Puolue oli vain Soinin henkilökohtainen kantoraketti, jonka hän päästi putoamaan heti, kun sen avulla hankittu paikka uhkasi mennä alta.

Väistyvä puheenjohtaja Timo Soini ja hänen tuore seuraajansa Jussi Halla-aho perussuomalaisten puoluekokouksessa Jyväskylässä 10. kesäkuuta 2017. © Marjo Tynkkynen

”Perussuomalaisen puolueen hajoamisen arkkitehteja eivät olleet enempää Sampo Terho ja Simon Elo kuin ulkopuolisesta avunannosta epäillyt Juha Sipilä ja Petteri Orpokaan”, kirjoittaa vapaa toimittaja Jaakko Anhava Kanava-lehdessä 6/2018.

”Vain täysin asiantuntematon voi tosissaan kuvitella, että sinisen tulevaisuuden joukot olisivat marssineet ulos puolueesta ilman ”rivimies” Timo Soinin hyväksyntää.”

Suomen Kuvalehti julkaisee kirjoituksen kokonaisuudessaan.

Kun perussuomalainen puolue halkesi kahtia kesän 2017 puheenjohtajavaalin jälkeen, Jussi Halla-ahon uhkaus, että”loikkarien käy huonosti” tuntui aluksi väkinäiseltä hengennostatukselta loikkarien viiden ministerinpaikan edessä. Jo saman kesän kuluessa ennustus kuitenkin osui oikeaan.

Sodan jälkeisinä vuosikymmeninä kaikki Suomen suurpuolueet paitsi kokoomus ovat vuorollaan kärsineet vaikean hajaannuksen.

Vahvin ja leppymättömin oli tunnetusti kommunistisen puolueen jako enemmistöön ja vähemmistöön. Ainoastaan Moskovan tiukka paimennus esti riitaa purkautumasta muodolliseksikin hajoamiseksi.

Sdp:ssä Väinö Tannerin uudelleenvalinta puheenjohtajaksi 1957 hajotti puolueen tannerilaiseen päälinjaan ja edellisen puheenjohtajan Emil Skogin kannattajiin, jotka myöhemmin perustivat Tpsl-puolueen (Työväen ja pienviljelijäin sosialidemokraattinen – myöhemmin vielä ”sosialistinen” – liitto).

Puolue oli jonkin aikaa kokoaan tärkeämpi ulkopoliittisista syistä, mutta kuihtui 1960-luvun lopulta lähtien niin tyystin, että joutui 1973 palaamaan emäpuo lueen helmaan.

Myös maalaisliitossa oppositio kerääntyi 1950-luvulla puheenjohtajavaalissa hävinneen ehdokkaan, Veikko Vennamon, ympärille. Näin syntyi Suomen pientalonpoikien, myöhemmin maaseudun, puolue.

Uusi puolue jäi lähes merkityksettömäksi koko 1960-luvun ajaksi ja näytti voimansa vasta vuoden 1970 ”šokkivaaleissa”, joissa se sai eduskuntaan 18 edustajaa entisen yhden (Vennamon) sijaan. Tämä jäi Suomen eduskuntavaalien suurimmaksi paikkojen li säykseksi aina perussuomalaisten vuoden 2011 jytkyyn asti (kun ei lasketa ennen kielletyn Skdl:n nousua nollasta 49:ään vuonna 1945).

1990-luvun nuorsuomalaisia johti kokoomuksen puoluesihteerivaalissa hävinnyt Risto E. J. Penttilä, mutta tämä yritys ei imenyt väkeä, ja puolue hiipui jo yhden vaalikauden jälkeen.

Suomen maaseudun puoluetta ei parhaankaan menestyksensä aikoina voinut nimittää kuin keskikokoiseksi. Silti senkin osaksi tuli hajoaminen.

Smp:n 1970-luvun hajaannuksen siemenet kylvi Veikko Vennamo itsevaltaisuudellaan, mutta puolueen jakautuminen saatiin aikaan ulkoapäin, kun 13 kansanedustajaa ostettiin vuonna 1973 puoluetuella kannattamaan presidentti Urho Kekkosen poikkeuslakikautta.

Smp:n hajottajien nimeksi tuli irvokkaasti Suomen kansan yhtenäisyyden puolue (Skyp).

Sille jäi ensin kaksi kolmasosaa Smp:n eduskuntapaikoista, mutta seuraavissa vaaleissa 1975 sen kävi vielä huonommin kuin Smp:n, joka sai tyytyä kahteen edustajaan. Skyp ei saanut tuolloin eikä myöhemminkään yhtään paikkaa.

Smp saavutti uudelleen lyhytaikaista menestystä 1980-luvulla Pekka Vennamon johdolla, kunnes sen kannatus painui uudestaan pohjalukemiin.

Uudeksi tarmokkaaksi johtajaksi tuli 1996 Timo Soini, jonka perussuomalaisiksi uudistama puolue sai ensimmäisen vaatimattoman menestyksensä vuoden 2003 vaaleissa.

Näiden vaalien näkyvintä perussuomalaista, nyrkkeilijä Tony Halmetta, Soini kehui myöhemmin ”kantoraketiksi”, joka auttoi puolueen nousuun, vaikka oli eduskunnassa vain yhden kauden.

Vastaavat kiitokset olisi ansainnut myös Raimo Vistbacka, joka piti 1990-luvulla yksin ensin Smp:tä ja sitten perussuomalaisia vaaleista toiseen eduskunnassa ja siten puoluerekisterissä. Häntä Soini olisi voinut kehua ”pelastusrenkaaksi”.

Jos Smp:n vuoden 1970 voitto oli Paavo Haavikon sanoin ”melkein kuin kansa olisi äänestänyt” (Kansakunnan linja, 1977), perussuomalaisten vuoden 2011 isosta jytkystä voi jättää pois sanan ”melkein”.

Soini ja ”hyvät ystävät” ylsivät vielä parempaan kuin ensin Veikko ja sitten Pekka Vennamo. Ja aivan kuten Smp muiden puolueiden kovasta vastakampanjasta huolimatta uusi vuonna 1972 edellisten vaalien menestyksensä, niin perussuomalaisetkin saivat 2015 vielä ”jatkojytkyn”.

Puolue olisi joka tapauksessa hajonnut Halla-ahon alta – koska hän oli ajamassa Timo Soinia pois ulkoministerin paikalta.

Alussa lainaamani Jussi Halla-ahon pahansuopa ennustus ei ollut tuulesta temmattu. Sekä Sdp:n että maalaisliiton ”loikkarien” – siis skogilaisten/Tpsl:n ja Smp:n – todella kävi aikoinaan huonosti.

Tpsl kuihtui pois puolessatoista vuosikymmenessä, Smp eli vastoin odotuksia lähes neljäkymmentä vuotta ja ylsi vielä uuteen nousuun.

Mutta molempien emäpuolueet, Sdp ja keskusta, olivat ja pysyivät isompina ja vahvempina, eivätkä ajoittain suuretkaan vaalitappiot uhanneet niiden asemaa suomalaisen politiikan kulmakivinä. Sellaiseksi ei kumpikaan irtautunut ryhmä lopulta päässyt.

Vielä huonommin kävi ”loikkarien loikkareille”. Skyp:tä ei voi nimittää edes tähdenlennoksi, niin olemattomaksi sen merkitys jäi kaikessa muussa kuin Kekkosen poikkeuslain läpiviemisessä.

Jussi Halla-ahon sanoille löytyy siis paljon katetta historiasta – mutta myös perussuomalaisten ja sinisen tulevaisuuden kannatusten kehityksestä kesän 2017 jälkeen.

Kesällä 2017 Halla-aho voitti kilvan Soinin perinnöstä, mutta sai nähdä vastustajiensa tekevän ennennäkemättömän pesänkavalluksen.

Sekä perussuomalaisten puoluekokous että etenkin sitä seurannut puolueen hajoaminen herättivät pohdiskeluja siitä, lankesivatko halla-aholaiset ylimielisyyteen kaappaamalla koko potin eli kaikki kolme varapuheenjohtajankin paikkaa, tai nostattivatko he pahaa verta jättämällä entiselle puheenjohtajalle sanoisiko nuivat jäähyväiset.

Näissä pohdinnoissa pääasia jää kokonaan sivuun. Ei perussuomalainen puolue hajonnut siksi, että soinilaiset tai terholaiset jäivät nuolemaan näppejään, eikä siksi, että Soinin saamissa kiitoksissa ja hyvästeissä hyvästit olivat vilpittömämpiä.

Vaikka varapuheenjohtajiksi olisi valittu Sampo Terho, Jussi Niinistö ja Jari Lindström, ja vaikka Halla-aho olisi valituksi tultuaan laulanut kantaatin Soinin kunniaksi, puolue olisi sittenkin hajonnut hänen altaan – koska hän oli ajamassa Timo Soinia pois ulkoministerin paikalta.

Puolueen hajoamisen arkkitehteja eivät olleet enempää Sampo Terho ja Simon Elo kuin ulkopuolisesta avunannosta epäillyt Juha Sipilä ja Petteri Orpokaan. Vain täysin asiantuntematon voi tosissaan kuvitella, että sinisen tulevaisuuden joukot olisivat marssineet ulos puolueesta ilman ”rivimies” Timo Soinin hyväksyntää.

Timo Soinin pitkän ja paikoin raskaankin poliittisen uran saavutuksia on neljä.

Ensimmäinen oli Ruotsalaisen kansanpuolueen jättäminen hallitustauolle. Tämä oli ilman muuta perussuomalaisten tahto: mitä muka enempää keskustalla kuin kokoomuksella olisi ollut vanhaa yhteistyökumppaniaan vastaan?

Toinen oli Alexander Stubbin poliittisen uran loppu. Tätä on valaistava kommunismin aikaisella vitsillä:

Jossakin Itä-Euroopan maassa mies ryntää miliisiasemalle pyytämään apua: ”Sveitsiläinen sotilas ryösti minulta neuvostoliittolaisen kellon!”

Miliisi: ”Tarkoitatte kai, että neuvostoliittolainen sotilas ryösti teiltä sveitsiläisen kellon?”

Mies: ”Te sanoitte noin – minä en niin sanonut!”

Kun kesäkuussa 2015 hallitusneuvottelujen päätteeksi Stubbista tuli valtiovarain- ja Soinista ulkoministeri, oli kuin sveitsilässotilas olisi ryöstänyt neuvostoliittolaisen kellon.

Perussuomalaiset saivat vaaleissa yhden paikan enemmän kuin kokoomus, joten Soini pääsi salkkujen jaossa valitsemaan ensin ja ryhtyi mieluummin ulkoministeriksi parrasvalojen loisteeseen kuin valtiovarainministerin raskaaseen ja epäkiitolliseen urakkaan.

Emme voi tietää, miten Soini olisi jälkimmäisessä onnistunut, mutta Stubbilta se kävi niin haparoiden ja kompastellen, että hänen oli pakko jättää sekä puolueensa johto että ministerin asema.

Ulkoministerinä ei kielitaitoinen, kansainvälisesti kokenut ja tehtävää ennenkin hoitanut Stubb olisi varmaan suoriutunut näin kehnosti.

Kolmas saavutus on Soinin oma ministerinura, joka – niin voi jo ennustaa – on tuova hänelle tuottoisan eläkeviran. Tämän sanon siksi, että sillä on väliä seuraavassa – en siksi, että hän olisi sinänsä hoitanut työnsä huonosti.

Neljäs saavutus: sekä perussuomalaisten nousu että tuho ovat Timo Soinin työtä.

Niin lä hiöissä kuin maaseudullakin alamäkeen joutuneet uskoivat Soinin kuuntelevan heitä ja antavan heille äänen, kuten Veikko Vennamo ennen.

Mutta Soini osoitti rakentaneensa perussuomalaisen puolueen henkilökohtaiseksi kantoraketikseen, jonka hän päästi putoamaan heti, kun sen avulla hankittu paikka ja palkka uhkasivat mennä alta.

Jussi Halla-ahon mielipiteet ja kannanotot ovat olleet toinen toistaan vastenmielisempiä – sotilasdiktatuurin suosittamisesta Kreikan talousongelmien ratkaisuksi aina sen ihmettelyyn, miksei puistohomoja saa hakata.

Mutta perussuomalaisten komediassa kesällä 2017 Ohukainen edusti edes jonkinlaisia periaatteita, vaikka kuinka huonoja, kun Paksukainen osoittautui silkaksi kiipijäksi, jolle viran ja lompakon vaarannuttua ei oma puolue merkinnyt yhtään mitään.

Kirjoittaja on vapaa toimittaja ja kriitikko.

Kirjoitus on julkaistu ensi kertaa Kanavassa 6/2018. Suomen Kuvalehti ja Kanava kuuluvat Otavamediassa samaan lehtiperheeseen ja niillä on yhteinen päätoimittaja.