Katrine Marcál, Aftonbladet, försöker problematisera kring den pasokifiering hon menar verkar drabba alla socialdemokratiska partier som ser en tynande tillvaro breda ut sig. Hon menar att pasokifiering är att de socialdemokratiska partierna i Europa

Har blivit alltför teknokratiska och utvecklats till politiska eliter. Har varit ovilliga eller oförmögna att formulera ett trovärdigt ekonomiskt alternativ till de senaste decenniernas marknadsfundamentalism. Har varit ovilliga eller oförmögna att tala med väljare som dragits till nya nationalistiska, populistiska eller främlingsfientliga partier. Har ett ledarskapsproblem och leds av personer som under europeisk socialdemokratis bättre dagar aldrig hade kommit i närheten av en partiledarpost. Har utgått från den felaktiga logiken att eftersom de historiskt sett har varit stora partier kommer de att fortsätta att vara stora partier.

I grunden finns inte mycket att invända mot. Marcals problem, eller stora avstånd till svensk politik, kommer när hon ger sitt recept på de svenska socialdemokraternas kräftgång.

Vårt problem är inte att vi blivit för teknokratiska, de svenska socialdemokraternas problem är att vi styrs av en liten postmodern elit med stora inslag av partitaktiker. Mikael Damberg, Morgan Johansson, och många fler i regering och riksdag är exempel på en politikertyp som satt taktik och personliga karriärer före allt annat. Ingen kan, som Mikael Damberg, med sådan inlevelse dunka den knutna näven i talarstolen och säga precis ingenting. Det låter bra, men vad sa han? Dessa politikertyper är understödda av en postmodern vänsterelit, 30-30-30 – klubben, som är mer av dogmatiska idealister än industrialister och pragmatiker. Allt är relativt i dagens socialdemokratiska partiledning. Även fakta är relativt. Partiledningen domineras av ”sitt still i båten”-personligheter när de inte försöker måla världen i vattenfärger. Som inte tål regniga dagar.

Däremot har hon alldeles i att partiet lider svårt av en liten elit. Som ser mer till egna förmåner och sällan eller aldrig får några impulser från omvärlden. De umgås med varandra, gifter sig med varandra, får barn med varandra. Många är nu, några generationer senare, släkt med varandra. När Veronica Palm skiljde sig från Roger Mogert var det inte bara det gemensamma bohaget som skulle delas upp. Även Stockholms Arbetarekommun, bägges karriärplattform, skall delas på något sätt. Ett annat exempel är Emma Lennartsson, statsministerns ena statssekreterare. Lennartsson är sambo med Johan Sjölander, kommunsekreterare i Stockholms Arbetarekommun och den mäktigaste politiske tjänstemannen i Stockholms stad. Vi kan fundera på hur diskussionerna kring olika utnämningsärenden låter vid det Sjölanderska och Lennartsonska köksbordet på onsdagarna, dagen innan veckans regeringssammanträde.

Socialdemokratin har idag för lite av pragmatisk teknokrati ur ett vänsterperspektiv och för mycket av postmodern relativism och för på tok mycket av elitistisk kultur och inavel.

Kan det då räddas? Ja, det finns tid kvar. Det finns en gryende intern opposition av kommunalråd utanför Stockholm som nu börjat protestera mot den förda politiken. Kommunalråd som, i sin roll, lever nära väljare och tvingas till pragmatiska lösningar på lokal nivå. Lars Stjernqvist, (S) i Norrköping, och Niklas Nordström, (S) i Luleå, är några exempel på kommunalråd som öppet nu går i opposition mot partiledningen och regeringen.

Det finns tid kvar om Socialdemokraterna återknyter till primärkommunerna för vägledning. Häri finns såväl de historiska förklaringarna till socialdemokratins förfall som moderaternas framgångar. I Moderaterna kan du inte bli ordförande om du inte har kommunalråden med dig. I praktiken utses varje partiledare i moderaterna av en majoritet av kommunalråd. I socialdemokratin kan du inte bli ordförande om du inte har de 26 försteombudsmännen med dig eller heller partidistriktledarna och sidoorganisationerna SSU, S-kvinnor, S-studenter (där merparten även är med i SSU), Socialdemokrater för Tro och Solidaritet samt HBTQ Socialdemokrater i Sverige samt LO. Moderaterna har valt en mer medborgarnära praxis, socialdemokratin vilar på kompromisser av särintressen vilket öppnat för svaga ledare. Som Stefan Löfven som uppfyllde krav som alla särintressen kunde acceptera. Eller uttalade partitaktiker. Som Mikael Damberg som måste anses vara självutnämnd kronprins den dag Löfven faller. Även när det kommer till försteombudsmännen har det socialdemokratiska partiet förändrats. Från att ha varit partiets “fanjunkare” med trotjänare sedan decennier är det idag ett av karriärstegen mot roller som statssekreterare och annat för de som börjar sin bana i SSU.

Den direkta motsatsen mot Löfven, Sjölander, Lennartsson och Damberg är sådana politiker som Peter Hultqvist. Hans förklaring till framgång är att han kommer från den medborgarnära rollen som kommunalråd. Om problem måste lösas, då löser han problem.

Katrine Marcal har med andra ord både rätt och fel. Rätt när hon pekar på att det inte är en självklarhet att Socialdemokraterna kommer fortsätta vara ett stort parti. Fel när hon pekar på att vi fått för mycket teknokrati och därmed för lite postmodern relativism.

Vad vi behöver är en revolt mot partiledningen. En teknokratisk, och framför allt pragmatisk, revolt där ansvar, erfarenhet och medborgarnära engagemang slutligen kan köra dogmatiska postmodernister och egoistiska partitaktiker på porten. En kommunal revolt. Där kommunalråd ute i landet tar tillbaka vårt parti från en maktfixerad liten Stockholmscentrerad elit som alla på ett eller annat sätt aldrig släppt in, och inte heller kan tänka sig att släppa in, andra i sin sfär.

En kommunal revolt är det enda som idag kan rädda socialdemokraterna.