På det seneste har jeg i forskellige indlæg i Politiken – senest ’Vi overser kristen fundamentalisme’ (Pol. 3.4.) – og i den offentlige debat følt mig sat i bås med terrorister, fundamentalister og radikale samfundsomstyrtere, hvor jeg overhovedet ikke synes, jeg hører hjemme. Jeg indrømmer det fra starten: Jeg er indremissionsk. Jeg går i kirke, tror på Jesus, beder til ham og deltager i kristne lejre m.m. Det gør jeg ud over mit gode arbejde som gymnasielærer, mit liv som far til fire og en efterhånden betydelig tjans som bordtennistræner.

Jeg føler mig egentlig som et intelligent, oplyst menneske, som har mine meninger om mangt og meget. Jeg er socialt indstillet og kan godt lide at være sammen med mennesker af alle slags uanset farve, religion eller seksuel orientering. Derfor gør det ondt, når man bliver sat i bås.

Indre Mission og andre missionsorganisationer bliver beskyldt for at indeholde de samme elementer som imamer, der er stærkt involveret i at radikalisere unge, og som tilsyneladende vil slå deres børn, når de ikke beder, og gøre alt muligt ondt mod deres piger, hvis de er seksuelt aktive før ægteskabet.