I dag markeres 50-året for det danske olieeventyr i Nordsøen. Et halvt århundrede med storpolitisk spil om milliarder og en myte, der ikke ville dø.

Mange har sikkert hørt historien.

Om daværende udenrigsminister Per Hækkerup (S), som ved et møde i Oslo i 1963 drak lidt for meget whisky og mere eller mindre forærede nordmændene store områder af Nordsøen, der siden viste sig at indeholde olie for milliarder.

Nordmændene syntes, at det var noget af det morsomste, de nogensinde havde hørt. Cecilie Wallengren, historiker

Historien forplantede sig i befolkningen som en sandhed, men som det flere gange siden er blevet slået fast, er der tale om en skrøne.

- Den har været irriterende, netop fordi at det er en vandrehistorie. Den har kørt på billedet af min farfar som en karismatisk og dygtig, men også livsglad politiker med hang til en tår over tørsten. Og så har den jo haft ingredienserne til at bestå, fortæller folketingsmedlem Nick Hækkerup (S), der er barnebarn til Per Hækkerup.

Familien Hækkerup blev med tiden så træt af myten om Per Hækkerups whiskybrandert, at hans søn – og Nick Hækkerups far – Klaus Hækkerup for omkring 15 år siden hyrede historikeren Cecilie Wallengren til at grave i, hvordan Nordsøen egentlig blev fordelt mellem Danmark og Norge.

Et par år senere aflivede hun historien definitivt.

Historien om en whiskyflaske

Den sande historie er, at udenrigsminister Per Hækkerup i november 1963 rigtig nok fløj til Oslo for at mødes med sin norske udenrigsministerkollega Halvard Lange. Mødet handlede dog om den danske landbrugseksport.

Men efter middagen ville Halvard Lange over kaffen gerne vende en anden sag med danskeren: fordelingen af Nordsøen mellem Danmark og Norge.

Per Hækkerup fotograferet med Halvard Lange ved et tidligere møde i 1964. Foto: Ebbe Andersen / Polfoto

Delingen af Nordsø-soklen var egentlig allerede bestemt til at skulle ske efter det såkaldte midterlinjeprincip, som blev udlagt af Genève-konventionen fra 1958. Men landene var endnu ikke blevet enige om en aftale, og det irriterede vores norske naboer.

- Nordmændene har hele tiden været bange for, at de ville blive presset til at dele undergrunden efter en anden model, som ville give dem en meget lille del af Nordsøen, forklarer Cecilie Wallengren.

Derfor ville den norske udenrigsminister Halvard Lange altså gerne have sat skub i forhandlingerne, forklarede han denne aften på mødet i Oslo, og det kunne Per Hækkerup godt se fornuften i. Men der blev altså ikke indgået nogen aftaler denne aften.

I stedet blev der indledt et to år langt forhandlingsforløb, hvor Hækkerup kun spillede en begrænset rolle, og i 1965 indgik Danmark så endelig en aftale med Norge om deling efter midterlinjeprincippet. Du kan se fordelingen herunder:

Havde vi forhandlet efter det andet Geneve-princip, havdybdeprincippet, var vi måske endt med en større del af undergrunden. Men det er under alle omstændigheder ikke en beslutning, der kan tørres af på en eventuel Hækkerup-brandert. Faktisk vides det i dag slet ikke, om der blev serveret whisky den aften eller ej.

- En del af myten går på, at nordmændene i et skab i deres udenrigsministerium gemmer den whiskyflaske, som de skulle have drukket Hækkerup fuld med. Da jeg spurgte nordmændene til det, syntes de, at det var noget af det morsomste, de nogensinde havde hørt, siger Cecilie Wallengren.

Myten om whisky-mødet opstår dog først flere år senere, men i 1992 blev den gjort til en historisk sandhed, da historikeren Tage Kaarsted nævner episoden i sit værk ’De Danske Ministerier’. Også på Christiansborg vandt historien frem.

- Den bliver fortalt engang imellem med et grin, for folk ved jo godt, at det er en vandrehistorie. Men det siger meget om Per Hækkerup - alene det, at historien stadig eksisterer i dag, gør jo, at den har været en stor del af hans eftermæle, fortæller Kaare R. Skou, mangeårig politisk redaktør på TV 2.

Danmark glippede den norske guldgrube

I starten af 1960’erne var der dog ingen, der var klar over, præcis hvor meget olie som undergrunden i Nordsøen gemte på.

Internationalt blev Danmark kaldt for ”de blåøjede arabere”, fordi vi forærede olien væk alt for billigt. Kaare R. Skou, mangeårig Chrsitianborg-journalist

Faktisk var der ingen større forventning om, at Danmark skulle være en olienation, og i 1962 fik A.P. Møller en 50-årig eneretsbevilling til at udvinde råstoffer i den danske undergrund. Den aftale vender vi tilbage til senere.

A.P. Møller havde dog ikke selv den store viden om olieefterforskning, og de allierede sig derfor med olieselskaberne Gulf og Shell i konsortiet Dansk Undergrunds Consortium (DUC).

De første boringer foregik på land, men i 1966 rykkede DUC ud på havet, hvor de fandt olie.

Det var dog ingenting sammenlignet med det kæmpefund, nordmændene skulle gøre tre år senere i 1969 i Ekofisk-feltet, der ligger lige nord for den danske havgrænse, der blev aftalt få år forinden:

Oliefeltet, der i dag er Norges største, havde en forekomst på cirka 530 millioner kubikmeter producerbar olie og cirka 190 milliarder kubikmeter producerbar gas.

- I 1969 begynder olien at flyde, og det er dér, at danskerne bliver bitre. Der har altid været et storebror-lillebror-forhold mellem Danmark og Norge, og her er det en god historie, at den frække lillebror har snydt storbror for en masse, siger Cecilie Wallengren.

De danske olie-kvaler var dog langt fra slut. Tyskland mente, at fordelingen gav tyskerne en alt for lille del af Nordsøen, og sagen blev i 1969 forelagt Den Internationale Domstol.

De dansk-tyske forhandlinger om grænsedragningen blev først afsluttet to år senere, og herefter kunne det danske olieventyr så tage fart.

"De blåøjede arabere"

I 1971 meddelte DUC for første gang, at man havde fundet et oliefelt, det kunne betale sig at udnytte. I forhandlingerne med Tyskland fik Danmark lov at beholde dette område, og i 1972 begyndte produktionen.

Dansk Undergrunds Consortium borer efter olie i 1966. Foto: Steen Jacobsen / Scanpix Danmark

Foto fra olieboringerne i 1966. Foto: Steen Jacobsen / Scanpix Danmark

Som olieeventyret tog fart, kom der på ny fokus på aftalen med A.P. Møller.

Særligt folketingsmedlem for Venstresocialisterne, Preben Wilhjelm, var en aktiv stemme i debatten, og han mente, at staten havde snydt sig selv ved at give A.P. Møller og DUC en alt for fordelagtig aftale.

- Man synes allerede dengang, at DUC fik alt for lempelige regler. Internationalt blev Danmark kaldt for ”de blåøjede arabere” i den dobbeltbetydning, at vi både var nordboere med blå øjne, og at vi forærede olien væk alt for billigt, husker Kaare R. Skou.

I efteråret 1978 kørte tv-udsendelsen ”Det sidste stik” over skærmen. Udsendelsen blev set af 2,5 millioner seere, der pludselig fik øjnene op for, at Danmark var ved at blive en oliestat.

- Først da gik det op for befolkningen, at der virkelig var tale om lukrative forretninger, hvor A.P. Møller blev behandlet helt usædvanligt i forhold til, hvad tilsvarende selskaber havde af ordninger i Holland og Norge. Den store og pludselige vælgerinteresse fik stor betydning for politikernes holdning, og udsendelsen var med til at skabe en langt mere kritisk holdning til vilkårene for A.P. Møller, fortalte Preben Wilhjelm mange år senere i et interview med Ugebrevet A4.

I de efterfølgende år forhandles nye aftaler hjem, så A.P. Møller måtte afgive dele af eneretsbevillingens område.

Milliarderne vi gik glip af

Det kan i dag virke ironisk, at skylden for de tabte oliemilliarder kom til at hænge på Per Hækkerups eftermæle, når historien rettere viser, at skiftende regeringer har indgået aftaler, hvor den danske stat ifølge eksperter har snydt sig selv.

Preben Wilhjelm satte i 1970'erne fokus på milliarderne, vi gik glip af, men det skulle vise sig at blive endnu værre.

I 2003 forlængede den daværende regering aftalen med A.P. Møller – en aftale, som samtidig skulle resultere i større økonomisk udbytte for staten. Men igen snød vi os selv.

For i 2014 viste tal fra Skatteministeriet, at den danske statskasse over de seneste ti år var gået glip af op mod 124 milliarder kroner som en konsekvens af nordsøaftalen fra 2003.

Havde regeringen fulgt eksperternes anbefalinger, skulle olieselskaberne frem til 2043 betale 84 procent i skat i stedet for de 64 procent, som blev resultatet af regeringens aftale.

- Samfundet får i dag ikke den andel ud af ressourcerne i Nordsøen, som det ud fra en rent økonomisk betragtning burde. Med en samfundsøkonomisk mere rimelig beskatning kunne vi have haft en bedre offentlig økonomi og have været bedre rustet til den økonomiske krise, sagde overvismand Hans Jørgen Whitta-Jacobsen fra Københavns Universitet til Politiken.

Det kan være slut om 30 år

I dag, den 8. september, blev 50 års-jubilæet for det første danske fund af olie og gas i Nordsøens undergrund i 1966 markeret.

Det skete i Esbjerg med deltagelse af blandt andre Kronprins Frederik, der skulle overvære åbningen af Fiskeri- og Søfartsmuseets offshore-udstilling og besøge en række af byens olie- og gasvirksomheder - se mere i indslaget herunder:

Og der er trods alt noget at fejre, for nordsøolien har været en kæmpe gevinst for Danmark. I 1993 blev Danmark for første gang selvforsynende med olie, og fire år senere blev vi også selvforsynende med energi, hvilket vil sige, at olie- og gasproduktionen for første gang oversteg det samlede danske energiforbrug.

Siden har Danmark været nettoeksportør af energi – og altså en rigtig olienation.

I alt har staten siden det første oliefund i 1966 tjent i omegnen af 400 milliarder kroner på olie og gas, men det er tvivlsomt, hvor længe olieeventyret varer ved.

Oliepriserne falder, og samtidig anslår Energistyrelsen, at der i år 2046 ikke er mere olie og gas at hente i Nordsøen.