Krise, opbrud og afvikling. Hvis man tager temperaturen på det repræsentative demokrati siden finanskrisen, ville de tre ord ikke være upassende kendetegn. Tværtimod.

Ifølge tænketanken Freedom House har verden elleve år i træk bevæget sig i en mere ufri retning. Selv i demokratiske højborge som USA og Frankrig abonnerer store dele af vælgerskaren ikke på, at det liberale demokrati bør være enden på verdenshistorien, som Francis Fukuyama ellers proklamerede til Vestens store selvtilfredsstillelse efter murens fald.

Siden Brexit og valget af Donald Trump har størstedelen af analyserne med rette peget på, at befolkningerne føler sig overhørt. Nu skal folket høres, lyder det fra alle sider. Langt færre når videre til den næste, logiske opfølgning: Hvordan skal folket høres?

Det mener i hvert fald en trio af demokratieksperter, som ATLAS har talt med.

»Vi ser starten på det repræsentative demokratis dødskamp. Fællesnævneren for de senere års politiske opbrud er forandring. Ud med det gamle, ind med det nye. Også selvom det nye er usikkert og måske farligt. Forandring for enhver pris er den ultimative mistillidserklæring til det nuværende system. Det er tydeligt, at det ikke er holdbart i længden. Vi ved én ting: Vi bliver ikke ved med at være i Fukuyamas status quo-verden. Den er vi for længst ude af. Først 9/11, så finanskrisen. Det er slut, og der kommer kæmpe forandringer i verden, som demokratiet skal testes på. Hvis ikke vi viser, at der er et demokratisk svar på fremtidens udfordringer, bliver det de autoritære løsninger, der vinder. Derfor skal vi én gang for alle vende os af med tanken om, at vores demokrati er færdigudviklet,« siger Andreas Møller Mulvad.

Han er en af tre CBS-lektorer, der netop har udgivet bogen Tæm Eliten – fra magtelite til borgerdemokrati, der foreslår drastiske reformer af det repræsentative demokratis institutioner.

Andreas Møller Mulvad møder sammen med medforfatter Christoph Houman Ellersgaard ATLAS på Glyptoteket i København. Ikke et tilfældigt mødested, men et bevidst valg om at bevæge os en smule nærmere det demokrati, som museets buster af Demosthenes og Kleistenes er med til at hylde.

Siden 1800-tallet har demokratiet været opfattet og udøvet som et repræsentativt demokrati. Direkte demokratier var en fodnote i historien, der ved demokratiets genfødsel umuligt kunne realiseres i stater med territorier og befolkninger, der var langt større end i antikkens græske bystater. I stedet blev beslutningsmagten i moderne stater udliciteret til en demokratisk udpeget elite, der henter sin legitimitet ved folkeafstemninger hvert tredje, fjerde eller femte år. Den oldgræske agora, torvet, hvor enhver myndig borger var ligemand i den politiske proces og den demokratiske pligt blev pålagt ved lodtrækning, har idéhistorisk været opfattet som en utopi i hundredevis af år. Bestemt fascinerende, men i praksis umulig.

De senere år har de græske idealer været på retur. Et mere direkte, deliberativt demokrati diskuteres ikke kun i støvede universitetslokaler. Teknologiske landvinger har gjort det muligt at realisere et langt mere effektivt deltagelsdemokrati gennem apps, elektroniske afstemninger og online borgermøder. Samtidig peger eksperter på, at lodtrækning af tilfældigt udvalgte borgere – akkurat som på folkeforsamlingen i Athen – er nødvendigt for at legitimere demokratiet i det 21. århundrede.

»Det græske demokrati havde store mangler, først og fremmest med udelukkelsen af kvinder og slaver fra den politiske proces. Men blandt de borgere, der rent faktisk deltog, var der politisk lighed. Det var et reelt demokrati, hvor langt de fleste havde indflydelse i den politiske proces. Ved lodtrækning blev man en del af embedsværket og femhundredemandsrådet, og alle borgere modtog mishtron, altså penge som kompensation for deres deltagelse i demokratiet. Lodtrækning er noget af det mest demokratiske vi har, og det vidste grækerne også. Det er tillid til borgerne, og det er jo det, demokrati handler om,« siger Andreas Møller Mulvad.

Argumentet om, at borgerne er for dumme er grundlæggende antidemokratisk

En af de mest citerede og overbeviste fortalere for en deliberativ gentænkning af demokratiet er den amerikanske politolog og Harvard-professor Jane Mansbridge. Akkurat som Tæm Eliten-forfatterne er hun fortaler for en radikal gentænkning af demokratiet. Det repræsentative folkestyre har skabt alt for stor afstand mellem vælgere og politikere, og det straffes i disse år, siger hun til ATLAS over en Skype-forbindelse fra Boston.

»Vi kan ikke længere ignorere, at store dele af vælgerkorpset føler sig totalt overhørt. Vi må arbejde hårdt for at gøre staten legitim igen. Flere folkeafstemninger er en del af svaret, men det må langt fra stå alene. Derfor er en del af løsningen, at vi begynder at betale tilfældigt udtrukne borgere for at være en del af lovgivningsprocessen, både lokalt og nationalt. Det sikrer proportionalitet - altså at alle samfundslag inkluderes – og legitimitet. To ting vestens repræsentative demokratier har behov for disse år,« siger hun.

Et elektronisk andetkammer

Et elektronisk og tilfældigt udtrukket andetkammer er et af de forslag, demokratiforskere verden over flirter hyppigt med.

I 1989 vakte den amerikanske politolog Robert Dahl opsigt med sit forslag om et minipulus, et folkeparlament med 1000 tilfældigt udtrukne borgere, der gennem elektroniske debatter havde mulighed for at kaste endelig dom over enhver given lov.

Den nu afdøde CBS-adjunkt Marcus Schmidt stod herhjemme for den mest gennemtænkte version af et direkte demokrati i en dansk kontekst. Hvert år bør 70.000 danskere udtrækkes til et elektronisk andetkammer med vetoret over for Folketinget. De får en betalt fridag om ugen og 20.000 kroner oveni deres årlige løn.

Da cirka 4 millioner er politisk myndige i Danmark vil alle danskere nå at blive en del af andetkammeret i løbet af deres levetid. Regning: Fem milliarder kroner svarende til cirka 2 procent af statsbudgettet i 1990.

På Glyptoteket fortæller Tæm eliten-forfatterne om deres model for et andetkammer.

»Vi kalder det Borgertinget. Det bør bestå af 300 tilfældigt udvalgte borgere. De indgår i lovgivningsprocessen, kan nedlægge veto og fremlægge lovforslag. Vi har før haft et Landsting. Men det vendte den tunge ende opad og var et elitekammer. Borgertinget skal i stedet vende nedad mod folket som en modvægt til den elite, demokratiet i dag består af,« siger Christoph Houman Ellersgaard.

Borgetinget vil også være en løsning på proportionalitetsproblemet og sikre større socioøkonomisk diversitet end i Folketinget.

»Rent statistisk kan vi forudse, at Borgertinget vil bestå af omkring 25 procent ufaglærte og 25 procent faglærte. Det er langt, langt større end Folketingets sammensætning i dag. Og det kan ikke undgå at sætte andre problematikker på dagsordenen,« supplerer Andreas Møller Mulvad.

Også Jane Mansbridge mener, at ideen om et tilfældigt udtrukket borgerkammer kan have en fremtid.

»På Kleisthenes tid sikrede den tilfældige udtrækning, at forskellige samfundslag bidrog med viden og nye perspektiver til demokratiet. Det misser man, hvis ikke der er en form for proportionel repræsentation. Problemet med et elektronisk andetkammer ligger ikke i proportionaliteten, men i kommunikationen,« siger hun og fortsætter.

»Elektronisk kommunikation er ikke altid frugtbar. Et andetkammer – eller elektroniske borgermøder – skal være små nok til, at folk kan lære af hinanden og lade sig overbevise af gode argumenter. Det nytter ikke, hvis man bare går ind og stemmer på en app,« vurderer Jane Mansbridge.

Hun er optaget af ideen om rekursiv kommunikation. Det betyder kort fortalt, at meningsudveksling bør være reel og hyppig mellem parlamentarikere og vælgere. Idealet ligger ikke langt fra den danske teolog Hal Koch, hvis tanker om samtaledemokrati har gennemsyret den politiske kultur herhjemme.

»I USA har vi haft forsøg, hvor kongresmedlemmer en til to gange om ugen mødes med 12 tilfældigt udtrukne borgere i et online borgermøde. Det er en rimelig antagelse, at både borger og politiker skifter mening, hvis de rent faktisk tager sig tid til at lytte til hinanden,« siger hun og fortæller, at et kongresmedlem i USA statistisk set ville kunne være i direkte kontakt med op imod en fjerdel af sit valgdistrikt, hvis vedkommende i to valgperioder gjorde det rekursive kommunikationseksperiment til en vane.

Både Jane Mansbridge og forfatterne til Tæm eliten er enige om, at vi ikke skal lade os forblinde af teknologiens muligheder. Et elektronisk andetkammer for 70.000 danskere eller langt hyppigere folkeafstemninger løser intet i sig selv, mener de. Marcus Schmidts snart 25 år gamle masterplan for et direkte demokrati vil ikke virke.

Problemet, siger de to CBS-forskere, er »at der ikke er nogen deliberation og debat. Hvis du bare sidder med din iPhone og stemmer, hvad du lige synes på et givent tidspunkt, er der ikke meget demokrati i det. Demokrati handler også om at tage sig tid til at sætte sig ind i tingene.«

Brexit kunne være gjort anderledes

I kølvandet på Trump og populismebølgen virker det ikke altid besnærende at give den almindelige borger mere magt. Fem minutters samtale med manden på gaden er jo det bedste argument mod demokrati, som den gennemtraskede Churchill-kliché lyder.

Frygten for pøbelvældet har siden demokratiets fødsel været det hyppigst brugte argument mod mere folkestyre. Aristoteles og Platon var modstandere af et fuldblodsdemokrati og kaldte hånligt styreformen for et fattigmandsstyre.

Historien har gjort bekymringerne til skamme. Universel stemmeret har styrket, ikke svækket, demokratiet. Også nyere eksperimenter viser, at borgerne sagtens kan inddrages mere, end tilfældigt er i dag.

Mennesket er innovativt og bør også være det i forhold til demokratiet

I 2004 overlod den canadiske delstat British Columbia arbejdet med en ny valgreform til et tilfældigt udtrukket borgerpanel. 160 borgere, 80 kvinder og 80 mænd, fandt ved brug af embedsværket, offentlige høringer og hyppige debatter frem til en et kompromis, der røg til folkeafstemning. 57 procent stemte for. 60 procents flertal var påkrævet, så reformen blev forkastet. Lektien var dog, at eksperter ifølge Mogens Hermans Hansens bog Demokrati som styreform og som ideologi roste borgerforsamlingen for dens dygtighed.

»Argumentet om, at borgerne er for dumme er grundlæggende antidemokratisk. Borgerne mangler ikke ekspertise, de mangler tid til at sætte sig ind i tingene, eksempelvis ved at blive en del af et Borgerting,« siger Christoph Houman Ellersgaard.

Jane Mansbridge supplerer: »Oscar Wilde sagde: ’Problemet med socialisme er, at det lægger beslag på for mange aftener.’ Det samme gælder demokratiet. Vi skal dybt seriøst tænke på at bruge store mængder af fælleskassen på demokratiløn, så borgerne får tid til at søge information. Folk har jo ret, når de siger, at verden er blevet for kompleks til, at den almindelige vælger bare kan stemme efter forgodtbefindende. Derfor skal det repræsentative demokrati suppleres. De fleste gange kan et randomiseret borgerpanel være nok, andre gange bør vi være mere drastiske. Et bud er en national fridag, hvor vi betaler borgerne for at dukke op til info- og debatmøder, hvorefter de får lov at stemme. Det er dyrt, men jeg tror, det er det værd. Hvorfor gjorde man det eksempelvis ikke op til Brexit-afstemningen, der har så fundamental indflydelse på hele Storbritanniens fremtid?« spørger Harvard-professoren.

Det bedste forsvar er et angreb

Herhjemme viser den politiske scene så småt optræk til demokratiske nybrud. I oktober skrev en samlet opposition i en stort anlagt kronik i Jyllands-Posten under på, at tiden var moden til borgerdrevne budgetter i kommunerne. I Ikast-Brande har man eksperimenteret med et digitalt forsamlingshus på Facebook, mens Esbjerg Kommune har forsøgt sig med online borgermøder.

Og for nyligt dannede der sig politisk flertal for, at 50.000 underskrifter fra borgere kan sende et forslag til direkte afstemning i folketingssalen.

I de kommende år vil det ifølge Tæm eliten-forfatterne blive mere og mere mainstream at tale om grundlæggende reformer af vores politiske system. Opbruddet er først lige begyndt, vurderer de.

»Kampen for at demokratisere samfundet bliver den store sociale kamp, der kommer til at præge det 21. århundrede. Der kommer en modstandsreaktion mod den store ulighed og politisk ignorance, og den er allerede i gang. Karl Polanyi beskrev i 1944, hvordan en politisk kamp for demokratiet var uundgåelig efter den første bølge af liberaliseringen. Samme kamp kommer også efter neo-liberalismen. Det er bare et spørgsmål om, hvorvidt de reaktionære eller progressive vinder. Det er ikke urealistisk, at vi om 50 år har en verdensorden præget af en ny form for fascisme. Det bedste forsvar for demokratiet er et angreb,« siger Andreas Møller Mulvad.

I en tid med opbrud og populisme kan nytænkning virke angstprovokerende. Men demokratiet er historisk set en ung styreform. Derfor mener Jane Mansbridge også, at forandring er uundgåeligt. Heldigvis har vi alle demokratiske stater skabt lommer af nærdemokrati, hvor eksperimenter passende kan begynde, afslutter hun.

»Selvfølgelig er vi ikke altid lige selvsikre på vores demokrati. Specielt i disse år. Men mennesket er innovativt og bør også være det i forhold til demokratiet. Lad os da prøve at se, om vi ikke kan gøre det bedre. Kommuner, byråd og regioner er perfekte til at eksperimentere. Her kan vi teste nye tiltag, finde uforudsete konsekvenser og lære af vores fejl, inden vi afprøver demokratiske reformer på den nationale scene. Vi er blevet bange for at nytænke vores demokrati. Men det er en absolut nødvendighed, at vi reformerer vores demokratiske institutioner på en måde, så flere høres oftere.«