Nedbrenningen av Finnmark og Nord-Troms startet i oktober 1944 og varte til begynnelsen av 1945. I området fra og med Tana i Finnmark til og med Kvænangen i Nord-Troms var det totale ødeleggelser, mellom 90 og 100 prosent av all bebyggelse ble lagt i aske. Ødeleggelsene var voldsomme også i resten av Finnmark, men ikke altomfattende alle steder. Noen få grender sto igjen etter tyskernes tilbaketrekning, men disse var unntak.



12 000 bolighus, hvorav 6000 gårdsbruk, 500 større og mindre industrielle bedrifter, alle transportmidler, all buskap, 20 kirker, 15 prestegårder, 150 skoler, 21 medisinske anstalter med 578 senger og 200 fiskebruk gikk med. 350 større fiskefartøy med fiskeredskaper og flere tusen småbåter ble ødelagt – de var både kommunikasjonsmidler og nødvendig redskap for å skaffe mat på bordet. 180 fyr ble ødelagt. 22 000 telegrafstolper, 12 telegrafstasjonsbygninger og mange telefonstasjoner i private hjem, 11 televerksbygninger og alle abonnentanlegg unntatt fire ble ødelagt. I tillegg 350 store og mellomstore broer samt veidekker, stikkrenner, snøskjermer, ploger og maskiner, 118 elektrisitetsverk, 1066 elektriske motorer og ca. 430 km luftledning og kabler. Kaier og havneanlegg er ikke med i oversikten – men en stor del av dette gikk med også, i noen områder ble alle ødelagt.



I tillegg til hus, fjøs og båt var innmark og utmark med og dannet stammen for driften i kombinasjonsnæringene langs kysten. Tyskerne hadde brukt utmark og innmark til sine formål, de reiste brakker og festningsverk, og de lagret tungt krigsmateriell av alle slag. De hadde minelagt store områder. Da den tyske hæren trakk seg tilbake, både rev de ned og brant en god del av hva de hadde fått bygd, og overalt etterlot de seg stygge spor i kulturlandskapet. Fylkeslandbrukssjef Bartholdsen sier det slik i sin rapport etter krigen:

Av den krigsrammede landsdels 8420 jordbruk er ca. 6000 ødelagt, hvorav 4500 i Finnmark og 1500 i Nord-Troms. Anslagsvis gikk det tapt 1400 hester, 10 000 kuer, 10 100 ungfe, 49 000 sauer, 8000 geiter, foruten griser og høns. Til dette kommer tap av maskiner og redskaper av alle slag, fôr, gjerder og alt innbo. Ødeleggelsene av brukene omfatter ikke bare hus, husdyr og redskaper. Også selve jorden, åker og eng er ofte ødelagt.

Når bygg var brent, båten senket og kua slaktet var hele livsgrunnlaget borte. Noen få steder sto kirkene igjen, og enkelte steder ble skoleinternat og aldershjem spart, men det var unntak.

Folk ble stuet om bord i forskjellige kjøretøyer og fartøyer, i fiskeskøyter og i fraktebåter for å bli ført vekk fra det trygge og kjente, og mange visste ikke hvor de ville havne – og om de overlevde reisen. Å seile ut i rødskjær fra de tusener av branner i tettsteder langs fjordene, er minner som preger seg fast for livet. «De brant Kamøyvær, himmelen var rød. De brant Kamøyvær, Skarsvåg og Gjesvær.» Ordene tilhører Edna Olsen fra Kamøyvær, hun var 12 år i 1944 da hjembygda og nabobygdene ble påtent av tyske soldater. Slik var tyskernes systematikk: De startet i en ende og arbeidet seg videre, hus for hus, sted for sted. «Medlidenhet med befolkningen er ikke på sin plass», het det i evakueringsoppropet – noe mange erfarte disse dramatiske ukene og månedene.



I forbindelse med planlegging av evakueringen vurderte Nasjonal samling forslag om prioritetsliste for evakueringen etter raserenhet. Først skulle NS-medlemmer og sympatisører reise, deretter de med rent norsk blod, så samene, folk med blandingsblod, alvorlig syke, smittefarlige og sinnssyke. «Nomadelappene» kunne returnere til Finnmarksvidda, mens «sjølappene» som de anslo fra 10 000 til 12 000 kunne bli igjen i Finnmark. Sammen med de sinnssyke. Det var det eneste de unte bolsjevikene, sa Johan Lippestad, som var politiminister Jonas Lies nestkommanderende. Samene som likevel kom sørover måtte ikke blandes med andre, men helst isoleres i reservater langs kysten.

Kjell Fjørtoft forteller at «nomadelappene» skulle bare evakueres om de drev med seg reinhjordene over til Troms fylke, ifølge Lies ordre. Når det gjelder sjøsamene var dette i henhold til politiminister Lie en degenerert blandingsrase som var vant til å klare seg vinteren over uten nevneverdig forbindelse med andre og som stort sett verken fysisk eller psykisk hadde noen befolknings- eller arbeidsverdi. De har heller ikke noen vilje til å reise vekk fordi de ikke klarer å skape seg eksistensmuligheter andre steder, slo Lie fast.

Tyskerne hadde en annen holdning. Samene gikk ikke inn i deres raseteorier, de betraktet dem mer med en turists øyne og lot seg gjerne avbilde sammen med en same. De hadde ikke tid til å skille mellom folkegrupper ved evakueringen og var mest interessert i reinkjøttet, ikke hvordan det gikk med folket. Fra kaoset i Hammerfest forteller Jenny Kummeneje:

Jeg så en fjellfinnekone med en komse med et lite barn i, hun skulle få lov til å gå til Kvalsund og komme seg til Karasjok, men ble isteden puttet om bord i en båt og havnet i Tromsø.

Da landet i nord sto i brann

Etter at russerne hadde tvunget tyskerne i kne i Kirkenes og inntatt byen 25. oktober, ble befolkningen boende i ruinene i påvente av hjelp.De dekket grunnmurer med materialer og gjorde det beste ut av en helt fortvilet situasjon der de manglet alt. Men de ble ikke jaget ut av byen, de tyske troppene hadde nok med seg selv. Flere steder i den østlige delen av Finnmark skjedde dette: tyskerne ble drevet på flukt av de russiske styrkene, sprengte sine egne anlegg og lot bebyggelsen stå. Noen byer var så utbombet i løpet av krigen at store deler allerede var jevnet med jorden før tyskernes tilbaketrekning. I alt 15 000 innbyggere i Sør-Varanger ble ikke evakuert.

Vestover fra Kirkenes ligger Neiden og Bugøyfjord. De siste slagene mellom tyske og russiske styrker ble utkjempet i Neiden «… med sivilbefolkning skjult i selvlagde bunkerser midt i kryssilden». Totalt falt 1500 russere i kampene om Sør-Varanger. Tyskerne hadde sprengt broen over Neidenelva, og russerne hadde problemer med å ta seg over.



Nordmenn som holdt til i området fraktet russiske styrker over elva, under ild fra tyske soldater. Dagen etter kampene fant lokalbefolkningen tyske og russiske soldatlik rundt omkring i terrenget der kampene hadde funnet sted. Etter disse kampene hadde ikke lenger tyskerne russerne i ryggen og hadde tid til å brenne alt når de for frem, selv om ryktene om videre russisk framrykking gjorde at steder lenger nord og vest ble delvis spart.

Bebyggelsen i Neiden ble ikke spart, heller ikke Bugøyfjord, som ble totalt utslettet. Da Bugøyfjord skulle brennes fikk familien Wara melding om dette gjennom en tysk ordonnans på motorsykkel, forteller Reidar Wara som var en liten pjokk på fire år da dette skjedde. Bestefaren til Reidar var notbas hos Pleym i Bugøynes, og derfor fikk de bo i Pleym-huset på Bugøynes den vinteren. Alt ble brent i Bugøyfjord, mens Bugøynes, noen få mil unna ble spart.



Videre langs Varangerfjorden ble Karlebotn og Varangerbotn utslettet. En av innbyggerne i Karlebotn fikk en grusom skjebne; Per Grøver var gammel og levde alene i en liten gamme der han var sengeliggende da tyskerne kom. De skvettet bensin på boligen og tente på, uten å hjelpe mannen ut først. Videre svingte sprengkommandoen østover på nordsiden av fjorden, og la etter seg Nyborg og Nesseby som glødende brannhauger. Unntaket var Finnemisjonens tuberkulosehjem på Nyborg. Fra Barsnes i Nesseby fortelles også om tyskernes manglende medlidenhet med de som bodde og levde der: Matti Iversen dro ned til husene fra skjulet i fjellet for å se hva som skjedde. Han kom ikke tilbake, og da sønnene skulle lete etter faren ble de tatt av tyskerne og kjørt bort. Noen dager senere gikk kona og datteren for å lete etter resten av familien. De fant tunet deres oversådd med sot og aske, og ved muren til hovedhuset lå det forbrente liket til Iversen. De to sønnene overlevde og kom hjem etter krigen.

Broen var sprengt



I Nesseby ble tyskerne stoppet av vannmassene i Bergebyelva; broen var sprengt og de fikk derfor ikke fortsatt den veien.

Folk fra Karlebotn og Nyborg opplyste senere at de tropper som foretok ødeleggelsene der, var meget fåtallige. De opererte i patruljer på 4–5 mann, utstyrt med sprengstoff og håndgranater. Flere meldinger gikk ut på at de var beruset og de oppførte rene heksedanser rundt jettebålene.

I følge Reidar Nielsen herjet tyskerne nesten verre i Tanadalen enn andre steder. Patruljene hadde rikelig med brennevin og oppførte seg som gale der de sjanglet rundt med brennevinsflaske i ei hand og bensinkanne i den andre. De braste inn i hus der folk var og skvettet bensinen rundt seg – folk rakk knapt å komme seg ut og fikk ingenting med seg før de tente på. I Tana ble ei ung mor på 19 år voldtatt av to tyskere mens mannen ble slått og babyen slengt i et hjørne av gammen. Tyskernes overordnede kom inn under overgrepet og skjøt på overgriperne – han skjøt en i låret og den andre i kneet slik at blodspruten sto i gammen. I påfølgende rettssak fikk offiseren ett års fengsel for å ha skutt på sine egne soldater. Overgriperne ble frikjent, og i papirene fra rettssaken står å lese at den unge kvinnen selv hadde invitert dem til sengs.

Inga Niemi bodde i en gamme i en skråning i Luftjokdalen, da tyskerne kom. Hun var 26 år gammel og hadde to små barn. Gammen tilhørte Edit og Leonart Johnsen, og alle ble jaget. Hun beskriver en dal i brann:

Vi var i Luftjokdalen og så det brente og brente oppover dalen. Og her kom tyskerne med schæfere! De kom inn i gammen. De var ikke stygge mot oss, det var de ikke, men vi måtte bare ut. Edit hadde ei ku og en kalv og en sau og to lam, og hun måtte åpne fjøsdøra og slippe dem ut. Så satte tyskerne noe brennbart inn i gammen, men den brente visst ikke helt ned. Kyrne sprang ut. Det var barmark. Vi måtte gå ned. De leide meg og bar ungene ned den bratte skråninga til bygda. Vi gikk forbi husene og der brant alt.

Fra ishavskysten

Da tyskerne trakk seg ut fra Varangerhalvøya ødela de alle anlegg med militær tilknytning, og de sprengte bruer og telefonstolper. Bebyggelsen lot de stå. Fra Vardø forteller Karl Petersen at tyskerne forlot byen 30. oktober klokka 23: «Meget ble sprengt, men byen som helhet (restene av den) blei ikke svidd av.» Tyskerne sve av brakker og satte lagerhus i brann, men askela ikke hele byen. Ødeleggelsene i Vardø var likevel store – byen hadde blitt hardt rammet av russisk bombing tidligere under krigen, og ikke mer enn 25 prosent av byen sto igjen.

Langs kysten mellom Vardø og Vadsø var det lite rasering. I Kiberg vest for Vardø sprengte tyskerne batteriene og de tre kanonene de hadde plassert der og sparte bebyggelsen. Stedet ble forlatt i full panikk i redsel for at russerne skulle være like i nærheten.

Selv om de sparte bebyggelsen langs fjorden, hadde tyskerne lagt ødeleggende spor igjen etter seg. En gjeng ungdommer fra den lille grenda Kiby, like øst for Vadsø, ruslet en lørdagskveld i november 1944 til det forlatte tyskeranlegget ved Navarsodden. Planen var å sanke materialer fra de nedrevne tyske innretningene for å reparere «Lokalet» i bygda. På vei tilbake gikk de over ei mine ved Kaldbekken, og den fullastede vogna utløste mina. Av venneflokken på sju omkom et søskenpar.

Vadsø var sterkt ødelagt av russisk bombing under krigen, og ved tyskernes tilbaketrekning gikk de mer grundig til verks enn i Vardø. Offentlige bygninger ble ødelagt, alle brakker ble rasert og kaianleggene ble ødelagt med tysk grundighet. Det var viktig for de tyske styrkene å hindre kommunikasjon, så kaier, telefonstolper og bruer ble ødelagt. Alt av båter, skøyter, sjarker og småbåter ble senket. Vest for Vadsø ble grenda Vestre Jakobselv spart, men broen over Jakobselva og broen over Bergebyelva ble sprengt.

På nordsiden av Varangerfjorden startet evakueringen på ishavskysten på Varangerhalvøya og her var Hamningberg et unntak. Fiskeværet som ligger nord for Vardø er fraflyttet i dag, men var et levende samfunn inntil for få tiår siden. Fiskeværet ble ikke brent under krigen, og Karl Petersen forteller at kaia i været ble spart fordi noen ungdommer rykket løs lunten og kastet dynamitten på sjøen. Tyskerne forlot Hamningberg 14. oktober i hui og hast. Ryktene gikk blant tyskerne om at russerne hadde kommet til Kiberg, noen mil lenger sør, så tyskerne sprengte kanonbatteriene de hadde på en høyde over bygda og rømte av gårde uten ødeleggelser.

Videre på kyststripa vestover fortelles at tyskere tok seg inn i Syltefjorden og sprengte de to eneste fiskebåtene som lå på havna. Da tyskerne startet herjingene i Båtsfjord, sprengte de tre oljetanker og deretter gikk de løs på fiskebrukene på holmen ved at de senket dypvannsbomber med lange lunter inn under alle brygger og kaier og tente på. Bryggehusmaterialene løftet og spredde seg metervis til værs, og bjelker suste langt ut i havnen, deler av robåter føk mot himmelen. Videre sprengte de dampskipsekspedisjonen. Magnus A. Martinsen skrev dagbok om hvordan tyskerne gikk frem og sprengte industrianleggene og senket fartøyene som lå ved kai. «Noen stjeler fra butikker og lagre. Alt er bare trist og elendig. To av de tyske sprengbåtene går til Kongsfjorden, vi hører drønn derfra.» Båtsfjord hadde tidligere blitt rammet av bomber og folk var blitt drept. Denne evakueringshøsten fikk fiskeværet nye ødeleggelser, men ble ikke nedbrent og ble slik et av de få tettstedene som ble spart.

Berlevåg

Også Berlevåg ble bombet under krigen, og Leif Roger Ananiassen som var 11 år i 1944, mintes at de var to familier som sammen flyttet til Vester-Tana for å komme unna bombingen på senvinteren 1944. Byen med flyplass og militære stillinger som tyskerne hadde etablert på fjellet, var utsatt for bombing sommer og høst 1944 og mange omkom, både norske sivile og tyskere. Flere familier mistet husene sine eller følte seg så truet at de søkte ly i Kongsfjord, Finnkongkeila eller i Tanafjorden. Men så kom høsten og da ble alle rammet:

Fra 4. til 7. november ble Berlevåg brent, stykke for stykke. Med grundighet hadde de lagt hjemmene øde i Berlevåg, bare branntomtene sto igjen. Men kull-lagrene etter tyskerne og i privatfolks kjellere brente og ulmet i ukevis etter udåden.

15-åringen Terje Daldorff bodde i ei hytte i dalen og fortalte at de ble varslet av folk fra lensmannskontoret om at de måtte evakuere. «Det var ikke noen som trodde at det ville bli brent. Vi var fire familier som tok telt med og litt sengklær og mat og rømte innover. Vi regna med at tyskerne snart ville dra, og at vi kunne flytte ned igjen.» Men slik ble det ikke, og da Terje, faren hans og onkelen så at det begynte å brenne, gikk de ned til hytta for å berge ut noe. Der ble de tatt av tyskerne og ble med ei ombygd ishavsskute til Tromsø. Tromsøoppholdet varte i to uker før de fortsatte til Mo i Rana der de ble resten av krigen.

Gamvik og Finnkongkeila

Gamvik er et lite fiskevær i Gamvik kommune, Norges nordligste fastlandskommune. Flere familier rømte og gjemte seg for tyskerne i huler og gammer – her som i mange andre områder. Kåre Korneliussen var 16 år da han så bygda bli brent:

Vi så at Gamvik brant. Etterpå gikk det rykter om at kirkeklokka slo tre slag før den raste sammen, men det er ikke sant. Ingen av oss kunne høre det, så det var nok mer ønsketenking, etter mitt syn. Det var en påkjenning å se hjemmet gå oppi flammer det er klart. Mor var et nokså følsomt menneske, men likevel sterk. Hun levde til hun var 97 år. Hun fikk en smekk etter krigen. I et års tid slet hun med dårlige nerver. Slik var det for mange av naboene.

Ikke langt fra Gamvik ligger Finnkongkeila. Tyskerne brant ned bygda 2. og 3. november 1944, og Harald K. Wallenius forteller:

Vårt hus husker jeg ble sprengt med så stor ladning at taket ramlet rett ned. Tyskerne kom og hentet oss, og de truet med å skyte en av innbyggerne, nemlig Olav Sabbasen. Den episoden husker jeg meget godt. Slike ting glemmer en aldri.

Erling Bersvendsen ble evakuert til Tromsø, og i desember 1944 brukte han tida til blant annet å skrive brev til Gudbrand Lindberg. I nøkterne ord beskriver han redslene de var utsatt for i Finnkongkeila, og lidelser andre opplevde. Flere familier mistet noen som følge av evakueringa. Både kulde og mangel på medisiner var blant årsakene. I brevet forteller Bersvendsen om en av dem:

Hele Finnkongkeila var i opprør. Alle pakket det de hadde av mat og klær og dro til fjells. (…) Neste dag var Finnkongkeila et stort bål. (…) Ved middagstider kom en patrulje soldater inn fra fjellet og med skarpt ble vi beordret ned igjen. Skolen og kirken sto igjen og der ble vi innlosjert. Neste morgen ved 3 tiden kom båten. (…) Etter åtte døgns reise kom vi til Tromsø, hvor vi fremdeles er og har tenkt å bli så lenge vi får lov til det. Efter denne sjauen fikk vi alle en hård forkjølelse og magesjau. Erdolf Bakken kjente du vel, sønn av Hans Bakken, han var i 9 døgn i fjellet. En sønn av han på 9 år frøs i hjel. Han og resten av familien er kommet hit.

Mehamn og Kjøllefjord

«Østpå står det i brand. Folk ble hentet med schnellbåter, mange har bare med det de står og går i. I går brandt Mehavn, Skjøtningberg og Kjøllefjord.» Slik skriver Gyda Aronsen i brev til en onkel og tante, datert Honningsvåg 6. november 1944.

Einar Olaussen evakuerte fra Mehamn. Da den tyske forpostbåten familien Olaussen var beordret om bord i stevnet ut av Mehamn, sto plassen i full fyr. «Svart røyk veltet over havna og det knitret og spraket fra de mange brannene. Mange var redde og noen gråt da de så hjemmene sine stå i brann,» fortalte Einar Olaussen.

Honningsvåg og Magerøya

De fleste byene og småstedene i fjordarmer og i innlandet sto slik de hadde stått før tyskernes invasjon. Her var brygger og kaier, fjøs til dyrene og uthus som rommet redskap for bruk på land og hav, her var butikklokaler og skolehus og hjemmene til voksne og barn. Edna Olsen bodde på Magerøya. I dette området var tyske soldater stasjonert i og omkring Honningsvåg og i Porsangnes i krigsårene. De andre stedene hadde kun hatt korte små besøk og inspeksjoner av tyskerne. «Dette var trolig en viktig grunn til at folk i 1944 ikke trodde at småstedene skulle brennes», slår Edna Olsen fast.

Men de første bygdene som ble brent i området var nettopp de stedene folk trodde ville bli spart: 6. november ble Skarsvåg, Sarnes, Kamøyvær, Tufjord og Gjesvær brent. Nordvågen sto for tur 11. november. 13. november brant Honningsvåg og Storbukt, og her holdt tyskerne på til lillejulaften. I Honningsvåg sto kirken og gravkapellet igjen da tyskerne var ferdig. I Mefjord i Skarsvåg og i Russepollen ved Gjesvær sto kun ett hus igjen, og i fjellet ovenfor Gjesvær hadde tyskerne oversett ei lita hytte. Resten lå igjen som rykende ruinhauger.

Edna Olsen evakuerte sammen med familien i ei skøyte innom Kamøyvær, Gjesvær og Honningsvåg og samlet med seg folk før reisen gikk videre:

Ved ovnen sto det ei som var gravid i åttende måned, i slitekalosjer, hun sto og stekte vaffelkaker av råmel og hev rundt til mødrene i køya. Det var ikke plass på dørken, det var jo en liten båt. Vi var ikke framme, for der var det ikke plass til oss. De lå med småungene der. En tante av meg var gravid, hun fødte på lille julaften, da vi var kommet til Henningsvær, til sjuende og sist, etter en uke og vel så det.

Når Edna oppsummerer krigen og erfaringene sier hun «Vi er de glemte flyktningene. Vi er det glemte folket.»

Da evakueringen startet fra Honningsvåg var det i følge Gyda Aronsen nazistene som skulle ta seg av dette, og de skapte kun forvirring: « … og la det hele an slik at det så ut som en grov spøk. Så kom det hirdpoliti fra Oslo, og likeså grep tyskerne inn.» Gyda forteller videre i brev datert 6. november 1944 at folk ble vekket midt på natten av bevæpnet politi og jaget om bord i båtene, husene ble stående åpne for rov av både nordmenn og tyskere.

Hun forteller:

Båt etter båt med folk blir sendt sørover. Gamle, krøplinger, syke. Åttiåringer sitter håpløse på kutteren og ser for siste gang hjemplassen sin.

I dag brenner det i Gjesvær og alle folkene er ikke kommet seg av sted enda. Folk med krettur slakter på storm. Døde skrotter ligger mellom steinene her og der.

Porsanger

Befolkningen i Porsanger, tidligere Kistrand kommune, talte 3000 personer. I Indre Kjæs opplevde befolkningen at en av dem, Klemet Persen, fikk lov til å bli boende i huset sitt. Han bodde alene og holdt på å lage middag da tyskerne kom. Jonas Nikolaisen fra Børselv, som forteller historien om Persen, konkluderer at tyskerne mente at han nok ikke ville leve så lenge, han var gammel og skrøpelig, og derfor lot de han være. Da tyskerne hadde brent ned bebyggelsen på Styrnes, Indre Kjæs, Sløknes og Sløkbukt og hadde dratt fra området, var det mange folk som kom og bodde hos Persen. Om lag 870 personer gjemte seg unna og ble igjen som huleboere. Persens barnebarn, Elida Bjørkli, som var født i huset i 1932, forteller at det var minst atten, kanskje flere, som bodde der den vinteren.

Fra Hammerfest under trusler

«Til befolkningen:

Det er bestemt at Finnmarks befolkning skal tvangsevakueres øyeblikkelig. I Hammerfest blir denne tvangsevakueringen å gjennomføre som følger:

Området Fuglenes – Storelven skal være rømmet innen mandag 30. oktober kl. 12 middag. Tidspunktet for den neste del av byen vil bli kunngjort ved oppslag.

De evakuerede melder seg på evakueringskontoret i Rådhusets 2. etasje (ligningskontoret) som gir anvisning på befordringsmiddel. De som ikke etterkommer evakueringsordren vil bli avhentet av den vebnede makt.Evakueringsmyndighetene.»

Dette var kunngjøringen som Hammerfests beboere fikk, to dager etter at den allmenne kunngjøringen gikk ut til hele landsdelen. Det finnes mange beretninger fra Hammerfest fra krigshøsten 1944 og krigsvinteren 1945. Byen var et levende senter for fiske og fangst og for telekommunikasjon for området. Skulle man snakke med noen i telefon, måtte abonnenten ringe til en telegrafstasjon og be om å bli satt over til dem en skulle snakke med. Arbeidet kvinnene på telegrafstasjonene gjorde var viktig, og de var blant de siste som ble evakuert da byene i Finnmark ble brent. Bjørg Scott Augustson var 18 år da krigen brøt ut. Hun arbeidet i televerket i Hammerfest og var lenge i byen.

Som en skrekkfilm

Hun forteller:

Og da evakueringen var et faktum, begynte de på Fugleneset. Hammerfest ligger i en hestesko. Det var som i en fransk skrekkfilm. Det var jo i oktober at evakueringen startet – og det var begynt å bli mørkt. Der hvor folk var sendt av gårde, der brøt tyskerne – pluss Jonas Lies norske nazitropper seg inn. (…) De både ranet og stjal. Vinduer ble knust og det blafret i sorte blendingsgardiner. Det var helt uvirkelig. (…) Vi var i aktiv tjeneste til det ingenting var igjen. Da byen ble tom for folk og de begynte å bryte seg inn i husene, ble Finn Kummeneje og jeg bedt om å gå inn i flest mulig hus og få tak i telefonapparatene. Overordnet personale dro sist.

Bygningsingeniør Johs. Kummeneje førte detaljert dagbok fra dag til dag om nedbrenningen av alle bydeler:

Den organiserte pyromani tok så bydel etter bydel, etter at leilighetene og lagrene var tømt for innbo og varer av alle salg – tilslutt ble endog dører og vinduer fjernet, ovner og komfyrer etc. Etterpå ble mulig ubrente materialer pinlig samlet sammen og kastet inn i varmen, og når ruinene var tilstrekkelig avkjølt, ble grunnmurene omhyggelig sprengt således, at det ikke skulle finnes et hjørne, hvor det for eksempel skulle legges tak over som skjul. Kaier ble sprengt eller brent, gjenstående peler revet bort med slepebåt, restene ble påbegynt båret opp på land og brent, men dette arbeidet ble uoverkommelig for herrene.

Flere forteller om tyskernes ran av privathus i Hammerfest. De bar ut møbler av spesiell verdi, og pianoer, lysekroner og elektriske komfyrer. «Dette ble lastet inn i transportskip for forsendelse til Tyskland.» «På torget var det plassert 4-5 flygler som sto med lokkene åpne for vær og vind. Det hadde derfor snedd nedi instrumentene. Men også noen pianoer bidro til et forstemmende inntrykk i forbifarten.»

Også i Hammerfest utviste okkupantene lite medlidenhet. En unggutt på 18 år skulle løpe på land fra evakueringsbåtene som snarest for å hente noe, og ble brutalt skutt i ryggen og drept av tyske soldater. 6. november ble de siste sivile sendt sørover. Kun ett bygg sto igjen: gravkapellet på kirkegården.

Smått og stort av opplevelser er tatt vare på, nedtegnet eller fortalt, mangt er glemt og mye er nok fortrengt. Mange har formidlet egne og andres historier fra Hammerfest i årboka Øyfolk, og flere forfattere har skrevet mye om Hammerfest og øyene rundt. Disse små historiene er også fra Hammerfest, fra timene like før familier måtte forlate hjemmene sine og reise ut i det uvisse: På Fuglenes skal en kvinne ha rundvasket huset før hun dro, med kommentaren: «Tyskerne skal i hvert fall ikke komme til et rotehus,» mens motstykket er samtalen på Haugen der to kvinner møttes til et siste måltid før avreise. «Hva gjør vi med oppvasken?» spør den ene. «Slik,» sier den andre og kaster tallerkenene ut av vinduet. «Oppvask skal man i hvert fall spare seg, denne siste dag i huset!»

Kvalsund og Kokelv

Stedene i Refsbotn ble brent i rekkefølge. Turnes, Selkopp, Russelv og Kokelv. Internatet i Kokelv ble brent en uke før jul. Fra Lillefjord, fra høyden Roak’ki, kunne tante Eline og onkel Nils se at tyskerne brente husene i Russelv. Husene i Lillefjord ble brent og kaia sprengt (…). Deretter ble det ikke observert mer trafikk av fienden.

Sitatet er fra Else Samuelsen som bodde i Kokelv i Kvalsund, nabokommunen til Hammerfest. Familien flyttet rundt og bodde flere steder i fjordområdet, før de til slutt bygde en gamme av sprengte kaimaterialer i Lillefjord og regnet ikke med å se tyskerne mer. Skulle de skaffe ferskfisk måtte de ro ut om nettene for å fiske. Kaffe og te laget de av tørket og brent potetskrell, erter og tyttebærlyng, fortalte hun. Men i begynnelsen av januar kom tyskerne igjen på leting, og familiene ble tatt og ført til Tromsø via Hammerfest.

Hans Fosnes førte dagbok krigshøsten 1944, og 16. desember konstaterer han at «Alt er brendt av det som kan kalles for hus, 15 hus igjen, og Kirken, samt Pedersen.» 21. desember ser det ut til at tyskerne går mot slutten i ødeleggelsene i bygda: «I dag sprengtes alt. Det var nifst.» Fosnes som da var i førtiårene forteller at de hadde bygd hus på ferga og lastet inn eiendelene sine før de skulle dra av gårde. 22. desember: «Vi har forlatt vore kjære hjem. Bor om bord i ferga. Ligger ved Hofseth kai. Hjemmet står øde og forlatt. Huff for et trist syn. 4 hus står igjen i Kvalsund.» Dagen etter drar de, og julaften tilbringes ved kai i Hammerfest.

Dagboksitatet er gjengitt i Marion Palmers bok om Kvalsund som betegnende nok har tittelen: Bare kirka sto igjen.

Sørøya

I tettstedet Hasvik på Sørøya utenfor Hammerfest ble befolkningen evakuert fra 5. til 16. november. De fikk beskjed om å ta med det nødvendigste – ikke over 50 kg. I 1944 var innbyggertallet på øya 1650. 1100 personer ble ført bort, ca. 500 gjemte seg i huler, telt, gammer og under båthvelv. Tyskerne gikk systematisk frem her også – de knuste vinduer og kastet inn brennende fosforstykker og i løpet av november ble alle hus brent.



Så flammet det opp, først i Øyfjord. Så Sørfjord, Børfjord og Dønnesfjord, og sist Sørvær, Breivik, Breivikbotn og Hasvik. Opp i flammer gikk 329 bolighus, 268 fjøs, 1 kirke, 10 forsamlingshus, 13 fiskebruk, 10 forretningsbygg, 5 skoler, 2 internater og 5 kontorbygg. I tillegg mengdevis av skjåer og uthus. Alt som sto igjen var Galten kapell og et bolighus i Sørfjorddalen.



Fra Breivikbotn fortelles at tyskerne drev kyrne sammen, noen ble skutt på båsen. Tyskerne skar kun ut de bitene av skrottene som de ville ha og lot resten ligge. Svein Johannessen opplevde at de hadde etegilde i hjemmet hans og kappet hodet av hønsene i bestestua.



52 sørøyværinger ble tvunget om bord i en tysk forpostbåt da tyskerne kom til øya. En blind og lam kvinne var tatt om bord i en sykekurv og var lagt på fordekket fordi man ikke fikk kurven ned i lugarene. Underveis fra Børfjord til Alta forsvant kvinnen og kurven. Datteren hennes greide ikke finne ut hva som hadde skjedd med henne. Noen av medpassasjerene mente at tyskerne rett og slett hadde lempet henne over bord.

Førte dagbok

Guttorm Nilsen førte dagbok, og i forordet datert 8. november står å lese at han startet skrivingen: « … fra den tid vi mottok ordren om evakueringen, og fra den dag vi begynte å bli klar over hva vi skulle gå i møte nå når vinteren står for døren.» Nilsen var blant dem som bygde hytter i fjellet og gjemte seg for tyskerne. Sammen med flere lå han skjult i høydene over bebyggelsen og derfra kunne de bivåne tyskernes ugjerninger. 12. november kom to båter inn Breivikfjorden og tropper gikk i land i Langenes. «Noen minutter etter står all bebyggelse der i lys lue.» Båtene fortsatte til Breivikbotn og mange soldater ilandsettes. De sprer seg i bygda og « … med febrilsk hastighet iler de til bygninger av alle slag. (…) Varmen velter ut, og himmelen farges snart og blir blodrød.» Tyskerne fortsetter sin systematiske nedbrenning fra de startet halv ti om formiddagen:



Ved 16-tiden er det så pass mørkt at vi kan lure oss utenfor døren. Vi lurer oss bort til toppen av «Kolleren» for å se på Breivikbotn under oss. Synet er grusomt, vanviddet har utført sitt verk fullkomment. Breivikbotn, som rommet 400 sjeler før evakueringen, ligger som en glødende svovelhau. Ild blusset opp på forskjellige steder i ruinene. Ikke et hus var spart, våningsbygg, fjøs og låvebygg, sjåer, løer og gammer – alt var lagt i aske.



I Breivikbotn var varmen fra bryggeanlegget som sto i brann så intens, at Kjellaug Krane og Svein Johannessen som bivånte herjingene, måtte gjemme seg i en bygningsmur et stykke fra anlegget, for å skjerme seg mot heten. Trekaia var bygd av materialer fra en av Svend Foyns fabrikker og stokkene var så inntrukket av hvalolje at de brant i dagevis.

Mange hundre mennesker fra Sørøya gjemte seg for tyskerne på øya, og flere var med i kamper mot tyskerne i krigens siste dager. Dette er omtalt i kapittel seks.





Alta, Bossekop og Talvik



Da ordren om evakuering kom til Altafjorden hadde ryktene om det forestående allerede gått fjorden rundt. Mange valgte å håpe og tro at småstedene rundt fjorden ikke ville bli brent, og dro til disse stedene for å berge seg og noe av sitt fra tvangsevakueringa. Flere dro til skiferhytter og setre i området. Den tyske lapplandsarmeen som var på tilbaketrekning sanket mat til soldatene, og alle steder de kom ville de ha has på husdyrene. Leif Lukassen fra Tverrelvdalen fortalte at hestene i bygda skulle tvangsleveres først, mandag 30. oktober. «Så var det tvangslevering av kyr. Alle som hadde kyr fikk ordre om å møte fram på Øvre Alta slakteri kl. 10. De som unnlot å møte ville få streng straff og kyrne ville bli tatt likevel. Mange hadde over 2 mil å gå, og omtrent hele veien var det blank is.»



I månedsskiftet oktober/november hersket det kaos i Alta – riksvei 50 gjennom stedet var fullpakket dag og natt av kolonner av sivile, russiske krigsfanger, tyske militære, hester, muldyr og kjøretøy. Troppetransport, lasteskip og mindre fartøy anløp kaiene i Bossekop og Bukta. Evakueringsbåter stoppet i Alta for å ta med flere, og mange fra omliggende distrikt ble fraktet inn til Alta for å få båttransport derfra. Frist for evakueringen fra Alta var 12. november, og få dager etter, 16. november, skulle nedbrenninga starte. Først gikk bebyggelsen i Kåfjord, Eiby, Tverrelvdalen, Russeluft og Rafsbotn opp i flammer. Antagelig sto de fleste av bygningene i Bossekop, på Amtmannsnes, i Bukta, på Østre og Vestre Elvebakken og Aronnes ennå i midten av januar.



I Talvik i Altafjorden startet brenninga før 10. november, og på Korsnes startet tyskerne 11. november. Agnes Hansen førte dagbok fra evakueringshøsten, frem til familien fant sitt midlertidige bosted i Lofoten:



Lørdag 11/11 begynte tyskerne å brenne på Korsnes. Sommerfjøset vårt var det første de satte fyr på. Erik og Karl Vensel hadde fått komfyren vår utfor døren for å gjemme den. Så kom det andre tyskere dit og knuste den. Deretter blev huset brent. I dag, søndag 12/11 var Karl på Nyvoll. Da kunne de se brannen fra Johan, Sig. Ingebrigtsen, Kristine og Sverre. Dessuten hadde de sett varmen fra Kornesbugten før på søndagen, så vi antar at hele Kornes er lagt i grus. Alt som var brennbart utover jordene blev båret sammen og brent opp.



Fire dager etter kom brannkommandoene til Årøya og Kviby-Leirbotn og til Nyvoll, lengre nord, og da var etter alt å dømme de fleste grendene i Talvik kommune blitt til aske. Selve kirkestedet Talvik ble antagelig spart til våren 1945.



Synnøve Jørgensen fra Kvalfjord på Stjernøya fortalte at det kom folk fra Talvik til deres bygd i håp om å slippe unna noen lengre evakuering. Men slik gikk det ikke – tyskerne kom og jaget alle. Mange båter forlot Kvalfjord i følge – 60 personer fordelt på fem båter, flere båter var i slep – skrogene var gode, men manglet motor:



Det gikk ikke så fort med alt dette slepet. Men været var mildt, og havet blankt. Dessuten stoppet vi alltid for natta. Jeg husker de milde mørke kveldene når vi fikk være oppe på dekket. Da kunne vi se tyskerne brenne bygdene på begge sider av Stjernsundet. Av og til sto flammene himmelhøyt til værs.



Det som sto igjen i de to kommunene Alta og Talvik var noen sjåer og fem kirkebygg. Alta kirke i Bossekop, Kåfjord kirke, Talvik kirke, Leirbotn kapell og Sopnes kapell i Langfjorden, som for øvrig evakueringsmyndighetene brukte som oppsamlingsstasjon for tvangsevakuerte, forble urørte. Komagford kapell ble brent. Historiker Jens Petter Nielsen antyder at kirker som var omgitt av kirkegårdsområder ble spart, mens kirker og kapell som var frittliggende fra gravplassene i de fleste tilfeller ble brent. Dette stemmer med hva som skjedde i dette området; Komagfjord kapell var det eneste som sto adskilt fra kirkegården.







Måsøy



Rolvsøy er den største øya i Måsøy kommune. Den 10. og 11. november kom tre båter til øya for å evakuere de som bodde der. 100-fotingen «Kveita» dro til Tufjord, «Vesterheim» la seg i Rolvsøyhamn og «Vågafjell» gikk til Valfjord for å hente. 150 rolvsøyværinger havnet sammen på Værøy i Lofoten.



Da et reisefølge med ei 42-fots stor skøyte med to sjarker på slep krysset Kvænangen, så de en liten båt foran seg, og de bakket opp. John Mikkelsen som var med, forteller at båten de traff på var en toroms spissbåt der en mann og datteren hans på 18-19 år holdt på å slakte fire sauer. «Hvor skal dere?» spurte Erling, faren til John. «Nå, vi skal nu evakuere,» var svaret. I den der båten?» «Ja, vi har ikke større båt,» svarte mannen. Mikkelsen tok saueskrotter, kofferter og far og datter om bord i skøyta og senket robåten. Sammen dro følget til Tromsø dit de kom 12. november, og enden på ferden ble Vetting utenfor Gravdal i Lofoten. Retur til Havøysund gikk så fort freden kom. «Det som sto igjen i Havøysund var flaggstanga til Håkon Sedeniussen, utedoen til Lauritz Johansen vest på fastlandssida og bårehuset på kirkegården,» forteller John Mikkelsen.



Paul Hansen satt og så på da tyskerne brente i Snefjord: «Tyskerne brente ikke Kvitnes før folket hadde evakuert. Da Kvitnes og Snefjord ble brent, satt vi oppi bakken og så. Det var jo bart på bakken. På den måten ble vi ikke sett, det var fælt å se at en slik umenneskelig handling ble gjort.»







Loppa



I dagene 17. til 19. november 1944 ble bebyggelsen på Loppa brent – først husene og til sist Loppa kirke og prestegården, der befolkningen allerede hadde reddet ut både kirkesølv, kirkebøker og messehagl. «Det var nok høyst ugjerne at folket i Loppa – som andre steder i fylket – ville forlate sine hjem. Men truselen om dødsstraff virket så alvorlig at de fleste fant å burde etterkomme ordren», heter det i bygdeboka for Loppa. Også herfra dro folk i skøyter hjemmehørende i kommunen, og båtene ble lastet fulle av folk og gods. Fra Langfjordhamn dro de 71 innbyggerne samlet med «Frøya» og «Sjøblomsten» til Lenangen, der de bodde alle sammen til krigens slutt. «De evakuerte fra Langfjordhamn fikk alle sammen plass på land. Folk på Lenangsøyra tok imot så mye folk det var mulig å ta inn i husene.» De fleste fra Loppa endte i Nordland og Troms, men noen reiste så langt sør som til Moss.



I løpet av noen dager ble Loppa evakuert, 13. november reiste de siste fra Øksfjordbotn – da forlot om lag 50 mennesker Storvik med «Fremad». Båten ble holdt tilbake i Øksfjord ei uke – tyskerne beordret mennene til å bli med på tvangsslakting av dyr som de hadde samlet i fjordene, før de kunne reise videre.





Indre strøk: Kautokeino og Karasjok



I indre Finnmark greide folk i stor grad å unngå tvangsevakueringen. Dette berodde på en godt organisert og gjennomført aksjon, som ikke var lite risikabel. Tyskerne var opptatt av at reinflokkene utgjorde en stor matressurs som de så nytte i for de store troppestyrkene. Tyskerne ønsket å evakuere rein og folk til Helligskogen i Skibotndalen. Kort fortalt greide reineierne å unngå dette ved å vende flokken i motsatt retning – mot Helligskogen i Finland. Dersom de møtte noen på veien skulle alle fortelle den samme historien – at de kjente bare en helligskog, og den var de på vei til. For å unngå kontroll underveis greide samene å overbevise tyskerne om at de måtte føre dyrene spredt og ikke i samlet flokk – begrunnelsen var beiteforhold for et så stort antall dyr. Samene trenerte reisen for å få tid nok til å instruere alle. Høsten var mild og lang og samene forklarte de stadige utsettelsene med at vannene ikke frøs og at de derved ikke kunne gå der.



Det blir gjort til et viktig poeng at reineierne mot en mindre pengesum tilbyr seg å frakte de sivile i Kautokeino til Skibotn med reinskyss over vidda. Dette biter tyskerne på, for det vil spare dem for mye arbeide så langt inne i landet. Med Den Røde Arme like i nærheten.



20. november begynte nedbrenningen av Kautokeino. 23. november om kvelden flyttet folk med reinraiden til fjells og sendte melding til de andre reinbyene slik at de startet ferden mot øst. Etter et par døgn var mellom 1100 og 1200 mennesker og en stor reinflokk forsvunnet unna tyskernes grep, forteller Bottolfsen i sin finnmarkshistorie. Fjørtoft oppgir tallet rømte til 1400, og opplyser at det kun var få innbyggere igjen. De øvrige hadde «… rømt inn på vidda der de bor i telt og små jordgammer. (…) Inne på Østfjellet oppstår det et helt nytt samfunn med over 700 innbyggere, dette er 15-16 mil fra Kautokeino.»

De fleste hus i Kautokeino og nabogrenda Masi ble brent ned. Hele vinteren 1945 streifet tyskere rundt på vidda på leting. For ikke å etterlate spor i de store hvite flatene, isolerte rømlingene seg helt.





Karasjok



«Jeg overnattet i kirka og det var rart etterpå å tenke på at jeg har sovet i den kirka oppe ved alterringen. Det bodde en lærer i sakristiet sammen med en liten pike,» forteller Nils Posti som reiste rundt i indre strøk fra november 1944. Da han kom til Karasjok var kirka det eneste bygget som sto igjen. Om veien mellom Alta og Kautokeino sier han: «Det var dårlige kjøreforhold. Hver eneste stikkrenne og bru var sprengt av tyskerne, likeså var alle telefonstolpene sprengt.»



Forut for nedbrenningen var situasjonen i Karasjok en annen enn i Kautokeino. I ukevis var det mange ganger så mange tyskere som nordmenn i bygda; dette var tyske tropper på flukt fra Finland. Da ordre om evakuering ble gitt 1. november fulgte kun en håndfull nazister ordren. De øvrige avventet hva som ville skje mens det ble planlagt en masseflukt. Folk hadde skjult matvarer i terrenget noen mil utenfor bygda og etter hvert som tyskerne inntok hjemstedet flyttet familie etter familie ut. Av 1490 innbyggere er det kun 100 som evakueres, og de fleste av disse er gamle og syke. Alle de øvrige skjuler seg på vidda. Samene var vant til viddelivet, men med i følget var også 800–900 personer som aldri hadde levd under åpen himmel. Noen av flyttsamene surret både kyr og sauer fast på sledene og fraktet dyrene med seg, men etter hvert viste det seg at da tyskerne sved av bebyggelsen tok de med høystakkene også i ildhavet. Uten fôr til dyrene var det ikke mulig å unngå å slakte dem likevel.



Det var fast trafikk over til det gamle markedsstedet og samelandsbyen Kuttainen på svensk side av grensa. Hit dro følger på fire–fem personer av gangen og kunne hente mel, sukker, gryn, kaffe, hermetikk, tobakk og klær. «På denne måten var svenskene med på å berge liv i Indre Finnmark.» En familie ble tatt av tyskerne på grensen til Sverige. Samene skremte opp flokken, slik at størsteparten unnslapp og bare noen få dyr ble drevet ned til Skibotn og slakteplassen som tyskerne hadde planlagt der. Familien ble tatt, og flere av dem måtte være i tysk fangeleir til krigen er over.





Nord-Troms



I Nord-Troms tok evakueringen til de første dagene i november, først i de nordligste kommunene Kvænangen, Nordreisa og Skjervøy og så videre i Kåfjord, Lyngen, og Storfjord. Mange opplevet å bli jaget ut av hjemmene sine med veldig kort varsel – to timer til å pakke og så var tyskerne tilbake med parafin og fyrstikker. Ødeleggelsene var store også i denne delen av Nord-Norge – Kvænangen 100 prosent totalskade, Nordreisa 65 prosent, Skjervøy 80 prosent, Kåfjord 75 prosent, Lyngen 50 prosent og Storfjord 50 prosent totalskade. Det var store ødeleggelser også på svært mange av bygningene som hadde unngått brenning: «Nedriving av hus kan være skjedd for å dekke et militært sett legitimert behov for materialer, men ofte ga partielle ødeleggelser av gode bygninger inntrykk av utelukkende å være skjedd for å skaffe brensel.»



Alle kunne ta med det de kunne bære, høyst 40 kilo, men de fleste ble evakuert med båt og de fikk som regel med atskillig mer, forteller Ole Kristian Jørgensen fra Kvænangen. Flere beretter at de fikk med seg husdyr da de evakuerte. Mye av slaktingen for høsten var gjort unna i begynnelsen av november, og mange fikk med seg deler av eller resten av besetningen da de dro. Fra Lyngseidet forteller Hans Petter Giæver at mange familier evakuerte med D/S «Lyngen» til Borkenes, og de fleste hadde med seg husdyr og en del fôr som var plassert nede i rommet. Selv hadde hans familie med både kyr, hester og andre dyr som ble plassert på tre forskjellige gårder i Borkenes der de havnet.







Kvænangen



Da tyskernes herjinger var over sto det igjen kun to små fjøs i Olderfjord, ett våningshus på Rødøy, og mellom Burfjord og Badderen sto det igjen en gård. I Djupanvik var det to gårder, og de sto begge igjen. På Prestla ved Valan var et hus påtent, men ilden hadde sluknet, og i Gerbikdalen sto skogvesenets hytte tilbake. Absolutt alt i Kvænangen var avsvidd eller fjernet. Kirken på Skorpa sto. Det var det eneste tilbake. Ca. 170 mennesker trosset evakueringsordren i Kvænangen og ble igjen.





Nordreisa



Da nedbrenninga var fullført var resultatet at alt i Storneshavn var brent, på Stornes sto det to hus igjen. I Ytre Storvik sto det et fjøs, mens alt var borte i Indre Storvik. På Nordkjos sto det tre våningshus og noen mindre bygninger, mens all bebyggelse var borte på Flatvoll og Nordkjosbotn. På Storslett og i Bakkeby sto det en del hus igjen, både kirken, kommunelokalet og doktorgården sto på Storslett.





Skjervøy



Skjervøy ligger i evakueringsleden fra Finnmark, og det kunne være tett med båter i farvannene. Skjervøyingen Ragnar Iversen beskriver lange rader med evakueringsbåter som passerte området deres, og som guttunge tenkte han at: «Alt skulle passere gjennom Kågsundet på same tid. Då tenkte eg, no er det så vidt sundet greier å svelge unna.» Iversen etterlot seg nedtegnelser der han fortalte fra Skjervøy evakueringshøsten. Selv fulgte hans familie med strømmen en måned før jul, da var det båtleilighet å få. Familien havnet i Godfjorden i Vesterålen. «Først på vinteren, i midten av februar, begynte tyskarane å brenne. Dag- og kveldshimmelen vart farga rød då Arnøyhamn gjekk opp i flammar.» Bestemoren hans passet fyret på Singla, og hun og familien hennes fikk argumentert for viktigheten av å bevare fyr og hus i ordvekslinger med tyskerne.«Slik vart Singla den einaste plassen som ikkje blei brent på Arnøya og Laukøya.»



4. november 1944 kom to tyske soldater gjennom bygda med ordren «Alle må være ute av bygda innen 8. ds. Dyrene skal slaktes, og folket kan ta med seg så mye de klarer å bære. Den som setter seg imot ordren blir skutt.» Den siste natta før avreisen gikk for seg med nedslakting av egen buskap og husdyr. Det var grusomme timer. Dyrene som ikke bare var nyttige fe, føltes det hjertelaust å slakte ned. Men det var bedre å gjøre det selv. Tyskernes barbariske nedslakting var ryktet og fryktet også når det gjaldt dyr.»



Ordene tilhører Tone Guldahl. Hun var 18 år under evakueringen og skrev ned minnene sine i en skolestil. Hun kom fra Rotsund, den gang tilhørende Skjervøy kommune. I alt var 492 gårder med våningshus og uthus, stabbur og naust brent i Skjervøy, mens 188 sto igjen. Av disse var 180 mer eller mindre ramponert.



Det gamle handelsstedet Havnnes, som den gang tilhørte Skjervøy kommune, ble spart – på døra hadde tyskerne spikret et oppslag der det sto at bygningen var av særlig kulturminneverdi og derfor ikke skulle brennes.







Kåfjord



Områdene i Nord-Troms var ulikt berørt under krigen. Tyske landeveistransporter på vei nordover hadde gått gjennom Olderdalen, mens befolkningen i andre deler av Kåfjord ikke hadde hatt så stor befatning med fienden. «Flere i Indre Kåfjord har fortalt at de knapt så en tysker i uniform før på ettersommeren 1944.» På sensommeren/tidlig på høsten 1944 begynte det å komme tyskere. På grunn av relativt aktiv flyktningetrafikk over til Sverige gjennom Kåfjorddalen var det stasjonert noen vaktsoldater øverst oppe i dalen.



Hos Hjørdis og Anton Lindvall i Birtavarre var tyske soldater så ofte på døra evakueringshøsten og ville ha tak i dyrene, at de måtte barrikadere fjøsdøra fra innsiden og ligge vakt i fjøset om natten. De fikk bo i hjemme til januar 1945 fordi skøyta deres var rekvirert til fraktefart. «Flere har fortalt meg at det var dårlig med mat for de tyske soldatene. Av den grunn tyvslaktet de blant annet sauene de fikk tak i, sjøl om det var forbudt.»



Torleif Lyngstad, som forteller dette, konkluderer med at tyskerne hadde et mønster da de tente på – først startet de med to hus øverst i dalen, og truet med å tenne på flere, før de fortsatte nedover til Skattvoll der de tente på to til og så ett hus på Holmen, «Bolighus, fjøs og andre bygninger ble ramponert etter hvert som soldatene for frem». Lyngstad var seks år da og mintes med gru hva han opplevde i skumringen på trappa til huset deres på Nyvoll:



Lyden økte og blandet seg med duren fra motorsyklene som raste fram og tilbake. Det var noe fryktelig nifst ved denne lyden. Jeg hadde aldri hørt noe lignende. Så ser jeg hva som er på ferde og hva det er som forårsaker dette merkelige vi hører. Rundt Stornesset, omtrent 300 m fra der vi sitter, kommer det til syne en gråtende og jamrende flokk mennesker med sine små bylter og hva de nå ellers har klart å få med seg. Gråten og jammeren til disse blander seg med brekingen, rautingen og brølene til husdyrene som piskes foran dem på vegen. Og brølene fra tyskerne og motorsykkelduren gjør dramaet komplett.



I Manndalen sto det sto det igjen et skur på bygdas kirkegård, Sandeng, da folk vendte hjem våren og sommeren 1945. På Samuelsberg var alle hus brent, mens begge kaiene på Samuelsberg sto. Veien og alle broer var i orden, men alt av hus var brent eller revet. På vei til Olderdalen sto en tredel av husene igjen, og alle disse hadde en eller annen form for skade – fergekaia var i orden og Statens turiststasjon sto. I Kåfjorddalen sto det 12 bruk, men alle manglet ovner og vinduer – i Birtavarre var mange hus ødelagt av hærverk.





Lyngen



Mange hus var ødelagt på Lyngseidet, og på Karnes var lensmannsgården brukt til kasino for underoffiserer – stakittet var brent opp og mellom to stuer var veggen saget ut for å gi plass til en bar. Videre innover Karnes, Oksvik og Mellemjord var hus skadet og delvis ødelagt og særlig uthus var revet.





Storfjord



Da freden kom i mai måned dro en kommisjon rundt i Nord-Troms og kartla ødeleggelsene, og de kunne registrere at med unntak av noen ledige hus på Skibotn markedsplass var praktisk talt hvert eneste hus i området Skibotn-Kvesmenes i bruk som kvarter for de tyske soldatene, i området Oteren-Lyngen var belegget mer ujevnt. Noen minefelt var inngjerdet og merket, andre steder kunne både merking og inngjerding være revet ned. Ved krigsslutt lå 6. bergdivisjon i området og i Storfjord var det 9700 mann, i Lyngen 4000 mann fra 270.

Infanteridivisjon.





Det var et generelt forbud mot å reise nordover da freden kom – det fantes verken hus eller mat og i store områder var det farlig krigsmateriell, blant annet miner. Men mange trosset forbudet og reiste så raskt de kunne. De bodde i provisorier mens de startet gjenoppbyggingen. Det ble tillatt hjemflytting til deler av Nord-Troms mye raskere enn til Finnmark, da det til tross for store ødeleggelser sto en del hus igjen.

Kilde: Boka "Brent land" av Elisabeth Johansen Orkana Forlag