Muusikko Anssi Kela kirjoitti viikko sitten Spotifylta saamastaan rahasta. Kelan kirjoitus (siirryt toiseen palveluun) oli ansiokas: artistit harvemmin haluavat avata ansaintalogiikkaansa tällä tavalla.

Kirjoitus oli hyvä siksikin, että siinä tarkasteltiin muusikon, teknologian ja kuluttajan suhdetta kiihkottomasti.

Erilaiset verkon viihdepalvelut tuppaavat aiheuttamaan viihdetaiteilijoissa lähinnä jonkinlaisia primitiivireaktioita, joissa tekniikka nähdään kaiken pahan alkusyynä ja tekniikkaa käyttävät ihmiset epärehellisinä sluibailijoina.

Kela selvästi ymmärtää sen, miksi Spotify on parasta, mitä musiikinkuluttajille on tapahtunut sitten LP:n keksimisen.

Kirjoituksen pihvi oli Kelan Spotifylta saamien korvausten varsin vähäinen määrä.

Harvemmalla artistilla on valmiina miljoonapäistä yleisöä, joka ryntää lataamaan artistin tuotantoa heti kun se on saatavilla. Edes ilmaiseksi.

KelanLevoton tyttö-hittibiisin runsas miljoona soittokertaa Spotifyssa oli tuottanut Kelalle vain hieman yli 2 000 euroa.

Summa on vähäinen, kun ottaa huomioon, että Levoton tyttö on ollut yksi tämän vuoden suurimpia kotimaisia hittejä.

Hieman kärjistäen voisi sanoa, että suomalaisen artistin on turha odotella Spotifysta tämän suurempia rahoja.

Mutta miksi Kela ei saanut enempää rahaa?

Kela ei itse asiassa saa rahaansa Spotifylta. Spotify tilittää toistettujen kappaleiden korvaukset levy-yhtiölle, joka edelleen tilittää rahat artistille.

Siinä välissä levy-yhtiö ottaa osansa ja se osa ei ole aivan pieni.

Keskustelua tästä on käyty kiihtyvään tahtiin eri puolilla maailmaa.

Radiohead-yhtyeen Thom Yorke nimitti (siirryt toiseen palveluun) Spotifyta “ruumiin viimeiseksi epätoivoiseksi pieraisuksi”.

Yorkea ärsyttää Spotifyn suhde levy-yhtiöihin: hän uskoo artistien pystyvän luomaan yleisösuhteen itse, ilman levy-yhtiöitä tai Spotifyn kaltaisia välikäsiä.

Ruotsalaisten tietojen mukaan muusikot saattavat saada vain noin 6–10 prosenttia rahasta, jotka Spotify maksaa levy-yhtiöille.

Yorkella on tähän todistusaineistoakin: Radiohead julkaisi In Rainbows -albuminsa itse internetissä ja pyysi faneilta vastineeksi näiden oikeaksi kokemaa summaa.

Suunnitelma toimi hyvin, mutta harvemmalla artistilla on Radioheadin tapaan valmiina miljoonapäistä yleisöä, joka ryntää lataamaan artistin tuotantoa heti kun se on saatavilla. Edes ilmaiseksi.

Ruotsissa, josta Spotify on lähtöisin ja jossa jo yli puolet levyalan myynnistä tulee streaming-palveluista, muusikot ovat ryhtyneet virittämään oikeusjuttua (siirryt toiseen palveluun) Universal- ja Warner Music -levy-yhtiöitä vastaan.

Syynä ovat muusikkojen yhtiöiden kanssa tekemät sopimukset, joiden mukaan Spotify maksaa korvauksia levy-yhtöille ja levy-yhtiöt edelleen artisteille.

Ruotsalaisten tietojen mukaan muusikot saattavat saada vain noin 6–10 prosenttia rahasta, jotka Spotify maksaa levy-yhtiöille.

Ja Britanniassa muusikko Billy Bragg kertoo samaa (siirryt toiseen palveluun): Braggin mukaan vanhanaikaisten, analogisen musiikkimyynnin aikana tehtyjen sopimusten takia muusikot saavat 8-15 prosenttia Spotifyn kaltaisten palvelujen maksamista kokonaiskorvauksista.

Asetelmasta tekee vielä mielenkiintoisemman se, että suuret levy-yhtiöt, jotka omistavat osuuksia Spotifysta, ovat Radioheadiakin tuottaneen Nigel Godrichin mukaan (siirryt toiseen palveluun) sopineet Spotifyn kanssa paremmista korvausehdoista omalle musiikilleen.

Pienemmät yhtiöt saavat Godrichin mukaan huonompia sopimuksia Spotifylta.

Joten kun keskustelemme Spotifysta ja sen maksamista korvauksista, pitäisi katsoa, kuka sopimuksia Spotifyn ja muiden streaming-palveluiden kanssa tekee ja millaisia nämä sopimukset ovat.

Syyttävän sormen sojottaminen kohti streaming-palvelua ei ole oikein. Toinen sormi olisi hyvä suunnata levy-yhtiöihin.

Kari Haakana

Kirjoittaja on Yle Internetin palvelupäällikkö