Oliko voitto mestarin hyvyyttä vai hävinneiden huonoutta, pohditaan urheilussa, ja samaa voi soveltaa politiikkaan.

Perussuomalaisten kasvava menestys johtuu paitsi kulttuurikonfliktista ja ilmastohysteriasta myös heidän johtajansa tieteellisestä puhetavasta, joka saa muiden puolueiden johtajat vaikuttamaan keskinkertaisilta virkamiehiltä.

Filosofian tohtori Jussi Halla-ahohan toimi slaavilaisten kielten tutkijana ennen antautumistaan politiikalle. Hänen äänikuninkuutensa antama vinkki kansalta kannattaisi ottaa opiksi muissakin puolueissa.

Vihreissä tämä on jo osattu. Yhteiskuntatieteiden tohtori Maria Ohisalo teki köyhyystutkimusta ennen läpimurtoaan ääniharavaksi ja mahdolliseksi tulevaksi puheenjohtajaksi.

Enempää Halla-ahon kuin Ohisalonkaan suosiota ei selitä kansanomainen vaan älyllinen karisma. Heiltä on lupa odottaa loogista ajattelua, isojen asiakokonaisuuksien ja erilaisten näkökulmien samanaikaista hallintaa.

Tutkijoille ominainen suhteellisuudentaju avaa mahdollisuuksia uudistuksille, joita keskinkertaiset poliitikot eivät koskaan saa aikaiseksi.

Populismi ei kelpaa selitykseksi sille, että tietoyhteiskunnassa ihmiset antavat äänensä analyyttisesti älykkäimmille. Päinvastoin, yhteiskunnallisten prosessien monimutkaisuuden vuoksi äänestäjät ovat oivaltaneet, että vaativassa tiedeympäristössä kehittynyt asioiden erittelytapa parantaa politiikan tasoa. Tutkijoille ominainen suhteellisuudentaju avaa mahdollisuuksia uudistuksille, joita keskinkertaiset poliitikot eivät koskaan saa aikaiseksi.

Augustinuksen mukaanhan ihmisen erityinen ominaisuus ei ole tietoisuus itsestä, vaan tietoisuus omasta tietoisuudesta, siis kyky katsella oman mielen liikkeitä samastumatta niihin. Tämä ominaisuus on myös tutkijan älyllisen analyyttisyyden perusta ja juuri sitä tieteellinen työ vahvistaa. Siksi tutkijat ovat kykeneviä vaihtamaan näkökulmaa ja etsimään aidosti luovia ratkaisuja.

Edellisen hallituksen pääministeri, diplomi-insinööri Juha Sipilä käytti sananvapauttaan halveksimalla monen alan dosenttien laaja-alaista oppineisuutta ja kaiken suhteellistavaa tieteellistä ajattelua.

Maailma tarvitsee esikuvia ja sellaiseksi kelpaa luonnontieteiden tohtori Angela Merkel, joka toimi kvanttikemian tutkijana, ennen kuin nousi Euroopan vaikutusvaltaisimmaksi poliitikoksi.

Vastaava ilmiö näkyy nyt myös suomalaisessa politiikassa, erityisesti perussuomalaisissa ja vihreissä.

Entä miten tieteelliseen ajattelutapaan suhtaudutaan vanhoissa puolueissa?

Edellisen hallituksen pääministeri, diplomi-insinööri Juha Sipilä käytti sananvapauttaan halveksimalla monen alan dosenttien laaja-alaista oppineisuutta ja kaiken suhteellistavaa tieteellistä ajattelua. Minä annoin sen hänelle anteeksi, mutta melkein koko älyllinen eliittimme hämmästyi älykkään monitoimimiehen moukkamaista lausuntoa. Sipilähän korosti kaikessa käytännönläheisyyttä ja ongelmanratkaisua. Nyt hän on poliittinen ruumis, hyvästä työllisyyskehityksestä huolimatta.

Kun lähtökohdat on annettu, älykäs ongelmanratkaisu auttaa, mutta suuriin uudistuksiin tarvitaan monikerroksista älyllisyyttä, joka rohkenee ajatella lähtökohdat uusiksi.

Suomen politiikassa tarvitaan nyt tällaista perusteisiin asti ulottuvaa ajattelua. Suuret uudistukset SOTE ja SOTU huutavat rohkeita irtiottoja vakiintuneista käsityksistä. Monella muullakin tavoin tietoyhteiskunnan politiikka suosii tutkijaa.

Jatkuvasti kertyvä yhä yksityiskohtaisempi data ja sen yhä kehittyneemmät analyysimenetelmät tuottavat suuret määrät tutkimustietoa päättäjien seulottavaksi. Hyvin harjaantunut tutkija näkee ensivilkaisulla, onko artikkelissa, tietoteoksessa tai selvityksessä jotakin uutta ja varteenotettavaa.

Jos poliitikolla ei ole tätä kykyä, hän on avustajiensa varassa.

Tieteelliseen ajatteluun kykenevä kansanedustaja osaa siis muita paremmin päätellä, mihin päätös johtaa koko yhteiskunnan kannalta. Jos poliitikolla ei ole tätä kykyä, hän on avustajiensa varassa. Hänestä tulee papukaija, joka yrittää muistaa oikeat vuorosanat.

Pidemmän päälle ihmiset eivät luota papukaijoihin, vaan haluavat poliitikon, joka osaa kyseenalaistaa vallitsevat puhetavat.

Perussuomalaisissa ja vihreissä on tehty aivan oikeat johtopäätökset. On nostettu puolueen aivot puolueen keulakuviksi. Se tuo lisäkarismaa, kannatusta ja uskottavuutta, kun puoluejohtaja ei ole hokemien ja sutkausten varassa, vaan kykenee tuottamaan ajattelua tässä ja nyt.

Voisivatko myös vanhat puolueet parantaa juoksuaan valitsemalla johtoonsa tieteellisesti oppineita tutkijoita?

Miltä kuulostaisi ja näyttäisi Suomen politiikka, jos kokoomuksen johtoon asettuisi pitkän linjan taloustutkija Juhana Vartiainen, keskustaa johtaisi Euroopan historian professori Laura Kolbe, Sosiaalidemokraatteja luotsaisi oikeushistorian professori Jukka Kekkonen ja Vasemmistoliiton lippua liehuttaisi kansainvälisen politiikan professori Heikki Patomäki?

Kun poliittinen ja älyllinen argumentointi tapahtuisi samassa yhteydessä, suurten uudistusten mahdollisuuksien ehdot tunnistettaisiin nopeasti. Joka tapauksessa, politiikan laatu kohoaisi ja sen seuraaminen muuttuisi yhteiskunnallisesti sivistäväksi harrastukseksi.

Rohkenen veikata, että älyllisyyden noste politiikassa vahvistuu, kunnes siitä tulee voima, joka edustuksellisuuden kautta toteuttaa ne yhteiskunnalliset uudistukset joita me välttämättä tarvitsemme.

Jari Ehrnrooth

Kirjoittaja on kirjailija ja filosofisesti suuntautunut kulttuurin tutkija. Hän on kulttuurihistorian ja sosiologian dosentti. Syntyi Koitereella, kirjoittaa Munkkiniemessä, juoksee Keskuspuistossa. Palautetta kirjoittajalle voi lähettää myös suoraan osoitteeseen palaute.ehrnrooth@gmail.com (siirryt toiseen palveluun)

Kolumnista voi keskustella 23.5. klo 16.00 asti.

Lue myös:

Maria Ohisalo nousemassa vihreiden puheenjohtajaksi: "Kisa oli avoin kaikille ja olen tottunut kisaamaan"

Katri Saarikiven kolumni: Ongelmanratkaisu politiikassa tyssää jengimentaliteettiin

Kari Enqvistin kolumni: Tutkijat äkkiä julkisuuteen opettamaan kuinka ajatellaan ja ollaan kriittisiä

Jari Ehrnroothin kolumni: Otetaan perusrakkaus politiikan käyttövoimaksi