Acest text a apărut la finalul anului trecut în numărul doi al revistei Scena9, pe care-l poți cumpăra din magazinul nostru online sau din librăriile din țară. El explorează viața invizibilă a arborilor și relația violentă a oamenilor cu natura.



Înot prin pădure. Îmi fac loc printre ferigi și buruieni mari cât un copil. Dau din brațe ca-n piscină, stil bras. Traversez o pădure virgină de lângă Lacul Vidraru. O pădure în care omul încă n-a apucat să taie nimic, iar arborii au putut să reziste sute de ani, să îmbătrânească, să-și crească puii și să adăpostească mii de specii de lighioane, de la cele mai mici, pe care nu le poți vedea cu ochiul liber, până la cele mai mari, de care trebuie să te ferești cu zgomot, ca să nu te creadă vânător.

Înaintez cu bocancii printr-un pârâu, mă uit la două trunchiuri groase care se înalță împreună. Ăștia-s frații despre care scrie cercetătorul german Peter Wohlleben în cartea lui Viața secretă a copacilor, arbori care-și împart toată viața zahărul și substanțele nutritive, aerul și ciupercile, bolile și timpul care trece. Nu îi vezi în celelalte păduri, pentru că acolo tăierile intră adânc în inima organismului naturii și-i schimbă funcționarea, iar frații nu mai apucă să crească împreună, nici trunchiurile să ajungă cât un pui de balenă, nici arborii să se ajute unul pe altul. Iar acolo unde reîmpădurirea vine să acopere golul lăsat de-o tăiere, ce crește la loc nu e o pădure, ci o plantație. O colecție de arbori din aceeași specie și de aceeași vârstă, o replică înșelătoare a unui corp puternic. O plantație nu poate înlocui o pădure, așa cum un zoo nu poate fi o junglă.

România e a doua țară după Suedia cu cea mai mare suprafață din Europa de păduri virgine (neatinse de voința omului) și seculare (nu chiar virgine, dar foarte bătrâne). Ultimul ecosistem intact care ne-a mai rămas, într-o mare de plantații sau păduri rănite. Cu toate astea, nu sunt protejate de tăieri. Doar câteva dintre ele intră în parcuri sau situri ocrotite, dar până și-acolo se taie. Lege există doar pe hârtie. Numai 1 la sută din tăierile ilegale de la noi sunt depistate de autorități, potrivit unui raport Greenpeace, una dintre cele mai active organizații pentru salvarea pădurilor noastre.

Mă uit în jur și mă enervez, tot ce văd ar putea să dispară. De ani întregi jurnaliștii de la noi publică investigații despre rădăcinile întinse ale complicității care omoară pădurea. Șefi de ocoale silvice și gărzi forestiere, primari, afaceriști locali, giganți ai industriei lemnului, clanuri interlope, polițiști, oameni politici, toți ne taie arborii. Și-au întins pânza de furt și profit din Maramureș, unde un pădurar a fost ucis în octombrie 2019, până-n Suceava sau județele Transilvaniei, unde se taie cel mai mult. Ochiul mare al satelitului și ochiul mai mic al dronei desenează harta țării ca o boală de piele. Pete palide cu arbori rași apar din ce în ce mai multe în fiecare an în mijlocul zonelor verzi. Cine nu vrea să participe la tăieri ilegale o pățește. „Mă amenințau cu moartea de două ori pe săptămână, câteodată și de două ori pe zi”, spune un fost lucrător silvic în documentarul Romanei Puiuleț, Clear Cut Crimes. Dacă vrei să știi cum cel mai mare exploatator și exportator de lemn românesc, firma austriacă Holzindustrie Schweighofer, procesează lemn tăiat ilegal din păduri seculare, caută-l pe YouTube.