Osallistuin Hampurin G20-vastaisiin mielenosoituksiin toissa viikonloppuna. Ohessa omia ajatuksiani ja huomioita paikan päältä.

Mitään kattavaa raporttia en ajatellut tehdä. Kokonaiskuvan saamiseksi kannattaa lukea Pontus Purokurun blogiteksti ja Antti Rautiainen myös tiivistää hyvin blogissaan keskeisimmät asiat.



Ensinnäkin mietin miten G20-mielenosoituksiin osallistuminen on feministinen teko. Sinällään mielenosoitusten antikapitalistiset tavoitteet ovat lähtökohtaisesti feministisiä, sillä jo intersektionaalisuus vaatii yhtälailla seksismin, rasismin ja kapitalismin vastustamista. Feminismin näkyvyys mielenosoituksissa oli kuitenkin tärkeää myös siksi, että G20-kokouksen ohjelmistossa oli osuus ”naisten vahvistamiseksi”, jolla jotkut naisjärjestöt oli houkuteltu mukaan tukemaan tapahtumaa. Sen ei pidä kuitenkaan antaa huijata, G20 on instituutio, jonka tarkoitus on laajentaa globaalia kapitalismia. Se asettaa tuotot ihmisten yli ja ylläpitää massiivista naisten, vähemmistöjen ja luonnon hyväksikäyttöä. G20, sekä vastaavat kokoukset, eivät ole muuta kuin nykyisten valtarakenteiden esittelyä, minkä takia myös feministit/queerit ovat osoittaneet mieltä niitä vastaan jo vuosikymmeniä. Nytkin mielenosoituksiin queerfeministit osallistuivat yleensä omana blokkinaan.

Tietenkään feministien osallistuminen mustaan blokkiin ei ole mikään läpihuutojuttu. Osa selittyy feminismin sisällä olevista ristiriidoista suhteessa kapitalismiin. Toisaalta tähän vaikuttaa oletettavasti myös, että jos anarkistiliike näyttäytyy muutenkin miehisenä, niin mielenosoittaminen, jossa riskinä on vesitykkiä pakoon juokseminen ja barrikadien yli hyppiminen suosii varsinkin nuoria miehiä. Ehkä vastauksena epäröinnille ARNA (Autonomous Revolutionary Nordic Alliance) on myös julistautunut feministiseksi, ja todennut että se ei salli seksismiä kaduille tai vallankumousliikkeen sisällä, ja että vallankumoustaistelua ei ole ilman feminististä taistelua. Kuitenkin käytännössä tämä vaikeutuu, jos metodit ovat, jos ei suoraan seksistisiä, niin ainakin ableistisia.



Tästä päästäänkin sitten itse mielenosoituksiin ja mellakoihin. Torstain Welcome to Hell -demo meni Hampuriin tulon viivästymisen takia ohi, ainakin siihen asti, että poliisi oli saanut valtaosan mielenosoituksesta hajotettua. Saimme lopulta kiinni demon yhdet jäänteet Rote Floran sosiaalikeskuksen edustalla, jossa se vaikutti olevan käytännössä enää pienen humalaisen joukon uhittelua poliisille, eikä paikalla vaikuttanut olevan enää varsinaisesti aktivisteja. Vierestä sai ostaa olutta ja pizzaa. Nuotioita paloi jokunen.

Perjantai-aamun Shut Down the Logistics of Capital satamablokkauksessa poliiseja oli suhteellisen vähän, minkä kuulin myöhemmin selittyvän ehkä sillä, että poliisilla oli ongelmia hallita keskustassa puhjenneita delegaattikuljetusten blokkausyrityksiä, sekä Altonassa yltyvää mellakointia. Tästä eteenpäin mellakointi tulee jatkumaan vielä ainakin pitkälle lauantai-yöhön. Huippunsa se vaikutti yltävän perjantaina iltana/yöllä. Sternschanzenin alueella palavia barrikadeja tuntui löytyvän joka risteyksessä. Rote Floralla yksinäinen poliisiryhmä yrittää pitää asemaansa loputtomassa sateessa pulloja, kiviä ja ilotulitteita. Vieressä suurin osa paikallisista hurrasi, osa seurasi tilannetta hämmentyneenä ja osa huusi vihaisena mielenosoittajille, sekä yritti viedä piiloon tiiliskiviä ja purkaa barrikadeja. Tappelu puhkeaa yhdessä vaiheessa barrikadin purkua yrittäneen henkilön ja naamioituneen mellakoitsijan välille.



Kokonaisuudessaan G20-kokouksesta ei oltu Hampurissa iloisia. ”Shame on Hamburg” oli yleinen teksti seinillä. Paikallisten asenne summautuu ehkä parhaiten Altonassa vastaan tulleeseen ”Rioters Welcome” t-paitaan. Oli selkeää, että mellakat ovat itsestäänselvyys ja festari-henkeä oli ilmassa. Rote Floralla naamioitunut mielenosoittaja tarjoili ilmeisesti varastettuja hedelmiä sivustakatsojille. Suhteessa kuitenkin ryöstettyjä liikkeitä ei löydy monta. Kun supermarketti Reweä ryöstettiin paikalliset seurasivat palavasta kaupasta oluen kanssa ulos juoksevaa väkeä lähinnä huvittuneena. Naamioitunut nuorukaiskaksikko kantoi yhdessä ulos puulaatikkoa täynnä viinejä. Yllättävin oli olutpäkin ja kukkakimpun kanssa ulos juokseva nuorimies.



Monen paikallisen turhautumisen kuitenkin ymmärtää. On sikäli ironista, että Sternschanzenin vapaamielinen ja vasemmistolainen alue kärsi suurimmat tuhot ja mellakat, sillä välin kun poliisi keskitti voimiaan ja eristi kokonaan ydinkeskustan alueen. Todennäköisesti suojatakseen siellä olevaa megabrändien ostosaluetta tuholta. Kun Stenschanzenin katuja peittää tasainen lasimurskakerros, vielä sunnuntaina Applen liikkeen valtavat lasi-ikkunat hohtavat naarmuttomina, kuin pilkatakseen, missä raja mellakoiden tuoman muutosvoiman tunteen ja todellisuuden välillä menee.



Lauantaihin mennessä poliisin hermot lienevät lopullisesti menneet, mitä toki myös 25–30 kg painavissa mellakkavarusteissa juoksentelu voi teettää. Todistin silloin ensimmäistä kertaa poliisin pamputtavan surutta myös tielleen osuvia sivullisia. Terassilta olut kädessä poliisin kulkureitille hoiperrellut nuorimies iskettiin ohi marssiessa maahan. Pidätyksiä tehdään lopulta suhteellisen vähän, epäilen että poliisilla ei ollut resursseja roudata jengiä putkaan, vaan kaikki voimat menivät vartiointiin, katujen raivaamiseen ja mellakoiden hajottamiseen.



Päällimmäiseksi matkalta jäi kuitenkin mieleen suuri yhteisöllisyyden tunne ja paikallinen vieraanvaraisuus. Tuntui häkellyttävältä, että kulttuurikeskus Fuxissa tarjottiin ruoka ja majoitus ulkomailta tulleille mielenosoittajille. Tästä toki seuraa turhautuminen, kun tajuaa miten raju ero on tässä mielessä kulttuurikentässä Saksassa ja Suomessa. Kuinka moni suomalainen kulttuuritalo majoittaisi luokseen vaikka joukon etelä-eurooppalaisia anarkisteja? Mitä tämä sanoo kulttuurikenttämme yhteiskunnallisesta roolista tai ennemmin sellaisen puutteesta?



Tämä kuitenkin Hampurista, toivon palaavani taide- ja kulttuuripuoleen vielä myöhemmässä blogitekstissä.