Sent omsider satte jag mig ner och läste Björn af Kleens intervju med kulturminister Alice Bah Kuhnke. Intervjun var tydligen en snackis förra helgen, något som jag missade pga sportlovsbestyr. Och redan i inledningen hajar man till. Att kulturministern är frispråkig på ett sätt som kommer försätta henne i trubbel många gånger längs vägen har man väl redan kunnat konstatera, men det som sker inledningen är det frispråkighet, utan snarare gränslöshet. Och att kalla det gränslöshet är den välvilliga tolkningen.

Ja, jag menar förstås chokladscenen:

”Det ovanliga med Alice Bah Kuhnke är att hon ger röst åt sina impulser.

I bilen äter jag en chokladkaka till mellanmål. I kultur- och demokratiministerns jargong blir jag till slut ”choklad­mannen”.

– Vad sa du alldeles nyss, chokladmannen?! Vad var det du sa?

Jag borstar bort några flarn från byxorna.

Hon tar notis.

– Ja, det ser ju väldigt dåligt ut att ha en chokladfläck på snoppen!

Vi närmar oss lärdomsstaden: kulturministern samlar ihop sig. Det ligger ett antal mobiltelefoner i hennes knä: min egen med den påslagna mikrofonen, hennes privata i ett silverhölje, regeringsmobilen.

– Är det här din?! Ja, talla inte på min. Olla din egen, du!

Hon kluckar förtjust.”

I en intervjusituation där en person är minister och en annan är journalist är läget otvivelaktigt professionellt och ministern otvivelaktigt den som befinner sig högst upp i maktordningen. Redan det gör kommentarer som ovan kindblossande genanta i bästa fall, potentiellt tillintetgörande i värsta fall. Inte ens Göran Persson i sin glans dagar hade levererat ovan kavalkad.

Saken är nu den att Alice Bah Kuhnke är rättvisemärkt på längden och tvären och slipper därmed kritik för ett beteende som är både härskartekniskt och sexistiskt. Åtminstone hade uppförandet betecknats så om hon varit man, då hade hon förmodligen kölhalats i evinnerlig tid för det där beteendet.

Men så sker inte när man är kvinna. Då kan man uppmärksamma och skratta åt en mans ätande och passera som frispråkig och avväpnande.

Tänk tanken att en manlig minister hade gjort chokladätande till en kvinnlig journalists identitet bara för att hon kastade i sig ett onyttigt mellanmål. Börjat kalla henne Chokladkvinnan. Det hade ansetts oerhört opassande. För att inte tala om fortsättningen. Tänk tanken att samme manlige minister hade fortsatt med att rikta sin uppmärksamhet mot kvinnans kön eller bröst med flabbiga förmaningar om att inte bli fläckig, för att sedan återkomma till de nedre regionerna en andra gång. Herregud, det är inte omöjligt att avgångskrav hade rests och att beteendet hade karaktäriserats som trakasserier.

Jag tror nu inte att Alice Bah Kuhnke medvetet ägnade sig åt härskarteknik. Förmodligen är hon bara, precis som af Kleen beskriver, frispråkig och utan impulskontroll. Så det intressanta är egentligen inte hon, utan det faktum att det bara är hon och medsystrar av samma frispråkiga skrot och korn som har frikort på att låta impulserna löpa fritt. Frispråkiga män gör bäst i att aldrig låta sig intervjuas.