Saunasta, kalastuksesta ja viinasta pitävät suomalaiset ja venäläiset ymmärsivät toisiaan. Uutuusteos paljastaa idänkaupan konstit.

Suomalaisilla idänkaupan ammattilaisilla oli konstinsa. Kosteilla lounailla ja illallisilla useat kirjaa varten haastatelluista kertoivat selvinneensä olemalla juovinaan. He täyttivät sen sijasta vieressä ollutta vesilasia tai kastelivat lähellä olleita kukkia. Tätä tekivät myös jotkut venäläisistä.

Kieltämättä neuvostoliittolaiseen kulttuuriin kuitenkin kuului runsas alkoholinkäyttö. Yleinen käsitys suomalaisten keskuudessa oli, että joka ei kestänyt alkoholia, ei myöskään soveltunut idänkauppiaaksi. Vastaan saattoi tulla tilanteita, joissa ei ollut vaihtoehtoa juomiselle.

Antialkoholistiksi itseään kuvannut telakkayhtiö Hollmingin Aarno Mannonen kertoi, miten ”minulle henkilökohtaisesti oli ehkä vaikein tämä, että kesti kauan ennen kuin ne uskoi, että tuo on toivoton tapaus. Ja se oli jatkuvan vinoilun ja vitsailun kohde aika kauan, kunnes hiipui ja lopulta loppui Gorbatshovin raittiuskampanjan jälkeen.”

Myös hyvä lauluääni ja musikaalisuus auttoivat luomaan suhteita vastapuoleen. Vuorineuvos Kauko Rastaan kertoman mukaan neuvottelujen jälkeen mentiin saunaan ja sitten laulettiin, koska venäläiset rakastivat laulamista ja lauloivat yleensä stemmoissa eli moniäänisesti. Hän kehuskeli myös, että (yhdessä) ”me oltiin loistavia laulajia, suorastaan oopperatasoisia”.

Erään neuvottelurupeaman päätteeksi Rastas sai vastapuolelta yhteisten lauluiltojen muistoksi punaisiin nahkakansiin sidotun Kostamus-marssin. Se perustui venäläiseen kansansatuun.

Muutoin keskusteluaiheet olivat rajoitetut, Aarno Mannonen kertoo. ”Se oli vitsien kertomista, urheilua ja säätä, suunnilleen siinä oli ne sallitut aiheet. Heillä oli varmaan joku vitsiakatemia jossakin, johon oli kerätty tuhansia juttuja.”

Kaviaaria sai syödä niin paljon kuin ikinä jaksoi. Välillä helpotettiin tilannetta vodkalla.

Alkoholin käyttö muuttui vuosien mittaan niukemmaksi myös niissä organisaatioissa, missä se oli tapana vielä 1960- ja 1970-luvuilla. Gorbatshovin aikana 1980-luvun loppupuolella neuvostoliittolaisilta neuvottelijoilta kiellettiin alkoholin käyttö kokonaan. Se lopetti myös kosteat illanvietot ainakin ravintoloissa.

Nesteen Eija Malmivirran mukaan ”Gorbatshovin aikanahan he eivät uskaltaneet ottaa (–) kulaustakaan. Vieraille tarjottiin viiniä, mutta he itse eivät ottaneet”. Venäläiseen kulttuuriin kuuluneet maljapuheetkin jäivät vähiin, kun maljoja ei enää saanut juoda. Kun alkoholi ei ollut keventämässä muuten ehkä vähän väkinäistä tunnelmaa, seurustelu jäi lyhyeksi.

Vodkan täyskiellon aikaan venäläiset ryhtyivät etsimään kauppa- ja teollisuusministeriön Kalervo Hentilän mukaan ”kaiken maailman kesäsiirtoloita”, joissa oli vapaammat säännöt.

Kauppavaltuuskunta vietiin kerran yhteen suureen lautahökkelimäiseen kesäsiirtolaan, jossa heidät istutettiin komean pöydän ääreen. Sitten ruvettiin tuomaan kaviaaria pöytään. Sitä tuotiin kiloittain, tuoretta kaviaaria.

Suomalaisilla silmät pullistuivat päästä, kun oli nähty kaviaaria vain muutaman gramman purkeissa. Siellä tuotiin isossa maljassa, kauhottiin lautaselle ja kehotettiin, että nyt pojat syödään.

Jokainen sai syödä niin paljon kuin ikinä jaksoi. Välillä helpotettiin tilannetta vodkalla. Ja kun ei jaksanut, käytiin välillä kävelemässä, ja jatkettiin taas.

Kaikki eivät pystyneet syömäänkään niin paljon, vaan sairastuivat. Tuoretta kaviaaria ei Venäjälläkään enää tuolloin saanut edullisesti, joten syödä piti yrittää, kun kerrankin oli ainutlaatuinen tilaisuus.

Neuvostoliitossa tapahtuneisiin kauppaneuvotteluihin liittyi aina myös pelko salakuuntelusta. Tämän vuoksi kauppamiehet eivät keskustelleet keskenään kaupoista hotellihuoneissa tai muissakaan tiloissa, jotka heille oli osoitettu käytettäväksi.

Rakennusliike YIT:n johtaja Tauno Mäkinen kertoi salakuuntelusta.

”Kerran väsyin tuolla Moskovskaja -hotellissa, kun puhelin ei tuntunut toimivan ja tuntui, että kuuntelivat jatkuvasti. Etsin sen kuuntelukeskuksen sieltä hotellista. Sanoin vahdille, että menen kattoon, että mikä tämä teidän systeemi on. Kyllä se iso systeemi oli. Eräänlainen huone, vastaanottopöytiä. Se toimi niin, että kun väänsi esimerkiksi minun huoneen numeron sieltä, niin se puhelin alkoi äänittää. Ja se meni sitten levylle.”

Valmetin Tampereen tehtaalla toimineen Pertti Naulapään kokemus on samankaltainen.

”Neuvotteluita, joita käytiin Moskovassa vaikkapa ravintola Pragassa, ei koskaan käyty ääneen, vaikka oli isokin kokoontuminen. Silloin kommunikoitiin paperilapuilla siitä syystä, että tiedettiin, että mikrofonit oli huoneen seinissä ja pöydän alla ja missä tahansa. Hotelli Natsionalnajassa me tiesimme, että pöytien allakin oli mikrofonit. Missään tapauksessa ei puhuttu esimerkiksi aamiaispöydässä tai lounaspöydässä mitään sellaista, joka liittyi tähän meidän toimintaan, koska meitä seurattiin todella tarkkaan.”

Vakoilu ja tietojen onkiminen ei rajoittunut pelkästään Neuvostoliiton rajojen sisäpuolelle. Samaa peliä pelattiin myös Suomen kamaralla. Idänkauppiaat oppivat, niin kuin Erkki Auvinen kertoi, että ”jos Tehtaankadulla oli englantia sujuvasti puhuva ja länsimaisesti pukeutunut mies, niin siitä tiesi, että se oli KGB. Vuosien mittaan tällaisia miehiä yllättäen hävisi eli saivat maastakarkoituksen.”

Myös suomalaiset kommunistit, joilla oli hyvät suhteet Neuvostoliittoon, saattoivat toimia neuvostoliittolaisten silminä ja korvina. Pertti Naulapää kertoi myös näistä kokemuksista.

”Eräässä neuvottelussa Moskovassa vastapuolella venäläisillä vilahti kopio meidän paperista, josta ei pitänyt olla mitään tietoja missään. Totesimme, että näillä on täsmälleen samat paperit kuin meilläkin. Siinä oli kaikki kustannuslaskelmat sekä vähän neuvottelutaktiikkaa. Siitä lähtien aina kun delegaatio lähti Moskovaan, niin teimme edellisenä yönä paperit (–) Yhteisessä valvonnassa otettiin kopiot ja sitten loput paperit laitettiin kassakaappiin (–) Sitten lopulta saimme kiinni erään tehtaan työntekijän, jolle Neuvostoliiton suurlähetystön edustaja maksoi rahaa tehtaan ulkopuolella, erään rakennuksen takana suojassa.”

Vuonna 1979 tuli julkisuuteen myös tapaus, jossa Kemiran informaatikkona toiminut nainen jäi kiinni olennaisten tietojen vuotamisesta KGB:n vakoilijalle. Hän oli ilmeisesti jäänyt kiinni niin kutsuttuun ”hunajaloukkuun”. Informaatikko tuomittiin vakoilusta neljäksi vuodeksi vankeuteen.

Monet haastatelluista idänkauppiaista korostivat suomalaisten ja venäläisten kulttuurien samankaltaisuutta. Kummatkin pitivät saunomisesta, kalastuksesta ja alkoholista, ja ymmärsivät toisiaan tästä syystä helposti.

Joku neuvostoliittolainen saattoi todeta, että pojalle pitäisi saada trumpetti.

Neuvostoliiton kanssa käytyyn kauppaan liitetään usein kysymys suomalaisten maksamista lahjuksista. Yleinen käytäntö oli antaa pieniä kotiin vietäviä tuliaisia Suomesta lähteville neuvottelijoille. Niitä ei vielä pidetty lahjuksina, vaan osana normaalia vieraanvaraisuutta.

Myös suomalaiset saivat osakseen vieraanvaraisuutta Neuvostoliitossa. Heitä tutustutettiin maan kaukaisiin kolkkiin, ja tarjoilut näillä matkoilla olivat parasta paikallista laatua. Huolimatta usein alhaisesta hygienian tasosta monille idänkauppiaille tällaiset matkat jäivät erityisesti mieleen. Länsikauppaan ei liittynyt enää mitään vastaavaa eksotiikkaa ja jopa jännitystä.

Kemiran vuorineuvos Yrjö Pessi muisteli, miten neuvostoliittolaisten isäntien ohjelmat sisälsivät aina jotain uutta ja odottamatonta. Kerrankin lähdettäessä Moskovasta Tashkentiin lentokoneen ovea moukaroitiin kiinni 15 minuuttia. Perillä Tashkentissa heidän autosaattueensa juuttui ruuhkaan matkalla Samarkandiin. Siitä selvittiin, kun auton tuulilasiin liimattiin lappu, jossa kerrottiin matkalaisten olevan puuvillankorjaajia!

Jotkut neuvostoliittolaiset ostajat tulivat Suomeen kuitenkin huomattavien ostoslistojen kanssa ja niiden toteuttaminen jätettiin viejäyritysten huoleksi. Myös neuvottelujen aikana joku neuvostoliittolainen saattoi todeta, että pojalle pitäisi saada trumpetti. Sellainen haettiin, koska tiedettiin, että kun trumpetti on toimitettu, niin kauppakin varmasti syntyy.

Idänkauppaan paneutunut toimittaja Jyrki Koulumies kertoo kirjassaan neuvostodiplomaatista, joka vei Suomesta läksiäislahjanaan vaatimansa kalliin moottoriveneen. Oliko se lahjontaa, poliittisten suhteitten hoitoa vai suomettumista, on avoin kysymys. Tiedossa ei ole, ilmoittiko diplomaatti lahjan arvon verottajalle.

Rahan maksaminen konsulttipalkkion muodossa ja vaihdettavissa valuutoissa sveitsiläisissä pankeissa oleville tileille täytti selvästi lahjonnan tunnusmerkit.

Suomen Pankissa oli pantu Tapio Ahon kertoman mukaan jo 1970-luvulla merkille, että Sveitsiin maksettiin kauppasopimuksiin liittyviä maksuja yksityishenkilöiden tileille.

Myös KGB:n edustajana Suomessa toiminut ministerineuvos – ja kenraali – Viktor Vladimirov mainitsee muistelmissaan, että 1980-luvun alussa ”suomalaisten firmojen johtajat (–) toisinaan avasivat Neuvostoliiton edustajille erityistilejä, joille siirrettiin melko suuria summia viime kädessä neuvostoliittolaisen osapuolen kustannuksella”.

Toisin sanoen nämä summat sisällytettiin Suomesta toimitettavan tuotteen myyntihintaan.

Vladimirovin mukaan Moskovassa pidätettiin Neuvostoliiton varaulkomaankauppaministeri ja eräiden neuvostoliittolaisten ulkomaankauppaorganisaatioiden johtajat, kun tällainen toiminta havaittiin. Heidän mahdollisesti saamistaan tuomioista Vladimirov ei kerro.

Nokian vuorineuvos Simo Vuorilehto kertoi haastatteluissa myös lahjonnasta.

”Lahjontaa ja tämän tyyppistä oli. Totta kai sitä oli, se on turha kieltää (–) Mutta ylemmän johdon tasolla ei tarvinnut osallistua siihen, edes keskustella siitä juuri koskaan, matkoja ja päivällisiä ja tämmöistä metsästystä lukuun ottamatta. Mutta kyllä minä olen joutunut semmoiseen. Yksi meidän tytäryhtiö joutui syytettyjen listalle silloin, kun näitä uudistuksia aloitettiin Venäjällä. Seurauksena piti lopettaa se tytäryhtiön toiminta Suomessa, että päästiin koko hommasta eroon. (–) Yksi niistä kontaktihenkilöistä (–) teloitettiin, korkeassa asemassa oleva henkilö.”

Myös Hakan Pertti Naulapää muisteli, miten 1970-luvulla kauppaan alkoi tulla paljon korruptiota. ”Muistan, kun eräskin ministeri (–) vaati hyvin paljon erilaisia lahjuksia (–) mutta puoli vuotta myöhemmin tämä sama ministeri ammuttiin korruption takia.”

Eräs legendaarinen idänkaupan kävijä kertoi, että kooltaan suurin hänen koskaan antamansa lahja oli lämmitettävä autotalli. Hän kuljetti sen Moskovaan paloihin purettuna ja laatikoissa, jotka täyttivät junan vaunun. Kysymykseen siitä, mikä oli kallein hänen antamansa lahja, hän ei hetken harkittuaan vastannut.

Vladimirovin mukaan suomalaiset vuorineuvokset kutsuttiin 1980-luvulla puhutteluun, jossa heille tehtiin tiettäväksi, että kalliiden lahjojen ja erityisesti lahjusten antamisesta Neuvostoliiton edustajille oli luovuttava, mikäli he haluavat säilyttää Moskovan suopean asenteen suomalaisiin yhtiöihin.

Teksti on ote Inkeri Hirvensalon ja Pekka Sutelan helmikuussa ilmestyvästä teoksesta ”Rahat pois bolsevikeilta. Suomen kauppa Neuvostoliiton kanssa” (Siltala).