I forbindelse med det kommende salg af aktier i Dong til Goldman Sachs, er salgssummen otte milliarder kroner blevet nævnt. Men sælger man et aktiv til en amerikansk virksomhed, er det ikke danske kroner, man modtager, men derimod dollar. Og det har større betydning, end man lige skulle tro.

De seneste år har den amerikanske centralbank (FED) gennem de såkaldte Quantitative Easing (QE)-programmer pumpet likviditet ud i det amerikanske banksystem.

I praksis består QE i, at centralbanken opkøber lavkvalitets realkredit- og statsobligationer samt andre typer dækkede obligationer på de finansielle markeder, og som betaling tilfører de private banker dollar på deres reservekonto i centralbanken.

Før september 2008 havde samtlige private amerikanske banker indestående i FED svarende til ca. 20 milliarder dollar, men via QE-indgrebene er dette beløb i dag vokset til ca. 2.500 milliarder dollar. Disse kontopenge er skabt ud af ingenting og med en produktionstid svarende til den tid, det tager at taste cifrene ind på en computer – penge, som tilmed mere eller mindre er blevet foræret direkte til de private banker i USA.

QE-indgrebet har dermed, udover at presse renten på amerikanske obligationer ned og prisen på amerikanske aktiver op, givet de private amerikanske banker nærmest uendelige muligheder for ny kreditskabelse.

Dollareksport

FED har givetvis igangsat QE med henblik på at tilskynde de amerikanske banker at øge den indenlandske kreditgivning, men i praksis har manøvren i langt højere grad dannet grobund for eksport af amerikanske dollar til hele verden: To tredjedele af alle dollar i omløb befinder sig på nuværende tidspunkt uden for USA, og flere og flere flyder ud i verdensøkonomien.

Spredningen af disse dollar sker oftest gennem opkøb af olie, guld og infrastruktur – eller ved, at de simpelthen deles ud som kontanter i gaderne, som man har set det gjort i Irak og Afghanistan.

De store amerikanske banker har for længst indset, at det er langt mere profitabelt at købe aktiver i udlandet end at foretage udlån i USA og risikere at skabe inflation.

Opkøb af aktiver fordelt over mange lande har nemlig nogle helt åbenlyse spekulative fordele: De fører til en betydelig forsinkelse i inflationsskabelsen, og samtidig kan bankerne få ekstragevinst, hvis dollaren begynder at falde i kurs – de aktiver, de har købt, vil jo netop stadig være opgjort i de nationale valutaer.

Goldman Sachs’ opkøb af infrastruktur i Danmark indikerer dermed tydeligt, at de ikke har den store tiltro til, at den massive ekspansion af dollarpengemængden kan fortsætte, uden at der kommer et pres nedad på dollaren. Dollarkursen er allerede i fald, og der er stærke indikationer på, at den vil falde endnu mere. Den store ekspansion af dollar vil helt naturlig skabe et pres nedad.

Et dollarkollapsscenario underbygges af det faktum, at den amerikanske stat efterhånden har en nærmest ubetalelig høj gæld – en gæld, som især bliver finansieret via kinesiske opkøb af amerikanske statsobligationer, som kineserne ligesom Danmark køber for at holde deres valutakurs fast. Efterhånden som renten på amerikanske statsobligationer bliver lavere og den amerikanske gæld større og større, virker kinesernes politik økonomisk set højst uklog.

Meget tyder derfor på, at kineserne enten opgiver deres fastkurspolitik eller foretager QE i endnu større grad end amerikanerne. To scenarier, der blot vil stille Danmark endnu svagere, hvis vi stadig både insisterer på at bibeholde fastkurspolitikken og give udenlandske virksomheder fri adgang til at benytte deres inflationære valutaer til opkøb af infrastruktur i Danmark.

Farlig fastkurspolitik

Mens der er masser af opmærksomhed på omfanget af og risiciene ved disse monetære dynamikker internationalt, er der stort set ingen økonomer eller andre fagfolk herhjemme, der har skrevet om eller gjort notits af ovennævnte problemstillinger.

Økonomen Perry Mehrling fra Institute of New Economic Thinking (INET) pointerede under sit besøg i Danmark sidste år, at mindre lande som Danmark bør være på vagt over for den eksplosive pengepolitik, som FED og de andre store internationale centralbanker i øjeblikket fører, og i den forgangne uge pegede den verdenskendte økonom og nobelprismodtager, Paul Krugman, under sit besøg i Danmark på det fejlagtige ved at fastholde fastkurspolitikken i den nuværende økonomiske situation – en politik, der blot gør os til arnested for valutaspekulation.

Problemet er nemlig, at i og med at Danmarks Nationalbank er bundet op på fastkurspolitikken, vil indskuddet af dollar fra Goldman Sachs bevirke, at Nationalbanken tvinges til at intervenere på valutamarkedet og dermed indskyde likviditet i den danske banksektor.

Dette foregår i praksis ved, at når danske banker – eller staten for den sags skyld – modtager et stigende antal overførsler i dollar gennem fordringer på udenlandske banker, opkøber Nationalbanken disse fordringer gennem overførsler af reserver i Nationalbanken til de private banker.

Alt i alt medfører det, at Nationalbanken øger deres i forvejen bugnende valutareserver med endnu flere junk bonds og værdiløse dollar betalt med højkvalitets nationalbanksreserver til de private danske banker. Hvad skal den danske Nationalbank med otte milliarder kroner i amerikanske dollar – som jo var prisen for DONG – når den i forvejen ligger inde med udenlandsk valuta til en værdi af 490 milliarder kroner?

I praksis kan disse indstrømninger af dollar med tiden medføre, at Danmark tvinges til at opgive fastkurspolitikken – om vi vil det eller ej.

Dollarimperialisme

Udover rent kontraktuelt at være en utrolig gunstig ordning for Goldman Sachs, bør DONG-handlen altså samtidig også anses som et decideret valutaangreb – som led i en grad af dollarimperialisme, som verden aldrig har set mage til. Internationalt er der en valutakrig i gang, i og med at flere af de store centralbanker, især Bank of Japan og Bank of England, går til modangreb ved at lancere deres egne QE-programmer.

Det er dog kun de store private banker i såvel Danmark som resten af verden, der vinder på det, da de fuldstændig autonomt kan vælge, hvordan de vil disponere over de mange nye nationalbanksreserver, som de modtager – nationalbankreserver, som kun de og ikke den almene offentlighed har adgang til vel at mærke.

Ét er, at de folkevalgte politikere har svært ved at gennemskue kompleksiteten i de monetære og finansielle dynamikker bag DONG-salget, langt værre er det, at embedsværket har vist mangel på viden og kompetence i denne sag, ved at forholde sig fuldstændig ukritisk til, hvad det egentlig er for nogle penge, som handlen bliver afregnet i.

Hvem skaber dem? Og hvad kan de bruges til? Problemet er, at man inden for økonomisk politik fuldstændig har separeret de beslutninger, der vedrører finansielle forhold fra de monetære forhold.

I øjeblikket står vi over for endnu et potentielt salg af et stykke vigtig dansk infrastruktur – betalingssystemet Nets. Her har Goldman Sachs blandt andre internationale spekulationsbanker igen meldt sig på banen blandt potentielle købere.

Et sådant køb ville dog skulle godkendes af flere nationalbanker i Skandinavien – hvor man vel må forvente, at der sidder folk med grundigt kendskab til de moderne monetære systemer og som derfor naturligvis vil gøre deres ypperste for at bremse et sådant salg.