Søndag eftermiddag stod Rasmus Paludan midt på Blågårds Plads i en lille firkant markeret med rød og hvid afspærringstape. Efter først at have kigget ind i kameraet på sin vens telefon og udråbt sig selv som »samfundets vogter« og »danernes lys«, trak han en læderindbundet, sort koran op af et blåt IKEA-net.

»Vi kan lige så godt gå i gang,« sagde han.

Først slap den kun lige hans hånd. Så kastede han den et par meter op i luften, og lod den lande på jorden.

»Det er jo bare den store luderbog,« råbte han højt.

Fem minutter senere sad lederen af det højreekstreme parti Stram Kurs på bagsædet af et af politiets blå salatfade.

Indtil da var alting forløbet som forventet. Rasmus Paludan var kommet med kamera og koran, og en stor gruppe mennesker var mødt op for at demonstrere imod hans provokationer. Lokale familiefædre, unge mænd, kvinder i tørklæder og venstreorienterede aktivister.

Det kunne nemt være blevet ved det. Sådan gik det bare ikke. De uroligheder, som Rasmus Paludan blev eskorteret i sikkerhed fra, eskalerede først, da han var forsvundet.

En time senere var der stort set kun unge mænd med indvandrerbaggrund tilbage, og der stod en sky af røg over Nørrebro.

De unge kastede brosten og kanonslag, satte ild til biler og barrikaderede sig bag brændende containere. Politiet kastede tåregasgranater, og Ekstra Bladet kunne endda rapportere, at en gruppe betjente havde set sig nødsaget til at trække våben, dog uden at affyre dem.

Natten mellem søndag og mandag, da det hele endelig var forbi, havde optøjerne varet 12 timer og spredt sig til Christianshavn og Amager. 23 mennesker var anholdt, og politiet kunne konstatere 70 ildspåsættelser.

Pøblens sprog

Scenerne på Nørrebro var dramatiske og voldelige. Københavns gader danner kun sjældent ramme om deciderede gadekampe. Til gengæld har der været noget for enhver politisk smag i optøjerne.

Mange har hæftet sig ved den racismedømte Rasmus Paludans unødige og samfundsøkonomisk belastende provokationer. Andre har konstateret, at volden har vundet over ytringsfriheden, eftersom Paludan efterfølgende er blevet nægtet at demonstrere igen på Blågårds Plads og andre steder i københavnsområdet.

Endelig har de, der er bekymrede for islamistiske kræfter på Nørrebro, kunnet læse i Berlingske, at der blev delt angiveligt islamistiske videoer under optøjerne, og at en mand optrådte i en T-shirt med Islamisk Stats logo på.

I et bredere perspektiv er brændende biler og uroligheder i udsatte boligområder i Vesteuropa imidlertid ikke noget nyt fænomen. Derfor har den internationale forskning også beskæftiget sig en hel del med baggrunden for, at spændinger i udsatte boligområder med mange indvandrerunge pludselig kan udvikle sig til uroligheder og optøjer.

I en ny svensk forskningsartikel, Marginalization and Riots: A Rationalistic Explanation of Urban Unrest, definerer to svenske forskere fra Uppsala Universitet, Markus Holdo og Bo Bengtsson, tre sociale mekanismer, der kan føre til, at fortrinsvis unge pludselig begynder at sætte ild til biler og kaste ting mod politiet.

Det handler dels om, at volden kan retfærdiggøres. Eksempelvis med racistiske provokationer eller politiets angiveligt uretfærdige visitationer af indvandrerunge. Dels om, at urolighederne åbner en mulighed for, at kriminelle bandegrupperinger, der er i evig konflikt med politiet, kan opsøge en voldelig konfrontation med ordensmagten.

Endelig er simpel spænding, kammeratskab og en følelse af handlekraft også faktorer, der – kombineret med underliggende sociale indikatorer som dårlig uddannelse og marginalisering på arbejdsmarkedet – kan forklare, hvorfor uroligheder pludselig spreder sig. Ofte med ildspåsættelserne som et spektakulært symbol på, at man har ’registreret’ sig som deltager.

På et pressemøde søndag aften kunne chefpolitiinspektør Jørgen Bergen Skov da også konstatere, at de første uroligheder var »bredt funderet«. Hvorefter det var »områdets utilpassede unge og folk med bandetilknytning«, som forsøgte »at fortsætte urolighederne«.

Og det passer godt med det generelle billede på urolighederne, der har udspillet sig i europæiske forstæder og udsatte boligområder de senere år, lyder vurderingen fra sociolog Malcolm James, der ved University of Sussex blandt andet har forsket i baggrunden for britiske gadeuroligheder:

»Den typiske reaktion fra mange politikere er, at gadeuroligheder er ballademagere og pøblens sprog. Men der er også et mønster og et rationale, som oplevet racisme, marginalisering eller manglende tillid til politiet, hvis man graver lidt dybere. Selv hvis mange af deltagerne ikke har tydelige krav, og urolighederne opstår mere eller mindre spontant.«

’Politiet hjælper ham’

Selv om medierne ivrigt har forsøgt, er det kun i meget få tilfælde lykkedes at få demonstranterne selv til at forklare, hvorfor og med hvilket formål de tyede til vold og hærværk.

Søndag eftermiddag, midt under urolighederne talte Radio24syv med en gruppe drenge, der ønskede at optræde anonymt, men med egne ord havde kastet »brosten, fyrværkeri, og hvad de ellers lige kunne finde, efter politiet«.

Det var forkert, det Rasmus Paludan gjorde. Han skændede Koranen, og de følte sig nødsaget til at reagere.

»Det er jo ikke politiet, som har gjort det,« indvendte reporteren.

»Nej, men de beskytter ham,« sagde en af drengene.

»Han kommer og kaster med Koranen, og politiet hjælper ham.«

Senere kunne Berlingske berette, at der under optøjerne cirkulerede en række videoer på nettet, som appellerede til muslimer om at deltage i kampene med politiet.

»Det racistiske danske politi skyder på muslimer for at beskytte en racistisk person, som har sat ild til Koranen,« lød det på arabisk i en af videoerne.

Dagen efter, da der var nye uroligheder i Albertslund, talte Informations udsendte med en ung mand, der beskrev Rasmus Paludan som »politikernes lille marionetdukke«, der var sendt ud for at provokere.

»Levebrødspolitikere er kun ude på at rakke ned på indvandrere og tale udlændingepolitik,« sagde han.

De få udsagn fra demonstranter eller sympatisører kredser om det samme budskab: Når kampen mod Paludan udviklede sig til en kamp mod politiet, skyldes det, at de opfatter hans ekstreme racisme som et spejl af den generelle racisme i samfundet. Ligesom Paludan er politikerne grundlæggende ude på at chikanere og provokere det muslimske mindretal, og når politiet beskytter Paludan, viser det bare, at det officielle Danmark tager parti på samme side som racismen.

Rasmus Paludan (i midten) brænder Koranen på en éngangsgrill på Christiansborg Slotsplads i København, fredag den 22. marts 2019. Liselotte Sabroe/Ritzau Scanpix

Politihad

Gadekampene er muligvis de unges måde at udtrykke deres frustration og vrede over et samfund, de oplever som socialt uretfærdigt og racistisk. Men når de kæmper på gaden, er politifolkene altså den konkrete modstander. Det er dem, de kaster sten efter.

Ifølge Sebastian Roche, der er seniorforsker ved Frankrigs nationale forskningscenter CNRS, er forholdet mellem politi og unge indvandrere i de udsatte kvarterer afgørende for at forstå denne type af optøjer:

»Man går ikke uden videre på gaden og sætter ild til biler og kaster sten mod politiet. Det kræver noget.«

Optøjer er kaotiske, men de er ikke irrationelle, påpeger Sebastian Roche.

Når man vælger at gå på gaden og være voldelig, er det resultatet af en indre forhandling. De unges vold er både en moralsk overskridelse og forbundet med store personlige risici.

»Det kræver, at tilstrækkeligt mange i gruppen har en negativ opfattelse af politiet som uretfærdigt og racistisk,« siger Sebastian Roche.

Optøjerne er som regel udløst af konkrete sager om politivold.

De massive uroligheder, som spredte sig til hele Frankrig i 2005 og førte til næsten 3.000 anholdelser, var i første omgang en reaktion på, at politiet havde jagtet tre uskyldige teenagedrenge med minoritetsbaggrund. Drengene gemte sig i en lokal transformerstation, fik stød, og to af dem omkom.

På samme måde var optøjerne i Storbritannien i 2011 og Sverige i 2013 udløst af sager om politivold. Og i 2008 var der uro fire nætter på Nørrebro, fordi unge minoritetsdanskere følte sig brutalt behandlet af politiet i de såkaldte visitationszoner.

Det var ikke politivold, som udløste urolighederne i denne uge. Men det betyder ikke, at protesterne ikke handlede om politiet, vurderer Sebastian Roche.

Når politiet beskytter en højreradikal provokatør, får de unge nemt det indtryk, at politiet tager parti imod dem og med de højreradikale, forklarer han.

Selv om årsagerne og de sociale mekanismer bag de europæiske optøjer ofte er de samme, er det væsentligt at sondre mellem omfanget og intensiteten af dem.

En del af forklaringen på, at der kun sjældent er optøjer i Danmark – og at de ikke tilnærmelsesvis når samme proportioner som i Storbritannien og Frankrig – er, at danskerne har bemærkelsesværdig høj tillid til politiet.

»Den er ganske vist lavere blandt unge i de udsatte boligområder, men stadig meget høj i et europæisk perspektiv,« siger Sebastian Roche.

Store optøjer i belastede boligområder I efteråret 2005 var Frankrig i undtagelsestilstand i tre uger. Der var voldelige optøjer i udsatte boligområder i stort set alle større franske byer. Tre døde, mere end 8.000 biler blev brændt, og godt 3.000 mennesker blev arresteret. Det hele begyndte, da politiet jagtede tre uskyldige teenagedrenge med minoritetsbaggrund. Drengene gemte sig i en lokal transformerstation, de fik stød, og to af dem omkom.

I 2011 skød Londons politi en sort mand, som de hævdede var bevæbnet. De fandt aldrig våbnet, og så eksploderede sociale boligbyggerier – de såkaldte council estates– over hele Storbritannien. Fire mennesker døde, og der blev brændt, smadret og plyndret for 1,7 milliarder kroner.

I maj 2013 skød og dræbte svensk politi en 69-årig mand i Stockholm-forstaden Husby. En efterfølgende demonstration mod politivold udviklede sig til voldelige sammenstød med politet, der spredte sig til en række andre områder i Sverige og fortsatte i en uge.

En antiracistisk bevægelse

Sociolog Malcolm James fra University of Sussex mener imidlertid, at begivenhederne i København kan være en streg i sandet i forhold til den racisme, de unge siger, de oplever i samfundet.

Han sammenligner årsagen til optøjerne på Nørrebro med Southall-opstanden i Vestlondon for 40 år siden, hvor politiet kom i konfrontation med antifascister, der demonstrerede mod den højreradikale gruppe National Front.

Et typisk eksempel på højreorienterede provokationer og demonstrationer i områder med mange første- og andengenerationsindvandrere, som Storbritannien oplevede i de år. Med voldelige optøjer til følge.

»Det var hovedsagelig unge, der havde energien, og en følelse af, at de ikke længere ville tolerere den form for racisme. Nogle havde endda set nogle af deres venner blive dræbt af yderliggående højreorienterede grupperinger. Samtidig følte de unge, at politiet beskyttede de højreorienteredes ret til at demonstrere,« forklarer Malcolm James.

»Men samtidig var det faktisk begyndelsen på en større antiracistisk bevægelse i Storbritannien, som fik masser af momentum.«

Kædedans

Optøjerne var stadig i gang, da Rasmus Paludan bebudede, at han ville gentage sit stunt på Blågårds Plads tirsdag. Politiet afviste dog at lade ham gøre det. Processen gentog sig flere gange i løbet af ugen. Paludan forsøgte at anmelde nye demonstrationer, og politiet nægtede at lade ham gøre det med henvisning til hensynet til den offentlige orden.

Samtidig samlede 200 mennesker sig i en antiracistisk kædedans på Blågårds Plads.

Om det er et tegn på en ny antiracistisk bevægelse er for tidligt at sige. Rasmus Paludan har allerede afholdt 53 demonstrationer i 2018 og mindst 19 i 2019. Og han har tænkt sig at fortsætte.