Rettelse: I en tidigere version af denne artikel blev Villum Christensen refereret for at have sagt, at det ikke var videnskabeligt bevist, at klimaforandringerne skyldes menneskelig aktivitet. Christensen sagde dog, at det ikke var videnskabeligt bevist, at klimaforandringerne overvejende skyldes menneskelig aktivitet. Dette er rettet i denne opdaterede version af artiklen.

Det vakte en del bestyrtelse, da Liberal Alliances klimaordfører Villum Christensen i sidste fredags Information erklærede sig som klimaskeptiker og forklarede, at:

1: Det ikke var videnskabeligt bevist, at klimaforandringerne overvejende skyldes menneskelig aktivitet

2: at FN’s Klimapanel er et politisk projekt, der overdriver konsekvenserne af den stigende CO2-udledning, og

3: at »der er rigtig mange fordele forbundet med en varmere verden«.

Så bred bestyrtelse faktisk, at det frembrusende parti gik i krisestyringsmodus. Lørdag morgen begyndte Liberal Alliances officielle Twitterprofil at besvare poster om Villum Christensens udtalelser med et ’præciseret’ budskab om, at partiet skam mener, at menneskets afbrænding af fossile brændsler er med til at påvirke klimaet. Det ved bare ikke hvor meget.

»Ca. 100 %,« svarede blandt andet en klimaforsker med det samme, og tirsdag slog LA’s leder Anders Samuelsen så fast, at partiet rent faktisk tror på videnskaben:

»Jeg vil gerne gå så langt og sige, at det er ubestrideligt, at det for den største del er menneskeskabt,« sagde Anders Samuelsen til Information.

Et udsagn som for de fleste synes ukontroversielt.

Men faktisk florerer klimaskepsissen dybt ned og vidt omkring i de libertariansk orienterede kredse, Liberal Alliance udspringer af. Altså ikke bare en skepsis over for de statslige indgreb mod CO2-udslip, men en skepsis mod selve klimaforskningen, midt i et miljø som ellers ikke markedsfører sig selv som kritisk over for forskning og ekspertise, og som stikker ud fra et stadigt større flertal af danskerne, som ifølge tænketanken Concito opfatter klimaforandringerne som en realitet og menneskene som medansvarlige.

Anti-COP

Allerede under COP15 i København forenedes Danmarks libertarianske og konservative miljø med det kulørte miljø af klimaskeptikere. Under topmødet arrangerede en til lejligheden oprettet dansk organisation ved navn Climate Sense en modkonference, som samlede nogle af de ret få forskere, der er uenige i den videnskabelige konsensus, med de liberale debattører.

Konferencen blev intensivt dækket af det nuværende folketingsmedlem for LA, Ole Birk Olesen, på hans liberale netmedie 180 grader, og her optrådte blandt andet CEPOS-direktør og tidligere fremtidsforsker Martin Ågerup med et oplæg om, at man ikke kan fremsætte prognoser så langt ind i fremtiden som FN’s Klimapanels scenarier. Allerede i 2003 advarede Ågerup, der er uddannet økonom, mod at tro på klimapanelets scenarier.

»Det er ikke værre, end vi kan tilpasse os. Vi er ikke antiloper, der giver op, fordi alt græsset er væk. Vi har hjerner til at tilpasse os ændrede forhold,« forklarede han dengang i Berlingske.

Også CEPOS-forskeren David Gress optrådte på modkonferencen under COP15 med et oplæg om ’greenery’, de grønne formåls angivelige sejrsmarch siden 1970’erne. Gress er uddannet filolog, men har ud over at kalde klimaet ’den nye marxisme’ også udtalt sig meget vidtrækkende om videnskaben bag klimaforskningen.

For eksempel skrev han i 2012 i Berlingske, at ’klimatismen’ er en sektreligion, at der ikke er ført bevis for, at mennesket kan påvirke det globale klima, at nedbringelse af CO2-udslippene vil få klodens planter (og derefter os andre) til at lide sultedøden, og at CO2-forskningen blandt andet er modbevist af en kemiprofessor ved navn Fritz Vahrenholt i værket Den kolde sol, »hvis noter alene fylder 80 sider«.

Villum Christensen, der er uddannet fra Statskundskab, har været Liberal Alliances klimaordfører siden 2008 og er det stadig og har lagt vægt på at fremføre sin klimaskepsis også på Folketingets talerstol, hvor han for eksempel i januar 2013 forklarede:

»Jeg tror slet ikke på forudsigelser, som baserer sig på FN’s Klimapanel, som jeg betragter som noget af det mest politiserende internationale organ, som vi har på den her klode.«

Fordele ved varmere klode

Christensen forklarede sin analyse af de mange tusinde naturvidenskabelige forskeres peer-reviewede arbejde på feltet sådan i tidsskriftet Ræson i 2013 (i et interview, hvor Christensen i øvrigt også vurderede, at en varmere klode jo havde den fordel, at den kunne skabe ’meget ny fauna’):

»Man skal være kritisk, ikke tossenaiv. Og det er fejlagtigt at bruge sådan et ord, ’videnskab’, for det giver nogle associationer, som om det er noget, man er sikker på. Men det er jo tro. Det er ikke videnskab. Man kan godt videnskabeligt sige: mere CO2 betyder mere varme. Men det er, hvis man putter dem ned i et reagensglas. Det, man ikke ved noget om, er alle de andre faktorer. IPCC’s måde at præsentere videnskaben på er en lukket fest, hvor man ikke er åben for andre synspunkter, der ikke lever op til mainstream. Det at lægge synspunkterne sammen og sige, at 97 procent er enige, det er nonsens.«

I samme tidsskrift har også Joachim B. Olsen, som ikke har færdiggjort sine historiestudier og er partiets erhvervsordfører, slået fast, at klimaforskningen tager fejl.

»Temperaturen stiger langt mindre end forudsagt og medfører i øvrigt også en lang række positive fænomener. Det nordlige halvkugle bliver grønnere, nye sejlruter åbner op, og færre mennesker dør af kulde,« forklarede han i januar 2014.

Hvorfor har den slags hjemmestrikkede analyser så lang snor i et ganske videnstungt miljø og et parti, der ellers har respektable akademikere som Henrik Dahl og Mette Bock på opstillingslisten?

I sin seneste bog Intet er som før refererer forfatteren og aktivisten Naomi Klein til en undersøgelse fra 2013 af de to forskere Riley Dunlap og Peter Jacques, der viste, at hele 72 procent af de bøger, der benægter klimaforandringer, havde forbindelse til højreorienterede tænketanke. Tallet stiger til 87 procent, hvis man ikke medregner de stadigt mere almindelige selvudgivne bøger. En af disse ganske velfinansierede tænketanke er Heartland Institute, hvis officielle formål er »at fremme frimarkeds-løsninger på sociale og økonomiske problemer«, og hvis årlige klimaskeptikerkonferencer er blevet et samlingssted for dette særlige miljø.

Kulturel kognition

Men en ting er tænketanke og finansiering. En anden er ideernes kraft. Hvorfor bruger folk, der ikke ville spilde et sekund på amatørforskeres teorier om 9/11, tid på lignende teorier om klimaforandringer? Ifølge Klein har Yale Universitys Cultural Cognition Project et bud, nemlig at vores »kulturelle verdensbillede«, forklarer vores mening om global opvarmning »mere end noget andet individuelt kendetegn«.

Yale-forskerne skriver ifølge Klein, at »folk med stærke ’ligheds-’ eller ’fællesskabssyn’ på verden (at man hælder til kollektiv handling og social retfærdighed, bekymrer sig om social ulighed og er mistænkelig over for de store erhvervsvirksomheder) i høj grad accepterer den videnskabelige konsensus med hensyn til klimaforandringer. Omvendt afvises denne i høj grad af dem, der har et stærkt ’hierarkisk’ og ’individualistisk’ syn på verden (som ses gennem deres modstand mod offentlig hjælp til fattige og minoriteter, en stærk støtte til erhvervslivet og en forestilling om, at vi alle mere eller mindre får det, vi fortjener.«

I den amerikanske befolkning vurderer kun 11 procent blandt dem med de stærkeste ’hierarkiske’ synspunkter klimaforandringer som en ’højrisiko’ sammenlignet med 69 procent af dem med de stærkeste ’lighedssynspunkter’.

Forklaringen er ifølge Dan Kahan, en af forskerne fra Yale, vores kulturelle kognition, som er den proces, hvormed vi filtrerer information på en måde, så den beskytter »vores foretrukne opfattelse af det gode samfund«. I Nature har han forklaret det således:

»Folk finder det foruroligende at skulle tro på, at adfærd, som de finder ædel, ikke desto mindre strider mod samfundets interesser, og at adfærd, som de ellers finder tarvelig, tjener dem. Hvis de skulle acceptere en sådan påstand, ville det drive en kile ind mellem dem og deres ligemænd, og det har de en stærk følelsesmæssig disposition for at afvise.«

Og så tilføjer Naomi Klein i øvrigt sin egen forklaring. De libertarianske benægtere tager fejl omkring klimaforskningen, men de har set dens konsekvenser bedre end mange andre, siger hun.

»Når det kommer til de politiske og økonomiske konsekvenser af disse videnskabelige opdagelser, og især de omfattende forandringer ikke bare af vores energiforbrug, men også af den bagvedliggende logik i vores liberaliserede og profitsøgende økonomi, så ser de tingene fuldstændig tydeligt.«

Der skal radikale ændringer til.