Det er 12 år siden vi sidst trådte ind i DOOM’s univers, hvis man ikke tæller filmen fra 2005. Det originale DOOM var spillet, der satte first person shooters på landkortet, og selv om genren er kommet langt siden dengang, har spillet stadig en ganske særlig plads i mange hjerter.

Her, så mange år efter originalen udkom i 1993 (og fortsættelsen i 1994), er det nemt at frygte at id Software bare malker nostalgien, og bruger DOOM som udstillingsvindue for deres hjemmebryggede teknologi, der snurrer kælent under spillets kølerhjelm. Og hvis vi skal være helt ærlige, er hele konceptet med at slås med dæmoner på planeten Mars ikke en smule dumt? Det er det nok, men kun indtil det øjeblik, du er kommet et lille stykke ind i DOOM anno 2016, og har håndfodret en håndfuld djævleyngel med deres egen rygrad.

DOOM er et reboot af serien, men heldigvis har id Software valgt at være tro til originalen. Trods de 23 år, der er mellem de to spil, så har id Software formået at fange ånden fra DOOM anno 1993 ganske godt. Der går ikke mange sekunder fra du vågner op, fastspændt til et bord på en afsides forskningsstation på Mars, før du er står i indvolde til knæene iført den klassiske DOOM-dragt. Historien er denne gang at energikrisen på Jorden er forsøgt løst ved at tappe på de tilsyneladende uendelige energikilder, der findes i Helvedets dybeste afgrunde, men selvfølgelig er det langt mere kompliceret end bare at trække en meget lang ledning fra Mars. Et eller andet sted i processen går noget galt, og du, et fåmælt og ondskabsfuldt oldtidslevn, netop opvågnet fra århundreder tilbragt i skammekrogen, indkapslet i et stykke granit, er eneste mulighed for at lukke porten til Helvede igen.'

UAC, firmaet, der forsøger at tappe energi fra Helvede, har selvfølgelig ikke kunne nøjes med at tæmme den uudtømmelige energikilde - der er også forsket i at blande mennesker og dæmoner med krig for øje, så de røvfulde der skal deles ud på Mars’ overflade, skal gives til dæmoner med pistoler. Modstanden leveres af mange af de klassiske DOOM-fjender, men de fleste af dem findes i flere versioner, oftest augmenteret med plasmakanoner eller lignende ubehageligheder. Du vil sandsynligvis ikke lægge mærke til varianterne pga. DOOM’s høje tempo, for i kampens hede handler det mere om at holder sig i fart, mens man leder efter den uundgåelige Quad Damage powerup, der oftest gemmer sig midt i blodbadet.

Bliver du træt af at spille alene, kan du smutte på nettet og spille en række klassiske kampe mod andre spillere. Vi har allerede beskrevet det i vores kig på betaen for nogle uger siden, og det er ikke meget mere at sige om det. Er du til old school deathmatch a la Quake III, så er der måske noget at komme efter, men med spil som Overwatch, etc. der lurer lige om hjørnet, så virker DOOM som en noget træg fest.

DOOM er én lang, festlig røvfuld fra start til slut. id Software har endda bygget en ganske interessant historie ind mellem de mange voldsorgier, så har man lyst til at svælge lidt i baggrunden på de forskellige personer, dæmontyper eller områder, så er det rig mulighed for det. Hele det klassiske DOOM-arsenal er til stede, og stort set hvert eneste våben har mulighed for modifikationer, der igen kan opgraderes i sådan en grad, at DOOM-soldaten til sidst kan betegnes som et masseødelæggelsesvåben. Det er grovt, det er sjovt og præcis sådan som DOOM 23 år senere bør være. DOOM er ekstremt blodigt og voldeligt, men håndterer det på sådan en måde, der er splatterfilm end ulækkert. Der er også skruet ned for gyset, og istedet leveres et solidt og rendyrket actionbrag i perfekt form og længde.

Faktisk er DOOM så godt koreograferet, at man næsten kunne ønske sig at samme hold fik lov til at lege med Duke Nukem-licensen, for DOOM i denne version har i hvert fald fanget ånden fra originalen og opdateret den til nutidige standarder - og hurra for det!