De siste ukene har det blåst opp til politisk storm rundt noe så uutgrunnelig som EUs tredje energimarkedspakke og tilknytning til EUs energibyrå, Acer. Hvem skulle tro? Norge har allerede innført pakke nummer én og to, og denne tredje ble ferdigforhandlet i EU i 2009. Vi er nå for ordens skyld i 2018.

En ordning som vil sikre energinasjonen Norge fortsatt god tilgang til et europeisk marked som vi i fjor solgte gass til for 200 milliarder kroner, og som vi allerede utveksler kraft med gjennom en rekke kabler. Kabler som gir både oss og andre europeiske land stabil forsyning – og som sikrer oss gode inntekter.

Norge er ikke medlem av EU, men vi har sikret økonomien vår godt gjennom EØS-avtalen. Det har nærmest blitt som en del av den norske modellen. Tilgang på det europeiske markedet og tilgang på arbeidskraft har i stort tjent vår lille, åpne økonomi ekstremt godt. Vi har blant annet koplet oss på det europeiske kvotemarkedet for klimautslipp. Slik kan norsk petroleumsvirksomhet, og norsk kraftkrevende industri, nyte godt av å leve litt mer forutsigbart i et større europeisk fellesskap. Det samme fellesskapet vil deler av den samme kraftkrevende industrien og dens heiagjeng nå gjerne melde oss ut av. Det skjer i ubegrunnet angst for å miste det historiske godet som norsk politikk til enhver tid står på hodet for å sikre dem videre: Billig kraft. De vil ha hele kaka, og spise den også, som det heter på godt norsk.

Det var for så vidt forventet at noe slikt som dette skulle skje. EU- og EØS-motstanden har vært på stigende kurs i Norge, som ikke er uberørt av en internasjonal trend med økt skepsis til overnasjonalt samarbeid. Vi rister gjerne på hodet av Donald Trump som innfører straffetoll for å tekkes symbolsk viktige arbeidsplasser i USA, men som samtidig risikerer å utløse handelskrig som vil ramme langt flere også i eget land.

Nå er det sterke krefter i Norge som ønsker å gjøre nær presis det samme.

Den generelle og latente EU-skepsisen i Norge, anført av et alarmistisk Nei til EU, har funnet saken de kan utfordre det politiske miljøet med. I kompaniskap med den kraftsosialistiske delen av venstresiden i norsk politikk, er det dannet en ulykksalig allianse som har kjempet fram et nei i LO og underskrifter fra 100 Ap-ordførere over det ganske land.

De har to hovedargumenter: Dyrere strøm, som det ikke finnes holdbare argumenter for. Og suverenitetsavståelse til EU, som i absolutt verste fall er en teoretisk utfordring. Når motstanden presses på konkrete problemer knyttet til det siste, slipes argumentet ned til det klassisk angstfylte «vi vet ikke hva vi får». Det hjelper ikke med forsikringer om at de grunnleggende hensynene er ivaretatt: Norge bevarer retten til å bestemme over byggingen av nye utenlandskabler. Acer skal bare skal tre inn som en tvisteløsningsmekanisme for å sikre at samarbeidene vi selv bestemmer oss for å etablere, faktisk skal fungere. Det er snakk om koordinering, ikke suverenitetsavståelse.

Med lim og gummistrikk har Norges vassdrags og energidirektorat (NVE) sørget for at Norge har hengt sammen med det europeiske kraft og gass-samarbeidet siden 2009. Når Stortinget nå endelig skal gi dette samarbeidet fast form, insisterer store deler av norsk venstreside med fortsatt å sverge til strikk og lim. Det har jo tjent oss godt til nå. Det er både uansvarlig og dumt. Med strikk og lim kan ikke Norge med sitt rene kraftoverskudd være en partner å regne med i det som vil bli en enorm europeisk kraftdugnad. Analyser fra Det internasjonale byrået for fornybar energi (IRENA) viser at i et mer integrert Europa kan fornybarandelen økes kraftig til lav kostnad. Det vil gi ekstra utslippskutt på enorme 412 millioner tonn CO2. Over åtte ganger Norges totale, årlige utslipp.

EU liker dessuten ikke lim og strikk. Dersom Norge sier nei til den tredje energimarkedspakken, er vi i praksis i ferd med å melde oss ut av energisamarbeidet i EU. EU gidder ikke nødvendigvis anstrenge seg for å legge til rette for et gunstig samarbeid på andre områder – for eksempel klimakvoter – med et land som ikke selv forplikter seg på andre områder hvor interessene er felles – og åpenbare. Nullsumspillere, de som bare tror at det er mine ressurser eller dine, er ikke attraktive samarbeidspartnere for politikk som skal forsøke å løfte sammen – og derigjennom skape økte fordeler for alle.

Hensynet til den kraftkrevende industrien trumfer alt annet, ledet an av en falsk trussel som skremmer nordmenn like mye som å bli lurt når vi bestiller mat på restaurant i utlandet: høyere strømpriser. Og hvem er den kraftkrevende industrien? Det er, i motsetning til de offentlig eide kraftselskapene som sender overskuddene tilbake til lokalsamfunn over hele landet, i all hovedsak utenlandskeide selskaper med svært gunstige rammevilkår i Norge. Industridød som følge av samarbeid med EU om Acer er et falsum, men et nyttig redskap for de som uansett er mot europeisk samarbeid. La oss ikke lure. For Norge er Acer en god deal, med et ufortjent dårlig rykte.