Tuhansien järvien maasta löytyy yli kolme tuhatta Paska- tai Pasko-alkuista paikannimeä. Mutta miksi?

Näitähän riittää, tässä muutamia esimerkkejä: Paskalampi (121)

Paskaneva (6)

Paskavaara (4)

Paskokangas (12)

Paskolahti (48)

Paskolammi (56)

Paskolampi (305)

Pasko-oja (13)

Paskoja (6)

Paskosaari (56)

Paskonsuo (11)

Paskaperä (12)

Pasko (6)

Paskotin (1)

Pasko-Jussi (1)

Paskaperänpuhti (1)

Paskapyykinmäki (1) Lähde: Maanmittauslaitos

Maanmittauslaitoksen mukaan Suomen peruskartassa on satoja Paska- ja Pasko-alkuisia paikkoja. Pelkästään Paskolampia on yli 300. Todellisuudessa tällaisia paikannimiä on moninkertainen määrä, sillä karttoihin mahtuu vain osa.

Kotimaisten kielten keskuksen (Kotuksen) Nimiarkistossa tuoksuu "vanhalta", ilmassa leijuu kuivan paperin tuoksu. Holvimaisessa kellaritilassa on satoja pieniä arkistolaatikoita, joiden sisällä on satoja ja taas satoja pieniä, käsin kirjoitettuja paperilappuja. Kaikki ovat orjallisesti samankokoisia ja -näköisiä. Vain käsialoissa on eroja.

– Pelkästään Paska- ja Pasko-alkuisia paikkoja meidän paikannimikokoelmassamme on yli kolme tuhatta, kertoo Nimiarkistossa työskentelevä Helinä Uusitalo.

Paskolammesta Kaunislammeksi

Suomalainen nimikirjo on valtava. Sitä alettiin dokumentoida jo 1500-luvulla, kun Kustaa Vaasa aloitti väestön verottamisen.

– Osa nimistöstä on todella vanhaa, emme aina edes tiedä, minkä kielisiä ne ovat, Uusitalo sanoo.

1900-luvun alkupuolella muun muassa yliopisto-opiskelijat jalkautuivat maakuntiin keräämään paikannimistöä koko maan laajuisesti. Työ tehtiin isäntiä ja emäntiä haastattelemalla ja kaikki tiedot, ääntämis- ja murreasua myöten kirjattiin ylös, juuri näille pienille Kotuksessa säilytettäville arkistolappusille.

Etupäässä haastateltiin kuitenkin isäntiä, sillä he liikkuivat laajemmilla alueilla metsästäen ja kalastaen, kun taas naisten elämä pyöri useimmiten pihapiirin lähistöllä kotitöitä ja karjaa hoitaen.

Yksi tarina selittää Paskolampien runsaslukuisuutta sillä, että kun paikallisilta isänniltä tiedusteltiin heidän maillaan sijaitsevan vesistön nimeä, olivat isännät raapineet korvallistaan ja todenneet maahan sylkäisten "että mikä lie paskolampi tuo on".

– Voihan se osittain olla näinkin. Maaseudulla ronskimpia nimiä näkee ja kuulee kaupunkiympäristöä enemmän. Paskolampi on saattanut olla niin vähäpätöinen lampi, ettei sille juuri arvoa annettu ja siksikin nimetty niin. Paska-alkuisia nimiä voidaan kuitenkin pitää varsin alatyylisinä, Uusitalo miettii.

Yleensä härskimmät tai rivommat nimet olivat miesten antamia. Uusitalon mukaan naiset toki tunsivat paikat samoilla nimillä, mutta eivät vieraiden ihmisten läsnäollessa ehkä kehdanneet käyttää niitä. Tästä syystä monet nimet myös saattoivat muuttua – Paskolammesta tuli vaikkapa Pahalampi tai jopa Kaunislampi.

Vesistöjen merkitys

Uusitalon työhuoneen seinällä on ruotsalaisen kirkonmiehen ja kulttuurihistorioitsijan Olaus Magnuksen laatima karttakuva Suomesta vuonna 1539. Siitä näkee vesiväylien tärkeyden. Keskeisellä paikalla on Lacus Piente – Päijänne.

– Vesistöt ja suuret kohteet niiden ympärillä nimettiin ensin. Kaikilla nimillä on peruste. Nimi syntyy tarpeesta ja se auttaa ihmistä hahmottamaan ympäristöään.

Ihmisillä on luontainen tarve kuvailla ympäristöään ja puhua tietyistä paikoista. Joskus nimen muodostumiseen on vaikuttanut esimerkiksi vesistön silmiinpistävä muoto (Seitseminen) tai lähistöllä sijaitseva rakennus (Myllylampi).

Uusitalon mukaan esimerkiksi Paskolammet ovat yleensä pieniä, kenties mutapohjaisia tai suorantaisia lampia. Ne ovat myös 20 yleisimmän lampien nimien joukossa – Mustalampia maassamme on eniten.

Ihmiset myös pyrkivät selittämään nimiä. Nimet kertovat historiasta, mitä paikalla on ollut tai mitä siellä on tehty. Jos selitystä ei ole, niin nimen syntytarina saatetaan keksiä: esimerkiksi Pirunkoskesta saatetaan kertoa pirun viskelleen siellä kiviä.

Elävä ja rikas kieli

Entäpä sitten muut Pask-alkuiset paikat? Paikannimistössäkin tapahtuu sulautumisia tai muutoksia kirjoitusasussa: yhdyssanan osana paska-sanan loppu-a on esimerkiksi muuttunut o-kirjaimeksi.

– Nimi voi nykyään näyttää erilaiselta kuin muinoin syntyessään. Kielessä olevat sanat tai elementit muuttuvat tai äänne oikenee: Taivalsalo on helpompi lausua Taivassalona.

Paskapyykki tarkoittaa rajapyykkiä. Lellerien saariryhmästä yksi on nimetty Pasko-Lelleriksi. Samaten Pölläkkä-saarista yksi – se pienin – on nimeltään Pasko-Pölläkkä. Paskouri taas viittaa saareen: Pask-alkuun on lisätty ouri, joka tarkoittaa saarta.

Paskovuori saattaa selittyä sillä, että "vuoren" maaperän kiviaines on rapakiveä. Karstulasta taas löytyy Paska-avenue. Uusitalo muistelee, että kyseinen tie alkaa jätevedenpuhdistamolta.

Suomen vanhimmat paikannimet ovat vuosisatoja sitten, silloin vielä asumattomissa erämaissa kierrelleiden eränkävijöiden antamia. Suomalaiset ovat aina olleet hyviä antamaan nimiä, osa niistä naurattaa ja osa punastuttaa. Mutta Uusitalon mukaan kielellä saakin leikkiä.

– Sanoista saa johtimien avulla muodostettua taas uusia sanoja, jotka rikastuttavat kieltä.

Ja kielen lisäksi uudet paikannimet saattavat riemastuttaa jälkipolviakin, sillä paikannimien keruutyö jatkuu yhä.

Suomessa on myös paljon nimiä, joiden synnystä ei tiedetä mitään.