Onko se Louhimies nyt sitten hyvä vai paha? Kerros nyt Enbuske. Vastaus on helppo. Ei kumpaakaan. Pahuus ja hyvyys ei ole joko tai. Se on sekä että. Hyvän ja pahan rintamalinja ei mene ihmisten välillä. Se menee meidän jokaisen sisällä

Olisi ihana jakaa ihmiset hyviin ja pahoihin. Hyville antaisimme kansalaispalkan ja ilmaiset kannabisjointit. Pahat ajaisimme puskutraktorilla alas jyrkänteeltä Hectorin musiikin tahdissa.

Tuo jako vain valitettavasti on vähäkarvaiselle simpanssilajillemme luontainen. Amerikkalaisissa uutisissa kysytään usein ”Is he good or is he bad?”, niin myös lapset kysyvät.

Taide ja populaarikulttuuri vahvistavat jakoa hyviin ja pahoihin. Tanskalais-ruotsalaisen Silta-sarjan rikollinen on aina äärimmäisen älykäs, stereotyyppinen sosiopaatti. Sillassa ja House of Cardsissa olen huomannut usein olevani sosiopaatin puolella. Silloin pääsen koko maailmaa huijaavan neron pään sisään. Se on valtapornoa.

Me kaikki olemme kykeneväisiä moraalimme vastaisiin tekoihin, mutta rakennamme siitä itsellemme tarinan, jolla oikeutamme sen. Itse olen rikkonut ”moraaliani” vastaan usein. Ihminen rakentaa itsestään tarinaa, jota hän haluaa kertoa muille. Ja ennen kaikkea itselleen. Kertomusta itsestä rakennan minä, kertomusta itsestään rakentaa Louhimies.

Louhimiehen julkiset ongelmat alkoivat, kun hänen tarina itsestään oli ruotsinlaivan kokoisessa ristiriidassa sen kanssa, mitä ympäristö hänestä kertoi.

Yle julkaisi Sara Rigatellin kirjoittaman jutun, jossa käsiteltiin elokuvaohjaaja Louhimiehen epäiltyjä väärinkäytöksiä. Ylen artikkeli oli laadukasta journalismia. Siinä ei syyllistetty, eli leimattu, vaan todettiin faktat. Ylen alkuperäisessä, julkaisemattomassa versiossa viitattiin myös #MeToo-kampanjaan. Ja juuri #MeToo-ryhmään kuulumista Louhimies eniten tietysti pelkää. Siksi Louhimies jo ensimmäisessä A-studion haastattelussa vei keskustelun ovelasti kommunikaatio-ongelmiin. Ei Ylen jutun pointtiin eli vallankäyttöön. Vallankäyttöön liittyy aina myös seksuaalinen puoli.

Arvostan Yleä siitä, että se silti julkaisi asioita, jotka voidaan varmasti todistaa, eikä lähtenyt tunnejournalismiin. Yle kantoi vastuunsa siitä, että tarinoiden lisäksi myös faktat oli tarkastettu.

Vaikka se meille raivosta voimaa saaville herkullista olisikin, Louhimies ei ole ison tarinan ainoa konna. Yksittäisten vallankäyttäjien esiintuominen on tärkeää, mutta oleellisempaa on puhua rakenteista, jotka tämän kaiken mahdollistavat. Nykyisen ääri-individualismin aikana haluamme henkilöidä asiat. Siksi sinäkin luet juuri nyt minun kolumniani etkä esimerkiksi tutkija Johanna Kantolaa, Jaana Kuusipaloa tai Judith Butleria.

Suurin tarinan konna on kapitalismi ja rahan valta. Louhimiestä ei pelota se, mitä hänestä ajatellaan Stockan herkussa, häntä pelottaa eniten hänen kansainvälisen uransa romahtaminen. Hänellä on nimittäin suuria kansainvälisiä suunnitelmia.

Louhimiehen elokuvia tuottaneita firmoja kiinnostaa vielä enemmän raha. Siksi muun muassa eräs mukana ollut tuotantoyhtiö on painostanut näyttelijöitä niin, että kaikki eivät uskaltaneet lähteä Ylen juttuun. Kun kaikki osapuolet on niin voimakkaasti sidottu kapitalismiin, kukaan ei uskalla puhua suoraan. Ymmärrän sen täysin, sillä myös minun elämäni on sidottu tähän järjestelmään. Siksi vain todella rikas tai todella köyhä on vapaa. Minä en ole vapaa. Vain Kurvin spurgu ja Herlinin suvun perijä ovat minua vapaampia puhumaan suoraan. Minun taas pitää nauraa kanavajohtajien vitseille ja teeskennellä televisiossa olevani kiinnostunut Teuvo Hakkaraisen alkoholismista.

Tarinan suurin konna ovat valtarakenteet ja niiden syvään porautunut naisviha. Paradoksaalisesti niitä on eniten erityisesti vasemmistolaisuuttaan ja liberaaliuttaan korostavassa viihde- ja elokuvabisneksessä. Taidemaailma on luonut helvetin, jossa sosiopaatit kuten Harvey Weinstein, ja moni Suomessakin, pääsevät helposti käyttämään hyväkseen nuoria ihmisiä, jotka haluavat julkisuutta.

Screenille päätyviä naisia jalostetaan kuin koirarotuja. Nuorempia, laihempia, kauniimpia. Samaan tapaan kuin rotukoirilta viedään mahdollisuus hengittää, viihdebisneksen naisilta viedään mahdollisuus puhua. Ja jos he puhuvat, heille nauretaan.

Paradoksaalisesti juuri samaa problematiikkaa käsitteli Louhimiehen hieno Vuosaari-elokuva. Sillä juuri Vuosaari-elokuvan näyttelijä Amanda Pilke kertoi Hesarissa, kuinka koko leffantekoprosessi traumatisoi hänet. Life imitates art far more than art imitates life.

Louhimies on siis osa taidemaailman isoa valtarakennetta, joka on vuosisatoja luonut myyttiä miesnerosta. Ja Louhimiehen julkinen bambinkatse ja itseruoskinta A-studiossa vain kasvatti myyttiä herkästä nerosta. Nykystandardeilla todella moni huipputaiteilija August Strindbergistä Pablo Picassoon on ollut ihmishirviö. Kun nainen itkee julkisesti, hän on hysteerinen. Kun mies itkee julkisesti, hän on syvällinen ja tunteva.

Mutta koska raha ja rahoituksen saanti ja uran luominen maailmalla on niin keskeistä, Louhimiehen eri tuotantoyhtiöt ovat olleet eniten huolissaan siitä, miltä kaikki näyttää. Elämme dystopiassa, jossa oleellisinta on se, miltä kaikki näyttää. Ei se, miten asiat oikeasti ovat.

Valitettavasti Louhimies saattaa voittaa tämän narratiivin, koska hänellä on selkeä tavoite. Uransa pelastaminen. Sen sijaan näitä ”katkeria” naisia saa leimata julkisuudessa miten tahansa, koska heillä ei ole henkilökohtaisia tavoitteita. Heidän ristiriitainen esiintyminensä julkisuudessa tarkoittaa, että heidän tavoitteensa ei ole kosto, vaan maailman muuttaminen paremmaksi. Miksi muuten Pihla Viitala olisi soittanut Luohimiehelle kesken pahimman ja kysynyt hänen vointiaan.

Vaikka teistä, Pihla Viitala, Matleena Kuusniemi, Pamela Tola, Rebecca Viitala, Jessica Grabowsky, Saija Lentonen, Lotta Lehtikari ja Manuela Bosco, tuntuu nyt pahalta, kun media on jättänyt teidät yksin, te olette minun sankareitani. Teidän takia yhdeksänvuotias tyttäreni ei enää ehkä joudu elämään maailmassa, jossa miehiset valtarakenteet mahdollistavat henkisen ja välillä myös fyysisen vallankäytön.

Koska julkista kenttää hallitsevat miehet, Louhimies pääsi hallitsemaan mediakenttää. Louhimies käytti apuna viestintätoimisto Tekiriä. Se käsikirjoitti tarinan alkuviikon kärsimyksestä kohti loppuviikon sovintoa Jussi-gaalassa.

Siksi Ilta-Sanomien päätoimittaja Ulla Appelsin ja Keskisuomalaisen Pekka Mervola menivät lankaan ja käänsivät Louhimiehen uhriuden koko tarinan pointiksi. Pojat on poikia, ja pyysihän se jo tavallaan anteeksi. Vaikka Louhimies ei missään vaiheessa pyytänyt anteeksi tekojaan, vaan kommunikaatio-ongelmia. Se oli ovelaa, sillä kommunikaatioon tarvitaan aina kaksi. Vallankäyttöön yksi. Anteeksi pieni lapsi, että et oikeasti ymmärrä, kun sanoin, että vanhempasi ovat kuolleet. Olen todella pahoillani tästä kommunikaatio-ongelmasta.

Keskityimme puhumaan siitä, kuinka raskasta Louhimiehellä on. Enkä yhtään epäile, etteikö olisi. Tunnen suurta empatiaa Louhimiestä kohtaan. Toivon, että hänen hienot elokuvansa menestyvät maailmalla. Se, että kritisoi Louhimiehen metodeja, ei ole Suomi 100 -vuoden Tuntematon Sotilas -elokuvan väheksyntää. Päinvastoin. Veteraanit taistelivat sananvapautemme takia, ja jälleenrakentajien sukupolvi loi tasa-arvoisempaa Suomea. Siksi taidealan sovinististen rakenteiden nostaminen esiin on isänmaallinen teko.

Louhimies on myös uhri. Ei näiden naisten uhri, vaan tuollaista käytöstä ruokkivien valtarakenteiden uhri. Ja oman sairautensa uhri. Mutta silti juuri kukaan ei enää Ylen jutun jälkeen kysynyt julkisesti, kuinka raskasta oli niillä naisilla, jotka joutuivat Louhimiehen vallankäytön uhriksi. Niillä naisilla ei ollut apunaan Suomen parhaita viestintätoimistoja.

Ihminen voi olla samaan aikaan sekä paha että hyvä. Meissä kaikissa on sosiopaattien piirteitä. Kun minulla meni elämässäni päin helvettiä, olin ihmishirviö töissä. Pahinta oli, että huomasin sen toimivan. Sillä sai tuloksia. Yhteiskunnan rakenteet palvelivat epäempaattista käytöstäni. Parantumisprosessiani on auttanut asian tiedostaminen ja se, että vaikka edelleen kykenen manipuloimaan ihmisiä, pyrin olemaan sitä tekemättä. Kun on iso vasara, sillä täytyy rakentaa, ei rikkoa.