Pääministeri Juha Sipilä (kesk.) on johtanut Suomea perheyrityksen johtajan ottein. Hän on osoittautunut aloitteelliseksi, määrätietoiseksi ja sitkeäksi johtajaksi. Sipilä lupasi pistää Suomen kuntoon ja onnistuikin siinä hallituksineen jossain määrin.

Maassa on nyt 140 000 työllistä enemmän kuin hallituskauden alkaessa. Työllisyysaste on kohonnut yli 4 prosenttiyksikköä, 72 prosenttiin. Osaksi tämä on hallituksen ansiota, osaksi seurausta korkeasuhdanteesta.

Hallitus on myös saanut valtion velan kasvun kuriin, pitänyt veroasteen vakaana ja kiristänyt maahanmuuttopolitiikkaa.

Näitä Juha Sipilän hallituksen saavutuksia tuskin kukaan muistaa pitkään. Niiden muisto on jo hautautumassa hallituksen massiivisimman hankkeen, sote-uudistuksen romahtaneiden raunioiden alle.

Laittaessaan Suomea kuntoon Sipilä on tahtomattaan hajottanut oman puolueensa, keskustan. Syy tapahtuneeseen vahinkoon on yksinkertainen.

Suuri osa vähävaraisista kansalaisista kokee, että hallituksen säästötoimien maksumiehinä ovat olleet palkansaajat, työttömät, opiskelijat ja eläkeläiset. Heitä on paljon myös keskustan jäsenistössä.

Keskustajohtoinen hallitus on tehnyt kokoomuslaista politiikkaa

Sipilän keskustajohtoinen hallitus on ollut monessa suhteessa poikkeuksellinen. Se on tehnyt porvarillisinta hallituspolitiikkaa miesmuistiin. Hallituksen linja on ollut pikemmin kokoomuslainen kuin keskustalainen.

Tämä on näkynyt ennen kaikkea siinä, miten hallitus on suhtautunut työmarkkinoihin ja palkansaajien etujärjestöihin.

Hallitus asetti ohjelmassaan tavoitteekseen niin sanotun yhteiskuntasopimuksen solmimisen työmarkkinaosapuolten kanssa. Sillä oli määrä alentaa yksikkötyökustannuksia vähintään viidellä prosentilla.

Tavoitettaan hallitus ajoi uhkaamalla palkansaajajärjestöjä pakkolaeilla. Voimaan astuessaan ne olisivat heikentäneet kaikkien suomalaisten työehtoja. Temppu aiheutti pahan särön palkansaajajärjestöjen ja hallituksen suhteisiin ja johti massiivisiin mielenosoituksiin.

Lopulta palkansaajapuoli teki kuitenkin kompiomissiesityksen ja sopimus syntyi. Ratkaisu nimettiin kilpailukykysopimukseksi (kiky).

Se leikkasi palkansaajien ja työttömien etuisuuksia huomattavasti. Esimerkiksi julkisen sektorin työntekijöiden lomarahat ja ansiosidonnainen työttömyysturva heikkenivät roimasti.

Samanaikaisesti sopimus kevensi työnantajilta perittyjä vakuutusmaksuja ja siirsi kustannuksia palkansaajien kannettavaksi.

Sopimusprosessi kärjisti poliittista vastakkainasettelua oikeiston ja vasemmiston välillä huomattavasti. Jännite pysyi kireänä Sipilän hallituksen viime metreille asti.

Sitä vahvistivat ennen muuta hallituksen voimaan saattamat työttömyysturvan aktiivimalliratkaisut. Vasemmisto-oppositio puolestaan laittoi kapuloita hallituksen rattaisiin jarruttamalla sote-uudistusta eduskunnan valiokunnissa.

Hallitus on halunnut suitsia ay-liikkeen valtaa

Pyhäkoulupojan oloinen Juha Sipilä on osoittautunut kovapintaiseksi poliitikoksi. Monet palkansaajajärjestöjen aktiivit pitävät Sipilää eräänlaisena Suomen Thatcherina hänen työmarkkinapoliittisen linjansa vuoksi.

Sipilän hallitus on halunnut purkaa maan korporatiivisia valtarakenteita, murentaa ay-liikkeen vahvaa asemaa ja supistaa hallituksen ja työmarkkinajärjestöjen perinteistä kolmikantayhteistyötä.

Työnantaja- ja yrittäjätahoja suosinut politiikka on ollut erityisesti keskustan hallituskumppanin kokoomuksen mieleen. Siksi kokoomuksen kenttäväki toivoisi puolueensa pystyvän jatkamaan hallitusyhteistyötä keskustan kanssa.

Eläkkeellä oleva työnantajaleirin neuvottelijakonkari Lasse Laatunen on kuitenkin arvioinut, että hallitus on työmarkkinakysymyksissä “istunut pelisilmänsä päällä (siirryt toiseen palveluun)”. Tulevissa vaaleissa tuo virhe saattaa kostautua hallituksen kummallekin pääpuolueelle, keskustalle ja kokoomukselle.

Vaalikentillä kuplii protestimieliala

Monet vähävaraiset kokevat yhä puoluekannoistaan riippumatta, että hallitus on jakanut Suomea köyhiin ja rikkaisiin. Protestimieliala kytee vaalikentillä. Tunnelmia kärjistää muun muassa kohu vanhustenhoidon tilasta.

Hallituksen kaaduttua poliittisella oppositiolla on tuhannen taalan paikka massiiviselle poliittiselle offensiiville. Se voi muistuttaa äänestäjiä kaikista hallituksen toimeenpanemista ikävistä leikkauksista.

Oppositio koettaa varmasti myös syyllistää hallituspuolueita sote-uudistuksen haaksirikosta ja sosiaali- ja terveyspalveluiden kaikista heikkouksista. Samoilla syytteillä hallituspuolueet käyvät opposition kimppuun.

Suuri osa äänestäjistä on ärtymyksen, turhautuneisuuden ja hämmennyksen tilassa. Edessä ovat todennäköisesti protestivaalit. Se, minne kaikkialle äänestäjien protesti lopulta kanavoituu, on vielä mysteeri.