Av David Cromwell og David Edwards

I kjølvannet av Brexit og Trump, har ‘mainstream’ media gjort det tidligere utenkelige, ved å fokusere på skjevheter i media. Intensiteten av dette fokuset har vært slik at Oxford-ordboka har kunngjort at post-truth – ‘postfaktuell politikk’ – er «Årets ord 2016».

Begrepet ‘postfaktuell politikk’ henviser til «omstendighetene der objektive fakta er mindre innflytelsesrike i å forme opinionen enn appellerer til følelser og personlige meninger».

Studenter av «hjernevask under frihet» vil merke at dette har en slående likhet med Reinhardt Niebuhr. Denne amerikanske politiske rådgiveren på 1920-tallet insisterte på bruk av «følelsesmessig sterke over-forenklinger» for å kontrollere den offentlige opinionen. Dette er ikke noe nytt, med andre ord.

Vi lærer av en lang artikkel på Wikipedia at ‘postfaktuell politikk’ er styrt av ‘falske nyheter’:

Falske nyhets-nettsteder publiserte svindel, propaganda og desinformasjon for å få Internett-trafikk gjort populær av sosiale medier.

Disse ‘falske nyhetene’ blir sanket av sosiale medier som forsegler uvitende brukere i lufttette ‘filter-bobler’:

En filter-boble er et resultat av et personlig tilpasset søk hvor en nettside-algoritme selektivt gjetter hva slags informasjon en bruker ønsker å se, basert på informasjon om brukeren (for eksempel stedet eller tidligere klikkatferd og søk). Som et resultat, blir brukerne skilt fra informasjon som er uenig i hva de allerede mener, noe som i realiteten isolerer dem i deres egne kulturelle eller ideologiske bobler.

Resultatene er meget skremmende. Forfatter Andrew Smith hevdet i The Guardian at etter Trump og Brexit, vil fremtidige historikere avgjøre «om dette vil bli registrert som året da demokrati viste seg ubrukelig i Internettets alder». Prognosene er dystre:

En dag, mistenker jeg, vil vi se tilbake i vantro på at vi lot Internett-skapt friksjon i sivilsamfunnet nå denne styrken, fordi hvis vi ikke visste det før, vet vi det nå. Vårt vanskelige valg mellom profitt for sosiale nettverk og demokrati. Jeg vet hvilken jeg foretrekker.

Disse ordene dukket opp mindre enn to år etter Charlie Hebdo massakren i 2015, da en leder i Guardian mente:

Ethvert samfunn som er seriøs om frihet, må forsvare den frie flyten av stygge ord, selv stygge følelser.

Nå ser det ut til at alle som er «seriøs om frihet» må motstå den fri flyten av stygge ord, i frykt for «internett-skapt friksjon i sivilsamfunnet». Hva nå det betyr.

Smith reagerte på «utilsiktet eller bevisst spredning av feilinformasjon via sosiale medier». Mange millioner mennesker «så og trodde falske rapporter om at paven hadde støttet Trump; Demokratene hadde betalt og fraktet inn busslaster med anti-Trump demonstranter … «; og så videre.

Merkelig nok, ga Smith ingen omtale av de nådeløse forsøkene i ‘mainstream’ og sosiale medier på å forbinde Trump med Putin, sett av mange millioner av mennesker over hele kloden. Smith nevner heller ikke det positive med sosiale medier – demokratiseringen av muligheten til å nå ut til folk, den påfølgende veksten i den folkelige oppslutningen om Jeremy Corbyn og Bernie Sanders og for venstreorienterte bevegelser som Spanias Podemos.

I likhet med resten av ‘mainstream’ journalistikk, hadde Smith ingenting å si om den ledende rollen tradisjonelle media-korporasjoner spilte i «bevisst spredning av feilinformasjon». En bemerkelsesverdig unnlatelse, gitt den enestående råskapen av svertekampanjen mot Jeremy Corbyn (MediaLens laget en meget god analyse av denne).

I en reportasje, diskuterte sju forskjellige Guardian-journalister framveksten av ‘falske nyheter’ rundt om i verden, uten å nevne nøkkelrollen av ‘mainstream’ media. Dette førte til konklusjoner som:

Falske nyheten er ikke et problem av noe omfang i Australia: mediemarkedet, dominert av en håndfull hovedaktører som forsyner en befolkning på litt over 21 millioner mennesker, synes ikke fragmentert nok.

Litt perspektiv ble gitt av tidligere CIA antiterror-tjenestemann Philip Giraldi i 2009:

Kjeden av aviser eid av Rupert Murdoch har vært mye brukt til å publisere falsk etterretning fra israelerne og av og til fra den britiske regjeringen.

En annen Guardian-artikkel hadde innledningen:

Sprekkingen av Facebook-bobla: vi spurte velgere til venstre og høyre om å bytte feeds – Sosiale medier har gjort det enkelt å leve i filter-bobler, skjermet fra motstridende synspunkter. Så hva skjer når liberale og konservative bytter virkeligheter?

Problemet er:

Facebook-brukere er i økende grad skjermet fra motstridende synspunkter – og pålitelige nyhetskilder [sic] – og den ondartede polariserte tilstanden av våre nasjonale politikk ser ut til å være et av resultatene.

Så Facebook-leserne er skjermet fra de gigantiske, globale mediekonsernene som dominerer våre aviser, magasiner, forlag, kino, TV, radio og dataskjermer – selv om sosiale medier selv er store mediekonsern. Og antagelig er det meningen vi skal tro at leserne av ‘pålitelige nyhetskilder’ – BBC, Guardian, The Times, Telegraph og andre tradisjonelle medier – alltid bli utsatt for ‘motstridende synspunkter’ av disse mediene.

Hvis vi er uenige i dette, siden vi har gransket media intensivt i to tiår, kan et være fordi vi hører naturlig hjemme på en liste over 200 nettsteder som «i det minste virker som vassekte ‘nyttige idioter’ for de russisk etterretningstjenestene, og er verdig en nærmere granskning», ifølge PropOrNot-gruppen. Avisen the Washington Post rapporterer:

Undersøkelsen fra PropOrNot, som ble gitt til The Washington Post i forkant av offentliggjøringen av den, identifiserer mer enn 200 nettsteder som rutinemessig formidlet russisk propaganda under valgkampanjen, med et kombinerte lesertall på minst 15 millioner amerikanere. På Facebook, anslår PropOrNot at historier plantet eller fremmet av desinformasjonskampanjer, ble sett på mer enn 213 millioner ganger.

Matt Taibbi skriver i Rolling Stone at disse publikasjonene er så forskjellige som AntiWar.com, LewRockwell.com og Ron Paul Institute, er på listen, selv om Washington Post ikke tilbyr noen informasjon om PropOrNot-gruppen, «som tilbød null konkrete bevis for koordinering med russisk etterretningsorganisasjoner». Chris Hedges fra Truthdig, som er på listen, beskriver rapporten som en ny form red-baiting, en heksejakt på angivelige kommunister. Han la til:

Dette angrepet signaliserer en åpen krig mot den uavhengige pressen. De som ikke spyr ut den offisielle linja vil bli stadig mer demonisert i ‘ekkokamrene’ i de store korporative mediene. som WP eller CNN, som nyttige idioter eller femtekolonister.

Det er ved å legge merke til at, Guardian sitt eksperiment om å bytte sosiale medier, konkluderte med denne oppsiktsvekkende kommentaren fra en av deltakerne, igjen bare to år etter Charlie Hebdo:

Kanskje vi burde slutte å ha sosiale medier. Til tross for alle de tingene som sosiale medier har gjort i forhold til å gjøre det lettere for meg å holde kontakten med noen som jeg var vagt venner med på skolen, er kanskje muligheten folk har med sosiale medier, å konstruere sin egen virkelighet for å skape en pøbel [mob], ikke verdt det.

En liberaler ser mørket i sin sjel

En artikkel i Guardian fra frontlinja i denne kampanjen mot ‘falske nyheter’, har overskriften, «‘Alt-right’: denne giften på Internett forandret meg nesten til en rasist», beskrev opplevelsen av en anonym kommentator: utad en normal, sunn liberaler:

Jeg er en lykkelig gift, ung hvit mann. Jeg vokste opp i et lykkelig, konservativt hjem. Jeg har hele mitt liv vært – bortsett fra de siste fire månedene – en progressiv liberaler. Alle mine venner er veldig liberale eller litt venstreorienterte.

Det høres idyllisk ut – antagelig var han en Guardian-leser og hjalp gamle damer over veien. Men så begynte ting å gå galt:

Dette, tror jeg, er hvor YouTube sine ‘foreslåtte videoer’ kan føre få deg til å gå deg vill … Jeg låste opp en Pandoras eske av innhold av typen ‘Det er ikke rasistisk å kritisere islam!’.

Til tross for sitt dydige liberale hjerte, begynte ‘Anonym’ å bevege seg til mørket:

Jeg begynte å himle med øynene når vennene mine snakket om liberale, progressive ting. Hva var galt med dem?

Til slutt innså han at han var en intolerant rasist, og konfronterte seg selv:

Hva du gjør er i ferd med å forvandle deg til en forferdelig, hatefull person.

Dette er en nær kopi av materialet som ble vist under den opprinnelige versjonen av McCarthy-hysteriet. Mellom 1948 og 1954, laget Hollywood mer enn førti propagandafilmer med titler som «Jeg giftet meg med en kommunist», og «Jeg var kommunist for FBI». Magasiner med stor omsetning publiserte artikler med titler som «Hvordan kommunistene ble slik» og «Kommunister er ute etter barnet ditt».

Med perfekt ironi, kan dette angrepet på ‘falske nyheter’, selv ha blitt forfalsket. Satiriker Godfrey Elfwick har siden hevdet han skrev Guardian-artikkelen. Elfwick har en forhistorie med lignende saker, og har tidligere lurt flere nasjonale nyhets-organisasjoner i lignende spørsmål.

Andre steder, advarte tabloidavisen The Sun, intet mindre, mot ‘falske nyheter’ i en artikkel med tittelen «Ikke tro på hyperlenken»:



Falske nyheter blir stadig mer populære. I de siste tre månedene av valgkampanjen for Det hvite hus, var 20 falske historier større på Facebook enn de 20 beste fra verdens mest velrenommerte medier.

Nøkkelordet her er «velrenommert». I 2012, skrev The Sun om fotball-katastrofen Hillsborough:

Ingenting kan unnskylde The Sun sitt forsideoppslag med overskriften ‘Sannheten’.

Den var unøyaktig, grovt ufølsom og støtende. Denne versjonen av hendelsene var ikke sannheten.

Falske nyheter, med andre ord.

I The Mirror, hjalp Pat Flanagan avklare betydningen av «velrenommert «:’

de 20 største falske nyhetsartiklene under presidentkampanjen var sammenlagt bedre enn de 20 største legitime sakene’.

Så de «velrenommerte» mediene (BBC kaller dem ‘legitime medier’) var de som produserte ‘legitime historier’.

I mai 2004, rapporterte BBC om Flanagan sin avis:

Redaktør i Daily Mirror, Piers Morgan, har fått sparken etter at avisen innrømmet at bilder av britiske soldater som mishandlet en iraker, var falske.

I en uttalelse, sa Mirror at avisen hadde blitt offer for en ‘kalkulert og ondsinnet spøk’, og at det ville være ‘upassende’ for Morgan å fortsette.

Som John Hilley påpeker på sin blogg Zenpolitics, ble den mest fantastiske øyeblikk av postfaktuell ironi nådd da BBC fikk Tony Blair sin spinndoktor om Irak-krigen, Alastair Campbell, til forsvare begrepet ‘postfaktuell’. Campbell sa:

Det er erkjennelsen av at politikk, som alltid har vært tøff, har flyttet til en annen fase, hvor politikere som lyver nå ser ut til å bli belønnet for det.

Oppførsel-pyramiden: konformitet uten en bakenforliggende plan

For å gjenta: ‘falske nyheter’ sies å referere til «nettsider som publisere svindel, propaganda og desinformasjon for å få mer Internett-trafikk». Et enkelt eksperiment, som kan gjøres på en bordflate, kan hjelpe oss å forstå hvorfor denne definisjonen kan generaliseres til alle de store mediebedriftene, ikke bare sosiale medier.

Legg en firkantet treramme på et flatt underlag og hell i den klinkekuler eller andre runde gjenstander. Noen av kulen vil sprette ut, men mange vil danne et lag på bunnen av ramma; andre kuler vil så legge seg på toppen av dette første laget. På denne måten, vil strømmen av kuler stadig bygge nye lag som uunngåelig gir oss en pyramide-lignende form.

Dette eksperimentet er brukt til å demonstrere hvordan nesten perfekt krystallinske strukturer som snøflak oppstår i naturen uten bevisst design. Vi vil bruke det her som en måte å forstå Edward Herman og Noam Chomsky sin ‘propagandamodell’ for hvordan ‘mainstream’-media funksjonerer.

Tenk deg nå at de fire sidene av rammeverket er merket av for å vise rammebetingelsene som former de store medieselskapene:

1) De store selskapenes kjerne: eid av elite/morselskapet og beregnet på profittmaksimering.

2) Avhengighet av allierte store selskaper som annonsører for 50% eller mer av inntektene.

3) Avhengighet av billige, subsidierte nyheter levert av allierte i staten/andre selskaper.

4) Politiske, økonomiske og juridiske gulrøtter og pisker som belønner konformitet i de store mediebedriftene, og straffer dissens.

Når fakta, ideer, journalister og ledere strømmer inn i dette rammeverket, er resultatet en svært filtrert, makt-vennlig ‘pyramide’ av media-ytelse. Alle delene av mediebedriftenes produksjon, er formet av disse rammebetingelsene. Bare se på medienes dekning av den nylige bortgangen av Fidel Castro. I sin bok, «Inventing Reality» (1993), skrev den politiske analytikeren Michael Parenti:

Referanser kan av og til dukke opp i pressen om de store forskjellene i rikdom og fattigdom i land i den tredje verden, men den amerikanske korporative imperialismen er aldri behandlet som en av årsakene til en slik fattigdom. Ja, det synes som den amerikanske pressen aldri har hørt om amerikansk imperialisme. Imperialismen, prosessen der de dominerende interessene til ett land tar kontroll over land, arbeidskraft, markeder, kapital og naturressurser i et annen, og ny-imperialisme, prosessen med denne overtagelsen som skjer uten direkte kolonisering, er begge tabu. Alle som prøver å nevne temaet, vil raskt bli avvist som ‘ideologiske’.

Mediefolk, som mainstream akademikere og andre, kan innrømme at USA hadde en kort imperialistisk periode rundt den spansk-amerikanske krigen. Og de ville trolig si seg enig i at det en gang fantes en gammel romersk imperialisme og en britisk imperialisme i det nittende århundre og sikkert en ‘sovjetisk imperialisme’ i det tjuende århundre. Men ikke mange, om noen, mainstream redaktører og kommentatorer vil vurdere eksistensen av USA-imperialismen (eller ny-imperialismen), enn si godta kritikk av den.

Medie-kommentatorer, som politiske ledere, behandler næringslivs-investeringer som en løsning på fattigdommen og gjelden i den tredje, snarere enn som en årsak. Hva amerikanske selskapene gjør i den tredje verden er en historie som i stor grad forblir usagt …

Hva kapitalismen som et transnasjonalt system gjør for å utarme mennesker over hele verden, er rett og slett ikke et passende tema for amerikanske nyhetsmedier. I stedet, blir fattigdom behandlet som sin egen årsak. Vi blir bedt om å tro at folk i den tredje verden er fattige fordi det har lenge vært deres slik; de lever i land som er overbefolket, eller er det noe med kulturen i deres land, eller folkelynnet, som gjør dem ute av stand til å greie seg. Sultelønn, tvangsflytting fra gårder, plyndringen av naturressurser, mangel på offentlig utdanning og offentlige helseprogrammer, undertrykkelse av uavhengige fagforeninger og andre demokratiske krefter av USA-støttede politistater, slike ting – hvis vi skulle tro måten de forblir ubehandlet i media – har ikke mye å gjøre med fattigdommen i Latin-Amerika, Afrika og Asia.

Gitt de fire rammebetingelsene som er beskrevet ovenfor, er det lett å forstå hvorfor Parenti sine fakta og argumenter ikke finner noen plass i de store mediebedriftenes ‘oppførsels-pyramide’. Dette betyr at alt som vises i ‘pyramiden’ om Vestens forhold til den tredje verden, er enten falske nyheter, eller halvsannheter presentert i en falsk sammenheng.

Se også: Foredrag av Michael Parenti

Dermed skyldte en lederartikkel i the Times, etter at Fidel Castro døde, «klossetheten i amerikansk diplomati som, i forsøk på å befri verden for en opportunistisk agitator, bygget opp hans globale image som en modig motstander av Yankee-imperialisme».

Parenti sin nøyaktige analyse av amerikansk imperialistisk vold er erstattet av en hånende, falsk henvisning til USAs «klossethet». Falskhet en så stor at The Times faktisk snur den historiske sannheten opp-ned:

Washington har nå en mulighet til å overtale Cuba til å gå frihetens vei.

I en leder i the Guardian, ble Parenti sin versjon av sannhet erstattet av en annen falsk framstilling:

Castro sitt internasjonale omdømme ble bygget delvis på en utenrikspolitikk for å støtte andre kamper i den tredje verden, som mens den ikke var perfekt, sikkert har vært langt mer imponerende enn de fleste i Vesten.

Cubas utenrikspolitikk er således sammenlignet med den mindre ‘imponerende’ i Vesten, snarere enn presentert som et desperat forsøk på å unnslippe og overleve vestlig imperialisme. Når Guardian sier at i Castro, ser noen «en diktator som tråkket på menneskerettigheter», klarer den ikke å nevne hvordan den britiske regjeringen innskrenket demokratiske friheter hjemme når landet var truet av en langt mer jevnbyrdig fiende mellom 1939-1945.

Med sannheten usynlig, kan en leder i the Independent forsyne oss med falske nyheter om falske håp:

Cuba har ingen grunn til å frykte frie media, frie fagforeninger og fri handel med hennes naboer (forutsatt at naboene ønsker det).

Supermaktens lange, forferdelig historie av å underkue latinamerikanske folk for amerikansk profitt og makt – nylige eksempler inkluderer å styrte demokratiet i Haiti og Honduras, og støtte et mislykket kuppforsøk i Venezuela – er erstattet av en forfalsket diskusjon om Cubas sitt urolige forhold til sin mektige nabo, supermakten. Redaktørene la til:

Det ville være tragisk om misforståelser og diplomatiske tabber ødela hva som ville være en omformende ombygging av forholdet mellom to nasjoner som har mer til felles enn de liker å innrømme.

En kommentar fra Noam Chomsky setter alt dette i perspektiv:

Terrorvirksomheter videreført under Nixon, med en topp på midten av 1970-tallet, med angrep på fiskebåter, ambassader og cubanske kontorer utenlands, og bombingen av en Cubana-passasjerfly som drepte alle 73 passasjerer …

Så situasjonen fortsatte, mens Castro ble fordømt av [Vestlige] redaktører for å opprettholde en ‘væpnet leir, til tross for en sikkerhetsgaranti gitt av Washington i 1962’. Løftet skulle ha vært nok, til tross for det som fulgte …

Enkelt sagt, er det ikke rimelig å forvente de store medieselskapene skal rapportere ærlig om en verden dominert av selskaper. Med perfekt ironi, er det nyeste fokus på ‘falske nyheter’ i seg selv falske nyheter. fordi korporative media aldri har diskutert, og aldri vil diskutere, rammebetingelsene som gjør den til en ledende leverandør av «svindel, propaganda og desinformasjon».

http://www.medialens.org/index.php/alerts/alert-archive/2016/833-fake-news-about-fake-news-the-media-performance-pyramid.html