Usein väitetään, että bruttokansantuote eli BKT on typerä mittari, koska se kasvaa, vaikka tapahtuisi kauheita asioita.

Tyypillinen skenaario väitteen esittäjillä on seuraava. Öljytankkeri ajaa karille, öljy valuu mereen. Öljyvuodon puhdistamiseen joudutaan käyttämään julkisia tai yksityisiä resursseja. Lisäksi öljytankkeri joudutaan hinaamaan satamaan ja korjaamaan. Jos se uppoaa, joudutaan rakentamaan uusi. Kenties haverissa loukkaantuu ihmisiä, joten sairaanhoitokulut kasvavat.

Kaikki nämä lasketaan mukaan bruttokansantuotteeseen ja näyttää siltä, että haverin myötä BKT kasvaa.

Mutta öljytankkerin karilleajon myötä maailman tila on tietenkin heikentynyt, ei parantunut.

Onko BKT siis typerä mittari?

Jos haluamme tietää öljyvahingon vaikutuksen BKT:hen, on verrattava tilannetta, jossa haveri tapahtui, siihen hypoteettiseen tilanteeseen, jossa sitä ei tapahtunut.

Ilman haveria puhdistamiseen käytetyt resurssit olisi suunnattu jonnekin muualle.

Puhdistamiseen osallistuneet työntekijät olisivat tehneet jotain muuta, josta heille olisi maksettu suurin piirtein samanlaista palkkaa kuin puhdistamisesta. Samoin tankkerin korjaukseen käytetyt resurssit olisi käytetty muualla.

Bruttokansantuote ei siis missään järkevässä mielessä kasva siksi, että öljytankkeri ajaa karille. Öljyvahinko kasvattaa vahingon korjaamiseen liittyvän tuotannon arvoa, mutta ei BKT:ta kokonaisuudessaan.

Öljyvuoto toki vahingoittaa ympäristöä eikä ympäristön tuhoutuminen itsessään näy bruttokansantuotteessa. Muun muassa tästä syystä BKT ei olekaan mitenkään tyhjentävä hyvinvoinnin mittari.

Vastaavanlaisia harhakäsityksiä on esitetty jo kauan ennen kuin bruttokansantuotetta edes oli keksitty. Esimerkiksi ranskalainen talousajattelija Frédéric Bastiat esitti jo 1800-luvun alkupuolella rikkoutuneen ikkunan harhana tunnetun tarinan.

Tarinassa kauppiaan poika rikkoo vahingossa myymälän ikkunan. Ohikulkijat lohduttavat kauppiasta sillä, että ikkunan rikkoutumisen myötä lasittaja saa lisää töitä. Lisätuloillaan lasittaja ostaa vaatteita ja vaatturi puolestaan leipää ja niin edelleen. Kaupungin talous saa ikkunan rikkoutumisesta piristysruiskeen.

Mutta Bastiat muistuttaa, että aivan kuten monet BKT-kriitikot, tarinan ohikulkijat eivät tule ajatelleeksi vaihtoehtoiskustannuksia. Jos ikkuna ei olisi rikkoutunut, kauppias olisi ostanut rahoillaan jotain muuta, vaikkapa uudet kengät. Kenkien osto olisi saanut liikkeelle vastaavanlaisen ketjun kuin rikotun ikkunan tapauksessa.

Molemmissa tapauksissa kauppias käyttää yhtä paljon rahaa ja aiheuttaa talouteen samanlaisen piristysruiskeen. Ensimmäisessä tapauksessa kauppiaalla on ehjä ikkuna, jälkimmäisessä puolestaan ehjä ikkuna ja uudet kengät.

Rikottu ikkuna ei kasvattanut kaupungin taloudellista toimeliaisuutta vaan kaupungin hyvinvointi väheni yhden ikkunan arvon verran.

Öljytankkerien upottamista tai ikkunoiden rikkomista ei siis kannata ottaa Suomen uudeksi kasvustrategiaksi.