Vi har hørt fortællingen om og om igen. Om de forkælede unge, der i årevis danderer den på SU, dagpenge og kontanthjælp. Senest var det økonomi- og indenrigsminister Simon Emil Ammitzbøll-Bille (LA), der hævdede, at de nyuddannede har udviklet en kultur, hvor »man kan gå og hygge sig lidt på dagpenge, indtil man har lyst til at få et job«.

Tallene fortæller en anden historie. De unge i 20’erne og 30’erne er i gennemsnit fattigere end tidligere, som man kunne læse i Information for nylig. Fortællingen om en forkælet ungdom, der lever i sus og dus holder derfor ikke. Når de unge tjener og ejer mindre og skylder mere, skyldes det, at langt flere tager en videregående uddannelse. Men selv om de unge er mere veluddannede end tidligere og kan se frem til en højere indkomst senere i livet, så har de 30-34 årige også en lavere indkomst end generationen før dem. Samtidig er de ældre blevet rigere – to tredjedele af den danske formue ejes i dag af personer over 60 år.

Selv om de danske unges fattigdom ikke er belyst med så grundige analyser som i USA og Storbritannien, hvor henholdsvis hver femte eller hver tredje unge lever i fattigdom, så er der god grund til at være opmærksom på, at der kan opstå en kløft mellem generationerne, som ikke bare handler om kultur og holdninger, men om økonomisk ulighed.

De unges kontanthjælp er reduceret, det samme er sket med SU’en og dagpengene til nyuddannede. Selv skoleydelsen til de mest udsatte unge er blevet skåret drastisk ned. Læg dertil en finanskrise, som har presset flere ind på uddannelserne og skabt tårnhøj dimittendledighed, og vi står med en ungdom, der i modsætning til de seneste 60-70 års danmarkshistorie er fattigere end generationen før.

SU’en står stadig, og uddannelse er gratis, selv om de seneste og kommende års milliardbesparelser på uddannelse nok gør de unge fattigere i åndelig forstand. Som manden bag Den danske velfærdsstats historie, Niels Ploug, udtalte i Information, så er SU og gratis uddannelse en borgerarv til de unge.

De velfærdsgoder stiller stadig de unge i Danmark bedre end unge mange andre steder i verden. Men SU’en er netop et af de goder, som der gang på gang bliver stillet spørgsmål ved retfærdigheden af. Senest af Det Økonomiske Råd, der vil skære 10 procent af SU’en og omlægge den helt til lån på kandidatuddannelserne. Rationalet er, at de højest uddannede traditionelt vil få de største indtægter, derfor er det mere rimeligt, at de skal låne penge til deres uddannelse.

Den tese er uden tvivl rigtig, hvis du har den rigtige uddannelse, men for tusindvis af unge nyuddannede ser virkeligheden noget anderledes ud. De er de første generationer på et arbejdsmarked under forandring fra fast fuldtidsarbejde til projekt-, deltids og vikarjob. De er de såkaldt prekære, og det kan være én af forklaringerne på, at den mest veluddannede generation nogensinde, når de er færdige med studierne i starten 30’erne, har en lavere indtægt end deres knap så veluddannede forgængere fra 00’erne.

Selv om ledigheden er historisk lav, så ser situationen anderledes ud for de unge nyuddannede selv her mange år efter krisen. I 2015 gik 13 procent af alle nyuddannede ledige i seks måneder eller mere. Værst ser det ud for de unge med korte videregående uddannelser rettet mod erhvervslivet. Ifølge Økonomi- og Indenrigsministeriets nyeste tal stod ca. en tredjedel af kortuddannede uden job efter et halvt år.

Om uddannelsen er kort eller lang, så har den høje dimittendledighed varige konsekvenser for de unges velstand. Blot et halvt års dimittendledighed betyder ifølge en undersøgelse fra Arbejderbevægelsens Erhvervsråd lavere løn flere år efter. Ligesom risikoen for arbejdsløshed er langt større for nyuddannede, der har svært ved at komme i arbejde.

Er det nu ikke bare de forkælede unge igen? Måske for de få, men indsatsen mod den høje dimittendledighed har været så godt som ikkeeksisterende i årene efter krisen. Derfor ville det være velgørende med politikere, der turde vende fortællingen om de unge om og tale om de virkeligt forkælede 40-67-årige med fast job, boligformue og en god pensionsopsparing.

At fortsætte den ungdomsfjendske politik, vil skabe en ulighed generationerne imellem, som ikke bare gør, at vi får en fattigere ungdom økonomisk set. Vi risikerer også at få en ungdom, der ikke orker den demokratiske samtale, fordi de aldrig rigtig blev hørt.