Kungliga konsthögskolan låter meddela att Marcia Kure kommer att vara gästprofessor i februari 2019. Hon är en hyggligt känd konstnär som arbetar med olika material och med performance. Det råder ingen tvekan om att Kungliga Konsthögskolan har full kvalitetspott angående representationen. Kure kommer från Nigeria (men också verksam i USA).

Jag är helt införstådd med den konstnärliga representationskvaliteten och har inget att invända mot den. Däremot förundras jag över innehållet i den kurs hon erbjuder:

”Pushing Boundaries: New Forms of Sculptures, will explore sculpture through its component parts. By examining individual aspects, fragments or materials we will try to understand what defines sculpture and attempt to expand the boundaries of what sculpture can be. We will ask questions such as: Does sculpture need to have physical form? Can it be an ephemeral experience, or exist in diff spaces, such as the mind? Can it be a space that is inhabited? Must it be made using tools?”

Om det skulle gälla att besvara de här frågorna torde kursen vara onödig. Jag tycker dock att det är märkligt att någon medveten konstagent kan ha några som helst problem här. Sådant lär man sig idag på konstförskolorna. Är det så illa ställt med historiekunskaperna? Ta frågan ”Does sculpture need to have physical form?” Ett givet svar är Lawrence Weiners berömda metaverk från 1969:

1. The artist may construct the piece

2.The piece may be fabricated

3. The piece need not to be built.

Sedan vimlar det av icke-materiella skulpturer framöver. Jag kan t ex påminna om Ken Friedmans konceptuella skulptur från 1971: The distance between this sentence and your eyes is my sculpture.

Troskyldigt kommer nästa fråga: “Can it be an ephemeral experience, or exist in diffspaces, such as the mind?” Den efemära skulpturen är ännu äldre. Det räcker med att hänvisa till Jean Tinguelys vida berömda verk Homage á New Yorkfrån 1960. En skulptur vars uppgift var att förstöra sig själv vilket den också gjorde med tämligen omedelbar verkan. Vad gäller sådana utrymmen som medvetandet är det givet att Robert Barry 1969 ordnade den saken med verket ”Somethingwhich is very near in time and place but is not yet known to me”. En ytterligare av dessa numera retoriska frågorna lyder: ”Can it be a space thatis inhabited?” Jo, ingenting är naturligtvis enklare än att omvandla ett bebott område till konst genom readymadetekniken. Ben Vautier genomförde på 1970-talet det ultimata verket: ”Allt är konst”. ”Must it be made using tools?” frågas det vidare. Det behövs egentligen inte. Skall man vara riktigt petig är skulpturen alltid materiell för något krävs vare sig det är en text eller en handling och varje sådan kräver någon form av verktyg. Men det brukar man inte göra någon affär av.

Det enda som återstod efter dessa genombrott av skulpturens och konstens gränser var att det skulle bli mainstream. Det blev det med postmodernismen under senare delen av 1980-talet.

Antingen är det så illa att gästprofessorerna kan behöva en baskurs i konst eller så har undervisningen på Kungliga Konsthögskolandegenererat till den grad att studenterna helt har förlorat kontakten med det som utgör basen för samtidskonsten. Eller så handlar det om att skolan prioriterar representationen till varje pris.

Vad som verkligen behövs är snarare att begränsa skulpturen till olika uttrycksformer. Det finns fortfarande skulptur som verkar genom form liksom det finns konceptuell och relationell verksamhet. Allt trivs inte tillsammans och när alla gränser är sprängda torde det vara av större intresse av att se vad som faktiskt är kvar av det ramponerade skulpturbegreppet.