På bordet foran Karsten Nonbo ligger en stak papir. Den er omtrent 10 centimeter i højden og udgør materialet til dagens møde i Retsudvalget i Folketingets værelse 2-080. På dagsorden er et samråd med justitsminister Mette Frederiksen. Et lovforslag om fremtidsfuldmagter. En bekendtgørelse om afsoning med fodlænke. To forslag fra SF om henholdsvis bilkørsel i hashpåvirket tilstand og behandling af voldtægtsofre. En henvendelse fra fangekoret i Vridsløselille, et program for udvalgets studietur til Aarhus Havn samt en drøftelse af en invitation fra Politiforbundet.

Det er en helt almindelig tirsdag eftermiddag for politikerne i værelse 2-080. Det er et helt almindeligt udvalgsmøde. Karsten Nonbo er tilsyneladende den eneste, der har printet papirerne ud – de fleste af hans kolleger sidder med små bærbare computere foran sig, men de har alle skullet læse ’stakken’ for at forberede sig til mødet og for at kunne tage kvalificeret stilling til punkterne på dagsordenen. Det er disse mennesker, vi har valgt til at bestemme. Det er dem, der vedtager landets love.

Men spørgsmålet er, om vi har givet dem rimelige vilkår til at udføre deres arbejde? Karsten Nonbos stak er kun én ud af utallige papirstakke – og år for år vokser antallet af lovforslag, mængden af samrådsspørgsmål og dermed mængden af papir. Og mange politikere føler, at de er ved at drukne. En af dem er retsudvalgets formand, Karina Lorentzen Dehnhardt (SF). Hun beskriver sig selv som perfektionist, og derfor går det hende på, at hun ofte må prioritere:

»Det er en stor udfordring for mig at være godt forberedt over hele linjen, og jeg vil gerne indrømme, at det desværre ikke altid lykkes mig. At jeg ikke altid når at forberede mig lige så godt, som jeg optimalt set gerne ville. Men det er simpelthen ikke muligt,« siger Karina Lorentzen Dehnhardt.

Hendes beskrivelse går igen hos politikere fra begge sidser af folketingssalen. På sit kontor på Christiansborgs anden sal sidder den tidligere venstreminister Eva Kjer Hansen. Hun er i dag formand for Europaudvalget, som sammen med Retsudvalget regnes for et af de tungeste udvalg i Folketinget. Hun har lavet en form for statistik over papirmængderne: I alt skal udvalget sætte sig ind i og forholde sig til omkring 2.000 lovforslag, direktiver, forordninger og komitésager på et folketingsår.

Det giver helt vanvittige mængder af papir. På et enkelt møde i Europaudvalget den 29. november 2013 var der 490 siders samlenotater:

»Vi bliver nødt til at være åbne og ærlige og sige, at vi ikke selv kan overkomme det hele. Men du må ikke opfatte det som en klagesang. Jeg håber, at det her vil blive opfattet som en konstruktiv tilgang til, hvordan vi kan forbedre arbejdsvilkårene, så vi kan sikre at Folketinget lever op til sit formål,« siger hun.

Genopstiller ikke

Og det er ikke de enkelte politikere, der er noget galt med. Professor i statskundskab på Københavns Universitet Peter Kurrild-Klitgaard vurderer, at arbejdsbyrden for et folketingsmedlem er »blevet voldsomt forøget« i løbet af de seneste år. Det betyder i værste fald, at politikerne ikke altid kan gøre det, de er valgt til: at træffe de bedst mulige beslutninger på vælgernes vegne.

Johs. Poulsen var indtil valget i 2011 medlem af Det Radikale Venstres folketingsgruppe og havde i den forbindelse en lang række udvalgsposter og ordførerskaber. Hovedårsagen til, at han ikke genopstillede i 2011 og heller ikke gør det i 2015, er, at han ikke følte, at han kunne udføre sit hverv tilfredsstillende:

»Det er som at sætte sig for at tælle til 10 milliarder. Man kan godt gå i gang, men man bliver ikke færdig,« siger Johs. Poulsen. Han er medlem af byrådet i Herning og i øvrigt stadig aktiv i partiet. Derfor er han nu i gang med forberedelserne til det kommende folketingsvalg og står i vennen Leo Lisbys gård og klistrer sine egne gamle valgplakater over med et billede af partiets nye kandidat, Andreas Steenberg. Johs. Poulsen følte sig til sidst helt afmægtig over for de store mængder papir:

»Det kan ikke lade sig gøre at læse alt det baggrundsstof. Dertil kommer alle ministerspørgsmålene inklusive de idiotiske af dem. Det er fysisk umuligt,« siger han.

Ulrik Hasemann

Arbejdspres

Når de nye medlemmer af Folketinget inden længe skal have deres første arbejdsdag på Christiansborg, venter der dem med andre ord en ganske anden opgave end den, der mødte deres forældres generation af folketingspolitikere. På formandskontoret i Folketingets Vandrehal er Mogens Lykketoft fuldt ud er klar over, at kravene har ændret sig – også i løbet af de år, han selv har været med i dansk politik:

»Det er markant anderledes, hvor meget materiale et folketingsmedlem ideelt set skal sætte sig ind i. Og hvor meget man bliver bombarderet med,« siger Mogens Lykketoft.

Men hvor meget skal man så reelt arbejde for at kunne passe sit job som folketingsmedlem? Flere af de politikere, Information har talt med, siger, at de har en arbejdsuge på omkring 70-80 timer. Som Karina Lorentzen Dehnhardt siger:

»Der er perioder, hvor jeg oplever, at jeg kører på randen af noget, som føles alvorligt.« For hende handler det ikke kun om antallet af timer, men snarere om følelsen af afmagt: »Når man er perfektionist, så er et ubehageligt at have den der følelse af ikke at kende alle hjørner af alle forslag. Det kan være selvværdsundergravende,« siger hun.

Når det kommer til mængden af stof, man skal sætte sig ind i, så varierer det naturligvis meget, alt efter hvor mange og hvor tunge udvalgsposter man har.

Det samlede antal af love lavede Ugebrevet A4 en opgørelse over i 2012, og tallene er markante. I de 30 år fra 1982 til 2012 er der produceret ikke færre end 65.000 danske regler, cirkulærer, love og bekendtgørelser. For perioden fra 1840 til 1981 – altså godt 120 år – blev der til sammenligning produceret godt 9.000 love, regler, cirkulærer og bekendtgørelser.

Professor emeritus i statskundskab på Københavns Universitet Tim Knudsen mener, papirmængderne har udviklet sig til et demokratisk problem:

»Når der bliver produceret så store mængder af papir i centraladministrationen, bliver det ekstremt krævende at være det kritiske modspil. Det er nærmest umenneskeligt efterhånden.« Og det vil gå ud over kvaliteten af lovgivningen, mener han:

»Folketinget bliver en svag modspiller og nogle gange bare et gummistempel,« siger Tim Knudsen, som også nævner den nylige debat om kvaliteten af ministeriernes papirer, som mange mener ikke altid er helt objektive nok og i nogle tilfælde kun nævner de positive sider af at forslag uden at fremhæve de potentielle problemer:

»Der er stadig flere hestekræfter i centraladministrationen, og som politiker får man kun præsenteret de positive sider af de forslag, der kommer. Det gør det svært,« siger han. Det er ministerens mundtlige fremlægning for Folketinget, der er afgørende. Men det er ofte i detaljerne i det skrevne lovforslag, at djævlen ligger gemt, understreger flere af de politikere, som Information har talt med.

Johs. Poulsen husker flere episoder fra sin tid på Christiansborg, hvor han selv eller kollegerne ikke vidste nok om, hvad de stemte igennem:

»Jeg har prøvet at sidde og vedtage ting, hvor der var folk i udvalget, som ikke havde sat sig ordentlig ind i det. Det er selvfølgelig nemt at sige, at det kun gjaldt de andre, så jeg indrømmer gerne, at jeg også selv har prøvet at tænke, at jeg burde være bedre forberedt.« Han nævner blandt andet vandsektorloven, som blev vedtaget i 2009.

»Det viste sig at være noget miskmask, som styrelsen havde lavet. De effektiviseringer, som blev lovet, svarede ikke til virkeligheden. Vi stemte ikke selv for, men jeg tror, at alle de, som gjorde, har fortrudt det siden. Det er et godt eksempel på, at man lavede noget lort, for nu at sige det på godt dansk, fordi ordførerne ikke havde sat sig godt nok ind i det,« siger han og tilføjer:

»Det er ikke for at pudse min glorie, fordi jeg selv stemte imod. Der er sikkert andre, der kan fortælle lignende historier om mig på områder, hvor de er eksperter, og jeg ikke har været grundig nok,« siger han.

Karina Lorentzen Dehnhardt kender også følelsen af at stemme om ting, man ikke kan til fingerspidserne:

»Jeg tror, at der hele tiden er en potentiel risiko for, at der er nogle detaljer, som man overser. Og vi ser også en gang imellem, at nogle gør det. Da vi fik knivloven (en skærpelse af våbenloven fra 2008, red.) var der ingen, der forestillede sig, at den ville ramme håndværkere og folk med hobbyknive. Det sker nogle gange, at ting får utilsigtede konsekvenser,« siger hun og understreger, at SF ikke stemte for knivloven.

Eva Kjer Hansen anerkender ligeledes faren for, at Folketinget stemmer noget igennem, som man ikke helt kan overskue konsekvenserne af:

»Og jeg har også eksempler på, at jeg synes, at ministeren ikke har været klar over, hvad konsekvenserne er af det, han vil have stemt igennem.« Og når man er derude, har det vidtrækkende konsekvenser, mener Johs. Poulsen:

»Uanset hvem der sidder i regering, så kender man nok oplevelsen af, at ordførerne i nogle tilfælde læner sig op ad det, som ministerierne fodrer dem med. Nogle gange har ministeren måske heller ikke forstået det, og så bliver det op til embedsmændene alene. Så er der reelt set ikke politisk hands on, og så er det, at det bliver til et demokratisk problem og ikke bare fagligt problem.«

Magtforskydning

Alt i alt peger det i retning af en øget magt til embedsværket. Dette bekræfter professor Tim Knudsen:

»Den uoverskuelige papirmængde er udtryk for en magtforskydning, som har fundet sted både i Danmark og i flere andre vestlige lande. En forskydning, hvor parlamenterne får mindre magt og de udøvende får mere magt,« siger han. Og hvad kan man så gøre ved det? Man kan begynde med at sætte tempoet ned, er der nogenlunde enighed om. Der er en tendens til at både politikere og ministre gerne vil virke så handlekraftige som muligt og derfor er hurtige til at komme med lovforslag, ministerspørgsmål osv., når der kører aktuelle sager i medierne. Eller til at kalde ministeren i samråd, som det er tilfældet retsudvalget i dag.

Og mens det kan give god omtale i medierne at virke handlekraftig, så er den grundige gennemgang af de enkelte tekster ifølge Eva Kjer Hansen sjældent noget, der giver specielt mange point hos vælgerne:

»Det, som virkelig kræver en arbejdsindsats, er at gå ned i detaljerne, og det er ikke det, der giver credit i den offentlige debat,« siger hun. Også i arbejdet med de enkelte lovforslag kan man med fordel sætte tempoet ned, mener Peter Kurrild-Klitgaard fra Københavns Universitet:

»Det ville hjælpe, hvis man pålagde sig selv en langsommere behandling af sagerne. Der er en tendens til at høringsfristerne bliver kortere og kortere. Hvis man pålagde sig selv lange høringsfrister, så ville det i sagens natur gøre lovgivningsprocessen langsommere og sikre større tid til fordybelse. Lige nu er tempoet helt urealistisk, hvis man vil opretholde en illusion om, at politikerne rent faktisk skal kunne sætte sig ind i alle sagerne,« siger han. Tim Knudsen er enig og mener desuden, at der er brug for en opgradering af embedsværket i Folketinget:

»Jeg mener, at Folketinget skal styrkes, så der er mere hjælp at få for medlemmerne.« Forslaget bakkes op af Eva Kjer Hansen:

»Det er vigtigt at få nogle ekstra ressourcer i Folketinget. Også til at følge op. Når vi har vedtaget noget i Europaudvalget, skal vi kunne følge op på, om der rent faktisk bliver levet op til det, vi har besluttet. Det har vi i dag stort set ikke mulighed for.«

Også Folketingets formand er positiv:

»I præsidiet er der også stemning for, at Folketinget som sådan skal have en lidt større muskel. Og have mulighed for via udvalgene at købe ekspertvurderinger ude i byen,« siger Mogens Lykketoft. I 1995 styrkede daværende folketingsformand Erling Olsen (S) Folketinget ved at hæve gruppestøtten, men de ekstra penge viste sig i højere grad at gå til kommunikationsmedarbejdere i partierne, og derfor skal den kommende styrkelse bestå af medarbejdere uden for partierne, understreger Mogens Lykketoft.

Men selv om Folketinget opruster i kapløvet med embedsværket, så vil centraladministrationen stadig være overlegen. Politikerne vil stadig grundlæggende være afhængige af at kunne have tillid til centraladministrationen, understreger Mogens Lykketoft:

»Vi er nødt til at kunne stole på, at ministrene selvfølgelig fremlægger deres sag, men også fortæller, hvor der er potentielle farer i forhold til folkeretten eller EU-retten osv. Der kan være problemstillinger, som meget let overses, hvis ikke man kan støtte sig til den meget større ekspertise, som findes i centraladministrationen. Så et tillidsfuldt forhold mellem ministre og folketingsudvalg er afgørende for, at vi ikke kommer til at lave fejlagtig eller utilsigtet lovgivning,« siger han med henvisning til debatten om objektiviteten i ministeriets materialer.

— Men så har man vel også accepteret, at man har lagt en væsentlig del af magten over i ministeriet?

»Alle, også ministrene selv, er dybt afhængige af den ekspertise, der stilles til rådighed. Det er folketingsmedlemmerne også. Så svaret er, at vi er nødt til at stole på, at embedsmændene hjælper til med at finde nålene i høstakken.«

— Er der grund til at gøre det?

»Ja, det skal man kunne stole på. Jesper Tynells bog Mørkelygten og andre bidrag i nyere tid har jo vist, at der ikke altid har været grund til det. Som udgangspunkt stoler jeg på centraladministrationen. Men vi har fundet det nødvendigt at indskærpe dem deres forpligtelser,« siger Mogens Lykketoft.