Jeg taler ikke med folk om mit sexliv, for folk finder det usexet at høre på.

Det er den opfattelse, jeg har fået ud fra et hav af episoder, hvor folk har givet udtryk for, at mit sexliv er usexet.

For to måneder siden blev jeg eksempelvis frabedt at have sex i mit eget hjem, fordi min daværende roomie fandt måden, jeg havde sex på, ulækker, ucharmerende og usexet.

Jeg skulle have samleje med en fyr, og før festlighederne kunne begynde, rensede jeg endetarmens afføringsrester væk for at undgå uheld i soveværelset. Jeg havde antaget, at der var en direkte skakt fra badets afløb til kloakken. Desværre tog jeg fejl, og de uheldige afføringsrester i risten blev afgørende for, om jeg måtte have sex i lejligheden.

Da min roomie reagerede på fundet, blev jeg ydmyget, flov og totalt pinlig over min måde at have sex på.

Det var ikke første gang, jeg erfarede, at folk kan have det svært med min måde at have sex på. Jeg var eksempelvis til et middagsselskab, hvor der blev diskuteret sex mellem gæsterne. Jeg troede, at der er også var plads til mine ytringer i selskabet, men idet jeg begyndte at forklare, hvad sex er for mig, blev jeg bedt om at tie stille med kommentaren:

»Stop, Andreas, det er fair, at du er homoseksuel, men jeg vil bare ikke høre om det.«

Subtil diskrimination

For 100 år siden var homoseksualitet en psykisk sygdom, og det er kun 37 år siden, at min seksualitet blev fjernet fra Sundhedsstyrelsens liste over sygdomme. I dag har homoseksuelle næsten samme rettigheder som heteroseksuelle.

Det gør mig tryg, at vi i Danmark har en regering, der står på frisindets og frihedens side og beskytter mine rettigheder. Vi har en statsminister, der tager endnu et skridt ind på LGBT-scenen, hvor han skal tale under Priden i denne uge.

Men det her handler ikke om politik og formelle rettigheder, men om den diskrimination og marginalisering, der udspringer af den almindelige samtale mellem mennesker. Det er os som almindelige mennesker, der bærer et ansvar for at kommunikere ligeværdigt med alle, uanset seksualitet.

Unge er i dag ret eksplicitte i deres måde at tale om deres sexliv på. Det er netop i denne type samtaler, at det bliver tydeligt, at mange tager afstand fra det homoseksuelle sexliv, som de finder frastødende. Det er en skam.

Unge inspirerer hinanden, eksperimenterer og udveksler erfaringer. Det er naturligt, idet unge udvikler deres seksualitet i samspil med andre. Det er nøglen til at skabe nuancerede forståelser af hinandens seksualitet. Den erfaringsudveksling kan jeg ikke deltage i.

Hvorfor taler du ikke bare med dine homovenner om dit sexliv, tænker du måske. Jeg er ikke tilhænger af at skabe et parallelsamfund, hvor det kun er andre homoseksuelle, jeg kan diskutere sex med, det vil for mig være ensporet og unuanceret.

Mine oplevelser har formindsket min lyst til at tale åbent om mit sexliv, da jeg ikke kan vide mig sikker på, hvilken reaktion jeg får fra folk. Hver gang jeg indgår i nye sociale sammenhænge, må jeg vurdere, hvor meget forskellighed fællesskabet kan rumme. Ofte bliver min konklusion, at måden, jeg har sex på, kan true den sociale struktur.

Til fester må jeg eksempelvis altid vurdere, hvor højt der er til loftet. Tit føler jeg ikke, at jeg kan tale frit under festen. Og det er ikke, fordi jeg ønsker at forklare Gud og hver mand om mit sexliv. Jeg ønsker blot at kunne være åben og løfte sløret lidt.

Konkret homofobi

Fra disse oplevelser har jeg opbygget nogle alvorlige selvværdskomplekser. Men er min måde at have sex på klam? Klart nej. Den måde, jeg har sex på, er ikke forkert. Den er lige så god som alle andres måder.

Jeg oplever, at der er en uskreven regel om, at homofil sex kun kan diskuteres på et overfladisk niveau. I det sekund, folk bevæger sig i retning af noget, der er atypisk, så som kvinder, der har lyst til analsex, porno eller onani, så mødes de med en manglende anerkendelse hos andre.

Det fører til det pinefulde spørgsmål: Har folk ’bare’ en meget lav accept af andet end den traditionelle missionær – eller handler det her dybest set om homofobi?

Danskerne har accepteret homoseksualitet på et abstrakt, politisk plan, men det er fortsat svært for dem at høre om eller håndtere konkret homosex. Folk er homofober lige så snart, det bliver konkret.

Det er trist, da det at anerkende konkret homosex i en samtale er på niveau med at anerkende det, at alle har lov at holde i hånd og kysse offentligt.

Når det er sagt, betyder det ikke, at jeg vil tvinge folk til at høre om mit sexliv.

Jeg har respekt for folk, der ikke ønsker at debattere deres private sexliv. Men jeg taler om de samtaler, hvor folks dobbeltmoral viser sig. Når I griner, laver jokes eller lægger afstand til snakken om, hvordan jeg har sex, gør I indirekte min seksualitet til noget forkert, og derfor undgår jeg at tale om det.

Folk, som i billedrige vendinger taler om deres eget sexliv, men som ikke kan tåle at høre om konkret homosex, er i min optik homofober.