I måndags skrev folkhälso-, sjukvårds- och idrottsminister Gabriel Wikström en artikel på Expressen Debatt om svensk narkotikapolitik i allmänhet och det ökande antalet narkotikarelaterade dödsfallen i synnerhet.

En eloge för att han uppmärksammar problemet och också noterar att vi ligger i topp i Europa, relaterat till befolkningsstorlek, i denna föga smickrande tabell. Det är länge sedan någon ansvarig minister uppmärksammar detta i Sverige.

År 2013 dog hela 589 människor. Det innebär att det varje dag avlider en och en halv person. Det är med råge dubbelt så många (264 personer) som omkom i trafikolyckor samma år. Nu består Wickströms krafttag i att han ger Socialstyrelsen ett uppdrag att kartlägga "den narkotikarelaterade dödligheten". Vi får hoppas att den inte drar ut på tiden utan att det också blir verkstad. Det finns åtgärder som man omedelbart kan vidta. Exempelvis Naloxon-program för att häva överdoser, upphöra med att stänga av patienter från läkemedelsbehandling för opiat-/opioid-beroende och eliminera köerna till behandlingsprogram.

Ministern ska också ha beröm för att han ämnar ta bort kommunpolitikernas veto när det gäller öppnande av sprutbytesverksamheter. Kommunalt veto är en helt absurd situation då okunniga politiker av ideologiska övertygelser kan förhindrar en dokumenterad och effektiv smittskyddsåtgärd.

Bra är också att Wickström pläderar för en narkotikapolitik som baseras på vetenskap och beprövad erfarenhet. Låt oss hoppas att så blir fallet och inte bara en klädsam retorik.

Däremot är hans hyllning av den svenska narkotikapolitiken och dess framväxt och framgångar en smula märklig med tanke på resultaten. Bilden av att vi "är bäst i klassen" är inte bara felaktig utan missledande. Förvisso uppvisar vi positiva siffror när det gäller det experimentella narkotikabruket bland unga, jämfört med resten av Europa. Men ser vi till antalet problematiska – "tunga" – missbrukare ligger vi på EU-snittet. Utvecklingen av antalet dödsfall är redan nämnd och tillgång på effektiv vård är sämre än många andra länders.

Jag kan hålla med Wikström om att rent teoretiskt så är svensk narkotikapolitik ganska okej.

Vikten av en balanserad och heltäckande politik stryker jag under på. Problemet är att i praktiken så omvandlas den restriktiva politiken till att bli repressiv mot de som inte gör som vi vill. Dessutom saknas – förutom preventionsarbete, vård-och-behandling och tillgångsbegränsning – ett fjärde ben, nämligen skademinskning för de som är aktiva i sitt missbruk. En makaber inställning som är obegriplig ur såväl ett medmänskligt som ekonomiskt perspektiv.

Jag undrar vad ministern tänker ta för initiativ i den frågan?

En annan fråga som helt saknas i artikeln är samhällets inverkan på missbruk av såväl lagliga som olagliga droger. Det brukar kallas för strukturella faktorer, som ger oss väldigt olika chanser i livet och påverkar även riskerna att hamna i missbruk.

Till exempel så kan man i Stockholm förflytta sig på 20 minuter med pendeltåget från 1 procents arbetslöshet – till 55 procents arbetslöshet, där arbetslösheten och fattigdom går i arv. Där fyra av tio familjer lever på försörjningsstöd och nästan hälften av eleverna lämnar skolan utan fullständiga betyg. Socioekonomiskt svaga områden, där unga människor tvingas välja alternativa "karriärer" som inte sällan innefattar droger och andra ohälsosamma ingredienser.

Om detta talar nästan ingen politiker i dag när vi pratar om narkotika- och missbrukspolitik.

Istället väljer vi att omvandla samhällsproblem till individens och familjens problem. Det leder till att vi inte ändrar på människors förutsättningar att leva goda liv som är fritt från bland annat destruktivt narkotikamissbruk.

Om detta finns också mycket forskning och dokumentation. Det kanske är dags att inkludera denna fråga i en politik som är baserad på vetenskapligt och beprövad erfarenhet.

Björn Fries (V), tidigare regeringens narkotikapolitiske samordnare