Parternas förslag till förändrade konfliktvillkor på arbetsmarknaden är förödande för de självständiga fackföreningarna. Men det innebär också att den grundläggande strejkrätten såsom vi känner den far all världens väg.

I juni förra året tillsatte arbetsmarknadsminister Ylva Johansson en utredning som skulle se över konflikträtten på svensk arbetsmarknad, i kölvattnet av den segdragna hamnkonflikten i Göteborg.

Efterhand stod det klart att såväl utredare som departement skissade på långtgående inskränkningar av rätten att strejka och vidta andra stridsåtgärder på arbetsmarknaden. Det talades om ett upplägg där inget fackförbund skulle få gå ut i konflikt om arbetsköparen redan tecknat kollektivavtal med ett annat förbund – något som många kritiker menade skulle öppna för att företagen gavs rätten att som motparter handplocka de fackförbund som ställde så blygsamma krav som möjligt.

I går den 5 juni, kort innan den statliga utredningen avsåg att komma med sitt betänkande, kallade de fackliga centralorganisationerna LO, TCO och Saco till gemensam pressträff med Svenskt Näringsliv och de stora arbetsköparorganisationerna. Tillsammans deklarerade de att de nu kommit till en egen lösning.

Budskapet var: Ingen inskränkning ska ske i rätten att vidta fackliga stridsåtgärder i syfte att uppnå ett kollektivavtal. Men: I gengäld ska det inte längre vara tillåtet att vidta stridsåtgärder som inte syftar till att uppnå just kollektivavtal med fredsplikt.

Snabbt gick arbetsmarknadsministern, som varit pådrivande i att vilja inskränka strejkrätten, ut och välkomnade parternas förslag, kallade det genomarbetat och välbalanserat och deklarerade att för henne var det ”självklart” att detta gick före andra förslag. Därmed tycks det i skrivande stund som att den statliga utredningens eget förslag kommer att falla.

Därmed tycks det i skrivande stund som att den statliga utredningens eget förslag kommer att falla.

Men den modell som de största fackliga centralorganisationerna tillsammans med arbetsköparna presenterat är i själva verket på många sätt ett dråpslag mot arbetsrätten och den fackliga organiseringsfriheten i Sverige.

Dels är förslaget ödesdigert för de oberoende fackföreningarna. Den slår mot Hamnarbetarförbundet som, huvudsakligen för att skydda sig mot hamnentreprenörens APM Terminals aggressiva attacker på förbundet, utlyst en rad punktstrejker i Göteborg de senaste åren, och vars konfliktåtgärder i branschorganisationernas ögon blivit en symbol för den samhällsfarliga fackliga stridsviljan.

Men den slår i ännu högre grad mot fria fackförbund såsom SAC Syndikalisterna som, till skillnad från Hamnarbetarförbundet, oftast inte haft som fackligt koncept att söka få till stånd kollektivavtal med arbetsköparna. Hela SAC:s organiseringsform hotas nu, och det till följd av en partsöverenskommelse mellan aktörer med ett annat arbetssätt, över vars förhandlingar man inte haft det minsta inflytande.