Karikaturstriden – ti år etterpå

Ingunn Økland Kommentator og hovedanmelder

22. sep. 2015 21:36 Sist oppdatert 23. september 2015

Publiseringen av de danske karikaturtegningene i 2005 ble etterfulgt av voldelige protester i Midtøsten. Her brenner syriske demonstranter det danske flagget. KHALED AL-HARIRI

Muslimer er ikke en svak gruppe som trenger beskyttelse mot kritikk. Det er kritikerne som trenger beskyttelse – i form av et felles engasjement.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

september er det ti år siden Jyllands-Posten publiserte 12 karikaturtegninger under overskriften «Muhammeds ansikt». Det var kulturredaktør Flemming Rose som bestilte tegningene. Han ble tirsdag tildelt en honnørpris fra Fritt Ord for sitt prinsippfaste forsvar av ytringsfriheten.

Redaktør Vebjørn Selbekk fikk samme utmerkelsen. Han var den som her til lands måtte ta støyten for å ha videreformidlet de danske karikaturene. «Jeg har følt meg veldig alene i denne saken», sa en beveget Selbekk i takketalen.

Tiårsdagen vil bli markert i Danmark i neste uke. Men det er lite å glede seg over. Disse ti årene forteller en nedslående historie om hvor hardt det er å stå midt i striden. Lærdommen fra Danmark er at vold virker, at mennesker lar seg kue.

Jyllands-Posten: Ut av striden

Flemming Rose skriver åpent om denne triste lærdommen i boken Hymne til friheden , som utkommer i neste uke. De første årene etter karikaturstriden var han aktiv som debattant og ytringsfrihetsforkjemper. Deretter ble det stille fra Rose, blant annet fordi Jyllands-Posten hadde et ønske om at han trakk seg ut av debatten både i Danmark og utlandet.

Jyllands-Posten ville ikke være «fanebærer for en sak». Da det franske satiremagasinet Charlie Hebdo ble angrepet av terrorister 7. januar i år, valgte avisen ikke å gjengi magasinets Muhammed-karikaturer, i likhet med andre toneangivende danske medier. Det er frykt som gjør at vi ikke trykker, skrev avisen i en ærlig lederartikkel. «Vi bøjer oss for vold og intimidering» (9. januar).

Les også Kronikk: Flertallet av Europas politikere synes å være overbevist om at et større kulturelt mangfold bør ledsages av et mindre mangfold av ytringer

Charlie Hebdo: Ut av striden?

Ti år etter publiseringen av de danske karikaturene er striden flyttet til Frankrike. Hva er veien videre for journalister og tegnere der?

Zineb El Rhazoui i Charlie Hebdo var preget av kampvilje da hun i forrige uke gjestet ytringsfrihetsfestivalen Kapittel i Stavanger. Men hun er redd for at magasinet vil bli stående som et enslig symbol i det som burde være en felles sak.

«Hvorfor deltar de ikke selv i debatten, alle disse som er enige med meg i sak, men lurer på om jeg har lyst til å skifte navn og gå under jorden», spurte El Rhazoui. En følelse av forlatthet preger også pamfletten Åpent brev av Stéphane Charbonnier. Den tidligere sjefredaktøren i Charlie Hebdo avsluttet arbeidet med manuskriptet 5. januar, to dager før han ble drept.

Det dreier seg om en morsom, frekk og polemisk trykksak på 60 sider. «Charb» raljerer over «de indignerte reaksjonene fra en håndfull drittsekker», som det heter i den norske oversettelsen (utkommer i begynnelsen av oktober). Han regner ikke med noe annet enn idioti og desperasjon fra religiøse ekstremister.

Terrorangrepene i Frankrike utløste store debatter, blant annet om ytringsfrihet, ekstremisme og islam. Her er en oversikt

Nei, de som virkelige skuffer ham, er journalister og intellektuelle, som bygger opp under en forestilling om at kritikk og satire bidrar til islamofobi og rasisme.

I likhet med El Rhazoui ser han tendenser til en felles front av religiøse fundamentalister og den politiske venstresiden: Først definerer man muslimer som en svak og sårbar gruppe, for deretter å kreve at de må beskyttes mot religionskritikk.

«De ba om en reaksjon»

Etter terrorangrepene i Paris har vi fått et nytt refreng som jeg antar at «Charb» ville oppleve som minst like frustrerende. For nå er forsiktighetslinjen omtrent blitt til en felles snusfornuft: Hvorfor provosere? Man ber jo om en reaksjon!

Vi så de første spirene til et slikt reaksjonsmønster bare dager etter det store solidaritetstoget i Paris 11. januar. Det spredte seg raskt til Norge også, et land uten markante provokatører innenfor journalistikk eller kunst, og der det aldri har vært islamistiske terrorangrep med dødelig utgang. Venstresiden i norsk politikk har tradisjoner for en systematisk kritikk av kristendommen, men vegrer seg i møte med islam.

Hvorfor provosere? Spørsmålet lyder som en harmløs blanding av feighet og fornuft. Men det er også historieløst. Og det avslører et naivt syn på demokratiske verdier vi nyter godt av i dag. Retten til å drive religionskritikk er kjempet frem av enkeltpersoner som risikerte utstøting, forfølgelse og dødsstraff.

«Tungen skjæres ut, hodet hugges av og settes på en stake», heter det i Christian den Vs Norske Lov, som gjaldt fra 1687 til 1845.

Blasfemi kvalifiserer fremdeles til dødsstraff i land med islamistisk styresett.

Farlig å stå alene

«Den sterkeste mann i verden, det er han som står mest alene.» Det høres flott ut når Ibsen formulerer seg slik i En folkefiende . Men selv den sterkeste mann i verden kan stå alene kun en viss tid. Frontfigurene blir ytterligere marginalisert når den store hopen mener at de bare kan dempe seg.

Det er disse enkeltmenneskene som trenger beskyttelse i dag, ikke den store gruppen vi kaller for muslimer, men som rommer alle avskygninger også i ytringsfrihetsspørsmål. Hvis Charlie Hebdo ikke eksisterer om ti år, så er det på grunn av vår felles unnfallenhet.

Les også: