Nyårsafton i Köln blev skrämmande för ett hundratal kvinnor och efterspelet i både Tyskland och övriga Europa bjöd på en tyngre baksmälla än den som uppstår efter champagne.

Kunde medier rapportera att ofredandena tycktes ha utförts av arabisktalande män på ett nästintill organiserat sätt utan att sprida rasism? Kunde läsarna tala fritt om händelsen någon annanstans än mellan skål och vägg utan att SD-stämplas?

I mitten av 1990-talet var jag gift med en dokumentärfilmare. Han gjorde en film om relationer och intervjuade par som var swingers, sådana som låter sin partner ha sex med andra.

För att hitta intervjuobjekt och bygga tillit blev vi bekanta med ägarna till en sexklubb i Köpenhamn och spenderade många dagar och nätter där. Den danska swingersvärlden var märklig men intressant.

Kvinnor och par hade fritt inträde, ensamma män betalade en spottstyver. Sedan umgicks man, drack kaffe, pratade, tittade på tv, knullade eller tittade på när andra gjorde det.

Alla åldrar, etniciteter och samhällsklasser var ganska jämt representerade – utom en: män från Mellanöstern. Varför? Var danskarna rasister?

"Det är inte fördomar utan erfarenhet. Vi vill att alla ska vara välkomna och har gång på gång försökt men det går bara inte", förklarade klubbägarna.

De hade haft för många incidenter där dessa män inte ville förstå reglerna, vägrade ta ett nej och krävde att vara med fastän kvinnan eller paret hade bett dem backa. Kvinnorna kände sig hotade och männen blev utslängda. Var man ”svartmuskig” eller ”såg ut som en arab” och ville vara med så fick man först skaffa sig goda referenser och sedan på plats bevisa att man kunde föra sig. Först då fick man bli medlem.

Jag och min dåvarande visste inte hur vi skulle tackla det som såg ut som en form av diskriminering, vi gjorde väl som de flesta gör nu efter Köln, talade inte om saken.

Det är för enkelt att bara skylla dåligt uppförande på ursprung, etnicitet, kultur, utanförskap eller religiös tillhörighet. Kanske är det ibland en delförklaring men aldrig en ursäkt. Hellre prata och säga ”fel” än att tystna.

Alla människor är i grunden lika, alla har förmåga och möjlighet att lära sig att föra sig och respekterar sina medmänniskor. Den möjligheten kringskärs när omgivningen ser dig som ett offer, som oförmögen att klara sådant som annars lärs ut till förskolebarn.

Det allra största hindret för människor som invandrar till Europa och Sverige är att den inhemska majoriteten ser dem som oförmögna. Vi tycker gärna synd om främmande människor, försöker sätta oss in i deras eventuella lidande och visa förståelse – men vi får inte ställa krav eller låta dem ta konsekvenserna av sitt handlande. Vi uttrycker inte ens klart vilka regler som gäller i vårt samhälle, kanske av rädsla att trampa på tårna (sexklubben hade tydliga skyltar med ordningsföreskrifter i varje rum, ingen blev kränkt). Man får inte peka ut nykomlingen som mindre vetande, den som kommer ny förväntas att på något vis lista ut allt på egen hand.

Medlidande är en form av förakt, kanske den mest försåtliga eftersom den kan misstas för omsorg och godhet.

Somliga kulturer och subkulturer har svårare än andra att förstå reglerna på en swingersklubb, ett badhus eller bibliotek. Att ignorera problem som uppstår – eller att som Kölns borgmästare komma med ordningsföreskrifter för stadens kvinnor – är att nedvärdera den som ställer till med trubbel.

Låt samhället vara mer som sexklubben: tydliga förhållningsregler för alla, att avvisa den som gör fel är mer respektfullt än att ursäkta och släta över.

Exmakens dokumentärfilm hamnade för övrigt i byrålådan och sexklubben stängde så småningom, men att hitta lösningar på hur människor ska visa varandra tillbörlig respekt kvarstår fortfarande.

Anna Ekelund Nachman

Journalist