Vi er på vej ind i en ny økonomisk boble med foruroligende hast. Aktiemarkederne bliver holdt kunstigt oppe af centralbankernes lempelige pengepolitik, samtidig med at meget af verden stadig lider i kølvandet på finanskrisen og nedskæringspolitikken. Pengene bliver simpelthen givet til de forkerte. Det var én af de væsentligste pointer i økonomiprofessor ved Cambridge University Ha-Joon Changs forelæsning om sin seneste bog 23 Things They Don’t Tell You About Capitalism på Københavns Universitet sidste torsdag.

På trods af høj sol og intensiv eksamensforberedelse var godt 100 studerende mødt op på Center for Sundhed og Samfund i de gamle bygninger, der engang husede Kommunehospital i København. Changs bog er oversat til mere end 21 sprog og har solgt mere end 600.000 eksemplarer verden over. Den udkom i 2010 og gjorde hurtigt Chang til en favorit blandt kritikere af den frie markedskapitalisme.

Og hvis de studerende – fortrinsvist statskundskabs- og økonomistuderende – gik til forelæsningen i den tro, at økonomen ville levere en bredside mod de gængse økonomiske teorier, så fik de, hvad de var kommet efter – og meget mere. Politikernes finanspolitik, centralbankernes pengepolitik og virksomhedernes kortsigtede jagt på profit blev kommenteret og kritiseret.

Det gennemgående tema både i forelæsningen og bogen var dog ikke til at kom udenom og blev cementeret ved den første af de 23 ting, som fortalerne for det frie marked ikke fortæller dig:

»Det frie marked eksisterer ikke. Det eneste, der eksisterer, er vores villighed til at acceptere markedets begrænsninger. Da man i 1819 i England introducerede en lov, der begrænsede lønarbejde til personer over otte år og maksimalt 12 timers arbejde om dagen, skabte det ramaskrig blandt fortalerne for det frie marked. Men ingen ville i dag acceptere en sådan form for børnearbejde, og ingen ville kritisere et sådan tiltag for at bryde med det frie marked og retten til at indgå kontrakt, netop fordi vi har accepteret den begrænsning af det frie marked.«

Politik i forklædning

Chang bruger eksemplet til udbygge sin pointe: Når fortalere for det fri marked vil bekæmpe restriktionerne med henvisning til ’det frie marked’, er de lige så politiserende som alle andre politikere. I sidste ende er det vores villighed (eller mangel på samme), der sætter rammerne for et marked, forklarer han.

»Hvis man går en økonom på klingen og insisterer på at få et eksempel på et frit marked, vil han have svært ved at komme med eksempel. Og hvis man går virkelig hårdt til dem og insisterer på at få et svar, vil deres bedste eksempel højst sandsynligt være aktiemarkedet, da det er et marked, hvor informationer og handlinger har effekt næsten øjeblikkeligt. Men hvor frit er aktiemarkedet egentligt? Kan jeg i morgen møde op i City of London med en stak aktier under armen, som jeg gerne vil sælge? Svaret er nej. Det tager flere år at blive børsnoteret, fordi man skal sikre sig, at alle regler er overholdt. Og hvis et aktiemarked stiger eller falder for meget på en enkel dag, hvad gør man så? Man lukker det bare og siger ’Nå, vi har vist brug for en lille ferie, så folk kan slappe af’.«

Bemærkningen får mange i salen til at le og er som mange af Changs andre kommentarer krydret med humor og et smil fra professoren.

Et par gange i løbet af de to timer får Chang dog salen til at blive helt stille, og professorens smil forsvinder. Det er her, det bliver alvor. F.eks. som når han siger:

»Jeg vil vove den påstand, at General Motors’ konkurs og den amerikanske stats efterfølgende redning af virksomheden var en større begivenhed end Sovjetunionens kollaps.«

Der er musestille, mens tilhørerne venter på en udredning på den bombastiske udmelding. Professoren med de koreanske rødder har holdt forelæsningen mange gange før og er tydeligvis klar over, hvilken effekt denne udmelding har på tilhørerne, for svaret kommer ikke umiddelbart efter. Han venter lidt, mens spændingen stiger, og tilhørerne sunder sig oven på udmeldingen.

»Tænk en gang. I 1967 producerede de fire største asiatiske bilproducenter 350.000 biler om året. GM alene producerede 3,7 millioner. Toyota producerede kun 35.000 biler. Altså under en procent af, hvad GM gjorde. Hvordan kan man tabe en så stor markedsandel på få årtier?« spørger Ha-Joon Chang om balancen, hvor Toyota i dag producerer 10 mio. biler.

Årsagen er virksomhedernes jagt på kortsigtet profit, så der kan udbetales penge til investorerne. I stedet for at bruge pengene på at udvikle virksomheden og forske udbetales næsten al overskud i dag til investorerne.

»I 60’erne udbetale virksomheden ca. 50 procent af sit overskud som dividende til aktionærerne. I dag 90 procent.«

Regulering er nødvendigt

Jagten på den hurtige profit underminerer virksomhedernes evne til at skabe værdi for samfundet på lang sigt. Det er en pointe, Chang flere gange har fremført. Bl.a. til foredrag for folk, som arbejder i den finansielle sektor. Det overraskende var, at de var enige med ham i, at deres arbejde besværliggjordes af den store udskiftning af både ejere og virksomhedsledere.

»I 1997 holdt en aktionær i gennemsnit fem år på en aktie på London Stock Exchange. I dag er det tal nede på syv måneder,« forklarer han.

Og han er ikke sen til at pege fingre af den finansielle sektor og bankerne som roden til meget af det økonomiske morads, verden er endt i.

Produkterne på markedet, bl.a. de såkaldte collateralized debt obligations er blevet så indviklede, at ingen kan følge med. Ikke en gang de folk, der handler med dem dagligt.

En enkelt collateralized debt obligation, som der bliver handlet tusindvis af dagligt, kan indeholde så meget information, at det ville fylde 40 mia. sider papir, forklarer Chang.

»Hvis ikke en gang personerne, der handler med disse ting, kan holde styr på det, hvordan skulle regulatorerne så kunne gøre det?« spørger han retorisk og følger op med endnu en af de bemærkninger, der får stilheden til at sænke sig over forelæsningssalen igen.

Unødvendigt kompliceret

Udmeldingen er lige så opsigtsvækkende som første gang.

»Det eneste socialt anvendelige produkt, den finansielle sektor har skabt, er hæveautomaten,« udbryder han.

Netop fordi produkterne er blevet så komplekse, er der brug for mere regulering og gerne en godkendelsesproces, før de ryger på markedet.

»Vi gør det med så mange andre produkter, f.eks. medicinalindustrien, så hvorfor ikke med finansielle?«

På den måde ender vi forelæsningen stort set, hvor den startede, og hvor Changs bog også slutter: Regulering af det frie markedet og fortalerne for det politiserer debatten ved at påstå, at enhver regulering er et overgreb på markedet.

Det værste er ifølge Chang, at fortalerne er sluppet godt fra det, selv om troen på de frie markedskræfter har kastet verden ud i den dybeste økonomiske krise siden 1930’erne. Men ingen har indtil videre skulle stå til ansvar for det.

»De slipper af sted med mord,« som han billedligt udtrykker det, hvorefter han fortsætter sin kritik:

»Økonomer har en tendens til at komplicere tingene. 95 procent af økonomisk teori kan forklares til lægfolk, hvis man bare vil. Men økonomer siger: ’Det er alt for kompliceret for jer. Bare lad os om det’. Hvordan kan det være, at man som lægmand må have en holdning til alt andet end økonomi, hvor man bare skal forlade sig på økonomerne? Jeg har masser af meninger om Afghanistan, Irak og Nordkorea, og jeg har ikke en grad i international politik. Mange mennesker har også en holdning til homoseksuelles ret til ægteskab uden at være filosoffer, teologer eller demografer.«

Oplev Ha-Joon Chang fortælle om "23 Things They Don’t Tell You About Capitalism" på Royal Society for the encouragement of Arts, Manufactures and Commerce da bogen udkom i 2010: