Göteborg har hamnat i ett moment-22 angående säkerheten, beskrev kommunstyrelsens ordförande Axel Josefson (M) nyligen i en debattartikel här i Dagens Samhälle. Staten och polisen löser inte trygghetsproblemen, men låter inte heller kommunen lösa dem på egen hand med ordningsvakter. Både polisen och förvaltningsrätten säger nej.

Det finns flera saker som är intressanta – och i någon mån också ganska tragiska – med att det finns ett behov av att skriva en sådan debattartikel. Men den allvarligaste tar Josefson själv upp: lagen om ordningsvakter är i dag nästan 40 år gammal och härstammar från en tid där Sverige hade helt andra förutsättningar. Dagens stora invandring med medföljande problem var inte en faktor när lagen skrevs, och den långsamma kris som i dag maler sönder polisväsendet, domstolarna och Kriminalvården kunde inte heller förutses när lagen skrevs. Det som är talande här är att vi numera inte längre verkar ha politiker som aktivt tar tag i problemen innan de blir riktigt stora.

Ta frågan om ordningsvakter, eller den svenska tullens brist på befogenheter att göra något när de ser bilar fyllda med stöldgods passera den svenska gränsen. Ingen tvivlar på att något kommer att göras för att ändra på situationen, tja, någon gång i framtiden. Men var är entusiasmen? Var är politikerna som säger; ”okej, detta är uppenbarligen ett problem, låt oss därför ta tjuren vid hornen på direkten, och inte slösa bort onödig tid”?

I takt med att problemen blir allvarligare och allvarligare ser vi snarare en sorts bunkermentalitet, i stället för en vilja göra något. Jag vill minnas att den gamle franske statsmannen Talleyrand ska ha sagt att det alltid är bättre att i god tid göra en sak som förr eller senare måste göras, så att man kan håva in beröm. Snarare än att släpa med fötterna och motta ilska och bitterhet när man till sist blir tvingad att göra det.

Frågan kan låta krass, men den är trots allt värd att ställa: varför måste egentligen kommunstyrelseordföranden i Sveriges andra största stad skriva en debattartikel av detta slag till att börja med? Varför blev det inte högsta prioritet för regering och riksdagspartier att göra något åt den otidsenliga och otydliga regleringen när kommuner som Uppsala eller Staffanstorp kände sig nödgade att ta till ordningsvakter redan för ett bra tag sedan? Och där den sistnämnda kommunen hamnat i bråk med polisen angående om man ska få ha kvar vakterna?

Eller, för att ta frågan om tullens befogenheter: hur många artiklar ska vi egentligen läsa där frustrerade tulltjänstemän beskriver sin egen impotens inför de utländska stöldligorna innan någon kommer på att saker och ting borde ha gjorts i förrgår?

Sverige har i dag stora och växande problem. Tyvärr är ett av dem, rent krasst, politisk seghet. Deprimerande nog känns detta mönster igen från historien: krisande politiska system har en tendens att bli slöare och segare ju mer problem de har, ända tills systemet brister med stora sociala och ekonomiska umbäranden som följd.

Kanske kan Sverige undvika att hamna där. Men i så fall skulle det inte skada med en gnutta mer aktion i många av de frågor som gör folk allt mer ilskna eller desillusionerade över samhällsutvecklingen.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.