Michael Schøt debuterede som standupkomiker i 1999 og er for længst etableret som professionelt navn på scenen, hvor politik og samfundsdebat også er et gennemgående tema. Når han er på turné med sine onemanshows forsøger han løbende at skifte materialet ud fra dag til dag med kommentarer til nye, aktuelle begivenheder. Netop hurtigt skrevne kommentarer og jokes til helt aktuelle emner frem for gennemarbejdede standup-bidder er en klar præmis for Schøtministeriet, som Michael Schøt laver ved siden af standupkarrieren.

“Formatet skal være så nemt som overhovedet muligt, så jeg kan lave det hver uge uden det store udtræk. Mig bag et skrivebord og ét kamera, det er dét. Først ville vi lave det i ét take uden at klippe, men det var ikke nogen god idé, så nu bruger vi i stedet klipningen aktivt og kommenterer den direkte.”

Både i din standup, i Schøtministeriet og i det meste anden satire, du har lavet, er det politiske og samfundsdebatterende et gennemgående træk. Hvor kommer din vedholdende interesse for politik fra?

“Helt typisk for vores velfærdssamfund er min interesse ansporet af en god lærer. Vi snakkede slet ikke politik derhjemme. Min far er rent faktisk vognmand i Slagelse, og min mor er sygeplejerske. Politik var ikke noget, man snakkede om. Men jeg kunne virkelig godt lide at gå i skole, og jeg diskuterede rigtig meget med lærerne. Uanset emnet. Jeg fik at vide i hver eneste skole-hjem-samtale, at jeg skulle holde lidt igen og ikke sætte spørgsmålstegn ved alt. Jeg var meget diskussionslysten og blev kaldt kværulant. Og det var jeg måske også.”

Handlede det også om at sætte spørgsmålstegn ved autoriteter?

“Ja, helt klart. Til konfirmationsforberedelse blev jeg simpelthen smidt ud, fordi jeg insisterede på at få et svar på, hvorfor der ikke var noget om dinosaurer i Bibelen. Hun var virkelig træt i ansigtet, præsten, over alle mine irriterende spørgsmål. Jeg ville bare gerne have en forklaring.”

Havde du nogle bestemte mærkesager, eller ville du bare diskutere?

“Jeg ville bare diskutere. Det var nok i høj grad sporten i debatten, der interesserede mig. I gymnasiet var der en, der spurgte mig: ‘Hvordan er du blevet så god til at diskutere?’ Det var slet ikke faldet mig ind, men det fik til at tænke over, hvad det var, der gjorde mig god. Og jeg kom frem til, at jeg var god til at lytte efter, hvad den anden siger, forstå det og blive på bolden. Og så det greb at ændre perspektivet. Det har virkelig kommet mig til gode som standupkomiker, for det er en ting, man gør virkelig meget i standup – at se noget fra en anden vinkel, at skifte perspektiv.”

“Og så havde jeg en vildt god samfundsfagslærer i gymnasiet. Hun elskede, at jeg stillede alle de spørgsmål. Der fik jeg interessen for historie, samfund og filosofi. Det er egentlig det filosofiske, det principielle, der interesserer mig mest ved politik. Hvordan skal samfundet indrettes? Skal individet eller fællesskabet være udgangspunktet? Den diskussion går jo igen i alle mulige mere konkrete politiske uenigheder. Og det forsøger jeg også at gøre i Schøtministeriet – at finde det mere principielle.”

Men du tager udgangspunkt i noget meget konkret og ugeaktuelt – meget tit noget med Christiansborgpolitikerne …

“Jeg begynder tit med noget meget konkret og forsøger så at slutte på en mere principiel pointe.”

Bliver du aldrig træt af Christiansborgpolitik?

“Egentlig er min personlige præference det internationale, især EU, men det egner den platform sig ikke så godt til. Jeg prøver dog at snige det ind. Men som regel skal der kunne være en dansk vinkel, for at jeg tager det op i Schøtministeriet.”

“Men jo, Christiansborgpolitik er småt. Netop derfor er det vigtigt at finde det store perspektiv. Jeg tager faktisk intet af det, politikerne siger, for pålydende. Og det kan jeg så samtidig godt se problemet i. Jeg hører selv til dem, der synes, at det er irriterende, når de politiske kommentatorer snakker om spillet i stedet for substansen, men man vil kunne indvende, at jeg selv gør noget af det samme.”

Men forskellen er vel, at hvor mange af kommentatorerne i deres retorik tilsyneladende accepterer spillet, så er du jo stærkt kritisk over for enhver form for hykleri eller taktisk spil.

“Jo, men det er stadig den samme mekanik, og derfor forsøger jeg faktisk at nå et andet sted hen fra det udgangspunkt. Jeg ønsker virkelig ikke at bære ved til bål, som hedder politikerlede. Jeg synes jo også, de er irriterende, men det må ikke være for nemt. Så jeg går i stigende grad op i ikke bare at skyde dem ned.”