Det här är en text från SvD Ledare. Ledarredaktionen är partipolitiskt oavhängig med beteckningen obunden moderat.

Nyligen hamnade jag i en diskussion om strukturell rasism. På Twitter skrev jag att det var en teori, varpå jag fick flera arga svar om att det handlar om verkligheten och inte alls någon teori. Detta sker återkommande. Och håller man inte med om att Sverige är genomsyrat av rasism, så är det i sig ett bevis på att man är en del av rasismen. Klave, jag vinner. Krona, du förlorar.

Tanken om systematisk, strukturell rasism gör att varje oförrätt blir toppen av ett isberg.

När den öppna rasismen har avtagit har många i stället argumenterat för att rasismen är minst lika utbredd, men numera dold. Därför har man uppfunnit en mängd olika begrepp för att bevara idén om den vita rasismens närvaro. Det finns avsiktlig rasism, och så finns det oavsiktlig rasism, som är undermedveten. Det finns öppen rasism och smygrasism. Rasismen är subtil, dold, maskerad eller uppenbar. Det finns elakartad, godartad och välvillig rasism.

Framförallt är rasismen överallt. Som juristen Charles Lawrence skrev angående rasism i USA: ”[Rasism] beror på antaganden vi har lärt oss att göra om världen, oss själva och andra, såväl som på mönstren i våra grundläggande sociala aktiviteter. I den utsträckning som den här kulturella trosövertygelsen har påverkat oss allihop är vi alla rasister.” Rasism blir något alla utövar oavsett vad man anger för motiv. Att i ett utbildningssammanhang återge ett rasistiskt ord, nu förlegat, men som tidigare använts frekvent blir lika rasistiskt som att säga det med motivet att såra. Att skriva: ”Det är rasistiskt att använda ordet 'negerboll'” blir lika rasistiskt som att använda ordet på ett nedsättande vis.