At de sociale medier kan være asociale fik vi et eksempel på de sidste dage, som viser, at der er brug for at hanke op i debatkulturen. En elegant ministerselfie af Esben Lunde Larsen (V) og den radikale Morten Østergaard i James Bond-smoking ved 007-premieren forleden førte videnskabsministeren ud i en sand shitstorm på de sociale medier.

Kort efter hængte studenterpolitikere nemlig ministeren ud på de sociale medier for at forsømme at komme til stormøde på Københavns Universitet til fordel for filmpremiere. Det fik folk op i det røde felt, og en shitstorm startede med tusindvis af delinger på nettet.

Selv om SFs videnskabsordfører, Jacob Mark, kom ministeren til undsætning og bekræftede, at Lunde Larsen sad midt i forhandlinger på det tidspunkt, hvor han var inviteret til stormøde, kørte historien i ring.

Eksemplet er selve sindbilledet på, hvordan sociale medier løsagtigt kan blive omdrejningspunkt for shitstorme, der truer den fri og åbne debat.

Det er ikke i sig selv dårligt, at ægte indignation kan føre til masser af debat. Levende holdningsdannelse eksisterer netop i kraft af modsigelse og af, at argumenternes brydes. Det er, når det bliver hadefuldt og får personforfølgelsens karakter over sig, at det går galt.

Hvis det kun skete sjældent, var det til at have med at gøre. Men der går nærmest ikke en uge, uden at en ukendt eller kendt trækkes gennem sølet. Og det er usundt.

Der er tydeligvis personer, som afholder sig fra at deltage i debatten. Fordi polariseringen bliver forstærket gennem den megafon, som en organiseret shitstorm udgør. Fordi debatten bliver voldsom og personlig.

Erfarne debattører er nogle gange mere robuste og har erkendt, at sådan er det. Men det er ikke sundt for debatkulturen, hvis alt for mange af frygt afholder sig fra at debattere.

Forskellen ligger også i mediernes natur. Trods alle mangler har seriøse medier altid skelnet mellem de professionelle kilder og folk uden kendskab til mediernes måde at arbejde på. Derved bliver vilde, ude i hampen-udsagn fra en højtstående folkevalgt vurderet hårdere end en 16-årig skoledrengs med et uacceptabelt kvindesyn.

Hvis en debatredaktion på seriøse medier får sådanne indlæg, der vil eksplodere lige op i hovedet på afsenderen, er det god etik at gøre opmærksom på det over for afsenderen, selv om det ligger i mediets natur, at man ønsker en kontant og levende debat. Det gør de så. Den slags gælder ikke på sociale medier. Her er ingen kuratering. Her er ingen beskyttelse.

På de sociale medier kan massen, mængden, pludselig og uden forudgående varsel mobiliseres. Nogle gange er det tilrettelagt. Op kører en stemning på nettet, og når den er tilstrækkelig stor, begynder medierne at interessere sig for sagen for så at resultere i en eller anden form for handling. Og det er ikke altid, at kildekritikken er med.

Shitstorme på sociale medier kan være meget voldsomme for de involverede. Vi risikerer derfor en modreaktion i form af, at folk skruer ned for, hvad de egentlig mener, fordi de frygter for konsekvensen af at gå til stålet.

Når selv professionelle politikere som videnskabsministeren og store virksomheder reelt ikke kan skærme sig, siger det noget om, hvordan shitstorme på sociale medier kan udvikle sig til en folkedomstol, hvor følelser og ikke rationelle synspunkter tæller. Det er hverken godt for demokratiet eller for fri og åben debat.