»It’s the economy, stupid,« sagde Bill Clintons rådgiver James Carville.

Citatet bliver ofte ophøjet i politiske analyser, når man vil pointere, at det altid er økonomien, der afgør valgene. Set med borgerlige danske briller er der bare det store problem, at citatet ikke gælder her.

Vores gæld er rekordlav, arbejdsløsheden ligeså og i det hele taget er Danmarks økonomi i storform. Alligevel tabte det borgerlige Danmark valget med et brag.

Og der er vitterligt tale om et brag, for det borgerlige Danmark har ikke bare tabt, det er heller ikke en døjt borgerligt længere. Af de traditionelt borgerlige partier kæmpede Venstre under valgkampen med Socialdemokratiet om at tilbyde mest velfærd, De Konservative er fortsat i identitetskrise, og Liberal Alliance er decimeret efter alene at have kæmpet for skattelettelser.

De satsede på skræmmekampagner om, hvordan det nye, røde flertal ville ødelægge Danmarks økonomi med åbne grænser og letsindige klimainvesteringer, men det nye flertal vil have noget helt andet end skattelettelser, nedskæringer i uddannelserne, ødelagte børn på Sjælsmark og halvhjertet klimapolitik. Og derfor er det borgerlige Danmark de facto imploderet.

Venstre, De Konservative og Liberal Alliance fik kun 32,3 procent af stemmerne tilsammen. Det er altså mindre end hver tredje dansker, der finder appel i det, der ikke er, men engang var, et borgerligt liberalt politisk projekt.

Jeg er selv frafalden borgerlig på 21. år, da Anders Fogh Rasmussens åndsfattige »pengene har det bedst i borgernes lommer,« skræmte mig lige så effektivt væk, som Uffe Ellemann-Jensen havde begejstret mig med sine visioner.

Topskattelettelser

Nogen har gjort noget helt galt. Nogen har forsømt at udvikle et klart borgerligt projekt. Og mens det borgerlige Danmark har forsømt at revitalisere historien om, hvad det vil sige at være borgerlig i Danmark, har det givet uhyggelig stor plads til især to pseudoborgerlige stemmer i Danmark. Den ene er tænketanken Cepos. Den anden er Saxo Banks Lars Seier Christensen, hvis tankegods er blevet spillet tydeligst på banen i støtten til Liberal Alliance.

Man skal ikke have fulgt dansk politik ret meget for at gennemskue, at både Cepos og Lars Seier Christensen er langt mere liberale, end de er borgerlige.

Cepos’ direktør, Martin Ågerup, skriver bøger om enere. Han gøder vedvarende jorden for individualismen og survival of the fittest, ligesom han vel nærmest ikke én eneste gang har sendt sin cheføkonom, Mads Lundby Hansen, i byen, uden at han har agiteret for skattelettelser, og helst topskattelettelser.

Cepos begyndte ellers som et storslået projekt og havde sågar den borgerlige nestor Poul Schlüter som en af stifterne. Men selv samme Poul Schlüter er måske en af grundene til imploderingen af det borgerlige Danmark, da han jo som statsminister frejdigt meldte ud, at han da ikke var så borgerlig, at det gjorde noget.

Med i Cepos’ evige heppekor, der synes at se topskattelettelser som selve meningen med livet, er også førnævnte Lars Seier Christensen. Selv er den hovedrige tidligere bankdirektør flyttet i skattely i Schweiz, men det afholder ham ikke fra at agitere for schweiziske tilstande i Danmark med lavt skattetryk.

Ingen borgerlig ånd

Problemet for det borgerlige Danmark er blot, at mens Cepos og Lars Seier Christensen har råbt op om topskattelettelser, har ingen andre råbt om noget andet. Der har ikke været nogen reel debat om, hvad det borgerlige Danmark er.

OK, tapre sjæle som Kathrine Lilleør, Marie Høgh, Anne Sophia Hermansen og Sørine Gotfredsen har tappert forsøgt at give et bud på, hvad borgerlighed er i Danmark i dag.

Men for det første har de stået alene. For det andet er tre af dem præster, der hælder mod en nationalkristen konservatisme, der langtfra er bred nok til for alvor at genrejse det borgerlige Danmark.

Med så åndssvag en borgerlig idédebat må man håbe, at det katastrofale valgresultat for den samlede blå blok tvinger dem, der kalder sig borgerlige, til for alvor at gentænke, hvad det vil sige at være borgerlig i Danmark i dag.

Det bliver ikke nogen let sag, det er klart. For man har drænet sig selv for borgerlig ånd. Og det er netop på ånd og kultur, pilen peger hen i sidste ende. For det er næppe konkurrencestaten, der får de borgerlige borgere til at stå frejdigt ud af sengen hver morgen. Det er næppe heller udsigten til, om topskatten nu, endelig, bliver sænket med 4,23 procent. Nej, det er noget større. Noget dybere. Noget mere meningsfyldt.

Det er noget så fundamentalt, at kun en retorisk gigant som Winston Churchill kan beskrive det. Hvilket han også gjorde, da ledende stemmer i hans krigskabinet foreslog at finansiere den fortsatte kamp mod Nazityskland ved at skære i kulturstøtten. Winston Churchill afviste det pure: Det var jo netop den britiske ånd og kultur, de var gået i krig for.

Ligesom man ikke går i krig for topskattelettelser, gør man det heller ikke for konkurrencestaten. Man gør det nok heller ikke for ’verdens lykkeligste land’, for med den østrigske psykiater og neurolog Viktor Frankls ord er lykken i sidste ende kun en bivirkning af at leve et meningsfuldt liv.

Ti borgerlige teser

I takt med at Cepos’ analyser, som man måske hellere skulle kalde livsanskuelser, er rykket frem i debatten, er der blevet skabt et land, hvor alt handler om lommeregnere, excelark, LEAN-processer, innovation, disruption, og hvad der kan betale sig. Det økonomiske er blevet et mål i sig selv. Vi er blevet så åndssvage, at vi har glemt, at økonomi ikke er et mål i sig selv, men ene, alene og altid er et middel til at skabe rammerne for meningsfulde liv.

For penge giver nu engang ikke mening i sig selv. Kunst giver mening. Kultur gør. Ånd gør. Litteratur gør. Måske er det borgerlige Danmarks håb at finde tilbage til en egentlig borgerlig dannelse?

Der begynder i hvert fald at udkrystallisere sig nogle interessante arketyper, hvis man stiller Matadors Hans Christian Varnæs op mod Mads Skjern. Førstnævnte var den borgerligt dannede, mens sidstnævnte var kongen af cost-benefit-analyse, effektivisering og profitmaksimering, som harcelerede lige så meget mod den hedengangne valutacentral, som han i dag ville gøre det mod Skat.

Sidste gang, der kom teser fra det blå Danmark, var det fra Søren Pind og hans ligesindede. Men der var tale om ti liberale teser, der i øvrigt blev pandet i jorden næsten lige så hurtigt, som de blev lanceret. Måske fordi der ikke var nok ånd i dem?

Derfor kommer der her et bud på ti borgerlige teser, der i ånden er udviklet i samarbejde med Winston Churchill og Viktor Frankl. Det er ikke en facitliste, men udelukkende et oplæg til, at vi endelig får taget en reel debat om, hvad der er borgerlighed i Danmark anno 2019.

Vi er så borgerlige, at det gør noget Vi vil bygge land med ånd mere end med lov Alle skal have adgang til kulturtilbud Alle skal årligt benytte kulturtilbud Vi vil fordoble investeringerne i kultur Alle skal læse skønlitteratur Danskerne skal kunne føre de mest nuancerede samtaler i verden Danmark skal være nummer et på det globale dannelsesindeks Faget kultur skal indføres i Folkeskolen Danskernes liv skal være mere meningsfulde

Teser eller ej. Noget nyt og langt mere meningsfuldt skal der i hvert fald til, hvis vi skabsborgerlige igen skal overveje at krydse grænsen fra rød til blå blok.