Vi känner väl igen mönstret, ministrar och partiledare vill i tv bara möta personer i samma ställning som de själva. Det är svårt att anklaga Gustav Fridolin för att vara feg, men förmodligen gör han en felbedömning i det här läget. Det hade varit en viktig markering att en minister tar debatten. Istället blir det nu vänstern som möter Rickard Jomshof.

SD fick i senaste GP/SVD- Sifo sitt högsta stöd någonsin med 17, 8 procent. Partiet befäster alltså sin ställning som tredje största parti. Lägg då till att invandrar- och integrationsfrågorna bland väljarna anses som de viktigaste. Aldrig någonsin tidigare har klyftan varit större än nu mellan vad det politiska etablissemanget och väljarna. Därmed inte sagt att väljarna tycker SD:s politik är den bästa eller att svenska folket skulle vara emot invandring. SD:s framgångar beror mer på missnöje och protest mot ett etablissemang som länge lagt locket på när det gäller kritiska frågor om asylpolitiken. Det i sin tur beror på en rädsla och fördomar om folket som rasistiskt. Jag hävdar med bestämdhet att svenska folket generellt sett inte är rasister.

Sedan finns det bruna element som hetsar och sprider fördomar och alltid tar tillfället i akt att föra ut sin propaganda. De är förhållandevis få men högljudda. Deras motståndare tar tillfället i akt med att slå oss i huvudet med att vi faktiskt är rasister. Vi är med andra ord utsatta för ett informationskrig mellan olika ytterligheter och sju av riksdagens partier är mer eller mindre handlingsförlamade. Det värsta är att strategin att tiga ihjäl SD eller inte föra några samtal med dem bara gör dem till offer och ökar deras stöd i väljarkåren.

Gustav Fridolin har varit ett undantag han har utmanat SD vilket är bra. Men det räcker inte. De ansvariga för politiken måste våga prata om problemen också, allt är inte svart eller vitt. Jag har varit på flera orter där det finns många asylboenden och där folk röstar på SD. När vi frågat dem varför, säger nästan alla ”att människor far illa på boendena, så har kan vi inte ta emot människor som flytt krig”. Vi röstar på SD i protest. På asylboendena säger uppgivna flyktingar att de bara väntar, att de inte har någon sysselsättning, att de inte får träffa Migrationsverket, att de hamnat i ett vakuum mellan svenska myndigheter, kriget och sina släktingar och familjer som är på flykt. De upplever sin situation väldigt påfrestande och bryts ner psykiskt. Samtliga politiker måste våga tala om problemen också och framför allt göra något åt dem. 1,2 miljoner svenskar emigrerade till USA i slutet av 1800-talet. De flydde svält och fattigdom. Nog kan Sverige ta emot människor på flykt undan krig. Men det vore bra om alla kommuner tog ett ansvar, att vi har ett ordnat mottagande och att människor har en chans att integreras i samhället.