Vanhempia neuvotaan kiskomaan lapsensa pois tietokoneen äärestä. Aikuisille tarkoitetuissa tietokonepeleissä kun on lapsille sopimatonta sisältöä, ja nuoret kärsivät peliriippuvuudesta.

Peliaikaa pitäisi rajoittaa ja tietokone neuvotaan sijoittamaan keskelle olohuonetta, jotta sosiaalisen median käyttöä olisi helpompi valvoa.

Mitä lasten ja nuorten sitten pitäisi aktiivisen pelaamisen asemesta tehdä? Lojua vanhempiensa kanssa passiivisena television ääressä kuten vielä 1980-luvulla tehtiin?

Toki, liika on liikaa, myös pelaamisessa, kuten myös jääkiekossa, viulunsoitossa ja lukemisessa. Jos illat eivät tahdo riittää kaverien tapaamiseen tai opiskeluun, jokin on vialla. Kun harrastus syö muun elämän tieltään, on vanhempien aika puuttua tilanteeseen.

Omat vanhempani joutuivat ottamaan minulta esiteininä pois kirjoja, kun Tolkien, Waltari ja Asimov syrjäyttivät öistä nukkumisen ja päivistä koulunkäynnin.

Sinänsä verkon ja pelien koukuttavuus ei ole mitään uutta. Monen pelaajan Unix-strategiapeli Conquer venytti jo 1980-luvulla omia opintojani vähintään puoli vuotta, eikä 1990-luvun VGA Planets ainakaan nopeuttanut valmistumistani.

Ja kuinka paljon EU-projektirahoja tulikaan poltettua työkavereiden välisiin Steel Panthers –turnauksiin?

Eivät ne näppäimistön ääressä vietetyt tunnit, vaan strategian pohtiminen kaikkina muina tunteina.

Erikoista tietokonepeleihin liittyvissä mediapaniikeissa on ollut se, että keskustelun avaajat eivät itse pelaa.

Erikoista tietokonepeleihin liittyvissä mediapaniikeissa on ollut se, että keskustelun avaajat eivät itse pelaa. Pelit ovat mediakulttuurin ainoa osa, jota arvioidaan ulkopuolelta. Aivan kuin kirjallisuuskriitikoksi päästäkseen pitäisi olla lukutaidoton, eikä elokuvatutkija saisi koskaan käydä elokuvateatterissa.

Näin Vicillä peliuransa 1980-luvun alussa aloittaneena viisikymppisenä on vaikea ymmärtää, kuinka monet tutkijat ja vanhemmat ovat edelleen 2010-luvulla pelilukutaidottomia.

Ilmeisesti pelot tietokoneiden ja pelien ympärillä helpottavat vasta, kun kaikilla vanhemmilla on omakohtaista kokemusta pelaamisesta. Nykyisten teinien vanhemmat olivat itse nuoria kotimikrojen 80-luvulla, mutta useimmilla ei silti ollut omaa Kuusnepaa, NESsiä tai Amigaa.

Pian tilanne muuttuu, kun Pleikkari-sukupolven lapset tulevat teini-ikään. 1990-luvun nuorille pelaaminen on jo itsestään selvä osa lapsuutta, nuoruutta ja vanhemmuutta.

Ja kun heidän lapsensa vuorostaan kasvavat, he ihmettelevät, miksi lapsi ei pelaa vaan viettää iltansa geenimanipuloimalla perheen hamsteria.

Harry Pottereita lukevia lapsiaan ihastelevat nykyvanhemmat unohtavat, ettei siitä ole niin kauaa kun viihderomaaneja pidettiin lapsille haitallisena hömppänä.

Ehkä meidän pitäisi kiinnittää enemmän huomiota television ääressä vegetoituviin keski-ikäisiin vanhempiin. Miten heidät saisi houkuteltua tietokoneen ääreen pelaamaan?

Jyrki J.J. Kasvi

Kirjoittaja on Tietoyhteiskunnan kehittämiskeskus TIEKEn tutkimus ja kehitysjohtaja