"Jeg opfatter det som vanvittigt illoyalt, når kvinder taler om deres mænd til andre kvinder, på den der ”nu-siger-jeg-ting-til-jer-som-jeg-ikke-en-gang-har-sagt-til-ham-endnu-måde”. Det er faktisk usmageligt."

Der er masser af ligestillingsudfordringer her til lands. Og der er ingen tvivl om, at kvinder har flere strukturelle barrierer end mænd - og resten af den tale kender I.

Men når det så er sagt, så er jeg er hammertræt af, at kvinder – mange i hvert fald – gang på gang kastrerer mænd. Når jeg mødes med veninderne, i logen, i netværket, til træning, på arbejdet, og hvor end jeg slår mine folder, så går der ikke lang tid, før kvinder offentligt kastrerer deres mand. Der går cirka så lang tid, som det tager at indtage en gin & tonic. Og jeg har selv gjort det.

”Jeg gider ham ikke”, ”han tager ikke initiativ”, ”sex skal bare overstås”, ”han lytter ikke”, ”jeg lader som om jeg sover”, ”jeg bliver irriteret over alt, hvad han gør og ikke gør”, ”jeg ville ønske, at han bare tog mig”, og sådan fortsætter det derud ad.

Jeg tror, at vi alle sammen kender til op- og nedture i parforholdet, men min oplevelse er faktisk, at det oftere er kvinder, der spænder ben for forholdet end mænd, netop fordi, at vi er dårligere til at acceptere ham som han er.

Grundlæggende oplever jeg ikke mænd – i samme grad som kvinder – skifte personlighed i forholdet. Og jeg kender det fra mig selv. Det som i starten var charmerende og anderledes ændrer sig langsomt til irritationsmomenter. Det ændrer sig til små øjeblikke, som man knuger sig til, og som man bliver indebrændt over. Og man fortier, og så venter man til det rette øjeblik, hvor man så som et lyn fra en klar himmel hævner sig. Man er forudrettet og sur. Og ja, det er sådan det er.

Men det er ikke fair. Det er ikke retfærdigt at gå ind i et forhold til et andet menneske med den forventning, at man kan lave om på det. Og det gør vi kvinder i udstrakt grad.

Og det er et uforståeligt paradoks, når kvinder tror, at de kan skælde og smælde dagen lang, vrisse og ignorere, og så få en mand, hvor jagtinstinktet sætter ind og han tager dig – lige præcis, som du har drømt om. Det kommer ikke til at ske.

Faktisk virker det som om, at der er nogen kvinder, der tror, at mænd ikke bakser med følelser, ringe selvværd osv., bare fordi de ikke sætter ord på det – som vi måske er bedre til.

Jeg opfatter det som vanvittigt illoyalt, når kvinder taler om deres mænd til andre kvinder, på den der ”nu-siger-jeg-ting-til-jer-som-jeg-ikke-en-gang-har-sagt-til-ham-endnu-måde”. Det er faktisk usmageligt.

Og hvem fanden har bildt Jer/os ind, at kærlighed skulle være nemt? At lysten til hinanden er noget, der bare er der, og også fem år efter første knald? Sådan er det ikke. Kærlighed er noget man skal arbejde for at bevare og sådan er det også med lyst og intimitet. Man skal beslutte sig – sammen -for den store kærlighedshistorie.

Jeg ved godt, at sådan her et indlæg ikke vil blive taget godt imod af mange. Kønsstereotyperne er for stærke. Men ved i hvad, det er sådan jeg oplever mit liv – det er faktisk ret stereotypt.

Vi kvinder har en væsentlig opgave i at skrue ned for fejlfinderiet og arbejde lidt hårdere for kærligheden og loyaliteten til vores mænd.