Morten Østergaard, politisk leder af Radikale Venstre. Foto: Ólafur Steinar Gestsson / Scanpix Denmark

Hvad vil Radikale Venstre efter næste valg? Det spørgsmål hænger stadig i luften, mener TV 2s politiske analytiker Peter Lautrup-Larsen.

- Jeg forstår ikke, hvad du siger.

Spørgsmålet blev hængende i luften, da TV 2s Søren Lippert i går, onsdag den 7. februar, besøgte den radikale leder Morten Østergaard i Vollsmose under dennes turné til ghettoer rundt om i landet.

Morten Østergaard prøver at blive klogere på integrationsproblemerne. Et rosværdigt forsøg på at komme ud i virkeligheden. Søren Lippert derimod forsøgte omvendt i sit talkshow ”Lippert” at få opklaret, hvad de radikale egentlig mener, når de erklærer, at partiet skal have indflydelse på udlændingepolitikken for at pege på socialdemokraternes Mette Frederiksen som statsminister. Man må håbe, at Morten Østergaard får mere ud af sine studier i virkeligheden, end Lippert fik ud af sin spørgerunde med partilederen.

Jo, de radikale vil ikke være ”nyttige idioter” for at bruge Morten Østergaards egne ord. Men hvad så? Hvem vil partiet så pege på? Det spørgsmål og svar hænger stadig i luften.

Socialdemokraterne ryster i hvert fald ikke på hånden. De er tydeligvist mere nervøse for at miste deres egne vælgere i krydsfeltet mellem partiet selv og Dansk Folkeparti, end de frygter et radikalt parti med 11-12 mandater efter øjeblikkets meningsmålinger, hvis det går godt for Morten Østergaard ved et kommende folketingsvalg om godt et år, eller hvornår det kommer.

Mandagens udspil fra Mette Frederiksen med de opsigtsvækkende signaler om markante stramninger på udlændingeområdet og socialdemokraternes medvirken i onsdagens aftale om regler for familiesammenføringer er højtlæsning for de radikale. Folketingets store flertal af regeringen, Dansk Folkeparti og altså socialdemokraterne prøver ikke engang at skjule, at formålet er at skelne mellem danskere og de udlændinge, aftalepartierne gerne vil have til Danmark – og så dem fra ikke-vestlige lande, der betragtes som mere vanskelige at integrere som beboere i diverse ghettoer gennem generationer.

Det er den politiske falanks med mere end 10 gange så mange mandater, de radikale nu vil bryde ved at true Mette Frederiksen. Noget, hun altså i øjeblikket giver fingeren. Og så er det endda sagt pænt.

Føler intet

Den socialdemokratiske partitop føler absolut intet for de radikale. Det skulle da lige være foragt. Det forekommer således at være mere end i forhistorisk tid at tænke tilbage på dengang, socialdemokraterne ikke kunne forestille sig at få og holde fast i magten uden at lefle for det lille midterparti.

Tilbage i statsminister Poul Nyrup Rasmussens regimente i 1990’erne var det utænkeligt at lade sig skille fra den radikale Marianne Jelved, uanset hvor umulig hun og hendes parti var med socialdemokratiske øjne – ikke mindst på udlændingeområdet.

Okay, Helle Thorning-Schmidt og SF’eren Villy Søvndal prøvede ganske vist med deres ”Fair Løsning” og ”Fair Forandring” før valget i 2011, som de radikale angiveligt ikke kunne rette et komma i. Og blev banket tilbage til de politiske begynderkurser af den radikale Margrethe Vestager i de berømte eller berygtede forhandlinger i det sorte tårn, inden Helle Thorning-Schmidt dannede regering med alle tre partier og knækkede halsen politisk set ikke kun på sig selv, men også og især på SF.

Et forløb, der er de radikales hovedargument for, at det også denne gang går på samme måde. Også en Mette Frederiksen må smide håndklædet i ringen og give de radikale markante, synbare indrømmelser, messer de over for tvivlere på Christiansborgs gange.

Anderledes denne gang

Denne gang er bare anderledes. Mette Frederiksen og politbureau Sass har set dybere i stillingen end forgængerne. De politiske skakbrikker står anderledes. Hvis nogen er tæt på skakmat, så er det snarere Morten Østergaard end den socialdemokratiske partiformand.

Vestager kunne true med alternative flertal uden om socialdemokraterne. Hun kunne gå sammen med blå blok på dagpengeområdet, tilbagetrækning med højere pensionsalder og en økonomisk politik, der satte hensynet til at lokke flere arbejdstimer ud af danskerne gennem skattelettelser – det såkaldte jobudbud - højere end venstrefløjens ønske om mere lighed og øget velfærd.

En trussel, som Helle Thorning-Schmidt bøjede sig for i en grad, så hendes finansminister Bjarne Corydon nærmest blev mere radikal end de radikale og gjorde Vestagers politik til sin.

Men hvad skal Morten Østergaard true med? At han får flertal på udlændingeområdet for sin politik er lige så sandsynligt, som at den Tesla, der nu er sendt ud i rummet, ender med at få en parkeringsbøde på Mars.

Intet alternativ

Helle Thorning-Schmidt havde intet alternativ til Vestager. Mette Frederiksen er derimod mere end på date med Kristian Thulesen Dahl. Når Morten Østergaard vil rulle stramningerne tilbage, efter Mette Frederiksen er gået til højre på udlændingeområdet, så står Thulesen Dahl klar som et mere end brugbart alternativ.

Og når Morten Østergaard vil have reformer og tænke langt i 2025 planer i den økonomiske politik, så er Mette Frederiksen i venstredrejning hånd i hånd med – ja, hvem – naturligvis Kristian Thulesen Dahl. Helle Thorning-Schmidt er endt uden for politik i London, Bjarne Corydon som chefredaktør på Børsen. Morten Østergaard har ingen venner i det store parti og slet ikke i dets statsministerkandidat.

Dertil kommer, at Mette Frederiksen mener det. Det er ikke kun af vælgertaktiske grunde, hun ser mod højre i udlændingepolitikken. Frygten for parallelsamfund og pres på velfærden er et grundlag for den socialdemokratiske handling. Det kan godt være, at hun klogere end Lars Løkke Rasmussen undlader at hævde ”jeg vil ikke være statsminister for enhver pris”. Men holdningen er den samme. Morten Østergaard kan ikke true sig til et socialdemokratisk løftebrud.

Lidt bekymring

Naturligvis kan det godt bekymre socialdemokraterne, at Enhedslisten synger med i det radikale kor med nye vedtagne krav om indflydelse for ikke at vælte en socialdemokratisk ledet regering. Og det kan også godt være, at Alternativet ikke engang lover at pege på Mette Frederiksen, med mindre hun begynder at tænke grønt. Men holdningen i den socialdemokratiske partitop er, at nok bliver det besværligt og kan ligne en rød regering, der bygger på sandbund. De skal nok håndtere Morten Østergaard, Pernille Skipper og Uffe Elbæk alligevel.

For igen. Hvem skal de kritiske partier ellers pege på? Kristian Jensen jubler de radikale over. Endda har de brugt det fattige partis få annoncekroner på en kampagne med hans portrætfoto som blikfang. Svaret fra Venstres næstformand må dog skuffe. Han er blevet så bange for den radikale skygge, at han benyttede forrige weekend og spalterne i Berlingske til at fornægte ethvert politisk synspunkt, der kunne lugte af partnerskab med Morten Østergaard og hans parti.

Nu må vi forstå, at Kristian Jensen er strammer i udlændingepolitikken. Væk er bekymringen for grænsekontrol og smykkelov. Kritikken af Dansk Folkeparti for at være et ”ansvarsfrit protestparti” er lagt på hylden. Nu er samarbejdet med Kristian Thulesen Dahl det, der giver mening i Venstreløvens politiske tilværelse.

Langt fra kongemager

I øjeblikket er de radikale langt fra den rolle som kongemagere, de historisk har haft monopol på. Den ligger hos Kristian Thulesen Dahl og Dansk Folkeparti. Hvis nogen er i tvivl, behøver de bare se, hvordan de to store statsministerbærende partier retter ind.

Klogt er det derfor af Morten Østergaard at tage ud i virkeligheden. Prøve at gøre en dyd ud af at søge nye muligheder. Få et synligt erfaringsgrundlag til erstatning for det billede, hvor radikale ledere altid har været set som en del af inventaret bag Christiansborgs tykke mure.

Derinde har han i øjeblikket ikke så meget at hente. Og slet ikke, når politiske trusler kun bliver mødt med skuldertræk af dem, de er rettet imod.