Ti minutter efter at jeg endnu en gang havde fået afslag på et job – denne gang på en deltidsstilling, jeg brændende ønskede mig – satte jeg mig ned og skrev et brev til dig, Inger Støjberg. Jeg skrev til dig, fordi jeg er dybt påvirket af jeres kampagne mod kontanthjælpsmodtagere og over at høre dig forsvare den i diverse medier med budskaber om, at »vi« – altså kontanthjælpsmodtagerne – er uden for fællesskabet og ikke bidrager.

Du sagde også, at kontanthjælpsydelsen skal skæres, men du nægtede at sige hvor meget.

Det her er ikke en sjov leg, Inger. Det er en meget ubehagelig magtleg.

Kontanthjælpsydelsen er så lav, at hvis bare én fejl begås, ryger hele budgetkontoen i afgrunden, og al ens energi går til bare at overleve.

I mit tilfælde er det SKAT, der har nosset i det. Det betyder, at jeg pludselig skylder dem en masse penge, som jeg ikke har. Derfor bliver en tur i Netto med min 4-årige, der gerne vil have dyre ostehaps, et helvede. Ostehaps, for helvede Inger!

Jeg skal også beslutte, hvilke regninger der kan vente, fordi jeg stadig mangler at betale to måneders husleje.

Inger, jeg ved godt, at du aldrig har prøvet at stå i sådan en situation … men prøv nu bare at sætte dig ind i det. Du mener, at netop et økonomisk helvede vil betyde, at jeg og andre får et arbejde. Sådan ud af det blå. Jeg kan fortælle dig, at det ikke er tilfældet, selv om jeg søger arbejde nonstop.

Forblændet af privilegier

Jeg er ikke ude efter din medlidenhed. Jeg vil have din opmærksomhed. Jeg vil have, at du skal lytte til mig.

Jeg er 33 år og kontanthjælpsmodtager. Men det er ikke det eneste, jeg er. Jeg er kvinde, mor, akademiker, der mangler at skrive mit speciale, feminist, arbejdsløs, homoseksuel, venlig, empatisk, dygtig, passioneret, følsom, ked af det, vred, glad og sjov. Med andre ord et menneske med mange nuancer og facetter.

Da jeg så jeres nye kampagne, vendte jeg i første omgang bare øjne, sukkede og tænkte: »Fuck, hvor er det der langt ude.« Men så ramte det mig. Mærkatet. Det klistrende, stigmatiserende og marginaliserende mærkat.

Jeres logik er helt enkel: Giv de arbejdsløse færre penge, så det kan betale sig at arbejde. For 2.000 kroner mere om måneden rækker kun til et par sko, og det er ikke incitament nok til at arbejde. Undskyld mig, Inger, den konklusion siger langt mere om jeres position og privilegier end om os.

Værre endnu er den modsætning, I sætter op mellem dem, der knokler, og dem, der dovner. Jeg og alle andre, der modtager kontanthjælp, er ærkeeksemplerne på dem, der dovner, selv om vi dagligt søger arbejde; møder op på Jobcenteret, hvor der er sikkerhedsvagter, fordi risikoen for menneskelige sammenbrud gør det nødvendigt. Selv om vi bliver tvunget i nyttejob, hvor vi reelt bliver brugt som gratis arbejdskraft, samtidig med at vi skal stå til rådighed.

Min ryg er ikke længere rank

Jeg mødte systemet med oprejst pande og rank ryg. Det har jeg ikke længere, fordi jeg dagligt skal tjekke ind i et kæmpe maskineri, hvor jeg er mistænkeliggjort på forhånd. Det er svært at holde ryggen rank, når nogen konstant slår på den.

Det er svært, Inger, at holde ryggen rank, når du konstant mistænkeliggør kontanthjælpsmodtageres intentioner og motiver. Hver gang jeg møder nye mennesker, gruer jeg for, at de vil spørge: »Nå, hvad laver du så?« For hvis jeg svarer helt ærligt, kan jeg være ret sikker på, at det, folk hører mig sige, er: »Jeg feder den på sofaen og lader andre betale gildet.« Ord, Inger! Jo flere gange noget gentages, uanset udsagnets sandhedsværdi, des mere sandt fremstår det.

Dit partis kampagneplakater klistres ikke kun på byens mure. De klistres på levende mennesker, der i forvejen har svært ved at ånde og bevæge sig. Skammen er handlingslammende. Alt det, jeg også er som menneske, bliver skjult for mig, fordi jeg primært er en kontanthjælpsmodtager, der forsøger at få hverdagen til at hænge sammen. I den stressede situation er det forbavsende og skræmmende let at glemme alle de nuancer og facetter, man også rummer som menneske.

Tynget af stigma

De mennesker i samfundet, som har den højeste sociale, økonomiske og politiske kapital, har definitionsretten og magten til at bestemme, hvem der tilhører hvilke kategorier, hvem der hører til, og hvem der ikke hører til i fællesskabet. Det fællesskab er du og dit parti med til at definere. Når du beskriver kontanthjælpsmodtagere, som om vi står i modsætning til alle andre, skubber du os ud.

Mennesker er ikke frie, men bærere af markører og mærkater, andre klistrer på dem. Derfor har det stor betydning, hvordan andre opfatter og oplever én, italesætter én og møder én. Det er også altafgørende for ens sociale mobilitet. Nogle mærkater og markører er så svære og tunge at bære rundt på, at det bliver svært at bevæge sig.

Mennesker er ikke frie. Alle mennesker oplever verden fra et ståsted, en position, og du taler fra en af de mest privilegerede positioner, der findes. Du har politisk og økonomisk magt, og dermed også social magt, og uendelige mængder af social mobilitet i kraft af din magt. Du er ikke bærer af stigma eller negative mærkater. Nej, du er med til at opfinde dem, definere dem, gentage dem og klistre dem på andre.

Alle mennesker oplever verden fra et ståsted, en position. Jeg taler fra bunden, klistret til med stigma og skam over at være arbejdsløs, uden for fællesskabet, skammet ud af fællesskabet.

Elitens hån

Jeres kampagne skaber ikke arbejdspladser, og den motiverer ingen. Den er med til at cementere jer som en elite, der har ret til at klistre andre til. Til at håne dem, der ikke ligner jer. Den er med til at cementere og illustrere, hvor forbandet langt op der er til jer. Den cementerer det faktum, at jeg og andre tilhører grupper, vi ikke selv har magt til at definere.

Vi kontanthjælpsmodtagere er teknisk set bare modtagere af en kontant ydelse. Vi er ikke dovne, ligeglade, nassere eller noget af det andet, I kalder os. Jeres ord er med til skabe og definere virkeligheden. De er med til at låse os fast.

Jeg råber til dig, Inger. Jeg råber på vegne af alle mine medmennesker, der er tynget af stigma og er marginaliserede, fordi jeg har fået det privilegium at have et sted at råbe fra, og med det følger et ansvar.

Jeg siger ikke, at du skal undskylde for eller føle skam over din magt og dine privilegier. Jeg siger, at du er nødt til at erkende, at du har dem, og at du er nødt til at tage ansvar for din position øverst i hierarkiet.

At du som folkevalgt er repræsentant for folket, gør bare ansvaret endnu større. Jeg og vi er folket. Vi helt nederst, vi på bunden er også mennesker, selv om du ikke kan se os, fordi dine kampagneskilte skygger.

Stop op, Inger. Du skal være dig dine privilegier og magt bevidst. Brug den til at skabe i stedet for at splitte og trampe på andre.

Måske føler du lige nu, at jeg taler ned til dig, men det har jeg slet ikke magt til. For du er helt deroppe et sted, hvor jeg ikke kan nå dig. Vi – os på kontanthjælp – er stigmatiserede i en sådan grad, at vi fremstår som usynlige. Vores stemmer knækker, fordi det er så svært at finde ord, når man er så ked af det og skammer sig så meget.

Vi råber hernede fra: Hold op med at tale ned til os. Hold op med stigmatisere os, så vi hverken kan ånde eller bevæge os.