezile sugerează că steagul a fost făcut special pentru momentul 1918.[x] Ultimul steag de la Marea Unire pe care l-am găsit este cel păstrat cu sfințenie de Emilian Achim: „Un colecționar din Almașu Mare, îmbrăcat în straie populare, a adus la Alba Iulia (la celebrarea din anul 2010 a Marii Uniri) un steag și opincile purtate de un țăran care a participat la Marea Adunare Națională de la 1918.”[y] Trebuie spus că sunt doar vorbele unui om; nu am găsit alte dovezi sau referiri la acest steag. L-am pus aici doar pentru ca articolul să fie complet – chiar am citat și scris despre toate steagurile, păstrate, descrise sau folosite. Acum trec la două reconstituiri de steaguri. „În vederea înfăptuirii Marii Uniri, la 20 august 1914 s-a constituit de către un grup de transilvăneni din România asociația <<Legiunea ardeleană>>. Steagul acesteia era tricolor, din trei fâșii egale și orizontale: albastru sus, galben la mijloc și roșu jos. În colțul liber de sus are un ciucure de fir. Pe fâșia galbenă, în lungul ei, sunt așezate trei medalioane având capetele îndreptate spre lance; medalioanele îi reprezintă pe Horia, Mihai Viteazul și Avram Iancu. Pe fâșia albastră se află portretele lui Crișan și Cloșca. Deasupra celor cinci medalioane, este brodată cu fir de aur, peste toate cele trei fâșii, inscripția: <<LEGIUNEA ARDELEANĂ FONDATĂ LA 20 AUGUST 1914>>.”[13][7] Steagul se află la Muzeul Militar Național din București. Ar mai fi de menționat steagul Legiunii Române din Siberia, formată din voluntari bănățeni, transilvăneni și bucovineni.[13] Steag al Voluntarilor Români din Siberia (revers), 1920 Steag al Voluntarilor Români din Siberia (avers), 1920 Un alt steag raportat ca fiind „steagul național al Transilvaniei” în 1918 (mai exact din 28 octombrie 1918 până în 1 decembrie 1918) este unul în culorile naționale maghiare.[14] Înainte să explic celebrele poze de la 1 Decembrie 1918, o să mai pun două imagini: prima este un pamflet din 1916 circulat prin Transilvania și lansat de Armata Română deasupra Brașovului; cealaltă este un manuscris original de la Marea Unire.[z][ă] A se observa că în niciunul dintre cazuri nu găsim steagul transilvanesc, ci pe cel românesc, cu galben în mijloc. „Frați Români” Manuscris Și iată că am ajuns și la fotografiile lui Samoilă Mârza de la 1 decembrie 1918. N-o să lungesc prea mult suspansul: iluzia steagului transilvănean se datorează ortocromaziei (orthocromasia, pe englezește). Fotografia ortocromatică este foarte senzitivă la lumina albastră, și aproape deloc senzitivă la cea roșie. Asta înseamnă că albastrul va apărea extrem de deschis, aproape alb în pozele ortocromatice, iar roșul va părea negru. Nu mă credeți? Uitați o portocală fotografiată cu același tip de film și aparatură care s-a folosit și la Marea Unire. Pare neagră, nu-i așa?[â][î][15] O să ziceți, poate, că un singur exemplu nu-i de ajuns. De ce nu există și alte steaguri cu asemenea iluzii în fotografiile alb-negru? Păi, există. Doar că unii jurnaliști nu se interesează dacă ceea ce publică e adevărat. Sau poate nu-i interesează, vrând să creeze mituri. Ei bine, uitați două poze cu steagul britanic și cel suedez. Steagul britanic într-o fotografie ortocromatică Steag britanic Steagul suedez într-o fotografie ortocromatică Acum să comparăm steagurile folosite la Marea Unire cu cele militare românești. Pun întâi pozele românești. Cele așa-zis transilvănene. Ne-am lămurit, sper. Românii din 1918 nu ar fi avut nici măcar un motiv să fluture steagul Transilvaniei, așa cum am arătat în acest articol, mai ales că dânșii își doreau unirea cu Regatul României și aveau un steag al lor despre care am vorbit mai sus. Acela era roșu-galben-albastru în fâșii orizontale. „Alba Iulia era într-o atmosferă de sărbătoare. Martorii oculari pomenesc nenumăratele drapele tricolore care erau arborate la ferestre, orașul devenise o mare de steaguri. Fiecare comună a venit cu steagul tricolor, iar oamenii erau îmbrăcați în haine de sărbătoare și împodobiți cu cocarde tricolore.”[16][7] „Deasupra porții de intrare în cetate, acolo pe unde intrase triumfal Mihai Viteazul și unde fusese întemnițat Horea, flutura un drapel imens. Așa cum remarca ziarul parizian <<Le Matin>>, <<steagul românesc flutura pe toate clădirile publice>>. Lucrările Marii Adunări Naționale s-au deschis la ora 10. Fundalul sălii era decorat cu <<un falnic drapel național>> și cu cetină de brad.”[7] Aflăm că românii din Transilvania au fost persecutați pentru folosirea steagului românesc și după momentul 1918: „Cu toate acestea, patimile românilor datorate iubirii de tricolor nu se sfârșiseră. În ziua de 14 februarie 1919, părintele Mihai Dănilă din județul Bihor a fost întors din drum de o patrulă de cinci soldați și un ofițer. Dus la primărie, a fost învinuit că a făcut rugăciuni pentru România Mare și că a sfințit tricolorul românesc în prima duminică după 1 Decembrie, că a deșteptat sentimentul național în sufletul păstoriților. Noaptea târziu a fost împușcat și aruncat într-un șanț.”[17][7] „În aceeași zi, alt preot, Isidor Silaghi din Bicău, județul Satu Mare, a fost ucis noaptea, după ce a fost bătut și batjocorit <<pentru că a colectat bani pentru un steag românesc>>.[18][7]

6. Concluzii

Poate vă întrebați de ce am dat atât de multe citate și vreau să răspund întrebării înainte ca aceasta să fie pusă: pentru că, zic eu, cea mai bună sursă posibilă e cea originală. Astfel că momentele importante nu am vrut să le schimb, dându-le un substrat de subiectivism prin condeiul meu. Am păstrat textele așa cum le-am găsit.

De asemenea, pentru a avea un articol cât mai complet, am adăugat absolut toate steagurile menționate în perioada aceasta în Ardeal și care au fost folosite de români.

Dar ce am învățat din tot studiul ăsta? Păi două lucruri: Transilvania nu a avut steag și românii nu au folosit vreodată steagul ardelenesc.

Sau, ca să descompunem spectral problema, a existat o singură mențiune a unui steag albastru-roșu-galben, fluturat de sași în 1848; steag ce poate să-i fi reprezentat doar pe sași, nu întreaga Transilvanie. Apoi, în a doua jumătate a veacului al XIX-lea, românii au încercat, în două rânduri, să convingă autoritățile maghiare să-i lase să folosească culorile naționale românești, încercând să amintească de culorile Marelui Principat al Transilvaniei. Acum, sunt sigur că dacă dânșii chiar se simțeau legați de drapelul transilvănean, l-ar fi folosit mai des, mai ales că în 1914, când au primit dreptul la steag, acesta a fost roșu-galben-albastru, românesc.

Steagul modern al Transilvaniei rămâne doar un steag care nu-i reprezintă pe români.

Articol de George Basarabă.

Bibliografie:

[1] – Tudor-Radu Tiron, „Începuturile stemei Transilvaniei în lumina mai multor izvoare ilustrate externe, din secolul al XV-lea până la începutul secolului al XVII-lea” – Cluj, 2011

[2] – Dan Cernovodeanu, „Știința și arta heraldică în România” – București, 1977

[3] – Balás Gábor, „A székelyek nyomában” – Budapesta, 1981

[4] – Cornelia Bodea, „1848 la români – O istorie în date și mărturii” – București, 1982

[5] – Ioan Pușcariu, „Notițe despre întâmplări contemporane” – Sibiu, 1913

[6] – Aurelia Bunea, „Steagul României simbol mobilizator în lupa pentru Unirea Transilvaniei cu România (1850-1918)” – Cluj, 1971

[7] – Adina Berciu-Drăghicescu, „Tricolorul României – Simbol al unității, integrității și suveranității naționale” – București, 1995

[8] – Corneliu Mihail Lungu, „De la Pronunciamentum la Memorandum, 1868-1892” – București, 1993

[9] – Luni, 13 (26) februarie 1895, „Universul Literar” – București, 1895

[10] – G. Sbiera, „O pagină din istoria Bucovinei din 1848-1850” – Cernăuți, 1899

[11] – Vineri, 28 martie (10 aprilie) 1908, „Tribuna” – Arad, 1908

[12] – Nicolae Iorga, „Voința obștirii românești” – București, 1983

[13] – Muzeul Militar Național din București, „Catalogul colecțiilor”

[14] – James Minahan, „Nations Without States: A Historical Dictionary of Contemporary National Movements” – Westport, 1996

[15] – H. Kleffe, „Aus der Geschichte der Fototechnik” – Leipzig, 1983

[16] – Ioan Scurtu, „Alba Iulia, 1 Decembrie 1918” – București, 1988

[17] – Mircea Păcurariu, „Politica statului ungar față de biserica românească din Transilvania în perioada dualismului (1867-1918) – Sibiu, 1986

[18] – Dosar 1/B/1923, „Arhiva Ministerului de Război, fondul Marelui Stat Major, Direcția 7 Intendență, Secția III” – București, 1923

Webografie:

[a] – hu.wikibooks.org, „Hunyadi János pavese, Thuróczy”

[b] – commons.wikipedia.org, „Siege of Nándorfehérvár”

[c] – www.hot.ee, „Siebenbürgen”

[d] – www.peter-diem.at, „Siebenbürgen”

[e] – mek.oszk.hu, „Az Erdélyi Nagyfejedelemség címere, 1765”

[f] – clasate.cimec.ro, „Steag al comitelui Samuel Baussnern von Baussnern”

[g] – clasate.cimec.ro, „Steag al comitelui Franz Elder von Salmer”

[h] – clasate.cimec.ro, „Steag al comiteul Simon Baussnern von Baussnern”

[i] – clasate.cimec.ro, „Fanion al comitelui Johann von Tartler”

[j] – clasate.cimec.ro, „Steag al nobilului Teleki”

[k] – lecia-de-istorie.blogspot.ro, „Adunarea națională a românilor de la Blaj”

[l] – ro.wikipedia.org, „Adunarea de la Blaj, sub drapeluri ale Casei de Habsburg (negru-galben) și tricoloruri românești”

[m] – www.digi24.ro, „Povestea unuia dintre cele mai vechi steaguri tricolore”

[n] – www.artmark.ro, „Drapel de luptă al unei legiuni a lui Avram Iancu, raritate absolută, jumătatea sec. XIX

[o] – clasate.cimec.ro, „Steagul revoluționarilor români din Transilvania”

[p] – tiparituriromanesti.wordpress.com, „Adunarea națională română din Blaj (Gazeta de Transilvania, Brașov, 1848)

[q] – forum.168ora.hu, „Budapest zászló”

[r] – clasate.cimec.ro, „Steag al Societății Olarilor din Hațeg”

[s] – clasate.cimec.ro, „Steag al Breslei Cizmarilor din Sibiu”

[t] – clasate.cimec.ro, „Steag al delegației comunei Lupșa la Marea Adunare Națională din Alba Iulia”

[u] – www.baita.ro, „Tricolorul purtat de Minerva Stanca la 1 decembrie 1918”

[v] – www.banaterra.ro, „Steagul de la Darnița, 1918”

[w] – www.hotnews.ro, „Drapelul de la Darnița este expus la Muzeul Banatului”

[x] – www.adevarul.ro, „Peripețiile unuia dintre puținele steaguri din Transilvania care au ajuns la Marea Unire: a fost ascuns în gunoaie ani la rând și furat la o manifestare”

[y] – www.adevarul.ro, „Ziua Națională a României. Opinci și un steag din 1918 aduse la Alba Iulia”

[z] – commons.wikimedia.org, „Frați români”

[ă] – www.alba24.ro, „Istorie vie la Alba Iulia: Marea Unire de la 1 Decembrie 1918. Mărturii, documente și semnificații”

[â] – camerapedia.wikia.com, „Orthochromatic”

[î] – web.archive.org, „Orthochromatic”