Der må være skrevet tusindvis af artikler og bøger om finanskrisen. Så muligvis har jeg bare overset det, men længe måtte jeg lede forgæves efter svaret på en af de største gåder: Hvis krakket i 2008 kom i kølvandet på en epoke med hidtil uset velstand, hvordan kan det så være, at de fleste af de mennesker, jeg kender, ikke tjente det helt store dengang?

De omfattende dereguleringer af de finansielle tjenester skulle jo have stillet os alle bedre. Hvorfor måtte så mange af os så leve af kreditter for at opretholde en vis levestandard? Og hvordan kan det være – nu da er alt er gået galt, og alle er enige om, at vi står i den værste krise siden Den Store Depression – at vi ikke griber til de effektive modtræk, som vi gjorde erfaringer med i 1930’erne?

Præsident Obama har måske nok forsøgt sig med et keynesiansk stimulus-program. Men hvorfor har det kun vist sig minimalt effektivt? Og hvorfor insisterer de fleste andre ledere i den vestlige verden fortsat på, at vi ikke har andet valg end at spænde livremmen ind og og betale vores gæld – når dette tydeligvis heller ikke fungerer? Og hvordan kan det være, at vi stadig behandler bankfolk, kreditvurderingsbureauer og børsmæglere med en slags ængstelig ærbødighed – vi må for Guds skyld ikke skræmme markederne! – når det lige præcis var dem, der førte os ud i hele denne redelighed? Den type spørgsmål var ved ved at drive mig til vanvid, men så var det, at jeg læste Paul Krugmans nye bog, og nu er der snarere risiko for, at jeg vil kede alle andre ihjel med mine nyvundne indsigter.

End This Depression Now! er en bog, man ville ønske, blev obligatorisk læsning for økonomiske og politiske beslutningstagere – en bog man har lyst til at citere over for alle, der gider lytte. For den giver os en sammenfattende fortælling om, hvordan vi er endt med at gøre nøjagtig det modsatte af, hvad logikken og historien tilsiger os at gøre, hvis vi ellers vil redde os ud af den nuværende krise. Paul Krugman har vundet Nobelprisen i økonomi, skriver en fast klumme i New York Times og underviser i økonomi på Princeton University. Som ekspert i John Maynard Keynes og hans lære skrev Krugman i 1999 en bog om den japanske afmatning – The Return of Depression Economics – der påviste ildevarslende paralleller mellem Japans økonomiske strategi og USA’s politikker umiddelbart før New Deal i begyndelsen af 30’erne, der forvandlede en recession til katastrofal depression. Dengang var de fleste vestlige økonomer ikke specielt imponerede: I datidens tilsyneladende endeløse opsving forekom erfaringer fra Den Store Depression dem mere eller mindre irrelevante. Men Krugmans seneste bog bliver sværere at ignorere.

Ikke at han forventer, at bogens budskab bliver let at sælge. »Så vidt jeg kan forstå, tegnes hele den seriøse modstand imod den britiske regeringskoalitions politik af blot et halvt dusin økonomer, og det ser ud til, at jeg er en af dem – det er virkelig sært,« griner han, »jeg er trods alt ikke brite.«

Under sit besøg i London har Krugman mødt, hvad han selv betegner som Meget Seriøse Mennesker: »Meget af det, som disse mennesker siger, lyder både klogt og fornuftigt, men det hele er vendt på hovedet. De er totalt på vildspor. Ikke desto mindre imponeres man over, hvor magtfuld deres ortodoksi er – det er helt fantastisk«.

Et moralsk spil

De Meget Seriøse Mennesker fremstiller økonomi som et moralsk spil, hvor gæld er synd, og da vi alle har syndet, må vi nu alle betale prisen ved at spænde vores livremme ind. De fortæller os, at det vil tage lang tid at overvinde krisen, og at kuren nødvendigvis vil være smertefuld. Men alt dette er ifølge Krugman i direkte modstrid med sandheden. ’Nøjsomhed’ er intet andet end en selvpålagt kollektiv afstraffelse, og den er ikke bare unødvendig, den vil heller aldrig komme til at virke efter hensigten. Og faktisk ved vi udmærket, hvad der vil fungere – men af komplekse politiske og historiske grunde, som han redegør nærmere for i sin bog, har vi valgt at ignorere det. »At overvinde denne depression,« skriver han, »burde være, kunne være, nærmest utroligt simpelt. Så hvorfor er det ikke det, vi gør?«

Krugman fremdrager et eksempel med en babysitterordning, hvor forældre får udstedt værdikuponer, de kan veksle til babysitter-timer. Hvis alle forældrene beslutter sig at indløse deres kuponer samtidig, vil systemet gå i stå. »For mine udgifter er din indkomst, og dit forbrug er min indkomst. Hvis vi begge forsøger at nedbringe vores udgifter på samme tid, kommer vi også til at nedbringe vores indkomster, således at vi reelt ikke ender med nogen merbesparelse.« Vi kunne i stedet udstede flere kuponer til alle for at få dem til at føle sig ’rigere’ og opfordre dem til at bruge løs af disse – det ville være babysitterordningens svar på kvantitative lempelser. Men hvis alle er fast besluttede på at spare op, vil forældrene vælge at lægge de ekstra kuponer til side, og ordningen vil fortsat ikke fungere. Dette er, hvad der kaldes en likviditetsfælde, »og det er i alt væsentlighed dér, vi befinder os nu«.

De samme principper gælder for ’nedgearingens paradoks’. Gæld er ikke i sig selv en forfærdelig ting, siger han.

»Gæld er den ene persons forpligtelse, men den anden persons aktiv – gæld gør os ikke nødvendigvis fattigere. Den virkelige fare ved gæld er: Hvad vil der ske, hvis en masse mennesker beslutter sig for eller bliver tvunget til at betale den ud på samme tid. De høje gældsniveauer gør os sårbare over for kriser. Så er det, vi får gældsdeflationens selvdestruktive spiral. Hvis vi begge forsøger at afbetale vores gæld på samme tid, ender vi begge med lavere indkomster, og dermed risikerer vi, at gældens relative andel af vores indkomster stiger.«

Her er det en afgørende pointe, fortsætter Krugman, at »det som gælder for et individ, ikke automatisk gælder for samfundet som helhed«. Analogien mellem en husholdnings budget og den nationale økonomi er »forførende, fordi den er meget nem at forholde sig til«. Og i et vist omfang holder den da også stik, når vi ikke lige befinder os i en makro-økonomisk krise. »Men står vi i en sådan krise, kan adfærd, der er rationel på individniveau, udløse kollektive resultater, som er katastrofale. Når hver enkelt af os forsøger at forbedre vores position, bliver slutresultatet, at alle bliver stillet ringere. Og præcis sådan er det gået.«

I sådanne situationer er man nødt til at begynde at bruge løs – og Krugman argumenterer for, at her er det statsmagten, der skal træde til. Og dog får vi hele tiden at vide, at vi er nødt til at nedbringe vores gæld, fordi dens høje renteudgifter i modsat fald vil ruinere os, og at børsmarkederne vil ødelægge os, hvis de får det indtryk, at vi ikke er specielt optagede af at få styr på vores underskud.

»Nuvel. Vi ved, at avancerede økonomier med stabile regeringer, som optager lån i deres egen valuta, er i stand til køre med meget høje gældsniveauer uden dermed at havne i krise. Det viser den britiske historie også: Storbritanniens stiftede i store dele af det 20. århundrede, bl.a. i 1930’erne, en meget højere gæld, end det er tilfældet i dag.

Et uldent system

Men hvad så med markederne, der fremmanes som de evige globale bussemænd? Bestandigt bliver vi advaret om, at de vil straffe regeringer, der undlader at skære ned på deres udgifter – også uanset at disse nedskæringer ender med slet ikke at reducere underskuddet.

Jeg har aldrig forstået, hvorfor markederne skulle bekymre sig for, hvordan og hvornår vi mindsker vores underskud, så længe vi er i stand til at svare for os selv. Det gør de da heller ikke, hævder Krugman.

»Det er jo det interessante. Markedernes aktuelle dom over lande, der har deres egne valutaer, har været, at de ikke tager sig af, hvilken politik disse lande fører på kort sigt.«

Tilsvarende er faren for at blive nedgraderet af et kreditvurderingsbureau vildt overdrevet.

»Vi så det, da Japan blev nedgraderet i 2002, og det fik ingen konsekvenser. Derfor kunne man også forudsige, at sådan ville det også gå for USA, da landet fik sin kreditvurdering nedgraderet af et af kreditvuderingsbureaerne sidste år. Og ganske rigtigt: Intet skete.«

Så vidt har Krugman i al væsentlighed reformuleret argumenterne for keynesianisme. »Og det er faktisk ikke så vanskelige begreber,« insisterer han.

»Det er ikke svært at forklare logikken over for et publikum. Men det synes ikke at trænge igennem til den politiske sfære.«

Fascinerende er hans historiske analyse af, hvorfor politiske beslutningstagere, der engang forstod disse principper, siden har besluttet sig for at glemme dem kollektivt.

I årene efter Den Store Depression indførte flere regeringer strengere reguleringer over for banksystemet for herved at sikre, at vi aldrig igen kunne skulle stifte så megen gæld, at det ville gøre os sårbare over for kriser: »Når den sidste store økonomiske krise ligger mange år tilbage, bliver folk mere skødesløse over for deres gæld. De glemmer risiciene. Bankerne går så til politikerne og siger: ’Hør her, vi behøver ikke disse her irriterende regler’, og politikerne siger: ’I har nok ret – vi har ikke set nogen ulykker rigtig længe’.«

Denne proces begyndte for alvor i 1980 under præsident Reagan. Én efter én blev de love, der regulerede bankvirksomhed, ophævet, indtil »vi satte alle beskyttelsesforanstaltninger ud af kraft. Og det kom til at betyde, at vi fik et stadig mere vildtvoksende og uldent finansielt system, der var villlig til at udlåne masser af penge«. Politikere blev til dels overtalt til at deregulere med det argument, at dette ville gøre os alle rigere. Og den dag i dag »er det en meget udbredt opfattelse, at vi virkelig fik en stor stigning i væksten. Men faktisk er det ikke så indviklet. Man behøver blot at sætte sig ned og konsultere de nationale statistikker for at indse, at sådan er det ikke gået.«

»Inddeler vi perioden mellem Anden Verdenskrig og 2008 i to halvdele, så sker der i første halvdel en virkelig dramatisk forbedring af levestandarden, som vi slet ikke ser tilsvarende i anden halvdel. Den blev ganske vist meget dramatisk for den øverste 0,01 procent, som fik en syvdobling af deres indkomster. I 2006 i USA tjente de 25 højest betalte hedgefond-bestyrere for eksempel 14 mia. dollars tilsammen eller tre gange den samlede løn for alle New York Citys 80.000 skolelærere. Men mellem 1980 og krakket steg median-indkomsten for de amerikanske husholdninger kun med 20 procent. Så der er overhovedet ikke nogen sammenhæng her.«

Hvorfor skulle økonomer hævde, at almindelige mennesker er blevet meget rigere, hvis det ikke er tilfældet? »Svaret på det, tror jeg, er at spørge: ’Godt, hvem hænger de mennesker, som siger sådan noget, ud med? Hvad er deres omgangskreds?’ Og hvis du f.eks. er professor i finanisering på University of Chicago, vil de mennesker, du møder fra den påståede virkelige verden, sandsynligvis være folk fra Wall Street, for hvem de sidste 30 år vitterligt har været fantastiske. Jeg tror, det handler om en sådan frakobling fra en bredere virkelighed.«

Men indflydelsen fra den øverste 0,01 procents overvældende rigdom stopper ikke hos professorer i finansiering. Deres palæer, lystbåde og luksus livsstil har skabt »udgiftskaskader«, således at »hvis man er lidt længere nede af indkomststigen, vil man uundgåeligt føle en trang til at matche dette i en eller anden grad. Hvorpå, dem der igen er lidt længere nede, føler noget af samme tilskyndelse.«

Der var tidlige advarselstegn, såsom opsparings- og lånekrisen i slutningen af 80’erne, som burde have advaret politikerne om farerne ved finansiel deregulering, moralske risici og efterfølgende gældsspiral. Men på det tidspunkt havde Wall Streets indflydelse på de politiske beslutningstagere gjort disse døve over for lyden af alarmklokker, til dels fordi bankerne var med til at finansiere så mange af politikernes kampagner. Krugman citerer Upton Sinclairs berømte bemærkning:

»Det er svært at få en mand til at forstå noget, når hans løn afhænger af, at han ikke forstår det«. Derudover nærer han mistanke til, at alene glamouren ved de velhavende bankfolks livsstil fik kraftig indflydelse på politikerne.

Kedelige industrifyrster

»Mit indtryk er, at gamle industrifyster kan være temmelig kedelige. Jeg er ikke sikker på hvor meget spænding, der er over at hænge ud med sådan en. Wall Streets folk derimod har virkelig stor karisma. De er intelligente og sjove. De er ikke som de personer fra erhvervslivet, der har måttet arbejde sig op fra bunden. De er imponerende.«

End ikke Obama er immun over for deres charme, siger Krugman. Ikke længe efter Obamas tiltrædelse mødte Krugman præsidenten og hans nye økonomiske hold, »og det var bare så oplagt, at krøllede professorer med skæg ikke var i nærheden af at være lige så imponerende – ak ja,« siger han og klukler. »Det var i al fald den oplevelse, jeg havde.« Og mange af de krøllede professorer var også forført af løftet om en ny økonomisk verdensorden, hvor keynesianisme var ikke bare overflødig, men ligefrem latterlig.

I 1970, skriver Krugman, var »diskussioner om investor-irrationalitet og om bobler af destruktiv spekulation næsten helt forsvundet fra den akademiske diskurs. Feltet blev domineret af ’hypoteser om markedseffektivitet’«, som overbeviste økonomerne om, at »vi bør betro nationens kapitaludvikling til, hvad Keynes kaldte et ’casino’.« Keynesianismen blev triumferende bekendtgjort – i vid udstrækning af republikanske økonomer, hvis forskning var blevet »inficeret af tilhørsforhold og politisk orientering«. Nu, hvor de må se i øjnene, at deres teorier har lidt et katastrofalt sammenbrud, er det ifølge Krugman alene politisk forudindtagethed og faglig stolthed, der hindrer dem i at indrømme, at de tog fejl.

Disse økonomer henviser hyppigt til den sørgeligt begrænsede effekt af Obamas stimulus-pakke til næsten 800 milliarder dollar som selve beviset på, at de stadig har ret. Ifølge Krugman var det eneste forkerte ved den pakke imidlertid, at den slet ikke var stor nok. Næsten halvdelen gik til skattelettelser, og de fleste af de resterende 500 milliarder dollar gik til arbejdsløshedsunderstøttelse, madkuponer, osv.

»Reelle investeringer i infrastruktur – det var snarere noget i retning af bare 100 milliarder dollars. Så hvis man har et billede af, at stimulus-programmet går ud på, at ’nu går vi ud og bygger en masse broer’ – så må jeg sige: Beklager, det skete aldrig.«

I en økonomi, der producerer for 15 billioner dollars varer og tjenesteydelser hvert år, »er 500 milliarder dollars bare ikke noget opsigtsvækkende stort tal«. I 2009 advarede Krugman: »Går vi ud med en halvhjertet stimulus, opnår vi ikke andet end at miskreditere selve ideen om stimulus uden at redde økonomien.« Og dét, sukker han, »er præcis, hvad der skete.

»Det blev beklageligvis en af de forudsigelser, jeg ville ønske, jeg ikke havde fået ret i.« Siden krakket er Krugman blevet den akademiske verdens ubestridte Kassandra. Ikke at det glæder ham: »Jeg er lidt træt af at være Kassandra. For en gangs skyld vil jeg faktisk gerne vinde, i stedet for bagefter at stå, som den, der fik ret, når katastrofen kommer ... ganske som jeg forudsagde. Jeg så hellere, at man ville lytte mere til mine argumenter om, hvordan katastrofen kan forebygges.«

Om dette vil ske, er muligvis tvivlsomt. Krugman er ikke den mest omgængelige af økonomiske tænkere. Der er noget skødesløs arrogance over hans manerer og en blanding af generthed og intens selvsikkerhed. Med sin tætbyggede, trinde krop og salt-og-peber skæg kan han minde om en meget klog grævling, der borer sig gennem en underskov af økonomiske detaljer, men er parat til at hugge til med et ganske skarpt bid, hvis man kommer i vejen for ham. Hans offentlige kritik af Obama-administrationen har ophidset mange af USA’s Demokrater, mens hans mere højrøstede kritik af George Bush indbragte ham regulære dødstrusler fra vrede højreekstremister.

Men der er gode grunde til at håbe, at hans argumenter vinder frem hos vores politiske ledere. Det ,vi må gøre, siger Krugman, er simpelt nok: Drop spare- og nedskæringspolitikkerne, kickstart økonomien med ambitiøse offentlige udgifter og nedbring så underskuddet, når vi igen er oven vande. Og vigtigst af alt: Det skal være nu.

»Fem år med meget høj ledighed gør meget mere end fem gange så meget skade som et år med høj ledighed. Man siger: ‘Ja, det gør ondt, men tiden heler også disse sår. Men det er jeg slet ikke sikker på, at tiden gør.«

© The Guardian og Information

Oversat af Niels Ivar Larsen