”Förstår ni hur sjukt det är?”, frågar mannen i polisuniform och blond kalufs och ser rakt in i kameran. Det gör vi sannolikt inte, tänker jag när jag tittar på den lilla filmsnutten som jag fått mig tillsänd av närmare trettio personer med uppmaningen att ”se och dela”. Polisen från Rinkeby berättar om en incident som skakat om honom: En grupp pojkar som försökt snatta kaffebröd drog vapen då butiksinnehavaren dristade sig till att protestera. Pojkar, kaffebröd, vapen. Ja, det är en märklig kombination. Ja, det är sjukt.

Ändå är det inte det jag reagerar på. Jag reagerar på desperationen i polisens ögon och agerande. Jag reagerar på att vuxna, beväpnade män och kvinnor i uniform och med hela den auktoritet som polisen äger inte klarar av att avväpna och hantera barn. Jag reagerar på att polisen uppmanar oss, allmänheten, civilsamhället att ”hjälpa till”. Jag reagerar på att polisen vädjar om vår ”hjälp” för att rädda de här pojkarna.

Det jag ser är inte en handlingskraftig och trygg lagens väktare. Jag ser en man som har gett upp. En man som bär uniform men som inte vet att använda den auktoritet han fått genom sitt yrke. Jag ser en polis som sviker sitt uppdrag. Jag ser ännu en representant för de rättsvårdande myndigheterna med fel fokus: Han vill rädda de beväpnade pojkarna, förövarna, de som gör fel, snarare än skydda oss andra som är obeväpnade och laglydiga.

En grundläggande princip i det fiktiva samhällskontrakt som vi alla ingått med staten är att staten lovar att skydda oss, våra liv, våra kroppar, våra hem och vår egendom. I tillit till detta har vi avsagt oss rätten att bära vapen och försvara oss. Det överlåter vi till våldsmonopolet. Ett kontrakt är emellertid bara giltigt så länge som båda parter uppfyller sin del av överenskommelsen. Det är som med fotboll: Det är fotboll så länge samtliga spelare på plan följer reglerna. Om en spelare tar fram en egen boll spelar han inte fotboll längre.

Jag försöker förstå varför filmsnutten med den vädjande polisen fått så stor spridning, med uppskattande kommentarer dessutom. Är det för att människor är så svältfödda på att representanter för diverse myndigheter berättar om en verklighet vi känner igen eller tror oss känna igen? Är det ärligheten som uppskattas? Ja, kanske. Kanske är människor så utleda på poliser, politiker och andra som skönmålar verkligheten, trollar med siffror och ord och försäkrar oss om att allt är bra att vi inte ser ”hur sjukt det är”, för att använda polisens eget uttryck, att en polis vädjar om vår hjälp med att få bukt med beväpnade barn.

Läget är onekligen allvarligt. Brottsligheten pekar uppåt. Inget tyder på att de skottlossningar numera är vardagsmat är på väg att minska. Gängkriminaliteten växer. Den grova brottsligheten kryper allt längre ner i åldrarna. Något måste göra. Det krävs kraftfulla åtgärder, i flera led: preventiva och repressiva. Straffmyndighetsåldern bör sänkas och polisen måste ges verkningsfulla befogenheter och ändra strategi från dialog till klander och kraftfulla ingripande. Det är inte vi som ska lösa de problem som en aningslös kriminalpolitik och en misslyckad integrationspolitik skapat. Det är politikerna.

Gör en ny film. Posta den till regeringen.

SWISH 123 396 2354

BANKGIRO 526-9246

https://www.patreon.com/Heberleinsetik

Illustration: Martin Jacobsson

Dela det här: Twitter

Facebook

