Parasta suomalaisessa kulttuurissa on, että meillä ei automaattisesti arvosteta vanhuksia, vaan heitä kohdellaan yksilöinä, kirjoittaa Tuomas Enbuske.

Tuomas Enbuske. JENNI GÄSTGIVAR

Viikon suurin uutinen oli, että Elämä takana -lehti on vielä olemassa. Vielä isompi uutinen oli, että Elämä taakkana -lehdellä on oikein internet-sivut. Eläkkeellä oleva uutisankkuri Pirkko Arstila kirjoitti sinne kolumnin. Kolumnissa hän arvosteli kaupan jonossa seisovan nuoren naisen ulkonäköä kateuden ja ilkeyden sekaisilla tourette-termeillä. Tytöllä ei olisi saanut olla jalassa jumppahousut vaan hame. Ja muutenkin tyttö näytti kaikin puolin väärältä, erityisesti miehen katseille.

Se ei aiheuttanut some-raivoa. Se aiheutti pikemminkin some-hämmennyksen. Päätoimittaja pyysi anteeksi, mutta Arstila ei. Oikeasti kyse oli sukupolvien välisestä kuilusta, syvästä salaisesta solasta.

Pirkko Arstila, 79, käyttäytyi tavalla, joka on hänen sukupolvelleen tyypillinen. Vanhukset nimittäin ovat sovinistisempia, rasistisempia ja juopompia kuin nuoret. 1950-60-luvun julkinen kuvasto ja puhe kuulostaisivat nykyään pahemmalta kuin Teuvo Hakkaraisen horinat.

Nuoriso on muuttunut empaattisemmaksi. Esimerkiksi koulukiusaamisen, tappeluiden ja vahingontekojen määrä on romahtanut. Nuorten juopottelu on vähentynyt lähes puoleen 90-luvun puolivälistä. Tuo kaikki käy ilmi Kriminologian ja oikeuspolitiikan instituutin tutkimuksista. Tutkijatohtori Matti Näsi kertoi Ylen haastattelussa koulukiusaamisen vähenemisen syyksi sen, että ”pahiksena oleminen ei yksinkertaisesti enää ole cool”. Sillä ei enää saa nousua sosiaalisessa hierarkiassa. Nykynuoret ovat siis kiltimpiä ja suvaitsevaisempia.

Arstilan nuoruudessa koulukiusaaminen, fyysinen tappeleminen ja ilkkuminen oli normaali käyttäytymiskoodi. Nyt sitä katsotaan pahasti. Siksi Pirkko Arstila on varmasti aidosti hämmentynyt siitä, miksei hän olisi saanut arvostella jonkun sattumanvaraisen nuoren ulkonäköä. Myös homofobia ja rasismi ovat vähentyneet selkeästi muutamassa vuosikymmenessä. Se, että niihin nykyään puututaan herkemmin, ei kerro niiden lisääntymisestä, vaan siitä, ettei niitä enää hyväksytä. Siitä puhe mistä puute. Väkivalta on vähentynyt tosi paljon. 1950-luvulla vanhemmat pahoinpitelivät oman lapsensa 18 kertaa todennäköisemmin kuin nykyään. Vuoteen 1984 saakka toista aikuista ei saanut lyödä, mutta omaa lasta sai lyödä.

Vanhukset eivät tietenkään ole mikään yksittäinen ryhmä samanlaisia ihmisiä. Ihan samoin kuin Olli Immosen tai Palefacen arvoissa on eroja, on myös muissa ikäluokissa. Monessa kulttuurissa vanhuksia arvostetaan lähinnä siksi, että vanhaksi eläminen on ollut aiemmin niin harvinaista, että jotain viisautta siihen on tarvittu.

Parasta suomalaisessa kulttuurissa on, että meillä ei automaattisesti arvosteta vanhuksia, vaan heitä kohdellaan yksilöinä. Moni yksin kuoleva vanhus kuolee yksin vain siksi, että hän on koko elämänsä m*lkku. Ja monen kanssa hengaillaan vain, koska ahneet lapsenlapset kärkkyvät fyrkkaa. Tämä tulee vain pahemaan, sillä tulevilla vanhuksilla on yhä enemmän kerättyä varallisuutta. Enemmän kuin nuoremmilla sukupolvilla.

Kerron nyt ikävän faktan. Tämä ei ole ageismia, vaan tutkittua tietoa. Vanheneminen oikeasti tekee monesta ihmisestä pikkuhiljaa hitaasti hiipuvan höperön. Se tapahtuu varmasti myös minulle. Ellei ole jo tapahtunut. Esimerkiksi Juhani ”Tami” Tammisen sekavat avautumiset tällä viikolla Facebookissa Niki Juuselan penisvideosta olivat katkeran has beenin huutoa. Aurinkokuninkaan lausunnot kannattaisi sijoittaa sinne, minne aurinko ei paista. Vaikka valtiosihteerin takaluukkuun.

Kun Arstilan ja Tamin ikätoverit avaavat sanaisen ruumisarkkunsa netissä, he eivät ymmärrä, että maailma on muuttunut ja että 1950-luvun arvot ovat nyt yhtä toivottuja kuin minun jäsenyyteni Facebookin rennossa feministiryhmässä.

Pian näemme vielä enemmän ilkeitä vanhuksia sosiaalisessa mediassa ja blogeissa. Lisäksi vanhusten määrä kasvaa koko ajan. Yksi syy on suurelle osalle tuleva Alzheimer. Kaupassa vihaisesti etuilevat ja törkeyksiä huutelevat mummot eivät ole pahoja, vaan he kärsivät usein Alzheimerin taudista. Aiemmin nolot vanhukset piilotettiin tuvan perälle tai lähetettiin jäälautalla merelle kuolemaan. Nykyään niillä taas on tunnukset Facebook-tileilleen. Alzheimer-lukko Facebookin olisi paljon tärkeämpi kuin alkolukko koulutaksissa. Loukkaantuneita olisi vähemmän. Toivottavasti joku ottaa minulta some-salasanani pois, ennen kuin sekoan lopullisesti.

Toinen syy vanhusten ilkeyteen on viina.

Mummot ovat nykyään useammin pullon- kuin pullantuoksuisia. Kun nuoret eivät enää juo, suuret ikäluokat eli yli 65-vuotiaat ovat lisänneet alkoholinkäyttöään kovasti. Oman nousuhumalan ajatukset sekoitetaan vahingossa syvällisyyteen. Eikä siinä tietenkään ole mitään moraalisesti väärin. Itse aion olla koko vanhuuteni kännissä. Ennen eräpäivääni aion tyynesti leijua alkoholi- ja opiaattihuuruisena hymyillen palvelutalon kahvilassa. Ongelma on, että jurrinen vanhus, jolla on orastava Alzheimer ja vuosikymmeniä vanhat arvot, ei saa aikaan hyvää jälkeä sosiaalisessa mediassa. Vanhusten pitäisi jakaa juttujaan vain dementikkojen omassa Haippirinki-69:ssä. Ja kuusysi ei viittaa asentoon, vaan alaikärajaan.

Luemme jatkuvasti haastatteluista, kuinka ikääntyvät ihmiset kertovat kuinka vapauttavaa on, kun ei enää tarvitse miellyttää ketään tai miettiä, mitä sanoo. Siitä vapaudesta kärsivät valitettavasti kaikki muut paitsi eläkepäiviään välinpitämättömästi viettävät tourette-syndroomaiset.

Minua ei koskaan koulukiusattu, mutta vanhempien ikäpolvien tapa puhua oli ilkeä jo minun teini-iässäni.

”Olisit Tuomas edes vähän sporttisemman oloinen, niin saisit tyttöjä”, ”Meidän suvussa ei olla totuttu noin naismaisiin miehiin, meillä on arvostettu sellaista fyysistä työtä”, ”Mitä sinä täällä sisällä istut kirjojen parissa, mene ulos happihyppelylle”.

Tuollaista neuvoiksi naamioitua v***uilua kuulin vanhemmilta sukulaisiltani lapsuus- ja teinivuosinani jatkuvasti. Silloin oli täysin normaalia, että vanhemmat sukulaiset kommentoivat nuorten lihomista, ulkonäköä ja pukeutumista. Sanan- ja ilmaisunvapaus on toki ehdoton, emme tietenkään sulje ketään pois julkisesta keskustelusta. Mutta se tarkoittaa, että rasistinen, ilkeä ja sekopäinen horina tulee lisääntymään, kun tietotekniikkaa hallitsevat vanhukset ovat yhä pidempään julkisessa tilassa.

Ollaan siis armollisia sen kanssa. He eivät tiedä, mitä he tekevät. Ja sama tapahtuu joku päivä meille kaikille.

Ja sama tapahtuu joku päivä meille kaikille. Sanoinko jo, että sama tapahtuu joku päivä meille kaikille?

Lue kaikki Enbusken kolumnit

IL-blogit-palvelusta

.