Beirut. Klockan är strax efter sju på morgonen lokal tid när vi sätter oss i bilen för att ta oss först norrut längs kusten för att sedan vika av mot Bekaadalen och gränsen mot Syrien. På andra sidan gränsen en palestinsk militärpostering. På vår sida kan vi inte färdas många meter utan att den militära närvaron är påtaglig. Vi viftas snabbt förbi de checkpoints som kantar vägarna. Vår närvaro är föranmäld, min värd och ledsagare är väl känd sedan kriget. Andra bilar söks igenom noggrant, ibland i upp till en timme. Men alla är vana, de väntar tålmodigt på att polis och militär gör sitt jobb. Alternativet, att släppa igenom en terrorist eller självmordsbombare, är så mycket värre. Libanon reser sig sakta ur gruset som kriget lämnat efter sig som minne men jag kan ta på spänningen i luften.

Vi åker förbi hus som fortfarande står tomma med ärren kvar efter ett inbördeskrig som kom att rasa i tjugo år och som för halva landet innebar ockupation av den Syriska armén i ytterligare tio år. De sista syriska trupperna lämnade landet först 2005. De lämnade efter sig ett skövlat land. Ett våldtaget land. Den kaldéiske prästen vittnar om hur han besköts av sunnimuslimsk milis när han reste korset på sin kyrka. Den koptiska prästen visar bilder på vad det sunnimuslimska Muslimska Brödraskapet, som utgör Hamas ideologiska inspirationskälla, gjorde med hans son som straff för att han själv hade konverterat.

Sonen överlevde skadorna efter det att Brödraskapets nöjeslusta stillats. Som genom ett mirakel. Jag har bilderna på skadorna i mailen. Det enda som hindrar mig från att publicera dessa är omtanken om den lilla pojken. Kanske han en dag kan få skydd av Sverige men idag är det omöjligt. Sverige prioriterar anhöriginvandring och tränger undan de kvotflyktingar som bland annat den lille pojken och hans familj utgör. De har fått flyktingstatus av UNHCR som kvotflykting men fastnat. De kommer inte vidare på grund av bland annat Sveriges, främst Morgan Johanssons, prioriteringar av att anhöriginvandrare utan flyktingskäl sätts före de med skyddsbehov.

En 1 400 år lång konflikt. En konflikt som man försöker lösa med interreligiösa konferenser men med ett våld och en oförsonlighet som hela tiden ligger under ytan. Där våldet alltid ligger närmare till hands än dialog. I Libanon inser du snabbt att AK 47 Kalashnikov är världens vanligaste handeldvapen. Enklast så. Spelar ingen roll vilken gruppering du tillhör, beväpningen – och därmed ammunitionen – finns på bägge sidor och tillgången med andra ord god. En praktisk lösning för alla inblandade.

Vi åker vidare. Förbi tomma hus. Tomma skal. Plundrade på allt som går att sälja, inklusive armeringsjärnen som håller ihop huset. Husen går inte att bo i. De är dödsfällor. Syrier och palestinier plundrade och våldtog landet och dess befolkning tillsammans i norr. Palestinierna belönade Libanon med våldtäkt för att de ställde upp med skydd. De är, av lätt insedda skäl, lika illa sedda som syrierna idag. Idag söker syrierna, de forna våldtäktsmännen, skydd i Libanon från sitt eget inbördeskrig. I söder främst Hizbollah. Södra Beirut, som domineras av palestinier än idag, är fortfarande en ruinstad. De har ingen ambition att bygga upp Libanon igen.

I Syrien och Iraq pågår en etnisk rensning av arabisktalande kristna. Även om riksdagen sagt att det inte gör det räcker det att åka till Beirut för att inse motsatsen.

Det är mot detta vi skall se regeringens huvudsakliga rådgivares och experts idé om att låta nyanlända utbilda svenskar i värderingar. Det är ingen hemlighet att vetenskapsjournalisten Henrik Arnstad har regeringens öra. Inrikesminister Anders Ygeman skall ha hänvisat till Arnstads idévärld och klokskap så sent som vid besöket hos polisen i Norrköping.

Regeringen. Arnstad. Identitetspolitik. Flyktingpolitik. Kvotflyktingar. Värdegrund och konflikthantering. Islamism, sekularitet och kristendom. 1 400 år.

Resten, hur det hänger ihop och om ni tycker att vi är på rätt väg, får ni faktiskt fundera ut själva.