KOMMENTAR | AKADEMIENS KRIS. Detta är inte ännu ett inlägg om de pikanta stridigheterna i Svenska Akademien, inte ens om knytblusar eller handväskor eller hårknutar, eller för den skull om problematiska advokatutredningar. Det är i stället ett försök att tolka och förstå den strid som just nu pågår runt Svenska Akademien.

Striden handlar nämligen inte bara om Akademien, och den är inte bara en storslagen kändisunderhållning för blaserade själar. Den är också ett, rentav rätt otäckt, exempel på det skifte som för närvarande pågår i västvärldens och inte minst Skandinaviens demokratier.

Medierna, politikerna och den bredare offentligheten i Sverige vill gärna få det att se ut som att det just nu pågår en intensiv kamp mellan gammalt och nytt. Där kvinnorna representerar det nya och männen det gamla. Sara Danius, tidigare ständig sekreterare i Akademien, har blivit själva huvudsymbolen för denna kamp. För att få påståendet att verka trovärdigt har man fått vrida och vända och förvränga verkligheten, så att en fjäder har blivit fem hönor.

Genom de svenska mediernas totalt ensidiga framställning av saken har allmänheten fått intrycket att Svenska Akademien består av en flock gamla vita män som hatar förnyelse och jämställdhet så till den grad att de har slängt ut två stackars oskyldiga kvinnor från sin patriarkala, reaktionära, otidsenliga församling.

LÄS MER – Karin Olsson: Danius drängar är själva inga helgon

Sara Danius ville kasta ut Frostenson

Detta är dock inte korrekt. Faktum är att den ena kvinnan, Sara Danius, ville slänga ut den andra kvinnan, Katarina Frostenson. Och att det rent faktiskt var några av männen i Akademien – samt ett par andra kvinnor – som vägrade ställa upp på det.

Efter några olustiga mellanspel – där bland annat en intern advokatrapport delvis läcktes till ett av de medier som hårdast har drivit linjen mot Akademien som gammeldags, reaktionär, kvinnofientlig och så vidare – framställdes förra torsdagen en misstroendeförklaring mot Sara Danius som ständig sekreterare, varefter hon själv valde att helt lämna Akademien.

Striden handlar alltså rent faktiskt inte om män som vill kasta ut yngre kvinnor så att de ska få sitta kvar och mysa långt borta från den moderna världen i sin gammelmansklubb.

Men om den inte handlar om kvinnor mot män, nytt mot gammalt, vad handlar den då i grunden om?

Striden handlar djupast om huruvida de moderna, borgerligt demokratiska institutionerna och rättsprinciperna ska fortsätta gälla. Eller om vi ska ansluta oss till ett helt annat slags samhällsförståelse, där såväl moderna rättsprinciper som moderna, demokratiska spelregler urholkas.

När en majoritet av ledamöterna i Svenska Akademien – bland dem några av männen – inte ville rösta ut Frostenson, var det för att de inte anser att Akademiens beslut ska dikteras av pressen och folkdomstolen. För det är den som, nästan fradgande om munnen, i månader har krävt Frostensons huvud på ett fat. Men hon är faktiskt inte dömd för något, rent juridiskt. Därför avvisade en majoritet av Akademiens ledamöter minoritetens – bland dem Sara Danius – krav på att deras kollega skulle slängas ut.

LÄS MER – Jonas Gardell: Horace har vunnit slaget, men han förlorar kriget

Vänsterpopulistisk våg

Det är det som är stridens kärna och det är därför man faktiskt bör ta hela tumultet på stort allvar. För kärnan är om Svenska Akademien ska hoppa på vår tids populistiska våg eller inte. Det nya här – och det är kanske därför det är så svårt att få grepp om – är att populismen nu också har fått ett vänsterorienterat ansikte, vars program är identitetspolitik och feminism.

Och det är för denna vänsterpopulism som Sara Danius nu har blivit en symbolgestalt. I linje med det som kännetecknar all slags populism försöker också denna att teckna en förvriden bild av verkligheten där frågan om sant eller falskt, rätt eller fel, åsidosätts. För nu handlar det bara om den råa maktkampen. Och då finns det ingen plats för såna fjuttiga hänsyn

Men, kan man redan höra invändningarna, är det då inte sant att Svenska Akademien – oavsett dess konkreta, aktuella stridigheter – är och förblir symbolen för det omoderna, ja närmast feodala samhällsskicket, där en elit bestående av gamla, vita män sitter på sina troner och vaktar sina privilegier mot alla andra, särskilt kvinnorna?

Nej, det är återigen felaktigt. Ser man till Svenska Akademiens historia, så har den sina rötter i 1700-talets upplysningskultur där programmet var det rakt motsatta från att bevara den feodala samhällsordningen: förnuft, frigörelse och framsteg, liksom odlandet och vården av seriös konst och kultur.

Anor från upplysningstiden

Grundprincipen var den humanistiska idén om naturrätten, det vill säga idén om att var och en, enbart i kraften av att vara människa, hade rätt till samma värdighet. Dessa universella frihetsrättigheter blev formulerade i några av de satser som ligger till grund för vår moderna värld, först och främst den amerikanska självständighetsförklaringen från 1776 och den franska förklaringen av människans och medborgarens rättigheter 1789 – bara tre år efter att Svenska Akademien instiftats av Gustav III.

Gustav III skapade Svenska Akademien 1786. Foto: INTERFOTO/IBL

Man kan alltså inte säga att Akademien står för ”det gamla” och det feministiska gardet för ”det nya”. Tvärtom står Akademien, sedd ur ett längre historiskt perspektiv, för det nya, det moderna, det demokratiska, det jämlika.

Men, låter säkert invändningen, hur i all världen kommer det sig då att man har väntat så länge med att välja in kvinnor – den första, Selma Lagerlöf, valdes in 1914? Och hur kan det komma sig att det dröjde ända fram till 2014 innan Akademien fick sin första kvinnliga ständiga sekreterare?

Här närmar man sig enligt min mening den egentliga knäckfrågan när det gäller Svenska Akademiens aktuella situation. Nämligen hur snabbt, eller långsamt, framsteg och förbättringar ska ske. Och hur.

Totalitär utveckling hotar rättssäkerheten

Det är odiskutabelt att Svenska Akademien per definition är en institution som är född av och i den moderna världen. Inte den gamla feodala. Det är också odiskutabelt att den principiellt vilar på den moderna, demokratiska världsordningens begrepp om naturrätten och universella mänskliga fri- och rättigheter.

Men man kan mycket väl diskutera hur snabbt det ska gå att förverkliga detta i sig moderna program. Det bataljerna runt Svenska Akademien handlar om är alltså inte gammalt mot nytt, ojämlikhet mot jämlikhet, men när. Och hur.

Sara Danius – och de många följare och supporters hon har – är, som karakteristiskt för vår tids populism, oavsett höger- eller vänstervridning, beredd att negligera några av de moderna, demokratiska fri- och rättigheterna som rättssäkerheten, som det har tagit 200 års seg kamp för att uppnå i västvärlden, i en högre frihets namn. Det finns ett ord för det sättet att tänka på, nämligen totalitarism.

Totalitarismens tanke är just att det kan vara nödvändigt att ibland åsidosätta gällande fri- och rättigheter – för att inte tala om demokrati – för att kunna ändra saker snabbare, så att samhället kan bli fullt ut och hundra procent rättvist redan i dag, hellre än i morgon. Så att den fina naturrättsidén kan förverkligas i praktiken med detsamma och på alla håll och kanter. Oavsett medlen.

Talibanerna och islamiska staten

En av de första signalerna om att en sådan revolution – som det ju brukar kallas – är i antågande är att man angriper de existerande kulturinstitutionerna och -symbolerna, med avsikt att krossa dem. Oavsett om det gäller talibanerna eller röda armén eller islamiska staten. De tendenser till feministisk revolution som vi just nu ser i Skandinavien med avstamp i #metoo-rörelsen gör samma sak. Att försöka kuppa eller krossa en institution som Svenska Akademien – och kväva varje ansats till kritisk diskussion och oenighet – är helt enligt boken. Liksom den blinda blodtörsten i övrigt.

Soldater från islamiska staten (IS) sägs ha förstört ovärderliga fornlämningar i den syriska staden Palmyra. Foto: YOUSSEF BADAWI / EPA / TT / EPA TT NYHETSBYRÅN

Nåja, kan man kanske säga, fast är det ändå inte, allt annat lika, dags att det händer något? Är det inte dags att vi verkligen och på allvar börjar vakna och hugga tag i det där med jämställdhet som man nu har talat och talat om i ett par hundra år, men bara har lyckats realisera med små muskliv?

Det kan man kanske tycka. Men bortsett från att det är historielöst att påstå att ingenting har hänt, bör man nog också fråga sig själv vad priset för en sådan totalitär samhällsomvälvning – för en sådan revolution, en sådan kupp – kan vara.

Här kan det vara klokt att gå tillbaka till upplysningstidens främsta talesman, nämligen filosofen Immanuel Kant. I det som väl ändå måste betraktas som upplysningsprojektets grundskrift, den lilla uppsatsen ”Vad är upplysning?” från 1784, skriver han: ”Genom revolution kan det kanske åstadkommas en minskning av personlig despotism och av rovgirigt och tyranniskt förtryck, men aldrig en sann reform av tänkesättet; snarare kommer nya fördomar på samma sätt som de gamla tjäna som ledtrådar för den stora tanklösa hopen.”

Den nya despotin

Innan alla helt kritik- och tanklöst kastar sig i armarna på den nya populismen, under vänsterpolitiska förtecken, och i solidaritet med dess just nu mest framstående taleskvinna i Norden iklär sig knytblusar, hårknutar och vad vet jag, är det möjligen på plats att fråga sig vad kostnaden kan vara för en så passionerad, färgglad och handlingskraftig revolution, där småaktiga hänsyn till tråkiga saker som sant och falskt, rätt och fel, ibland trängs undan för att tjäna något högre.

Något av det första jag hörde en feministisk debattör säga efter Danius avgång var att man nu säkert också kunde förvänta sig att Sara Stridsberg, en annan av Akademiens kvinnliga ledamöter, avgår.

Vad det kanske en spådom eller hot som därmed uttalades? frågade jag mig. Medan jag tänkte på Kants ord om den nya despoti som alltid, säkert som amen i kyrkan, lurar runt hörnet när de revolutionära får den makt de suktar efter. För ve den kvinna – eller man – som inte rättar sig i ledet i den nya samhällsordningen!

(TRANSPARENS: För ordningens skull ska jag tillägga att jag själv är medlem av Det Danske Akademi, men att jag i artikeln enbart uttalar mig å egna vägnar.)

Marianne Stidsen

Marianne Stidsen är lektor vid institutionen för nordiska studier och språkvetenskap, Köpenhamns universitet, samt medlem av Det Danske Akademi.

Artikeln är tidigare publicerad i Weekendavisen.

Översättning Jens Liljestrand