Rumpujen äidiksi kutsuttu käsityötaiteilija Elli Maaret Helander ei kopioi suoraan vanhoja rumpuja, vaan käyttää vanhoja saamelaisia tarinoita ja kertomuksia kuvitusapuna.

Rumpujen äidiksi kutsuttu käsityötaiteilija Elli Maaret Helander ei kopioi suoraan vanhoja rumpuja, vaan käyttää vanhoja saamelaisia tarinoita ja kertomuksia kuvitusapuna. Nadja Mikkonen / Yle

Mistä on kyse? Saamelaista noitauskomusta on aikanaan vainottu jo 1600-luvulta asti.

Noidan, pohjoissaameksi noaidin vastuualueisiin kuului esimerkiksi parantaminen ja luonnon kanssa yhteyden pitäminen.

Rumpu on ollut yksi noaidin työkalu, mutta rumpuja käytetään nykyään myös musisoidessa.

Emeritusprofessori Pentikäinen kertoo kohdanneensa vanhoja noaidiperinteitä jatkavia vielä nykypäivänäkin ja pitää ilmiötä myönteisenä.

KarigasniemiSaamelaisista noidista puhuminen ei ole yksinkertaista. Saamelaisten vanhojen uskomuksien ja erityisesti noitiin liittyvien perinteiden historia on paikoitellen traaginen ja moneen kertaan lähes tuhottu kristillistämisen ja kolonialismin seurauksena (siirryt toiseen palveluun) (Agon). Itse noita, pohjoissaameksi noaidi, on ollut historiassamme jopa vainottu henkilö.

Joillekin termi "lapinnoita" voi tuoda mieleen joko lähinnä muinaishistoriaan kuuluvan hahmon, tai kenties nykyaikaisen henkilön, joka käyttää vanhoja uskomuksia vaikkapa ohjelmapalveluissa turisteja viihdyttääkseen. On siis syytä kysyä, millaisia hahmoja noaidit ovat todellisuudessa olleet.

Saamenmaan historian asiantuntija, emeritusprofessori Juha Pentikäinen oikoo noitiin liittyvät kielteiset käsitykset oitis.

– Minulle saamelainen noita on myönteinen käsite, sanoo professori Pentikäinen ykskantaan.

Pentikäinen on Helsingin Yliopiston uskontotieteiden emeritusprofessori, Lapin yliopiston pohjoisen etnografian professori, ja ollut perustamassa Arktista yliopistoa (siirryt toiseen palveluun) (Oulu.fi). Lisäksi hän on työskennellyt niin Saamenmaan kuin suomalaisenkin kansanuskon parissa (siirryt toiseen palveluun) (Helsinki.fi).

Kuvan seita, pyhä paikka, on kuvattu Tierbmesvarrilla 1930-luvulla. Samuli Paulaharju / Museovirasto Musketti

Pentikäinen vertaa noaidien kykyjä esimerkiksi armolahjoihin, jotka tunnetaan kristillisessä perinteessä. Armolahjoihin kuuluvat esimerkiksi helluntailaisessa merkityksessä "terveeksitekemisen lahja" ja "lahja tehdä voimallisia tekoja (siirryt toiseen palveluun)" (Usko.net).

Noaidien taitoihin kuului esimerkiksi vammojen ja vikojen parantaminen, yhteyden hallitseminen tuonpuoleiseen ja luontosuhteen ylläpitäminen. Heillä on ollut suomalais-ugrilaisten ja uralilaisten kansojen keskuudessa suuri merkitys. Pentikäisen mukaan noaidin palveluksia on tarvittu kansan ja perhe-elämän eri vaiheissa.

Kiertävän talouden ja luonnosta elämisen aikaan yhteys ympäröivään luontoon on ollut erityisen merkittävää, ja siihen on liittynyt myös noaidin kyky keskustella luonnon henkien, lintujen ja eläimien kanssa.

Kutsumus ei ole sellainen, jota haetaan, vaan yhteisöt pyrkivät löytämään jonkun, jolla perinne on vielä vallassa. Juha Pentikäinen

Pentikäinen kertoo, että noaidien kohtaloksi koitui esimerkiksi 1600-luvulla elänyt suomalainen pappi nimeltään Gabriel Tuderus.

– Herran pappi, jota pelkäsi Lanta ja Lappi, siteeraa Pentikäinen vanhaa riimiä (siirryt toiseen palveluun) (Sodankylän verkkolehti).

Pentikäisen mukaan Tuderus laittoi toimeen saamelaisten joukkokasteita. Tiedetään myös, että Tuderus tuhosi noaidien rumpuja eli niin sanottuja noitarumpuja, pohjoissaameksi meavrresgárri, pakanallisina esineinä ja "perkeleen kapistuksina" (siirryt toiseen palveluun). (Sodankylän verkkolehti) Saamelaisia rumpuja etsittiin aikanaan niin kovalla vimmalla, että niitä kätkettiin maahankin.

Pentikäinen tietää kertoa, että rumpuja poltettiin muun muassa Kuusamossa nykyisen Kirkkojärven rannan alueella. Kuusamossa eli aikanaan myös Kitkan noitana (siirryt toiseen palveluun) (Koillissanomat) tunnettu henkilö, jonka hauta oli merkittävä löytö 1970-luvulla.

Me emme tiedä, mitä kuvion joskus piirtänyt ihminen on sillä tarkoittanut. Elli Maaret Helander

Noituudesta tuli tabu myös siksi, että Pentikäisen mukaan 1600-luvulla rakennettiin kirkkoverkosto peittämään Ruotsin, Suomen ja Norjan Ailigas-tuntureiden maastoa. Ailigas tarkoittaa pohjoissaameksi pyhää.

Pentikäinen listaakin erilaisia saamelaiskulttuuriin kuuluvia pyhiä paikkoja: Ailigas-tunturit, siidan eli yhteisön omat pyhät paikat, joihin tuli aikanaan seurapirttejä, ja salaiset pyhät paikat, jotka olivat yksityisiä.

– Niitä on vieläkin käytössä.

Historioitsija ja tietokirjailija Aage Solbakk kertoo teoksessaan Nature heals, että noaidit jatkoivat työtään vainosta huolimatta eri nimien alla. Heitä kutsuttiin esimerkiksi nimellä guvhllár eli "lukija", jolla viitattiin Raamatun lukemiseen, buori-deaddji eli parantaja, diehtti eli asiantuntija, čalbmegeaidji _eli illuusioiden tekijä ja _lávvi, joka nykyään merkitsee ystävää.

Rumpujen äiti jatkaa rumputaidetta

Noaidi käytti siis rumpua maailmasta ja todellisuudesta toiseen siirtymiseen ja tiedon hakemiseen sieltä, mutta aikanaan on ollut olemassa myös perheiden kesken käytettyjä rumpuja, kertoo käsityöntekijä Elli Maaret Helander.

– He eivät ennustaneet, vaan katsoivat, kannattaako tänään lähteä vaikkapa kalaan, ja tuleeko kalaa vai ei, Helander kertoo.

Noaidit taas käyttivät rumpua esimerkiksi niin, että rummun kalvolle asetettiin esine, joka rummuttaessa liikkui pinnalla olevien symbolien päällä. Esineen pysähtyminen tietyn kuvion päälle jäi noaidin tulkittavaksi.

Elli Maaret Helander tekee rumpuja poronnahkasta, jonka värjää, ja maalaa sen pintaan kuvioita. Nadja Mikkonen / Yle

Tänä päivänä rumpuja käytetään myös saamelaismusiikissa. Helander alkoi itse tekemään rumpuja lapsilleen 1990-luvulla, ja sittemmin hioi rumpujen tekemisen taitonsa sellaisiksi, että alkoi lopulta vetämään kursseja aiheesta muille. Siksipä Helanderia sanotaankin myös rumpujen äidiksi.

Helander piirtää rummun pintaan useimmiten tarinan. Tarinat hän hakee saamelaisesta kirjallisuudesta ja tutkimuskirjoistakin. Helanderin rummuissa on taiteiltuna esimerkiksi saamelaisia hengen maailman olentoja, kuten_ Boasso-ahkka _eliposioakka, joka vartioi miesten pyhiä esineitä.

Vanhojen rumpujen kopioimista sellaisenaan Helander ei hyväksy eikä suosittele.

– Me emme tiedä, mitä kuvion joskus piirtänyt ihminen on sillä tarkoittanut. Mikä on kuvan tarina tai tarkoitus? Siinä saattaa käydä todella huonostikin, kun vanhoja asioita otetaan vain ja piirretään, Helander sanoo.

Helanderin rummuissa näkyy saamelaisen uskomusjärjestelmän ja tarinaperinteen hahmoja. Nadja Mikkonen / Yle

Rumpujentekokursseilla hän kehottaakin suomalaisia oppilaita tutkimaan aihetta ja hakemaan omat symbolinsa käyttöön. Hän on myös pohtinut, millaisen paikan rumpu nykyään ihmisten elämässä täyttää, koska jotkut tuntuvat haluavan rummun käyttöönsä suorastaan intohimoisesti.

– Jotkut käyttävät rumpua parantamiseen, toiset laittavat niitä seinälle koriste-esineiksi, Helander kertoo.

Mitä tulee rummun parantaviin voimiin, Helander ajattelee, että salaisuus piilee paitsi rummun äänen tuottamissa taajuuksissa, mutta myös ihmisen omassa uskossa asiaan.

– Ehkä minä uskon henkilökohtaisesti siihen kuitenkin, Helander sanoo.

Noaidien nykypäivä

Pentikäisen mukaan ihmisten niin sanottuun noituuteen liittyvä tapausko ei ole loppunut, vaikka niin on ajateltu käyneen. Hän kertoo itse haastatelleensa ja tavanneensa saamelaisia henkilöitä, jotka ovat noitia vielä nykypäivänä. Pentikäinen katsoo, että he ovat vanhojen perinteiden jatkajia.

– Ne ovat perinteitä, jotka tulevat esiin yleensä vasta lähemmässä tuttavuudessa ja luottamuksessa. Se on eettisesti vaikea laji, enkä neuvo ihmisiä noitien puheille ainakaan siinä mielessä, että kyseiset yksilöt haluaisivat itse antaa tietoja, Pentikäinen sanoo.

Luonnon ja luonnon äänten tuntemus on noidan repertuaarissa olennainen asia. Juha Pentikäinen

Pentikäinen tapasi kymmenisen vuotta sitten iäkkään naisen Norjan puolella ollessaan matkalla saksalaisen kuvausryhmän kanssa. Naisella oli Pentikäisen mukaan esimerkiksi parantamisen lahja, ja hän löysi taidoillaan Pentikäisen seurassa olleen toimittajan sairauden syyn ja antoi tälle neuvoja. Parantaminen tapahtui kosketuksen ja sanojen kautta, kuvailee Pentikäinen. Hän kertoo arvanneensa, että nainen oli niin sanottu noita.

Kohtaamista ei kuitenkaan tallennettu kameralle eikä toimittajan kertomusta näytetty saksalaisten tekemässä dokumentissa.

– Ei olisi ollut eettisesti oikein käsitellä tätä asiaa. Jos olisin laittanut kohtaamisen ohjelmaan, sieltä olisi tullut pari onnikallista väkeä paikalle ja mummo olisi kuollut siihen, Pentikäinen sanoo.

Parempi oli siis jättää noita rauhaan nauttimaan hiljaiselosta.

Uusi kirja kertoo lisää rumpujen historiasta

Pentikäinen kertoo myös tuntemastaan siperialaisesta noidasta, joka tarkoituksellisesti asui hieman syrjässä muista ihmisistä kommunikoidakseen luonnon kanssa ja ollakseen siihen lähemmin yhteydessä.

– Hän pystyi saamaan puhekumppanikseen linnun tai elämään vaikkapa karhun kanssa. Luonnon ja luonnon äänten tuntemus on noidan repertuaarissa olennainen asia, sanoo Pentikäinen.

Pentikäinen kertoo julkaisevansa ensi vuonna saamelaisten mytologiasta kertovan kirjan Helsingin yliopiston lehtori Risto Pulkkisen kanssa. Kirjassa käsitellään muun muassa joitakin saamelaisrumpuja yksityiskohtaisesti.

Inarin Ukonselällä sijaitsee Ukonkivi, tunnettu pyhänä pidetty paikka. YLE Sápmi

Pentikäinen kertoo oppineensa Siperiassa vieraillessaan sen, että rummun päällä näkyvien kuvioiden lisäksi rumpujen sisäpuolisilla kuvioilla on merkitystä. Myös Elli Maarit Helander vahvistaa, että rumpujen sisäpuolella saattoi roikkua esimerkiksi voimaesineitä, jotka olivat noaidia itseään varten.

Pentikäisen mukaan shamaani eli tietäjä katsoo rummun sisintä, sillä sinne on kuvioitu ne tiedot, jotka shamaani on saanut rummun edelliseltä omistajalta. Pintakuvioissa näkyy esimerkiksi kolmikerroksinen maailmankuva, eli ylinen, alinen ja keskinen maailma (siirryt toiseen palveluun) (Saamelaiskulttuurin ensyklopedia).

Pentikäinen kertoo, että sana "shaman" tarkoittaa "häntä, joka tietää", ja sana on alkujaan mantsuurilais-tunguusilainen. Pentikäinen kuitenkin muistuttaa, että länsimaissa sana "shamaani" on tuontitavaraa: moni heimo puhuu mieluummin omilla käsitteillään kyseisistä ihmisistä kuin käyttää sanaa "shamaani".

– Kaikki poppamiehet eivät ole shamaaneja, Pentikäinen painottaa.

Kaikki noidat eivät ole aitoja

Pentikäisen mukaan noaidin tehtävä on siirtynyt seuraavalle siten, että noaidi on itse etsinyt seuraajan.

– Niin kauan, kuin heitä on tarvittu, on seuraajaa etsitty.

Tehtävää ei kuitenkaan ole ollut helppo ottaa vastaan, ja shamaanien yhteydessä on Pentikäisen mukaan puhuttu tuskallisesta shamaaniuden lahjasta.

– Kutsumus ei ole sellainen, jota haetaan, vaan yhteisöt pyrkivät löytämään jonkun, jolla perinne on vielä vallassa. Sitä on vielä olemassa. Ei se ole kuollut, toteaa Pentikäinen.

Seita houkuttelee sekä uteliaita että tutkijoita. Kuvassa kaivajia Somasjärven seidan juurella vuonna 1937. Ilmari Itkonen / Museovirasto - Musketti

Sellaiset henkilöt eivät kuitenkaan välttämättä pyri esiintymään julkisesti. Pentikäinen toteaa, että epäaitojakin noitia on, ainakin niiden kannalta, jotka itse piilottelevat kykyjään. Pentikäinen kutsuu epäaitojen noitien toimintaa pelleilyksi.

– Kun puhutaan tiettyjen paikkojen shamaaneista, kyseessä saattaa olla henkilö, joka ottaa rummun ja panee karvalakin nurinpäin päähänsä.

Aitoja kykyjä omaavia ihmisiä Pentikäinen kunnioittaa. Taitojen salaamiseen liittynee vuosisatoja vanha stigma, mutta myös noituuden liittäminen turismiin, Pentikäinen arvioi.

Häntä itseään on joskus hävettänyt olla todistamassa kansainvälisille vieraille tarjottuja esityksiä, joissa on shamaaniuteen liittyvää ohjelmaa.

– Minusta eettisestikin kestäviä ratkaisuja on, sanoo Pentikäinen viitaten siihen, miten esitysohjelmia voitaisiin järjestää hyvässä hengessä, ajattelee Pentikäinen.

Koska noaidit ovat historiallisesti herättäneet sekä kunnioitusta että pelkoa ja vastustusta, on syytä kysyä, mitä heistä tulisi ajatella nykypäivänä. Pentikäisen mielestä aiheesta tulisi puhua avoimesti ja kouluissa olisi tärkeä opettaa aiheen käsittelyä oikeassa valossa.

– Noitausko on osa kulttuurista äidinkieltä. Ei sitä eikä siihen liittyviä lahjoja pidä pelätä.

Päivitetty 28.8. klo 11.15: muokattu jutun otsikkoa

Lue lisää:

Etnografia ja oskkoldatdiehtaga áššedovdi Juha Pentikäinena arkiiva Sámearkiivii Anárii

Juha Pentikäinena arkiivamateriálat bohte disdaga Sámiarkiivii

Mytologia: Saamelaisten pyhät seidat

Emeritusprofessori Pentikäinen luovutti arkistonaineistonsa Saamelaisarkistoon Inariin