Sexarbeiderne ber om ordet

6. mars 2013 15:02 Sist oppdatert 6. mars 2013

Brooke Magnanti ble kjent under navnet Belle de Jour i 2003 da hun blogget om sitt liv som prostituert i London. <a href="http://www.flickr.com/people/34916866@N02">Paul Clarke</a> /Wikipedia/<a href="http://creativecommons.org/licenses/by/2.0/deed.en">Creative Commons</a>

Prostituerte er kvinneyrket feministene avskyr. Nå vil de selv delta i debatten. De ønsker trygghet og respekt, ikke tvangshjelp.

Kommentar

Dette er en kommentar. Den gir uttrykk for skribentens analyser og meninger.

I 8. mars-togene på fredag går norske feminister under paroler som «Prostitusjon er vold» og «Håndhev sexkjøpsloven». De anser prostitusjon som kjøp og salg av kvinnekropper, en etterlevning fra vår mannsdominerte fortid som bør avskaffes med makt.

Påfallende fraværende bak disse parolene er ofrene for denne volden, de som visstnok får kroppene sine kjøpt og solgt og gråter seg i søvn hver kveld mens de drømmer om å bli reddet ut av helvetet de har havnet i: De prostituerte selv.

Mange opplever seg i stedet forrådt av feministene. Ikke bare må de håndtere farlige kunder, unngå kjønnsykdommer, tåle mobbing, og gjøre seg avhengig av kriminelle. I tillegg kommer aktivister som har lite kunnskap men mye makt og «hjelper» dem på en måte som gjør arbeidshverdagen deres enda farligere.

I Norge har Pro-Senteret, Oslo kommunes hjelpetilbud for prostituerte, og PION, Prostituertes interesseorganisasjon i Norge, lenge advart om at kampen mot prostitusjon rammer de man ønsker å redde. De vet hva de snakker om. De ser sexmarkedet på nært hold.

Slik er det også internasjonalt. Kravene om strenge lover kommer fra de som av ideologiske og religiøse grunner drømmer om en verden uten sexhandel.

De prostituerte selv har mer jordnære drømmer: De ønsker kun trygge arbeidsforhold og å bli behandlet med respekt. Ideologiske utopier får andre ta seg av.

Nye stemmer

Dette har mennesker som selger sex sagt lenge. Men snart blir du kanskje nødt til å lytte til dem. For stadig flere nåværende og tidligere prostituerte trer frem i offentligheten, kremter, og ber om ordet. De er smarte, de kan skrive, og de er lite imponert over debatten vi andre fører om dem.

Brooke Magnanti ble kjent under navnet Belle de Jour i 2003 da hun blogget om sitt liv som prostituert i London. Hun skrev om gode kunder, vanskelige kunder og hverdagsutfordringer, med tørr humor og sjarm. Bloggen var ikke reality-porno, men fortellingen om et vanlig menneske med et underlig, frustrerende, men stort sett ganske hyggelig yrke. Bloggen ble til to bestselgende bøker og en TV-serie, Secret Diary of a Call Girl .

Etterhvert stod Magnanti fram under sitt eget navn. Inntektene hadde gått til å finansiere universitetsutdannelse for en karriere som forsker. Nå har hun kastet seg inn i sexkjøpdebatten. I boken The Sex Myth angriper hun mytene som preger debattene om sex, porno og prostitusjon.

Hun kritiserer tall mange sprer ukritisk, så som at titusenvis av prostituerte i Storbritannia er ofre for menneskehandel. Det finnes ikke noe grunnlag for denne påstanden, skriver hun. Politiet finner bare noen få. Tallene blir til som i eventyret om fjæra som ble til fem høns. Noen leser en spekulasjon i en avisartikkel. Så dobler de tallet for å være sikre, og sprer det videre. Ingen bryr seg med å sjekke.

Sexkjøpmotstandere bruker ofte tall om hvor ille prostituerte har det som ammunisjon. Men datagrunnlaget er tynt. Ofte har man bare snakket med kvinnelige gateprostituerte som aktivt oppsøker hjelp, og ikke med for eksempel bordell-ansatte, eskorter, menn eller transseksuelle.

Krigen mot prostitusjon har bieffekter. Magnanti forteller om «strøket» i Sheffield, en gate hvor god belysning og høy aktivitet skapte trygghet for de prostituerte. I slike gater kan man samarbeide om å unngå farlige kunder. Men bymyndighetene jagde dem vekk. Det ble for flaut å ha dem der. Noen år senere deltar Magnanti som student ved obduksjonen av en prostituert kvinne. Hun hadde blitt knivstukket i en av de mørke, ensomme sidegatene de gateprostituerte nå var nødt til å oppholde seg i.

Kulturen vår liker å fortelle «dead hooker»-vitser. Brooke Magnanti ler ikke.

Trygge arbeidsforhold

Amerikanske Melissa Gira Grant har også gått veien fra prostituert til skribent. Hun skriver bitende artikler om hvordan prostitusjonsmotstandere ødelegger livene til de de skal redde. Menneskehandel finnes, men aktivistene tramper inn som elefanter. De går til krig mot annonsetjenester som Backpage, uten å tenke på at innemarkedet er tryggere enn gaten. Noen vil legge ned støttetilbud for prostituerte, slik 8. mars-toget i Oslo i 2012 oppfordret til å legge ned Pro-Sentret.

De prostituerte skal reddes gjennom å gjøre livet deres til et helvete. Men det er greit, for det er det jo allerede. Grant skriver syrlig om kristne og feminister som tror prostituerte er sexslaver fordi mange heller ville drevet med noe annet. Men det gjelder tross alt mange av oss. Vi velger alle mellom de mulighetene vi har. For noen innebærer det å selge seksuelle tjenester. Det er ikke alltid glamorøst, men et helvete blir det først når noen fjerner muligheten din til å jobbe på en trygg måte.

Det er dette de vil fortelle oss, de som står fram med erfaringene sine. At de ønsker trygge arbeidsforhold og respekt.

De fleste gjør det pseudonymt på nettet, men de er ikke vanskelige å finne. De har egne blogger eller skriver i gruppeblogger som Tits and Sass. De er på Twitter. I Norge har «Frøken X» sammen med tankesmien Progressiv nylig foreslått å legalisere prostitusjon. Hun ser på seg selv som gründer, og ønsker å starte fagforening. Forbildet hennes er Brooke Magnanti. I 8.mars-toget i Oslo denne uken stiller hun med den alternative parolen «my body, my business».

Respekt for sexarbeidere

Mange av disse aktivistene omtaler prostituerte som «sexarbeidere». Slik vil de markerer at det å selge sex er et arbeid, ikke en offertilstand, og de ønsker å omfatte andre yrker feministene også vil bekjempe, som stripping og porno. En «prostituert» er en sliten stoffmisbrker som henger på gatehjørnet og venter på å bli reddet av en middelklasseengel. En «sexarbeider» er et voksent menneske med en vanskelig jobb, som du behandler med respekt.

Det er nettop respekten som trekker opp grensene i denne debatten. Hvis du mangler respekt for sexarbeidere som mennesker kan du, som en representant for Frelsesarmeen i USA gjorde nylig, omtale dem som «cum receptables» i samme setning som du forsvarer menneskeverdet deres. Du snakker om sexarbeidere, ikke med dem, og vifter dem bort (eller verre) når de forsøker å komme til ordet. De som vil nyansere skrekkhistoriene kaller du løgnere og heldige unntak.

Og jeg vet sannelig ikke hvem som hyppigst omtaler sexarbeidere som «horer»: Menn som griseprater eller feminister.

Hvis du derimot har respekt for sexarbeidere som mennesker så lytter du til det de har å si. Og hvis du har et forslag til hvordan du kan hjelpe dem, og de ler og rister på hodet og sier at du ikke har forstått noen ting, så tenker du deg om en gang til. Kanskje er det noe viktig du ikke har forstått?

Sexkjøploven

Det er slemt av sexarbeiderne å blande seg inn i debatten om yrket deres på denne måten. Vi klarte oss jo så fint uten dem.

Vi trodde vi visste hvem de var. Noen trodde de var de nymfomane gledespikene fra kundenes fantasiliv. Andre trodde de var ofre som venter på å bli frigjort fra sexslaveriet. Og så kommer de selv og hevder at de er vanlige mennesker med en jobb som er vanskelig og i blant farlig, men like mangfoldig som andre yrker. At sexfantasiene og tårefantasiene ikke stemmer. At de er et serviceyrke med gode og dårlige sider, og at de selv vet best hva vi skal gjøre med de dårlige.

Da Norge innførte forbudet mot sexkjøp i 2009 var det med gode intensjoner. Loven skulle være på sexarbeidernes side ved å straffe kundene i stedet for selgerne. Men vi valgte oss et underlig forbilde: den svenske sexkjøploven fra 1999. I Sverige mener myndighetene at all prostitusjon er vold, uansett. Hensikten er ikke å rydde opp i bransjen, men å avskaffe den.

Den norske loven skulle bekjempe menneskehandel ved å redusere etterspørselen. Det er et fint mål. Menneskehandlere bruker løgn og trusler til å utnytte menneskers arbeidskraft, for eksempel ved å narre dem til å la seg smugle til et land hvor de ender opp i slavelignende arbeidsforhold.

Men det er uklart hvor mye menneskehandel det er i det norske sexmarkedet. Lovforslaget satte ingen tall på problemet det var ment å løse. Regjeringens handlingsplan mot menneskehandel (2006-2009) gjør det heller ikke. Stridbeck-rapporten om kjøp av seksuelle tjenester fra 2004 gjør det ikke – men har til gjengjeld snakket med «to kvinner som jobber som prostituerte».

Vi hadde allerede en lov mot menneskehandel. Basert på hvilke tall kom vi fram til at det ikke var nok?

Volden har vi iallefall ikke klart å løse. I Pro-Sentrets rapport Farlige forbindelser fra 2012 forteller prostituerte at de opplever mye vold, og langt mer på utemarkedet enn på innemarkedet. Sexkjøploven har gjort dem mer isolerte og sårbare. Den har skapt et kjøpers marked. Og det er de «snille» kundene som har forsvunnet, de som oppfører seg pent. Da må man ta til takke med de «slemme», de som krangler og tøyer grensene.

Men så var heller ikke tryggere arbeidsforhold et mål for sexkjøploven.

Veien til Karl Johan

Det er sexarbeiderne selv som er ekspertene på sine egne liv. Selv de notoriske nigerianske prostituerte fremstår som mennesker, ikke ansiktsløse ofre, når de får snakke for seg. I FAFO-rapporten Afrikanske drømmer på europeiske gater fra 2006 forteller de om veien fra Nigeria til Karl Johan. Det er en vei som preges mer av håp og fattigdom enn av trusler. Veien er lang, og går ofte via Italia og Spania før de hopper videre til det de tror er et mer lukrativt marked i Norge. Noen visste ikke hva de gikk til da de forlot Nigeria. Mange er skuffet over livet i Norge, spesielt over at de må stå på gaten. Men tilbake til fattigdommen i Nigeria? Aldri.

I My life is too short; I want to live now fra 2006 forteller øst-europeiske prostituerte lignende fortellinger. De første som dro ble ofte løyet til, men nå vet alle hva de går til. Noen har blitt utsatt for menneskehandel, men opplevde det som lett å slippe fri. «Lina» brukte et byrå for å reise ut. De sendte henne til Sør-Europa, hvor hun ble utnyttet av halliker. Hun rømte hjem, men brukte så det samme byrået for å reise ut en gang til. Denne gangen havnet hun i Norge. Hun ville heller ta sjansen på å bli utnyttet enn å ta en lavtlønnet sekretærjobb.

Det er altså ikke bare priviligerte sexarbeidere som Brooke Magnanti som protesterer mot tårefantasiene. Mange prostituerte har det vanskelig. Det sier de også selv. De ønsker og trenger hjelp — men hjelp til å løse problemene de faktisk har, ikke de problemene ideologene sier at de burde ha. De vil bygge et greit liv i den virkelige verden, ikke en feministisk utopi.

De ønsker det vi alle ønsker: Å bli lyttet til, og bli behandlet som voksne mennesker.

Det betyr ikke at de skal få alt de ønsker. Arbeidsinnvandring må reguleres, og det samme må gatesalg. Men sexarbeidernes egne fortellinger viser at det som gjør sexmarkedet unikt farlig er tiltakene vi bruker for å bekjempe det.

Hvor er de gode feministene?

Jeg formulerer meg som om alle feminister vil bekjempe prostitusjon med makt. Hvis du er feminist selv håper jeg dette provoserer deg. Det var hensikten. Egentlig er det ikke slik. Mange av de som støtter sexarbeidernes rettigheter gjør det i feminismens navn.

Men en politisk bevegelse eies av de som er flinkest til å bruke den.

Én sexarbeideraktivist skriver at hun er lei av kvinner som sier de er «gode feminister» som støtter sexarbeidernes rettigheter, men som ikke gjør noe for å ta bevegelsen tilbake fra de «dårlige». Hun anklager de «gode» feministene for å sitte hjemme med sexleketøyene sine og være fornøyde over hvor frigjorte de er. I mellomtiden er det de «dårlige» feministene som organiserer seg og driver lobbyvirksomhet. Det er de som skaper nye lover, og setter dagsorden. Det er dem bevegelsen tilhører. Derfor har hun mistet all tro på feminismen.

Dette er dystert, men det er noe i det. Dere som mener at feminisme kan være mer enn årets nedstøvete 8. mars-paroler, hvor var dere da de ble vedtatt? Unge Venstre gjorde et tappertforsøk. Hvor var dere andre? Hvor er dere neste år?

Hva har dere tenkt å gjøre med at et farlig kvinneyrke har blitt gjort enda farligere – i feminismens navn?

Det handler ikke om å like prostitusjon. Når vi blander penger og sex ser vi ofte menn og kvinner på sitt mørkeste. Men vi har den menneskenaturen vi har. Vi må gjøre det beste ut av det .

Det minste du kan gjøre er å spørre de du ønsker å hjelpe om hva slags hjelp de egentlig trenger. Og lytte til dem når de svarer.