Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Når jeg skriver dette, savner jeg familien min så mye at jeg nesten ikke fungerer. De har ferie, jeg har ferie, men vi kan ikke besøke hverandre. Jeg har ikke sett dem på tre år, for de er i Teheran og jeg i Asker.

De får ikke visum slik at de kan besøke oss, fordi det ifølge UDI ikke er noen garanti for at de forlater Norge ved visumets sluttdato. Det hjelper ikke at jeg som har vært norsk statsborger så å si hele livet, min «etnisk norske» mann og mine ressurssterke svigerforeldre stiller som garantister for at familien fra Iran bare blir her i to uker.

Og så tør jeg ikke besøke dem. Jeg har gjort det noen ganger, med hjertet i halsen ved både ankomst og avreise på flyplassen i Teheran. Det finnes eksilranere som har blitt ført rett i fengsel fra flyplassen, og det er mange som ikke har sluppet ut igjen av landet når feriebesøket er over.

Men som regel går det bra. Heldigvis, fordi det er få land som er så vakre som Iran og få folkeslag som er så varme og gjestfrie som iranere. Maten er himmelsk og musikken herlig.

Dessverre er også Iran landet der kontrasten og avstanden mellom folket og myndighetene er størst. Utenfor og innenfor hjemmet er to forskjellige verdener. Mens mange iranere kler og ter seg vestlig hjemme, hersker sharialover så snart man setter foten utenfor dørterskelen.

Alt fra kvinnelige former til politiske meninger er farlig og forbudt. Nå som forholdet mellom Iran og Vesten er forverret igjen, føles det derfor dumdristig for en journalist som meg å reise. Savnet gjør meg likevel gal nok til at jeg annenhver dag vurderer å hoppe på et fly og håpe på det beste. Jeg vet samtidig godt at etter teksten du leser nå er publisert, lever både familien min og jeg farligere enn før.

For med det iranske presteregimet vet man aldri. Den ene dagen kan man betale seg ut av voldtekt, den neste kan det å gå på en date ende i fengsel og piskeslag. Med mindre man reiser sammen med en norsk statsråd. Da ser man ut til å være trygg.

Jeg har aldri søkt asyl i Norge, men min mor gjorde det for 30 år siden. Hun flyktet fra Teheran i 1988, da irakiske bomber hadde nådd hovedstaden og landets president het Ali Khamenei. Du vet han med turban som er åndelig leder nå. Mange som flyktet da, reiser i dag og besøker familien. Men aldri med lave skuldre.

Regimet ser nemlig ikke blidt på iranere som har migrert til Vesten som flyktninger. Det setter presteregimet i et dårlig lys at iranere flykter fra det. Kjæresten til fiskeriminister Per Sandberg gjorde ifølge seg selv ikke bare det, da hun søkte asyl i Norge. Bahareh Heidari Nasserabad (nå Letnes) flyktet også fra familien som ville gifte henne bort, noe som både er lovlig og anbefalt etter iransk lov.

Hun brøt altså iransk lov ved både å motsette seg ekteskapet og ved å forlate landet som ugift kvinne uten tillatelse fra far. Men da hun etter tre avslag og tvangsretur dukket opp i Iran i 2008, ville myndighetene ikke slippe henne inn på grunn av «manglende papirer».

Som eksiliraner både opplever og hører man historier om eksiliranere som har kommet i en eller annen form for trøbbel når de har reist tilbake, men jeg har aldri hørt om en rømling som ikke har sluppet inn i landet igjen. Frykten ligger alltid i ikke å slippe ut igjen. Regimet ser det som sin gudgitte oppgave å sørge for at iranere følger sharia. Var det ikke nettopp derfor hun flyktet?

Høsten 2008 får likevel Bahareh opphold, og slipper dermed å reise tilbake til Iran der livet hennes er i fare. Men så skjer dette merkelige: Bahareh knytter bånd til den iranske ambassaden i Oslo. Her jobber hun med relasjonsbygging mellom Iran og Norge, og hun deltar i nyttårs- og nasjonaldagsfeiringer.

Den iranske nasjonaldagen «22. Bahman» markerer dagen da den islamske revolusjonen i 1979 var et faktum. Den 11. februar det året stiftet nemlig ayatolla Khomeini den islamske republikken og erstattet sjahens sekulære lovverk med sharialover.

For svært mange iranske familier er dette naturligvis en sorgens dag. Ikke bare fordi Iran fra den dagen av ble underlagt presteregime og sharia, men også fordi mange mistet sine kjære i revolusjonsopptøyene. Min onkel var blant mange tusen som ble skutt og drept på gaten i Teheran den dagen. Den norske regjeringen ved statsråd Sandberg feirer denne dagen med te, kaker og Bahareh på den iranske ambassaden i Oslo.

La meg si noen ord om iranske ambassader, i tilfelle noen skulle komme i skade for å tro at det er snakk om en institusjon à la Sjømannskirken som serverer vafler til norske studenter på 17. mai eller amerikanske ambassader som byr på burger med små flagg på hver 4. juli. Nei, den iranske ambassaden i Oslo, er som de andre iranske ambassadene i Europa, fryktet og forhatt av de aller fleste iranere som lever i eksil.

Iranske diplomater er presteregimets forlengede arm ut i verden, og har siden revolusjonen i 1979 stått bak og vært knyttet til terrorforsøk og attentater i flere europeiske land. Noen ganger har målet vært å forsvare islams ære, andre ganger å sabotere politisk opposisjon.

Norsk politi har opplyst at det finnes bilder av mannen som var mistenkt for drapsforsøket på William Nygaard i 1993 på vei inn i den iranske ambassaden i London. Nygaard hadde som kjent utgitt den islamkritiske boka Sataniske vers på norsk. Et nyere eksempel, som bare er én måned gammelt, er arrestasjonen av en iransk diplomat tilknyttet ambassaden i Brussel, som skal ha planlagt en terroraksjon og plantet en bilbombe i Paris. Mål: Et arrangement i regi av den iranske opposisjonsgruppen NCRI, der Trump-advokat Rudy Giuliani var blant talerne.

Blant eksiliranere er det en kjensgjerning at man skal passe seg, ikke bare for diplomater og ambassadefolk, men også dem som omgås disse. De få iranerne bosatt i Norge som deltar på arrangementer i regi av ambassaden i Drammensveien i Oslo, gjemmer derfor ofte ansiktet på vei inn. På merkedager står det nemlig som regel eksiliranere på utsiden, både for å notere seg hvem som er regimevenner og for å rope slagord mot dem.

Frykten er ikke ubegrunnet. Samme år som Bahareh fikk opphold i Norge, jobbet jeg som reporter i NRK Dagsnytt. Sammen med en kollega fant vi et brev til daværende justisminister Knut Storberget i postjournalene. Avsender var visepresidenten i Europaparlamentet, Alejo Vidal-Quadras, som advarte norske myndigheter mot at det «iranske regimet sender et antall etterretningsagenter til europeiske land i ly av å være asylsøkere».

Den gang sa informasjonssjef Martin Bernsen i PST til VG: «Vi har indikasjoner på at dette er noe som skjer i Norge». I 2011 meldte NRK om iranske asylsøkere i Norge som ble vervet av ambassaden til å spionere på andre norskiranere.

Når en kvinne som har fått opphold i Norge så sent som i 2008 pleier både sosial og profesjonell omgang med den iranske ambassaden i Oslo, bør det derfor være flere enn norskiranere som stiller spørsmål om hvorfor.

Så er det ferieturen. Først et par avklaringer.

1. I Iran kan ikke en mann og kvinne ha sosial omgang alene med mindre de er gift. Følgelig kan ikke en iransk (eller iranskættet) kvinne reise eller bo på hotell sammen med en mann, uten å fremvise godkjent vigselsattest. Når min mann og jeg har vært i Teheran, har vi dermed ikke kunnet reise innenriks med fly eller ta inn på hotell sammen, fordi vi ikke har vært gift på sjiaislamsk vis.

Det spiller ingen rolle at vi ikke er muslimer. Jeg har også blitt arrestert for å sitte i en bil sammen med en jevnaldrende mannlig slektning. Dette er de offisielle reglene, og brudd på disse gir bøter og opp til 80 piskeslag.

2. Hijab er påbudt i det offentlige rom for alle jenter og kvinner over skolealder, og mangel på sådan kan straffes dersom jenta har fylt ni år. Dette gjelder også på nett. Min frisør i Teheran har ved tre anledninger blitt arrestert og satt i varetekt for å ha postet bilder av seg selv og kunder uten hijab på Instagram.

Hun får ikke lov til å vise frem frisyrer fordi det etter iransk lov er «haram» for en kvinne å vise håret til en mann hun ikke er i nær familie med.

Hva er det da som har skjedd når en shariarømling som ikke slapp inn i Iran for bare ti år siden, nå ikke bare slipper inn, men får reise uforstyrret rundt i landet sammen med en mann hun ikke er gift med?

Hvordan har det seg at bilder av henne uten hijab, og tett omslynget med nevnte mann, ikke bare postes på hennes sosiale medier, men også på en norsk statsråds offisielle facebookside? Med forbehold om at Norges fiskeriminister har inngått et sjiamuslimsk ekteskap med den tidligere asylsøkeren, hvordan kan to mennesker som så tydelig og veldokumentert trosser iransk lov frekventere landets ambassade i Norge?

Det norske myndigheter og medier må komme til bunns i, er om det er hans, hennes eller begges forbindelser som har gjort et slikt forhold og en slik ferie mulig. For iranere blir daglig fengslet og torturert for å gjøre nøyaktig det Per og Bahareh har gjort denne sommeren.