Är makt ett mål eller ett medel? Har politikerna några skyldigheter gentemot sina chefer - alltså väljarna - mellan valen? Eller annorlunda uttryckt, bör väljarna kunna förvänta sig att de politiker som de givit sitt förtroende till också kommer att använda makten för att infria de löften som har utfästs i valrörelsen?

I Sveriges riksdag sitter i dagsläget åtta partier som tillsammans kommit att utgöra tre block; den rödgröna regeringen som gör upp med Vänsterpartiet, och oppositionen bestående av allianspartierna å ena sidan och Sverigedemokraterna å andra. Då ytterst lite talar för att de rödgröna eller Alliansen kommer att lyckas skrapa ihop en egen majoritet i valet om två år har diskussionen kring Alliansens potentiella förhållande till SD blivit högaktuell.

Under den gångna veckan har allianspartierna lagt fram sina respektive skuggbudgetar - var och en för sig så att de säkert inte ska kunna röstas igenom med SD:s stöd. Decemberöverenskommelsen må formellt ha rivits upp, men patienten är långtifrån död, snarare ligger den i koma.

Just nu pågår ett intrikat maktspel med tveksam utgång. Liberala nyhetsbyråns chef Svend Dahl konstaterar bland annat att: "I en situation med tre block måste fokus därför skifta från frågan om vilket block som ska styra till den om hur varje enskilt parti ska kunna förverkliga så mycket som möjligt av sin politik. /.../ För allianspartiernas del innebär det att frågan om huruvida det är S, MP, SD eller rentav V som man stödjer sig på i riksdagen bör vara av underordnad betydelse. Det avgörande måste vara att förverkliga den politik man enats kring." (Bohuslänningen 6/10).

Svend Dahl har givetvis helt rätt i sin analys. Men hans slutsats, som också dragits på denna ledarsida, splittrar borgerligheten. Vilket är precis vad S vill, eftersom en borgerlighet som fokuserar på att förverkliga sin politik äventyrar vänsterns maktinnehav. I tider när en del liberaler önskar se en regering bestående av S och M kan det vara på sin plats att påminna om att Alliansen bildades just för att bryta den socialdemokratiska makthegemonin, inte för att agera stödhjul åt den.

Av en DN/Ipsos mätning från december år 2014 framgår att 46 procent (!) av alliansväljarna ansåg att en alliansregering ledd av M skulle vara bäst för Sverige, en blocköverskridande regering ledd av M var den bästa lösningen enligt 29 procent och 9 procent bedömde att en blocköverskridande regering ledd av S hade varit att föredra.

I SCB:s stora Partisympatiundersökning från i våras anger drygt 40 procent av Liberalernas och Centerpartiets väljare att de anser att Moderaterna är det näst bästa partiet. Bara 10 procent anger S och 5 procent MP som andrahandsval.

Under fredagen presenterade Ekot en mätning som visar att det är fler borgerliga väljare som vill ha någon form av blocköverskridande regering tillsammans med S än som vill att en alliansregering ska söka stöd hos SD. Samtidigt växer gruppen som föredrar att regera med stöd av SD från 21 till 27 procent, medan de som föredrar en samregering med S minskar från 52 till 46 procent (SR 7/10).

Svensk politik är inte helt enkel att förstå sig på just nu. Det ängsliga taktiserandet har sällan varit större. Alliansen skäller på regeringen så fort tillfälle ges men tänker ändå inte utmana om makten förrän efter valet, trots att inget talar för att förutsättningarna kommer att vara särskilt annorlunda då. Om inte DÖ(d)-läget ska cementeras ytterligare måste Alliansen sluta dansa efter Löfvens pipa. Ska de ha någon trovärdighet kvar under resterande två år kan de inte å ena sidan kritisera regeringen för dess politik och å andra sidan öppna för att ingå i den med Socialdemokraterna efter valet.

Med detta sagt, så länge SD är ett stort parti med makt att samla en riksdagsmajoritet är såväl regeringen som oppositionen beroende av deras stöd, oavsett om de vill det eller ej. Så var det under alliansregeringens andra mandatperiod, så är det under den innevarande och så kommer det med all sannolikhet att vara också efter år 2018. Om S kunde opponera med SD under förra mandatperioden, och nu i vissa frågor indirekt ta stöd av dem, varför skulle inte Alliansen kunna göra detsamma?

SD är ett parti med ett radikalt och farligt förflutet, med företrädare som petas var och varannan dag på grund av olämpligt beteende och antisemitiska och rasistiska yttranden. SD är inte ett parti som andra. Men finns det ett egenvärde i att det inte heller på sikt ska kunna bli det, precis som Vänsterpartiet blivit det trots att det än i dag finns företrädare som kallar sig för kommunister, oavsett sin avskyvärda historia? Finns det inte en poäng i att tvinga SD att förändras, att fortsätta avradikaliseras? Vem vinner något på att de fortsätter att växa och förbli ideologiskt farliga? Svaret på frågorna är dessvärre att vänstern har allt att vinna på att partiet inte civiliseras eftersom avradikaliseringsprocessen annars kan leda till att Alliansen släpper in dem i värmen, vilket i sin tur innebär att vänsterns maktanspråk imploderar.

Alla partier behöver, givet den uppkomna situationen, fundera över vad som händer med synen på den svenska demokratin om sambandet mellan väljarnas utslag och regeringsbildningen rundas gång på gång. Allianspartierna är skyldiga sina väljare att rösta emot en socialistisk regering, inte för maktens utan för sina värderingars och väljares skull.