Aina välillä demokraattinen järjestelmä vaatii sitä, että joku tulee ja perustaa uuden puolueen, kun vanhat näyttävät selviä väsymyksen ja sisäänpäin kääntymisen merkkejä.

Vihreät toivat aikoinaan raikkaita uusia tuulia monen valtion jäykistyneeseen parlamenttiin ja ovat tänä päivänä joka puolella vakiintuneesti kiinni vallan kahvassa. Tuulivoimalat, vegaaniravintolat ja homoavioliitot ovat tulleet jäädäkseen.

Perussuomalaiset tekivät miehen työn, kun sekoittivat vanhan, homehtuneen puoluepakan. Viimeistään hallituksessa he joutuivat huomaamaan, että abortin, euron ja islamin vastustaminen eivät edelleenkään toimi pitkäjänteisenä poliittisena agendana.

Kokoomusta saa nykyään avoimesti haukkua ylimieliseksi golfkerhoksi, koska se on tutkitusti totta. Keskusta yrittää vimmatusti pelastaa jotain topeliaanista idylliä. Sosiaalidemokraateilta, Vasemmistoliitolta ja kommunisteilta ovat asiakkaat kadonneet; työn orjat katsovat mieluummin urheilua suuresta taulutelevisiostaan kuin osoittavat mieltään Helsingin Hakaniemessä.

Politiikasta on kadonnut ilo, kukaan ei enää uskalla olla hauska, luova, lämmin, haavoittuvainen tai edes väärässä. Edustajamme hoitavat asiansa eli asiamme takakireinä, kieli keskellä suuta ja ensimmäisenä prioriteettinaan virheiden välttäminen. Älykäs väestö kääntää päättäjilleen selän, ja vain muutama pää- ja poliittinen toimittaja välittää enää pukupellejen touhusta.

Suomessa ei ole yhtään kansanpuoluetta, vain kourallinen tasavahvoja kilpailevia kuppikuntia. Millään puolueella ei tällä hetkellä ole kansan luottamusta eikä edes kansan sympatiaa, perinteiset puolueet ovat kaukana kansasta ja satunnaiset yritykset perustaa uusi puolue ovat olleet lähinnä säälittäviä.

” Hitto, jos minulla ei olisi tänä kesänä tärkeämpää tekemistä, perustaisin oitis uuden puolueen.

Aika on taas kypsä uudelle suurelle puolueelle. Vasen laita ja oikea laita ovat jo hyvin peitettyjä, mutta keskeltä löytyy auliisti tilaa. Parlamentaarinen demokratia vaatii ihmisiltä, että he valitsevat säännöllisin väliajoin puolensa, eli puolueensa. Suomen poliittisen spektrin keskikentällä ammottaa tällä hetkellä monen naisen ja miehen mentävä aukko. Yhteiskunnan keskellä elää miljoona ihmistä, jotka eivät jaksa välittää heille syötetystä jargonista ja joita koko sirkus ei enää oikein kiinnosta.

Kenties Suomeen tarvitaan puolue, joka ei saarnaa vaan tulee jalan sinne, missä ihmiset seisovat. Puolue, joka harrastaisi arvopolitiikkaa keskellä kansainvälistä kaaosta, olematta ufokristillinen tai joogalentäväinen. Puolue, joka kiinnostaa muitakin ihmisiä kuin sen omia jäseniä ja mediaa. Puolue, joka kunnioittaa äänestäjiään. Joka puhuu älykästä selkokieltä eikä folkloristista ploki-populismia tai opportunistista bisneskapulaa.

Rento, nuorekas, hedonistinen puolue, jonka keulahahmot eivät tukehtuisi kravatteihinsa.

Jos haluaa, että jokin asia hoituu hyvin, se pitää hoitaa itse, sen ovat suomalaiset opettaneet. Hitto, jos minulla ei olisi tänä kesänä tärkeämpää tekemistä, perustaisin oitis uuden puolueen.