En resa med bil genom Sverige längs bland annat Inlandsbanan bjuder på spännande möten. Samtal om djur och natur, om rikedom. Men även om migrationspolitiken som förts sedan tio år tillbaka. Hur det påverkar samhället. I det stora och i det lilla. På orterna jag besökt finner jag ingen rasism alls, tvärtom en vilja att hjälpa en människa i nöd som flyr undan krig. Men att de börjar, på kommunal nivå, känna av belastningen. Avhoppade, och desillusionerade, kommunpolitiker från olika partier berättar hur det är ställt. Alla berättar de samma historia:

Trångboddheten på flyktingförläggningarna leder till bråk

De nyanlända tvingas till passivitet vilket leder till frustration och ännu mer bråk

De alltmer sällsynta polispatrullerna befinner sig oftast på fel ställe vid dessa bråk

Socialbudgetarna spränger alla tidigare nivåer vartefter de nyanländas statsbidrag upphör

Bostadsbristen är akut även på mindre orter

En otrygghet sprider sig i samhällskroppen

En misstro mot rikspolitiker som går att ta på.

Samtidigt kan vi läsa att Bert Karlssons Jokarjo fyrdubblar sin vinst och bygger upp ett nytt affärsområde för nästa stora grupp, de ensamkommande flyktingbarnen. Karlsson skall inte lastas anser normalbegåvade väljare, de inser att det är systemet som det är fel på. Väljarna förstår inte detta bråk politiker emellan om vinster i välfärden samtidigt som staten utan att blinka häller miljoner kronor i fickorna på Jokarjo och andra företag inom flyktingindustrin. Flyktingindustrin får inte ifrågasättas då den är en förutsättning för ”Sveriges öppna hjärta”. Idag är runt 80 000 personer inskrivna i Migrationsverkets system. Som väntar på beslut och som väntar på kommunplacering. Det är fullt i kommunerna idag. Det finns helt enkelt inte bostäder. Det finns helt enkelt inte jobb. Välfärden går på knäna

De avhoppade kommunpolitiker och andra jag pratat med under denna resa är förbannade. De är förbannade på Fredrik Reinfeldt, Mona Sahlin, Erik Ullenhag, Åsa Romson, Gustav Fridolin, Maria Ferm, Stefan Löfven, Annie Lööf och många fler. Alla som lagt locket på migrationsdebatten. Dessa kommunpolitiker jag pratat med har fullt klart för sig vilka som drivit fram dagens situation. Ingen behöver förklara historien för dem – de vet. De har varit med så pass länge nu.

Migrationspolitiken är allt annat än en lönsam affär, ens på lång sikt. Det inser dessa kommunpolitiker. Försörjningsstödet, där nyanlända är klart överrepresenterade, äter upp budgeten inifrån samtidigt som staten inte ger full kompensation till kommuner som tar emot många ensamkommande flyktingbarn. Skolor behöver tolkar och hemspråkslärare som helt enkelt inte finns i tillräcklig omfattning. Marknadskrafterna styr och trissar upp priset på dessa. Som i sin tur urholkar budgetarna ännu mer. Dessa kommunpolitiker jag pratat med är långt ifrån okunniga om hur debatten förs i Stockholm eller i partiledningarna. Långt ifrån. De är ofta bättre insatta än de flesta politiska analytiker, ja – ibland bättre än partiledarna själva. Dessa lokalpolitiker är mycket väl pålästa och kompetenta. Många med fler än tjugo år i kommunernas politiska toppskikt. De har hanterat oräkneliga budgetar och fattat 100-tals beslut som påverkar deras väljares vardag. Idag kan de inte göra det längre. Besluten som påverkar mest tas i Stockholm.

Jag har nu haft ett tjugotal sådana samtal med efterföljande mailkonversationer. Bilden är densamma. Utan undantag. De säger även att de börjar tröttna på att i media, under partipiskan, hålla med sina respektive partiledare mot bättre vetande. En klädde det hela med ord, på sitt oefterhärmliga vis:

Vad är det för fel på Stockholmare? Varför kan dom inte räkna?

Han har onekligen en stark poäng. Det är bara att titta i de kommunala budgetutfallen för att inse att han har rätt. Och. Vad svarar man på det?