Det er ved at være 10 år siden, at min daværende kæreste spurgte, hvem der egentlig betalte for det lån, jeg lige havde taget i min friværdi. Jeg havde købt en lejlighed i det indre København, til en latterlig lav pris, men på få år så den ud til nærmest at have fordoblet sin værdi, og jeg havde stolt forklaret hende, hvor god en investering jeg havde lavet. Det handlede om at se muligheder og at få sin penge ud at arbejde. Det var ganske vist mine forældres penge, jeg satte i arbejde, men det pillede ikke ved, at investeringen var min idé. Nu viste jeg mine aktionærer mit værd.

»Men hvis penge er det egentlig?« blev hun ved, for hvis alles lejligheder stiger i pris, må nogen jo betale et sted, argumenterede hun logisk. Jeg mumlede noget med, at man slet ikke kunne stille det op på den måde, og at det var komplicerede sager med samfundsøkonomien, men spørgsmålet har rumlet rundt i mig lige siden. I hvert fald siden efteråret 2008, hvor min karriere som boligspekulant fik sig et knæk.

Virkeligheden er et chok

For den smertelige, forudsigelige og pinagtige fortælling er, at jeg i dag vel nærmest er teknisk insolvent, og at mine aktionærer har mistet troen på mig som investor. Det har gjort mig usikker på, om jeg overhovedet har forstået det økonomiske system, vi har bygget op; om jeg egentlig ved, hvad en bank er – og om jeg er helt klar over, hvad penge i sig selv er for en størrelse. Men efter 2008 følte jeg nærmest, jeg blev tvunget til at prøve at forstå det.

»Virkeligheden fungerer ofte sådan, at den viser sig som et chok,« siger Lars Pehrson beroligende til mig. Han er direktør i den idealistiske andelskasse Merkur, der siden krisen satte ind har haft en konstant stigende tilgang af privatkunder, og i dag er der venteliste på flere uger for at få en konto. Indtil nu har fremgangen været på 2.000 nye kunder om året, hvilket er pænt for en bank, der i alt råder over 21.000 kunder. Jeg har opsøgt ham, fordi Merkurs grundsyn på det økonomiske system præges af gennemsigtighed og enkelhed. Han mener ikke, det hele behøver være så abstrakt, når der i virkeligheden er tale om noget meget håndgribeligt.

»Og det tror jeg først er ved at gå op for folk nu,« siger han. Ikke så overraskende ligner han ikke ligefrem karikaturen af en bankdirektør, og hans kontor på Vesterbrogade er også bemærkelsesværdigt beskedent. Kommunalt udseende kontormøbler presset ind i et lille rum med LED-belysning i loftet.

»Folk blev tvunget til at forholde sig til det, og det blev tydeligt, at man blev nødt til at interessere sig det, der foregår. Det er politikerne også.«

- Hvordan?

»Vi banker opererer på basis af et privilegium, der er os givet: Vil man have lov til at modtage almindelige borgers opsparing – må man have en banklicens. Så selvfølgelig skal det demokratiske samfund interessere sig for, hvad der sker i bankerne. Der er jo en kontrakt mellem samfund og bankvæsen: Vi giver jer lov til at tage imod indlån – og så kan man jo godt sætte grænser for, hvad man må kaste sig ud i, så det ikke bliver som på Wall Street, hvor man begyndte at konstruere alle mulige finansielle instrumenter. Men det er der bare ikke mange politikere, der synes at have forstået.«

Populismen sejrede

- Men kan du så forklare mig lidt om, hvem der egentlig betalte for stigningen på min lejlighed?

»Så længe du ikke havde solgt, var der ingen, der betalte for den. Havde du solgt den, var det den arme mand, der havde givet den høje pris for den, men nu hvor du ikke har solgt den, er det tydeligt i dag, hvem der betalte – det var dig selv. Man boostede jo værdien med friværdien, og dér svigtede politikerne. Uanset hvad Fogh siger i dag, så var deres forpligtelse at dæmpe boligmarkedet, for ellers gik det galt. Det kan ingen være i tvivl om i dag. Men det undlod de at gøre af populistiske årsager, mens de oven i købet forsøgte at bilde folk ind, at man skulle skrive økonomibøgerne om, og jeg ved ikke hvad. Mange kalder det, vi er igennem lige nu, en nedtur, men for mig at se er vi bare tilbage til en normaltilstand. Normaltilstanden er ikke en krise.«

- Hvad gik der galt. Hvorfor stillede man ikke krav?

»Jeg ved det ikke helt, men jeg er meget kritisk over for det erhvervsparadigme, som opstod i 1980’erne: shareholder value. Her ændredes fuldkommen fokus fra produkt til udelukkende at se på, hvordan der kunne genereres mest mulig aktiekursstigning på kortest muligst tid. Produktet bliver ligegyldigt for ejerne, der bliver mere og mere anonyme. Samtidig bliver virksomheden optaget af primært at skabe forventninger – det, der i virkeligheden får aktiekurserne til at stige. Det bliver gradvist mere og mere ekstremt. Vi fik den såkaldte kvartalskapitalisme og en hel hær af analytikere, der fortalte stolpe op og stolpe ned om, hvad der blev det næste store. Psykologiske faktorer får overtaget over reelle begivenheder. Man begyndte at tale om markedet som et selvstændigt væsen, der træffer beslutninger.«

»Man gik fra at være relationsorienterede, hvor man baserede sin forretning på et langsigtet forhold til kunderne – til at være transaktionsorienterede. Det var meget mere interessant at have en kunde, der til stadighed købte og solgte sine ejendomme, frem for at have en kunde, der ejede den samme ejendom i 50 år. Alle de finansielle instrumenter lagde også op til, at man skulle handle aktier – ikke hvert år eller hvert kvartal eller hver dag, men hver time, hvert minut. Min pointe er, at finanskrisen blev grundlagt i begyndelsen af 80’erne med fremkomsten af markedsfundamentalismen og shareholder value-paradigmet.«

- Hvad kunne man have gjort?

»Efter min mening regulerer man på den forkerte måde. Shareholder value-ideen indeholder en forpligtelse til, at man får mest muligt ud af sin kapital. Man er forpligtet over for sine ejere på at få så meget ud af sin kapital som muligt. Det har ikke mindst ATP og andre pensionskasser været blandt de mest ivrige fortalere for. Shareholder value lægger op til at øge den såkaldte gearing, dvs. at lave flere forretninger på basis af den samme kapital. Og det gør det hele mere sårbart, hvis man skal se på det i et økonomisk bæredygtighedsperspektiv.«

Selvfølgelig kan man regulere

- Hvad kunne politikerne gøre?

»Jeg er virkelig ikke særlig imponeret af politikerne. Det er blevet en kamp mellem teknokraterne hos tilsynsmyndighederne og lobbyisterne fra finansverdenen, og politikerne tror ikke, de kan blande sig. Men selvfølgelig kan de det.«

»Jeg ville da ønske, at de gjorde en større indsats for at forstå de basale principper i det her og havde en holdning til, hvilket bankvæsen vi vil have. Det er så let at være den politiker, der står og skælder ud efter en bankskandale, men man hører sjældent en politiker, sige hvad man skal gøre. Ærligt talt tror jeg knap nok, politikerne er klar over, hvad de har vedtaget med Basel Komiteens reguleringer I, II og snart også III. Det må starte med, at vi diskuterer grundlaget for bankvæsnet. Hvis man bare stiller sig op og siger, at bankerne jo bare er en privat forretning som alle andre, så har man fuldkommen kapituleret. Det er vi jo ikke.«

- Men jeg mistede overblikket. Kan du forklare mig: hvad er en bank?

»Bankerne formidler folks opsparing. Nogle mennesker har flere penge, end de har ideer, og nogle har flere ideer, end de har penge, og så er det bankens opgave at udligne det. Den egentlige bankopgave er derfor at vurdere de ideer, der kommer ind – har de mennesker evnerne til at få noget ud af ideerne, er det en god idé på lang sigt, og er der overhovedet et behov for det, de gerne vil sætte i gang. På den måde rækker handlingerne ud i fremtiden, fordi man skal opføre en bygning eller en virksomhed, som gerne skulle stå der i mange, mange år og sætte sit præg på fremtiden.«

- Det er da et stort ansvar at have på sine skuldre?

»Ja, men man har jo også muligheden for at anlægge mange forskellige kriterier. Det er det, vi har gjort. Tænkt miljøbelastningen eller de sociale påvirkninger med ind i det, vi låner til. Vi vil gerne have en total vurdering. Ikke bare se på, om man kan tjene penge på det her og nu, men også på, hvordan påvirkningen er på det omgivende samfund fra det, der skal lånes penge til. Skaber man nogle ekste rne negative effekter – hvis man hælder kemikalier ned i grundvandet, eller hvad det kunne være – så er det heller ikke holdbart finansielt, for omkostningerne vil dukke op til overfladen på sigt, og nogen skal jo betale.«

- Så I er sådan set lige så optaget af afkast som alle andre?

»Ja, vi er bare optaget af et lidt bredere helhedsperspektiv, der både ser på tiden, men også rummet.«

- Kan du forstå, hvorfor jeg kan have svært ved at forstå, hvad en bank egentlig er?

»Ja, for man har jo gennem mange, mange år bygget en mystisk idé op omkring, at ens penge ikke rigtig rager nogen. Der vender vi det om for at sige, at det i allerhøjeste grad rager nogen – det rager alle. Vi har et mål om at være så gennemsigtige som overhovedet muligt.«

- Hvorfor tror du, det er sådan med penge?

»Fordi det er så underligt og abstrakt et fænomen. Vi ved jo godt, at det egentlig ikke er en værdi. Det repræsenterer hele tiden noget andet. Men fordi penge fylder så meget i vores bevidsthed, laver man det uheldige tankespring, at penge bliver den egentlige værdi. Men penge er bare en social konstruktion, og den egentlige økonomi er det, vi gør med hinanden, når vi producerer og udveksler. Pengene gør blot udvekslingen meget mere fleksibel – det er i virkeligheden en genial opfindelse. Men økonomi på samfundsniveau handler ikke om penge, men om forvaltning af de tre grundlæggende ressourcekategorier: De fysiske ressourcer – jern, fisk, malm eller hvad det kunne være. Vores arbejdskraft og bearbejdning. Og vores hoved – ideer og knowhow. Og det er faktisk vores folkepædagogiske projekt at gøre klart for folk igen.«