«Nei, vi går ikke fra ham. Vi blir.»

Samhold: Denne uken hørte vi historier som kan bli pensum i norsk historie.

19. mai 2012 14:36 Sist oppdatert 19. mai 2012

Det handler om hva vi kan gjøre for hverandre når presset er som størst.

Vi må lete og lete til vi finner noe godt i dette faenskapet. Det har vært nattsvart frem til nå. Men denne uken skjedde det noe. Uten forvarsel kom sterke lysglimt. Vi må stoppe akkurat der. Holde på det. Som om det var et lite barn. Se på det, i håp om å lære.

Å flykte sammen

Denne uken vitnet overlevende fra Utøya i Oslo tinghus. Han som overlevde stående i flere timer med armene ut, som en korsfestet, i en fjellhylle, mens bestevennen døde under ham. Hun som overlevde bak pianoet i Lillesalen.

De kom på rekke og rad. Inn med han som fikk skutt ut kjeven og som mens tiltalte skrittet forbi, holdt pusten mens han presset restene av ansiktet på plass med en hånd. Ut med ham som i et par timer, våt av blod, spilte død med sin drepte venn inntil seg.

Her kommer de. For hver nye historie blir dommeren og rettens aktører sittende og måpe. Ungdommene må da spørre: Skal jeg fortsette? «Gulvet ble et basseng av blod. Som jeg lå oppi. Blodet var varmt i begynnelsen. Men iskaldt etter hvert. Jeg frøs veldig.» Og: «Hun lå ved siden av meg. Jeg skjønte at hun var død. Telefonen hennes ringte. MAMMA, sto det. Jeg tok den ikke.»

Her kommer de som overlevde. Store barn med fregner, så vidt over stemmeskiftet, ungdommer som skulle vært russ eller lest Harry Potter, men som lavt, ofte uten å fortrekke en mine, sier ting som «Det stakk ikke mer når du hørte skudd. Fælt å si det, men du ble vant til det. Men lignende skrik har jeg aldri hørt.»

Tenåringer åpner munnen. Ut kommer soldathistorier fra en verdenskrig. De røper menneskers ekstreme tilpasningsdyktighet. (Før klokken 17.15, 22. juli: Ungdom på en leir, som fryktet at kveldens disco ble avlyst. Minutter senere: «Jeg dro kulen ut av benet mitt, kastet den på bakken, og løp videre».)

Og midt oppi dette, i anarkiet, i flukten, skrikene og i alt blodet, kommer bisetninger som fyrtårn: Ungdommer stopper i flukten fra kuleregnet for å advare intetanende. De tar seg tid til å overbevise paralyserte om at de må flykte. Gruppeledere som leter, mens kulene pisker rundt dem, vil passe på gruppens yngste. Folk i puberteten lager køordning fra stien og lar jenter gjemme seg først. Søskenpar leter, mens de jaktes på, etter hverandre. Ungdommer med tiltalte i hælene, plukker opp og bærer en jente som har fått skutt i stykker lårbenet.

Eller de to guttene utenfor Regjeringskvartalet: De forsøkte å redde en annen gutt som holdt på å blø ihjel: En politikvinne ba dem evakuere, flere bomber kunne komme. De to svarte: «Nei. Vi går ikke fra ham. Vi blir.»

Midt i det forferdelige kommer setninger som: «Jeg ba henne om ikke å se på ansiktet mitt. Du skal slippe å se meg så stygt skadet.» «Nei», svarte den andre og ser på den skadede: «Du er veldig, veldig vakker.»

Truet på livet kan man forvente at mennesket, med god grunn, viser seg egoistisk. Richard Dawkins berømte bok Det egoistiske genet er blitt brukt til å forklare menneskers egoistiske oppførsel. (vulgærversjonen: Vi er styrt av genene, og kroppene lystrer kun genenes kommandoer, som skal sikre videreføringen av dem). Men gener er ikke et reservoar av mørke krefter. «Egoistiske» gener skaper ikke automatisk egoistiske handlinger. Man kan ønske å overleve OG samtidig ønske å hjelpe.

Skuddskadede svømmere brukte krefter på å motivere andre som ville gi opp. En jente sto i villrede lammet i vannkanten, helt til en gutt bare tok hånden hennes og dro henne med.

Vi er født i en flokk, med evner til å bry oss. Barn helt ned til 1,5 år kan på instinkt trøste barn og voksne de ser er plaget. I alle kulturer finnes ideer om rettferdighet og bud mot drap og voldtekt, og enighet om urett skal straffes. Overalt finnes følelser som empati og rettferdighet og beundring av gode, sjenerøse mennesker.

Gjør mot andre det du vil at de skal gjøre mot deg, har vitner i retten sagt. Som et ekko av bibelens Bergprekenen og Den barmhjertige samaritan. Men omsorg og empati er ikke bare kristendommens, det er en del av menneskenaturen. Moralen er vår sjette sans, og den er medfødt, sier evolusjonspsykolog Steven Pinker. (Denne «sansen» er trolig fraværende i psykopater.)

Oppdragelse og skolegang videreutvikler den. Med fornuft, kunnskap og empati utvider vi sirkelen til å romme flere enn nærmeste familie.

En jente på Utøya sa plutselig til en annen idet de ble evakuert fra øya: «Se på himmelen, se opp på himmelen!» Slik skånet hun jenta bak seg fra å se likene på bakken.

Mamma, jeg må hjelpe

juli 2011: I en båt på vei til Utøya står en gjeng Delta-politimenn. De psyker seg opp. «Båtvitnet» som fraktet dem forklarte i retten hvordan de bygget samhold: Nå skal vi ta’n! ropte de til hverandre. Vi må regne med at en av oss blir skutt. Men vi skal ta’n!

Samholdet og motet i Delta-troppen er sterkt. Men det er en stor forskjell fra dem og ungdommene på øya. Det er deres yrke. De trener på det. Slik brannmenn har som yrke å gå inn i brennende hus.

Overmakten kom 22. juli så brått og så voldsomt at få på Utøya ble gitt mulighet til heltemot. Men mange grep mulighetene de fikk til å bry seg. Det bør med i historien om 22. juli. Det forteller noe om hvem vi er. Og hvem vi kan bli.

Som denne, fortalt av et vitne (jente, 18 år) denne uken:

«Etter de første skuddene stormet alle ut av kafébygget. Jeg ringte mamma. Jeg så tre døde på bakken. Vi løp. Jeg så en som var skutt i beinet. Jeg fortalte moren min at jeg måtte stoppe og hjelpe ham. Jeg tok av meg toppen. Begynte å surre benet med den. To andre stoppet og hjalp meg. Vi hørte skudd hele tiden, skuddene fulgte etter oss. Jeg så en jente (på 14-15 år) og spurte om hun hadde falt, siden hun blødde fra hodet. Men hun var skutt i hodet. Jeg snakket til henne, og med fingrene skrev hun navnet sitt i sanden for å vise at hun var i live og bevisst. Jeg tok henne med og la henne i Rocketeltet. Jeg hadde bare BH og bukse, så jeg måtte finne noe å stoppe blødningen med. Spill død hvis noen kommer, sa jeg.»

Hva gjorde hun så? Hun løp over øya. Tiltalte var ikke langt unna, men hun smøg seg til Norsk folkehjelps telt ved skolestua, og hentet bandasje, og løp tilbake til den skadede jenta. Senere så hun etter hjelp. Hun så bare tiltalte. Han sto alene ved vannet og speidet.

Hun tenkte, sa hun i retten, at hun ville se ham — «for jeg skal vitne mot ham hvis han kommer seg av øya. «Men hun rømte ikke fra jenta hun passet på. Hun listet seg til henne, og sa: «Han er utenfor. Vær helt stille.»

John Donne skriver: «Intet menneske er en øy helt for seg selv; ethvert menneske er en del av et kontinent, et stykke fastland ... hvert eneste menneskes død reduserer meg, for jeg er en del av menneskeheten. Krev derfor aldri å få vite for hvem klokkene ringer, klokkene ringer for deg.»

På stien på øya gikk 22. juli et menneske alene. Han skjøt, han snakket ikke, henrettet fremfor å skåne. Han føler seg fremmedgjort, sier han, han kjemper for samholdet, hevder han, for å redde det fra å bli knust. Med målbevisste skritt lette han frem klyngene. For hvert skritt, for hvert skudd, drev han seg lenger ut i ensomheten, på en øy, helt for seg selv.

Samhold

Vitnet Ina Libak (skutt fire steder) vekket oppsikt tirsdag. På en time i retten omformet hun 22. juli til en dato for håp, og positivitet var hennes våpen. Men det er andres omtanke for henne som utgjør historien: Hun tok oppvasken i kafébygget da hun hørte løping i gangen. Hun gikk for å sjekke, og endte i Lillesalen. Lyden gjentok seg, og skuddene kom nærmere. Skolemassakre, sa Libak i retten at hun tenkte. Sammen med flere gjemte hun seg bak et piano. Det var veldig stille, sa hun. Hun gjemte ansiktet i hendene. Bak pianoet så hun aldri at han hadde kommet inn. Hun så heller ikke at han lente seg over pianoet og så ned på dem.

- Så ble jeg skutt i hendene, kjeven og i brystet. Jeg skjønte da at han sto over oss. Da reiser jeg meg opp og løper.

Hun ramler ut av bygget. Hun tenkte (sier hun i retten): «Nå dør jeg. Sånn er det å dø.»

Hver gang hjertet pumpet, kom en blodstråle ut. «Jeg forsøkte å stoppe blodet, men hadde ikke hender nok til å stoppe blodet, og det sier seg selv, hendene mine var skutt og ikke mye til hjelp.» Utenfor bygget roper hun: «Jeg er skutt! Jeg dør!».

Flere løper for livet forbi henne. Panikken hersker. Men en jente stopper. Og en gutt, han tar resolutt av genseren sin og forbinder ett av sårene. Hun faller sammen. Tiltalte er nå kun få meter unna. Gutten: «Vi kan ikke gå fra henne!»

Solidaritet (av latin: solidum, hele summen/helheten; Fra romerretten: hvert individs forpliktelse for helheten (solidum). Fransk solidarité: samhørighet/samhold.) Solidaritet kan defineres som «samholdsfølelsen som kan og bør slå ut i praktisk handling».

Begrepet er ofte brukt av venstresiden, til å uttrykke støtte til folk som har mindre velstand, til å forklare grunntanken bak velferdsstaten og som kjernen i slagord som alle skal med, som motsats til partier for de rike (egeninteressen). Grunntanken: Ved å gi avkall på (kortsiktig) egeninteresse skal handlingene skape verdier for andre.

Men å bry seg om andre gjelder ikke kun for venstresiden. Vi har det, i større eller mindre grad, i oss. En kraft klar til å brukes. Hvis vi får mulighet. Hvis vi finner den.

Det er derfor historien til Ina Libak blir viktig: Gutten som ikke kunne gå fra henne løfter Libak opp. Han får ekstreme krefter. Han spurter med jenta oppå seg. Han hopper ned et stup med henne i armene. Han roper til andre: «Kom dere av øya!» Selv kunne han ikke. Han hadde lovet jenta å passe på henne. De gjemmer seg nær pumpehuset, bak bregner og gress. Flere kommer til. Ingen avtaler noe, sier et vitne, men alle gjør noe, som om de er et maskineri: Én finner steiner til press mot skuddsår, en dame legger seg under den skadede for å gi varme, andre tar ansvar for hvert skuddsår. Én holder utkikk. Én roer de andre ned. Får én krampe, tar en annen over. De holder hverandre i hendene og ligger tett for å holde varmen.

Mygg og fluer sirkler rundt de svette og blodige kroppene. De forsøker å blåse dem bort fra den skadede, vekk fra hendene til de som legger press.

- Mens jeg lå der, sa den skadede i retten, så jeg et blad med en vanndråpe på. Jeg tenkte: Så vakkert! Tenk at noe så vakkert finnes!

Så fantastiske dere er, tenkte hun, dere er fantastiske.

Han som holder utkikk varsler at tiltalte nærmer seg. De presser seg ned. Så hører de, liggende: «Jeg er fra politiet. Dere kan komme frem nå.» De hører skrik. Men de overlever.

Brått drar hun opp ermene. For retten viser hun frem lange stygge arr. Hun sier smilende: Det ene kaller jeg «solidaritet», det andre «samhold.»

Nå måper ikke rettens aktører av grusomheter. Men av samholdet.

Vi vinner, vi vinner!

Altruisme er å handle slik at det tjener andre. Altruismens motpol er egoisme. Mange hevder fullstendig altruisme er umulig. I dyreverden finnes eksempler på altruisme, men gjerne kun for å beskytte egne barn/familie. Som når bier stikker (og dør) for å beskytte bikuben. En av båtheltene bor ved Tyrifjorden, og han og kona hørte skudd, måtte de ut på fjorden, sa han i retten. Livsfarlig, det skjønte de raskt, men de måtte. De ble beskutt mens de plukket opp svømmere. Likevel fortsatte de. Senere kjørte de Delta-troppen til øya, de krøket seg sammen i båten for å unngå å bli skutt. Det var ikke noe å lure på, de handlet bare. Kall det altruisme eller hva som helst: Poenget er at de hjalp til. Det er ikke «en sterk stat» som holder anarkiet unna. Det er jo vi. Det er slik vi er. Slik var båtheltene og flere andre som grep muligheten.

På bakerste benk sitter tiltalte. Han virker uinteressert. Det er noe mer. Han minskes for hvert nye vitne. Det er som om han mister grepet om Fortellingen, for plutselig ber han om ordet, han vil si noe til en jente som har fortalt om massakren: Han vil spørre om AUFs ideologi. Idet hans forsvarer ser i taket, fremstår han nå alene. Han kjemper mot etterspillets samhold. Vi vant, han tapte, sier et vitne. Som er et ekko av rosetogene: vi skal vinne, han skal tape.

Det er formulert som kjærlighet mot hat. Det føles like mye som ensomhet mot samhold. Det bringer oss til alle denne ukens vitner som forteller om skyldfølelse. De overlevde alene, og klarer nesten ikke bære det.

En ung gutt inntar vitneboksen. Han sier han holdt bestevennen i hånden, og fikk ham med på flukt. Mens de klatret falt vennen hans mange meter ned og landet i steinene og døde mens vennen så på. «Jeg skrek. Skrek navnet hans halvveis ut. Alt er over, tenkte jeg. Det er ingen vits i å leve mer. Jeg så ham gli sakte ut i vannet. Jeg var hverken glad eller trist da jeg ble reddet. Jeg var likegyldig.»

En annen forteller at han og vennen rømte og svømte sammen. Han ene klarte det ikke, og druknet. «Jeg svømte fra kameraten min», sier han som overlevde gråtkvalt.

Siste vitnet på onsdag sier lavt: «Jeg hadde et mål da alt dette begynte. Det var å beskytte Silje. Jeg feilet.»

Samholdet er roten til skyldfølelsen. De føler at de brøt en uskreven pakt. Aktor spør, for å berolige dem, om de virkelig tror at noe kunne vært gjort annerledes. De står der levende, men som spøkelser. De rister på hodet mens de gråter. De har gjort alt de kunne, men føler: «Jeg svømte fra kameraten min.»

Som om de sier: Uten samholdet eksisterer vi bare. Da er vi bare en øy.

Samhold. Denne uken hørte vi historier som kan bli pensum i norsk historie.

«Nei. Vi går ikke fra ham. Vi blir.»