"Ja, på sikt". Det brukar vara ett återkommande svar i debatten om huruvida den höga flyktinginvandringen är lönsam för Sverige.

Ett problem med det svaret stavas M-a-l-m-ö. Rikets tredje största stad är ju Sverige "på sikt". I decennier har en betydande andel av de flyktingar som kommer till Sverige sökt sig till Malmö. Och resultatet av integrationsarbetet är på många sätt nedslående.

Stadens ledning har visserligen varit skicklig på att sälja in bilden av en framgångsrik och modern stad, med satsningar som Turning Torso, västra hamnen och det nya konserthuset Malmö Live. Men att genomföra stora byggprojekt har visat sig vara lättare än att göra något åt stadens strukturella problem, av vilka många beror på bristande integration.

Malmös skattekraft är i dag lägre än på orter som Skinnskatteberg och Nordmaling. Arbetslösheten är dubbelt så hög som riksgenomsnittet. Var tionde familj är beroende av bidrag.

Lars Åberg skriver om Framtidsstaden

Om dessa djupa problem har journalisten Lars Åberg skrivit boken "Framtidsstaden", med undertiteln "Om Sverige imorgon blir som Malmö idag, hur blir Sverige då?".

Svaren han får av tjänstemän, politiker och vanliga medborgare är ofta uppgivna. Som när Lotta Ahlfors på fastighetskontoret beskriver uppdraget att hitta tak över huvudet åt alla flyktingar som fått uppehållstillstånd: "Det är omöjligt och det var omöjligt från början."

Eller som när stadsdirektören Jan-Inge Ahlfridh erkänner att staden inte klarar att rekrytera alla lärare som behövs: "Vi kommer att behöva lärarassistenter och korttidsutbildningar".

Det mest dystra med boken är dock att så många kurvor pekar åt fel håll, trots decennier av stora ansträngningar. Åberg går igenom projekt efter projekt som lanserats för att vända utvecklingen i områden som Rosengård och Seved. Resultatet är magert. "Resten av Malmö håller på att bli mer likt Rosengård", som en socialsekreterare sammanfattar utfallet.

Lars Åberg driver tesen att misslyckandena med tiden har fått tjänstemän och politiker att bry sig mer om "bilden" av staden. Inte ens de folkvalda tycks längre tro att det går att förändra verkligheten genom målmedvetet agerande, menar han. Kommunen har i stället satsat mycket pengar och möda på att bemöta kritiska mediebilder. När Rosengård fick en ny stadsdelchef var hennes uttalade ambition just att "förändra bilden av området".

Åberg noterar att det leder till ett märkligt double speak:

"Malmö är två städer: en som kommunens ledning skryter med och en som den skriver till regeringen för att få hjälp med. (...) Omfattande insatser, ekonomiska och personella, har satts in för att motverka en utveckling som man utåt hävdar inte existerar."

Stadsdelen Rosengård. Foto: Fritz Schibli / EXPRESSEN/KVP

Malmö får mycket stöd

Det finns ingen anledning att enbart använda dova färger när man målar bilden av Malmö. Stadens läge är utmärkt, den regionala arbetsmarknaden stark och befolkningen ung.

Det är också förståeligt att kommunpolitiker reagerar mot slentrianmässig Malmö-bashing. Alla fel och brister kan inte skyllas på "sossarna". Många av de problem som staden brottas med är en följd av nationella beslut. Och den låga skattekraften beror till en del på att många högutbildade pendlar in från rikare kranskommuner eller betalar skatt i Danmark.

Men Åbergs fråga i bokens undertitel är värd en ordentlig debatt.

I dag mildras flera av Malmös problem med stöd från resten av Sverige. När staden plågas av en mordvåg som har dränerat hela Skåne på erfarna utredare kommer hjälp från andra polisdistrikt. Och kommunen får fem miljarder kronor i utjämningsbidrag varje år, en fjärdedel av budgeten.

Om resten av Sverige blir som Malmö, vem ska då betala?

Fotnot: I en tidigare version av texten uppgavs felaktigt att skattekraften i Malmö är lägre än i Åmål och Övertorneå.

Läs också:

Dags att överge trygghetsmyten - nu ökar det dödliga våldet igen

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.