Tendensen er svær at overse. De 26 rigeste mennesker i verden ejer nu lige så meget som planetens fattigste halvdel tilsammen. Det rapporterede udviklingsorganisationen Oxfam tidligere på året. De seneste tal fra Danmarks Statistik viste i foråret, at uligheden i Danmark målt på gini-koefficienten (et indeks over ulighed i indkomstfordelingen) i 2017 ramte det højeste niveau i 30 år, og i de fleste udviklede økonomier er indkomstuligheden steget siden 1980’erne. Det er et fænomen, der typisk forklares med de gunstige omstændigheder og særprivilegier, som de rigeste iblandt os nyder. Fortællingen går på, at de velstående har adgang til bedre finansiel rådgivning, får lavere renter på deres lån og bedre vilkår på deres investeringer; at de kan planlægge sig til en lav skat eller gemme deres formue i skattely; at marginalskatterne er blev sat ned, mens overførselsindkomsterne er blevet udhulet.

Og det er ikke forkert. Det er bare kun halvdelen af historien. For hvis man tror, at ulighedsniveauet vil stabilisere sig, hvis blot man afskaffer de riges privilegier – lukker skattelyene, sløjfer de fordelagtige investeringsvilkår, og hvad man nu ellers kan forestille sig – så tager man fejl. I hvert fald ifølge Bruce Boghosian, der er matematikprofessor ved Tufts University i den amerikanske delstat Massachusetts, hvor han de seneste godt ti år har regnet på, hvordan og hvorfor økonomisk ulighed opstår. Det er, siger han, ikke, fordi det ville være uden effekt at afskaffe de rigestes fordele. Men uligheden ville bestå. Den har nemlig en dybereliggende årsag.

“Vores regnemodel viser, at selv hvis man kunne skabe lige muligheder for alle – selv hvis det var politisk muligt at gøre det – ville det være utilstrækkeligt i forhold til at afskaffe uligheden. Selv hvis man kunne skrue de velstandsbetingede fordele ned til nul, ville vi stadig have væsentlig økonomisk ulighed,” siger Bruce Boghosian over telefonen fra sit forskningskontor. Og hvorfor så det? Jo, ifølge Boghosian er økonomiens naturlige tilstand voksende ulighed. Ulighed er simpelthen vævet ind i selve markedsøkonomien; det er en del af systemets natur, at velstanden bliver koncentreret på stadig færre hænder.

Det er en opsigtsvækkende påstand, som ikke ligefrem harmonerer med den gængse økonomiske teori, hvor økonomien opfattes som et neutralt system, hvis mekanismer grundlæggende skaber ligevægt i fordelingen af værdier. Men ifølge Boghosian er den herskende økonomiske forståelsesramme ikke i tilstrækkelig grad i stand til at indfange det, der sker over tid. Den består nærmere af en slags øjebliksbilleder, og derfor bliver de underliggende udviklingsdynamikker overset. En konklusion, som matematikprofessoren er nået frem til ved hjælp af en avanceret simulering, hvor han modellerede, hvad der ville ske, hvis en stor gruppe ligestillede individer handlede frit med hinanden over milliarder af transaktioner. Uligheden steg af sig selv.

Det var resultaterne fra den simulering, som Bruce Boghosian for nylig præsenterede i det navnkundige videnskabsmagasin Scientific American i en artikel, hvor han ender med at udfordre økonomiteoriens bærende læresætninger. Og ikke nok med det: Hans forskning sætter spørgsmålstegn ved selve vores opfattelse af begrebet ulighed og dens bagvedliggende årsag. Bruce Boghosians kritik har potentielt vidtrækkende politiske implikationer. Vores forståelse af økonomien er på mange måder selve grundlaget for de politiske beslutninger, vi træffer som samfund. Og nu tyder noget altså på, at det er et grundlag, som ser væsentligt anderledes ud, end vi i dag forestiller os. Sagen er bare, at de forestillinger ikke er sådan lige at gøre op med.