Elämme keskellä kiireisintä pikkujouluaikaa, joka tarkoittaa meille esiintyjille paljon duunia. Takana ja myös edessä on varsin värikkäitä juhlia, joista suurin osa menee odotetusti, mutta mukaan mahtuu melkein joka vuosi yksi tai kaksi nk. tilastokeikkaa, jolloin yleisö on joko liian humalassa tai ärsyyntynyt työnantajansa eiliseen ilmoitukseen aloittaa yt-neuvottelut ja näin esiintyjä joutuu sijaiskärsijäksi. Tänä vuonna sellaista ei ole vielä tullut, mutta odottavalla mielellä ollaan. Yleisesti pikkujoulujen juhlinta on siistiytynyt vuosien saatossa huomattavasti, mutta joukkoon mahtuu aina muutamia urpoja, jotka eivät ymmärrä, että esiintyjä on lavalla ollessaan duunissa. Kunnioitus esiintyjää kohtaan on oma juttunsa, mutta pahiten tästä heklaamisesta yleensä kärsii muu yleisö, joka haluaisi katsoa show’n, mutta joku oman elämänsä Irwin Goodman tekee kaikkensa, että lavalla olevan artistin työ menisi perseelleen. Rautalangasta vääntäen tämä on vähän sama asia kuin jos minä menisin kesken maalarin työpäivän kusemaan juuri maalatulle seinälle ja käkättäisin paskaista naurua perään.

Eniten kuppi kiehuu kuitenkin yli, kun kuulen tosissaan annetun kehoituksen ”mee vittu töihin”. Osa ihmisistä on oikeasti tyhmiä, mutta oikeasti tyhmien pelastus on siinä, että he eivät itse tajua olevansa tyhmiä, koska ovat niin tyhmiä. Tämä pieni osa ihmisiä luulee aikuisten oikeasti, että esiintyjän työ on vain se mitä lavalla näkyy ja pikaisella matematiikalla he suorastaan närkästyvät kuinka muutamilla viikkotyötunneilla voi ansaita elannon itselleen ja perheelleen. Jos nyt unohdetaan se tosiasia, että yrityksen pyörittäminen vaatii tiettyjä rutiinitoimia, matkustaminen keikkapaikoille vie oman aikansa puhumattakaan harjoittelusta, suunnittelusta, kirjoittamisesta ja vastaavasta niin varsinaisen näkyvän osan työtäni voisi kuvailla vaikka näin;

”Nousen lavalle minulle entuudestaan tuntemattomassa paikassa, jossa kohtaan 200 minulle entuudestaan tuntematonta ihmistä. Tilaajan vaatimus on yksinkertainen. Noustessasi lavalle pitäisi seuraavan tunnin ajan yleisöllä olla helvetin hauskaa ja jokaisen pitäisi hämmästyä monta kertaa. Tämä koskee yhtälailla eturivissä eläkkeen kynnyksellä olevaa firman sihteeriä kuin takarivin parikymppisiä jätkiä. Shown pitää upota tai olen epäonnistunut. Tätä samaa jatketaan illasta toiseen, kuukaudesta ja vuodesta toiseen sekä uusille että vakioasiakkaille uusiutuen säännöllisesti, jotta setti on ajassaan kiinni.”

Ei siis muuta kuin tee perässä! Ihmisethän nauraa aina, kun käsketään ja viihtyy, kunhan heitä kehoitetaan viihtymään. Eiku… Se taisi mennä just päin vastoin. Ainoa tapa on siis olla tikissä joka päivä, joka ilta ja aina, tilaisuudesta ja ajankohdasta riippumatta. Mietihän sitä seuraavan kerran, kun besserwisseröit oikeista töistä tai pistät kesken esityksen omaa show´ta pystyyn.

Tarkoitukseni ei ole mystifioida esiintyjän työtä eikä varsinkaan valittaa työn ikävistä puolista. Sen sijaan jos yksikin häirikköurpo lukee tämän niin uskon, että viesti meni perille. Jos ei niin viimeinen sana lavalla on aina esiintyjällä, joten luovuta hyvissä ajoin.

Päätän kirjoitukseni näyttelijä ja juontaja Aku Laitisen mainioon luonnehdintaan esiintyjän työstä;

”Sinulle ei makseta ajasta vaan siitä, että kanssasi aika menettää merkityksensä”

Pete Poskiparta