KRONIK – Som en del af forældregenerationen til børn født i 1990’erne har jeg ofte lyst til at blande mig i den offentlige debat om nutidens unge. Jeg har lyst til at råbe til dem, at de ikke skal lytte til alle de politikere, DI, og hvem der ellers skaber offentligt tilgængelige forestillinger om succesfulde liv, som jeg aldrig ville have lyst til at leve. Det er liv, hvor ord som skatteyder, ekstra A-niveaufag, fjumreår, fremdriftsreformer og karakterkrav er dominerende.

Det er altid meget alvorlige voksne, som fremmaner skræmmebilleder, hvis de unge ikke retter ind, makker ret, strammer op og tager sig lidt mere sammen. Talestrømmen bliver ofte efterfulgt af trusler om arbejdsløshed og katastrofer. Det værste er, at alle disse holdninger på de unges vegne er min generations værste hykleri. Langt størstedelen af dem, der fremfører dem, har selv haft en ungdom med lange sabbatforløb og lange – og for manges vedkommende – uafsluttede uddannelser.

Jeg opfordrer ungdommen til, at holde op med at lytte til den slags voksne! Min generation er grådig, vi har drevet vores samfund ud i massive kriser, vi har taget alle de privilegier fra jer, som vi selv havde, og nej, vi er ikke fattige, vi er langt rigere end vores forældres generation.

Retten til at tage fejl

Jeg er født i 1963, blev student i 1982. Grindsted Gymnasium var et møde med hippieverdenen og andre måder at leve på, end jeg ellers kendte til. Gymnasiet bestod overvejende af ’personlig udvikling’ med en brat opvågnen i 3. g. Jeg nåede at rette en smule op på mit karaktergennemsnit i 3. g, men var langt fra de karakterer, der tjener som adgangskriterie i dag.

Efter studentereksamen fulgte to sabbatår. Herefter et halvt års gymnasiale suppleringskurser. Så studiestart på medicin optaget på kvote to på venteplads – det var det med gennemsnittet. Medicinstudiet var et stort fejlvalg. Da jeg havde bestået forprøven og havde haft adskillige rædselsfulde oplevelser som FADL-vagt i hospitalshierarkiet, måtte jeg erkende, at det var helt galt.

Jeg husker stadigvæk reeksamensholdet i anatomi, hvor min fantastiske underviser så mig i øjnene og sagde: »Nu kan man jo godt leve et lykkeligt liv uden at blive læge.«

Det var et af de magiske øjeblikke i livet, hvor et voksent fornuftigt menneske siger de forløsende ord, som gør, at man kan tage det næste skridt i sit liv. Konklusion: Mit liv skulle styres af – pas på, det her må man næsten ikke sige længere: lystprincippet.

Jeg har altid gået med næsen i gode bøger, derfor måtte valget falde på litteraturhistorie. Det tilføjede endnu et år med kvote to og venteplads, som blev fyldt ud med højskoleophold betalt med bistandshjælp. Jeg fik endda til lidt lommepenge også. Det var i 1980’erne, arbejdsløsheden var massiv. Mange tog på højskole betalt af fagforeningsunderstøttelse eller bistandshjælp. Det klassiske forløb var at arbejde som pædagogmedhjælper i en børnehave et år, melde sig i A-kassen og herefter hæve understøttelse i fire år og tage den med på højskole. Mine børn tror ikke deres egne ører, når jeg fortæller om det. Man skulle tro, det var en historie fra en helt anden tid, men det er kun 30 år tilbage i tiden.

12 års studietid

Det blev til fantastiske år på litteraturhistorie og Center for Kvindeforskning (CEKVINA) i Aarhus. Mange undervisningsforløb står stadig lysende klart for mig – f.eks. et halvandet års forløb om moderne litteratur. Det var et møde med et sjældent autentisk menneske, som brændte for sit fag. Det åbnede mine øjne for en litteratur, som jeg aldrig selv ville være kommet i gang med. Det forløb trækker stadigvæk spor i mit liv. Jeg kan nu som 50-årig læse Proust og tænke: »Wow en berigelse«.

På CEKVINA mødte jeg et eksperimenterende og alternativt akademisk miljø fyldt med kvinder, som blev stærke rollemodeller for mig. Vi arbejdede med andre måder at lære på. Vi kunne i en akademisk kontekst arbejde med psykoanalyse, meditation, kunstneriske udtryk og personlige problemstillinger.

Jeg kom ud med ret brødløse fag, men min studietid har givet stor næring til lykke i mit voksenliv.

Alt i alt har jeg været 12 år om studierne. Skrækeksemplet for moderne beslutningstagere. Som 31-årig stod jeg med en cand.mag. i bagagen plus tre børn, som jeg havde fået på SU. Min mand og børnenes far har tilsvarende haft to sabbat år, syv års studier med et par svinkeærinder og fuld SU til det hele.

Da jeg syntes, jeg manglede at udfordre den kreative side af tilværelsen, tog jeg lige et år på åben uddannelse på håndarbejdsseminariet. Jeg vidste godt, jeg ikke skulle bruge det til noget, men det var dejligt at arbejde mere praktisk håndværksmæssigt.

Da jeg var færdig i 1995, så det ikke for godt ud med hensyn til at komme ind på jobmarkedet. Men så fik jeg mit første job som gymnasielærer på Maribo Gymnasium. Det førte til den næste erkendelse: Jeg måtte have et gymnasiebifag. Så det var tilbage i et studiemiljø, nu psykologi på RUC. Det blev til en bachelor i psykologi og en fastansættelse på handelsgymnasiet.

Så kaldte lysten til at gå nye veje igen på mig. Jeg lod mig indskrive på cand.pæd.psyk.-studiet på det, der dengang hed Danmarks Lærerhøjskole. Jeg vidste ikke præcis, hvad det skulle føre til, men havde lyst til at prøve noget nyt. I 2004 stod jeg med min anden kandidatuddannelse og et jobskifte til pædagogisk psykologisk rådgivning.

Tak for SU’en, bedstefar

Jeg har på trods af ret dårlige odds aldrig været på offentlig forsørgelse (på nær de fire måneder på højskole) efter endt uddannelse. Jeg tilhører i dag en ret privilegeret middelklasse med spændende arbejde, friværdi, samtalekøkken og udsigt til gode pensioner.

Mine egne børn er vokset op med krav om studentereksamensgennemsnit på 11-12, om at gå direkte fra translokation til videregående uddannelse og højst bruge fem år på kandidatstudierne. Som cirka 25-årige skal de være klar til at blive skatteydere og helst med en lineær progression i deres arbejdsliv. Og så skal de i øvrigt berede sig på at arbejde, til de bliver 75 år.

Ved vores bryllup i 1989 rejste min bedstefar sig op. Han havde været ansat ved DSB hele sit liv og holdt nu en dundertale for os og vores unge gæster, som han vidste, havde været studerende i evigheder. Han gjorde opmærksom på, at det bl.a. var ham, der havde knoklet hele sit liv, for at vi kunne dandere den på SU. Bedstefar mente også, at vi delvist var skyldige i, at hans pension ikke var alt for høj. Situationen tangerede det pinagtige, indtil en af vores venner reddede situationen. Ole slog på sit glas, rejste sig op og sagde, at han gerne ville takke for 10 års SU. Jeg håber ikke mine børns generation skal takke os for fem års studier, depressioner, angst, stress og alt for tidlig død af overanstrengelse.

Jeg skammer mig over den nærighed og grådighed, der præger min generation. Hvor er generøsiteten, glæden og nydelsen for vores børn? Vi er godt i gang med at skabe fortællinger om voksenlivet, som jeg aldrig selv ville have haft lyst til at overtage. Livet er aldrig for kort til svinkeærinder.