Tenk å få våkne

Karin Yrvin

22. mars 2011 00:14 Sist oppdatert 22. mars 2011

<p>Det å bli syk er det mest skremmende jeg har vært med på, men det har gjort meg sterkere, modnere og mer fokusert på de viktige tingene i livet, skriver stortings- representant Karin Yrvin. </p> OLAV OLSEN

Med erkjennelse og behandling kan bipolare ha samme livsmuligheter som alle andre.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

En venn har lagt ut sangen Morning has broken på Facebook. Jeg blir glad og spiller den om igjen, mens jeg tenker på det skjøre, vakre livet. Det har ikke alltid vært slik glede.

For ikke så lenge siden ville kjemien i hjernen min ført til at jeg hadde tolket sangen dit hen at jeg hadde ødelagt morgenen. Jeg ville blitt lei meg, fortvilet. Jeg ville lurt — om igjen og om igjen - på om hva jeg hadde gjort, og sagt, feil.

Til slutt ville jeg ligget som en klut på sofaen. Jeg hadde tenkt på alle jeg hadde skuffet og skadet. Full av skyldfølelse og selvforakt.

Gikk i oppløsning

Vi forsto ikke hva som skjedde. Sykdommen kom gradvis og ble mer og mer alvorlig. Utenfra sett, ble jeg fjern. På innsiden var det komplett kaos. Selvet gikk i oppløsning. De gode dagene ble færre.

Til slutt fikk vi hjelp. Da var jeg og de nærmeste utslitt. Jeg hadde nok med meg selv. Når nakken er bøyd, er navlen veldig nær. De nærmeste skaffet hjelp. Arbeidsgiver stilte opp. Jeg var heldig. Jeg hadde modne mennesker rundt meg, og de er der ennå.

Slik er det ikke alltid. Sykdom kan tære på relasjoner, og arbeidsgivere kan opptre uprofesjonelt. Det blir for vanskelig. Det å tilhøre et fellesskap er essensielt for oss mennesker. Prisen for sykdom kan være at tilknytningen til samfunn, arbeid og mennesker forsvinner, og en rammes dobbelt.

Oppstemthet og depresjoner

Jeg har en tilstand som kjennetegnes av perioder med impulsiv oppstemthet og perioder med depresjoner. Jeg kan være syk i en depresjon, men er ellers arbeidsfør som andre. Den meste av tiden er jeg i en normaltilstand (i den grad noen av oss er normale). For min del om lag 99 prosent av tiden, men dette kan variere fra person til person. Sårbarheten for sykdommen er kronisk. Jeg kan bli syk igjen, men gjør det jeg kan for å ikke å bli det. Jeg kan forbli frisk hele livet.

Epilepsimedisin tar bort toppene og bunnene. Enkelt sagt gjør medisinene og samtaleterapi at en går fra å se sort eller lysende gull, til nyanser i rosagrått. Det er bedre i det rosagrå, hvor det er mulighet for ro og ettertenksomhet. Forskning viser at bipolare er mer kreative en snittet av befolkningen. Blant annet derfor ser mange tilstanden som en gave. Jeg oppfatter det ikke slik. Ennå.

Lappes sammen igjen

I tilfriskningsprosessen måtte selvet mitt lappes sammen igjen, om enn på en ny måte. Det var mye jeg hadde gjort og tenkt som måtte bearbeides. Tid ble brukt på nettet i en søken etter å forstå. Jeg fant ut det som så mange andre finner: Det finnes ingen enkel forklaring på hvorfor noen blir syke. Arv spiller sannsynligvis en rolle. En vet ikke hvordan behandling virker, bare at den gjør det. Med erkjennelse og behandling kan bipolare ha samme livsmuligheter som alle andre. Mange har levd et innholdsrikt liv med en sårbarhet for sykdom. Allistar Campell har fortalt om sin erfaring. Robert Boorstin, Bill Clintons taleskriver på nasjonale sikkerhetsspørsmål, har vært åpen. Churchill. Og en lang rekke hverdagshelter bidrar på hver sin måte, og skaper et mer mangfoldig samfunn.

Fordreid bilde

En av dagene jeg var syk, så jeg meg i speilet. Der jeg ventet å se en blid person, med smilehull og glade øyne, så jeg et fordreid bilde, som om speilet var blitt knust. Veien å gå fra å føle seg vellykket til å bli «en av de der» var kort. Det var egoknusende. Det at jeg så det slik, sier noe om mine fordommer - men også om dine?

Stigmatiseringen er til å ta og føle på. Prosessen er kjent. Jeg blir for mange en stereotypi de har av psykisk syke. Er denne teksten det første du leser skrevet av meg, vil det danne et førsteinntrykk. Alt jeg gjør og sier siden, vil bli tolket slik at det passer med dette bildet. Mange av dem som leser dette, vil rett og slett ikke evne å se meg - mine handlinger, erfaring, intellekt, kompleksitet og kunnskap - gjennom fordommene. Det er vanskelig å beskytte seg mot, eller endre, slike sterke iboende forenklende krefter hos alle oss mennesker. Det enkleste for oss som har sårbarhet for bipolar lidelse, er å la være å fortelle om det.

Mer fokusert

Det å bli syk er det mest skremmende jeg har vært med på, men det har gjort meg sterkere, modnere og mer fokusert på de viktige tingene i livet. Som å få fjernet et av samfunnets mest urettferdige og ressurssløsende stigma. Jeg kan bidra i det små, ved å være en av dem som forteller om sin erfaring. Prisen jeg kan komme til å måtte betale, er diskrimineringens pris: Avskrivelse, å bli oversett, «snakk», samt de mest absurde bortforklaringer for å legitimere diskriminering. Det er de samme mekanismer som for eksempel kvinner og homofile har vært utsatt for. Diskriminering som hører hjemme på historiens skraphaug. Jeg skal gjøre mitt for at også denne formen for diskriminering havner der.

Mange rammes

Mystifiseringen av det å være psykisk syk er et problem for oss alle. På grunn av manglende kunnskap, oppdages sykdom sent. Det fører til menneskelig lidelse, men det er også sløsing med samfunnets økonomiske ressurser. Ved tidlig hjelp kan en gå raskt fra å ha behov for støtte, til å bli en ressurs i arbeidslivet. Belastningen på helsevesenet blir mindre fordi en blir friskere fortere, og fordi man slipper kostbare innleggelser. Dette handler ikke om små tall: Svimlende 2.4 millioner mennesker i Norge vil en gang i livet berøres av psykiske vansker. Nesten annenhver person - om ikke deg, så en av dine nærmeste - vil rammes på et eller annet tidspunkt i livet.

Alle skal med

For å kunne gjøre endringer, må en være samfunnskritisk. Arbeiderpartiets grunntanke er at alle skal med. Det gjenspeiles i det brede spekteret av vår politikk, også i satsingen på psykisk helsevern. Det kan vi være stolte av. Men det er et stykke igjen. Syke mennesker må i mange tilfeller skrive brev til psykologer, hvor de argumenterer for hvorfor de bør få hjelp. De kan bli antatt. De kan få avslag. Og selv om du har klare rettigheter, så vit at: Graden av avvisninger av henviste pasienter varierer fra 3 til 79 prosent mellom ulike helseforetak, og prosentandelen av tunge diagnoser er like høy blant avslagene som blant pasientene som får et tilbud. Jeg vil gjerne be deg lese den siste setningen om igjen. Tenk over det: Hva ville skje dersom helsevesenet forøvrig måtte svare for slike tall? Blant annet derfor skal Oslo Arbeiderparti utarbeide ny politikk for psykisk helse.

Et mirakel

Jeg har hørt de mange som sier de ikke ville levd foruten tilstanden og dens følelsesmessige fasetter. Ja. Jeg savner de lyse, lyse sommernettene, de som aldri tok slutt. Dagene da jeg sang «Tenk å få våkne» av full hals og danset over gulvet. Men prisen er for høy. Jeg, og veldig mange med meg, har vært gjennom de mørkeste timene. Slik sett er erfaringen med tilstanden en gave. Nå er hver dag et mirakel.