TEKNIKHISTORIA. I varuautomaten fanns allt från godis och frukt till strumpbyxor, cigaretter och kondomer, lätt tillgängligt dygnet runt. Men de försvann och den svenska tillverkaren Omfors gick i graven. Det här är berättelsen om automaternas uppgång, fall – och om nästa storhetstid.

Golvstående automater kom till Sverige redan på 1890-talet och från 1920-talet började handlare montera upp dem på butikernas ytterväggar. Det var trälådor med ”elevatorer”, där varufack länkade i trave sänktes ned till en lucka när man lagt i några tioöringar. Man kunde ta ut en chokladbit, ett äpple eller en dricka. Sortimentet växte stadigt och snart fanns ett stort urval av specerier tillgängliga dygnet runt.

Men det visade sig vara lätt att lura automaterna med polletter och runda plåtbitar i stället för mynt och med lite fingerfärdighet kunde man pilla upp luckan med pinnar och ståltråd.

Det kom robustare konstruktioner i plåt och med mer avancerad myntkontroll, men inte heller det stoppade tjuvarna.

När de lagstadgade affärstiderna sågs över 1939 föreslog utredare att cigaretter skulle få säljas i automat. Socialstyrelsen slog bakut och ville tvärtom förbjuda all automathandel, eftersom den förde med sig ”allvarliga sociala och moraliska olägenheter” som penningslöseri på onyttigheter eller tjuveri.

Det började med att de första automaterna för konsumentmarknaden konstruerades i Storbritannien i slutet av 1800-talet. De kom till Sverige via Norge vid sekelskiftet. Först automater för biljetter, frimärken och cigarrer, men snart även för livsmedel.

1901 öppnade Sveriges första automatrestaurang, med inspiration från Paris, Hamburg och Kristiania. Det var enkelt inredda etablissemang med en stiligt dekorerad lång vägg med varufack för enklare rätter och kranar för pilsner, kaffe och annan dryck, vilka öppnades när man stoppat in rätt summa pengar i myntinkast. Allt sköttes automatiskt.

Men det fanns människor bakom fasaden. På andra sidan långväggen fyllde personalen på med mackor, kotletter och soppor. De bytte fat när pilsnern tog slut. Någon vinst för personalen blev det inte och arbetstider på 90 timmar per vecka förekom på de långöppna etablissemangen.

En bit in på 20-talet dalade ”automaternas” stjärna och de ombildades till ölhak. Men idén att kränga livsmedel på industriellt vis levde kvar. 1919 skärptes Butikstängningslagen, som reglerade butikers öppettider. ”Å söckendag”, det vill säga måndag till lördag, fick nu butikerna hålla öppet 8–19, jämfört med 7–20 då lagen infördes 1909. Söndagar höll man stängt, utom butiker som saluförde färskvaror, blommor, tobak och pilsner. De fick ha morgonöppet 8–10.

Handlare i södra Sverige började sätta upp varuautomater inköpta i Danmark. De levererades av firmorna Wittenborg och Sören Wistoft, som även gjorde utrustning till automatrestauranger. Väggautomaterna spred sig över landet och importfirmor bildades. I mitten av 1920-talet startades även svensk tillverkning med hjälp av dansk teknisk expertis.

De flesta firmorna fanns i Malmö: J K Levin, Svenska automatfabriken och Tre pilar. Efter andra världskriget bildades sedan Omfors, som jämte Levin kom att dominera marknaden. Både Levin och Omfors värvade danskar, från Wistoft respektive Wittenborg.

1920-talets träautomater hade sina brister. Det var ganska lätt att pilla upp luckan eller stoppa i polletter och runda plåtbitar i stället för mynt.

Ingenjörerna sysselsattes ständigt med att förbättra säkerheten. Automater i plåt ersatte snart trälådorna.

Jan Omfors, son till Omfors fabrikers grundare Iwan Omfors och firmans siste vd, berättar att automaterna ställdes ut på bakgården så att de anställda fritt fick försöka ta sig in i dem och på så sätt testa driftsäkerheten. Danske ingenjören Aage Jensen var ett snille som låg bakom många kluriga konstruktioner.

– Falskmyntare kunde lägga ner timmar på att tillverka imitationer av enkronor. Automaterna hade myntsorterare där för små mynt föll ut och för stora fastnade. Mynt med hål fångades av ett finger, för lätta mynt tryckte inte ned vågen, för tunga tryckte ned den för mycket. En liten böjd spiral hindrade mynt med snöre från att dras upp igen, säger Jan Omfors.

De slantar som passerade kontrollen rullade sedan i rännor mellan metallstänger där skruvar placerats strategiskt för att skilja ut mynt av olika storlek och ge tillbaka rätt växel.

– Det var helt mekaniskt, ström hade man bara till belysningen. Konstruktörer som kom senare med reläer, dragmagneter och lysdioder kunde inte fatta hur en människa kunnat tänka ut alla denna mekanik.

Men den som är tillräckligt motiverad tar sig in ändå. Det behöver inte vara i rent kriminellt syfte, utan bara ett utslag av sund ingenjörsmässig nyfikenhet, resonerade Socialstyrelsen i sitt remissvar när Butiksstängningslagen skärptes ytterligare 1939:

”Barnsligt okynne och lust för övervinnandet av mekaniska svårigheter torde i dylika fall, snarare än någon oemotståndligt åstundan efter de salubjudna varorna, ha förlett till experiment”.

Likväl kan det få demoraliserande följder, varnade myndigheten.

Regeringen konstaterade dock att ungdomen knappast kan hindras från att ”slösa bort sina tillgångar på sötsaker m.m.” och att automaterna blir allt inbrottssäkrare. Att förbjuda automathandel skulle bli ett hårt slag mot handlarna, som investerat stort för att möta konkurrens från den framväxande kioskhandeln, skriver regeringen.

I landet fanns under andra halvan av 1930-talet minst 8 000 automater med varor till ett värde av 12 miljoner kronor. En tredjedel var frukt och resten konfektyr, konstaterade utredarna. Först efter kriget släpptes cigaretterna in i automaterna.

De nya affärstiderna blev 9–18 måndag till fredag, 9–13 på lördagar och stängt på söndagar. Denna drastiska förkortning av öppettiderna i affärerna blev startskottet för en snabb utveckling av automathandeln efter kriget, då varor fylls på igen efter ransoneringens slut.

1950-talet blev varuautomaternas guldålder. Den kom efter snabbköpens genombrott på 1940-talet, med självbetjäning som en nymodighet. Snabbköpen var föregångarna till vår tids närbutiker med ett mindre sortiment av dagligvaror. Samtidigt förändrades också innehållet i automaterna.

– Efter hand kom det in mer butikssortiment, som sardiner, ansjovis, kex och kaffepaket. Det fanns ett vickningssortiment som var populärt på väg hem efter bio. Det kom också konserver, ofta till överpris när man jämnade ut till hela kronor. De gav inte växel på den tiden, men sen kom tobaksautomaterna med växling, säger Jan Omfors.

Under 1950-talet tillverkades automater för kylvaror, som hölls fräscha med kylaggregat och fläktar. Det blev därmed fritt fram för mjölk, ost, ägg, pastej och mackor i automaterna. Det kom kött- och fruktkonserver, vindruvor och landgångar.

Sveriges största automat sattes upp av Ica-handlaren Bror Andersson vid Skanstull i Stockholm, där i dag Ringens köpcentrum ligger. Bakom 1 500 luckor fanns ett stort sortiment av butiksvaror, cirka en tredjedel kylvaror. Och åtgången var stor. En vanlig helg såldes till exempel 800 liter mjölk.

Här erbjöds även fesljummen varmkorv som levererades i tuber och med senap och ketchup i små plastpåsar. Ingen delikatess kanske, men på nattkröken efter en blöt kväll gick de ned.

Automaten som levererats av firma Levin betjänades dygnet runt av en anställd som både fyllde på varor och bistod kunder med växelpengar.

Fler aktörer kom nu in på marknaden. 1956 startade Marabou ett dotterbolag, Svensk automatförsäljning, för att skapa ett nytt distributionssätt med fristående chokladautomater. Det blev fröet till bolaget Selecta, som i dag dominerar automatmarknaden.

När cigaretterna släpptes fria kom också kondomautomaterna, som placerades på barberarnas väggar och på toaletter. Det kom även in strumpbyxor och dambindor i sortimentet.

Men automaterna blev nästan lite för populära och det fanns fortfarande ordningsproblem kring dem. Bland annat monterades en automat i Svärdsjö ned för att den blivit samlingsplats för bygdens raggare.

Det kom även protester från handlare av den gamla stammen, som inte kunde förlika sig med snabbköp och automater. Köpman Einar Olsson i Hudiksvall ondgjorde sig 1960 i ICA-aktuellt över att kundkontakten gick förlorad:

”Rationalisering! Effektivisering! Automatisering! Förbilligande! Det är viktiga ord i dagens butiker. Javisst, paketera risgryn, karameller, falukorv. Ja, paketera allt du kan utan att bryta kontakten med kunden. Men när det gäller färskvaruavdelningarna, så låt åtminstone kunden få chansen att välja mellan självexpediering av färdigförpackade varor och inköp genom manuell, personlig försäljning.”

Men det var inte detta som ledde till varuautomaternas nedgång mot slutet av 60-talet. Till det bidrog flera andra faktorer, som att priset på ett paket cigaretter steg till över tio kronor, vilket skulle leda till att automaternas växlingssystem behövde göras om.

Med en ökad narkotikaanvändning bland unga ökade också vandaliseringen eftersom automaterna erbjöd relativt enkla möjligheter att skaffa pengar. Försäkringspremierna gick upp och konstruktionerna förstärktes, vilket ledde till ökade reparationskostnader. Sammantaget var automaterna inte längre någon bra affär.

Spiken i kistan var att Affärstidslagen avskaffas 1972 så att butikerna fick ha öppet hur länge de ville. Jourbutikerna gjorde sitt intåg och handlarna plockade ned sina automater för gott.

Levin hade då gått över till att importera kyldiskar för snabbköp och inomhusautomater med kaffe för arbetsplatser. Automatproduktionen i Sverige upphörde därmed.

– Utomhusmarknaden försvann, men framgångarna hade förblindat vår ledning. De såg hela tiden hur vi ökade. Men det var de andra som lämnade slagfältet, bara vi blev kvar, säger Jan Omfors.

Omfors började tillverka biljettmaskiner för kollektivtrafik samt importera automater för korv och varma drycker från Tyskland, samt en bankomat från Japan.

Inget hjälpte. 1974 gick företaget Omfors i graven.

Fast automaterna lever kvar, i annan form. De robusta kassaskåpssäkra maskinerna på tågperronger och i bussterminaler har gått in i en ny, digital era där man betalar med kort och numera även sms och Swish.

Det här är en artikel från tidningen Teknikhistoria. Prenumerera på den här.

Gilla Ny Teknik och Teknikhistoria på Facebook