Am întâlnit mulți vest europeni „în mediul lor natural”, adică în situațiile lor de viață legate de serviciu, familie și profesie.

Dacă ar fi să numesc o singură diferență între unii români și unii vest europeni, atunci aceasta ar fi atitudinea în față de supraviețuire.

Nu am știut de la început ce anume mă neliniștește într-un mod ciudat, în relația mea cu ei. Ceva mă învăluia într-un oarecare fum care mă gâdila pe nări până la irascibilitatea absolută. Apoi coboram de cealaltă parte a versantului, iar din aburii acelei furii înflăcărate, ajungeam în golul sinistru al unei tristeți vâscoase și depline. Acolo rămâneam suspendat între argumente și întrebări, nefiind în stare să înțeleg nimic din ce mi se întâmplă.

Admiram doar lumea lor mai bine pusă la punct, orașele lor mai frumoase, mai curate, râurilor lor mai bine amenajate, monumentele lor cu un sens, numele străzilor alese mai cu grijă, oamenii lor mai senini. Și cam așa îmi trăiam scurtele incursiuni în sânul vestic al Europei, deseori perceput de mine „sânul lui Avraam”, din care, fără să îmi dau seama, abia așteptam să plec.

Ajungeam în aeroport și dintr-odată mă relaxam complet. Acolo, între lumi, între poarta de îmbarcare și scaunul de avion, unde pe jumătate eram trist că plec, pe jumătate bucuros că mă întorc, am realizat că nu străzile mai frumoase mă neliniștesc și nici aparenta organizare mai bună a borcanelor în cămară, ci liniștea oamenilor.

Paradoxal, părăsind liniștea lor frustrantă și apăsătoare și vizualizând micile neliniști care mă așteptau acasă, îmi regăseam confortul interior. Între zenul lor existențial și micile noastre tragedii de zi cu zi, le alegeam bucuros pe cele din urmă.

Și nu, nu erau neapărat bogați sau înstăriți și nici nu câștigau neapărat mai mult decât cheltuiau sau decât aveau nevoie. Nu locuiau în cine știe ce case și nici nu călătoriseră cine știe ce. Nu aveau cine știe ce mașini, unii chiar deloc, nu ieșeau în locuri scumpe, nu se îmbrăcau de cine știe unde și nici nu aveau cine știe ce perspective sau așteptări. Însă am avut impresia că nu trăiau sub dictatul disperării față de supraviețuire. Am avut impresia că, deși uneori le este greu, nu își pun această problemă atât de dramatică în estul nostru îndepărtat. Chiar și atunci când deseori le este greu, deasupra capului nu le pendulează nicio secure.

Și atunci mi-am dat seama că acest lucru mărunt trasează o întreagă conduită de raportare la viață, la oameni și la lucruri. Nu sunt mai relaxați decât noi pentru că sunt mai deștepți sau mai bogați, ci pentru că nu au obiceiul să se îngrijoreze pentru supraviețuire. Este drept că această relaxare nu vine de nicăieri și nu vine nici singură. Ea vine într-un context anume, pe fundația unei educații anume și în spiritul unei culturi anume. Lucrul însă de care mă tem cel mai mult este că uneori am senzația că la noi, disperarea față de supraviețuire dă tonul contextului, educației și culturii. Fără să ne dăm seama, supraviețuirea este o teamă recurentă în jurul căreia s-au construit mitologii, instituții, școli, s-au scris cărți, s-au criticat cărți, s-au deschis magazine, s-au dat credite, s-au luat case și mașini și așa mai departe. Cred că întotdeauna am fugit de frica de supraviețuire și tocmai de aceea mereu am ajuns la ea.

Frica de supraviețuire, frica de a ajunge să îți pui această problemă, reușește uneori să se manifeste surprinzător de pervers. Este ca și cum frica de moarte te-ar face să dormi noaptea pe o bancă în cimitir. Trăind cu această spaimă, ajungem uneori să nu evaluăm corect posibilitățile reale sau propriile forțe, ajungem să supraevaluăm și să subevaluăm în același timp, ajungem să facem excese, să exagerăm, să risipim, să ratăm esențialul. Această frică erodează simțul realității și exagerează atât întunericul penumbrei, cât și lumina seninului. Această frică naște suspiciuni și lașități, alteori parade inutile de curaj și moralitate. Acționează ca un handicap care ne împiedică să luăm lucrurile așa cum vin. Ne menține într-o stare de încordare care ne slăbește încheieturile și mușchii, nu ne antrenează vigilența și rezistența la șocuri.

Frica de a ajunge să te lupți pentru supraviețuire este cinică: ea nu te pregătește pentru supraviețuirea în sine, ci doar te face să îți fie frică de ceva ce pare iminent și fatal. Frica aceasta, total inutil, este poate una dintre cele mai ciudate forme de mutilare a spiritului, a caracterului, a vieții.

Păcat însă că nu putem scoate din context (social, politic, financiar) atitudinea față de supraviețuire. N-am învățat de la occidentali cum să importăm atitudinea aceasta mai relaxată și mai dezinvoltă. Dar cum n-am făcut-o, putem, totuși, învăța din experiența noastră: teama ca nu cumva să nu supraviețuim este mai gravă și mai ucigătoare decât însăși apropierea tangibilă și reală a pericolului de care ne temem atât de tare. Depinde de fiecare dintre noi să o transformăm într-o teamă constructivă, într-o tensiune care să schimbe lucrurile.