Läs även Det är du som är Facebooks produkt

Vi formligen spyr ut personlig information om oss själva – ofta helt bekymmerslöst, utan att alls tänka på det. Schneier ser en likhet mellan vårt förhållningssätt och det tidiga industrisamhällets hejdlösa utsläpp av föroreningar rakt ut i luft och hav. Om 30 år kommer våra barn att undra hur vi så tanklöst kunde sprida våra data omkring oss, förutspår han. Vi har lärt oss att industrins utsläpp måste begränsas genom lagstiftning och kontrollerande institutioner. Och vi kommer att tvingas inse att en motsvarande kontroll måste utvecklas när det gäller inhämtning, lagring och spridning av data.

Men är det då verkligen så farligt om vi massövervakas? Är det inte bara bra om de som har ­något att dölja upptäcks? Vi hederliga medborgare, vi som har rent mjöl i påsen, har ju inget att vara rädda för! Eller?

”Inga argument för massövervakningens harmlöshet upprepas så ofta och med sådant eftertryck som just detta”, konstaterar Wilhelm Agrell i sin rafflande redogörelse för den moderna underrättelseverksamhetens historia, ”Vem kan man lita på?” (Historiska Media). President Obama kom själv att hemfalla åt det när han försvarade den urskillningslösa övervakning som avslöjades av Edward Snowden 2013. Agrell identifierar tre huvudsakliga fel med detta sätt att resonera.

För det första bygger det på antagandet att den hederliga medborgarens rena mjöl per automatik identifieras som rent och därmed ignoreras av övervakningssystemet. Men så är det inte alls. Historien har gång på gång visat hur det renaste mjöl kan fastna i sållet när en undersökning väl drivs tillräckligt långt. Till exempel kartläggs misstänkta terroristers nätverk inte bara genom att man fastställer vilka de haft direktkontakt med via telefon eller mejl, utan i flera led genom att man identifierar kontakternas kontakter, och dessutom dessa kontakters kontakter. Det säger sig självt att många människor som inte alls har med saken att göra då kan komma att utsättas för rätt obehagliga saker.