Vad krävs för att de ska komma tillbaka?

Frågan har varit återkommande sedan riksdagsvalet 2014. Hur ska partier kunna vinna åter alla de väljare som gick över till Sverigedemokraterna?

Och sedan den oroliga följdfrågan om hur långt de måste gå. Krävs det att de anammar SD-politik för att kunna vinna tillbaka väljarna som förlorats?

Mitt svar har brukat vara att jag inte tror det.

Visserligen var det missnöje över migrationsfrågan som gjorde att Sverigedemokraterna vann många väljare i valet. Men det betyder inte nödvändigtvis att SD:s politik var precis den man önskade sig.

Däremot var det den enda restriktiva politik som över huvud taget erbjöds som alternativ till de sju riksdagspartier som då gick armkrok i frågan.

De nya SD-väljarna var jämförelsevis svala inför partiet som de röstat på. Det talar för att de borde vara möjliga att vinna tillbaka för ett parti som gick dem lite till mötes.

Man kan aldrig slå originalet, resonerade vissa. Är det så säkert att originalet är det som verkligen efterfrågas, undrade jag.

Men tog jag kanske miste? Det är slående att Sverigedemokraternas opinionsstöd har förblivit robust trots att både regeringen och merparten av oppositionspartierna har genomfört en blixtsnabb och drastisk politikomläggning som ganska väl torde motsvara det som de förlorade väljarna gått och önskat sig.

Varför återvänder de då inte?

Ett tänkbart svar är att man inte överger en strategi som fungerar.

Många nya SD-väljare uppgav att de röstat på SD för att sända en signal till sitt gamla parti. Om meddelandet tydligen gick fram kan vissa resonera att det ännu är för tidigt att sänka trycket.

En annan faktor kan vara att förtroendeförlusten för partierna man lämnat är så pass stor att en omvändelse till synes under galgen inte övertygar särskilt.

Men kanske har den här frågan en sida till som har underskattats.

Migrationsfrågan blev så pass infekterad i svensk debatt att den har varit socialt uppslitande.

Vissa enstaka politiska frågor kan bli laddade till den grad att ståndpunkter uppfattas definiera en som person, hela ens moraliska värde och sociala hemvist.

Det är frågor som får vänskapsband att brytas, familjer att slitas isär och karriärer att tvärstanna. I Sverige har migrationsfrågan till slut blivit en fråga av det slaget – närmast ett trauma.

Då återgår inte allt till ett normalläge bara därför att en sakpolitisk förändring har skett – för konflikten har sedan länge slutat att bara handla om sakpolitik. (Och varför skulle inte detta kunna vara det nya normala?)

Bitterhet och revanschlusta vägrar att släppa taget.

Vad är det som ska till då?

Försoning är ordet som börjat mala i huvudet på mig.

Det kommer att behövas försoning.