Jeg er blevet tvunget ind på en beskyttet arbejdsplads. Majoriteten her er mentalt handicappede, og det er der intet i vejen med. Dog kan jeg ikke lade være med at føle mig en smule mærkeligt tilpas indeni, når min ’chef’ taler om at finde spændende opgaver til mig, der »er til at finde ud af,« som han formulerer det.

Lad mig sige det sådan her: Hvis jeg ikke kan finde ud af de arbejdsopgaver, som er herude, kan jeg lige så godt hoppe ud fra en bro. Jeg mistænker også den selvsamme ’chef’ for at have tabt småkagerne én gang for meget – manden kunne ikke stave til mit navn (Daniel), og i pausen, da vi gik over i kantinen, tog han en bolle med ost og sagde henkastet til kantinedamen, at hun bare kunne skrive det på regningen, hvortil hun svarede, at den snart var oppe på 700 kroner.

Jeg har fået en mission af vægtig karakter i dag: At samle papkasser. Folde sammen, tape i bunden, næste. Otte timer i streg. Jeg er glad for mit nye arbejde.

Min sidemand sidder og studerer sine sko med et livsløst blik i øjnene. Jeg har set dét blik før. Oftest i film om en stille psykopat, der til sidst får nok og går amok. Det er sikkert kun et spørgsmål om tid, før han trækker et gevær frem og skyder den frustrationsindpakkede følelse af tomhed ud, som alle her må føle. I så fald stiller jeg mig gerne forrest i skudlinjen. Der vil være et smil på mine læber, når jeg rammer cementgulvet. Hvilken befrielse.

Jeg har holdt det her ud i en måned nu. Og jeg kan ikke klare mere. Jeg har netop læst om, at en vis Stig Dragholm proklamerer sig selv som reinkarnationen af Jesus – i så fald må han meget gerne aflægge en visit hos mig og vifte en hellig hånd over min tilværelse.

Jeg har i hvert fald ét råd til dig derude, hvis du overvejer at hoppe ind i kontanthjælpssystemet: Lad være. Hvis du værdsætter livet, lad være. Hvis du kan lide at lave noget meningsfuldt, lad være. Hvis du rummer kreativ energi, lad være. Det system tager dig i et jerngreb. Det forgifter din personlige udfoldelses blomst, og jo længere du bliver, des mere visner du.

Ingen job at få

I dag er det onsdag. I fredags blev jeg garanteret et job, som skulle få mig ud af det her. I mandags fik jeg meddelelsen om, at de havde valgt at ansætte en anden. Det forekommer mig underligt, at sådan noget kan ske, men selvfølgelig; løgnagtige pikslikkere, der slanger sig nosseløst gennem tilværelsen, er der næppe underskud af.

Jeg har søgt og søgt, men på grund af mit beskedne CV – som i øvrigt kun rummer referencer til gamle chefer, der alle har fortrudt, at de overhovedet ansatte mig i første omgang – har jeg svært ved at finde et job.

Ikke, at jeg er en elendig arbejder generelt – jeg er en elendig arbejder, når arbejdet af direkte degraderende karakter (der kan sættes lighedstegn mellem dette og ufaglært arbejde).

Dét – og så selvfølgelig det faktum, at der trods mediernes sang om, at finanskrisen snart skulle være på retur, er 5.000 ansøgere til stillinger som at skovle lort i hestestalde eller fylde papkasser op med Lego-kataloger. Det gør ikke situationen nem for den, der ønsker at vriste sig fri fra kontanthjælpssystemet vederstyggelige, rynkede, behårede hånd.

Jeg udvandrer

Jeg går herfra i dag klokken 9:00. Om 20 minutter. Jeg klarer ikke ét minut mere. Jeg siger ikke et ord til nogen, når jeg går. Det betyder, at jeg bliver trukket for ulovligt fravær. Jeg er ligeglad. Fuck pengene. Jeg skal bare ikke tilbringe en dag mere derude. Så må jeg undvære kontanthjælpen, og det afføder selvfølgelig en halv milliard andre problemer.

Faktum er dog – skræmmende som det kan virke – at jeg, der som 24-årig har en hundrede procent ren straffeattest, hellere vil lave kriminalitet og overleve den vej, frem for at være i aktivering. Aktivering giver mig 40 kroner i timen, 37 timer i ugen, hvor jeg er beskæftiget med at lave arbejde så trivielt, at en abe ville blive uinteresseret. Kriminalitet giver mig en del mere. Håber jeg.