Flyktninger – hva er den moralske utfordringen? | Tor Mikkel Wara

Tor Mikkel Wara Justis,- beredskaps- og innvandringsminister (Frp)

20. juni 2018

Regionen flyktningen kommer fra, er det beste stedet å søke beskyttelse, skriver statsråd Tor Mikkel Wara (Frp). Bildet viser rohingyaer som har flyktet fra Myanmar til Bangladesh. Dar Yasin / TT NYHETSBYRÅN / NTB scanpix

Selv om vi alle er enige om at vi har en plikt til å hjelpe mennesker på flukt, gjenstår flere krevende spørsmål i asyl- og innvandringspolitikken.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Søken etter en stabil og bærekraftig asyl- og innvandringspolitikk deler Norge med andre europeisk land, særlig etter flyktningkrisen i 2015. Da opplevde man at den politikken som var blitt ført, ikke lenger fungerte. Tyskland gikk raskt fra åpen dør-politikk til styrket grensekontroll. Lignende innstramminger så vi i andre land.

De valgene vi tar i dag får store konsekvenser for vårt eget samfunn, men også for samfunnene og enkeltmenneskene vi skal hjelpe. Jeg mener det er fem grunnleggende spørsmål vi må våge å ta stilling til på veien mot en asyl- og innvandringspolitikk som er bærekraftig moralsk og demokratisk legitim.

1. Når har man krav på beskyttelse?

Å søke asyl er en grunnleggende menneskerett. Alle som fyller vilkårene for beskyttelse, skal gis det. Å fastslå om vilkårene er oppfylt slik at vi kan skille mellom flyktninger og migranter er krevende, men avgjørende for å bevare tilliten til systemet.

Er flyktningen den han eller hun gir seg ut for å være? Er hele landet – eller bare deler av landet asylsøkeren kommer fra – ansett for å være farlig? Har vi de opplysningene vi trenger – også for å returnere dem som ikke har krav på beskyttelse? Retur blir det riktige også når behovet for beskyttelse faller bort. Fattigdom er i seg selv ikke grunnlag for status som flyktning.

2. Hvor har man krav på beskyttelse?

Selv om flyktninger har rett til beskyttelse, har de ikke en moralsk eller juridisk rett til å velge hvilket land de får beskyttelse i. Å søke asyl i et høykostnadsland med en annen kultur og et annet språk er ingen rett og nesten aldri den beste løsningen.

Regionen flyktningen kommer fra, er det beste stedet å søke beskyttelse. Dessuten gir de store forflytningene næring til menneskesmugling og individer som er villige til å sette sitt eget og andres liv i fare. Det er rimelig at land som samarbeider om å hjelpe flyktninger har rett til å enes om ansvarsfordeling.

Aftenposten mener: FNs høykommissær for flyktninger bør prioriteres

Denne uken arrangerer European Migration Network Norway en konferanse om bærekraftig migrasjon fra fattige til rike land. Hit kommer professor og tidligere forskningsdirektør i Verdensbanken Paul Collier og professor Alexander Betts. Begge har hatt viktige bidrag til innvandringspolitikken i flere europeiske land. De sier at rike land har en plikt til å hjelpe mennesker på flukt, men at de bør plasseres i regionale safe havens med en kultur og et språk som flyktningene i størst mulig grad kjenner fra før.

Målet med hjelpen, ifølge Collier og Betts, må være å gi flyktninger mulighet til et liv så nært det normale som mulig, og å gi dem muligheten til å være selvhjulpne.

3. Hva skal hjelpen bestå av?

Selv om vi vil gi flyktninger beskyttelse, betyr det ikke at de har rett til et bestemt velferdsnivå – og særlig ikke et som er høyere enn før de ble flyktninger. Gjør vi det, er det av andre grunner enn moralsk forpliktelse.

Å ta imot flyktninger i et rikt vertsland og tilby dem et velferdsnivå langt over det de er vant til bidrar ikke til selvhjulpenhet, og det er ikke et steg mot normalsituasjonen for den som er på flukt. Videre fører det til brain drain i fattige land. Man regner med at 30 til 50 prosent av Syrias universitetsutdannede har bosatt seg i et europeisk land. Hva vil skje når Syria skal bygges opp igjen og vil trenge sine høyt utdannede?

4. Hvordan hjelpe flest mulig?

Det meste av norske ressurser går til de asylsøkerne som kommer til oss. Vårt asylsystem favoriserer de få. De som har midler til å betale menneskesmuglerne og fullføre reisen.

Hva med de 85 prosentene som er igjen i nærområdene og the bottom billion som er så fattige at de ikke har ressurser til å forlate hjemstedet? For hver dollar brukt på en flyktning i nærområdene, brukes det 135 dollar i rike vertsland. Det er en urettferdig, meget kostbart og ineffektivt måte å hjelpe mennesker på. Selv altruister bør søke å være effektive altruister. Det etisk riktige er å bruke ressurser på dem i nærområdene. Da hjelper vi flest mulig.

Foreldrene blir fortalt at barna skal ta et bad: Så ser de dem ikke igjen

5. En bærekraftig innvandringspolitikk for Norge?

Å ta imot mange, har vi sett fører med seg flere negative virkninger. For høy innvandring gjør integreringen vanskelig og skaper parallellsamfunn. En bærekraftig asyl- og innvandringspolitikk må også ha demokratisk legitimitet. Vi trenger å være ærlige, ellers kan man ende opp med en politikk som går fra «grøft til grøft», noe lignende som det man så i Tyskland og i Sverige i 2015. Det kan vekke til live ekstreme reaksjoner i vertsbefolkningen.

Disse viktige spørsmålene fordrer kunnskap, klokskap og debatt.

Følg og delta i debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter.