Ohiolainen luonnontieteen luokkahuone. Kuva: JonRidinger / Wikimedia Commons

Lukiota ollaan taas kehittämässä, ja kaksi sanaa esiintyvät jälleen kehityspuheissa: yleissivistys ja valinnaisuus. Keskustelu ei tosin tule pääsemään pintaa syvemmälle, koska molempien käsitteiden määritelmät loistavat poissaolollaan. Ennen kuin keskustelijat kertovat mitä tarkoittavat yleissivistyksellä tai valinnaisuudella, tilanne ei etene.

Molemmat tavoitteet, yleissivistys ja opiskelijoiden valinnan vapaus koulutuksensa suhteen, ovat minusta tärkeitä ja tavoiteltavia. Ne ovat tietenkin osittain ristiriidassa keskenään, joten jonkinlainen kompromissi on tavoitteiden suhteen löydettävä.

Mitä yleissivistävyys sitten on? Toistaiseksi yksi painoikkaimmista puheenvuoroista oli aineenopettajaliiton johtohenkilöiden kaksi mielipidekirjoitusta Helsingin Sanomien mielipidepalstalla. He tuntuivat yhdistävän pakollisten kurssien ja jokaisen oppiaineen opiskelun yleissivistävyyteen.

Toisenlaisen näkökulman avasi Anu Kantola kolumnissaan Helsingin Sanomissa. (Hän on tosin brändännyt yleissivistyksen Steve Jobsin avulla ”liberal arts” -nimellä ja tiputti joukosta pois luonnontieteet.) Hän yhdisti yleissivistykseen luovuuden ja innovatiivisuuden, sekä toisaalta asetti sen vastakkain välinearvoisesti hyödyllisten, esimerkiksi insinööritieteiden, oppiaineiden kanssa. Samaa logiikkaa käyttää peruskoulun ja lukion määrittely yleissivistäväksi koulutukseksi erotuksena ammattikoulutuksesta.

Kolmanneksi muotoiluksi voidaan ottaa vaikkapa PISA-tutkimuksen teoreettinen kehys (pdf). Tämä on sikäli omaa luokkaansa, että tähän kehykseen liiittyy myös käytännön aspekti: miten yleissivistystä mitataan? PISA jakaa luonnontieteellisen osaamisen kolmeen osa-alueeseen: ilmiöiden tieteellinen selittäminen, tieteellisen tutkimuksen suunnitteluun ja tutkimusaineiston käsittelyyn ja johtopäätösten tekoon

Lopputuloksena päästään ehkäpä jonkinlaiseen yhteisymmärrykseen, että yleisivistykseen kuuluu laaja taito käsitellä tietoa, arvioida tiedon luotettavuutta ja muodostaa järkeviä mielipiteitä, mutta hahmottaa myös maailman ja ihmiskunnan kehityksen eri vaiheita. Kannatettavaa, eikö?

Miten hyvin lukio sitten tällä hetkellä edistää yleissivistystä? Ajatellaan vaikkapa luonnontieteitä: opiskelijoiden on pakko opiskella nykyisessä mallissa yhden kurssin kemiaa, yhden kurssin fysiikkaa ja kaksi kurssia biologiaa. (Joo, maantiede on osittain luonnontiede, mutta maantieteen pakollinen kurssi on pääosin yhteiskuntatieteellinen.) Onko opiskelija tämän jälkeen luonnontieteellisesti yleissivistynyt?

Vastaisin näppituntumalta ja kokemukseni perusteella, että hyvällä tuurilla kyllä, useimmiten ei.Oma näkemykseni luonnontieteellisesta yleissivistyksestä on, että opiskelijalle pitäisi jäädä lukion jälkeen käteen perusasiat: miten luonnontieteellinen tieto rakentuu, mitä kokeellinen luonnontiede tarkoittaa ja miten luonnontieteessä tutkitaan asioita, kuten miten mittaukset suoritetaan ja muuttujiin suhtaudutaan. Tämä tieto mahdollistaisi yleissivistyksen aiemmin määrittelemät tavoitteet, ja tähän ei nykylukio kovin hyvin taivu.

Uusimmassa lukiokokeilussa, joka lähtee käyntiin seuraavana lukuvuonna, lukiolaiset voivat valita vapaasti reaaliaineiden kursseja niin, että vähintään 9 terveys-luonnontieteiden kurssia ja 9 humanistis-yhteiskuntatieteellistä ainetta. Reaaliaineista uskontoa ja terveystietoa on pakko lukea yhden kurssin verran. Käytännössä uusi järjestelmä lisää pakollisten luonnontieteellisten kurssien määrää ja laskee humanistis-yhteiskuntatieteellisten kurssien määrää. Nykyisessä lukiossa reilu puolet kursseista on pakollisia ja loput kurssit ovat vapaasti valittavissa tarjotuista kursseista. Käytännössä valintaan vaikuttaa minkä aineen opiskelijat haluavat kirjoittaa ylioppilaskirjoituksissa: tällöin on oikeastaan pakko lukea kaikki tämän aineen kurssit.

Valinnaisuus on liukas termi. Valintoja voi tehdä suurissa linjoissa tai pienissä asioissa. Opetusministerin ehdottama suunnitelma mahdollistaisi kurssien vapaamman valinnan, lähinnä siitä näkökulmasta, että opiskelija saa päättää minkälaista silppua kokoaa palettiinsa.

Kokeilu on tavattoman huonosti pohjustettu, sillä samaan aikaan tulee voimaan uudet lukion opetussuunnitelman perusteet, jotka on suunniteltu aivan erilaiselle tuntijaolle. Näin reaaliaineiden kurssien vapaa valinta ei sovi mitenkään yhteen tarjolla olevien kurssien kanssa. Arno Kotro onkin ampunut monella tasolla kokeilun lähtökohdat alas omassa blogikirjoituksessaan.

Itse olen sitä mieltä, että lukiota pitäisi kehittää suuntaan, joka samaan aikaan vähentää ja lisää valinnaisuutta, ja samaan aikaan vähentää ja lisää yleissivistystä.

Ajan mittaan olen lämmennyt IB-lukion mallille. Siinä oppiaineet on jaoteltu ryhmiin: äidinkieli, vieraat kielet, yksilöt ja yhteiskunnat, luonnontieteet, matematiikka ja taiteet. Oppiaineita tarjotaan lyhyinä (150 tuntia) tai pitkinä kursseina (240 tuntia), ja opiskelijan pitää valita, jokaisesta ryhmästä vähintään yksi aine, niin että kolme tai neljä niistä on pitkiä. (Ja sitten on tietysti poikkeuksia, että lääketieteellisen haluavat pääsevät opiskelemaan kemiaa, fysiikkaa ja biologiaa.) Tätä mallia voisi täydentää vielä ensimmäisenä vuonna kunkin oppiaineryhmän yhteisillä johdanto-opinnoilla, jonka jälkeen opiskelijat voisivat tehdä valintansa.

Suoraan sanottuna en usko sillä olevan väliä onko opiskelija opiskellut biologiaa, kemiaa vai fysiikkaa. Minkä tahansa näistä syvällinen opiskelu avaa silmiä luonnontieteelliseen tietoon. Yhden aineen kunnollinen opiskelu on paljon hyödyllisempää kuin useamman aineen sohaisu sinnepäin.

Malli helpottaisi opetuksen suunnittelua: opiskelijat kävisivät kussakin aineessa yhtenäisen kokonaisuuden, jota voitaisiin suunnata opiskelijaryhmän halujen ja tarpeiden mukaan. Mallin etuna on myös arvionnin helpottuminen, kun siitä voisi tehdä kokonaisvaltaisempaa. Se mahdollistaisi ylioppilaskirjoitusten jatkamisen, mutta tekisi myös muunlaisista arviointimenetelmistä helpommin sovellettavia.

Tuntijakoon liittyvät kysymykset ovat tietenkin henkilöstöpoliittinen painajainen: pienetkin muutokset järjestelmässä koskevat isoa ryhmää työntekijöitä, joiden palkka määräytyy suoraan annettavien tuntien perusteella. Tämä jako ratkaisisi yhden osan tuntijaon historiallisesta painotaakasta: kiistelyn siitä, montako kurssia kutakin ainetta pitää olla pakollisena tai syventävänä.

Malli saattaisi olla haastava opiskelijavalintojen näkökulmasta, jossa halutaan lisätä jatkuvasti ylioppilaskirjoitusten painoarvoa. Opiskelijavalinnat eivät varsinaisesti nytkään ole liiallisella järkevyydellä pilattu, joten lukion kehittämistä ei kannata antaa korkeakoulujen panttivangiksi.

Joka tapauksessa, lukiossa tehdyillä valinnoilla ei pitäisi olla liiallista painoarvoa sen suhteen, mihin opiskelija voi hakeutua opiskelemaan. Harva kuusitoistavuotias tietää mitä elämältään haluaa, eikä lukio-opetuksen pitäisi sulkea ovia. No, kyllä se sitäkin voi tehdä: oma kokemukseni kahdentoista lukiofysiikan kurssin jälkeen oli, ettei fysiikka taida varsinaisesti olla alani.

Maailmassa on suunnaton määrä tietoa, ja tästä tiedosta mahtuu vain hyvin pieni osa opetussuunnitelman ranskalaisille viivoille. Maailma myös muuttuu vauhdilla ja on vaikea arvioida mikä on olennaista tietoa kymmenenkään vuodesta päästä. Jos lukio tuottaa ylioppilaita, jotka tietävät miten hakevat tietoa maailmasta ja ovat kiinnostuneita maailmasta, ongelmaa ei ole. Peruskoulun ja lukion tehtävä on luoda pohja uuden oppimiselle.