Arbeiderpartiet har lagt bak seg et landsmøte som ble en suksess. Foran valget er det etablert et tydelig fokus på egne kjernesaker, felleskapsløsninger, mer skatt til de som har mest fra før, og en ansvarlig oljepengebruk. Partiet er styrket i troen på valgseier.

Det har vært mye støy om konsekvensutredning i Lofoten, Vesterålen om Senja. Men det er en sak som trolig blir forhandlet bort når det skal dannes regjering. Både KrF og Senterpartiet er mot, og oljevirksomhet i disse områdene er heller ikke noe folkekrav i nord. I kommunereformen står Ap etter sitt landsmøte tilbake som like ortodokse som Senterpartiet. All tvang er lyst i bann.

Partileder Jonas Gahr Støre har i sum styrket sin posisjon som leder i partiet. Inntrykket ville vært annerledes dersom han ikke hadde maktet å slå ned de mest radikale delene ved asylopprøret. Det som kunne blitt en lovendring for enslige mindreårige asylsøkere, ble istedet til “en endring av praksis”. Ap-ledelsen gjør selvsagt sitt ytterste for å svekke inntrykket av at partiet ønsker en liberalisering i en tid da resten av Europa strammer inn.

Inntrykket fra landsmøtet er at dagens Ap ser ut til å ha en ganske svak forståelse av hvordan høyrepopulisme gjødsles og beveger de store velgermassene. I hele Europa er bildet at velgerne som tradisjonelt har stemt på de sosialdemokratiske partiene, er mer opptatt av innvandring og asylpolitikk enn av økonomisk politikk.

I mange land er Støres søsterpartier på vei utenfor stupet fordi de ikke har funnet noe svar på dette. Frankrike er et eksempel. Der kan høyrepopulistene nå vinne presidentmakten, mens sosialdemokratene blir sett på som en del av den foraktede globaliserte eliten.

Etter så mange terrorangrep i Europa, etter migrasjonskrisen og etter Brochmann-utvalgets rapport, skulle man tro at et statsbærende parti som Arbeiderpartiet ville tatt opp utfordringene med innvandring og radikalisering på en måte som de bekymrede velgerne ville kjenne seg igjen i. Men det skjedde ikke. Spørsmålene ble ikke berørt overhodet i løpet av de fire dagene landsmøtet varte.

I Danmark har det sosialdemokratiske partiet opplevd et fall til under 25 prosent. Da hun gjestet Aps landsmøte, var partileder Mette Frederiksen krystallklar. Budskapet var at vi verken Norge eller Danmark kommer utenom et skifte i asyl- og i integrasjonspolitikken.

Til tross for at mange innvandrere er store ressurser, forsørger seg selv, og støtter opp om grunnleggende demokratiske verdier, er det likevel ikke mulig å lukke øynene for de store utfordringene innvandringen har skapt, sa Frederiksen. For stor innvandring utjevner ikke ulikhet. Det skaper ulikhet.

Det handler både om både velferdstatens bærekraft, men også om et betydelig antall mennesker som ikke ønsker å integreres, utviklingen av paralellsamfunn, og ikke minst undertrykkelse og sosial kontroll over kvinner, sa Frederiksen.

Hennes hovedbudskap er at sosialdemokrater i Skandinavia har alt å tape på å fremstå som verdirelativister i disse spørsmålene.

I sum handler det om et grunnleggende forsvar av både velferd og liberale verdier i et åpent og inkluderende samfunn, som det burde være en selvfølge at sosialdemokratiske partier støtter opp om.

Arbeiderpartiet i Norge burde ta lærdom av den frie og åpne diskusjonen i Danmark. Men ofte kan man høre folk i partiet si ”dette er en viktig sak, men det er vanskelig å snakke om det i Arbeiderpartiet, derfor holder man heller kjeft om det”.

Mange i partiet later til å forveksle legitim bekymring for velferdsstatens fremtid med fremmedfrykt. I 2050 vil innvandrerbefolkningen i Norge utgjøre 1,3 millioner mennesker. Det kan ikke være frykt for det fremmede som gjør at mange spør om velferdssamfunnet er i stand til å bære det, dersom arbeidsledigheten blant innvandrere fortsetter å være like høy som i dag.

I deler av Arbeiderpartiet er det også en tendens til å forveksle religionskritikk med fordommer eller rasisme. Til tross for at religionskritikk alltid har vært blant venstresidens viktigste saker. Det naturlige hadde vært at det var Arbeiderpartiet som ledet an med skarp kritikk av den illiberale islamismen.

Og ikke minst: Det er ikke stuerent i Arbeiderpartiet å si det opplagte; at det er mer humant å tilby flyktninger mer hjelp i nærområdene enn å støtte opp om migrasjon som i stor grad er økomomisk motivert. Da er risikoen stor for å bli anklaget for mangel på nestekjærlighet og solidaritet, eller enda verre: Lefling med Frp.

Men dagens store folkevandringer krever en helt ny og annen situasjonsforståelse enn tidligere. Et Arbeiderparti som ikke invitererer til en åpen samtale om dette, vil skape et mye større spillerom for høyrepopulismen enn det som er nødvendig.

Dette blir hovedutfordringen for Støre de neste årene. Dersom han lykkes med med å finne svar som viser at han tar velgernes uro på alvor, er det ingen dristig spådom at Arbeiderpartiet igjen kan bli en uslåelig kraft og et stort folkeparti i Norge. Det handler dypest sett om klassiske felleskapsverdier, like muligheter for alle, men fremfor alt et forsvar av velferdstatens grunnmur i en tid da statens inntekter fra olje og gass vil fortsette å falle.