Flyttesjau i det stille

Sakte, men sikkert stykkes norsk suverenitet opp og flyttes ut av Norge. Det juridiske grunnlaget er syltynt.

Publisert Publisert 16. mai 2013

Sjur Holsen

HURRA FOR HVA DA?: I morgen feirer vi fødselsdagen til den norske grunnloven, innstiftet i 1814. Når norsk suverenitet overføres til internasjonale organer, burde prosedyrene i Grunnloven vært fulgt, skriver førsteamanuensis Eirik Holmøyvik i en ny artikkel i <em>Nytt norsk tidsskrift</em>. Det skjer bare ikke. ARKIVFOTO: VEGAR VALDE

Denne artikkelen er over syv år gammel

Djevelen bor i detaljene , blir det sagt. Og detaljene kan være kolossalt kjedelige.

Ta for eksempel Det europeiske flysikkerhetsbyrået i Köln: Hvem bryr seg egentlig om at dette byrået i 2005 fikk overført kompetanse til å gjøre vedtak om blant annet typesertifisering for nye norske luftfartøyer? Eller at Det europeiske kjemikaliebyrået i Helsinki i 2007 fikk kompetanse til å gjøre vedtak om blant annet registrering av kjemikalier i EØS-området, herunder Norge?

Du er unnskyldt hvis du er i ferd med å klikke videre nå.

Men hold ut litt til! For skal vi tro førsteamanuensis Eirik Holmøyvik ved Det juridiske fakultet ved UiB, er disse to hendelsene del av en viktig tendens, der norsk suverenitet flyttes bort fra Norge og over til internasjonale organisasjoner, nesten uten debatt.

I en artikkel i siste nummer av Nytt norsk tidsskrift, som slippes i dag, viser Holmøyvik hvordan en rekke suverenitetsoverføringer fra norske til internasjonale styringsorganer har brutt med Grunnlovens anvisninger for hvordan maktfordelingen mellom norske statsorganer skal være. Det bør kanskje oppta oss dagen før grunnlovsdagen; året for grunnlovsjubileet.

Den norske grunnloven hviler ikke bare på en forutsetning om at statsmakten i Norge skal utøves av de organene Grunnloven angir: Den har også en egen paragraf – § 93 – som skal anvendes dersom Stortinget velger å overføre suverenitet til internasjonale organer. Paragrafen, som krever 3/4 flertall i Stortinget og trekker opp visse grenser for suverenitetsoverføringen – blant annet at Norge er eller blir medlem av den organisasjonen som får overført suverenitet – var sist i bruk da Stortinget vedtok å slutte Norge til EØS-avtalen i 1992. Årsaken var at avtaleinngåelsen medførte overføring av utøvende makt til EFTAs overvåkingsorgan ESA, og av dømmende makt til EFTA-domstolen.

I dag er vi ja-folk knapt mange nok til å fylle en historisk parentes

Men – og det er Holmøyviks poeng – siden 1992 har Norge også inngått en rekke andre avtaler om overføring av suverenitet til internasjonale organisasjoner i og utenfor EU ved simpelt flertall; altså uten bruk av Grunnlovens § 93. De to heller ukjente byråene nevnt i innledningen er blant eksemplene på slike suverenitetsoverføringer. Utviklingen gjør EØS til «eit hår i den konstitusjonelle suppen som storting og regjering har kokt dei siste 20 åra», og bruken av § 93 til det statsrettslige unntaket, ikke regelen.

Det juridiske grunnlaget for å omgå § 93 er ytterst tynt, skal vi tro Holmøyvik. Det har vokst frem gjennom parlamentarisk praksis og konstitusjonell sedvane de siste par tiårene, men står "på juridisk sandgrunn", uten et legitimt rettskildegrunnlag.

Det er alvorlig, for vi snakker om endringer som i sum flytter grunnmuren for norsk statlig maktutøvelse, selv om den enkelte suverenitetsavståelsen kan fremstå som bagatellmessig og være godt faglig fundert. Ved avtaler om suverenitetsoverføring blir utøvelsen av en gitt kompetanse, som etter Grunnloven er tillagt et norsk organ, flyttet til et organ som tilhører en internasjonal organisasjon. Eller sagt på en annen måte: En suverenitetsoverføring er egentlig en grunnlovsendring.

Hva skal så gjøres – eller hva burde vært gjort?

For oss ja-folk er saken enkel, i hvert fall så lenge det er snakk om overføring av makt til EU-organer: Norge burde simpelthen ha gått inn i EU, og problemet ville ha løst seg selv.

Innvendingen er bare den at det norske folk sa nei til norsk EU-medlemskap i 1994, og at nordmenn er blitt langt mer EU-skeptiske siden. I dag er vi ja-folk knapt mange nok til å fylle en historisk parentes.

Likevel fortsette r altså norsk suverenitet å lekke ut av landet i en stri strøm. Det kan dels ha å gjøre med den underlige kompromisskulturen som har fått prege Norges forhold til Europa hver dag siden 1994, basert på det demokratiske underskuddsforetagendet EØS. Og det kan ha sammenheng med en utvikling der den akselererende politiske integrasjonsiveren er kommet i utakt med statsrettens mer konserverende innretning.

Det er nokså talende at innsigelsen mot denne praksisen kommer fra juridisk faghold, og at diskusjonen nok en gang risikerer å strande der. Makten flyttes fra politiske til byråkratiske institusjoner både nasjonalt og internasjonalt, og politikerne mangler tid og kanskje vilje til å reflektere over den politiske maktutøvelsens juridiske grunnlag, selv når dette grunnlaget sakte vaskes bort.

Eirik Holmøyvik beskriver den massive omgåelsen av paragraf 93 som et «konstitusjonelt selvbedrag». Og, mer alvorlig: «Det er eit sjølbedrag som det synes å ha vore tverrpolitisk semje om over fleire tiår».

Verden blir stadig mindre, og det internasjonale samarbeidet skyter fart på stadig flere områder; områder der også Norge ønsker å være med – selv når den brysomme Grunnloven og folkets nei står i veien. Da er det fort gjort å henfalle til pragmatismens behagelige prinsippløshet.

Fakta Fakta Prinsippene for overføring av norsk suverenitet til internasjonale organisasjoner er regulert i Grunnlovens § 93. Denne ble sist brukt da Norge ble tilsluttet EØS-avtalen i 1992. Siden 1992 har Norge inngått en rekke avtaler om overføring av suverenitet til internasjonale organisasjoner, de fleste tilknyttet EU eller EØS, uten at § 93 har vært benyttet. I en artikkel i siste nummer av Nytt norsk tidsskrift kritiserer førsteamanuensis kaller førsteamanuensis Eirik Holmøyvik denne praksisen et "konstitusjonelt selvbedrag". Les mer

Publisert Publisert: 16. mai 2013 07:21 Oppdatert: 16. mai 2013 07:38