Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

På begynnelsen av 1900-tallet hadde Norge store problemer knyttet til brennevin. Et forbud, etter inspirasjon fra USA, ble etter hvert sett på som eneste løsning. Forbruket gikk ned, men ikke lenge etter kom en eksplosiv økning i smugling, hjemmebrenning og kriminalitet. Slik skapte forbudet flere problemer enn det løste.

GRÜNDER: Steinar J. Olsen. Vis mer

Også da krigen mot narkotika for alvor begynte i 1968, fulgte Norge i USAs fotspor og fikk en av Europas strengeste narkotikalovgivninger. Også med narkotikaforbudet skapte vi flere problemer enn vi løste. Langt flere dør i dag av overdoser enn da krigen mot narkotika begynte, og Norge har befestet sin posisjon på toppen av overdosestatistikken.

Hvert år dør det rundt 260 nordmenn av overdose. Det er mer enn dobbelt så mange som dør i trafikken.

Den norske narkotikapolitikken er nokså paradoksal. På den ene siden reflekterer lovverket en sterk tro på det narkotikafrie samfunnet som ideal.

Samtidig er ordninger som sprøyteutdeling og metadonprogram en innrømmelse av at narkotika er en del av samfunnet. Målet om et narkotikafritt samfunn har i møte med virkeligheten måttet vike for det mer realistiske målet om minst mulig skade.

Det var en slik skadeforebyggende tilnærming som gjorde Portugals modell til en verdenskjent suksess. Der er det fortsatt forbudt å kjøpe, besitte og bruke illegale rusmidler, men man risikerer ikke strafferettslige konsekvenser for mindre beslag. I stedet for å oppta domstoler, politi og fengsler, møter Portugal rusmiddelbruken på andre måter.

Et mulig tiltak kan være innkalling til samtale for vurdering av behovet for helsehjelp. Den som bruker rusmidler risikerer ingen straff, men skal i stedet få hjelp til å komme seg på bena dersom de trenger det. Formålet er ikke først og fremst å få folk til å slutte med rus, men å få dem til å fungere i det daglige og leve verdige liv.

I Stormberg har jeg siden 1998 rekruttert 25 prosent av mine medarbeidere blant mennesker som sliter med å få jobb, bl.a. de som har sittet i fengsel og ungdom som har slitt på skolen. Flere av mine kolleger har vært rusavhengige, og jeg har fortsatt til gode å møte én som opplevde at justisvesenet hjalp han eller henne å komme seg på beina. I stedet for å bli behandlet som ruspasienter som ble tilbudt helsehjelp, ble de straffeforfulgt og behandlet som om de hadde valgt et liv som rusavhengig.

Det starter med et aktivt valg om å bruke rus, men ingen velger å bli narkoman. Oppfølgingen av rusavhengige bør flyttes fra politi- og justissektoren til helsesektoren.

Etter en folkeavstemning hvor et klart flertall stemte for legalisering, ble det norske brennevinsforbudet opphevet i 1927, og Vinmonopolet regulerer som kjent i dag omsetning av vin og brennevin.

Det er en kontrollert distribusjonsform som sikrer kvalitet og som har minimalisert kriminalitet knyttet til salg av alkohol. Mange unge opplever at det er lettere å få tak i narkotiske stoffer enn alkohol, og salg av illegale rusmidler finansierer store kriminelle nettverk. Ut fra samme modell som Vinmonopolet, bør det etableres en strengt kontrollert måte å regulere import og salg av de fleste rusmidler som i dag defineres som illegale, i stedet for et generelt forbud som virker mot sin hensikt med katastrofale følger både hjemme og i utlandet.

Skal vi lykkes med å få ned antall mennesker med narkotikaproblemer og antall overdosedødsfall, må vi legge fordommer og moralisme til side og heller gjøre det som faktisk fungerer. Narkotikapolitikken har nærmest vært uforandret siden 1968. 50 år seinere er det på tide å helt avkriminalisere bruk og besittelse av narkotika til egen bruk, skifte fokus fra straff til behandling og la ruspasienter få slippe å bli kriminelle.

Historien har lært oss at straff og forbud ikke er veien å gå.