На стелаж кладуть чергового пораненого. Діагностую мінно-вибухову черепно-мозкову відкриту травму, передагонію. Одразу даю команду на симптоматичне лікування, що в наших умовах означає повільну, але знеболену смерть на холоді. Ці вкрай жорсткі заходи військової медицини є найболючішими, але ми повинні лишатися холоднокровними задля порятунку тих, у кого ще є шанс. Бо, віддавши безнадійному пацієнтові кілька годин свого часу, ми втратимо тих, кому операція зберегла б життя.



Наступний поранений — Сашко Тарасюк (Чебурашка). Під час ревізії ранового каналу, на жаль, переконуюся, що осколок усе ж таки пройшов ребро й увійшов у черевну порожнину. Після огляду кажу йому: «Друже, у тебе поранення живота і внутрішня кровотеча, ти помираєш. Вивезти в лікарню тебе не можемо, бо ми в оточенні. Єдиний шанс для тебе — операція тут, у нашому окопі. Анестезіологи готові зробити наркоз, я готовий оперувати. Твоє рішення?» Сашко промовив: «Робіть усе, що треба, аби тільки нічого не боліло!» Уже за мить анестезіологи почали вводити нашого воїна в наркоз.



Коли напруження під час операції сягає апогею, я сварю Місяця (мій асистент, лікар-нарколог) за те, що рукави його вовняного светра постійно залазять у живіт пораненого. Для мене, як і для кожного хірурга, стерильність під час операції понад усе, а тут у рану раз по раз потрапляє светр! У певний момент у нашому генераторі закінчується пальне і він, тобто генератор, вирубується… Темрява. Завдяки волонтерам маємо ліхтарики. Як налобні, так і ручні. Тож операція не припиняється ні на хвилину. Проте якість освітлення погіршується. Головною операційною лампою стає наш воділа Андрійко Мазепа (Братка). Дістається від мене і йому, бо постійно прошу, щоб світло падало на рану. Але ж та лампочка не те що операційною бути не годиться, під нею читати неможливо. Та іншого виходу в нас немає…



Чотири години операції — і ми завершили. Сашко живий, показники життєдіяльності стабілізувалися! Анестезіологи одразу ж перевели пацієнта на самостійне дихання і вийняли дихальну трубку. Перші слова Сашка були такі: «Я все чув! Док, я хотів тебе вбити, коли ти мені почав перебирати кишки!»



Після закінчення операції я, випрямивши спину, яка неймовірно боліла, сказав, щоб подавали наступного пораненого. Відповідь командира роти мене шокувала:



— Більше операцій не буде.



— Тобто?



— Буде прорив, — відповів Андрій.



— Знову вивозитимуть поранених? — запитав я.



— Ні, прориватимемось усі.



— Драп-марш?



Андрій ствердно кивнув.



Як виявилося, майже всіх колег іще з вечора повідомили, що ми прориватимемося з оточення, але мені не казали, щоб не відволікати від роботи. З одного боку, це була радісна звістка, бо нам усім так хотілося вибратися з цієї сраки. З іншого — ми чудово розуміли, що на нас чекатиме запеклий бій і шанси на життя в кожного сумнівні.



Але я усвідомлював , що це єдиний вихід із ситуації, бо окопна хірургія довго тривати не може. Ліків і засобів лишилось обмаль, місця для поранених уже зовсім не було, і не тільки в нашому окопі, а й у сусідніх. Ми вичерпали майже всі свої ресурси, як медикаментозні, так і фізичні.



Чомусь я вирішив зафіксувати на фото кінець цього дійства, яке називав для себе «окопною хірургією двадцять першого століття». Така думка спала якось підсвідомо, бо досі жодної фотографії і не думав робити. Попросив анестезіолога Руслана, який мав смартфон й іноді щось фіксував на камеру, зняти нас після останньої операції. Поранений Сашко Тарасюк тільки кілька хвилин як був екстубований (переведений на самостійне дихання) і лежав ще в калюжі крові, посеред купи марлі та використаних інструментів, але зміг трохи підняти голову й показати пальцями знак перемоги V!