Olin kuolla sen vuoksi, että kukaan ei koko päivänä uskonut, että tarvitsen apua, sanoo sydäninfarktin saanut vantaalainen Johanna Liimatainen, 45. Hänen infarktinsa ainut oire oli kaulan kipu.

–Sydäntaudit ovat meillä sukurasite, mutta kukaan ei ole saanut infarktia näin nuorena. Olen aina pitänyt itsestäni huolta liikkumalla, ja ennen infarktia tehdyssä kuntotestissä kaikki oli hyvin, Johanna Liimatainen, 45, sanoo.­

”Helmikuussa 2016 menin maanantaina sairaalan iltavuoroon töihin. Tunsin kurkussani outoa, angiinamaista nielukipua, ja kasvoni olivat tulipunaiset. Olen harvoin kipeä, joten olin pelokas kivun suhteen, mutta olin kuitenkin illan töissä.

Keskiviikkona töihin mennessä nieluun pasahti kipu kuin kaktuspallo. Muita oireita ei ollut.

” Yöllä heräsin mielettömään kaulakipuun. Ajattelin, että kaulani räjähtää.

Mittasin töissä verenpaineet, ja alapaine oli kovasti koholla. Pulssikin oli vähän yli sadan. Totesin, että en voi tehdä töitä ja menin samassa talossa olevalle työterveyshoitajalle. Hänkään ei alapainetta tai pulssiani säikähtänyt, mutta sain lääkäriajan samalle päivälle.

Odotellessani makasin työpisteelläni. Maatessa olo helpotti, mutta kun yritin nousta ylös, kaula alkoi supistella.

Työterveyslääkäriltä sain ohjeen, ettei kannattaisi mitata paineita vasemmasta kädestä. Hän kirjoitti lähetteen seuraavaksi päiväksi kokeisiin ja sydänfilmiin. Menin filmiin kuitenkin heti.

Illan makasin kotona sohvalla. Kaulassani oli tuntemuksia, mutta luotin, että joku katsoo sydänfilmin ja minulle soitetaan, jos on syytä.

Yöllä heräsin mielettömään kaulakipuun. Ajattelin, että kaulani räjähtää. Otin kipulääkkeen ja lämmitin lämpötyynynkin. Kipu oli kuitenkin niin kova, että päättelin, että tämän on pakko olla sydänkohtaus.

Ambulanssia oli yllättävän vaikea saada oireillani. Keksin sitä soittaessani lisätä, että käteni ovat puutuneet ja minulla on kylmä hiki, vaikka kaulan kipu oli ainoa oire.

” Olen aina pitänyt itsestäni huolta liikkumalla, ja ennen infarktia tehdyssä kuntotestissä kaikki oli hyvin.

Siltikään ei ajateltu, että minulla olisi kova hätä. Ambulanssi tuli vasta puolen tunnin päästä. Kun siellä otettiin sydänfilmi, tulikin jo hoppu: ensin soitettiin Mediheliin lääkelupia, ja paikalle tuli lääkäriambulanssi, jolla minut vietiin Meilahteen. Siellä tehtiin heti pallolaajennus.

Jälkikäteen tajusin, että olin kuolla sen vuoksi, että kukaan ei koko päivänä uskonut, että tarvitsen apua. Olin kuitenkin hakenut sitä moneen otteeseen.

Olen onnekas, sillä sydämeeni ei jäänyt pysyviä vammoja. Sepelvaltimotaudin pitäisi pysyä aisoissa lääkityksellä ja elämäntavoilla.

En tiedä, mitä olisin voinut tehdä toisin. Sydäntaudit ovat meillä sukurasite, mutta kukaan ei ole saanut infarktia näin nuorena. Olen aina pitänyt itsestäni huolta liikkumalla, ja ennen infarktia tehdyssä kuntotestissä kaikki oli hyvin. Olin tupakoinut, mutta se loppui sydänkohtaukseen. Nyt olen opetellut meditointia ja joogaa.

” Meni vuosi, että olin henkisesti samassa pisteessä kuin ennen infarktia.

Infarktin psyykkiset jäljet kestivät fyysisiä oireita pidempään. Naisten infarktin oireet on paljon vaikeampi tunnistaa kuin miesten ja ajattelin usein, että saan toisenkin slaagin, mutta kukaan ei vain sano sitä minulle.

Pelon vuoksi etsin vertaistukea samanikäisistä, mutta sitä ei löytynyt. Ajattelin, että olin nuorena sydänpotilaana poikkeus. Sain jonkin ajan kuluttua masennusdiagnoosin ja kärsin pitkään univaikeuksista.

Myöhemmin löysin Facebookista Nuoret sydänsairaat -ryhmän, ja se on ollut henkireikä minulle. Hiljalleen pelotkin ovat hellittäneet.

Paluu töihin oli asteittaista, sillä alussa en pystynyt tekemään täyttä päivää. Meni vuosi, että olin henkisesti samassa pisteessä kuin ennen infarktia.”