Det finns ett före och ett efter Köln i den svenska offentligheten. Händelserna i Köln, då ett stort antal kvinnor på nyårsaftons kväll och natt blev utsatta för våld, rån, sexuella övergrepp och i några fall regelrätta våldtäkter av immigranter blev något av en vattendelare. Det mångkulturella samhället, de utmaningar och problem det medför blev ett ämne på agendan.

Min upplevelse är att diskussionsklimatet blivit öppnare på ledarsidor, men ännu slutnare och mer sekteristiskt på kultursidorna. Själv skrev jag en debattartikel om händelserna i Köln på denna sida. Jag föreslog att övergreppen inte kunde förklaras med ”manlighet” utan sannolikt också hade något med kulturella normer att göra. Polisrapporten gav mig så småningom rätt.

Det spelade ingen roll: Att jag skrev om Köln, på fel sätt, har stått mig dyrt. Jag har blivit kallad ”kulturalist”, ”fascist” och ”rasist”. Jag har blivit avfärdad som ”vit, priviligierad överklass”.

LÄS MER: "Rasist är 2000-talets mest missbrukade ord







Baker Karim, filmkonsulent på SFI, en maktfaktor i Kultursverige, ifrågasatte min psykiska hälsa. ”Heberlein borde tvångsmedicineras”, skrev han bland annat på sin öppna Facebooksida. Karim tvingades till offentlig avbön, men sin position på Filminstitutet fick han behålla. För mig har det gått sämre. Jag har aldrig haft så få uppdrag för kultursidorna som den här våren. Jag har nämligen brutit mot flera av de outtalade regler som finns i Kultursverige:

■ Du skall icke ifrågasätta det mångkulturella samhället.

■ Olika minoriteters intressen ska alltid gå före majoritetens.

■ Om du måste, i akt och mening försvara (1) och (2): ljug.

Det här är naturligtvis ytterst dåliga förutsättningar för ett intellektuellt samtal. Intellektuella samtal kännetecknas av nyfikenhet, mod, förutsättningslöshet, av en vilja till dialog och möte. Det svenska samtalsklimatet saknar i allt väsentligt detta.

Det som borde vara platsen för intellektuella samtal, kultursidorna, präglas snarast av ängslighet, repression och en fixering vid representation och identitet. Det väsentliga är sällan vad du kan, utan vem du är.

En rasifierad brud från förorten. Det är den perfekta kulturskribenten. Någon som kan bidra med sina erfarenheter, sådana där texter med 78 ”jag” i, men utan referenser till böcker eller andra tankar än de egna.

LÄS MER: Ann Heberlein är den svenska debattens vindflöjel





Låter jag bitter? Ja, kanske. Jag har precis fattat beslutet att avsluta mitt samarbete med Sydsvenskans kultursida. Jag har skrivit för dem sedan 2002. Efter meningsskiljaktigheter med Rakel Chukri, tidningens kulturchef väljer jag att gå. Det är ingen rättighet för någon att publicera sig på en kultursida.

Varje publicist äger sin sida och gör vad den vill med den. Jag tror att kultursidorna är på väg att gå helt vilse. De samtal som förs på kultursidorna är allt mindre relevanta för människor. De berör en allt mindre skara.

Ett par gånger i månaden föreläser jag för vårdpersonal, personal i skolan, socionomer och andra som arbetar ute i de där verksamheterna som går på knäna. De är bekymrade. De försöker förhålla sig till att leva med konkurrerande etiska och moraliska system, med att olika grupper av människor ser helt olika på män och kvinnor, på barnuppfostran, på begrepp som tid, heder, ansvar.

De törstar efter texter som på allvar behandlar den nya verklighet vi lever i, det nya land Sverige är. De är varken rasister eller rädda. De arbetar och vill väl. De vill förstå – och de uppskattar reflektion kring den vardag de lever i. Kulturkritik.

Är inte det en del av kultursidornas uppgift? Att nyfiket, kunnigt, kritiskt och ärligt betrakta och analysera vår samtid och kultur på allvar?

Så borde det åtminstone vara.

LÄS MER: Ann Heberlein: "Vi måste diskutera mångkulturalismens problem"

Ann Heberlein

Lektor i Etik, Lunds universitet