Enligt anmälaren borde skolan ha informerat föräldrarna i förväg, innan de visade en film "som varit direkt opassande för små barn, våldsam och alldeles för skrämmande." Av anmälan att döma låter det nästan som om förskolan hade visat valfri film av Quentin Tarantino, med tillhörande avhuggna lemmar, blodfontäner och splatterfest. Nu var det i stället den tecknade barnfilmen "Alfons och odjuret" från 1980.

Vissa barnfilmer bör hädanefter kanske komma med varningstexten: Ej lämplig för curlande föräldrar. Skolinspektionen skakade på huvudet, vägrade bemöda sig med att ta anmälan på allvar och skickade den i vändande post till Malmö Stad som nu ska formulera ett svar.

Troligtvis försöker Malmö Stad nu komma på vem de själva ska skicka vidare ärendet till. Och om de inte hittar någon mottagare, bör Malmö Stad specialbeställa en stämpel som de sedan trycker ner hårt på dokumentet, med text i röda versaler: "SKÄRP ER".

Alla barn är olika – så ock föräldrar. Vi upplever olika saker på olika sätt. Men det tycks ändå som att Alfons-anmälan är det senaste exemplet på när enskilda individer försöker bearbeta eller få stöd för upplevda eller inbillade jobbiga upplevelser med det offentlighetens godkännande. Ett institutionellt erkännande av en högst personlig upplevelse, ett försök att upphöja densamma till en universell sanning. Låt inte dessa bekräftelseknarkande individer vinna.

Det brukar sägas att vägen till helvetet är kantad av goda avsikter. Än värre blir det när människor söker offentligt stöd för personliga upplevelser av kränkthet som inte bygger på endast en subjektiv upplevelse, utan på konkreta och mätbara fall av fakta. Maciej Zaremba skrev redan 2008 om de farliga konsekvenserna av att vara lättstött i reportage- serien "Först kränkt vinner".

Det är ett klassiskt reportage som tar avstamp i flera fall där lärarkandidater anmält sina lärosäten för att de menade att de blivit kränkta då deras formella kompetens ifrågasatts. Ett exempel: En elev vid Lärarhögskolan i Stockholm anmälde en lärare och examinator som skrev följande ord på ett betygsformulär: "Fortsätt arbeta med språket". Samme student, som inte fick mer än godkänt, anmälde examinatorn till DO, ombudsmannen för etnisk diskriminering. Lärarkandidaten, som efter examen själv skulle lära elever att göra sig förstådda och att kunna tolka sin omvärld, inte sällan via text, tyckte i sin anmälan att "Jag tycker inte att min kunskapsnivå i svenska språket skall bedömas". Det är som att en polis efter ett inte så lyckat, avlagt skjutprov hade sagt: "Jag tycker inte att min träffsäkerhet skall bedömas".

Ett tredje exempel på konsekvensen av att vara lättstött, förutom överreagerande föräldrar och DO-anmälningar som missbrukas, är självcensur. Förra året rasade en debatt om huruvida det var rätt eller fel att SVT klippte bort en replik ur "Här kommer Pippi Långstrump", där ordet "negerkung" användes. Jag anförde då åsikten att det var censur medan andra menade att ordet var rasistiskt och därmed per automatik kränkande.

Men frågan om n-ordets användande äger även en djupare dimension: Ju lättare och oftare vi reviderar och tillrättalägger tidigare verk vars innehåll inte med fördel överlevt tidens tand gällande värderingar eller kvalitet, desto lättare blir det också att ta fram saxen eller kränkthetsvimpeln vid andra, osakliga fall.

Gränsen för vad som blir möjligt att ta bort på grund av yttre tryck eller på grund av politisk fördelaktighet förflyttas. Till sist riskerar samhället en situation där ingenting som skulle kunna tolkas vara provocerande, stötande eller ifrågasättande ens kommer i närheten av offentlighetens ljus. Ett sådant samhälle är inte bara ett tyst samhälle – det är ett anti-intellektuellt, moraliskt reaktionärt samhälle som självmant stagnerar, bit för bit, ord för ord, bild för bild. Allt för en ökande oförmåga och ovilja att tvingas ur sin egen trygga och säkra box – men en box alltjämt, komplett med väggar, botten och tak, vakuumförpackat och totalt skyddad från all påverkan utifrån. En box som blir till en cell.

Och för varje anmälan till DO eller Skolinspektionen på grund av uppenbara struntsaker blir Sverige paradoxalt lite mindre tolerant. Hur mycket kränkthet tål Sverige egentligen?

Därför går det att dra en rak linje från överbeskyddande föräldrars curlingideologi, denna välmenandets förbannelse, till en politiserad kränkthetskultur.

Man kan se på curlingideologin som en hermetiskt sluten miljö där barn inte tillåts bli sjuka eftersom deras kroppar inte kommer i kontakt med baciller eller virus. Men barn mår i förlängningen bra av att bli lite sjuka. Kroppen bygger upp motmedel och barnen härdas. På samma sätt fungerar det för sinnet med skrämmande upplevelser, främmande idéer och tankar och framför allt motgång, denna mest provocerande och kränkande av alla upplevelser. Dessa barn kommer inte i vuxen ålder tacka sina föräldrar utan se överbeskyddandet som det svek det var. Att skydda dem i curlinghelvetets välmening är faktiskt det mest kränkande en förälder kan utsätta sina barn för.