Karin Elfvings artikelserie i Svenska Dagbladet om att vara icke-vit och svensk intervjuar idag Maureen Hoppers, som kommenterar den knivskarpa rassegregationen i dagens Sverige:

”- Jag vet ju varför många inte uppfattar att det finns svenskar som ser ut på olika sätt i Sverige – för att de inte möter dem! Det kan vara värt att fundera över varför 20 procent av befolkningen inte finns i ens vardag.”

När jag är ute och föreläser (för fr a högutbildade majoritetssvenskar) och berättar att i Stor-Stockholm har numera över 40% av invånarna utländsk bakgrund av något slag och över 20% har utomeuropeisk bakgrund i huvudstadsregionen så brukar reaktionen bli – ”Stämmer det verkligen?”, ”Är det så många?” och ”Det är i varje fall inte vad jag ser och upplever i min värld!”.

När jag dessutom berättar att den infödda befolkningen bara blir äldre och äldre, att allt färre är i både produktiv och fertil ålder, och att medelåldern i Stockholms innerstad, i närförorterna och i villaområdena där majoritetssvenskarna i huvudsak är bosatta är mycket högre än medelåldern i miljonprogramsområdena där de utomeuropeiska invånarna främst är bosatta, så blir det oftast helt tyst, vilket jag tolkar som att publiken antingen inte hade en aning om det alls och aldrig någonsin har tänkt på det alternativt att en del kanske t o m blir lite oroliga, nervösa och rädda inför framtiden. Än mer tyst blir det när jag berättar att över 45% av alla barn, ungdomar och unga i Stor-Stockholm redan har utländsk bakgrund och hela en fjärdedel har utomeuropeisk bakgrund.

I USA har rasideologen och professorn i psykologi Kevin MacDonald myntat begreppet implicit vithet, som han definierar på följande sätt:

”White people are gradually coalescing into implicit white communities that reflect their ethnocentrism but ‘cannot tell their name.’ They are doing so because of the operation of various mechanisms that operate implicitly, below the level of conscious awareness. These white communities cannot assert explicit white identities because the explicit cultural space is deeply committed to an ideology in which any form of white identity is anathema.”

MacDonald utgår ifrån att USA idag både är postrasialt och att minoriteterna numera har uppnått sina medborgerliga rättigheter, d v s det handlar om ett USA som både är post-civil rights och postracial, och han syftar empiriskt framför allt på det faktum att vita majoritetsamerikaner idag är i minoritet i i praktiken samtliga av USA:s jättestäder och mångmiljonmetropoler och att det därför i det närmaste är omöjligt idag att som vit amerikan bo och leva och arbeta helt och hållet segregerat. Det är därför framför allt på fritiden som den implicita vitheten gör sig gällande i olika sammanhang i USA, till exempel när specifika idrottstillställningar och musikkonserter nästan helt och hållet frekventeras av vita besökare, när specifika restauranger och barer nästan helt och hållet domineras av vita kunder eller när i praktiken enbart vita amerikaner är medlemmar i en viss specifik klubb ellet förening.

MacDonalds begrepp implicit vithet, som också utgår ifrån att vita människor omedvetet egentligen helst bara vill vara med varandra trots att de på ett medvetet plan betraktar sig själva som åtminstone icke-rasister, är för mig särskilt tacksamt att applicera och ta till för att förstå och analysera dagens svenska hyperrassegregationssituation.

Olika praktiker av implicit vithet är nämligen närmast vardagstillståndet och den allomfattande normen i ett svenskt nutidssammanhang där majoritetsbefolkningen i stort å ena sidan ser sig själva som antirasister (till skillnad från majoritetsamerikanerna som snarare ser sig själva som icke-rasister, men sällan eller aldrig som antirasister), vägrar att tala om sig själva som vita (till skillnad från majoritetsamerikanerna som utan att blinka talar om sig själva som vita) och vägrar erkänna att ras skulle ha någon som helst betydelse i samhället (till skillnad från majoritetsamerikanerna som i stort sett alla håller med om att ras betyder något i samhället) samtidigt som den rasliga boendesegregationen och den rasliga arbetsmarknadssegementeringen är långt mer extrem i Sverige än i USA och än mer gäller det hur det ser ut just på fritiden, d v s efter skolan, studierna och jobbet.

Tidigare enkätundersökningar har indikerat att 80-85% av totalbefolkningen sällan eller aldrig interagerar socialt med någon med utomeuropeisk bakgrund på fritiden, och bland respondenterna hittas även utomeuropéer som så klart interagerar med varandra, och vilket mycket väl kan innebära att kring 90% av alla vita majoritetssvenskar sällan eller aldrig umgås med någon med utomeuropeisk bakgrund på fritiden, och en försvarlig andel av de som gör det gör det sannolikt med partners, barn och släktingar som har utomeuropeisk bakgrund.

Praktiker av implicit vithet är helt enkelt normaltillståndet på fritiden just i Sverige vare sig det handlar om teater- och restaurangbesök eller skidorter och skärgårdsmiljöer medan det i USA snarare handlar om alltmer sällan förekommande situationer och sammanhang, och det är därför inte förvånande att så få majoritetssvenskar bosatta i det urbana Sverige egentligen vet hur stor den demografiska mångfalden faktiskt är idag.