Kreeka stoitsistlikult ­filosoofilt Epictetuselt pärineb mõttekäik, et päike tõuseb ja särab igal hommikul, vajamata selleks meie palveid või loitse. Niisamuti ei peaks inimene ootama ja eeldama kiitust ja aplausi iga kord, kui ta midagi head korda saadab. Head peaks tegema loomulikult, just nagu päike ennast järjekindlalt ja ilma igasuguse sunnita silmapiiril ilmutab. Ja kui nii on, armastatakse seda inimest sama palavalt nagu päikest. Epictetus oli suur eeskuju ja vaimne õpetaja märksa kuulsamale stoikule, Rooma keisrile Marcus Aureliusele, kelle „Meditatsioonides“ on üleskutse mitte hetkegi raisata tühja arutlemise peale, milline hea inimene olla võiks või olema peaks, vaid lihtsalt olla hea ja näidata head eeskuju. Nüüd ja kohe. Sest keegi meist ei ela igavesti.

Niisugune altruistlik heategemine, ilma omakasupüüdlikkuseta, vähendab stressi ja pikendab eluiga. Aitamise „kaif“ vallandab ajus hea tuju hormoonid, see teeb meid õnnelikuks ja tänulikuks („võrreldes nende vaesekestega on mul siiski hästi läinud“), suurendab rahulolutunnet, juhtides tähelepanu oma eluraskustelt eemale, kinnitavad filosoofide mõtteid tänapäeval numbrite ja tabelite keeles need, kes igapäevaselt inimese tervist ja vaimuseisundit ülikoolides ja meditsiiniasutustes uurivad. Altruism, mida vahepeal peeti pigem negatiivseks kalduvuseks, olevat mõõdukas koguses tervisele siiski märksa kasulikum kui egoism. Tuleb lihtsalt vältida liigset südamesse võtmist ja abistatavale ülemäära kaasa tundmist. Mõõdukus ennekõike, ka heategudes ja heasoovlikkuses. See kõik tundub nii kaunis, sulnis ja lihtne.

Ainult et oleks see siis nii. Ilmaasjata pole eestlaste vanasõnade varamus parastamine, et ükski heategu ei jää karistuseta/karistamata. Jagajale jäävad näpud. Ja omad vitsad peksavad mõnikord tõepoolest, sest head tuleb osata teha. Seda kunsti, nagu paljut muud eluks vajalikku, tuleb õppida. Vähestel tuleb see loomulikult, intuitiivselt, ilma harjutamata välja. Aga suurem osa meist ei mõista sugugi ka mitte tagantjärele, mis siis õigupoolest valesti läks. Nii leiame end olukordadest, kus üks pool on maruvihane, nördinud ja solvunud, sest ootab tehtud heateo eest tänu ja kiitust, aga ei kuule seda mitte. Või on hoopis silmad peos: „Ma tahtsin ju ainult head!“ Aga välja kukkus nagu alati. Altruismist on asi kaugel, kui meie tegevuse eesmärk on hoopis tänuvõlglaste kollektsioneerimine. Nagu kirjutas Aristoteles oma „Nicomachose eetikas“, näivad heategijad märksa rohkem armastavat neid, kellele nad head teevad, kui heateo osaliseks saajad selle tegijaid. Heategija ja tänuvõlglase suhe on pigem nagu laenuandja ja võlgniku suhe – mitte eriti meeldiv.

Enamasti pole hea plaani nässumineku põhjuseks siiski mitte tagamõte, vaid egoistlik eeldamine, iseendast lähtuv mõtlemine – kui mulle meeldiks, siis miks mitte talle – ja teise poole vajaduste ignoreerimine. Oleme ju kohanud inimesi, kes kingivad teistele vaid seda, mis neil endil tuju heaks teeks. Kellele teeb rõõmu soojus, see kingib tekke ja sokke, kellele puhtus, see seepe ja rätikuid, kellele meeldib lõõgastus, kingib spaa-kinkekaarte ja massaažitarvikuid, kes armastab lugeda, kingib raamatuid... Nad tahavad head ja lähtuvad eeldusest – kui miski meeldib mulle, siis meeldib see ju kõigile! Aga et asi oleks veel keerulisem, siis – ega meil pole oma vajadustest ka päris selget pilti. Teame küll, mida me tahame, aga mida meil tegelikult vaja on, seda päris hästi ei tea.

Head peaks tegema loomulikult, just nagu päike ennast järjekindlalt ja ilma igasuguse sunnita silmapiiril ilmutab.