Stora Enso, Fortum, Outokumpu ja Neste. Suomen arvostetuin taloushistorioitsija Markku Kuisma murtaa tuoreessa kirjassaan valtionyhtiöitä koskevia myyttejä. Samaan aikaan kun valtionyhtiöitä on pidetty kankeina markkinahäirikköinä, ne ovat takoneet kovia tuloksia ja luoneet ympärilleen uutta yksityistä liiketoimintaa.

"Valtion toiminta kaupallisissa yhtiöissä on kyseenalaista, koska se haittaa yksityistä yritteliäisyyttä ja yleensä heikentää yritystoiminnan kannattavuutta."

Tämä on yksi Elinkeinoelämän Valtuuskunnan valtionyhtiöitä koskevan analyysin ensimmäisiä lauseita. Laiska Jättiläinen -analyysin loppupäätelmän mukaan valtion pitäisi laatia pitkän aikavälin ohjelma, joka linjaisi luopumista yhtiöomistuksista.

Näin analyysin mukaan monipuolistettaisiin kotimaisia pääomamarkkinoita ja omistajuutta.

Helsingin yliopiston Suomen ja Pohjoismaiden historian professori Markku Kuisma kritisoi ajattelumallia tuoreessa Valtion yhtiöt –teoksessaan. Varsinkin sitä että valtioyhtiöt syrjäyttäisivät yksityistä liiketoimintaa.

– "Pahimmillaan" niin voi tapahtua, mutta itsemurha ei edelleenkään ole paras lääke turhaan kuolemanpelkoon. Toteutuneita raskaan sarjan esimerkkejä saa etsimällä etsiä, eikä löydä, Kuisma kirjoittaa.

Itsemurhalla Kuisma viittaa siihen, ettei valtionyhtiöitä pidä hylätä uskomuksilla, jotka perustuvat hatariin tietoihin maan kehityksestä. Valtionyhtiöiden historia osoittaa hänen mukaansa, että ne ovat päinvastoin synnyttäneet ympärilleen uutta liiketoimintaa.

Valtio kapitalistiksi vastoin tahtoaan

Valtionyhtiöt saivat alkunsa Suomessa julkiseen yrittäjyyteen nuivasti suhtautuvan Juho Kusti Paasikiven senaatin aloitteesta. Suomen senaatti osti valtiolle metsäyhtiö Gutzeitin osake-enemmistön vuonna 1918, minkä jälkeen yhtiöstä tuli useiden fuusioiden jälkeen Stora Enso.

Kuisman mukaan senaatti oli vahva yksityistalouden kannattaja, eikä ajan henkikään kannustanut senaattia vahvistamaan valtion roolia yhteiskunnassa.

Euroopassa kommunismi oli kovassa kurssissa ja Neuvosto-Venäjällä oli nähty bolševikkien vallankumous. Mistä syntyi halu synnyttää Suomen ensimmäinen valtionyhtiö?

Kuisman mukaan kyse ei ollut ainakaan liiketaloudellisesta kaupasta. Valtio maksoi 60 prosentin osuudesta 70 miljoonaa kruunua, mutta lasku ei ollut näin pieni. Markan syöksykierre toi mukanaan satojen miljoonien markkojen kurssitappiot.

Kun viimeinen lainaerä maksettiin vuonna 1927, Gutzeitin osakkeille hintaa tuli yhteensä 600 miljoonaa markkaa. Kauppa maksoikin itsensä takaisin vasta vuosikymmenien päästä.

Tuolloinen kansanedustaja Risto Ryti haukkui kauppoja. Rytin mukaan kyse oli "nousukauden spekulatsioinnista", eivätkä kansallismieliset argumentit metsästä, malmista ja koskista kansakunnan varallisuuden lähteenä vakuuttaneet häntä.

Kauppoja edeltävänä vuonna valkoiset olivat kutsuneet maahan saksalaisia sotajoukkoja, joiden avulla he kukistivat punaiset maan sisällissodassa.

Rydin kritiikissä oli myös annos jälkiviisautta. Valtavat valuuttakurssitappiot tulivat yllätyksenä kaikille, sillä kukaan ei osannut ennustaa niitä etukäteen.

Tuoreena kansanedustajana Risto Ryti arvosteli kovasti valtion Gutzeit-kauppaa. Kuisman mukaan hän ei vielä ollut vallan ytimessä, eikä ymmärtänyt yritysjärjestelyn kaikkia taustoja. Yle

Senaatin perusteet kaupoille olivat kuitenkin vain savuverho niiden oikealle syylle. Kaupat tehtiin Kuisman mukaan saksalaisten aloitteesta, sillä Berliini pelkäsi brittien tunkeutuvan etupiiriinsä Gutzeitin omistuksen avulla.

Suomalaiset metsäteollisuusmiehet olivat pitkään suuntautuneet Iso-Britanniaan jo vientinsäkin takia. Vielä epäilyttävämpiä Gutzeitissa olivat sen norjalaiset omistajat, jotka olivat suomalaisiakin brittimielisempiä.

Kauppaan vaikuttikin ensimmäinen maailmansota, jossa Iso-Britannia ja Saksa taistelivat toisiaan vastaan. Suomen valtion omistus ensimmäiseen yhtiöönsä syntyi siten osittain vahingossa.

Veitsiluoto lisää kierroksia

Gutzeitin osake-enemmistön ostamisesta syntyi yllättävän vähän kritiikkiä yksityisessä liike-elämän parissa. Kun johtavat liikemiespiirit miehittivät itsenäisyyden alkuvuosina hallitusta, tieto kauppojen todellisista syistä oli elinkeinoelämän eliitin tiedossa.

Asian laita oli toinen, kun valtio perusti Veitsiluodon sahat Kemin edustalle 1920-luvulla.

Tähän vaikuttivat afäärien lähtökohdat. Kun Gutzeitin kohdalla puhuttiin osakkeiden ostamisesta, Veitsiluodon sahojen myötä valtio perusti täysin uuden yhtiön.

Hankkeen isäntä, edistyspuolueen jäsen ja metsähallituksen ylijohtaja Aimo Kaarlo Cajander järkeili, että valtion kannatti perustaa Veitsiluoto, kun se samaan aikaan omisti 40 prosenttia Suomen metsistä. Valtio laittoikin taseensa töihin.

– Valtio ryhtyi kilpailijaksi muille metsäteollisuuden firmoille. Aiemmin Kemi-yhtiö ja Kajaani Oy pystyivät hallitsemaan rauhassa Pohjois-Suomen metsäteollisuutta. Yhtiöt eivät ylimalkaan kaipaa kilpailua, Kuisma sanoo.

Uusi tulokas nosti kasvaneen kysynnän vuoksi raakapuun hintaa, varsinkin kun Cajanderin mukaan valtion metsäteollisuuden piti olla tarpeeksi vahvaa parantaakseen metsänomistajien asemaa ja luodakseen tuloja valtiolle.

Cajanderin ajatukset saivat tukea eduskunnassa, jossa merkittävä osa edustajista oli maalaisliittolaisia metsänomistajia.

Liike-elämän ja metsäteollisuuden edustajat puolestaan nousivat takajaloilleen.

– On jännä, että vuoden 1918 tienoilla syntyivät lähes kaikki keskeiset elinkeinoelämän etujärjestöt, joita meillä on tänäkin päivänä, Kuisma sanoo.

Veitsiluoto ei kuitenkaan yksinään synnyttänyt elinkeinoelämän etujärjestöjä. Samaan aikaan Suomi itsenäistyi ja maahan syntyi demokratia, joka pakotti eri intressiryhmät vaikuttamaan paitsi kansanedustajien mutta myös kansalaisten mielipiteisiin.

Kuisman mukaan liike-elämä loi yhtäläisyysmerkit demokratian ja populistisen tietämättömyyden välillä. Kun se ei saanut läpi tavoitettaan kaksikamarisesta eduskunnasta, se sopeutui uuteen järjestelmään.

Toisin sanoen elinkeinoelämä alkoi rahoittaa eduskuntavaaliehdokkaita. Vuoden 1919 eduskuntavaaleissa Kuisman mukaan elinkeinoelämän etujärjestöt saivat 10–20 mieleistään edustajaa läpi.

Kokoava voima työssä oli Suomen teollisuusvaltuuskunta, jonka alle Suomen työnantajain keskusliitto STK, Suomen puunjalostusteollisuuden keskusliitto, Keskuskauppakamari ja Teollisuusliitto yhdistyivät vuonna 1935.

Outokumpu luo ympärilleen liike-elämää

Elinkeinoelämän etujärjestöjen taistelu valtionyhtiöitä vastaan ei ottanut tuulta purjeittensa alle itsenäisyyden ensimmäisinä vuosina. Paitsi että vaalituella oli vaikea saada ehdokkaita läpi, virkatiekään ei näyttänyt sen tasaisemmalta.

Tämä pakotti etujärjestöt palkkaamaan entistä enemmän asiantuntijoita, jotka pyrkivät vaikuttamaan päättäjiin. Toisaalta 1930-luvun lama teki yksityistämisestä järjetöntä, sillä yhtiöitä ei kannattanut myydä laskusuhdanteessa alihintaan.

Axel Solitander oli paitsi metsäteollisuuden etujen ajaja, mutta myös ministeri. Teollisuus- ja kauppaministerinä hän teki valtion omistamista yrityksistä osakeyhtiöitä. Museovirasto. Tarkastele kuvaa Museoviraston Kuvakokoelmat.fi-palvelussa: https://www.kuvakokoelmat.fi/pictures/view/HK19711215_164

Kun puunjalostusteollisuuden entisestä edusmiehestä Axel Solitanderista tuli teollisuus- ja kauppaministeri, hän laittoi alulle hankkeen valtionyhtiöiden muuttamisesta osakeyhtiöiksi. Kuisman mukaan taka-ajatuksena oli kaupata yrityksien osakkeet, kun aika poliittisesti ja taloudellisesti muuttuisi suosiolliseksi.

Solitanderin seuraaja ministerinä ja STK:n pitkäaikainen edunvalvoja Axel Palmgren vei projektin loppuun ja valtionyhtiöistä tuli osakeyhtiöitä vuonna 1931. Valtion omistus rajattiin kuitenkin vähintään 75 prosenttiin.

Muutos koitui Kuisman mukaan valtionyhtiöiden onneksi. Valtionyhtiöt eivät enää olleet valtion budjettitalouden puristuksessa, jolloin ne pystyivät varaamaan voittoja investointeihin ja mahdollisten tappioiden katteeksi.

Yhtiöitä ei enää koskenut sama julkisuus kuin valtion virastoja, jolloin ne pystyivät suojaamaan entistä paremmin liikesalaisuuksiaan.

Valtionyhtiö Outokumpu pääsi nauttimaan yhtiöittämisestä 1930-luvulla, jolloin yhtiön kasvutarina pantiin käyntiin. Yhtiön tarina kuitenkin alkoi jo ennen itsenäistymistä, jolloin virkamiehet ja liike-elämä väänsivät kättä yhtiön suunnasta.

Kysymys oli lopulta siitä, yhdistettiinkö Outokummun kaivos jo olemassa oleviin yhtiöihin, vai lähdettiinkö kaivosta kehittämään itsenäiseksi kaivos- ja metallialan yhtiöksi.

Outokummun rikkaille malmilöydöksille oli monia ottajia. Esimerkiksi suomalaiset metsäteollisuusfirmat olisivat mielellään käyttäneet kaivoksen rikkimalmia, sinkki olisi kelvannut metallinjalostukseen ja saksalainen kemianteollisuusjätti IG Farben hamusi kobolttia ja nikkeliä.

Kansantaloudellisesti ongelma oli siinä, että ulkomaiset yhtiöt halusivat Outokummun malmit raaka-ainelähteeksi omalle jalostusketjulleen. Mahdollisuus rakentaa rikkaan malmin varaan vahva metalli- ja kemianteollisuus Suomeen olisikin valunut hukkaan.

Yksi mies oli kuitenkin päättänyt kääntää kaikkien päät ja kehittää yhtiöstä monialaisen metalli- ja kaivosalan yrityksen. Kaivosinsinööri ja lopulta Outokummun toimitusjohtaja Eero Mäkinen halusi yhtiölle rahaa toiminnan laajentamiseen, rautateihin ja laitokseen.

Alku ei ollut helppo, sillä yhtiö tuotti tappiota ja ympäristöongelmat olivat Outokummun ympäristössä nykymittareilla katastrofaalisia. Samaan aikaan yhtiön sisällä käytiin valtataistelua toimitusjohtaja Mäkisen ja johtokunnan välillä.

Poliittiset vastustajat kuvasivat vuorineuvos Eero Mäkistä kulmikkaaksi, vallanhimoiseksi ja "koleeriseksi". Ominaisuudet saattoivat tosin olla hyveitä väännöissä Outokummun suunnasta. Rembrandt / Museovirasto. Tarkastele kuvaa Museoviraston Kuvakokoelmat.fi-palvelussa: https://www.kuvakokoelmat.fi/pictures/view/HK19870108_265

Johtokunnan puheenjohtaja Wäinö Tammenoksa ja Mäkinen taittoivat peistä, pitikö Outokumpu yhdistää Kemiran edeltäjän Valtion rikkihappo- ja supersulfaattitehtaiden kanssa vai ei.

Johtokunta palkkasi Mäkisen tilalle jo korvaajan, mutta toimitusjohtaja "ei suostunut vetämään johtopäätöksiä". Mäkinen masinoi johtokuntaa vastaan lehtikirjoittelua, jonka mukaan se Tammenoksan johdolla edisti yhtiölle "vieraita intressejä".

Suuntataistelu loppui vasta kun Mäkinen sai osan valtioneuvostosta puolelleen ja johtokunnan vaihdettua mieleisekseen. Mäkisen kanta voitti ja yhtiö alkoi kehittää itsestään itsenäistä kaivos- ja metallialan yritystä 1930-luvulta lähtien.

Yhtiö noudatti Kuisman mukaan viisaan perässäkulkijan taktiikkaa. Yhtiö imitoi alan parhaita ratkaisuja ja samalla innovoi uusia tuotantomuotoja kuten maailmankuullun liekkisulatusmenetelmän.

– Maailman edistyneimpään tarttumisesta kasvoi Mäkisen Outokummussa syväkulttuuri. Yhtiön uudet jalostuslaitokset edustivat alansa ja aikansa teknologian avantgardea, Kuisma sanoo.

Avantgardella viitataan taidemuotoon, jossa rikotaan rajoja ja kokeillaan uutta. Outokumpu perustikin muun muassa maailman ensimmäisen ja suurimman kuparia valmistavan sähkösulaton, kupari- ja metallitehtaita, toimitti rikkiä kemian- ja paperiteollisudelle ja raaka-aineet uudelle yksityiselle kotimaiselle teräs-, koboltt- ja kaapeliteollisuudelle.

Jotakin hurjasta kasvusta ja kannattavuudesta kertoo se, että isoista investoinneista huolimatta yhtiö oli 1930-luvun lopussa velaton.

Toiset yritykset hyötyivät Outokummun menestyksestä. Esimerkiksi Outokummun kuljetukset teki Antti Wihurista maan rikkaimman laivanvarustajan ja Nokian edeltäjä Suomen kaapelitehdas lähti yhteistyön ansiosta nopeaan kasvuun.

– Missään maailmassa ei ollut sellaista yksityistä liiketoimintaa, joka olisi ymmärtänyt liikeintressikseen Outokummun ja siihen verkottuneen metalli-, kemia- ja paperiteollisuusklusterin synnyttämisen Suomen eduksi, Kuisma sanoo.

Kuisman mukaan ainut tarjolla ollut vaihtoehto valtiollliselle yhtiölle olisi voinut olla saksalainen, ruotsalainen tai angloamerikkalainen suuryritys, joka olisi tyhjentänyt kaivoksen vauhdilla ja jättänyt taakseen vain kaivosjätteen.

Suomalainen metalliteollisuus olisi oleellisilta osilta jäänyt syntymättä.

Neste luo öljyteollisuuden Suomeen

Toisen maailmansodan jälkeen Eurooppa näytti toiselta kuin ennen. Rautaesirippu leikkasi Euroopan kahteen osaan, josta itäisellä puolella vallitsi kommunistinen järjestelmä.

Tosin valtion rooli nähtiin merkittävänä myös monissa Länsi-Euroopan maissa, eikä Suomi kahden rintaman välissä tehnyt poikkeusta. Valtio perusti muun muassa Nesteen, Typpi Oy:n, Rautaruukin, Finnairin ja Valmetin. Valtioyhtiöiden toinen kierros lähtikin liikkeelle 1950- ja 1960-luvuilla.

Näistä kaikista epätodennäköisin oli öljy-yhtiö Nesteen toteutuminen. Ensimmäisenä ajatuksen kotimaisesta jalostamosta ja suurista öljyvarastoista keksi everstiluutnantti Väinö Vartiainen,joka talvisodan aikana joutui todistamaan öljytankkerien kääntymistä Itämerellä.

Oma öljyjalostamo ja polttoainevarastot olivat keskeistä huoltovarmuuden kannalta. Ilman polttoainetta hävittäjät eivät nousseet taivaalle, taistelualukset eivät lähteneet satamasta eivätkä tankit liikkuneet maastossa.

Ajatusta valtiollisesta öljy-yhtiöstä arvosteltiin niin kotimaassa kuin ulkomaillakin. Yhdysvaltalaiset ja brittiläisen öljy-yhtiöt saivat emämaansa lähettämään Suomelle nootteja.

– Suuret ylikansalliset öljyjätit eivät katsoneet hyvällä silmällä Nestettä. Vaikka Suomi oli pieni markkina, Neste rikkoi heidän markkinaintressejään. Isot byrokratiat toimivat oman logiikkansa mukaan pienissäkin asioissa, Kuisma sanoo.

Tilannetta ei nähty itänaapurissa sen myönteisemmin. Neuvostoliitto epäili hankkeen olevan Naton salajuoni, jolla se hankkii sillanpäänaseman öljylleen.

Kotimaassa puolestaan vastustettiin riskialtista hanketta, joka uhkasi viedä suomalaiset tärkeiden läntisten kauppakumppanien kanssa riitoihin. Varsinkin metsäteollisuutta kaupan vaikeutuminen pelotti.

Osaa ajatus valtiollisesta yrityksestä ei myöskään miellyttänyt. Hankkeen yksi isännistä Uolevi Raade myönsi myöhemmin, etteivät he aluksi tienneet, millaista vastustusta hanke herättää kansainvälisesti.

Solmut vähitellen aukesivat, kun Neuvostoliitto innostui kilpailemaan jalostamon laitos- ja öljytoimituksista. Samalla suomalaisten kumppanina ollut yhdysvaltalainen konsulttiyhtiö Lummus sai puristettu maailman johtavalta suurvallalta vientiluvat tekniikalleen.

Nesteen Naantalin jalostamon rahoituksesta käytiin eduskunnassa tiukka vääntö. Lopulta valtio antoi takaukset laitoksen rahoitukselle. Salonen L. H / Museovirasto. Tarkastele kuvaa Museoviraston Kuvakokoelmat.fi-palvelussa: https://www.kuvakokoelmat.fi/pictures/view/HK19780419_183

Kaikkien vaiheiden jälkeen Suomeen saatiin luotua metsäteollisuuden rinnalle täysin uusi teollisuuden ala. Monet Suomessa vierailleista ulkomaalaisista tarkkailijoista eivät voineet uskoa sitä, mitä täällä oli saatu aikaiseksi.

Neuvostoliittolaista öljyä jalostettiin länsimaisella tekniikalla. Neste ei kuitenkaan tyytynyt pelkkiin saavutettuihin asioihin.

Yhtiön toimitusjohtaja Uolevi Raade haaveili yhtiön perustamisen jälkeisinä vuosina puukuitujen ja petrokemian yhdistämisestä.

– Maailma tarvitsee hullujen unelmia ja viisaiden ihmisten tekoja. Viisauden minä jätän muille, Raade kirjoitti.

Haaveet eivät jääneet pelkästään hulluuden asteelle. Neste valmistaa nykyään biodieseliä palmuöljystä. Samalla se laskee olevansa maailman suurin uusiutuvia polttoaineita jätteistä ja tähteistä valmistava yhtiö.

Suomi ilman valtionyhtiöitä: "erämaata ja sellutehdas”

Markku Kuisman mukaan elinkeinoelämä alkoi saada tavoitteitansa läpi 1980-luvulta lähtien. Valtion omistuksia alettiin vähitellen purkaa ja pääministeri Juha Sipilä (kesk.) on puhunut taseiden laittamisesta töihin.

Yhtiöiden osakemyynneistä pitäisi saada tuloja, joilla voitaisiin rahoittaa kasvua vauhdittavia kärkihankkeita. Hankkeet tuskin pitävät sisällään uusien valtionyhtiöiden perustamisia.

Mikä sitten oli ja on valtionyhtiöiden merkitys Suomelle?

– Voi kärjistää, että Suomi olisi pelkkää erämaata, yksi sellutehdas ja kaksi sahaa, jos täällä olisi tyydytty vain markkinoiden toimintaan.

Helsingin yliopiston Suomen ja Pohjoismaiden historian professori Markku Kuisman mukaan valtio kiihdytti Suomen teollistumista. Valtiolla voi yhä olla roolia elinkeinoelämässä. Pekka Tynell / Yle

Suomessa on myös epäonnistuneita esimerkkejä valtionyhtiöistä. Kuuluisin näistä on kuvaputkitehdas Valco, josta Kuisma on kirjoittanut Suomen pahimmat bisnesmokat –kirjassaan.

Hanke kuvaputkitehtaasta pantiin vireille Kalevi Sorsan (sd.) hallituksen toimesta vuonna 1974. Seuraavassa hallituksessa ministerinä ollut Sorsa laittoi koko arvovaltansa peliin hankkeen läpiviemiseksi, vaikka laskelmat osoittivat hankkeen kannattamattomaksi.

Kuvaputkitehdas avattiin elokuussa 1978 ja sen jälkeen kaikki meni pieleen. Tuotantoa ei missään vaiheessa saatu täysin käyntiin ja ensimmäisenä toimintavuonna 100 000 kuvaputken tuotantotavoitteesta saavutettiin vain prosentti eli tuhat.

Kuvaputkien valmistus lopetettiin puolitoista vuotta tuotannon käynnistymisen jälkeen. Hanke katkaisi joidenkin arvioiden mukaan Sorsan presidenttitien ja osoitti, ettei poliitikoiden sotkeutua liike-elämään heppoisin perustein.

Kuisma pitää Valcon tapausta kuitenkin poikkeuksena, johon aina vedotaan puhuttaessa valtionyhtiöistä.

– Valco on puhdasverinen poikkeus isosta säännöstä, eikä tätä voi käyttää keskeisenä argumenttina. Samalla jätetään katsomatta menestystarinoihin, jotka vielä tänään ovat elossa ja aktiivisessa toiminnassa.

Kuisman sanoma tiivistyykin siihen, ettei valtiota pidä sulkea lähtökohtaisesti elinkeinoelämän ulkopuolelle.

– Meidän ei pidä sulkea yhtä mahdollisuutta pois väärien uskomusten tai intressitahojen painostuksen perusteella. Elinkeinoministeri Jan Vapaavuori (kok.) osoitti Turun telakan pelastamisessa, että valtio yhä voi, kykenee ja pystyy.

Helsingin yliopiston Suomen ja Pohjoismaiden historian professorin Markku Kuisman Kova talous –haastattelu julkaistaan maanantaina 29.8.2016 Ylen nettisivuilla.