Og så skete der noget sjovt. Undersøgelse efter undersøgelse begyndte at bekræfte Decis mistanker.

Tag et eksempel fra den israelske by Haifa. I de sene 1990’ere stod en lokal børnehave i en kattepine. Når forældrene skulle hente deres børn, kom en fjerdedel af dem for sent, efter lukketid, hvilket resulterede i ulykkelige børn og en leder, der var tvunget til at arbejde over. Efter råd fra et par økonomer besluttede børnehaven at indføre en bøde på 3 dollar, hver gang en forælder kom for sent.

Det virkede som en fornuftig plan. Nu havde forældre ikke blot en, men to grunde, både en moralsk og en økonomisk, til, hvorfor de skulle komme til tiden.

Bødesystemet blev meldt ud, og antallet af forældre, der kom for sent … steg. Der gik ikke længe, før en tredjedel kom efter lukketid. Efter nogle uger røg det videre op til hele 40 procent. Man fandt hurtigt ud af årsagen: Forældrene så bøden som et almindeligt gebyr og følte derfor ikke længere nogen forpligtelse til at hente deres børn til tiden.

Siden har utallige studier understøttet den erkendelse. Nogle gange er en handling ikke blot summen af dens motivationer. Nogle gange udligner og sletter motivationsformerne hinanden. For nogle år siden analyserede forskere fra University of Massachusetts 51 studier af økonomiske incitamenters effekt på arbejdspladser. De fandt “overvældende bevis” for, at bonusser sløver folks indre motivation og moralske kompas.

De fandt endda også ud af, at bonusser og erklærede mål kan underminere folks kreativitet. Gulerødder og piske fører for det meste til mere af det samme. Betal folk per time, og du får flere timer. Betal per artikel, og du får flere artikler. Betal per operation, og du får flere operationer.

Her er det igen ligheden med det forhenværende Sovjet, der især fascinerer mig. Sovjetchefer arbejdede ud fra definerede mål, ligesom vores hospitaler, universiteter og banker gør i dag. Når de målte resultater steg – på for eksempel en møbelfabrik – faldt kvaliteten på møblerne. Hvis nogen besluttede, at møblerne skulle prissættes ud fra vægt, skulle der pludselig til at løftes en hel del tungere møbler.

Det kan man selvfølgelig grine af, men det sørgelige er, at det er præcis, hvad der sker med mange organisationer i dag. Et stort advokatfirma, der kræver, at de ansatte skal arbejde et minimum af timer (2.000 om året, for eksempel), motiverer ikke deres advokater til at arbejde hårdere – kun mere. Uafhængige kirurger, der bliver betalt per behandling, er forståeligt nok mere tilbøjelige til at slibe skalpellerne end til at yde bedre pleje. I både det kommunistiske og kapitalistiske system drukner tallenes tyranni den indre motivation.