Organisationer, der sejler under humanistisk bekvemmelighedsflag, lykkes med at sætte sig på mediedækningen.

I den forgangne uge kørte dagbladet Politiken en af sine arketypiske historier. Tre af avisens journalister overgik sig selv ved at finde frem til en hidtil overset offergruppe efter at have talt med nogle ”sociale organisationer”. Der var tale om Kirkens Korshær og Projekt Udenfor i København, som mener, at det er synd for såkaldte hjemløse, at de to år efter indførelsen af den tidligere regerings lejrforbud ikke må holde til på torve og pladser i hovedstaden. I stedet må de tage toget ud til friere arealer i omegnskommunerne, hvor der siges at være mere utrygt.

At de ”hjemløse” typisk er tilrejsende rumænere, albanere og bulgarere, spiller naturligvis ingen rolle hverken for de sociale organisationer eller dagbladet Politiken. Her må man nemlig hverken skelne, generalisere eller stigmatisere nogen. Alle bør være velkommen på gader, stræder og pladser, uanset om de er tiggere, romaer eller sigøjnere. Verdensborgere kræver deres rettigheder respekteret.

Vi er vant til at møde de onde og partikulære lobbyister. Dem tør vi godt udpege og forholde os kritisk over for: landmænd, olieindustri, slagterier, fiskere, pelsavlere, Mærsk, TDC, den jyske motorvejsmafia, Cepos, Dansk Arbejdsgiverforening, privatskoler osv.

Helt anderledes forholder det sig med de lobbyister, der mener at have et godt og menneskeligt anliggende. Dem holder medierne instinktivt med eller bruger som uhildede eksperter og iagttagere, herunder Røde Kors, Dansk Flygtningehjælp, Red Barnet, Amnesty, Dansk Menneskerettighedsinstitut, Ældre Sagen, Børns Vilkår, Det Økologiske Råd, Kræftens Bekæmpelse, diverse ”ngo’er” og ”sociale organisationer” som de omtalte. Det forhold, at flere af disse typisk lever af offentlige midler, synes mærkværdigvis kun at øge respekten for og anerkendelsen af dem i Mediedanmark.

Det samme gælder, hvis de påstår at arbejde for ”klimaet”, for ”Europa”, for ”tolerance”, for ”menneskerettigheder” eller imod ”islamofobi”, ”fattigdom” eller ”højrepopulisme”. Så tilhører de automatisk fremskridtet og præsenteres som sandhedsvidner i den offentlige journalistik og debat, selv om de er sat i verden for at arbejde for en bestemt sag.

Dansk Flygtningehjælp, Røde Kors, Red Barnet og de andre nødhjælpsorganisationer vil eksempelvis gerne have så mange migranter som muligt til Europa og Danmark, enten med henvisning til demografisk nødvendighed eller humanitær moral, ligesom Ældre Sagen gerne vil have så mange medlemmer som muligt og give dem de bedste økonomiske forhold.

Denne ideologiske lobbyisme forklædt som almene og humanistiske hensyn har Kristeligt Dagblad fået færten af i en glimrende artikelserie om de store meningsdannere i det danske forenings- og organisationsliv.

Engang var lobbyisme noget, erhvervsliv og fagbevægelsen primært tog sig af. I dag er billedet langt mere komplekst. Selv den gode vilje kan få onde konsekvenser eller være en trussel mod samfundets interesser. Som Erik Albæk, professor i journalistik på Syddansk Universitet, er så uforsigtig at udtale: »Disse organisationer har et skær af almengyldighed og godhed over sig, som gør, at medierne går mindre hårdt til dem (…) De behandles for ofte, som om de er neutrale. Det er et problem, for de er ikke neutrale, men er sat i verden for at fremme en bestemt dagsorden.«

Ifølge Ove Kaj Pedersen, professor emeritus på Handelshøjskolen i København, er der tale om en sand eksplosion af organisationer, der varetager egne interesser under alment bekvemmelighedsflag. Problemet er ikke, at de eksisterer, men at de behandles så loyalt af journalister og redaktører, der generelt ligger langt politisk til venstre for resten af befolkningen.

Det var forfatteren Christian Jungersen, der for år tilbage lod sin roman Undtagelsen foregå på et fiktivt Dansk Center for Information om Folkedrab blandt fire veluddannede kvinder med alle de rigtige meninger. Som romanens 200.000 læsere vil vide, springer den menneskelige ondskab ud i fuld flor i humanismens højborg, mens hykleri og selvbedrag går hånd i hånd. Det var i sig selv et chok ved romanen, at gode mennesker kan være nøjagtig lige så onde som andre mennesker, og jeg glæder mig allerede til at se filmatiseringen, som har premiere om få uger.

I virkelighedens verden, som trods alt er den, medierne skal adressere, er lobbyister hverken onde eller gode – de er kun lobbyister og bør behandles derefter. Som advokater, ikke diktater.