Ljuljačka je ovdje još uvijek poprilično egzotičan izum, a naprave kakve ima Bundek za nas su čudo neviđeno. Mi sjedimo uz logorsku vatru i zamišljamo da imamo ljuljačke, a o parku se bojimo i razmišljati.

Na dosta toga gunđam i kolutam očima. Nekad je nešto potpuno nebitno. Pretpostavljam da je to problem svih nas koje gadno drma pubertet. Često (kad kažem često ne mislim na rijetko niti je to hiperbola, nego na zaista često) kažem i ono što ne bih trebala, pa se automatski sjetim priče o nekoj nasumičnoj baki koja je ovako opisala svoj pubertet: ”Ja sam s 13 godina svojoj majci nešto opsovala. Kad me pljusnula, ujutro sam ušla u pubertet, a navečer izašla.” Tako se to, valjda rješavalo nekad…A sad, da se vratim na moje kolutanje očima.

Da…dosta toga me ljuti, a posebno predrasude i ljudi s kompleksima, iako, priznajem, i sama se ponekad s tim borim. I predrasude i komplekse vežem uz moj kvart -Kozari Bok. Da, da…kažu, kvart neradnika, mafije, kriminala. Ma, da, da…to je onaj gdje je Bandić preskakao lokve i pravio se da ga zanima Naš kvart. I naravno, iz te predrasude nepošteno povučeš kompleks, pa u društvu prešućuješ od kud si. Ali, ne i ja. Da vam nešto objasnim, Zagreb ne bi bio Zagreb bez Kozari Boka.

I dok mi njemu dajemo sve, on na nama škrtari. Ništa čudno. Moj kvart s najmanje 10-tak tisuća ljudi – nema park. Ljuljačka je ovdje još uvijek poprilično egzotičan izum, a naprave kakve ima Bundek za nas su čudo neviđeno. Mi sjedimo uz logorsku vatru i zamišljamo da imamo ljuljačke, a o parku se bojimo i razmišljat. Ali, znate što? Mi imamo ono o čemu većina Zagrepčana može samo sanjati. U mom je kvartu svako dvorište park!





Na ljuljačku moje sestre su svi dobrodošli, a u pješčanik male Sare uvali se pola ulice. I sve ih nahrani moja velikodušna susjeda koja peče palačinke za sve. Istina je živa…Mi casa es su casa. Kod mene se kuća ne zaključava. A i zašto bi? Tko može promaknuti susjedi Ljubici koja poput čovjeka iz SOE vješto špijunira kroz zavjesu? Da, da…žena sa zadatkom.

Uvijek sam sumnjala da se iza gospođe s viklerima i keceljom krije dobro obučen špijun. Oduvijek sam znala da su kuhača i ajvar na štednjaku samo krinka. Imam jednu malu zgodu koja me zatekla jučer upravo u mom kvartu kada sam hodala do tramvajske stanice sa prijateljicom. Naime, na tlu sam uočila mobitel. Bio je to dobar mobitel. Odmah, prva misao bila mi je da je nekome ispao.. .Prijateljica i ja gledale smo u njega nekoliko sekundi, a onda nam je palo na pamet da provjerimo ima li neki broj u imeniku koji bismo mogli nazvati i reći za mobitel…

U žaru mog saginjanja pružila sam ruku prema mobitelu i u tom trenutku mobitel je izmaknuo. Naravno, bio je privezan za prozirnu špagicu. A, iza ugla su izletila dva nasmijana lica koja su jedva od smijeha uspijela reći ”HA, jesmo vas!” Nismo se mogle prestati smijati. To je samo jedan od mnogo dokaza da ovaj kvart nije samo od ljudi koji gledajući u pod idu na posao i s posla. Obožavam svoj kvart. Kuće su nam tako stiješnjene da svi o svima sve znaju, a prostora za obiteljske tajne nema. I ono malo tajni što postoje raskrinkaju susjede koje na fejsu (čitaj-ogradama) chillaju u kasni noćni sat. Doista su razvile svoju genijalnu taktiku-biti tiho, a postojati. Ne čuješ ih, a ima ih šest.

No, želim, zapravo, poručiti Zagrepčanima da se klone predrasuda, a ljudima iz mog kvarta da se riješe kompleksa. Jedva čekam prvi dan srednje škole. Ući ću i na sav glas reći: ”-Bok, ja sam Laura, iz Kozari Boka. A vi? Otkud ste vi?

>>> LAURIN INBOX: KAKO JE JEDNA ZEBRA ZALUTALA MEĐU BAD BLUE BOYS-e…

>>> LAURIN INBOX: MILANOVIĆ, SPUŽVA BOB i MENTALNA ZRELOST…

>>> LAURIN INBOX: Kako su mi DVA MAMIĆA I JEDNA CRTA UKRALI LJETO

Komentari