Europa u Balkan projicira dijelove sebe kojih se srami ili ih želi potisnuti - od iracionalnosti i sklonosti užitku do netolerancije i etničke mržnje U prošlom sam tekstu pisala o vrsti prezira spram naroda koji iskazuju pripadnici političkih elita u Hrvatskoj, a koja se kristalizirala u javnim raspravama tijekom provedbe zadnjeg referenduma. Radi se o stavu prema kojem, ukratko, narodu ne treba dati u ruke puno prilika za političko odlučivanje budući je neuk i nekompetentan. Ovdje nastavljam istraživati srodan oblik samostigmatizacije gdje, na još općenitijoj razini, svojevoljno sami sebe kao zajednicu prozivamo Apsurdistanom. Već je dosta napisano o tome kako smo kao Balkanci "zamišljeni" u imaginaciji Zapada. Kao granični teritorij, Balkan od 19. stoljeća predstavlja repozitorij projekcija stare Europe o barbarizmu i hedonizmu. Još od Crnog janjeta i sivog sokola Rebecce West (1941) europska imaginacija je ispunjena slikama Balkana u žanru krvoločnog etničkog nasilja s jedne, te uzburkane krvi, hedonizma i strasti s druge strane. Kako nam je pojasnila Maria Todorova (1997), u europskoj koncepciji Balkan je istovremeno i u Europi i izvan je - svojevrsni Europin id, necivilizirano ali seksi iracionalno Ja. Tako nas je časopis Economist na početku ekonomske krize 2009. g. opisivao kao regiju koja je sprčkala reforme i spiskala milijarde dok je trajala "pijanka stranih investicija"[i]. Kao što sebe želimo vidjeti kao osobu koja vrijedno radi, džogira ujutro i zdravo jede, a ne kao nekoga tko spava dokasno, povremeno laže i nikako da stigne do teretane - tako i Europa u Balkan projicira dijelove sebe kojih se srami ili ih želi potisnuti - od iracionalnosti i sklonosti užitku do netolerancije i etničke mržnje. U toj simplificiranoj dihotomiji Europa predstavlja civilizaciju, racionalnost i napredak, a Balkan predstavlja zaostalost, nasilje i otpor modernizaciji.

Primarni refleks na takvo etiketiranje u Hrvatskoj je bilo nijekanje pripadnosti Balkanu. Prvi hrvatski predsjednik Franjo Tuđman bio je gorljivi zagovornik pripadnosti Hrvatske srednjeeuropskom civilizacijskom krugu, te potrebi da ona izađe s Balkana i vrati se europskim korijenima. Njegova teza o Hrvatskoj kao "nerazdvojno povezanoj sa zapadnoeuropskom civilizacijom"[ii], kao i metafora o predziđu kršćanstva, ugrađene su u temelje naše moderne desne ideologije. Tuđman je tu ideju kombinirao s osloncem na Huntingtonovu teoriju o sukobu civilizacija kako bi Hrvatsku definirao nasuprot Balkanu kao "mitskome mjestu mraka i barbarstva"[iii], s kojim dijelimo samo kratku epizodu u 20. stoljeću. Ova koncepcija u najvećoj mjeri određuje i politički diskurs nakon 2000. godine, s manjim modifikacijama od Račanove vlade nadalje, kada je pod pritiskom regionalnog pristupa Europske unije obnovljena metafora o Hrvatskoj kao mostu između Zapada i Istoka[iv]. Prema tome, nijekanje pripadnosti Balkanu čini postojanu odrednicu hrvatskog identiteta, potvrđenu i u nedavnom govoru ministrice Pusić na otvorenju izložbe Meštrovićevih djela u Parizu, kada je istaknula "da je Hrvatska oduvijek bila kulturni dio Europe"[v].