Sverige – det fremmede landet

26. okt. 2013 14:49 Sist oppdatert 25. november 2013

img439-vUpSTqUAN6.jpg

Olav Thon har ikke gjort noe verre enn å støtte Frp. Det var likevel nok til at prominente svensker holdt seg borte da den 90-årige eiendomskongen i går ble æresdoktor i den gamle forliksbyen Karlstad.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

Debatten rundt NRKs Skavlan -sensur, reaksjonene på det norske valget og Olav Thon: Alt dette er spredte, men tydelige signaler på at svenskene ikke forstår oss. Det er en gjensidig: Vi nordmenn tror jo at vi forstår Sverige så godt, men gjør det nok egentlig ikke.

Det har vært like tankevekkende som overraskende å betrakte det bildet av Norge som den blåblå regjeringens tilsynekomst har manet frem i de svenske avisspaltene:

«Ett eko från mellankrigstiden», «Så har vi då till sist rasister i regeringen. Inte i Sverige, men i Norge», «Därför förstår inte Norge faran med regeringens rasism» og «I Norge kan det gå illa« er bare et lite knippe overskriftseksempler på nattsvart svensk fremtidspessimisme på våre vegne.

Den onde hulder

Eventyrets onde hulder er Fremskrittspartiets Siv Jensen, som med sin trollsplint har fått oss nordmenn til å se det rette i det gale og det vakre i det stygge.

Vi nordmenn forstår ikke hva som skjer med oss, er budskapet fra den nasjon vi en gang i tiden kalte broderfolket.

Harald Stanghelle.

Vi kan gjøre det lett for oss ved å fortelle svenskene hvor feil de tar. For feil tar de jo. Det er riktignok mye galt som kan og bør sies om Frp, men det er intet rasistisk parti.Det var ikke engang innvandringsskepsis som skapte partiet, men kampen mot høye skatter og et påtrengende byråkrati. Her skiller Frp seg dramatisk fra de fleste høyrepopulistiske bevegelser i Europa, selv om partiet har surfet på den samme fremmedfrykt som disse. Men Frp gått en lang og kronglete politisk vei før det nå har funnet veien inn til regjeringskontorene.

Høyrøstet og overfladisk

Det er tvilsomt om høyrepopulisme er en dekkende merkelapp på partiets politikk. Snarere dreier det seg om petroleumspopulisme, et begrep som knapt gir mening på noe annet språk enn nettopp norsk. Og norsk er som kjent ikke akkurat noe verdensspråk.

Derfor er det meningsløst når en like overfladisk som høyrøstet svensk forsker i storavisen Dagens Nyheter får seg til å påstå at Fremskrittspartiet «i regjering kan være en døråpner for europeisk fascisme».

Samme mann har fått seg til å sette norsk 17. mai-feiring inn i en slags fascistisk sammenheng. Ikke rart at selv SVs Snorre Valen bruker ord som «useriøs og polemisk» (Vårt Land) for å karakterisere det hele.

Den svenske hansken

Dette er det enkle svaret på den hansken svenskene har kastet. Men vi kan også gjøre det noe vanskeligere for oss selv ved å spørre hvorfor vi skiller oss så tydelig fra Sverige på innvandringsdebattens minelagte område.

Der svenskene snakker om humanisme, vektlegger vi strenghetsretorikken. Vi er livredde for alt som kan stemples som snillisme, mens svenskene fortsatt snakker fritt om åpenhet. I Sverige dyrkes en bred enighet om å være sjenerøs, mens vi her i landet har like bred konsensus om å være restriktiv.

Og tallenes tale gjenspeiler forskjellen i holdninger: 263 fortvilte syrere søkte asyl i Norge første halvår. 4750 syrere valgte Sverige. På den andre siden av Kjølen synes man dette er et uventet lavt tall, mens vi på vår side mener et par hundre er mer enn nok.

Livredd og ivrig

Men kanskje viktigst: Debattklimaet er totalt forskjellig.

Der svenskene er livredde for alt som kan utløse en voksende fremmedfrykt, er vi nordmenn ivrig opptatt å vise frem alle problemene i et flerkulturelt samfunn.

Les også Kraftig motstand mot æresdoktorat til Thon

Dette er et stort paradoks når vi vet at det er i Sverige vi finner innvandrerghettoer og bydeler med uhåndterlige opptøyer. Der settes både biler og boliger i brann – slikt skjer ikke her i Norge. Vi dyrker de stigende forventningers misnøye med oljepenger på bok, mens svenskene har høy ungdomsarbeidsløshet og dypere sosiale problemer.Likevel er det vi som er mest redde for hva som kan skje med samfunnet vårt.

Misunnelig og tvetydig

Her i Norge har vi alltid hatt et tvetydig forhold til Sverige.

Vi har sett opp til svenskene. Vi har misunt dem. Men vi har også mislikt vårt nærmeste nabofolk. Lenge adopterte vi samfunnsreformer som ble alet opp nettopp hos vår fremste konkurrentnasjon. Like lenge led vi av et storebrorkompleks.

Så snudde det hele. Ikke i løpet av en natt, men over tid oppdaget vi at det var nettopp vi som satt med de beste kortene på hånden. Vi lærte oss å opptre med en ny form for nasjonal selvbevissthet. Nullpoengnasjonen Norge vant til og med Melodi Grand Prix. Til alt overmål gjorde vi det i Göteborg.

Norden har mer eller mindre opphørt å eksistere som en vital politisk identitet. Samtidig er den nordiske modellen blitt et ettertraktet internasjonalt studieobjekt. For noen er den også et forbilde.

Denne modellen skal de nærmeste tiårene testes mot det flerkulturelle samfunn. Den utfordringen deler Sverige og Norge.

To land som på overflaten virker så like, men der det politiske landskapet har utviklet seg i forskjellige retning.

Stolt kompromissløshet

Under Almedalsveckan i sommer trakk statsminister Fredrik Reinfeldt en uforsonlig grense mot Sverigedemokratene med sin erklæring om at «mumling og taushet er ikke svaret på fremmedfiendtlighet». Han omtalte nykommeren som et parti som ikke vil noe med sin politikk, bare det å «bringe inn hatet».

Les også «Vad det är som egentligen händer i Norge?»

Det noe stolt og kompromissløst over dette. Likevel er det fristende å spekulere i om det bygger på et for idealistisk bilde av det Europa vi er en del av?Det er selvsagt dumdristig å konkludere med at i en brutal virkelighet er det vi som representerer realismen der svenskene dyrker idealene. Men det er ingen analytisk risikosport å slå fast at Sverige ser på oss med en fremmeds øyne. Da kan vi gjøre klokt i å møte dette blikket med å utvide vår egen nasjonale selvforståelse.

Thon tåler det

Og hva med Olav Thons æresdoktorat i Karlstad?

Skal vi tro Värmlands Folkblad arbeides det nå med å «minska risken för att såna här situationer uppstår». Samme avis skrev i går på lederplass at universitetsledelsen i Thon-saken har malt seg inn i et hjørne som minner mye om en skammekrok. Olav Thon fremstilles som en fremmedfiendtlighetens apostel. Rett og slett fordi han støttet Fremskrittspartiet før valget.

Den godeste Olav Thon greier seg nok utmerket. Han har opplevd tøffere ting enn en smule bråk rundt en æresdoktortittel. Men vi andre kan bruke striden til å reflektere over hvordan det vil gå med svenskene og oss.