Moralkontroll i Oslos innvandrergater

9. jan. 2010 12:43 Sist oppdatert 6. januar 2016

Fatima Tetouani flyttet fra Marokko til Oslo for ti år siden. Hun er overrasket over hvor adskilt nabolaget hennes på Grønland faktisk er. Bjørge Stein

Grønland er mer muslimsk enn Marokko, sier Fatima Tetouani.

Bobby Burner er sulten etter jobb og tygger i seg en samosa mens han rusler bortover Grønlandsleiret. Plutselig sperrer to unge fremmede menn veien for ham. Bryskt og aggressivt spør de: «Vet du ikke at det er ramadan? Du burde vite bedre!»

Sosionomen, som opprinnelig kommer fra Iran, ser kanskje ut som en muslim, men han er det ikke.

Under muslimenes fastemåned i fjor høst var han – som så mange ganger før – innom hovedstadens multikulturelle bydel hvor de hippeste kafeene ligger vegg i vegg med de billigste curry-sjappene.

På Grønland forlater turbankledde menn fredagsbønnen i det de unge og trendy innleder en lang helg på byen. Her er byens største tetthet av khatbuler og minareter. Burner liker det kulturelle mangfoldet. Men spesielt etter 11. september 2001 har han merket en negativ utvikling: økt bruk av sosial kontroll, hijab og heldekkende kapper. Flere menn med skjegg.

— Å bli stoppet på gaten opplevde jeg som plagsomt og truende. Det var verre enn å bli slått ned. Det finnes ingen bevis for denne formen for trakassering, sier Burner.

Akseptert kontroll

I høst skapte det skarpe reaksjoner da et homofilt par som gikk hånd i hånd over Grønland, ble sparket etter og skjelt ut. Mannen som trakasserte dem, meldte at de befant seg i en muslimsk bydel hvor «den slags» er uønsket.

Debatten i etterkant handlet i stor grad om behandlingen av synlige homofile. En direkte konsekvens er at sommerens homoparade er flyttet og skal starte på Grønlands torg.

Men det er mange andre som opplever en minst like sterk kontroll når de beveger seg i det eksotiske gatemiljøet.

Abid Raja har i arbeidet med sine dialogmøter om integrering fått betroelser fra mange muslimske jenter om hvor belastende de opplever Grønland. Noen holder seg unna, andre innretter seg og kler seg i tradisjonelle klær for å unngå hets. Mest utbredt er den ikke-verbale hetsen med aggressive blikk som irettesetter, håner, forakter.

Både Raja og andre understreker at dette kun gjelder en begrenset gruppe. Men en del menn opptrer som religionspoliti overfor muslimske jenter som går vestlig kledd, fordi de frykter at deres døtre skal gjøre det samme.

— Selv fremmede jenter de ikke kjenner, forsøker mennene å kontrollere. Kontrollen brer om seg, men på Grønland har det utviklet seg en aksept for den, sier Raja.

Strengere

Den somaliske forfatteren Amal Aden mener det er skremmende at den sosiale kontrollen er blitt mye strengere etter at hun flyttet fra Grønland for åtte år siden. Hun forteller om unge jenter som blir tatt på brystene og kløpet i rumpa av menn som hevder at det er jentenes egen skyld fordi de ikke dekker seg til.

— Dette rammer kvinner og jenter som i disse mennenes øyne går lettkledd, nesten nakne, når de går i olabukser og vestlige klær.

Usynlige murer

Bobby Burner ble i fjor høst hetset enda en gang da han spiste en frukt på vei inn i frisørsalongen hvor han er fast kunde.

Han merket frisørens fiendtlige blikk, de andre kundene som vekslet blikk og så foraktelig på ham.

Bryskt opplyste frisøren om at det var ramadan, før han skrudde på radioen med Koranen-resitasjoner. Med raske, sinte bevegelser gikk frisørens hender over Burners hår.

— Han oppførte seg som om jeg var en uren, som han helst ikke ville røre. Han ville bli kvitt meg så fort som mulig.

Burner tror vi vil se mer segregering enn integrering fremover.

— Mange med minoritetsbakgrunn føler seg presset av majoritetsbefolkningen til å utvikle egne fellesskap. Det bygges usynlige murer mellom folk, som lager egne samfunn med egne regler. De foretrekker å samhandle med hverandre og har liten kontakt med andre, sier han.

Muslimsk bydel

Fatima Tetouani vil ha mest mulig kontakt på tvers av alle grenser. Men der hun sitter på stamkafeen Evita med utsikt til den vinterkalde gågaten Smalgangen, er hun overrasket over hvor adskilt nabolaget hennes faktisk er.

Da hun for ti år siden flyttet fra Marokko til Oslo og sin norske mann, forventet hun et vestlig, åpent samfunn.

— Men Grønland er mer muslimsk enn Marokko, sier hun, og rister på hodet.

— Jeg hadde aldri sett en burka før jeg kom hit. Og jeg hadde aldri før opplevd stygge blikk hvis jeg spiste eller drakk en kopp kaffe under ramadan. Hun nikker ut mot bordene på fortauet.

— Jeg bryr meg ikke om dem og sitter synlig der ute. Men mange gjemmer seg inne og tør ikke la noen se dem. De frykter de strenge med skjegg, hijab eller burka.

Som i moskeen

Egentlig skulle Tetouani sønn begynt på Vahl skole, med over 95 prosent fremmedspråklige elever. Men etter et besøk takket hun nei. –Alle jentene var dekket til, jeg følte meg som i moskeen. Sønnen min skal ikke bli mobbet fordi han har en far som spiser svin og ikke er omskåret.

Hun har arbeidet i en barnehage i området og vet at det skjer. En mor fra Algerie trodde seg uhørt da hun kjeftet på sønnen sin fordi han hadde lekt med de norske barna.

— Du vet jo at de spiser gris og kommer til helvete, minnes Tetouani morens formaning.

Hun sukker. –Tradisjon og fattigdom gjør at de fortsetter å isolere seg i Norge. Det alvorlige er at de prøver å okkupere denne bydelen.

En venninne besøkte henne i sommer. Kledd i kort sommerkjole, opplevde hun møtet med Grønland så ubehagelig at hun aldri vil komme tilbake. Venninnen vil ikke snakke med Aftenposten.

— Hun er redd. Religion er det farligste å snakke om, forklarer Tetouani.

Drapstruet

At det kan være farlig å snakke om, spesielt kritisere, religion, kan forfatter Walid al-Kubaisi bekrefte. Han har i årevis deltatt aktivt i debatten om norske muslimer og integrering. Nå ligger han lavt. Flere ganger er han blitt bedt om å flytte fra Grønland og har fått høre «dette er vårt område».

Tre unge somaliere stoppet ham utenfor leiligheten hans, ropte og skrek og truet med å drepe ham hvis han ikke sluttet å kritisere islam.

— Ikke alle er villige til å si sin mening og betale prisen. Jeg ønsker ikke mer bråk, fastslår han, og tror det er vanskelig for nordmenn flest å få med seg hva som foregår.

— De vil ikke blande seg i innvandrernes konflikter. Men jeg er bekymret. Det gjelder ikke alle. Men de som isolerer seg i denne ghettoen, får lov å fortsette å kontrollere andre.

Fritt valg

I Ariana kolonial på hjørnet rett nedenfor al-Kubaisi prøver både den nåværende og tidligere eieren å holde varmen. De snakker gjerne om forholdene på Grønland. De mener det går riktig vei og at integreringen stadig blir bedre. Hvis noen føler seg overvåket på gaten, beklager de det.

— Alle må få velge for seg selv. Ingen har rett til å blande seg i andres liv, sier Imran Bhatti, som selv tok det med godt humør da han fikk bemerkninger for å røyke under ramadan.

Unngår Grønland

Kanskje er det noen som gjør disse tingene. Men det er enkeltpersoner. Det blir helt feil å dømme alle innvandrere når noen gjør noe dumt, sier han, mens Rahim Hamid nikker.

— I min butikk er absolutt alle velkommen. Også de som velger å være homofile.

En som føler seg lite velkommen og styrer unna Grønland, er «Hassan Ahmed». Han bor sammen med en norsk mann.

At han er homofil, har spredd seg raskt i det somaliske miljøet. Helt ukjente menn har omringet ham og ropt «jævla homo» og «Gud forbanne deg». Han måtte gi opp kveldsjobben midt på Grønland fordi han daglig ble fotfulgt til bussen.

— Det er veldig trist. Slikt skulle ikke skje i Oslo i 2010. Mange som bor her, burde gått på skole eller jobbet. De trenger kunnskap både om homofili og det norske samfunnet. Men de blir ikke integrert, sier han, og understreker at hetsen i like stor grad rammer kvinner med norske kjærester.

— Jeg har flere venninner som ikke våger gå hit med korte skjørt. De er veldig redde og tør ikke snakke i avisen.

Forskere som har fulgt innvandrermiljøer i flere år, er klar over de åpenlyse forsøkene på sosial kontroll.

Sosiolog Katrine Fangen sier at dette er en velkjent beskyttelsesstrategi, et vern mot det som oppfattes som uheldig påvirkning fra den vestlige kulturen.

— Det får noen til å opphøye seg til moralpoliti for å kontrollere hvordan en god muslim skal kle seg. De ser egen moral som mer høyverdig enn andres.

Fangen som nå leder et stort EU-prosjekt om integrering, sier at det er lignende erfaringer i andre europeiske land som Frankrike og Storbritannia. Hun mener at en årsak til at moralens voktere blir flere og strengere kan være at det stadig kommer nye innvandrere rett fra land i krig.

— I krig oppstår det gjerne en religiøs konservatisme som en del tviholder på når de kommer til Norge.

Sosialantropolog Inger-Lise Lien ser overvåkingen som et uttrykk for at de som bor i området, begynner å føle seg trygge nok til å håndheve egne standarder og verdier.

— Dette er en kamp mellom tradisjonalistiske og moderne holdninger, sier Lien, som ser at de intolerante holdningene er på vei inn.

— Men de kommer innenfra. Innenfor gruppene vi skal vise toleranse, innføres intoleranse.

Michael hartmann gledet seg til det kulturelle mangfoldet da han flyttet til Grønland i Oslo. Han hadde ikke regnet med at det skulle medføre sosial kontroll og trakassering. Stein Bjørge

Mistet illusjonene

En stylet BMW med dunkende stereobass ruller langsomt opp på siden av Michael Hartmann. Vinduet på førersiden glir ned. To unge pakistanske menn lener seg mot ham og roper: «Jævla homo! Mora di er ei hore!»

Bergenseren er bare et kvartal unna sitt eget hjem og kjenner raseriet koke. Enda en skyllebøtte fra fremmede som er provosert av at han er den han er.

Han flyttet til Grønland nettopp for å oppleve det kulturelle mangfoldet og den åpne storbyen. Etter fem år er den glødende antirasisten desillusjonert. Han er blitt redd for å bli banket opp og merker at noen helst vil ha ham ut av strøket. Hjemme i leiligheten et steinkast unna Oslos største moské spør han seg om dette er takken for at han alltid har engasjert seg på innvandrernes side.

— Jeg kom hit veldig naiv. Nå føler jeg at jeg går flere tiår tilbake i tid når jeg forlater denne leiligheten. Etter at resten av Norges befolkning gradvis har akseptert homofile, kommer en minoritet, som selv krever å bli forstått og godtatt, og viser en slik forakt.

Men Hartmann nekter å la seg fortrenge fra en bydel som egentlig har alt: –Vi kan ikke gi opp mangfoldet. Egentlig burde vi som minoriteter stått sammen og hjulpet hverandre.