Det er formidabelt at se advokat Michael Juul Eriksen procedere i sagen efter Omar El-Hussein.

Formidabelt, fordi han kombinerer erfaringen fra tusindvis af timer i retten med sulten intakt.

Sulten efter at give tiltalte IA det bedst mulige forsvar og få ham frifundet i en sag, der handler om den vel nok værste forbrydelse, man kan forestille sig: Terrordrab på uskyldige med det formål at skræmme os alle sammen.

Al den formidabelhed kan meget vel føre til et noget andet resultat end det, Michael Juul Eriksen og hans klient håber på. Men man kan ikke beskylde advokaten for ikke at give alt, hvad han har i sig.

Anklagemyndigheden har »fuldstændigt skævvredet« en sag, der oprindelig handlede om både angrebet på Krudttønden og synagogen, men som stille og roligt er smuldret, hvis man skal tro Michael Juul Eriksen.

Billige tricks

Han gennemgår anklageskriftet punkt for punkt. Hans klient skal direkte have tilskyndet Omar El-Hussein til angrebet.

»Hvor har vi set det bevist?«

IA skal have bistået terroristen ved at give ham en hættetrøje, da Omar El-Hussein møder op ved hans hoveddør kort efter angrebet på Krudttønden.

»Hættetrøjen – det eneste, der konkret vedrører IA – er nu helt væk i sagen.«

Han skal have købt eller overdraget en skuldertaske.

»Det er der intet på, for så vidt angår IA.«

Han skal have overdraget patroner til Omar El-Hussein.

»Det er der intet på. Og vi har jo al kontakt med Omar på video i denne sag.«

IA skal have givet ham adgang til og betalt for en computer.

»Det gør han heller ikke.«

Læs også:En taske er en taske er en taske

I stedet forsøger anklagemyndigheden at betjene sig af billige »tricks«, siger Michael Juul Eriksen:

»Jeg kunne bruge hele dagen på at nævne retoriske tricks, men jeg vil begrænse mig lidt.«

Anklageren nævnte i sin procedure, at Omar El-Husseins handlinger har »en sådan karakter, at de kræver en stillingtagen«.

»Det findes ikke i dansk strafferet. Det er et begreb, man opfinder til lejligheden, fordi det lyder godt.«

Michael Juul Eriksen angriber anklagemyndigheden for igen og igen at have afspillet videoen, hvor Omar El-Hussein skyder Dan Uzan direkte ind i ansigtet.

Han nævner også, at anklagemyndigheden går så vidt som til at benytte terrorangrebet mod Charlie Hebdo og et jødisk supermarked i Paris til at sige, at IA måtte kunne sige sig selv, at Omar El-Hussein, ene mand, ville lave et lignende angreb, hvor han først angreb et mål knyttet til ytringsfrihed og derefter til jødiske interesser.

»De tricks viser, at man prøver at spille på jeres følelser og få jer til at fælde en dom. Det viser, hvor svag en sag man har, når man skal til at bruge det argument. Jeg mener, at anklagemyndigheden og politiet er gået for langt ved at anholde de fire og nu forsøger at skævvride hele sagen og kun at spille på følelserne i håb om at få en domfældelse.«

Hvad har vi set?

Michael Juul Eriksen taler hurtigt, præcist, ulidenskabeligt om det hele. Han ser over på nævningene, som om han bare vil hjælpe dem med at skære igennem tågerne i denne sag og nå frem til den eneste rigtige afgørelse.

Den tiltalte MR – manden, som kaldte dommeren »naziluder« – kigger hypnotiseret på Michael Juul Eriksen og nikker.

Omsider er det blevet de tiltaltes tur. De har skulle høre på meget, og nu, lige her i retssalen foran vores øjne, kan dommerne og nævningene og vi alle sammen høre, hvordan det hele i virkeligheden er efter deres opfattelse.

»Hvad er det sket? Hvad har vi set? Kig på Omar. Her er en mand, der har handlet helt på egen hånd. De tiltalte finder ud af, at Omar har gjort det på Krudttønden. De er nysgerrige. Da de har fået stillet deres nysgerrighed, går alle hver til sit. Deres veje krydses kortvarigt, og alle spiser sammen. Er det ikke reelt, hvad der er sket? Skulle det være strafbar medvirken? Selvfølgelig er det ikke det.«

Det her er en forsvarsadvokat på sit højeste. Mandag åbnede sagen mod Yahya Hassan med ham som forsvarer, tirsdag procederer han her i Københans Byret, og fredag repræsenterer Michael Juul Eriksen tys-tys-kilden i Se & Hør-sagen i Glostrup.

Advokaten og justitsministeren

Den dag, anklagemyndigheden overraskende besluttede at påstå frifindelse for, at IA lånte Omar El-Hussein en trøje kort efter Krudttønden, talte jeg lidt med Michael Juul Eriksen.

Vi stod og missede med øjnene i solen foran domhuset på Nytorv.

Han delte en anekdote med mig. I maj repræsenterede han den seriekriminelle Gimi Levakovic i hans udvisningssag i Højesteret.

I et tv-øjeblik, der næsten var for godt til at være sandt, havde TV 2 et kamera på både Michael Juul Eriksen og Søren Pind (V), den dag dommen faldt.

Levakovic og Michael Juul Eriksen vandt, og man ser, at justitsministeren er ude af sig selv af ærgrelse og kaster med hovedet.

»NEJ!«

Det er den mest genkendelige følelse hos et andet menneske i verden. Håbet, der brister.

Venstres sherif er som justitsminister øverste chef for anklagemyndigheden. I sagen efter Omar El-Hussein udsendte justitsminister Søren Pind en pressemeddelelse, da anklageskriftet lå klart. Han kaldte tiltalen for et »vigtigt skridt«.

Læs også: Skriften på væggen

»Anklagemyndigheden har i dag – efter min beslutning – rejst tiltale mod fire mænd for medvirken til terrorisme i forbindelse med angrebet ved Københavns Synagoge.«

Og videre:

»Som justitsminister er det en af mine fornemmeste opgaver at værne om danskernes tryghed og sikkerhed. Med tiltalen er der taget et vigtigt skridt i forhold til at retsforfølge de personer, der efter anklagemyndighedens opfattelse bærer et medansvar for terrorangrebene i København.«

Jeg overvejer, om der også vil være et kamera på Søren Pind, når der falder dom i sagen efter Omar El-Hussein. Jeg er ikke sikker på det.

Ikke en blankocheck

Michael Juul Eriksen minder i sin procedure om, at alt, hvad der ligger efter gerningstidspunktet, ingen betydning har for spørgsmålet om medvirken. Man bliver ikke skyldig i medvirken til en forbrydelse, der allerede er begået, selv om man måtte udtrykke sympati bagefter.

Dermed, mener han, bør retten se helt bort fra både den påståede IS-hilsen og den radikaliserede indskrift på en toiletvæg i fængslet, som ifølge anklagemyndigheden skal være IA’s.

»Det er fuldstændigt ligegyldigt.«

Michael Juul Eriksen hamrer videre.

»Anklagemyndigheden er ikke i stand til at konkretisere forsættet. Man skriver bare i anklageskriftet, at de tiltalte har forsæt til synagogen ’eller et lignende angreb’. Det er meget bredt formuleret.«

Det mest konkrete, man kan laste de fire tiltalte, er ifølge anklagemyndigheden, at videoovervågningen synes at godtgøre, at en af dem, MR, indkøbte den taske, som Omar El-Hussein brugte til at transportere pistolerne til brug for angrebet i synagogen. Men tidspunktet ligger flere timer, før Omar El-Hussein første gang søger på synagogen på internetcafeen Powerplays computer.

Læs også: Med vold skal land bygges

»Hvis man skal tro anklagemyndigheden, havde de fire tiltalte underskrevet en blankocheck. Omar kunne sprænge et supermarked i luften eller have myrdet Mogens Camre. Hvad som helst og de fire tiltalte havde været medvirkende. Sådan er det selvfølgelig ikke,« siger Michael Juul Eriksen:

»Man forsøger at udvide det strafferetlige medvirkensbegreb, bare fordi man vil have nogen dømt i den her sag. Og man kan ikke dømme Omar, for han er død.«

Forsvarsadvokaten er ikke for fin til at nævne, at senioranklager Bo Bjerregaard, som han her står over for, tidligere har tabt en sag, hvor han forsøgte at få dømt en gruppe af unge brandstiftere efter terrorparagraffen i både by- og landsretten. En af forsvarerne i den sag var Michael Juul Eriksen selv.

Han slutter sin procedure med at sige, at man måske nok kunne have tiltalt de fire for ikke at melde Omar El-Hussein til politiet, hvis man mente, at de havde fået nys om Omar El-Husseins planer og bebrejder dem for ikke at have grebet ind, men da ikke medvirken.

Det har anklagemyndigheden imidlertid ikke gjort.

Og så er der dét med trøjen. Ifølge Michael Juul Eriksen er den faktisk netop et bevismoment, der viser, at IA aldrig ville have accepteret at hjælpe Omar El-Hussein med angrebet på synagogen.

Et par hundeluftere har overhørt IA betro sig til MR om, at han havde det skidt med at have lånt Omar en trøje efter angrebet på Krudttønden. Han ønskede ikke at blive blandet ind i noget.

»Det er ikke en strafbar handling, men IA er nervøs for det. Det skal ifølge anklagemyndigheden på det tidspunkt være helt okay med IA, at Omar skal slå til igen og slå en masse andre mennesker ihjel. Det siger noget om, hvor IA's grænse gik. Selvfølgelig har IA ikke haft forsæt til, at Omar skulle ud og angribe igen. Ellers ville han da ikke have haft det så dårligt med trøjen.«

’Han har en god forsvarer’

IA takker Michael Juul Eriksen efter proceduren. IA’s ansigt er nærmest kalket hvidt, så bleg er han hen over sommeren blevet i fængslet. Men der er sket noget med ham og de øvrige tiltalte under Michael Juul Eriksens procedure. BH, IA og MR, ja, selv LE, storhashrygeren, som ellers synes at befinde sig i en anden verden meget af tiden, er vågnet. De nikker og smiler til hinanden.

Jeg tog fejl.

Den mest genkendelige følelse i verden er ikke håbet, der brister eller frygten og lidelsen, der gør hjertet koldt. Den mest genkendelige følelse i verden er at se et andet menneske komme til sig selv, rejse sig og børste håbløsheden af, idet glæden bryder frem og oplyser ansigtet.

Der er altid en chance til. Og hvem ved, måske får man den alligevel.

IA’s far stiller mig et spørgsmål ude foran retslokalet.

»IA er min dreng. Hvad tror du?«

Jeg svarer udenom.

»Han har en god forsvarer.«

Faren siger:

»Ja, han er dygtig.«

I en sag ved Vestre Landsret om drabsforsøg i rockermiljøet har advokat Michael Juul Eriksen tilbage i 2010 fået idømt journalist Morten Frich en bøde på 10.000 kroner, fordi han nægtede at vidne med henvisning til beskyttelsen af en kilde.

Læs også: ’That’s why they call them dogs’