»Til at starte med slog han mig bare med sine næver. Så tog han en ledning frem og begyndte at slå mig med den. Jeg faldt ned på gulvet, og så sparkede han mig i maven. Jeg rystede helt vildt, men han blev ved med at slå på mig. Jeg tænkte: Nu er det nu. Jeg dør simpelthen i dag.«

Citatet ovenfor stammer fra et TV2-interview med en af de mange kvinder med muslimsk baggrund, der er flygtet på krisecenter, fordi familien ikke vil acceptere, at de bliver »fordanskede«.

Pigen i TV2 dokumentarens eneste »forbrydelse« var da også kun, at hendes familie havde fundet et billede, hvor hun stod sammen med en dreng.

En evaluering af kvindekrisecentrene lavet af Rambøll for Socialstyrelsen i oktober 2015 viste, at 42 procent af kvinderne, der bor på krisecentre, er ikke-vestlige indvandrere eller efterkommere. Til sammenligning udgør ikke-vestlige indvandrere og efterkommere ti procent af den kvindelige befolkning i Danmark. De muslimske kvinder er dermed voldsomt overrepræsenteret på krisecentrene. De få modige dukker op på krisecentrene efter, at de er blevet tæsket, ydmyget og udsat for social kontrol og psykisk vold.

De andre gemmes væk i små lejligheder, må ikke tale med mænd, og må ikke arbejde. Hovedformålet er at få så mange børn som muligt. De dækkes til for ikke at komme til at friste andre mænd – nogle så meget, at kun deres øjne er synlige – det kan således ikke engang fysisk lade sig gøre at sende et smil til en fremmed.

Nogle af kvinderne, der alligevel er modige og går egne veje, må bøde med den største pris.

Som Ghazala Khan, der blev skuddræbt på Slagelse Banegård af sin bror, fordi hun havde giftet sig med »den forkerte«, eller som den kun 14-årige Sonay Mohammad, der blev brutalt dræbt af sin egen far, fordi hun – i hans øjne – var blevet vantro og en skam for familien.

Andre unge kvinder sendes på genopdragelsesrejse. Her kan det ende med, at de bliver tvangsgift. Sidste sommer vurderede man, at cirka 38 danske børn og unge formodedes holdt i deres forældres hjemlande mod deres vilje.

Landsorganisationen af kvindekrisecentre har siden 2009 registreret en stor stigning i antallet af henvendelser vedrørende æresrelaterede konflikter. I 2009 fik organisationen 440 henvendelser. I 2015 var det tal steget til 1.183. Tallene taler for sig selv: En stor gruppe kvinder i Danmark kæmper en urimelig kamp for helt basale rettigheder, som mange af os tager for givet: Retten til at tage arbejde, vælge sin egen partner og tage selvstændige beslutninger om fremtiden. Retten til at leve.

Er der virkelig noget at fejre?

Kvindeundertrykkelsen, der foregår i mange muslimske kredse, er det absolut største og mest alvorlige problem for kvinders ligestilling i Danmark lige nu.

I morgen kan vi fejre kvindernes internationale kampdag. Men er der noget at fejre, når de danske kvindesagsorganisationer såsom Dansk Kvindesamfund og Kvinfo helt bevidst lukker øjnene for de forbrydelser, der foregår mod kvinder i muslimske kredse? Er der noget at fejre, når kvindeorganisationer vægter ligeløn og kønskvoter højere end at råbe op på vegne af kvinder, der frygter for deres liv?

Er der noget at fejre, når kvindehadende, langskæggede mænd helt åbent kan opfordre til pisk og stening af kvinder og rådgive kvinder om, at de skal gå i seng med deres mænd, selvom de ikke har lyst, og at der så aldrig er så meget som en snert af en reaktion fra kvindebevægelsen, når de hadefulde udtalelser bliver afsløret?

Er der noget at fejre, når der er kommet et marked i Danmark for kunstige jomfruhinder, fordi kvinderne er hundeangst for konsekvenserne, hvis deres mænd på bryllupsnatten skulle få det indtryk, at de ikke er jomfruer?

Er der noget at fejre, når vi hører om barnebrude på landets asylcentre, der er helt ned til 14 år? Det er jo grotesk!

Hvor er bannerne og brandtalerne foran Grimhøjmoskéen, når imamer fra samme sted belærer kvinder om, at de skal underkaste sig deres mænd?

Hvor er de vrede indlæg mod Hizb Ut-Tahrir, når disse ekstremister afholder kønsopdelte møder, hvor kvinder i gulvlange kjoler og stramme hovedtørklæder belæres om husmoderrollen og dydighed?

Der har været mange muligheder for kvindeorganisationerne for at markere sig, men de har været helt stille. En gennemgang af Dansk Kvindesamfunds hjemmeside viser eksempelvis, at de kun perifert har beskæftiget sig med emnet »integration« i 2003. I de 14 år, der er gået, har der ikke været en lyd.

Hos Kvinfo vælger man at fejre dagen i morgen ved at invitere Sherin Khankan til at tale ved arrangementet i Vega. En kvinde, der nægter at tage afstand fra både sharialov og Hizb ut-Tahrir. Kvindesagsforkæmperne vil helst ikke blande sig, når de langskæggede kvindehadere slår sig løs. De kunne jo risikere at blive udsat for noget så forfærdeligt som at blive sat i bås med Dansk Folkeparti!

De tier på trods af, at venstrefløjen, hvor kvindesagsorganisationerne traditionelt hører til, før i tiden altid kritiserede religion og dens undertrykkende magtstrukturer. Men islam er hellig for kvindesagsforkæmperne (og for den sags skyld venstrefløjen), og uanset hvilke grumme hændelser, vi hører om i muslimske kredse, så er munden lukket med syv segl.

Man vender blikket bort og holder fokus på at skrive vrede læserbreve om, at kvindesport ikke dækkes nok i pressen, eller at en kommune har været så fræk at lave en pinupkalender med letpåklædte damer.

Hvis kvindesagsorganisationerne bliver spurgt, så kommer der en underlig svada om, at »tørklædet jo ikke er undertrykkende« eller at »social kontrol jo også findes i danske familier«. Man tør ikke sige noget – og dermed vinder de kvindehadende mænd.

Passiv kvindebevægelse

I løbet af de seneste år er kvinder med ikke-vestlig baggrund selv begyndt at rejse sig og protestere imod synet på kvinder i muslimske kredse, og her efterlyser man jævnligt handling fra kvindebevægelsen.

Men alligevel – på trods af et endeløst antal sager, der er kommet frem i de senere år - er der stadig ingen som helst reaktion. Med en overlegen »hvad rager det mig« tilgang, lukker kvindebevægelsen øjnene for de muslimske kvinders store problemer og koncentrerer sig om de »rigtige« danske kvinders udfordringer. Lukker øjnene for dem, der er fanget. Koncentrerer sig om de frigjorte. Det er absurd.

I Dansk Folkepartis øjne har kvindesagsorganisationerne spillet fallit. De tager ikke fat om de problemer, der er vigtige. De bukker sig for de kvindehadende, langskæggede imamer og lader dem sætte standarden for, hvad der er acceptabelt i Danmark.

Når man accepterer et dårligt kvindesyn, som kvindeorganisationerne gør, har det en forstærkende effekt. Indvandrere og efterkommere er overrepræsenteret i voldtægtsstatistikkerne, og samtidig hører vi fra dørmænd og diskoteksejere, at kvinder ikke kan gå i fred i byen. Eksempelvis har MetroXpress lavet en rundspørge blandt 87 dørmænd, hvor det blev afsløret, at der på bare en måned havde været ikke mindre end 12 episoder, hvor asylansøgere i større eller mindre grad havde forulempet kvindelige gæster.

Når man ikke råber op, når sådanne sager kommer for dagen, så vil grænserne ligeså langsomt rykke sig i forhold til kvindesynet. Så vil det pludselig være op til kvinden selv at værne sig mod voldtægt, for »hun kan jo bare dække sig til«.

Kvindebevægelsen, som ellers aldrig er bange for at råbe op om de mindste ting, er totalt passive og handlingslammet i debatten – de skulle skamme sig.

I Dansk Folkeparti vil vi ikke acceptere, at den danske ligestilling bliver truet af folk, der kommer hertil, som har et forkvaklet syn på kvinder. Derfor bliver vi ved med at påtale problemerne. Det er en dansk værdi, at vi i Danmark anser kvinder og mænd som værende ligeværdige og med præcis de samme muligheder. Det er en værdi, som vi skal holde fast i og kæmpe for. Vi ville ønske, at kvindebevægelsen havde det ligesådan.

Karina Adsbøl er ligestillingsordfører og Søren Espersen er næstformand, DF.