Talvivaaran Vangit -kirjan mukaan Talvivaaran entisen kaivoksen pyörittäminen kannattavasti vaatisi Terrafamelta "akrobatiaa". Toimittajien saamat luvut kertovat, ettei nikkeliä liukene tarpeeksi.

TuoreTalvivaaran Vangit-kirja laskee saamiensa lukujen perusteella, että Talvivaaran entistä kaivosta pyörittävän Terrafamen on hyvin vaikea päästä kannattaviin lukemiin.

Kirjoittajat Juha Kauppinen (s.1975) on hämeenlinnalainen vapaa toimittaja.

Hän on seurannut Talvivaaran vaiheita vuodesta 2010 kirjoittamalla reportaaseja Suomen Luontoon, Apuun ja Long Playhin.

Hänet palkittiin Talvivaaraa koskevasta uutisoinnistaan Bonnierin suurella journalistipalkinnolla vuonna 2012 ja tutkivan journalismin Lumilapio -palkinnolla vuonna 2013. Sampsa Oinaala (s. 1979) on Pohjois-Karjalan Valtimolla asuva vapaa toimittaja ja dokumentaristi.

Hän on seurannut Talvivaaraa vuodesta 2006 ja toimii myös apulaisohjaajana kaivoksesta kertovassa elokuvassa Nälkämaan Sampo, joka saa ensi-iltansa huhtikuussa.

Hänet on palkittu Vuoden freelance- ja Pohjois-Karjalan journalistiyhdistyksen palkinnoilla.

Talvivaaraa vuosia läheltä seuranneiden toimittajien Juha Kauppisen ja Sampsa Oinaalan kirja kertaa kiistellyn kaivoksen vaiheita.

Kauppinen laskee kirjassa, että Talvivaaran entistä kaivosta pyörittävän Terrafamen tuotantomäärät voivat todennäköisesti yltää vain alle 20 000 tonniin vuodessa.

Se ei ole tarpeeksi kannattavaan toimintaan.

Terrafame on aiemmin ilmoittanut tuottavansa 30 000 tonnia nikkeliä vuodessa, kun se saa kaivoksen täyteen toimintaan vuonna 2018. Tavoite on sama kuin Talvivaaralla.

Talvivaara ei koskaan päässyt tavoitteeseen. Kaivos tuotti enimmillään vain 16 000 tonnia nikkeliä vuodessa. Yhtiö hakeutui yrityssaneeraukseen vuonna 2013.

Viime syksynä kaivoksen toiminnan uudelleen käynnistänyt Terrafame on taas sanonut kaivoksen lähteneen liikkeelle yli odotusten, mutta mitään konkreettisia todisteita bioliuotusprosessin tuottavuudesta ei ole julkisuudessa esitetty.

Niitä ei Terrafamelta, työ- ja elinkeinoministeriöltä tai Talvivaaran konkurssiasiamieheltä saa myöskään Kauppinen.

Hän laskeekin nimettömäksi jäävältä lähteeltä saamiensa, Talvivaaran virallisille asiakirjoille painettujen lukujen perusteella, että bioliuotuksen haasteet käytännössä estävät kannattavaan toimintaan pääsyn.

Talvivaaran kaivos kamppaili koko toimintansa ajan liuotusprosessin ongelmien kanssa. Tärkeitä tuotantoa rajoittavia tekijöitä olivat Kauppisen mukaan prosessiliuoksen liian alhainen nikkelipitoisuus sekä hidas liukenemisnopeus.

Nikkeli otetaan talteen juuri malmikasoja kiertävästä prosessiliuoksesta.

– Jos nikkeliä on gramma litrassa, 30 000 tonnin tuottaminen on fysikaalinen mahdottomuus, syöttövirtauksen maksiminopeus yksinkertaisesti rajoittaa tuotantoa, Kauppinen laskee kirjassa.

Talvivaarassa nikkelipitoisuus ylsi esimerkiksi vuonna 2014 noin puoleentoista grammaan nikkeliä litrassa, kun ympäristöluvassa kannattavaksi tasoksi oli laskettu 3–4 grammaa nikkeliä. Metallitehtaaseen taas pystytään juoksuttamaan enimmillään 1 700 kuutiota prosessiliuosta tunnissa.

– Näin saataisiin huipputilanteessa, ilman ainuttakaan metallitehtaan huoltokatkoa aikaiseksi vuodessa 22 500 tonnia nikkeliä. Katkoineen luultavasti alle 20, Kauppinen laskee Terrafamen mahdollisuuksia.

30 000 tonnia nikkeliä vaatisi Terrafamelta akrobatiaa

Kauppisen saamat luvut ovat vuodelta 2014, jolloin Talvivaaran kaivoksen tuotanto oli alkuvuodesta koholla. Julkisuudessa syntyi toimitusjohtaja Pekka Perän myötävaikutuksella kuva, että kaivos suljettiin juuri, kun liuotuksesta alettiin vihdoin saada tuloksia.

Kauppisen hallussa olevien lukujen valossa tuotantopiikissä oli kyse kaivoksen seisokista, jonka aikana nikkelipitoisuuden kohosivat hetkellisesti. Lisäksi Talvivaara otti tuolloin liuoksesta talteen enemmän nikkeliä, kuin kasoilla oli liuennut.

Tämän jälkeen tuotantomäärä alkoi jälleen laskea nopeasti.

30 000 tonnia nikkeliä vaatisi Terrafamelta akrobatiaa. Jos yhtiö onnistuu tässä, se on ottanut askeleen, joka Talvivaaralta ei onnistunut. Juha Kauppinen, toimittaja

– 30 000 tonnia nikkeliä vaatisi Terrafamelta akrobatiaa. Jos yhtiö onnistuu tässä, se on ottanut askeleen, joka Talvivaaralta ei onnistunut.

Myös Yle kysyi Terrafamelta, miten Talvivaaralta ratkaisematta jääneisiin ongelmiin on käytännössä puututtu. Yhtiö ei antanut selkeää vastausta, vaan kertoi tiedottavansa asiasta ensimmäisen kvartaalin päätyttyä huhtikuussa.

Lisärahoitusta pohditaan seuraavan kerran kesällä, kun hallituksen helmikuussa Terrafamelle esittämät 38,5 miljoonaa euroa yhtiön mukaan loppuvat. Valtio on sijoittanut silloin Terrafameen yhteensä 247,5 miljoonaa euroa.

Se on enemmän, kun joihinkin hallituksen kärkihankkeisiin, Juha Kauppinen kirjoittaa.

GTK:n entinen toimialajohtaja: Kardinaalimunaus

Talvivaaraa on nimitetty Suomen suurimmaksi startup-yritykseksi, jossa vähän tunnettua menetelmää testattiin massiivisen suuressa mittaluokassa. Toimitusjohtaja Pekka Perä sai rahoittajat ja kansan innostumaan itsevarmuudella ja hyvällä tarinalla.

Tarinaan puhkesi matkan varrella on ammottavia aukkoja, joita toimittajat yrittävät kirjassaan tilkitä.

Kauppinen paljastaa kirjassa muun muassa tapauksen, jossa Geologian tutkimuskeskuksen toimialajohtaja arvostelee liuotusprosessia kovin sanankääntein.

Näiden tapahtumien uutisarvo voi olla mennyttä, mutta asialla on kansallisesti ja poliittisesti merkitystä, koska laajamittainen uraanintuotanto oli Suomelle uusi asia, ja on yhä. Juha Kauppinen, toimittaja

GTK on viranomainen, jonka yksi tehtävä on edistää kaivostoimintaa Suomessa. Laitoksesta on siksi harvoin kuultu kaivoksia kritisoivia puheenvuoroja.

Kauppisen muutama vuosi sitten haastattelema, nykyisin työ- ja elinkeinoministeriössä vaikuttava Kirsti Loukola-Ruskeeniemi väittää, ettei Talvivaara ymmärretty, millaisen kivimateriaalin kanssa ollaan tekemisissä.

Hän pitää “kardinaalimunauksena” sitä, ettei bioliutotuskasoja ole suojattu, koska niihin kasattu rikkipitoinen kiviaines reagoi veden ja hapen kanssa voimakkaasti.

Kun kasa kastuu sadevedestä, raskasmetailleilla ja rikillä saastunut vesi lähtee liikkeelle hallitsemattomasti. Prosessi voi jatkua satoja vuosia, vaikka kaivos lopetettaisiin.

Suuren, saastuneen vesimäärän käsittelyn mahdottomuudesta taas kertovat allasvuodot ja hätäpäästöt, joita Talvivaarassa nähtiin koko sen toiminnan ajan.

Loukola-Ruskeeniemen tutkimukseen perustuvat tiedot välitettiin kirjan mukaan myös Pekka Perälle, mutta ne jätettiin ympäristöluvassa lähes huomiotta.

Missä Talvivaaran uraani on nyt?

Kirja perkaa myös uraania, jonka talteenottoon Talvivaara haki lupaa vasta kaivoksen jo aloitettua toimintansa. Uraania ei mainittu edes kaivoksen ympäristöluvassa, vaikka sen liukeneminen prosessin yhteydessä sivutuotteena oli hyvin tiedossa.

Yhtäkkiä Euroopan suurin uraanitehdas oli tulossa Kainuuseen “keittiön kautta”, kuten paikallinen asukas kirjassa kuvailee.

Sekä STUK että poliitikot väittivät tuolloin julkisuudessa, ettei uraani ollut heillä tiedossa ennen kuin lupahakemus ilmestyi pöydälle.

Kauppinen kuitenkin osoittaa kirjassa, että sekä työ- ja elinkeinoministeriö että STUK tiesivät Talvivaaran uraaniaikeista jo aikaa ennen kuin lupa tuli käsittelyyn.

– Näiden tapahtumien uutisarvo voi olla mennyttä, mutta asialla on kansallisesti ja poliittisesti merkitystä, koska laajamittainen uraanintuotanto oli Suomelle uusi asia, ja on yhä.

Talvivaaran uraanilupa peruttiin 2013, mutta myös Terrafame on kertonut harkitsevansa uraanilupaa, jos saa kaivoksen toimimaan täydellä teholla.

Entä missä Talvivaaran uraani on nyt? Osa siitä on Harjavallan nikkelitehtaalla, jonne se on päätynyt sinne toimitetun nikkelin mukana.

Suurin osa siitä on kuitenkin kipsisakka-altaissa. Näin arvioi kirjassa Säteilyturvakeskus:

– Olemme päätyneet arvioon noin 300 tonnia uraania. Tämä perustuu kipsisakan aktiivisuuspitoisuusmittauksiin ja Talvivaaran tuotantolukuihin. Epävarmuus on kuitenkin iso.

Uraanipatja makaa siis yksinkertaisen muovikalvon päällä, keskellä Kainuun luontoa, summaa Kauppinen.

Talvivaara on suomalaisille ihan oikein

Talvivaaran Vangit ei julista totuutta, vaan tomittajat peilaavat journalistisia ratkaisujaan ja tietojensa alkuperää avoimesti.

He paljastavat viranomaisten ja kaivoksen väille syntyneen hämmentävän kuvion, jossa tieto ei liiku mutta suuriin lupauksiin uskotaan.

Tarvittaisiin aika monta Talvivaaraa lisää, jotta oikeasti näkisimme, millaiset vaikutukset kulutukseen perustuvalla yhteiskunta- ja talousjärjestelmällämme on. Sampsa Oinaala, toimittaja

Narratiiviseksi journalistiksi itseään kutsuva Oinaala on tehnyt perusteellista työtä luodessaan tiiviitä kontakteja paitsi paikallisiin ihmisiin myös kaivoksen lähipiiriin. Hän kertoo sitoutuneista ammattilaisista, jotka tekevät työnsä hyvin. Osa pettyy ja häipyy vähin äänin.

Pekka Perä on ensin mukava mies, jonka kosteissa juhlissa Oinaalakin viihtyy. Myöhemmin Perä lakkaa suhtautumasta toimittajiin myötämielisesti.

Kipsisakka-altaan vuodon jälkeen vuonna 2012 pääsy kaivokselle alettiin evätä mitä erikoispiin syihin vedoten.

Molemmat toimittajat päätyivät seuraamaan Talvivaaraa puoliksi sattumalta. Kauppinen silloisen pomonsa pyynnöstä, Oinaala jo vuonna 2006 muutettuaan Pohjois-Karjalaan Valtimolle, Kainuun rajalle.

Kaivoksen ympäristöpäästöt havahduttivat suomalaiset kertaheitolla ymmärtämään, ettei puhdas luonto ole itsestäänselvyys.

Oinaala kiteyttää kuitenkin jotain, mitä harvoin sanotaan ääneen, kun puhutaan Talvivaarasta tai Terrafamesta. Nikkeliä, jota kaivos pääasiassa tuottaa, on kaikkialla.

Sitä on autoissa, joilla STOP Talvivaara -aktivistit ajavat mielenosoituksiin. Sitä on elektroniikassa, elintarvikepakkauksissa, aterimissa – lukuisissa arkipäiväisissä hyödykkeessä.

– Itseasiassa tarvittaisiin aika monta Talvivaaraa lisää, jotta oikeasti näkisimme, millaiset vaikutukset kulutukseen perustuvalla yhteiskunta- ja talousjärjestelmällämme on, Sampsa Oinaala kirjoittaa.