När tiggarna kom till Sverige Det är min egen frihetsvision jag möter i tiggaren på gatan. När jag var med i MUF på 90-talet viftade vi med EU-flaggor och tjoade om fri rörlighet. Nu är den här i form av fattiga människor i snart sagt varje gathörn. Politiker tycks stå handfallna samtidigt som medier inte lyckas ge hela bilden. Och jag våndas inför nöden och den utsträckta pappmuggen. av Mattias Svensson Jag har också gått på krycktricket. På Sveavägen i Stockholm mötte min bror och jag en tiggande man med skakig gång och inåtvända fötter, stödd på kryckor. Vi tryckte varsin större sedel i mannens kopp. – Det där fejkar man inte! sade vi allvarligt till varandra innan vi skildes åt. Men det gör man. Från hela Europa rapporteras incidenter som tyder på att kryckorna och den ryckiga gången vanligtvis är ett trick. Tyska Der Spiegel skildrar i ett ambitiöst reportage från våren 2014 en man från en by i rumänska Transsylvanien, som bussats till Hamburg via ett tiggerinätverk. På plats i Tyskland utrustas han med en krycka och instrueras hur han ska gå på ett ryckigt sätt. En välspridd Youtubefilm från Umeå visar samma sak, två män som tigger på kryckor men som sedan promenerar in i en butik och köper fika. Jag sörjer inte sedeln, den tiggande mannen behövde den säkert trots att han sannolikt inte var handikappad. Men ingen tycker om att bli lurad. Och avslöjade tricks påminner om att tiggande också är en entreprenöriell verksamhet, som följer trender och intäktsmaximerandets lagar. Tiggare som alla andra lär sig vad som ger pengar, och om rätt skylt, ett foto på barn i hemlandet eller en krycka kan hjälpa dem kommer många att använda dem. I slutet av 1990-talet började exempelvis tiggare i USA att använda humoristiska skyltar som ”I won’t lie to you – I need beer” och på den välbesökta hemsidan NeedCom lades de bästa tiggartricksen ut och diskuterades. Studier visade samtidigt att de allra flesta som tiggde var hemlösa, och fortfarande inte drog in särskilt mycket pengar. Att människor är fattiga gör dem inte dumma eller utan handlingskraft. Trots att svenska medier har skrivit extensivt om tiggare har jag inte stött på någon artikel som nämner krycktricket. Eller det är inte helt sant. Det finns gott om bloggar och alternativa medier, vanligtvis med främlingsfientlig prägel, som påpekar detta. Och företeelsen medges utan omsvep i Dagens Nyheters chatt, apropå tidningens långa och prisbelönta reportageserie: ”Marius Gaspar som arbetar vid Stadsmissionen berättade att det i vinter funnits flera tiggare i city som fejkat handikapp, i synnerhet Parkinson.” (Josefine Hökerberg, DN 30/5 2013). Journalisten Josefine Hökerberg förklarar därefter att det är en ännu större ansträngning att fejka ett handikapp i minst åtta timmar om dagen. För henne accentuerar det nöden bland människor som tigger. Kanske är det därför krycktricket inte avslöjats i själva artikelserien, en nyhetsvärdering där man valt bort lite fusk som riskerar att skymma den stora berättelsen om människor i djup misär. Kanske finns också omtanke om människorna som reportern lärt känna under sin research. Det är fullt förståeligt. Men många tidningsläsare undrar helt legitimt vad det är för människor som kommer hit och ber om pengar och rent konkret om det där de hört om tiggaren på kryckor. De kommer att leta förgäves efter svar i de viktiga reportagen i våra stora medier. Går de ut på nätet kommer de snabbt att kunna hitta andra nyhetskällor, som dessvärre i många fall inte är Der Spiegel. Därefter kommer de att misstro den svenska medierapporteringen, och kanske bli förbannade när de avkrävs sympati för människor de mött som bedragare. Det går också att förstå. Jag kan inte blunda för tiggandet, även om det förstås är lockande i mötet med det obekväma, för det är på sätt och vis min egen frihetsvision jag möter där på gatan. När jag var med i MUF i början av 90-talet viftade vi med EU-flaggor och tjoade om fri rörlighet. Vi drömde om att svenskar skulle få åka till kontinenten utan pass och enklare kunna studera och jobba. Numera symboliseras denna EU:s fria rörlighet av tiggande EU-migranter. För något år sedan var de omkring tvåtusen, nu höftar de initierade att de är mellan fyra- och sextusen. De kommer från fattiga byar där de har levt i skjul utan el eller avlopp. Andra kommer från städer där de levt separerade från den övriga befolkningen, i vissa fall med murar. Och de har kunnat resa genom hela Europa ända upp till Sverige utan att fråga någon om lov. Det är inte bara EU:s fria rörlighet som har gjort det möjligt. Sveriges praktiska tillämpning av fri- och rättigheter innebär att tiggande, så länge det sker på vissa villkor, är att betrakta som en grundläggande mänsklig frihet. Rätten att få adressera andra och informera om sitt nödställda tillstånd är en del av yttrandefriheten. Till detta kommer en integritetsaspekt, att den som är fattig inte ska få skuffas undan bara för att det sticker i andras ögon. Även jag – en principfast liberal, vän av öppna gränser och hyfsat blödig humanist – är dock tilltagande skeptisk till att ge pengar till tiggarna jag möter. Med viss rätt kan vi vara stolta över den fria rörligheten och det rättighetsskydd som även omfattar tiggandet, men resultatet – mötet med tiggare på våra gator – är inte vackert. EU-migranternas ankomst ger många av oss vad Peter Santesson träffande kallat ”en brutal snabbkurs i ödmjukhet” (Dagens Samhälle 25/3 2015). I mitt fall har det blivit fem brutala insikter om hur verkligheten ser ut. Brutal insikt nr 1: De som kommer till Sverige för att tigga har levt i fattigdom och utsatthet av ett slag som jag, och förmodligen många med mig, inte har känt till vidden av. Det kan skildras grafiskt i personliga reportage, men framgår nästan lika hjärtskärande av torra rapporter. En schweizisk studie från 2013 (Trafficking in persons for begging) har gått igenom ett hundratal fall där människor från Rumänien tvingats att tigga. Djupintervjuer med offren ger en bild av nöden: ”Jag ställde inte så många frågor om vilken sorts jobb det handlade om eller om lönen … Dessutom hade jag inget att förlora. Jag behövde inte få betalt för att ge mig iväg.” säger en 40-åring. En annan är 22 år och har åtta års rumänsk särskoleundervisning bakom sig (det är vanligt att romer sätts i sådana skolor, när de tillåts gå i skolan): ”Jag har begränsad utbildning, jag är inte bra på affärer och jag kan inte tänka mig att tjäna pengar på andra sätt än genom arbete … Jag vet att jag inte är särskilt smart, men jag kan ta hand om mig själv.” Studien konstaterar att dessa människor har gjort en ”realistisk skattning” av sina färdigheter, möjligheter och mål. Att utnyttjas som tiggare var rent krasst bland det bästa de kunde hoppas på. I Der Spiegels reportage lyckas mannen med kryckan så småningom betala av sin skuld och slippa tigga. Han avancerar till att samla pantburkar. Brutal insikt nr 2: Samma människor är inte sällan kapabla till rätt obehagliga handlingar. Rent bedrägeri på svagare gruppers bekostnad är bara ett exempel. I många svenska orter rapporteras om EU-migranter som bett om underskrifter för ändamål för dövstumma. När förbipasserande skrivit under har de krävts på pengar, ibland på ett aggressivt sätt. Även i dessa fall har funktionshindret varit spelat. Hemlösa försäljare av Situation Stockholm vittnar om en allt hårdare gatumiljö där de attackerats, spottats på och körts bort av EU-migranter (Situation Stockholm, april 2015). EU-migranter har också attackerat varandra i konflikter mellan olika familjer och nationaliteter om de bästa platserna att tigga på. En av de sorgligaste historierna kommer från småländska Gnosjö. Civilsamhället i Gnosjö, känt för sin småföretagaranda, uppmärksammades i de stora medierna i höstas när man ambitiöst hjälpte tiggare att sälja ved, bär, svamp och egenbakat bröd. Det samlades även in betydande summor för att hjälpa den rumänska by som tiggarna kom ifrån, bland annat genom köp av åkermark. I november hyllade tankesmedjan Fores i en rapport Gnosjöexemplet som ”ett ljus i mörkret” och kanske ett embryo till en alternativ arbetsmarknad för EU-migranter. Lagom till jul sändes tiggarna hem med en reskassa som skulle försörja deras familjer över vintern. Redan i februari var samma grupp människor tillbaka med högljudda krav på att genast få de pengar som Gnosjöborna samlat in för långsiktig hjälp, summor på ett par hundra tusen kronor. Till SVT (12/2) säger initiativtagarna bakom hjälpen att de inte känner något agg mot tiggarna som säkert fått uppleva många svikna löften, men att det inträffade dränerat dem på energi. Därefter har situationen snabbt blivit sämre. Tiggarnas bilar har attackerats nattetid när de sovit där och en del har skrämts från staden. Stödgruppen i Gnosjö står dock fortfarande upp för tiggarnas rättigheter och fördömer förövarna som attackerat lägren. Brutal insikt nr 3: Attacker mot tiggare kan ha andra orsaker, men det finns rasism och ett aggressivt hat mot tiggarna bakom en del dåd. Medan många svenskar, inte minst i kyrkor och välgörenhetsorganisationer, axlat ett betydande ansvar för att hjälpa EU-migranter, verkar andra ha gjort till sin livsuppgift att sprida misstänksamhet mot denna grupp i sociala medier. Det har bland annat drabbat hjälparbetare. En tandläkare i Östergötland som på sin fritid hjälpte EU-migranter med akut tandvård blev efter att lokala medier uppmärksammat detta översköljd av hatiska budskap (Corren 15/2 2015). Brutal insikt nr 4: Efter researchen till den här artikeln förstår jag bättre avhysningarnas nödvändighet. Det är lätt att ställa sig på de fattigas och svagas sida när lägren rivs långt borta. Jag har själv läst i tidningarna om hur romer fördrivs från ”illegala” läger i Frankrike och på andra håll i Europa och skakat på huvudet över hur man kan behandla människor så. Runt de svenska lägren har nedskräpningen skapat kännbara problem för andra. Vid större bosättningar jagas folk bort från promenad- och joggingstråk. När allt kommer omkring är det inte tillåtet att bara ta över andras eller allmän mark. Att man är fattig och diskriminerad i sitt hemland innebär inte att man får sätta sig över lagen och kränka andras rättigheter, även om det inte rör sig om några enorma lagöverträdelser. Och man får som välmående granne bli arg på och kritisera sådana överträdelser, även om de som gjort dem har det svårt. Sådant tänkte jag aldrig på när jag läste i tidningen om platser långt bort. Stefan Holmén är ansvarig för frågor som rör avhysningar av bosättningar i Stockholms innerstad. Han sitter regelbundet ner med representanter för Stockholms stad och Socialförvaltningen och försöker prioritera vid vilken av ungefär sextio kända större sovplatser på stadens gator, i parker eller under broar som situationen blivit mest akut. – När folk bor utomhus staplas skräp och folk bajsar i barnens sandlådor. Matrester samlas och lockar råttor som äter sig stora som katter. Vi har prioriterat avhysningar i närheten av dagis, öppna förskolor och fritidsgårdar, berättar Holmén. I påskas hade turen kommit till Sveavägen–Odengatan i centrala Stockholm. Tiggare informerades före avhysningen på flera språk och fick plocka i ordning sina tillhörigheter. De informerades om det sjukhem i Vårberg som erbjuder korttidslogi i upp till fem nätter och som öppnas i samband med avhysningar. Ingen blir avhyst som inte hänvisas till ett alternativt boende. Det gör att man inte kan avhysa några enstaka störande, det är inte ekonomiskt försvarbart att öppna boendet för några få personer. Efter avhysningen på Sveavägen kom ett sextiotal migranter till Vårberg. – Där sov de fem nätter, sedan var de flesta tillbaka på gatan igen. Så mycket mer kan polis och myndigheter inte göra. Nedskräpningen och miljöbrotten i samband med boendet är förseelser med lågt straffvärde och några häktningar är det inte tal om (det skulle dessutom kosta mer än att erbjuda boende). Holmén passar också på att avfärda att EU-migranterna som tigger skulle vara kopplade till inbrott och fickstölder, som ökat på senare år. Brotten har andra förklaringar och görs ofta av specialiserade ligor. – Många vill gärna se de här tiggarna, särskilt romerna som syns mest, som dåliga och kriminella människor, men så kan man inte säga att det är. De är ganska normala. Någon kanske tar en barnvagn eller cykel när de letar boende på natten, men de är inte överrepresenterade i kriminalitet på något sätt. Brutal insikt nr 5: För min del har jag aldrig upplevt något bekymmer med tiggandet i kvarteren kring mitt jobb i Stockholms innerstad. Sannolikt har jag än en gång låtit mig luras. Just i dessa kvarter ska utnyttjande och utpressning, med våldshot från skrupelfria aktörer för att få del av intäkterna från de bästa platserna att tigga på, vara som värst. Det krävdes ett antal bakgrundsintervjuer inför det här reportaget för att jag skulle få höra talas om det, uppgifterna är sannolikt korrekta men inte säkra. Jag har sett migranterna vara på plats från klockan sex-sju på morgonen. Jag har varit glad att se dem gå och prata uppsluppet framåt kvällen när arbetsdagen är slut. Jag har aldrig sett dem bli hämtade eller lämnade i snygga bilar eller någon som samlar in dagskassan, och det var länge sedan jag såg mannen på kryckor nu. Inget skumt alls. Men det som syns är inte hela bilden. – Det kommer in mer hårdföra typer, som i värsta fall är redo att utöva våld mot dem som tigger. Ibland tillhör de samma grupp och kan komma från samma områden i hemlandet, berättar Martin Valfridsson. Han är jurist, senast statssekreterare åt Beatrice Ask och utsågs i början av året till regeringens nationella samordnare för arbetet med utsatta europeiska migranter. Han är i början av uppdraget, men har redan stött på oroande uppgifter. Enligt Martin Valfridssons initierade gissning kan utpressning och beskyddarverksamhet riktat mot tiggare vara en företeelse som ökar. – I början tycks det här inte ha varit ett problem och det är fortfarande långtifrån så överallt, men vi kan inte acceptera att människor kommer till Sverige och är ännu mer utsatta än tidigare. Stefan Holmén och polisen i Stockholm nås av samma berättelser, men folk är samtidigt rädda för att vittna. Mest talande för hur lite vi vet är kanske Dagens Nyheters prisbelönta reportageserie. DN-journalisterna följde ett flertal tiggare hela vägen från den fattiga byn Sbircea i Rumänien till Sverige och deras liv på våra gator. Ändå kom journalisterna inte i närheten av ett svar på frågan hur resor, boende och tiggarplats organiseras: ”Historierna spretar – det är alltid ’någon’, ’okända’ eller ’vänner’ i Sverige som hjälper till. Men vi får aldrig någon direkt förklaring.” (DN 24/3 2013) Med en slant i en mugg kan jag alltså göra tillvaron bättre för en familj från en by i Rumänien. Samma slant kan också gå till en brutal utpressare. Den kan stödja att fler människor skuldsätter sig under mer eller mindre falska förhoppningar, eller tvingas hit för att tigga. Eller allt samtidigt, det är en gråskala. Av denna information drar välmenande människor olika slutsatser. Iveta Cherneva är människorättsjurist som arbetar i Geneve för FN:s Höga kommissionär för mänskliga rättigheter. Hon är ursprungligen från Bulgarien, har även bott i Sverige och gav 2011 ut e-boken Trafficking for begging – Old game, new name. Det var i samband med att tiggare börjat synas på gatorna i Genève. – Folk var så naiva! Jag som är uppvuxen i Bulgarien har haft insikten med mig från unga år att man inte ger till tiggare. Det är bluff, en välorganiserad bluff, vilket också framgår av de polisrapporter och vittnesmål jag studerat. Cherneva hänvisar till rättsfall och exempel i Europa och andra delar av världen där barn och handikappade utnyttjats eftersom folk då ger mer pengar. I Thailand noterade man att ett funktionshindrat barn kunde samla 1 000 baht om dagen, medan ett friskt barn drog in runt 300 baht. Ett faktum som hänsynslöst exploaterats, bland annat genom att barn kidnappas och sätts att tigga. – Fråga nästan vilken hjälporganisation som helst och de säger samma sak: Ge inte pengar till tiggare! Någon annan tar pengarna, du göder en cynisk industri. Det tiggande som spridit sig över norra Europa följer liknande mönster, menar Cherneva. Det uppfyller kriterierna för att betraktas som trafficking och bör möta samma motåtgärder på EU-nivå. – Man framstår tyvärr som hård när man påpekar problemen och utnyttjandet tiggandet för med sig. Jag har ju sett hur inte minst romer lever under vidriga förhållanden i Italien och Bulgarien och det är fruktansvärt hur de diskrimineras. Men det får inte förblinda oss för att organiserat tiggande inte erbjuder någon utväg. Samtidigt vet vi att många människor tar sig hit för att tigga på eget initiativ. Aaron Israelson, chefredaktör på Göteborgs gatutidning Faktum, vill därför tona ner föreställningen om att tiggare i allmänhet skulle vara utnyttjade. – Som en kvinna som tigger sade till mig: ”Om vi är maffia är vi världens fattigaste maffia.” Pengarna de drar in på att tigga är kaffepengar för organiserad brottslighet. Bland tidningen Faktums säljare är ungefär hälften EU-migranter. – De jobbar extremt hårt och är ofta duktiga försäljare, berättar Israelson. I höst tar han nästa steg, då han slutar på Faktum för att starta en gatutidning i Rumänien. – Jag är en stor anhängare av migration och jag hoppas att rika EU-länder inte täpper till möjligheten att komma hit och dra in lite pengar. Men det finns minst två miljoner romer i Rumänien och alla kan inte flytta till Nord- och Västeuropa. Samtidigt hårdnar situationen. Alla jag pratat med menar att tiggandet ger mindre pengar nu, fler har kommit hit och folk har tröttnat och ger mindre. De som kommer sist får knappast de bästa platserna. Och toleransen minskar för att tiggarna bor i bilar, på gatan eller i läger med de olägenheter det för med sig, vilket på ett eller annat sätt påverkar kalkylen genom stigande boendekostnader. Vad händer då? Några av de personer med god kunskap om frågan som jag pratar med menar att med snävare intäktsmarginaler från passivt tiggande kommer en punkt då fler kommer att åka hem och färre kommer hit. Andra befarar att tiggandet kan komma att bli mer aggressivt. Redan nu finns vittnesmål om framfusiga tiggare som ofredar äldre i butiker och insisterar på att de ska betala för varor som slängts ner i korgen, andra sliter tag i påsar med pantburkar så att folk inte längre vill ta dem till affären. Tiggare har också börjat ringa på hemma hos folk och tiggt av barn utanför skolor. En del EU-migranter som skuldsatt sig för att komma hit kan också komma att tumma på sina föresatser om att inte begå brott, eller tvingas till det för att kunna betala av skulderna de dragit på sig genom att komma hit. Många säger: ”Vi har tre val: tigga, begå brott eller prostitution. Då väljer vi att tigga.” Vad gör de om tiggandet inte längre är ett val, eller förbjuds? Finns det någon lösning? Ja, för migranternas del är lösningen att deras situation i hemländerna förbättras så att tiggande inte längre är det mest lönsamma alternativet. Martin Valfridsson är hoppfull och pekar bland annat på infrastrukturinvesteringar som nu sker i Rumänien, som kan knyta dess bördiga jordar till landets och världens marknader. Men vad gör vi under tiden åt problemen här i Sverige? Vi kan inte gärna slänga ut EU-migranterna ur landet, och inskränka de friheter att resa och söka jobb i Europa som vi tar för givna för egen del. Och att tiggandet medför problem innebär inte att ett tiggeriförbud är lösningen. De flesta studier tyder på att ett tiggeriförbud förvärrar situationen för de redan utsatta människor som tigger, och att polisinsatser, häktning och rättegångsförfaranden kostar mer än att erbjuda mat och husrum. Det går att vara kritisk till tiggandet utan att vilja förbjuda det. Samtidigt finns en skepsis som jag i stor utsträckning delar mot att låta EU-migranterna omfattas av våra offentliga skyddsnät; garantera bostad, försörjning, sjukvård med mera. Det skulle sannolikt bli ett ensidigt försörjningsåtagande för lång tid framöver, och lika sannolikt omfatta långt fler än de som är här i dag. Jag började studera tiggarfrågan och dess många implikationer rädd för de brutala insikter som skulle krocka med min rosiga tro på fri rörlighet och personlig frihet i alla dess former, även rätten att resa genom Europa för att tigga på en svensk gata. Jag kommer mörbultad ut med en övertygelse om att de principerna ändå representerar något mindre naivt än både förbud och universell välfärd. Tiggandet och tiggarna kan tolereras utan att idealiseras. Även den vägen medför många problem, men också goda krafter som arbetar med dem. Martin Valfridsson har nu att överväga och föreslå lösningar på frågor som hur barn till EU-migranter ska behandlas. Ska man hota med omhändertagande, som i Stockholm, eller erbjuda skolgång, som i Göteborg? I det ena fallet skiljs föräldrar och barn, och en del så unga som tio år lämnas att ta hand om hushåll och syskon i hemlandet, i det andra finns risken att fler barn tas med till osunda boendemiljöer här. Få avundas nog det uppdraget. Aaaron Israelson gör sitt för att förbättra vardagen för Europas mest utsatta minoritet i EU:s fattigaste medlemsland och Iveta Cherneva försöker ta fram de juridiska verktygen för att komma åt det organiserade utnyttjande som förekommer. Stefan Holmén kommer under tiden att behöva hantera de alltmer akuta problem som uppstår kring boendet, och så gott det går hålla ordning på såväl EU-migranter som den fientliga delen av allmänheten. Han suckar lite uppgivet åt det väntade scenariot med än fler tiggare på gatorna. – Vi förbereder oss på en het sommar. Publiceringsdatum: 2015-06-05

Artikeln publicerad i Neo #3 – 2015 Lämna en kommentar