I början på juli var jag inbjuden av en kommun i Sydsverige för att föreläsa för deras ensamkommande ungdomar. Kommunen var en av de 50 kommuner som jag hunnit besöka under de senaste sex månaderna. Min målsättning är att besöka Sveriges alla 290 kommuner och träffa alla ensamkommande ungdomar. För dem berättar jag dels min egen resa från utanförskap till att i dag jobba som polis, men även vad det innebär att leva i ett demokratiskt land som Sverige.

Innan föreläsningarna brukar jag hälsa personligen på alla ungdomar och hälsa dem välkomna. Vid ett sådant tillfälle tog en av ungdomarna från mitt hemland Afghanistan mig i handen med ett stadigt grepp, tittade mig i ögonen och sa att han har läst allt om mig i tidningar och sociala medier, och att han vill bli som jag. Hans dröm är att bli polis.

Han var vältalig, artig, genuin och gjorde ett bra intryck på mig. Under föreläsningen lyssnade han så engagerat att jag undrade om han kom ihåg att andas. Jag kom in på demokrati och diskrimineringslagen, om allas lika värde oavsett kön, etnicitet, religion och sexuell läggning. Killen som en dag eventuellt blir min framtida poliskollega räckte upp handen. ”Det låter som en bra lag” sa han. ”Jag har inget emot att homosexuella får rättigheter heller. Det är ju en sjukdom och de kan inte kan rå för det”. Stämningen blev med ens obekväm, dålig och jobbig.

Men det behöver inte vara det. Om vi accepterar det självklara, att det finns kulturella skillnader, normer och värderingar beroende på var i världen man kommer ifrån, så kan vi komma över det obekväma och ta ett första steg mot en lyckad integration.

Enligt en undersökning från den amerikanska tankesmedjan Pew research center tycker 99 procent av mina landsmän i Afghanistan att homosexualitet är moraliskt fel. När jag kom till Sverige som 11-åring ifrån ett talibanstyrt Afghanistan tyckte jag exakt samma sak som den unga mannen. Jag kunde inte begripa hur det kunde vara lagligt i Sverige att två män kunde få gifta sig. Det är ju fel.

Jag blev nyfiken på hur det kunde komma sig att ett land på samma gång kunde vara så omoraliskt och ha ett så pass väl fungerande och välmående samhälle. Jämställdhet, allas lika värde och tolerans var saker som jag såg i min vardag, varje dag. I skolan gick jag i en klass där jag mina lärare och klasskamrater ”såg” mig och förstod var jag kom ifrån. De pratade med mig och jag pratade med dem. Ibland blev jag ifrågasatt och utmanad. Men jag insåg att jag ville bli ifrågasatt och utmanad. Stundtals kunde det vara lite jobbigt. Dock var det viktigt och nödvändigt att de fick ställa sina frågor om mina olikheter, samtidigt som jag fick en chans att förklara desamma. Jag kände mig inte demoniserad av mina klasskompisar. Jag ville både förstå och bli förstådd.

Debatten i Sverige om kulturella skillnader har eskalerat. Gränsen mellan att erkänna och förstå kulturskillnader till att plötsligt demonisera grupper i samhället är hårfin. De som inte vill erkänna kulturella skillnader är inga dåliga människor. De vill snarare undvika fördomar och rasism i samhället. De har alltså goda intentioner. Men vägen till helvetet är som bekant kantad med goda intentioner.

Vi måste våga visa en öppenhet om vilka utmaningar vi står inför, och öppet diskutera hur vi kan möta dem, även om och när det innehålla svåra och obekväma frågor. Med det får inte hindra oss. Min erfarenhet utifrån mina arton år i det här landet är att Sverige är ett tolerant land med toleranta människor. Jag är övertygad om att svenska folket är förståndiga och kapabla till att förstå skillnaden mellan rasism och vad som diskuteras i en öppen och demokratiska dialog. Rasism, som bygger på att bedöma en individ eller en grupp utifrån etnicitet, hudfärg och biologiska egenskaper, är inte detsamma som att synliggöra och tala om värderingar och normer i olika kulturella sammanhang. Om vi börjar där kan en dialog föras om hur dessa kan samsas i Sverige.

Tillbaka till föreläsningen med den unga killen från mitt hemland. Jag ställde samma fråga till honom som en av mina lärare ställde till mig när jag gick i skolan. ”Om du har ett homosexuellt grannpar där båda två jobbar, betalar skatt och är en del av det svenska samhället, precis som de andra av dina grannar. På vilket sätt kommer deras levnadssätt att påverka eller försvåra ditt liv?” Den unga killen blev fundersam och svarade efter en stund: ”Det kommer nog inte att påverka mitt liv”. Därefter tystnad. Ett annat ensamkommande barn i publiken suckade och sa ” Tänk om alla i Afghanistan tänkte så. Då kanske vårt land hade sett annorlunda ut i dag.” Och då nickade varenda ungdom i publiken instämmande.

De här ungdomarna är i en fas i livet där de är som mest nyfikna på vårt svenska samhälle. Deras ålder gör också att de är formbara och mottagliga för information. Precis som jag var när jag kom hit. Vi måste ta tillvara på allt detta genom att ge dem information om hur vårt svenska samhälle är uppbyggt samt vilka normer och värderingar detta vilar på.

Alla står bakom begrepp som ”allas lika värde” och ”jämställdhet” men begreppen har olika innebörd i olika kulturer. På samma sätt som detta förklarades för mig när jag kom, förklarar jag nu betydelsen av dessa för de ensamkommande ungdomarna. Så ser ett framgångsrikt integrationsarbete ut i praktiken.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.