Det finns ett kapitel i Maud Olofsson memoarer som heter ”Nej-drottningen”.

Jag kom att tänka på det nu i veckan när Ulf Kristersson fick uppdraget att sondera förutsättningarna för en regering i ett läge där de flesta partier säger nej till det mesta utom att sätta sig i opposition.

Maud Olofssons kapitel handlar om EMU-valrörelsen. Mer bestämt om den Almedalsvecka 2003 som ledde till att hon grät på planet hem till Umeå.

Centerpartiet hade bjudit in Janet Bush, en brittisk journalist, som var kritisk till valutaunionen. Men Bush var mer kontroversiell än centerpartisterna fattat och journalisterna började plötsligt ställa massa elaka frågor och Olofsson trasslade in sig i jämförelser med Hitler.

Maud Olofsson i Almedalen 2003. Foto: KARL MELANDER Brittiska journalisten Janet Bush bjöds in av Centerledaren Maud Olofsson i Almedalen 2003. Det blev en katastrof för Olofsson. Foto: KARL MELANDER / EXP Föregående Nästa Stäng fullskärmsläge

Det var en katastrof, inte bara för Maud Olofsson personligen utan också för det projekt Lars Leijonborg lanserat året före.

Folkpartiledaren hade då frågat centerpartiledaren om de ändå inte skulle slå samman sina partier. Maud Olofsson sa inte nej. Senast man hade försökt, 1973, hade det spruckit på ett ungdomsförbund. Nu skulle det kanske gå.

Men, som Leijonborg uttrycker det i sina memoarer, ”en märklig händelse i Visby under Almedalsveckan 2003 skapade så djupt personligt misstroende mellan nyckelpersoner att sammanslagningsplanerna hamnade i kylskåpet”. Det är en snäll omskrivning för hur det var.

Att Jan Björklund kom in och förstörde allt.

Jan Björklund valdes till ledare för Folkpartiet 2007. Foto: CORNELIA NORDSTRÖM

Det var Jan Björklund som fick Maud Olofsson att gråta hela vägen hem

Det var Björklund som fått höra om Janet Bush. Och faxfingret Björklund – van vid intriger, mediespel, att inte lägga fingrarna emellan – började spinna mot journalisterna. Det var han som fick Maud Olofsson att gråta hela vägen hem.

”Björklund-affären”, som det kallades bland centerpartister.

Man kan tänka på det nu när alla pratar om mitten.

Den där mitten har aldrig varit bra på att samarbeta.

Vad exakt menar man med mitten? Vilken position skulle vara mitten i svensk politik 2018?

Det finns en fråga som ligger och skaver under alla spekulationer och all opinionsbildning just nu. Vad exakt menar man med mitten? Vilken position skulle vara mitten i svensk politik 2018?

Socialdemokrater, som rört sig vänsterut i fyra år och har en växande intern rörelse för att ta ännu längre kliv i den riktningen? Centerpartister och liberalpartister, som i över decenniet nu stegat högerut?

Det här valet – folk tycks redan ha glömt bort det – var polariserat, och då inte bara om migrationen eller anständigheten, som det kallades. Det var ett val där skillnaderna i ekonomisk politik mellan höger och vänster var större än på många år. Arbetsmarknad och skatter och synen på människan. Det var polariserat också på en traditionell höger-vänster-skala. Centerpartister och liberalpartister är inte mer mitten i den meningen än moderater.

Sanningen är den här.

Det finns ingen mitt.

Inte i traditionell mening.

Man kan förstås se saken ur ett annat perspektiv. Att det finns en uppenbar intressegemenskap mellan de två partier som förr i tiden kunde kallas mittenpartierna, att den bland annat har med den nya konflikten att göra – graden av nationalism mot graden av globalism, hur mycket man avskyr sverigedemokrater, hur man ser på den nya högern. Ett GAL-TAN-perspektiv.

Ett potentiellt liberalt block.

Rent matematiskt skulle ett sådant inte vara så fjuttigt. Centerpartister och liberalpartister samlar 14 procent tillsammans. Det är i samma storleksordning som sverigedemokrater.

Men kan de hålla sams?

I det ljuset blir den här regeringsbildningen så intressant för svensk politik på lite längre sikt. Hur samfällt kommer centerpartister och liberalpartister agera i den? Kan något större växa ur det låsta läget?

Är Annie Lööf och Jan Björklund överens? Har de samma B-plan? Delar de smärtgränser? Foto: OLLE SPORRONG

Det senaste året har de två partierna växelkört kritiken mot utvecklingen i det moderata partiet, Annie Lööf tog före valet position, efter valet har Jan Björklund gått upp i täten och dragit. Men är de överens? Har de samma B-plan? Delar de smärtgränser?

Det är vad de här två veckorna som Ulf Kristersson har på sig att sondera regering i grunden handlar om.

För alla människor som har varit vakna det senaste decenniet är det uppenbart att socialdemokratins historiska makt är bruten. Åtta år i opposition och internkrig, följt av en historiskt svag och rörig regeringsperiod, ett valresultat på 28 procent, ett LO som äts upp av sverigedemokrater och en riksdag där det finns en majoritet för ekonomisk högerpolitik.

Men centerpartisterna – eller förlåt, deras partiledning – har nu tagit på sig uppgiften att bryta socialdemokratins maktinnehav. Nu. Sossarna ska tvingas ner och släppa fram en alliansregering. Det är viktigare än någonting annat. Centerpartiets ledning har målat upp ett jättelikt monster för sina sinnen och detta står de nu och viftar i luften mot.

Ulf Kristersson fick tidigare i veckan uppdraget av talmannen Andreas Norlén att sondera regering. Foto: FREDRIK PERSSON/TT / TT NYHETSBYRÅN

Partiets väljare är kanske inte lika övertygade. För dem torde – inte minst efter den här valkampanjen – frågan om att hålla rent mot sverigedemokrater och nyhögern vara viktigare än att behålla den ekonomiska politiken intakt.

Ringer man centerpartister nu kan man få höra en del sura ord om moderater. Och sen lovordar de samstämmigheten med liberalpartisterna.

– Man kanske kan lita på folkpartister ändå, som en uttrycker det.

Ja, det skulle bli lite svekdebatt. Men inte så mycket som om hela alliansen skulle stöda sig på Jimmie Åkesson.

Ringer man liberalpartister märker man att de befinner sig några steg längre fram. Det pågår diskussion. Om inte i riksdagsgruppen, så utanför den, bland ledamöter, föredettingar, trotjänare, i Dagens Industri. Där diskuteras möjligheten att släppa fram en smal moderatregering. En regering där kanske kristdemokrater ingår, som tar stöd av sverigedemokrater, men som också behöver hjälp från liberalt håll. Man önskar inte detta, men ser hur valresultatet och hur situationen utvecklar sig. Man talar om det liberala partiet i Tyskland som förra året till slut valde att gå i opposition hellre än att ingå i en regering som inte var perfekt.

”Ekonomisk politik är inrikespolitikens kärna”, skrev den före detta riksdagsledamoten Carl B Hamilton i veckan, och menade med det att om man inte kan få som man vill så är det bästa att i alla fall få en rimlig ekonomisk politik med en moderatregering.

Ja, det skulle bli lite svekdebatt.

Men inte så mycket som om hela alliansen skulle stöda sig på Jimmie Åkesson.

Carl B Hamilton-linjen har potential som kompromiss.

Det riktigt intressanta med den är att den öppnar upp för en helt ny situation. Två borgerliga partier som kan agera i opposition mot en borgerlig regering, som den samtidigt budgetförhandlar med.

Det är på papperet en attraktiv position för centerpartister och liberalpartister.

I många situationer under mandatperioden skulle Ulf Kristersson inte utpressas av Jimmie Åkesson, men av Annie Lööf och Jan Björklund. De skulle kunna få igenom mycket av sin politik. Och samtidigt kunna växa som partier genom att samtidigt vara fria att kritisera regeringen. Ungefär som Vänsterpartiet under den gångna mandatperioden.

I många situationer under mandatperioden skulle Ulf Kristersson inte utpressas av Jimmie Åkesson, men av Annie Lööf och Jan Björklund, skriver Torbjörn Nilsson. Foto: ANNA-KARIN NILSSON

Och, för den som tycker att de här tankarna är för kortsiktiga: på längre sikt skulle ett liberalt block kunna växa fram i svensk politik. Med ett par nya miljöpartistiska språkrör skulle man kunna samla fler mandat än till och med Jimmie Åkesson. Centerpartister och liberalpartister skulle kanske till och med inse hur mycket de skulle gynnas av att slå sig samman helt och hållet. Att verkligen kunna utgöra en liberal motkraft mot nationalkonservatismen, som man ju yvats så mycket om i valrörelsen.

Det är väl att tillskriva de två ängsliga partier väl mycket mod kanske.

Att tro att de skulle lyckas med något sådant.

Men Jan Björklund skulle i alla fall få reparera det han fördärvade för femton år sedan.

LÄS MER: Här hittar du fler artiklar av Torbjörn Nilsson i Expressen