Uho tai viina on suurten ikäluokkien miesten turva, kun he eivät tiedä, miten olla sosiaalisessa tilanteessa, kirjoittaa Iltalehden kolumnisti Tuomas Enbuske.

Tami ja Enbuske vierailivat keskiviikkona Sensuroimaton Päivärinta -ohjelmassa.

”Fyysisen kapasiteettini testaamiseksi haastan Enbusken kamppailuun miesten kesken”, uhkaili Juhani Tamminen minua Iltalehdessä. Tammisen omalla Facebook-sivulla Tamin fanit uhkasivat avoimesti vetää minua turpiin. Tamminen uhkasi erään toisen toimittajan kanssa yksityiskeskustelussa vetää minut kanveesiin neljässä sekunnissa. Ja hän oli oikeassa. Sen sijaan hän väitti tällä viikolla, kun hän oli kanssani Iltalehden Susanne Päivärinnan IL-TV-haastattelussa, että hänen firmansa liikevaihto on miljoona euroa. Tsekkasin pitääkö väite paikkaansa. Noh. Ainakin Tammisen Eurotam Oy:n liikevaihto on vain 179 000 euroa ja firman tulos 65 000 euroa.

Mistä Tammisen väkivaltaisuus minua kohtaan? Koska kirjoitin hänestä kriittisen kolumnin. Miksi tein sen? En ikinä pilkkaa säälittäviä tyyppejä, vaan kritisoin yhteiskunnan eliittiä kuten tasavallan presidenttiä. Tamminen on tärkeä tyyppi, hän laskuttaa isoja luennoitsijapalkintoja, ja häntä haastatellaan asiantuntijana. Ihan samoin minua on usein kritisoitu. Ja todellakin syystä.

Tämä oli ensimmäinen kerta koko elämässäni, kun joku on haastanut minut fyysiseen tappeluun. Kertaakaan yläasteella, lukiossa tai sen jälkeen kukaan ei ole käyttänyt kliseistä ”mennään pihalle katsoman” -argumenttia. Seuraan tuota suurten ikäluokan äijien maailmaa kuin seuraisin tutkijana muurahaisten elämää.

Nyt luulette, että haluan jatkaa Tammisen pilkkaamista. Mutta ei. Ymmärrän häntä hyvin. Tämä ei ole Tamin syytä. Tamminen ei ansaitse vihaa, hän ansaitsee empatiaa ja halauksen. Jaxuhali is a momentum game.

Suurten ikäluokkien miesten uho, neimdroppailu ja omilla saavutuksilla ja statuksella uhoaminen kuuluu heidän sukupolvensa miesten koodiin. Uho tai viina on heidän turvansa, kun he eivät tiedä, miten olla sosiaalisessa tilanteessa.

Heidät on kasvatettu kulttuuriin, jossa miehisyyden mitta on olla näyttämättä tunteitaan ja heikkouksiaan, olla itkemättä ja pitää kaikki sisällään. Siksi juuri suurten ikäluokkien sukupolvi alkoholisoitui. Herkät tunteet paukutettiin kuuden tuuman nauloilla pieneen puiseen rasiaan. Ja siellä ne vellovat edelleen keskenään. Känni oli ainoa hetki, jolloin sai olla heikko.

Nämä sodan jälkeen syntyneet miehet ovat itsekin sotaveteraaneja. Sodassa traumatisoituneiden miesten ja naisten oli pakko kasvattaa lapsensa koviksi. Se oli siinä maailmassa ainoa tapa selviytyä. Itse en olisi selvinnyt siinä maailmassa. Tai opportunistina olisin selvinnyt, mutta olisin kovettanut itseni äijämäiseksi uhoajaksi ja oluttuoppiin itkijäksi. Tai pahimmassa tapauksessa olisin tukahduttanut kaikki tunteet sisältäni ja ollut Arto Nybergin kaltainen robotti. Anteeksi robotit.

Totta kai minäkin uhoan. Se johtuu epävarmuudestani. Olen opetellut pyytämään anteeksi ja suhtautumaan omaan ”miehisyyteeni” ironisesti ja etäisesti. Toki teen niin pakon edessä, sillä olen fyysisesti kömpelö poika, joka ei ole koskaan tehnyt yhtään jääkiekko- tai jalkapallomaalia. Ainoa keino saada naisia oli kehittää verbaalien suojakuori. En siis ole sen kummempi kuin Juhani Tamminen.

Mutta onneksi olen vapautunut niistä kahleista, joita sodanjälkeiselle sukupolvelle annettiin. Kiitos tästä kuuluu 60-luvun radikaaleille ja sen ajan feministeille, jotka alkoivat kyseenalaistaa perinteisiä sukupuolirooleja. Toisin kuin usein luullaan, se ei vapauttanut pelkästään naisia. Väitän, että se vapautti vielä enemmän miehiä.

Miehen ei enää tarvinnut olla se sodissa kuoleva, perheensä kunniasta ja rahasta vastaava perheen pää. On kaikille osapuolille järkevämpää jakaa tasaisemmin vastuu perheen kunniasta ja toimeentulosta.

Pohjoismainen ”pehmomies” ei ole mikään kastroitu versio miehestä, vaan rohkeampi kuin mies vaikka 60-luvulla. Minun sukupolveni miehuus on paljon laajempaa. Kun haluan halata ystävääni Pekka Strangia, minun ei ensin tarvitse juoda pulloa kossua ja alkaa painia, kun oikeasti haluaisin vain läheisyyttä.

Me saamme itkeä ja näyttää tunteemme. Ja ennen kaikkea me saamme olla heikkoja. Ei heikkouden näyttäminen tarkoita sitä, että pitäisi olla vastuuta pakeneva itkupilli. Ihminen voi olla samaan aikaan auki, rehellinen ja silti kantaa vastuun. Kun uskaltaa laskea aseensa, voi olla paljas ja tulla juuri siksi hyväksytyksi. Voi kohdata muut arvostaen ja kuunnellen. Silloin erilainen mielipide tai yksittäinen torjunta ei enää horjuta asemaa.

Jopa nykyurheilijat ovat ihan erilaisia kuin ennen. Tämän päivän jääkiekkopukuhuoneessa ei jokaisen tarvitse koko ajan kertoa homovitsejä, vaikka haluaisi vain halata joukkuekaveriaan lämpimästi.

Sukupuolten erotkaan eivät enää merkitse meille samaa kuin suurille ikäluokille, joiden lapsuudessa tytöt ja pojat erotettiin selkeästi. Se johti siihen, että toisesta sukupuolesta tuli jonkinlainen ufo, jota ei osattu lähestyä. Siksi meidän vanhempiemme sukupolvi on lisääntynyt lähinnä kolmen promillen humalassa. Mies uskalsi lähestyä naista vain roolin takaa. Vaikka elkeet olivat kovat, pakit kirpaisivat miestä yhtä paljon kuin bikinirajan vahaus nykymiestä. Ja naisen rooli oli hyväksyä se kömpelyys hellyttävänä. Pojat olivat poikia.

Totta kai sukupuolilla on selkeitä biologisia eroja, vaikka nykyfeministit yrittävät ne koko ajan kiistää. Sukupuolineutraali kasvatus on silti loistavaa. Se ei edelleenkään estä ketään olemasta edes perinteinen tyttö tai poika. Se antaa laajemman vapauden valita, minkälainen haluaa olla.

Suurille ikäluokille statukset ovat tärkeitä. Kun heidän maailmassaan ihmistä ei voitu palkita paremmalla palkalla, ihmisiä alettiin palkita statuksella. Esimerkiksi isäni ei kerta kaikkiaan ymmärrä, kuinka minä voin tienata paremmin kuin pomoni. Eihän se ole mahdollista. Se sekoittaa statusta.

Suurten ikäluokkien miehet siis halusivat hakea statusta ja johtajuutta. Ja koska johtajuus oli vaatinut niin suuria uhrauksia, siihen kuuluviksi ”luontaiseduiksi” laskettiin esimerkiksi naisten ahdistelu. Siksi monelle Me Too -kampanjassa kiinni jääneelle vanhemmalle miehelle on tullut vilpittömänä yllätyksenä se, että naisia ei saisi ahdistella. Tai että heille ei saisi puhua rivoja töissä tai että heitä ei saisi tytötellä. Se on ollut samanlainen luontaisetu kuin leasing-auto tai työsuhde-NMT.

Sekä NMT:tä että naista piti räplätä juuri toisten miesten nähden. Ahdistelussakin oli siis kyse statuksesta. Esimerkiksi Yhdysvalloissa seksuaalisesta ahdistelusta ja raiskauksista syytetyn Harvey Weinsteinin suurin huoli poliisin salaa tekemässä nauhoitteessa oli se, että hän nimenomaan halusi myös näyttäytyä kauniiden naisten seurassa juuri toisten miesten nähden. Seksiä tärkeämpää oli siis toisen miehen katse.

Mies joutuu edelleen väkivallan uhriksi huomattavasti useammin kuin nainen. Silti miesten välinen väkivaltaisuus on vähentynyt aivan älyttömästi. Ja kyllä. Mies on kykenevämpi fyysiseen väkivaltaan kuin nainen. Mutta mies on kehittynyt paljon parempaan, väkivallattomampaan ja suvaitsevaisempaan suuntaan.

Suurten ikäluokkien uhoavat miehet eivät ole pahoja, halveksuttavia tai inhottavia. Heidän tarinansa on pohjattoman surullinen, eikä se ole heidän syytänsä.

Kaikki Enbusken kolumnit voit lukea IL-blogit-palvelusta.