Jair Marrufo er en af de dommere, som Kenn Hansen ikke mener hører hjemme ved VM. Foto: Hector Retamal / Scanpix Denmark

Den tidligere danske topdommer Kenn Hansen er ekspert for TV 2 SPORT under VM i Rusland, og giver her et indblik i, hvordan dommerne til VM udvælges.

KLUMME: Om et øjeblik starter den mest fortryllende turnering for fodboldfans. Der er noget magisk over landenes kamp mod hinanden, når spillerne fra de store, kommercielle klubhold rejser hjem og iklæder sig de nationale farver.

Men også på dommersiden er VM noget helt specielt. Jeg kan uden at overdrive det sige, at et VM udødeliggør en dommer. Et VM-stempel i cv’et afføder et dybt, respektfuldt buk fra andre med fløjten.

Der skal dog heller ikke herske nogen tvivl om, at der er milevid forskel på udtagelsen af dommere fra Europa og andre dele af verden. Konkurrencen i de forskellige regioners kvoter er simpelthen usammenlignelig. Lad mig give et par konkrete eksempel på direkte dårlige dommere, I vil opleve til VM.

På meget lavt niveau

Jeg agerede fjerdedommer for USA’s Jair Marrufo til U17 VM, og jeg var direkte rystet over hans totale mangel på lederegenskaber. Ikke kun internt i teamet, hvor der ikke var et eneste forberedende ord op til kampen, men også under selve kampen. For ham var dommerrollen blot at dømme frispark, indkast osv. – ikke at lede spillerne, som i mine øjne er dommerens vigtigste rolle.

I samme ende af skalaen sender de Forenede Arabiske Emirater en dommer med dobbeltnavnet Mohammed Mohamed. Han er en virkelig fin fyr, men jeg vil helt ærligt vurdere ham til at være på Danmarksserie-niveau. Det står lysende klart, at han kun er med til VM, fordi der ikke er mere kompetente dommere fra AFC (den asiatiske konføderation), hvor han hører til.

Kiggede man udelukkende på kvalitet, så ville VM altså primært blive dømt af europæiske dommere tilsat en håndfuld dygtige dommere fra andre egne – eksempelvis Irmatov fra Uzbekistan og Pitana fra Argentina. Især Sydamerika fostrer dygtige dommere, der bestemt også er berettigede til et VM, men Europa ville uden tvivl være hovedpulsåren.

Arjen Robben og Ravshan Irmatov. Foto: Gabriel Bouys / Scanpix Denmark

Jeg kan egentlig godt forstå, man ikke kigger udelukkende på kvalitet, men også på geografi til udtagelsen af dommere. Turneringen udgør hele verdens fodbold, og at det også gør sig gældende i dommertruppen, synes jeg faktisk ikke er kontroversielt. VM består jo heller ikke af de bedste fodboldhold, men de bedste hold ud fra den fordelingsnøgle, der er valgt til kvalifikationen. Også her er der altså regional repræsentation.

Europæiske dommere kunne gøre det bedre

De europæiske dommere plejer i de fleste tilfælde at løse de store opgør, fordi de har rutinen til det. Kigger vi tilbage på de sidste fire VM-finaler, så er de tre dømt af europæere. Det er derimod svært at forestille sig, at Hauata fra Tahiti, der stort set kun har dømt ubetydelige kampe hjemme i Fransk Polynesien, kommer i nærheden af en kamp, der betyder noget. Han er blevet valgt foran de engelske dommere fra Premier League, som slet ikke er repræsenteret i VM-truppen.

Jeg kan med sikkerhed sige, at de fem bedste engelske dommere uden de fjerneste problemer ville kunne vippe de dårligste fem VM-dommere af holdet, hvis man kiggede isoleret på deres dommerfaglige kapaciteter. Men det gør man ikke.

Pierluigi Collina. Foto: Jack Guez / Scanpix Denmark

Der er en anden ting, som bekymrer mig langt mere end den regionale udvælgelse. Men for at forstå den, skal jeg først forklare forskellen mellem UEFA og FIFA – en forskel ikke mange er klar over. Jeg var i flere år med til UEFA’s topdommersamlinger, og her var det faglige input vanvittig højt. Vi så tonsvis af klip, som gik i detaljer med de områder, der skulle strammes op på. Seancerne blev kørt med hård hånd af italienske Collina, som selv ikke-fodboldfans kender for det alien-agtige look og mange år på det absolutte topplan.

Det var fantastisk at være med i det selskab. Fagligheden var virkelig i højsædet, og der blev ikke gået på kompromis, når vi blev instrueret. Eksempelvis har UEFA i mange år villet brok og protester til livs, så international fodbold ikke ender som i Spanien med lange tumultagtige scener, puffen til dommeren og andet skaberi. Collina nærmest snerrede af os, at han ikke ville tolerere spillere, som underminerede dommernes autoritet, og hvis det skulle koste det andet gule kort til en stor stjerne, så måtte det være sådan.

Spoler vi et par år frem til Champions League-semifinalen i april, klappede jeg i mine hænder, da engelske Michael Oliver smed Juventus’ Buffon ud for, hvad der selv i den mildeste tolkning må anses som helt uacceptabel adfærd fra en spiller. Det er et resultat af stringent UEFA-træning, hvor prioriteten er den korrekte kendelse frem for den populære kendelse.

Michael Oliver giver det røde kort til Gianluigi Buffon. Foto: Curto De La Torre / Ritzau Scanpix

Forskellen på FIFA og UEFA

FIFA’s samlinger, derimod, adskiller sig markant fra, hvad jeg oplevede i UEFA. Indtil jeg stoppede som dommer var jeg med i bruttotruppen til VM i Rusland, og jeg nåede dermed at få et vist indtryk af FIFA’s måde at træne dommere på. Efter kun 10 minutter til en FIFA-turnering er det tydeligt at se, at de fleste dommere fra andre regioner er på markant lavere niveau. Jeg oplevede eksempelvis en afrikansk dommer, der spurgte vinderen af lodtrækningen, om han ville starte med at give bolden op. Enhver serie 3-dommer ved, at vinderen vælger banehalvdel, så jeg var ved at tabe underkæben over den manglende indsigt i selv helt elementære ting.

Disse forskelligartede niveauer præger FIFA’s dommertræning, og det virkede mest af alt vigtigt for lederne at sikre såkaldt ”kloge afviklinger” af kampen (slå med din pegefinger et par gange på næsen, mens du udtaler det). Det betyder, oversat til jævnt dansk: Gør alt, hvad I kan for at undgå kontroversielle kendelser. Det er nemlig sådan i FIFA, at selv en korrekt kendelse mod det forkerte hold kan sætte en stopper for din turnering. Det oplevede FIFA’s dommeransvarlige Massimo Busacca ironisk nok selv til VM 2010 i Sydafrika. Her dømte han et straffespark mod hjemmeholdet i kampen mod Uruguay. Kendelsen var sådan set korrekt nok, men det brød værtsnationen sig ikke om.

Med et politisk pres lykkedes det dem at holde ham væk fra yderligere kampe. Et helt dommerliv har han arbejdet mod at komme med til VM, og så stopper det efter én kamp, fordi straffesparket var kontroversielt i værternes øjne. Jeg kan slet ikke beskrive, hvor smagsløst og usportsligt det er. Men sådan fungerer FIFA.

UEFA’s benhårde fokus på kvalitet og ensartethed i de store kampe er altså vidt forskellig fra FIFA’s politiske efterrationalisering. Det betyder i værste fald, at en dommer ikke vil give et fortjent rødt kort, fordi det kan give ballade på de bonede gulve. Det så vi med Howard Webb i VM-finalen mellem Spanien og Holland i 2010, hvor Nigel de Jong ikke blev vist ud for sit Bruce Lee-spark.

Nigel de Jong sparker Xabi Alonso under VM i 2010. Foto: Carl De Souza / Scanpix Denmark

Jeg køber simpelthen ikke forklaringen, at ingen i dommerteamet så den klare forseelse. Det manglende røde kort var et produkt af den skole, FIFA prædiker. Undgå så vidt som muligt røde kort, straffespark og andre kontroversielle kendelser. Det må aldrig handle om dommeren. Problemet med denne sti er, at så ender det ofte med at handle om dommeren.

Nu er Collina blevet hentet til FIFA’s dommerudvalg for at stramme op. Hvis jeg kender ham ret, vil hans stikkende øjne hjælpe på problemet. Men han kan ikke nå at ændre på, at VM skal dømmes dels af rigtige topdommere og så B-kæden af amatører, der aldrig ville nå så meget som en U21-kamp i Europa.

Jeg sidder klar med popcornene.