Asyl er et smukt begreb om den medmenneskelige gestus at yde beskyttelse på sit territorium til mennesker i så ekstrem nød, at de har måttet forlade deres hjem.

Hvad asyl ikke er, er en god, komplet eller effektiv humanitær redning til en verden i nød. Faktisk er asyl et dyrt og kortsigtet redskab, hvis målet overordnet er bedst muligt at forbedre udsatte menneskers vilkår. Bl.a. fordi én dansk hjælpekrone når meget længere i næsten hele resten af verden end her, så omdirigering af midler fra nødhjælp og udviklingsbistand ude til asyludgifter herhjemme betyder hjælp til færre mennesker. Men også fordi en asylansøger med rejsen til Danmark må efterlade det netværk, der ville have hjulpet vedkommende tættere på hjemlandet.

Sådan en rejse kan man blive tvunget ud på, blandt andet når nødhjælpen til FN’s lokale indsatser skæres, og der er ikke noget at sige til, at mange gør det. Men alt tyder faktisk på, at de fleste mennesker helst vil blive hjemme og sammen. Også under de forfærdeligste omstændigheder, hvis de – til tider med omverdenens hjælp – overhovedet kan komme til det.

På det seneste har den danske politiske humanitære debat langsomt indsnævret sig til næsten alene at handle om asyl og om, hvor mange der skal have det. Vi straffer asylansøgere (og os selv) med integrationsskadende tiltag alene med henblik på gennem afskrækning at regulere ansøgertallet i stedet for ad andre veje at føre aktiv politik for at sikre, at vi hjælper de rigtige flygtninge og gør det bedst muligt.

Samtidig står det klart, at asylsystemet alene ikke leverer svaret på flygtningekrisen. Alene derfor er det al ære værd, at Liberal Alliance i går fremsatte forsigtige bud på en humanitær politik, der ikke bare er reaktiv. Nemlig en, der øger engagementet i FN’s kvoteflygtningesystem og hjælpen i nærområderne parallelt med et eftersyn af den nuværende, konventionsbaserede asyltilgang.

Uanset om éns håb til udkommet af et sådan eftersyn er det samme som LA’s, er der store, systemiske problemer med den måde, vi håndterer krisen i dag:

– Flygtninge skal i dag sætte livet på spil og undervejs medfinansiere organiseret kriminalitet for at søge asyl, fordi asyl kun tildeles efter såkaldt spontane asylanmodninger ved fysisk kontakt med dansk jord.

– Danmark har ved at koncentrere flygtningeindsatsen næsten udelukkende om disse spontane asylansøgere givet afkald på enhver mulighed for selv aktivt at vurdere, hvilke flygtninge der har størst behov for hjælp. En enkelt advarselslampe er, at Europas middelhavsflygtninge siden 1. januar sidste år iflg. UNHCR har bestået af kun 19 pct. kvinder (mod 50 pct. mænd og 30 pct. børn), selv om lige mange mænd og kvinder globalt set er på flugt. Hvis de stærkeste af flygtningene får asyl her, forværrer det vilkårene for de efterladte derhjemme.

– Danmarks humanitære midler anvendes mere og mere ineffektivt. Udviklingsbistand, som gør verden til et sikrere og mere retfærdigt sted, omdirigeres f.eks. til asyludgifter, som pr. hjulpen person er langt større, og som i forhold til langtidseffekt hjælper verden langt mindre.

LA’s forslag om en toårig udmeldelse af FN’s Flygtningekonvention fremstår febrilsk, og mange problemer kan formentlig udmærket løses inden for konventionens rammer.

Men en åben nationalgrænse er ikke i sig selv nogen god løsning på en verden med humanitære problemer. Det er faktisk ikke lykken for resten af verden at blive danske statsborgere.

Det må være på tide at løfte hovedet fra slagsmålet om, hvor mange mennesker, der skal krydse Danmarks grænse, og engagere Danmark langt bredere i en aktiv og engageret flygtningepolitik. Danmark kan jo f.eks. starte arbejdet for at genindføre asylbehandling i afsender- og nabolandene, med de nye udfordringer det vil medføre, og føre an i et europæisk boost til FN’s flygtningekvotesystem. Ideelt set med det mål, at kvotesystem og ikke spontane asylansøgninger med tiden kommer til at levere langt størstedelen af opholdstilladelserne gennem et kvalificeret arbejde med at sikre, at de går til de rette. Som vi så ikke bør behøve at give dårlige vilkår for at afskrække andre.

Der er flere muligheder – de kræver bare lige, at nogle flere politikere står ved, at det er ansvarligt at føre en løsningsorienteret flygtningepolitik.