I dag bor jeg i Aalborg med min kæreste.

Min mor og hende kommer rigtig godt ud af det med hinanden.

Min kæreste og jeg er lige flyttet sammen i en lille lejlighed og er begge begyndt på Aalborg Universitet.

Hun læser sociologi, jeg studerer historie.

Jeg får tit kommentarer fra etniske danskere som: 'Adam, du må være Dansk Folkepartis yndlingsbarn' og 'du er jo 100 procent assimileret.'

De prædikater har jeg det underligt med. Ligesom jeg var træt af, at nogle af eleverne med indvandrerbaggrund kaldte mig 'perkeren, der er mere dansk end danskerne' i gymnasiet.

Generelt synes jeg, der er alt for meget optagethed, hvem der er dansk og ikke er. Er ham dér for lidt dansk, er han for meget? Det gælder både i indvandrermiljøer og blandt etniske danskere. For helvede mand, lad nu bare folk være mennesker!

Og ja, jeg har taget nogle opgør med de religiøse og kulturelle normer, der hersker i dele af det miljø, jeg er opvokset i. Ligesom jeg ikke er bange for at udpege, de problemer, jeg mener, der var i den 'ghetto', jeg er barn af.

Men det betyder da ikke, at jeg synes, at alt, jeg har fået med derfra, og alt, hvad der kommer fra min mors hjemlands kultur, er røv og nøgler.

Der er flere ting, jeg har taget til mig.

Gæstfriheden dér er enorm. Står der gæster på dit dørtrin, disker du op med kage, slik, chips, sodavand, the, kaffe. Ingenting må mangle. Og der er altid plads til en ekstra, uanset om det betyder, vi må mase os sammen i en lille lejlighed. Den mentalitet elsker jeg, og den har jeg kopieret.

For bare at nævne én ting.

Når du vokser op med flere kulturer, vil du altid skulle tage stilling til, hvad du vil have med fra dem hver især. Lad mig sammenligne det med at stå i en kagebuffet. Her ville jeg til hver en tid vælge at spise velovervejede bidder af både den arabiske baklava, den belgiske vaffel og den danske kagemand. I stedet for kun at spise kagemand hele mit liv.

Og så mener jeg i øvrigt, andre skal lade være med at blande sig for meget i, hvilke kagetyper jeg smider på min tallerken.