-Nå ser det ut til at noe du og andre brukerorganisasjoner lenge har arbeidet for blir en virkelighet: Bruk og besittelse av narkotiske stoffer skal avkriminaliseres. Bruk skal ikke straffes, men behandles. Har du troen på at dette blir en virkelighet, og når tror du dette kan tre i kraft?

-Da statsbudsjettet ble vedtatt i desember, ble det klart at et flertall der er tilhengere av at ansvaret for de som tas for bruk eller besittelse skal overføres fra justisvesenet og til helsesektoren. Det er vel og bra, men det er ikke nødvendigvis de tilhørende dette flertallet som sitter med styringen. Det gjør regjeringen. Og med Venstres inntog i regjeringen og den nye regjeringserklæringen blir det garantert fortgang i prosessen. Regjeringserklæringen er et styringsdokument der meningen er å være i mål med alle punkter innen tre år. Med delmål, årlige evalueringer og falkeblikk fra pressen.

-Hvorfor er dette en viktig endring?

-All innsats som gjøres av rusomsorgen og spesialisthelsetjenesten er inkluderende tiltak. Det tilbys helsefremmende tjenester, trygghet, bolig, arbeidstiltak og sosiale nettverk. Utfordringen er å se hele mennesket og yte for de behov som trengs for et langt, godt og verdig liv. Kriminalisering er derimot utstøtelse i praksis. Det dreier seg om bortjaging, utestengelse, bøter og fengsel. Når myndighetene bruker slike tiltak, gjenspeiles praksisen i brukerens nærmiljø. Resultatet er utestengelse fra arbeidslivet, boligmarkedet og øvrige sosiale sammenhenger.

-Vil dette føre til en bedre hverdag for mennesker med rusutfordringer?

-Stigmatiserende holdninger og påføring av skam følger gjerne med når man misforstås som kriminell. Når det derimot signaliseres fra øverste hold at rusavhengighet er en sykdom, tror jeg forståelsen for hva dette egentlig er vil øke. Veiene inn til rusavhengighet er like mange som antallet rusavhengige. De som er rammet av rusavhengighet skal ikke slås i hartkorn og forstås innenfor en enkelt ramme, som kriminelle. Jeg tror dette vil føre til en radikal utvikling av rusomsorgen og rusbehandlingsapparatet. Dessuten vil helsetilbudene styrkes. Videre vil jeg anta at de som sliter med rusproblemer lettere vil kunne søke hjelp og at de ikke havner i samme desperate situasjon som før, der de må gjemme seg fra øvrigheten. Den tilværelse som til enhver tid ikke tåler fullt lys, havner følgelig inn i stummende mørke. Muligheten for forebygging vil også endelig bli reell. I dag tør de færreste unge å være åpne og søke hjelp fordi de frykter skuffelse, fordømmelse, sanksjoner og straff. De vil nødig bli misforstått som umoralske, lemfeldige med landets lover og ansett av sine tillitspersoner som kriminelle utskudd.

-Blir det vanskeligere å møte mennesker med rusavhengighet med moralisme etter en slik endring?

-Slik vi kjenner avhengighet til alternative rusmidler i dag, er inntrykket at selvinnsikten og muligheten for å oppnå forståelse er det første som rammes. Heretter vil det bli større muligheter for empati og mer fornuftige korrigerende innspill, det tror jeg er mer nyttig enn moralismen man fra før rammes av. Videre er jeg av den oppfatning at den irrasjonelle demoniseringen av illegal rusmiddelbruk har ført til en like irrasjonell bagatellisering av alkoholens potensielle skadevirkning. Jeg tror befolkningen heretter vil få et mer balansert og rasjonelt syn på både rusmiddelbruk og rusproblemer.

-Tror du dette er begynnelsen på en større rusreform?

-Det er åpenbart. Vi ser det tvinger seg gjennom i land etter land. Stadig flere amerikanske stater og land legaliserer cannabis og stadig flere europeiske land mykner opp eller avkriminaliserer bruk og besittelse av alle stoffer. Jeg ser ikke på dette som et tog som endelig har begynt å bevege seg, men mer som en utvikling med snøballeffekt. Forbudspolitikken ble innført i en annen tid, av årsaker og myndigheter med verdigrunnlag de færreste vil vedkjenne seg i dag. Praktiseringen av den står i kontrast til FNs erklæring om Menneskerettigheter.

-Hvorfor tror du at Høyre og Venstre har fått gjennomslag for dette i en ny regjeringsplattform? Ser vi en ekte omsorg for mennesker med rusutfordringer, eller er det noe annet?

-Jeg har sterk tro på de krefter som styrer landet i vårt demokrati, så ja. Jeg mener det ligger gode hensikter til grunn for endringen. Den er samfunnsnyttig både menneskelig og økonomisk. Jeg er så heldig å kjenne og ha møtt de fleste som står bak denne politikkendringen. Den gamle politikken har blitt opprettholdt mer som følge av tradisjon enn av vond vilje. Flere av de som i dag ønsker endring, har jeg møtt som debattmotstandere tidligere og jeg vil si at deres engasjement og vilje til endring av standpunkter er rent sagt forbilledlig. I desember gikk, som tidligere nevnt, stortingsflertallet inn for avkriminalisering. I tillegg vedtok Oslo bystyre utmelding av European Cities Against Drugs (ECAD). I den forbindelse skrev jeg i begeistring meldinger til både stortingsrepresentanter og bystyremedlemmer. Tilbakemeldingene lød i hovedsak på at de tidligere har hørt meg holde foredrag for dem, enten da de var konfirmanter eller som konfirmasjonskursledere i Human-Etisk Forbund. Nå foreslår de en mer human narkotikapolitikk, i setninger innledet enten av «Ærede president», eller «kjære ordfører». Det var så overveldende at da må jeg innrømme at jeg gråt en skvett.

-Hva må politikerne nå følge opp denne endringen med, helt konkret?

-Det viktigste nå er å gjennomgå helsetilbudene overfor rusavhengige på nytt. Ruspolitikken har til nå vært paradoksal. Hjelpetiltakene er opprettet i en tid der den overordnede politikk har vært å gjøre det så vanskelig å være narkoman at man vil slutte av den grunn. Følgelig ble hjelpetilbudene opprettet med sterke avgrensninger, for ikke å presse forbudspolitikken for hardt. Derfor har de ofte høy terskel inn og lav terskel ut. Som det står i regjeringserklæringen, må sprøyterommet endres til brukerrom. Med mulighet for bruk av flere stoffer enn kun heroin og tilrettelegges for mindre skadelige inntaksmåter. Substitusjonsmedisineringen må utvides til bruk av flere medikamenter, inkludert heroin, og valgfriheten økes. Behandlingsapparatet må styrkes, og når kriminaliseringen opphører må behandlingsapparatet slutte med sin unødvendige bruk av kontroll og sanksjoner. Brukerorganisasjonene bør inkluderes som ressurser i denne prosessen. Jeg er selv på rusbehandlingsinstitusjon i disse dager. En jeg kjenner var nylig lagt inn på slankeklinikk. Kun min bagasje ble ransaket ved innkomst. Bare jeg ble forelagt et skjema for å skrive under på at jeg godtar urinprøver, for å oppnå tillit. Og hun på slankeklinikken risikerte ikke å miste retten til helsetjenester om hun «sprakk» og spiste et stykke Napoleonskake. Akkurat sånn ønsker jeg at både jeg og andre i samme situasjon skal behandles.