Hakeuduin politiikkaan töihin vähän kuin turistina. Vuoden 2003 eduskuntavaaleihin oli aikaa puolitoista vuotta. Kokoomuksen kansanedustaja etsi avustajaa, joka voisi auttaa häntä keskittymään EU-politiikkaan ja muihin kansainvälisiin kysymyksiin.

Olin ulkoministeriössä selittänyt amerikkalaisille Suomen ensimmäisen EU-puheenjohtajakauden unionia. Ajattelin, että homma Arkadianmäellä olisi helppo nakki. Vaivaton duuni, jossa voisi keskittyä tärkeämpiin asioihin kuten suuren suomalaisen romaanin kirjoittamiseen. Samalla voisin aistia vaaleihin valmistautumista. Vaalien jälkeen minulla olisi maksimissaan puoli vuotta aikaa irtautua, jotten leimautuisi poliittiseksi toimijaksi.

No, asiat eivät menneet ihan noin. Kahden vuoden pätkä venähti pidemmäksi. Kuva politiikasta helppona sivuduunina muuttui. Politiikka on kiittämätön työ, sillä hommat eivät lopu koskaan. Aina on olemassa asioita, jotka jäävät tekemättä. Pitää oppia priorisoimaan. Kääntöpuolena on se, että tärkeät asiat jäävät kiireellisten asioiden jalkoihin.

Politiikan aikahorisontti on lyhyt ja vinoutunut. Ministerit esikuntineen taistelevat päivän politiikan haasteiden parissa. Aina käsillä on jokin kriisi jos toinenkin. Tai eduskunnan kyselytunnilla esille nousee päivän lehdessä ollut asia.

Eduskunnan teatterissa taas näytellään viikon käsikirjoitusta. Alkuviikosta käsikirjoittajat kokoontuvat, katsovat viikon ohjelmaa ja päätyvät korostamaan tiettyjä kohtauksia tietyin vuorosanoin. Näytelmä on ohi perjantaina. Kun kynä silloin putoaa, ei samoihin asioihin yleensä palata.

Puoluetoimistot katsovat pidempää aikaväliä, mutta sielläkin aikahaarukka on vaaleista toisiin vaaleihin, puoluekokouksesta seuraavaan. Ja yleensä katse hakeutuu kilpailijoiden tekemiseen, eikä siihen, mitä tulevaisuudessa tapahtuu. Tämä sota on myös politiikan huume.

Harvassa työssä on samaa tunnelatausta ja voittamiseen liittyvää euforiaa. Kampanjat ovat aina pitkiä, raskaita projekteja, ja jos vaali-ilta kääntyy voitoksi, endorfiinit virtaavat. Juhlimaan ei silti voi jäädä, koska puoluehallitus on pian ja analyysi tuloksesta ei synny itsestään. Ei varsinkaan, jos käydystä taistosta halutaan oppia vastaisuuden varalle jotain.

En ihmettele sitä, että urat politiikassa lyhenevät. Ei politiikka perheelliselle sovi. Kun asioita vain vatuloidaan päivästä toiseen ja edistys on hidasta, alkaa maailman muuttaminen nopeampia väyliä pitkin kiinnostaa.

”Yritykset tekevät ympäristösuojelussa enemmän kuin poliitikot ja valtiot”, pohti muutama viikko sitten vihreiden entinen puheenjohtaja Ville Niinistö.

On politiikalle ongelma, jos muutosta janoavat lähtevät muuttamaan maailmaa vain yritysten kautta. Tälle porukalle ratkaisuja ovat usein sellaiset yritykset, joilla on suuri nykymenoa radikaalisti muuttava tarkoitus (massively transformative purpose). Tai bisnesguru Simon Sinekin kieltä käyttäen: ne yritykset, joilla on suuri Miksi.

Vuosina 1930–1980 oli itsestään selvää, että politiikka muutti maailmaa. On helppo heitellä nimiä, kuten Franklin Delano Roosevelt, Tage Erlander, Margaret Thatcher, Helmut Kohl ja Jacques Delors, ja sanoa, että heidän tekonsa todella muokkasivat maailmaa. Samaa ei voi sanoa nykyisin. Bill Clinton, Göran Persson, Tony Blair, Angela Merkel tai José Manuel Barroso jäävät kauaksi edellisistä.

Viimeiset 40 vuotta todellinen yhteiskunnallinen muutos on lähtenyt Yhdysvaltain länsirannikolta, ei vanhojen teollisuusmaiden kaksipuoluejärjestelmistä. Henkilöt kuten Steve Jobs, Bill Gates, Larry Page, Sergei Brin, Jeff Bezos ja Mark Zuckerberg ovat mullistaneet maailmaamme enemmän kuin yksikään poliitikko. He ovat olleet idean, eivät ideologian, pohjalta ponnistavia startup-yrittäjiä, joita kukaan ei ole äänestänyt valtaan.

Politiikkaa tarvitaan, kenties enemmän kuin koskaan. Tulevaisuus on täynnä ristiriitoja, jotka pitää ratkaista. Mutta politiikan on muututtava. Poliitikot eivät voi jatkuvasti mennä sieltä, missä aita on matalin. Ei, vaikka houkutus siihen olisi kuinka suuri.

Puolueiden ja poliitikkojen pitää panostaa eri tulevaisuuksien ymmärtämiseen. Siihen, mikä kaikki onkaan mahdollista, jotta yhteiskunnalliset päättäjät voisivat auttaa meitä käymään keskustelun siitä, mille asioille sanomme ei.

Ja jotta paremmin ymmärrämme, mitä voimme tulevaisuudelta odottaa.

Vaihtoehtona on pirstaleisesti kehittyvä tulevaisuus, jota vievät epätäydellisten markkinoiden sattuman oikut. Tulevaisuus, jossa eksponentiaalinen kasvu kerryttää valtaa ja mahtia vain muutamille.

Politiikan on ymmärrettävä tätä kehitystä, mutta poliitikkojen on pyrittävä johtaviksi yhteiskunnallisen keskustelun ja vuoropuhelun moottoreiksi, ei vain kommentaattoreiksi.

Itseni politiikka vei, kunnes tuli aika jättää se ja siirtyä muihin töihin.

Suurta suomalaista romaania ei syntynyt, mutta muutaman viikon sisällä WSOY julkaisee väitekirjani Mitä tapahtuu huomenna tulevaisuudelle? Kun sain käsikirjoituksen valmiiksi, tajusin, että olin osaksi kirjoittanut kirjan, jota politiikassa toimiessani olisin kaivannut taskulampuksi tulevaan.