I september 2013 uppstod kaosartade scener utanför de svenska ambassaderna i Kairo, Ankara och Amman. Syriska flyktingar hade missförstått det svenska beslutet att bevilja permanent uppehållstillstånd till alla som flyr kriget. De trodde att det nu var möjligt att söka visum direkt på ambassaden i stället för att tvingas ta de livsfarliga smuggelrutterna till Sverige.

Men så var givetvis inte fallet. Sverige gick snabbt ut med information för att släcka alla förhoppningar och skingra köerna. Inga lagliga vägar hade öppnats. De permanenta uppehållstillstånden var bara till för dem som lyckades ta sig till svensk mark ändå.

Efter den fruktansvärda drunkningsolyckan förra helgen har kraven på legala vägar in till EU på nytt rests i debatten. Det är lätt att förstå logiken. Om desperata människor kunde ges asylvisum på plats skulle de kunna borda ett flygplan i stället för att hamna i klorna på skrupelfria smugglarnätverk och riskera livet.

Det är bara det att det är omöjligt. Antalet flyktingar i världen uppgår till drygt 51 miljoner, enligt UNCHR. Därtill kommer alla de människor som sitter fast inne i konfliktzoner och i hårdföra diktaturer. De befinner sig ofta i en ännu mer utsatt situation, och skulle givetvis vallfärda till ambassader och konsulat i jakten på ett nödvisum ut.

Och den potentiella kretsen av asylsökande slutar inte där. Även många som saknar asylskäl skulle givetvis ta chansen att lagligt ta sig till Europa i hoppet om åtminstone ett liv som papperslös. Den enskilt största gruppen bland dem som nu tar sig över Medelhavet är från Gambia.

Så vad skulle hända rent praktiskt om Sverige gick före på detta område, som många efterlyser i debatten? Det mest sannolika är att regeringen omedelbart skulle tvingas stänga alla ambassader och konsulat utanför västvärlden. Trycket skulle bli ohanterligt.

Men om vi tänker bort den sortens begränsningar och ändå prövar tanken att det var genomförbart i full skala via en luftbro till Arlanda. Ja, då skulle Sverige kollapsa som välfärdsstat när miljontals flyktingar ska förses med bostad, uppehälle och samhällsservice.

Ändå är kravet på asylvisum vid svenska ambassader det dominerande argumentet i debatten. Alla småpartier driver frågan med stor frenesi. Socialdemokraterna är förstås fullt medvetna om hur utopisk idén är, men vågar inte annat än att spela med och humma instämmande.

I en artikel på Expressen kultur i veckan föreslog S-debattören Daniel Suhonen att Sverige ska upprätta konsulat längs de gränsavsnitt flest flyktingar kommer via och erbjuda gratis flygresor till Arlanda. Om det skulle behövas för att finansiera operationen föreslog Suhonen att vi kan offra det femte jobbskatteavdraget.

Det säger allt om hur verklighetsfrånvänd den svenska debatten är. Politiker och debattörer lever i en drömvärld där man inte förstår magnituden på det lidande som utspelar sig i världen.

Men kvotflyktingar då? Det systemet lyfts allt oftare fram som en lösning på drunkningsdöden i Medelhavet. EU-kretsen borde självfallet flerdubbla antalet kvotflyktingar och binda sig vid ett långsiktigt löfte; det är en skam att så många EU-länder flyr sitt ansvar även för denna rännil av flyktingar.

Men det är knappast ett svar på den mardröm som utspelar sig på Medelhavet. Kvotflyktingar väljs ut av UNHCR; ofta rör det sig om de allra svagaste som sitter fast i tröstlösa flyktingläger. Den livlinan har ingen direkt koppling till de uppemot en miljon flyktingar som väntar vid Libyens kust på en avfärd mot Europa.

Inte heller massiva räddningsinsatser kommer att förskona oss från drunkningsdöden. Det är rätt av EU att tredubbla den nuvarande operationen (Triton); anständigheten kräver av oss att i varje läge försöka rädda människoliv. Men minnet är kort.

Förra året dog 3419 människor på Medelhavet, vilket var den högsta siffran någonsin. Det skedde trots att mer än 160 000 flyktingar plockades upp på Medelhavet inom ramen för den italienska insatsen Mare Nostrum. FN-medarbetare beskrev insatsen som en magnet för flyktingar som satte sig i skrangliga båtar i förvissning om att de snart skulle föras i säkerhet av den italienska kustbevakningen utanför Libyens kust.

Det är först i ljuset av årets massdöd på Medelhavet som fjolåret framstår som något att sträva efter.

Detta är en ohyggligt svår problematik utan några enkla lösningar. När flyktingkonventionen kom till stånd år 1951 tog den sikte på att hjälpa flyktingar i ett Europa sargat av andra världskriget. Även efter att konventionen utvidgades 1967 var antalet flyktingar med möjligheter att resa över kontinenter begränsat.

Idag lever vi i en globaliserad värld med över 50 miljoner flyktingar. Svaret på den utmaningen har blivit att göra det så svårt som möjligt att använda sig av asylrätten genom att stänga gränser och införa transportöransvar. Den enda större ventil som återstår är Medelhavet.

Det kan beskrivas som en skyddsparadox. Alla har rätt att söka asyl, men ingen har rätt att lagligen ta sig till Europa för att göra det.

Vill man till varje pris få stopp på drunkningsdöden och människosmugglingen är det denna paradox som måste dyrkas upp. Antingen inför man fri invandring eller så låter man ingen invandra illegalt och krossar därigenom drömmen om Europa. Det senare är den väg som Australien har valt, där asylsökande hänvisas till fattiga öar som Papua Nya Guinea och Nauru.

Annars återstår den frustrerande verklighet vi har. Det går att skruva på och förbättra insatserna, men någon lösning på det grundläggande problemet finns inte.

Jag tror att medborgarna vill ha ett seriöst samtal kring detta akuta moraliska dilemma i stället för dagens nonsenssvar från politiskt håll. Jag tror också att de efterlyser ett ledarskap. Dessvärre har vi fått en statsminister som duckar och snärjer in sig i fullständigt obegripliga resonemang så fort migrationsfrågor kommer på tal.

Det är faktiskt bedrövligt.

Läs också:

Regeringens åtgärder är ren panikpolitik



Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.