Erikoisrajajääkärikillan yksitoistahenkinen ryhmä taivalsi läpi tuulen ja tuiskun halki Grönlannin. He löysivät matkan varrella muun muassa 1980-luvulle jämähtäneen kylmän sodan tutka-aseman, jonne iskettiin Suomen lippu.

Erikoisrajajääkärikillan yksitoistahenkinen retkikunta taisteli tiensä läpi Grönlannin mannerjäätikön täysin ilman ulkopuolista tukea.­

Erikoisrajajääkärikillan yksitoistahenkinen retkikunta taisteli tiensä läpi Grönlannin mannerjäätikön täysin ilman ulkopuolista tukea.

– Aivan mahtavat fiilikset! Meillä on tosi hieno porukka, Verneri Nurmi retkikunnasta kuvailee tunnelmia matkan jälkeen.

Matkalla retkikuntaa koettelivat muun muassa 50 metriä sekunnissa puhaltaneet myrskytuulet, -30 asteen pakkaset, whiteout-olosuhteet ja perässä raahattavat 100-kiloiset ahkiot.

Retkikunta koostui yhdestätoista suomalaisesta 25−29-vuotiaasta rajajääkäristä.­

Yhteensä reissulle tuli mittaa yhteensä noin 610 kilometriä ja se kesti yli kuukauden päivät huhtikuun alusta toukokuun alkuun. Toisin sanoen retkikunta eteni keskimäärin noin 20 kilometriä vuorokaudessa. Matka taitettiin hiihtämällä alkaen Kangerlussuqista ja päättyen Isortoqiin.

Retkikunta koostui yhdestätoista suomalaisesta 25−29-vuotiaasta rajajääkäristä. Heitä johti Nestori Nurmi, joka keksi koko ajatuksen arktiselle alueelle suuntautuvasta retkikunnasta keväällä 2016. Hänen johtamaansa retkikuntaan kuuluivat Verneri Nurmi, Tapio Rinne, Henri Veijola, Mikko Laine, Mikko Rita, Sami Pirinen, Risto Tella, Tapio Soini, Ilkka Korvanen ja Juho Kumpula.

Vaaralliseen matkaan valmistautuminen

Grönlanti on Tanskalle kuuluva itsehallintoalue ja maailman suurin saari. Grönlannin jäätikön ylitysyritys on kylmien ja karujen olosuhteiden vuoksi aina hengenvaarallinen hanke. Esimerkiksi vuonna 1997 kaksi Grönlannin halki yrittänyttä suomalaisretkikunnan jäsentä kuoli hypotermiaan eli kehon alilämpöisyyteen.

Kolmihenkisen ryhmän jäsenet olivat hiihtäneet erittäin raskaissa olosuhteissa päiväkausia, eivätkä väsyneenä olleet kovassa tuulessa kyenneet saamaan telttaa kasaan, ja tuuli oli vienyt sen. Ryhmästä vain Timo Polari selvisi hengissä.

Matkaa suunniteltaessa olosuhteista tietämätön retkikunta kysyikin neuvoja muun muassa hengissä selvinneeltä Polarilta sekä Veikka Gustafssonilta, kuuluisalta suomalaiselta vuorikiipeilijältä ja Mount Everestin valloittajalta.

Matkanteko eteni tunnin mittaisissa ”legeissä”, joita tehtiin keskimäärin yhdeksän päivässä.­

Tällä kertaa vastaavilta hengen vaativilta tragedioilta onneksi vältyttiin – tosin yhdentoista miehen elopainosta kuulemma hävisi raskaan retken aikana yhteensä noin 45 kiloa.

Retkikunta päätti myös ottaa tavoitteekseen mannerjäätikön ylittämisen ohella vierailla kylmän sodan aikaan Grönlantiin rakennetuilla DYE-2 ja DYE-3 tutka-asemilla, joista jälkimmäisellä ei ollut koskaan ennen käynyt suomalaisia.

Arktisiin olosuhteisiin valmistautumiseen kuuluivat muun muassa telttojen pystytyksen harjoittelua myrskyssä, jääkarhujen kohtaamiseen varautumista, keitinlaatikoiden valmistaminen sekä yleistä jäätikkötaitojen opettelua. Motivaatio retkelle lähtöön nousi erityisesti itsensä haastamisesta sekä halusta nähdä ja kokea jotakin erityistä.

Retkikunta majoittui Grönlantiin maaliskuun lopussa ja varsinainen matka alkoi 1. huhtikuuta Kangerlussuqista Grönlannin itärannikolta.

Facebook-päivitys 30. maaliskuuta: ”Olemme majoittuneet Old Camp hosteliin ja päivä on ollut täynnä rahdin purkua ja pakkausta.”

Facebook-päivitys 31. maaliskuuta: ”Tänään pakataan tavarat ja teltat pystytetään, jotta patjat saadaan valmiiksi sisään.”

Facebook-päivitys 6. huhtikuuta: ” Tässä on koko 11 henkinen retkikuntamme valmiina taistoon!”

Luontoäiti kuritti ryhmää heti kättelyssä

Ensimmäinen viikko oli rankka kovien tuulien ja hankalan maaston vuoksi. Jo toisena päivänä retkikunta kohtasi Grönlannin rajut sääolosuhteet: yöksi nousi kova myrsky, joka rikkoi vetoketjun yhdestä teltasta.

– Vaativat olosuhteet kyllä oli. Heti toisena päivänä tuli myrsky ja saatiin oikein kunnolla luontoäidiltä selkään. Yhdestä teltasta meni vetoketju rikki. Sitä piti sitten purkaa, ja jaettiin porukkaa viidestä teltasta jäljellä olevaan neljään telttaan. Mutta siitä opittiin kuinka myrskyssä toimitaan, ja että joka päivä pitää varautua myrskyyn, Verneri Nurmi kertoo.

Luontoäiti ei Verneri Nurmen mukaan päästänyt matkalaisia missään vaiheessa helpolla, esimerkiksi miltei koko kuukauden ajan retkeläisiä haastoi vastainen puhuri.

– Koko matkan ajan oli vastatuulta tai sivutuulta. Laskimme, että ainoastaan matkan viimeiset 50 minuuttia oli myötätuulta.

DYE-2 saavutettiin juuri ennen myrskyn nousua, joka tuhosi telttojen eteen rakennetut lumivallit. Joukko ehti kuitenkin vähän levätä ja sai mahdollisuuden tutkia kylmän sodan aikana hylättyä tutka-asemaa.­

Myrskyn jälkeen matkaan päästiin kuitenkin jo seuraavana päivänä, mutta myrsky nousi uudelleen viidentenä päivänä. Kuudentena päivänä puuskissa puhalsi jopa yli 50 metriä sekunnissa. Telttoja suojaamaan täytyi rakentaa massiiviset lumimuurit. Retken vaarallisin tilanne syntyi, kun myrskyn vuoksi retkikunta oli lumimuureista huolimatta menettää yhden teltoistaan.

– Tuuli oli kääntynyt näiden lumimuurien ohi. Olimme rauhassa pelaamassa teltassa korttia, kun kuultiin ulkoa huutoa, että tulkaa auttamaan. Alusvaatekerrastoissa juostiin siihen telttaan kiinni, joka oli lähdössä lentoon. Sisäteltta oli repeytynyt jo puoliksi pois, ja Veijolan Henri roikkui siinä kaaressa kiinni, ettei se lähtisi. Oli onni, että meitä oli yksitoista äijää. Siinä pystyi viisi äijää seisomaan teltan päällä ja kuusi äijää lapioimaan lunta suojaksi. Saimme tilanteen aika nopeasti hallintaan. Mutta oli se pelottava tilanne, Verneri Nurmi toteaa.

Myös Vernerin isoveli Nestori Nurmi puhuu tästä myrskyistä hetkenä, jolloin oikeasti alkoi pelottaa.

Kovan tuulen ja myrskyjen takia telttoja suojaamaan täytyi rakentaa massiiviset lumimuurit.­

– Myrskyt nimenomaan olivat sellaisia tilanteita, joissa oikeasti alkoi pelottaa. Yksitoista äijää roikkui teltassa kiinni, ettei se lähde lentoon. Välillä puuskissa tuuli heitti miestä kymmenen metriä taaksepäin. Silloin ajattelin, että tämä alkaa olla tosi vaarallista touhua jo. Mutta en silti ajatellut, etteikö tästä selvittäisi, hän sanoo.

Ylipäänsä ryhmän matkaa hidastivat jäätikön arvaamattomat ja nopeasti vaihtuvat sääolosuhteet.

– Siellä jäätiköllähän olosuhteet vaihtelevat todella nopeasti. Ensin voi paistaa täysillä aurinko. Sitten viiden minuutin päästä on niin sanottu whiteout-olosuhde, sellainen lumisumu, jossa ei näe kunnolla eteen ja tuuli voi yltyä ihan hetkessä. Kaikki säät, mitä voi kuvitella, meillä varmaan oli, Verneri Nurmi veikkaa.

” Koko matkan ajan oli vastatuulta tai sivutuulta. Laskimme, että ainoastaan matkan viimeiset 50 minuuttia oli myötätuulta.

Hän jatkaa, että myös railot osoittautuivat vaarallisiksi.

– Toinen riskitekijä oli railot. Yhdelläkin tauolla, kun otimme sukset pois jalasta, niin humahdimme alas lantioon asti, muttei onneksi alemmaksi. Sitten vaan ajattelimme, että oho, nyt kannattaa pitää varmaan sukset edelleen jalassa.

Ryhmän päivärytmi oli selkeä aamuseitsemästä iltaan asti. Matkanteko eteni tunnin mittaisissa ”legeissä”, joita tehtiin keskimäärin yhdeksän päivässä.

– Yksi legi oli 50 minuuttia hiihtoa ja 10 minuuttia taukoa. Keskimäärin menimme päivässä eteenpäin yhdeksän legiä. Seitsemältä heräsimme, keitettiin aamupalat, söimme, teltta kasaan ja yhdeksältä liikkeelle. Päätepisteessä noin kuuden aikoihin taas teltta pystyyn ja lumesta vesiä keittelemään. Siitä syntyi aika hyvä rutiini, kun muutaman päivän oli sitä tehnyt, Verneri Nurmi kuvailee.

Facebook-päivitys 2. huhtikuuta: ”Retkikuntamme aloitti eilen matkan jäätiköllä!”

Facebook-päivitys 12. huhtikuuta: ”Ensimmäinen viikko oli rankka kovien tuulien ja hankalan maaston vuoksi. @juhiisk lounastauolla, hänelle on kasvanut outo parta.”

Ensimmäinen välietappi, DYE-2 tuo hetken helpotuksen

Myrskyn jälkeen matka jatkui 10−15 m/s vastatuuleen niin sanotuissa whiteout-olosuhteissa, jossa horisontti ja kaikki lumen muodot katoavat näkyvistä. Suunnistaminen oli siten hyvin haastavaa ja onnistui vain kompassia herkeämättä seuraamalla. Tätä jatkui useiden päivien ajan.

Ensimmäinen aurinkoinen ja leuto päivä oli vasta 11. huhtikuuta. Uusi myrskyvaroitus oli kuitenkin annettu jo kolmen päivän päähän, ja retkikunnalla oli vielä reilut kolmekymmentä kilometriä matkaa DYE-2 tutka-asemalle. Siirtyminen sinne päätettiinkin tehdä ainoassa mahdollisessa sääikkunassa 13. ja 14. päivän välisenä yönä, jolloin retkikunta hiihti yhtäjaksoisesti 14 tuntia.

DYE-2 saavutettiin juuri ennen myrskyä, joka tuhosi telttojen eteen rakennetut lumivallit. Joukko sai kuitenkin hieman lepoa ja mahdollisuuden tutkia kylmän sodan aikaisen hylätyn tutka-aseman läpikotaisin.

Facebook-päivitys 14. huhtikuuta: ”Kahden viikon vaeltamisen, hiihtämisen ja odottamisen jälkeen voimme tänä yönä sivilisaation viereen. Naiset ja herrat, tämä on DYE-2!”

Facebook-päivitys 19. huhtikuuta: ”Viime viikonloppuna kolusimme hylätyn DYE-2 tutka-aseman läpikotaisin. Nyt olemme puolivälissä matkaa DYE-3:lle. Olisimme ensimmäiset suomalaiset koskaan siellä.”

Suomen lippu iskettiin salkoon DYE-3 asemalla, joka oli jäätynyt 1980-luvulle

Huhtikuun 15. päivä matka jatkui kohti DYE-3-tutka-asemaa kovassa vastatuulessa. Huolta aiheutti keittimien telttoihin muodostama häkä, ja vain monikaasuilmaisimella suoritetut mittaukset pelastivat joukon häkämyrkytykseltä.

Huhtikuun 22. päivä retkikunta saavutti viimein kylmän sodan aikaisen DYE-3-tutka-aseman, historian ensimmäisinä suomalaisina. Tämä oli Nestori Nurmen mukaan yksi reissun kohokohtia.

– Yksi reissun kohokohta oli, kun saavuimme DYE-3 tutka-asemalle. meillä oli ollut rankka hiihtopäivä takana, ja puhuimme jo, että laitetaan teltat pystyyn ja jatketaan huomenna. Mutta sitten DYE-3 asema alkoi näkyä ja innostuimme jatkamaan matkaa. Kun päästiin perille, otimme yhdestä suksisauvasta sompan pois ja pistimme Suomen lipun siihen päähän. Silloin alkoi tunnelma nousta. Iskimme lipun aseman eteen, kiipesimme jäähakkujen avulla tutkakupoliin, kaivoimme laukusta pari pulloa jaloviinaa ja lauloimme siellä. Se oli siistiä, Nestori Nurmi kuvailee porukan tunnelmia.

Ryhmän matkaa hidastivat jäätikön arvaamattomat ja nopeasti vaihtuvat sääolosuhteet.­

Asemalla on vieraillut vain muutamia ihmisiä viimeisen 30 vuoden aikana. Ennakkotietojen mukaan aseman sisäilma oli myrkyllistä, joten sisään mentiin kaasunaamarein varustettuna.

Monikaasuilmaisin ei kuitenkaan havainnut vaarallisia kaasuja. DYE-3 osoittautui täydelliseksi aikakapseliksi, esimerkiksi baaritiskiltä löytyi 30 vuotta jäässä olleet lasilliset viskikolaa.

– Se oli ihan niin kuin aikakapseli. Kaikki oli kuin 30 vuotta sitten. Baaritiskillä oli drinkit jäätyneenä, biljardipöydässä oli pallot, darts-tikkatulokset oli seinällä ja makuuhuoneet olivat täynnä kasaripornolehtiä. Korvasen Ilkka otti sieltä roskakorista Adidaksen aidot kasarilenkkarit, sulatti ne teltassa ja nyt se käyttää niitä täällä Reykjavikissä, Nestori Nurmi nauraa.

Voitto häämöttää: ”Me teimme sen!”

DYE-3:lta joukko aloitti matkan kohti itärannikkoa. Olosuhteet loppumatkalla olivat äärimmäisen haastavat. Uutta lunta satoi taukoamatta ja pahimmillaan sitä oli lantioon asti. Lisäksi ainoastaan yhtä päivää lukuun ottamatta matkantekoa hidasti whiteout.

– Toinen mikä hidasti, oli lumisade sen DYE-3 jälkeen. Suksellakin putosi jalat ihan sinne puoleen reiteen asti lumeen. Eli oli todella hidasta se liikkuminen. Meidän piti tehdä niin, että kevennettiin ahkioita ja laitettiin pari miestä edelle tamppaamaan lunta meille jälkipäässä tulevalle ”muuli-osastolle”, joka vedettiin ahkioita perässä, Verneri Nurmi kuvailee vaivalloista matkantekoa.

Grönlannin mannerjäätikkö oli vihdoin ylitetty 2. toukokuuta ja sukset karahtivat viimein kovalle maalle. Jään ylittäminen oli vaatinut yhteensä 32 päivän uurastuksen. Joukko jäi odottamaan helikopterinoutoa, joka vaikeuksien kautta lopulta onnistui.

– Viimeiset kopterihämmingit vielä koettelivat meitä aika pahasti. Sovitun kopterinoudon kun piti tulla, niin kopteri kääntyikin takaisin sumun vuoksi. Siinä kun kuunteli sitä kopterin poismenevää ääntä, niin tipahti melkein itku silmissä polvilleen, ja mietti, että me ei ehkä päästä täältä tällä viikolla pois. No, lopulta kuitenkin onnistuttiin, Nestori Nurmi kertoo epätoivon hetkistään.

Retkikunta juhli saavutustaan Facebookiin päivityksessä näin: ”Me teimme sen! Me ylitimme Grönlannin mannerjään! Kaikki miehet ovat hyvässä kunnossa ja superonnellisia. Huomenna helikopteri tulee hakemaan meidät. Ihmeellistä!!!”

Facebookiin 30. huhtikuuta päivitetty kuva.

Facebookiin 2. toukokuuta päivitetty kuva.

Toukokuun 3. päivä kello 5.32 Suomen aikaa odotettu viesti viimein ilmaantui Facebookiin: ”Me teimme sen! Me ylitimme Grönlannin mannerjään! Kaikki miehet ovat hyvässä kunnossa ja superonnellisia. Huomenna helikopteri tulee hakemaan meidät. Ihmeellistä!!!”

Tavoitteen saavuttamisesta päivitettiin Facebookiin 6. toukokuuta seuraavasti: ”Noin 600 kilometrin ja 33 päivän jälkeen saavutimme jäätikön itäisen reunan! Riensimme ensimmäiselle lumesta pilkottavalle kallion palaselle ja otimme tämän kuvan. Aivan uskomattoman hieno tunne! Jäätikkö ei antanut armoa meille, vaikeuksista huolimatta taistelimme itsemme maalin asti ja saavutimme asetetut tavoitteet. Olemme nyt lepäilleet Kulusukissa ja huomenna lennämme Islantiin loppuviikoksi. Lisää kuvia ja videoita on tulossa, kunhan pääsemme paremman internet-yhteyden ääreen.”

Loppusaldo: Elämän paras kokemus

Verneri Nurmi katsoo retkikokemuksen olleen itselleen jopa rankempi kuin hän osasi odottaa.

– Kokemus oli jopa haastavampi kuin olin kuvitellut, ne vaikeat olosuhteet nimenomaan. Ajattelin, että jossain vaiheessa helpottaa, suksi alkaa luistaa ja niin edelleen. Mutta ei se missään vaiheessa helpottanut, vaan vain vaikeutui ja vaikeutui.

Myös Nestori Nurmen mielestä reissu oli odotettua rankempi.

– Kokemus oli ehkä jopa rajumpi kuin mitä ajattelin. Alussa oli paljon myrskyjä, eikä matka oikein edennyt. Sitten satoi paljon lunta ja oli whiteout, ettei nähnyt mitään. Ryhmän ensimmäinen kaveri saattoi tulla merisairaaksi siinä. Ei päästänyt Grönlanti meitä kyllä helpolla.

” Elämäni paras kokemus, todella hieno.

Retken raskauteen on kuitenkin auttanut lepo ja kunnolla syöminen Islannissa.

– Ollaan kaikki kyllä laihduttu. Yhdeltä on lähtenyt kymmenisen kiloa, itseltä kuusi kiloa. Jalat ovat edelleen tukossa, eli ei ole vielä täysin palautunut. Nyt on menty päivä kerrallaan ja palauduttu oikein kunnolla. Yhdelläkin retkikunnan jäsenellä on sellainen tyyli, että otetaan kaikki tuplana. Esimerkiksi tuossa hotellin vieressä on sellainen hyvä kahvila, jossa se ottaa kaiken tuplana, kahvit, jäätelöt ja niin edelleen, Verneri Nurmi kertoo.

Samoin Nestori Nurmi puhuu rentoutumisesta ja onnistuneen reissun tuomasta huojennuksen tunteesta.

– Viimeisten päivien aikana olen saanut ihan hyvin laskettua moottorit alas. Että ihan rennot fiilikset ovat tällä hetkellä. Ei tässä juuri pikkuasioista stressaa. Ollaan vain makoiltu ja syöty. Olen tosi iloinen, että homma onnistui. Reissun yksi kohokohta oli se, kun oltiin kopterissa ja tajusin, että kaikki tavoitteet on täytetty ja kaikki ovat turvassa. Veikkaan, että seuraava huippukohta on huomenna, kun pääsee kotiin.

Olosuhteet loppumatkalla olivat äärimmäisen haastavat. Uutta lunta satoi taukoamatta ja pahimmillaan sitä oli lantioon asti.­

Verneri Nurmi sanoo reissun olevan hänen elämänsä paras kokemus.

– Ilman muuta reissu kannatti. Jos kysyttäisiin lähtisinkö reissuun uudestaan, niin ilman muuta lähtisin. Elämäni paras kokemus, todella hieno.

Nestori Nurmi kertoo kolme keskeistä syytä miksi kannattaa tehdä tällaisia haastavia retkiä.

– On muutamia syitä, minkä takia tällaisia retkiä kannattaa tehdä. Ensimmäinen on se, että nykyelämä meillä on jo vähän liian helppoa. Silti luulen, että meissä jokaisessa on tarve päästä seikkailemaan ja perusjuurille, selviytymiseen. Tällaisen reissun jälkeen nauttii ja on kiitollinen siitä, mitä on ja millaista elämää normaalisti elää. Toinen syy on tämä porukka, se on vaan niin hauskaa olla tällä jengillä yhdessä. Kolmas on tämä luonto, joka on ihan erilainen ja uusi.

Tällä hetkellä retkikunta majailee Islannissa, jossa retkikunta on rentoutunut muun muassa kuumilla lähteillä oluen merkeissä. Suomeen he saapuvat takaisin 11. päivä toukokuuta.

Onnistuneen retken jälkeen retkikunta riemuitsi 7. toukokuuta Islannin kuumilla lähteillä: ”On aika rentoutua. Hyvää ruokaa, kuumia lähteitä ja olutta. Kaikki hyvin.”