Jeg er vokset op i en forstad til Vejle i et villakvarter med mine forældre, to søskende og en kat. Det var et forholdsvis lukket samfund, hvor folk ikke skejede ud. Det var alt sammen øvre middelklasse. Indfødte danskere. Heteronormativt hele vejen igennem.

Jeg var en meget stille person. Jeg censurerede mig selv så meget, at jeg nærmest holdt op med at sige noget. For ikke at tiltrække mig opmærksomhed. Jeg tror ikke rigtig, der var nogen, som kendte mig. Det var selvfølgelig ærgerligt, men jeg tror også, det var fordi, jeg ikke rigtig kendte mig selv.

Jeg var 19 år, da jeg første gang tænkte tanken: ’Jeg er kvinde’. Det var, da jeg for første gang stødte på begrebet transkønnethed. Jeg kunne identificere mig med det med det samme. Det var det, jeg var. Det var en skræmmende tanke, for jeg vidste ikke, hvad det ville betyde for mig. Men det var også virkelig befriende, for nu havde jeg i det mindste en forklaring på, hvorfor jeg havde haft det så dårligt i så mange år. Nu havde jeg noget, jeg kunne arbejde på at fikse, i stedet for at gå rundt resten af mit liv og ikke vide hvorfor jeg var ked af det.

I starten fortalte jeg det ikke til min familie. Jeg var bange for, at de ville afvise mig og ikke anderkende, at jeg havde det på den måde. Jeg var bange for, de ville sige til mig, det bare var en fase, og prøve at ændre mig.

Det var svært for mig at erkende, at jeg var transkønnet, for jeg kunne godt mærke, at det ikke blev betragtet som almindeligt i samfundet. Det var unormalt at være på den måde, jeg var. Og de repræsentationer, jeg så af transkønnede i medierne, var overvejende negative.

‘Bare Menneske‘ (5:49) af Sigrid Nygaard og Ulrik Hasemann

Jeg fortalte det til min familie i november 2013. Jeg havde sagt til min mor, at jeg havde noget stort at fortælle hende, og jeg havde gjort mig mange forberedelser. Jeg havde taget min cykel med fra Aarhus til Vejle, fordi jeg var bange for, at de ville blive sure på mig, så jeg ville blive nødt til at cykle tilbage til stationen og tage et tog hjem til Aarhus med det samme. Det viste sig, at al min frygt var ubegrundet. Min mor og min far var hurtige til at sige, at de støttede mig fuldstændig.

Min far har stadigvæk svært ved at bruge de rigtige ord, at sige ’hun’ og ’Maia’. Jeg kan jo ikke ændre på, at jeg var hans søn i 26 år. Jeg er stadig den samme person, og jeg ligner mig selv langt hen ad vejen. Men han er kommet godt efter det, og jeg er ret tålmodig.

Jeg har været i hormonbehandling i et år. Min ansigtsform har ændret sig, ret drastisk faktisk. Behandlingen gør, at jeg kan se mig selv i spejlet og se mig selv som kvinde. Det giver mig en tro på, at andre også ser mig sådan, og det giver mig større selvtillid.

Jeg vil gerne have børn, og jeg er forberedt på, at det kommer til at være adoptivbørn. Problemet er bare, at når jeg kommer gennem behandlingssystemet her i Danmark, får jeg diagnosen transseksuel, som stadig er en psykiatrisk diagnose, der endda hører ind under personlighedsforstyrrelser. Det kan gøre, at jeg bliver erklæret uegnet som adoptivforælder. Det gør mig enormt ked af det og rasende at tænke på, at vores system er bygget sådan op.

Jeg har ikke rigtig mødt nogen modstand – i virkeligheden. Der er aldrig nogen, som har sat sig over for mig og fortalt mig, at jeg ikke er noget værd og bare burde hoppe ud foran et tog. Det er der ingen, der siger i virkeligheden, men når folk kommer på internettet, siger de forfærdelige ting. Og mange transkønnede personer lever deres liv på internettet, fordi de er bange for at indgå i sociale relationer. Hvis jeg bare havde vidst, hvordan folk ville reagere, var jeg sprunget ud allerede som 19-årig.

Dengang det gik op for mig, at jeg var transkønnet, vidste jeg præcis, hvem jeg skulle være, men jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre for at komme derhen. I dag har jeg ingen anelse om, hvor jeg skal hen, eller hvor det ender, men jeg ved præcis, hvad jeg skal gøre for at komme derhen.«

Maia Linnet, 27 år, psykologistuderende og transkønnet. Maias historie er fortalt til Informations Sigrid Nygaard og Ulrik Hasemann. Læs Eila Neergaards fulde historie her

Informations film om transkønnede er en del af debatrækken Fremtiden Direkte, hvor vi 5. marts afholdte et arrangement om Krop og Kærlighed. Videoen og debatarrangementerne er støttet af Lundbeck Fonden. Næste arrrangement i rækken handler om Videnskab - læs mere og tilmeld dig her