Vuosi sitten kesällä Itä-Helsingin Mustapurosta tuli poliisille ilmoitus. Purossa lillui outoa kemikaalia, joka ehti levitä ainakin kilometrin matkan. Aine oli päätynyt sadevesikaivon kautta Mustapuroon, ja alueella huomattiin kuolleita kaloja. Poliisi alkoi tutkia juttua törkeänä ympäristön turmelemisena.

Juttu on tällä hetkellä edelleen kesken ja poliisilla työn alla. Kuulusteluja on tehty, mutta on yhä epäselvää, mitä ainetta kemikaali oli.

Helsingin poliisin tietoon tulee vuosittain noin 50 epäiltyä ympäristörikosta. Yleensä tapauksissa on kaadettu jätettä puroon tai ojaan ja vieläkin yleisemmin jätettä on päästetty suoraan viemäriin.

– Ovathan nämä haasteellisia selvittää jälkikäteen Helsingin poliisin rikostarkastaja Sampsa Marttila myöntää.

Hän on tutkinnanjohtajana kaikissa Helsingin poliisin ympäristörikosjutuissa. Marttila ei osaa sanoa tarkkaa lukua, mutta määrittelee, että vain vähäinen määrä tutkittavista jutuista johtaa syytteeseen.

– Ympäristörikollisuus on voimakkaasti piilorikollisuutta, ja asiat saattavat ilmetä pitkänkin ajan kuluttua itse teosta. Tämä asettaa haasteita tekijän selvittämisessä.

Rikosten määrä kasvaa

Ympäristöarvot ovat nykyään paljon esillä, ja ne koetaan tärkeiksi, mutta samalla ympäristön turmelemiseen liittyvien rikosten määrä on kasvussa.

Rikosoikeus ei juuri onnistu ympäristönsuojelussa Suomessa, ja tällä hetkellä ympäristörikos suorastaan kannattaa. Näin sanoo tutkimuksiinsa nojaten Itä-Suomen yliopiston tutkija Leila Suvantola. Hän on taustaltaan syyttäjä, joka on syyttänyt myös ympäristörikosjuttuja oikeudessa.

Esitutkintaan tulee vuosittain noin 750 juttua, joista 450 on ympäristörikosepäilyjä ja loput epäiltyjä rikkomuksia eli rikosta lievempiä tekoja. Jopa kolme neljästä vakavammasta rikosepäilystä ei koskaan päädy syyttäjälle. Luku tarkoittaa kaikkiaan jopa 300 rikosepäilyä vuosittain.

Suvantolan mukaan "rikoksia katoaa" esitutkinnassa. Syy saattaa monesti olla siinä, että juttu jää pimeäksi, koska epäiltyä tekijää tai tekijöitä ei saada selville. Toinen syy on todennäköisesti se, että rikosepäily ehtii vanhentua ja tutkinnanjohtajan päätöksellä tutkinta lopetetaan.

Poliisi voi myös pyytää syyttäjää keskeyttämään tutkinnan. Näissä tapauksissa syyttäjä tekee päätöksen esitutkinnan rajoittamisesta. Tilanne tarkoittaa sitä, että jutun esitutkinta lopetetaan sen sijaan, että se tehtäisiin valmiiksi. Rajoittamisen syynä voi olla esimerkiksi, että näyttö ei riitä syytteen nostamiseen, rikos on vähäinen sakkojuttu tai tutkinnan kustannukset ovat epäsuhteessa verrattuna odotettavissa olevaan seuraamukseen.

Viime maaliskuussa Helsingin Longinojaan epäiltiin päässeen polttoainetta. Poliisi on tutkinut tapausta epäiltynä ympäristö- ja varkausrikoksena, mutta ainakaan toistaiseksi tekijä ei ole selvinnyt ja tutkinta on keskeytetty. Tutkinta voidaan aloittaa uudestaan, jos uusia tietoja ilmenee. Longinojaa on kunnostettu viime vuosina, ja siitä on tullut uhanalaisten meritaimenten kutupaikka. Longinojaan päästetty dieseliä Kuva: Poliisi

Rikoksia ei pidetä vakavina?

Suvantolan mukaan esitutkinnan rajoittamisia tapahtuu omituisen paljon, kaksinkertaisesti verrattuna muihin rikoksiin. Onko syynä sitten se, että rikoksia ei pidetä vakavina, koska seuraamus on yleensä vain sakkoja?

– Pelkään, että tämä ajatus on taustalla. Toiseen vaakakuppiin pitäisi asettaa se, paljonko tästä rikoksesta hyötyy. Ympäristörikoksista on saatavissa aika mittavia rikoshyötyjä, kymmeniä jopa satoja tuhansia euroja ja vaikutukset ihmisten terveyteen voivat myös olla mittavat. Vaikka rangaistustaso tuomioistuimissa on lievä, pitää ottaa huomioon, että rikoshyöty voi olla iso.

Tässä herää sama kysymys siitä, onko syyttäjä haluton lähtemään prosessiin, jossa vastapuoli puolustautuu niin lujaa kuin pystyy. Nämähän ovat hyvin raskaita prosesseja ja tuomio voi olla vain sakkoja. ― tutkija Leila Suvantola

Loppujen lopuksi syyttäjän ratkaisemissa ympäristörikoepäilyissä syyte nousee 43 prosentissa tapauksista. Suvantolan mukaan luku on hälyttävän alhainen ja se helposti heikentää ja jopa rapauttaa kansalaisten luottamusta siihen, että rikosprosessilla pystytään suojelemaan ympäristöä ja luontoarvoja. Kaikissa rikosjutuissa syyte nostetaan lähes 60 prosentissa tapauksista.

– Tässä herää sama kysymys siitä, onko syyttäjä haluton lähtemään prosessiin, jossa vastapuoli puolustautuu niin lujaa kuin pystyy. Nämähän ovat hyvin raskaita prosesseja ja tuomio voi olla vain sakkoja. Toivon, että näin ei ole, mutta on vaikea sanoa, mistä nämä syyttämättäjättämisratkaisut kumpuavat.

Kovat tuomiot olisivat mahdollisia

Rikostarkastaja Marttilan mukaan poliisin osaaminen ympäristörikosjuttujen tutkinnassa on koko ajan parantunut. Marttila tiedottaa jutuistaan matalalla kynnyksellä, koska silloin myös ihmiset helpommin ilmoittavat näkemistään epäkohdista. Tiedottaminen toimii myös valistuksena siitä, millainen teko täyttää ympäristörikoksen tunnusmerkistön.

– Välttämättä ei ole kaikilla tiedossa, että viemäriin ei saa kaataa ympäristölle haitallisia aineita. Sadevesiviemäri ei johda minnekään puhdistuslaitokselle, jossa se aines puhdistettaisiin.

Marttila sanoo, että kouluttamiseen, erikoistumiseen ja juttujen keskittämiseen on kiinnitetty huomiota Helsingissä.

– Väitän, että meillä on motivoituneet tutkijat näitä asioita selvittämässä.

Välttämättä ei ole kaikilla tiedossa, että viemäriin ei saa kaataa ympäristölle haitallisia aineita. Sadevesiviemäri ei johda minnekään puhdistuslaitokselle, jossa se aines puhdistettaisiin. ― rikostarkastaja Sampsa Marttila

Helsingissä tutkittavissa jutuissa on laaja skaala - mukana on myös monia sellaisia epäilyjä, joissa uhkaa vankeusrangaistus.

Ympäristörikosten rangaistusasteikko sallisi koviakin tuomioita. Ympäristön turmelemisesta maksimirangaistus on kaksi vuotta vankeutta ja törkeästä voisi langeta kuusi vuotta, mutta tuomioistuimet eivät yleensä tuomitse kovin ankaria rangaistuksia.

Viime vuosina ehdotonta vankeutta on tuomittu vain Lokapoikien paljon julkisuutta saaneessa jutussa. Lokapojat Oy:n johtajat tuomittiin Helsingin hovioikeudessa neljäksi vuodeksi vankeuteen törkeistä petoksista ja törkeästä ympäristön turmelemisesta.

Yritys muun muassa laski ulostetta ja virtsaa sisältäviä jätevesiä sadevesiviemäreihin ja toimitti rasvajätettä muualle kuin laillisiin jätteenkäsittelypisteisiin. Oikeuden mukaan rikoksia tehtailtiin vuosina 1999-2008. Tuomitut määrättiin maksamaan valtiolle rikoksen tuottamaa hyötyä jättisumma, joka oli yli miljoona euroa.

Lokapoikien tapaus on kuitenkin ankaruudelta kovin poikkeuksellinen. Tutkija Suvantola hämmästelee tilannetta, jossa ympäristörikoksille on säädetty tuntuva rangaistusasteikko, mutta tuomioistuimet eivät yleensä vaikuta olevan samaa mieltä rikosten yhteiskunnallisesta merkityksestä ja haitallisuudesta. Suvantolan tutkimuksessa törkeästä ympäristön turmelemisesta sai keskimäärin vuoden vankeutta. Pituus on asteikon alapäästä. Ympäristön turmelemisissa 70 prosenttia vastaajista tuomittiin sakkoihin.

Ympäristöä turmellaan liiketoiminnan yhteydessä

Ympäristörikosjuttuja tulee tutkintaan poliisin oman paljastavan työn kautta, valvontaviranomaisilta ja kansalaisilta.

– Ympäristöarvot ovat nouseet viime aikoina entistä enemmän yhteiskunnalliseen keskusteluun, myös sitä kautta kansalaiset aktivoituvat, Poliisihallituksen poliisitarkastaja Arto Hankilanoja sanoo.

Hän kuuluu ympäristörikosten seurantatyöryhmään, joka tuottaa vuosittain tilannekuvan Suomen ympäristörikollisuudesta ja antaa suosituksia, joilla voidaan torjua ympäristörikollisuutta.

Hankilanoja on sitä mieltä, että ympäristörikosten tutkinta toimii Suomessa varsin hyvin kaikilla osa-alueilla.

Hankilanojan mukaan törkeät ympäristön turmelemiset tapahtuvat tyypillisesti liiketoiminnan yhteydessä, ja nämä jutut voivat olla hyvin vaativia ja aikaavieviä tutkittavia. Valtaosa törkeistä teoista liittyy siihen, että erilaisilla jätteillä pilataan ympäristöä ja myös siihen, että toiminta on lupaehtojen vastaista.

– Jätteiden käsittelykustannukset ovat tänä päivänä varsin korkeita, ja yritykselle saattaa tulla kiusaus välttää käsittelymaksuja, ja jätteitä sitten dumpataan eri tavoin ympäristöön tai ylitetään lupaehtoja. Voi olla, että esimerkiksi käsitellään enemmän jätteitä kuin lupaehdot sallivat.

Myös seurantatyöryhmä huomauttaa tuoreessa raportissaan, että rikoshyödyn jäljittämiseen ja sen pois ottamiseen pitää kiinnittää erityistä huomiota ympäristörikosten esitutkinnassa. Rikos ei saisi olla tekijälleen kannattava.

Kesäkuussa 2018 Helsingin Lauttasaaressa haistettiin ojasta tuleva pistävä haju, ja oja värjäytyi vaaleanharmaaksi. Poliisi tutkii tapausta ympäristörikoksena. Juttu ei ole ainakaan toistaiseksi ratkennut. Lauttasaaressa pistävänhajuista kemikaalia Kuva: Poliisi

Ympäristörikoksissa rikoshyöty saattaa olla tekijälle niin mittava, että se voi lähennellä jopa huumekaupasta saatavaa miljoonaluokan hyötyä. Tosin ympäristörikosjutuissa rikoshyödyn laskeminen voi olla hyvin haastavaa, ja se vaatii ammattitaitoa tutkijalta sekä asiantuntijoiden apua. Myös tuomioistuimille rikoshyödyn arvioiminen voi olla haastavaa, jos sitä ei ole voitu suoraa osoittaa - ja arviointi tehdäänkin sen takia usein varovaisesti.

Tutkija Suvantola painottaa, että ensisijaista pitäisi kuitenkin olla ympäristörikosten torjunta. Se on tutkijan mukaan kuin sokea piste, johon kenelläkään ei ole lopullista vastausta. On vaikea torjua piilossa tapahtuvaa rikollisuutta.

– Eniten huolestuttaa se, jääkö rikoshyöty sääntöjä rikkovan toimijan käteen. Tämä tarkoittaisi, että lakia noudattavat yritykset ovat huonommassa asemassa kuin ne yritykset, jotka esimerkiksi rikkovat ympäristölupaansa tai tomivat ilman sitä.

Suvantola on myös analysoinut sitä, minkä ikäiset ihmiset syyllistyvät ympäristörikoksiin. Hän huomasi, että kaksi kolmasosaa tuomituista on syntynyt vuosina 1951-80.

– Onko tapahtumassa sukupolvimurros? Vuonna 80 syntyneet ovat nelikymppisiä, ja he ovat jo liike-elämässä, mutta heitä ei juuri tuomita ympäristörikoksista. Tässä voi olla toivon pilkahdus siitä, että asennemuutos olisi nuoremmassa sukupolvessa tapahtumassa ja ympäristöarvot olisi sisäistetty.