Regeringen brygger på et forslag om at lette arveafgiften gevaldigt og fuldstændigt fjerne den for familieejede virksomheder. Når det ikke er noget, som regeringen gør meget ud af i regeringsgrundlaget, skyldes det nok, at der ikke ligefrem er tale om nogen folkesag. En sådan lettelse kommer især nogle af de allerrigeste familier til gode – en gruppe, som også har lobbyet heftigt for forslaget.

Den manglende fanfare for regeringens forslag skyldes nok også, at det er svært at retfærdiggøre, at indkomster fra arbejde skal beskattes med op mod 50 pct., mens arbejdsfri formuer fra mor og far skal slippe for skat. Det strider mod centrale idealer om lighed i vores samfund - både inden for en socialistisk og en klassisk liberal forståelse.

Det substantielle lighedsbegreb, der er dominerende blandt socialister, har som mål, at alle individer har adgang til det samme grundlæggende niveau af ressourcer og anerkendelse. Over for det står det formelle lighedsbegreb, som støttes af liberalister. Det går ud på, at individer skal ligestilles juridisk og have de samme muligheder, men at den endelige fordeling af ressourcer afgøres i konkurrence mellem samfundets individer.

Arv krænker begge disse idealer om lighed. Det substantielle lighedsbegreb går fløjten, når nogle mennesker får overdraget flere penge, end de fleste kan tjene i løbet af et liv. Det klassisk liberale ideal krænkes, når arvinger modtager kæmpebeløb helt uden nogen individuel indsats. Intet kan være længere fra ideen om lige muligheder, end at nogle begynder kapløbet 50 millioner foran deres konkurrenter på grund af fars penge.

Feudale levn

En opgørelse fra DR’s databaseredaktion viste, at de danske adelsfamilier med deres store familiegodser er blandt dem, der vil få den største fordel af den planlagte omlægning af arveafgiften. Og det er i grunden meget passende. For ideerne bag nedarvede formuer er grundlæggende fremmed for et moderne demokratisk samfund – men ikke for det feudale samfund, som adlen er rundet af.

I den feudale forestillingsverden er nogle mennesker født bedre end andre, og fortjeneste løber i slægten, snarere end den knytter sig til individets egen indsats i dette liv.

Det var den forestillingsverden, de borgerlige og demokratiske revolutioner i 1700- og 1800-tallet handlede om at gøre op med. Og med god grund. I den feudale periode var Europa styret af en adelig overklasse, hvis magt baserede sig på nedarvede privilegier og ejendom bygget på retten til at udbytte landbefolkningen.

I spidsen for staten stod dynastiske kongeslægter, som Bourbon, Habsburg og Tudor, som blot var adelshuse, der havde været mere skruppelløse eller brutale end de øvrige, og dermed havde fået et land frem for et grevskab at udbytte.

Liberal modstand mod arv

Mange af bannerførerne i de borgerlige og demokratiske revolutioner afskyede denne orden, og ønskede derfor et fuldstændigt opgør med princippet om arv. Blandt dem var også mange liberale. Adam Smith betragtede f.eks. ideen om, at formuer gik i arv som »unaturlig« og fremførte, at »der ikke findes nogen rettighed, der er sværere at retfærdiggøre, end retten til at disponere over sin formue efter døden.«

Blandt dem, der var inspirerede af Smith, var Thomas Jefferson, som i den tidlige amerikanske republik var modstander af arv, ud fra en betragtning om, at en demokratisk republik burde styres af de levende, og ikke bindes af tidligere generationer gennem arv og gæld.

Problemet var imidlertid, at da først det nye borgerskab havde fået kontrol over staterne i løbet af 1800-tallet, sad de selv på ejendomsretten til de væsentlige samfundsressourcer: det industrielle produktionsapparat. Og da disse nye patriarker også havde lyst til at lade deres jordiske gods passere til deres efterkommere, blev den principielle modstand mod arv og snakken om lige muligheder skubbet i baggrunden.

Som et forsøg på at legitimere denne genetablering af det dynastiske princip, satte mange af de store industribaroner i slutningen af 1800-tallet – f.eks. Carnegie og Rockefeller i USA, eller IP Jacobsen fra Carlsberg i Danmark – deres formuer i store familiefonde. Selv om deres efterkommere stadig havde kontrollen over formuerne, ville en del af afkastet gå til velgørenhed eller kulturelle og arkitektoniske formål.

Der var dog stadig en udbredt modstand mod princippet om arv af formuer, og både Marx og Engels i Det Kommunistiske Manifest og grundlæggeren af den moderne sociologi, Emile Durkheim, mente, at arveretten burde afskaffes.

Arv forsvandt og kom igen

I midten af det 20. århundrede så det ud til, at betydningen af spørgsmålet om arv blev mindre. I de tumultariske årtier omkring verdenskrigene skrumpede mange af de store formuer, mens de høje vækstrater i efterkrigstiden betød, at arv fra tidligere generationer nu fyldte relativt mindre i forhold til den vækst, der blev skabt i samtiden. Samtidig etablerede man skatter og afgifter på arv og formuer i de fleste stater for at afbøde den skævvridende effekt ved nedarvede formuer.

Det betød selvfølgelig ikke, at alle pludselig havde lige muligheder. Moderne sociologisk forskning har klart demonstreret, at også i relativt økonomisk lige samfund kan positioner gå i arv via uddannelsessystemet, netværk eller kendskab til sociale koder. Der var dog en periode i efterkrigstiden, hvor det så ud til, at det økonomiske aspekt ved arv var ved at forsvinde.

Men det skulle vise sig at være for optimistisk.

For det første var betydningen af arv nok aldrig rigtig forsvundet. Ny forskning, bl.a. af den økonomiske historiker Gregory Clark, har via studier af efternavne i Sverige, England og Kina vist, at efterkommere af rige familier stadig klarer sig bedre økonomisk selv århundreder efter, at formuen blev grundlagt.

Yderligere viser den forskning om koncentration af indkomster og formuer, som Thomas Piketty og hans forskningskolleger har lavet, at vi i dag ser en tydelig trend tilbage mod en økonomi, hvor arv igen bliver central.

I Kapitalen i det 21. århundrede tager Piketty udgangspunkt i klassiske romantiske romaner af Jane Austen og Balzac og peger på, at det for en ung ambitiøs mand i 1800-tallets ulige samfund, faktisk var rationelt at satse på at forføre en datter af en rig industribaron. Afkastet fra den arveformue, man på den måde kunne få fingrene i, overgik nemlig langt den indkomst, man kunne opnå selv som en vellønnet jurist eller embedsmand.

I midten af det 20. århundrede, hvor formuerne var mindre og mere ligeligt fordelt, levede vi i et mere meritokratisk samfund, hvor selv den mest dovne charmør var nødt til at få sig et job, hvis han ville have succes.

Problemet, som Piketty demonstrerer, er imidlertid, at vi nu lever i en periode med lavere vækst og en højere ratio af kapital i forhold til årlig indkomst. Det betyder, at nedarvede værdier igen får større økonomisk betydning.

Og når vi samtidig ser en stadig stigende koncentration af formuer blandt de allerrigeste, er der ikke langt tilbage til 1800-tallet, hvor rigdom snarere var noget, man arvede (eller giftede sig til), end noget man optjente.

Derfor er det ikke nu, man bør sætte arveafgiften ned. Man bør snarere sætte den op. Ingen betvivler, at man har ret til at arve personlige genstande eller anden ejendom, der primært har affektionsværdi. Men der er, som Adam Smith sagde det, ikke noget moralsk argument for, at man har ret til at få overdraget formuer, fabrikker eller store landområder på grund af det navn, man er født med.