HistoriaSundqvistin Maailma Oliko Luftwaffen mahti illuusiota alusta asti?

Jos vähän kärjistetään, niin näin väittää tietokirjailija Victor Davis Hanson näyttävästi huomatuksi tulleessa kirjassaan The Second World Wars (Basic Books 2017). Saksan Luftwaffe oli vuonna 1939 ja vielä vuonna 1941 monella mittapuulla maailman tuhovoimaisin ilma-ase, mutta sen heikkouksien olisi pitänyt olla nähtävissä alusta saakka.

Vaihtoehtoiset “mitä jos” -historiat ovat viihdyttäviä, mutta niistä tässä kirjassa ei juuri ole kyse. Hanson kokoaa esimerkiksi juuri Saksan ilmavoimia koskien faktoja, joita on hankala kiistää.

Luftwaffe ei ollut eikä siitä koskaan tullut kykenevä stretegiseen pommittamiseen siinä mittakaavassa, että pommituksilla olisi toteutettu strategisia tavoitteita. Saksa ei yksinkertaisesti kyennyt tuottamaan Yhdysvaltain raskaiden pommittajien kuningattaren eli B-17:n kaltaisia koneita, vaikka B-17 otettiin palveluskäyttöön jo vuonna 1938. Koska saksalainen ei osannut suunnitella moisia koneita saati saattaa moisia nelomoottorisia massatuotantoon oli Iso-Britannian strateginen pommittaminen sekä terroripommittaminen (kuvassa alla, artikkeli jatkuu kuvan jälkeen) johtava ei brittien antautumiseen, vaan sisuuntumiseen ja todelliseen havahtumiseen.

Embed from Getty Images

Saksan jääminen alakynteen strategisen pommituskaluston saralla on tavattu laittaa totaalisen sodan resurssialijäämän piikkiin, mutta Hansonin mukaan ongelmat (jos asiaa saksalaisnäkökulmasta katsoisi) olivat olemassa alusta asti. Tämän huomion lisäksi kirja listaa valtaisan määrän kategorioita ja yksityiskohtia, joissa tai joiden vuoksi Luftwaffe oli tavallaan paperitiikeri. Osa on näennäisesti pieniä, osa valtavia. Oivallukset innostavat myös päättelemään ja pohtimaan itse.

Hämmästyttävää kyllä ei saksalaisten strateginen ajattelu juuri ulottunut riittävän tasokkaiden kiitoratojen rakentamiseen. Niinpä hyökkäyssodissa eli ratkaisevimmin sodassa Neuvostoliittoa vastaan joutui Luftwaffe nousemaan – ja mikä kalustolle tuhoisampaa – laskeutumaan surkeita alustoja käyttäen, mikä rasitti kalustoa huonontaen sen käyttäastetta.

Saksalaiset koneet olivat lentäjälle vaikempia operoida kuin liittoutuneiden keskimäärin. Näin ollen lentäjien koulutus kesti kauemmin eli menetettyjä lentäjiä oli merkittävästi hitaampaa korvata. Monimutkaisuudestaan huolimatta olivat saksalaisten koneet ja järjestelmät sodan edetessä monilla teknologisilla saroilla yhä enemmän jäljessä ainakin länsiliittoutuneita: osa tutkateknologiasta, tutkien hämäysjärjestelmät (chaff), pudotettavat polttoainesäiliöt (tekniikkaa, jonka saksalaiset alunperin kehittivät, mutta putosivat sitten kelkasta), navigaatioapuvälineet…

Luftwaffe oli, jos Hansonin listauksia pohtii ja asioita mielessään pähkyröi, lopulta hyvin rajallinen lahjakkuus. Se oli suursodan alkuvaiheessa ylivoimainen parhaalla osaamisalueellaan eli salamasodan tukemisessa ja suojaamisessa. Luftwaffe kykeni merkittävältä osin voittamaan Saksalle taisteluita ja jopa yksittäisiä rintamia, mutta se oli suunnitteluvaiheesta saakka kykenemätön voittamaan maailmansotaa. Tämä päättely osittain sotii perinteistä eli Saksan sodan edetessä korostuneeseen resurssialivoimaan (ilmasodan osalta öljy etunenässä) perustuvaa ajattelua vastaan – Luftwaffe ei olisi pidemmän päälle pärjännyt, vaikka sillä olisi riittänyt löpöä ja muita materiaaliresursseja loputtomiin.

On myös ollut tapana ajatella, että lännessä 1930-luvun lopulla aliarvioitiin Natsi-Saksan nouseva sotilaallinen mahti eli lähinnä panssariaseen ja Luftwaffen symbioosi salamasodassa. Hanson katsoo, että etenkin Luftwaffe yliarvioitiin. Lentäjälegenda ja uranuurtaja Charles Lindbergh vieraili sodan puhkeamista edeltävinä vuosina useita kertoja Saksassa (jossa hänelle jokseenkin hämmästyttävästi näytettiin, mitä lentäjäsankari halusi nähdä) ja vakuuttui Luftwaffen ylivoimaisuudesta. Lindberg kirjoitti vuonna 1938 Yhdysvaltain ilmavoimien komentajalle Hap Arnoldille kirjeen, jonka mukaan Saksa oli “maailman ehdottomasti johtava valta sotilasilmailussa ja johtomarginaali kasvaa joka kuukausi.”

Yksittäisen huipputason lentäjän näkökulmasta varmasti olikin noin; Lindbergh olisi takuulla lentänyt mieluummin taiteillut taivaalla saksalaisella kuin yhdysvaltalaisella hävittäjäkalustolla. Tavallaan samaan törmää nykypäivänäkin ilmailuhistorian harrastajien parissa: Mersu (tässä yhteydessä Messerschmitt) sitä ja Mersu tätä, Luftwaffe, vau! Ja olihan jopa Stukassa aikakaudellaan ainutlaatuista teknologiaa automaattisine vakausjärjestelmineen. Strategisella tasolla tilanne oli aivan toinen, mutta se ei estänyt valtavan illuusion rakentumista: lännessä alettiin uskoa Luftwaffen ylivoimaan. Tämä vahvisti saksalaisten omaa uskoa, jonka hyvin nopeat voitot Puolassa ja Ranskassa sementoivat.

Sotien syntyyn vaikuttaa ratkaisevasti se, miten vahvoina tai heikkoina osapuolet itseään ja potentiaalisia vihollisiaan pitävät. Todellisuus alkaa paljastua sodassa, jos sellainen puhkeaa, selviten lopullisesti vasta rauhanteossa.

Hanson hyökkää monien muidenkin myyttien kuin Luftwaffen lähtökohtaisen ylivoimaisuuden kimppuun. Hän esimerkiksi väittää, että sosioekonominen tilanne ei natsien valtaannousun aikoihin tai NSDAP:n alkuaikoinakaan ollut Saksassa niin huono kuin yleensä uskotaan. Ensimmäisen maailmansodan rauhanehdot eivät hänen mukaansa historiallisessa kontekstissa (vertailukohtana esimerkiksi Saksan Ranskalle vuosien 1870-71 sodan päätteeksi sanelema rauha) olleet kohtuuttomia siinä mielessä, että niillä voisi ensisijaisesti perustella natsien kannatuksen.

Itsetarkoituksellinen myytinmurtaminen on raskasta seurattavaa muualla kuin viihdeohjelmassa (no, siinäkin), mutta toisaalta myönnän oman ajatteluni toisen maailmansodan osalta olevan fakkiutunutta. Siksi tällainen ravistelu on mitä tervetulleinta.

—

Olen lukenut kirjan, mutta tässä artikkelissa peesaan tahoja (ainkin Foreign Policy sekä New Yorker), jotka ovat poimineet kirjan tärkeimmäksi anniksi Luftwaffe-aiheiset havainnot. Ammoiselle intohimoiselle strategiapelaajalle nuo ovat silmiä avaavia huomioita. Oman pohdintansa aihe olisi, onko ylipäätään sopivaa ajatella 60 miljoonaa ihmishenkeä vienyttä ja muutenkin suunnattomia kärsimyksiä aiheuttanutta suursotaa pelinä. Siitä joskus toiste.

Pääkuva: Messerschmitt bf 109, kuva Germanwarmachine.com, alkuperäinen kuva oletettavasti Luftwaffe.

Share





