Det vrimler med tiltag for at få unge til at uddanne sig – og helst effektivt og til det rigtige. Lige nu er gymnasiereformen på dagsordenen. Men paradoksalt nok er tiltagene for at motivere unge og få dem til at vælge fornuftigt og rationelt ofte lavet uden indsigt i netop deres egen rationelle fornuft og måde at blive motiveret på.

De unge, som vi gerne vil råde, har levet hele deres liv med internet, mobiltelefoner og sociale medier. De har levet hele livet med forandring som et vilkår netop på grund af den teknologiske udvikling, der mere end noget andet betyder, at forandringer er forudsætningen, og ustabilitet er standard.

De seneste otte år har jeg studeret de første årgange af unge, som har levet hele deres liv netop i den korte tid præget af internettets opblomstring, der med sociologen Giddens’ ord »nok er den største forandring på kortest tid, vi har set i verdenshistorien.« Jeg har fulgt disse unge på job og uddannelse, hos familien og sammen med venner og set, hvordan de på en række områder har en anden, men ikke mindre rationel tilgang til livet, end den man ser hos min generation.

Det måske vigtigste, man skal forstå, er, at i sådan en forandringshastig verden er det ofte ikke rationelt at være målstyret.

I mine studier har jeg set en næsten demonstrativ fokus på hele tiden at udvikle sig. Men trods dette, har de unge stort set ingen konkrete planer for, hvad de skal udvikle sig til – altså ud over til ‘noget andet’.

Et eksempel på denne rationelle logik mødte jeg på Farmakonomskolen. Uddannelsen er relativt professionsrettet med en veldefineret faglighed og en klar jobprofil at se frem til. Men da jeg talte med de studerende om deres planer, når de blev færdige på skolen, var der ét svar, som gik igen som det eneste konsekvente og præcise: De havde ikke planer om at blive farmakonomer – eller i hvert ikke blive ved med at være det. Når jeg spurgte dem, var det mest eksplicitte svar, at de skulle bruge farmakonomuddannelsen til ikke at blive farmakonomer.

Der er lavet kvantitative undersøgelser af unges valg af ungdomsuddannelse, som peger på samme logik: En af de allervigtigste grunde til, at unge vælger gymnasiet til og stadig vælger de fagspecifikke erhvervsskoler fra, er, at de ikke bliver til noget på de almene gymnasier. At de kan udskyde beslutningen, holde mulighederne åbne. På erhvervsskolerne bliver de derimod til noget. Og det vil de ikke.

Rationel utryghed

Jeg har set konkrete eksempler på denne opfattelse i mine kvalitative studier, blandt andet hos en 15-årig dreng fra Herlev, som ville være elektriker. Men på trods af, at der er en specifik, fireårig elektrikeruddannelse på Københavns Tekniske Skole, valgte han alligevel at søge ind på HTX. Selv for sådan en målrettet ung mand, som vidste, hvad han ville være, var det for utrygt på forhånd at vide, at han blev til noget bestemt fire år senere. Begrundelsen er ikke manglende lyst til eller lav prestige ved at blive elektriker. Det er den rationelle utryghed ved det klare og præcise mål. Frygten for, at den eftertragtede uddannelse viser sig at være forældet, når eksamensbeviset er opnået.

Jeg er selv meget målstyret og fokuseret, så jeg fungerer helt anderledes end de unge, jeg har studeret. Men hvis vi køber præmissen om konstant forandring, er det faktisk både logisk, rationelt og også baseret på erfaring, når de unge er ekstremt målrettede … på ikke at have et mål. Udviklingen er målet i sig selv, men der er intet mål for udviklingen. Derfor er de unge ikke målstyrede.

Alt godt forsvinder

Når man kender de unges manglende målstyring og forsøger at forstå, hvorfor den kan være både rationel og fornuftig, er det næste skridt at se på, hvad det betyder for motivationen. Ifølge den logik, som jeg selv i vid udstrækning deler, og som tilsyneladende også gælder hos de ansvarlige beslutningstagere, kan kravet om instant gratification, altså at man får belønningen med det samme, måske blot ligne barnlig utålmodighed og et umodent krav om at få tilfredsstillet ethvert behov, så snart det opstår.

Men de unges logik er en anden. Her giver kun instant gratification mening. En belønning, man ikke får med det samme, får man simpelthen ikke, når alt godt forsvinder for den, der venter. Klassisk protestantisk behovsudskydelse er ikke en gangbar valuta i det digitale netværkssamfunds forandringslabile cyber-himmel.

Spørgsmålet er så, hvordan vi skaber mening og motivation for en generation, hvis livslange erfaring tilsiger dem, at kun instant gratification fungerer? Her kommer de fire K’er ind i billedet:

For det første skal det være Klart, hvad man får, og hvornår.

For det andet skal det være Kortsigtet, det vil sige belønningen skal udløses hurtigt, så den ikke forsvinder.

For det tredje skal det være Konkret og ikke henvise til noget abstrakt som tradition, ‘for samfundets skyld’, eller naturligvis allerværst: at de ældre generationer ved bedre, for vi har mere erfaring.

Og så skal meningen for det fjerde skabes i den nære Kontekst, altså inden for rammerne af den konkrete situation.

Endnu et konkret eksempel kan illustrere forskellen i rationale og motivation: På Arkitektskolen Aarhus havde rektor Torben Nielsen og hans kolleger sidste forår lagt sig i selen for at skaffe 120 praktikpladser til alle bachelorstuderende på 3. år. De vidste jo, hvor stor positiv betydning et praktikforløb har for de studerendes mulighed for at få et job.

Praktikpladserne på de virksomheder, som lå i Aarhus og nærmeste omegn blev da også hurtigt afsat. Men så snart transporttiden blev lidt længere, blev der problemer med at få dem besat. Torben undrede sig og spurgte de studerende, om de ikke var klar over, hvor meget en praktikplads betød for deres jobmuligheder, når de var blevet færdige som kandidater om to år?

De kiggede på Torben og forklarede ham, at de var i tvivl om værdien af noget, som først har betydning om to år, altså når de skulle til at søge job. Det, der interesserede dem, var, hvilken værdi en praktikplads havde for dem nu, mens de studerede.

Jeg er ikke i tvivl om, at Torben har ret i, at en praktikplads har stor betydning for jobmulighederne. Men problemet var, at han forbrød sig mod alle fire K’er: Han henviste til nogle lidt abstrakte, uklare jobmuligheder, som lå to år ude i fremtiden, og som i øvrigt ikke havde nogen betydning for hans studerendes aktuelle situation under uddannelse.

Lukker øjnene

Det er faktisk en fornuftig, rationel og erfaringsbaseret logik, som forklarer de farmakonomstuderendes uvilje mod at blive farmakonomer; som fik den 15-årige elektrikerspire til at vælge elektrikeruddannelsen fra; og som skabte problemer med at motivere de arkitektstuderende i Aarhus. Hvad vi risikerer at overse i vores velmenende forsøg på at motivere de unge er, at vi forsøger at skabe mening og motivation ud fra vores eget, målstyrede rationale. Det er også nogle gange min egen, intuitive reaktion.

Derfor bliver politikere og andre ansvarlige ved med at henvise til jobmulighederne efter studiet, selv om det vigtigste for de unges valg af studie er … studiet. Derfor forsøger de stadig at motivere unge til at vælge erhvervsskolerne, fordi det her er mere klart og planlagt, hvad de bliver til, selv om det vigtigste for de unge er ikke at blive til noget.

Og derfor bliver de stadig ved med at lukke øjnene for, at noget så useriøst og barnligt som instant gratification faktisk er den eneste, rationelle strategi. For i en så forandringslabil og -hastig verden, som vi lever i, giver det faktisk ikke altid mening at tænke på, hvad målet og nytten er i 2020.