Jokaisen yksilön on saatava kohdata riittävän selkeä, kiistaton ja pysyvä kehittymisen paine, koska vain harvat ovat yhtä aikaa kunnianhimoisia, velvollisuudentuntoisia ja sisältä ohjautuvia, kirjoittaa Jari Ehrnrooth.

Suomessa kaikki puolueet hokevat mahdollisuuksien tasa-arvoa. Tämä on pohjoismaisen hyvinvointimallin kaikkein pyhin eettinen dogmi.

Se on erehdyttävien toivekuvien lähde kahdesta syystä.

Ensinnäkin, luonto jakaa lahjakkuutta Gaussin käyrällä ja myös kulttuurinen pääoma jakaantuu epätasaisesti niin perheiden kuin yksilöiden välillä. Yksi uppoutuu Tolstoihin, toinen tyytyy viihteeseen.

Kaikille yhdenvertaisia palveluja tarjoava valtio voi ainoastaan lievittää mahdollisuuksien epätasa-arvoa, ei poistaa sitä.

Toiseksi, mahdollisuuksien tasa-arvo on huonosti harkittu tavoite. Jos mahdollisuuksien tasa-arvo saavutettaisiin, kehitystä ruokkiva kilpailudynamiikka laantuisi, koska kulttuurisen pääoman yksilölliset erot olisi tasoitettu. On hyvä, että erot säilyvät ja niin perheet kuin yksilötkin kisailevat kyvykkyydessä, oppineisuudessa, taitavuudessa ja luovuudessa.

Ajatus siitä, että kaikki voisivat lähteä samalta viivalta, on tasapäistävä taivasunelma, jolle ei löydy perusteita reaalimaailmasta.

Kulttuurievoluutio perustuu itsesäätelyyn, itsensä ylittämiseen ja suorituskykyä parantavaan tavoittamattoman tavoitteluun. Jos kulttuuri asettaa tavoitteekseen jotakin mikä saavutetaan – kuten hyvinvointi tai onnellisuus – sen elinvoima ehtyy ennen pitkää. Tyytyväisyys tappaa kehityksen.

Parhaimmillaan yhdenvertaisten mahdollisuuksien politiikka antaa useimmille tilaisuuden yrittää parhaansa ja antaa kaikkensa. Mutta pelkät mahdollisuudet eivät riitä.

Loputtomasti kehittyvän individualistisen länsimaisen kulttuurin eettiseksi pääsäännöksi sopiikin vaatimusten tasa-arvo.

Jokaisen yksilön on saatava kohdata riittävän selkeä, kiistaton ja pysyvä kehittymisen paine, koska vain harvat ovat yhtä aikaa kunnianhimoisia, velvollisuudentuntoisia ja sisältä ohjautuvia.

Korkeasti koulutetun ylemmän keskiluokan lapset menestyvät, koska heidän vanhempansa vaativat heiltä itsekuria, koulumenestystä ja pitkäjänteisyyttä. Siksi suurinta tasa-arvotyötä olisi taata paitsi mahdollisuudet myös niiden määrätietoiseen käyttämiseen ohjaavat yksilöllisesti säätyvät vaatimukset vähemmänkin koulutettujen perheiden lapsille.

On hyväksyttävä, että kukaan ei ole koskaan riittävän hyvä. On otaksuttava, että aina voi tulla paremmaksi. Muutoin länsimainen unelma yksilön vapaudesta häviää.

Amerikkalaisessa yliopistossa työskentelevän ystäväni tehtävänä on varmistaa, että hyvistä kehittyy vielä parempia. Jos joku opiskelija selviytyy vaatimuksista helpommin kuin muut, hänen rimaansa täytyy korottaa.

Tämä kova ja innoittava arvo puuttuu suomalaisesta koulutuskulttuurista ja siksi me menestymme alkeisopinnoissa mutta jäämme lopulta jälkeen maailman kärjestä.

Vaatimusten tasa-arvo takaa sen, että yksikään ei tyydy saavuttamaansa vaan jokainen kokee riittävää edistymisen tarvetta ja siten koko kulttuuri kehittyy tiedossa, taidossa ja luovuudessa.

Jos haluamme korjata pohjoismaisen hyvinvointimallin hyvintoimintaan kannustavaksi yhteiskunnaksi, jossa jokainen vapaa yksilö ottaa vastuun elämästään paitsi terveenä ja elinvoimaisena ihmisenä myös oman parhaan tuloksensa tekevänä yhteisön jäsenenä, meidän on nostettava vaatimusten tasa-arvo korkeimmaksi periaatteeksi.

Maailmanlaajuisessa kulttuurien kamppailussa menestyksen ratkaisee riittävän luja vaatimusten henki ja eetos. Siksi John F Kennedy sanoi ”Älkää kysykö mitä maa voi tehdä teille – kysykää, mitä te voitte tehdä maallenne”.

Urheilulajit opettavat vaatimusten tasa-arvoa, koska kilpakentillä sääntönä on kaikkensa antaminen. Jalkapallojoukkueessa kukaan ei pääse kokoonpanoon – ei edes harjoituksiin – jos ei laita kaikkea osaamistaan ja yrittämistään likoon, ja yksilölajeissa pidetään kunniattomina harrastelijoina niitä, jotka harjoittelevat tai kilpailevat puolinaisesti.

Itse elämässä vaatimusten tasa-arvon periaate on sosiaalisesti reilu, koska se antaa kaikille mahdollisuuden päästä kentälle ja saada itsestään irti paras mahdollinen suoritus ennen päätösvihellystä.

Jari Ehrnrooth

Kirjoittaja on kirjailija ja filosofisesti suuntautunut kulttuurin tutkija. Hän on kulttuurihistorian ja sosiologian dosentti. Syntyi Koitereella, kirjoittaa Munkkiniemessä, juoksee Keskuspuistossa. Palautetta kirjoittajalle voi lähettää suoraan osoitteeseen palaute.ehrnrooth@gmail.com (siirryt toiseen palveluun)