Det här är den viktigaste feministiska text jag skrivit. Den handlar om vår rätt att inte behöva vara rädda.

När jag var 11 år flyttade min familj till Damaskus i Syrien. Det första ord jag fick lära mig på arabiska förutom ”marhaba” – hej - var ”sharmuta” - hora. Det fick jag höra att jag var nästan varje dag.

De sexuella trakasserierna på nyårsafton i Köln, Växjö och Kalmar gör mig utifrån mina egna erfarenheter inte förvånad, men rädd. Jag läste nyheterna och tänkte samtidigt tankar av tacksamhet över att ha två söner och inga döttrar.

Jag läser nyheterna och kommer så väl ihåg känslan av stirrande blickar, män som både själva och i grupp förföljde, gjorde kssss, ksss” -ljud samtidigt som de tog sig själva mellan benen. Jag läser nyheterna och minns själv hur rädd jag ofta var, alltid redo att ta till flykten.

I bilkö hände det vid flera tillfällen att mannen i bilen bredvid började onanera och titta på mig. Och jag var 11 år. Jag fick snabbt lära mig att aldrig titta en man i ögonen, det skulle vara en sexuell invit från min sida och en dyrköpt erfarenhet. Och jag hade blivit 12 år.

Det här hände aldrig när pappa var med, då blev vi flickor/kvinnor alltid respektfullt bemötta, då var vi säkra, men när jag var själv med mina systrar och min mamma hade jag ofta en klump av obehag i magen.

Vi valde med omsorg var och hur vi rörde oss. Givetvis visade vi ingen hud mellan hals och tår, detta skulle vara allt för inbjudande, rent av uppmuntrande.

En gång när mamma och jag var på väg hem från butiken sprang en man fram och tog henne hårt på brösten. Min mamma höll matkassar i båda händerna och kunde omöjligen värja sig.

Att som barn vara med om att ens mamma blir sexuellt antastad var givetvis fullkomligt fruktansvärt. Vi hade flyttat till Amman i Jordanien och jag hade ännu inte fyllt 13.

Erfarenheterna gav men för resten av tonårstiden och mina tankar om män var inte höga, jag såg dem som djur, de var ju så jag upplevt dem och så de hade uppfört sig.

160 000 asylsökande kom 2015 till Sverige, en övervägande majoritet, över 70 procent av dessa är män. En majoritet av dessa män är unga män.

Nästan samtliga av dessa unga män kommer från länder med patriarkala strukturer där kvinnans roll är marginaliserad och hennes frihet och möjligheter strängt begränsad och styrd av män.

Den syn som männen har på den västerländska kvinnan kommer sannolikt från film och säkert porrfilm, någon annan kontakt med västerländska och europeiska kvinnor har sällan syriska och afghanska män haft.

Och om det är bilden av oss att vi är som i porrfilmer så kanske det inte är så konstigt att det går snett? Hur kan vi tro att denna kvinnosyn försvinner bara de passerar gränsen till Europa?

Hur kan man som politiker vara så naiv att tro att ett arbete, som förvisso är ett steg på vägen, är svaret på alla integrationsutmaningar?

Jag efterlyser en nationell strategi för utbildning av nyanlända i jämställdhet, kvinnosyn, demokrati, religionsfrihet och HBTQ från dag ett i Sverige. Och skärp straffet för sexuellt ofredande och våldtäkt.

Kan man inte skriva under på principerna om alla människors lika värde så kan man inte heller bli svensk medborgare. Detta bör införas omgående, annars kommer vi att få se liknande händelser som de i Köln inträffa igen och igen.

Fotnot: Inlägget är tidigare publicerat på Hanna Bocanders Facebook-sida.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.