Jag var för en tid sedan på en nostalgi-konsert i Hallsbergs magifika nybygge som inrymmer lite av varje. ”Whole Lotta Shaking” för dagen förstärkt med dansbandsdrottningen Elisa Lindström. Det andades 50- och 60-talsnostaligi lång väg, och nog var det så och vilken fantastisk konsert det hade kunnat bli om inte om funnits. Hur ett annars mycket bra band med en utmärkt sättning kunde låta ett enda instrument få kvadda en sådan fin kväll.

Det fanns några korta perioder då Peter med den illröda Stratocastern, ägnade sig åt att ”kompa” och då var allt ok. , men när det drog ihop sig till ett ”riff” så var det, med kapellmästarens goda minne förmodar jag, dags att trycka på distortionsknappen på golvet och oväsendet var igång. Jag trodde jag skulle få skavsår i öronen.

Jag vet inte hur många gånger jag förhoppningsfullt gått för att lyssna på konserter typ ”60-talsnostalgi” och tvingas lyssna till i och för sig ofta skickliga gitarrvalpar som inte ens var födda på 60-talet och som är totalt oförmögna eller kanske snarare ovilliga att lyssna in hur det lät en gång när de spelar den här musikstilen. Deras tolkning av 50- och 60-tal är att våldföra sig på musikstilen som den lät då. För mig är det som att äta soppa med kniv och gaffel. Det passar inte!! Det är dessutom vedervärdigt att tvingas lyssna till.

Så om det finns någon vänlig själ som kan tipsa mig om var man kan få njuta av riktig 50- och 60-talsmusik som den spelades då live så tipsa mig gärna. Sist jag hörde originalmusik är tror jag mer än tre år sedan, då det rörde sig om ett Beatles-cover-group.

Elisa då, som vanligt bra, men hon tjänar på att återvända till sitt dansband. I den genren är hon en undisputed drottning efter Carina Jarneks frånfälle, men i andra sammanhang en bland många andra duktiga sångerskor.

”PEBen”

Kumla