Kannuslainen Arto Ranta-Ylitalo keksi uuden liikennemerkin: kartiokolmion. Vuosien aikana liikenneministeriö tyrmäsi idean kerta toisensa jälkeen, mutta lopulta mies sai yhtenä harvoista patentoidun merkkinsä tieliikennekäyttöön. Kartiokolmio ei kuitenkaan koskaan yleistynyt katujen varsilla.

Hämärä syysilta taittuu aamuun Keski-Pohjanmaalla. Mies istahtaa taksin takapenkille. Ilmassa on lauantai-illan tunnelmaa.

Auto käynnistyy, ja mies alkaa keinua hennosti betoniaaltojen tahdissa. Kuski hiljentää risteykseen ja jää tarkkailemaan erikoista liikennemerkkiä.

– Tuossa merkissä on kyllä mahtava idea, hän kehaisee.

Kolmio näyttääkin jotenkin poikkeavalta.

Pullealta.

Aihe ei kuitenkaan herätä kiinnostusta kyytiläisessä. Taksikuski jatkaa pohtimistaan:

– Kannuksestako tuon merkin keksijä oli kotoisin?

Ei vastausta. Kuski ei silti luovuta.

– Mikähän sen keksijän nimi oli?

Takapenkin matkalainen korjaa ryhtiään. Kuuluu rykäisy.

– Noh. Arto Ranta-Ylitalo. Istuu tässä.

Koti-isästä keksijäksi

90-luvun lopulla Arto Ranta-Ylitalo oli kahden pienen tyttären koti-isä. Iltaisin hän kääri toisen tytön vasempaan ja toisen oikeaan kainaloonsa ja alkoi lukea heille iltasatua.

Kerran isä avasi kirjan, jonka kannessa Miina ja Manu olivat pyöräretkellä. Yhdeltä sivulta pilkisti liikennemerkki, ja isä kysyi tyttäriltään, tiesivätkö he sen nimen.

– Kolmio, vanhempi tytär sanoi tiukasti ja osoitti sormella kärkikolmiota.

Silloin se syttyi: lamppu keksijän päässä. Merkin uusi muoto. Kartiokolmio.

Kuukausia myöhemmin keksijä ajeli sivukatuja oudossa taajamassa. Päätiellä ajanut autoilija ei nähnyt, onko hänellä väistämisvelvollisuus vai ei ja iski paniikkijarrutuksen päälle.

Rysähdys.

Takaa tullut autoilija kopsahti kuskin perään. Tuolloin Ranta-Ylitalo havahtui, että kolmion täytyy näkyä selkeästi myös sivutieltä päätielle. Ratkaisuksi nousi satuillan oivallus.

Pullea kärkikolmio.

Vasemmalla alkuperäisidea kartiokolmiosta (Iltalehti, 22.10.1999). Oikealla, miltä merkki näyttää nykyään. Helsingissä uusimpia kartiokolmiota on käytössä harmaataustaisena: "Lain mukaan taustavärin tulee olla harmaa", entinen liikenneministeriön virkamies Anna-Liisa Tarvainen sanoo. Muutamissa kaupungeissa merkki on kuitenkin yhä keltataustaisena.

Ristiriitaisia perusteluja

Liikennemerkkien ulkomuoto määritellään tarkasti niin tieliikenneasetuksessa (siirryt toiseen palveluun)(Finlex) kuin kansainvälisissä sopimuksissa (siirryt toiseen palveluun) (Trafi).

Mekkien muutoksista, ja uusista merkeistä neuvotellaan liikenne- ja viestintäministeriön, Liikenneviraston, ELY-keskuksien ja kuntien kesken. Liikenneministeriö tekee pykälämuutokset, ja Liikennevirasto vastaa merkkien luonnostelusta. ELY-keskukset taas ottavat merkit käytäntöön valtion maantieverkolla, ja kunnat omalla katuverkollaan.

Ranta-Ylitalo halusi hankkia patentin kartiokolmiolleen, ja saada sen käytäntöön Suomen taajamien risteysalueilla.

Alkoivat sadat puhelinsoitot: liikennealan asiantuntijoille, kuntien ja valtion virkamiehille. Lankapuhelimen johtoon kietoutuneena Ranta-Ylitalo paimensi kahta touhukasta tytärtään – ruokki ja vaihtoi vaippoja.

Miten merkki voi nostaa nopeutta, kun ministeriön mukaan ei edes tiedetä, kenelle se on tarkoitettu. Perustelu oli täysin ristiriitainen! Arto Ranta-Ylitalo

Tilanne hankaloitui entisestään, kun liikenneministeriö alkoi painaa keksijälle jarrua pohjaan.

Huolena oli, että sivutieltä näkyvä pullea kolmio voisi aiheuttaa nopeuksien kasvamista päätiellä. Keksijä perusteli, että näkyvyytensä ansiosta kolmio vähentäisi muun muassa äkkijarrutuksia ja peräänajoriskiä.

Liikenneministeriössä oli kuitenkin toinenkin pelko: autoilijat saattaisivat sekoittaa, kenelle merkki on tarkoitettu.

– Miten merkki voi nostaa nopeutta, kun ministeriön mukaan ei edes tiedetä, kenelle se on tarkoitettu. Perustelu oli täysin ristiriitainen!

Ranta-Ylitalo napauttaa sormenpäätään aamiaispöytään. Kahvi lainehtii. Aikuiseksi kasvanut kuopus toruu isäänsä.

– Anteeksi, nousee tunteet pintaan, kun näitä muistelee.

Arto Ranta-Ylitalon kartiokolmiosta kertovia lehtileikkeitä vuosilta 1999-2006. Noora Haapaniemi / Yle

Isä rauhoittuu ja laskee katseensa. Ruokapöydällä lojuu kasa vanhoja lehtileikkeitä, joissa keksijä komeilee kartiokolmionsa rinnalla. Hän hymähtää.

– Heräsin öisin miettimään, että enhän minä pysty nousemaan byrokratiaa vastaan, en uskalla. Mutta sitten sain paljon tukea ja kannustusta ja ajattelin, että hitsit, kyllä minä pystyn.

Pettymyksiä ja pelottomuutta

Todistaakseen liikenneministeriön näkemyksen vääräksi koti-isä päätti hakea merkille kokeilulupaa kotikaupunkiinsa Kannukseen.

Ongelmana pidettiin kuitenkin kärkikolmion hintaa: tavallinen kärkikolmio maksaa viitisenkymppiä, kun taas kartiokolmion kappalehinta on noin kolminkertainen.

Ranta-Ylitalo pitää lisälaskua suhteellisena asiana, sillä esimerkiksi yhden liikenneympyrän hinnalla saisi suuret määrät kärkikolmioita.

Pitkien neuvottelujen jälkeen postiluukusta pamahti lopulta sisään odotettu kirje liikenneministeriöstä. Toiveikkaana Ranta-Ylitalo raotti kirjekuorta.

Kokeilulupa: hylätty.

Ranta-Ylitalo kiihtyy jälleen ja alkaa puristaa kahvikuppia kädessään.

– Silloin minulla kiehahti.

Hän soitti ministeriöön.

– Olen aina sanonut, että kun puhutaan ja toimitaan fiksusti, niin saadaan asioita eteenpäin. Tässä tuli kuitenkin kohta, jolloin se tie oli jo kokeiltu.

Ranta-Ylitalo ei halua avata puhelun sisältöä, mutta vakuuttaa, että sen jälkeen kaikki muuttui.

Kokeilulupa myönnettiin.

Noora Haapaniemi / Yle

Eikä hänen kaltaisiaan Pelle Pelottomia löydy Suomesta montaa, sillä niinkin vakiintuneeseen toimintaan kuin liikennemerkkipolitiikkaan on yksityisten vaikea päästä mukaan.

– Hän on yksi harvoista yksityisistä, jonka patentoima liikennemerkki on otettu käyttöön tieliikenteessä, Jorma Lehtonen patentti- ja rekisterihallituksesta vakuuttaa.

Kaksintaistelu kannustajan kanssa

Kolmen vuoden puurtamisen jälkeen, vuonna 2001, alkoi vihdoin näkyä vihreää valoa.

Keksintö levisi Kannuksesta Kokkolaan, Vaasaan ja Uuteenkaupunkiin. Muun muassa Kokkolassa kokeilu sai positiivisen vastaanoton.

– Merkki ei ole aiheuttanut minkäänlaista sekaannusta liikenteessä, nyt jo eläköitynyt Kokkolan tekninen johtaja Heikki Penttilä vakuuttaa.

Niin merkistä kiinnostuttiin pian Helsingissäkin.

Luvan myöntämisestä vaadittiin kuitenkin vielä liikenneministeriön kirjallinen lausunto. Sen Ranta-Ylitalo sai viimeistä työpäiväänsä tekevältä virkamieheltä sähköpostitse juuri ennen tämän eläköitymistä.

Mutta Helsingille ei sähköposti kelvannut – tilalle astuvan virkamiehen tulisi allekirjoittaa virallinen kirjallinen kokeilulupa.

Silloin keksijä kuuli ensimmäistä kertaa jatkajan nimen: Anna-Liisa Tarvainen.

– Kihelmöin, että jes! Hänen kanssaan olen soitellut pitkiä puheluita ja hän on tsempannut minua matkani varrella.

Tuntui, kuin matto olisi nykäisty jalkojen alta. Yhtäkkiä kannustajastani tulikin ideani tyrmääjä. Arto Ranta-Ylitalo

Ranta-Ylitalo otti puhelimen kouraansa ja näpytteli numeron. Tuttu ääni vastasi langan toisesta päästä.

Hän tervehti, onnitteli ja kertoi, että merkki on hyväksytty, ja Helsinkiin pitäisi saada seuraavaksi kokeilulupa.

Tyrmäys. Ei allekirjoitusta.

– Se oli laiton merkki. Tieliikenneasetuksen mukaan taustavärin tulee olla harmaa, kun taas ehdotuksessa se oli keltainen, nykyisin jo Liikenneturvan toimitusjohtajana toimiva Anna-Liisa Tarvainen muistelee.

Noora Haapaniemi / Yle

Päätös tyrmistytti keksijän.

– Tuntui kuin matto olisi nykäisty jalkojen alta. Yhtäkkiä kannustajastani tulikin ideani tyrmääjä, Ranta-Ylitalo kuvailee.

Tarvainen sanoo ymmärtävänsä merkin idean ja antaa tunnustusta keksijän turvallisuushakuisuudesta. Hän kuitenkin huomauttaa, ettei liikennemerkkien ulkonäköä voida kovin herkästi muuttaa, sillä merkkien symboloimat viestit ovat vuosien saatossa vahvasti vakiintuneet.

– Merkit ovat olleet vuosia saman näköisiä, ja on tärkeää pitää ne tunnistettavina, jotta mistä tahansa päin maailmaa tuleva voi ne ymmärtää, Tarvainen perustelee.

Liikenteessä kulkee monenlaisia autoilijoita: vastaoppineita ja kauan sitten oppinsa saaneita.

– Päätökset pitää tehdä sekunnin murto-osassa. Merkkeihin ei saa jäädä mitään tulkinnanvaraa, Tarvainen summaa.

Periksiantamaton perääntyi

Nyt tapahtumista on kulunut jo parikymmentä vuotta.

Lopulta Ranta-Ylitalo sai neuvoteltua muutaman kartiokolmion kokeille Helsinkiin harmaataustaisena. Kokeiluluvan saaneista merkeistä tehdään vaikutusraportti, jolla seurataan niiden hyödyllisyyttä.

– Ei voi olla ikuisesti kokeiluluvalla. Jossakin vaiheessa pitää katsoa, muutetaanko pykäliä niin, että merkistä tulee sallittu, entinen liikenneministeriön virkamies Anna-Liisa Tarvainen perustelee.

Vaikutusraporttia kartiokolmiosta ei kuitenkaan tunnu löytyvän, eikä tetoa seurannasta ole kantautunut keksijänkään korviin.

Silti - yhä tänäkin päivänä - kartiokolmio seisoo kokeiluluvalla tieliikennekäytössä.

– Emme ole nähneet mitään syytä ottaa niitä pois, sillä ne ovat saaneet vain positiivista palautetta, entinen tekninen johtaja Heikki Penttilä Kokkolasta sanoo.

Merkkien leviäminen kuitenkin päättyi pääkaupunkiseudulle, sillä viisivuotinen taistelu alkoi vaatia keksijältä veronsa.

– Vuodet vaativat epäinhimillistä peräänantamattomuutta. Minulla tuli seinä vastaan. On käsittämätöntä, mitä byrokratia voi pahimmillaan olla, Ranta-Ylitalo huokaa.

Noora Haapaniemi / Yle

Matkalla kohdatut mutkat ovat jääneet kuitenkin mietityttämään keksijää.

– Arvioin, että ministeriössä laitettiin miljoonia väistämisvelvollisuusongelman ratkaisemiseen. Sitten tulin minä, "maallikko", ja heitin tällaisen idean. Saattaa olla, että ministeriössä turhauduttiin siihen.

Anna-Liisa Tarvainen ei kuitenkaan allekirjoita Ranta-Ylitalon väitettä.

– Liikenneministeriön päätöksissä mennään aina asialinjalla. Ei siinä haluta olla ilonpilaajia, vaikka kaikki ideat ja aloitteet eivät toteudukaan. Ei vaikuta mistä on tai kuka on. Ei varmasti.

Kainalosta rinnalle

20 vuotta sitten satukirja imaisi Arto Ranta-Ylitalon unohtumattomaan seikkailuun. Viiteen vuoteen mahtui ylä- ja alamäkiä, satoja puheluja, neuvotteluja ja tapaamisia. Viiteen kaupunkiin levisi 21 patentoitua kartiokolmiota, joiden laajempi leviäminen päättyi lopulta keksijän väsytystappioon.

Miinan ja Manun pyöräretkeen mahtui myös monta mutkaa.

Sulo-enon rengas puhkesi useaan otteeseen, mutta kerta toisensa jälkeen eno paikkasi sen.

– Meillä kissoilla on pyöräillessä kolme kissansilmää: kaksi katsoo eteen ja yksi taakse, Miina vitsailee Manulle nuhriintuneiden sivujen välistä.

Niin myös tytöt, jotka isänsä kainalosta innoittivat keksinnön syntyyn, ovat nyt kasvaneet isänsä rinnalle, ja kannustavat tätä Sulo-enon tavoin hyppäämään takaisin pyörän selkään.

– Tytöt ovat ehdotelleet, että lähtisimme yhdessä ajamaan tätä merkkiasiaa. He ovat minulle kaikki kaikessa, heidän ansiostaan syntyi näinkin unohtumaton tositarina, Ranta-Ylitalo sanoo liikuttuneena.

Ja kuka ties, ehkä mies vielä jonain päivänä kirjoittaa tarinalleen lopun yhdessä tyttäriensä kanssa.