Af Troels Schönfeldt

Administrerende direktør, Seaborg Technologies

Det hedder "global" opvarmning af en grund. Konsekvenserne er globale, problemerne er globale, og løsningerne skal leveres globalt. Det løber mig koldt ned ad ryggen, når jeg tænker på det, for hvis vi ikke hjælper store dele af verden med at få billig og ren energi, er konsekvensen værre end selv den værste atomulykke – nemlig at vi ikke kan nå klimamålene globalt, uafhængigt af om vi når målene lokalt her i Danmark eller i hele EU.

Vi står over for den største udfordring i menneskets historie, og vores børnebørn har alt at miste. Folk, der siger, at løsningen allerede findes, har ikke forstået problemet, og det er præcis lige så giftigt for planeten som dem, der fornægter problemet.

Der er ingen lette løsninger. Hvis der var, så havde vi slet ikke et problem. Vi skal bruge løsninger på utroligt mange områder, og vi skal lægge kræfter i som aldrig før. Jeg lægger alt mit sved og blod i den del af løsningen, jeg kan bidrage med, men det er ikke nok.

Klimaudfordringerne kræver global atomkraft

For at forstå problemet vil jeg starte et helt andet sted, nemlig i Indonesien, som består af en masse øer. Med alle de øer har de god grund til at bekymre sig om vandstigninger, og klimaforandringer giver dem udfordringer med at skaffe en så basal nødvendighed som rent drikkevand i fremtiden. Samtidigt har de udfordringer med at skaffe elektricitet til deres voksende befolkning og industri.

I Indonesien virker vind- og solkraft dårligt tre måneder om året under monsunen. De har få floder, og de har derfor hverken adgang til vandkraft eller mulighed for at lagre energi mellem sæsonerne. De har kun geotermisk energi på nogle få vulkanøer, og deres befolkningstæthed er alt for stor, til at de vil kunne dække deres behov ved at brænde biomasse.

Så hvad er deres alternativ til fossile brændstoffer? Ingen energi? Atomkraft?

Der bor mere end 250 millioner mennesker i Indonesien, men cirka en milliard mennesker i Sydøstasien står i en lignende situation. Faktisk skal omkring halvdelen af verdens mennesker vælge mellem energifattigdom, fossile brændsler eller atomkraft.

Det er blandt andet derfor, FN's klimarapport ikke har kunnet finde løsninger på klimaudfordringerne, uden at vi bruger mere atomkraft globalt. Men det betyder ikke nødvendigvis, at vi skal bruge det i Europa, hvor vi både har sol, vind, vand og geotermiske energiressourcer til rådighed.

Løsningen er ikke lige om hjørnet

Tag ikke fejl − det, at vi ikke har nogen vej uden om at bruge atomkraft globalt, betyder ikke, at det er ved at ske, for atomindustrien er en industri i krise. Grunden er, at de alvorlige konsekvenser af ulykker har gjort moderne atomkraftværker utrolig komplekse for at gøre dem sikre. Denne kompleksitet har drevet værkerne op i en størrelse, hvor de tager for lang tid at bygge, er for store til at passe ind i et energimarked og kræver ufatteligt store investeringer.

Ud over sikkerhedsproblemer ved de traditionelle atomkraftværker medfører de også problemer med håndtering af affald og ikke mindst muligheden for at udnytte brændsel til våben. Alt sammen gode grunde til stor folkelig modstand og deraf følgende politiske berøringsangst. Særligt i den vestlige verden.

En ny atomkraftløsning

Der findes nye typer atomkraft, som er fundamentalt anderledes end de eksisterende værker og derfor slet ikke lider under de problemer, som traditionelle atomkraftværker gør. Altså atomkraftværker, hvor der ikke er risiko for ulykker og nedsmeltning. Værker, der ikke producerer affald, men derimod forbrænder det – og ikke mindst atomteknologi, som ikke kan anvendes i nogen form for våben. Det er afgørende, hvis man håber og tror på, at hele verden – ikke kun den vestlige verden – har ret til udvikling og dermed også udvikling i energiforbrug.

I Seaborg Technologies er vi i fuld gang med at udvikle en helt ny reaktortype – en kompakt smeltet salt-reaktor, CMSR, som adskiller sig grundlæggende fra de eksisterende teknologier. De radioaktive stoffer er kemisk bundet i et flydende salt, som, hvis det kommer ud af reaktoren, størkner og opfører sig som sten. Der er ingen radioaktive gasser, og saltet interagerer hverken med luft eller vand. Med andre ord: Ligegyldigt hvilken ulykke man forestiller sig, så er det et spørgsmål om oprydning uden risiko for mennesker, dyr eller naturen.

Disse værker er markant simplere end traditionelle atomværker, vi kender i dag, og bliver derfor både mindre og langt billigere. På den måde kan vi producere dem på samlebånd og eksportere dem i containere − for eksempel til Sydøstasien. Det er svært at konkurrere med Kina, som har investeret over 25 milliarder kroner i denne teknologi, men uden for den kinesiske mur har vi i Seaborg formået at positionere os som den førende udvikler af denne teknologi.

Vi har en unik chance for at levere en løsning til den halvdel af verden, som i dag ikke har nogen alternativer. Jeg ser det som min pligt at prøve, men det er også en mulighed for et energieventyr at historiske proportioner − spørgsmålet er, hvilken rolle Danmark skal have.

Hvordan skal vi bruge vores kernekræfter?

Der er i mine øjne ingen tvivl om, at vi som menneskelighed er nødt til at udvikle nye typer atomkraft. Heldigvis er det meste af verden uden for EU både enige og allerede i gang. Alt imens sidder EU fast i fortiden og bruger dyrebare ressourcer på at lave lappeløsninger til en teknologi, som slet ikke passer ind i nutidens behov.

Et rigtigt godt initiativ kom for nyligt fra Enhedslisten. De foreslog i Folketinget, at vi skal reformere det europæiske atomagentur, EurAtom. Jeg er ikke sikker på, om vi er helt enige i detaljerne, men jeg er helt enig i fundamentet: Vi har ikke tid til at spilde vores ressourcer. Vi står over for en udfordring uden fortilfælde.

Diskursen om at bygge atomkraft i Danmark er irrelevant og står i vejen for en langt vigtigere diskussion, nemlig: Hvordan bruger vi vores ressourcer bedst på at løse klimaudfordringerne? Og selvom vi selvfølgeligt også skal løse problemet lokalt, så skal problemet ultimativt løses globalt.

I Danmark har vi med stor succes udviklet og kommercialiseret vindmøller i store dele af verden. Vi har bidraget til bæredygtig omstilling på en lang række områder, og vi har en flot global position inden for grøn tænkning. Alt det skal vi være stolte af. Men problemet er stadig ikke løst, og vores børnebørn har ikke råd til, at vi læner os tilbage og hviler på laurbærrene.

Hos Seaborg er vi ikke i tvivl om, at vi har fat i noget, og det forpligtiger os til at prøve. Hvad Danmark så vil, må vi i fællesskab vurdere − det vigtigste er, at vi ikke spilder tiden, men begynder at handle. Kloden brænder, og vi har brugt nok tid på irrelevante diskussioner og halvhjertede eller manglende handlinger.

Min opfordring med dette indlæg er, at vi får gang i en diskussion om, hvilke løsninger Danmark skal bidrage til, og herunder hvorvidt den nye type atomkraft er en af disse. For at fokusere vores kræfter på de rigtige løsninger er vi nødt til at forstå problemet i sin globale natur – og vi må ikke undervurdere det.

Løsningerne bliver svære, og de kræver, at vi tør satse. Vi skal både tænke radikalt og pragmatisk, og vi skal være modige og handlekraftige som aldrig før. Danmark er allerede er foregangsland, men det er langtfra nok.

debat@altinget.dk