Luulitko, että markkinat vähentäisivät byrokratiaa? Älä usko kaikkea mitä sinulle sanotaan.

Palatkaapa kanssani noin kolmen vuoden takaisiin tunnelmiin. Silloin mediassa käytiin kiihkeää keskustelua hyvinvointivaltiosta. Sanottiin, että julkinen sektori oli sairastunut pöhötautiin. Virkamieskoneisto oli paisunut muodottomaksi möhkäleeksi. Kunnilla oli yli 500 lakisääteistä tehtävää, joita tämä möhkäle suoritti sääntelemällä sitä ja tätä ja mitä lie.

Monet meistä vihaavat byrokratiaa, joten retoriikka osui kohteeseensa. Vasemmisto vain joutui siinä paradoksaaliseen tilanteeseen. Koska arvostelu tuli neoliberaalista oikeistosta, vasemmistosta tuli monien silmissä byrokratian puolustaja. Paradoksaalista tämä oli siksi, että vuoden 1968 vasemmistolainen radikalismi oli pitkälti byrokratian vastainen liike.

Oli kuitenkin vieläkin suurempi paradoksi. Julkisen sektorin arvostelijat nimittäin antoivat ymmärtää, että jos julkisen sektorin tehtäviä annetaan markkinoille – niin kuin nyt soteuudistuksessa tehdään – niin ongelmat byrokratian kanssa häviävät.

Mitä, mitä, mitä? Eikö yksityisellä puolella ole byrokratiaa?

Ettekö koskaan ole joutuneet tekemisiin vakuutusyhtiön byrokratian kanssa? Entä muistatteko, kun Nokiaa arvosteltiin neuvostoliittomaisesta byrokratiasta? Entä sen, kun Microsoftin ongelmien syyksi uumoiltiin liian suureksi paisunutta byrokratiaa?

Entä mitä teille sanovat sellaiset käsitteet kuin Maailman kauppajärjestö, NAFTA, CETA-sopimus tai TTIP-sopimus. Jos olet ollut siinä käsityksessä, että markkinat jollakin taianomaisella tavalla sivuuttavat byrokratian, mieti uudestaan. Mainitsemani järjestöt ja sopimukset ovat globaaleja markkinabyrokratian järjestelmiä, massiivisia sellaisia.

Onko yksityinen byrokratia sitten parempaa kuin julkinen byrokratia?

Kun neoliberaalit siis moitiskelivat julkista sektoria raskaasta byrokratiasta, halusivatko he oikeasti vähemmän byrokratiaa vai vain toisenlaista byrokratiaa?

Onko yksityinen byrokratia sitten parempaa kuin julkinen byrokratia?

Tämä kysymys on järjetön kahdessakin mielessä. Ensinnäkin, julkinen sektori on aina salaisesti rakastanut yksityistä byrokratiaa. Milloin vain se on saanut siihen tilaisuuden, se on omaksunut yksityisen byrokratian toimintatapoja. Sanovatko teille mitään sellaiset termit kuin tulosohjaus, yhtiöittäminen, liikelaitostaminen, tilaaja-tuottaja -malli, ulkoistaminen, kilpailuttaminen tai palvelusetelit? Ne ovat kaikki merkkejä siitä, miten yksityisen sektorin toimintatavat ovat pesiytyneet julkiselle sektorille.

Toiseksi, jos olet tämän byrokratian kohde, sinulle luulisi olevan herttisen yhdentekevää, tuleeko byrokraattinen ote elämästäsi yksityiseltä vai julkiselta puolelta. Koska se tulee, yhtä varmasti kuin köyhän kuolema, jommalta kummalta puolelta.

*Antopologi David Graeber *kutsuu tätä totaalibyrokratiaksi. Se tarkoittaa esimerkiksi sitä, että yhdellä puolella sinua arvioidaan siitä, oletko todella niin sairas, että et enää kykene töihin tai oletko todella niin kyvykäs isäksi tai äidiksi, ettei lapsiasi oteta huostaan – samalla kun toisella puolella asuntolainasi paketoidaan arvopaperituotteeksi ja toisenlaiset byrokraatit lyövät vetoa siitä, pystytkö maksamaan lainasi.

Mutta voiko tällaista byrokratiaa vastustaa? Ah, jos voisin, kysyisin sitä Margaret Thatcherilta. Hän jos kuka vihasi byrokratiaa, ja hän, jos kuka, taisteli sitä vastaan johdonmukaisesti koko sen yksitoista vuotta, minkä hän toimi Britannian pääministerinä. Mutta mikä oli tuon taistelun tulos? Kovin kehno. Kun Thatcher jätti pääministerin tehtävät, brittien valtionhallinnon byrokratia oli paljon suurempi kuin silloin, kun hän aloitti pääministerinä.

Kuinka paljon elämästämme haluamme luovuttaa byrokraateille?

En ollenkaan koeta sanoa, etteikö toimiva yhteiskunta tarvitsisi toimivaa byrokratiaa. Mutta kuinka paljon elämästämme haluamme luovuttaa byrokraateille – se ei ole teknokraattinen kysymys, vaan kosminen taistelu.

Byrokratian suhde elämään on nimittäin kuin leikin suhde peliin. Leikki on spontaania, avointa, luovaa ja jatkuvasti muuttuvaa. Peli taas on ennalta määrättyä, suljettua ja siinä kaikki pelaavat samojen sääntöjen mukaan. Leikin ja pelin suhteessa peli haluaa aina nielaista leikin ja leikki haluaa vapautua pelistä.

Samalla tavalla elämä on leikki, kunnes byrokratia nielaisee sen ja pakottaa sen pelaamaan omilla säännöillään. Näin elämä ja byrokratia ovat ikuisessa taistelussa, jossa byrokratia haluaa säännöstellä elämää ja elämä kaipaa vapauteen.

Jos siis joku sanoo sinulle, että markkinat ratkaisevat byrokratian ongelman, älä usko hetkeäkään. Kulissien takana valtio ja markkinat katsovat toisiaan rakastaen silmiin, ja niiden yhteinen lehtolapsi on: lisää byrokratiaa.

Jani Kaaro

Jani Kaaro on tietokirjailija ja vapaa toimittaja. Hän rakastaa filosofiaa ja inspiroituu vanhan ja uuden, tutun ja tuntemattoman sekoittumisesta, joka johtaa johonkin hedelmälliseen asiaan. Hän vuorottelee tällä kolumnipaikalla Maria Petterssonin, Heidi Hammarstenin ja Jari Ehnroothin kanssa.