Dette er et blog-indlæg og ikke et udtryk for Avisen.dk's holdning. Hvis du finder, at indlægget er æreskrænkende eller indeholder injurier, så send en mail til tip@avisen.dk.

Den seneste uge blev der etableret noget nær en ny sandhed i dansk politik: du og dine kolleger skal ikke forvente lønstigninger de næste mange år. Ikke før vi har indhentet tyskernes lavere lønninger. Medmindre du altså har kontor på direktionsgangen i en bank. For så kan du få store lønstigninger år efter år – selv når du kører din bank i sænk.

Men de hede drømme om ’tyske lønninger’ er ikke uskyldige. Udviklingen på Tysklands arbejdsmarked har skabt en ny underklasse, ingen kan ønske, vi skal kopiere i Danmark.

Venstres Claus Hjort Frederiksen meldte rent flag, da han slog fast, at lønniveauet i Danmark ifølge ham skal sænkes. ”Lønstigningstakten skal ned, så vi kan indvinde det gab, der er på omkring 15 procent i forhold til Tyskland”, sagde Hjort og gjorde klart, at danskerne skal indstille sig på otte års løntilbageholdenhed.

I samme håndevending foreslog Claus Hjort også, at skatten skal sættes ned i et omfang, som vil betyde nedskæringer i den offentlige velfærd på 65 milliarder kroner.

I denne weekend bakkede Lars Løkke overordnet op om dagsordenen. Og højrefløjskollegerne i Liberal Alliance og de Konservative er henrykte. Men også fra andre dele af det politiske landskab lyder der et ekko af, at danskerne skal indstille sig på løntørke.

Tidligere Erhvervs- og vækstminister, DKP-formand og fagforeningsleder, Ole Sohn, bekræftede således ambitionen om, at danskerne skal klare sig med lavere lønninger. Ligeledes efter Tysk forbillede.

Konfronteret med, om de sociale konsekvenser ved det, svarede Sohn retorisk: ”Der ligger jo ikke folk på gaderne i Sverige og Tyskland og dør af sult. Så det er ikke uoverkommeligt…”

Lige netop det har Sohn sikkert ret i. Oktoberfesten i München og et besøg i Nyhavn får nok stadig flere tyskere og svenskere til at falde om i rendestenen end sult og fattigdom.

Men det betyder ikke, at den tyske arbejdsmarkedsmodel er uden sociale konsekvenser. Tyskernes lønudvikling har således stået i stampe i 15 år. I årene inden krisen var lønningerne endda faldet i forhold til hvor, de lå 10 år tidligere. Og rigtig mange tyskere er gået væsentlig ned i løn.

Det betyder, at der i dag er millioner af tyskere, der går på arbejde hver dag, men alligevel lever i fattigdom.

Antallet af ’arbejdende fattige’ i Tyskland er over de sidste 15 år vokset fra 2,3 millioner til næsten 8 millioner tyskere, ifølge en undersøgelse fra Duisburg-Essen Universitetet. Det svarer til svimlende 23 procent af de tyske lønmodtagere.

4 millioner tyskere tjener mindre end 52 kroner i timen, 2,5 millioner tyskere tjener mindre end 45 kroner i timen, og 1,4 millioner tyskere går for mindre end 37 kroner i timen, har man for nylig kunne læse i Süddeutsche Zeitung.

Der er også særligt kommet flere kort-tidsansættelser hos vikarbureauer. Jobs hvor man ikke har nogen jobsikkerhed og oftest heller ikke løn under ferie og barsel, eller pension. Fra 2002 til 2011 blev antallet af denne type af ansættelser tredoblet, så der i dag er 910.000 af dem.

Og det politiske pres for lavere lønninger har gjort, at man i Tyskland derudover har fået en helt ny type af job: de såkaldte mini-job, hvor man højst kan tjene 3.000 kr. om måneden, men så til gengæld heller ikke skal betale skat af indtægten. Sådanne job skulle der i dag være 5 millioner tyskere, der har som primær beskæftigelse.

Når man kan ansætte folk til så få penge, er der ikke mange gulerødder for som arbejdsgiver at skabe gode job med højere lønninger. Og derfor kan man netop også se, at andelen af lavtlønsjob bare stiger og stiger i Tyskland.

Er det virkelig den udvikling, vi ønsker i Danmark?

Det mangler Hjort, Løkke og Sohn at svare på. Men at det ikke er dem selv, der skal 15 procent ned i løn, det synes klart. Og sådan er det typisk med dem, der råber højest om, at nu skal danskerne spænde livremmen ind og være klar til en række magre år: de regner ikke med, at det gælder dem selv.

Det er særligt tydeligt for bankdirektørerne. En ny analyse fra Cevea viser således, at direktionslønningerne i de 4 største danske banker er steget med 21 procent i årene efter krisen. Og det på trods af, at bankerne tjener langt mindre end før krisen og på trods af kravet om løntilbageholdenhed i hele sektoren.

I perioden er bankernes overskud faldet med 77 procent og deres aktiekurser – og dermed værdien af dem – er blevet halveret, men toplønningerne er altså alligevel steget.

Udviklingen er den samme i de fleste mindre banker. Også her har der været lønfest på direktionsgangene, mens man har taget flere og flere tab på risikable udlån.

Der er i dag slet ingen sammenhæng mellem lønninger og resultater på direktionsgangene i bankerne.

Så det er nok her – mod de bankdirektører, der selv når de taber flere penge end de tjener, får lønstigninger i millionklassen – at de hede drømme om løntørke i første omgang skal rettes hen.

Kristian Weise er direktør for Tænketanken Cevea. På denne blog leverer han progressive perspektiver på politikernes gøren og laden, de største samfundsudfordringer og tidens tendenser.

Dette er et blog-indlæg og ikke et udtryk for Avisen.dk's holdning. Hvis du finder, at indlægget er æreskrænkende eller indeholder injurier, så send en mail til tip@avisen.dk.