LEDARE. På måndag om fyra veckor utbryter den stora osäkerheten. Då är valet klart och mandaten fördelade men ingen kommer att veta vem som bildar regering, vilket förklarar den hittills lite avslagna valrörelsen. Orsaken är välkänd. De två blocken fungerar inte som maktverktyg och de tredje, SD, vill de andra partierna inte förhandla med.

VÄLJARE. Det enda säkra man kan säga om valet är att valvinden blåser till SD:s fördel. I höst kommer många hundra nya förtroendevalda ta plats för partiet och de måste ha relevanta kontakter med samhället. Bilden från Jimmie Åkessons sommartal i Sölvesborg i lördags.

Hur länge läget kommer att vara låst vet ingen. Inifrån partierna viskas det om veckor och sedan kanske ett extraval.

Det enda man med säkerhet kan säga om valet är att Sverigedemokraterna är de stora vinnarna. Valvinden blåser rakt igenom M och S och fångas upp av SD i en historisk revolt mot de etablerade partiernas ignorans inför ett brett folkligt motstånd mot den generösa flyktingpolitiken. Partiet ser ut att återigen nästan fördubbla sina procentenheter. Minst 40 nya SD-riksdagsledamöter ska in, ta plats i utskott och få sakfrågeuppdrag.

Även i kommuner och landsting blir mobiliseringen stor. SD kommer att bli ännu större lokalt och behöver fullmäktigeledamöter därefter.

När andra partier säger att de inte ska förhandla med SD är det delvis vilseledande. Partierna förhandlar redan med SD, det kallas utskottssammanträden och sker varje vecka, något Tobias Billström opassande nog påpekade förra veckan i Di. Och i pauserna pratar till och med Centerpartiets ledamöter med Sverigedemokraternas under trevliga former. Riksdagsledamöterna vet ganska mycket om varandra och känner väl till ståndpunkter och uppfattningar hos andra partiers företrädare. S vet precis hur SD tycker i olika frågor och lägger förslag som de vet kan få SD:s stöd. Alliansen gör likadant för att stoppa regeringen.

SD:s inflytande under mandatperioden har varit starkt. Ett 13-procentsparti i vågmästarställning har mycket makt. Ett 23-procentsparti har mer, dels formellt i kraft av riksdagsmandaten men också som opinionsbildare. Den legitimitet som uppstår kring ett stort parti har hittills bara S, C och M fått åtnjuta och de glömmer det aldrig. Nu är det SD:s tur.

Men isoleringsretoriken kring SD gör att resten av samhället vet alldeles för lite om partiet. När avståndstagandet är så hårt och oresonligt blir organisationer och särskilt företag rädda för att ta kontakt, inte alla, men alltför många. Även pr-branschen lider brist på kvalificerad kunskap. Pr-byråerna brukar kunna erbjuda insiders från partierna, men inte från SD. Med redaktionerna är det av nöd bättre men även bland journalister betraktas SD fortfarande mer som en fiende än som ett parti som man ska ha en professionell relation med.

Resultatet är att Sverige har få kvalificerade bedömare av politikutvecklingen inom SD, vilket är en allvarlig brist redan nu och som blir akut efter valet. Debatten om SD skymmer också sikten då den mest sysslar med ideologiskt avståndstagande. Sådant är viktigt, men det är också viktigt att känna till hur SD tänker om den fjärde generationens kärnkraft, om förstatligandet av sjukvården och organisering av offentlig sektor, om skolan, om arbetsmarknadslagstiftningen, kulturpolitiken och förhållandet till Nato och EU.

För att förstå ett parti måste man prata med dess företrädare och ledning, det räcker inte att läsa. Om man till exempel genom decennierna hade tagit S enbart på orden skulle företagsamheten ha lämnat landet för länge sedan, men arbetsgivarorganisationer och företag hade alltid egna kontakter med S-ledningen för att kunna förstå och förutse, samt för att kunna påverka. Nyckelpersoner, viktiga utskottsledamöter och varje SSU-generation bjuds in till industrier och intressen i en ständig dialog om landets framtid. Samma sak med de andra partierna, men inte med SD.

Det är dags att ändra på det. Resten av samhället måste bilda sig egna uppfattningar om hur SD kommer att utvecklas i olika frågor, vem som egentligen bestämmer på vilka områden och hur man kan påverka partiet. Är det Oscar Sjöstedts marknadsliberalism och industrivänlighet som kommer att dominera? Hur dyrt blir partiets tilltagande sociala engagemang? Hur djupt sitter Jimmie Åkessons skarpa antipatier mot S? Vad vill Mattias Karlsson göra med sitt nationella kulturintresse? Kommer SD följa MP och skjuta EU-motståndet åt sidan? Kommer partiets försvarsintresse likt S förädlas till ett mer rationellt förhållande till Nato? Hur utvecklas ungdomsförbundet efter haveriet med det gamla?

Om sådant kan man kanske läsa i välinformerade tidningar, men det räcker inte. Inget parti är statiskt och särskilt SD har visat att man inte är sämre än att man kan ändra sig om argumenten är goda. Företag och intressen bör bjuda in SD-företrädare, inte bara tillsammans med andra partier, utan på egen hand, precis som med andra partier. Prata igenom sakfrågorna med respektive utskottsledamot när platserna blir färdiga i höst, håll koll på nya ledare i ungdomsförbundet, förbered ett kontaktnät för tiden då nuvarande ledning inte orkar längre.

SD har varit helt avgörande för att stoppa Löfven-regeringens planer på att stänga ner privata välfärdsföretag. Partiet kommer att vara viktigt i många, många frågor de närmaste fyra åren. Gör inte om LO-ledningens misstag. Att isolera SD är numera att isolera sig själv.