Den 26:e december 2004 rapporterade Ekot om en jordbävning i indiska oceanen. En tsunami hade dragit in över stränderna, Thailand var drabbat, och på landets stränder befann sig julfirande svenskar. Den 26:e december 2004 skulle komma att prägla Sverige. För vad som hände den där dagen, var en nationell tragedi, som blottlade bristerna i vår krisberedskap.

Den här gången handlar det om en kris i vårt eget land. Ansvaret för brandbekämpningen har inledningsvis legat på de drabbade kommunerna. I tisdags tog staten över ansvaret. Situation och ansvarfördelning är inte i alla delar jämförbara. Men i grunden handlar både Tsunamin och branden i Västmanland om den svenska krisberedskapen och vår nationella krishanteringsförmåga.

Skog för enorma belopp har brunnit ner, människor har fått lämna sina hem, tvingats ta emot besked om att deras hus brunnit ner, en människa har dött. Människor har befunnit sig vid gränsen till ett eldhav, och inte fått tillräcklig information, vilket bland annat Lotta Gröning, Expressenjournalist och boende i ett av de drabbade områdena, vittnar om, tillsammans med många andra.

I måndags fyllde Fredrik Reinfeldt år. Det firade han med tårta på regeringskansliet, samtidigt som räddningstjänst kämpade med att försöka släcka branden. På ett foto i Expressen, syns en leende statsminister i vit skjorta och slips i uppsluppet umgänge med sina medarbetare. Ett tecken på politisk tondövhet, och en djupt bekymrande illustration över hur långt det faktiskt är mentalt mellan orter som Norberg och Stockholm.

Somliga tycker inte att det skall "göras politik" av branden. Annie Lööf förkunnade i onsdags att det var sorgligt att Stefan Löfven åkt till det branddrabbade området. På Göteborgspostens ledarsida skriver man så här:

"Det finns alltid anledning att dra lärdom av katastrofer. Men en smula ödmjukhet inför naturen är också av godo. Katastrofer är sådant som spräcker ramarna för all rimlig planering och förberedelse. Sverige kan inte ha stående beredskap för allt som möjligen kan inträffa."

Politiska ledare åker till krisdrabbade områden för att bilda sig en uppfattning om situationen och visa deltagande. Närvaro ingår i uppdraget. Vidare har vi Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) vars uppdrag är att "utveckla samhällets förmåga att förebygga och hantera olyckor och kriser" och sedan 2008 finns ett kansli för krishantering i regeringskansliet. Vilket framstår som en långt mer rimlig strategi än att hysa "en smula ödmjukhet inför naturen". Brinner det i skogen, skall branden släckas.

Branden är politik. Hur branden hanterats handlar om svensk krisberedskap, och att döma av rapporterna, är den inte betryggande mycket bättre nu, än 2004. MSB är exempelvis redan självkritiska, och Sveriges kommuner och landsting konstaterade under torsdagen i Ekot att Sverige inte är anpassat till de klimatförändringar vi står inför.

Branden har blottlagt ett Sverige som åter igen visar brister i en krissituation. Men det är ett faktum som vi tydligen inte skall föra ett offentligt samtal kring. Locket på. Att det står brandmän som Johan Landeberg i de svenska skogarna och försöker bekämpa skogsbrand med trädgårdsslang genom att blöta ned vegetationen vid ett hotat hus, och i Expressen vittnar om kaos, det är något vi tydligen skall prata om senare. Att samordningen och beredskapen tycks ha varit otillräcklig, skall inte nämnas. Att krishanteringen inte fullt ut fungerat den här gången heller, ska vi avhandla vid ett senare tillfälle. Om staten borde övertagit ansvaret tidigare än tisdag, är en fråga vi skall vänta med att ställa.

Till efter valet. Får förmodas.

Göran Persson och hans regering fick massiv kritik för den långa reaktionstiden vid Tsunamikatastrofen. Laila Freivalds gick på teater den 26:e december, istället för att åka in till UD. Göran Persson skyfflade henne framför sig, för att själv undkomma kritiken som senare skulle riktas mot regeringen. En rättmätig kritik, eftersom Sverige, till skillnad från många andra länder, uppvisade en krishanteringsförmåga långt under vad som kan förväntas av ett högteknologiskt i-land. En kritik som satte nödvändigt fokus på den svenska krisberedskapen. Men vad resulterade det hela i?

Branden har härjat i över en vecka nu, och sprickorna i både samordning och krishanteringsförmåga har än en gång blottlagts. Det är mycket, mycket bekymrade. Precis som det är bekymrade att vår statsminister inte förrän under torsdagen, tog sig till brandområdet. Vilket inte har något med partipolitik att göra, utan med statsministerrollen att göra.

Sverige brinner. Och det är inte förrän den dag brandröken från provinsen når Stockholm, som vår statsminister tar sig till brandområdet. Ett olyckligt sammanträffande för statsministern. Men en talande symbolik för relationen mellan stad och land i Sverige 2014.

Trots utredningar och kriskommissioner och omstruktureringar och inrättande av kriskansli som blev Tsunamikatastrofens efterspel, tycks Sveriges krisberedskap fortsatt otillräcklig.

Nu ska det utredas igen. Även om Fredrik Reinfeldts svar till Dagens Industri på frågan om inte staten borde tagit över ansvaret för brandbekämpningen tidigare än tisdag blir "Vi måste akta oss för efterklokskap här".

Hur Sverige hanterar, eller inte hanterar, en kris av det här slaget, måste genomlysas och analyseras.

Och resultatet av detta, måste synas.