משטרת ישראל מסתירה מהציבור את נתוני פשיעת המסתננים. הנימוק: הפרסום עלול “לפגוע ברגשות” המסתננים ואף להוביל להתפרצות אלימה מצדם וכנגדם, עד לכדי “פגיעה בביטחון המדינה”. הסתרת הנתונים נשענת על מדיניות סדורה שמנהיג המפכ”ל רוני אלשיך לפיה אין לחשוף בפני הציבור נתוני פשיעה מסוימים מחשש ל”תיוג אוכלוסיות”.

לפני תקופת אלשיך המשטרה דווקא נהגה בשקיפות ומסרה את נתוני פשיעת המסתננים. בהמשך הכתבה יובאו לראשונה נתונים אלו, המתייחסים לשנים קודמות, ומהם עולה באופן חד-משמעי כי המסתננים פושעים במאות אחוזים יותר מחלקם באוכלוסייה.

הסירוב הנוכחי של המשטרה למסור את נתוני פשיעת המסתננים ניתן במענה לבקשת חופש מידע מטעם ‘המרכז למדיניות הגירה ישראלית’. בתשובתה מאשרת המשטרה כי נתוני הפשיעה של המסתננים אכן נמצאים ברשותה, אך הם שמורים “לצרכים פנים-משטרתיים” ונאסרים לפרסום. “כאשר נתונים מסוג זה מתייחסים לשסעים בחברה הישראלית”, טוענים במשטרה, “הם עלולים להוביל לתיוג אוכלוסיות בהיבטי פשיעה ולפגיעה ברגשותיהן של אוכלוסיות שונות”.

כלומר, המשטרה הופכת את היוצרות ומבקשת להגן על “רגשות” התוקפן, קרי אוכלוסיית המסתננים, מפני קורבנות אלימות המסתננים – ישראלים ומסתננים כאחד. המשטרה גם החליטה על דעת עצמה להכליל את אוכלוסיית המסתננים הבלתי-חוקיים מאפריקה כחלק בלתי נפרד מ”החברה הישראלית”. מדובר בהמשך ישיר להחלטה להציב בדרום תל אביב שוטרים דוברי תיגרינית, השפה הרשמית של אריתראה, בנימוק כי “האנשים קיימים והם פה, צריך לספק להם שירותים”.

ב’מרכז למדיניות הגירה’ שהגיש את בקשת חופש המידע, מבקרים בחריפות את מדיניות הטיוח של המשטרה: “האינטרס הציבורי הממשי גובר על כל פגיעה תאורטית ב’רגשות’ של מסתננים לא חוקיים ואם יש חשש להפרות סדר, אז שהמשטרה תעשה את תפקידה על סמך נתונים אמינים”, אומר ל’מידה’ יונתן יעקובוביץ’, מנהל הפעילות של המרכז. לדבריו הנתונים שמסתירה המשטרה “קריטיים על מנת להקצות משאבים, שוטרים ומאמצי חקירה לאוכלוסיית המסתננים. הנתונים קריטיים גם עבור דייני בתי הדין למשמורת שדנים במסוכנות של מסתננים ושופטי בתי משפט שמפחיתים בהיקף התופעה של פשיעת מסתננים”.

המשטרה משקרת?

מלבד טיוח נתונים עולה חשש כבד כי תשובת המשטרה ל’מרכז למדיניות הגירה’ גם חוטאת לאמת. במשטרה נימקו את מדיניותם שלא לחשוף את נתוני פשיעת המסתננים בכך שעצם הפרסום עלול לגרור אחריו “פגיעה בשלום הציבור ובטחונו”.

במשטרה לא הסתפקו בהפרחת חשש תאורטי אלא טענו במפורש כי חשש זה מבוסס על “ניסיון העבר”. כלומר לטענת המשטרה קיים תקדים לפיו פרסום נתוני פשיעה של קבוצת אוכלוסייה מסוימת גרר אחריו מעשי אלימות. לכן, מסבירה המשטרה, יש יסוד סביר להניח כי גם חשיפת נתוני פשיעת המסתננים תוביל להתפרצות אלימה מצד המסתננים – או לחלופין כנגדם.

אתר ‘מידה’ פנה למשטרה על מנת שתשפוך אור אודות אותו “ניסיון עבר” אלים, ותספק דוגמאות למקרי עבר בהם פרסום נתוני פשיעה גרר אחריו אלימות. בתגובתה, התחמקה המשטרה מלהשיב ישירות לשאלתנו – כלומר בניגוד להודעתה המוקדמת, למשטרה אין כל בסיס עובדתי להישען עליו בבואה להסתיר מהציבור את נתוני שיעור הפשיעה בקרב אוכלוסיית המסתננים הבלתי-חוקיים.

האלימות גואה, התירוצים מופרכים

הטיוח חמור במיוחד לאור העלייה התלולה במקרי האלימות מצד המסתננים בשנה האחרונה. “חיינו בסכנה”, זועקים תושבי דרום תל אביב שנאלצים מדי יום להתמודד עם תופעות אלימות דוגמת קרבות רחוב בין מסתננים לאור יום, שוד אלים, מעשים מגונים והשלכת אבנים לעבר בתיהם של פעילים למען הרחקת המסתננים. בשבוע שעבר נדקרה אחות בבית חולים בבאר יעקב על ידי מטופל מסתנן. מצבה של האחות הדרדר לאחרונה ומוגדר כעת “קשה”.

לנוכח התגברות האלימות, גם במשטרה נאלצו להודות כי ניכרת עלייה בממדי הפשיעה מקרב המסתננים הבלתי חוקיים, בעיקר בדרום תל-אביב. אך במקום לבצע צעד נוסף ולחשוף בפני הציבור את היקף התופעה, במשטרה מאמצים רטוריקה פרוגרסיבית על מנת לתרץ את הסתרת הנתונים: “המשטרה נדרשת לאיזון מתמיד בין זכות הציבור לדעת הכל וערך השקיפות, לבין שמירה על צנעת הפרט ועל רגשות הציבור כולו”, נמסר בתשובת המשטרה לבקשת חופש המידע.

בנוסף, במשטרה טוענים כי חשיפת ממדי פשיעת המסתננים עלולה “לספק אינדיקציה באשר לפעילות משטרת ישראל” ובכך “לפגום ביעילות עבודתה” של המשטרה. מדובר על פניו בהסבר בלתי מתקבל על הדעת היוצא מנקודת הנחה כי המשטרה מצליחה לשמור את המסתננים בעלטה בנוגע לפריסה הגיאוגרפית של השוטרים – ואם חלילה יתפרסמו נתוני הפשיעה ייחשף הסוד הכמוס היכן ממקדת המשטרה פעילותה.

כמו כן, הנתונים המבוקשים בבקשת חופש המידע מתייחסים לשנים קודמות, ולא לתקופה הנוכחית, כך שהנימוק כי חשיפת הנתונים בנוגע לעשור האחרון “תספק אינדיקציה” באשר לפעילות המשטרה בימים אלו אינו רלוונטי.

הטיוח נכשל

הסירוב לחשוף את נתוני הפשיעה של המסתננים מהווה המשך ישיר למדיניות משטרתית להסתיר ולסלף נתוני פשיעה מטעמים של “תיוג אוכלוסיות”.

מדיניות הטיוח נולדה בתקופתו של המפכ”ל הנוכחי רוני אלשיך: בפברואר 2017 חשפנו ב’מידה’ כי המשטרה מתחמקת מהשאלה כמה יהודיות נפגעו מינית על ידי ערבים. זמן קצר לאחר מכן הודתה המשטרה באופן רשמי כי היא נמנעת מלספק נתוני עבירות מין על רקע לאומני בנימוקים מעולם הפוליטיקלי-קורקט. בסוף השנה החולפת פורסם באתר ‘וואלה’ כי המשטרה נמנעת מלספק נתונים על אלימות במשפחה בקרב עולים חדשים ותקיפת שוטרים מצד אוכלוסיית יוצאי אתיופיה.

כעת מדיניות הטיוח תקפה גם לפשיעת מסתננים – סוגייה בעלת חשיבות לאומית מן המעלה הראשונה.

קודם לכהונתו של אלשיך המשטרה דווקא הייתה מוכנה להישיר מבט למציאות ולספר לציבור הישראלי על ממדי פשיעת המסתננים: נתונים שמתפרסמים כאן לראשונה מספקים הוכחה חותכת לכך שהמסתננים מסוכנים ואלימים יותר, בפער עצום לעומת האוכלוסייה הכללית. הנתונים מבוססים על מחקר של ‘המרכז למדיניות הגירה ישראלית’, ונוגעים להיקפי הפשיעה בשנת 2012. לאור מדיניות ההסתרה הנוכחית של המשטרה מדובר בנתונים העדכניים ביותר שחשופים כיום לציבור.

נתונים אלו מפריכים את דו”ח מרכז המחקר והמידע של הכנסת משנת 2010, בו נטען כי שיעורי הפשיעה בקרב מסתננים נמוכים מאלו של כלל האוכלוסייה. ב’מידה’ פורסם בעבר כי ה’מחקר’ של הכנסת שגוי ומחבר הדו”ח אף הועבר מתפקידו, אך תומכי המסתננים ממשיכים להדהד את ממצאיו השגויים ואפילו שופטי בג”ץ ציטטו מתוך הדו”ח בפסק דין לעתירה של ארגוני שמאל קיצוני.

אונסים יותר מפי 4 מהאוכלוסייה הכללית

ממצאי הדו”ח של 2012 קובעים באופן חד משמעי כי שיעורי הפשיעה בעבירות אלימות – מין, תקיפה ורכוש – גבוהים בקרב מסתננים בצורה משמעותית, לעתים בשיעורים של אלף אחוז ומעלה לעומת כלל האוכלוסייה.

כך למשל, בעבירת “קטטה והפרעה ברחובות” מספר העבירות לאלף איש בקרב אוכלוסיית המסתננים עמד על 1.24, לעומת 0.34 באוכלוסייה הכללית – כלומר שיעור השתתפותם של המסתננים בעבירה זו גבוה ב-260%. בעבירות תקיפה המסתננים פושעים בשיעור הגבוה ב-77% לעומת יתר האוכלוסייה, ובעבירות רכוש פי 2.4. שיעור כמות התיקים בחשד לגניבה שנפתחו כנגד מסתננים גבוה בכ-170% לעומת אזרחי ישראל וזרים שאינם מסתננים.

בתחום עבירות המין המסתננים מסוכנים פי 3.4 יותר מכלל האוכלוסייה. בעבירת מעשה מגונה בפומבי – חשיפת איבר המין או עיסוק בפעילות מינית אחרת בציבור ללא הסכמת הקורבן – מדובר על פער של 450%. בעבירת מעשה מגונה בכוח – הנושאת בחובה גם הפעלת אלימות פיסית או לחץ נפשי כלפי הקורבן – המסתננים פושעים פי 3.3 לעומת האוכלוסייה הכללית. בעבירת המין החמורה ביותר, אינוס בכוח או באיומים שדינה עד 16 שנות מאסר, שיעור השתתפותם של המסתננים גבוה ב-330% מאשר בקרב האוכלוסייה הכללית.

שיעור עבירות מין נבחרות לאלף איש, מסתננים לעומת כלל האוכלוסייה:

הנתון הדרמטי ביותר נוגע לביצוע מעשי שוד. מספר עבירות השוד לאלף איש בקרב אוכלוסיית המסתננים עמד על 0.96, לעומת 0.076 בלבד בקרב כלל האוכלוסייה. במילים אחרות, שיעור השתתפותם של המסתננים בעבירת שוד גדול פי 12.6 או 1,160% (!) מאשר בקרב אזרחי ישראל וזרים שאינם מסתננים. בעבירת ‘שוד בנסיבות מחמירות’ – הכוללת שוד מזוין, פגיעה פיזית בקורבן או שוד מרובה-משתתפים – נמצא כי שיעור השתתפותם של המסתננים גבוה כמעט ב-800% לעומת כלל האוכלוסייה. העונש המקסימלי לעבירה זו יכול להגיע עד ל-20 שנות מאסר.

שיעור עבירות שוד ושוד בנסיבות חמורות לאלף איש, מסתננים לעומת כלל האוכלוסייה:

שיעור הגברים הצעירים בקרב המסתננים עמד ב-2012 על 85%, ולכן באופן טבעי רמת הפשיעה באוכלוסייה שכזו תהיה גבוהה יותר מאוכלוסייה בעלת פילוח דמוגרפי נורמלי, הכוללת ילדים, נשים וזקנים.

עם זאת מדובר בפערים תהומיים שאינם יכולים להיות מוסברים רק בדמוגרפיה אלא בעיקר בסיבות תרבותיות, בראשן נורמות שמירת החוק באריתריאה וסודאן מהן מגיעים רוב מוחלט מן המסתננים, ויתכן כי גם בחוסר היכולת של המשטרה לאכוף את החוק בדרום תל-אביב.

בהסברים הללו אין בכדי לנחם או להקל על סבלם של תושבי דרום תל-אביב ואזרחים מאזורים אחרים בהם מתגוררת אוכלוסייה גדולה של מסתננים. במקביל, נראה כי למשטרה אין כלל בעייה להפעיל יד קשה דווקא נגד תושבי השכונות המוחים נגד תופעת המסתננים, והיא לא מהססת לעצור נשים מבוגרות, לאיים על אחרים במעצר ולעמוד מנגד בזמן שתושבי השכונות סופגים גידופים ואיומים.

הסטטיסטיקות עושות חסד עם המסתננים

המספרים המתפרסמים כאן מדהימים בחומרתם, אך למעשה המחקר עושה חסד עם המסתננים ובפועל ממדי הפשיעה חמורים יותר. הסיבה: חלק נכבד מפשעי המסתננים כלל לא מדווחים או שאינם נכללים בסטטיסטיקות הרשמיות. “קשה לנו מאוד לבוא ולהראות את המציאות הקיימת”, הודה בתופעה מפקד תחנת לוינסקי לשעבר, רב-פקד ארז קעטבי. לדבריו “אני לא מצביע אם אוכלוסייה עבריינית או לא, ממש לא, אני מדבר על עובדות”.

קעטבי, שכינה את אזור לוינסקי בדרום תל-אביב “עיר הזרים”, הסביר כי תיקים רבים מסווגים כ”עבירות שבהן העבריין לא נודע” (על”ן) על אף שהמתלונן טען במפורש כי העבירה בוצעה על ידי מסתנן. כך תיאר קעטבי את התופעה במסגרת דיון בכנסת בנושא המסתננים במרץ 2012:

“לצורך העניין חטפו למישהי את התיק, שדדו אותה והיא אומרת שסודני או אריתראי שדד אותה. למה המשטרה לא יכולה להגיד את זה? כי יכול להיות ש(העבריין הוא) גם בחור אתיופי או כהה עור אחר. מאחר והבחור הזה לא נתפס, אז מבחינתנו זה ‘עבריין לא נודע’ ואנחנו לא יכולים להצביע על זה כעובדה”

קעטבי הודה כי תיקי העל”ן הם רובם ככולם תיקים בהם העבריין הוא מסתנן: “באזור של תחנת שרת יש 50 אלף זרים, המקבץ הכי גדול בארץ של אפריקאים”, הסביר.

מפקד תחנת לוינסקי סיפר לחברי הכנסת כיצד ניסה לפצח את סוגיית העל”נים: הוא דגם 148 תיקים של עבירות שוד בתקופה של שמונה חודשים (ספטמבר 2010 – אפריל 2011), מתוכם נעצרו רק 25 איש. כל העצורים היו מסתננים מאריתריאה או סודאן.

109 תיקים, מעל ל-73% מכלל התיקים שנדגמו, נותרו בלתי מפוענחים. בתום הבדיקה גילתה המשטרה כי בכלל התיקים שלא פוענחו “הקורבנות אומרים שמי ששדדו אותם היו סודנים או אריתריאים”. למרות הודאה זו מצד הקורבנות העבריין בתיקים אלו סווג כ”לא נודע”.

במילים אחרות, מבין 148 תיקי שוד שבכולם העבריין הוא כנראה מסתנן, רק 27% הוגדרו בסטטיסטיקה הרשמית של המשטרה כעבריינות מסתננים. היתר, כמעט שלושה רבעים מהתיקים, סווגו כ”עבריין לא נודע” על אף שגם במשטרה יודעים את זהות העבריינים: מסתננים מסודאן או אריתריאה.

המשמעות של הנתונים האלה חשובה ביותר בבואנו לנסות ולאמוד את היקף פשיעת המסתננים. כאשר מבצע העבירה מוגדר כ”עבריין לא נודע”, העבירה לא מסווגת בספרים כעבירה שבוצעה על ידי מסתננים. המסקנה: אפילו הנתונים החמורים שהובאו מעלה על פשיעת מסתננים לא מכסים את כלל היקף התופעה.

נשים אריתריאיות מוכות על ידי בני זוגן

מלבד דברי התוכחה של קעטבי קיימות אינדיקציות נוספות לכך שעבריינות מסתננים לא מדווחת במלואה למשטרה. כפי שפרסמנו ב’מידה’, המשטרה הודתה בעבר כי חמישית מתושבי דרום תל אביב שטענו כי נפלו קורבן לפשע לא הגישו תלונה למשטרה – בעיקר מכיוון שהם אינם מאמינים ביכולתה של המשטרה לטפל בבעיה.

קשר השתיקה תקף גם בתוך אוכלוסיית המסתננים. נתונים שמפרסמים כאן לראשונה מלמדים כי נשים מסתננות נופלות בהמוניהן קורבן לאלימות מצד בני זוגן – אך במרבית המקרים הרשויות לא מודעות לכך. מחקר של ארגון ‘א.ס.ף’ (ארגון סיוע לפליטים) בקרב נשים אריתריאיות מלמד כי 60% מהן “סיפרו שחוו אלימות פיסית ואיומים מצד בן הזוג לשעבר”. רבות מהן נופלות קורבן ל”אלימות יומיומית מצד בן זוגן”.

כאמור נתונים מדהימים אלו מגיעים לרשויות באופן חלקי ביותר, אם בכלל, מאחר שהנשים המותקפות נמנעות מלהתלונן במשטרה נגד הגברים המכים. הנימוק: “חלקן חוששות מביקורת או נידוי מהקהילה אם יתלוננו נגד בן הזוג האלים”. קיים גם מניע כלכלי לאי-הדיווח, דוגמת החשש כי הגבר המכה יישלח לכלא ובכך תיפגע פרנסת המשפחה.

ההתעמרות מחמירה אף יותר כשמדובר במסתננים מקהילת הלהט”ב. לפי המסמך מסתננות טרנסג’נדריות “מוקעות ונתונות בסכנה לפגיעה פיזית אף מקהילתן בשל זהותן המגדרית, ובשל סטיגמות ודעות קדומות השגורות בארצות מוצאן”.

וכך, בעוד פשעים רבים של המסתננים כלל לא מדווחים, המשטרה מוסיפה חטא על פשע ומונעת מהציבור להיחשף לנתוני הפשיעה שכן ידועים לרשויות החוק והאכיפה.

התנהלות המשטרה מובילה למסקנה עגומה וקשה: במקום להישיר מבט למציאות ולבצע עבודתה, משטרת ישראל נסחטת באיומים על ידי המסתננים ומפקירה את אזרחי ישראל וקורבנות המסתננים לחסדי גנבי גבול אלימים.

תגובות

מהמרכז למדיניות הגירה ישראלית נמסר: “לנתוני הפשיעה חשיבות מכרעת עבור אזרחי ישראל ותושבי דרום תל אביב בפרט. הצעד הראשון בטיפול בכל בעיה הוא הכרה בקיומו, והעלמת הנתונים לא מאפשרת למקבלי ההחלטות להתמודד אתה. הנתונים קריטיים על מנת להקצות משאבים, שוטרים ומאמצי חקירה לאוכלוסייה זו ואם צריך גם נהלים וחקיקה מתאימים שיתנו מענה הולם.

הנתונים קריטיים גם עבור דייני בתי הדין למשמורת שדנים במסוכנות של מסתננים ושופטי בתי משפט בהליכים פליליים שמפחיתים בהיקף התופעה ובאתגרים הייחודיים שאוכלוסייה זו מציבה לגורמי האכיפה, בין היתר כיוון שרף הענישה הפלילי לא מספיק אפקטיבי במקרה של מסתננים שאין להם מחויבות כללית, עבודה מסודרת, משפחה או כתובת קבועה בישראל.

אין כל ספק שהאינטרס הציבורי הממשי גובר כאן על כל פגיעה תאורטית ב”רגשות” של אוכלוסייה כזו או אחרת, בוודאי של מסתננים לא חוקיים ואם יש חשש להפרות סדר, אז שהמשטרה תעשה את תפקידה, על סמך נתונים אמינים כמובן”.

ממשטרת ישראל נמסר: “מדי יום, בהתאם לחוק חופש המידע, משטרת ישראל מוסרת מידע ונתונים שונים הקשורים לפעילות המשטרה. המשטרה מוסרת נתונים בפילוחים מגוונים: לפי סוגי עבירות, טריטוריה (בחתך ארצי לפי מחוזות, מרחבים, תחנות וערים), לפי גיל, לפי מין, בחתך של ישראלים/זרים, בחתך של יהודים/לא יהודים ועוד.

לצד האמור יש לזכור כי משטרת ישראל כגוף חוקר ואוכף חוק בישראל, עוסקת פעמים רבות בעצבים החשופים של החברה הישראלית, ומטבע הדברים נדרשת לאיזון מתמיד בין זכות הציבור לדעת הכל וערך השקיפות, לבין שמירה על צנעת הפרט ועל רגשות הציבור כולו. לכן, משטרת ישראל לא מוסרת נתונים שיש בהם חשש לתיוג אוכלוסיות, חשיפת מיקוד פעילות המשטרה ופגיעה בפרטיות שעלולה לנבוע ממסירת נתונים הנוגעים לתא שטח קטן וכל פילוח אחר שעומד בניגוד לחוק.

מעבר לכך ולאחר בחינה מעמיקה, מצאה המשטרה כי כאשר הנתונים המבוקשים מתייחסים לשסעים בחברה הישראלית- מסירתם עלולה להוביל לתיוג אוכלוסיות בהיבטי פשיעה ולפגיעה ברגשותיהן. במקרים מסוימים תיוג זה אף עלול לגרור פגיעה בשלום הציבור ובטחונו כתוצאה מתגובות האוכלוסייה הרלוונטית לתיוגה או לפגיעה של אחרים בה, ומענה ברוח זו עם נתונים שניתן היה למסור אמנם נמסרו לפונה.

נציין כי מדי שנה מטפלת המשטרה במאות בקשות לקבלת נתונים בעיקר באמצעות חופש המידע, תוך מתן מידע ונתונים רבים ומגוונים ביעילות ובשקיפות, ולראייה בשנת 2017 זכתה יחידת חופש המידע של המשטרה בפרס שרת המשפטים לשקיפות שלטונית – דבר המעיד יותר מכל על פעילותה.

עשייה זו, מצטרפת למגוון פרסומים יזומים של נתוני ותוצרי הפעילות המשטרתית. כל אלו מלמדים יותר מכל על מידת השקיפות והנגשת המידע המשטרתי לציבור, זאת לצד הימנעות מפגיעה באדם או באוכלוסייה מכוח האחריות הציבורית הכבדה המוטלת על כתפיה של משטרת ישראל”.