Mød advokat Eva Persson (Berlingske 13. september). Hun har ikke taget barsel og fortæller om sit valg i et interview: »jeg erkendte, at hvis jeg ville have en forretning, efter at jeg havde født, var jeg nødt til at være på.«

Er hendes beslutning overhovedet interessant for nogen? Ja, naturligvis, for det er nu engang et menneskeligt vilkår, at vi tænker over, dømmer og vejer andres handlinger, på individplan såvel som i samfundsperspektiv. Det kaldes socialitet, subsidiært kultur, og er ikke noget, der kan affejes med den åndeligt flade evergreen »men kan folk ikke bare få lov at gøre det, der gør dem glade?«

Og så til Persson. Hun tror ikke, at det er bedre for ungerne med hjemmegående mødre, der jo »går derhjemme for deres egen skyld.« Og naturligvis er der også et mål af selvrealisering i at hjemmepasse sine små. Det afgørende her er, om selvrealiseringen har negative konsekvenser for andre mennesker, og altså ikke mindst individer, der ikke selv kan sige fra, eller ej. Prioriteringen af arbejde over småbørn, den tidlige og omfattende opbevaring uden for hjemmet, påvirker selvsagt også ungerne. Som minimum i den indlysende betydning, at det vil sige mindre tid med mor og far.

En god mor er en glad mor

I interviewet fornemmer man også en anden klassiker: En god mor er en glad mor, og derfor skal hun ikke være hjemme med sit lille spædbarn. Det er, om ikke andet, tidstypisk. Men det er også misforstået, i hvert fald hvis man ikke accepterer den umiddelbare nydelse som livets og forældregerningens målestok. Moderskabet er intet om ikke selvopofrelse. Hedonisme-dogmet ovenfor er det modsatte heraf. Man kan ikke basere et moderskab på, hvad der føles rart. Det er også hårdt arbejde og (store) afsavn, fordi man ved at sætte et barn i verden forpligter sig til den lille, hvis behov så vidt muligt bør trumfe den eller de voksnes. Særligt i de første, skrøbelige år.

Persson er ikke unik, men repræsenterer en radikal version af status quo. Status quo i socialstaten er, at børnene ikke er hjemmepassede. Og det er, hvad det er. Men hvor ville det dog være stort, hvis vi kunne nå dertil, hvor vi ikke bilder os selv og hinanden ind, at den tidlige og langvarige opbevaring er et udelt gode for et lille (spæd)barn, der er så utroligt afhængigt af mor og far.

Til syvende og sidst er der tale om et valg om, hvad der vigtigst her i livet. Arbejdsmarkedet eller børnene? Det er vel næppe mange, der mener det første. Og alligevel er det normen at agere, som om det var tilfældet.

Mennesker over projekter og papirclips

På trods af, at vores samfund bygger på familien som det bærende atom. Det er herfra dannelsen, kulturen, socialiseringen, medfølelsen og kærligheden udgår og findes i sin reneste form. Desuagtet er det aldrig familien, der æres og beskyttes. Al den krævende snak om fædrebarsel, åbningstider i institutionerne og mors pligt til at være ude af hjemmet: Det er ikke for børnene. Ikke for familien. Men for arbejdsmarkedet, ligestillingen og forskellige, venstreorienterede ideologier, der længes efter at trænge helt ind i soveværelset til mor og far. Og det uanset, at familien altså for langt de fleste er det vigtigste i livet. Basen, trygheden, omsorgen og det, vi mindes taknemmeligt på dødslejet.

Mennesker over projekter og papirclips – til hver en tid.

Eva Agnete Selsing er filosof og kommentator.