TEKNIKHISTORIA. Det började en vintermorgon för 65 år sedan med att en av Televerkets ingenjörer ringde till Fröken Ur från en specialutrustad televerksbil. Läs historien om hur Sveriges första mobilsamtal inledde en framgångssaga.

Den 3 december 1950 körde ingenjören Sture Lauhrén i en televerksbil på Vasavägen på Lidingö. Han och hans kollegor hade jobbat ett par år med att ta fram ett mobilnät, det första i världen som kunde koppla till det fasta nätet utan att gå via växeltelefonister.

Nu var det dags att provringa. Telefonen med nummerskiva och lur satt monterad på en bräda som han lutat mot ryggstödet i framsätet.

Medan bilen rullade fram slog han 23 90 00 på fingerskivan. Det brusade kraftigt och tog lång tid att koppla fram samtalet via basstationen på Lidingös vattentorn, men testet hade gått perfekt.

"... som belöning fick vi veta klockslaget för det första helautomatiska biltelefonsamtalet i världen", skrev Sture Lauhrén i interntidningen "Verket och Vi".

Det brusade kraftigt och tog lång tid att koppla fram samtalet via basstationen på Lidingös vattentorn, men testet hade gått perfekt.

Han trotsade Televerkets reglemente och plockade upp sin fru, Disa. De tog en segertur runt Stockholm medan de ringde upp vänner, bekanta och Disas föräldrar. Alla tyckte det var mycket märkvärdigt. Radio i bil var en sak, det kände man till. Men telefoner?

Det fanns ett verkligt behov av telefoner i fordon. Efter andra världskriget spreds kommunikationsradion till många civila områden som räddningstjänst, taxi och transportföretag. I början av 1950-talet fanns omkring 9 000 tillstånd. Men långt ifrån alla som behövde nås hade radio. Däremot skaffade allt fler fast telefon hemma.

I slutet av 1940-talet ville dåvarande Telegrafverket därför konstruera ett system för äkta telefoni i fordon, där en mobil telefon kunde kopplas automatiskt till det fasta telefonnätet.

Telegrafverkets generaldirektör Håkan Sterky hade tagit intryck av utvecklingen av enkla mobilnät i USA. 1950 gav han ingenjörerna Sture Lauhrén från Tekniska byrån och Ragnar Berglund från Radiobyrån i uppdrag att ta fram ett svenskt nät. De två blev huvudfigurer i den tidiga mobilutvecklingen.

L.M. Ericsson och Svenska Radio Aktiebolaget, SRA, utvecklade fem testtelefoner och annan utrustning. Resultatet som Sture Lauhrén testade på Lidingö tre år senare kallades MTA, eller informellt "System Lauhrén".

De nya biltelefonerna väckte mycket uppmärksamhet. De visades upp på mässor och Stig Järrel skämtade i radio om de märkvärdiga manickerna. 1955 gjorde räddningstjänsten och akutsjukvården i Stockholm en gemensam demonstration med läkare i mobilförsedda bilar som patrullerade på nätter och helger.

25 april 1956 introducerade Televerket MTA som en kommersiell tjänst . Kunderna var läkare, banker, fraktfirmor, tidningsredaktioner och liknande rörelser.

I slutet av 1956 fanns det 27 kunder, 19 i Stockholm och 8 i Göteborg. Året efter var siffrorna 50 respektive 30 abonnenter. Kommunkontoret i Stockholm satte också upp ett parallellt system för 50 specialutrustade fordon.

MTA byggde på reläer, vilket gjorde att det tog en bra stund, åtta sekunder, innan samtalen kopplades upp. Elektroniken var baserad på rör. Det gjorde att apparaterna drog mycket ström och var stora som resväskor. De vägde omkring 40 kilo och var fastmonterade i bilarna.

Det krävdes ett extrabatteri och vissa bilar behövde utrustas med kraftigare generator för att kunna driva telefonerna.

De var också extremt dyra, i samma prisklass som en bra bil. Men kunderna kunde inte köpa telefonerna, de hyrdes från Televerket.

Det nya systemet kallades "biltelefoni", eftersom uppfattningen var att de apparaterna skulle sitta fastmonterade i bilar. Begreppet ändrades till "mobiltelefoni" när man började förstå att det fanns fler användningsområden. Bland annat beställdes ett abonnemang till passagerarfartyget "Prinsessan Margaretha". Och apparaten som gjorde tjänst ombord mellan Göteborg och Fredrikshavn kunde knappast kallas "biltelefon".

Det hade funnits tankar på att göra MTA rikstäckande, men det var inte ekonomiskt försvarbart. Som mest fanns det omkring 150 MTA-abonnenter, och när MTA stängdes 1969 fanns det 69 kunder i Stockholm och 56 i Göteborg.

Trots de få kunderna var MTA en stor teknisk framgång. Ragnar Berglund fortsatte att utveckla systemet vidare. Han tog fram en ny variant, MTB, som använde transistorer i stället för rör. Det minskade utrustningens storlek, kostnad och strömförbrukning. Vikten gick ner till nio kilo i stället för 40. Uppkopplingen gick också snabbare.

MTB-nätet öppnades 1962. Under fem år levde det sida vid sida med MTA, men de var inte kompatibla. Det fanns ännu ingen standard för hur mobiltrafik skulle fungera. MTB blev populärare än föregångaren. Det hade som mest 600 abonnenter och levde kvar ända fram till 1983.

Varken MTA eller MTB hade tekniska förutsättningar att bli rikstäckande nät. De var heller inte lönsamma, så Televerket hade inte något bra motiv att sätta igång med en större utbyggnad.

Det var meningen att de skulle följas av ett mer kraftfullt nät med det provisoriska namnet MTC. Men "Mobiltelefoni C" blev försenat. Man hade insett att det skulle bli nödvändigt att standardisera tekniken inom Norden för att bygga riktigt stora nät, och det drog ut på tiden.

1962 tillsatte Telestyrelsen en grupp för att ta reda på hur framtidens mobilnät skulle se ut. Slutrapporten kom 1967. Den beskrev ett modernt mobilnät som kunde bli rikstäckande eller större, med många funktioner som varken MTA eller MBT skulle kunna klara. 1968 började Televerkets radiosektion utvecklingsarbetet med det nya systemet, som kallades MTC. Planerna var ambitilösa. Det skulle bland annat bli världens första cellindelade automatiska mobilnät. Det blev dock snabbt klart att tekniken inte fanns för att göra verklighet av idéerna.

Det skulle krävas ett samarbete med grannländerna. Man bildade därför Nordic Mobile Telephone Group som senare gav nätet namnet NMT. Men slutsatsen i gruppen blev att NMT inte skulle bli klart förrän i slutet av 1970-talet.

Tomrummet fylldes med ett snabbt utvecklat fjärde nät, MTD. Till skillnad från MTA och MTB var det ett manuellt system. Som mest jobbade 700 telefonister med att koppla 20 000 abonnenters samtal. Tekniskt var det ett kliv bakåt, men MTD blev en långlivad nödlösning. Nätet infördes 1971 och lades inte ner förrän 1987 när frekvensbandet som nätet använt behövdes till NMT. MTD byggdes ut även i Danmark och Norge, så det fanns för första gången möjlighet att koppla samtal över gränserna.

Den 1 september 1981 slogs det första NMT-nätverket på. Men premiären skedde inte i Sverige. Det var Saudiarabien som var först, med Ericsson som leverantör.

Företaget gled in på den mobilmarknaden genom en serie kontrakt som slutits med landet tillsammans med Philips redan 1977. Den största delen av jätteavtalet var att bygga ett fast telefonnät. I det ingick också att Philips skulle förse några städer i kungariket med ett mobilnät av egen konstruktion. Men Philips telefoner använde frekvensområden som var upptagna i Saudiarabien. NMT:s område på 450 MHz var däremot fritt. Ericsson hade ett bra läge.

Problemet var att mycket av NMT-systemet fortfarande bara fanns på ritbordet. Telefonerna fick demonstreras med hjälp av trämodeller. Ericsson fick kontraktet, men de Saudiska myndigheterna insisterade på att det var där NMT skulle tas i drift först. Norden fick stå tillbaka en symbolisk månad. NMT kom till Sverige i oktober 1981.

Tekniken fungerade som det var tänkt. Det var brist på telefoner i början, bland annat för att Televerkets godkännandeprocess tog tid. Norska Simonsen, Danska Storno och Finländska Mobira var tidigt ute och kom med telefoner under 1982. Simonsens var anmärkningsvärt lättburen: bara sju kilo.

Gruppen bakom NMT tvivlade inte på att mobiltelefoni skulle bli stort. De gjorde 1981 en överslagsräkning som pekade på en halv miljon abonnenter i Norden 1991. När de presenterade siffrorna för Televerkets ledning avfärdades de som överoptimistiska. Den officiella prognosen blev 45 000, den minsta mängd som behövdes för att systemet skulle bära sig.

Efter bara ett år hade NMT 35 000 abonnenter. Efterfrågan blev snart större än vad nätet klarade och i huvudstäderna infördes väntelistor under 1984.

En del av den snabba tillväxten berodde på att kunder i de gamla MTB och MTD-näten lockades över med hjälp av lägre abonnemangsavgifter.

MTB lades ner 1983. Samma år gick NMT om MTD, som slutligen lades ner 1987. Nödlösningen MTD hade då varit i drift 16 år.

Televerket var inte ensamt om att driva svenska mobilnät. Det första privata alternativet skapades redan 1964, då ägaren till Wikanders ur & optik i Jönköping köpte mobiltelefonutrustning från AGA och lyckades få tillstånd från Televerket att använda några frekvensband.

Nätet byggdes ut till tio basstationer där samtal mellan stationerna kopplades manuellt. Senare bytte rörelsen namn till Telelarm och hade omkring 500 abonnenter, betydligt mer än de statliga näten.

1970 fanns det 13 operatörer förutom Televerket, med tillsammans 45 basstationer. Det var ofta lokala småföretag som hade mobiltelefoni som en intäktskälla vid sidan av. De största var Telelarm, Nordiska Biltelefonväxeln, Svenska Sambandscentralen och Nordiska Radiocentralen. Televerket var restriktivt med att dela ut licenser och rätt att koppla sig till telefonnätet, och under 1970-talet gick flera av företagen ihop eller lade ner.

Wikanders ur & optik svalde under åren andra små privata operatörer innan det köptes upp av Svensk Kommunikationskonsult 1979. Det nya bolaget bytte namn till Företagstelefon AB och köpte 1980 ut konkurrenten Nordiska Biltelefonväxeln.

Företagstelefon hade 1 900 abonnenter, men kostnaderna för uppköpen tog knäcken på rörelsen. Jan Stenbeck och Kinnevik trädde in och ombildade företaget som Comvik.

En besvärlig och obekväm dans inleddes mellan det lilla, specialiserade och oprövade företaget Comvik och monopolmastodonten Televerket.

Ett år innan NMT lanserades ansökte Comvik om att få driva ett automatiskt mobilnät med frekvenserna från Företagstelefons gamla system. Det blev avslag.

Efter att ha överklagat fick Comvik rätt att ansluta sina mobilsystem till det allmänna nätet – men bara om det skedde manuellt med växeltelefonister.

I augusti 1981, drygt en månad innan NMT lanserades i Sverige, var Stenbecks företag igång med sin tjänst. Det var ett automatiskt mobilsystem på frekvenserna Comvik redan hade tillgång till. Operatörens 2 500 kunder flyttades in i det nya nätet. Comvik riktade främst in sig på stockholmsområdet och konkurrerade med låga priser.

Därmed var Sverige det första landet i världen där mobiloperatörer konkurrerade med varandra. Televerket Radio blev tvunget att slipa sin marknadsföring för att locka in abonnenter från Comvik till sitt nya NMT-nät.

Men Comvik kunde aldrig bli en äkta telefonjätte med NMT. Utbyggnaden begränsades till 20 000 kunder. Företaget fick inte fler frekvenser tilldelade av Televerket. I stället var det under GSM-eran som Comvik skulle blomma upp.

1986 infördes NMT 900. Det nya frekvensbandet skulle lösa kapacitetsproblemen i nätet. För att locka över kunder reserverades de senaste små, handhållna telefonerna för NMT 900.

1996 var året med flest NMT-abonnenter, nästan en miljon. Men därefter började den digitala nätstandarden GSM ta över. Den 31 december 2001 stängdes det svenska NTM 900-nätet slutligen ned. NMT 450 levde kvar till 2007.

Efter 57 år var de analoga mobilnätens storhetstid över.

Det här är en artikel från tidningen Teknikhistoria. Prenumerera på den här.

Gilla Ny Teknik och Teknikhistoria på Facebook