”Ruotsalaiset ovat antropologisesti huomattavan homogeeninen kansa, puhtain kaikista germaanikansoista”, päätteli Ruotsin arvostetuin rotututkija runsaat sata vuotta sitten.

Rotuprofessori Gustaf Retzius työssään ottamassa mittoja saamelaismiehen kallosta. NORDISKA MUSEET / WIKIMEDIA COMMONS

Ruotsalaisen rotututkimuksen juurien sanotaan periytyneen 1700-luvulla vaikuttaneen luonnontukija Carl von Linnén lajinluokittelusta.

Varsinaiseen rotubiologian ja kallotutkimuksen alullepanija oli Suomeen suuntautuneen haudankaivuumatkan johtajan Gustaf Retziuksen isä, vuonna 1796 syntynyt Anders Retzius, Karoliinisen instituutin professori.

Poika Gustaf jatkoi ja kehitti edelleen isänsä viitoittamaa tutkimussuuntaa. Hän vertasi muun muassa Suomesta kaivettuja pääkalloja tuhansien ruotsalaisen asevelvollisen mittatietoihin. 1800-luvun loppuvuosina hän tuli siihen johtopäätökseen, että Ruotsin väestö on ”huomattavan yhtenäinen ja puhtain kaikista germaaninkielisistä kansoista”.

Gustaf Retzius esitelmöi tutkimustuloksistaan vuonna 1909 Lontoon Royal Academyssä. Hän esitti, kuinka ero lahjattomien lyhytkalloisten ja lahjakkaiden pitkäkalloisten välillä oli selvä. Hän myös korosti tutkimuksillaan olevan suurta merkitystä valtioiden tulevaisuudelle rotujen kehittämisessä tai ainakin rotujen rappeutumisen ehkäisemisessä.

Retziuksen kuoleman jälkeen vuonna 1922 perustettiin Ruotsiin ensimmäisenä maailmassa valtiollinen rotubiologian tutkimuslaitos, Statens institut för rasbiologi. Sen tehtävänä oli muun muassa selvittää perimän merkitys eli perimmäiset syyt ”rikollisuuteen, pahatapaisuuteen, alkoholismiin ja mielisairauteen” sekä luoda ”vahva teoreettinen pohja täsmälliselle rotuhygienialle ja tehokkaalle väestöpolitiikalle”.

Itsenäisenä toiminut laitos lakkautettiin vuonna 1958. Sen korvasi yliopistoon liitetty lääketieteen ja genetiikan tutkimuslaitos Institutionen för medicinsk genetik.

Vaikka rotubiologia on hylätty epätieteellisenä tutkimuslajina, siihen perustuvat pakkosterilisaatiot jatkuivat Ruotsissa aina vuoteen 1976 saakka. 40 vuotta voimassa olleen lain nojalla ehdittiin steriloida 63 000 henkilöä.

Arviolta vähintään puolet steriloinneista tehtiin vastoin potilaan tahtoa. Valtaosa heistä oli heikossa asemassa olevia mielenterveysongelmista kärsiviä naisia.

Iltalehti uutisoi aiemmin, ettei Suomesta vietyjä kalloja ole vieläkään palautettu omaisten pyynnöistä huolimatta.