For tre år siden fejrede briterne 800-året for Magna Carta. Det blev markeret vidt og bredt, især i britiske og amerikanske medier, men blev pudsigt nok stille forbigået her i Politikens spalter. Erklæringen er ellers smuk i både juridisk og demokratisk forstand. Det sikrer det fundamentale lovprincip – rule of law – som samfundets byggesten. Heraf genopstod demokratiet. Herpå byggedes civilisationen.

I skærende kontrast til loven står menneskerettighederne. Født af det revolutionære sammenbrud i Paris 1789 med guillotinen som fader og terroren som fødselshjælper er menneskerettighederne bygget på ønsket om arbitrær magtudøvelse.

Runde formuleringer om, at enhver har ret til familieliv, ytringsfrihed osv. kan måske for den enfoldige fremstå som indladende, men bør i øvrigt vække rædsel. Thi hvem skal definere dette familieliv – og vore andre friheder?

Disse få, der således holder hele vort liv og samfund i deres hænder, hvem er de? I rule of law-staten kender vi dem, vælger vi dem. Her sættes grænserne for livet i lovens paragraffer. I den franske tradition sættes retten af de få udvalgte: i 1790’erne af Robespierre, i dag af dommerne langs Rhinens breder i Strasbourg. Alle hviler de på totalitarisme.

I kontrast til tavsheden om Magna Carta skænker Politiken megen spalteplads til bekymrede jurister, som advarer mod konsekvenserne af et opgør med menneskerettighederne.

Menneskerettighederne er et angreb på demokratiet

Det er ikke overraskende. Ethvert totalitært regime har gennem historien fundet dygtige jurister til at legitimere regimet selv; og ligeledes har dygtige jurister gennem historien fundet næringsvej gennem det totalitæres legitimitetsbehov. De lever af hinanden.

Nazisternes racelove legitimeret i racetænkningen, kommunisternes ekspropriationer legitimeret i klassetænkningen og radikalisternes angreb mod folk og fædreland legitimeret i menneskerettighedstænkningen.

Som organ for radikalismen er der intet underligt i, at Politiken bekymrer sig mere om sit åndelig ophav end om demokratiets fundament. Dog er det væsentligt at kende forskellen, der selvsagt skjules dygtigt af frasemagerne, som endnu hænger i Hørups og Brandes’ skørter.

Kun skygger af fortidens fyrtårne, men dog skygger, som stadig kaster mørke over landets frihed og selvstændighed. Thi det er jo netop menneskerettighedernes raison d’être (for nu at bruge et udtryk, Politiken-folket kan forstå): At tage ledelsen af landet bort fra folket. Denne er for tiden deponeret i Strasbourg.

Derfra regeres landets udlændingepolitik, retspolitik og alle andre vitale spørgsmål. Ikke fra Slotsholmen.

Så længe det er tilfældet, kan man spekulere på, hvad folketingsvalgene egentlig skal til for? Hjemlet i grundloven er de en nødvendighed. Såmænd.

Men så længe de to partier, der synes ene om at kives om regeringsledelsen, ikke tør tage retten over landet tilbage, kan det hele virke som lidt af en maskepi. Stor ståhej for ingenting? Og dog alligevel rumler det i folkedybet. En modstand er på vej. En frihedskamp. Intet totalitært regime kan sove trygt.

Uanset hvilke parfumerede paroler det smykker sig med, kan stanken ikke holdes borte. Stadig flere ser det, stadig flere vil ændre det: Menneskerettighederne er et angreb på demokratiet, en parasit på retsstaten.

Men de er ikke hævet over tiden.