Lad os lege en selskabsleg.

Forestil dig, kære læser, at du har en gul post-it seddel klistret i panden med et navn på en kendt dansker, som du skal gætte.

Vi når dertil, hvor du spørger:

Er det en rig person?

'Ja,' svarer vi andre.

Sådan en, der går i dyre sko?

'Ja.'

Så vedkommende har penge, status og en privilegeret plads i samfundet?

'Ja.'

Og personen har vel også en luksuriøs bolig, en villa, en penthouse lejlighed eller sådan noget?

'Ja.'

Er det ham der Lars Seier fra Saxo Bank?

'Nej.'

Tiden løber ud. Du har tabt. I irritation river du sedlen af panden og læser:

’Pernille Skipper’.

Socialisme har altid været en elskværdig idé. Som i afskaffelse af uretfærdighed, af ulighed og deling af goderne samt ansvar for fællesskabet. ’Fællesskab fungerer’, som Enhedslistens slogan lyder. Problemet med socialisme er dog - som et kvikt hoved på tidspunkt fastslog - at man ender med at løbe tør for andre folks penge.

I Danmark har vi egentlig ikke socialister eller kommunister. Selvom Joachim B. Olsen og andre liberale hedsporer i ophidsede stunder påstår det.

Vi har sindelagssocialisme. Hvilket vil sige, at man må gerne ønske et lige samfund og holde med de fattige i teorien, men samtidig i praksis efterstræbe fordele og egne gevinster samt holde fast i sine privilegier.

Man behøver ikke leve, som man prædiker.

Når Pernille Skipper ender i en penthouse på Nørrebro via profitten fra en forældrekøbslejlighed – en arvefinte, partiet er stærk modstander af og kalder ’en ulighedsmaskine’ - er det således ikke hykleri, ifølge Skipper selv.

Hun har blot været ’en heldig kartoffel’, som hun udtrykker det på Facebook.

Læg her mærke til, at der åbenbart er tale om noget udefrakommende, som tilstunder hende en fordel, som Enhedslistens politiske ordfører – forsvarsløst, må man gå ud fra – var tvunget til at tage til sig.

Som i ’desværre, venner, jeg er mere lige end andre, men hvad kan man gøre?’

Nu er det så på tide, at man afskaffer forældrekøbsmodellen for at få flere ungdomsboliger i København, oplyser Skipper tillige på Facebook og kan åbenbart ikke se, hvor bekvemt det lyder.

Denne mangel på at kunne se sig selv er dog ikke så forbløffende, som man først antager.

Den er faktisk en tradition.

Pernille Skipper og partiveninde Johanne Schmidt-Nielsen - med sin villa - træder i deres private ejendomseventyr gnidningsløst ind i en lang national fortælling om venstrefløjen og dens dobbeltmoral.

Fra kollektivernes køkkenkamp om manglen på hænder til opvasken til den slunkne fælleskasse. Fra dens absolutte højdepunkt i halvfjerdserne og frem.

Lad mig illustrere det ved at citere Alternativets leder, Uffe Elbæk, der har beskrevet sin revolutionære fortid på Facebook sådan her:

’Selv nåede jeg at snuse til bo-ml (bolig marxister leninister, hvor jeg var med i en studiegruppe), DKU (Danmarks Kommunistiske Ungdom, som jeg efter et år meldte mig ud af igen, pga af moderpartiets dogmatisme), VS (Venstresocialisterne, som jeg først syntes var skarpe, for bagefter at blive for slappe), KF (Kommunistisk Forbund, som jeg lærte rigtig meget af) for at vende tilbage til VS igen (fordi KF fusionerede tilbage til VS – som KF oprindelig var en udbryder-gruppe fra). Det hele nåede jeg fra 1972 til 1981.’

I dag er alt dette samlet i et parti:

Enhedslisten. Et moderparti, der åbenbart ikke har så meget ’dogmatisme’ tilbage. Et parti, hvis forståelse af nationalisering af produktionsmidler og privat ejendomsret fint rummer, at partiets frontfigur, Pernille Skipper, er den partileder af alle i Folketinget, der bor til den højeste kvadratmeterpris.

Men skal man nødvendigvis selv bo i jordhule, hvis man erklærer solidaritet med andre, der gør det?

Nej, naturligvis ikke. Men hvis idealet er lighed, og dette i praksis først effektueres, når den jævne mand overtager, anfægter et liv i slet skjult kærlighed til kapitalisme og materialisme måske nogle af de jævne mennesker derude.

Hvis Pernille Skipper stiller sig op i Christian Louboutin-stilletter og taler om, hvordan hendes og Enhedslisten hjerte banker for de udsatte, må der indregnes et vist fradrag i troværdigheden.

Sindelagssocialisme er holdning adskilt fra handling.

Der følger ingen forpligtelse med. Man kan klare sig med bragesnak og leve i ren luksus for den sags skyld.

Derfor er det også, som indledningsvist antydet, en form for socialisme, hvor der principielt intet er til hinder for, at milliardær Lars Seier Christensen kan melde sig under fanen.

Ret beset er der tale om en slags selskabsleg.

Socialisme er for længst blevet noget, vi leger.