Anna och Linnea är systrar, de har nyss fyllt 19 år och står varandra nära. När Anna fick ätstörningar och började med ett självskadebeteende i 14-årsåldern började en lång tid inom vården.

När hon var 17 år blev hon tvångsvårdad eftersom det fanns en oro att hon skulle ta sitt liv. Tvångsvården förlängdes fram till februari i år då den gick över i frivillig vård.

Ledare: Flickor med ADHD måste få samma hjälp som pojkar

Nu har hon diagnosticerats med ADHD och Borderline – en känslomässig störning som gör att man har svårt att reglera sina känslor. Det var när också en autismutredning påbörjades som hon fick en svår ångestattack inne på den psykiatriavdelning där hon vårdas.

– Det var jättejobbigt för mig då och jag började fäkta omkring mig och slog då till en vårdare. Jag blir rädd för mig själv för jag minns inte att jag har gjort det, jag brukar inte slå människor och jag vet att det är fel, säger Anna.

Linnea Lindström, som alltid stått vid systerns sida, berättar att hon var med på mötet med personalen efter händelsen och att personalen då sa att Anna måste flytta direkt.

– De la över ansvaret på mig att fixa ett boende eller ta hand om henne. Men jag är 19 år, jag har inte ens gått ut gymnasiet och jag bor i en liten etta. Jag kan inte hantera hennes ångestattacker, säger hon.

Upplever du att hon blev utslängd?

– Ja det låter hårt med utslängd, men ja, de sa ju att hon inte fick visa sig där innan utskrivningen så då är man ju utslängd, säger Linnea.

Men samma dag ST kontaktar Kristina Mårtensson, verksamhetschef för psykiatrin, så får Anna komma in på avdelningen igen och bo där de sista dagarna till utskrivning. Kristina Mårtensson förnekar också att Anna skulle ha blivit utslängd.

– Det är en lång tid att bo på en psykiatriavdelning, det är inte heller bra. Det finns helt enkelt inget mer de kan göra för henne där, säger hon.

Kristina Mårtensson säger att alltför många färdigbehandlade psykiatripatienter finns kvar på avdelningar för att det saknas bostäder. Att Anna kan få fortsatt vård via öppenvården i stället.

Men både Anna själv och Linnea är eniga när de säger att Anna inte mår bra nog för att klara sig själv och de förstår inte hur psykiatrin kan tycka att Anna är färdigbehandlad.

– Hon är inte bättre nu än när hon blev tvångsvårdad. Snarare sämre, säger Linnea.

Hon menar att under tiden Anna suttit på vårdavdelningen så har hon inte fått någon behandling i form av tillexempel terapi. Bara ökat antalet tabletter.

– De har bara fyllt på med tabletter, mer och mer tabletter när hon mår dåligt, säger Linnea.

Nu är Anna är tungt medicinerad, hon uppger själv att hon äter närmare ett trettiotal tabletter om dagen.

– Allt jag har velat ha är terapi, hjälp för mig att lära mig hantera mina känslor. Hjälp för att få må bra och kunna leva mitt liv, säger hon.

Men när hon ansökte om att få komma till ett behandlingshem i södra Sverige, som är specialiserade på flickor med ätstörningar och självskadebeteende, så fick hon avslag. Landstinget ansåg att det var för dyrt, i stället har hon fått bo kvar på psykiatriavdelningen på Sundsvalls sjuhus, för 5374 kronor per dygn.

Att hålla Anna tvångsvårdad i över ett år har därmed kostat mer än det dubbla mot vad det skulle kostat att ge henne behandlingen hon tror hade kunnat hjälpa henne.

– Jag fick upp hoppet när de sa att jag själv skulle få leta efter ett behandlingshem som kunde hjälpa mig. Men när jag och Linnea hittade ett och jag sedan fick avslag på det, då tappade jag allt hopp, säger Anna.

Orsaken till avslaget var att landstinget tyckte att socialtjänsten skulle stå för halva kostnaden.

– Det händer ibland att socialtjänsten kan vara med och dela på kostnaden för en behandling, om de tycker att det är en viktig insats, säger Kristina Mårtensson.

Men det håller inte socialtjänsten med om.

– Nej är det behandlingar så ligger det inom landstingets ansvar, det är solklart att landstinget ska ta den kostnaden. När det gäller bostad och sysselsättning för någon som är färdigbehandlad så kan vi hjälpa till, säger Eva Rönnbäck, verksamhetschef för individ- och familjeomsorgen på Sundsvalls kommun.

Anna och Linnea har överklagat landstingets avslag.

Linnea tycker också att det varit en bristande respekt för hennes syster under hennes tvångsvård. Som att hon vore mindre intelligent för att hon har en psykisk sjukdom, trots att hon inte är det. När det har varit möten med läkare och vårdpersonal så har de pratat över huvudet på Anna och vänt sig till Linnea istället.

– Jag brukar säga: Prata med min syster, det är henne det handlar om, hon sitter här! säger Linnea.

Här håller Kristina Mårtensson med om att det finns ett problem.

– Tyvärr så kan jag ju tro att det är sant, för så är det ju i samhället och kanske hos oss själva också att man omedveten behandlar människor på det här sättet och det är en attityd vi måste jobba med allihopa, säger hon.

Nu skrivs Anna snart ut från psykiatrin, till hemlöshet. För beslutet om utskrivning har skett så hastigt att inga förberedelser har kunnat göras från socialtjänstens sida.

– När vi ringde dit sa de att de inte har några bostäder, att jag i så fall får bo på ett härbärge om jag är hemlös. Jag är inte kriminell och jag har inga missbruksproblem, jag vill inte hamna i den situationen heller, säger Anna.

– Man kan inte sätta någon som varit så sjuk att hon tvångsvårdats till bara för någon månad sedan på ett härbärge, säger Linnea.

Hon säger att personalen sa till Anna att hon nu måste klara sig själv, att hon var vuxen.

– Jag sa då att "visst, du och jag kanske kan det, men är man psykiskt sjuk då behöver man hjälp", säger Linnea.

När en patient skrivs ut så ska samverkansmöten ske mellan sjukvården och socialtjänsten, för att ingen ska kunna hamna mellan stolarna på ett sådant sätt som Anna nu gjort.

Enligt Kristina Mårtensson har det också skett, men Eva Rönnbäck menar att sådana samverkansmöten inte alltid handlar om boenden. Det kan handla om andra om andra saker också. Hon säger att hon inte fått kännedom om att Anna skulle skrivas ut nu.

– Normalt får vi besked i god tid, jag hör det här först nu från dig. Ibland kan det bli så här när vården och socialtjänsten kanske inte är ense om vilkens ansvar det är. Om personen behöver fortsatt behandling så är det fortfarande landstingets ansvar. Är personen färdigbehandlad är det vårt, säger hon.

Men hur kommer det att gå nu för Anna, hamnar hon på gatan?

– Vi kommer att titta på det här och försöka göra vad vi kan för henne. Men det är ju bostadsbrist och det finns inga lediga platser på boenden i nuläget och det är kanske inte är vad som skulle passa henne heller, så jag kan inte ge några garantier, säger Eva Rönnbäck.