Valget til EU-Parlamentet kastede mørke skygger over Europa. Uhyrlige højreekstremistiske partier gik voldsomt frem, og intet sted mere markant end i Danmark, hvor DF tog fire ud af 13 mandater og 26,7 procent af stemmene.

Venstrefløjens automatpiloter lettede allerede på valgaftenen. »Jeg flytter til Berlin«, »Lorteland«, »Hvordan kan vælgere være så dumme?«, »Hvem vil være med til at lave et nyt land?« er konkrete eksempler fra mit facebook-feed. Fra Enhedslistens chefideolog kom blog-opråbet allerede dagen efter: Det forfærdelige resultat skyldtes, at Enhedslisten ikke stillede op på et klart socialistisk grundlag, lød det. De mest forsigtige venstrefløjsere begrænsede sig til et »Tankevækkende«, men dog uden at specificere, hvordan deres tanker var vakt, og om der eventuelt skulle være nogle nye mellem dem. Personligt blev jeg rykket kolossalt den aften.

Gennem min tid på den militante og aktivistiske venstrefløj gik jeg stille med mine præferencer for Lars Lilholt, og jeg følte udstødningens iskolde rislen på ryggen, da jeg som den eneste rejste mig til nationalmelodien under en landskamp ved et storskærmsarrangement. (Den lille dreng foran mig rejste sig også, fordi han havde hørt mig annoncere, at det »gjorde man da«. Hermed en forsinket undskyldning).

Mine nærmeste i aktivistkredsene kendte godt mine nationalistiske tilbøjeligheder, men vi slog det hen. Jeg skulle nok komme over det, tænkte jeg. Reaktionerne på DF’s massive fremgang rykkede mig. Jeg kommer mig ikke over min nationalisme, og jeg har faktisk ikke lyst til at komme mig over den.

Latterliggjort fællesskab

Nationalismen var den destruktive kraft bag både Første og Anden Verdenskrig. I forskellige indpakninger og udformninger, men destruktiv og ødelæggende i begge tilfælde. Efterfølgende kunne venstrefløjen heldigvis vaske hænder og proklamere, at vi ikke var gået med på den fordummende nationale dagsorden.

Den lærdom har nutidens venstrefløj taget til sig. Mens vi slynger om os med diskursanalyser og sociologisk inspirerede pressemeddelelser, har vi ikoniseret nationalismen som ondskab. Glemt er det, at nationalisme har spillet en helt central positiv rolle i de tidligere koloniers frigørelse fra imperialismen. Glemt er det, at fremvæksten af stabile stater har medført de længste perioder med fred i verdenshistorien. Glemt er det, at socialismen aldrig har stået stærkere i Danmark end efter markante nationale dagsordener: DKP under Anden Verdenskrig og SF efter Søvndals klare »Skrid ad helvedet til« til muslimske fascister. Søndag aften blev det slået fast med syvtommersøm: Den danske befolkning har et massivt behov for tryghed. Befolkningen oplever arbejdsløshed, fremmede sprog på gaden om aftenen, landet er i krig, og så taler den politiske elite om at afgive mere magt til folk, der taler fremmede sprog, og til institutioner, som ikke er demokratiske. Vælgerne har gennem årtier peget på løsningen – tryghed i et nationalt fællesskab. Omvendt har venstrefløjen gennem lige så lang tid latterliggjort og afvist dette fællesskab.

Vi har forklaret, at den nationale identitet blot er en konstruktion. At det internationale er meget bedre og givende end det nationale, og i sidste ende har vi skammet de utrygge ud af vores fællesskaber.

Progressiv ghetto

Den progressive venstrefløj har samlet sig med ligesindede i privatskoler, andelsforeninger, i landets store byer og på uddannelsesanstalterne. Os med mentalt og/eller økonomisk overskud har samlet os i trygge ghettoer, som ikke udfordrer vores identitet, mens vi forhåner dem, som søger det langt større og mere mangfoldige nationale fællesskab.

Den progressive venstrefløj har adopteret de værste og mest udemokratiske elementer fra socialismens historie og gjort den bedrevidende akademiske analyse af verden til bedre og vigtigere end befolkningens opfattelse af samme virkelighed.

Venstrefløjen skylder sig selv og ikke mindst resten af samfundet, at stille sig selv et eneste spørgsmål: Hvad nu, hvis nu DF’s vælgere ikke er dumme? Hvis vi kan »imagine there’s no countries (...) and no religion too«, er det så også muligt for os at forestille os, at DF’s vælgere rent faktisk har valgt at stemme på det rigtige parti til at varetage deres holdninger?

Kunne det tænkes, at venstrefløjen forholder sig til, at vælgerne både vil have DF’s sociale retorik og en national dagsorden? Jeg tvivler desværre på, at det er muligt. Både i Enhedslisten og i SF kan man afslutte den diskussion med at konstatere, at det med socialisme og noget nationalt, det har Hitler forsøgt, og det gik dårligt … ha, ha.

Socialistisk danskhed

Kære Venstrefløj. Jeg har en fortid som medlem af SF og tidligere af Enhedslisten. Jeg har deltaget i mange forskellige former for anti-racistiske aktioner og i den forbindelse fået bank af både politi og højreekstremister. Jeg stiller gerne op til det meste igen. Derudover elsker jeg Danmark og ønsker et parti, som klart og tydeligt tilkendegiver, at det gør det også.

Min danskhed inkluderer muslimer, buddhister, hinduer og kristne – som alle sammen ved, at Danmark historisk er et kristent land. Den omfavner både tørklædeklædte kvinder og baconædende mænd i netundertrøjer. Min danskhed afhænger hverken af hudfarve eller religion. Min danskhed elsker alle, som bidrager til foreningslivet, til gadefesterne, til kagebordet i skolen, som passer naboens børn og kigger efter tyve, når man rejser på ferie. Min danskhed er værtshuse og fællessang. Min danskhed er Hulubulu-Lotte og Bamses Billedbog. Min danskhed elsker porno og respekterer bornerthed. Min danskhed er humoristisk. Min danskhed vil afskaffe kongehuset – lige til den dag, hvor en udlænding vil afskaffe det.

Jeg ved ikke, hvordan venstrefløjens nationalisme ender med at se ud. Forhåbentligt ikke som da Özlem Cekic (SF) forklarede danskhed med Dronningens livgarde, porno og ellers en masse ritualer fra udlandet. Jeg tror heller ikke, at særlig mange af DF’s vælgere blev glade for at høre, at deres trygge favn slet ikke eksisterede. Jeg vælger, at fortolke Özlems udanske-danskhed som et udtryk for et velment ønske om rent faktisk at kunne skabe en national identitet.

Når Pelle Dragsted (EL) efterlyser en klar socialistisk dagsorden til Europa-Parlamentet for at trække vælgere fra DF til Enhedslisten, så vælger jeg at tro, at Pelle forudser en tid, hvor socialisterne i Danmark grundlægger deres internationalisme på en klar national følelse og retorik.

Etableringen af en danskhed vil være et frontalt opgør med hele den venstreorienterede selvforståelse, hvor vi gennem årtier har opbygget en ekskluderende identitet som ’progressive’. Vi skal tænke nyt. Vi skal ikke bygge vores krigsmodstand på modstand mod imperialismen. Den skal bygges på bekymring for nationen. Bekymring for, om vores soldater er godt nok udrustet, og om de kommer hjem med krop og forstand. Vi skal ikke længere ekskludere sexisten eller homofoben fra vores fællesskab, men kramme dem og i praksis vise dem vores løsning. Jeg er ikke sikker på, at venstrefløjen kan løfte opgaven. Jeg frygter i allerhøjeste grad mine venner og bekendtes sociale reaktion på denne kronik. Jeg ved, at hvis der ikke er plads til mig på venstrefløjen, så bliver jeg rigtig ked af det. Både fordi jeg ikke længere kan gå til jeres fester og være aktivist til jeres koncerter. Men også, fordi den nationale dagsorden så igen tilhører højrefløjen. Hvis vi virkelig vil lære af fortiden, er faktum, at begge verdenskrige er udsprunget af, at højrefløjen fik den nationale dagsorden for sig selv. Hvis ikke valget til Europa-Parlamentet får venstrefløjen til at se på sig selv med helt nye briller, er fremtiden sort og går i støvler.