Hva er det som får forskere til å stemme klart mer venstreorientert – og i svært liten grad på Fremskrittspartiet? Svaret er sammensatt.

Forskere flest stemmer ikke FrP. I en nylig utført medlemsundersøkelse i Forskerforbundet, stemmer bare litt over én prosent av forbundets medlemmer på partiet. Til sammenligning har partiet nå et sted rundt 14 prosent oppslutning befolkningen som helhet. Hadde kun forskerne hadde stemmerett ville SV hatt mer enn tre ganger høyere oppslutning enn det har nå, og Miljøpartiet De Grønne ville blitt over syv ganger større enn FrP. Rødt ville ligget på i underkant av seks prosent.

Hvorfor har forskere en sterkere preferanse for partier på venstresiden og med radikale miljøpolitiske løsninger? I dag skal jeg selv diskutere spørsmålet på Blindern. Spørsmålet har blitt debattert i stort omfang de siste tiårene. Fenomenet viser seg å gjelde mer generelt, og særlig amerikansk forskning har sett nærmere på hva som forårsaker en venstredominans i akademia.

Mye av forskernes spesifikke skepsis overfor FrP må partiet nok ta skylden for selv. I en rekke sammenhenger har partiets talsmenn uttrykt skepsis overfor ekspertise og kunnskap som blir ansett for å være «mainstream» blant forskere, og blir nok oppfattet som et parti som forfekter «anti-intellektualisme». Likevel er dette neppe hele forklaringen, ettersom dette jo er et mer internasjonalt fenomen.

Selv om det er vanskelig å vite eksakt hva som er utslagsgivende, er det i det minste noen forklaringer som kan utelukkes. For det første er det lite sannsynlig at intelligens i seg selv gjør forskere mer venstreorienterte enn befolkningen forøvrig. I en britisk rapport viser det seg at de fem prosentene av innbyggerne med høyest IQ stemmer omtrent likt som befolkningen for øvrig. Psykologen Jonathan Haidt har for øvrig påpekt at libertarianere (tilhengere av en radikal liberalisme) er den politiske grupperingen med høyest IQ, men er likevel også underrepresentert i akademia.

Kan det hende at akademikere og andre intellektuelle er mer opptatt av sosial utjevning og rettferdighet enn andre? Det kan tenkes. Men i en fransk undersøkelse publisert i 2004 av Rios og Magni-Berton ble akademikeres oppfatninger om fordeling kartlagt. Resultatet viste at de hadde mer venstreorienterte sympatier, men i spørsmålet om fordeling viste det seg at akademikere støttet en meritokratisk fordeling, dvs. en fordeling basert på evner og kompetanse. Desto lengre utdanning de som besvarte spørsmålene i undersøkelsen hadde, desto større forskjeller basert på et slikt kriterium ble akseptert. Man kan saktens stille seg spørsmålet om en gjennomsnittlig FrP-er vil mene dette er rettferdig.

En annen forklaring, som kanskje henger sammen med ønsket om belønning etter ferdigheter osv., er at man mener eksperter bør styre mer. Markedet er irrasjonelt og styrer ressurser til unødvendige ting, eller på en miljøødeleggende måte. Akademikere og annen ekspertise kan dermed styre samfunnet på en bedre måte gjennom planstyring og offentlige reguleringer. For eksempel uttalte Albert Einstein – som var en uttalt sosialist – at vi måtte ha produksjon etter samfunnets behov og ikke «produksjon for profitt». Og hvem er det da som skal sitte i direktorater og departementer for å avgjøre hva og hvordan man skal produsere? Jo, nettopp – de intellektuelle selv, som vet bedre hva man bør gjøre.

Filosofen Robert Nozick har i det kjente essayet Why do Intellectuals Oppose Capitalism? pekt på at mange akademikere ser for seg en samfunnsmodell som bygger på den arenaen de selv briljerer innenfor – nemlig skoleverket. Der er kunnskapen sentralisert hos læreren, gjennom et ordnet system, hvor en bestemt type teoretisk kunnskap belønnes. Det er nærliggende å tenke seg at akademia dermed blir et interessant sted for venstreorienterte personer med betydelig intellektuell kapasitet, som samtidig ønsker et arbeidsmiljø uten markedsstyring av arbeidet. Andre personer med intellektuell kapasitet, som samtidig trives med å arbeide etter kapitalismens lover, vil heller søke seg ut i næringslivet, f.eks. innen finans eller bransjer som skaper mer håndfaste verdier.

En annen faktor som trolig bidrar til en bestemt politisk slagside, er at personer som sympatiserer med venstreorienterte og radikale partier oftere er åpne for nye ting og ideer – noe som er påpekt av forskere som arbeider med problematikken. Dermed søker forskere seg oftere til arbeid der de kan avdekke nye forhold og sammenhenger. Samtidig gjør det dem antagelig mer åpne for radikale ideer og løsninger, som gjenspeiles i sosialistiske partiers program. Man kunne kanskje tenke seg at dette ville gjøre forskere tilbøyelige til å ha sympati med FrPs politikk, som fronter radikale løsninger. Likevel tror jeg at partiets standpunkter knyttet til f.eks. innvandring og nasjonal kulturarv medfører at det likevel ikke oppfattes som søkende og nyvinnende.

Men hva så om forskere er venstrevridde? Forskere er personer med høy integritet, og forskningen skal jo uansett styres av faglig metodikk og kvalitetssikring. Vel, så enkelt er det nok ikke. Vi har alle våre grunnholdninger, og det er intet ukjent fenomen at alle har sine confirmation bias – dvs. at vi lettere vil akseptere funn som stemmer overens med det vi allerede mener eller ønsker er tilfellet. Dette gjelder også utenfor fag som man ofte tenker på som politisk ladet. Etter en gjennomgang av kreftstudier som ble ansett som milepæler, ble det avdekket at kun 6 prosent av studiene hadde tilstrekkelige funn som lot seg reprodusere senere.

Man kunne kanskje forvente at vitenskapsmenn klarer å korrigere for slike tankefeil, men forskning viser at dette dessverre er langt fra tilfelle. Dette er kanskje særlig tilfellet innenfor fag med sterke politiske interesser. Eksempelvis er det i en lengre artikkel fra de amerikanske kriminologene Anthony Walsh og Lee Ellis fremhevet at kriminologer med venstreorienterte meninger oftere trekker frem sosialt miljø som forklaring på kriminalitet, mens høyreorienterte kriminologer er mer opptatt av individuell moral og biologi.

En annen side ved våre innebygde fordommer og tilbøyeligheter, er at vi foretrekker mennesker som tenker som oss selv. Vi er, for å sitere Jonathan Haidt, «groupish» – ved å holde sammen med våre gruppemedlemmer og ekskludere personer vi ikke liker. Gjennomgang av ulike undersøkelser viser at mennesker med omtrent samme ideer, blir mer ytterliggående når de samles i grupper sammenlignet med hvilke standpunkter de hadde før. Ved å gå sammen med likesinnede, blir man enda mer skråsikker – og tilsvarende sikker på hvor feil andre tar. En slik stammetenkning, som vi trolig har fått gjennom evolusjonen, skaper enkelte uheldig utslag – ikke minst i akademia.

Sosiologen George Yancey ved University of North Texas har avdekket at det innenfor akademia er klar skepsis overfor å ansette personer med motsatt politisk eller religiøs oppfatning. 30 prosent av akademikerne har sagt at det var mindre sannsynlig at de ville ansette en person om de viste han stemte på Republikanerne. Nesten 60 prosent av antropologene og 53 prosent av engelskprofessorene uttrykte det samme om å ansette en person som er evangelisk kristen.

Foregår en slik diskriminering også i norsk akademia? Jeg vet ikke. Det er antagelig heller ikke lett å vite om forskeres egne holdninger påvirker funnene i deres arbeid. Likevel må vi anta at også norske forskere vil la seg påvirke, mer eller mindre ubevisst, av hva man mener er riktig. Jeg har tidligere skrevet om hvordan pensumet innenfor kriminologien bærer preg av en bestemt politisk tilnærming. Kan vi være sikre på at det ikke er tilfellet innenfor også andre fag? Jeg tror flere akademiske miljøer hadde hatt godt av å bli utfordret av noen som er sterkt uenige i den rådende konsensusen. Ikke minst for å kvalitetssikre forskning og få på banen relevante motforestillinger.

For øvrig tror jeg også at Fremskrittspartiet og dets politikere ville tjent på å gå i dialog med flere forskere, for å utvikle politikk – men også for å nå ut til forskermiljøene. Den liberale filosofen Friedrich Hayek skrev at de «intellektuelle er organene som moderne samfunn har utviklet for spredning av kunnskap og ideer, og det er deres overbevisninger og meninger som fungerer som en sil alle nye forestillinger må passere før de kan nå massene». Kampen om velgernes sinn starter ikke i valgbodene. Noen ganger begynner idékampen i utdanningsinstitusjonenes lukkede kontorer.