Gutten min trenger hjelp, det er nå livet hans er. Kan dere høre meg, Inga Marte Thorkildsen og Raymond Johansen? | Anonym mor

Anonym Mor

5. apr. 2017 21:15 Sist oppdatert 6. april 2017

Som mamma ble jeg marginalisert, på sidelinjen måtte jeg stå og se på at gutten min sakte, men sikkert forsvant. Inntil jeg ikke lenger maktet å stå oppreist, skriver kronikkforfatteren. Illustrasjon: Arne Nøst

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

I november var det 20 meldinger på barnevernets bord. Barnevernsvakten hadde jeg ringt mer enn 50 ganger de siste månedene, skriver kronikkforfatteren. Dag W. Grundseth

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

– Jeg skal drepe deg, brølte gutten min (16) mot meg, mens han forsøkte å komme seg inn i en liten hytte jeg hadde forskanset meg i.

Stadig nærmere barskapet

Det var på forsommeren i fjor, vi var alene, langt utenfor allfarvei.

Før vi kom oss av gårde fra byen, merket jeg at han var rastløs, han fiklet med fingrene, reiste seg, satte seg, for så å reise seg igjen. Vi gjorde en avtale om når vi skulle kjøre, han uteble i mange timer. Da han endelig kom, var han sint, i løpet av kjøreturen gulpet han opp edder og galle.

Jeg skal drepe deg, brølte gutten min

Da vi kom frem, snek han seg rundt med olmt blikk. Frem og tilbake, frem og tilbake og snirklet seg stadig nærmere barskapet med urgammel, nesten ikke drikkbar brennevin.

Før jeg la meg, gikk jeg inn til ham, og bagen hans, som hadde vært slunken da vi ankom, bulte nå i alle retninger. Jeg åpnet den, til hans høylytte protester. I den lå det brennevinsflasker. Jeg tok dem rolig ut og sa at dette snakker vi om i morgen.

Jeg kvapp til da jeg hørte lyder utenfor der jeg lå, vinduet var på gløtt. Plutselig så jeg ansiktet hans i vindussprekken, det bleke ansiktet fullt av raseri lyste opp i den svarte natten.

Han freste og hamret på hytteveggen og skulle inn, øynene var mørke og blikket desperat. Gutten min var borte.

Politiet ble tilkalt, tok ham med og sendte med rette en bekymringsmelding til barnevernet.

Tatt for narkotikabesittelse

De neste månedene ble vi kastet inn i et inferno av uforutsigbarhet.

Gutten min endret seg, uteble fra hjemmet, kom hjem ruset etter dager uten kontakt.

Fraværet på skolen økte utover høsten. Det var våkenetter og ekstrem engstelse, stadige oppmøter hos politiet for å melde ham savnet, leteaksjoner, legevaktbesøk, tilkalling av ambulanse, utallige telefoner til barnevernsvakten, uteseksjonen og barnevernet.

Jeg tryglet om hjelp. Men barnevernet fremsto handlingslammet og vingeklippet. Selv ikke en støttekontakt gjennom sommeren kunne innvilges. En støttekontakt jeg selv hadde skaffet.

Først tre måneder senere ble vedtaket om støttekontakt fattet, men ble ikke fulgt opp. Samtidig ble vi tilbudt samtaler med sosionom, en til to ganger i uken. Noe som var totalt utilstrekkelig, gitt utviklingen.

Jeg tryglet om hjelp. Men barnevernet fremsto handlingslammet og vingeklippet.

Samme måned ble han tatt av politiet for besittelse av og mistanke om salg av narkotika. Da politiet kom hjem med ham den natten, var jeg så lettet. Jeg tenkte at nå får vi endelig hjelp.

Gutten min var gått fra å være en som brukte stoff til muligens også å selge. Han hadde tråkket over enda en terskel. Det var ytterst viktig å få hjelp. Jeg håpet at barnevernet så det på samme måte.

Jeg ba barnevernet overta ansvaret

Den ene bekymringsmeldingen etter den andre fortsatte å strømme inn til barnevernet fra offentlige instanser. I november var det 20 meldinger på barnevernets bord. Barnevernsvakten hadde jeg ringt mer enn 50 ganger de siste månedene.

Jeg hang som en vaskefille etter, andpusten, utslitt og syk. Familien lå til slutt som et skipsvrak med bitene spredt rundt, mens stormen fortsatte å herje og røske i vårt liv. Det var bebreidelser, engstelse, skuffelse, sinne og fortvilelse om hverandre.

Som mamma ble jeg marginalisert, på sidelinjen måtte jeg stå og se på at gutten min sakte, men sikkert forsvant. Inntil jeg ikke lenger maktet å stå oppreist.

Noen uker før jul kontaktet jeg politiet og barnevernsvakten og sa at han ikke fikk komme inn om han kom hjem. Han hadde også denne gangen vært borte i flere dager. Jeg ba barnevernet overta ansvaret for ham.

Senere samme kveld ødela han nærmest inngangsdøren med knyttnevene. Politiet kom med en gang. Gutten min rakk å løpe fra alt, ut i den kalde natten.

Jeg ba barnevernet overta ansvaret for ham

Den natten sov han ute, han var blitt avvist på det groveste av sin mamma.

Hvordan kan jeg klare å leve med å ha snudd ryggen til ham, stenge ham ute av eget hjem? Har jeg påført ham uhelbredelige sår?

Jeg har ennå ikke svar.

Jeg gjorde det fordi jeg var desperat etter hjelp, jeg vet fortsatt ikke om målet helliger midlet.

Hjalp det?

Hvor høyt må jeg rope?

Nå er han på institusjon her i Oslo. Institusjonen er vel og bra for sitt formål, men utilstrekkelig for hans behov. Han kan komme og gå når han vil. Om han kommer dit ruset, får han et klapp på skulderen og ros for at han kom tilbake.

Institusjonen driftes åpenbart på en ideologi hvor positive tilbakemeldinger er enerådende, troen på grensesetting er fraværende. «Negative» følelser som sinne og frustrasjon skal pakkes bort og gjemmes innerst i en skuff.

Men jeg er rasende for at vi har tillatt at samfunnet er blitt slik at vi svikter enkeltmennesker gang på gang. Hvor høyt må jeg rope?

Politiet har fortalt meg under hånden at de har ikke ressurser til å håndtere gjengproblematikk og de nettverkene som eksisterer på tvers av bydelsgrensene, ei heller det åpenlyse salg av stoffer som skjer på gater i skolegårder og på fester i Oslo Øst og Oslo Vest.

Nettverkene preges av indre justis. Etter en gjengkonfrontasjon nektet han å anmelde. Han visste godt hvem det var som sto bak, han fortalte at noen internt ville ta seg av det.

Institusjonen er vel og bra for sitt formål, men utilstrekkelig for hans behov

Som 15-åring ble han rekruttert inn i miljøet på beste vestkant, av en gutt som selv bare var 13 den gangen han ble lokket med. Han ruser seg, han har rotet seg bort i et miljø som ikke tåler dagens lys og han står uten skoleplass. Barnevernet fortsetter å toe sine hender. De sier: han er jo så hyggelig. Jo, han er kjempehyggelig og en usedvanlig oppegående person, men, hva hjelper det? Hva er det vi venter på?

Og mens vi har ventet på hjelp, er han blitt straffedømt. Hvilket utgangspunkt er det for livet? Skal han klappes på skulderen og roses inn i narkohelvetet?

Det er nå han trenger hjelp

Barnevernets ytelser skal ifølge loven være forsvarlig. Barnets beste, er mantraet. Er oppfølgingen av min sønn forsvarlig? Er dette barnets beste? Neppe.

Det er snart sommer og rushøysesong. Barnevernets siste forslag er å la ham flytte inn i egen leilighet i Oslo

Er barnevernet ansvarlige for denne katastrofen som har råket vår familie? Barnevernskonsulenter kan i enkelte tilfeller sitte med opptil 50 saker, les: familier de skal følge opp. Det kan umulig gi forsvarlige barnevernstjenester. Så hvem er ansvarlig for at barnevernet har albuerom til å yte forsvarlig hjelp? Det er kommuneadministrasjonen og den til enhver tid sittende politiske ledelse.

Kan dere høre meg, Raymond Johansen og Inga Marte Thorkildsen?

Det er nå gutten min trenger hjelp, det er nå livet hans er!

For oss som familie er dette en enorm tragedie som ikke kan beskrives med ord. For samfunnet en stor økonomisk utgift, muligens mange år frem i tid. Samfunnskontrakten er brutt – fra makthavernes side.

Det er snart sommer og rushøysesong. Barnevernets siste forslag er å la ham flytte inn i egen leilighet i Oslo. Mot faglige råd.

Kronikken er anonymisert av hensyn til skribentens sønn. Aftenposten kjenner skribentens identitet og har fått tilgang til sakspapirer i saken.

Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter.