Formulakuljettajille maksetaan melkein mitä tahansa, jopa kymmeniä miljoonia euroja vuosipalkkana. Koska formulatallin budjetti on todella iso, olisi typerää pilata koko muun tiimin työ sillä, että palkkaa keskinkertaisen kuljettajan.

Kuljettajalla on koko tiimin onnistumiseen valtava vipuvarsi. Siksi parhaista kannattaa maksaa melkein mitä tahansa. Ja maksetaankin, eikä kukaan paheksu. Ei edes sitä, etteivät suomalaiset kuljettajat maksa veroja Suomeen, vaan ovat kirjoilla jossain veroparatiisissa.

Formulakuskit ovat varmaankin hyviä, mutta eivät ominaisuuksiltaan mitenkään ainutlaatuisia, jos kaikki maailman nuoret miehet (naiskuljettajia ei jostain syystä ole) olisivat tarjolla. Vaan eivät ole. Formulakuljettajaksi voi pätevöityä ajamalla alemmissa sarjoissa ja tämän jälkeen huippukuskiksi voi pätevöityä ajamalla vähän huonommassa tallissa. Rekrytointipohja on todella kapea. Ymmärtääkseni jotkut maksavat siitä, että pääsevät ajamaan keskinkertaista formula-autoa, jotta pääsisivät osoittamaan taitonsa.

Nykyaikaisessa yrityksessä yritysjohdon vipuvarsi on koko yrityksen toiminnan kannalta vähän samanlainen kuin kuskin vipuvarsi formulatallissa. Siksi huippujohtajista käydään kovaa kilpailua. Olen käyttänyt tätä vertausta ennekin: paljonko Nokian olisi kannattanut maksaa Steven Jobsille, että tämä olisi ryhtynyt Nokian toimitusjohtajaksi vuonna 2006, kun yritys päätyi Olli-Pekka Kallasvuohon. Miljardin vuodessa?

Suomessa ja itse asiassa koko Euroopassa oli aiemmin käytäntönä, että yritysjohdon palkat pysyvät kohtuudessa. Amerikkalaisten eläkerahastojen rynnittyä Euroopan osakemarkkinoille ne rikkoivat tämän hyvän käytännön. Ensin tulivat optiot, joilla lahjottiin toimitusjohtajat katsomaan yritystä nimenomaan osakekurssin kannalta ja sitten tämä raadollinen kilpailu parhaista kyvyistä, jolle vetää vertoja formulakuskien ohella vain parhaiden jalkapalloilijoiden ja jääkiekkoilijoiden hinnoittelu. Tätä ovat paheksuneet myös monet yritysmaailman vaikuttajat, koska tällaiset tuloerot myrkyttävät yhteiskunnallista ilmapiiriä.

Karannutta pullon henkeä taitaa kuitenkin olla vaikea saada takaisin pulloon, koska yhdenkään yrityksen ei kannata ylintä johtoa valitessaan tyytyä niihin, jotka eivät ole muuallekaan päässeet.

Toimitusjohtajat ovat yleensä hyvin lahjakkaita, mutta eivät he mitään einsteineja ole. Suomalaisista löytyisi varmaan paljon lahjakkaampia, mutta asetelma on vähän sama kuin formulamaailmassa. Pörssiyhtiön toimitusjohtajaksi pätevöityy toimimalla ensin pienempien yhtiöiden toimitusjohtajina tai saman yrityksen keskeisissä johtotehtävissä. Rekrytointipohja on siis perin kapea ja siksi huippukyvyt voivat hinnoitella itsensä pilviin – eivät tosin lainkaan yhtä korkeisiin hintoihin kuin formulakuskit tai parhaat ammattijalkapalloilijat.

Koko Suomi on nyt sekaisin Finnairin toimitusjohtajan lisäeläkkeestä.

Pekka Vauramolla on Finnairin johtajana tilillään todella hyvät saavutukset. Toivottomasti tappiollinen yritys on saatu voitolliseksi ja osakekurssi kolmenkertaiseksi.

Sitä en osaa sanoa, paljonko tästä on toimitusjohtajan ansiota ja paljonko johtuu öljyn halpenemisesta. Jos kilpailu alalla toimisi hyvin, öljyn halpeneminen ei vaikuttaisi kovinkaan paljon, koska onhan se halventunut kilpailijoillakin. Toki se joka tapauksessa vaikuttaa koko alan kannattavuuteen. Siksi Finnairin menestystä pitäisi verrata kilpailijoiden menestykseen.

Oli miten oli, Vauramolla on aika vahvat neuvotteluasemat, jos hän haluaa itselleen palkankorotuksen. Tämän näytön jälkeen hänelle olisi kyllä ottajia Suomessa ja ulkomailla.

Kohu on syntynyt nimenomaan Vauramon lisäeläkkeestä, jonka käytön enemmistöomistaja on yksiselitteisesti kieltänyt. Olisiko samaa kohua syntynyt, jos Vauramon palkkaa olisi nostettu 130 000 eurolla vuodessa?

Lisäeläkkeeseen sisältyy tietty verosuunnitteluaspekti, koska palkankorotuksesta Vauramo olisi joutunut maksamaan veroa noin 54 %, mutta lisäeläkkeestä ei tässä vaiheessa mitään. Tosin nykysäännöin eläkkeen marginaalivero on noin 60 %, joten ei se kovin hyvää verosuunnittelua ole, elleivät verolait muutu tai ellei aio muuttaa eläkepäivikseen pois Suomesta. Lisäeläkkeiden kielto kuitenkin johtuu ymmärtääkseni juuri tästä verosuunnitteluominaisuudesta. Yleensä yrityksissä pidetään oikeana noudattaa pääomistajan tahtoa.

Jos halutaan, etteivät valtionyhtiöiden toimitusjohtajien palkkiot nouse kohtuuttomiksi, yksinkertaisinta olisi, että valtio myisi yritykset pois. Se ei olisi kovin toimiva ratkaisu, että valtionyhtiöiden johtoon valittaisiin henkilöitä, jotka eivät muihin yrityksiin pääse. Yritysten myyminen pois ei tietenkään poistaisi sitä epäoikeudenmukaisuutta, joka jättipalkkoihin sisältyy, mutta siirtäisi sen pois poliitikkojen vastuulta.

Kansantalouden tasolla nämä johtajien huippupalkat eivät ole iso ongelma, koska niitä maksetaan niin harvalle, ettei siitä kovin suurta rahasummaa synny. Kyse on yhteiskunnallisesta ilmapiiristä, ja se on tärkeä asia.

Ben Zyskowicz kertoi radiossa, että nämä huippupalkat johtuvat siitä, että sama pieni piiri myöntää niitä toisilleen. Tämä on yksi osa tarinaa – se osa, miksi myös keskinkertaisuksille maksetaan huippupalkkoja ja miksi valtio maksaa niitä ”yrityksissä”, kuten Veikkaus ja aiemmin Raha-automaattiyhdistys, mutta nämä tarinathan Ben kokoomuslaisena tuntee paremmin kuin minä.

Minä en näe huippujohtajien palkkojen kohtuullistamisessa muuta keinoa kuin tarjonnan lisääminen – siis rekrytointipohjan laajentaminen. Kun firman oven takana on liuta huippukykyjä jonossa, toimitusjohtajakaan ei voi vaatia ihan mitä tahansa. Mutta koska niin harvalla on mahdollisuus antaa näyttöjä osaamisesta, ei tämäkään tie ole kovin helppo. Mutta nousevassa polvessa on yritysosaamista aivan eri tavalla kuin väistyvässä.

Sitten on tietysti verotus, mutta kansallisena ratkaisuna se ei oikein pelitä. Vielä 1960-luvun alussa Britanniassa korkein marginaalivero oli 96 %, mikä sai sen kohteeksi joutuneen Beatlesin laulamaan pilkkalaulua verottajasta (Taxman). Nykyisessä maailmassa tämä vaatisi kansainvälisiä sopimuksia.