Dissabte passat vam anar a veure l’exposició de clics de Montblanc (clikània). Sí amics, tenim una edat i resulta que els que organitzen coses per fer els papes, les mames i els nens tenen, si fa no fa, la mateixa. Va ser un bany de nostàlgia tot i que, pel meu gust, els clics moderns (els que predominen a l’exposició) són massa deterministes, massa figuratius; serveixen pel que el dissenyador ha pensat que han de servir i ja no es poden transformar en una banda d’assaltadors de camins o un equip de futbol a menys que no vulguis que el teu lateral dret vagi amb fandilles i estigui esperant una criatura.

L’expo té una part més retro, amb originals de principis dels 70, de quan les mans del ninu eren del mateix color que el braç, anaven descalços, les barbes no existien i si els volies pintats, t’ho havies de fer tu mateix. També hi ha una part on aquest passat gloriós s’exposa al costat de la versió moderna. Hi havia indis amb tipis i canoa, pistolers, cavallers feudals, robin hoods errolflynnistes, astronautes que anaven amb botes de plataforma com les que portava el mateix Paco Clavel…

La peça central de clikània era un muntatge de grans dimensions en el que es recreava el setge de Barcelona del 1714. Ens hi vam passar bona estona contemplant l’escena des de tots els punts de vista. Els detalls eren per no perdre-se’ls.

Em va agradar que el muntatge fos bastant possibilista. Les peces no estaven fetes expressament per a la ocasió; es combinaven de manera imaginativa, com ho hauria fet un nen d’avantes. La manera com simulaven el fum o una bola de canó volant també estava molt ben pensada (amb cotó fluix). I si paraves l’orella, comprovaves com n’estem de marcats els d’una determinada època pel que costen les coses… “aquí hi ha unes quantes caixes de clics!”, deien mentre els ulls els feien pampallugues contemplant l’estesa de soldadets! Una caixa, amb 3-4 clics i els complements, era un premi que no es guanyava cada dia…

Hi havia altres muntatges amb recreacions diverses: un pessebre, un port mariner tipus Piratas del Caribe, un grup de terroristes islàmics assaltant un comboi de l’ONU (en serio!), terra de vikings, un zoo, un torneig medieval es-pec-ta-cu-lar i unes quantes paradetes on, els ganàpia, vam fer servir els menuts per fer veure que els compràvem clics per ells…

La malaltia

Aquesta foto és una mena de link a la meva infantesa. És la recreació d’un partit de futbol. Aquí està tot molt ben posat però un servidor desmuntava els clics, els uniformava amb uns mateixos colors, els pintava números i ratlles amb els mítics Dacs (així els podies esborrar i confeccionar diferents equips) i a retransmetre partits de futbol s’ha dit!

De fet, quan em regalaven una caixa, hi jugava una estona (uns dies, potser) i, al cap de poc, aquells exploradors de la selva o aquells cowboys ja s’havien convertit en fitxatges valuosíssims per als meus equips. En el primer que em fixava, quan algú em regalava un clic, era en el color. Per veure en quin equip s’integraria o si havia d’ingressar en la nòmina de porters… Un malalt, ja veieu.

Un clic blanc amb els cabells d’un negre era l’Hugo Sánchez… un clic amb braçalets posats a l’alçada dels turmells era en Calderé… Per fer a Littbarki vaig arribar a retallar els laterals d’una cabellera rossa… Com que només em donava per fer equips de 7 o 8 jugadors jugàvem amb defensa de 2, 3 mitjos i 2 davanters… i les porteries eren aquelles mítiques caixes de gelat de bola esteses horitzontalment… que servien per recollir-ho tot quan havies acabat.

Fer la Real era un curro; clic blanc amb ratlles de Dacs de color blau i número negre. El Madrid era blanc amb els números lila i l’Athlètic de Bilbao jugava amb pantalons blancs i samarreta ratllada. Es diferenciava de l’Atlètic de Madrid en el color del número. El Barça jugava amb samarreta vermella, cames fosques i número groc… Ara mateix hi tornaria a jugar si no fos que en tinc quaranta.