Pare tot mai dificil să vorbim, în România de astăzi, despre competenţă, profesionalism, competitivitate şi excelenţă în cercetare şi educaţie. Cu atît mai dificil, cu cît depolitizarea atît de necesară a acestui domeniu nu a avut loc şi orice tentativă de a corela cercetarea românească cu practicile internaţionale a fost sortită eşecului. Eforturile fostei echipe ministeriale, coordonate de Mircea Dumitru, de a impune criterii elementare pentru cercetarea ştiinţifică au fost anulate de recenta decizie a actualului ministru al Cercetării şi Inovării, domnul Şerban Valeca.

Şi nu e vorba aici despre dreptul oricărui ministru de a schimba componenţa unor echipe ministeriale sau a unor consilii consultative cu atribuţii în cercetare, ci de faptul că această măsură este pur şi simplu arbitară, cîtă vreme în componenţa noilor consilii consultative nu intră – decît într-un procent mai mic de 10% – reprezentanţi ai principalelor universităţi din ţară, acelea care asigură peste 50% din cercetarea existentă la nivel naţional. Detaliile tehnice ale acestei situaţii le puteţi citi în scrisoarea de protest adresată Primului Ministru al României de către consorţiul Universitaria, alcătuit din reprezentanţi ai Universităţii Bucureşti, Universităţii „Babeş-Bolyai“, din Cluj, Universităţii „Alexandru Ioan Cuza“, din Iaşi, Universităţii de Vest, din Timişoara şi Academiei de Studii Economice, din Bucureşti (click AICI).

Problema de fond este însă una mult mai gravă şi cu consecinţe dramatice nu doar asupra învăţămîntului superior românesc, ci şi, pe termen lung, asupra vieţii de zi cu zi. Pentru că sunt deja ani buni de cînd politicianismul şi interesele de grup au făcut ca impostura să se instaleze comod în cele mai diverse domenii ale vieţii sociale, inhibînd astfel orice posibilitate de redresare a societăţii autohtone. La aproape trei decenii de la prăbuşirea regimului comunist, constatăm că sistemul de pile, cunoştinţe şi relaţii, care făcea posibilă supravieţuirea în vechiul regim, nu numai că nu a dispărut, dar pare mai actual ca niciodată. Căci nu profesionalismul şi competenţa contează atunci cînd e vorba de a ocupa o demnitate publică sau un post oarecare – ce presupune însă aptitudini şi cunoştinţe certe –, ci apartenenţa la partidul de guvernămînt, la un grup anume sau, adeseori, gradul de rudenie cu X sau Y, aflaţi invariabil în vecinătatea Puterii. Impostura începe devreme, încă de pe băncile facultăţilor, atunci cînd un student fără nici o pregătire obţine, prin fraudă, o notă de trecere şi, ulterior, prin metode ce nu au nici o legătură cu obiectivitatea şi seriozitatea unor procese de evaluare reale, îşi trece în „palmares“ un doctorat fără nici o relevanţă în vreun domeniu de cercetare. Doar doctoratul a ajuns şi el o „modă“, cîtă vreme cei chemaţi să coordoneze, să îndrume şi să depisteze eventualele fraude intelectuale sînt, la rîndul lor nişte impostori fără altă acreditare în afara apartenenţei politice.

Cine legitimează pe cine în aceste condiţii? Cum e posibil să înlocuieştii criteriile competenţei profesionale, confirmate naţional şi internaţional, cu cele ale apartenenţei regionale, cum să propui cantitatea în locul calităţii, cum să ignori performanţele profesionale reale, preferînd să te încojori de sfertodocţi cu carnet de partid? De ani de zile educaţia, cercetarea, sănătatea şi cultura au fost tratate de politicieni ca simple mofturi, pentru care nu e necesară o viziune pe termen lung. Faptul că în aceste domenii nu a existat continuitate, nu au existat obiective clare şi nici un pact semnat de toate partidele, cu principii asupra cărora să se pună de acord toate partidele, ne-a adus în situaţia de a pierde un timp extrem de preţios. Bîjbîim azi, în pofida faptului că există modele de reuşită internaţionale, pe care le-am fi putut prelua.

Complexul „zidului părăsit şi neisprăvit“ se manifestă şi acum la fel de puternic ca în zorii modernizării de la finele secolului al XIX-lea. Educaţia şi cercetarea în special sînt domeniile în care s-a „inovat“ cel mai mult, căci aproape fiecare ministru nou venit a simţit nevoia să dărîme tot ceea ce s-a făcut înaintea lui – indiferent dacă era bun sau prost – în numele unei reforme mereu amînate, pentru că orice reformă are nevoie de timp pentru a-şi putea dovedi eficienţa.

Un lucru e cert: singura continuitate din domeniu este una care a favorizat proliferarea imposturii, a incompetenţei şi a lipsei de etică. Scurtele intervale de normalitate, de care domeniul a avut, totuşi, parte, au fost rapid şterse cu buretele, iar măsurile de bun augur luate de miniştri bine intenţionaţi au fost rapid anulate prin decizii abuzive, al cără potenţial negativ s-a desăvîrşit în timp, consolidînd ireversibila degradare a educaţiei şi cercetării româneşti.

O „inovare“, desigur, specific naţională.