Docventuresin neloskausi startataan käyntiin elokuvalla, joka on samanaikaisesti sekä avartavaa että häiriinnyttävää katseltavaa. Venäjän valtion virallista tiedotuslinjaa edustava World Order näyttää meille, miltä maailma ja sen järjestys näyttävät Kremlin vinkkelistä katsottuna – ja miten suurvaltanaapurissamme koetaan maailmanpolitiikan suuret murrokset.

Heti kättelyssä on syytä tehdä muutama asia selväksi. Venäjällä moni asia on vakavasti viturallaan: toimittajia tapetaan, öljymiljardeja suhmuroidaan, homoja hakataan, naapureita kuumotellaan, rajoja siirrellään ja kansainväliselle oikeudelle keskaria flipautellaan. Viturallaan ovat isot asiat useimmissa muissakin suurvalloissa, mutta tällä viikolla puhutaan ensisijaisesti Venäjästä.

Meidän mediassamme Venäjä näyttää lähinnä koulun pihalla pullistelevana kiusaajana, joka ahdistelee pienempiään minkä ehtii. Mutta millainen on maailma koulukiusaajan vihatun pään sisällä? Onko kaikki, mitä Venäjä tekee, vain šakkimuuveja tulevaan miehitykseen? Vai kannattaisiko meidän Venäjän virheiden osoittelun lisäksi miettiä erilaisten maailmanpolitiikan voimatoimijoiden motiiveja – ja joskus pohtia vaihteeksi naapurin näkökulmaa?

Kuinka paljon tarvitaan totuutta, jotta se riittää kertomaan tarinan?

Dokumenttielokuvan peruspalikat soveltuvat paitsi tiedonvälitykseen ja näkökulmien avartamiseen, myös propagointiin ja infosotimiseen. World Order tuntuu olevan kaikkea tätä: se esittää vaihtoehtoisen näkemyksen kansainvälisen politiikan suurista linjoista, tapahtumista ja ilmiöistä sekä haastaa länsimaisen käsityksen Venäjän pyrkimyksistä.

Elokuvassa venäläinen julkkisreportteri Vladimir Solovjov haastattelee monia politiikan ja kulttuurin piällysmiehiä ja raottaa länsimaiselle katselijalle Moskovan tapaa hahmottaa maailmaa. World Orderia tähdittää pysäyttävä kavalkadi sekä harmaita että mustavalkoisia eminenssejä, kuten elokuvaohjaaja Oliver Stone, IMF:n ex-pääjohtaja Dominique Strauss-Kahn sekä Israelin entinen presidentti Shimon Peres. Kaikkein vaikutusvaltaisimpaan ääneen elokuvassa pääsee isäntä itse, eli Kremlin kuumottava kurmootusmies Vladimir Putin.

Suomalaisen mediankuluttajan näkökulmasta World Order vaikuttaa hybridisodan välineeltä, jolla pyritään muokkaamaan asenneilmapiiriä Moskovan mahtimiesten mielten mukaiseksi. Tätä elokuvaa katsoessa on kysyttävä, kuinka paljon tarvitaan totuutta, jotta se riittää kertomaan tarinan? Millloin tarina muuttuu aseeksi propaganda-arsenaalissa?

Mutta miksi jokaisen suomalaisen tulisi katsoa World Order? Ainakin kahdesta syystä. Ensinnäkin se on erinomainen esimerkki siitä, miten vallanpitäjät Venäjällä kansalle viestivät – dokkarin pääkohdeyleisöhän on kotimaassa – ja siitäkin, millaista tarinaa venäläinen yleisö haluaa kuulla.

Toiseksi se on väkevä muistutus medialukutaidon merkityksestä. Osaamme heti kyseenalaistaa World Orderin, mutta osaammeko katsoa länsimedian tuotantoa yhtä kriittisellä silmällä? Mietitään vaikka hetki 2000-luvun alkua ja länsimedian roolia Irakin sodan alla. Maailmanhistoria on narratiivien taistelu, mutta onko mikään niistä lopulta totta?

Mustavalkoisesti ajattelevat eivät näe harmaan sävyjä. Sen World Order tahattomasti todistaa.

- Riku Rantala