Det svenska partisystemet är påfallande stabilt, att nya partier lyckas ta sig in i riksdagen är historiskt sett mycket ovanligt.



Det finns flera förklaringar till detta, en jämförelsevis hög spärr in i riksdagen och en stark konsensuskultur är sannolikt de viktigaste.



Nya partiers intåg i riksdagen kan se mycket olika ut.



Ny Demokratis framgång tog de flesta på sängen, partiet grundades i början av 1991 och lyckades ta sig in i riksdagen redan samma år. Nio år senare hade partiet hunnit med att sitta en period i riksdagen, åka ur, kollapsa i interna stridigheter och försättas i konkurs.



När Sverigedemokraterna kom in i riksdagen 2010 var det resultatet av en mycket lång process. Stora delar av partiets ledning har ägnat merparten av sina vuxna liv åt partiarbete, ofta till ett högt socialt pris för dem själva och deras anhöriga. Nästa val firar partiet 30-årsjubileum.



Nu är det dags igen, deklarerar ett entusiastiskt och i sociala medier mycket aktivt gäng kring partiet Borgerlig Framtid. För att kunna bedöma sannolikheten att vi efter nästa val får se ytterligare ett nytt parti ta plats i riksdagen kan det vara intressant titta närmare på vad vi vet om tidigare uppstickarpartier som lyckats med samma sak.



Alla partier är förstås inte lika, och historien är inget facit för framtiden, men det finns några tydliga gemensamma nämnare att reflektera över.



För det första: nya partier behöver en tydlig och omedelbart begriplig egen linje. Annars faller så att säga poängen med att byta parti. Uppstickarpartier behöver vad man i säljsammanhang ibland kallar "hisspitch", en 30 sekunders (måste vara en lång hissfärd) presentation av vad man vill och varför det är bra.



De nya riksdagspartier vi sett i modern tid (Kristdemokraterna, Miljöpartiet, Ny Demokrati, Sverigedemokraterna) gjorde alla sin entré utifrån mycket tydliga idéer som de var mer eller mindre ensamma om att företräda. Alla förstod vad dessa partier ville som de andra inte redan gjorde. Det samma gäller även Feministiskt Initiativ, som ännu inte tagit sin i i riksdagen, men varit nära nog för att tas med här.



För det andra: nya partier har historiskt fötts ur missnöje med en bestämd fråga, ett missnöje de "äger". Det innebär inte att nya partier måste vara enfrågepartier, men historiskt har det alltid krävts en enskild stark gnista som tänt brasan, så att säga.



För KD var det avskaffandet av kristendomsundervisningen i skolan, för MP säldöden, för NyD invandringen (och delvis byråkratin), för SD invandringen och för FI jämställdheten. Detta är värderingsdrivna principfrågor, som låter sig mycket konkret illustreras. Väl lämpade för att mobilisera väjare att rösta på ett nytt parti.



För det tredje: nya partier behöver bäras av karismatiska och skickliga företrädare, personer som målgruppen litar på och insinktivt känner i alla fall grundläggande sympati för. Politik handlar alltid om förtroende, och särskilt för ett oetablerat parti är ledaren särskilt viktigt.



De senaste decenniernas nya partier har alla i olika utsträckning haft starka och - hos målgruppen - populära partiledare. I vissa fall är personberoendet oerhört stort (KD, NyD), i andra lite mindre. Men det är alltid viktigt. SD illustrerar detta tydligt, det var först med Jimmie Åkesson som partiet fick en ledare med förmåga att locka väljare på allvar.



För det fjärde: det har krävts ett tydligt missnöje med de befintliga partierna och deras ledningar, de potentiella partibytarna måste ju känna att deras "gamla" parti svikit dem eller i alla fall inte håller måttet. Det räcker inte med att det nya lockar, det man har måste också upplevas otillräckligt.



Historiskt har väljare övergivit etablerade partier i hög grad på grund av missnöje med deras hantering av den egna hjärtefrågan. Valet 2014 var närmast övertydligt: att Alliansregeringen föll berodde i mycket stor utsträckning på moderatväljares missnöje med det egna partiets invandringspolitik.



Nåväl, så långt historien. Vilka slutsatser kan vi då dra av de höga ambitionerna hos Borgerlig Framtid?



Återigen, den historiska erfarenheten är inget facit. Men låt oss ändå stämma av partiets egenskaper mot vad vi vet från tidigare.



1. En tydlig och omedelbart begriplig egen linje? Nej.



Jag har läst partiets partiprogram och allehanda artiklar ingående men lyckas inte, trots i alla fall hygglig politisk fattningsförmåga, identifiera något unikt. Det är borgerligt allmängods, kombinerat med ett extra mått invandringskritik. Förvisso presenteras några lite ovanliga kombinationer av åsikter (starkare försvar och mer aktiv miljöpolitik t ex), men det bidrar snarast till att målgruppen krymper.



Borgerlig Framtids senaste utspel om skärpt migrationspolitik är symptomatiskt: partiet verkar söka en position mellan M och SD. Men där finns knappt längre något utrymme att tala om (i sak, alltså, ideologiskt är en annan femma).



2. Missnöje med en bestämd fråga? Nej.



Det är mycket svårt att utläsa varför Borgerlig Framtid tycker att någon ska rösta på partiet. Istället för någon konkret fråga som etablerade partier misskött verkar det handla om en diffus frustration med det allra mesta.



Vad sägs till exempel om den här motiveringen, under rubriken "Problemformulering" i partiprogrammet?



"Borgerlighetens grundstenar, såsom en näringslivspolitik som skapar jobb, ett starkt försvar, hårdförhet mot kriminella och fiender till samhället, individens okränkbarhet och likaberättigande, sänkt skattetryck och ett skol- och högskolesystem som är fast förankrat i förnuft och rationalitet, har övergivits."



Utöver ett mycket fantasifullt påståpende att borgerligheten skulle ha övergivit allt detta, är det också allt för mycket av en hagelsvärm. Det är ju långt ifrån givet att den som t ex vill höja nivån i högskolan delar värderingar med den som vill se mer "hårdförhet" mot "fiender till samhället" (!). När profilfrågorna blir många blir målgruppen mindre, inte större.



3. Karismatiska och skickliga företrädare? Jag är ledsen, men: nej.



Jag vill inte verka elak, visst har partiet lyckats locka till sig en del löftesrika personer. Den avhoppade miljöpartisten Josefin Utas verkar t ex vara både klok och sympatisk. Men det är mycket svårt att se en framtida Alf Svensson, Gudrun Schyman eller Jimmie Åkesson bland företrädarna.



Man bör också komma ihåg att eftersom partiet saknar en tydlig egen linje, och inte bygger på utbrett missnöje med något konkret, är kraven på partiledaren ännu högre. Svensson, Schyman och Åkesson har haft det jämförelsevis lätt.



4. Tydligt missnöje med befintliga partier och dess ledningar? Nja.



Det är visserligen uppenbart att inget av de etablerade partierna har en ledare som åtnjuter riktigt stort förtroende hos svenska folket. När Demoskop undersökte saken i juni uppgav 39 procent av de tillfrågade att de har stort förtroende för Anna Kinberg Batra och 35 procent att de har det för Stefan Löfven. Det var toppnoteringarna. Som jämförelse nådde Fredrik Reinfeldt osannolika 72 procent i SIFO december 2010.



Samtidigt har partiledarna stort förtroende bland sina egna väljare. Enligt Demoskop-mätningen ovan har Annie Lööf förtroende från rekordhöga 92 procent av de egna, Jan Björklund 89, Anna Kinberg Batra 84 och Ebba Busch Thor 77 procent. Man bör också komma ihåg att det krävs mer än lite missnöje med partiledaren för att byta parti, i synnerhet till ett helt nytt sådant.



Avslutningsvis kan tilläggas en försvårande omständighet som gäller just Borgerlig Framtid: partiet definierar sig entydigt som ett alternativt borgerligt parti. Det innebär att det potentiella väljarflödet från missnöjda S-väljare är så gott som obefintligt, och potentialen hos väljare som idag röstar på MP eller SD torde också vara mycket liten.



Så, sammanfattningsvis: Nej, Borgerlig Framtid har ingen framtid i riksdagen. Partiet är ett ambitiöst svar på en fråga som så vitt jag kan begripa nästan ingen ställer. Kanske hade det fungerat i ett annat politiskt klimat, kanske kommer deras tid. Men den är inte nu.