I dele af Israels opinion kan man jævnlligt støde på stigende bekymring over den herskende elendighed, som denne stat forårsager i sine ulovligt besatte områder, hvilket selvfølgelig er en elendighed, som har stået på i årevis, hvor disse dages excesser i Gaza kun udgør det seneste eksempel.

Klarest i mælet er ofte Gideon Levy, kommentator i avisen i Haaretz, der i en af sine seneste klummer skrev: »Israel bør fordømmes og straffes for at have skabt utålelige levevilkår under sin besættelse, og fordi det som et land, der hævder at høre til verdens oplyste nationer, udsætter et helt folk for vedvarende overgreb, dag og nat«.

Levys pointe er uafviselig. Men vi bør tilføje en pointe mere: For også USA fortjener at blive fordømt og straffet. Det er jo USA, der leverer den afgørende militære, økonomiske, diplomatiske, ja sågar ideologiske støtte til disse forbrydelser. Og i det omfang USA fortsætter ad det vildspor, er der ikke skygge grund til at forvente, at Israel skulle formilde i sine brutale politik.

I en analyse af den reaktionære nationalistiske bølge, der skyller hen over hans land, bemærker den ansete israelske historiker Zeev Sternhell: »Besættelsen vil fortsætte. Ny jord vil blive konfiskeret til bosættelsesudvidelse fra dens palæstinensiske ejere. Jordan-dalen vil blive udrenset for arabere, det arabiske Jerusalem kvalt af jødiske kvarterer. Og enhver form for røverisk konfiskation og dumhed, der kan tjene den jødiske ekspansion i byen vil blive hilst velkommen af ​vores højesteret. Kursen mod Apartheidstaten er afstukket, og den vil ikke blive fraveget, før Vesten stiller Israel et ultimatum: »Stop annekteringerne og gå i gang med at afvikle de fleste af jeres bosættelser – eller bliv udstødt af det gode selskab.«

Afgørende for konfliktens videre forløb bliver, om USA vil høre op med at underminere den internationale konsensus, som støtter en to-stats-løsning langs den internationalt anerkendte grænse (’den grønne linje’, som blev etableret ved våbenhvileaftalerne i 1949), med garantier for »suverænitet, territorial integritet og politisk uafhængighed for alle stater i området, og deres ret til at leve i fred inden for sikre og anerkendte grænser« – dette var ordlyden i ​​en resolution, som blev bragt for FN’s Sikkerhedsråd i januar 1976 af Egypten, Syrien og Jordan med støtte fra alle arabiske stater, men mødt med et veto fra USA.

Veto mod sin egen politik

Det er ikke første gang, Washington har blokeret for en fredelig diplomatisk løsning. I 1971 støttede Henry Kissinger Israels beslutning om at afvise det fredsudspil, som Egyptens daværende præsident, Anwar Sadat, havde fremsat, og i stedet satse på territorial ekspansion fremfor på sikkerhed. Det er en kurs, Israel har fulgt lige siden – og med støtte fra USA.

Til tider kan Washingtons position antage et næsten komisk skær, som da Obamas regering i februar nedlagde veto mod en FN-resolution, der ellers tilkendegav støtte til det, som skulle forestille at være officiel amerikansk politik, nemlig modstand mod flere israelske bosættelser. For kendsgerningen er, at bosættelsesudvidelserne fortsætter – også med amerikansk støtte, uanset eventuelle hviskende misbilligelser.

Det er ikke udvidelserne af det enorme bosættelses- og infrastrukturprogram (herunder den israelske adskillelsesmur), der udgør problemet. Det er selve eksistensen af et sådant program, som er ulovligt i alle henseender. Programmets lovstridighed er gentagne gange fastslået FN’S Sikkerhedsråd og Den Internationale Domstol, og anerkendes af så at sige hele verden, bortset fra Israel og USA, som i præsident Ronald Reagans periode valgte at nedgradere ’ulovligt’ til ’en hindring for fred’.

Sanktioner

Hvilke midler kan vi så gribe til for at bringe Israel tilbage på et fredspor? I 1997 anbefalede den israelske fredsgruppe Gush Shalom at boykotte produkter, der stammer fra de ulovlige israelske bosættelser. Det initiativ er siden blevet betydeligt udvidet. I sidste måned besluttede Amerikas presbyterianske kirke at trække alle sine investeringer fra tre amerikansk baserede multinationale selskaber, som med deres aktiviteter gør sig meddelagtige i besættelsen.

En vis succes har politisk direktiv fra Den Europæiske Union kunnet notere. Det forbyder indgåelse af samarbejdsrelationer, det være sig finansielle, forskningsmæssige osv. til enhver israelsk virksomhed, som har »direkte eller indirekte forbindelser« til de besatte områder og deres ulovlige bosættelser. Lande som Storbritannien har desuden påbudt sin detailhandelssektor at indføre mærkater, der »skelner mellem varer fra palæstinensiske producenter og varer fra ulovlige israelske bosættelser«.

Human Rights Watch formanede for fire år siden Israel om at leve op til »dets internationale juridiske forpligtelser«, fjerne bosættelserne og indstille sin »åbenlyst diskriminerende praksis« i de besatte områder. HRW opfordrede også USA til at suspendere sin finansielle støtte til Israel i et omfang, der »svarer til de omkostninger, Israel oppebærer ved at yde økonomisk støtte til fortsatte bosættelser« og til at undersøge, om eventuel skattefritagelse for organisationer, som bidrager til Israel »er i overensstemmelse med USA’s forpligtelser til at sikre respekt for folkeretten, herunder forbud mod diskrimination«.

Flere andre initiativer til at boykotte Israel eller trække investeringer tilbage fra landet har set dagens lys i det seneste årti. Nogle af dem har også berørt det afgørende spørgsmål om fortsat amerikansk støtte til israelske forbrydelser. Seneste har vi nu fået den såkaldte BDS-bevægelse (som opfordrer til ’boykot, frasalg og sanktioner’ – Boykot, Divestment and Sanctions) og ofte henviser til de vellykkede boykotpolitikker, som verdenssamfundet indførte imod apartheidtidens Sydafrika. Lad os se nærmere på dette initiativ.

Abir Sultan

Folkeretslige krav

BDS-bevægelsen opstod i 2005, da en gruppe palæstinensiske intellektuelle formulerede en erklæring med krav om, at Israel retter fuldstændig ind efter folkeretten, dvs.:

(1) afslutter sin besættelse og kolonisering af alt arabisk territorium, som det har holdt besat siden juni 1967, og river Adskillelsesmuren ned.

(2) anerkender, at de arabisk-palæstinensiske borgere i Israel har grundlæggende ret til fuld ligestilling.

(3) respekterer, garanterer og fremmer de palæstinensiske flygtninges ret til repatriering og generhvervelse af tabte ejendomme som fastsat i FN-resolution 194. Dette udspil fik med rette stor opmærksomhed.

Ligger de undertrykte palæstinenseres skæbne os oprigtigt på sinde, bliver vi imidlertid nødt til at gennemtænke og evaluere boykotvåbens muligheder og chancer for succes.

At meningen at forfølge mål (1) på ovenstående liste – afslutning af israelsk besættelse – giver for mig at se glimrende mening. Det er både klart formuleret og letfatteligt for Vestens relevante målgrupper, hvilket da også er grunden til, at en række af de initiativer, der har orienteret sig ud fra netop dette mål, har været relativt vellykkede. Disse inititiaver har ikke blot ‘straffet’ Israel. De har også stimuleret andre former for modstand mod besættelsen og den amerikansk støtte til den.

Det samme finder jeg dog ikke er tilfældet for mål nr. (3) – retten til repatriering mv. Hvor der findes næsten universel international støtte til (1), findes der stort set ingen opbakning til (3) uden for BDS-bevægelsen selv. Ej heller har (3) støtte i folkeretten. Teksten i FN-resolution 194 er betinget, og under alle omstændigheder er den kun en anbefaling, der savner den retskraft, som findes i sikkerhedsrådresolutionerne (og som Israel løbende overtræder). At insistere på (3) vil næsten helt sikkert være ensbetydende med fiasko.

Skal (3) realiseres på anden måde end for et symbolsk antal repatrierede flygtninge, vil det kræve, at udviklingen på længere sigt fører til afvikling af de imperialistiske og illegitime grænser, som blev påtvunget af Frankrig og Storbritannien efter Første Verdenskrig. Dette ville kunne åbne op for en ’ingen-stats-løsning’ – efter min mening den optimale model og i den virkelige verden vel ikke mindre plausibel end den ’én-statsløsning’, der ind imellem bliver bragt i forslag som muligt alternativ til den internationale konsensus omkring tostatsløsningen.

Argumenterne for (2) – fuld ligestilling til palæstinensere – er mere tvetydige. At folkeretten forbyder diskrimination er selvfølgelig korrekt, hvilket også HRW bemærker. Men at forfølge (2) vil øjeblikkeligt åbne op for anklager for selektivitet: Hvis vi fx skal boykotte Tel Aviv University, fordi Israel krænker menneskerettighederne for dets egne borgere, hvorfor skal vi så ikke også bokytte Harvard for USA’s langt mere omfattende skurkestreger? Forudsigeligt nok har initiativer, der har fokuseret på (2) næsten alle slået fejl. Skal de have en chance for succes, vil det kræve en intensiveret pædagogisk indsats for at forklare en bredere offentlighed, hvorfor dette mål er væsentligt. På samme måde som vi så i forbindelse med kampagnerne mod Sydafrika under apartheid.

Værre end Apartheid

Mislykkede initiativer skader de undertrykte palæstinensere i dobbelt forstand. Dels fordi de leder opmærksomhed væk fra deres situation og over til irrelevante spørgsmål (antisemitisme på Harvard, akademisk frihed, osv.). Dels fordi de risikerer at forpasse de nuværende muligheder for virkningsfulde skridt.

Hensynet til de undertrykte palæstinensere må være det afgørende for valget af taktik. Vi må være omhyggelige med at anerkende, hvad der er lykkedes eller mislykkedes, og hvorfor. Og samme overvejelse må diktere, at vi udviser omhu for fakta. Tag fx analogien til Sydafrika, der bestandig drages frem i denne sammenhæng. Den er i visse henseender ret tvivlsom. Der er gode grunde til, at BDS-taktikker blev brugt mod Sydafrika, mens den aktuelle kampagne mod Israel må begrænse sig til boykot og frasalg, ikke sanktioner: I førstnævnte tilfælde havde en stærk aktivisme skabt så overvældende en international modstand mod apartheid, at de enkelte stater og FN for længst havde indført sanktioner, årtier før 1980’ernes BD-taktikkerne omsider fik momentum i USA. Det skete, da USA’s kongres selv begyndte at vedtage sanktioner og tilsidesatte Reagans vetoer i dette spørgsmål.

Men allerede flere år før – i 1960 – havde globale investorer trukket sig ud af Sydafrika i så stort et omfang, at det halverede apartheidstyrets finansielle reserver. Selv om landet i et vist omfang genvandt sin økonomiske styrke, var skriften på væggen ikke til at tage fejl af. I modsætning til dette strømmer de amerikanske investeringer fortsat ind i Israel. Da Warren Buffett sidste år købte en israelsk værktøjsproducent for 2 mia. dollars, betegnede han Israel som det mest lovende land for investorer uden for USA.

Og selv om der omsider kan spores et voksende mishag i den amerikanske opinion med USA’s støtte til Israels forbrydelser, har det ikke tilnærmelsesvis de proportioner, vi så i tilfældet med det sydafrikanske apartheidstyre. Det nødvendige pædagogiske arbejde er ikke blevet gjort. Talspersonerne for BDS-bevægelsen tror selv på, at de har nået deres ’Sydafrika-øjeblik’, men det er ren indbildning. Hvis en taktik skal være effektiv, må den bygge på en realistisk vurdering af de faktiske omstændigheder.

Meget af det samme gør sig gældende for apartheid-analogien. I selve Israel foregår der utvivlsomt en omfattende diskrimination mod ikke-jøder – her er jordlovene blot det mest ekstreme eksempel. Men det er stadigvæk ikke apartheid i sydafrikansk stil. I de besatte områder er situationen til gengæld langt værre, end den var i Sydafrika, hvor de hvide nationalister havde brug for den sorte befolkning: De udgjorde jo landets arbejdsstyrke, og hvor grotesk systemet med bantustans end var, så afsatte Pretoria et vist mål af ressourcer til at sørge for sine sorte indbyggere. I skarp kontrast til dette ønsker Israel kun at skille sig af med sin palæstinensiske ’byrde’. Den nuværende udvikling fører ikke frem mod det sydafrikansk scenario, som det almindeligvis påstås. Men mod noget meget værre.

Israels politik vil fortsætte

Som Sternhell bemærker, er Israel opsat på at fortsætte sin nuværende politik. Det vil stræbe efter at fastholde sin ondartede belejring af Gaza-striben og holde den adskilt fra Vestbredden, som USA og Israel har gjort, lige siden de accepterede Oslo-aftalerne i 1993. Selv om Oslo udtrykkeligt erklærede Palæstina for at være ’en enkelt territorial enhed’, er Vestbredden og Gaza i den officielle israelske sprogbrug blevet til ’to adskilte og forskellige områder’. Og som sædvanlig holder det sikkerhedsmæssige påskud ikke for en nærmere granskning.

På Vestbredden vil Israel fortsætte med at stjæle alt, hvad det finder af værdifuld jord- og vandressourcer, forflytte eller sprede den stadig mere betrængte palæstinensiske befolkning og samtidig integrere sine nye konfiskationer inden for et Stor-Israel. Dette vil omfatte det markant udvidede ’Jerusalem’, som Israel har annekteret i strid med sikkerhedsrådets ordrer foruden al jord på den israelske side af den ulovlige adskillelselsmur, de korridorer mod øst, der skaber ikke-levedygtige palæstinensiske kantoner; Jordan-dalen, hvorfra palæstinenserne systematisk fordrives, i takt med at jødiske bosættelser etableret og enorme infrastrukturprojekter, der forbinder alle disse ekspansioner til selve Israel.

Vejen frem fører ikke til et Sydafrika, men snarere til en stigning i andelen af jøder i det stor-Israel, som er under opførelse. For et stor-Israel er det realistiske alternativ til en to-stats løsning. Der er ingen grund til at forvente, Israel vil acceptere en palæstinensisk befolkning det ikke ønsker.

John Kerry blev mødt med forbitrede fordømmelser, da han gentog den også i Israel velkendte klagesang, at medmindre Israel accepterer en form for tostatsløsning, vil deres land blive en apartheid-stat, der hersker over et område med en undertrykt palæstinensisk flertal og stå over for det frygtede ’demografiske problem’ i form af alt for mange ikke-jøder i en jødisk stat. Men denne kritik forholder sig til et rent fatamorgana. For så længe USA støtter Israels ekspansionistiske politik, er der ingen grund til at forvente, den vil ophøre.

Så længe USA er positivt stemt

Én sammenligning med Sydafrika er dog realistisk og signifikant. I 1958 erklærede Sydafrikas daværende udenrigsminister over for USA’s daværende ambassadør, at det ikke betød alverden, hvis Sydafrika blev en pariastat. FN kunne fordømme Sydafrika så meget det ville, så længe USA som den vestlige verdens førende stemme, stillede sig positivt. I de over fyrre år, som er gået, siden Israel valgte ekspansion fremfor sikkerhed, er samme vurdering blevet anlagt herfra.

For Sydafrika holdt kalkulen stik i ganske lang tid. I 1970 kom det således til amerikansk og britisk veto imod en sikkerhedsrådsresolution om at indføre blokade mod det racistiske regime Sydrhodesia. Dette gentog sig i 1973. Men i 1980’erne vendte billedet, og i 1987 gik selv Israel – velsagtens på det tidspunkt det eneste land, der overtrådte våbenembargoen mod Sydafrika – med til at »slække sine bånd til Sydafrika for ikke at lægge sig ud med den amerikanske kongres«, som generaldirektøren for det israelske udenrigsministerium formulerede det. Bekymringen var, at Kongressen kunne straffe Israel for dets overtrædelse af nyere amerikansk lovgivning. Privat forsikrede israelske regeringsembedsmænd dog deres sydafrikanske venner, om at de nye israelske sanktioner vil være rent ’vinduespynt’. Et par år senere opgav Sydafrikas sidste tilhængere i Washington imidlertid ævred og sluttede sig til verdens konsensus, hvorefter apartheidregimet snart kollapsede.

I Sydafrika blev der indgået et kompromis, som tilfredsstillede landets elite og USA’s erhvervsinteresser: Apartheid var forbi, men det skæve socioøkonomiske regime kunne leve videre. Der ville fra nu af måske nok komme enkelte sorte ansigter i limousiner, men den herskende klasses privilegier og profitter ville ikke blive grundlæggende påvirket. I Palæstina er der ikke et lignende kompromis i sigte.

© The Nation og Information. Oversat af Niels Ivar Larsen.