Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

- Herregud! Det er noe der ute!

- Lukk døra!

Det er blitt mørkt, og kompisene Lewis og Simon fra podcasten «The Yogscast» har søkt ly i treskuret de har bygget for natten. Der ute venter skjeletter og zombier, her inne er de forhåpentligvis trygge. Eller? De spisser ørene.

- Wøøøøøh!

En zombie! De snur seg mot arbeidsbenken, snekrer sammen et par tresverd og går med nervøse skritt mot døra.

Fjorårets definitive indiehit på spillfronten var «Minecraft». Dette til tross for firkantete 8-bitgrafikk, primitive lydeffekter og mangel på klare mål i det som fortsatt foreløpig bare er en beta. Spilleren plasseres i et tilfeldig autogenerert landskap av trekledde åser, store hav, sandfylte strender og grå fjell.

Om dagen hugger man trær og leter etter materialer til bygging, om natten kommer monstrene ut. Da bør man allerede ha rukket å bygge et skjulested. Etter hvert utvikler man bedre redskaper og materialer, og kan bygge større og mer imponerende ting.

Dette enkle sandkassekonseptet, satt sammen av svenske Marcus Persson, har fanget hundretusenvis av spillere som nå drømmer frem alt fra overdådige slott til posthume Michael Jackson-opptredener. En spesielt dedikert gjeng gjenskapte byen Rapture fra spillet «Bioshock», mens den kanadiske housemusikeren Deadmau5 bygde en megaversjon av musemaska han bruker på scenen. Samtidig jobber han for tiden med å fange en gris i den evigvarende berg-og-dalbanen han har bygget. Bare for moro skyld.

«Minecraft» er et av mange skaperspill med sosiale elementer som har inntatt spillandskapet den siste tiden. De kreative amatørene har riktignok alltid vært der, men sjelden har terskelen vært lavere og mulighetene større.

I stedet for å plaffe ned monstre i «Gears of War» planter nå millioner av «Farmville»-spillere mønstre av blomster i forskjellige farger, bare så de skal vokse opp til avbildninger av norske flagg eller Mario. Deretter deler de skjermbildet på Facebook-profilen sin.

Indieperlen «Sleep Is Death» tilbyr improvisasjonsteater i spillform, mens «The Sims»-spillene har blitt så avanserte at de nesten kan erstatte såpeoperaene på formiddagen. Spillstudenten Robin Burkinshaw skapte for eksempel en hjemløs far og datter i spillet, for så å føre en rørende dagbok på nett hvor han observerte utfordringene de møtte.

«Sims»-utgiver Electronic Arts ga nylig også ut «Create», hvor forskjellige utfordringer løses ved å improvisere Rube Goldberg-aktige konstruksjoner. Samtidig lar et nytt massivt multiplayerspill lagt til LEGO-universet spillere leke med byggeklosser av hjertens lyst, for så å invitere andre over for å leke.

Mest populært er nok Playstation 3-spillet «Little Big Planet», som gir spillere stor frihet til å designe egne brett og dele dem. Med millioner av brett har oppfinnsomheten vært stor, blant annet finnes det en fungerende kalkulator, en remake av skytespillet «Gradius» og et svært underholdende togrøveri. Oppfølgeren, som ble tatt godt imot i vår anmeldelse, tar det hele et skritt videre, fra enkeltbrett til hele spill. Potensialet er enormt.

Det er likevel ingen som har den samme x-faktoren som «Minecraft». Til tross for sitt primitive ytre gir spillets pussige univers inntrykk av å være en virkelig verden. Siden hvert landskap er tilfeldig, og dermed unikt, blir selv det å rusle rundt alene vanedannende. Sammen med en kompis blir det beint ut fantastisk.

Det å sammen utforske omgivelsene og bygge vindskeive hus om dagen, for så å hutre seg i skjul for farene om natta er spillversjonen av barndommens teltturer og spøkelseshistorier. At et spill kan gjenskape den følelsen i voksen alder, er ikke annet enn vakkert.