Kære læser. Er du klar over, at danske studerende hører til de allermest stabile i verden?

Med en gennemførelsesprocent på 85 på de lange videregående uddannelser ligger vi i top fire. Foran os ligger kun Japan, Portugal og Sydkorea. Det viser de nyeste tal i en OECD-undersøgelse (beskrevet i Information den 9. januar).

Jeg hører ikke selv til dem, der falder i svime over den slags internationale sammenligninger. Men mon ikke denne fjerdeplads kommer som en overraskelse for de fleste?

Det er ikke det billede, der normalt tegnes af danske studerende – hverken i medierne eller i den politiske debat. Her ser man på studieungdommen med en holdning, der spænder fra panderynkende skepsis til mild overbærenhed.

Når man omtaler de studerende, er det næsten altid som et problem. Deres studievaner er præget af ubeslutsomhed (studieskift), lemfældighed (fjumreår, overskridelse af normeret studietid), forkælelse (verdens højeste SU), festsyge (masser af alkohol, vilde kollegieorgier), og oven i alt dette tilsættes ofte et stænk af ’Dovne Robert’ (de tager det hele lidt for afslappet). I hvert fald hører man meget sjældent danske studerende omtalt som eksemplariske og forbilledlige. Det er nærmest noget af det sidste, man kan sige om dem, ikke sandt?

Ansvarsløse studerende?

Man kunne få den tanke, at nedtoningen af dette glædelige budskab fra politisk hold er taktisk betinget. Det er forudsætningen for, at man kan gå ud og svinge pisken.

Og det gør uddannelsesminister Morten Østergaard (R) nu, da han er vendt tilbage fra barselsorlov. »De studerende må tage ansvar,« siger han.

Det er vel næsten det samme som at sige, at de indtil nu har været ansvarsløse. Gad vide, om han uden at rødme, kan tilføje, at de burde være lige så ansvarlige, som han selv og hans generation var, da de var under uddannelse. For var hans generation i grunden mere ansvarlige?

Aldrig er sportsmetaforikken gået så grassat som i disse år. Det gælder ikke mindst uddannelsessektoren. Vi skal have ’verdens bedste folkeskole’, ’universiteter i verdensklasse’ og videre i den dur. Og så skal vi bestandigt måles og vejes og sammenlignes og ranglistes med andre nationer, som det sker i førnævnte OECD-undersøgelse. Fastholder vi dette konkurrenceperspektiv, er der selvfølgelig kun én vej frem. En fjerdeplads? Jamen, så er der jo stadig plads til forbedring. Ville det ikke være vidunderligt, om vi gav japanerne baghjul? Og tænk, hvis vi nærmede os en gennemførelsesprocent på 100?

Det japanske ’forbillede’

Men inden sejrsviljen, kampgejsten og adrenalinen løber helt af med os, er det måske på sin plads at standse op og tænke sig grundigt om. Der er bestemt ingen grund til at kaste misundelige blikke på Japans førerposition.

Ud over verdensmesterskabet i studieeffektivitet indtager landet en knap så flatterende førsteplads. Japan er også landet med den højeste selvmordsprocent blandt studerende. I Japan er menneskesynet ekstremt præstationsorienteret: Du er, hvad du kan!

Det slår også igennem i uddannelseskulturen. Dumper du, er du en fuser. Værdiløs.

Så slemt står det gudskelov ikke til blandt studerende her til lands. Her er menneskesynet anderledes bredspektret. Det kan vi blandt andet takke Grundtvig for.

Men gang på gang møder man røster, der ønsker at spidse det mere til. Tænk for eksempel på Charlotte Rønhof, forskningspolitisk chef hos Dansk Industri, der stort set aldrig forsømmer en lejlighed til at hæve pegefingeren og pegepinden over for nutidens uvorne ungdom. Først og fremmest vil hun gerne det såkaldte fjumreår til livs. I det hele taget skal de unge oppe sig og komme hurtigere gennem studierne – det er jo den danske nations konkurrenceevne, der står på spil.

På den baggrund kan man blive helt varm om hjertet ved at tænke på ’Dovne Robert’. Han er med sin blotte tilstedeværelse med til at skabe rummelighed i det danske samfund. Han optræder som en symbolsk markør af et menneskesyn, der ikke bare er underlagt nyttens hoveri. I ly af ham kan mange udrangerede borgere finde trøst og slikke deres sår. Og hvem af os vil i øvrigt benægte, at det kan det være velgørende bare at læne sig tilbage i tilværelsen og sammen med Frank Jæger føle sig som en høne, en tøjhund, et æble eller en stodder. Vi kalder det bare retreat, afkobling, mindfulness eller noget andet fancy.

Tilbage til OECD-undersøgelsen. Burde vi ikke her i landet prise os lykkelige over, at vi har en pædagogisk frisindstradition, der med sin antiautoritære grundholdning skaber resultater, som er fuldt på højde med dem, der er tilvejebragt gennem benhård disciplin og ødelæggende stressbelastninger?

Det synes Morten Østergaard åbenbart ikke. Det er i hvert fald ikke godt nok. Nu skal uddannelsesforløbene strømlines og effektiviseres, og det skal frem for alt indskærpes, at de studerende skal overholde den normerede studietid. Tugtemidlet skal være en stramning af betingelserne for SU, herunder en tvungen eksamenstilmelding. Jeg er helt sikker på, at Charlotte Rønhof nikker anerkendende i kulissen.

Jeg er til gengæld ikke helt sikker på, at Morten Østergaard handler særlig klogt.

De ’lemfældige’ MF’ere

Jeg har ikke hørt en eneste uddannelsesforsker, som ikke mener, at de påtænkte SU-stramninger vil føre til en nedgang i antallet af gennemførte studier. Uenigheden mellem dem går udelukkende på, hvor graverende et fald, der vil være tale om.

Samtidig peger flere på, at den store tabergruppe i denne sammenhæng vil være gruppen af studerende med en ikke-akademisk familiebaggrund.

Lad os for sjovs skyld rette blikket mod Folketingets medlemmer. Som bekendt sidder der mange i Folketinget med en lang videregående uddannelse bag sig. De vil få svært ved at se sig selv i øjnene, hvis de stemmer for en afskaffelse af fjumreåret. Det skulle nemlig undre mig såre, om der blandt de højtærede medlemmer er mere end et par håndfulde, der har færdiggjort deres studier på normeret tid. Ikke fordi MF’erne er mere lemfældige end andre, men fordi de ligger på linje med de fleste andre. De har også skyndt sig langsomt. Der er selvfølgelig også dem, der aldrig har gjort sig færdige, men lad nu dem hvile i fred.

Hvorom alting er: Er det ikke en smule hyklerisk at stille nye studerende over for krav, som man ikke selv var i stand til at leve op til? Og er det ikke dobbelt hyklerisk at forlange af dem, at de skal ’tage ansvar’?

Lad mig slutte med en historie fra min egen verden. For nogle år siden havde vi på Testrup Højskole en elev, som havde afbrudt sit universitetsstudium. I dag ville man kalde ham en såkaldt ’pitstop’ elev. Han havde læst biologi i nogle år og var begyndt på et speciale om en bestemt flueart. Men han løb sur i det. Fluerne steg ham til hovedet. Han følte sig strandet i studiet og havde mistet gejsten. Sidst i januar troppede han op på højskolen med sin bedstefars gamle bulede saxofon under armen.

Da han fem måneder senere forlod os, var han blevet betragteligt bedre på saxofonen. Men nogen Charlie Parker blev han mildest talt ikke. Det var ikke her, hans talent befandt sig. Til gengæld var der sket noget andet. Han var kommet i overskud, og læselysten var vendt tilbage. Da han kom hjem, sad han klæbet til pc-skærmen hele sommeren og gjorde specialet færdigt på få måneder. Siden læste han videre og har nu en ph.d. i biologi.

Hvem sagde fjumreår?