מה שקורה כיום בציבוריות החברתית הישראלית הוא מוזר ואפילו מפתיע.

מצד אחד, מדי יום מקבל הציבור מידע חדש על הידרדרות במצבו הכלכלי: עלייה באי שוויון, עלייה ביוקר המחיה ובמחירי הדיור, ירידה בתמיכות שהוא מקבל מהשלטון; בשיח הכלכלי של השנה האחרונה התעורר הנושא של תעסוקת צעירים, כשהפעם ברלין היא יעד ההגירה הסמלי; סיפורים על טייקונים, תספורות, ועדי עובדים שמקבלים פנסיות ותנאי שכר מנותקים מהמציאות, כמו גם שיטות העבודה של “מועדון” המחוברים והמקושרים, עולים מדי יום לעמודי החדשות - ואפילו לתוכניות סאטירה עממיות כמו “ארץ נהדרת”.

אבל הציבור אינו יוצא לרחובות ומביע את תסכולו. בעוד סיפורים פחותים בחומרתם הוציאו בקיץ 2011 יותר מחצי מיליון איש לרחובות, וגרמו להקמתם של עשרות מאהלי מחאה במשך קיץ שלם, כיום כמעט שאף אחד אינו מפגין ואינו מוחה. למעט הבלחות מזדמנות בפייסבוק, המחאה כמעט שנעלמה - דווקא כשהמציאות הכלכלית של רבים קשה יותר משהיתה ב־2011, ודווקא כשהתודעה הציבורית על תהליכים כלכליים ועל קבוצות אינטרסים שגורפות לכיסם כספים מהציבור עמוקה יותר.

דעיכת הרוח של 2011 היא בחלקה תהליך טבעי. כל גל של התלהבות ותקוות חדשות גורלו להיחלש, ודאי אם סיכויי התממשותן נמוכים. אבל כמעט שלוש שנים לאחר אותה תקופה, מדוע המחאה לא מתעוררת מחדש? מדוע היא לא מרימה ראש? ובמילים אחרות: מה - או אולי, מי - הרגו את המחאה?

כשנשמעת הטענה ש”המחאה מתה”, רבים ממהרים להזדעק ולטעון את ההפך. “המחאה לא מתה – היא רק שינתה צורה”, אמרו לנו כמה מאלה שהובילו את אירועי 2011, “למשל, בפעילות בפייסבוק, בקבוצות קטנות, ובכנסת”. זה נכון: אם יש ספק עד כמה קבוצה בפייסבוק וכמה אלפי “לייקים” הם אקט של מחאה, ברור לחלוטין שמחאת האוהלים שינתה את המפה הפוליטית של ישראל. כל המומחים מסכימים שבקיץ 2011 חשש בנימין נתניהו ליציבות שלטונו, ועשה כל שניתן כדי להרגיע את הרוחות: הוא נפגש ישירות עם אנשי המחאה, כינס מסיבות עיתונאים והציג רפורמות לענף הדיור, ניהל מו”מ מוזר עם התאחדות הסטודנטים והקים את ועדת טרכטנברג.

בקרב אנשים שהשתתפו במו”מ לשחרור החייל החטוף גלעד שליט, באותם ימים ממש, מקובל כיום לקבוע שהעסקה נחתמה בגלל המחאה: נתניהו הרגיש שהוא חייב להביא לאומה משהו שיסיט את תשומת הלב הציבורית מההפגנות, וכך התפשר וקיבל את עסקת החליפין שהוצעה לו. בהמשך, גם לאחר שהגיע החורף והאוהלים פורקו, הכתיבה המחאה את תוצאות הבחירות לכנסת. על בסיס קמפיין שהתבסס על ערכי המחאה – הקריאה “איפה הכסף” והפנייה ל”מעמד ביניים” – הכניס יאיר לפיד לכנסת 19 מנדטים, יותר מכל סקר ותחזית. כמה ממובילי המחאה, בהם איציק שמולי וסתיו שפיר, נכנסו במקום ריאלי למפלגת העבודה והפכו לחברי כנסת. אפילו ששת המנדטים של מרצ נטועים עמוק במחאה החברתית.

גם כיום הצלקת שהמחאה ההיא השאירה על המערכת הפוליטית טרם הגלידה. הנושאים החברתיים נמצאים גבוה על סדר היום של הח"כים, ואילו ועדי העובדים במגזר הציבורי חזקים מאי פעם – בעוד הממשלה חלשה מתמיד. במגזר הפרטי החליטו עובדים רבים להתאגד, גם על חשבון מאבק עם המעסיקים, למשל בחברות הסלולר והביטוח. אלה רעיונות שכלל לא היו באים לעולם ללא המחאה החברתית של 2011. ועדיין, דווקא על רקע ההשפעה העמוקה שלה על הממשל, דווקא על רקע הרעה במצבו של הציבור, ודווקא על רקע העלייה בתודעה הכלכלית־חברתית - הרחובות שקטים. למה?

השמאל חנק אותה

התשובה אינה חד־משמעית ואינה פשוטה. היא מורכבת מכמה סיבות וכמה חלקים, ועל משקלו היחסי של כל אחד מהם אין הסכמה, לא בקרב מי שעקב אחרי המחאה ולא אצל אלה שהיו חלק ממנה. ובכל זאת, אפשר להתחיל במסקנה אחת מפתיעה: השמאל הפוליטי הישראלי הוא האחראי למותה של המחאה. והנה מדוע:

מתחילתה לא היתה המחאה החברתית של 2011 מזוהה עם מפלגה או אג’נדה פוליטית מובהקת. היא היתה איחוד של כמה קבוצות שהתחברו סביב מוטיב כללי אחד בשם “צדק חברתי”. בהובלתה של דפני ליף שהקימה אוהל בשדרת רוטשילד פשוט כי התקשתה לממן את שכר הדירה, התמקדה המחאה בימיה הראשונים במחירי הדיור. לאחר מכן הצטרפו צעירים נוספים שזעקו נגד טייקונים, תספורות, הון־שלטון. לאחר מכן הוסיפו על כך קריאות על הון־שלטון־עולם תחתון, וגם הון־שלטון־עיתון – כולל כרזות שנשאו את תמונותיהם של נוחי דנקנר, יצחק תשובה ואילן בן דב.

בדרך, בשדרה, התאספו והצטרפו למוחים קבוצות מחאה נגד שכר הפסיכולוגים, נגד ניסויים בחיות, אוהדי כדורסל שביקשו לסגור חשבון עם ראש העיר חולדאי על הריסת אולם “הפועל” ברחוב אוסישקין, ונשים שצעדו עם עגלות ומחו על העלות הגבוהה של גידול ילדים. המכנה המשותף היה זה: הנושאים השונים, והמחאה כולה, לא היתה מזוהה עם מפלגה או תנועה פוליטית. כך, כל אחד יכול היה להתחבר אליה. נושא יוקר המחיה, הדיור ועתיד הילדים לא שייך לאף מפלגה. לא משנה מה הדעות הפוליטיות של אדם – הוא מצא במחאה נושאים שמדברים אליו.

אלא שלאחר זמן לא רב זיהו השמאל הישראלי והמנגנון של מפלגת העבודה את הלחץ שהמחאה מפעילה על נתניהו ואת האפשרות לנצל אותה ככלי לניגוח ממשלתו. הם חיפשו ומצאו דרך להתחבר אליה, חלק מפעילי המחאה זיהו הזדמנות להיכנס לכנסת, ואילו ההסתדרות וועדי העובדים החזקים, למרות הביקורת נגדם, הצליחו לנצל את האנרגיות של המחאה לטובת האג’נדה שלהם. כך, שבועות מעטים לאחר שהוקם האוהל הראשון בתל אביב, לקחה המחאה פנייה חזקה שמאלה ויישרה את המסרים שלה עם אלו של השמאל, אז בהובלת שלי יחימוביץ’.

מרגע שהמחאה זוהתה עם השמאל החלה הספירה לאחור עד לחיסולה. מי שלא ראה עצמו כאיש שמאל כבר לא יכול היה להצטרף אליה – ואלה הרי מהווים כשלושה רבעים מתושבי המדינה. על יוקר מחיה, מחירי דיור, הון־שלטון ושחיתות ציבורית מאות אלפי אנשים שמחו לצאת מהבית. על תמיכה בשמאל הכלכלי, בוועדי העובדים ובשלי יחימוביץ' - הרבה פחות. בשכונות ובערים שמחוץ לגוש דן העסק היה אבוד לחלוטין: מצביעי הליכוד או מפלגות הימין לא יכלו לחבור למחאה שכזו. אפילו אלה שכן הזדהו עם יחימוביץ’ איבדו עניין במחאה, מפני שמבחינתם הם כבר יביעו את מחאתם בקלפי, בבחירות הקרובות. זה פשוט: בציבוריות הישראלית, ברגע שמחאה הופכת לפוליטית, אין בה יותר צורך. מכאן, התהליך הדמוקרטי הרגיל יעשה את שלו, בבחירות.

עברו לתצוגת גלריה מאהל רוטשילד מתקפל, אוקטובר 2011 צילום: דניאל בר און

התקשורת הרדימה אותה

היו עוד סיבות לדעיכת המחאה. אחת הבולטות שבהן היא העדר מנהיגות: לאחר כמה שבועות איבדה המחאה את הנהגתה, שהחלה להתפורר מבפנים על רקע סכסוכי דרך וסכסוכים אישיים. שיטת “תקיעת הטריז” ו”הפרד ומשול” של הפוליטיקאים הממוסדים הצליחה. חלק ממנהיגי המחאה ביקשו לפנות שמאלה ולהפיל את הממשלה, חלקם העדיפו להתמקד בנושאים המקוריים, ואחרים שאפו לבנות לעצמם קריירה פוליטית. בלי הנהגה, ובלי פנים שציבור המוחים יכול להזדהות עמם, קשה להעביר מסר ולרתום אנשים.

סיבה שלישית היא התקשורת: בימים הראשונים, מהקמת קומץ האוהלים הראשון, כלי התקשורת הישראליים תמכו במחאה והתלהבו ממנה. כולם, כולל הערוצים הפופולריים כערוץ 2 וקבוצת "ידיעות אחרונות", העניקו למחאה סיקור אוהד והעלו אותה לראש סדר היום הציבורי, בעוצמה שמעולם לא נראתה כמותה. באותם ימים זה התאים לכולם: הסיפור היה מרתק ומייצר רייטינג, רבים מהכתבים והעורכים התלהבו, ובעיקר – המחאה תקפה את שלטונו של נתניהו ואותו אישית. זו אג’נדה שהתאימה באופן מושלם לכמה מגופי התקשורת, שתקפו את נתניהו בכל הזדמנות.

אלא שלאחר כמה שבועות חל שינוי בדגשים של המחאה, והאינטרסים של אותם כלי תקשורת השתנו. מרגע שהמחאה עברה לעסוק בטייקונים ובבנקאים, משנשמעו קריאות לחרם על חברות גדולות, בהן כאלה עם תקציבי פרסום גדולים, ומרגע שנחלשה הביקורת נגד נתניהו והחל שיח על ה”שיטה” שככה ההתלהבות של התקשורת. גורמים מהנהגת המחאה יודעים לספר שהמסרים מצד חלק מהעורכים היו חדים וברורים: “נתנו לכם רוח גבית מעל ומעבר, אבל זה נגמר”, אמרו להם, ו”אם תביאו מיליון איש לרחובות, נכתוב על זה. אם לא - אז לא”. מאז התקשורת ממשיכה להיות זהירה ואינה ממהרת לקדם שום מחאה. בלי תקשורת המונים מסיבית קשה מאוד – כמעט בלתי אפשרי – להביא עשרות ומאות אלפי אנשים למחאה על עניין מעורפל כמו “צדק חברתי”. התקשורת מעדיפה למכור לציבור תוכניות ריאליטי.

רביעית: הרשויות למדו איך לעצור ניצני מחאה כאשר הם עדיין קטנים. כשדפני ליף ניסתה שוב להציב אוהל בתל אביב, הגיעו מיד פקחים שסילקו את ה”מפגע” מהמקום. כך יקרה כנראה לכל מי שינסה. גם המשטרה ערנית: המפכ”ל יוחנן דנינו אמר לא מזמן כי הוא חושש שהמחאה תתחדש, ובאלימות, הפעם סביב נושאים כמו פיטורים ואבטלה. אפשר להעריך שהמשטרה תפעל כדי לעצור ולפזר ניצני מחאות ב”נחישות”, ובוודאי שלא תאפשר ל”וודסטוק” חדש לקום בשדרה מרכזית של עיר גדולה.

בקרב בוגרי המחאה יש גם מי שטוענים שהיא דעכה כי “הציבור פשוט התעייף”, “הציבור מיואש”, או “הפיגוע באילת החזיר את סדר היום הביטחוני”, אך נראה שאלה הסברים חסרים. התסכולים שהוציאו אנשים לרחוב לפני שלוש שנים רק החריפו, ותקופה כזו ארוכה מספיקה כדי לגייס כוחות חדשים. הסבר משכנע יותר הוא שמחאה רחבה יכולה להתפרץ בישראל רק סביב נושאים שאינם מזוהים עם אף מפלגה. החזרת שטחים, חרדים־חילוניים, ועדי עובדים ועבודה מאורגנת, כל אלה נושאים שעליהם הציבור מביע את עמדתו באמצעות הקלפי ובמסלולים הרגילים. ביום בו יעלו נושאים כואבים, רעיונות חדשים וחלופות מלהיבות לסדר החברתי הקיים - ובתנאי שהמפלגות לא ישתלטו עליהם וינכסו אותם לעצמן - יהיה סיכוי למחאה משמעותית להתחדש.

הכתבה מתפרסמת בגיליון פברואר של מגזין TheMarker

למנוי למגזין, חייגו: 5200*