I det senaste numret av Statsvetenskaplig Tidskrift analyserar Karl Loxbo Sverigedemokraternas framgångar i riksdagsvalet 2014. Huvudtesen är att Sverigedemokraterna tjänat på en uppfattat närmande mellan Alliansen och de rödgröna, och att partiet lyckats dra nytta av detta genom att göra partiet mer välorganiserat och ”rumsrent.” Artikeln är mycket läsvärd och blandar nya analyser av väljardata med referat av svensk och internationell forskning. Jag tänkte dock kritisera en av artikelns mindre poänger.

Loxbo hänvisar till forskning som visar att det sociala stigmat som omger antiinvandringspartier är ett av de största hindrena för deras framgångar. För att få en indikation på hur stigmatiserade Sverigedemokraterna är i Sverige söker Loxbo på antalet artiklar i svensk media som nämner partiet tillsammans med orden ”rasism”, ”fascism” eller ”främlingsfientlig” (med några böjningar). Antalet sådana artiklar har ökat, vilket Loxbo tolkar som att ”den negativa rapporteringen kring SD har intensifierats högst väsentligt”. Artikelns diagram visas här nedan.

Den här trenden är inte avgörande för artikelns huvudbudskap, men Loxbo argumenterar för att stigmatiseringen möjliggör för partiledningen att genomföra reformer för att ändra bilden av partiet. Den omtalade ”nolltoleransen” och de uteslutningar av partimedlemmar som den medfört är det viktigaste exemplet.

Jag menar att den här metoden är bristfällig, eftersom det bara är antalet artiklar som räknats och inte andelen. Naturligtvis skrivs det mycket mer om Sverigedemokraterna nu än 2002. Därför borde den mest relevanta jämförelsen vara hur stor andel av alla artiklar om partiet som nämner rasism eller främlingsfientlighet. Jag försökte återskapa Loxbos resultat genom att i samma mediearkiv (Retriever) söka på de termer som uppges i artikeln. Siffrorna blev av oklar anledning något annorlunda, men trenden var densamma: kraftigt ökande. När jag däremot räknade dessa artiklar som en andel av alla artiklar som nämner Sverigedemokraterna blev trenden istället den motsatta:

2002 nämnde 37 procent av artiklarna om partiet något av orden ”rasism”, ”fascism” eller ”främlingsfientlig”. Bara åtta procent av artiklarna publicerade under 2015 gör detsamma. Här verkar det alltså snarare som att partiledningen till stor del lyckats med att frikoppla bilden av partiet från de negativa associationerna.

Loxbos resonemang – att en normalisering av partiet gör det mer attraktivt för väljare – blir inte mindre logiskt med de nya resultaten. Dessutom måste man komma ihåg att den mediala stigmatiseringen troligtvis fortfarande är mycket större än för andra partier, även om trenden är nedåtgående. Men mycket lite i den här undersökningen tyder på att den mediala rapporteringen om Sverigedemokraternas koppling till rasism och främlingsfientlighet intensifierats.

