En festlig sak med samhällsdebatten är att man ofta kan vara enig om sakförhållandena, men ändå landa i oenighet, helt enkelt för att man värderar dem olika. I veckans perspektivartikel skriver Thomas Gür om förhållandet mellan tillit och mångfald. Han konstaterar att enligt Harvardprofessorn Robert Putnam sjunker den sociala solidariteten människor emellan i samhällen som har en hög andel migranter.

Gür lyfter också forskning kring en faktor som riskerar att skynda på denna utveckling – nämligen att många som migrerar i dag gör det för att deras gamla hemländer präglas av olika former av dysfunktion kopplad till låg tillit:

”Deras sociala och politiska modeller och institutioner producerar misstro och våld. Deras ekonomiska modeller upprätthåller fattigdom och korruption.”

Migrationen kan med andra ord ses som att folk gör som folk alltid har gjort – de röstar med fötterna och ger sig av. Ytterligare ett problem som skisseras av Gür är emellertid att människor också är bärare av de kulturer de lämnar bakom sig, vilket gör att den dysfunktion de upplevde i hemlandet riskerar att följa med in i det nya hemlandet, exempelvis genom högre acceptans för korruption och större mått av misstro gentemot medmänniskor.

Att sambandet mellan mångkultur och tillit finns är det inte så mycket att göra åt. Det är mänskligt att lita mer på det bekanta och hemtama än det obekanta som man vet lite om.

Dock är varken bekantskap eller invandrarskap statiska begrepp, utan föränderliga faktorer. Det som är obekant idag, blir hemtamt imorgon. Och migrant är man kanske i vissa avseenden livet ut – det finns alltid ett hemland med en särskild plats i hjärtat – men det betyder inte att man inte kan göra sig ett hem och bli samhällsmedlem på nya platser.

Någonstans här bor skillnaden i analys mellan Gürs intressanta perspektivartikel och det likaledes intressanta perspektiv på perspektivet, som levereras av statsvetaren Anders Sundell i en bloggpost på Politologerna, under rubriken ”P-böter och invandrarkultur”.

I sak uppfattar jag att Gür och Sundell är hyfsat eniga om vad tillitsforskningen säger. Sundell ger ett illustrativt exempel som på sätt och vis styrker Gürs poäng om att människor kan vara bärare av dysfunktion (FN-delegater från korrumperade länder felparkerar i högre utsträckning än delegater från mer transparent regelstyrda länder som Sverige eller Kanada), men han visar också att problematiken inte är statisk, utan att den går att påverka med förändrade spelregler (man började frakta bort felparkerade diplomatbilar).

”För mig är det uppenbart att kultur och institutioner orsakar och upprätthåller varandra”, skriver Sundell och invänder därmed mot Gürs lite mer ödesmättade beskrivning av läget. Varför skulle inte invandrare från länder med låg tillit kunna anpassa sig till en högre grad av tillit vid en flytt till Sverige?, frågar Sundell.

Sundell gör en viktig och riktig nyansering. Anpassning och tillvänjning till mer ett mer tillitsfullt samhälle är det uppenbara botemedlet mot de risker Gür påtalar. Och människor är som sagt föränderliga.

Den poängen tror jag heller inte att Gür skulle invända mot. Han argumenterar för att ett underliggande bekymmer här är att det vi ser just nu är en migration som har karaktär av långlivad diaspora snarare än en process där man inlemmas i en ny kultur. Risken blir då att den anpassning Sundell lyfter fram inte längre äger rum, eller äger rum på tok för långsamt. Eller, med samhällsdebattens vokabulär: integrationen fungerar inte tillfyllest.

Så är Sundell och Gür egentligen oeniga om något? Inte om sakförhållanden eller syn på forskningsläget i alla fall. Men där den ene ser ett halvfullt glas, ser den andre ett halvtomt. Vilket i samhällsdebatten kan bli en nog så stor oenighet.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.