Pe vremea mea, maximumul pe care îl puteai prinde ca distracție de an universitar era un bal al bobocilor într-un club glam sau obosit, mereu arhiplin. Cei mai tari artiști erau poate Șuie Paparude sau Vița de Vie, dar și ăștia deja cam trecuseră de perioada de glorie. Anul trecut însă, Universitatea de Vest din Timișoara (UVT) a schimbat placa, și acum a ajuns să facă cea mai mișto deschidere de an.

Bine, între noi fie vorba, nu e ca și cum ștacheta era prea sus. Din păcate, nici acest Univibes n-a mers ca uns, că Jandarmeria a oprit prematur cheful. Deși după miezul nopții distracția s-a mutat la o terasă din apropiere, parcă a lipsit finalul-cireașă de pe tort.

Ediția asta de Univibes a avut patru scene. Scena mare, unde se lasă cu rock, Rise of Artificial (electronică), Mihail (habar n-am), Golan (Nu-Disco și alte hipstereli) și Mahmut Orhan (dance sau ceva). Știu, nu mai sunt la curent cu muzica de radio. Celelalte trei scene sunt EDM (în principiu, house și techno de club), Alternative (se subînțelege) și Chill Out cu Genmaica Soundsystem (Jah bless!).

The Different Class la Univibes 2

La main stage am băut o bere și am savurat concertul celor de la The Different Class, după care am urcat în backstage-ul improvizat în clădirea Bibliotecii Universitare să le iau un interviu. Merge bine, iar seara pare că promite.

Mă hazardez să merg în buda veche a bibliotecii, care pute îngrozitor și pe ușile căreia sunt tot felul de mesaje creative și tinerești.

Un prieten îmi zice să mergem la Căpițe, o terasă la peste drum de UVT, unde cântă Marion Krauter. Mă las combinat, că ăla e singurul loc în care poți găsi și ceva mai tare decât berea la doză, singurul alcool pe care-l găsești la barurile ce deservesc evenimentul. „Măcar un vin de-ar fi avut", spun suspinând. „Și din ăla studențesc, la pungă, ar fi fost minunat!". Ne încălzim cu o tărie de 52°. Ascultăm câteva piese jazz-blues-pop de suflet. Înainte să se termine, mai băgăm un shot și trec pe la toaletă. Pe plasticul din care iei hârtie de budă găsesc o treime de pleșcaviță nemâncată (hamburger sârbesc), lăsată pentru un înfometat mai beat ca mine.

În UVT, închin cu DJ Angel întru disciplină, în timp ce un student care trece prin spate ne cere să-i lăsăm lui berea rămasă în doze.

Dup-aia, invit o sculptură la dans. Ea, însă, stană de piatră. Sunt nevoit să-mi continui viața de #foreveralone, se pare. Poate agăț ceva rastafaraiană. îmi zic. Așa că o iau pe holul multicolor către frații noștri cu dreaduri. Ajung pe la scena dub din curtea interioară a universității, unde miroase a material organic și parfumuri de firmă. Publicul e îndreptat însă spre zidul de boxe, care e în direcția opusă pupitrului de DJ. Nu-mi imaginam niciodată că în petecul ăsta verde în care stam și fumam în 2008 între cursuri, bașii vor zgudui clădirea cu dub. N-agăț. Nasol. Hai la techno.

Privirea se încețoșează. Mi-tzu termină setu', și începe Mihai Popescu, omul din spatele aliasurilor MP și Aquaphresca. Dăm de două ori din coadă, precum stickerul ăla de Facebook, după care fugim iar la Căpițe, să-i prindem pe Mes Quins.

Ajungem înapoi La Căpițe, unde Silviu Gherman și Ovidiu Chihaia se prostesc serios, ca de obicei. Consumăm băuturi etanolice puternice, după care mergem în fața scenei. Acolo, un tip își ridică în aer ananasu' împălăriat. Îl întreb care-i faza. „Îl cheamă Alin-Ionuț și l-am primit în Vamă, când cineva mi-a tras țeapă". Nu rețin restul povestirii, dar parcă îmi zicea că l-a dus la toate festivalurile posibile și că de-atunci fructul s-a ales cu ochelari și pălărie. Ziceam mai devreme de beri de oameni serioși. Dă-i în pula mea de oameni serioși. Barman, mai două shoturi de 52, te rog!

Alex are geacă mișto de blugi, petecită cu design-uri metaliste sau ceva. Spune că-i din Baia Mare și face Dreptu'. E foarte pasionat de politică și de Silviu Gherman, de-aia e aici. I-a plăcut Different Class la scena mare și are trupa Frozen Tomb, cu care speră să cânte chiar la Univibes, la anu'. Încerc să-i cer mită ca să-i fac reclamă, dar nu-mi iese.

La toaletă, pleșcavița e încă acolo. Îmi vine să iau o mușcătură. Să fiu eu bețivanul ăla pentru care era predestinată? Mai bine nu. Ies, iar Mes Quins îmi transmit, ca vocea conștiinței mele, că „N-am să te las să faci mici mizerii". Se cântă și piese consacrate, precum „Prințeso" și alte mici șalgăre.

Se termină concertul fulminant, iar eu mă îndrept iar către techno. În baia fetelor din UVT către scenă, fotografa remarcă faptul că azi și fetele-s puse pe treabă. Facem poză și ieșim pe terenul de sport, unde muzica electronică ne unge mielina și ne electrizează sinapsele.

Ghinion, însă. Miss I nu va mai băga decât juma' de oră, căci garda a denunțat cheful ca ilegal după ora 12. Astfel, eu îmi vom căra afterglow-ul către casă, cu gândul că la anul n-o să mai fac mici mizerii de-astea. Totuși, se vor împlini zece ani de când am făcut cunoștință cu studenția.