Esmalt võtsid interneti kommentaariumi stiili üle mõned veebiväljaanded, seejärel poliitikud ning nüüd ei kõhkle ka lapsed koolis õpetajasse halvustavalt, solvavalt ja mõnitavalt suhtumast, muretses president Kersti Kaljulaid teenetemärkide üleandmisel peetud kõnes .

"Võib-olla just praegu, aastal 2020, tundub tänamine ja kaasteeliste tunnustamine isegi tähtsam, kui see on olnud kunagi varem. Praegusel ajastul teab igaüks, kes oma nina koduuksest välja pistab selleks, et midagi avalikkusega jagada, kuidagi eest vedada, millelegi ka vastu vaielda või millegi eest seista, et ta riskib ka kriitikaga, mida tegelikult pole ära teeninud," rääkis president.

Presidendi sõnul lootsid palju, et ükskord jõuame aega, mil kõik inimesed mõistavad – internetiavarustes toimuv peab käima samade reeglite järgi, mille järgi käib niinimetatud päriselu.

"Ega me tegelikult ei teagi, miks läks hoopis nii, et algul kõlbas interneti kommentaariumi stiil üle võtta mõnedes veebiväljaannetes. Seejärel juba poliitikute väljaütlemistes, olgu raadios või valitsuse pressikonverentsil või riigikogu saalis. See jälle kahtlemata julgustab maha tegema igaüht igal pool."

Presidendi sõnul on laialt levinud arvamus, et just nii-öelda maksumaksja rahast elaval inimesel, olgu ta õpetaja, sotsiaaltöötaja või politseinik, peab olema paks ninasarvikunahk, talumaks maksumaksja kui kliendi kriitikat.

"Jah, peabki kriitikat taluma, aga ainult seni, kuni see on konstruktiivne. Ebakonstruktiivne kriitika võtab jalad alla ja liigub niimoodi sotsiaalmeediast läbi poliitika me kodudesse ja sealt laste kaudu kooligi. Oleme viimasel ajal lugenud palju sellest, et meie lapsed, kes on meie ühiskonna peegel, ei kõhkle koolis õpetajasse halvustavalt, solvavalt ja mõnitavalt suhtumast."

Presidendi sõnul teeb kõik see talle muret. Ta lisas, et teenetemärkide üritus on mõeldud selleks, et tänada ja tunnustada, et inimesed tunneks rõõmu.

"Meil on nii palju siin Eestis, mille eest tänulik olla. Kellele tänulik olla. Meil on väga vedanud, et meil on sellised inimesed, tänu kellele meil on viimase 30 aasta jooksul nii hästi läinud. Eriti on meil vedanud sellega, et ajal kui enamus meist tegeleb edasi tormamisega, on kusagil olnud ka need, kes ootavad järele sellest viimase kolme kümnendi pöörasest sõidust mahajäänuid ja heitunuid. Need, kes ei ole unustanud nõrgemaid me ühiskonnas ka siis, kui kogu ühiskond põdes raskekujulist edukultust ega tahtnudki näha, et Eesti sotsiaalne areng, empaatilise riigi areng on võrreldes majandusliku arenguga oluliselt hilistumas."