Eteläafrikkalaisen maatilan pihalla asuu kymmeniä leijonanpentuja. Pennut elävät aitauksessa ravintolan takana, ja niiden silittäminen maksaa 60 Etelä-Afrikan randia eli hieman alle neljä euroa.

Moresonin maatila Etelä-Afrikan pääkaupungin Johannesburgin liepeillä tarjoaa turisteille kaikkea: virvokkeita pubissa, telttailua luonnossa, makoilua porealtaassa ja metsästystä villieläinaitauksissa.

Leijonanpennut ovat maatilan vetonaula. Ne elävät päivisin aitauksessa ja öisin pubin verannan alla häkeissä, ja ovat olleet ihmisten hoidettavina syntymästään saakka. Ne ovat niin kesyjä, että niitä voi ruokkia kädestä ja silittää ilman pelkoa hampaiden jäljistä.

Vain muutaman kilometrin päässä maatilasta elää saman farmin kasvattamia täysikasvuisia leijonia ahtaisiin häkkeihinsä suljettuina.

Kun paikalle saapuu turistilauma aseet kainalossa, leijonat vapautetaan aitaukseen ammuttaviksi. Yhden leijonan ampuminen maksaa muutamia tuhansia euroja.

Moni turisti tukee tietämättään leijonatehtailua, sanoo Helsingin yliopiston suojelubiologi Enrico Di Minin.

”Turistit lähtevät Etelä-Afrikkaan silittämään leijonanpentuja tajuamatta koskaan, minne heidän rahansa sijoitetaan.”

Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton IUCN:n mukaan leijona on yksi niistä eläinlajeista, jotka ovat vaarassa kuolla sukupuuttoon. Korkeimpiin uhanalaisuusluokkiin kuuluvat lajit katoavat todennäköisesti kokonaan, jos niitä ei suojella erikseen.

Koko maailmassa arvioidaan olevan noin 20 000 leijonaa. Vielä 1900-luvun alussa leijonia oli miljoona, vuosikymmenen puolivälissä 450 000.

Tutkimuksen mukaan leijonien määrä vähenee seuraavien kahdenkymmenen vuoden aikana merkittävästi: suurin osa leijonista elää Keniassa ja Tansaniassa, missä niiden populaatio puolittuu 36 prosentin todennäköisyydellä vuoteen 2035 mennessä.

Syypää on ihminen: Leijonia salametsästetään ja niiden elintilaa tärvellään viljelmiksi, laitumiksi ja kaivoksiksi. Samalla katoaa myös leijonien saalistama riista. Jos leijona tärvelee viljelymaita ja karjaa tai hyökkää ihmisen kimppuun, se määritellään ongelmaeläimeksi. Sellaiset myrkytetään tai myydään metsästettäviksi.

Leijonien metsästys on Afrikassa iso bisnes. Hinnat ovat korkealla, sillä kaatolupia voidaan myöntää uhanalaiselle lajille vain muutamia vuodessa: yhden leijonan ampumisesta joutuu maksamaan useita kymmeniätuhansia euroja.

Vain häkkileijona kaatuu halvemmalla. Leijonien kasvattaminen on bisnes lähinnä Etelä-Afrikassa: siellä vankeudessa kasvatettuja leijonia elää jo moninkertaisesti enemmän kuin villejä.

Maailman suurimman eläinsuojelujärjestön IFAW:n mukaan Etelä-Afrikan noin 8 000 yksilön leijonapopulaatiosta 6 000–8 000 on kasvatettu pentufarmeilla. Leijonien kasvattamiseen keskittyviä maatiloja on maassa yli 200.

Leijonien lisäksi riistaksi kasvatetaan muun muassa antilooppeja. Moni eteläafrikkalainen on vaihtanut karjankasvatuksen riistanhoitoon, sillä se on elinkeinona tuottavampi.

Kasvattajat itse kutsuvat leijonatehtailua luonnonsuojeluksi. Farmeilla käyvät turistit luulevat laittavansa rahansa orpoleijonien kuntoutukseen, samoin ne luonnonsuojelijat, jotka hoitavat pentuja farmeilla vapaaehtoisvoimin.

Turisteille uskotellaan, että farmien päämäärä on kuntouttaa leijonia luontoon vapautettaviksi. Todellisuudessa tarhaleijonien koko elinkaari on alusta loppuun tuotteistettu: pentuina rahaa kerätään silittämisestä, nuorina aikuisina niiden kanssa kuljetaan maksua vastaan aitauksissa.

Täysikasvuisina urosleijonat myydään metsästysteollisuudelle ja naaraat valjastetaan synnyttämään useita pentueita vuodessa. Ammuttujen eläinten päistä ja nahoista valmistetaan metsästysmuistoja eli trofeita. Luut myydään Kiinaan, jossa niillä uskotaan olevan sairauksia parantava vaikutus.

Kun leijonanpentu syntyy vankeudessa, se viedään pois emoltaan jo viikon kuluttua, joskus vain tunti synnytyksen jälkeen. Emo hätistetään tiehensä kovaäänisellä torvella.

”Ilman ihmisen väliintuloa pennut kuolisivat nälkään, sillä emo ei pysty ruokkimaan niillä omalla maidollaan”, kertoi Moresonin maatilan pitäjä pentujen taustoista The Guardian -lehdelle.

Omistajan mukaan varhaisesta vieroittamisesta ei ole emolle haittaa.

”Emo unohtaa pentunsa jo muutamassa tunnissa.”

Asiantuntijat ovat eri mieltä. Kukaan ei ole törmännyt luonnossa tilanteeseen, jossa leijonaemo ei olisi pystynyt imettämään pentujaan. Sen sijaan kyse on tehotuotannosta: mitä varhaisemmin emo luopuu pennuistaan, sitä nopeammalla syklillä sen on mahdollista lisääntyä uudelleen.

Yleensä pennut vieroittuvat emoistaan vasta kuuden kuukauden ikäisinä. Kun pennut viedään pois heti synnytyksen jälkeen, naarasleijona ehtii tuottaa jopa viisi pentuetta vuodessa.

Liian varhainen vieroittaminen tarkoittaa sitä, ettei pentuja voi edes niiden kasvettua päästää vapauteen. Ilman terveydelle tärkeää ternimaitoa ne ovat usein sairaita. Ne eivät ole tottuneet saalistamaan. Tarhaleijona ei opi koskaan pelkäämään ihmistä, mikä tekee siitä helpon kohteen salametsästäjille.

Tarhaleijonat ovat usein myös huonosti hoidettuja. Ennen metsästysteollisuudelle siirtymistään leijonia pidetään nälässä kulujen minimoimiseksi, ja ne lihotetaan vasta metsästysfarmeilla, juuri ennen kuolemaansa. Heikoimmat yksilöt menehtyvät erilaisiin sairauksiin jo farmeilla.

Ensimmäistä kertaa metsästystä kokeilevat turistit ampuvat leijonia haulikoilla, käsiaseilla ja jousipyssyillä.

Tarhaleijonia ammutaan Etelä-Afrikassa IUCN:n mukaan noin tuhat vuodessa, yli kahden leijonan päivävauhdilla. ”Canned huntingiksi” eli tarhametsästykseksi kutsuttu laji houkuttelee turisteja sekä helppoudella että huokealla hinnalla.

”Tarhametsästys on halpaa, koska koko prosessi on alusta loppuun asti suunniteltua eläintuotantoa. Surkeimmissa tapauksissa tarha on kuin kalalammikko: se täytetään eläimillä turistien ammuttaviksi, uudelleen ja uudelleen”, sanoo useilla Afrikan metsästysmatkoilla vieraillut Jussi Soikkanen.

Villiä leijonaa metsästetään viikkojen mittaisilla safareilla. Metsästys vaatii ammattilaisen jatkuvaa apua ja matkustamista vaikeakulkuisessa erämaassa. Saaliin saaminen onnistuu vain noin 60 prosentissa jahdeista.

Tarhametsästystä on verrattu myös kalastukseen kotiakvaariosta. Metsästys kestää pari päivää, ja leijonia kaadetaan sinä aikana yli kymmenen. Yhden tarhaleijonan ampuminen maksaa kymmenesosan villileijonan ampumisen hinnasta.

Vankeudessa eläneet eläimet ovat niin kesyjä, etteivät ne osaa pelätä ihmistä: tarhametsästykseen tutustunut tutkija pystyi kävelemään täysikasvuisten leijonien luokse ja silittämään niitä. Aidatulla alueella vaeltavat eläimet houkutellaan paikalle raadoilla, ja joskus ne huumataan.

Turisti ei joudu kosketuksiin villieläinten kanssa, sillä metsästys tapahtuu jeepin katolta aitauksen ulkopuolelta.

Ensimmäistä kertaa metsästystä kokeilevat turistit ampuvat leijonia muun muassa haulikoilla, käsiaseilla ja yhä useammin myös jousipyssyillä. Koska häkkimetsästys ei vaadi turistilta aiempaa metsästyskokemusta, leijonat eivät välttämättä kuole ensimmäiseen osumaan, vaan jäävät hetkeksi kitumaan.

Ammattimetsästäjien ja metsästyksen harrastajien joukossa tarhametsästys ei nauti suurta suosiota. Suomalaiset metsästäjät tuomitsevat tarhametsästyksen yksioikoisesti.

”Canned hunting on yleisesti metsästäjien piirissä halveksittua”, toteaa metsästysmatkoja järjestävän Finnhuntingin toimitusjohtaja Erkki Vähäkallio.

”Monet metsästäjäjärjestöt ovat tuominneet pienissä aitauksissa tapahtuvan metsästyksen, ja tähän joukkoon kuuluu myös Suomen Metsästäjäliitto”, sanoo liiton toiminnanjohtaja Heli Siitari.

Leijonien kasvatus on Etelä-Afrikassa laillista. Valtio on kuitenkin jo yli kymmenen vuotta sitten ryhtynyt toimiin tarhametsästyksen ja leijonatehtailun lopettamiseksi, toistaiseksi tuloksetta.

Vuonna 2007 ympäristöministeriö päätti rajoittaa tarhametsästystä asetuksella, jonka mukaan häkkileijonien tulisi saada vaeltaa aidatulla alueella kaksi vuotta, ennen kuin ne voisi ampua.

Asetuksella ministeriö pyrki rajoittamaan kasvatustoiminnan tuottavuutta: aiemmin leijonat oli mahdollista ampua välittömästi sen jälkeen, kun ne oli vapautettu häkeistään aitaukseen.

Metsästysteollisuus asettui sääntömuutosta vastaan paikallisissa oikeusistuimissa. Vain neljä vuotta myöhemmin maan korkein oikeus kumosi asetuksen sen perusteella, ettei se ollut rationaalinen.

Vuosia Etelä-Afrikassa työskennellyt Di Minin sanoo, että maan hallitus on perustanut vastikään komitean leijonakasvatuksen lopettamiseksi. Se on tutkijan mukaan ensimmäinen hyvä askel, mutta tekemistä on vielä paljon.

Leijonatehtailun kieltäminen ei ole yksinkertainen toimenpide. Jos tarhametsästys kielletään, tuhannet ihmisen kasvattamat eläimet jäävät tyhjän päälle.

”Luonnonsuojelujärjestöt haluavat lopettaa tarhatoiminnan, mutta ne eivät mieti, mitä kaikkea se todellisuudessa vaatisi”, Di Minin sanoo.

Minne tarhatut eläimet sijoitetaan? Sisäsiittoisia, sekarotuisia ja geneettisesti pilattuja eläimiä ei voida Di Mininin mukaan laskea vapaaksi villieläinpopulaation kanssa. Edes oikeat kuntoutuskeskukset ja eläintarhat eivät ole koskaan onnistuneet sopeuttamaan ihmisen kasvattamia leijonia luontoon.

Jos kasvattajat eivät saa rahaa turisteilta ja metsästysteollisuudelta, kuka kustantaa tarhaleijonien hoidon? 7 000 leijonan ostaminen ja ylläpito tulisi eläinsuojelujärjestöille kohtuuttoman kalliiksi.

Nykyisin isojen kissaeläinten suojeluun erikoistunut Four Paws pyrkii hoitamaan laiminlyötyjä tarhaleijonia Lionsrock-nimisessä kuntoutuskeskuksessaan Johannesburgin maaseudulla. Parhaillaan keskuksessa hoidetaan hieman alle sataa leijonaa, ja lisää mahtuu vielä toiset sata. Kaikkia leijonia keskus ei kuitenkaan voi ottaa.

Trofeemetsästys on niin kasvattajille kuin metsästysteollisuudelle tärkeä elinkeino, josta he eivät ole valmiita luopumaan helpolla. Niin kauan kuin pohjoisamerikkalaiset ja eurooppalaiset haluavat ampua leijonia, he myös saavat niin tehdä.

”Tarhametsästys on mahdollista lopettaa vain tietoisuutta lisäämällä. Jos turistit lopettavat pentutehtaiden tukemisen, niiden elinkeinolta katoaa pohja.”