Glädjen blev kortvarig för dem som gillade att höra Stefan Löfven slänga taktiken överbord och meddela sitt beslut om nyval i förra veckan. Ett dygn senare kom DN/Ipso:s mätning som visade att bara två procent av väljarna tyckte att en S/MP-regering var bäst för Sverige. Plötsligt var det som att befinna sig på en norrländsk pimpeltävling i januari. Fullt med kalla fötter och förlorarkänslor. Saken blev inte bättre när gamle statsministern Göran Persson (S) gick ut och läxade upp Löfven för att ha gått till val med Miljöpartiet.

Men utan att bagatellisera måste man se mätningen för vad den är. Blir man uppringd av ett opinionsinstitut timmarna efter en regeringskris och får frågan om den regeringskonstellation som just har havererat är den bästa tänkbara, då kanske benägenheten att svara ja inte är så stor. Och studerar man mätningen är det faktiskt 14 procent som vill ha en rödgrön trepartiregering och över 40 procent som vill ha en regering ledd av S. Dessutom svarar 14 procent i en nygjord Sifo-undersökning att de kommer att byta parti i nyvalet.

När röken lagt sig kan saker och ting se annorlunda ut. Då kanske det till och med visar sig att det inte var sakpolitiken man retade sig på, utan käbblet, tjafset och maktspelet.

Nej, det är inte givet att valresultatet blir oförändrat i mars. För tvärtemot vad många hävdar har förutsättningarna ändrats sedan förra valet. Sverigedemokraterna har trätt fram som ett enfrågeparti som är beredd att fälla alla regeringar som bidrar till en ökad invandring. De rödgröna går till val med en budget för minskade klyftor i samhället. ”Minskade klyftor”. Det borde vara en självklarhet att uttala orden, ändå låter de nästan naiva. Som om de inte hörde hemma i politiken längre. Politiken har reducerats till en tävling i följsamhet, att inte sticka ut för mycket. Det viktigaste har blivit att behålla makten. Men makt får aldrig bli ett ändamål i sig.

Hade det varit bättre att Löfven bildat en enpartiregering? Jag tror inte det. Precis som gamle folkpartiledaren Bengt Westerberg tror jag att förhandlingsresultatet hade blivit förnedrande för socialdemokraterna. Löfven hade fått förhandla med 113 mandat i ryggen mot en arrogant borgerlig allians med 141 mandat. Resultatet hade blivit en borgerlig politik med en socialdemokratisk marionett som regeringschef. Jag tror inte heller på en majoritetsregering med S och M. Fredrik Reinfeldts retorik låg nära socialdemokraternas, men politiken gick hela tiden ut på att styra Sverige i nyliberal riktning. Moderaterna vidgade klyftorna i samhället under sina år vid makten. Socialdemokraterna måste sträva efter att minska dem.

Om tre månader ska väljarna säga sitt. Blir valresultatet detsamma är det dags att diskutera blocköverskridande överenskommelser igen. Stefan Löfven tog en risk. Han kan förlora makten, men han kan också vinna tillbaka väljare bland pensionärer, lärare, arbetslösa och sjukskrivna som såg en ljusning i den budget som nyss blev stoppad. Man ska inte underskatta kraften hos alla de grupper som gynnas av det som borgarna kallar för ”en vänstersväng”.