Emmanuel Macron hade redan vid femton års ålder utvecklat stora färdigheter som skådespelare. Det insåg hans dramalärare vid La Providencegymnasiet i Amiens, den då 39-åriga trebarnsmodern Brigitte Trogneux. De inledde snart ett förhållande som slutade i att Brigitte skilde sig och så småningom gifte sig med den 24-år yngre Emmanuel. De senaste åren har hon enbart ägnat sig åt Macrons karriär och använt sina dramakunskaper för att finslipa hans kommunikationsfärdigheter.

Igår kväll sattes de på prov när han efter flera veckors tystnad mitt under De gula västarnas landsomfattande protester höll ett tal till folket. Ett tal inspelat på Elyséepalatset, till formen likt de alla hans företrädare använt sig av. En pampig fasadbild från ett upplyst presidentpalats, musik därtill och så en välsminkad president i en förgylld karmstol. I bakgrunden trikoloren och EU-flaggan.

Till en början höll det. Emmanul Macrons arrogans syntes som bortblåst, det fanns en ny mjukhet – även när han inledningsvis fördömde de senaste veckornas våld och förstörelse och lovade tuffa tag från ordningsmaktens sida om det upprepades. Han till och med bad om ursäkt för att han stundtals uppfattats som arrogant och tillade att han förstod att många fransmännen hade det tufft ekonomiskt. Visserligen inte hans fel, utan mycket härrörde från de gångna fyrtio årens vanstyre.

Sedan kom en uppsjö av ekonomiska initiativ som skulle förbättra livet för alla som uppbar fransk minimilön, de som hade låg pension, han lovade höjda sysselsättningsbidrag och gav uppmaningar till företagare om att ge sin personalen julgåva i form av pengar som inte skulle beskattas. Frågan är vad som gömmer sig i dessa sysselsättningsbidrag.

Det hela tog 13 minuter. Men efter det att presidenten uttalat sitt ”Vive la Republique” och hans bild tonats bort i TV rutorna så bröts en del av den förtrollning som föreställningen försatt publiken i. De Gula västarna, TV, radio och skrivna medias alla krönikörer, experter på ekonomi och sociala frågor, drivor av oppositionspolitiker och fackföreningsledare började analysera vad som sagts.

Frankrike vore inte fransmän om alla vore ense om vad presidenten egentligen lovat. Men flera svagheter framkom direkt:

Presidents löfte om att den franska statligt reglerade minimilönen SMIC skulle höjas från första januari med 100 euros var inget annat än ett bra förvandlingsnummer. En del av de pengarna ligger i den årliga automatiska höjningen av SMIC. De resterande var ett löfte från valkampanjen som nu bara accelererats. Tanken var att höjningen skulle skett under fler år, men nu tidigarelades den..

Höjningen av en solidaritetsskatt, CSI, som skulle inträtt vid årsskiftet för pensionärer, drogs nu tillbaka för alla som har pensioner under motsvarande 20 000 kr i månaden. Men i kronor räknat blir det inte mer än ett par hundralappar.

Övertidsarbete ska skattebefrias. Här säger kritikerna att det hade varit bättre att satsa på nyanställningar för att få ner arbetslösheten.

Privata sektorn uppmanades att på frivillig väg ge sina anställda en bonus, med tak på tiotusen kronor. Också denna skatte och avgiftsbefriad. Men här reagerade småföretag och pressade branscher direkt och konstaterade att det inte fanns några extra pengar att betala ut.

Dessutom lovades i breda penseldrag en rad reformer som närmast kan liknas vid ett socialdemokratiskt utredningsregn.

Lättnader för deltidsarbetande, sjukskrivna, arbetslösa och de grupper som har löner strax ovanför minimilönen lyste med sin frånvaro.

I dagsljus på tisdagsmorgonen tog kritiken klart överhanden. Det visade sig att presidenten, utan att informera sina ministrar, gjort utspel som hans regering dagen innan sagt blankt nej till. Han hade inte lovat några skärpningar för storföretag eller extremt rika privatpersoner. Det fanns i hans tal inga inget konkret om hur dessa, som det uppskattades, ca 14 miljarder euros i lättnader för utsatta grupper skulle finansieras.

Vad händer nu? De gula västarna är inte en homogen grupp. De har ingen ledning. Demonstranternas sociala och ekonomiska situation varierar. Vad de har gemensamt är en känsla av att vara förbisedda, snarast föraktade av eliten i Paris. Den känslan lyckades Emmanuel Macron inte driva bort i sitt TV- framträdande.

Åtskilliga intervjuade hävdade på tisdagen att de tänkte fortsätta sina protester. Frågan är hur länge de orkar i kylan och mörkret. För fransmännen är det som om första akten i ett nationellt drama nu utspelats. Alla vet att föreställningen inte är över. Hur mycket dramatik som återstår spekuleras det nu om.

Många är det som tror att akt två kommer att bestå i att nuvarande regering med premiärminister Edouard Philippe kommer att tvingas avgå framöver.