Allerede fra jeg var barn var det nok litt slik at jeg (bare spør mine til tider nokså irriterte foreldre) fant en viss retthaversk glede i å rekke opp hånden og si «nei, faktisk ikke».

Spesielt der hvor fakta og forskning krasjer med innprentede oppfatninger er det til tider underholdende å pirke borti folk. Å så du bestiller en vanlig kaffe i stedet for en espresso fordi det er litt sent på ettermiddagen? Visste du at Espresso inneholder mindre kofffein?

Den der feite Buddha-figuren du har på peisen. Du er klar over at det ikke er Buddha i det hele tatt, men en kinesisk eventyrfigur ved navn Budai? Når jeg først har deg her forresten. Du er klar over at vi ikke vet hvilken frukt de spiste fra kunnskapens tre? Nope. Teksten sier ikke noe om noe eple uansett hva Steve Jobs må ha trodd.

Folk kommer til ulike politikkfelt fra ulike bakgrunner. Om jeg skal være ærlig med meg selv er nok denne semiautistiske retthaverskheten en faktor i at jeg i sin tid mellom internasjonal handel, teknologisk omstilling og immigrasjon også fattet interesse for ruspolitikk. Området er the gift that keeps on giving. Det kombinerer moralsk adferdssensur og skremmebildet av rusutløst samfunnsoppløsning på den ene side og et intenst ønske om å være empatisk og hjelpe på den andre. Akkurat denne kombinasjonen av fiendebilde og egenopplevd godhet fungerer forblindende mot selv de enkleste fakta. Som nobelprisvinneren sa det: You never ask questions when God’s on your side.

De fleste har nok nå fått med seg at det kun er Anders Anundsen i hele verden som faktisk tror at cannabis er farligere enn alkohol. (Ja og så Avholdsfolkets landsråd (Actis) da. Men de har jo som generalsekretær Mina Gerhardsen påpeker «en agenda».)

Men visste du at de rusmidlene som troner aller nederst på fareskalaen - langt , langt under både alkohol, cannabis og forsåvidt også marsipan - er psykedelika som for eksempel LSD. Altså, LSD, som i syre, Lucy in the sky with diamonds og Fear and loathing in Las Vegas. Det viser seg nemlig at man ikke blir klin kokos sprø, tror man kan fly og hopper ut fra nærmeste skyskraper om man tar bevissthetsutvidende stoffer, slik politiet fortalte oss da de kom på skolebesøk på ungdomsskolen. (Nå springer jo politiet rundt og gjenforteller vandrehistorier om at folk røyker bananskall for å bli høye, så dem bør man kanskje være litt varsomme med å bruke som kilde uansett.)

Faktisk er LSD sannsynligvis sunt og forbundet med bedre psykisk helse å gjøre det. Når vi først er på skikkelig skumle stoffer forresten, hva tror du er farligst av «partydopet Ecstasy» (altså MDMA ) og peanøtter? Siden jeg i det hele tatt spurte har du nok gjettet svaret.

Når det gjelder å få tilfredsstilt det litt barnslige ønsket om å ha rett er ruspolitikken slik sett en lavthengende frukt. Nesten uansett hvor man snur seg er det et «nei faktisk ikke» å ta tak i. Og det er jo underholdende nok for middagsselskapene.

Men området har dessverre også en mørkere side.

Hvert eneste år utsettes noen av de svakeste vi har i samfunnet - de virkelig rusavhengige - for behandlinger uten fnugg av dokumentasjon, hvis fremste kredentialer synes å være at de er drevet av tidligere rusavhengige som vil godt og som derfor ikke behøver å dokumentere at det de driver med har effekt. «De vet jo hvordan det er.»

Hvert eneste år dør det nærmere 260 mennesker i Norge av overdoser som kunne vært unngått om politikerne hadde basert politikk på kunnskap. Hvert eneste år nedprioriteres vold og seksuelle overgrep fordi politiet synes det er «kulere» å jobbe med den litt myteomspunnede narkotikakriminaliteten.

Hvert eneste år møtes unge mennesker som har «tøffet seg på fest» ved å ta en joint og som slett ikke i utgangspunktet hadde rusproblemer med straffereaksjoner og såkalte «ruskontrakter». Kontrolltiltak vi vet at plasserer disse sårbare ungdommene i et opplevd fellesskap med miljøer vi virkelig ikke vil at de skal rote seg bort i, samtidig som det øker fremmedgjøringen fra og mistilliten til det voksensamfunnet vi så veldig ønsker å gjøre dem til en del av.

Hver eneste år forsterkes denne fremmedgjøringen av at politiet reiser rundt på «scare them straight» turneer på skolene. Kampanjer politimesteren i Oslo - kanskje for å være snill med sine egne - i brev til Justisdepartementet karakteriserte som «antatt virkningsløse». Realiteten er at vi vet at de ikke er virkningsløse. Den fremmedgjøringen de skaper mellom unge mennesker og politiet medfører at de som utsettes for dem har større og ikke lavere sannsynlighet for å i etterkant begå lovbrudd.

All denne lidelsen kunne vært unngått om vi hadde stilt de samme kravene til evidensgrunnlag og måloppnåelse i ruspolitikken som vi gjør på alle andre områder. Men det gjør vi dessverre ikke. Politikken er i godhetens tjeneste. At det man gjør ut av godhet faktisk er skadelig for dem man mener å hjelpe er utenkelig. Den mest treffende karakteristikk kom tidligere Høyesterettsdommer Ketil Lund med da han karakteriserte norsk narkotikapolitikk som en «virkelighetsresistent misgjerning».

For å låne et uttrykk fra (den fantastiske) forfatteren Philip K. Dick: «Reality is that which, when you stop believing in it, doesn't go away.». Det finnes grenser for hvor lenge man kan se virkeligheten dypt inn i øynene og benekte dens eksistens. Den forsvinner ikke. Selv for politikere finnes det grenser for hvor lenge resultatene kan utebli, og svaret fortsatt er å øke bevilgningene ennå mer. Til slutt må den tenkes, den kjetterske tanken. Kanskje problemet ikke er at vi ikke gjør nok av det vi gjør, men at det vi gjør er feil. Kanskje det å gjøre enda mer av det vi gjør i dag bare gjør problemet verre?

Når tanken først tenkes kan det gå fort. For å si det med Theodore Dalrymple: «There is a progression in the minds of men: first the unthinkable becomes thinkable, and then it becomes an orthodoxy whose truth seems so obvious that no one remembers that anyone ever thought differently.» Land etter land tilpasser nå sin politikk til det forskerne har fortalt oss at virker. I hele verden er politikken i endring.

Denne høsten kom verden til slutt også til Norge.

Om Bettsson ved nyttår hadde akseptert veddemål på om mannen som skulle bringe verden hit skulle bli min partifelle, helseminister Bent Høie, ville jeg i dag både vært uten hus og søkt gjeldsordning. Men slik ble det altså. For noen dager siden slo altså den samme helseministeren som har stått for blåhvite røykpakker og importforbud mot vitaminer og mineraler fast det åpenbare. Straff hjelper ikke folk. Straff gjør hjelp vanskeligere. Og i ruspolitikken er det faktisk det som er målet. Å hjelpe folk.

Høie pekte så på den portugiske avkriminaliserte modellen. Det gjorde han med god grunn. Den britiske tenketanken Transform gjorde i 2014 en oppsummering av kunnskapsgrunnlaget. Status nesten femten år etter avkriminaliseringen er:

- Levels of drug use are below the European average

- Drug use has declined among those aged 15-24, the population most at risk of initiating drug use

- Rates of past-year and past-month drug use among the general population – which are seen as the best indicators of evolving drug use trends have decreased

- Between 2000 and 2005 (the most recent years for which data are available) rates of problematic drug use and injecting drug use decreased

- Rates of continuation of drug use (i.e. the proportion of the population that have ever used an illicit drug and continue to do so) have decreased

Det er altså ikke bare slik at det å fjerne straffepisken ikke har medført økt bruk. Det er til og med slik at fjerningen av kriminalisering som hindring for helsehjelp og sosialt arbeid gjør at man kommer bedre i inngrep med de som trenger hjelp. Dette reduserer bruken. Ønsker man lavere forbruk av narkotika er altså riktig medisin å fjerne kriminaliseringen av brukerne.

Med all respekt for disse små grupperingene i midten og på siden så finnes det jo bare to ordentlige partier i Norge. Det andre har programfestet at «Arbeiderpartiet vil ha et kunnskapsbasert rusfelt, der en endrer det som ikke virker og styrker det som virker». Da skulle man jo tro at saken ville være oppe og avgjort når Høyres helseminister og nestleder går inn for å gjøre nettopp det som virker, nemlig fjerne det hinderet kriminalisering av brukere er for sosialt arbeid og helsehjelp, og endre det som ikke virker, nemlig kriminalisering av mennesker i en potensielt sårbar livssituasjon.

Spesielt skulle man tro det siden Arbeiderpartiet jo (i motsetning til mitt eget parti) har vist i praksis at de mener det når de sier at de skal være kunnskapsbaserte gjennom å si ja til heroinassistert behandling. En behandlingsform som ikke vil omfatte så mange. Men hvor de den omfatter er noen av de tyngste og vanskeligste brukerne og hvor Cochranes oppsummering av den beste internasjonale forskningen på området forteller oss at det er «strong evidence» (et begrep de ikke tar lett på å bruke) for at de som omfattes oppnår «substantially improved health and well-being», «marked improvements in social functioning’ (e.g. stable housing, higher employment rate)», «major reductions in their continued use of illicit ‘street’ heroin» og ikke minst «major disengagement from criminal activities». Bedringen i levekår og kriminalitetsreduksjonen er faktisk så stor at behandlingsformen på tross av at den er dyrere enn metadonbehandling, ifølge de beste forskerne i verden, gir «significant savings to society».

Men den gang ei.

Jeg var ti år, og justiskomiteens leder Hadia Tajik hadde vel bare såvidt tatt sine første barnesteg, da min gamle professor Nils Christie i boken «Den gode fiende» påpekte at den harde delen av narkotikapolitikkens reelle formål hverken er å begrense narkotikabruken (noe den ikke lykkes med) eller å hjelpe folk (den gjør det motsatte). Formålet er å gi politikere en ytre fiende å mobilisere mot slik at de kan fremstå tøffe og handlekraftige og at politikere nødig gir slipp på en slik en god fiende. Som Christie sa det; «denne fienden er god - fordi alle er enige om at narkotika er et onde, og man derfor kan stå sammen i kampen».

Hadia Tajik er muligens den mest intelligente, analytiske og begavede politiker i sin generasjon uavhengig av parti. Ordet «muligens» hører hjemme i forrige setning utelukkende fordi jeg er usikker på om betegnelsen bør begrenses til hennes generasjon. Tajik kan sin politikk. Gir man en slik begavelse ansvaret for justispolitikken, lar hun ikke en god fiende gå uten kamp.

Det er mulig at Bent Høies utspill kom litt brått på eller at det blir litt mye å gape over siden hun for tiden må gjøre alt selv. Rådgiverne hennes slutter jo over en lav sko. (Forøvrig ufint av VG å insinuere at hun «spiser» dem. Kannibalisme er vi forhåpentligvis alle enige om at ikke skal avkriminaliseres.) Men denne gangen gikk litt fort i svingene selv for Tajik.

Først skryter hun av at Høie ser til Portugal før hun med all tydelighet viser at hun ikke har forstått modellen, og fortsatt henger fast i det strafferegime portugiserne har forlatt. Til Dagbladet uttaler hun at «det betyr at for eksempel en 18-åring som bruker narkotika for første gang på fest for å tøffe seg kan regne med enten bot eller prøvetid, fordi det trolig ikke er nødvendig med behandling». I Aftenposten blir hun generell og sier at «Spenningssøkere kan få bot.

Når ministeren og Tajik diskuterer saken i NRK og så i Dagbladet senere står det altså å lese følgende:

«Tajik har på sin side argumentert for at noen personer som har brukt ulovlige narkotiske stoffer skal få bot.Det gjelder særlig personer som ikke er avhengige, men ungdom som for eksempel tester dopet for første gang på fest og blir tatt av politiet. Hun mener det er helt i tråd med den portugisiske modellen.»

Og det er det jo mulig hun tror at det er. Men det er det ikke. Ikke på noen måte. Ikke i det hele tatt.

I debatt og konfrontasjon skjerpes kunnskapsnivået og argumentene. Debatten om heroinassistert behandling frem mot landsmøtet i 2015 skjerpet Arbeiderpartiet på det området. Du diskuterer ikke dette spørsmålet med folk som eksempelvis nåværende AP-byråd Tone Tellevik Dahl. Du tar med deg notatblokken så du er sikker på at du får med deg alt når hun gir deg fasiten. Kunnskapsnivået er imponerende. Det var på sin plass da Jan Arild Snoen i Aftenposten karakteriserte Høyre som «akterutseilt», og ga Arbeiderpartiet skryt for å markere et «brudd med den vanetenkningen som har preget narkotikadebatten». På det området.

På dette andre området, den meningsløse kriminaliseringen av sårbar ungdom og andre brukere, er det noen av oss i Høyre som bare ikke har latt partiledelsen få lov til å være i fred de siste årene. Vi har plaget dem med spørsmål og vi har utfordret dem med argumenter. Vi har vist hvordan forskningen tilnærmet unisont viser oss at kriminalisering gjør at folk i en sårbar livssituasjon skremmes vekk fra å ta kontakt med hjelpeapparatet når de trenger det som mest. Vi har pekt på at det ikke finnes noen som helst statistisk sammenheng mellom hårdheten i forbudshåndhevelsen og mengden av bruk. (Her må vi ta et lite forbehold; det er nå en viss mulighet for at det er et land som har funnet det punktet hvor håndhevelsen blir så hard at bruken reduseres - Filippinene.)

Om vi skal ha æren for at rusforsker Willy Pedersen på Facebook konkluderte med at han «tror rett og slett kunnskapsnivået er mye bedre i Høyre, det ble tydelig da Tajik møtte Høie i NRK Ytring på søndag - han kan dette feltet mye bedre», eller om vi på generelt grunnlag bare har en ualminnelig kunnskapsrik og pålest ledelse vet jeg ikke. Min medfødte hybris og usvikelige tro på egen fortreffelighet drar meg i retning av det første. Men skal jeg være ærlig med meg selv er det nok det minst sannsynlige alternativet.

Å forstå andre lands jus kan være vanskelig til tider. Tajik kan slik sett vel delvis tilgis for å ha misforstått. Men det er det altså hun og ikke helseministeren som har gjort. I den portugisiske lovens engelske oversettelse brukes nemlig både begrepene «suspension» og «fines». Om man har dårlig tid og egentlig bare skummer raskt gjennom for å finne støtte til det man allerede har bestemt seg for, kan man jo fort tro at det betyr «bøter» og «prøvetid». Men det gjør det faktisk ikke.

Skal man forstå en lov må man forstå dens virkeområde. I den portugisiske loven er dette definert i dens §2. Den definerer virkeområdet for loven til å være kjøp og besittelse av illegale rusmidler innenfor rammen av «quantity required for an average individual consumption during a period of 10 days». Over dette er du i strafferettens område.

Men innenfor virkeområdet definerer loven at kjøp, besittelse og bruk «constitute an administrative offence». Nøkkelordet her er «administrative». Vi er altså helt utenfor strafferettens område. Ingen som får sin sak behandlet som bruker dømmes til noe som helst.

Man kan ikke forvente at alle leser hele loven for å forstå systemet og også tar seg tid til å forstå hvordan loven passer inn i det øvrige portugisiske rettslige landskap. Men hadde det ikke kommet så brått på, og hadde hun fortsatt hatt rådgivere rundt seg ville vi jo vanligvis forventet det av akkurat lederen av justiskomiteen på Stortinget.

Kanskje.

På den annen side er akkurat denne «lost in translation» effekten hvor man projiserer sin egen virkelighet på det fremmede man ser nokså forutsigbar. Jeg har snakket med norske politikere som har hatt erfaringsutvekslingsmøter med portugiserne. Portugiserne kommer inn i diskusjonene fast bestemt på å få disse utlendingene til å forstå at de ikke er noen ansvarsløse liberalere som har fri flyt, men at besittelse fortsatt er en «offence» (men altså ikke en strafferettslig en). Nordmennene er like bestemte på å ikke fremstå som straffekåte barbarer og forteller om alternative straffereaksjoner (som fortsatt er straff) og «frivillige» ruskontrakter (som ikke er frivillige i det hele tatt).

Etter møtet tenker begge parter at det egentlig ikke er så stor forskjell mellom oss og reiser hvert til sitt. Nordmennene tilbake til 25 000 årlige straffesaker for bruk eller besittelse til eget bruk. Portugiserne til null .

Så interessante er noen av de norske misforståelsene at de fikk den eminente rusforsker Helene Jensvoll til å - allerede i 2012 - begå hundre sider med tittelen «Studying travelling Drug Policy Ideas; How are the Norwegian Governance Traditions shaping the Idea of the Portuguese Decriminalization Model?»

Som Jensvoll beskriver det: «The Portuguese CDT (kommisjonen brukere skal i møte med) is not an alternative to punitive sanctions for the use and possession of drugs. It is the only response to this kind of drugs related issue» mens norske såkalte «alternative straffereaksjoner» derimot «are not alternatives to punitive sanctions, but are, possible interventions, based upon the police or prosecuting authority’s judgement and discretion, and the drug user’s attitude and consent».

Det det finnes mulighet for i det portugisiske systemet - på gitte vilkår - er å møtes med administrative sanksjoner. Litt på samme måten som kommunen etter plan- og bygningslovens kapittel 32 kan pålegge deg å rive den lovstridige verandaen du bygde, og som en siste løsning om du ikke oppfører deg kan ilegge deg et overtredelsesgebyr etter §32-8. Et slikt overtedelsesgebyr havner ikke på rullebladet ditt, det er ikke å anse som en straff og konsekvensen av manglende innbetaling er ikke bøtefengsel men en inkassosak.

Akkurat dette - at hele brukerproblemstillingen er flyttet totalt ut av strafferetten - er selve kjernen i den portugisiske modellen og det som skiller portugisisk avkriminalisering (som har vært en stormende suksess fra et helse- og skadereduksjonsperspektiv) fra den depenalisering (reduksjon av håndhevelsestyngde) man har sett i mange land (som har positive - men ikke like bra - resultater). Hjelp og kommisjonsbehandling er «the only response».

Så hvordan fungerer da «the only response»? Hva skjer med den 18-åringen til Tajik - la oss kalle ham Isak - «som bruker narkotika for første gang på fest for å tøffe seg» og som hun mener «kan regne med enten bot eller prøvetid, fordi det trolig ikke er nødvendig med behandling»?

Etter avkriminaliseringslovens §4 har politiet rett til å beslaglegge Isaks remedier og lage en rapport som ikke går inn i straffesakssystemet, men skal «be forwarded to the relevant territorial commission». Det finnes 22 slike kommisjoner rundt om kring i Portugal. Det er korrekt som Tajik sier til Dagbladet at det i kommisjonen (Tajik kaller det for en nemnd) sitter «både mennesker med juridisk kompetanse og helsefaglig kompetanse». Når hun så beskriver at Isak vil møtes med en «konkret vurdering» av om han «skal bøtelegges, ha behandling eller prøvetid» bommer hun imidlertid.

Det er galt på flere måter. La oss starte med denne «legal expert» som lovens §7 sier at skal være et av medlemmene i kommisjonen. Fremstilt slik Tajik gjør det i Dagbladet blir kommisjonene domstolslignende. Og det virker det som om Tajik faktisk tror at de er siden hun har spilt inn som et diskusjonstema om det faktisk skal være egne nemnder eller om oppgaven skal legges til domstolene.

Da kan det jo være på sin plass å minne om at det fremgår eksplisitt fra lovens forarbeider at juristen ikke er plassert inn i kommisjonen for å ta en «dommerrolle», men for å sikre at brukerens rettigheter til enhver tid er ivaretatt. Kommisjonens og systemets perspektiv er til enhver tid å hjelpe, ikke straffe.

I Glenn Greenwalds bok «Drug decriminalization in Portugal - Lessons for creating fair and successful drug policies er dette beskrevet slik «Portuguese and European officials familiar with the Dissuasion Commission process emphasize that the overriding goal of that process is to avoid the stigma that arises from criminal proceedings. Each step of the process is structured so as to de-emphasize or even eliminate any notion of “guilt” from drug usage and instead to emphasize the health and treatment aspects of the process.»

Tilbake til Isak. Han er jo i kjernen av de Tajik vil straffe. Et system hvor vi konsekvent sier at vi vil hjelpe og ikke straffe er, ifølge Tajik, «særlig uhensiktsmessig […] overfor unge førstegangsbrukere som ikke prøver narkotika for å bøte på andre problemer, men for spenningens skyld. Slike som Isak altså. «De har ikke et rusproblem. De trenger ikke behandling. De trenger å oppleve at straffbare handlinger faktisk medfører en reaksjon».

Men hvilken reaksjon møter egentlig portugisiske Isak?

Etter at han har plukket opp innkallingen til møtet (han har nemlig en rett til å kreve at den ikke sendes hjem til ham for å beskytte privatlivets fred), må han møte i kommisjonslokalet. Dette lokalet har vesentlig mer til felles med et NAV-kontor enn en domstol.

Greenwald beskriver det slik: «[T]he hearing is intentionally structured so as to avoid the appearance of a court. Members dress informally. The alleged offender sits on the same level as the commission members, rather than having the members sit on an elevated platform. Commission members are legally bound to maintain the complete confidentiality of all proceedings. At all times, respect for the alleged offender is emphasized.»

Når Isaks møte begynner er formålet med det definert i lovens §10. Kommisjonen skal avdekke om Isak «is an addict or not», hva han har tatt, hvordan det ble inntatt og hans økonomiske situasjon.

Det vil si. Det er ikke helt det som skjer med Isak. For han er jo - som Tajik påpeker - en spenningssøker som er tatt for første gang etter å ha «tøffet seg på fest». Denne situasjonen er også portugiserne enige i at må håndteres spesielt og den har derfor fått en egen paragraf i loven. Lovens §11 lyder «the commission shall provisionally suspend proceedings whenever a consumer with no prior record of offences under this law is deemed to be a non-addicted konsumer».

Provisionally suspend betyr ikke prøvetid. Det betyr heving av forhandlingene. Møtet er over før det i det hele tatt har begynt. Og det er ikke rom for skjønn her. I §11 fjerde ledd slås det kategorisk fast at «The decision to suspend proceedings may not be impugned».

God tur hjem Isak. Du har åpenbart nok å tenke på fra før. Nå slapp du at systemet la finansiering av en bot på toppen av alt. Det er mange grunner til at det portugisiske systemet er en suksess. Det at portugiserne har forstått at det absolutt verste du kan gjøre mot den 18-åringen som tøffer seg på fest er å stemple ham som kriminell er en av dem.

Men la oss nå si at Isak vokser opp og blir nokså uskikkelig av seg. Så det blir ikke med den ene gangen. Hva skjer så? Neste steg i den portugisiske reaksjonseskaleringen er rett og slett et klart og rungende «FY!». Bokstavelig talt. Lovens §10 annet ledd beskriver reaksjonen som «an oral reprimand, with the consumer being expressly warned of the consequences of his behaviour and urged to abstain from consumption».

Sånn for at de som fortsatt liker straff skal forstå. Når de snakker om «the consequences of his behaviour» her så mener de ikke at de skal få Isak til å «oppleve av straffbare handlinger faktisk medfører en reaksjon», men at han skal forstå hvilke konsekvenser et usunt rusmønster vil kunne ha på ham både helsemessig og sosialt.

Men Isak forblir tungnem og kommer tilbake en tredje gang. Da begynner situasjonen å se litt annerledes ut og kommisjonen behøver et større sett med virkemidler. Tror de at det var siste gang skal de ikke gå lengre enn å gjenta advarselen etter §11. «Ut av tåka Isak. You get more laid sober!». Tror de ikke det er fortsatt det overordnede formål overtalelse og behandling. Aldri straff.

Nå blir det viktigere enn før å finne ut om han kan ha et rusproblem. Ikke mange blir dratt foran en kommisjon tre ganger på grunn av bruk og besittelse i et land hvor politiet har viktigere ting å gjøre enn å løpe rundt etter brukerne. Anser man at han har et rusproblem er er det behandling som gjelder. Isak kan velge mellom privat og offentlig behandling. Det å ta vare på Isak og sikre hans rettigheter er hovedfokus og kommisjonen skal etter §12 «notify the public or private health service chosen by the consumer, who shall be notified of the alternatives available».

Finner man at Isak ikke er avhengig og trenger behandling, men bare er sta og - i Tajiks ord - en spenningssøker kan kommisjonen ilegge administrative reaksjoner. Disse administrative reaksjonene spenner fra at kommisjonen etter §17(2)f kan forby ham å eie våpen (muligens mer passende for Kristian Valen enn Isak), påby ham å møte opp på den lokale helsestasjonen på gitte tidspunkter eller ilegge et overtredelsesgebyr. Altså ikke bot som er straff, men gebyr som ikke er straff.

I praksis er det slik at mellom 80 og 90% av saker på dette stadiet ender som det Tajik kaller for prøvetid, men som da ikke må forveksles med betinget dom siden ingen her har blitt dømt til noe som helst. Hvis du skjerper deg nå Isak er det greit. Skjer dette flere ganger i løpet av den nærmeste tiden da må du rett og slett møte på helsestasjonen for samtale en gang i måneden fremover.

Og det gjør det. Tilbake kommer Isak for fjerde gang. Til helsestasjonen med deg. Men Isak er rebell så han gidder ikke stille. Siden kommisjonen ikke er en domstol og ikke har en dømmende funksjon står den uten tvangsmidler om påleggene ikke skulle følges.

Så når Isak ikke dukker opp på helsestasjonen er det som skjer etter lovens §21(2) kun at helsestasjonen skal «notify the commission of the consumer’s regular attendance or, when applicable, of his failure to attend, indicating any reasons of which it may be aware». Det siste er det viktige. Systemets innretning er alltid hjelp. Aldri straff. Er det noen årsaker til at Isak ikke kommer til helsestasjonen som er viktige for vurderingen av hans helsetilstand?

Femte gang. (Godt gjort egentlig å klare å komme foran en sånn kommisjon fem ganger og fortsatt ikke bli definert som å ha et rusproblem og derfor være unntatt fra sanksjoner, men la gå.) Nå er det nok. Nå blir det rett og slett overtredelsesgebyr fra kommisjonen.

Lovens §16 fastsetter rammene for slike overtredelsesgebyr. De starter på ca 250 kroner og går opp til en månedlig minstelønn (som for tiden er rett under 5000 kroner). I vurderingen av gebyrspennet står et tema sentralt, nemlig graden av sjenanse for andre. I vurderingen skal det både legges vekt på «the public or private nature of consumption» og «in the case of public consumption, the place of consumption».

Når den vurderingen er gjort må vi sikre at belastningen på Isak ikke blir for stor så kommisjonen skal da også legge vekt på «the personal circumstances, namely economic and financial, of the consumer».

Ikke på noe tidspunkt i denne kjeden møtes Isak med straff. Han møtes med et apparat som er satt opp med hjelp støtte som gjennomgående ledesnor.

Forresten. Sånn for å sitere Steve Jobs. There is one more thing. Denne lovens vakreste paragraf. En bestemmelse som Tajik og Høie og alle fra Ulf Leirstein via Jenny Klinge til Kjell Ingolf Ropstad bare umiddelbart burde bli enige om å implementere med en gang. Sånn i morgen. Bare vedta det med en gang. Bestemmelsen lyder:

«The provisions of this law shall not apply when the consumer or, in the case of a minor, certified or disqualified person, his legal representatives, request the assistance of public or private health services.»

Altså; kommer du i den situasjon at du har behov for umiddelbar helsehjelp fordi du har stappet i deg noe du ikke burde ha stappet i deg så skal du aldri måtte foreta en vurdering av om du tør å kontakte myndighetene. Du skal ringe en-en-tre.

Og når ambulansen kommer så skal du være trygg på at den ikke kommer med en politibil på slep. Dette redder liv! I vårt regime, hvor vi fortsatt driver folk vekk fra helsehjelp ved bruk av straff, ville det vært virkelig viktig å få en slik bestemmelse på plass. Ikke minst med tanke på at Norge år etter år etter år ligger helt på toppen av overdosestatistikken.

Hva kan vi lære av Portugal, ut over det åpenbare som er at det må følge penger med over fra justis til helse når reformen skjer? Her kan det jo sikkert være ulike syn. Hvor man står avhenger jo som kjent i stor grad av hvor man sitter.

En jeg likevel tenker det kan være greit å lytte til er João Goulão. Dette delvis fordi han har vært en faglig autoritet på avhengighet og problematisk rusbruk siden før jeg første gang smakte alkohol (og jeg er oppvokst i Nord Norge så det var ganske tidlig skal jeg fortelle deg), delvis fordi han var med i komiteen som i sin tid foreslo systemet, delvis fordi han i de 15 årene etterpå har vært leder for SICAD, den delen av helsevesenet som forvalter den og delvis fordi han på fritiden i seks år også tjenestegjorde som styreleder for det europeiske narkotikaovervåkingsorganet EMCCDA.

Der rusforsker Jensvoll skriver om oss at «ingen reiser begeistret til Norge for å studere norsk narkotikapolitikk» er Goulão en rockestjerne.

Goulão treffer blink - tror jeg - når han sier at «It's very difficult to identify a causal link between decriminalisation by itself and the positive tendencies we have seen. […] Its a total package. The biggest effect has been to allow the stigma of drug addiction to fall, to let people speak clearly and to pursue professional help without fear.»

Det er i veldig stor grad det dette handler om. At folk skal føle en trygghet for at ikke det de sier kan bli brukt mot dem. At vi er her for å hjelpe. Den britiske sangerinnen Lily Allen sier det veldig greit I en av sine sanger. «Now how can we start to tackle the problem if you don't put your hands up and admit that you're on them?»

Why can't we all, all just be honest

Admit to ourselves that everyone's on it

From grown politicians to young adolescents

Prescribing themselves anti-depressants

Now how can we start to tackle the problem

If you don't put your hands up and admit that you're on them

The kids are in danger, they're all getting habits

From what I can see everyone's at it