Valgkampen gjorde det tydeligt, at et kærligt Danmark kræver arbejde, og at vi ligesom imamerne opfordrer hinanden til kærligt medborgerskab, skriver lægestuderende

DET ER valgkampens efterkrigstid. Politiske modstanderes skytsgrave er blevet gravsted for mange faldne folketingskandidater, mens veteranerne fra højrefløjen allerede er godt i gang med at tæske løs på deres evige syndebuk: muslimerne, der utroligt nok både kan være skyld i deres fremgang og tilbagegang. De mennesker, der i årtier utrætteligt blev klandret for at være antidemokratiske, bliver udstillet på avisforsiderne, fordi de har været for demokratiske.

Udlændingepolitik, som mest af alt handlede om danske muslimer, var en rædsom debat, der igen fratog muslimske borgere muligheden for at stemme nuanceret. For hold op, hvor har det været svært at være politisk engageret i andet end vilkår, der skulle sikre vores overlevelse som dansk-muslimske borgere. Mens klimaet heldigvis var allemandseje, var ”udlændinge” kun en mærkesag for de få.

Vi bliver holdt fast i den samme kamp, og det gør ondt at se, at den med årene kun bliver mere forskruet. Grundlæggende rettigheder skal være der, før vi kan løfte blikket mod vigtigere sager.

Det er bestemt ikke sådan, at jeg som muslim ikke er interesseret i politik, der investerer mere i kulturel dannelse og værdsætter landets kunstnere, eller frigør mig og mine medstuderende fra den stressfaktor, der varsler om, hvor kort tid vi har til at færdiggøre studiet.

Jeg ville ønske, at jeg – i stedet for at fokusere al min energi på at finde ud af, hvem der ikke vil deportere mig eller frarøve mig min religiøse frihed – kunne sætte flere spørgsmålstegn ved lovgivning om for eksempel aktiv dødshjælp, fordi det ligger mit hjerte nært og påvirker mit kommende virke som læge.

Valgkampen var så altomsluttende, at det ikke længere kun var et foretagende for de voksne. Det fulgte vores børn, ikke mindst vores muslismske børn, i frikvarteret og på deres sociale medier. Det efterlod megen forvirring og bange anelser, som forældrene måtte bearbejde i en samtale.

For de danske muslimer var valgkampen særligt begivenhedsrig og præget af, at ramadanens sidste dage også foldede sig ud. Ihærdighed, overflod af gavmildhed og selvransagelse, der karakteriserer fasten, gav således muslimerne flere anledninger til at tænke over deres rolle i samfundet. Medborgerskab blev omdrejningspunkt for samtale i de mange gæstfrie moskéer. Det hele kulminerede med eid den 4. juni, hvor store festivaler i solskinsvejr blev afviklet med hoppeborge og hennaboder. Eid lignede sig selv, med undtagelse af, at også eidprædiken var en opfordring til at være med i valget.

Valget blev historisk, ikke som følge af det store antal muslimer, der gik til stemmeboksen, men fordi de nazistiske trusler var på vippen til at komme til magten. Grundlæggende elementer af demokratiet blev testet.

De 1,8 procent danskere, der stod klar til at tale sig ind i det hadske sprog, fandt vej til det politisk etablerede Danmark, fordi 20 års uanstændig måde at tale udlændingepolitik på kridtede banen op for dem.

Hvis vi nogensinde skal kunne komme videre som samfund, må vi stå sammen. For i en periode kan vi fejre, at valget af omsorg i vid udstrækning vandt, men sameksistens må ikke tages for givet. De mennesker, der råbte op om deporteringer – det er vigtigt, at vi ved, de er der. De repræsenterer indædt bitterhed over at blive overset.

Ingen skal overses. Nu, hvor de har rejst sig, flaget og råbt, skal de ikke ties ihjel. De skal vide, at vi er der for dem, sørger for, at de har et værdigt liv, frihed til at spise alt det flæsk, de ønsker og drikke sig til Valhalla lige så tit, de agter – indtil de beslutter sig for at passe på helbredet eller miljøet og ikke et sekund før.

De fortjener et godt arbejde og et ordentligt sted at bo, dannelse og uddannelse, så de bliver i stand til at skelne fakta fra fake news og får en chance for at opdage, hvem der ikke har taget et godt liv fra dem. Det sorte parti, Stram Kurs, det splittede os ikke.

Det vækkede os. Valgkampen gjorde det tydeligt, at et kærligt Danmark kræver arbejde, og at vi ligesom imamerne opfordrer hinanden til kærligt medborgerskab.

Zainab Nasrati er lægestuderende ved Københavns Universitet.