”Kravaller i Stockholm inget nytt” är rubriken på SVT:s sida, och det har de rätt i. Kravaller i Stockholm är inget nytt fenomen alls. Det finns en lång historia av kravaller i Stockholm men när en nyhetsaktör försöker göra en Betnér och säga att det som nu sker i våra utanförskapsområden inte är så farligt, inte är något nytt och egentligen ingenting att oroa sig över så finns det anledning att fundera över vad nyhetsaktören är ute efter…

SVT Dalarna skulle kunna ha en artikel om att upplopp i Dalarna inte är något nytt och hänvisat Dalaupproren på 1500-talet och den ”stora Daladansen” 1743 apropå det som händer i Borlänges problemområde Tjärna Ängar här och nu. Nu tvingas butiken i området stänga tidigare, taxibilarna vänder vid infarterna och den redan hårt belastade dala-polisen får ännu mer belastning att hantera. Men det finns ingen anledning till oro, för vi har hört om det förut.

SVT Öst skulle kunna hänvisa till att upplopp och kravaller i Östergötlands små storstäder Norrköping och Linköping minsann inte är någon ny, blomstrande företeelse alls och hänvisa till Elefant-upploppet i Skänninge 1806. I den lilla orten vägrade folk att betala dyra slantar för att se en livs levande elefant inne i den gamla lilla småstadens rådhus och började stena byggnaden för att kunna ta sig in och få en skymt av den där elefanten. Så vad är nytt med upplopp i Norrköping? Med kravaller i Linköping? Det är naturligtvis absurt att jämföra då och nu, men det vill inte den tredje statsmakten låtsas om…

Det går inte att jämföra då och nu. Dåtidens kravaller var ett stort slag, en enda drabbning där buset och ordningsmakten av en eller annan anledning hamnade i luven med varandra. I många fall var det ett resultat av en masspsykos av dåtidens rotlösa ungdomar, men det blev en drabbning och kanske någon skärmytsling i spåren av den – men inget mer. Dagens kravaller är ett annat krig mellan bus och polis, där den stora drabbningen under en kväll har avlösts av små eller medelstora drabbningar varje kväll – vecka ut och vecka in. En sten mot en polisbil är en mini-kravall, ett sätt att nöta ner polisen i ett ständigt pågående lågintensivt krig om kontrollen över gator, parker och torg. Då och då slår det lågintensiva kriget över i en större drabbning, som i Husby häromåret. Efter några nätter av kaos och konflikt växlar verkligheten ner i det lågintensiva kriget igen.

Det går inte att jämföra då och nu. Det är en annan verklighet, inte en enskild händelse av en frustration som slagit över. Dagens verklighet är ingen enskild händelse, det är en serie av händelser som bildar ett mönster – där man vill utmana och knäcka samhället sakta men säkert.

Våldsmonopolet är en chimär. Polisen otillräcklig. Lagarna tandlösa eller i varje fall mesigt tolkade. Politiken handlingsförlamad. Så var det inte på 50-, 60-, 70- eller 80-talen när enskilda upplopp och kravaller gav SVT möjlighet att skriva att det vi nu ser minsann inte är något nytt. Att det inte går att jämföra gårdagens och dagens kravaller med varandra borde till och en formstöpt svensk journalist fatta, tycker jag.