Karl XII.

Kung Karl, den unge hjälte,

Han stod i rök och damm.

Han drog sitt svärd från bälte

Och bröt i striden fram.

"Hur svenska stålet biter,

Kom, låt oss pröva på!

Ur vägen, moskoviter!

Friskt mod, I gossar blå!"

Och en mot tio ställdes

Av retad Vasason.

Där flydde vad ej fälldes;

Det var hans lärospån.

Tre konungar tillhopa

Ej skrevo pilten bud.

Lugn stod han mot Europa,

En skägglös dundergud.

Gråhårad statskonst lade

De snaror ut med hast:

Den höge yngling sade

Ett ord, och snaran brast.

Högbarmad, smärt, gullhårig,

En ny Aurora kom;

Från kämpe tjugoårig

Hon vände ohörd om.

Där slog så stort ett hjärta

Uti hans svenska barm,

I glädje som i smärta

Blott för det rätta varm.

I med- och motgång lika,

Sin lyckas överman,

Han kunde icke vika,

Blott falla kunde han.

Se, nattens stjärnor blossa

På graven länge se'n,

Och hundraårig mossa

Betäcker hjältens ben.

Det härliga på jorden,

Förgängligt är dess lott.

Hans minne uti Norden

Är snart en saga blott.

Dock -- än till sagan lyssnar

Det gamla sagoland,

Och dvärgalåten tystnar

Mot resen efter hand.

Än bor i Nordens lundar

Den höge anden kvar;

Han är ej död, han blundar,

Hans blund ett sekel var.

Böj, Svea, knä vid griften,

Din störste son göms där.

Läs nötta minnesskriften,

Din hjältedikt hon är.

Med blottat huvud stiger

Historien dit och lär,

Och svenska äran viger

Sin segerfana där.

1818.

