Det er en venstrefløj i opbrud, som i dag fejrer arbejdernes internationale kampdag, for identitetspolitiske grupper bryder frem og sætter køn og seksuelle minoriteter på dagsordenen. Men det skygger for klassekampen, lyder det fra røde stemmer

Siden 1890 har der hvert år været kampråb, røde faner og afsyngning af ”Internationale” den 1. maj, når venstrefløjen markerer arbejdernes internationale kampdag. Men det er en venstrefløj under forandring, der i dag samles til fest og taler. For mens løn- og arbejdsvilkår samt et mere lige samfund traditionelt har været på dagsordenen, dukker flere og flere venstreorienterede identitets- og kønspolitiske grupper op med et andet fokus. De vil en radikal ændring af det eksisterende samfund. Men det handler mindre om klassekamp og mere om nedbrydning af køns- normer og forsvar for kulturelle og seksuelle minoriteter.

Tag for eksempel Agita, en ”separatistisk anarka-feministisk gruppe for kvinder, transpersoner og køns-nonkonformerende i København”, som ”arbejder for at fremme en feministisk praksis på den udenomsparlamentariske venstrefløj”, eller den køns-normsnedbrydende bevægelse Kapow Collective, der ”bygger og indtager rum for at uddanne hinanden og nedbryde samfundets undertrykkelsesmekanismer med fokus på kønsproblematikker”.

Et andet eksempel er medieplatformen Konfront, et medie, som ”udspringer af og eksisterer i og for den radikale venstrefløj”, og som vil et samfund, der er ”socialistisk, feministisk, mangfoldigt og lige”.

Grupperne er udtryk for en større historie om venstrefløjen anno 2019, siger forfatter Lars Olsen, der i mange år har skrevet om og beskæftiget sig med arbejderbevægelsen og klassekampen. Jovist, de klassiske arbejdergrupper findes stadig. Men identitetspolitikken har skabt en intern splittelse på venstrefløjen, hvor en strømning med akademikere og unge mennesker, som er optaget af minoriteter, kønsroller og transpersoner, stjæler mere og mere fokus, siger han:

”De er kommet til at fylde meget. Kampen for ligestilling mellem kønnene så vi i arbejderbevægelsen allerede i 1970’erne, hvor man havde slagordet ’ingen kvindekamp uden klassekamp og ingen klassekamp uden kvindekamp’. Men dengang var den overordnede fortælling stadig om arbejderklassens vilkår og socialisme. Der er sket en deling af venstrefløjen,” siger Lars Olsen, som eksemplificerer sin pointe med et spørgsmål:

”Handler det om at få bedre pensionsvilkår, eller er det vigtigere at diskutere sexchikane af skuespillere?”.

En af de ældre grupper på den yderste venstrefløj er Kommunistisk Parti, og her ser man kritisk på udviklingen. Den fælles kamp for arbejderne bliver snævrere og snævrere i kraft af identitetspolitikken og de mindre gruppers indtog, siger landsstyrelsesmedlem Anders Sørensen. Han er redaktør for Dagbladet Arbejderen, der udgives af partiet, og som, ganske symbolsk, udkommer sidste gang på print i dag på arbejdernes internationale kampdag.

”Det har helt givet fjernet fokus. Det er en meget liberalistisk dagsorden, hvor vi hele tiden skal afgrænse os fra hinanden og finde ud af, hvor forskellige vi er fra andre mennesker, i stedet for at fokusere på hvor vi har ting til fælles og fælles udgangspunkter at kæmpe ud fra. Det har jo altid været arbejderbevægelsens stærkeste side,” siger Anders Sørensen og uddyber:

”Man har droppet socialismen igennem tiden i de forskellige partier. Næste step i den udvikling er, at de sidste rester af fokus mod arbejderklassen nu også fjernes, fordi blikket rettes mod de ting, der skiller os ad,” siger Anders Sørensen.

Det er ikke blot en tendens i små separate grupper. Nej, identitetspolitikken fylder også mere og mere for vælgerne hos klassiske arbejderpartier i Folketinget, mener Lars Olsen. En af hans forklaringer lyder, at arbejderklassen er svækket, og mens Socialdemokratiet stadig har mange vælgere fra arbejderklassen, henter Enhedslisten og SF flere og flere stemmer hos akademikere, som ofte har en progressiv holdning til køn og minoriteter.

”Venstrefløjens vælgerbasis har ændret sig fra at være arbejderklassen med lidt støtte fra offentligt ansatte til at være en base af folk med studentereksamen og akademikere,” siger Lars Olsen.

På Christiansborg mener Pelle Dragsted, folketingsmedlem for Enhedslisten, sagtens, at venstrefløjen og dens forskellige fraktioner både kan kæmpe for minoriteters rettigheder og samtidig sikre ordentlige lønvilkår og mindre ulighed og understreger, at venstrefløjen historisk set har kæmpet minoriteternes kamp. Men han ser problemer i, når identitetspolitikken bliver for ekstrem, som det er tilfældet i USA, men som vi også ser tendenser til i Danmark.

”Hvis folk på venstrefløjen bliver for fokuserede på det, jeg kalder partikulær identitet - at man er en kvinde, at man er sort eller hvid eller transseksuel - kan det skygge over de udfordringer, der går på tværs af de enkelte grupper. Vi er alle sammen lønmodtagere, vi er alle sammen eksponerede for klimaforandringer og bankkriser. Det er nogle af de spørgsmål, der samler det brede flertal, og hvis vi glemmer det fællesskab og kun ser forskelle på os, er det et problem,” siger Pelle Dragsted, som understreger, at mange af de nye identitetspolitiske grupper på venstrefløjen stadig ligger langt fra partier som Enhedslisten og SF:

”Men det er rigtigt, at de findes, og der er et opmærksomhedspunkt der,” siger han.