I det politiske spektrum i dansk politik er man enig om, hvor dårligt integrationen er gået de sidste mange år. Men hvilken integration og i forhold til hvem? Hvordan kan man overhovedet sige, at noget er mislykket, når man ikke er enig om, hvad en vellykket integration består af?

Vi snakker om, at integrationen har slået fejl, som om vi har en homogen ide om, hvad ’integration’ betyder, og hvilke ’resultater’ den skal have. Vi ved jo alle, at en vellykket integration har én bestemt betydning i DF og en helt anden i SF. Hvordan kan vi snakke om, at integrationen er mislykkedes, når vi ikke har den samme idé om, hvad det betyder at blive integreret? De mennesker, som indtil videre har stået for integrationen, er lige præcis de mennesker, som ikke bør stå for den. Nemlig politikerne på Christiansborg. Og da slet ikke, når de vil videreføre de sidste mange års dårlige integration som ghettoer i form af flygtningelandsbyer.

At integrere sig er ikke en politisk øvelse, men en lavpraktisk øvelse. Du behøver blot at kigge på de sidste mange års integrationspolitik med skiftende regeringer for at konkludere, at integration ikke skal tage sit udgangspunkt på Christiansborgs polerede gulve. Integrationen starter nedefra. Det er lige præcis den erkendelse, Mette Frederiksen kom til tilbage i januar (20.1.): »De fleste af os tog fejl dengang. Det er ikke kun den daværende socialdemokratiske ledelses ansvar. Det er også alle os andre. Vestegnsborgmestrene havde ret i deres kritik«.