Veikko Salkio ja lähes 30 muuta suomalaismiestä kuljetettiin tammikuussa 1940 junan härkävaunussa Petroskoista Grjazovetsin vankileirille.

Veikko Salkio kuljetettiin talvisodan aikana halki läntisen Neuvostoliiton sotavankileirille Vologdan alueelle. ALL OVER PRESS JA KUSTANNUSOSUUSKUNTA LÄNSIRANNIKKO

– Lämpötila ei tahtonut nousta siedettävyyden rajoille. Arojen viima pyrki väkisin sisälle harvoista ovista ja varsinkin peittämättömästä lattia-aukosta, johon meillä oli lupa suorittaa tarpeemme.

Näin kuvailee talvisodan aikaisia oloja neuvostoliittolaisessa sotavankijunassa alikersantti Veikko Salkio. Vuonna 1912 Ruokolahdella syntynyt Salkio puhuu 80 vuoden takaisista tapahtumista ainutlaatuisella kokemuksella, sillä hän oli yksi kolmesta talvisodan ensimmäisestä suomalaisesta sotavangista.

Kirja Veikko Salkion muistelmista julkaistaan tänään torstaina. KUSTANNUSOSUUSKUNTA LÄNSIRANNIKKO

Salkion visusti itsellään pitämät sota-ajan muistelmat julkaistaan tutkija Pertti Hyttisen toimittamana kirjana tänään torstaina.

Itse asiassa Salkio vangittiin jo hieman ennen sodan alkua. Kiinniottonsa aikaan hän oli Petsamon Kalastajasaarennolla sotaväen palveluksessa yhdysveneen päällikkönä. Salkio oli päätynyt silloiseen Suomi-neidon käsivarteen muutamia vuosia aiemmin rajavartijana.

Neuvostoliiton miehet hyökkäsivät marraskuun 28. päivän iltana vuonna 1939 Salkion miehittämään, turpeesta rakennettuun vartiotupaan. Salkio ja kaksi muuta miestä vietiin Muotkan ja Murmanskin kautta Petroskoihin.

Petroskoista sotavangit lähetettiin junan härkävaunussa kohti tuntematonta päämäärää. Salkion tuoreessa kirjassa kuvailema karu matka kesti lopulta peräti yhdeksän vuorokautta.

Pala limppua päivässä

Vaunussa matkasi Salkion mukaan 29 eri-ikäistä sotavankia eri puolilta Suomea. Ajankulukseen miehet metsästivät täitä ja juttelivat niitä näitä.

Olosuhteet vaunussa olivat hyiset. Salkion kuvailema kylmyys johtui siitä, että koppia lämmitti vain pieni kamiina, johon poltettavaksi tarkoitettu kivihiili oli laadultaan hyvin heikkoa. Polttopuita ei juuri ollut tarjolla.

Muonaksi matkalle kukin miehistä oli saanut lähtöasemalla pienen purkin säilöttyä kalaa. Niiden pian huvettua tarjoiltiin päivittäin kullekin vangeista vain nyrkin kokoinen pala limppua.

Vieläkin käsittämättömämpi oli vankien päivittäinen vesiannos: juotavaa sai joka aamu vain pienen kalasäilykepurkin verran.

Kärsimykseltä tuntui Salkion kuvailun mukaan myös tunne, joka syntyi koti-Suomea ajatellessa. Junan taivaltaessa matkaansa ajoi jatkuvasti vastaan tykein ja tankein lastattuja sotilasjunia matkalla Suomeen.

– Tuntui ahdistavalta ajatella meikäläisiä pysäyttämässä tuota kaikkea valtavaa asemassaa, Salkio muisteli myöhemmin.

Kirjahaasteita

Tammikuun lopulla 1940 sotavankijuna saapui Vologdan alueelle, jossa sijaitsevalla Grjazovetsin vankileirillä Salkio oli neuvostojoukkojen vankina huhtikuun puoliväliin saakka. Tasangoilla noin 800 kilometrin päässä Suomen rajasta sijaitseva Grjazovets lasketaan osaksi Pohjois-Venäjää, vaikka Salkio itse uskoi pitkän junamatkan perusteella olevansa jossakin päin ”Itä-Venäjällä”.

Talvisodan jälkeen Salkio yleni vääpeliksi jatkosodassa ja loukkaantui Lapin sodassa. Sittemmin hän teki rakkaasta luontoharrastuksestaan työn itselleen, siirtyi metsäntutkimuslaitoksen palkkalistoille ja perusti lopulta vuonna 1980 luontomuseon Kokkolaan.

Talvisodan aikaisten tapahtumien kuvailu ei ollut koskaan helppoa Salkiolle. Julkinen muistelu oli myös poliittisista syistä pitkään pannassa. Muistojen varsinainen kirjaaminen viivästyikin 1970-luvulle, vaikka idea oli syntynyt jo junassa matkalla vankileirille.

– Omat talvisodan aikaiset kokemukseni jättäisin mielelläni muistelematta, mutta Kalastajasaarennon historian reunatapahtumiin liittyvinä ne on kerrottava, alkaa Salkion nyt julkaistu käsikirjoituskin.

Kaiken lisäksi sotavangin muisteloita on haitannut sekin, että juuri Salkion ja kahden muun ensimmäisistä sotavangeista kuulustelupöytäkirjat ovat kadonneet Valtiollisen poliisin Valpon arkistosta – ilmeisesti niin sanotun punaisen Valpon aikana ”vaaran vuosina”.

Sota-ajan aatteet jäivät kuitenkin lähtemättömästi Salkion mieleen: siitä kertoo jotain sekin, että hän muisti yli 30 vuoden jälkeenkin nimeltä ja paikkakunnalta lähes kaikki kohtalontoverinsa, jotka kuljetettiin Grjazovetsiin junan hyisessä härkävaunussa. Tuoreen kirjan toimittanut Pertti Hyttinen on myöhemmin selvittänyt heidän tarkat henkilöllisyytensä.

Hyttinen kertoo kirjan esipuheessa, kuinka Salkion käsikirjoitus lopulta tuli esille keskusteluissa miehen kanssa vasta viisitoista vuotta sitten. Kirjan julkaisusta käytiin keskusteluja jo tuolloin.

Salkio menehtyi kuitenkin vointinsa heikennyttyä nopeasti heinäkuussa 2006.

Jutun otteet ovat teoksesta Pummangista Grjazovetsiin – Muistelmat talvisodan sotavankeudesta (Kustannusosuuskunta Länsirannikko, 2019).