Forntiden har inte lämnat några ljudspår efter sig, och arkeologerna har inte heller hittat så många urtida instrument i sina utgrävningar. Därför är det en stor utmaning att försöka ta reda på vad för slags ljud vikingatidens människor lyssnade till. Forskarna experimenterar med ljudredskap som finns i naturen.

– Nötter som rasslade när man dansade, visselpipor och ben som man kunde slå emot varandra. Jag är intresserad av alla föremål som man avsiktligt använt för att underlätta arbetet, locka på fåglar, kommunicera med andarna eller skrämma bort bastutroll. Det är samhällsnyttiga ljud, säger Cajsa S. Lund som är musikarkeolog och musiker.

Spanska grottor

Cajsa Lund är svensk samordnare för ett stort EU-projekt, EMAP, där Europas musikhistoria ska sammanställas. Nästa sommar öppnar en stor vandringsutställning i Ystad där besökarna kan följa musikens utveckling, från hur det kan ha låtit i spanska grottor för 30 000 år sedan till 1000-talet då en viking i Birka spelade på en lyra, eller ett horn som blåste till ett vikingatida ting.

– Vi kan visa att det som har klingat i Ales stenar är det som har klingat i spanska grottor för 30 000 år sedan. Man har använt ungefär samma föremål, säger Cajsa S. Lund.

Hon har samlat en grupp musiker, flera av dem kommer från ensemblen Mare Balticum, och utrustat dem med trälurar, hjorthorn, trumma, flöjt och klövar. Musikerna är vana att hantera ljudredskap som är kopior från arkeologiska förlagor. De improviserar och testar hur klangerna samverkar.

– Det här är en arkeologi som låter, säger hon.

Vid sin sida har Cajsa S. Lund instrumentmakaren Åke Egevad som gör kopior av arkeologiska fynd. Luren han blåser i vid experimentet på Ales stenar är en kopia av den så kallade Oseberg-luren som upphittades vid en utgrävning av en vikingatida grav i Norge. Han har också gjort en rekonstruktion av vikingatida lyra, utifrån fynd i Birka. När Vetenskapens Värld besöker Åke Egevad i hans 1700-tals hus utanför Kristianstad tar han ner lyran som hänger på väggen och börjar spela på den.

– Det är något ädelt över lyran, det är ett berättarinstrument, säger Åke Egevad.

Vilddjurens tjut

Det finns ett instrument som inte lämnar några arkeologiska spår alls efter sig, och det är sångrösten. Hur sjöng man på vikingatiden? Det finns ett vittnesmål från den här tiden som kan ge en fingervisningen. På 900-talet besökte en spansk handelsresande en dansk vikingastad, och han har skrivit ner vad han hörde och såg. Och så här beskrev han en vikingatida sång:

”Jag har icke hört någon värre sång. Det är ett brummande som kommer från deras strupar liksom hundarnas ylning och ännu mer likt vilddjurens tjut.”

– Vad han kan ha hört är kuling, när man kallar på kor, eller något form av jojk. Vi som sysslar med den tidiga musiken tror att kuling och jojk kan ha sina rötter långt bak i forntiden, säger Cajsa S. Lund.

Se hela inslaget i Vetenskapens värld, 7 sep, 20.00 i SVT2.