Suomen syntyvyys on niin syvässä syöksykierteessä, että paniikkitunnelmat ovat käsillä. Vauvoja syntyy nyt niin vähän, että julkisuudessa on jo ehditty spekuloida eläkejärjestelmän romahtamisella, asuntojen hintojen romahtamisella – ja monen muunkin asian romahtamisella.

Virallinen väestöennuste tuli julki maanantaiaamuna. Suomen väkiluku lähtee nykyisellä kehityksellä laskuun vuonna 2031. Vauvoja syntyy jo nyt niin minimaalisesti, että kukaan ei olisi voinut tätä uskoa. Ennusteiden mukaan näin syvän alhon piti koittaa vasta vuonna 2045.

Syyttävä sormi osoittaa tietysti kohti omaa sukupolveani, eli kolmenkympin molemmin puolin olevia, parhaassa lisääntymisiässä olevia aikuisia. Kärkkäimmissä kommenteissa tämä sukupolvi on leimattu itsekkääksi sukupolveksi, joka vain yhtäkkiä päätti viettää minäkeskeistä hedonistista elämää – mieluiten drinkkilasi kädessä auringon alla.

Vanhemmat sukupolvet huutelevat, että mikä tätä nuorisoa vaivaa: kyllä ennenkin tehtiin seitsemän lasta vaikka isänmaan asiat olivat paljon huonommin. Nyt tarjolla on kaikki mahdollinen lapsilisistä ja päiväkodeista lähtien, mutta ei kelpaa.

Kaikki nuoret suomalaiset aikuiset aivan taatusti tietävät, että Suomessa yhteiskunta tarjoaa maailman parhaat eväät lapsiperheen perustamiseen. Kyse ei ole siitä, maksetaanko lapsilisää kymmenen euroa enemmän vai vähemmän, vaan siitä, että emme ihan oikeasti tiedä, miten pärjätä tavallisessa lapsiperhearjessa.

Kävi nimittäin niin, että sukupolveni viettää varsin erilaista elämää kuin mitä vietimme omassa lapsuudessamme. Vielä 1990-luvulla oli tavallista, että naapuruston lapset juoksivat talosta toiseen ja mummolat olivat lähellä. Mutta kun meistä tuli aikuisia, muutimme (aika usein töiden perässä) suuriin kaupunkeihin kauas kotoa. Eikä iso osa aio palata.

Kun siis lapsikysymys tulee ajankohtaiseksi, joudumme miettimään, miten siinä tilanteessa pärjäisi. Tiedämme, että lapsen saa päiväkotiin, kun tulee aika palata töihin. Mutta keneltä saa apua, kun koko perhe oksentaa noroviruksen kourissa? Jos tapana on ollut käydä kerran kuukaudessa kaveriporukan kanssa jääkiekko-ottelussa, niin kuka silloin on lapsen kanssa? Tai entä jos tulee yllättävä työmatka? Työelämä on muutenkin silppua ja pätkää. Moni isovanhempi varmasti mielellään auttaisi, mutta satojen kilometrien päästä ei niin vain singahdeta apuun.

Koska sukulaiset ovat kaukana, kolmekymppisistä on muodostunut se Frendeistä ja Sinkkuelämästä tuttu sukupolvi, jolle ystävyyssuhteet saattavat olla jopa verisukulaisia tärkeämpiä. Mutta miten käy ystävyyssuhteiden, jos joku saa vauvan? Uskallanko minä, jos ei kukaan muukaan?

Moni muistaa Sinkkuelämä-sarjasta kohtauksen, jossa yllätysvauvan saanut Miranda haluaisi lähteä shoppailemaan kaveriporukkansa kanssa, mutta hänet ja lapsi työnnetään kylmästi taksilla kotiin, koska jälkikasvun kanssa ei voi tehdä samoja asioita kuin ennen. Ja näin Miranda katsoi vanhan elämänsä lipuvan silmiensä edessä, kertojaääni toteaa.

Pelissä on siis isoja asioita ja kierre on helposti valmis. Väestöliiton tutkimusjohtaja, tutkimusprofessori Anna Rotkirch sanoi Iltalehdelle jo aiemmin, että suomalaiset nuoret eivät enää kohtaa lapsia tavallisessa arjessa ja Suomessa on lukuisia alle 30-vuotiaita, jotka eivät ole koskaan pitäneet sylissään vauvaa.

Helsingin Sanomissa Rotkirch sanoi, että lapsiasiaa epäröivien määrä on lisääntynyt viime vuosina. Kysymys on monelle vaikea ja kivulias.

– Tähän epävarmuuteen liittyy todella paljon ahdistusta, erityisesti 30–40-vuotiailla suurkaupungeissa asuvilla ja korkeasti koulutetuilla naisilla, Rotkirch sanoi.

Siis: Uskallanko minä, jos ei kukaan muukaan?

Tähän kysymykseen tarvitsemme vastauksen. Suomeen ei ole koskaan syntynyt esimerkiksi kunnollista babysitter-kulttuuria. Olisiko nyt sen aika?

Juttua päivitetty 30.9. kello 8.12. Lisätty väestöennusteen tiedot.