Gröna Lunds publikrekord från sommaren 1980 står sig och fortfarande pratas det om Bob Marley & The Wailers legendariska konsert. Men i dag möter reggaen hårdare motstånd i Sverige. Arbetaren åkte till Furuvik Reggaefestival och kom tillbaka med röster om fördomar, klassperspektiv och utanförskap.

Sommaren 1980 drabbades Sverige av en reggaefeber som tycks återkomma med jämna mellanrum. Ändå är det mycket som skiljer då från nu. I dag skulle Bob Marleys konsert på Gröna Lund med största sannolikhet få helt andra rubriker. Jakten på reggae har pågått i åratal och allt från mindre tillställningar till större och ordentligt uppstyrda festivaler drabbas hårt av polisens och de lokala myndigheternas tuffare tag.

Publikrekordet på Bob Marleys konserg på Gröna Lund 1980 står sig än i dag och fortfarande pratas det om den legendariska konserten.

Ändå är det mycket som skiljer då från nu. I dag skulle konserten med största sannolikhet få helt andra rubriker. Jakten på reggae har pågått i åratal och allt från mindre tillställningar till större och ordentligt uppstyrda festivaler drabbas hårt av polisens och de lokala myndigheternas tuffare tag.

Det är lördag förmiddag och Furuviksparken strax utanför Gävle har just vaknat till liv. Solen tränger sig sakta genom molnen och från havet alldeles intill kommer en behaglig sensommarbris. Nästan allt är som vanligt på den anrika nöjesparken som för andra året i rad arrangerar Furuvik Reggaefestival, en fortsättning på den omdiskuterade festivalen i Uppsala som med sina drygt tio år på nacken länge var Nordens största. Ändå är det mycket som skiljer sig från en vanlig helg, eller för den delen från hur det såg ut runt festivalområdet på Getaway Rock Festival mitt inne i Gävle centrum bara någon vecka tidigare.

Intill den gamla skolan på andra sidan vägen står några baracker slumpmässigt utställda bakom järngrindarna vid den stora grusplanen. En provisorisk polisstation där det är tänkt att gripna festivalgäster ska förhöras och lämna kissprov. Även Socialtjänsten är på plats för att leta efter misstänkta cannabisrökare. Ett arbete som enligt många gått helt över styr i proportion till verkligheten och till hur det ser ut på andra festivaler runt om i landet. Under Getaway sju dagar tidigare satte Gävlepolisen inte in några extraresurser.

I Furuvik är situationen en annan. Ett tiotal polisbilar cirkulerar mellan campingen och köerna till entrén . Som van besökare av reggaekonserter behöver du knappast vara någon James Bond för att lägga märke till det stora antalet civilpoliser som försöker smälta bland barnfamiljer, ungdomar och nyfikna pensionärer. Förra året kom 13 000 besökare till festivalen, i år är det något färre vilket förklaras av högre biljettpriser för endagspassen. Ändå stannar siffran inte under 10 000 för de två dagarna, ett klart godkänt betyg för en festival som i sammanhanget får minimal uppmärksamhet på de större tidningarnas kultur- och nöjessidor.

Den svenska reggaescenen upplever att de jobbar i ständig motvind. Ändå finns det, precis som när det gäller svensk hiphop, en stor fanskara. Fans som ofta bor långt utanför Stockholms innerstad och i bostadsområden dit dagspressen sällan kommer på besök så länge det inte handlar om bilbränder eller upplopp.

De senaste åren har svensk reggae varit starkare än på länge. I Göteborg har Kapten Röd inte långt kvar till Håkan Hellströms kultstatus, i Uppsala blandar alltid lika aktuella Labyrint svensk rap med dancehallrytmer och i Norrlands inland spelar folkreggaebandet Glesbyggd´n för en stor blandning av människor på bygdegårdar och lokala festivaler. Dessutom turnerar Million Stylez från Sollentuna strax norr om Stockholm ständigt jorden runt och medverkar på många av världens riktigt stora reggaeevents. Ändå sker allt i det tysta, långt från medieradarn och inför en ofta oförstående kritikerkår.

Till skillnad från till exempel punken i slutet av 1970-talet är det få inom den svenska kulturvärlden som tar reggaen i Sverige på allvar.

– Ändå tycker jag det blivit något bättre. Förr var det bara massa popsnören som skrev och som inte fattade något av det vi håller på med, media målade upp nidbilder och tog inte scenen på allvar. Men jag tror att det är på väg att vända något.

Det säger Isabel ”Syster Sol” Sandblom. Hon är utan tvekan en av de absolut största svenska reggaeartisterna i dag och har lång erfarenhet från hur det är att turnera runt i Sverige. Överallt, berättar hon, finns polisen och oroliga kommunpolitiker.

– I princip inför varje spelning är det razzior och arrangörerna uppmanas ständigt att ställa in. Det är sjukt tråkigt, jag jobbar själv mycket med ungdomsverksamhet och tycker det är beklagligt att polisen går så mycket på gamla fördomar mot en kultur som är så pass stark ändå. I stället för att försöka förbjuda borde de satsa på en levande dialog, men de verkar helt ointresserade av några samtal.

Förra sommaren grep polisen 135 personer på Furuvik Reggaefestival misstänkta för att ha använt narkotika. Ett femtontal av dessa visade sig i efterhand inte haft några spår av droger i blodet. Med de enorma resurser polisen lade ned betyder det alltså att 120 av drygt 13 000 festivalbesökare kunde dömas för ringa narkotikabrott. Många pinnar i den allt viktigare statistiken när polisen vid årsskiftet ska redovisa sitt arbete. Liknande insatser görs dock aldrig på andra arrangemang av samma storlek.

Samtidigt landade årets polisnota på 161 000 kronor för arrangörerna i Furuvik medan Getaway Rock Festival helt slapp undan någon räkning. Förutsättningarna skiljer sig enormt, det menar Yared Tekeste som ligger bakom både Uppsala- och Furuvik Reggaefestival och som under många år arrangerat spelningar i Sverige med så väl utländska som svenska reggaeartister. Han är dock noga med att inte vilja svartmåla andra arrangemang utan menar att reggaen i dag befinner sig där hårdrocken befann sig under 1980-talet eller jazzen under 1920-talet.

– Det är fortfarande väldigt mycket av ett vi och dem-tänk. Reggaen lockar många invandrarungdomar och folk som annars saknar en stark röst i samhället. Oavsett hur det ser ut på andra festivaler skulle polisen och politiker aldrig våga agera som de gör på reggaespelningar, för där finns en annan typ av publik. Myndigheterna ser ned på oss och har en förvrängd syn på musiken.

Yared Tekeste förklarar att han ibland till och med blivit uppmanad av polisen att be de bokade artisterna censurera i sina texter.

– 2007 bad de mig be Bunny Wailer att inte sjunga en låt av Peter Tosh, det är befängt. Vi har yttrandefrihet här i Sverige, och när jag inte ville gå med på det började de på allvar att slå ned på festivalen i Uppsala. De gjorde razzior på artisternas hotell och mötte många av dem redan på flygplatsen för söka igenom deras utrustning, så jobbar de aldrig med andra festivaler.

Han tror även att en del av medias ointresse, när det inte gäller narkotikabeslag, beror på klass.

– Ingen skriver något om Labyrint, oavsett hur stora de är ute i förorterna, så länge de inte postat något dumt foto på Instagram eller sagt något kontroversiellt från scenen. Det handlar om klass utan tvekan, reggae ligger inte under den kategori som de stora tidningarnas skribenter är intresserade av. Det är på många sätt de underpriviligerades musik. Ändå var vi under några år Sveriges femte eller sjätte största festival när det gick som bäst i Uppsala, men det skrevs ingenting förutom i lokalpressen. Men det är så förorten alltid behandlas i media, vad har det till exempel skrivits om Husby sedan kravallerna? Ingenting, säger Yared Tekeste irriterat.

I några hårda debattartiklar inför och efter förra årets festival riktade representanter för Narkotikakommissionen, ett samarbetsprojekt mellan polis och politiker i Gävle, hård kritik mot Furuviksparken. Under rubriker som ”Stoppa knarkfestivalen” uppmanade de arrangörerna att ställa in. Några liknade krav har aldrig framförts mot varken Getaway Rock eller mot den avsomnade Countryfestivalen i Furuvik, där fyllan var utbredd och där en av kvällarna 2012 slutade med att en besökare tände eld på någon annans husvagn.

Trots att reggaefestivalen har en unik ställning i Sverige när det gäller blandningen av besökare – här mixas folk från olika kulturer, åldrar och samhällsklasser på ett sätt som är ytters ovanligt i festivalsammanhang – så tycks inte Gävlepolitikerna se någon fördel med den två dagar långa festen.

– Vi vill inte ha festivalen här, så enkelt är det.

Det säger vänsterpartisten Maritha Johansson som också är ordförande i kommunens narkotikakommission. Hon upplever att Furuvik under festivalhelgen förvandlas till en öppen drogscen och pekar själv på ett exempel när Arbetaren ber henne förklara.

– Jag var där och stod vid en av scenerna när bandet Israel Vibration sjöng något om Herb for life, vad sänder det ut för signaler till våra ungdomar egentligen? Furuvik borde satsa på en festival med artister som öppet tar avstånd från droger i stället.

En hypotetisk fråga. Om The Beatles skulle uppträda på Furuvik, skulle Narkotikakommissionen i Gävle agera likadant då, med tanke på alla drogreferenser i deras texter?

– Alltså, det går ju naturligtvis inte att svara på hur vi skulle reagerat då, det svaret kan jag inte ge dig. Det är som sagt en hypotetisk fråga.

I en av debattartiklarna som Narkotikakommissionen publicerade efter förra årets festival pekas bland annat bandet Labyrint ut. De hade från scenen kritiserat polisens arbetsmetoder, vilket användes av politikerna som argument till att festivalen borde stängas ned. Maritha Johansson håller dock inte alls med om att det låter trångsynt i mångas ögon. Svaren till Narkotikakommissionen var däremot många och även den liberala ledarsidan på Gefle Dagblad tog ställning för en fortsatt festival.

– Vi vill ju på inget vis vara anti det här med att det ordnas musikfester, men vi ser helst att reggaefestivalen flyttar från kommunen. De borde ta in något annat i stället. Dessutom är det ju ofta så, säger Maritha Johansson och harklar sig, att många av dem som kritiserar oss för vårt arbete är sådana som vill kunna hålla på med droger själva, de drar alltid fram kortet om trångsynthet.

Just hiphop- och reggaekollektivet Labyrint är förmodligen de i Sverige som drabbats hårdast av myndigheternas kontroll av spelningar de senaste åren. Själva har de tappat räkningen på antalet stoppade konserter och en av grundarna av gruppen, Aleksi ”Aki” Swallow, säger till Arbetaren att det visserligen känns frustrerande men att Labyrints antal visningar på Youtube ändå bevisar att inget går att stoppa deras musik från att fortsätta spridas.

Han berättar också att bandet inför en spelning i Hofors i södra Gästrikland tidigare i somras tvingades skriva under ett avtal som kommunen lagt fram för arrangörerna av den lilla festivalen Hoforsrocken.

– Vi fattade ingenting. Det stod att vi inte skulle få uttala oss om något som rörde politik mellan våra låtar. Det är helt galet. Vad är politik egentligen, är det att vi pratar om att man måste organisera sig ute i förorterna som är så farligt? Men vi skrev på, man måste ju ha pengar, säger Aleksi Swallow.

Han berättar också att gruppen fick flera varningar inför den oannonserade spelningen på Furuvik Reggaefestival i augusti om att polisen fysiskt skulle försöka stoppa dem om de klev upp på scenen.

– Det bevisar ju faktiskt vilken makt musiken trots allt har, politikerna verkar rädda för oss och rycker till så fort de ser att vi ska spela någonstans, säger Aleksi Swallow.

Gruppen tvingas trots sina framgångar finansiera allt de gör själva. Större bolag som skulle kunna tjäna stora pengar på Labyrint har valt att inte signa dem. Men Aleksi Swallow tar allt med ro.

– Vill de inte ha med oss att göra så vill jag inte ha med dem att göra heller, så enkelt är det. Vi kommer ändå fortsätta att göra det vi håller på med.

Tillbaka i Furuvik. Det är fredag eftermiddag och festivalen har just dragit igång. Redline Soundsystem med The Salazar Brothers bakom skivspelarna står på scenen och just när Linda Pira kliver av kommer Labyrint upp, maskerade i lösskägg och mustascher. Publiken jublar och på mindre än en minut fylls området framför scenkanten av ordningsvakter med förvirrade blickar. Den här gången tillåts gruppen uppträda, men utan att på förhand funnits med på spelschemat. Tidigare har polisen i nära samarbete med lokalpolitiker i bland annat Växjö och Kumla mer eller mindre tvingat arrangörer att ställa in bokade spelningar med bandet.

I juli 2009 uppträdde den jamaicanska dancehallstjärnan Beenie Man på Tyrol i Stockholm. Efter spelningen stormades logen av polis som krävde att flera av musikerna i bandet skulle blåsa dem i ansiktet för att känna om de fanns lukt av marijuana. Advokaten Michael Lundsten var länge juridisk rådgivare för Uppsala Reggaefestival och han fick frågan av Nyheter24 efter Beenie Manspelningen om vad han tyckte om polisens metoder. För reportern berättade han att den enda slutsatsen som kunde dras var att det rör sig om ett uppenbart motstånd mot svart musikkultur från polisens sida.

”Jag företräder andra bolag i en mängd olika frågor och jag stöter aldrig på den här typen av bemötande då. När jag arbetar med arrangörer av konserter inom reggaen är kommentarer som ”Ja, men du vet ju hur den här sortens människor fungerar” inte alls ovanliga, berättade han för nyhetssajten.

Trots de problem som den svenska reggaescenen upplever tror Yared Tekeste att musiken kommer fortsätta växa de kommande åren.

– De ökar enormt, Kapten Röd spelade för 10 000 personer på Gröna Lund förra året och reggaen har väldigt mycket att tillföra samhället. Men om inte myndigheterna kan förstå vad det är kidsen lyssnar på så kommer de aldrig att lyckas kommunicera med dem heller, och det är en oroväckande utveckling.