Er det virkelig sådan, det hele ender? At kæmpe for ytringsfriheden har altid stået for mig som noget af det vigtigste. Ytringsfrihed er demokratiets absolutte kerneværdi. Vi har simpelt hen ikke demokrati uden. Men det var aldrig meningen, at jeg ville gå i døden for den. Martyrier passer sig muligvis for fanatikere, men ikke for demokrater.

Tænk at dø for noget så åndssvagt latterligt som en grim og gnidret tegning af en svensk rundkørselshund med skægget profet-ansigt? Hvilken absurd dødsårsag! Hvilken absurd grund til at slå ihjel! Hvad nytter det mig nu, at jeg har større moralsk ret og bedre argumenter. Mod drabsmænd formår de intet.

Min ønskedød skulle ikke være en blodig død, ikke en heltedød for en eller anden stor sag, men en naturlig død – en død af alderdom, en mæt-af-dage død. En død som udgangen på et levet liv, fuld af kærlighed og dyrebare venskaber, med den modne alders visdom. Med børnebørn, minder og en hel reollængde af de bøger, jeg stadig mangler at tage mig tid til at skrive.

Og her sidder jeg nu i mit usle skjulested bag et sort forhæng og knuger krampagtigt om et rundt cafébord – mit latterlige skjold fabrikeret af hærdet, men helt sikkert for blødt plast. Som en tåbe holder jeg det frem, skønt det ingen beskyttelse overhovedet vil yde mod maskingeværsalver, hvis overfaldsmanden – eller kan der være flere? – trænger ind i salen og skyder vildt om sig, som han allerede har gjort udenfor.

Så vil det helt sikkert være forbi. Som Charlie Hebdos redaktionsmedlemmer er vi alle værgeløse ofre i dette lokale. Vi er siddende mål. Sårbare, forsvarsløse. Hvor ondt gør det mon at blive gennemhullet? Hvor lang tid tager det mon at dø? Er dette virkelig de sidste minutter før det store uendelige intet? Hvad skal der blive af min søn, hvad med min kæreste?

Ikke det, jeg ville forsvare

Var det i flere minutter eller i sekunder, at disse tanker fór igennem mit hoved? I tilbageblik flyder rædslen ud i et langt, tåget drømmesyn – en uvirkelig, sur-reel hændelse, hvor jeg helt ufatteligt kunne være blevet udpeget skydeskive. Terroren er ikke længere en abstrakt term, ikke en teoretisk fare i mit liv – ikke noget, man læser om i nyhederne og diskuterer i debatselskaber. Den er blodig virkelighed, den er angstsved og panisk, hovedkulds flugt mod alle nødudgange. Den er skræmmende fysisk, påtrængende som et kvalmeanfald, et materialiseret mareridt. Og den kan gøre det af med mig og de andre her. Om lidt kan det hele være slut, og var det virkelig dét værd? For en grim og åndssvag tegnings skyld. Det er jo ikke engang den dumme tegning, jeg ville forsvare – kun den selvfølgelige ret til at tegne den og offentliggøre den. Hvad kommer ytringsfrihed og religiøse galninge dybest set mig ved? Jeg vil bare leve videre.

Jeg elsker livet, og jeg frygter døden. Og hvem kommer nu ind ad døren? Er det en morder eller en beskytter?

Og så alligevel … hvordan kunne jeg glemme, at døden hele tiden var anledningen til, at jeg var her, til at vi var her. Til at vi, medlemmerne af Lars Vilks-Komiteen, indkaldte til dette møde. Døden, ja. Charlie Hebdo-tegnernes død, Charbs død, Cabus død, Tignous’ og Wolinskis død. På komiteens forrige møde i oktober havde vi det franske satiremagasins chefredaktør, Gérard Biard som æresgæst – vi overrakte ham endda en pris – en forgyldt statuette af Lars Vilks’ ulyksalige Muhammed-som-hund-rundkørselsfigur. Biard, denne lavmælte, blide, men modige og kompromisløse mand fortalte os om Charlies redaktionelle principper. Han pointerede, at han anså ’ytringsfrihedsfundamentalisme’ for at være en hædersbetegnelse, for det var ikke spor andet end »kompromisløshed på demokratiets vegne«.

Biard, hvis redaktørkollega, Charb, havde udtalt, at han »hellere ville dø stående end leve på knæ«.

Det ønske gik i opfyldelse. Nu var Charb selv og det meste af satirebladets redaktion – men ikke vores ven, Biard (han var i London) – myrdet. Konsekvenserne af anslaget var det, vi nu måtte diskutere.

Afslappet stemning

Terroren mod Charlie var således den dybt tragisk baggrund for debatmødet 14. februar. Overskriften var blasfemi og ytringsfrihedens grænser. Inviteret til panelet var som altid den permanent dødstruede og derfor permanent politibeskyttede svenske kunstprofessor Lars Vilks og derudover Inna Shevchenko, talskvinde for den ukrainske feminist- og aktivistgruppe Femen, hvis speciale er at anvende blottede kvindebarme som våben mod patriarkatet og al slags fascisme, herunder også sharialoven; den polsk-britiske kunstner Agniezka Kolek, kurator for kunstfestivalen Passion for Freedom og Helle Merete Brix, journalist, forfatter og forkvinde for komiteen.

Min beskedne rolle var at introducere François Zimeray, eftermiddagens hovedtaler og Frankrigs ambassadør i Danmark.

Alt forløb planmæssigt og fredeligt som vanligt. 40 gæster havde taget plads. Stemningen var afslappet, ingen anede uråd. Der var de sædvanlige uniformerede politifolk og PET-agenter, de fleste af dem velkendte ansigter fra vores forrige møder. Klædt i civilt, men genkendelige på deres pistoler i skulderhylstre. Der var de sædvanlige rutineundersøgelser og scanninger af publikum.

Jaleh Tavakoli fra komiteen, vores venstrefløjsaktivist af iransk herkomst, bød velkommen til publikum, hvorpå jeg bød velkommen til Zimeray, mangeårig fransk topdiplomat med en fortid som menneskeretsadvokat.

Ambassadøren var den humanistiske og blændende taler, jeg huskede fra mine tidligere møder med ham. Han takkede på sit galliske engelsk det danske folk for de utallige sympatitilkendegivelser, ambassaden havde modtaget i kølvandet på Charlie Hebdo-massakren. Og han fortalte os om, hvordan han i sit virke for den franske udenrigstjeneste havde haft flere diktatorer på tomandshånd og konstateret samme fællestræk hos dem: et totalt fravær af humoristisk sans.

Hvor gemmer man sig?

Efter bifald fra salen blev det Inna Shevchenkos tur. Inna begyndte med at fortælle om sit første møde med Charlie Hebdo-folkene, der i hende så en sand ånd- og kampfælle, »Charb kaldte mig tovarisj – den klassiske bolsjevikiske kammerat-hilsen … «. Hun fortsætter: »Det handler om ytringsfriheden, men. Og nøgleordet her er ’men’. Hvorfor siger vi stadig ’men’, når vi …« BANGBANGBANGBANG!

Hvad helvede sker der? Er det fyrværkeri? Ballademagere? En syg pratical joke? Alle er som paralyserede i fem-ti sekunder. Et kort ophold i skyderiet følger. En eller anden råber noget højt udenfor på et fremmed sprog. Et hæsligt tilråb fuld af vildskab og afgrundsdybt had. Og så begynder den, masseflugten, ikke med hysteri, hyl og skrig, men med en resolut vilje til at redde sig, hvem der kan. Mange søger mod bagudgangen, andre i dækning bag stole og borde, men hvor kan man skjule sig? Hvor er der ly? Hvor er der gemmesteder? Ingen steder. Her er ingen sikkerhed, absolut ingen. Der skydes stadig – nu ikke med automatvåben, men med pistoler, der lyder nye tilråb. På dansk, det er politiets indsatsleder, der kommanderer med sine folk. Hvordan ender skudkampen, hvem kommer ind ad døren?

En meget ophidset mand kommer ind. Han er totalt tændt og fuldstændig rødsprængt, som om han er på verdens værste adrenalinsus. Han løber frem og tilbage, stærkt humpende fra et skudsår i benet. Der er blod på buksebenet, hans ansigt er fortrukket i smerte, han siger, vi skal blive, hvor vi er. Det er absurd det her, tænker jeg – for fanden, det er jo Bruce Willis, en muskuløs og tæt lille fyr med en trukket pistol … hvad er det for en syg film, jeg er havnet i? ’Bruce Willis’ genkender jeg som en af PET-agenterne. Han er en ven, han er en beskytter, han er den mand, der står mellem os og den eller de morderiske galninge derude. Automatvåbnet er forstummet. Jeg forbliver i mit ynkelige skjul. I en evighed, forekommer det mig. Der er stille nu. Ti minutter går der, før vi hører politisirener. Er faren drevet over? Er der andre sårede, er der dødsofre? Vi ved ingenting. Jeg sætter mig ind til en større gruppe, der er gået i dækning bag bardisken.

Ikke en dum film

Der går yderligere en rum tid. Vi er ikke mange tilbage. De fleste tilskuere valgte at flygte ud ad bagdøren, deriblandt alle panelister på nær en. Hvad stiller vi op? Vi er spærret inde her. Politiet har lagt en jernring om bygningen. Jeg er tilsyneladende det eneste komitémedlem i salen. Det ryger ud af mig: »Vi må fortsætte, der er ikke andet gøre – fortsætte med dem vi er!«. Og Agniezka Kolek er her. Så må vi høre på hende. Kolek, en cirka 40-årig blond kvinde med et spidst ansigt, er bemærkelsesværdigt fattet. Hun udstråler ingen angst. Hun er helt uafficeret i sit kropssprog, helt saglig i sin diktion. Hun beder stille og roligt om at få lyset blændet ned, så vi bedre kan se detaljer i de medbragte billeder i hendes powerpointpræsentation. De tilbageværende publikummer finder søvngængeragtigt deres stole. Kolek taler, hun gennemfører sit foredrag. Men ingen hører vist efter. Alle er bøjet over deres mobiltelefoner og sender sms’er tavse, rystede.

Kort tid efter kommer evakueringsbussen, der skal føre os alle til afhøring på Bellahøj Politistation. Udenfor erfarer vi, at en tilhører er dræbt. Det er vores kameramand, Peter Baks gode ven, Finn Nørgaard. Det var ikke en ond drøm, ikke en dum film. Terroren har slået til, ramt København, ramt os alle, lige i hjertet.

Hvor længe fortsætter mareridtet?

Liselotte Sabroe/Ritzau Scanpix