Postin lakon alkaminen ei ollut 11. marraskuuta enää uutinen.

Työnantajien pääneuvottelija oli menettänyt toivonsa jo viisi päivää aikaisemmin. ”Ihme pitää tapahtua, jos lakko voitaisiin vielä välttää”, Tuomas Aarto oli murehtinut Alman lehdissä.

Työntekijäliiton puheenjohtaja Heidi Nieminen oli samaa mieltä. Näkemykset ovat niin kaukana, ettei sovittelulle ole edellytyksiä, valtakunnansovittelija Vuokko Piekkala selitti.

Kumpikin osapuoli jökötti poteroissaan, kello kävi eikä kukaan edes yrittänyt estää työtaistelua.

Suomalainen työmarkkina- kulttuuri on kuin Euroopan unioni: se kehittyy vain kriisien kautta.

Syksy 2019 on ollut työmarkkinoilla muutenkin kummallinen.

Ensin Teknologiateollisuus ja Teollisuusliitto ajautuivat sopimuksettomaan tilaan. Sitten kemian alan neuvottelut katkesivat kiistaan jäsenmaksujen perinnästä.

Sunnuntaina 24. marraskuuta ammattiliitot uhkasivat pysäyttää käytännössä koko vientiteollisuuden. Siinä vaiheessa ei ollut enää edes selvää, mitä neuvotteluissa on puolin ja toisin esitetty.

Postin riitaa yritti purkaa erityinen hallituksen asettama selvitysryhmä, neljä työmarkkinakonkaria, mutta sen ehdotus kaatui Medialiittoon, joka ei ollut alkuperäisen kiistan osapuoli.

Suomalainen työmarkkinakulttuuri on kuin Euroopan unioni: se kehittyy vain kriisien kautta.

Kriisejä on riittänyt, eikä ratkaisuista ole aina tullut tyylipisteitä. Aina kaikki ei ole silti niin kaoottista kuin ulospäin näyttää.

Lasse Laatunen tuntee suomalaisen työmarkkinapolitiikan läpikotaisin. Hän oli yksi niistä konkareista, jotka hälytettiin äskettäin avaamaan Postin umpisolmuja.

Laatunen palveli Etelärannassa eri nimisiä työnantajajärjestöjä 1970-luvulta 2010-luvulle, mutta nautti laajaa arvostusta myös pöydän toisella puolella.

Hän vertaa neuvottelemista liukkaan kelin ajoon. ”Hyvä neuvottelija osaa kaasuttaa ja jarruttaa, kiertää ja väistellä juuri oikeaan aikaan.”

Parhaat neuvottelijat huomaavat nopeasti, kenestä voisi olla vastapuolella eniten apua ratkaisun rakentamisessa.

Yleensä se selviää jo muutamasta puheenvuorosta.

Tilannetta pitää myös osata lukea niin, että vaistoaa milloin on oikea aika tehdä sopimus.

SAK:n entinen puheenjohtaja Lauri Ihalainen, toinen Postin riidan selvittäjä, on puhunut sinisestä hetkestä, jolloin ratkaisu alkaa kelvata sekä työnantajille että työntekijöille. Jos se päästetään ohi, kaikki häviävät.

Työnantajien Tapani Kahrilla oli tapana sanoa, että sopimukset syntyvät vasta kun asiat on käyty kunnolla läpi, pannussa on tarpeeksi painetta ja pilli viheltää.

”Kun paine on olemassa, työnantajien kannattaa tehdä ratkaisu mahdollisimman pian. Jos sen hetken antaa mennä käsistä ja tulee työtaistelu-uhka, hinta alkaa nousta. Jos tulee vielä tukitoimia, pitää maksaa entistä enemmän”, Laatunen selittää.

Sama logiikka pätee myös toisinpäin. Metsäteollisuudessa syntyi vuonna 2005 sopimus vasta kun työnantajat olivat laittaneet tehtaat työsulkuun, jonka aikana työntekijät eivät päässeet töihin.

”Jälkiviisaasti voi sanoa, että Paperiliiton olisi kannattanut pyrkiä silloin ratkaisuun jo ennen kuin tilanne meni niin pitkälle.”

Kriittisellä hetkellä otettu aikalisä voi johtaa siihen, että eri vaihtoehdoista aletaan etsimällä etsiä heikkouksia ja joudutaan neuvottelemaan uudestaan asioista, jotka on jo kertaalleen sovittu.

Useimmat työmarkkinaneuvottelut alkavat jo paljon ennen kuin ne aloitetaan virallisesti.

Molempien puolten pääneuvottelijat ovat avainasemassa. Heidän pitää jo etukäteen miettiä koko neuvotteluprosessi alusta loppuun: mitä tavoitellaan, millä keinoilla ja millä hinnalla.

Kun osapuolet istuvat lopulta samaan pöytään, neuvotteluja on pohjustettu kuukausia: kartoitettu oman jäsenkunnan toiveet, tunnusteltu vastapuolen aikeita ja aloitettu suuren yleisön mielipiteiden muokkaus.

Varsinkin kentän tuntojen kuulostelu vaikuttaa paljon siihen, miten neuvottelut etenevät. Mitä perusteellisemmin se tehdään, sitä pitemmäksi asialista venyy.

Julkisuuspelin vuorosanat tulevat vanhasta muistista. Palkansaajien edustajat puhuvat palkkakuopasta ja jälkeenjääneisyydestä, työnantajat voivottelevat kilpailukyvyn vaarantumista ja sitä, kuinka ylimitoitettuja vaatimuksia ay-liike on taas keksinyt. Kummankin puolen tilastonerot löytävät tarvittaessa sopivat luvut tukemaan omaa kantaa.

Itse neuvotteluihin kuuluvat olennaisesti erilaiset huhut ja vuodot. Tänä syksynä nousi kova meteli siitä, kun työnantajien vaatimuslista vuodettiin palkansaajapuolelta julkisuuteen.

Aina vuotajaa ei saada selville. Silti on helppo arvata, mistä suunnasta vuoto tulee.

”Ainoa oikea vastaus on Aarno Aitamurron vanha viisaus: se vuotaa jolla on intressi”, Laatunen selittää. Aitamurto oli SAK:n kakkospuheenjohtaja vuosina 1987–1996 ja edusti järjestön kommunisteja.

Työnantajien listan julkistaminen palveli tänä syksynä kahta tarkoitusta. Tarpeeksi ison uhkan toivottiin tiivistävän palkansaajapuolen omat rivit ja tuovan samalla ulkopuolisilta sympatiaa. Laatusen mielestä vuotojen merkitystä kuitenkin liioitellaan. ”Kokeneet neuvottelijat eivät yleensä niistä hätkähdä”, hän huomauttaa.

Pelin henkeen kuuluu, että joskus myönteinen julkisuus voi olla vaarallisinta. Työnantajien entisellä pomolla Pentti Somertolla oli tapana joskus uhkailla puolileikillään ay-neuvottelijoita, että jos muu ei auta, hän alkaa kehua heitä. Sen jälkeen he olisivat vaikeuksissa omiensakin kanssa, Somerto kiusoitteli.

Aina Somertokaan ei malttanut toimia niin kuin opetti. Vuoden 1977 sähkölakon aikana hän meni sanomaan julkisesti, että ay-liike oli jo hävinnyt sen. Seurauksena oli, että 5 000 ihmisen lakko laajeni koko teollisuuteen.

Enää viestejä ei tarvitse vaihtaa paperilappusilla, vaan vastapuolelle voi naputella huomaamatta pöydän alla tekstiviestin.

Suurin muutos vanhoihin aikoihin on, että nykyisin myös työnantajilta tulee pöytään esityksiä, jotka eivät toisella puolella istuvien mukaan ole ”tästä maailmasta”. Työmarkkinaslangissa käytetään pokerista lainattua termiä suojanokitus.

”Sillä nokitetaan jotakin toisen osapuolen ennakoitavissa tai tiedossa olevaa tavoitetta, jota ei haluta hyväksyä. Tällöin tavoitteet ikään kuin kumoavat toisensa”, entinen valtakunnansovittelija, nykyinen Teknologiateollisuuden työmarkkinajohtaja Minna Helle selittää viime vuonna ilmestyneessä Järki ja tunteet -kirjassa.

Jorma Reini oli STTK:n puheenjohtajana kuuluisa siitä, että hän tuli neuvotteluihin aina loputtoman pitkän vaatimuslistan kanssa. Lopulta työnantajat päättivät vastata samalla mitalla ja tehdä kiusallaan oman yhtä pitkän.

”Aluksi Reini suuttui kauheasti. Kerran hän marssi ulos ja toisella kerralla hänet heitettiin. Kun hän tuli seuraavana päivänä takaisin, hän toi tuliaisiksi Käytöksen kultaisen kirjan”, Lasse Laatunen muistelee.

Sen jälkeen neuvottelijat istuivat takaisin pöytään ja alkoivat vuorotellen ampua toistensa vaatimuksia alas.

Ensimmäisellä kerralla se toimi niin hyvin, että sopimuksen tekstit jäivät täysin ennalleen. Toisella kerralla Reini oli osannut varautua.

Kolmannella kerralla oli jo sovittu kaikki avoimet kysymykset, kun Reini sanoi, että hänellä olisi vielä yksi asia. Työnantajia edustanut Kahri raivostui ja komensi koko työntekijöiden neuvottelukunnan ulos talosta.

Reini meni läheiseen ravintolaan ja soitti sieltä vähän ajan päästä. Kahri oli jo leppynyt ja pyysi palaamaan asiaan viiden minuutin kuluttua. Siihen mennessä Kahrilla olisi ehdotus, mitä sellaista Reini voisi pyytää, joka kävisi työnantajille.

Sitten he sopivat puhelimessa eräästä pikkuasiasta, josta ei ollut puhuttu neuvotteluissa aikaisemmin mitään. STTK:n neuvottelijat palasivat takaisin, Reini pyysi sovittua asiaa ja Kahri ilmoitti juhlallisesti työnantajien suostuvan siihen.

Uusi tekniikka on helpottanut neuvotteluja. Enää viestejä ei tarvitse vaihtaa paperilappusilla, vaan vastapuolelle voi naputella huomaamatta pöydän alla tekstiviestin.

Joskus tarjouksia ja vastatarjouksia piilotetaan ehdotuksissa rivien väleihin.

”Kokeneet neuvottelijat ovat yllättävän hyviä lukemaan rivinvälejä: löytämään sieltä vihjeitä, että tuolta pohjalta voisi liikkua”, Laatunen selittää.

Neuvotteluissa on yleensä hyvä tehdä itse ensimmäinen esitys, sanoo Laatunen. Silloin oma paperi tulee käsittelyn pohjaksi.

Joskus vaihtoehtoja on tunnusteltu ensin vapaamuotoisesti. Esimerkiksi vuoden 2017 työeläkeuudistus syntyi tällä tavalla. Valmisteluun osallistuneita työmarkkinajärjestöjen edustajia kannustettiin esittämään sitoumuksetta erilaisia ideoita, joilla ei välttämättä ollut edes omien taustajoukkojen hyväksyntää. Kun neuvottelijat oli saatu ylös poteroistaan, ratkaisua voitiin alkaa hakea virallisesti.

Perussuomalaisten takapiru Matti Putkonen johti nuorempana Maaseututyöväen liittoa. Kerran hän vetäytyi työnantajien pääneuvottelijan kanssa kolmeksi vuorokaudeksi Korpilammen erämaahotelliin pohtimaan sopimustilannetta. Varsinaiset neuvottelut aloitettiin vasta kun asiat oli sovittu siellä valmiiksi.

Varsinkin aikaisemmin oli tärkeää, että neuvottelujen puitteet olivat kunnossa – usein sellaisessa, että neuvottelijoiden oma kunto kärsi.

Punasilmäiset sopivat ja sinisilmäiset hyväksyivät, pahat kielet väittivät.

”Ennen oli paljon enemmän epävirallista yhteydenpitoa. Neuvottelupöydän paineita purettiin pitkillä illanistujaisilla. Pitkä lounas oli sopimuskaronkaksi lyhyt”, Laatunen muistelee.

Työmarkkinahistorian hämärissä on käyty neuvotteluja muun muassa savusaunassa, urheilukilpailuissa, kalassa ja mitä kummallisimmilla ulkomaanmatkoilla.

SAK ja työnantajien EK:n edeltäjä STK neuvottelivat kerran työsuojelusopimuksesta Kööpenhaminassa niin, että SAK:n työsuojelusihteeri loikoili kylvyssä ja työnantajien edustaja istui ammeen reunalla kirjaamassa ylös asioita sitä mukaa kun ne oli saatu pakettiin.

Yhteistoimintalain uudistus puolestaan sai 2000-luvun alussa loppusilauksen jalkapallo-ottelussa. EK:n neuvottelijat olivat kutsuneet SAK:n Lauri Ihalaisen ja Lauri Lylyn Töölön stadionille katsomaan HJK:n ja Hakan peliä. Puoliajalla aitiossa lyötiin lukkoon viimeiset auki olleet asiat.

Oma lukunsa ovat ne kerrat, kun riidan pitkittyminen on uhannut pilata neuvottelijoiden juhlapyhät.

Paperiteollisuuden neuvottelut olivat joulukuussa 1994 niin pahasti jumissa, että työntekijät ilmoittivat menevänsä tapaninpäivänä lakkoon. Valtakunnansovittelijana oli silloin sama Reini, joka oli itse ay-johtajana järjestänyt aikaisemmin monta lakkoa. Sen perusteella hänellä oli oma aavistuksensa siitä, millainen havainto-opetus saattaisi tehota neuvottelijoihin.

Reini keräsi riitelevät osapuolet yhteen, arveli että kaikki saattaisivat joutua viettämään sillä kertaa joulun yhdessä ja totesi, että ainakaan hän ei halunnut olla jouluna valtakunnansovittelijan toimistossa, ellei siellä ollut joulutunnelmaa.

Sen jälkeen hän komensi Enso-Gutzeitin metsäosaston toimittamaan paikalle kuusi joulukuusta ja Kymmene-yhtiön hankkimaan niille jalat. Yhtyneille Paperitehtaille jäi koristeiden ja Paperiliitolle sähkökynttilöiden hankinta. Yksi kuusi sijoitettiin ulko-oven viereen, yksi Reinin omaan huoneeseen ja loput neuvottelutiloihin. Lopuksi ne kaikki koristeltiin yhdessä.

”Havainto-opetus meni perille. Sopu löytyi aatonaattona”, Reini kertoo muistelmissaan.

Matkustusajan korvauksiin liittynyt kiista venyi 1970-luvun alussa jouluaaton puolelle. Kun ratkaisu lopulta pikkutunneilla syntyi, työnantajien silloinen pomo Päiviö Hetemäki oli niin helpottunut, että halusi tarjota sovun kunniaksi koko porukalle keskisuomalaisia siansorkkia.

Ravintola Palacen henkilökunta herätettiin keskellä yötä, ja neuvottelijat pitivät itseään kahvilla ja konjakilla hereillä kunnes herkut valmistuivat. Aamulla sorkat oli syöty ja joukko hajaantui joulun viettoon.

Makkaroihin liittyy työmarkkinaperinteessä erityistä symboliikkaa. Ne on tuotu tarjolle yleensä siinä vaiheessa kun ratkaisu lähestyy.

Neuvottelujen venyminen on ottanut välillä koville paitsi neuvottelijoille itselleen myös kotijoukoille.

SAK:n entinen puheenjohtaja Pertti Viinanen hälytettiin aikoinaan hakemaan ratkaisua sisävesiliikenteen lakkoon, jossa myös ay-liikkeen omat rivit repeilivät. Ensin syötiin Palacessa lohta työnantajien piikkiin ja nautittiin vähän ruokajuomia. Kohta tunnelma kuitenkin kiristyi niin, että neuvottelut keskeytettiin siltä illalta.

Viinanen soitti vaimolleen ja ilmoitti tulevansa kotiin iltauutisille.

Illan mittaan puoliso alkoi ihmetellä, kun miestä ei kuulunut. Neuvotteluja oli sittenkin päätetty jatkaa, mutta Viinanen unohti ilmoittaa uudesta käänteestä kotiin. Kun hän puolilta öin muisti asian, hän ei halunnut enää herättää vaimoaan.

Totuus paljastui aamulla. Viinasen puoliso oli ollut niin hermostunut, ettei ollut saanut unta koko yönä. Mielessä oli vain pyörinyt ajatus, että miehelle oli sattunut jokin onnettomuus ja pitäisi ehkä soittaa sairaalaan tai poliisille.

Lakko loppui, mutta rouva Viinanen oli niin väsynyt, ettei päässyt töihin.

1980-luvun jälkeen ei ole enää juuri neuvoteltu alkoholin voimalla. Vatsa tyhjänä ei sen sijaan tarvitse valvoa vieläkään. Pöydässä on tavallisesti joko kiusausta tai vaihtoehtoisesti nakkeja ja perunasalaattia.

Makkaroihin liittyy työmarkkinaperinteessä erityistä symboliikkaa. Ne on tuotu tarjolle yleensä siinä vaiheessa kun ratkaisu lähestyy.

Laatusen mukaan yöneuvotteluilla on hyvätkin puolensa. Öisin ei ole niin paljon häiriötekijöitä kuin päivällä eikä kenelläkään ole kiire mihinkään.

”Se on ihan pötypuhetta, ettei yöllä väsyneinä muka synny hyviä ratkaisuja. Motivoituneille neuvottelijoille on ihan sama onko yö vai päivä tai onko istuttu tunti vai kaksi vuorokautta. Järki leikkaa ihan samalla tavalla.”

Mitä useampia osapuolia neuvotteluissa on, sitä hitaammin ne etenevät. Kun yksi tekee esityksen, toiset miettivät vastausta ja aikaa kuluu. Taustajoukotkin on pidettävä mukana.

SAK:ssa jako sosiaalidemokraatteihin ja kommunisteihin oli ennen niin jyrkkä, että neuvottelujakin piti käydä eri kokoonpanoissa. Välillä molempien ryhmien edustajat olivat mukana, välillä demarit tapasivat kaksistaan työnantajien kanssa ja sopivat, mitä kommunistien kanssa sovittaisiin.

Työnantajien ja Sdp:n tapaamiset olivat usein iltaisin. Eteläranta 10:n toimiston ovet olivat silloin jo kiinni, mutta Hotelli Palacen aulassa oli hissi, jolla pääsi työnantajien tiloihin. Se oli yhteen aikaan niin ahkerassa käytössä, että sisäänkäyntiä alettiin kutsua Etelärannassa demarioveksi.

Demarien peli ei tietenkään pysynyt salassa. Kommunisteja se toisaalta ärsytti, mutta he osasivat myös käyttää sitä hyväkseen. Heille sopi hyvin, että sosiaalidemokraatit ottivat vastuun päätöksistä ja he itse saivat hyvällä omallatunnolla haukkua sopimuksia.

Joskus hidastelu on tahallista teatteria. Julkisuuteen ei haluta näyttää, että sopimus olisi syntynyt kovin helposti. Vaikeatkin myönnytykset on helpompi saada omalla puolella läpi, jos voi antaa kuvan, että neuvottelupöydässä on ainakin taisteltu tosissaan.

Toisaalta voitoista ei mielellään riemuita avoimesti, sillä pitemmän päälle on kaikkien etu saada ratkaisut näyttämään mahdollisimman tasapuolisilta.

Kokeneet neuvottelijat osaavat päätellä usein toistensa käytöksestä, mitä neuvotteluissa seuraavaksi tapahtuu.

Entisellä valtakunnansovittelijalla Matti Pekkasella oli tapana riisua pikkutakkinsa, kääriä paidanhihat ja panna tulitikku suuhun, kun maali lähestyi. Eläkeneuvotteluissa Kari Puro puolestaan otti ratkaisun häämöttäessä kengät jalasta.

SAK:n entinen johtaja Pekka Ahmavaara on psykologi. Kerran hän alkoi tuijottaa työnantajien edustajia ja muistutti, että pystyi koulutuksensa perusteella päättelemään heistä yhtä ja toista.

Eräistä neuvotteluista vastapuoli jopa korjasi talteen toisen puolen neuvottelijalta jääneen lehtiön ja pyysi siitä löytyneestä piirroksesta parin psykologin lausunnot. Se meni kuitenkin jo huumorin piikkiin.

Hyvä neuvottelija osaa jopa lukea vastapuolen ajatukset. Reini oli kuuluisa siitäkin.

Yksissä meijerialan neuvotteluissa hän oli ehdottanut palkankorotukseksi kolmea prosenttia, mutta työnantaja oli suostunut vain kahteen. Sen jälkeen oli kuitenkin sopimatta vielä jokin lisä, josta Reini oli saanut omiltaan ohjeet, että sen piti olla ainakin 150 silloista markkaa. Reini vaati kolmeasataa markkaa, ja niin työnantaja tarjosi kahtasataa, viittäkymppiä enemmän kuin oli ollut STTK:laisten alkuperäinen tavoite.

Joskus neuvottelut ovat niin sekavat, että neuvottelijat eivät itsekään lopulta tiedä, mitä on sovittu.

Vuoden 2011 raamisopimus on yksi esimerkki. Siinä työnantaja- ja palkansaajajärjestöt sopivat muun muassa työntekijöiden vuotuisesta kolmen päivän koulutusvapaasta. Vasta jälkeenpäin neuvottelijoille valkeni, että heillä oli aivan erilainen käsitys siitä, mitä se käytännössä tarkoitti.

Toinen paha soppa on syntynyt kiky-sopimuksessa 2016 sovitusta työajan pidennyksestä. Vaikka ratkaisusta on jo yli kolme vuotta, vielä tänä syksynä on kiistelty siitä, sovittiinko lisätunneista määräajaksi vai pysyvästi.

Laatusen mukaan epäselvyydet johtuvat usein siitä, että neuvottelijat ovat sopineet asiat ensin suullisesti. Kun sopimus on pantu paperille, ei ole enää muistettu tarkasti, mitä kaikkea puhuttiin.

Joskus neuvottelut ovat kuitenkin olleet niin vaikeat, että sopimus kirjoitetaan tahallaan epäselväksi. Sitten kumpikin puoli tekee siitä mieleisensä tulkinnan ja myy sen omilleen.

”Välillä tiedetään jo sopimuksen tekohetkellä, että tästä tulee vaikeuksia, mutta se voi silti olla parempi vaihtoehto kuin että jätettäisiin sopimus tekemättä”, Laatunen sanoo.

Ainakin kerran paperitkin ovat päässeet katoamaan. Syksyllä 1997 Etelärannassa neuvoteltiin palkankorotuksista yli vuorokausi yhtä mittaa. Jossakin vaiheessa työnantajat luonnostelivat oman tarjouksensa ja piilottivat se kirjastonsa hyllylle odottamaan sopivaa hetkeä.

Kun Kahri sitten meni yöllä hakemaan ehdotusta, sitä ei enää löytynyt eikä kukaan huoneessa tiennyt siitä mitään. Kahri suuttui ja iski nyrkillä hyllyyn, joka sortui rytisten. Vasta myöhemmin hänelle selvisi, että omat ekonomistit olivat korjanneet paperin varmuudeksi talteen.

Tieto Kahrin raivokohtauksesta vuoti tietenkin julkisuuteen ja sai yölliset neuvottelut näyttämään vielä dramaattisemmilta kuin ne olivat oikeasti olleet.

Lasse Laatunen on seurannut viime aikojen työehtoneuvotteluja eläkeläisenä. Hän on pannut merkille yhden asian: henkilökemiat eivät toimi. Siitä seuraa se, että luottamus on koetuksella.

”Neuvottelut ovat työnantajapuolella muuttuneet ehkä enemmän ideologisiksi. Oppisuunnat ovat tulleet vahvemmin näkyviin.”

Neuvottelijoista suuri osa on molemmin puolin uusia, eikä mukana olijoilla ole sellaista pitkää yhteistä henkilöhistoriaa kuin edeltäjillään.

”Nyt tämä on mennyt siihen, että esitetään vaatimus ja vastavaatimus, ja sitten jos ne vielä niitataan julkisesti kiinni, siinä sitten ollaan monta kuukautta.”

Pahimmassa tapauksessa vasta poteroissa aletaan miettiä, miten alkuperäisistä vaatimuksista peräännytään kunnialla.

Silloin on jo myöhäistä.

Kirjallisia lähteitä: Minna Helle: Järki ja tunteet. Tapani Kahri: Viheltääkö pilli? Risto Korhonen: Hakaniemen voimavuodet. Lasse Laatunen ja Arto Nieminen: Kolmikannan kulisseissa. Jorma Reini: Pispalasta Bulevardille. Pertti Viinanen: Luottamusmies.