Det gode liv

Pellegrino Riccardi, foredragsholder

Oversatt Av Unni Wenche Grønvold

19. jan. 2014 19:43 Sist oppdatert 19. januar 2014

Mens jeg satt på Bergensbanen og så på turistene som slepte bagasjen etter seg til vogn nummer fire for å gå av toget, hørte jeg en av turistene mumle: «Jeg trodde Norge var et rikt land». Det var like før jeg lente meg mot vedkommende og sa: «Det er det. Og nettopp det er problemet», skriver Pellegrino Riccardi. Hans Kristian Krogh-Hanssen

Er Norge så rikt at nordmenn nøyer seg med «godt nok»?

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

La oss snakke om det gode liv – la bella vita , som vi sier på italiensk. Tenk deg at du sitter på et tog – i Norge. Mens toget kjører sakte fra Oslo S, kan du ikke la være å beundre omrisset av ultramoderne Oslo havn, med dens operahus og det splitter nye Munch-museet. Mens du tar en liten slurk perlende eplejuice, laget av ferskpressede epler fra Hardangerfjorden, lener du deg tilbake i setet og gleder deg til 471 kilometre med noe av det mest praktfulle landskapet i Europa.

Reisemålet er fjordhovedstaden på den nordlige halvkule – Bergen, der flere norske underverker venter deg. Det gir deg en følelse av tilfredshet å ha sikret deg et meget ettertraktet vindussete på Skandinavias svar på Orientekspressen, et tog som ikke bare bringer deg fra Øst-Norge til Vest-Norge, men også fungerer som et «utstillingsvindu» for det genuine ved Norge. Det høres fantastisk ut, ikke sant?

Pizzaekspress

Men tilbake til virkelighetens verden. Da jeg nylig reiste med Bergensbanen, var det lite som minnet om en skandinavisk «Orientekspress». Den minnet mer om en «Pizzaekspress» med sin vasne mikroovnmat, stinkende toaletter og en internettilgang som var mer offline enn online. Reisens tragikomiske bunnivå var nådd da vi stoppet ved en av stasjonene og alle passasjerene fra vogn nummer fem til vogn nummer åtte som skulle av, ble bedt om å gå forover i toget. Hvorfor? Fordi plattformen var kortere enn selve toget!

Tog, fly og biler gir gode kulturelle ledetråder for hvordan en nasjon tenker og handler.

Japans høyhastighetstog (bullet trains) mellom Osaka og Tokyo frakter for eksempel over 150.000.000 passasjerer i året. Det er 30 ganger Norges befolkning! Denne logistiske utfordringen mestrer japanerne ved å sette opp 16-vognerstog med en hastighet på over 300 kilometer i timen hvert femte minutt. Dette sier mye om japanernes effektivitet og sans for kollektivisme og konformitet. Det sier også noe om deres ekstremt høye ambisjonsnivå.

Godt nok

Så hva forteller Bergensbanen oss om Norge? Vel, for det første går den i ett med naturen. Noen steder kan man nesten stikke hånden ut av vinduet og fange vannet som bruser i en av de mange imponerende fossene og bekkene. For det andre beveger toget seg langsomt. Tålmodighet er utvilsomt en dyd i Norge, der det kan ta tid å ferdigstille noe (for eksempel byggingen av E18 mellom Oslo og Kristiansand).

Men aller viktigst er at toget er enkelt og funksjonelt. Det gjør jobben sin. Det tar deg fra A til B.

Bergensbanen er, som man ville sagt i Norge, «godt nok» – et syn som ikke ble delt av de uheldige japanske turistene som måtte slepe bagasjen sin fra vogn nummer åtte til vogn nummer fire for å komme seg av toget.

«Godt nok»-konseptet synes å prege mye av det norske samfunnet. Nylig kom norske skoler i søkelyset i forbindelse med fjorårets PISA-undersøkelse. Hvordan man tolker resultatene avhenger i stor grad av ens politiske ståsted.

Ingen kan imidlertid bestride at Norge ender opp som middelmådig… «godt nok». Norske skoler er ikke best når det gjelder læreplan i basiskompetanse – lesing, skriving og matte. Er dette godt nok? Skaper dette et solid grunnlag for «la bella vita»?

La bella vita

Den italienske skuespilleren Roberto Benigni laget filmen La vita è bella (Livet er herlig), som han vant tre Oscar-priser for. Jeg husker da han mottok sin første Oscar. Han hoppet opp på stolen sin og veivet begeistret med armene. Deretter hoppet han som en kenguru opp på scenen for å omfavne den ventende Sophia Loren. Det var nesten som om Benigni skulle hoppe ut av TV-skjermen.

Men det jeg virkelig har lagt meg på minne var det han sa i takketalen sin:

«Jeg vil takke mine foreldre i Italia for å ha gitt meg den største gaven – fattigdom!»

Denne bemerkningen sier hvor viktig det var for ham med sin beskjedne bakgrunn å ha jobbet seg til suksess.

Psykologiske eksperimenter har vist at når vi arbeider hardere for å bli belønnet, setter vi ikke bare mer pris på gevinsten. Vi oppnår faktisk bedre resultater. Siden PISA-undersøkelsen viste at matte var det faget Norge gjorde det dårligst i, prøv deg på denne oppgaven:

Et balltre og en ball koster tilsammen én dollar og 10 cent. Balltreet koster én dollar mer enn ballen. Hvor mye koster ballen?

Det riktige svaret er fem cent. Psykologene som ledet testen, oppdaget at de fleste trodde riktig svar var 10 cent.

Deretter stilte psykologene det samme spørsmålet til en ny gruppe, men denne gangen var skrifttypen en svak grånyanse som gjorde det vanskeligere å lese:

Et balltre og en ball koster tilsammen én dollar og 10 cent. Balltreet koster én dollar mer enn ballen. Hvor mye koster ballen?

Det psykologene fant ut, var at personene skåret høyere når de måtte myse for å kunne lese teksten. Så en viktig nøkkel til suksess er hvor mye hardt arbeid (slit) man legger i en oppgave. Dette forklarer kanskje hvorfor vi føler en viss tilfredsstillelse etter med mye blod, svette og tårer å ha montert en Ikea-garderobe helt på egen hånd. Hardt arbeid og reelle utfordringer øker altså prestasjonsnivået, gir en større følelse av tilfredshet og – aller viktigst – bedre resultater.

Best i verden

I FNs årlige Human Development Index toppet Norge igjen listen over verdens beste land å bo i. Hvis man leter etter «la bella vita», ser Norge ut til å være det rette landet.

Men kan vår privilegerte tilværelse faktisk skade oss i det lange løp? Står vi i fare for å bli for tilfreds med tilværelsen og glemme hva det vil si å kjempe for å høste goder? Nøyer vi oss med «godt nok»?

Løper nordmenn risikoen for å ende opp som Europas «fete katter», som soler seg i sin egen suksess lik en flokk løver etter et måltid?

Global Innovation Index av 2013, der Norge havnet bak alle sine nordiske naboland, skaper inntrykk av at Norge har ligget på solsiden litt for lenge, og kanskje vil sakke akterut i forhold til sine mindre rike – og mer sultne – nordiske slektninger. Hva skjer med den norske eventyrlysten og Heyerdahl og Amundsens gründerånd?

Rikdom betyr ikke nødvendigvis at man stagnerer i selvtilfredshet. I fjor investerte Apple hele 4,4 milliarder dollar (26 milliarder kroner) i selskapets fremtid innen reklame, forskning og utvikling. Det er 2 prosent av Norges nasjonalbudsjett. Det ser ut til at Steve Jobs motto – «stay hungry, stay foolish» – lever videre, og Apples evne til å styre utenom selvtilfredshetens svøpe er opplagt en av hemmelighetene bak suksessen.

Men når Erna Solbergs regjering forsøker å stake ut en ny kurs og investere i norske skolers fremtid ved å se til andre land, blir den av mange nordmenn sett på som latterlig.

Som tilskuer fra utsiden er det jeg frykter mest for mine norske barn at Norges nye regjering garderer seg, og velger den politisk korrekte og mindre dristige løsningen – at den vil nøye seg med «godt nok».

Sulten i øynene

I mellomtiden er det norske skoler som også skal sørge for den menneskelige kapitalen norsk næringsliv trenger. Men et tiår med «det gode liv» for mange av disse håpefulle karrieristene kan ha hatt en negativ innvirkning på deres evne til å imponere potensielle arbeidsgivere.

Statoils rekrutteringssjef Kjersti Kværnes skiller klinten fra hveten ved å lete etter tegn – og bevis – på at en kandidat ikke bare har de riktige kvalifikasjonene, men også den rette motivasjonen og engasjementet for jobben. Bare å si at man er motivert, er ikke nok.

Det må bevises. De må kunne spore sulten i øynene til kandidatene.

Kjersti Kværnes viser til et spesielt tilfelle med en italiener. «Han kom nesten gjennom skjermen da vi intervjuet ham over Skype. Han var veldig på hugget (…).» Man kan lure på om han var i slekt med Benigni. Han var utvilsomt like sulten som Benigni, og villig til å selge sine evner til potensielle arbeidsgivere.

Selskaper som Statoil bruker mottoet «the fight for talent» i beskrivelsen av jakten på den beste og smarteste arbeidskraften. Talent vokser ikke på trærne. Ifølge Matthew Syeds bestselger Bounce er talent faktisk ikke noe man «har» eller «får». Man må arbeide og slite for det – minimum 10.000 timer for å være nøyaktig. Magnus Carlsen ble ikke født verdensmester i sjakk. Det lå enormt mye arbeid bak.

Møt opp og få medalje

Poenget mitt er dette:

Nordmenn står i fare for å glemme hvordan det føles å kjempe hardt for å lykkes, hvordan det oppleves å være sulten og anstrenge seg en smule.

Det forbauser meg fortsatt at etter alle idrettsarrangementer barna mine har deltatt på i Norge, får de alltid de samme medaljene som alle andre – uavhengig av prestasjoner og innsats. Budskapet barna blir fôret med er tydelig: Alt du behøver å gjøre for å få medalje, er å møte opp. Møt opp og gjør det «godt nok».

Kanskje er det derfor selskaper som Statoil så lett lar seg imponere over utenlandske jobbsøkere. De gjør mer enn bare å dukke opp. De er sultne på suksess og er villige til å konkurrere om beinet ved å hoppe ut av skjermen til deg.

Bergensbanen er et viktig nasjonalsymbol, etter mitt syn like viktig som Holmenkollen og Prekestolen. Det burde investeres like mange penger i Bergensbanen som i noe annet nasjonalt ikon i Norge. Men alle jeg kjenner som har tatt denne banen, sier det samme: Fantastisk natur, annenrangs tog.

Mens jeg satt på Bergensbanen den dagen og så på turistene som slepte bagasjen etter seg til vogn nummer fire for å gå av toget, hørte jeg en av turistene mumle: «Jeg trodde Norge var et rikt land».

Det var like før jeg lente meg mot vedkommende og sa: «Det er det. Og nettopp det er problemet».