Pari viikkoa sitten Saksan sosialidemokraatit julkistivat vaaliohjelmansa. Se ei ollut erityisen jännittävä. Angela Merkelin keskitien politiikka ja vaikeat taloudelliset ajat ovat ilmeisesti jättäneet perin vähän liikkumavaraa puolueen ideologeille. Puheenjohtaja Peer Steinbrückin harmaaseen persoonaan ja huonoon galluplähtökohtaan yhdistettynä tämä ei lupaa hyvää puolueen vaalimenestykselle.

Naapurimaan Ranskan presidentin Francois Hollanden vasemmistolaisen talousohjelman huonot tulokset ja hänen hupeneva henkilökohtainen kannatuksensa eivät myöskään liene kannustaneet saksalaisen veljespuolueen ohjelmanikkareita merkittäviin uusiin aloitteisiin. Pientä väriä ohjelmaan piti kuitenkin jostakin löytää, ellei muuten niin sukeltamalla sosialidemokratian perinteiseen työkalupakkiin. Ja löytyihän sieltä jotakin: SPD vaatii nyt Saksaan yleistä 8,50 euron minimipalkkaa.

Minimipalkka on jännittävä poliittinen aloite. Paul Krugmanin suosimaa käsitettä lainatakseni se on eräänlainen torakka-ajatus: vaikka se on huuhdottu vessasta alas lukemattomia kertoja, aina se vaan pulpahtaa pintaan. Syy on varmaan se, että useimpien ihmisten korvissa minimipalkka kuulostaa sekä taloudellisesti fiksulta että sosiaalisesti oikeudenmukaiselta.

Opettaessani yli 30 vuotta sitten taloustiedettä Yhdysvalloissa minimipalkkakeskustelun aallot olivat juuri käyneet korkeina. Useimmat Economics 101-kurssin oppikirjat käyttivät sitä siksi esimerkkinä siitä, miten työmarkkinat toimivat. Itse argumentti on todella yksinkertainen ja sovellettavissa moneen muuhunkin hintasäännöstelyilmiöön. Aivan kuten lukemattomat kollegani, piirsin siksi opiskelijoilleni taululle työvoiman kysyntä- ja tarjontakäyrät, joiden leikkauskohta määrittelee sen palkkatason jolla vallitsee täystyöllisyys.

Sitten lisäsin kuvioon minimipalkan. Se on vaakasuora viiva kysyntä- ja tarjontakäyrien risteyskohdan yläpuolella. Minimipalkan tasolla työvoiman tarjonta on sen kysyntää suurempi. Selkokielellä se tarkoittaa, että joukko ihmisiä, jotka normaaliolosuhteissa (ja hieman matalammalla palkalla) olisivat saanet töitä, joutuvat nyt työttömiksi. Ei auta, että he ovat valmiit hyväksymään hieman heikommat työehdot: minimipakkatasoa ei saa alittaa, ja siksi heidät häädetään työmarkkinoiden laitamaille.

Keitä nämä ihmiset todellisuudessa ovat? Kenet minimipalkka sulkee työelämän ulkopuolelle? Vastaus on ilmeinen: ne joiden työ tuottaa vähiten. Nuoret ja kokemattomat, maahanmuuttajat ja huonosti koulutetut; ne joiden työn tuottavuus ei (vielä) yllä minimipalkan tasolle. Jotkut heistä saavat kylläkin työtä hieman paremmalla palkalla kuin aikaisemmin, mutta useimmat syrjäytetään, koska heille ei yksinkertaisesti korkeammalla palkkatasolla löydy taloudellisesti järkeviä töitä. Ja ikävintä tässä kaikessa on se, että syrjäytyvät ovat juuri niitä, jotka kaikkein eniten tarvitsisivat työpaikkaa.

Mutta jos näin on, jos minimipalkka todellakin tuottaa huomattavasti enemmän pahaa kuin hyvää, miksi sitä sitten kannatetaan? Osasyy on varmasti se, että harva saksalainen sosialidemokraatti on suorittanut Economics 101-kurssin. Mutta löytyy myös synkempi selitys. Ne, joilla jo on työpaikka haluavat tietenkin varmistua sen pysyvyydestä ja omasta palkkatasostaan. Sen he – tai oikeastaan heidän edusmiehensä – uskovat tekevänsä rajoittamalla heihin kohdistuvaa kilpailua. Kokeneen työvoiman pahin kilpailija on yleensä halvempi työvoima, eikä vain kaukomailla, vaan myös täällä koti-Euroopassa.

Ajatelkaapa, jos elinkeinoelämässä vaatisimme lainsäädäntöä, joka kieltää kilpailijoiltamme tarjoushinnoittelun. Kyllä elämä esimerkiksi pankkialalla olisi helppoa jos uusilta kilpailijoilta kiellettäisiin sanokaamme alle kolmen prosentin asuntolainamarginaalit. Kuluttajan kannalta ajatus olisi huono, eivätkä kilpailijatkaan siitä erityisemmin pitäisi. Mutta kyllä vanhoilla pankeilla menisi hyvin. Minimipalkka toimii aivan samalla tavalla: niille, joilla jo on, se antaa turvaa; kun taas niiden eteen, jotka vasta ovat aloittamassa, se nostaa lähes ylitsepääsemättömän muurin.

Mutta entä oikeudenmukaisuus? Eikö sentään pitäisi kantaa jonkinlaista huolta myös ihmisten toimeentulosta? Varmasti, ja siksi meillä on sosiaalipolitiikka. Perustulo (”kansalaispalkka”) on minimipalkkaa valtavasti parempi tapa varmistua siitä, ettei kenelläkään mene liian huonosti.

Minimipalkka, kuten hintasäätely yleensäkin, on todella huono idea. Se johtaa talouden vääristymiin, kilpailukyvyn menetykseen ja ennen kaikkea työttömyyteen juuri niissä työntekijäryhmissä missä pysyvän syrjäytymisen vaara on suurin. Se on torakka joka lopultakin olisi litistettävä.

Blogit Liberan blogiin kirjoittavat eri alojen asiantuntijat tai muuten vain mielenkiintoiset henkilöt. Blogit ovat kirjoittajiensa mielipiteitä, eivätkä välttämättä edusta Liberan virallista kantaa.