Kaivatko puhelimen taskustasi, jos joudut odottamaan hissiä minuutin? Todennäköisesti, sillä nykyihminen ei kestä hetkeäkään tylsyyttä, sanoo professori.

Me tarvitsemme tylsyyttä: ikävystymistä ja tyhjiä hetkiä. Ilman niitä moni asia olisi jäänyt syntymättä – ja onkin. Toisaalta liiat ärsykkeet vievät kyvyn keskittyä, ja se näkyy jo nyt koululuokissa.

Näin väittää kokkolalainen kasvatustieteilijä ja filosofi Juha T. Hakala, Jyväskylän yliopiston professori ja Oulun yliopiston dosentti. Hänen tuorein kirjansa Tylsyyden ylistys on ajatuksellista jatkoa tällä vuosikymmenellä julkaistuille teoksille Luova laiskuus ja Kohtuuden kirja.

Tylsyyteen oppiminen lähtee lapsuudesta: lapsen on annettava rauhassa ikävystyä.

– Jos lapsi sanoo, että onpa tylsää, pitää sanoa: hyvä. Niin kuuluukin olla. Elämän anti ei ole huippukohdissa, vaan tasamaaominaisuuksissa, sanoo Hakala.

Hänen mukaansa kasvatamme nyt ikävystymisherkkää sukupolvea, ehkä jopa yhteiskuntaa. Lapset eivät jaksa keskittyä opetukseen, jossa ei ole ylivertaista stimulaatiota. Paradoksaalisesti nämä lapset saavat aikanaan tylsiä työtehtäviä, kuten prosessien seurantaa ja byrokratiaa, kirjoittaa Hakala.

Hän kritisoikin peruskoulun toissa vuonna voimaan tullutta opetussuunnitelmaa, jonka ytimessä voidaan nähdä digiloikka. Hakala uskoo, ettei uudistuksesa ehkä kuitenkaan ole ajateltu loppuun saakka sitä, miten digiloikka heijastuu koulun lisäksi koko elämäntapaan.

– Pienetkin ihmiset viettävät vapaa-aikaansa samojen laitteiden ääressä. Oppimisen kietominen niihin ei voi olla onnen avain.

Hakala näkee kyllä, että moderni teknologia pitää toki tuoda kouluun, mutta enemmän tiedostaen ja kokonaispakettia katsoen.

Mobiililaitteet ovat kuin mielialalääkkeitä: leikkaavat tunnekirjoa molemmista päistä, sanoo professori – joka itsekin turvautuu omaansa pitkässä kassajonossa. Niko Mannonen / Yle

Tylsyys on edellytys oivalluksille

Tylsyyteen ei pidä pyrkiä tylsyyden itsensä vuoksi, muistuttaa Juha T. Hakala.

– Sehän on tympeä tila, epämiellyttävä tunne. Ei siinä ole mitään, missä pitäisi piehtaroida.

Tylsyydellä on muutenkin huonot puolensa: se on aiheuttanut työtapaturmia ja onnettomuuksia, ja sen suojista on tehty ilkivaltaa ja henkirikoksia. Eikä Hakala haluakaan oma-apuoppaita asiasta: tylsyydestä ei pidä yrittää tehdä viehättävää.

Tylsyys pitää kuitenkin oppia tuntemaan – ja käyttämään hyödyksi. Sillä silloin, kun mitään ei tunnu tapahtuvan, ihmisen omat aivot saavat tilaa luoda ja oivaltaa.

Ajatus ei ole uusi, ja Hakala nojaakin kirjassaan tutkijoihin, taiteen tekijöihin ja filosofeihin jopa vuosisatojen varrelta. Erityisesti tylsyyden kaipuu on alkanut nousta esiin Nobel-tutkijoiden teksteissä 90-luvun puolivälissä, jolloin internetkin oli vasta lapsenkengissään.

Pakoon pääsee vaikka liikennevaloissa

Huoli liian täyteen ahdetuista, tylsyyttä pakenevista hetkistä on Hakalan mukaan nykyäään aiempaa perustellumpi: esimerkiksi länsimaissa vähintään 40 prosenttia nuorten ja nuorten aikuisten ajasta kuluu ruutua tuijotellen ja naputellen.

– Mobiilia teknologiaa käytetään kuin mielialalääkkeitä: leikataan tunnekirjoa molemmista päistä. Toisaalta se tarjoaa kaikesta kaiken, kokemuksia joita ei muualta saa. Toisaalta tylsistyneenä nappaat puhelimen, ja heti se piristää, vertaa Hakala.

Työikäisilläkin yksi suosituimmista keinoista karttaa ikävystyneisyyttä on surffailu. Hakalakaan ei yritä olla besserwisser:

– Yhtä lailla minäkin viiden metrin kassajonossa kaivan puhelimen taskusta ja tsekkaan sähköpostin ja whatsappin.

Hakala sanoo, että tylsyys on trigger-tunne eli laukaisija, joka haluaa sanoa jotain – sillä ei ole arvoa itsessään. Ari Vihanta / Yle

Useat tutkimukset osoittavat kuitenkin, että tylsyyden partaalle ajetut yltävät suurempaan luovuuteen. Luovuuteen Hakala niputtaa myös yksinkertaiset oivalluksen hetket: luovuus ei ole vain taideteoksia ja huikeita innovaatioita, vaan arjessa kehittymistä, uusien asioiden ja uusien tekemisen tapojen keksimistä.

– Tylsyydessä aivot eivät kytkeydy pois päältä, päinvastoin: ne alkavat työstää omaa materiaalia. Jatkuva asioiden ytimessä oleminen ja painaminen ei vie asioita eteenpäin. Tarvitaan tyhjiä hetkiä ja asioiden katsomista uudesta kulmasta ja myös ulkopuolelta, sanoo Hakala.

Tylsyys opettaa myös meistä itsestämme

Toisaalta ikävystyminen ei ole vain kasvualusta luovuudelle, vaan myös ovi itseen tutustumiseen, sanoo Juha T. Hakala.

– Kun pysähtyy kuulostelemaan tylsyyttä, pääsee myös itsensä herraksi ja ehkä löytää jotain siitä, miten asiat minussa toimivat.

Nobelisti Joseph Brodsky kuvaa tylsyyttä ikkunaksi äärettömyyteen: psykologinen Sahara vie makuuhuoneestamme aina horisonttiin asti. Hakala ihmetteleekin Brodskyn tavoin, miksi mikään koulu ei valmista meitä kohtaamaan näin vahvaa tunnetta.

— Tylsyys on kaikille tuttu tunne, mutta olemme aina pyrkineet kiertämään ja kieltämään sen.

Jos pako tylsyydestä jatkuu, myös yhteiskunta kärsii, sanoo Hakala. Asiantuntijayhteiskunnassa asiat nopeutuvat ja pinnallistuvat. Ihmiset eivät tutki syitä tai taustoja, vaan tyytyvät pintatietoon, jota taas on tarjolla laajemmin ja samankaltaisempana isommille joukoille kuin koskaan.

Ja vaikka nyt puhutaan yhtenäiskulttuurin katoamisesta, Hakala on pikemminkin huolissaan toisensuuntaisesta kehityksestä.

– Kuinka paljon on ihmisiä, jotka seuraavat samoja feedejä, ruokkivat tajuntaansa samoilla aineksilla? Eikö ole kyse uhkasta, että elämme pian täydellisen totalitarismin varassa: päämme synnyttävät samantyyppisiä asioita, koska niillä on käytössään samat ainekset, sanoo Hakala.