Kansalaisaloitteen otsikko Monikielinen Suomi - ruotsi valinnaiseksi

Perustelut

Tiivistelmä



Perustuslaki ja kielilaki eivät määrää pakollisuutta



Vuodesta 1919 lähtien perustuslaissa ollut maininta kansalliskielistä ei sisällä velvoitetta osata toista kotimaista kieltä. Vuosina 1919-1969 vain murto-osa suomenkielisistä opiskeli ruotsia, eikä se loukannut perustuslakia tai ruotsin kansalliskieliasemaa.



Ruotsia tarvitaan Suomessa suhteellisen vähän



Ruotsin kielen käytettävyys on vähäistä, koska ruotsinkielisiä on vain 5,3 % väestöstä. Käytettävyyttä vähentää myös se, että useimmat ruotsinkieliset osaavat erinomaisesti suomea.



Ruotsin osaamisen ja yleissivistyksen joustava suhde



Yleissivistys voidaan määritellä eri tavoin. Ruotsin osaamista ei tarvitse pitää ehdottomasti ja ilman poikkeuksia jokaisen suomalaisen yleissivistykseen kuuluvana. Ruotsin kielen opiskelu sivistää siinä, missä venäjän, ranskan tai saksan opiskelukin. Asiantuntijat eivät pitäneet ruotsin osaamista yleissivistyksenä, kun peruskoulua valmisteltiin 1960-luvulla. Miksi tilanne olisi toinen nyt, kun Suomi on paljon kansainvälisempi ja avoimempi joka ilmansuuntaan?



Kieltenopetuksen uudistaminen



Maamme kansainvälistyminen ja kilpailukyvyn ylläpitäminen edellyttävät suomalaisilta riittävän monipuolista kielitaitoa. Käytettävissä olevilla ja rajallisilla opetusresursseilla on tuotettava kielitaitoa, joka aidosti hyödyttää kansalaisia, elinkeinoelämää ja koko yhteiskuntaa.



Elinkeinoelämä luo paineita kielten osaamiselle esimerkiksi ulkomaankaupan kautta. Suomen suurimmat kauppakumppanit ovat Saksa, Ruotsi ja Venäjä. Näistä Saksa on suurin vienti- ja tuontimaa [1]. Kaupankäynnin ja suhteiden hoitamisen kannalta ruotsia osaavia on Suomessa paljon. Suomella ei ole vastaavaa kieliresurssia ajatellen suhteita muihin merkittäviin eurooppalaisiin ja Euroopan ulkopuolisiin kauppakumppaneihin. Muiden kielten osaajien määrä tulee turvata kieltenopetuksen keinoin. Tämä voi tapahtua vain puuttumalla osaamistarpeeseen nähden ylimitoitettuun ruotsin opetukseen. Niin kauan kun ruotsi vie toisen vieraan kielen paikan oppilaiden lukujärjestyksessä, muita kieliä kuin ruotsia ja englantia opiskellaan liian vähän.



Lisää joustavuutta opintoihin



Mikäli ruotsin opiskelu muutetaan valinnaiseksi, olisi suositeltavaa, että opiskelija käyttäisi vapautuvan ajan haluamansa kielen opiskeluun. Isojen maailmankielten osaajille on tarjolla erinomaisia jatko-opinto- ja työmahdollisuuksia kotimaassa ja ulkomailla.



Mikäli kahden vieraan kielen opiskelua ei pidetä tarkoituksenmukaisena, voisi oppilas ruotsin sijasta käyttää enemmän tunteja englannin opiskeluun. On syytä muistaa, että hyvällä englannilla pärjää Pohjoismaissakin paremmin kuin huonolla ruotsilla. Osalle nuorista lisäpanostus myös äidinkieleen olisi oppimistulosten valossa perusteltua.



Ruotsin pakollisuus haittaa tasa-arvoa



Ruotsin kielen heikosta käytettävyydestä seuraa, että suomenkielisten on vaikea nähdä perusteita ruotsin opiskelulle. Ruotsinkielisten on sen sijaan helppo motivoitua suomen opiskeluun, koska he asuvat Suomessa. Ruotsin opiskelu suomenkieliselle on siis kokonaan eri asia kuin suomen opiskelu ruotsinkieliselle. Tämä selittää sitä, miksi suomenkielisten oppimistulokset ruotsissa ovat heikompia kuin ruotsinkielisten suomessa.



On kohtuutonta vaatia vanhempia, lapsia ja nuoria panostamaan oppiaineeseen, jonka hyötyjä he eivät näe ja jota yleissivistys ei vaadi. Perheillä on erilaiset edellytykset vastata tähän vaatimukseen.



Pienen vähemmistökielen pakollisuus on kansainvälisesti poikkeuksellista



Suomi on poikkeuksellinen maa koko väestöä koskevien kielitaitovaatimusten suhteen. Missään muussa maassa ei ole säädetty enemmistölle pakolliseksi maailmalla suhteellisen vähän puhuttua, hyvin pienen vähemmistön kieltä. Esimerkiksi Sveitsissä pakollinen vieras kieli päätetään alueellisesti. Lisäksi Sveitsissä puhutut kielet (ranska, saksa ja italia) ovat kymmenen kertaa puhutumpia kuin ruotsi. Belgiassa ranska on pakollinen kieli hollanninkielisellä alueella, mutta ranskaa puhuu noin 40 % maan väestöstä. Belgian kieliväestöt ovat siis lähes tasapainossa.



Ruotsinkielisten viranomais- ja hyvinvointipalveluiden turvaaminen



Ruotsinkielisistä palveluista voidaan huolehtia ilman kaikkia suomalaisia velvoittavia ruotsin kielen opintoja. Tähän on kolme syytä. Ensiksi, vapaaehtoista kiinnostusta ruotsin opiskeluun on runsaasti, kuten tuore Åbo Akademin tutkimus osoittaa [2]. Toiseksi, erikoistumista ruotsinkielisiin palveluihin tapahtuu luontevasti, kun asiakas saa valita tuottajan sosiaali- ja terveyspalveluissa. Kolmanneksi, sähköiset palvelut ovat nykypäivää Suomessa. Niiden määrä kasvaa ja monipuolistuu koko ajan, myös ruotsinkielisten palvelujen kohdalla.



Kansalaisten tahto



Tutkimuksen mukaan 74 % suomenkielisistä kannattaa ruotsin valinnaisuutta [2].







1. Johdanto: Kielipoliittisen perinteen ja arjen todellisuuden ristiriita



Eduskunnan käsittelyssä vuosina 2014-2015 ollut kansalaisaloite (KAA 2/2014 vp) vaati ruotsin saamista valinnaiseksi oppiaineeksi kaikilla kouluasteilla. Mm. asian laajakantoisuuteen vedoten eduskunta hylkäsi aloitteen: " (...) ruotsin kielen asemaa oppiaineena ei voida kuitenkaan tarkastella erillisenä säädöskysymyksenä ja irrallaan kieliasioiden kokonaisuudesta, (...)" [3].



Uusi kansalaisaloite kannustaa kieliasioiden kokonaisuutta koskevaan pohdintaan tähdäten nykyistä joustavampaan kieli- ja kielikoulutuspolitiikkaan. Ruotsin valinnaisuutta koskevia asiakokonaisuuksia ovat (1) perustuslaki ja ruotsin pakollisuus, (2) ruotsin osaamistarve, (3) yleissivistys ja ruotsin osaaminen, (4) kieltenopetuksen uudistaminen, (5) opintojen joustavuus, (6) kysymys tasa-arvon ja ruotsin pakollisuuden suhteesta, (7) Suomen kielipolitiikan kansainvälinen poikkeuksellisuus, (8) ruotsinkielisten viranomais- ja hyvinvointipalveluiden turvaaminen ja (9) kansalaisten tahto. Monipuolinen tarkastelu on tarpeen, koska kielipolitiikan taustalla on toisiinsa liittyviä ja vaihtoehtoisia yhteiskunnallisia arvoja. Valinnaisuutta puoltavat seikat kytkeytyvät siis toisiinsa, vaikka eri ihmiset painottavat asioita eri tavoin. Aloitteen tarkoituksena ei ole ottaa kantaa perusteiden keskinäiseen tärkeysjärjestykseen.



Kokonaiskuvan jäsentäminen vaikuttaa ruotsin valinnaisuuden hyötyjen ja uhkakuvien arvottamiseen ja myös siihen, miten näitä koskevaa tietoa hankitaan ja tulkitaan. Mitkä näkökulmat ovat oikeutettuja? Kysymys on myös tulkintavallasta. Nyt kielipolitiikkaa koskevien ilmiöiden ja kysymysten tulkintaa ja tiedonmuodostusta hallitsee strateginen linjaus, joka on esitetty valtioneuvoston hyväksymässä ns. Kansalliskielistrategiassa [4]. Sivistysvaliokunnan mietinnössä todettiin: "Ruotsin kielen opiskelu on kiinteä osa Suomen koulutuspolitiikkaa ja mm. valtioneuvoston kansalliskielistrategian tavoitteena on turvata ruotsin kielen elinvoimaisuus pitkälle tulevaisuuteen" [3]. Tämä kansalliskielikeskeinen käsitys painottaa kielten tasaveroista asemaa ja "yhteiskunnan kaksikielisyydestä seuraavia hyötyjä ja vahvuuksia".



Toisin kuin kielten asemasta lähtevässä näkökulmassa, kielten opiskelua tulisi tarkastella ensisijassa lasten, nuorten ja perheiden kannalta. Tämä korostaa kielten opiskelun perusteena tulevaisuuteen tähtääviä valintoja. Perustuslain termin mukaisesti tällöin puhutaan väestökeskeisestä näkökulmasta. Niinpä suomenkielisillä yksilöillä, perheillä ja yhteisöllä on omia sivistyksellisiä ja yhteiskunnallisia kielitaitoja koskevia tarpeita. Nämä liittyvät elämässä menestymisen ja hyvinvoinnin saavuttamisen mahdollisuuksiin. Pakollinen ruotsin kielen opiskelu rajoittaa näitä mahdollisuuksia, merkiten hyvinvointitappioita yksilöille ja sitä kautta koko yhteiskunnalle. Kielikeskeisessä näkökulmassa suljetaan silmät siltä tosiasialta, että suomenkielisellä on huomattavasti pienempi tarve osata toista kotimaista (ruotsia) kuin ruotsinkielisellä (suomea). Niinpä myös tutkitun tiedon hankinta ja käyttö tuntuvat olevan liian sidottuja kansalliskielistrategiaan. Tuomme esille myös tähän liittyviä esimerkkejä. Suomen kielipolitiikka vaatisikin puolueetonta, riippumatonta ja kansainvälistä selvitystä, jonka lähtökohdaksi tunnustettaisiin reilusti kieliväestöjen erilaiset yhteiskunnalliset ja sivistykselliset tarpeet.



Pakollisesta ruotsin opiskelusta luopuminen avaisi mahdollisuuksia, joita kuvaamme vaihtoehtoisina malleina luvussa 11 Yhteenveto ja toimenpide-ehdotukset. Mallin yksityiskohtainen valinta tulee tehdä poliittisen harkinnan kautta asiantuntijoita kuullen.



2. Perustuslaki ei määrää pakollisuutta



Perustuslaissa [5] todetaan kielellisistä oikeuksista: "Suomen kansalliskielet ovat suomi ja ruotsi. Jokaisen oikeus käyttää tuomioistuimessa ja muussa viranomaisessa asiassaan omaa kieltään, joko suomea tai ruotsia, sekä saada toimituskirjansa tällä kielellä turvataan lailla. Julkisen vallan on huolehdittava maan suomen- ja ruotsinkielisen väestön sivistyksellisistä ja yhteiskunnallisista tarpeista samanlaisten perusteiden mukaan."



Perustuslain maininta kansalliskielistä ei sisällä velvoitetta osata toista kotimaista kieltä. Vuosina 1919-1969 vain murto-osa suomenkielisistä opiskeli ruotsia, eikä tämä loukannut perustuslakia tai ruotsin kansalliskieliasemaa. Kuvaavaa on, että kysymystä siitä, tuleeko peruskouluun vain yksi pakollinen kieli (englanti) vai tulisiko pakollisia kieliä olla kaksi, jolloin ruotsikin olisi pakollinen, ei viety perustuslakivaliokunnan käsittelyyn [6]. Sivistysvaliokunta totesi vastauksessaan edelliseen ruotsin valinnaisuutta vaatineeseen kansalaisaloitteeseen, että perustuslain säännöksistä ei ole johdettavissa suoranaista velvoitetta sille, että toisen kansalliskielen olisi oltava pakollinen oppiaine perusopetuksessa [3].



Kansalliskielten asemaa korostava kielipolitiikka tukeutuu siihen, että Suomen kansalliskielet ovat suomi ja ruotsi. Perustuslain mukaan julkisella vallalla on kuitenkin velvollisuus huolehtia maan suomen- ja ruotsinkielisen väestön sivistyksellisistä ja yhteiskunnallisista tarpeista samanlaisten perusteiden mukaan. On siis tarkasteltava suomenkielisen väestön ja ruotsinkielisen väestön tarpeita, soveltaen tarkastelussa yhtäläisiä perusteita. Oleellisia ja vertailukelpoisia perusteita ovat hyödyt, joita väestö kielten oppimisesta saa, sekä se, miten väestö tasa-arvoisella tavalla pääsee osalliseksi yleisinhimillisestä, siis kansallisen näkökulman ylittävästä yleissivistyksestä.



3. Ruotsin osaamista tarvitaan suhteellisen vähän



Kansalliskieliä painottavassa näkökulmassa kummankin kansalliskielen osaaminen esitetään yksilön ja yhteiskunnan toisiinsa limittyvinä mahdollisuuksina ja hyötyinä [7, sivu 12]. Muuta vaihtoehtoa tarjoamatta valtiovalta suostuttelee suomenkielisiä näkemään ruotsin osaamisen sekä ’yhteiskunnan hyötynä’ että ’yksilön hyötynä’. Keinona käytetään myös ruotsin osaamistarpeen liioittelua. Viitaten ruotsinkielisten palvelemiseen ja Pohjoismaisten yhteyksien hoitamiseen Kansalliskieliselvitys [7, sivu 14] väitti, että työntekijöiden, johtajien, asiantuntijoiden sekä pienyrittäjien ammatissa toimimisen edellytys on kummankin kansalliskielien osaaminen ja käyttö työkielenä: "Näissä ammateissa molempien kansalliskielien osaaminen ja käyttö työkielenä ei perustu perustuslakiin tai kielilainsäädäntöön vaan on ammatissa toimimisen edellytys." Väite on ehdottomasti väärä.



Suomenkielisten ruotsin osaamisesta saama ’yksilön hyöty’ poikkeaa ratkaisevasti ’kansalliskieli-yhteiskunnan hyödystä’. Tämä johtuu keskeisesti ruotsinkielisen väestön pienuudesta. Tilastokeskuksen mukaan [8] vuonna 2014 suomenkielisten osuus väestöstä oli 89,0 %, ruotsinkielisten osuus 5,3 % ja muunkielisten osuus 5,7 %. Maahanmuuton seurauksena muunkielisten osuus väestöstä on jo itse asiassa suurempi kuin ruotsinkielisten osuus. Ruotsinkielisiä on suhteessa 1:19 verrattuna muihin. Lisäksi useimmat ruotsinkieliset osaavat hyvää suomea. Suomenkielisten tarve osata toista kotimaista on siten ratkaisevasti pienempi kuin ruotsinkielisten tarve osata suomea.



Edellä sanottu ilmenee paikallistasolla siten, että ruotsinkielisten osuus on alle 1 % valtaosassa (78 %) kuntia. Suomessa on yhdeksän yli 100 tuhannen asukkaan kuntaa. Näistä viidessä (Lahti, Kuopio, Jyväskylä, Oulu ja Tampere) ruotsinkielisiä asukkaita on korkeintaan 0,5 %. Neljässä muussa (Turku, Vantaa, Espoo, Helsinki) osuus on alle 8 %. Pääkaupungissa Helsingissä 84 % asukkaista on suomenkielisiä, 6 % ruotsinkielisiä ja 10 % muunkielisiä. [8] Ruotsin osaaminen on käytännössä tarpeellista vain pienessä osassa kuntia.



Ymmärrettävästi tässä tilanteessa suomenkielisten ja ruotsinkielisten kokemus toisen kotimaisen hyödyllisyydestä eroaa kuin yö ja päivä. Tämä heijastuu myös koulumaailmaan. Suomenkieliset lykkäävät ruotsin opiskelun aloittamista niin pitkälle kuin säännöt sallivat, opiskellen ruotsia B1-kielenä [9]. Niinpä vuonna 2010 suomenkielisessä perusopetuksessa oli A1-kielenä 96,5 %:lla oppilaista englanti ja vain noin 1 %:lla ruotsi [9, sivu 231]. Sen sijaan 92 % ruotsinkielisistä oppilaista opiskeli suomea A1-kielenä [9, sivut 231-232]. Peruskoulussa useimmat ilmaisivat, etteivät tarvitse ruotsia. Kuitenkin 42 % koki, että tarvitsee ruotsia jatko-opinnoissa. Tämä kertoo siitä, että ruotsin opintojen pakollisuudesta jatko-opinnoissa ollaan laajalti tietoisia. Toisen asteen ammatillisessa peruskoulutuksessa 50 % katsoi tarvitsevansa ruotsin kieltä tulevassa työssä korkeintaan muutaman kerran vuodessa ja 13 % katsoi, ettei tarvitse koskaan. Ruotsinkieliset peruskoululaiset ja toisen asteen ammatillisessa peruskoulutuksessa olleet sen sijaan kokivat suomen tarpeelliseksi ja hyödylliseksi. [7, sivu 59; 10.]



Suomenkielisten arkihavaintojen mukaan useimmissa työtehtävissä ei käytännössä tarvita ruotsia. Tutkimustieto tukee havaintoja. Tutkimusten mukaan ruotsin osaamisen tarve työelämässä ei ole ratkaisevasti suurempi kuin saksan osaamisen tarve. Kaikissa yrityksissä tarvittiin englantia (100 %), lähes kaikissa saksaa (67 %) ja noin puolessa yrityksistä ruotsia (52 %) [11, sivu 200]. Kuten arkihavainnot vahvistavat, englannin tarve on ylivoimainen muihin kieliin nähden [11, sivu 201]. Toisen tutkimuksen mukaan vähintään seitsemän kymmenestä työntekijästä tarvitsi englantia useimmissa yrityksissä. Ruotsia tarvittiin jonkin verran 90 %:ssa yrityksiä, mutta tarve koski vain suhteellisen rajoitettua joukkoa, eli ruotsia tarvitsi noin 1-3 työntekijää kymmenestä. [11, sivu 201.] Nämä tutkimustiedot ovat vuosituhannen vaihteesta. Miksi ruotsin osaamisen tarve olisi tästä kasvanut vaikkapa saksaan verraten?



Opetushallituksen laatimassa kansalliskieliselvityksessä ei otettu huomioon näitä tutkimustietoja ja muutenkin tietoa tulkittiin tarkoitushakuisesti. Selvityksessä todetaan esimerkiksi: "Elinkeinoelämän keskusliitto EK:n tutkimus osoitti, että 65 %:ssa yrityksistä ruotsin kielen taito oli vuonna 2005 työhönottoedellytys" [7, sivu 13]. Selvitys antoi ymmärtää, että 65 % yrityksistä on sellaisia, että niihin ei ole asiaa, jos ei osaa ruotsia. Tosiasiassa EK:n henkilöstö- ja koulutustiedustelussa yrityksiä pyydettiin ilmoittamaan kielet, joiden taitoa painotetaan uusia henkilöitä palkattaessa [12, sivut 5-6]. Kyseisissä yrityksissä ruotsin kielen taito oli (yksi) rekrytointikriteeri. On vilpillistä sanoa, että ruotsin taito oli näissä yrityksissä työhönottoedellytys. Niinpä EK:n selvityksessä [emt., sivu 6] todetaan venäjän kielen taidosta rekrytointikriteerinä: "Vuonna 2009 venäjän kielen taitoa painotti rekrytointikriteerinä 29 prosenttia vastaajayrityksistä." Tämä ei tarkoita, että lähes joka kolmannessa yrityksessä venäjän taito olisi työhönottoedellytys. Aika moni yritys olisi ollut tukalassa asemassa, olisiko saanut lainkaan työntekijöitä? Kansalliskieliselvityksen arvio ruotsin osaamisen tarpeesta on esimerkki vaikeudesta saada puolueetonta tutkimustietoa ruotsin osaamistarpeesta.



Ruotsin osaamistarvetta perustellaan myös Suomen ja suomalaisten kiinteillä yhteyksillä Pohjoismaihin kulttuuri-identiteetin ja työelämän kannalta. Suomenkielisille kysymys kielestä kommunikaatiovälineenä Pohjoismaissa asettuu kuitenkin toisin kuin ruotsinkielisille. Suomenkielisille on useimmissa tapauksissa hedelmällisempää käyttää kanssakäymisessä englantia. Perusteita on useita. Ensiksi, muissa Pohjoismaissa englanti on pakollinen kieli ja sitä osataan yleisesti ja varsin hyvin. Yhteydenpitoon ei siis oikeastaan tarvita ruotsia. Kielten osaamista selvittäneen Eurobarometrin mukaan valtaosa suomalaisista (70 %), ruotsalaisista (86 %) ja tanskalaisista (86 %) ilmaisi osaavansa keskustella englannin kielellä [13]. Sen sijaan vain 44 % suomalaisista ilmoitti pystyvänsä keskustelemaan ruotsin kielellä [13, sivu 21]. Toiseksi, kun kanssakäyminen englanniksi tapahtuu molemmille osapuolille vieraalla kielellä, on kommunikaatio tasa-arvoisempaa. Kolmanneksi, kanssakäyminen kouluruotsilla sujuu varsin huonosti etenkin tanskalaisten ja norjalaisten kanssa, joita on yhteensä yhtä paljon kuin ruotsinkielisiä. Tämäkin puoltaa englannin käyttämistä viestinnän sujuvuuden varmistamiseksi.



Mitä tulee korkea-asteen opinnoissa vaadittavaan ns. virkamiesruotsin tutkintoon, olisi se irrotettava korkeakoulututkinnosta erilliseksi kokeeksi. Samoin viranomaistehtävissä ja hallinnossa toimivien kielitaitovaatimuksia tulisi tarkistaa käytännön vaatimuksia vastaaviksi, jotta vaatimukset eivät tarpeettomasti heikennä suomenkielisten mahdollisuuksia päästä mainittuihin tehtäviin (ks. luku 9 Ruotsinkielisten viranomais- ja hyvinvointipalveluiden turvaaminen).



4. Ruotsin osaamisen ja yleissivistyksen joustava suhde



Osana kansalliskielipolitiikkaa on viime vuosina esitetty väite, että ruotsin osaaminen kuuluu yleissivistykseen. Kansalliskieliselvityksessä todetaan tästä: "Suomen ja ruotsin nimeämisestä kansalliskieliksi voidaan katsoa seuraavan, että kummankin kielen osaaminen kuuluu yleissivistykseen, josta koululaitoksen tulee huolehtia" [7]. Perusteet kummankin kansalliskielen osaamiselle katsotaan juontavan juurensa syvältä yhteiskunnasta ja kulttuuriperinnöstä [7, sivu 8]. Suomi ja ruotsi tulkitaan siis yhteiskunnallisiksi sivistyskieliksi, jotka ovat syvällisesti osa suomalaista yhteiskuntaa ja kulttuuria, kansallista identiteettiämme.



Ei ole syytä kiistää sitä, että suomi ja ruotsi ovat Suomessa yhteiskunnallisia sivistyskieliä ja että ne kuuluvat syvällisesti suomalaiseen yhteiskuntaan. Väitteet osuvat kuvauksina oikeaan, mutta toimintaa velvoittava (normatiivinen) johtopäätös siitä, että ruotsin osaaminen kuuluisi suomenkielisiä velvoittavana sääntönä yleissivistykseen on monestakin syystä hätiköity, kiistanalainen ja oikeastaan tarpeettoman nurkkakuntainen.



Ensiksi, on kaukaa haettua ja outoa johtaa kansalaisten perusoikeuksia käsittelevästä perustuslaista yleissivistyksen määritelmä ja esittää se kansalaisia koskevaksi velvoitteeksi. Yleissivistystä ei tulisi johtaa kansallisesta perustuslaista, vaan kasvatustieteellisen tarkastelun pohjalta kasvatuksellisista ja pedagogisista näkökulmista.



Toiseksi, kielet eivät ole universaaleja oppiaineita kuten esimerkiksi matematiikka. Kansainvälisesti yleissivistys liitetään esimerkiksi yleisiin käytännöllisiin osaamistarpeisiin ihmisten arjessa, mutta myös mahdollisuuksiin tutustua ihmiskunnan kulttuurin ja sen saavutuksiin. Englannin kieli on kummaltakin kannalta hyvä väline. Vaikka kielet eivät ole universaaleja oppiaineita, voidaan laajan kieliosaamisen katsoa kuuluvan hyvään yleissivistykseen. Valittavien kielien osalta olisi kuitenkin hyväksyttävä nykyistä laajempi ja suvaitsevaisempi lähestymistapa.



Kolmanneksi, ruotsin osaamista ei pidetty yleissivistyksenä peruskoulua valmisteltaessa vuosina 1967-68, jolloin sivistysvaliokunnan enemmistö oli yhden pakollisen kielen kannalla. Englantia koulun ainoana pakollisena vieraana kielenä perusteltiin paitsi englannin yleismaailmallisuudella ja sen näkyvällä sijalla nykyajan kulttuurissa myös opiskelun helppoudella opintojen alkuvaiheessa. Ruotsin ottamista koulun kieliohjelmaan vastustettiin kasvatuksellisin ja pedagogisiin perustein. [6.]



Ruotsin pakollisuutta perusteltiin kansallisilla syillä, ei ruotsin merkityksellä yleissivistyksenä. Perusteet koskivat yhtäältä Suomen kaksikielistä kulttuuria ja kansainvälistä suuntautumista pohjoismaihin ja erityisesti Ruotsiin, sekä toisaalta maan virallista kaksikielisyyttä. Rkp esitti lisäksi, että jos (vain) englanti olisi pakollinen kieli, olisi seurauksena suomenkielisten ja ruotsinkielisten oppilaiden eriarvoisuus, kun peruskoulun suomenkieliset oppilaat voisivat opiskella englantia, mutta ruotsinkielisten olisi olosuhteiden pakosta luettava vieraana kielenä suomea, joka oli muualla maailmassa merkityksetön. Rkp siis halusi suomenkielisten opiskelevan ruotsia tasa-arvoisena "haittana". [6.]



Ruotsi otettiin opetussuunnitelmaan poliittisista, eikä kasvatukseen liittyvistä syistä [14, sivut 243-44]. Pääministeri Mauno Koivisto totesikin, että kielikysymys oli muuttunut pedagogisesta kysymyksestä poliittiseksi [6].



Neljänneksi, ruotsin osaamista ei pidetty kaikille välttämättömään yleissivistykseen kuuluvana 50 vuotta sitten. Miten siitä olisi nyt muodostunut kaikille välttämätöntä yleissivistystä, kun Suomi on paljon kansainvälisempi ja avoimempi, tai kun suomalainen yhteiskunta, talouselämä ja kulttuuri ovat mosaiikkimaisempia kuin peruskoulu-uudistuksen aikoihin 1960-luvun lopussa? Kansalaisille asettuu nykyään juuri kielitaidon suhteen entistä moninaisempia osaamisvaatimuksia.



Viidenneksi, perustuslaissa todetaan, että Suomessa on kaksi kieliväestöä ja tunnustetaan, että väestöillä voi olla omanlaisiaan tarpeita. Perustuslaki liittää kansalliskielet kahteen eri väestöön ("maan suomen- ja ruotsinkielinen väestö"). Laki ei siis rajoita suomenkielisten (ja ruotsinkielisten) oikeutta muodostaa omaan kieleen perustuvaa identiteettiä. Oikeus äidinkieliseen kulttuuriin ja samaistuminen oman kielen puhujiin onkin ollut vanhastaan kummankin kieliryhmän kohdalla itsestään selvää. Myös persoonan koskemattomuus sisältää oikeuden määrittää omaa identiteettiä. Perustuslain nykyinen tulkinta rajoittaa suomenkielisten tarpeiden tunnistamista ja oikeuksia.



Kuudenneksi, syvällisemmän lähtökohdan yleissivistyksen tarkastelulle tarjoaisi sellainen sivistyksen käsite, joka määrittyy pikemminkin toiminnallisten valmiuksien kuin tiedollisten sisältöjen osaamisen kautta. Tällöin sivistys on taitoa käyttää omaa ajattelu- ja arvostelukykyään vallitsevien olosuhteiden ja ajatusten kriittiseen analyysiin ja niille vaihtoehtoisten ajatus- ja toimintatapojen hahmottamiseen. Sivistys on tällöin sitä, että menneisyys on läsnä nykyisyydessä, joka tarkoittaa historiallisen ymmärryksen ja kriittisen ja kyseenalaistavan ajattelutavan läsnäoloa nykyisyydessä. Näin sivistyksessä ei ole kysymys menneen kaihosta ja säilömisestä konservatismin mielessä, vaan ihmisten sivistyksellisten pyrkimysten ja saavutusten arvostamisesta yhä nykyhetkenä elävinä voimina [15, sivu 177]. Perinteen kunnioituksen, historiallisen muutoksen tajuamisen ja aktiivisen tulevaisuussuhteen yhdistävässä sivistyksessä korostuu oma äidinkieli kulttuurin ja merkitysten kantajana: "Oppiminen ja henkinen kasvu perustuvat ratkaisevasti äidinkielen hallintaan. Äidinkielestä riippuu pitkälti se, miten ihminen kykenee tietojen hankintaan, analysointiin ja käsittelyyn ja miten hän pystyy ilmaisemaan, argumentoimaan, tulkitsemaan ja arvioimaan tietoja. Äidinkieli on myös se perusta, jolle rakentuu ihmisen identiteetti kulttuurisena toimijana" [14, sivu 246].



Ruotsin kielen taito ei ole yleissivistyksen riittävä tai edes välttämätön ehto. Ruotsin kielen taito ei ole välttämätön ehto yleissivistyksen kannalta, koska yleissivistys on saavutettavissa myös ilman tuon kielen taitoa jollain muulla kielellä. Ruotsin kielen taidosta ei liene myöskään yleissivistyksen riittäväksi ehdoksi, koska ruotsin kielen osaaminen ei riitä siihen, että voisimme kutsua jotain henkilöä sivistyneeksi.



Kansalliskielten näkökulma ei saisi rajata yleissivistyksen tarkastelua, ainakaan jos kyse on velvoittavista opinnoista. Yleisen sivistyksen alaa ja rajoja tulisi pohtia avoimemmin, syvemmin ja kansainvälisemmin, sekä muistaen kahden kieliväestön tarpeiden erilaisuus.



5. Kieltenopetuksen uudistaminen



Kansainvälinen kanssakäyminen tapahtuu nykypäivänä myös Pohjoismaissa pääosin englannin kielellä. Sujuvan englannin merkitys sekä kansalaistaitona että työelämässä on kiistaton. Selkeä kielitaidon tarve heijastuu hyvänä opiskelumotivaationa ja hyvinä oppimistuloksina.



Kielten opetuksen ja oppimisen resurssit panostetaan tällä hetkellä Suomessa englantiin ja ruotsiin, joista englantia opiskellaan vapaaehtoisesti ja ruotsi on pakollinen. Tämä yksipuolistaa suomalaisten kielitaitoa, mikä on tunnistettu myös ongelmaksi. Esimerkiksi saksaa opiskeli vuonna 2003 lukiolaisista 30,6 %, mutta vuonna 2013 enää 12,7 %. Ranskan kielen osalta luvut ovat 13,9 % ja 8,3 %. [16.]



Maailman valtakielten osaamisen heikko taso haittaa Suomen kansainvälistä kilpailukykyä. Suomen suurimmat kauppakumppanit tammi-syyskuussa 2014 olivat järjestyksessä Saksa 12,1 %, Ruotsi 11,1 % ja Venäjä 8,4 % [1]. Kaupankäynnin ja suhteiden hoitamisen kannalta ruotsia osaavia on Suomessa paljon. Suomella ei ole vastaavaa kieliresurssia ajatellen suhteita muihin merkittäviin eurooppalaisiin ja Euroopan ulkopuolisiin kauppakumppaneihin. Niinpä esimerkiksi BRICS-maiden (Brasilian, Venäjän, Intian, Kiinan ja Etelä-Afrikan) kanssa käytävässä kaupankäynnissä tarvittava kielitaito on Suomessa huonolla tasolla.



Ongelma on laajalti tiedossa. Esimerkiksi Osmo Soininvaara (vihr.) kirjoitti vuoden 2016 alkaessa seuraavasti: "Olennaista on, että hyvällä insinööriosaamisella pärjäsi ennen, mutta ei pärjää enää. Hyvä insinööriosaaminen on edelleen edellytys menestykselle, mutta yksin se ei enää riitä. Pieni kielialue on ollut meille aina haitta, mutta nyt tämän haitan merkitys on kasvanut. (...) Ei riitä, että annamme muille yhden kielen verran tasoitusta. Sisäpoliittisista syistä pakotamme koululaisemme opettelemaan myös toista lähes yhtä käyttökelvotonta kieltä. (...) tunnemme muita kulttuureja huonosti emmekä siksi menesty globaaleilla markkinoilla, emmekä verkostoidu" [17].



Muiden kielten osaajien määrä tulisikin turvata kieltenopetuksen keinoin. Tämä voi tapahtua vain puuttumalla osaamistarpeeseen nähden ylimitoitettuun ruotsin opetukseen. Niin kauan kun ruotsi vie toisen vieraan kielen paikan oppilaiden lukujärjestyksessä, muita kieliä kuin ruotsia ja englantia opiskellaan liian vähän. Peruskoulu antaa tällä hetkellä kahta vierasta kieltä opiskeleville käytännössä mahdollisuuden vain englanti-ruotsi-yhdistelmälle. Oppilaiden kieliosaamisen yhdistelmiä tulisikin monipuolistaa jo koulupolun varhaisessa vaiheessa. Esimerkiksi saksan, ranskan tai espanjan lukijoille voisi tarjota mahdollisuutta olla aloittamatta ruotsin opiskelua tai lopettaa jo aloittamansa ruotsin opiskelu. Silloin oppilas opiskelisi siis esimerkiksi vain englantia ja saksaa. Kun ruotsin voisi vaihtaa uuteen kieleen, ei kielten opiskelun taakka välttämättä kasvaisi jokaisen oppilaan kohdalla. Vaihtaminen toiseen kieleen ei myöskään lisäisi julkisia kielten opetuksen kustannuksia.



Sivistysvaliokunta epäili sitä, että ruotsin valinnaisuus lisäisi muiden kielten opiskelua, tuoden esille, että toisen kotimaisen kielen muututtua valinnaiseksi aineeksi ylioppilaskirjoituksissa vuonna 2004 muiden (kuin ruotsin ja englannin) kielten opiskelu on vähentynyt eikä lisääntynyt [3]. Valiokunta ei ottanut huomioon sitä, että opiskelija joutuu sekä ennen ylioppilaskirjoituksia että niiden jälkeen jatko-opinnoissaan edelleen opiskelemaan ruotsia pakollisena kielenä. Viisas, kielellisesti keskimääräisen lahjakas lukiolainen valitsee opiskelemansa aineet arvosanojaan ja ajankäyttöään kokonaisuutena harkiten, eikä panosta aineisiin, joista ei varmuudella hyödy jatkossa. Ylioppilaskirjoitusten uudistus osoittaa, että toisen kotimaisen kielen valinnaisuus ylioppilaskirjoituksissa ei lisää muiden kielten opiskelua siinä tapauksessa, että ruotsi on edelleen pakollinen kieli. Asiaa olisi helppo selvittää kysymällä asiaa kirjoituksiin valmistautuvilta lukiolaisilta, mutta miksi näin ei tehdä?



Myös monet muut pyrkimykset kielivalintojen monipuolistamiseen eivät ole tuottaneet käytännön tuloksia, koska ruotsin pakollisuudesta ei ole luovuttu. Ihmisten oppimiskyky ei periaatteessa rajoita lukumäärältään useiden kielien opiskelua, mutta on kuitenkin huomioitava, että kielten opiskeluun on käytettävissä rajallinen määrä opiskelutunteja. Jokainen pakollinen oppiaine sekä siihen käytetyt oppitunnit ja oppilaan panostus on pois muilta (vaihtoehtoisilta) oppiaineilta. Lisäksi on hyväksyttävä se kokemusperäinen totuus, että opiskelijoilla on aina hyvin erilaisia motiiveja.



Kielten opiskelussa(kaan) tarjonta ei voi kovin paljon lisätä kysyntää. A2-kielen opiskelu vaatii paljon motivaatiota, oppilaan halukkuutta ja ns. pystyvyysuskoa. Monelle kolmas itselle vieras kieli on liikaa. Vanhemmilla on ensisijainen vastuu lapsen koulunkäynnin sujumisesta kokonaisuutena. On heidän vastuullaan pohtia, onko kolmas kieli omalle lapselle hyvä ratkaisu.



6. Lisää joustavuutta opintoihin



Tutkimukset kertovat äidinkielen oppimistulosten heikkoudesta peruskoulun aikana [18]. Myös ylioppilastutkinnon äidinkielen kokeen tulosten on havaittu heikenneen ja kirjoittamistaitojen ja kielentuntemuksen rapistuneen [19]. Kehitykseen liittyy poikien tyttöjä heikommat tulokset äidinkielessä [20, sivu 196; 14, sivu 247].



Suomi on perinteisesti ollut maa, jossa lukutaitoero tyttöjen ja poikien välillä on ollut erityisen suuri. Suomessa tätä eroa ei ole onnistuttu kaventamaan, toisin kuin lukuisissa muissa PISAan osallistuneissa maissa. Ero vastaa jo noin puolentoista kouluvuoden opintoja. Pojissa on entistä enemmän niitä, joiden lukutaito on heikko. [21.] Suomessa joka kahdeksas peruskoulun loppuvaiheessa oleva poika ei osaa lukea tasolla, joka mahdollistaa jatko-opinnot tai työelämässä menestymisen [22].



Paitsi oppimistulosten myös oppimisen tasa-arvon näkökulmasta suomalaisen peruskoulun kenties suurin haaste onkin poikien lukutaidon kehittäminen tyttöjen tasolle. Professori Pasi Sahlberg on todennut poikien huonon lukutaidon vetävän PISA-tuloksia lukemisen osalta ratkaisevasti alaspäin [23].



Suomenkielisten poikien oppimistulokset ovat lukutaidon lisäksi heikot myös ruotsin kielessä. Sen sijaan englannin osaamistuloksissa ei ole merkittäviä sukupuolten välisiä eroja [14]. Oppivelvollisuus tulisi voida suorittaa joustavammin niin, ettei jokaista velvoiteta opiskelemaan kahta itselle vierasta kieltä. Tarkoituksenmukaista sen sijaan olisi, että jokainen saavuttaisi koulussa vähintään kohtuulliset taidot äidinkielessä ja yhdessä valitsemassaan itselle vieraassa kielessä.



Ruotsissa on kehitetty ratkaisu tähän poikia koskevaan ongelmaan. Siellä on mahdollista vaihtaa toisen vieraan kielen opinnot oman äidinkielen lisätunteihin. Ruotsalaisen pojan ei ole pakko opiskella toista vierasta kieltä, mutta jos hän aloittaa toisen kielen opiskelun, hän voi halutessaan lopettaa sen. Esimerkiksi lukuvuonna 2010-2011 Ruotsissa opiskeli englannin lisäksi jotain vierasta kieltä kuudennen vuosiluokan pojista noin 2/3 osaa (69,7 %), mutta yhdeksännen vuosiluokan pojista jonkin verran pienempi osa eli 61,4 %. [24.] Luvuista voidaan tehdä kaksi mielenkiintoista havaintoa. Ensiksi, vain runsas puolet ruotsalaisista peruskoulun päättövaiheen pojista opiskeli kahta vierasta kieltä. Toiseksi, kuten lukujen erotuksesta (8,3 %) voidaan päätellä, moni ruotsalainen poika käyttää mahdollisuutta lopettaa toisen vieraan kielen opiskelun.



Tekemällä ruotsista valinnainen oppiaine voitaisiin saada paitsi lisää tunteja äidinkielen (lukemisen) opetukseen myös edistää oppilaiden kiinnostuksesta ja tarpeista lähtevää opetusta [25]. Oppilaiden pakollista kieliohjelmaa voitaisiin keventää luopumalla toisen kotimaisen kielen pakollisuudesta samalla huolehtien siitä, että tämä ei rajaa jatkokoulutusmahdollisuuksia toisella asteella, korkeakouluissa eikä yliopistossa.



7. Ruotsin pakollisuus haittaa tasa-arvoa



Ruotsin kielen heikosta käytettävyydestä seuraa, että suomenkielisten on vaikea nähdä perusteita ruotsin opiskelulle. Ruotsinkielisten on sen sijaan helppo motivoitua suomen opiskeluun, koska he asuvat Suomessa. Ruotsin opiskelu suomenkieliselle on siis kokonaan eri asia kuin suomen opiskelu ruotsinkieliselle. Ruotsin opiskelu on monelle suomenkieliselle työlästä. Näin voidaan päätellä siitä, millaisiin oppimistuloksiin suomenkieliset yltävät ruotsin kielessä. Tulokset ovat merkittävästi heikompia kuin ruotsinkielisten oppimistulokset suomen kielessä [10]. Suhteessa itselle toisen vieraan kielen oppimiseen suomenkieliset ovat ruotsinkielisiin verrattuna epätasa-arvoisessa asemassa. On kohtuutonta vaatia vanhempia, lapsia ja nuoria panostamaan oppiaineeseen, jonka hyötyjä he eivät näe ja jota yleissivistys ei vaadi.



Ruotsin pakollisuus aiheuttaa epätasa-arvoa myös suomenkielisten kesken. On tunnettua, että sekä suhtautuminen ruotsin opiskeluun että ruotsin oppimistulokset poikkeavat merkittävästi tytöillä ja pojilla [10]. Edellä viitattiin myös siihen, että ruotsin opiskelu vaatii suomenkielisiltä paljon motivointityötä. Vieraisiin kieliin paneutuminen on yleensäkin yhteydessä oppilaiden sosiaaliseen taustaan. Yksilöillä on usein vaikeuksia lukemista ja kirjoittamista koskevien akateemisten koulutustavoitteiden hyväksymisessä [26, sivu 163]. Koulutetuilla ja koulutusmyönteisillä vanhemmilla on kuitenkin halua, kiinnostusta ja osaamista vaikuttaa lastensa suhtautumiseen. He kykenevät vaikuttamaan siihen, miten lapset tiedostavat suhteellisen etäisiä välineellisiä tavoitteita [27]. Koska kodit ovat erilaisia ajatellen mahdollisuuksia vastata tähän motivointityön tarpeeseen, on tuloksena sosiaalista epätasa-arvoa. Edellä sanottu koskee oletettavasti erityisen vahvasti oppiainetta, jonka käytännöllistä merkitystä on vaikea nähdä, jonka suhteen ’yhteiskunnan tarve’ (pakollinen ruotsi ja englanti) ja ’yksilön tarve’ (yksi vieras kieli tai itse valitut vieraat kielet) eroavat voimakkaasti toisistaan. Vanhemmilla on hyvin erilaisia valmiuksia ja halua tehdä vaaditusta "välttämättömyydestä hyveen" ja auttaa lasta paneutumaan ruotsin opintoihin.



Lisäksi on todettava, että nykyinen käytäntö, jossa ruotsin suorittaminen on tutkintotodistuksen saamisen ehto, johtaa paitsi syrjäytymiseen myös valmistumisaikojen pidentymiseen ja siten tehottomuuteen jatko-opinnoissa. Vaatimus ruotsin opinnoista tutkinnoissa on ensi tilassa poistettava.



Sivistysvaliokunta totesi, että ruotsin kielen pakollisuudesta luopuminen saattaisi heikentää koulutuksellista tasa-arvoa, sillä todennäköisesti koulutetut vanhemmat pystyisivät motivoimaan lapsiaan ruotsin kielen opiskeluun ja tekemään näin valintoja, joilla edistetään menestymistä yhteiskunnassa [3]. Sivistysvaliokunta näki ruotsin pakollisen opiskelun lisäävän kansalaisten yhdenvertaisuutta: "Valiokunta katsoo, että ruotsin kielen opiskelu edistää kansalaisten yhdenvertaisuutta, sillä näin kaikilla on lähtökohtaisesti samanlaiset mahdollisuudet jatko-opintoihin ja ammatinvalintaan" [3]. Kieltäytyen harkitsemasta ruotsin pakollisuuden poistamista jatko-opinnoissa valiokunta ohitti ruotsin pakollisuuden epätasa-arvoa aiheuttavat vaikutukset. Sivistysvaliokunnan puolustama yhdenvertaisuuden turvaaminen aiheuttaa siis kieliväestöjen välistä epätasa-arvoa, suomenkielisille kielteisiä oppimiskokemuksia ja syrjäytymistä sekä lisää epätasa-arvoa suomenkielisten kesken.



8. Pienen vähemmistökielen pakollisuus on kansainvälinen poikkeus



Viime vuosina eurooppalaiseen kielipolitiikkaan on ajettu periaatetta, jonka mukaan koko ikäluokka opiskelee kahta itselle vierasta kieltä. Kahden vieraan kielen opiskelua koskeva periaate ei kuitenkaan ole ehdoton. Suomessa käytännössä kaikki kuitenkin opiskelevat kahta vierasta kieltä. Muissa Pohjoismaissa kahden kielen lukijat ovat harvemmassa, sillä esimerkiksi Ruotsissa koko ikäluokka ei opiskele kahta itselleen vierasta kieltä. [24.]



Euroopassa yleensä vain toinen pakollisista kielistä nimetään. Pääsääntöisesti nimetty pakollinen kieli on englanti, jolloin siis kaikkien on opiskeltava englantia. [28.] Suomessa nimetty pakollinen kieli on ruotsi. Vaikka englanti ei ole nimetty Suomessa pakolliseksi kieleksi, se on sitä käytännössä, sillä englannin kieli on välttämätön kansainvälisen kanssakäymisen kannalta. Missään muualla kuin Suomessa pakollinen kieli ei ole oman maan pienen vähemmistön kieli (vrt. ruotsinkielisten osuus Suomen väestöstä) [28; 29, sivu 43]. Kun otetaan huomioon vielä se, että ruotsi ei ole ns. suuri kieli, voidaan Suomen kielivaatimuksia pitää kansainvälisesti poikkeuksellisen tiukkoina.



Kuitenkin eduskunnan sivistysvaliokunta kiisti suomalaisen kielikoulutuksen raskauden: "Mitä tulee kansallisiin kielitaitovaatimuksiin, valiokunnan asiantuntijakuulemisessa on todettu, että Suomen kielitaitovaatimukset ovat verrattavissa niihin muihin maihin, joissa on useampia virallisia kieliä. Esim. Belgiassa, Sveitsissä ja Luxemburgissa on jonkin toisen virallisen kielen opiskelu pakollista kaikille oppilaille valtakunnallisella tasolla". [3.]



Sivistysvaliokunnan toteama ei ole totta. Esimerkiksi Sveitsissä pakollinen vieras kieli on alueellinen ja kuuluu alueellisen päätäntävallan piiriin. Lisäksi Sveitsissä puhutut kielet (ranska, saksa ja italia) ovat maailmalla kymmenen kertaa puhutumpia kuin ruotsin kieli. Belgiassa on ranska pakollinen kieli hollanninkielisellä alueella, mutta ranskaa puhuu noin 40 % maan väestöstä. Kieliväestöt ovat siis melkein tasapainossa.



Joskus pienen kielen pakollisuudesta mainitaan esimerkkinä myös Irlanti, jossa iirin kieli on nimetty pakollinen kieli [28]. Iirin kieli on kuitenkin irlantilaisten oma alkuperäinen äidinkieli. Tästä ei ole irlantilaisten keskuudessa mitään kiistaa. Iirin kieli on siten riidattomasti äidinkieleksi rinnastettavissa oleva kieli, jonka irlantilaiset historiallisista (kolonialistisista) syistä ovat menettäneet.



On oltava huolissaan sivistysvaliokunnan tässä kohden harjoittamasta epätarkkuudesta ja tarkoitushakuisesta kritiikittömyydestä. Miksi väestöä johdetaan perusoikeuksia koskevassa asiassa harhaan?



9. Ruotsinkielisten viranomais- ja hyvinvointipalveluiden turvaaminen



Hyvät ruotsinkieliset palvelut ja ruotsin valinnaisuus kouluopetuksessa eivät sulje toisiaan pois. Ideologioihin takertuminen ei edistä ratkaisujen ja kompromissien löytymistä. Hyvät ruotsinkieliset palvelut voidaan turvata hyödyntämällä alueiden erilaisuus huomioon ottaen seuraavia käytettävissä olevia keinoja: vapaaehtoinen ruotsin opiskelu, äidinkieleltään ruotsinkieliset, sähköiset palvelut, asiakkaan vapaus valita palvelujen tuottaja sekä palvelujen tuottajien erikoistuminen ruotsinkielisiin palveluihin.



Palveluissa on järkevää tukeutua ensisijaisesti niihin, jotka opiskelevat ruotsia vapaaehtoisesti tai ovat äidinkieleltään ruotsinkielisiä tai kaksikielisiä. Tuoreessa Åbo Akademin, Tampereen yliopiston ja Turun yliopistojen laajaan kyselyaineistoon perustuvassa tutkimuksessa 19 % vastaajista oli "vahvasti samaa mieltä" ja 36 % "samaa mieltä" väitteestä "Olisin opiskellut ruotsia koulussa, vaikka se olisi ollut vapaaehtoista" [2]. Tämän perusteella varovaisenkin arvion mukaan vähintään joka viides lapsi opiskelisi ruotsia, vaikka ei olisi pakko. On perusteltua olettaa, että mikäli esimerkiksi 20 % ikäluokasta opiskelee ja osaa ruotsia, se riittää ruotsinkielisten palvelujen tuottamiseen. Luonnollisesti asiaa voitaisiin selvittää perusteellisemmin ja luotettavammin. Nykyisen hallituksen ohjelmassa olevat alueelliset kielikokeilut tarjoaisivat yhden hyvän selvittämisen välineen tähän.



On tärkeää, että erityisesti korkeaa ammattitaitoa vaativaan sosiaali- ja terveydenhuollon asiakaspalvelutyöhön riittää ammattilaisia, kuten lääkäreitä, hoitajia, terapeutteja tai sosiaalityöntekijöitä, jotka pystyvät puhumaan sujuvaa ruotsinkieltä. Tätä virkamiesruotsi ja nykyinen pakollinen ruotsin kielen opiskelu ei takaa. Ratkaisua on siis haettava muilla keinoin.



Sähköiset palvelut ja e-asiointi alkavat olla nykypäivää myös Suomessa ja niiden määrä kasvaa ja monipuolistuu koko ajan. Internetin yli on mahdollista tarjota paitsi viranomaispalveluja myös sosiaali- ja terveyspalveluja vaivattomasti, maantieteelliset rajat ylittäen. E-palvelut tarjoavat kustannustehokkaan tavan tavoittaa palveluja tarvitsevat kansalaiset suurten keskusten ulkopuolella. [30; 31.] Sähköisiä palveluja tulisi hyödyntää nykyistä enemmän myös ruotsinkielisten palvelujen tarjoamisessa.



Esimerkki sähköisistä palveluista on yhä laajenevat digitaaliset omahoitopalvelut, kuten verkossa tehtävät älykkäät oire- tai palvelutarpeen arviot. Oirearviossa on mahdollista ottaa huomioon potilasjärjestelmässä ja kunkin omalla terveystilillä olevat tiedot ja yhdistää nämä uusimpaan lääketieteelliseen tietoon. Oirearvion tehtyään asiakas voisi saada suosituksen hakeutua lääkäriin tai esimerkiksi fysioterapeutille. Tarvittaessa asiakas voisi ottaa yhteyden videovälitteiseen etälääkäriin. Sosiaali- ja terveysministeriö rinnastaa etänä annetut terveydenhuollon palvelut, esimerkiksi videovälitteiset hoitopalvelut, pääsääntöisesti perinteisiin vastaanottokäynteihin ja kela korvaa ne. [30.] On arvioitu, että kolme neljästä lääkärissäkäynnistä voitaisiin tehdä etänä [32].



Terveydenhuolto ja siihen liittyvät sosiaalipalvelut ovat suuren yleisön eniten käyttämiä julkisia palveluita, joissa on vahva suuntaus siihen, että asiakas saisi itse valita palvelun tuottajan. Tämän kehityksen tukeminen on moninkertaisesti perusteltua ja mielekästä erityisesti ruotsinkielisten palvelujen kohdalla. Osa palvelujen tuottajista voisi erikoistua ruotsinkielisiin palveluihin. Myös työntekijöiden tehtäväkuvissa tulisi selvemmin ottaa huomioon mahdollisuus erikoistua ruotsinkielen käyttöön.



Sähköisten palvelujen kehittämiseen panostaminen ja ruotsinkielisten palvelujen tuottamisen vahvistaminen olisikin perusteltua yhdistää asiakkaan oikeuteen ja mahdollisuuteen valita palvelujen tuottaja. Niinpä em. digitaalisessa omahoitopalvelussa voisi tehdä varauksen asiakkaan itse valitseman palveluntarjoajan kanssa esimerkiksi kielitaidon perusteella riippumatta siitä, onko palveluntarjoaja yksityinen, julkinen vai kolmannen sektorin palveluntuottaja. Kyse on uuden tekniikan ennakkoluulottomasta käyttöönotosta. Viimekädessä kyse on asenteista. Tämä vaatii luonnollisesti myös resursseja, mutta ei ollenkaan niin paljon kuin mitä ruotsin opettaminen koko ikäluokalle vaatii.



Maakunnallisessa sosiaali- ja terveyspalvelujen kehittämisessä tavoitellaan yhdenvertaisten palvelujen tuottamista asiakkaan asuinpakkakunnasta riippumatta. Paikalliset erot ammattilaisten mahdollisuuksissa harjaantua työnsä arjessa ruotsinkieliseen kanssakäymiseen vaihtelevat kuitenkin paljon eri puolella Suomea. Tämä on tosiasia, joka johtuu siitä, että ruotsinkielinen väestö on maantieteellisesti suhteellisen keskittynyt Suomen rannikkoalueille. Jotta laadukkaiden ja yhdenvertaisten palvelujen tuottaminen tulevaisuuden Suomessa on realistista, tulee e-palvelut yhdistää osaksi ajankohtaista asiakkaiden valinnan vapautta korostavaa palvelujen kehittämistä.



Kansalliskielistrategian pohjana olevassa selvityksessä maakunnat jaettiin kolmeen ryhmään ruotsia puhuvien asukkaiden osuuksien perusteella: suomenkieliset maakunnat, maakunnat, joissa ruotsinkielisiä on enintään 10% ja maakunnat, joiden väestöstä ruotsinkielisiä on yli 15 % [7]. Maakunnissa, joissa ruotsinkielisiä asukkaita on vähemmän, on suunnilleen ruotsinkielisten väestöosuutta vastaava määrä palvelutehtävissä toimivia ruotsinkielisiä ammattilaisia. Sen sijaan maakunnissa, joissa ruotsinkielisiä on yli 15 %, on myös runsaasti ruotsinkielisiä palveluammattien harjoittajia, esimerkiksi hälytyspäivystäjistä n. 35 %, palomiehistä n. 25 %, rakennus- ja palotarkastajista n. 18 %, sosiaali- ja terveydenhuollon päälliköistä n. 17 %. [7]. Oletettavasti riittäisi hyvin, jos esimerkiksi 10-20 % suomenkielisistä opiskelisi ruotsia niissä maakunnissa, joissa ruotsinkielisiä on enemmän. Näillä paikkakunnilla suomenkielisten on suhteellisen helppoa ja motivoivaa opiskella vapaaehtoista ruotsia.



Suomenkielisissä maakunnissa ruotsinkielisten palvelujen tarve on niin satunnaista, että laadukkaiden palvelujen ylläpitäminen ja tarjoaminen edellyttää ehdottomasti järkeviä erityisjärjestelyjä, kuten tukeutumista sähköisiin palveluihin ja palveluorganisaatioiden erikoistumiseen. Erityisjärjestelyiden puolesta puhuu ruotsinkielisten palvelujen satunnainen tarve, mikä asettaa käytännössä suuria haasteita kielitaidon ylläpitämiselle. Uusia ratkaisuja on siten kehitettävä erityisesti niillä paikkakunnilla, joissa ammattilainen ei saa mahdollisuutta käyttää ruotsin kieltä tai tällainen tilaisuus tarjoutuu vain muutaman kerran vuodessa.



Lainsäädäntö, kuten kielilaki, ei edellytä, että virastoissa jokainen henkilökuntaan kuuluva kykenee palvelemaan sekä suomen että ruotsin kielellä asiakkaita. Oleellista on se, että virastoissa voi saada palvelua omalla kielellään. [14, sivu 243.] Kielilaki velvoittaa palvelua tarjoavaa organisaatiota. Sen pitää pystyä osoittamaan henkilö, joka osaa palvella asiakasta tämän äidinkielellä ja huolehtia siitä, että asiakkaan tarvitsemat dokumentit ja asiakirjat ovat saatavissa kansalliskielillä. [33, sivu 288; 34, sivut 290-291.] Osan viranomaistehtävissä toimivista tai palveluja tuottavista tulisi siis hallita ruotsi hyvin, mutta ei kaikkien. Kysymys on tehtävien tarkoituksenmukaisesta järjestämisestä. Palveluja ruotsinkielisille tulisi kehittää ennakkoluulottomasti, huolehtien siitä, että ruotsin osaajia on palvelutehtävissä ja asiakasrajapinnassa riittävästi. Pitämällä kiinni yleisistä vaatimuksista osata ruotsia julkinen valta ei ole riittävästi paneutunut siihen, miten palvelut voidaan turvata todellisuudessa ruotsinkielisiä palveluja tarkoituksenmukaisesti kehittäen. Nykyään jokaiselta viranomaistehtävässä toimivalta edellytetään jonkinlaista ruotsin osaamista [7, sivu 13]. Mikäli vaatimukset jäykkyydessään rajoittavat ruotsin muuttamista valinnaiseksi oppiaineeksi, niitä tulisi tarkistaa.



10. Kansalaisten tahto



Suomenkielisten selvä enemmistö kannattaa nykyistä joustavampaa ja tarkoituksenmukaisempaa kielipolitiikkaa. Tutkimuksen mukaan 74 % suomenkielisistä kannattaa ruotsin valinnaisuutta [2].



11. Yhteenveto ja toimenpide-ehdotukset



Toisen kotimaisen pakollisuus on ollut lähes viisikymmentä vuotta kestänyt yhteiskunnallinen kokeilu, johon ajauduttiin sisäpoliittisista syistä pedagogiset näkökohdat ohittaen. Empiirinen, suomenkielisten ruotsia ja ruotsinkielisten suomea koskeva vertailuasetelma kertoo kokeilun epäonnistuneen. Suomenkielisten ruotsi ja ruotsinkielisten suomi ovat toisiinsa nähden suorastaan käänteisiä asioita, jos verrataan kielivalintoja, kielen tarpeellisuuden kokemista, asenteita ja motivaatiota, oppimistuloksia sekä muiden vieraiden kielten opiskelua eri kouluasteilla. Taulukkoon 1 [35] on tiivistetty toista kotimaista eli suomenkielisten ruotsia ja ruotsinkielisten suomea koskeva vertailuasetelma koskien kielivalintoja, kielen tarpeellisuuden kokemista, asenteita ja motivaatiota, oppimistuloksia sekä muiden vieraiden kielten opiskelua eri kouluasteilla.



Suomenkielisille ruotsin pakollisesta opiskelusta koituu mittavia hyvinvointitappioita, joita sen sijaan suomen kielen pakollisuus ei aiheuta ruotsinkielisille. Pakollisen ruotsin opiskelun suomenkielisille aiheuttamat hyvinvointitappiot koskevat:



- Kielen pakollisuuden ja vähäisen käytettävyyden ristiriidasta syntyvää turhautumista.



- Vaihtoehtoisten hyötyjen menettämistä (menetetty mahdollisuus opiskella muita kieliä tai mahdollisuus panostaa vaikkapa äidinkielen lisäopintoihin).



- Vastentahtoisen opiskelun aiheuttamia haittoja kouluviihtyvyydelle.



- Hukkaan heitettyä aikaa ja suhteellisen huonoja oppimistuloksia sekä tämän aiheuttamaa kielteistä oppimiskokemusta.



- Huonompia mahdollisuuksia hankkia jatko-opiskelupaikka tai saada tutkinto valmiiksi.



- Koulun kielipainotteista raskautta.



- Suomenkielisten ja ruotsinkielisten keskinäistä epätasa-arvoisuutta.



- Suomenkielisten keskinäisen eriarvoisuuden kasvua oppilaiden sosiaaliseen taustaan (vanhempien koulutus) ja sukupuoleen liittyen.



- Muiden kielten kuin englannin ja ruotsin suhteellisen vähäistä osaamista ja tästä aiheutuvia rajoitteita työelämässä ja kulttuuriyhteyksissä.



- Epäedullista asemaa verrattuna ruotsinkielisiin.



Kielipolitiikka merkitsee muitakin kuin suoraan opiskeluun liittyviä hyvinvointihaittoja. Näitä ovat esimerkiksi ruotsin kieltä koskevat ylimitoitetut osaamisvaatimukset julkisissa tehtävissä sekä suomenkielisistä piittaamaton pitäytyminen ruotsin kieleen Pohjoismaisessa yhteistyössä.



Toisen kotimaisen kielen pakollisuus kohdistuu siis rasituksena suomenkielisiin (pakollinen, ei hyödylliseksi koettu kieli), mutta ei ruotsinkielisiin (pakollinen, mutta hyödylliseksi koettu kieli). Vaikka suomen kielen merkitys maamme ruotsinkielisille on kokonaan toisenlainen kuin ruotsin merkitys suomenkielisille, silti toisen kotimaisen kielen opetusta kummallekin ryhmälle perustellaan tasa-arvolla. Kotimaisten kielten kuuluminen jokaiselle koululaiselle opetettaviin oppiaineisiin ottaa siten huomioon ruotsinkielisten tarpeet, mutta ei suomenkielisten tarpeita, eikä siten kohtele kieliryhmiä tasapuolisesti.



Kielipolitiikan pitäisi perustua tutkittuun tietoon. Tarkastelu nostaa esiin useita kysymyksiä, joita tulisi tutkia nykyistä perusteellisemmin ja ennakkoluulottomasti, myös suomenkielisten näkökulma huomioiden. Elinkeinoelämän tarpeet ja käytännön havainnot esimerkiksi Itä-Suomessa ovat nostaneet painavasti esille kysymyksen Suomen kielivarannon yksipuolisuudesta ja monipuolistamisen tarpeesta. Tulisi tutkia, mikä vaikutus ruotsin valinnaisuudella olisi suomenkielisten kielivalintoihin ja kielten osaamisen monipuolistumiseen. Tulisi järjestää tätä koskeva laaja kokeilu. Tulisi tutkia, mitä vallitseva kielipolitiikka merkitsee suomenkielisten ja ruotsinkielisten keskinäiselle tasa-arvolle. Samoin tulisi tutkia, miten sosioekonomiset tekijät vaikuttavat suomenkielisten ruotsin opiskeluun ja tätä kautta erityisesti poikien kohdalla syntyvää sosiaalista epätasa-arvoa. On myös kiinnitetty huomiota siihen, että nykyinen politiikka on epäonnistunut ruotsinkielisten palvelujen turvaamisessa. Tulisi tutkia, miten ruotsinkielisten palvelut voitaisiin järjestää nykyistä paremmin käyttämällä ennakkoluulottomasti mm. tietotekniikan mahdollisuuksia.



Ruotsin valinnaisuus antaisi mahdollisuuden lisätä suomenkielisten oppilaiden kouluopintojen joustavuutta. Ruotsin valinnaisuus voitaisiin toteuttaa kahdella vaihtoehtoisella tavalla:



Malli 1: suomenkielinen oppilas voisi opiskella ruotsin sijasta jotain muuta itselleen vierasta kieltä.



Malli 2: suomenkielinen oppilas voisi opiskella ruotsin sijasta jotain muuta itselleen vierasta kieltä TAI käyttää vapautuvat tunnit äidinkielen opiskeluun TAI sellaisen oppiaineen opiskeluun, joka katsottaisiin hänen kannaltaan tarkoituksenmukaiseksi, kuten matematiikan lisäopintoihin.



Kansalaisaloitteessa ei oteta sitovaa kantaa kummankaan mallin puolesta, vaan katsotaan, että ruotsin valinnaisuus tulisi toteuttaa poliittisten arvovalintojen ja pedagogisten näkökohtien tarkemman harkinnan perusteella eduskunnassa.



Tasapuolisuuden vuoksi ruotsinkielisen väestön tulisi saada halutessaan vastaava oikeus toisen kotimaisen (suomen) valinnaisuuteen. Käytännössä tällä oikeudella ei olisi vaikutusta ruotsinkielisten kieliopintoihin, koska suomenruotsalaiset ovat hyvin motivoituneita opiskelemaan suomea, joka on heille erittäin käyttökelpoinen ja siksi myös helppo kieli.



Uudistus tulee toteuttaa siten, että ne suomenkieliset oppilaat, jotka eivät opiskele ruotsia, eivät joudu jatko-opintojen ja työuran suhteen epätasa-arvoiseen asemaan suhteessa ruotsia opiskeleviin. Uudistuksen pitää turvata sekä suomenkielisten oikeus kielivalintoihin että ruotsinkielisten palvelujen korkea laatu.



Lähteet



Numeroitujen lähteiden tarkat linkit ovat osiossa "Linkit muihin verkkosivuihin".



[1] Ulkomaankauppatilastot.



[2] Tutkimus suomalaisten mielipiteistä ruotsin kielestä. Lehdistömateriaalia 17.12.2014.



[3] Sivistysvaliokunnan mietintö (2015) 24/2014 vp. Kansalaisaloite: Ruotsin kieli valinnaiseksi op- piaineeksi kaikilla kouluasteilla (KAA 2/2014 vp). Eduskunta.



[4] Kansalliskielistrategia (2012) Valtioneuvoston periaatepäätös. Valtioneuvoston kanslian julkaisusarja 4/2012.



[5] Suomen perustuslaki 11.6.1999/731, 17.1 § – 17.2 §.



[6] Lappalainen, A. (1985) Peruskoulun opetussuunnitelman syntyprosessi ja peruskouluopetuksen johtamisjärjestelmän muotoutuminen. Helsingin yliopiston opettajankoulutuslaitos, tutkimuksia 28, Helsinki.



[7] Opetushallitus (2011) Kansalliskieliselvitys. Opetushallituksen raportit ja selvitykset 2011:7, Helsinki.



[8] Tilastokeskus. Väestötilastot.



[9] Opetushallitus (2012) Koulutuksen tilastollinen vuosikirja 2011. Koulutuksen seurantaraportit 2012:5.



[10] Takala, S. (2012) Miten suomea ja ruotsia osataan äidinkielenä ja toisena kansalliskielenä peruskoulun ja lukion päättövaiheessa?



[11] Huhta, M. (2010) Language and communication for professional purposes - Needs Analysis Methods in Industry and Business and their Yield to Stakeholders. Yliopistopaino, Espoo.



[12] Elinkeinoelämän keskusliitto (2010) Työelämässä tarvitaan yhä useampia kieliä. EK:n henkilöstö- ja koulutustiedustelu 2009.



[13] European Commission (2012) Special Eurobarometer 386, Europeans and their Languages. Report.



[14] Sajavaara, K. (2006) Kielivalinnat ja kielten opiskelu. Teoksessa: R. Alanen, H. Dufva & K. Mäntylä (toim.) Kielen päällä. Näkökulmia kieleen ja kielenkäyttöön. Jyväskylän yliopisto: Soveltavan kielentutkimuksen keskus, 2006, 223−254.



[15] Niiniluoto, I. (2011) Dynaaminen sivistysyliopisto: Sata puhetta ja kirjoitusta vuosilta 1987–2010. Gaudeamus, Helsinki.



[16] Tilastokeskus (2014) Vipunen, Opetushallituksen tilastopalvelu.



[17] Soininvaara, O. (2016) Suomen synkkä tulevaisuus (4) kielimuurin takaa on vaikea menestyä. Blogikirjoitus 3.1.2016.



[18] Lappalainen, H.-P. (2003) Osaat lukea – miten osaat kirjoittaa? Perusopetuksen 6. vuosiluokan suorittaneiden äidinkielen ja kirjallisuuden oppimistulosten arviointi 2002. Helsinki: Opetushallitus.



[19] Leino, P. (2002) Isänmaa ja äidinkieli, Hiidenkivi 4/2002, 6-10.



[20] Välijärvi, J. ja P. Linnakylä (toim.) 2002. Tulevaisuuden osaajat. PISA 2000 Suomessa. Koulutuksen tutkimuslaitos, Jyväskylä.



[21] Joka 10. suomalaisnuorella riittämätön lukutaito. Jyväskylän yliopisto, ajankohtaista 9/2015.



[22] Kurttila, T. (2015) Joka kahdeksas peruskoulun päättävä poika lukee huonosti. 22.1. 2015.



[23] Sahlberg, P (2016) Miten maailman paras koulu selviää tulevaisuuden haasteista? 6. Kari Sajavaara –muistoluento, Jyväskylän yliopisto 15.1.2016.



[24] Kangasvieri, T., Miettinen, E., Kukkohovi, P. & Härmälä, M. (2011) Kielten tarjonta ja kielivalintojen perusteet perusopetuksessa. Opetushallitus, Muistiot 2011:3.



[25] Opetus- ja kulttuuriministeriö (2012) Suomalaisten oppilaiden kouluosaaminen on kansainvälistä kärkeä. Verkkouutinen 11.12.2012.



[26] Corson, D. (1999) Language policy in schools. Mahwah, N.J.: Lawrence Erlbaum.



[27] Gardner, R.C. ja W. Lambert (1972) Attitudes and motivation in second language Learning. Rowley, Mass.: Newbury House.



[28] Eurydice (2012) Key Data on Teaching Languages at School in Europe 2012 Edition. Brussels: Eurydice.



[29] European Commission (2012) Special Eurobarometer 386, Europeans and their Languages. Report.



[30] Sosiaali- ja terveydenhuoltoon kehitetään uusia sähköisiä palveluja. Sosiaali- ja terveysministeriö. Tiedote 11/2016.



[31] Digitaaliset omahoitopalvelut tukevat sote-uudistusta. Sitra, uutiset 10.11.2015.



[32] Tuntien lääkärireissu muutamassa minuutissa – nettilääkäri auttaa kotona.



[33] Sajavaara, K. (2005) Suomen uusi kielilaki. Teoksessa: K. Sajavaara & S. Takala (toim.) Kielikoulutus tienhaarassa. Jyväskylän yliopisto: Soveltavan kielentutkimuksen keskus, 283–295.



[34] Johansson, M. ja Pyykkö, R. (2005) Monikielinen Eurooppa. Kielipolitiikkaa ja käytäntöä. Gaudeamus.



[35] Taulukko 1. Kielivalinnat, kielen tarpeellisuuden kokeminen, asenteet ja motivaatio, oppimistuloksia sekä muiden vieraiden kielten opiskelu eri kouluasteilla.