I ugerne op til kontanthjælpsloftet trådte i kraft, brugte jeg flere timer igennem flere dage på at finde svar på, hvad min mor, som er på kontanthjælp, kunne forvente af nedskæringer i sin økonomiske indtægt.

Første dag blev jeg, efter 45 min. kø i telefonen, affejet med, at min henvendelse kunne besvares af en medarbejder, som kunne træffes dagen efter i tidsrummet mellem kl. 08.00-10.00.

Dagen efter blev jeg fortalt af selvsamme medarbejder, jeg var blevet henvist til, efter 50 min. kø i telefonen, at det var en fejl, jeg var blevet henvist til hende.

Og på tredjedagen fik jeg at vide, at min mors sagsbehandler ville være tilbage på kontoret dagen efter og ville tage kontakt indenfor tre arbejdsdage.

På fjerdedagen blev jeg det klogere, at ingen vidste noget om kontanthjælpsloftets konsekvenser før d. 1. oktober 2016 – altså heller ikke de mennesker, der sad bag skrivebordet på jobcentret, kommunen og hos ydelsesservice.

Undskyld mit direkte sprog, men tager systemet, skabt af virkelighedsfjerne politikere og deres grå embedsfolk, pis på befolkningen ved at køre dem rundt i manegen?

Tydeligvis; ja!

Regeringen tager pis på folket ved at presse reformer ned over hovedet på frontmedarbejderne i systemet, som i stedet for at protestere blot følger ordrer.

Kald mig naiv, ung, idealist og revolutionær, eller kald mig bare for, hvad jeg er, nemlig en pissevred ressourcestærk borger på vegne af samfundets ressourcesvage: men hvor er frontmedarbejdernes tydelige, indignerede protester?

Hvorfor finder frontmedarbejdere i kommunerne, jobcentrene og hos ydelsesservice, og hvad der ellers er skabt i New Public Manegements navn, sig i kontroltyranni, i daglige hån mod deres profession, når de ikke protesterer imod de reformer, der dikteres fra Christiansborg?

D. 1. oktober 2016 trådte regeringens kontanthjælpsloft i kraft, og siden har medierne bragt historier om, hvordan enlige forsørgeres børn vil lide under det nye kontanthjælpsloft, så ”barndom på bistand” bliver en ny børneidentitet at vokse op med.

Mediefladen har bugnet af historier om, hvordan lejere riskerer udsættelse af egen bolig, pga. manglende evne til at betale husleje. Organisationer har været ude og give tal på, hvor store negative følger reformen vil have på samfundets mest ressourcesvage.

Og senest bragte DR-nyheder historien om, at Esbjerg kommune nu vil stille campingvogne til rådighed for de lejere, der ikke længere har råd til at bo i en almen bolig.

Gør noget af det indtryk på landets boligminister, Inger Støjberg?

Ikke det fjerneste. Tilmed udviser hun den dybeste foragt for almindelige mennesker fra sin trone i ministeriet, når hun hævder, at udsatte lejere bare kunne finde sig en billigere bolig. Eller endnu bedre; få et arbejde iblandt alle de ikke eksisterende ledige jobs, når nu stramningerne var bebudet et helt år før.

Hvorfor accepterer frontmedarbejdere at skulle arbejde under vilkår, dikteret af kyniske politikere og grå embedsfolk, der lukker øjnene og ører for, hvad de sættes til at udarbejde af reformer.

Er frontmedarbejdere blevet så vante til en dagligdag præget af ren og skær håbløshed, siden det ikke længere gør indtryk på dem, når en desperat enlig forsørger møder op og ikke ved, hvordan børnene sikres tag over hovedet?

Eller skyldes det den klassiske ansvarsfralæggelse, der efterhånden gennemsyrer systemets indstilling, hvor alles problemer er ingens problemer, så længe man selv har sit på det tørre?

Alle de gange jeg følger med min mor på jobcentret, ser jeg det opgivende udtryk i øjnene på frontmedarbejderne. Og hver gang undrer jeg mig over, hvor deres protester bliver af. Kommer de kun til udtryk om aftenen, når TV-Avisen kan berette om yderligere konsekvenser af kontanthjælpsloftet?

En reform, der udgør toppen af isbjerget af systemfejl.

Det er på tide, at systemets mennesker vågner op og gør oprør mod Christiansborgs virkelighedsfjerne tilgang til en hverdag i systemet, hvad enten den finder sted som borger eller bag skrivebordet.

Og det sker ikke kun ved, at vi hvert fjerde år afgiver en stemme på en politiker, der viser sig at være den mindst ringe til at forvalte landet.

Det sker først og fremmest ved, at frontmedarbejdere tydeligt protesterer.

At de nedlægger arbejdet. At de gør oprør ved at nægte at møde op til en dag, hvor endnu flere borgere hånes for at befinde sig på bunden af samfundet.

Fortæl mig, hvornår frontmedarbejderne sidst strejkede?

Regeringens ministerier vil skælve, hvis fundamentet vakler under dem og det sker ved, at frontmedarbejderne allierer og mobiliserer sig ved ganske enkelt at nægte at møde op.

For dermed vil landets politikere blive tvunget til at skulle forholde sig til virkeligheden, hvilket de lige nu skånes for, når protesterne udtrykkes i sofaen i stedet for ude i samfundet.