Det var 2003, ett år efter mordet på Fadime Sahindahl, som jag fick tipset. Det kom från en för mig då okänd riksdagsledamot — Hillevi Engström. Det var ett chockerande tips.

I Sverige pågick för fullt en infekterad debatt i ett helt nytt och dittills okänt ämne, hederskultur. Såväl den svenska offentligheten som allmänheten var tagna på sängen. Finns det verkligen något som heter ”hederskultur”, vad innebär det i så fall och skulle Fadimes död kunna förklaras med detta märkliga och i Sverige nya begrepp.

Eller var mördaren, pappan, bara en enskild galning? Mord som mord. Varför skulle just denna tragedi sättas in i en kulturell kontext? Okunskapen var monumental i det svenska samhället. Chocken likaså.

Tipset jag fick av Hillevi Engström, just när debatten rasade som värst, handlade om en 13-årig svensksomalisk pojke som hade blivit tillbakaskickad till Somalia — av sina föräldrar. Skälet skulle vara, hävdade hon, att han i sina föräldrars ögon hade blivit för försvenskad.

Det lät helt osannolikt, lika osannolikt som det där med hederskultur. Vem skickar tillbaka sitt barn till det land man några år tidigare har flytt ifrån och där det fortfarande pågår strider. Det visade sig att uppgifterna var korrekta.

Via svenska ambassaden i Addis Abeba fick jag reda på att pojken lämnat Mogadishu. Med buss och på lastbilsflak hade han tagit sig den 200 mil långa sträckan till grannlandet Etiopiens huvudstad i hopp om att få hjälp av ambassaden.

Men han var fast där. Sociala myndigheter i Sverige hade känt till pojkens belägenhet i närmare ett år, utan att kontakta honom.

Ambassaden kunde inte hjälpa honom eftersom han saknade pass. Det hade hans mamma, som rest med honom till Mogadishu, tagit ifrån honom. Ambassadpersonal berättade dessutom att pojken inte var det enda barnet i denna belägenhet.

Fler än 50 var i liknande situation.

Jag intervjuade pojken per telefon. Vid den här tidpunkten var jag lika okunnig om hederskulturer och klansamhällen som de flesta andra. Jag minns våndan när jag sedan skrev reportaget om honom i Svenska Dagbladet.

Jag skrev med ”foten på bromsen”, livrädd att dras in i en redan infekterad debatt som handlade om faran att stigmatisera vissa invandrade grupper i samhället. Men jag skrev, trots allt, dessutom en bok om pojkens historia, året efter. Den här historien har jag burit med mig sedan dess. Och med den i medvetandet alltmer och oftare funderat över journalistikens roll. Funderat av det enkla skälet att jag var så förtvivlat rädd inför publiceringen. Varför var jag så rädd?

Svenska journalister har varit vana att granska och informera i och om ett samhälle där premisserna länge varit givna. Mycket av journalistiken har följt en viss dramaturgi med tänkta motsatspar offer—förövare, maktutövare—maktlösa, onda—goda.

Media har ofta rapporterat i ett självpåtaget uppdrag att stå på ”den lilla människans” sida. Men som Erik Fichtelius frågar sig i sin nyutgivna bok Vad är en nyhet (Langenskiöld): Vem är en liten människa?

I dag ställs en förhållandevis homogen journalistkår att granska fenomen som oftast ligger bortanför den egna erfarenheten och trygghetssfären. Det är klart att en viss rädsla och osäkerhet lätt uppstår.

Erik Fichtelius är journalisten som myntade begreppet konsekvensneutralitet. Journalister ska publicera nyheter utan hänsyn till konsekvensen i meningen vem som gynnas eller drabbas av nyheten. Uppdraget är att utan sidoblickar förmedla det som är sant och relevant.

Uppdragsgivaren är läsaren/lyssnaren/tittaren. Tillit och förtroende uppstår, som Fichtelius skriver, när publiken märker, känner och litar på att rapportören står oberoende i förhållande till alla de krafter som vill eller har intresse av att påverka och styra nyhetsförmedlingen.

Det pågår sedan länge en infekterad debatt om huruvida svenska medier delvis har underlåtit att rapportera enligt principen om konsekvensneutralitet i frågor som rör invandring. Sakine Madon skrev nyligen i Expressen, efter att ha gjort en minienkät bland journalister, att ”det finns exempel på när medieredaktioner anpassar sitt arbete för att inte stärka SD.”

Det skulle kunna vara en förklaring till det enorma uppsving som så kallade ”alternativa media” har fått.

I en debatt nyligen, på Publicistklubben, med rubriken ”Är det dags att överge konsekvensneutraliteten?” hävdade den tidigare DN-medarbetaren Lasse Granestrand att det är flyktinginvandringen som har fått medierna att överge konsekvensneutraliteten.

Hans resonemang står på två ben:

Journalister har haft svårt att navigera bortanför de frågor som politiker ägnar sig åt. När de etablerade partierna länge vägrade problematisera invandringen fanns inga tydliga konfliktytor. Det blir därmed ointressant att rapportera, samtidigt som det avslöjar en osjälvständighet hos journalistkåren. Man låter politikerna sätta agendan.

De som ändå försökte, som Mats Knutsson på Agenda, med frågan: ”Hur mycket invandring tål Sverige?” anklagades med hårda ord. Många menade på allvar att frågan var rasistisk i sin konstruktion.

Sådana händelser påverkar andra journalister. Omedvetet drar man sig för att ställa frågor och värdera händelser som relevanta nyheter om de ligger utanför den rådande diskursen.

Eller som Fichtelius formulerar det: ”När det första motståndet mot en särskild nyhet har passerats blir det lättare i fortsättningen för just den typen av nyheter.” Det illustreras med att vi den senaste tiden ser nyheter och diskussioner som varit otänkbara för bara några månader sedan.

Genom regeringens 180-gradersvändning i migrationsfrågan gavs legitimitet för journalister att ställa en annan typ av frågor, vilket i sin tur borde leda till självrannsakan. Hur självständig, fri och oberoende är journalistkåren, egentligen?

Sedan länge delar journalister bottenplatsen i förtroendeligan med bland annat PR-konsulter. Trots det har bilden av nyhetsmedia som oberoende granskare stått sig ganska bra.

Men vi ser i dag allt fler tecken på att det håller på att förändras. Inte minst genom strömhoppet av läsare till de så kallade alternativa medierna. Det är ytterligare en anledning till självkritik och rannsakan.

Journalistik är svårt och ingen exakt vetenskap. Den ställer stora krav på utövaren, både vad gäller omdöme, självständighet, kunskap och mod. Att utöva ett gott journalistiskt hantverk i en alltmer global och turbulent värld, där nya fenomen och frågeställningar hela tiden dyker upp, gör det svårare än någonsin.

Nödvändigheten av ovanstående färdigheter, tillsammans med ökad omvärldskunskap, har aldrig varit större för en av samhällets viktigaste aktörer — journalisterna.