Rakenteellinen työttömyys on noussut kolmessakymmenessä vuodessa 2,5 prosentista 7,5 prosenttiin. Tämä on suuri sosiaalinen ja taloudellinen onnettomuus, johon Suomessa suhtaudutaan yllättävän rauhallisesti.

Suurena syynä rakenteellisen työttömyyden nousuun on osaamisvinouma. Kun automaatio on kohdistunut lähinnä yksinkertaisiin töihin, jäljelle jääneet ovat vaativampia. Työvoiman osaamistaso ole noussut samassa tahdissa. Huonosti koulutettujen on vaikea löytää töitä ja huippukyvyt revitään käsistä.

Edessä on tekoälyn tuoma mullistus, jonka ennustetaan korvaavan myös vaativampia asiantuntija-ammatteja niin, että jäljelle jäävät tehtävät ovat entistä vaativampia.

Pian tietokone tekee vakuutussopimuksia ja myöntää asuntolainoja ja tulkitsee röntgenkuvia luetettavammin ja halvemmalla kuin ihminen. Työpaikkojen katoaminen, luova tuho, ei välttämättä kiihdy, mutta yhä useampi työpaikkansa menettävä joutuu tyytymään aiempaa pienempään palkkaan.

Työttömyysturva toimii hölmösti tarjotessaan mahdollisuuden odottaa kaksi vuotta, että menetetty työpaikka tulisi takaisin. Se on karhunpalvelus työttömälle, koska pitkä työttömyysjakso pahentaa entisestään hänen asemaansa työmarkkinoilla. Ihan ensimmäistä työpaikkaa ei kannata ottaa vastaan, mutta kaksi vuotta on liikaa.

Raha auttaisi enemmän määräaikaisena sopeutumisrahana niille, jotka joutuvat hyväksymään aiempaa pienipalkkaisemman työn. Sinä aikana ehtisi esimerkiksi lyhentää asuntolainaa.

Muita menoja on helppo sopeuttaa, mutta ei asuntomenoja. Pankin pitäisi hyväksyä, ettei asuntolainaa lyhennetä. Yhteiskunnalle olisi halvempaa taata tällainen laina kuin maksaa asumistukea perheen jouduttua muuttamaan vuokralle.

Pitäisi synnyttää työpaikkoja, joihin vähempikin osaaminen riittäisi. Tätäkin tärkeämpää olisi saada tällaisia töitä tekevät siirtymään kokemusta saatuaan työuralla eteenpäin ja luovuttamaan nykyinen työnsä työttömille.

On muutenkin hyvä aika ajoin vaihtaa työpaikkaa. Mikäli työpaikka menee alta, uuden löytäminen on helpompaa, jos on kokemusta useasta erilaisesta työpaikasta kuin jos on tehnyt 25 vuotta yhtä ja samaa työtä.

On tehostettava työnvälitystä töissä oleville, ei vain työttömille. Vuosittain solmitaan noin puoli miljoonaa työsuhdetta. Käsipelillä ei ole mahdollista yhdistää kuin häviävän pieni osa potentiaalisista työntekijöistä heille sopiviin työpaikkoihin.

Tekoälyn avulla työnvälityksen tehoa ja osuvuutta voidaan parantaa valtavasti. Tekoälyohjelma voisi lähettää tietoja paremmista työpaikoista myös niille työssä oleville, jotka eivät edes etsi uutta työtä.

Kun saman alan yrityksiä toimii lähellä toisiaan, kasautumisedut lisäävät niiden kaikkien tuottavuutta. Tätä on selitetty sillä, että yritykset rekrytoivat työntekijöitä toisiltaan, jolloin tieto leviää yrityksestä toiseen. Tätä ei pitäisi estää kilpailukielloilla. Jokainen yritys hyötyy kieltäessään omia työntekijöitään siirtymästä kilpailijalle, mutta kärsii tätä enemmän siitä, jos kilpailijat tekevät samoin.

Kielto siirtyä toiseen yritykseen hidastaa uralla etenemistä, mikä jo sinänsä on paha asia.

Kaikki työ ei muutu vaikeammaksi. Osa muuttuu jopa liiankin helpoksi.

Monessa ammatissa teknologia on muuttumassa niin helppokäyttöiseksi, että ammatin oppii päivässä – ainakin kesätöitä tekevät opiskelijat oppivat. Tämä voi merkitä sekatyömiehen paluuta. Hyvää tässä on, että ammatin vaihtaminen on helppoa, mutta työmarkkina-asema voi käydä heikoksi.

Jos vaativammista töistä tulee entistä vaativampia ja helpoista entistä helpompia, polarisoituvat myös palkat.

Työtä riittää jokseenkin kaikille, mutta joillekin on tarjolla vain melko huonotuottoista työtä, josta ei voi maksaa markkinaehtoisesti kunnollista palkkaa. Jos näin käy – ja on jo käynytkin – kannattaa painottaa täydentäviä tulonsiirtoja pienten palkkojen kieltämisen sijasta. Se on sosiaalisesti kasvavaa työttömyyttä parempi vaihtoehto ja tulee halvemmaksi. Pienipalkkaisten tukeminen on jokseenkin välttämätöntä sosiaalisen koheesion kannalta.

Palkansaajalle maksettavat täydentävät tulonsiirrot ovat parempi vaihtoehto kuin työnantajalle maksettava palkkatuki. Palkkatuki sitoo työntekijän yhteen työnantajaan, se ei sovellu pätkätyömarkkinoille ja se on rakenteeltaan kerrasta poikki tuki, kun täydentävä tulonsiirto pienenee liukuvasti ansiotason noustessa.

Pienituloisia tuetaan myös sovitellulla päivärahalla, mutta sen ehtona on, ettei tee kokoaikaista työtä. Pahimmillaan se luo tilanteen, jossa alle 20-tuntisesta työviikosta saa saman ansion kuin kokoaikaisesta työstä.

Perustulo auttaisi itse matalapalkkaongelmaan. Moni kavahtaa sitä, ettei perustulo velvoita ottamaan työtä vastaan. Ei mikään estä liittämästä perustuloon velvollisuutta olla työmarkkinoiden käytettävissä, vaikka se ei kuulukaan perustuloa tukevaan ideologiaan.

Perustulo tasaisi tuloeroja pieni- ja keskipalkkaisten välillä samalla tavalla kuin progressiivinen tulovero keski- ja suuripalkkaisten välillä.

Muuten olen sitä mieltä, että ei oikeastaan pitäisi olla ongelma, jos robotit tekevät yhä suuremman osan työstä. Mehän voimme tehdä työtä vastaavasti vähemmän ja nauttia elämästä ja vapaa-ajasta. Tähän tähdättäköön!

Kirjoitus on julkaistu Näkökulma-artikkelina Suomen Kuvalehdessä