Seuraajiaan taisteluun ja vallankumoukseen kutsuneen perussuomalaisten kansanedustajan Olli Immosen raju retoriikka ja viha ”monikulturistista eliittiä” vastaan kannattaa ottaa tosissaan. Uusnatsien kanssa kaveeraava stevari on tehnyt erittäin selväksi, että hän vähintään ihailee fasistista symboliikkaa.

Toisaalta on tiedossa, ettei Immoselta itseltään tulla saamaan selventäviä kommentteja siitä, mitä hän käytännössä tarkoittaa. Hän ei osaa kertoa sitä.

Immonen on suunsoittaja, jolta luonnistuvat pompöösit ideologiset sotahuudot, muttei sen avaaminen, miten ajatuksia sovelletaan käytäntöön. Tämä tuli selväksi, kun kaksi vuotta sitten kysyin Immoselta elokuvajournalistin näkökulmasta, mitä hän tarkoitti julistaessaan, että ainoastaan kansallismielistä taidetta pitäisi tukea julkisin varoin.

Hänen mukaansa elokuvien tekemisen kansainvälistymiskehitys olisi pysäytettävä ja ainoastaan historiallisten (sota)elokuvien tekeminen julkisella tuella olisi ok. Immonen haluaisi siis tuhota suomalaisen elokuvantekemisen tyystin.

Linkit tuolloisiin blogimerkintöihini:

Olli Immonen vastaa kulttuurin tukemisen kysymyksiin, osa 1: nykyisen kaltaiselta suomalaiselta elokuvalta on poistettava julkiset tuet

Olli Immonen vastaa kulttuurin tukemisen kysymyksiin, osa 2: vain historiallinen elokuva ansaitsee tukia

Olli Immonen vastaa kulttuurin tukemisen kysymyksiin, osa 3: elokuvatuotantojen kansainvälisyyskehitys on pysäytettävä

Vaikka keskustelimme kulttuuriasioista, vastausten perusteella on selvää, että immoslaisilla junttinationalistisilla satuopeilla ojaan kaatuisi yhtä lailla maan talous.

Sittemmin perussuomalaisten mentyä hallitukseen Immonen on valittu Yleisradion hallintoneuvostoon. Näillä näkemyksillä.

Äärioikeistolaisen persun hoonolla englannilla kirjoittamat viimeviikkoiset sodanjulistukset muistuttavat toki lähinnä jonkun Skrewdriverin sanoituksia tai norjalaisen joukkomurhaajan harhaista ulinaa, mutta jos väitteitä katsotaan tarkemmin, eräs huomio ihan vain elokuvakulttuurin näkökulmasta:

”Monikulturistinen eliitti” tekee tässä maassa ne kotimaiset elokuvat, joita kansan syvät rivit suosivat. Viime vuoden katsotuimman elokuvan, perisuomalaisen Mielensäpahoittajan ohjasi Kyproksella syntynyt suomenruotsalainen Dome Karukoski. Tämän vuoden katsotuin elokuva Luokkakokous on uusintaversio tanskalaiselokuvasta, joka puolestaan on pitkälti mukaelma Hollywood-elokuvasta. Vuoden 2013 katsotuin lapsilta kielletty kotimainen oli Leijonasydän, elokuva uusnatsista, joka luopuu aatteestaan. Senkin ohjasi Karukoski. Elokuva-alan viime vuosien parhaita vientituotteita Le Havrea, Iron Skyta ja Big Gamea yhdistää se, että ne on kuvattu Suomen ulkopuolella ja eri kielellä kuin suomeksi, ja jokaisessa on yhdessä pääroolissa tummaihoinen näyttelijä.

Tämän kansan keskellä Immonen julistaa The enemy will face painful defeat and the strongest among us arise in all the glory – ja sitten käpertyy uhriuteen ja pillittää noitavainoista, kun kritiikki alkaa. Tekopyhä, selkärangattomampi, Suomen äärioikeisto.