Eteläisellä Tyynellämerellä sijaitseva YK:n maailmanperintökohde, Britannialle kuuluva Hendersoninsaari on yksi maailman syrjäisimmistä autiosaarista. Välillä on mennyt kymmenenkin vuotta, ettei kukaan tutkija ole käynyt siellä.

Henserson on yksi Pitcairnsaariston neljästä saaresta. Saariston kaikki asukkaat – vajaat 60 – elävät Adamstownissa 115 kilometrin päässä, ja seuraavaksi lähinnä väkeä on 5 000 kilometrin päässä Chilessä. Saaren lähistöltä ei kulje myöskään laivareittejä.

Siitä huolimatta saarta leimaa ihmisen räikeä kädenjälki: tutkijat totesivat saarelle rantautuessaan, että siellä lojuu silmänkantamattomiin likipitäen kaikkea, mitä ihminen on keksinyt tehdä muovista.

Arviomme kokonaismäärästä on todennäköisesti alakanttiin. Tutkija Jennifer Lavers

Tästä linkistä näet videon (siirryt toiseen palveluun), jonka tutkimusta johtanut Tasmanian yliopiston (siirryt toiseen palveluun) merentutkija Jennifer Lavers kuvasi ryhmäänsä kohdanneesta näystä. Hän kertoo käyneensä urallaan monilla maailman syrjäisimmistä saarista, mutta yhdelläkään hän ei ole nähnyt samanlaista tilannetta.

Myös laskenta osoitti, ettei missään muualla maailmassa ole yhtä suurta muovimäärää neliökilometriä kohden. Pinnan lisäksi muovisaastetta on myös maan sisällä.

Lähellä kieppuu jättimäinen jätepyörre

Hendersoninsaari on koralliatolli, jolla on kokoa vain 37 neliökilometriä. Maaperä on karua ja makeaa vettä on niukasti, mutta siitä huolimatta saarella on kymmeniä kukkivia kasveja ja neljä maalintulajia, joita ei tunneta muualta. Myös monet hyönteislajeista ovat Hendersonille ikiomia.

Saari sijaitsee lähellä eteläisen Tyynenmeren jätepyörrettä, jonne on ajautunut miljoonia tonnia muovijätettä, kokonaisista esineistä mikroskooppisen pieneksi jauhautuneeseen puruun.

Hendersonin rannoilla on tutkijoiden arvion mukaan 37,7 miljoonaa kappaletta muoviroskaa, enimmillään 671 kappaletta neliömetrillä. Kaikesta merivirtojen tuomasta roskasta muovia on 99,8 prosenttia.

Henderson Island is 5 kilometres wide and covered with 18 tonnes of rubbish https://t.co/XAg1Y2yRsz pic.twitter.com/C01EZNKjGZ — New Scientist (@newscientist) 17. toukokuuta 2017

Viiden koealueen perusteella tutkijat laskivat, että saarella on lähes 18 tonnia muovia, ja joka päivä rannoille huuhtoutuu lisää.

– Arviomme kokonaismäärästä on todennäköisesti alakanttiin, koska pystyimme laskemaan vain palaset, jotka ovat yli kahden millimetrin mittaisia ja hautautuneen korkeintaan kymmenen sentin syvyyteen. Emme myöskään kyenneet kartoittamaan rantakivikkoa ja kallioita, Lavers kertoo.

Hammasharjoja, tupakansytyttimiä, tutteja Valtaosa muovijätteestä, jonka tutkijat laskivat Hendersoninsaarella, oli jauhautunut merenkäynnissä pieneksi ja tunnistamattomaksi. Paljon oli kuitenkin tunnistettavaakin. Tutkija Jennifer Lavers oli odottanut, että esineet olisivat olleet suurelta osin laivoista, mutta verkkoja lukuun ottamatta enemmistö näyttikin päätyneen mereen maalta. Edustettuina olivat esimerkiksi kaikki kuviteltavissa olevat rakennuskypärämallit ja -värit, Lavers kertoo. Joukossa oli myös muun muassa tupakansytyttimiä, partahöyliä, tutteja ja kosmetiikkapurkkeja. Lavers kuvasi rannalta erakkoravun, joka kantoi hapertunutta purkkia suojanaan ja altistui samalla muovin myrkyille ja purkin veitsenteräviksi hioutuneille reunoille. Tällainen jäte osoittaa, että me tavalliset ihmiset voimme todella vaikuttaa vähentämällä muovituotteiden ostamista, Lavers sanoo.

"Ilmastonmuutoksen veroinen uhka"

Merien ja rantojen muovi kelluu ja on kestävää. Sellaisena se muodostaa eläimille ansoja ja aiheuttaa tukehtumisriskiä. Rannoilla se myös kasaantuu esteiksi, joiden takia esimerkiksi kilpikonnat eivät pääse laskemaan muniaan hiekkaan.

– Henderson on järkyttävä mutta tyypillinen esimerkki siitä, miten muovijäte vaikuttaa koko maapallon ympäristöön, Lavers sanoo.

Saarelle kerääntynyt muovi vastaa vain määrää, joka maailmassa nykyisin tuotetaan vajaassa kahdessa sekunnissa, hän kertoo. Hän toivoo, että saaren tilanne herättäisi ihmiskunnan huomaamaan, että muovisaaste on ilmastonmuutoksen veroinen uhka.

Tutkimus, joka on Tasmanian yliopiston ja brittiläisen lintujensuojelujärjestön RSPB:n yhteistyötä, on vapaasti luettavissa tiedelehti PNAS (siirryt toiseen palveluun):sta.