Egocentriska gaphalsar får alltid mer uppmärksamhet än eftertänksamma lagspelare med rikets bästa för ögonen. Det lönar sig att vara pacifistisk feminist, att vilja ha obegränsad asylinvandring, att utmåla Sverige som ett land inte stort bättre än Saudiarabien, att bränna pengar offentligt och att lägga absurda mängder energi på att könsneutralisera språket. Sådant genererar massvis av uppmärksamhet i tv, radio och tidningar.

Medierna älskar den urartade feminismen, de älskar det rosa raseriet – och raseriet det i sin tur genererar.

Om man i stället lågmält och metodiskt framhåller hur illa Sveriges förvaltning, försvar, polis och utbildningsväsende har skötts under många år och hur samhällskontraktet håller på att lösas upp; om man föreslår en rad genomgripande förändringar av socialförsäkringssystemet, av invandrings- och integrationspolitiken, av den demokratiska beslutsapparaten och av rättsväsendet – då får man ingenting av ovan nämnda uppmärksamhet. Ingen blir arg, och nästan ingen bryr sig. Jag tänker förstås på uppstickarpartiet Medborgerlig Samling.

Lyckade uppstickare fångar upp snackisar bland folk

Säkert skulle många borgerliga väljare skriva under på merparten av idéprogrammet. Flera av företrädarna verkar dessutom vara rättskaffens och begåvade människor. Ändå tror jag inte att partiet har någon chans i valet 2018: Medielogiken är inte på de eftertänksamma kritikernas sida. Och framför allt, partiet saknar en konkret profilfråga. Nu är det snarast som om ledarskribenterna i Svenska Högerpressens förening sammanträtt och spontant formulerat ett manifest av fromma förhoppningar.

I en artikel i Statsvetenskaplig tidskrift från 2010 analyserar statsvetarna Gissur Ó Erlingsson och Mikael Persson valframgångarna för Junilistan, Piratpartiet, Sverigedemokraterna och Feministiskt initiativ. Mycket har hänt sedan dess, men detta gäller nog fortfarande:

”De fyra svenska utmanarpartierna har lyckats exploatera frågor där de etablerade partierna har misslyckats (eller valt att låta bli) att representera betydande åsiktsströmningar: EU-skepticismen; xenofobin och frågor om invandring och integration; jämställdhet samt upphovsrätt och integritet på internet.”

Fi fick omotiverat massiv uppmärksamhet

Vad ”exploaterar” Medborgerlig Samling? Missnöjet över förvaltningens vanskötsel? Är det verkligen tillräckligt stort bland väljarkåren? Finns det ett så utbrett borgerligt missnöje som samtidigt är så pass tyglat att den framtida valsedeln inte redan hamnat hos det alltigenom etablissemangskritiska SD?

Och verkar det inte som att Moderaterna är på väg mot en viss skärpning inom just de områden som Medborgerlig Samling pekar ut som allra mest problematiska? Om inte partiledaren har en filmstjärnas utstrålning, är det svårt att se hur partiet ska kunna ta sig över riksdagsspärren.

Men, inte alla gamla sanningar gäller längre. Jag kan ha fel. Och om medierna skulle vilja kompensera förra valrörelsens omotiverat massiva bevakning av Feministiskt initiativ, kan de ju i kommande valrörelse ge Medborgerlig samling motsvarande utrymme. Det partiet har att säga är inte ointressant.