Voimansa vuosina Neuvostoliitto kartoitti tarkasti muuta maailmaa, myös Suomea. Kun kylmä sota 1980-luvulla kääntyi lopuilleen, puna-armeijan sotilastiedustelun maailmanlaajuinen miljoonan kartan hanke vain kiihtyi.

Samaan aikaan neuvostokansalaiset eivät saaneet nähdä oikeita karttoja omasta maastaan.

Vain ylimalkaiset sisällöltään ja mittakaavaltaan vääristetyt turistikartat sallittiin. Niitäkin oli vähän. Tiet ja kaupunkien paikat olivat viitteellisiä, väärässä paikassa tai puuttuivat kokonaan. Venäjällä on vieläkin 42 ”kiellettyä kaupunkia”.

Ystävät ja viholliset ulkomailla Kremlin hallinto kartoitti hämmästyttävän tarkasti. Nämä salaiset sotilaskartat ovat kartografisesti korkealuokkaisia ja hyvälle, luultavasti suomalaiselle paperille painettuja.

Ne ovat huolellisesti tehtyjä, jopa kauniita, ja tekijöiden signeeraamia. Kartat pidettiin jatkuvasti ajan tasalla.

Ruotsalaisille oli järkytys huomata 1987, että neuvostoliittolaiset sotilaskartat Tukholmasta ja Karlskronasta olivat tarkempia kuin heidän omansa. Myös Yhdysvaltojen uudet tiet ja esikaupungit ilmestyivät venäläisten karttoihin nopeammin kuin amerikkalaisten omiin.

Neuvostoliiton pääesikunta teetti vielä 1980-luvun lopussa karttoja lukemattomista suurista ja pienistä kaupungeista ympäristöineen eri puolilta maailmaa – myös Suomesta.

Tiedustelulennot ja satelliittikuvat eivät tuoneet kartoitustyöhön riittävästi tietoa. Neuvostoliiton suurlähetystöt hankkivat kaikki paikalliset kartat, ja tietoja täydennettiin käymällä paikan päällä.

On tarkasteltu siltoja ja losseja, mitattu vedenpinnan korkeutta, vesistön tai ojan syvyyttä, savimaiden liukkautta ja metsien puita. On katsottu rautatien merkinantolaitteiden paikat. On tutkittu, mitä tehtaat valmistavat. Vierailevat neuvostoalukset ovat mitanneet syvyyksiä rannikolla ja joilla.

Tällaisessa sotilaskartassa tiettyä suomalaismetsikköä kuvataan esimerkiksi kaavalla COCHA 20/0,23 4.

Merkintä tarkoittaa, että metsässä kasvaa lähinnä mäntyjä, puiden korkeus on noin 20 metriä ja paksuus keskimäärin 23 senttiä, puiden etäisyys toisistaan on neljä metriä.

Porvoon keskustan läpi on vaikea ajaa, Helsingin seudun tiet ovat hyviä ja leveitä.

Neuvostoliiton hajotessa Venäjän rajojen ulkopuolelle jääneet sotilaskartat oli määrä tuhota, mutta niitä päätyi keräilijöiden käsiin ja myyntiinkin. On löydetty jo yli 2 000 kaupunkikarttaa, mikä lienee vasta alkua.

Joukossa ovat seuraavat neuvostoliittolaiset 1980-luvun tarkat (mittakaava 1:10 000) sotilaskartat: Espoo, Hanko, Helsinki (kaksi kartastoa), Hämeenlinna, Joensuu, Jyväskylä, Kemi, Kotka, Kuopio, Lahti, Lappeenranta, Oulu, Pietarsaari, Pori, Raahe, Rauma, Rovaniemi, Tampere, Tornio, Turku (kaksi kartastoa, uudempi vuodelta 1990) ja Vaasa.

Hämeenlinnasta tehtyyn karttaan merkittiin eversti Mankevitshin nimi. Tiedot ovat vuodelta 1970, painos vuodelta 1973. Tärkeät kohteet on numeroitu – esimerkiksi pankit, asema, vankila, puhelinkeskus ja poliisi poliisikoirakouluineen sekä ”ruutivarasto”.

Karttaan liittyy aakkostettu ”tärkeiden objektien luettelo” ja ympäristöä koskeva pikkutarkka selite.

Se kertoo vesialueiden leveyden ja vedenpinnan vaihtelut, jään paksuuden ja jäätymisajankohdat, samoin vesireittien laivojen syväyksen. Suot kuvataan lähinnä turvesoiksi, jotka jäätyvät marraskuussa ja sulavat huhtikuun alkupuolella.

Selitteen mukaan kaupunkia ympäröivät metsät, joissa puiden korkeus on 12–14 metriä ja paksuus 0,15–0,30 metriä.

Tiet kuvataan melko leveiksi asvaltti- tai sorateiksi, jotka ovat kulkukelpoisia ympäri vuoden. Moottoritien pätkästä tiedetään, että sillä on kaksi 10 metriä leveää asvalttikaistaa.

Siitäkin muistetaan mainita, että pyörillä varustettujen moottoriajoneuvojen liikkuminen teiden ulkopuolella on vaikeaa.

Luoteis- ja koillispuolella kaupunkia kerrotaan olevan soranottoalueita, joiden kaivannot voivat palvella maanalaisina suojina. Lentokentälle on merkitty neljä lentokonesuojaa ja polttoainevarasto.

Tietoliikenneyhteyksiä kuvataan moderneiksi.

Myös se kerrotaan, että Hämeenlinnan kaupunki näkyy hyvin neljä kilometriä etelään olevalta kukkulalta, ja että ilmasta kaupungin voi tunnistaa järven muodosta tai rata- ja tieverkosta.

Saat lisätietoja kartan yksityiskohdista klikkaamalla kuvan symboleja.

Salaisen Helsinki-kartaston lehtien koko on auki levitettynä noin 90 kertaa 130 senttiä. Kartasto ei kunnolla mahdu normaaliin huoneeseen. Oheisessa kuvassa on vain pieni osa siitä.

Tiedot on kerätty 1984, kartta painettiin 1989. Paikannimet on muutettu suomesta ja ruotsista kyrillisiksi kirjaimiksi. Tärkeät kohteet numeroitiin. Niiden määrästä kertoo se, että rajavartiolaitoksen esikunta on numero 267.

Myös posti, puhelinkeskus, poliisiasemat, rahapaja, liikennekeskukset, radio ja televisio ovat tärkeitä kohteita, samoin ”siviilipuolustuspäämaja”. Mannerheimin patsas on merkitty, mutta outoa kyllä suojelupoliisia ei.

Tamminiemeä väitetään yhä presidentin residenssiksi. Metro ja vesitornit on merkitty, Laajasalon jokainen öljysäiliö on mukana. Mukana on myös geologinen kartta maa- ja kallioperästä.

Saat lisätietoja kartan yksityiskohdista klikkaamalla kuvan symboleja.

Sekä Neuvostoliitto että Nato-maa Britannia ostivat Suomen karttoja sitä mukaa kun niitä valmistui.

Etenkin rannikkokaupungit ja satamat kiinnostivat. Pienemmän mittakaavan karttoja oli lisäksi koko Suomesta.

Esimerkiksi 1976 tehty Uudenmaan kartta kiinnittää huomiota tiestöön, vesiteihin, siltoihin, maastoon ja talvioloihin. Jokainen talo on merkitty, samoin tienumerot, etäisyydet teitä pitkin ja teiden laatu. Porvoon keskustan läpi on vaikea ajaa, sen sijaan Helsingin seudun tiet ovat leveitä ja hyviä. Erikseen neuvotaan, miten lentäjä tunnistaa kaupungin ilmasta. Lohjan ja Espoon seuduilla nähdään graniittiseen maaperään tehtyjä kaivantoja, joita voi käyttää maanalaisina suojina.

Tampereen kartta huomioi kaikki tehtaat, varastot ja liikenneyhteydet laitureita myöten, samoin sanomalehtien painot, Helsingin Sanomien toimituksen ja Lenin-museon. Eversti Viktorovin nimiin merkityssä kartassa Tampereen lentokentän betonikiitorata on mitattu 1 300-metriseksi.

Kukaan ei ryhdy näin valtavaan ponnistukseen huvin vuoksi. Mitä tämä kaikki merkitsi?

Se oli suurvallan rutiinitoimintaa, systemaattista tiedustelua, joka mitä ilmeisimmin tähtäsi sotaan valmistautumiseen kaikilla vähänkin todennäköisillä alueilla. Joukkojen etenemisen ja miehityksen valmistelua. Panssarien ja sotalaivojen reittien suunnittelua. Tykistön maalitusta.

Jotkut länsitutkijat arvelevat, että on olemassa vielä salaisempikin sotilaskarttasarja, kun taas nämä osin siviilikohteisiin – jopa koulutukseen, arkkitehtuuriin ja kulttuuriin – painottuvat kartat tehtiin vallankaappauksen jälkeisen alueen siviilihallinnon tarpeisiin.

Myös Yhdysvallat kartoitti kylmän sodan aikana maailmaa. Asiantuntijat arvioivat, että amerikkalaiset tiesivät Suomesta suunnilleen yhtä paljon kuin venäläiset – etenkin kun suomalaiset itse antoivat mieluummin tietoa juuri Yhdysvalloille. Sotilastiedustelu ja CIA hankkivat 50-luvun alkupuolelta alkaen kaikki mahdolliset kartat ja ilmakuvat koko Suomesta ja lähialueilta itärajan takaa.

He hämmästelivät suomalaisten auliutta ja antoivat vastalahjaksi hyvälaatuista kiiltävää valokuvapaperia, jota lähetettiin vähin äänin Suomeen sadointuhansin kappalein ja diplomaattipostiin kätkettynä.

Lisäksi suomalaiset saivat karttojen tekolaitteita, myöhemmin myös satelliittikuvia ja tiedustelutietoa. Kun läntisen supervallan tiedustelupalvelu tarvitsi tietoja Suomen silloista, suurlähetystö yritti käyttää oikotietä: CIA:n edustaja meni Tie- ja vesirakennushallituksen päämajaan ja pyysi tietoja silloista, jotka kestivät panssarivaunun.

Suomalaiset kartoittivat tietenkin myös itse omaa maataan, 1:20 000-mittakaavainen topografikartoitus valmistui 1975. Uudet maastokartat olivat vapaasti saatavilla. Sekä Neuvostoliitto että Nato-maa Britannia ostivat karttoja sitä mukaa kun niitä valmistui. Kun Tehtaankadun musta Volga lähti, maanmittaushallituksen karttakaupan eteen ajoi vuorostaan brittilähetystön Rover.

Juttuun on haastalteltu maanmittausneuvos Erkki-Sakari Harjua ja yleisesikuntaeversti evp, tohtori Pekka Visuria. Lähteinä on käytetty neuvostokarttojen ja Yhdysvaltojen kansallisarkiston lisäksi teoksia Davies–Kent: The Red Atlas. How the Soviet Union Secretly Mapped the World, The University of Chicago Press 2017, Lundén–Elg (toim.): Kartan och verkligheten, Ymer 2008, sekä Jukka Rislakki: Paha sektori, WSOY 2010.