Afrikan vielä toistaiseksi toimivin valtio on tunnettu maailman suurimmista tuloeroista ja koulutuksen heikosta tasosta, kirjoittaa Lasse Lehtinen.

Nelson Mandelalla oli pyhimysmäinen kyky olla läsnä. Kättelymme Kapkaupungissa vuonna 1997 kesti korkeintaan puoli minuuttia mutta sen aikana paikalla olimme vain me kaksi. Sitä tarkoittaa karisma, ja se kantoi Etelä-Afrikkaa ensimmäiset tasa-arvon vuodet.

Viisi vuotta aiemmin hotelli Mount Nelson oli vielä ylpeillyt sillä, ettei sen palveluskunnassa ollut yhtään värillistä, ei uima-altaalla eikä edes keittiössä. Nyt valtakunnassa vallitsi toiveikas mieliala. Mandela oli vapautettu vankeudesta 27 vuoden istumisen jälkeen.

Hän saarnasi heti valkoisen presidentin Frederik de Klerkin kanssa anteeksiantoa. Menneet ovat menneitä, tulevaisuuteen jatketaan sovussa. Tapaamamme valkoiset apartheid-politiikan vastustajat olivat hekin luottavaisia.

Pian alkoi kuulua epäilyksen ääniä. Enemmistöpuolue ANC aloitti käytännön, jossa hallintoon ja valtion yrityksiin ruvettiin rotujen tasapuolisuuden nimissä nimittämään ”kiintiöjohtajia”. Ajatus oli kaunis, mutta yhtäkkiä ammattijohtajilla oli rinnallaan politrukkeja, jotka halusivat vastata nimenomaan hankinnoista.

Etenkin valtion yhtiöistä ruvettiin ohjaamaan rahaa omiin taskuihin. Kansallista lentoyhtiötä myöten ne ovat tänään kuralla. Mandela ja hänen seuraajansa Thabo Mbeki yrittivät hillitä menoa, mutta viimeistään presidentti Jakob Zuman aikana korruptio kasvoi huikeisiin mittoihin.

Turistille Etelä-Afrikka tarjoaa edelleen edullisin hinnoin paratiisimaisen luonnon, erinomaista ruokaa ja hyviä viinejä. Mutta maassa, jossa aurinko paistaa lähes joka päivä ja tuulta riittää, väestö kärsii energiapulasta ja sähkökatkoksista.

Valtio on nyt tunnettu maailman suurimmista tuloeroista ja koulutuksen heikosta tasosta. Nuorista lähes joka toinen on ilman työtä tai koulutusta, tai molempia. Rikollisuus rehottaa. Slummit kasvavat ja liikenneverkot rapautuvat.

” Rauhan nobelisti halutaan oikeuteen apartheidin aikaisista rikoksista.

Vajaa miljoona valkoista on uuden komennon aikana muuttanut maasta. Jälkeen jääneet asettelevat sanansa varovasti, sillä rasistikortti heilahtaa herkästi. Lehdistö on vapaa ja kriittinen, mutta lukijat ovat enimmäkseen valkoista väkeä, alle 10 prosenttia väestöstä. He ovat myös lähes ainoat veronmaksajat.

Nyt Mandelan rinnalla rauhan Nobelilla palkittu de Klerk halutaankin oikeuteen apartheidin aikaisista rikoksista. Presidentti Zumaa ei tahdota saada tuomiolle millään keinolla.

Uusi presidentti Cyril Ramaphosa on poliisin poika, joka opiskeli juristiksi, osallistui taisteluun Mandelan rinnalla ja istui vankeudessa hänkin. Ramaphosa on ollut ANC:n pääsihteeri ja ammattiyhdistysliikkeen johtaja. Hän oli Mandelan suojatti mutta myös Zuman varapresidentti.

Ramaphosalle on kertynyt puolen miljardin euron omaisuus. Hänellä oli oikeudet maansa McDonalds-ravintoloihin, hän omistaa teleyhtiö MTN:ää ja kaivosteollisuutta. Silti juuri häneltä toivotaan rehellisempää menoa. ”Hän on niin rikas, ettei hänen tarvitse enää varastaa.”

Kun Ramaphosa kävi Sveitsin Davosissa houkuttelemassa takaisin kansainvälisiä investoijia, hänelle naurettiin. ”Miksi toisimme taas rahojamme maahan, jossa meidät kerran ryöstäneet kulkevat edelleen vapaina?” Tänä vuonna presidentti jätti Davosin väliin.

Valtapuolue ANC:ssä ei innostuta korruption vastaisesta taistelusta. Afrikan vielä toistaiseksi toimivin valtio on ripeällä marssilla Zimbabwen viitoittamaa tietä.

Kirjoittaja on kirjailija ja entinen EU-parlamentin jäsen.