Pidin torstaina 26.2. Verohallinnon 150-vuotispäivillä Finlandiatalossa 15 minuutin esityksen aiheesta ”Osmon veromalli”. Eduskunnan loppukiireiden vuoksi vasta nyt saan tämän referoiduksi tälle listalle. Pätkin sen neljään palaseen.

Itse puheen voi katsoa videoituna tästä.

Haluan korostaa, että tämä ei ole vihreiden veromalli eikä edes minun ihannemallini, vaan eräänlainen fatalistinen käsitys siitä, mihin suuntaan verotus joka tapauksessa menee. Inspiraation tähän malliin olen saanut istuttuani neljä vuotta verojaostossa ihmettelemässä, miten tähän sotkuun saisi selvyyttä.

Tähtäin tässä on vuodessa 2040. Voi tähän päätyä nopeamminkin, mutta en luulen asenteiden kypsymisen vievän aikaa. Tulen sitten 175-vuotispäiville kommentoimaan, miten tässä kävi.

En käsittele tässä veronsaajia lainkaan, vaan käsittelen valtion ja kunnan veroja yhtenä kokonaisuutena. Poikkeuksena tästä ovat vain sosiaaliturvarahastot, joiden rooli korostuu elämän muuttuessa kansainvälisemmäksi.

Oletukset

Korkean verotuksen tarve pysyy ennallaan tai jopa lisääntyy, sillä markkinataloudessa on jatkossa pikemminkin enemmän kuin vähemmän korjaamista.

Talous muuttuu yhä kansainvälisemmäksi

Funktionaalinen tulojako painottuu pääomatuloihin ja näiden sisällä luonnonvarojen arvo nousee. Tosin tästä viimeaikojen kehitys on saanut minut vähän epävarmaksi, mutta Aasian vaurastuminen nostaa raaka-aineiden ja energian niukkuutta mielestäni väistämättä.

Tulon käsite yhä epäselvempi ja sitä sotketaan tahallaan. Asuntotuloa omasta asunnosta ihmiset eivät ymmärrä tuloksi lainkaan, vaikka kansantalouden tilinpidossa se kyllä lasketaan tuloksi. Viimeisin innovaatio on sijoitusvakuutus Luxemburgissa, joka häivyttää pääomatulojen verollisuuden tai ainakin lykkää sitä.

Verotuksen ongelmat maiden välillä säilyvät, vaikka veroparasiitit pannaan kuriin niiden astuttua liian isoille varpaille.

Tarve muutokseen

Yhteisövero on katoavaa kansanperinnettä. Siirtohinnoitteluun ei löydy mitään järkevää ratkaisua. Jos IKEA voi myydä brändinsä tytäryhtiölleen ulkomailla ja ohjata voittonsa sinne, ei muidenkaan kannata maksaa veroa.

Ansio- ja pääomatulojen raja häilyvä ja muuttuu yhä häilyvämmäksi. Ovatko joidenkin peliyhtiöiden huikeat voitot pääomatuloa, vaikka alkuperäinen pääoma on koostunut muutamasta läppäristä. Jos voittoa jaetaan vuosittain, se verotetaan ansiotulona, mutta jos yritys myydään, se onkin pääomatuloa.

Koska raja työ- ja pääomatulojen välillä on mielivaltainen, niitä kannattaa verottaa samalla tavalla. Erona tästä on vain sosiaalivakuutus: jos pääomatulot eivät ole vakuutettuja, ei niistä voi periä vakuutusmaksuakaan.

Asuinmaan selvittäminen loukkaa yksilön suojaa. Niin ainakin väittävät ne, jotka narahtavat siitä, että ovat ilmoittaneet asuinmaakseen jonkin veroparatiisin, mutta viettävät suurimman osan ajastaan Suomessa. Monessa maassa asuvan verotukseen on löydettävä jokin järkevä ratkaisu.

Verotus ehkäisee pääoman muodostumista – siis rikastumista. Joidenkin mielestä tämä on vain hyvä. Minun lähtökohtani on, että ainakin toistaiseksi olisi hyvä edesauttaa sitä, että Suomeenkin syntyy varallisuutta, joka on sijoitettavissa yritystoimintaan. Taloutemme on Ruotsiin nähden puolustuskyvytöntä, kun meillä ei ole Wallenbergejä. Yksi Herlinin suku ei riitä.

Hyvä verojärjestelmä on

Yksinkertainen

Oikeudenmukainen

Helposti toimeenpantava

Ei verota säästettyjä tuloja (?) Progressiivinen menovero, jos olisi mahdollinen

Looginen, kun ihminen asuu monessa maassa

Oden verojärjestelmä

Veromalli koostuu seuraavista palasista

Runkona arvonlisävero, yhtenäinen verokanta, 30 % – 35 %

Arvonlisäveron palautus