Italialainen taiteilija Piero Manzoni säilöi 90 purkkiin omaa ulostettaan vuonna 1961. Jokaisen säilykepurkin kyljessä lukee ”Merda d’artista” eli ”taiteilijan paskaa”.

Kussakin purkissa oli etiketissä mainittua tuotetta 30 grammaa eli noin unssin verran. Manzoni hinnoitteli ne painon mukaan kullan hintaiseksi, joten purkillisen hinta oli 37 dollaria. Sen verran kultaunssi maksoi vuonna 1961.

Viime vuonna yksi Manzonin säilykepurkeista myytiin milanolaisessa Il Ponte -taidehuutokaupassa ennätyshintaan. Teos hankittiin brittiläiseen yksityiskokoelmaan 275 000 eurolla, eli noin 305 000 dollarilla. Kullan hinta oli samaan aikaan noin 1 250 dollaria unssilta.

Taideteoksen arvo on kasvanut moninkertaisesti verrattuna kullan arvoon.

Merda d’artista on 90 kappaleen sarja. Yksittäisiä teoksia on nähtävissä muun muassa New Yorkin modernin taiteen museossa MoMAssa, Lontoon Tate Britain -museossa ja Pariisin Pompidoussa.

Onko taideteos huijaus?

Piero Manzonia ei ole pidetty pelkästään röyhkeänä provokaattorina, vaan myös vakavasti otettavana käsitetaiteilijana. Hänen monet teoksensa ovat kriittisiä huomioita taiteen maailmasta ja taiteesta.

Manzoni ei itse päässyt näkemään kuuluisimman teoksensa hinnankehitystä. Hän kuoli 29-vuotiaana vuonna 1963.

Taiteilijan työtoveri Agostino Bonalumi väitti kymmenen vuotta sitten, että Manzoni laittoi säilykepurkkeihin oman ulosteensa sijaan kipsiä. Bonalumi kehotti avaamaan purkin ja tarkastamaan asian, jos ei usko.

Onko taideteos huijaus? Kuinka teosten arvolle käy, jos purkit eivät sisälläkään sitä, mitä niiden on vuosikymmenet oletettu sisältävän?

Varmaan ei kuinkaan. Kyse on taiteen sisällöstä, ei purkin sisällöstä. Sitä paitsi suuria summia maksaneet museot ja taiteenkeräilijät tuskin avaavat säilykepurkkeja tarkastaakseen tavaran aitoutta.

Keräilijöiden ja sijoittajien kilpaillessa teoksista hintaan vaikuttaa se, kuinka haluttuja ja harvinaisia teokset ovat. Hinnat alkavat elää omaa elämäänsä. Taustalla vaikuttaa kysynnän ja tarjonnan laki.

Joskus taiteen hinnat nousevat pilviin. Se sotii maalaisjärkeä vastaan, jonka mukaan tuotteen arvo riippuu tehdystä työstä ja muista kuluista.

Tällä tavalla nykytaiteen museo Kiasmassa harkitaan, kun museo ostaa veronmaksajien rahoilla uusia taideteoksia.

Kiasma hankkii kokoelmiinsa uutta taidetta pääasiassa suoraan taiteilijoilta tai erilaisista näyttelyistä ja gallerioista.

”Kun taiteilijan kanssa neuvotellaan teoksen hinnasta, taiteilija miettii tekemiseen kuluvaa työmäärää ja materiaalikuluja”, Kiasman kokoelmaintendentti Kati Kivinen sanoo. ”Ja sitten taiteilija miettii omalle työlleen hinnan.”

Suomalainen nykytaide on kansainvälisesti verrattuna melko edullista, mutta meilläkin on jo jonkin verran nimekkäitä taiteilijoita, joiden teosten hinta on kansainvälisten taiteilijoiden teosten tasolla.

Nykytaiteen museo hankkii kokoelmiinsa vuosittain keskimäärin sata teosta. Kokoelmaa kerrytetään pääosin suomalaisella nykytaiteella.

”Viime vuonna hankintamäärärahamme oli 440 000 euroa ja se tulee suoraan opetus- ja kulttuuriministeriöltä.”

Kiasman arvokkaimmat teokset löytyvät museolle lahjoituksena tulleesta Kouri-kokoelmasta.

Kiasma ei hae pikavoittoja

Vaikka taideostoksilla voidaan tehdä bisnestä, eli ostaa halvalla ja myydä kalliilla, nykytaiteen museo Kiasmassa ei pohdita hankintatilanteissa teosten sijoitusarvoa.

”Me keräämme kansallista kokoelmaa, ja siksi emme mieti taiteen jälleenmyyntiarvoa”, kokoelmaintendentti Kati Kivinen sanoo.

Kiasman toimintaan ei kuulu teosten myynti.

Kokoelmasta tehdään poistoja vain lähinnä sellaisissa tapauksissa, että teos ei syystä tai toisesta kestä pitkäaikaista säilyttämistä.

Kansallisgallerian kokoelmaan hankittujen teosten arvon kehittymistä kuitenkin seurataan, koska teosten vakuutusarvon tulee olla ajan tasalla.

”Kun lainaamme teoksia muihin näyttelyihin meidän kokoelmistamme, meidän täytyy seurata, kuinka eri taiteilijoiden teosten hinnat ovat kehittyneet. Ei ole välttämättä mielekästä vakuuttaa teosta samalla hinnalla, jolla se ostettiin kokoelmiin 20 vuotta sitten.”