Köttbullar, korv och potatismos.

Lasse och Uffe har precis ätit var sin portion svensk husmanskost.

I bakgrunden vakar ett evigt sorl över en till synes vanlig hemmakväll för de två vännerna. Tåg ankommer. Taxibilar tutar. Barn gråter en bit bort. Människor stressar för att inte komma för sent. Någon löser korsord.

Vi sitter hemma i Lasse och Uffes vardagsrum.

Eller serveringen vid Burger king på T-centralen i Stockholm, som det fram tills för fem minuter sedan var känt som.

– 90 procent av de som sitter där sitter där permanent, säger Lasse om människorna på serveringen.

De hemlösa kallar serveringen de sitter på för "vardagsrummet". Foto: Michaela Hasanovic

Jeanette gosar med en hund. Det är svårt för hemlösa med husdjur att hitta husrum. Foto: Michaela Hasanovic

Hemlösheten i Stockholm minskar, enligt Stockholms stad.

2016 uppgick antalet hemlösa i Stockholm till 2 420 personer. Det är en minskning med 231 personer, eller 9 procent, jämfört med en liknande mätning 2014.

Däremot ökar gruppen människor som sover utomhus.

Lars Bick är 69 år gammal, sjuk i kol och har varit hemlös i drygt fem år.

Han varken dricker eller använder droger. Innan Lasse hamnade på gatan levde han ett stabilt liv och han har bott, jobbat och besökt 129 länder genom åren.

– Jag hade eget företag, jobbade utomlands under en herrans massa år, jobbade för hotellkedjor, reste jorden runt och gjorde mitt jobb. Jag utbildade 6 000 – 8 000 människor inom försäljning, berättar Lasse.

Lasse (t.v) och Uffe (t.h) på tunnelbanan. Även om Lasse försöker undvika att röra sig på perrongerna. Foto: Michaela Hasanovic

Lasse är verbal och tycker om att prata och berätta.

Men ibland gör sig tårarna påminda.

– Det är lika tungt varje gång du berättar, flikar Jeanette Höglund in.

Jeanette arbetar till vardags som ordningsvakt i tunnelbanan men lägger just nu ner en stor del av sitt liv på att hjälpa hemlösa i Stockholm via projektet Vid din sida som vuxit sig starkt på Facebook. Varje onsdag och söndag träffar hon hemlösa för att dela ut mat och kläder, och hon har på kort tid kommit Lasse och Uffe nära.

Det var när Lasses dåvarande flickvän omkom i en olycka i Argentina som livet vändes upp och ner.

– En dag på väg till jobbet blev hon påkörd av en motorcykel och dog i min famn. Då fanns det ingen Lars kvar, säger han.

Lasse flög hem till Sverige men landade utanför samhällets armar.

Pengar fanns det gott om sedan yrkesåren. Lasse bodde på hotell Sheraton i sex månader. Pengarna gick till nya tabletter. Tabletter, tabletter och åter nya tabletter.

– Du blir som en zombie, säger han.

Korsordslösning i vardagsrummet. Foto: Michaela Hasanovic / MICHAELA HASANOVIC

Sover på nattbussen

Uffes ögon har arbetat övertid även den här dagen.

Rörelserna är försiktiga, talet lugnt och försiktigt.

62 år gammal går Ulf Björk mellan två och tre energikrävande mil om dagen genom huvudstaden i jakt på ett par minuter vila, en sovplats eller något att äta.

Det har gått ett par dagar sedan Uffe senast sov en hel natt och den kommande natten kommer han att tillbringa på buss 791 som rullar mellan Stockholm och Södertälje.

Det är säkrast så.

Utomhus är risken stor för att bli rånad, misshandlad eller på något annat vis attackerad av yngre och starkare personer.

Härbärgen är inget alternativ.

– I torsdags blev det en hel natt. Eller det blev fyra timmar. Du får mellan en och tre timmars sömn per dygn, säger Uffe.

Uffe har i över 30 år jobbatpå sjukhus. Foto: Michaela Hasanovic

Uffe har under 30 år arbetat på sjukhuset i Södertälje men innan han hamnade på gatan tog Uffe hand om sin cancersjuka mamma.

När hon dog föll allt och vid 60 års ålder blev Uffe hemlös.

Nu står han här på serveringen som de kallar "vardagsrummet".

– Hemlösa är en bortglömd grupp. Men jag är så tacksam för det olika organisationer gör, och Jeanette. Jag blir gråtfärdig. Jag trodde inte det fanns sådana människor längre, säger Uffe.

Rädda för ungdomsgängen

Vi rör oss över Klarabergsgatan och ner mot Sergels torg.

– De som håller på med droger och som tycker om att leka ficktjuvar, snattar och så, håller till där, säger Lasse och slänger en blick mot ”Plattan”.

Lasse syftar på de så kallade gatubarnen som kommit till Sverige. Unga marockanska och afghanska män som kommit till Sverige och byggt upp destruktiva liv som kretsar kring kriminalitet och droger.

– Att det får fortgå? Det är skrämmande. Politikerna vågar ju inte fatta några beslut, säger Lasse.

LÄS OCKSÅ: Polisen Christian, 44, arbetar i misären på Plattan

Jag har blivit nedslagen tre gånger för att jag vill gå på toaletten

Vi svänger höger, i riktning mot Gamla stan, där Lasse bor.

– De har varit på toaletterna och tagit droger. Jag har blivit nedslagen tre gånger för att jag vill gå på toaletten, säger Lasse och sneglar mot ett ungdomsgäng som passerar.

– Man lär sig vart man inte ska gå, säger Uffe.

Är du rädd, Lasse?

– Ja, de skyr ju ingenting. När jag går hem från Centralen strax före tolv på kvällarna och ska lägga mig tänder jag aldrig en cigarett eller så för jag vågar inte visa att jag har det på mig, säger Lasse.

– De stjäl allt som går att stjäla.

Allt har ett värde?

– Ja, visst, allt har ett värde.

Hemlösheten i Stockholm Sedan 2004 har hemlösheten i Stockholm gått ner från 3 363 personer till 2 420 under 2016 – vilket innebär att hemlösheten har minskat med 28 procent på 12 år. Det rapporterade Stockholm stad i höstas. Däremot ökar gruppen människor som sover utomhus, trots den ”tak över huvudet-garanti” som finns. I 2016 års sammanställning fann man att 137 personer sover utomhus, jämfört med 124 personer 2014. För tio år sedan, år 2006, var det 70 personer som sov utomhus enligt kartläggningen från Stockholms stad. Visa mer Visa mindre

Bjuder på rundvandring i "lägenheten"

– Etagelägenhet, fem våningar. Bästa vardagsrummet i hela Gamla stan eller hela Stockholm. Det är rätt flott att bo här, säger Lasse och vecklar ut sin sovsäck med samma skicklighet som en soldat monterar ihop sitt vapen under tidspress.

Vi befinner oss på våning fem, vilket motsvarar det femte trappsteget på trappan som Lasse bor och sover på.

Ironin ligger i den kalla luften.

– Jag har aircondition och öppen planlösning. Det är öppet för alla, och ibland kommer även råttorna upp och hälsar på, säger Lasse.

Lasse "bor" eller sover i en trappa i Gamla stan. Foto: Michaela Hasanovic

På somrarna kan Lasse tvätta sig och annat i den fontän som finns på torget i Gamla stan. Foto: Michaela Hasanovic

De boende i området brukar ge honom mat och varm dryck. Foto: Michaela Hasanovic

Ett par meter bort ligger Lasses badrum, en fontän som förekommer på oräkneliga turistfoton.

– Första maj börjar vattnet att rinna, då kan man gå dit och göra sin morgonrutin. Vissa turister reagerar naturligtvis men har man aldrig sett en karl i kalsingar förr, så... säger Lasse och skrattar.

Han gör det ofta.

Skrattar, skojar. Blandar humor med allvar. Skämtar och testar sin omgivning om de är med på noterna.

– Ring Löfven, han kanske kan bjuda på kvällsfika! utbrister Lasse och pekar mot Rosenbad.

Bland alla skämt ligger ett underliggande allvar och en påtaglig svärta. Lasse har alltid en poäng med sina dräpande salvor.

När grät du senast?

– Tja... här om dagen.

– Två veckor sedan. Jag var nere på minneslunden på Södertälje kyrkogård och tände två ljus, ett för pappa och ett för mamma. Då kom tårarna, säger Uffe.

LÄS OCKSÅ: Perrongen är deras 'sky bar'

"Antingen vill man leva eller inte leva"

Klockan närmar sig midnatt.

Gamla stans trånga kvarter håller på att slumra in och snart börjar nattbussarna att gå.

Lasse och Uffe berättar om hur Stockholm har blivit en kall stad oavsett årstid.

Myndigheterna är otillräckliga. Politikerna skjuter på problemet. Och människor blundar.

– Jag tänker på kommande generationer. Jag vill inte lämna den här skiten efter mig. Om du är ung i dag och tänker skaffa familj och ser det här… det är bara att glömma. Jag skulle inte vilja sätta några barn till världen i det här helvetet. För så elakt är det alltså, säger Lasse och fortsätter:

– En vanlig människa som bara springer till och från jobbet ser inte det här. Alla går omkring med mobilen och lever inte i verkligheten, i nuet, realtid, de lever i en främmande värld som inte finns. Men om man stoppar ner mobilen och ser sig omkring.

En kvinna ligger intill oss på T-centralen i Stockholm. Foto: Michaela Hasanovic / MICHAELA HASANOVIC

Men det finns hopp.

Framöver ska socialdemokratiska finansministern Magdalena Andersson, samt representanter för Stockholms stad, följa med Jeanette Höglund och Vid din sida ut i Stockholmsnatten.

Jeanette hoppas kunna förändra Stockholm.

– Jag tror det. Många personer säger att de har uppmärksammat det mer nu. Och det är det allt handlar om, jag ser det som en vinst. Att de stannar till en extra gång och kanske säger ”hej, hur är läget, vill du ha en kopp kaffe?" Och gör folk det har man vunnit mycket. Inte bara bråttom hem efter jobbet utan tar sig tid och är med människor, säger Jeanette som har förhoppningar om en egen lokal för personer som Uffe och Lasse.

– Det jag saknar är ett ställe som är öppet från sju till kanske tio-elva på kvällen, där man kan dricka lite kaffe, snacka, komma in i värmen. Helst på vintern, säger Uffe.

– Tänk att kunna titta på tv. Jag har varit vid en spelbutik på Norra bantorget för att se på trav, för det är ett intresse jag har. Men när man kommer in i värmen blir man så trött och måste försöka hålla sig vaken, säger Lasse.

Lasse undviker helst perrongerna. Foto: Michaela Hasanovic

Men hur ser ni på framtiden?

– Jag ser bara en dag i taget, säger Lasse.

– Jag med, säger Uffe.

– Och jag är glad att jag vaknar varje dag, men samtidigt är jag ledsen över att jag gör det också, fortsätter Lasse.

Hur överlever man som äldre på gatan?

– Antingen vill man leva eller inte leva.

Och det vet du ju inte själv.

– Nej, det vet man inte, va. Men jag vill inte sätta en person i den situationen, det är en omtanke för andra också.

En anledning till att Lasse varken dricker eller använder droger är rädslan för vad som ska hända.

– Jag vågar inte ta alkohol, för spärrar kan släppa. Det är väldigt många gånger jag inte vågar gå ner på en tunnelbaneperrong eller gå över en bro.

För att?

– För att jag kan ta mitt eget liv. För att situationen är så. Jag vågar inte gå ner och ta en tunnelbana på perrongen för risken är att man skadar en människa för livet. Den som kör tunnelbanetåget. Och jag vill inte utsätta personen för det, så jag håller mig därifrån.

Är du rädd?

– Oh ja, oh ja. Två av tre kvällar gråter man sig mer eller mindre till sömns. Det är verkligheten.

Folk byter sida när Uffe går förbi på gatan

I samhället finns en etablerad bild av hemlösa som alkoholiserade narkomaner som driver runt planlöst.

Foto: Michaela Hasanovic

I virrvarret av människoöden lever personer som Lasse och Uffe.

Nyktra och drogfria, men ledsna och trötta.

– Du ser det du vill se. Ser du en äldre hemlös ser du den romantiska bilden, någon som ligger på en parksoffa med några pilsner nedanför. Men så är inte verkligheten. Långtifrån så. Men som i mitt fall. Jag mår inte bra, själen mår inte bra, säger Lasse.

– Det är så omänskligt. I dag ska alla studera och snart räcker det inte med högskolan, man ska doktorera också. Men vad hjälper det när man inte kan se, va? Lev i nuet. Stoppa undan mobilen. Det där är en fattigdom hos individen. Kunskapsnivån sjunker. Allmänbildningen sjunker. Att då bry sig om andra. "Äh, det är inte mina problem", säger Lars och fortsätter:

– De yngre sa på 1980-talet: ”Vem bryr sig?” Men nu är det inte ungdomarna som säger så längre, utan de som är medelålders. "Vem bryr sig?" Och då blir det kusligt.

– Ibland när man möter människor som kommer gående så byter de och går på andra sidan i stället, säger Uffe.

Hur känns det?

– Det är lite… i början reagerade jag men nu bryr jag mig inte längre.