Kuka on ”ilmastopaniikissa” ja hylkää vastuullisen tieteelliset suositukset ilmastonmuutoksen hillitsemiseksi? Kuka puolestaan on sekopäinen ilmastodenialisti, joka kiistää ilmastonmuutoksen – tai vähintään sen, että ihminen on sitä toimillaan kiihdyttänyt.

Entä kuka ajaa ilmastonmuutoksen varjolla muita yhteiskuntapoliittisia tavoitteita, kuten korkeampaa verotusta, maksutonta terveydenhuoltoa tai infrastruktuurin kansallistamista?

Kaikki nämä ovat tyypillisiä väitteitä kiivaana roihuavassa ilmastokeskustelussa.

Kaikki esimerkit kertovat myös siitä, että ilmastonmuutoksesta ei vielä(kään) keskustella aidon poliittisilla jakolinjoilla, vaan keskustelu typistyy väännöksi siitä, mitä tiedeyhteisö asiasta sanoo ja mitä olisi ”järjen” nimissä tehtävä ilmastonmuutoksen hidastamiseksi.

Ok, mitä sitten? joku kysyy. Tarvitsemme tieteellistä näkemystä tilannekuvan hahmottamiseksi ja ilmastokriisin selättämiseksi.

Toki. Tarvitsemme sitäkin, mutta vapaassa yhteiskunnassa, jota ei hallitse kommunistinen puolue tai valistunut teknokraatti, emme yksinkertaisesti pääse piiloon ilmastokriisin poliittiselta luonteelta.

Ilmastokysymys on poliittinen kysymys, eikä henkeä saa takaisin lamppuun, vaikka harhaoppisten ylle vyörytettäisiin keskustakirjastollinen vertaisarvioitua tutkimusta.

Muiden poliittisten kysymysten tavoin ilmastonmuutos jakaa ihmisiä poliittis-ideologisiin leireihin. Ja hyvä niin, sillä politiikan loppu tarkoittaisi myös vapaan yhteiskunnan loppua.

Tieteen kysymyksiin keskittyminen tekee ilmastokeskustelusta brutaalia ja hedelmätöntä. Tässä väännössä ei kamppailla poliittisen vastustajan, vaan irrationaalisen vihollisen kanssa.

Politiikan filosofin Chantal Mouffen mukaan poliittisissa yhteisöissä on vääjäämättä ideologisia konflikteja, joita ei voi kuroa umpeen millään määrällä keskustelua tai faktapohjaista pohdintaa.

Mouffen mukaan demokraattisten instituutioiden – kuten parlamentin tai journalismin välittämän julkisen keskustelun – tehtävänä on kanavoida nämä ristiriidat erilaisiksi poliittisiksi vaihtoehdoiksi. Kun keskustelua käydään poliittisten vaihtoehtojen välillä eikä akselilla tiede vastaan tieteenkiistäjä, vastapuolen edustaja ei enää ole moraaliton hullu, vaan kantaansa oikeutettu poliittinen toimija.

Tämä ei tarkoita, että politiikan päämääränä olisi yhteisymmärrys.

Politiikassa on aina kyse siitä, että joku voittaa ja joku häviää, mutta jos kamppailua on käyty legitiimien poliittisten vaihtoehtojen välillä, voi hävinnyt osapuoli hyväksyä tilanteen ja demokraattisen yhteiskunnan pelisäännöt. Ja hakea jatkossa kannatusta omalle projektilleen.

Myös ilmastokeskustelu kaipaa avoimempaa ideologisuutta ja poliittisten vaihtoehtojen esille tuontia. Näin päästään järkevä-hullu-asetelmasta aitoon poliittiseen kiistaan, jossa voidaan kamppailla kannatuksesta ja suosiosta.

Ilmastokeskustelussa tällaisia positioita voisivat olla esimerkiksi:

Ilmastoliberaalit: Tarvitaan vahvaa valtiota luomaan päästökiintiöitä ja ohjaamaan päästökauppaa. Markkinoiden rooli päästöjen vähentämisessä on merkittävä, sillä oikein säädeltyinä markkinat tuottavat tehokkaasti uusia ilmastoystävällisiä teknologioita ja kohdentavat resursseja ilmastoystävälliseen tuotantoon.

Ilmastokeynesiläiset: Tarvitaan vahvempaa valtiota kuin mitä ilmastoliberaalit visioivat. Valtion on rahoitettava laaja ekologinen jälleenrakennusohjelma, jolla yhteiskunta ja sitä ylläpitävä infra remontoidaan ilmaston kannalta kestäviksi. Ilmastopoliittiset tavoitteet niveltyvät sosiaalipoliittisiin tavoitteisiin, kun ilmastoinvestoinnit tukevat esimerkiksi täystyöllisyystavoitetta.

Ilmastososialistit: Ilmastokriisi edellyttää perustavaa poliittis-taloudellista vallankumousta. Ilmastokeynesiläisten ”vihreä kapitalismi” ei pureudu ongelman juurisyihin eli jatkuvaan talouskasvuun perustuvaan kapitalistiseen järjestelmään. Talouskasvun ja luonnonvarojen holtittoman käytön irtikytkentä ei onnistu, joten kapitalismin remontoinnin sijasta tarvitaan valta- ja tuotantosuhteisiin ylettyvä murros.

Ilmastokansallismieliset: Suomen kaltainen maa ei voi omilla toimillaan ratkaista ilmastonmuutosta. Jos Suomi kiristää sääntelyä, teollinen tuotanto seilaa löyhemmän sääntelyn halpamaihin ja saastuttaa siellä nykyistä enemmän.

Ilmastokeskustelua voi tervehdyttää esimerkiksi yllä mainitun kaltainen politisointi, jossa vastustajat eivät ole hulluja, vaan erilaisia poliittisia toimijoita. Ilmaston politisointia ei myöskään pidä nähdä uhkana, vaan päinvastoin ilmastotoimien edellytyksenä.

Ilmastokriisi ei ratkea tieteen konsensusta apuun pyytämällä vaan siten, että omalle poliittiselle visiolle hankitaan riittävä kannatus ja pannaan se toimeen.