Harvinaisten haastattelujen ansiosta pääsemme kuulemaan, miten aikansa radikaalit, jääkärikoulutukseen Saksaan vuosina 1915–1916 lähteneet miehet kertoivat itse vaiheistaan. Millaiseksi he arvioivat jääkäriliikkeen merkityksen 50 vuotta itsenäistymisen jälkeen? Tämä mittava haastatteluaineisto ei aiemmin ole ollut yleisesti tiedossa.

Syksyllä 1914 elettiin tilanteessa, missä emämaa Venäjän osallistuminen kesällä alkaneeseen maailmansotaan huolestutti suomalaisia suuresti. Nuoret miehet pelkäsivät mahdollisuutta joutua sotaan tsaarin armeijassa, siitäkin huolimatta että asevelvollisuus oli suomalaisilta lakkautettu kymmenkunta vuotta aiemmin. Ilmapiiri oli levoton, jälleen kerran. Vanhempi väki kutsui aikakauden nuorisoa ”vetelehtijöiksi” – he olivat eläneet vain sorron aikaa eivätkä osanneet ennakoida tulevaisuuttaan kovin pitkälle. Lokakuussa pahimmat pelot tulivat todeksi, kun Venäjä julkisti suunnitelman, joka lopettaisi Suomen autonomisen hallinnon ja oikeusjärjestelmän.

Äiti sanoi, että aiotko sinä minulle sen häpeän aiheuttaa, että et lähde jääkäriksi? ― Per Zilliacus

Ylioppilaspiireissä alkoi tapahtua. Venäjästä haluttiin nyt toden teolla irti eikä passiiviseen vastarintaan enää uskottu. Nopeassa tahdissa eri ryhmissä asiaa pohtineet ylioppilaat tulivat siihen tulokseen, että ensimmäinen askel kohti irrottautumista oli sotilaskoulutuksen hankkiminen. Suomalaiset reservin upseerit eivät sitä suostuneet antamaan, Ruotsi ja Tanska kieltäytyivät. Päätettiin pyytää apua Saksalta. Maailmansotaa käyvä Saksa näki hankkeessa myös omia intressejä ja suostui. Koulutusta järjestettäisiin noin 200 miehelle. Tulijoiden oli oltava hyvistä perheistä, sivistyneitä, luotettavia ja heidän oli osattava saksaa.

Ensimmäiset 55 suomalaista aloittivat partiolaiskurssiksi naamioidun koulutuksen 25.2.1915 Lockstedtissa lähellä Hampuria. Valtaosa ensimmäisistä tulokkaista oli uusmaalaisista ruotsinkielisistä perheistä, moni jopa samasta koulusta. Kun tieto koulutusmahdollisuudesta levisi osakuntien kautta maakuntiin, leveni tulijoiden jakauma nopeasti. Syksyllä 1915 koulutusta päätettiin laajentaa, ja myös valintakriteerit höllenivät. Aloitettiin ns. suuri värväys, jonka seurauksena Lockstedtiin muodostui seuraavaan kevääseen mennessä noin 1 600 miehen vahvuinen ryhmä, joka kattoi kaikki yhteiskuntaluokat. Kolmasosalla oli maanviljelijätausta, kolmasosalla työläistausta, kolmasosa oli opiskelijoita. Statukseltaan he olivat valtion vieraina olevia ulkomaalaisia siviilihenkilöitä. Heistä jokainen tiesi syyllistyneensä vallitsevien lakien mukaan maanpetokseen eikä Suomeen olisi paluuta, jos hanke epäonnistuisi. "Se on sitten Siperia tai hirsipuu", heille sanottiin.

Tieto itsenäistymisestä Saksan itärintamalle

Jääkäreitä miehistä tuli toukokuussa 1916, jolloin heistä muodostettiin Kuninkaallisen Preussin Jääkäripataljoona 27. Suomalaispataljoona lähetettiiin puolustamaan Saksan itärintamaa nykyisen Latvian alueelle. Näissä sotatoimissa 13 suomalaista kaatui ja 49 haavoittui. Keväällä 1917 Venäjällä vaihtui valta maaliskuun vallankumouksen myötä ja pataljoona toivoi pääsyä Suomeen päästäkseen täällä toimiin, joita varten oli koulutusta hankkinut. Saksa antoi aseapua Suomeen mutta ei lähtölupaa jääkäreille. Seurasi pitkä epätietoisuuden aika, tiedonkulku Suomen ja pataljoonan välillä kangerteli ja pataljoonassa nähtiin suoranaista nälkää. Uusi tilanne synnytti politikointia myös jääkäreiden kesken ja vasemmistolaisesti suuntautuneet jääkärit järjestäytyivät omaksi ryhmäkseen.

Jok’ikinen lihallinen elukka syötiin, mikä kiinni saatiin, haikarakin ― Lauri Leppänen

Suomi itsenäistyi 6.12.1917. Jääkärit saivat tiedon viiveellä ja aluksi epäilivät sitä. Kotimatkaa Suomeen odotettiin kuumeisesti. Mielialat pataljoonassa kiihtyivät entisestään, kun ilmeni, että Suomi oli sisällissodan partaalla. Sota syttyi 28.1.1918, kahta viikkoa myöhemmin Saksa päätti pataljoonan paluusta. Kotiinpaluun ehtona jokaisen jääkärin oli valaehtoisesti ja allekirjoituksella luvattava taistelevansa seuraavan vuoden ajan Suomen laillisen hallituksen puolesta. Valtaosa pataljoonasta, joukossa myös punajääkäreitä, vannoi valan. Eri syistä johtuen nelisensataa jääkäriä jäi Saksaan. Jääkäreiden pääjoukko palasi Vaasaan 25.2.1918, päivälleen kolme vuotta koulutuksen aloittamisen jälkeen.

Ristiriitainen jälkimaine

Sisällissodan aikana vajaat 1 300 jääkäriä taisteli valkoisten puolella, sodan päätyttyä valtaosa heistä palasi siviilielämään. Kaikkiaan 49 jääkäriupseeria ylennettiin kenraaleiksi. Valtaosa jääkäreistä soti myös talvi- ja jatkosodassa. Sotilasuralla jatkaneilla oli suuri vaikutus Suomen puolustusvoimien kehitykseen aina 1950-luvulle asti.

Sisällissota jätti jääkärien jälkimaineeseen ristivedon, josta on ollut vaikea irrottautua. Erityisen hankalaa aikaa jääkärien kannalta oli politisoitunut 1970-luku, jolloin harva tutkijakaan tarttui jääkäriaiheeseen. Merkittävän poikkeuksen teki kuitenkin Vaasan tyttölyseon rehtori, historiantutkija Tauno Kuusimäki (1915–1990), joka harrastuksenaan oli alkanut haastatella vielä elossa olleita jääkäreitä. Vuosina 1967–1978 Kuusimäki haastatteli kaikkiaan 68 jääkäriliikkeeseen keskeisesti vaikuttanutta henkilöä, joista 57 oli Saksassa palvelleita jääkäreitä. Kuusimäkeä kiinnosti ilmiö sen laajassa mitassa, hänen tavoitteenaan oli tallentaa sekä upseeriston että rivijääkärien "oma ääni" aiheesta. Asiantuntija-apua projektiinsa Kuusimäki pyysi jääkäriliikkeestä ensimmäisen perusteellisen historiikin 1960-luvulla laatineelta professori Matti Lauermalta ja yhdessä he laativat rungon, mitä myötäillen haastattelut toteutettiin. Vaikka rungosta on ollut eittämättä apua, nousee onnistuneiden haastatteluiden suurimmaksi selittäjäksi juuri Kuusimäen itsensä persoona. Innostuksensa ja avoimen reagoivuutensa ansiosta hän on saanut myös haastateltavansa puhumaan vapaasti.

Kuusimäen laatimaa aineistoa voi syystä luonnehtia kulttuuriteoksi. Vuonna 1977 Kuusimäki kertoi Bertil Heinrichisille kiinnostuneensa jääkäreistä itsekin vasta silloin, kun joutui heistä koulussa opettamaan. ”20 vuotta olen tätä nyt harrastanut, 60 jääkäriä haastatellut. Olisi pitänyt aloittaa aiemmin. On tehty se virhe, että kaikenlaisia kansanlauluja on kerätty, sekin on hyvä juttu, mutta tätä asiaa ei ole hoidettu silloin kun olisi pitänyt.” Kuusimäki luovutti kokoelman vuonna 1979 tutkimuskäyttöön Helsingin yliopiston suomen kielen laitokselle sekä ohjelmakäyttöön Yleisradioon. Materiaalia ei kuitenkaan juurikaan ole käytetty kummassakaan tarkoituksessa. Luovutuksen yhteydessä Kuusimäki siirsi kokoelman omistusoikeuden Jääkäripataljoona 27:n Perinneyhdistykselle.

Kuin pieni pähkinänkuori se pataljoona leijaili siellä suuren maan ja sodan aalloilla ― Ruth Munck

Elävä arkisto julkaisee aineistosta vajaan kolmasosan, 15 haastattelua. Tärkein valintakriteeri nauhoitusten välillä on teknisen laadun lisäksi ollut diversiteetin esittely: mukaansatempaavien haastattelujen kautta saa hyvän käsityksen siitä, miten erilaisista taustoista jääkärit tulivat sekä millaisia erikoistehtäviä he saivat. Millaiset asiat heidän mielessään korostuivat? Millaiseksi he itse arvioivat jääkäriliikkeen merkityksen? Haastattelut on julkaistu leikkaamattomina.

Jääkärieversti Walter Horn (1893–1972) kuvailee, miten vasta ensimmäisen maailmansodan syttyminen sai hänet toveriensa lailla kiinnostumaan ulkopolitiikasta. Sodan myötä virisi kuitenkin uhka suomalaisten joutumisesta palvelemaan Venäjän armeijaa vieraalla maaperällä. Kevään 1914 promootion juhlapuheessa viitattiin ensimmäisen kerran suorasanaisesti ajatukseen Suomen itsenäistymisestä. Kesän aikana ilmapiiri kiristyi entisestään ja yliopiston syyslukukauden alettua oli Hornin mukaan selvää, että ”jotakin pitää tehdä.” Horn keskusteli aiheesta tiistai-iltaisin tovereidensa Pehr Norrménin, Per Zilliacuksen, Eric Anthonin ja Bertel Pauligin kanssa. Lokakuun 27. päivänä 1914 miehet tulivat Hornin mukaan siihen tulokseen, että sotilaskoulutusta on saatava ja että sitä pyydettäisiin Saksasta. Kahta viikkoa myöhemmin he pohtivat lähetettävien vapaaehtoisten määrää ja päätyivät vaatimattomasta luvusta 25 lukuun 150. Viikkoa myöhemmin, 17.11.1914, julkistettiin suomalaisessa lehdistössä nk. suuri venäläistämisohjelma. Hornin mukaan Ostrobotnian kokous pidettiin 20.11.1914. Kokous sinetöi päätöksen yhteydenotosta Saksaan. Parhaiten saksaa taitavina ylioppilaina Horn ja Paulig lähetettiin joulukuussa 1914 Tukholmaan tiedustelemaan asiaa.

Liki 60 vuotta myöhemmin Horn lukee Ostrobotnian kassahuoneessa Kuusimäelle Saksalle osoitetun asiakirjan. Hornin lisäksi Ostrobotnian kokousta ja Tukholman-matkan valmistelua ja sen välittömiä seurauksia muistelevat niitä todistaneet maisteri K. J. Kalliala ja toimittaja Rainer Sopanen.

Walter Hornin tavoin jääkärieversti Per Zilliacus (1892–1982) ilmoittautui ensimmäiselle "partiolaiskurssille" 25.2.1915 Lockstedtissa. Kaikkiaan 55 vapaaehtoista suomalaista aloitti tuolloin koulutuksen. Zilliacuksen kotona asiasta oli alusta lähtien ”selvät linjat”, isä kuului passiiviseen vastarintaliikkeeseen kagaaliin. ”Äiti sanoi, että aiotko sinä minulle sen häpeän aiheuttaa, että et lähde jääkäriksi?” Myös veli Henrik tuli Saksaan jääkäriksi vuonna 1916, mutta hänet vapautettiin pian palveluksesta sairauden vuoksi. Zilliacus kertoo tavoista, miten tietoja venäläisten toimista Suomessa välitettiin Ruotsiin mm. salakirjoituksen avulla. Haastattelussa hän pohtii myös syitä siihen, miksi jääkäreiden joukossa oli huomattavan paljon Helsingin uuden ruotsalaisen yhteiskoulun (Nya svenska samskolan) käyneitä ylioppilaita. Yksi selittävä tekijä on ainakin koulun rehtori Eirik Hornborg, joka itsekin saapui koulutukseen Lockstedtiin oppilaidensa perässä vuonna 1916.

Professori Eric Anthoni (1893–1978) osallistui aktiivisesti jääkäriliikkeen perustamiseen mutta terveydellisistä syistä hän itse ei lähtenyt Saksaan. Kuntonsa hän testasi kävelemällä Kruununhaasta Malmille. Anthoni muistaa hyvin Hornin luona käydyn keskustelun. ”Horn ja Norrmén olivat heti Saksan kannalla, Zilliacus ja minä emme.” Anthoni korostaa sitä, ettei jääkäriliikkeellä ollut ”saksalaista initsiatiivia”. Haastattelussa hän erittelee tarkoin, miten uusaktivistien toiminta erottui aiemmasta vastarinnasta. Huomio: ääninauha on paikoin vioittunut.

Jääkärikenraalimajuri Otto Bonsdorff (1892–1987) saapui Lockstedtiin yksin maaliskuun 1. päivänä 1915. Saksa oli hänelle maana ja kielenä tuttu jo opiskeluajoilta. Bonsdorff kertoo epätietoisuuden ajasta kesällä 1915, jolloin ei ollut tietoa, jatkuuko koulutus vai ei. Koska Suomeen ei ollut paluuta, hän haki saksalaiseen pioneerikomppaniaan. Anomus otettiin hymyillen vastaan, mutta sitä ei viety eteenpäin. ”Wetterhoffin puuhat siellä olivat menossa. On täysin Wetterhoffin ansiota, että se (koulutus) saatiin jatkumaan.” Toisin kuin monella muulla, ei Bonsdorffilla Libaussa ollessaan ollut koti-ikävä. Hän saattoi vierailla kaupungissa asuvan tätinsä luona, ja tädin luona puolestaan asui hänen pikkuserkkunsa, tuleva rouva Bonsdorff. ”Hän on se todellinen — ja ainoa — jääkärin morsian!” Pari kihlautui Libaussa ja heidät vihittiin Suomessa syksyllä 1918. Kuusimäki haastattelee myös rouva Bonsdorffia.

Helsinkiläisen Heinrichsin perheen kaikki neljä poikaa lähtivät jääkäreiksi. Jääkärieversti Bertil Heinrichs (1897–1992) oli heistä nuorin, ja sai tietää veljiensä olinpaikasta vasta syksyllä 1915. Nuoresta, 18 vuoden iästään huolimatta Heinrichs teki lähtöpäätöksen heti eikä runebergiläisessä kodissa estelty. Perillä Saksassa vielä kasvuiässä ollut Heinrichs kärsi ravinnonpuutteesta erityisen pahasti. Hän itse pääsi nälkäkramppien vuoksi lopulta hoitoon, mutta muistaa hyvin, millaisiin epätoivoisiin tekoihin muutama kohtalotoveri ajautui. Olosuhteet löivät leimansa myös veljesten väliseen kanssakäymiseen. Kun Bertil Heinrichs ilmoittautui veljelleen Erikille, ettei vastoin yleistä luuloa ollutkaan kuollut kranaatti-iskussa, vastasi tämä ”Hyvä on, saatte mennä”, vaikka ensin olikin aikeissa halata. Heinrichs ja Kuusimäki pohtivat jääkäriliikkeen poliittisuutta. ”Ei siellä ollut puhetta oikeistosta ja vasemmistosta, ainoana asiana oli saada Suomi itsenäiseksi. Mutta poliittisia kapinallisiahan me olimme.” Heinrichsin mukaan sisällissota olisi voinut päättyä valkoisten voittoon myös ilman jääkäreitä. Olennaista oli hänen mukaansa se henkinen voimanlähde, minkä jääkäriliikkeen olemassaolo oli isänmaallisessa kansassa herättänyt. ”Meidän oli pakko toimia siten, kuin kansa kuvitteli meidän toimivan. Ei ollut aina helppoa kulkea joukon etupäässä, mutta kansan suosio suorastaan pakotti meidät siihen.”

Jääkärieversti Olof Heinrichs (1891–1983) oli töissä Amerikassa, kun sai tietää veljiensä Erikin ja Gunnarin aloittaneen sotilaskoulutuksen Saksassa. Vain kolmea viikkoa myöhemmin hän saapui itse Lockstedtiin. Ennen tätä hänellä oli ollut vaiheikas työura mm. Suomen paperiyhtiön agentuurissa Odessassa. Siellä vapaa-aika oli kulunut harrastaen tennistä ranskalaisessa, jalkapalloa englantilaisessa ja voimistelua saksalaisessa urheiluseurassa. Muistellessaan jääkäriaikaa Saksassa hän ei aluksi muista nälkää ollenkaan. Heinrichs ja Kuusimäki pohtivat, miksi itsenäisyyshanke virisi samaan aikaan niin erilaisissa kansanosissa. ”Se oli se luonnollinen isänmaallisuus, runebergiläinen henki ja tsaarinajan sortovuosina syntynyt ”ryssäviha”, ne saivat rahvaankin miehen lähtemään jääkäriksi.”

Jääkärieverstiluutnantti Yrjö Könni (1893–1978) oli ilmajokinen maanviljelijän poika, joka opiskeli Helsingissä koneinsinööriksi. Eteläpohjalaisen osakunnan kautta virisi ajatus lähteä jääkäriksi ja Könni matkusti Saksaan maaliskuussa 1916. Lokakuussa hänet komennettin erikoistehtäviin Suomeen, ja ylittäessään Ruotsin ja Suomen rajan hän jäi kiinni. Sutjakkaasti etenevässä haastattelussa Könni kertoo vivahteikkaasti, miten hänet siirrettiin kolmen vankilan kautta lopulta Pietarin Spalernajaan, mistä vapautuikin sitten nopeasti maaliskuun vallankumouksen myötä vuonna 1917. Ennen sisällissodan syttymistä hän salakuljetti aseita Ruotsin ja Suomen välillä sekä osallistui aselaiva Equityn lastin purkamiseen. Könni sanoo sittemmin harmitelleensa joskus henkilötasolla sitä, ettei opiskellut loppuun, ”noin ekonomisesti en hyötynyt tästä”.

Jääkärikapteeni, kuvanveistäjä Lauri Leppänen (1895–1977) saapui Lockstedtiin tammikuussa 1916. ”Minä en eläisi, ellen olisi siellä ollut”, sanoo hän Kuusimäelle 62 vuotta myöhemmin. Hänen mukaansa moni koulutukseen tuolloin saapunut ei tiennyt, miksi siellä oli, luuli tulleensa töihin. ”Ryssänkätyreitäkin” siellä hänen mukaansa oli, heiltä kuitenkin meni ”suu suppuun”. Iloluontoisen Leppäsen kerronta on rehevää. ”Rintamalle lähtö oli hauskaa. Mutta se ikuinen nälkä, se oli kamalaa. Jok’ikinen lihallinen elukka syötiin, mikä kiinni saatiin, haikarakin.” Taiteilijalla oli pataljoonassa monenlaista tehtävää, vaikkapa viinalappujen väärentäminen. ”Oltiin aika sutki tyyppejä.” Libaussa Leppänen joutui putkaan kolmeksi päiväksi, ”siellä oli aika mukavaa, silloin oli sentään humanistista se sodankäynti.” Libaun aikana ryhmän motivaatio Leppäsen mukaan laski. ”Ei siellä enää ollut sellaista isänmaallista innostusta, haluttiin vaan päästä tappelemaan. Oltiin sellasia käskettäviä puupökkelöitä. Vaasassa se (innostus) heräs takasin.” Leppänen kertoo Aa-joella sattuneesta Saarikosken tapauksesta, missä suomalainen komppanianpäällikkö ampui sairauden vuoksi hiihtomarssista kieltäytyneen sotilaan.

Jääkärimajuri Vihtori Nuottimäki (1898–1980) lähti kohti Locktstedtia loppuvuodesta 1915 ”jääkäripitäjä” Kortesjärveltä. Syyksi juuri kortesjärveläisten alttiuteen lähteä Nuottimäki arvioi sen, että siellä ”isänmaallinen mieli oli aina vireillä”. Jääkärivärväys oli Kortesjärvellä täysin avointa. Suljetussa pitäjässä myös eli vahva siirtolaisuusperinne, ”oli totuttu siihen, että lähretään”. Moni oli lähtenyt Amerikkaan. Nuottimäki kertoo vaiheista, jotka johtivat siihen, että hän alkuvuodesta 1917 kieltäytyi enää jatkamasta palveluksessa. ”Suomea vartenhan siellä oltiin valmistautumassa. Nyt näytti siltä, että pataljoonaa viedään hyökkäyksestä hyökkäykseen ja se tuhoutuu. Mitä sitten tehdään, kun tullaan Suomeen?” Kieltäytymisen vuoksi Nuottimäki siirtyi ensin työleirille Altonaan, sitten siviiliin, ja eri puolilla Saksaa tehtyjen työkomennusten jälkeen Suomeen syyskuussa 1918. Saksan-aikanaan hän ei ollut saanut tietoja Suomen tapahtumista. Kortesjärvelle palattuaan hän toimi aluksi suojeluskunnan aluepäällikkönä, kunnes sai kutsun suorittamaan asevelvollisuuttaan, sillä sitä ei jääkärikoulutus Saksassa ollut korvannut. Äänitteen lopussa kuulemme myös rouva Nuottimäen haastattelun.

Jääkärikenraali Karl Lennart Oeschin (1892–1978) sukutausta oli sveitsiläinen. Hänen vanhempansa olivat muuttaneet Karjalan kannakselle vuonna 1880 siksi, että hänen isänsä oli kutsuttu Suomeen aloittamaan täällä emmental-juustoteollisuus. Perheen lapset kasvoivat suomalaisiksi. Ostrobotnian kokouksesta Oesch kuuli melko tuoreeltaan, mutta ei heti uskaltanut ilmoittaa lähtevänsä mukaan, vaikka samaa mieltä olikin. ”Tuntui siltä, että neljän viikon kurssi 200 oppilaalle on aivan liian vähän ja siksi uhkapeliä.” Kun asiasta tuli puhe kotona, vanhemmat tukivat häntä sanoen, että ”sveitsiläisetkin tekisivät tässä tilanteessa jotakin”. ”Isäkin olisi lähtenyt, jos olisi ollut nuorempi.”

Jääkärivääpeli Yrjö Passi (1894–1973) lähti Lockstedtiin Kauhavalta helmikuussa 1916 saatuaan tietää, että ”sinne niitä on menellyt, siellä koulutetaan ja Venäjän vallankumous tulee pian”. Passi ei harkinnut juuri ollenkaan vaan lähti kotoaan salaa. Kaikkiaan lähtijöitä oli tuolloin 17, ja karavaanina he hiihtivät reilun vuorokauden ajan jään yli Ruotsiin. Junamatkalla välteltiin venäläistä ”piunia”.Passin mukaan he tiesivät hyvin, mitä odottaa Lockstedtissa. "Ei siellä hullumpaa ollut.” Jotkut saksalaiset pitivät suomalaisia Passin mukaan sivistymättöminä. ”Kun tultiin karhujen maasta. Mutta ehkä he sivistyneempiä olivatkin kuin me.” Passi soitti alttotorvea pataljoonan soittokunnassa. Mukana oli monia ammattisoittajia. Torstai-iltaisin he soittivat upseerikerhossa, seuraavan aamun sai sitten vapaaksi. Libaussa Passi jättäytyi orkesterista pois, ”kun kaikki sanoivat että pillipiiparit pääsevät helpommalla”. Passi kertoo Saarikosken tapauksesta. ”Kyllä Ståhlberg sen tunti jälestäpäin.” Passia on haastateltu murteenkin vuoksi.

Jääkärikapteeni Yrjö Pernu (1899–1979) lähti kohti Saksaa veljensä esimerkin perässä syksyllä 1916 huonolla purjeveneellä Kalajoelta. Venäläiset ajoivat alusta takaa Ruotsin aluevesille saakka. Lockstedtissa Pernu tapasi useita jo ennestään tuttuja miehiä. Suomalaiset lauloivat myös ruokottomia marssilauluja, niistä tuli joku suomalainen nainen Pernulle valittamaan. Pahin muisto oli ainainen nälkä. Pernun kanssa samaan aikaan Saksaan tullut jääkäri Blomberg ampui itsensä ”juuri sen ruuan takia”. Pitkää odotusaikaa Libaussa kulutettiin milloin mitenkin. Jungfraustrassella oli parikin ilotaloa, ujona Pernu kävi vain ovella. Niissä taloissa oli myös tappeluita. Näissä kahakoissa saksalaiset merisotilaat pitivät yhtä suomalaisjääkäreiden kanssa jalkaväkeä vastaan. Itsellään hän kertoo aina olleen hyvät suhteet sosiaalidemokraatteihin ja kommunisteihin. Nykyisen (vuoden 1969) poliittisen vastakkainasettelun Pernu arvelee olevan lähinnä sitä, ”että hallituksen ja eduskunnan herrat pysyisivät hyvin leivässä”. Yhtenä esimerkkinä ”tämän ajan taktiikasta” Pernu kertoo, miten tv-kamerat kyllä kuvasivat vuonna 1968 jääkärien 50-vuotismaihinnousujuhlaa, mutta yhtään kuvaa ei televisiosta kuitenkaan ulos ajettu.

Jääkärieversti Eino Polónin (1892–1975) kotona vastarintaliike oli tuttua, sillä hänen isänsä kuului kagaaliin. Passiivista vastarintaa kannattavan juristi-isän oli vaikea käsittää jääkäriaktivistien oikeutusta toiminnalleen. Eino Polón lähti Saksaan tammikuussa 1916, pian tämän jälkeen hänen isänsä ja veljensä karkotettiin Venäjälle. Haastattelussa Polón pohtii saksalaisen ja suomalaisen sotilaskoulutuksen välisiä psykologisia eroja. ”Saksalainen kouluttaja tahtoi painaa koulutettavan mitättömyyteen, alleviivasi sitten omaa hyvyyttään ja sanoi: ’Minä teen sinusta sotilaan’. Suomessa ei koskaan saa loukata miehen arvoa.” Jälkikäteen Polón sanoo harmitelleensa sitä, että Saksassa ei riittänyt heille vain hyviä upseereita. ”Me olimme tulleet saamaan koulutusta, nautimme siitä, mitä meille tarjottiin. Mutta meitäkin oli monenlaisia. Olisi voinut selvittää, mikä osa meistä soveltuu upseerikoulutukseen. Moni hyvin pystyvä jääkäri jäi vaille sitä hyvin pientä upseerikoulutusta, minkä vain muutamat saivat.” Niskureita ei osattu käsitellä, vaan työleireille lähetettiin erinomaisia miehiä, Polón sanoo. Perimmäisenä syynä pulmiin hän näkee sen, että yhteydet Suomeen olivat niin huonot.

Jääkärieversti, sähköinsinööri Artur Reinhold Saarmaa (ent. Stenholm) (1892–1971) lähti Saksaan tammikuussa 1916 Oulunkylästä käsin, opiskelupaikka oli Tampereella. Saarmaa ei kertonut lähdöstään kenellekään sukulaiselle. Perillä Saksassa Saarmaa arvosti tiukkaa ja asiallista kuria, ja vain miellyttäviä muistoja on jäänyt mieleen. Hän kertoo, miten suuri hämmästys oli lehdestä vuonna 1917 lukea, että Suomessa oli punakaartilaisista. ”Sellaisista me jääkärit ei tiedetty mitään. Se oli meistä ihmeellistä ja masentavaa.” Saarmaata kiinnosti radioala ja hän sai pataljoonassa viestimieskoulutuksen. Syksyllä 1917 hänet lähetettiin salaiseen tehtävään Suomeen, tavoitteena oli saada viestiaselaji aloitetuksi myös Suomessa. Monien vaiheiden jälkeen Saarmaa pääsi radiolaitteineen Vaasan Vaskiluotoon, missä hän rakensi radiovastaanottoaseman asessori Grönroosin huvilan biljardihuoneen komeroon. Asema oli niin hyvin peitetty, ettei huvilassa vieraillut Mannerheimin seuruekaan sitä onnistunut joulukuussa 1917 löytämään. Ensimmäinen lokakuun alussa saatu sanoma koski aselaivoja. Marraskuun lopulla saatiin sanoma, ettei Saksalla ole mitään sitä vastaan, että Suomi julistautuu itsenäiseksi.

Sairaanhoitajat Ruth Munckin (”Schwester Ruth”) (1886–1976) ja Saara Rampasen (1886-1974) Kuusimäki tapasi Munckin 85-vuotissyntymäpäivillä. Kysymykseen siitä, mikä sai vastavalmistuneen sairaanhoitajan lähtemään aktivistien kanssa Saksaan, Munck vastaa: ”Ajattelin, että Suomen kohtalo lepää yhtä paljon Suomen naisten kuin Suomen miestenkin harteilla. Suurella ilolla lähdin, ja rajan ylittäessäni ajattelin, että nyt minä olen vapaa.” Munck oli koulutoveri Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta monen ensimmäisten joukossa jääkäreiksi lähteneiden kanssa. Saara Rampanen puolestaan oli Saksassa jo ennen maailmansodan alkua. Suomalaispataljoonan hoitajiksi he hakivat Munckin kanssa yhdessä ja myös työskentelivät suuren osan ajasta samassa sairaalassa. Munck palasi Suomeen jääkärien kanssa Arcturuksella, ja näki, ketkä olivat ensimmäiset suomalaiset, jotka pääsivät jäällä toivottamaan jääkärit tervetulleiksi takaisin. Jääkäriaika on jäänyt Munckin mieliin hienona ja arvokkaana aikana. ”Kuin pieni pähkinänkuori se pataljoona leijaili siellä suuren maan ja sodan aalloilla.”

Kuusimäen jääkärihaastattelut Nyt julkaistujen nauhoitusten lisäksi Tauno Kuusimäki haastatteli jääkäreitä, joiden nimet löytyvät tämän linkin takaa. Aineiston kokonaiskesto on noin 80 tuntia. Tutkijat voivat tutustua aineistoon Kotimaisten kielten keskuksessa Kotuksessa.



Jääkäripataljoona 27 Valokuvia jääkärien Saksan-taipaleelta 1915-1918

Lue lisää: Jääkärit palasivat sisällissotaa käyvään Suomeen Tunteet olivat pinnassa, kun jääkärien pääjoukko palasi Suomeen 25.2.1918, päivälleen kolme vuotta lähtönsä jälkeen. Heidän lähtiessään maa oli elänyt sortokautta, nyt se oli ajautunut sisällissotaan. Tauno Kuusimäen radio-ohjelmassa kuullaan ainutlaatuista ensi käden tietoa tapahtumien kulusta ja jääkärien tunnelmista heidän itsensä kertomana.

Lue lisää: Jääkärimarssi kiteytti uljaan aatoksen Yksi musiikkihistoriamme helmistä on Jääkärimarssi, jonka symbolinen merkitys itsenäisyyttä tavoitelleiden suomalaisten keskuudessa oli suuri. Heikki Nurmion sanoittamaa ja Jean Sibeliuksen säveltämää, hankalasti marssittavaa kappaletta salakuljetettiin mm. Aino Sibeliuksen turkinhihassa. Lue lisää: Holmbergin Jääkärin morsian kohahdutti maltillisuudellaan Kun vasemmistoradikaalina tunnettu Kalle Holmberg ohjasi kevättalvella 1971 säyseän Jääkärin morsiamen Turun kaupunginteatterissa, puhuttiin vuoden teatteritapauksesta. Oliko Holmbergista tullut nationalisti, kysyttiin ironisesti.