Nobelpriset är den viktigaste kulturhändelsen på året, och ett hedersuppdrag att vara med och rapportera om för alla inblandade. Naturligtvis var stämningen därför på topp i SVTs kulturstudio. Men i år skulle det inte bli som man tänkt sig.

SVT-studion var samlad i spänd förväntan.

”Vem vinner?”, frågade en samlad panel av kulturkoftor sig. Äntligen vår dag. En hel dag att bara prata om för nästan hela världen helt okända författare med en så självklar naturlighet som om det var en vanlig kväll på Sportnytt. Marie NDiaye? Nawal el Saadawi? Ngugi wa Thiong’o? Bordet var på riktigt täckt med alla dessa för de oinvigda nästan helt okända namn. Ingen visste, men den förväntansfulla julaftonsstämningen låg tät.

Och så var det dags. Klockan var 13.00 och den legendariska dörren till Svenska Akademien i Börshuset skulle äntligen öppnas. Och den öppnas. Sara Danius, Akademiens ständige sekreterare kliver ut.

Läs också: Bob Dylan får 2016 års Nobelpris i litteratur – här är hans bästa låtar

”Och Nobelpriset i litteratur går till… Bob Dylan”.

Förvånade skratt. Spridda applåder. Och så tystnad. Tystnad. Tystnad. Över till studion. Där en hel kulturredaktion sitter med byxorna nere.

Hur ska de hantera detta? Det är ungefär som att ett hockeylag precis vunnit Allsvenskan i full utrustning och nån nu ska säga något vettigt om det. Alla famlar. Och famlar.

– Nu bryter vi sönder alla barriärer. Nu kommer språket. Och texten. Och litteraturen. Vara något helt… annat…

Nej. Det går inte. Ingen vet vad de ska säga. Programledaren griper efter halmstrån.

– Kan vi prata om vad som är favoritlåten? Blowing in the Wind sjöng vi ju i skolan när jag var barn hela tiden.

– Lay Lady Lay? Den är tjusig…

– Like A Rolling Stone. Heter den så…?

Nej det går inte. Ingen vet vad de ska säga. En sorts total inre tomhet sprider ut sig. De inre rösterna skriker: ”Fem år litteraturvetenskap på universitetet. Fem år! Årtionden av recensioner! Allt rött vin och alla pretentiösa samtal. We had a deal, Akademien. We had a deal. Nått måste betyda nått!”

Men sanningen är där den är. Och nu måste någon läsa några ord. Alla favorittippade böcker finns ju där på bordet i studion, översatta och klara. Men Bob Dylan har ju inga böcker. Han har låtar. Jaha. Det blir högläsning ur mobilen då. En hel jävla låt, plågsamt framförd på svengelska.

It’s Soon after Midnight. En låt fullproppad med hopplösa nödrim om en av Bob Dylans femtioelva tjejer han är ledsen för att han inte får vara med, samt som har tagit hans pengar, så typiskt.

A gal named Honey

Took my money

She was passing by

It’s soon after midnight

And the moon is in my eye

Honey. Money. By. Eye. Jätteduktigt Bob. Fantastiskt.

På Twitter skämtar folk, mer och mer, de skrattar åt dem. I studion. De känner det. Allt rasar. Och nu ringer de Fredrik Wikingsson. ”Bob Dylan-fan och medieman”, som programledaren kallar honom, man riktigt hör lidandet att det är han som är kultur nu. Den där tramsaren. Men ändå, relevant content. Här är en som verkligen älskar Bob Dylan, och typ känner till fler låtar än tre.

Det lite småsinta föraktet riktigt osar i panelen. Och då kommer det nya dråpslaget. Fredrik bryr sig inte.

– Nu har vi med oss Fredrik Wikingsson, Bob Dylan-älskare, journalist och medieman. Hur är läget. Du är en av killarna längst fram eller?

– Jag kunde inte bry mig mindre.

– Men… du är glad?

– Jag vet inte… Jag har ju redan beställt den här jävla 1966-boxen. Det här gör ingenting för mig. Det tippar inte mig över kanten.

– Men vad gillar du mest, vilken låt, även om man inte kan fråga vilken färg som är vackrast?

– Jag tycker han sjunger så himla bra. Underskattad sångare!

– … jaha.

Vemodet i blicken är påtaglig. Stämningen i studion uppgiven. Allt är över. Kulturen är förbi. Godnatt.

/ Björn som nästa år hoppas att George Lucas vinner för sitt fantastiska rymdepos Star Wars.

Följ Björn Werner på Twitter, här

Mer om Bob Dylan från Cafe.se!