Illustratsioon: Bigstockphoto.com

Postimehe toimetaja Bretty Sarapuu viitab hiljutises arvamusloos tänuväärselt tegelikele probleemidele Eesti abielukultuuris, ent samas süüdistab EKREt seksuaalvähemuste tagakiusamises ja lööb jälle letti seksuaalliberaalide stampargumendi – homoseksuaalidele võrdsete õiguste andmine heterotelt midagi ära ei võta, seega milleks selle vastu olla. Oto Tuul selgitab, mida siis ikkagi ära võetakse ja miks liberaalide seelaadne retoorika kahepalgeline on.

„Kui keegi tahab traditsiooniliste pereväärtuste kaitsmisega tegeleda, võiks ta rääkida abielu hüvedest,“ juhib Sarapuu tähelepanu ja veidi hiljem sedastab „Tagades geipaaridele võrdsed õigused heterotega, ei võeta viimastelt midagi ära. Geide tagakiusamisega kaotavad aga kõik, sest ühiskonnas süvenevad hirm, sallimatus ja viha.“

Jah, abielu hüvedest võiks tõepoolest rohkem rääkida. Samuti nõuda abiellumise riigilõivu alandamist või maksusoodustusi, nagu Sarapuu soovitab. Tuleks kasuks. Ent Sihtasutuse Perekonna ja Traditsiooni Kaitseks peamised jõupingutused on seni olnud suunatud katsete vastu Eesti ühiskonda ümber korraldada homoseksuaalide koos- ja abielude seadustamise kaudu. Miks me sellele nii palju aega ja energiat oleme kulutanud? Miks mitte tegeleda, nagu ajakirjanik soovitab, traditsiooniliste pereväärtuste otsesõnu propageerimisega?

Sest enne kui on mõtet köögis mööblit vahetama hakata, tuleb kustutada samas lõõmav tulekahju. „Meie ühiskond põleb,“ võiks kliimaplika Greta Thunbergi parafraseerides öelda. Tõepoolest põleb, aga mitte süsihappegaasi tõttu atmosfääris, vaid läbi institutsioonide tormava seksuaalrevolutsiooni tõttu, mis on üraskina ühiskonna alustalasid, perekonda, kultuuri ja traditsiooni läbi närimas.

Enne kui jõuame põhisküsimuseni, tuleb ära õiendada perspektiivitundetult esitatud süüdistus. Kes Eestis homoseksuaale taga kiusab?

Rahvusvahelise Kriminaalkohtu Rooma statuut defineerib artiklis 7 tagakiusamist inimsusevastaste kuritegude all kui mingi tunnuse alusel defineeritud inimgrupi tahtlikku ja tõsist fundamentaalsete õiguste rikkumist rahvusvahelise õiguse vastaselt seoses selliste aktidega nagu mõrv, väljapressimine, orjastamine, väljasaatmine, vangistamine, piinamine, vägistamine, salavahistamine ja apartheid. On EKRE mõne seksuaalvähemuse liikme mõrvanud, kedagi vangistanud või piinanud?

„Tagakiusamine“ on konkreetse õigusliku sisuga tõsine kuritegu, milles poliitilise partei liikmete süüdistamine on sisuliselt laim.

Ajakirjanikul võiks nii palju perspektiivitunnet olla, et jaburate väidete tegemisest hoiduda. Arusaavalt võivad aktiivsed protestid, kriitilised avaldused ja kohati vulgaarne ja/või agressiivne kõnepruuk kellegi tundeid riivata, kuid seda tagakiusuks nimetada on vähemalt juriidiliselt alusetu ohvrimängimine. Taga on kiusatud juute Saksamaal, dissidente Nõukogude Liidus ja tõsi, ajalooliselt ka seksuaalvähemusi. Mõnes kohas, näiteks islamimaades esineb homoseksuaalide katuselt alla heitmist siiani, ent kuni Rootsit ja Saksamaad ei saa pidada (veel) islamimaadeks, ei ole lääneriikides sellest juttugi.

Tagasi asja juurde – miks siis ikkagi nimeliselt Sihtasutus Perekonna Ja Traditsiooni Kaitseks tegeleb sedavõrd aktiivselt seksuaalvähemuste õiguste küsimusega?

Sest esiteks muudab homoseksuaalsete liitude seadustamine „abieludena“ põhimõtteliselt abielu kui institutsiooni olemust ja sellega röövib normaalsetes abieludes elavatelt inimestelt võimaluse ilma kaksisoimata oma elukorraldust abieluks pidada. Abielu on defineeritav mitmete tunnuste järgi, millest olulisemad on püsivus (ideaalis elukestev), eksklusiivsus (monogaamia), lähedus, suutlikkus ilmale tuua lapsi ja neid parimas võimalikus keskkonnas (kaks pidevalt kohal olevat erinevast soost vanemat) üles kasvatada. Ehk teisisõnu, abielu keskmes ei ole mitte seksuaalne nauding, vaid lapsed.

Homoseksuaalsed liidud on aga olemuslikult viljatud ja keskenduvad seetõttu paratamatult seksuaalsele naudingule ja emotsionaalsele lähedusele. On viiteid ka sellele, et homoseksuaalide, eriti meeste seas on levinum kõrge seksuaalpartnerite arv, keskmiselt kestavad suhted lühemat aega ja on harvem eksklusiivsed, kuid uuringuid, mis konkreetseid tulemusi märgiks, on tavatult raske leida.

Asja tuum ja mõju kultuurile tuleneb aga lihtsalt viljatuse bioloogilisest faktist. Kui võrdsustada viljatud seksuaalse naudingu põhised suhted lastele keskenduva abieluga, on viimase olemus põhjapanevalt muutunud. Utreeritult võiks isegi väita, et homoabielude seadustamisest sõltumata elavad juba täna enamik abiellunud paare „homoabieludes“ ehk viljatutes hedonistlikes seksuaalliitudes.

Teiseks kaasnevad sellise institutsioonilise pöördega ühiskonnas omad tagajärjed, näiteks madal iive. Kui perekonna, ühiskonna algraku primaarseks motiiviks ei ole enam laste saamine ja kasvatamine, vaid seksuaalne nauding, ei ole ka midagi imestada kõrge lahutusmäära ja madala iibe üle.

Seega võtab „geipaaridele võrdsete õiguste“ tagamine – mis juba iseeneses on petlik väljend kuna vastassoost kaaslasega abielluda on kõigil võrdne õigus – heteropaaridelt esiteks ära võimaluse nimetada oma kooseluvormi „abieluks“ sõna autentses tähenduses nagu kasutasid seda meie vanemad ja vanavanemad kuna abielu institutsiooni on põhiolemuslikult muudetud, ja teiseks võimaluse elada ühiskonnas, mis väärtustab perekonda, sündivust ja truudust ning on seeläbi demograafiliselt elujõuline.

Kui keegi tahab seksuaalvähemuste olukorra parandamisega tegeleda, võiks ta rääkida eraelu puutumatusest. Pole riigi asi kontrollida, kes kellega voodit jagab – sellega oleksid ka traditsioonilised kristlased-konservatiivid nõus. Abielu hüved on aga põhjendatult antud vaid neile, kes potentsiaalis suudavad pakkuda riigile elutähtsat teenust – rahvastiku taastootmist. Käed eemale abielust, käed eemale lastest.