Da jeg voksede op som barn af 70’erne og 80’erne, var det eneste alternativ til Danmarks Radio svenske SVT 1 og 2. Dengang havde svenskerne ABBA, Astrid Lindgren, SAAB Viggen, Ingemar Stenmark, Ronnie Petterson og Bjørn Borg — de var længere fremme i skoene, og når nogen ude i den store verden nævnte Skandinavien, var det Sverige, de mente.

Sverige var det tætteste på et perfekt, gnidningsløst samfund, verden endnu havde frembragt. Sverige var Skandinaviens stræbsomme, blonde storebror (eller i fald der skulle være en svensk læser 'storesøster'). Ham, der var god til alt, og som hele tiden gjorde det rigtige.

I Danmark var tingene anderledes. Vi havde renegaten Mogens Glistrup og jordskredsvalget i 1973, og dansk politik blev aldrig det samme igen. Ingen skulle diktere de danske vælgere, hvad de skulle mene og tro. Og i slutningen af 90’erne tog vi en tiltrængt, men også hård debat om vores indvandrer- og flygtninge-politik efter årtiers forfejlet integrationspolitik. Og selv om det siden har afstedkommet megen ‘kvalme over tonen’ og blindt raseri over landets ‘frelste halal-hippier’, har vi i Danmark i dag en åben, rå, men også dynamisk debat.

I Sverige gik det anderledes. Svenskerne er et autoritetstro og sindigt folk. Og hvis man ikke kan lide regeringen og Folkhemmet, kan man flytte op i nordskovene, skyde elge og passe sig selv. Man har traditionelt kunne være i fred. Her er plads nok.

Det er der til gengæld ikke i det offentlige svenske rum længere. Her bestemmer den politiske elite på bud fra Stockholm. Og eliten holder alle i et moderligt passivt-aggressivt jerngreb — både den frygtsomme og enøjede svenske presse, og landets akademiske verden — er fanget i et mummespil, hvor alle holder øje med, hvem der overskrider elitens usagte bestemmelser for, hvad der må siges i det offentlige rum.

Skamfulde punkere

Den unikke intellektuelle kultur i Sverige, der engang frembragte genier som Celsius, Linnaeus, Nobel, Strindberg, Bergman og Lagerlöf, er tvunget i knæ.

Det kontrollerede debatklima har reduceret svensk finkultur til morse-skribenten Jan Guillou samt forskellige grådlabile, angerfyldte teatertrupper besat af humorforladte femi-aktivister og angrende mænd i strømpebukser som f.eks. teatertruppen Smuts. En teatergruppe, der i kollektiv bævren afsværger deres indre fascist og ’hvide mand’ i en jamrende forestilling kaldet ‘Motståndstrategier i ett fascistisk Europa’, der bl.a. påpeger det presserende og uhyrlige faktum, at hvide, etniske svenskere er overrepræsenteret på punk-scenen i Sverige!

Et af de utallige problemer med den dresserede svenske presse, der lader al sin nyhedsdækning godkende i samstemmighed med ’politbureauet’ i Stockholm, er alt det, man undlader at fortælle. Blandt andet at hvis man som svensker gerne vil orienteres om, hvad der sker lige uden for døren, når man hører endnu en eksplosion i forbindelse med de omfattende bandekrige i Malmø, så er man nødt til at søge information på højreradikale nyhedssites eller i udlandet. Det er næsten umuligt at finde en afbalanceret nyhedstjeneste på svensk, der skildrer den virkelighed, som en stor del af svenskere lever i. Og ved at give de højreradikale monopol på denne del af nyhedsdækningen gør man Sverigedemokraterna en kolossal, utilsigtet tjeneste.

Det svenske samfund har de seneste par århundreder fungeret uden større problemer, og derfor er det politiske Stockholms påfund generelt blevet tolereret. Der var penge nok og ingen problemer. Men nu har det moderne Sverige for første gang, grundet den massive indvandring til landet, oplevet store forandringer og regulære problemer. Og en stor del af befolkningen vil ikke længere acceptere, at de faktuelle problemer ikke en gang adresseres af politikerne for slet ikke at sige forsøges løst.

Og problemet handler i første omgang slet ikke om, hvor mange indvandrere et land kan bære, og hvilke konsekvenser det vil få - men at det slet ikke er til diskussion. Faktisk må man kun mene, at det er godt.

Omrokering

Men at ville have afklaret og undersøgt disse spørgsmål har intet med racisme eller fascisme at gøre. I det hele taget er det nok meget få mennesker i både Sverige og Danmark (’Spyttemanden’ undtaget), der ikke kan lide folk udelukkende pga. en given hudfarve. Vi vil jo alle gerne give en omgang i baren, men regningen skal betales – det er de kolde fakta. Og man kan sagtens argumentere for at tage hundredtusindvis af flygtninge, men så må man også foreslå, hvor og hvem midlerne skal tages fra - men så rummelig er den svenske ’debat’ slet ikke.

Det er rystende naivt at tro, at man kan tage et velordnet, succesrigt samfund som det svenske og på rekordtid og helt uproblematisk omarrangere det radikalt uden at tage hele befolkningen med på råd; det er dybt udemokratisk – uanset ens politiske position, hvis man altså er demokrat.

Rödvinsvänstern

Den smule lødige debat, der trods alt er i broderlandet, er i høj grad drevet af indvandrere, som har taget et sæt nosser med fra hjemlandet, da noget tyder på, at etniske svenskere efterhånden fødes uden. De få etnisk-svenske debattører, der har tilladt sig at nævne den eskalerende kriminalitet og kritiserer den såkaldte ’rödvinsvänstern’, skal ikke længere gøre sig nogle forhåbninger om lukrative redaktørstillinger eller gode fastansættelser ved landets universiteter - de har brudt den humanitære stormagts uskrevne regler for civil konduite og er nu persona non grata.

Den svenske debat har længe været gennemsyret af en kollektiv frygt, hvor alle har holdt hinanden i skak. Anatomien af denne frygt er uhyre kompliceret, og jeg evner ikke at afdække den i al sin vælde, men blot at beskæftige mig med den mere synlige del af den.

Og netop syn for sagen fik vi i to samsendte debatprogrammer mellem DR2 og svenske SVT1 omhandlende indvandrere/flygtninge og det endnu mere eksplosive emne: ligestilling.

Spændende! Det kunne jo være, at de svenske debattører havde en særlig indsigt, der kunne ændre den danske selvforståelse?

Det blev dog prompte tydeligt, at Sverige er fra Venus, og Danmark er fra Mars. De svenske debattører trak fuldstændigt tæppet væk under sig selv – det var intet mindre end forrygende, men også forstemmende at overvære.

Over de to programmer mødte man adskillige farverige svenske debattører, som jeg samlet vil benævne Den Svenske Inkvisition.

Heksejægerne

Den Svenske Inkvisition (DSI) opererer med en særlig form for kontrol, der minder om den sene middelalderkirkes hekseforfølgelser. Dengang dikteredes man af dogmer og indiskutable 'sandheder'. I en nutidig oversættelse lyder de i Sverige: Indvandringen er kun af det gode, Muhammed-tegningerne var forkerte, indvandring er økonomisk rentabel, køn er en ren social konstruktion, kvinders manglende ligeløn skyldes udelukkende et patriarkalsk system, osv. Det er et tankekontrollerende system, hvor alle holder hinanden i skak, mens konkurrencen om at være mest hellig konstant tiltager for til sidst at gøre enhver tænkelig handling racistisk, fascistisk eller kønsdiskriminerende. Eller alt på en gang. Der er snart ikke noget manøvrerum tilbage i Sverige for offentlige debat.

For DSI er ovennævnte og lign. sætninger/dogmer indiskutable sandheder og præmissen for enhver diskussion. Det er nogle af grundstøtterne i de rabiate svenskeres verdensbillede, og som nutidige heksejægere er det ikke længere heksekunst, men til gengæld racisme, fascisme og kønsdiskrimination, de 'afdækker' Enhver sætning, statistik, handling eller konstruktion, der ikke ligger i forlængelse af DSI’s dogmer, må automatisk være af det onde og bør holdes nede. I stedet for at blive brændt på et bål stigmatiseres afsenderen socialt som ’vantro’.

DSI ser djævelens værk alle steder: Ondskaben er i mænd, der sidder med spredte ben i toget, den er i kønsbestemt legetøj eller opstår, hvis herrefodbold får mere sendetid en kvindefodbold. Samtidig ignoreres problemer som terror eller parallelsamfund, hvor der dagligt foregår massiv kvindeundertrykkelse. Man har slet ikke nogen fornuftsdrevet analytisk tilgang til tingene, man er helt i følelsernes og dogmernes vold. Som den svenske pressechef i Lärarnas Riksförbund, Zoran Alagic, skriver om det korrekte establishment: ’När verkligheten inte stämmer med kartan gäller kartan’, altså uanset hvad der sker ude i virkeligheden, er det ’trosartiklerne’ fra Stockholm, som gælder.

Sindssyg samsending

I den samsendte debat mellem DR og SVT om flygtninge (17. sept.) optrådte journalist, fup-historiker og selvbestaltet fascisme-ekspert Henrik Arnstad, der bl.a. har udtalt, at Sverigedemokraterna er lige så farlige som Islamisk Stat, og som ofte citeres i svenske medier som ekspert. Arnstad forholdt sig på ingen måde til de andre debattørers spørgsmål, svar eller helt faktuelle oplysninger, men sprøjtede, som en hårdt afrettet apparatjik, barokke paroler ud. Alt det, der gik ham imod, var et udtryk for nazisme/racisme. Arnstad evnede ikke engang at se sine modstandere i øjnene under debatten, men kiggede som hypnotiseret op i loftet flere gang, som prøvede han at komme i tanke om, hvad det nu var, han skulle remse af. Det var et sjældent studie i klippefast pavlovsk dogmatik. Det var som at se en religiøs fanatiker, der ville gå i døden for sin tro, uanset hvor tåbelig og ude af trit med virkeligheden den er.

Arnstad er et godt billede på, at man har tabt perspektivet, når man snakker om racisme i Sverige – de forskellige kar har det med at skvulpe over i hinanden. F.eks. var det en stor nyhed, da det aldrende ABBA-medlem Bjørn Ulvaeus i februar udtalte, at en kritik af Koranen ikke var et udtryk for racisme. Det burde være selvindlysende.

Højdepunktet i samsendingerne var dog debatten om ligestilling (17. dec.). Her mødte man den svenske fortrop af inkvisitions-feminisme.

En spruttende kaskade af jamrende og usaglige 'argumenter' stod ud af fortroppen ekstra garneret med teenage-fornærmede, himmelvendte, våde øjne og nærmest spastiske, nedadvendte mundviger, som en japansk kabuki-teatertrup ville misunde.

Trylledej

Dogmatikken blev serveret indbagt i en trylledej af forvrænget statistik, ufunderet arrogance og barnlig aggression. Det var tydeligt, at samtlige danske debattører ikke helt kunne tro på, at det, de overværede, ikke var et opstillet arrangement eller sofistikeret satireprogram.

Den mest enerverende type var dog den svenske proselyt og iltre mande-feminist Joachim Lamotte, der nærmest panisk anglede efter de aggressive feministers anerkendelse. Magen til enfoldig, uartikuleret tåbe har jeg alligevel sjældent oplevet. Lamottes brovtende dogmer blev doceret med et indigneret kropssprog og nogle særlige hvid-mands-håndtegn, der skulle understrege pointerne, da disse ikke i sig selv var holdbare. Han mente, at det var langt hårdere at skifte bleer end at passe et arbejde. Den nådige konklusion må være, at Jokke aldrig har haft et rigtigt arbejde.

Men hvem ved? Måske er Den Svenske Inkvisitionens dogmer i virkeligheden sande? Men det kan desværre ikke afklares, da det ikke er muligt at foretage en regulær meningsudveksling med DSI, der kender svaret på alting på forhånd og derfor er komplet argument-resistente.

I Danmark kan man godt tale imod inkvisitionens trossætninger – man risikerer så at rasle ned ad ’Georg Metz-skalaen’ og aldrig blive inviteret til arrangementer hos Politiken – men man kan godt leve et civiliseret liv i det danske samfund, selv om man støtter Flemming Rose eller mener, at der er forskel på piger og drenge. Her er der kun én regel: Nævn ikke Muhammed – så er freden forbi. Men ellers er der fri leg.

Men alt det, der gjorde Sverige til noget særligt, er ved at forsvinde. Og tilbage er et fladt destillat af forloren fællessang i pangfarvede blazere, et voldsomt overforbrug af Sveriges snart sidste tilbageværende rusmiddel, kanel, og en uheldig tendens til hele tiden at blande bær og kød.

Forskellen mellem Danmark og Sverige har ikke været større siden Roskildefreden i 1658, hvor vi var en millimeter fra at blive indlemmet i det blå-gule rige. Det lykkedes ikke – heldigvis!