Det er fredag sidst på eftermiddagen, da Mette Sandbye langt om længe tager telefonen. Jeg er tydeligvis ikke den eneste, der har forsøgt at få fat på hende. I dagevis har pressen kimet hende ned, lige fra Ekstra Bladet til Kristeligt Dagblad, Berlingske og TV 2, og hun er ved at være drænet.

»Det er uden sammenligning den værste shitstorm, jeg nogensinde har været i,« siger hun lettere stakåndet på vej ud ad døren til et møde med instituttets ansatte:

»Kan vi måske tales ved senere?«

Som institutleder på Kunst- og Kulturvidenskab (IKK) ved Københavns Universitet er Mette Sandbye ikke vant til at lave overskrifter. Hun plejer at analysere kulturens nyheder, ikke selv at være en del af dem. Men de seneste uger har været én lang undtagelse.

Det begyndte med en mail.

Kort før semesterstart forrige fredag sendte Mette Sandbye og studieleder Inger Vinther Damsholt en intern mail ud til samtlige undervisere på IKK, hvor de opfordrede de ansatte til at tænke over, hvordan man bedst muligt inkluderer »binære og nonbinære transstuderende« i undervisningen. Konkret blev underviserne opfordret til at følge tre »gode råd«:

at undgå at bruge fællesbetegnelser som ’damer’ og ’gutter’, når en gruppe studerende skal råbes op.

at bruge studerendes navne ved direkte tiltale i stedet for kønsspecifikke pronominer som ’han’ og ’hun’, hvis man er i tvivl om kønnet.

at spørge de studerende inden semesterstart, om de foretrækker et andet kaldenavn end det, de officielt er indskrevet som.

»Det vigtigste er sådan set, at vi alle lige tænker os lidt om, er parate til at lytte og signalerer inklusionen,« sluttede mailen.

Men dermed sluttede diskussionen ikke. Den var kun lige begyndt.

De første dage modtog Mette Sandbye flere positive tilkendegivelser fra både studerende og undervisere, der bakkede op om hendes initiativ. Men da mailen endte i hænderne på en TV 2-journalist, spredte nyheden sig hastigt, og tonen blev en anden:

»Idioti er blevet stedfortræder for fornuft på nationens ypperste anstalt for viden og visdom,« skrev Ekstra Bladets opinionsredaktør Mads Kastrup, og han stod ikke alene med sit kritiske blik.

I stribevis af nyhedsartikler føg det med ord som »krænkelseskultur« og »svenske forhold«, i debatprogrammer hørte man begreber som »mindretallets tyranni« og »politisk korrekthed« og i satiriske indslag fik latteren frit løb med indslag fra Dansk Folkepartis Søren Espersen, der filmede sig selv iklædt dametøj og lagde videoen på facebook med ordene: »Jeg gider sgu ikke længere høre på al deres køns-gøgl!« – og fra Berlingskes chefredaktør Tom Jensen, der på Twitter nedfældede »Identitetspolitikkens lov«, hvor det første af ti bud lød:

»Mine følelser bestemmer din ytringsfriheds grænser.«

Og så sad vi der igen, plantet i sæderne som tilskuere til et identitetspolitisk teaterstykke med samme forudsigelige rollebesætning som sædvanlig: ’De verdensfjerne akademikere’ vs. ’de rabiate ytringsfrihedsfundamentalister’.

Jeg har aftalt at mødes med Mette Sandbye »efter shitstormen« – for at forsøge at tale om den identitetspolitiske strømning på en anden måde. I et roligere rum, hvor man ikke skal forsvare sig med ti mikrofoner stukket op i ansigtet, men hvor der er plads til at tøve og tvivle. Og til at tænke efter.

To virkeligheder

Mandag morgen indfinder jeg mig i Bygning 21 på Søndre Campus på Københavns Universitet Amager, et strømlinet bygningskompleks med tilhørende spredt beplantning og kunstigt anlagte kanaler. Jeg skal mødes med Mette Sandbye på hendes kontor på femte sal, men hun står allerede på gangen, da elevatordørene går op, fordybet i en samtale om weekendens pressedækning med en af universitetets ansatte. En transperson. Selvfølgelig.

»Man skulle jo næsten tro, at jeg havde iscenesat det,« siger Mette Sandbye og ler.

Men det har hun ikke, forsikrer hun. Mødet afspejler bare virkeligheden på Kunst- og Kulturvidenskab, hvor identitetspolitik og tiltaleformer ikke er en abstrakt debat, men et stykke konkret virkelighed.

Mette Sandbye har været institutleder på Institut for Kunst- og Kulturvidenskab siden 2012, i en periode hvor identitetspolitikken har præget den offentlige samtale. Hun har været vidne til flere sager på universitetet, og hun har haft sine egne – senest da en gruppe studerende sammen med den afroamerikanske ph.d.-gæstelærer Michael Wilson førte an i en voldsom protest mod Christian Lollike og Madame Nielsens teaterstykke White Nigger/Black Madonna, som de anklagede for »racial vold«.

Mette Sandbye viser ind på sit kontor og går direkte hen til computeren for at åbne sin indbakke. Hun finder en mail frem, hun netop har modtaget fra en medarbejder på Tate Modern i London, der har inviteret hende til at tale ved et seminar i London senere på efteråret. I bunden af mailen, under medarbejderens navn, står en diskret lille oplysning, fastgjort som signatur:

»My pronouns are they/them.«

Med andre ord: Vedkommende foretrækker at blive tiltalt via flertalsformen ’de’ og ’dem’, en praksis, som er blevet stadig mere almindelig blandt transpersoner, der ikke identificerer sig som hverken mand eller kvinde.

Det er den ene virkelighed, Mette Sandbye som institutleder hele tiden må forholde sig til. Men der er også en anden virkelighed.

Hun leder videre i sin indbakke og finder yderligere to mails frem, den ene fra en mand, Poul, der har fulgt med i ugens debat. Poul mener ikke, at hans »skattekroner« skal gå til at »begunstige et mindretals problemer angående deres seksualitet«, og han opfordrer i kraftige vendinger Mette Sandbye til at »tage sin afsked«.

Den anden mail er også fra en mand, Niels, der mener, at det er decideret »langt ude at begynde at redigere i den menneskelige virkelighed«, at Mette Sandbye bør være »stolt« over at være kvinde, og at der i øvrigt er »andre og vigtigere temaer for menneskeheden at bruge sin energi på«.

Mette Sandbye kigger op fra skærmen.

»Altså, jeg synes jo også, der er vigtigere temaer,« siger hun, »men det betyder jo ikke, at det her er fuldstændig ligegyldigt.«

Vi sætter os til rette ved et langbord på kontoret med panoramakig ud over Københavns irgrønne kirkespir og tårnbygninger af stål og glas. Mette Sandbye hælder kaffe op.

»Når det er sagt,« fortsætter hun sin sætning, mens hun stiller kanden tilbage på bordet, »så kan jeg sådan set godt forstå, at man bliver provokeret. I hvert fald hvis man læser debatten på den måde, at der nu sidder en institutleder på Københavns Universitet, som synes, at der ikke længere er noget, der hedder ’hun’ og ’han’, og at vi skal alle sammen til at sige ’de’ og være kønsneutrale. Det kan jeg godt forstå. Og selv hvis man ikke tror, at det er dét, jeg mener, kan jeg egentlig også godt forstå, hvis man bliver provokeret. For jeg har også selv været igennem en læringsproces de senere år. Det her er jo også nyt for mig.«

Født i en anden tid

Mette Sandbye er født i 1964 og opvokset i en tid, hvor den vigtigste feministiske kamp var ’lige løn for lige arbejde’, og hvor personlige pronominer som ’han’ og ’hun’ var lige så naturgivne, som de var uproblematiske. I dag er hun professor på et universitet i en tid, hvor jorden under den gamle verden er begyndt at skælve og hidtil fasttømrede forestillinger – selv dem, der handler om noget så fundamentalt som køn og identitet – til stadighed bliver udfordret. Eller som Mette Sandbye selv formulerer det:

»Jeg er en heteroseksuel kvinde i 50’erne, der har været gift med den samme mand i 23 år, som jeg har fået tre børn med. To af dem er døtre i 20’erne, og igennem de senere år har vi haft rigtig mange diskussioner derhjemme, hvor jeg har sagt noget, og de har svaret: ’Nej mor, det sagde du bare ikke!’ Og det er jo i det konkrete møde med unge mennesker, at sådan nogen som mig, der har været vant til at udtrykke sig på en bestemt måde hele sit liv, pludselig bliver opmærksom på, at tingene har ændret sig.«

Mette Sandbye fortæller, at hendes ene datter, der læser Film- og Medievidenskab på Københavns Universitet, for nylig kom hjem og fortalte, at hendes underviser i webdesign havde insisteret på, at lyserød var en pigefarve, og at blå var en drengefarve. Det havde de fleste studerende syntes var en underlig opdeling.

»Jeg vil vædde på, at langt de fleste danskere tænker ligesom underviseren, at hvert køn har sin farve – men sådan tænker mine københavnske døtre bare ikke. De har i øvrigt også transpersoner i deres omgangskredse. Og de har veninder, som den ene dag går i seng med en dreng og den næste dag går i seng med en pige, og det er fuldstændig uproblematisk for dem. Sådan var det altså ikke, da jeg var ung!«

Det er dén erkendelse, der fik Mette Sandbye til at formulere sin efterhånden danmarksberømte mail. En erkendelse af, at tingene er i skred. Og at det er noget, man kan tage hensyn til.

»Vi har en del transpersoner her på studiet, både blandt de studerende og blandt de ansatte. Og jeg har kunnet mærke på mig selv, at det føles som noget nyt og fremmed, som jeg også selv er lidt usikker på, hvordan man bedst håndterer. Hvordan tiltaler man transpersoner? Hvad skal man være opmærksom på, hvis man gerne vil tage hensyn til dem? Og i mine snakke med de ansatte kunne jeg høre, at mange mærkede den samme usikkerhed. Så derfor besluttede jeg mig for at sende nogle gode råd ud.«

’Krænkelsespolitik’

Det var netop ment som »gode råd« og ikke som et håndfast dekret eller en ny, ufravigelig sproglov. Men sådan blev det nogle steder opfattet. TV 2 Nyhederne var blandt de første til at opsnappe historien. Kort efter var de i kontakt med to mandlige studerende på instituttet, Jonas Raabel Jensen og Victor Kipp, som begge mente, at tiltaget gik for langt i inklusionens navn, og at det var et udtryk for »krænkelsespolitik«.

Også blandt enkelte undervisere var der skepsis at finde. Til Universitetsavisen forklarede studielektor på Musikvidenskab Niels Græsholm, at det kunne være »hulesvært« at undgå kønnede betegnelser i et fag som ’korledelse’, hvor herrestemmer og damestemmer er faste betegnelser:

»Jeg synes, det er rigtig fint, at vi tager hånd om ikke at udgrænse nogen, men der kommer nogle dilemmaer ud af det, som gør det lidt sjovt,« sagde han.

Langt de fleste lærere og studerende mente dog som Studenterrådets formand Mike Gudbergsen, at der var tale om en tiltrængt bestræbelse på at inkludere minoriteter på universitetet, og at det typiske argument om, at man som nonbinær person »bare kan snakke med sin underviser«, ikke holder:

»Jeg synes, det er fint, at man giver en håndsrækning og fra universitetet tager initiativ til den snak,« sagde Mike Gudbergsen til TV2 Nyhederne, men understregede samtidig, at han var imod regler på området.

Det er Mette Sandbye også, slår hun fast.

– Men kan du forstå, hvis det alligevel opfattes som et regelsæt, når nu opfordringen kommer oppefra i skriftlig form fra institutledelsen?

»Ja, det kan jeg måske godt,« medgiver hun.

»Der sker jo noget med enhver form for kommunikation, så snart den bliver skriftlig. Og hvis jeg havde vidst, at det ville skabe den her aggressive debat, så havde jeg heller ikke sendt en mail ud, men i stedet taget diskussionen mundtligt på forskellige møder over det næste halve år. Men da jeg længe selv havde været i tvivl om, hvordan man bedst forholder sig til transpersoner, tænkte jeg, at jeg ville dele mine nyvundne erfaringer med de andre undervisere,« siger hun og understreger, at hun ofte sender mails ud til sine medarbejdere, og at det derfor ikke har karakter af »Moses, der stiger ned fra Sinaibjerget med sine stentavler,« når hun lader høre fra sig.

Sproglig arkitektur

Særligt én udgave af den såkaldte identitetspolitiske strømning har vakt opmærksomhed og forargelse de senere år. Det er den, som udgår fra amerikanske campusser og rummer sproglige nyopfindelser som ’kulturel appropriering’, ’safe spaces’ og ’trigger warnings’. Og netop den udgave af identitetspolitikken er Mette Sandbye skeptisk over for. For på et universitet må man kunne tale om alt. Diskutere alt. Kritisere alt. Når man underviser i holocaust, må man kunne vise karikaturer af jøder med store næser. Når man underviser i racisme, må man kunne vise hvide komikere med blackfacing. Alt det hører med til en kritisk debat. Men høflighed og hensyntagen over for hinanden som undervisere og studerende er noget andet, understreger hun.

»For mig er det to forskellige ting. Den ene handler om, hvad må vi tale om og vise frem og diskutere, og det bør der principielt ikke være nogen grænser for på et universitet, så længe det har et fagligt formål. Det andet handler om at tage hensyn, lidt ligesom vi gør til vegetarerne, når vi præsenterer et alternativt frokosttilbud eller sørger for en vegetarret til julefrokosten. Vi kunne jo også vælge at sige, at det må være deres eget problem, men det gør vi ikke, vi tager hensyn. Det er forskellen, og den kan jeg i hvert fald godt finde ud af at opretholde. Og det var også det, jeg forsøgte at gøre i min mail. Men det bliver meget hurtigt blandet sammen i den store identitetspolitiske gryde.«

– Men hvis man undgår betegnelser som ’mænd’ og ’kvinder’ har man selvfølgelig imødekommet dem, der ikke opfatter sig som enten mænd eller kvinder, men man har samtidig taget betegnelsen fra dem, der gør. Tror du, at der findes et ikkekrænkende vokabular, som stiller alle tilfreds?

»Nej, det tror jeg ikke, selvfølgelig ikke. Og hvis en ung mand gerne vil kaldes for ’mand’, så skal man selvfølgelig heller ikke sige ’de’ eller ’dem’ til ham. Det eneste, jeg skriver i min mail, er, at hvis man er i tvivl som underviser, så kan man bruge en bredere kønsneutral betegnelse. Og ofte kan man jo se det på folk. Når jeg går rundt på gangene, er der jo nogen, der ser lidt ubestemmelige ud – eller nogen, som måske har ændret udseende over sommerferien. Men jeg er ikke ude på at skabe et rum, hvor ingen må sige kvinder og mænd og han og hun, og hvor alle er bange for at sige noget forkert.«

Plakater skal blive hængende

– Men ved at agere sprogpoliti er der vel en reel risiko for at skabe en kultur, hvor der er en rigtig måde at tale på og en forkert måde at tale på?

»Jo, det er der måske nok en risiko for. Men måske er det prisen for at adressere nogle af de her emner. Det er jo en udfordring, der ikke går væk af sig selv. Der bliver stadig flere transpersoner, og hvis vi ikke finder en måde at omgås dem på sprogligt, er der jo også en risiko for, at dét bliver akavet.«

– Men er der alligevel et punkt, hvor hensynsfuldheden også kammer over for dig?

»Altså, her på instituttet beskæftiger vi os jo med kunst og kultur. Og vi skal kunne diskutere og analysere alt inden for det felt. Derfor var det også over grænsen, da nogle studerende sidste år blev fortørnede over, at der hang plakater herude for Christian Lollikes teaterstykke White Nigger/Black Madonna. Til gengæld vil jeg gerne lytte til studerende, der mener, at der er lige lovlig mange værker fra hvide vestlige mænd på pensumlisterne. I min egen studietid i 1980’erne beskæftigede vi os næsten udelukkende med Europa og USA. I dag lever vi i en globaliseret verden, og vi skal også have blik for kulturelle udtryk fra f.eks. Japan og Afrika. Så bare for at skære forskellen ud i pap: Man skal ikke rive teaterplakater ned fra væggene som studerende. Men man kan godt forvente en hensyntagen i den måde, man selv bliver tiltalt på.«

– Hvad håber du, at der kommer ud af den her »shitstorm«, som du selv har kaldt den?

»Jeg ville være meget ked af det, hvis den betyder, at Institut for Kunst- og Kulturvidenskab får et negativt omdømme som et verdensfjernt humanistisk institut, der bare kan spares væk. Vores studerende har nogle af de højeste gennemsnit i landet, de er enormt reflekterede og dygtige, og vi uddanner meget få til arbejdsløshed,« siger Mette Sandbye og trækker luft ind:

»Så hvis den her historie bidrager negativt til dét billede, er det meget ærgerligt. På den anden side: Når debatten forhåbentlig snart bliver en lille smule mere nuanceret, og folk begynder at få øjnene op for, at der faktisk findes transkønnede, at det er en ting, og at vi som samfund bliver nødt til at forholde os til dem, så har jeg med min mail forhåbentlig været med til at skabe lidt større forståelse for det. Det ville jeg være glad for.«