Helsinkiläinen Akon Kulang hyvästelee luokan ovella suomi toisena kielenä -opettajansa. Kulang on juuri käynyt suullisessa tentissä ja saanut suoritettua lukio-opintojensa viimeisen s2-kurssin.

Sitä varten hän luki yli 400-sivuisen kirjan Kuin viimeistä päivää. Nyt on menossa jo seuraava suomenkielinen kirja.

Kulang on nyt käynyt Helsingin yhteislyseon lukiota kolme vuotta mutta aloittaa kirjoitukset vasta ensi syksynä.

”Kun olin ollut lukiossa vuoden, tiesin, että tarvitsen enemmän aikaa, kolme vuotta ei riitä.”

Yhä useampi maahanmuuttajataustainen nuori valitsee nykyisin peruskoulun jälkeen lukio-opinnot, ja moni heistä käyttää niihin enemmän kuin kolme vuotta. Keskeinen syy on keli: vaikka osaisi suomea sujuvastikin, lukuisten eri oppiaineiden omaksuminen suomeksi voi olla työlästä.

Kulangin äidinkieli on yksi Etelä-Sudanissa puhutun dinkan murteista. Hän osaa myös lukea dinkan kirjakieltä.

Kulang ei kuitenkaan ole koskaan asunut Etelä-Sudanissa, hän on syntynyt Sudanissa. Sieltä hänen perheensä pakeni kristittyjen vainoja Egyptiin, missä sukulaisten ja tuttavien kanssa puhuttiin arabiaa.

Sitä Kulang puhuu edelleen, mutta kirjoittaa hän osaa arabiaksi vain oman nimensä.

Egyptistä perhe muutti Vaasaan 13 vuotta sitten.

”Nyt vahvin kieleni on suomi.”

Dinka on alkanut unohtua, vaikka äiti puhuu sitä lapsille jatkuvasti.

Viimeksi kun Kulang puhui sitä tätinsä kanssa puhelimessa, sanat olivat kateissa. Se harmitti.

Kielentutkija Heini Lehtosen mukaan on tavallista, että monikielisen perheen lapsi kokee suomen vahvimmaksi kielekseen. Se yhdistää lapset kavereihinsa, kouluun ja koko yhteiskuntaan.

Monikielisissä perheissä sisaruksetkin puhuvat usein keskenään suomea. Ensimmäistä kieltä saatetaan käyttää vain vanhempien kanssa.

Lehtonen on tutkinut monikielisiä nuoria väitöskirjassaan ja on parhaillaan mukana tutkimushankkeessa, jossa muun muassa tehdään monikielisyyttä näkyväksi kouluissa ja lisätään lasten ja opettajien tietoja ja tietoisuutta eri kielistä.

Lehtosen mukaan suomalainen käsitys kielitaidosta on kapea. Se rakentuu usein pelkän yksikielisyyden varaan.

Vaikka Suomessa on aina ollut useita kieliä ja virallisia kieliäkin on kaksi, useimmat suomalaiset ovat syntyneet yksikielisiin perheisiin, käyneet koulua ja eläneet elämäänsä samaa kieltä puhuvien kanssa.

Tästä seuraa, että esimerkiksi kaikki oppineisuuden mittarit nojaavat yksikielisyyteen. Instituutiot, kuten ylioppilastutkinto, perustuvat myös usein yksikielisyyteen.

Maailmanlaajuisesti yksikielisyys on poikkeava tilanne. Monissa maissa esimerkiksi ihmisten kotikieli on eri kuin maan virallinen kieli tai käytössä on jatkuvasti useita kieliä.

Suomi monikielistyy koko ajan.

Kulang ei ole tullut ajatelleeksi, että arabian osaamisesta voisi olla hänelle tulevaisuudessa hyötyä.

”Ei kai sitä Suomessa oikein tarvitse”, hän miettii.

Kielentutkija Lehtosen mielestä yksikielisyyden ihanne on johtanut siihen, että meillä arvostetaan monien kielten osaamista aivan liian vähän.

”Juhlapuheissa kieliä ja kulttuureita kyllä pidetään rikkautena, mutta käytännössä tilanne on toinen”, Lehtonen sanoo.

Hänen mielestään esimerkiksi arabian osaaminen on Suomessa aivan aliarvostettua, vaikka kyseessä on yksi maailman laajimmin puhutuista kielistä.

Kaikkea kielitaitoa ja kansainvälisyyttä ei pidetä yhtä arvokkaana. Lehtonen kehottaa miettimään, miltä kuulostaa maahanmuuttaja verrattuna expatiin tai monikulttuurinen koulu verrattuna kansainväliseen.

Suomi monikielistyy koko ajan. Vuonna 2030 Helsingissä useampi kuin joka neljäs peruskouluikäinen puhuu ensimmäisenä kielenään jotain muuta kuin suomea.

”Kun yhteiskunta ja koulu muuttuvat entistä monikielisemmiksi, voi kysyä, miten sen pitäisi vaikuttaa suomen kielen standardeihin”, Lehtonen sanoo.

Valmiita vastauksia hänellä ei ole, sillä tilanne on vielä meillä uusi. Mittareita täytyy kehittää.

Lehtonen puhuu kuitenkin mieluummin kielitiedosta kuin pelkästä kielitaidosta.

Kielitaidon mittarit on yleensä asetettu yksikielisten näkökulmasta. Kielitaitoa on se, että osaa toimia niillä kielellisillä taidoilla, joita hankkii vuorovaikutuksessa muiden kanssa.

Kielitieto taas tarkoittaa, että tietää esimerkiksi, millaisia kieliä on olemassa, miten kieli muuttuu, miten sitä käytetään vuorovaikutuksessa ja mitä se merkitsee ihmisille.

Suomen Kuvalehden seuraamat neljä maahanmuuttajataustaista lukiolaista ovat sitä mieltä, että olisi hienoa, jos lukiossa voisi saada arvosanan myös kotona puhutuista kielestä.

Nyt dinkan, arabian, turkin, kurdin, somalian tai thain osaamista ei voi näyttää eikä todistaa.

Lehtonen ymmärtää, että on mahdotonta esimerkiksi ottaa ylioppilaskirjoituksiin mukaan yhtäkkiä kymmeniä uusia kieliä.

Mistä saataisiin pätevät opettajat, opetussuunnitelmat, materiaalit, kaikille tasaveroiset mahdollisuudet opiskeluun, sensorit entä mitä murteita kustakin kielestä opetettaisiin…

Siitä huolimatta hänen mielestään olisi hiljalleen mietittävä, millaista suomen taitoa vaaditaan ja miten muiden kielten osaamista arvostetaan.

Yksikielisyyden normista kumpuavat vaatimukset eivät sitä paitsi ole kovia vain monikielisille. Myös moni suomenkielinen kompastelee niihin koulussa, ja esimerkiksi lukioaineiden lukeminen voi olla hankalaa, vaikka suomi olisi äidinkieli.

Lehtonen muistuttaakin, ettei äidinkielisyys takaa hyvää kielitaitoa.

”Jos kaikki lukiolaiset laitettaisiin janalle, jonka toisessa päässä ovat parhaiten suomea osaavat ja toisessa päässä heikoimmat, olisi vaikea vetää rajaa, jonka toiselle puolelle asettuisivat suomea toisena kielenä puhuvat ja toiselle puolelle suomea äidinkielenä puhuvat.”

Lue lisää vieraskielisistä lukiossa: