Când citeşti ceva de-acum 2000 de ani, e fascinant să vezi cât de diferită era viaţa oamenilor de-atunci, dar cât de mult seamănă trăirile lor cu ale noastre. Și că învățături dintr-un trecut ce-ți pare improbabil te pot ajuta să-ți clarifici lucruri dintr-un prezent al incertitudinilor. Pentru că a început de curând un an nou în care căutăm să ne limpezim, am zis să facem un pic de terapie cu înțelepții Antichității. După ce am văzut ce putem învăța de la filosofii greci, azi vorbim cu Lucius Annaeus Seneca (4 î.Hr. – 65 d.Hr.). Seneca e un superstar al filosofiei romane, proslăvit şi criticat, care ne îndeamnă la răbdare, moderație, solidaritate, din postura de propovăduitor al stoicismului - un curent filosofic care ne sfătuiește să ne bucurăm de prezent așa cum e și să ne facem bine treaba pe lume.

*

Mi-ar fi plăcut să-l am unchi pe Seneca. M-aş fi dus cu el la pescuit toată vara şi-am fi stat de vorbă la marginea bălţii. El ar fi arătat şi-ar fi vorbit ca Nick Nolte. Mi-ar fi povestit despre problemele lui de respiraţie sau despre cum îl răsfăţau ai lui când era mic, în oraşul natal Córdoba, în provincia romană Hispania Ulterior. Despre cum o mătuşică l-a ajutat să ajungă senator în Roma, despre diverse #comploturi şi exilul lui în Corsica. Am fi râs deseori împreună, dar nu într-atât încât să ne veselim, căci ne-am fi abătut din calea virtuţii. În perioada crudă a copilăriei mele, mi-ar fi spus cu blândeţe că „omul este lucru sfânt pentru om.” În adolescența plină de tornade hormonale, m-ar fi sfătuit cu emfază: „Să nu doreşti este la fel cu a avea.”

La sfârşitul adolescenţei, când avea să moară tata, mi-ar fi spus: „Nu mai plânge. Durerea devine, pentru sufletul nefericit, o plăcere strâmbă.” Sau: „Suntem nedrepţi cu ce ne rămâne, de dorul a ce ne-a fost smuls” - s-ar fi referit la mama. Când aş fi suferit din dragoste, haţ: „Iubeşte raţiunea! Dragostea pentru ea te va înarma contra celor mai aspre încercări.” Iar când aş fi fost gata să capitulez în faţa greului, ar fi spus că greul e, de fapt, tonic: „Repede ar cădea viaţa într-o inactivitate plină de toropeală dacă ar trebui să se părăsească tot ce prezintă dificultăţi.” Vara, l-aş fi dus în cluburi doar ca să le şoptească tinerilor la ureche: „Adevărata plăcere este dispreţul plăcerilor.” Iarna, l-aş fi chemat să adune oamenii de la blocuri, la deszăpezit colectiv; ne-ar fi încurajat din vârful unui nămete: „Ia de la noi această putinţă de întovărăşire şi vei rupe unitatea neamului omenesc, pe care se sprijină viaţa.”

Am dat de Seneca într-o perioadă cu mofturi burgheze în care caut, în mod natural, abstinenţa & cumpătarea - m-am lăsat de fumat şi încerc să dau jos kilogramele care-au venit la pachet cu asta, să beau mai puţin, să nu mai pierd atâtea nopţi. Într-o perioadă în care mă tot caut de probleme de sănătate şi în care se adeveresc clişee motivaţionale de genul: viaţa are sens chiar şi-atunci când pare că l-am pierdut. Într-o perioadă de super irascibilitate, alimentată de renunţatul la vicii şi senzaţii, de valurile de critică şi duşmănie din bula mea socială, unde justiţiarisme de tot felul, hrănite de nelinişti, se ciocnesc între ele şi pun piedică solidarităţii.

„Eu, unul, nu v-aş sfătui nimic mai mult decât să adoptaţi poziţia unui spirit mare şi să observaţi cât de josnice şi de abjecte sunt lucrurile acestea pentru care ne certăm, alergăm, gâfâim, ce nu trebuie luate în seamă de nimeni care se gândeşte la un scop profund sau înalt.”

Am citit doar trei dintre scrierile lui Seneca (ne-au rămas de la el multe eseuri filosofice, precum şi o serie de tragedii): Despre binefaceri, Despre mânie şi Nu mai plânge (consolaţii pentru oameni apropiaţi filosofului care-au pierdut persoane dragi)- publicate în România la editura care îi poartă numele. Poţi să le vezi ca pe nişte colecţii de statusuri de Facebook cu hashtagul #selfhelp şi cu potenţial uriaş de like-uri (de altfel, pagina asta în limba română dedicată lui Seneca are peste 85.000 de follow-eri şi postări dese, cu mii de aprecieri).