För två veckor sedan skrev jag på denna plats att frågan om Sveriges väg in i migrationskrisen kommer att jaga oss tills den blir ordentligt utredd. Illustrationer på tesen infann sig ovanligt snabbt.

Statsvetarprofessor Peter Esaiasson ställde i slutet av förra veckan ett antal kritiska frågor på DN Debatt om legitimiteten för migrationspolitiken. Han beskrev den som ett politiskt elitprojekt som aldrig har stötts av medborgarna och menade att den ”demokratiska lyhördheten” har brustit.

Reaktionerna på artikeln har varit sinsemellan fascinerande oförenliga i sin argumentation. Eliten har inte varit så enhetlig och sammangaddad, menar journalisten Niklas Ekdahl som beskriver tanken om en sammansvetsad politisk elit som en populistisk idé.

Professorerna Arrhenius, Beckman och Erman menar tvärtom att det är idén om lyhördhet som är en missuppfattning – den politiska eliten ska gå före och utöva ledarskap. Men har eliten ens gjort det?

Knappast om man ska tro professor Stefan Jonsson som starkt ifrågasätter att allmänheten präglats av migrationskritik. Han frågar sig rent av om det är ”forskningsetiskt” försvarbart av Esaiasson att dra andra slutsatser av SOM-institutets mätningar än professorskollegan Marie Demker har gjort tidigare.

Andra har påpekat att även om allmänheten kan ha haft avvikande uppfattningar har frågan förut legat lågt på dagordningen. Om väljarna har varit överkörda tycks de inte ha varit upprörda över det.

Dimma lägger sig över ett händelseförlopp som till stora delar egentligen ägde rum inför öppen ridå. ”Lyhördhet” kan diskuteras, men nyckelordet här är snarare ”konkurrens”. Vilka konkurrerande migrationspolitiska förslag har väljare haft möjlighet att använda rösten till att välja mellan?

Utanför SD minimerades möjligheterna efter valet 2010.

Den migrationspolitiska uppgörelsen mellan Alliansen och Miljöpartiet 2011 blev en avgörande händelse, ett blocköverskridande försök att genom bred enighet avföra migrationsfrågan från dagordningen och helt marginalisera SD i partiets kärnfråga. Socialdemokraterna anslöt sig efter hand till uppgörelsen.

Därmed blev riksdagsenigheten utanför SD fullständig. Effekten blev ödesdiger och omvänd. Känsligheten i frågan illustreras också av att Socialdemokraterna inför kongressen 2015 bestämde att frågor om invandring fick vänta till kongressen 2017. Vilken tajmning.

Helt riktigt toppade inte migrationsfrågan väljarnas dagordning förut, inte heller inför valet 2014. Men detta brukade beskrivas som den avsedda effekten av den konfliktundvikande strategin, inte förutsättningen för att den skulle vara legitim. Snacka inte upp migrationsfrågan på dagordningen, för då växer SD, hette det.

Dagordningen sågs som resultatet av framgångsrik elitpåverkan. När tricket inte längre fungerade blev situationen akut.

Den längre historieskrivningen kräver fler nyanser. Innan SD-inträdet och uppgörelsen 2011 sköttes inte frågan fullt så monolitiskt. (Inte minst i M fanns mer kritiska tongångar så sent som 2009).

Den historien kommer att behöva skrivas. Reaktionerna på Esaiassons intressanta artikel ger en fingervisning om hur infekterad frågan är.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.