Chaufføren i en rød Peugeot 208 suser intetanende gennem klitplantagen, hvor solen er lun, og fuglene kvidrer sange om forår, mens en snigskytte følger opmærksomt med under sit camouflagenet.

På den modsatte side af landevejen, i skjul bag en gammel lade, forbereder danske og litauiske soldater sig på storkrig mod Rusland. Omgivet af tonstunge Leopard-kampvogne holder cheferne pow wow, mens de menige soldater deler smøger og røverhistorier fra krigene i Afghanistan og Irak.

Tiderne skifter i Oksbøl militærlejr. Efter 16 år i sandfarver begyndte Forsvaret sidste år at male alting grønt igen. Krigen er flyttet fra Mellemøstens ørkenhav til Europas urskove, og det ses i farverne på de pansrede køretøjer bag laden til de 800 sløringsindsmurte ansigter, der gemmer sig ude i det gigantiske naturområde. I orkanens øje står bataljonschef Steen Wegener og klapper de sidste dele af øvelsesscenariet af:

»Vi står over for en overlegen fjende, vi ikke kan håndtere. Vi laver derfor en kontrolleret tilbagetrækning, hvor vi forsøger at lukke ham inde i et engagement area, et aflukket område. Vi holder ham, til vi næsten har ham inde ved næsen. Og så åbner vi ild.«

Soldaterne nikker. De er alle del af NATO’s udrykningsstyrke, der ved 2014-topmødet i Wales blev tredoblet til 40.000 mand som reaktion på »de nye sikkerhedstrusler fra Rusland, Mellemøsten og Nordafrika«. Som alliancens minutmænd skal de på to til syv dage kunne rykke ud hvor som helst i verden.

Derudover skal 200 af de danske soldater – om alt går vel – 1. januar udsendes til Estland som en del af NATO’s fire nye kampgrupper, der har øjnene stift rettet mod Rusland. Øvelserne i Oksbøl skal forberede dem på det usandsynlige, men ikke længere utænkelige.

»Det er NATO’s ydre grænser, der er tale om, og det er et klart signal til russerne om, at hvis de begynder at skyde den vej ind over, så er det ikke nødvendigvis en ester, de rammer, men måske en dansker, tysker eller englænder,« sagde udenrigsminister Anders Samuelsen (LA), da udsendelsen blev godkendt i Det Udenrigspolitiske Nævn 28. marts.

»Og så er det en helt anden type konflikt, der er tale om.«

Back to the future

Det er også en helt anden type konflikt, end Steen Wegener har været vant til. I Balkan, Afghanistan, Irak og Mali kunne vejsidebomber dræbe enkelte soldater, men den eneste reelle trussel mod indsatserne var manglende politisk opbakning i Folketinget.

Nu skal Forsvaret for første gang i 27 år, siden Sovjetunionen faldt, forberede sig på et krigsscenario, hvor total udslettelse er en reel risiko.

»Krig har ændret sig meget siden dengang. Vi kan ikke bare puste støvet af de gamle manualer fra 80’erne og genbruge dem,« siger Steen Wegener.

I Afghanistan og Irak tog soldaterne sig god tid til at søge efter vejsidebomber. Det var en vigtig del af træningen, men det dropper Forsvaret nu. I konventionel krig må man bare leve med frygten for panserminer. Hvis soldaterne stopper op midt i kampens hede, risikerer de at blive udslettet af jagerfly. Sille Veilmark

»Vi kan ikke længere ligge samlet et stykke bag fronten og føle os nogenlunde sikre – angreb er en konstant trussel, også fra luften. Kampvognene har større gennembrudsevne, mulighederne for at jamme kommunikation er meget bedre, og droner har tilført krig en helt ny dimension.«

En krikand danser ballet over heden, da Leopard’erne med et brøl ruller forbi laden og ud på landevejen. Omkring 150-200 køretøjer deltager i øvelsen, svarende til stort set alt panser, Forsvaret kan høvle sammen og smide fire hjul under.

Men er det nok?

Historisk situation for NATO

Øvelsen i Oksbøl er starten på en historisk omstilling i Danmarks forsvar, som kun få, hvis nogen overhovedet, kunne have forudset for fem år siden. Verden har ændret sig meget hurtigt.

Siden det seneste forsvarsforlig blev indgået i Folketinget i 2012, har Rusland annekteret Krimhalvøen og fører proxykrig i Østukraine. Fortsatte flygtningestrømme fra Mellemøsten og Nordafrika truer EU's sammenhængskraft, hvilket har placeret Tyrkiets autokrat Erdoğan i en nøglerolle som ’proppen’ til Europa. Storbritannien har iværksat Brexit, og i USA skifter Trumps holdning til EU’s, NATO’s og FN’s institutionelle legitimitet, som en vejrhane skifter retning.

Alt det skal Folketinget tage højde for, når politikerne til efteråret vedtager et nyt forsvarsforlig, der sætter de økonomiske og strategiske rammer for Danmarks militær de kommende fem år. Aftalen er på forhånd blevet kaldt »den vigtigste siden Den Kolde Krig«, men verdens udvikling taget i betragtning er der grund til at tage retorikken alvorligt. Det mener Dr. Jamie Shea, NATO’s vicegeneralsekretær for nye sikkerhedsudfordringer:

»For første gang i historien kæmper NATO på to fronter samtidig. Rusland lægger et militært pres på Østeuropa, som vi ikke har set siden Den Kolde Krig. Samtidig skal vi håndtere en række ustabile lande i Mellemøsten og Nordafrika, hvor problemer med islamisk terrorisme og migrationsstrømme påvirker Europa direkte.«

Sille Veilmark

For Shea betyder det, at NATO-alliancen står foran afgørende forandringer, som Danmarks forsvar må tage højde for i det næste forlig.

»Vi skal vænne os til igen at tænke militær afskrækkelse som i gamle dage, med tanks, atomvåben, missiler og tropper placeret helt ude i frontlinjen. Men samtidig har konflikternes natur ændret sig. Vi er i NATO meget optagede af at opbygge resilience – modstandskraft – altså samfundets evne til at modstå en konstant byge af falske nyheder, propaganda og trusler.«

Samtidig har cyberkrig indført en ny dimension i konflikter mellem lande.

I sidste uge blev Rusland beskyldt for i to år at have hacket det danske forsvar gennem målrettede phishing-kampagner mod medarbejderne.

Det er et af mange eksempler på, hvordan påvirkningen af borgerne spiller en større rolle i krigsspillet end tidligere, mener Shea.

»Befolkningen er blevet det centrale omdrejningspunkt for konflikt, som vores territorier og grænser var det under Den Kolde Krig. Men det er svært. Vi ved, hvordan vi afskrækker nogen fra et missilangreb, mens vi har langt sværere ved at forhindre cyberangreb,« siger Shea og holder en lang tænkepause.

»Og midt i denne enorme omstilling ligger endnu en udfordring for NATO-alliancen. Vi skal blive enige om den retfærdige fordeling af ressourcer og arbejdskraft, både mellem landene og i de enkelte indsatsområder.«

Ned i Excel-arket

De pansrede mandskabsvogne i Oksbøl er indkøbt, samtidig med at Dirch Passer, Ebbe Langberg og Preben Kaas indspillede Soldaterkammeraterne. De er fra 1960’erne og går så tit i stykker, at øvelsen effektivt er amputeret. Hver deling burde have tre vogne, men flere har kun én, fordi det er så svært at finde reservedele.

Information bumler derfor gennem skoven i en stor jeep.

Affjedring er en by i Estland. Det gungrer så voldsomt, at baretterne flyver rundt i jeepen, mens støvet hvirvler ind ad den åbne bagport. Da vi gør holdt ved delingen, binder baglågen og skal sparkes op, men det lykkes, og nu er vi næsten i krig.

I skovbrynet er korporal Ørnsholt og hans kammerat Knudsen ved at grave sig i stilling til det store slag. Målet er at lokke fjenden ind i lysningen midt i skoven og så bombardere ham fra alle sider med dysekanoner, artilleri og generel død og ødelæggelse.

»Det er noget helt andet end i Afghanistan, hvor vi stod over for mindre grupper, der rendte rundt med en AK47-riffel og ikke havde vores militærstandarder. Her er det konventionel krig, hvor styrkeforholdet er én til én. Jeg vil gerne udsendes til Estland, hvis de spørger … Hov, din camelback (vanddunk, red.) er utæt!« siger Ørnsholt og peger på Knudsen.

»Pis!« svarer han og smider skovlen.

Ved det seneste forlig besluttede Folketinget at spare 2,7 mia. kr. om året på Forsvaret, svarende til 15 pct. af det samlede budget. Bataljonschef Steen Wegener kalder det den »største omstrukturering« i hans karriere, som gjorde ondt alle vegne i Forsvaret.

»Mange ting blev selvfølgelig også skarpere af spareplanen. For eksempel er det nu mig, der bestemmer, hvem jeg vil ansætte, og det er jeg glad for. Omvendt bruger jeg mere tid på administrative opgaver og excel-ark frem for at lave militærøvelser som den her i Oksbøl, som jo er min kerneopgave,« siger Wegener.

Mangler dybde

Steen Wegener understreger, at det danske kompagni, der sandsynligvis skal udsendes til Estland, er fuldt bemandet og udstyret med ammunition og isenkram. En ikke uvæsentlig bemærkning, eftersom Forsvaret har haft store problemer med at forsyne sine værn.

Under luftkrigen i Libyen i 2011 bidrog Danmark med fire F-16 kampfly og 120 mand. Men selv om aktionen ’kun’ varede syv måneder, løb Forsvaret tør for bomber og måtte derfor bede Holland, USA og Israel om assistance, hvilket udløste kritik. Kampflyene blev indsat igen i 2015 mod Islamisk Stat i Irak, men var så dårligt bemandet, at flere mekanikere gik ned med stress. Flyene slog revner og måtte trækkes hjem før tid.

Soldaterne maskerer deres stillinger med mos og afrevne grene. Men på afstand 'lyser trækødet op som et lyskryds' for en snigskytte, så enderne skal søbes ind i mudder. Sille Veilmark

Steen Wegener mener også, at Hæren kunne bruge mere dybde:

»Vores soldater er dygtige, men jeg kunne godt tænke mig, der var flere soldater og mere isenkram. For når vi kigger rundt, løber vi hurtigt tør. Når vi skal løse opgaver i Estland og Irak på samme tid, er der ikke meget tilbage til andre opgaver. Men det er jo en politisk beslutning.«

I skovbrynet har Ørnsholt og Knudsen helt lavpraktiske problemer. De har ikke ammunition nok.

»Jeg vil ikke sige, der bare var en strøm af ’ammo’ før i tiden, men hvis vi brugte noget, fik vi noget nyt. Nu har vi fem magasiner til hele øvelsen (som varer fem dage, red.). Det kan man hurtigt få brændt af. Og nogle af våbensystemerne har vi slet ikke ammo til,« siger Ørnsholt.

Det gælder både signalpistolerne og granatkasteren, som derfor hænger dovent på ryggen som legetøjskanoner.

»Når du ikke bruger granatkasteren til øvelserne, får du ikke arbejdet det ind under huden. Det er et problem, for vi træner jo, så alting ligger på rygraden. Når vi er i felten, er det alvor.«

– Hvad går I ellers og mangler?

»Vi må ikke længere få overarbejde udbetalt som løn, det skal afspadseres. Det er fedt for dem, der gerne vil have fri, men det er altså ikke derfor, jeg er her ... Hva’e, er der noget, der frustrerer dig, Knudsen?«

»... Der er ved at komme vand i graven.«

Danmark putter med pengene

Regeringen har bebudet et »substantielt løft« til Forsvaret i efterårets nye forsvarsforlig. Konkret skal der prioriteres skarpt mellem tre militærstrategiske hensyn: Hvad forventer NATO-alliancen af Danmark? Hvad forventer verdens militære supermagt, USA, af Danmark? Og hvad er i Danmarks egne særinteresser?

Historisk set har de tre hensyn været stort set sammenfaldende. Men nu trues verdens mægtigste forsvarsalliance af ydre trusler, amerikansk skepsis og intern uenighed. Det forklarer Liselotte Odgaard, der er lektor ved Forsvarsakademiet:

»Europa står foran kæmpe prioriteringsproblemer. Alt afhængig af om du spørger lande i Sydeuropa eller i Baltikum, er der uenighed om, hvorvidt NATO skal bruge flere penge på at stabilisere Nordafrika og Mellemøsten, eller om det er truslen fra Rusland, vi skal tage mest alvorligt,« siger hun.

Aktuelt bidrager Danmark med 170 soldater i Irak til at drive radarer og optræne irakiske sikkerhedsstyrker. Indsatsen i Østeuropa får også et nøk, når Danmark 1. januar sender 200 af soldaterne fra Oksbøl-øvelsen til Estland i foreløbig 12 måneder.

Hvis Ørnsholt og Knudsen udsendes – hvilket de håber – kommer de til at indgå i én af NATO’s fire kampgrupper a 1.500 mand i Østeuropa. De tre andre står i Letland, Litauen og Polen. Altså en samlet styrke på 6.000 mand, som ifølge udenrigsminister Anders Samuelsen sender »et klart signal« til Rusland, men som ikke imponerer militærhistoriker Jeremy Black fra Exeter Universitet:

»For de fleste observatører udefra er der ikke tale om en NATO-militæroprustning i Baltikum. Det er snarere et ret patetisk NATO-svar på en langt voldsommere oprustning i Rusland,« siger Black.

Soldaterne tiltaler hinanden med efternavne eller kælenavne. I en skyttegrav møder vi ’Gul’, som er af asiatisk afstamning, og ’Bøf’, som er et ordentligt brød. De er ikke afbilledet her. Under værnepligten tiltales man derimod med navnet på sin hjemstavn – Svendborg, Kværndrup, Haderslev. I gamle dage fik den lokale soldat lov til at ride i forreste kolonne med delingsføreren, når enheden besøgte byen. ’Så kunne de udpege, hvor man kunne få mad og øl, og hvor man kunne hore,’ forklarer Bøf. Sille Veilmark

Kampgruppernes størrelse skal ses i relation til den dybereliggende konflikt i NATO om manglende vilje til at bidrage til alliancens forsvar. I dag bruger kun fem af 27 lande to procent af BNP på militæret, som alliancen anbefaler. Danmark bruger 1,17 pct. af BNP på Forsvaret, men har underskrevet en hensigtserklæring om at nå op på NATO’s anbefalede 2 pct. senest i 2024.

I marts måned erklærede partilederne fra Socialdemokratiet, Venstre og Radikale imidlertid i Politiken, at de ikke kunne se, hvordan det skal lade sig gøre at nå det mål.

»Vi taler om så enorme summer, at det mener jeg faktisk ikke, at vi har til rådighed. Husk på, at der er andre vigtige opgaver, vi skal varetage. For eksempel på sundhedsområdet derhjemme,« sagde partileder Mette Frederiksen (S).

Elsker mig, elsker mig ikke

Den store ubekendte for Danmarks forsvar er forholdet til USA, hvor præsident Trump gentagne gange har kritiseret NATO for at være »forældet« og krævet, at de øvrige lande skal bidrage med 2 pct. af BNP. Ellers vil USA – måske-måske ikke – garantere Europas sikkerhed længere.

Ifølge diplomatiets rygtebørs overrakte Trump en symbolsk regning på 374 mia. dollar for manglende NATO-bidrag, da Tyskland kansler, Angela Merkel, for nylig besøgte Washington. En grov provokation, som Det Hvide Hus dog afviser som fake news.

Men så, 12. april, skiftede Donald Trump pludselig kurs. Presset af Syrien-konflikten og de vedholdende anklager om lyssky forbindelser til Rusland afholdt præsidenten møde med NATO’s generalsekretær, Jens Stoltenberg.

Sille Veilmark

»Jeg sagde, at [NATO] var forældet. Det er ikke forældet længere,« udtalte Trump i vanlige absolutter.

»Lige nu har vi et rigtig dårligt forhold til Rusland. Måske det dårligste forhold til Rusland nogensinde. Rusland er et meget stærkt land, men vi er et meget-meget stærkt land. Vi må se, hvad der sker.«

Men selv om Donald Trump pludselig er kommet på andre tanker, skal Danmark ikke tro, faren er drevet over. Liselotte Odgaard møder jævnligt repræsentanter fra det amerikanske militær, som bander og svovler over Europa.

»Donald Trump er ikke ene om at kritisere. Han rider på en bølge af dårlig stemning. Vi skal levere noget, de for alvor kan bruge. Jeg kan f.eks. forestille mig, at USA vil presse på for en dansk indsats i Det Sydkinesiske Hav, hvor Frankrig og England allerede patruljerer. Som maritim nation har vi en åbenlys interesse i at sikre åbne farvand – men har vi ressourcerne og viljen til at sende en fregat derned?«

En anden mulighed er, at Danmark tager et større selvstændigt ansvar for Østersøen. Det mener Lars Bangert Struwe, der er generalsekretær i Atlantsammenslutningen og tidligere kontorchef i Forsvarsministeriet.

»Vi er spredt for tyndt ud i verden, og hvis det ikke skal være et tyndt fernis, må politikerne til efteråret foretage nogle klare fravalg. Jeg mener, vi må tage vores geografi alvorligt. Danmark skal kunne levere én vare til NATO og USA, og det er en prop i Østersøen. Vi skal være i stand til at lukke af for russiske styrker, eller hvem vi nu kommer op at skændes med om ti år.«

Jeremy Black er ikke uenig i behovet for en styrket dansk indsats i Østersøen, men han er træt af retorikken om at behage USA og Donald Trump:

»Glem Trump, han er allerhøjest præsident i otte år, måske væsentligt kortere tid. USA begyndte at trække sig militært ud af Europa og mod Asien under Barack Obamas ’Asian Pivot’-strategi. Det vil fortsætte, uanset hvem der er præsident. Hvis jeg var amerikansk politiker, kunne jeg fristes til at indtage synspunktet: Fuck europæerne. Hvis de ikke orker at forsvare sig selv, hvorfor skulle vi så hjælpe dem?«

Black mener, Europas politikere er bange for at tage hul på bylden og diskutere, om man reelt er villig til at tage ansvar for sin egen sikkerhed på det europæiske fastland.

»Vi har allerede vist, at vi er uvillige til at kæmpe for at forsvare ikke-NATO-lande i Østeuropa og i Syrien. Hvis vi forestiller os et worst-case-scenario, at noget går helt galt i Baltikum, er Europa så klar til at forsvare alliancens østeuropæiske medlemmer militært? Kan det undre, hvis nogle lande omkring os stiller sig selv spørgsmålet, hvad NATO reelt er villig til at gå i krig over?« spørger Jeremy Black.

Eller sagt på en anden måde: Hvilket signal sender det reelt at udstationere 6.000 NATO-soldater i Østeuropa, heraf 200 danskere fra Oksbøl, og holde yderligere 40.000 klar til udrykning, når Rusland har estimerede 771.000 soldater stående på den anden side af grænsen?

Er det udtryk for alarmisme, rettidig omhu eller alt for lidt?

Den store ønskeliste

I Oksbøl har delingen slået jernring om klitbankerne. Cigaretrøg hvirvler over heden – det virker, som om alle ryger i Forsvaret – mens et maskingevær rat-tat-tat-er i det fjerne. Momentvis springer soldater op af deres panserhuler og spejder opmærksomt, som surikatte på savannen, mens delingsførerne fører navneprotokol.

»I need Alpha (here!), Bravo (here!), Charlie, Delta (here!) ... Ehh, Charlie?«

De menige soldater smiler skævt til hinanden. »Always waiting for Charlie ...« hvisker en og puffer til sidemanden. Så vågner Charlie-delingsføreren: »Øhm, sorry – here! I didn't hear you.«

Sille Veilmark

Efter mødet fortæller en af soldaterne om et YouTube-klip med russiske robottanks. De kan selv køre rundt, lokalisere en fjende og destruere den med kanoner, antitank missiler og maskingeværer. Hun ser bekymret ud. Flere af soldaterne er forsigtige med at give deres fulde navne ­væk, eftersom danske tropper i Østeuropa og Mellemøsten er blevet udsat for trusler på nettet, hvis de identificeres.

Nogle familier er blevet ringet op og har fået fejlagtige meddelelser om, at deres søn eller datter er omkommet. Andre er blevet kontaktet på Facebook af smukke østeuropæiske kvinder, der »gerne vil lære dem bedre at kende«. Det er såkaldte honey traps, der lokker med sex for informationer.

»Vi påvirkes utroligt meget af Rusland, alle deres måder at lave cyberkrigsførsel på,« siger forbindelsesofficeren Bergholt. »Det er noget helt andet end dengang, jeg startede i Forsvaret i 1991, hvor vi stadig var helt optagede af Den Kolde Krigs tankegang.«

Krig er ikke længere sort-hvidt, men snarere en mærkelig grå masse, som kan være svær at forholde sig til fra en skyttegrav i de vestjyske klitplantager.

Bergholt tygger lidt på det.

»For fem år siden var planen rimelig klar i Forsvaret. Vi skulle forlade Afghanistan og gøre noget andet. Vi var i et vadested, men hele NATO var trods alt i det samme vadested. Nu er det svært at blive enige om, hvad vi skal gøre. Og hvad skal Danmarks rolle være i det?« spørger han.

Vi høvler gennem klitplantagerne i høj fart, for det pinligste i Forsvaret er at køre fast i et mudderhul og skulle trækkes op.

»Så hellere presse speederen i bund,« lyder det.

Mere roligt går det over landevejen og tilbage forbi laden, mens noget knalder højlydt af i det fjerne. Tok tok tok tok tok. Bergholt smiler.

»I det mindste er det ikke turistsæson endnu. Oksbøl er et naturskønt område, og når vejret er godt, kommer de og kigger på, når vi har øvelse. De fylder hele vejen. Det er ret irriterende.«