Setkání visegrádské čtyřky s novým francouzským prezidentem Emmanuelem Macronem definitivně ukázalo, jak moc se česká unijní politika dostala do slepé uličky. Nedokážeme prosadit své zájmy, nejsme schopni nalézat spojence a naopak garantujeme požadavky, které nejsou tak docela v našem zájmu. Proti tomu Macron během své schůzky s lídry středoevropské čtyřky neudělal jedinou chybu. Nejprve spustil před setkáním dělostřeleckou přípravu, když pro osm evropských čelných deníků vyhlásil: „Evropa není supermarket. Evropa je společný osud. Oslabuje je ji, když svolí s tím, že její principy mohou být odmítány. Země, které nerespektují pravidla, musí čelit politickým důsledkům.“ Po naklonění evropského mínění na svou stranu přišla na řadu samotná schůzka, kterou středoevropské země prohrály stylem start-cíl. Macron dobře tušil, že Polákům či Maďarům bouchnou saze, on bude za konstruktivního Evropana a spolek V4 za nenapravitelné sobecké zpátečníky. Což se také stalo.Přitom výsledek schůzky mohl být zcela jiný. To by ale především Česko muselo mít nějakou promyšlenou unijní politiku, která by nejen obhájila české národní zájmy v Evropě, ale také by donutila visegrádský spolek vystrčit hlavu z písku.Macronův největší majstrštyk nespočívá v dobytí Elysejského paláce, ani v získání většiny v Národním shromáždění. Ale v jeho geniální rétorice, kdy navrch hlásá evropskou otevřenost, ale ve skutečnosti tvrdě hájí partikulární francouzské zájmy.Už během jeho prezidentské kampaně bylo jasné, že Macron není jen jeden z těch přijatelnějších kandidátů na prezidenta, ale že bude v případě zvolení i jeden z nejostřejších evropských kritiků východních zemí unie.Evropa v jeho představách se točí okolo francouzko-německé spolupráce, okolo níž obíhá integrovaná eurozóna. A dále jsou už jen odpadlické země, a speciálně s těmi na východě, které Francii konkurují levnou pracovní silou, není nutné ztrácet čas.Je zajímavé, že zatímco za podobné myšlení si někdejší francouzský prezident Nicolas Sarkozy vysloužil v Česku ostré odsudky, Macron nyní platí za vzorného Evropana a nejen Česko stále zachvacuje touha po „nových Macronech“.Macron přitom rozhodně při hájení francouzských zájmů nejedná v rukavičkách. To ukázal už ve svém prvním zátahu proti levnější práci a zboží z východu.Evropská komise se nyní snaží upravit mzdy řidičů kamiónů kočujících po Evropě, protože Francie či Německo pokutují české a jiné dopravce za jejich údajně příliš nízké mzdy. Komise navrhla, aby řidič pobíral pět, sedm či devět dnů domácí mzdu a teprve pak musel pobírat minimální mzdu v dané zemi. Komise navrhovala sedm dnů jako „preferované řešení“. Mělo to logiku – za sedm dnů lze převézt zboží kamkoliv po Evropě a vrátit se. Kdo chce další nakládky, ať už pracuje za německou či francouzskou minimální mzdu.Jak zjistil týdeník Ekonom , vše změnil jeden telefon Macrona předsedovi Evropské komise Jeanu-Claude Junckerovi a ze sedmi dnů jsou najednou tři, byť o této variantě, která vážně ohrožuje jednotný vnitřní trh, nikdo asi původně neuvažoval.Pro Česko a další země by neměl být v této chvíli žádný problém vytvořit v Evropě koalici států, která by donutila Francii se vrátit k původnímu návrhu Komise. Jenže všiml si někdo na schůzce Macrona s Visegrádem, jak Sobotka marně protestuje proti francouzskému protekcionismu? Skoro nikdo. Macron byl za toho dobrého, co chce spojenou a funkční Evropu, čtyřka za nekonstruktivní kverulanty.Je tedy klidně možné, že Francie i proti zájmům východních zemí hodně přísný silniční balíček nakonec prosadí, což jistě položí pár českých dopravních firem.Jak se to mohlo stát, když v této kauze argumenty leží skutečně na naší straně? Jednoduše. Když v Evropě soustavně odmítáte úplně všechno, nikdo vám pak nepřijde na pomoc, když to potřebuje vy. I kdybyste měli stokrát pravdu. Což se nyní přesně stalo.Symbolem Visegrádu se bohužel stal odpor proti migračním kvótám. Ty skutečně nejsou šťastně vymyšleny, ale bez nabídky vlastního řešení je nekonečné odmítání pouze spolehlivým receptem na ztrátu důležitých přátel v Evropě. Česko v této koalici strachu z uprchlíků navíc sehrává tu nejhloupější roli. Proti Bruselu nevystartovalo tak tvrdě jako zbývající trojka (což je dobře), ale nakonec zůstalo po boku národně-konzervativních revolucionářů z Varšavy a Budapešti, protože Slováci v pravý čas vystoupili z rozjetého vlaku na slepé koleji a nabídli několik málo nových míst pro rozdělování migrantů v rámci EU.Spor o silniční balíček ukázal, že Visegrád, se kterým se nikdo nechce v Evropě bavit, tak zjevně není schopný získat v pravý čas další spojence. Jistě šlo přitom zaklepat u Němců, kteří sice také chtějí zatočit s levnou pracovní silou z východu, ale nemají oproti Francouzům důvod tak brutálně zničit své významné exportní a importní partnery.Jenže místo aby kancléřka navrhla smírný návrat k řešení Evropské komise, což by bylo v této situaci faktický úspěch Visegrádu, tak podpořila Macrona, protože visegrádská čtyřka platí za toxický klub nespolehlivých zemí.Nebylo to přitom asi nic nedosažitelného, protože samo Německo samo už začíná střízlivět z nadšení Macronem a za spoustou jeho velkolepých řečí začíná vidět obrysy starých francouzských politických cílů. Šéf německé Bundesbanky a blízký spojenec Merkelové Jens Weidmann již docela tvrdě prohlásil, že Macron nenabízí recepty na současné evropské potíže a odmítl Macronův sen o společném rozpočtu eurozóny Český krach unijní politiky je už tak zjevný, že ohrožuje zájmy země takřka na denní bázi.S jen velmi malou nadsázkou se dá říci, že Česko již z Evropské unie vystoupilo . Dávno je pryč federalistická koncepce unijní politiky Václava Havla. Zkrachovala i reformní agenda spjatá s Mirkem Topolánkem. A nyní se potápí i ta pragmatická politika ČSSD, která rozhodně nekývala na vše, ale chtěla být v hlavním proudu evropského dění.To už neplatí. Z Visegrádu se stal klub, který Česku spíše škodí, než pomáhá. Praha není schopna přesvědčit Německo a třeba i severské státy, že v pobrexitové Evropě je občas dobré podpořit nějaký ten středoevropský požadavek.Aby něco takového bylo možné, Česko by se muselo aktivně zapojit do některých z aktuálních evropských spoluprací a převzít kus dílu zodpovědnosti za budoucnost Evropy.Místo povinného přijímání uprchlíků jich lze desítky i stovky převzít dobrovolně. Nemusíme také hned kývat na euro, když to současná veřejnost poměrně razantně nechce, ale můžeme se třeba aktivně napojit do obranné či energetické unijní spolupráce.Nic takového se ale neděje a asi hned tak dít nebude. Česko se prostě nechce podílet na žádném z evropských snů a pak se diví, že všechny jsou tak pěkně za sebou seřazeny ve vybroušených Macronových projevech, i když jimi francouzský prezident často jen hájí partikulární zájmy své země.