Panttivankidraamassa Mikkelissä loukkaantui vakavasti kaksi Karhu-ryhmän poliisia. He kantavat yhä sirpaleita kehossaan.

”Tilanne oli siihen mennessä kestänyt yli 14 tuntia ja emme olleet saaneet pitää mitään taukoa syömisestä ja juomisesta puhumattakaan. Lisäksi oli ollut paljon jännittäviä tilanteita, joten olimme aivan poikki. Tuntui jotenkin epätodelliselta sellainen mahdollisuus, että kaappari räjäyttäisi auton.”

”Neuvottelujen pitkittyessä tilanne autossa kärjistyi. Sekä molemmat tytöt että kaappari alkoivat käydä kuumana. Kuljettajana toiminut nuori mies oli ikään kuin toisissa maailmoissa ja pysyi rauhallisena. Pyysimme useaan otteeseen, että tytöt lähtisivät pois autosta.”

”Huomasin yhtäkkiä, että etupenkin tyttö hyppäsi auton ikkunasta ja juoksi kulmaani kohti. Tyttö oli istunut puolittain ikkunalla. Otin vastaan vauhdissa tytön ja vein hänet kulman taakse. Tyttö oli aivan hysteerinen. Palasin takaisin kulmalle ja tähän muistikuvani päättyvätkin kertaheitolla. Olen mennyt tajuttomaksi välittömästi. ”

Yllä olevalla videolla Jussi Makkula kertoo Mikkelin panttivankidraamasta.

Jussi Makkulan kehossa on vielä kymmeniä sirpaleita Mikkelin räjähdyksen jäljiltä.­

Karhu-ryhmän poliisi Jussi Makkula Mikkelin keskussairaalassa keskusrikospoliisin poliiseille 11.8.1986, vain kaksi päivää tuhoisaan räjähdykseen päättyneen panttivankidraaman jälkeen.

Makkula oli toinen pahoin loukkaantuneista Karhu-ryhmän poliiseista. Toinen oli Kari Tulikoura.

”Tulikoura oli ilmeisesti joka siinä oli pahimmalla hollilla ja sillä on hyvinkin vakavat vammat ja en tiedä, tuleeko vielä miestä siitä,” räjähdyspaikalta raportoitiin varhain aamulla.

Räjähdyksen jälkeen sairaalassa. Lasimurska on poistettu Kari Tulikouran kasvoista. Räjähdys johti toisen jalan amputoimiseen polven alapuolelta.­

Tapahtumista on 30 vuotta. Kumpikin miehistä kantaa Mikkeliä mukanaan loppuelämänsä, vammoina ja ympäri kehoa olevina kymmeninä koteloituneina sirpaleina.

Kari Tulikouran toinen jalka on amputoitu viisitoista senttiä polven alapuolelta. Jussi Makkula menetti näön toisesta silmästään. Makkula kävi läpi 38 leikkausta, Tulikoura 15–16. Arpia on ympäri kehoa. Miesten vanhetessa vammat nuortuvat.

Räjähdystäkin suuremmat arvet jättivät tapahtumat Mikkelin jälkeen. Tulikoura joutui vuosia kestäneeseen oikeudenkäyntiin.

– Se oli kova paikka. Kyllä oikeudenkäynti oli paljon vaikeampi kuin vammautuminen. Oikeudenkäynnistä jäi isommat arvet kuin loukkaantumisesta, Kari Tulikoura, 72, sanoo vanhalla kotitilallaan Haminassa.

Oikeudenkäynti jätti Kari Tulikouraan raskaammat arvet kuin itse Mikkelin räjähdys. Perhe, työkaverit ja ystävyys toisen vakavasti loukkaantuneen Karhu-poliisin Jussi Makkulan kanssa auttoivat jaksamaan. Vanhojen Karhu-poliisien kokoontumisilla on suuri merkitys.­

Molemmat ovat yhä raamikkaita miehiä. Kädenpuristus on vahva. Kova pohjakunto pelasti elämälle, vaikka Tulikouran mukaan matkassa oli myös tuuriakin. Onnettomuuspaikalla Tulikoura oli sanonut, ettei hänellä ole hätää, menkää katsomaan kavereita. Itse hän ei tätä muista, mutta niin hänelle on kerrottu.

Vaikka hätä Tulikourallakin oli, jalat eivät toimineet ja kasvot olivat täynnä lasimurskaa. Silti hän huolehti ensin kavereiden kohtalosta.

– Kyllä kaverista täytyy pitää huolta, kun samassa sopassa ollaan, Tulikoura liikuttuu.

Kumpikin ehti olla Karhu-ryhmässä toistakymmentä vuotta ennen Jakomäen panttivankitilannetta. Siihen aikaan mahtui monta rikollisen kiinniottoa.

” Olisihan sen siinä voinut päättää, sen tilanteen. Oli niin helppoa katsoa kiikarin takaa. Ei olisi tarvinnut kuin painaa liipasinta.

Pankkiryöstöjäkin oli ollut useita eikä mikään ennakoinut Jakomäessäkään Makkulan ja Tulikouran mukaan, että tilanne voisi päättyä niin tuhoisasti.

– Ei sitä kukaan voinut arvata, koska kaikista niistä asioista, mitä ollaan keskusteltu ulkolaisten kavereiden kanssa, kaikki yleensä pyrkii siihen, että se loppuu rauhallisesti. Niin me odotettiin, Tulikoura sanoo.

KAAPPARI lähti Jakomäestä kolmen panttivangin kanssa ja päätyi Mikkeliin poliisit perässään. Kaappaaja oli Makkulan mukaan tarkka-ampujien tähtäimessä Jakomäessä, mutta kun hän tuli ulos viltin alla kahden panttivangin kanssa, ei kaappaajaa pystynyt ampumaan. Kaappaaja päästettiin panttivankeineen ja rahasalkkuineen matkaan, joka päätyi lääninhallituksen rakennuksen lähelle Mikkelin torille.

”Tilanne torilla vaikutti erittäin pahalta, koska liikkeellä oli hyvin paljon väkeä ja autoja. Torilla oli aivan kuin markkinatunnelma ja liikkeellä oli paljon humalaista väkeä”, Tulikoura kertoi Töölön sairaalassa poliiseille syyskuussa 1986.

– Jussihan kaiutti koko ajan pysähdy neuvottelemaan ja se pysähtyi siihen jalkakäytävän reunaan. Siinä niitä humalaisia kulki ohi ja taputteli siihen kattoon ennen kuin saatiin se suljettua. Autoillahan me suljettiin automaattisesti joka puolelta, totta kai rikospaikka täytyy eristää, Tulikoura muistelee.

Tunnelma torilla oli alussa Makkulan mukaan jännittynyt, mutta ajan myötä tunnelma vakiintui.

– Olisihan sen siinä voinut päättää, sen tilanteen. Oli niin helppoa katsoa kiikarin takaa. Ei olisi tarvinnut kuin painaa liipasinta. Silloin se tilanne olisi ratkennut siihen, mutta kun ampumiskäskyä ei enää ollut siinä vaiheessa, kun se kaappari tuli pankista ja lähti sieltä, Makkula kertoo kotonaan Ähtärissä.

Panttivanki Anita Siikanen huutaa auton takaikkunasta. Seuraavassa ruudussa Siikanen pääsee pakenemaan. Hetkeä myöhemmin auto räjähtää. Kuvaaja Heikki Saukkomaa voitti kuvasarjalla Vuoden uutiskuva -palkinnon 1986.­

­

­

KARHU-RYHMÄ käynnisteli Makkulan mukaan Saabia ja lämmitteli käsiä viileässä elokuun yössä. Panttivankeja houkuteltiin ulos autosta.

Tilanne kärjistyi yhtäkkiä.

– Se tapahtui vaan niin valtavan yhtäkkiä. Siinä oli tuntikaupalla hirveän rauhallista aikaa, mitään ei tapahtunut ja sitten yhtäkkiä auto käynnistettiin. Se lähti liikkeelle ja sitten kuultiin tämän tekijän ääni ensimmäistä kertaa. Hän huusi. Vaikka olin muutaman metrin päässä, ei saanut oikein selvää, mitä hän huutaa, huutoa vaan. Huomasin, että nyt on kyllä juttu niin, että kohta tapahtuu näillä sekunneilla, Tulikoura kertoo.

– Ensimmäisenä edessä kuljettajan vieressä Anne Hämäläinen lähti sieltä, tuli meidän kulman taakse. Sen verran väistettiin vaan, että hän pääsee sinne. Sen jälkeen tulikin sitten hyökkäyskäsky. Sanottiin, että Kari hyökkäykseen.

– Ja sitten lähdettiin sieltä kulman takaa auton eteen. Täytyy ihmetellä, että tuo yläkerta kertoo hirveän nopeasti paljon asioita. Kun lähdin sinne muutamalla juoksuaskeleella näin, että tämä tekijä oli penkillä takapenkillä poikittain. En varmaan voi osua kunnolla, tiesin, että joku poliisi tuli sinne vierelle, sinne seinän puolelle. Se oli Jussi. Arvasin, että hän ei pysty enää tulemaan sieltä pois. Sitten ajattelin, pakko on yrittää, ja näin siinä kävi. Kaksi laukausta ja eihän siinä ollut tehoja, Tulikoura sanoo.

” Poliisilaitokselta soitettiin vaimolleni, että miehenne on loukkaantunut vakavasti ja näyttää siltä, että hän voi menehtyä. Vaimo oli sitten kertonut pojalle, että me voidaan menettää isä.

Kaappaaja räjäytti kymmenen kiloa dynamiittia. 36-vuotias kaappaaja Jorma Takala ja panttivankina ollut 25-vuotias kauppatieteiden ylioppilas kuolivat. Kaksi panttivankina ollutta naista ehtivät turvaan.

– Viimeinen muistikuvani oli se, että pieni possahdus kävi. Siihen loppuu muistikuvani. Maa lähti alta pois. Isoa räjähdystä en enää nähnyt enkä muista sitä, Tulikoura kertoo.

Yllä olevalla videolla Kari Tulikoura kertoo Mikkelin panttivankidraamasta.

MAKKULAN vaimolle soitettiin aamuviiden aikaan ja kerrottiin miehen tilanteesta.

– Poliisilaitokselta soitettiin vaimolleni, että miehenne on loukkaantunut vakavasti ja näyttää siltä, että hän voi menehtyä. Vaimo oli sitten kertonut pojalle, että me voidaan menettää isä. Poika oli silloin 9-vuotias. Vaikka tästä on 30 vuotta aikaa, vieläkin tämä koskettaa, Jussi Makkula, 68, sanoo. Ääni särkyy ja silmiin kihoaa vesi.

– Ylikonstaapeli Kari Kurki oli katsonut minua ja sanonut, nyt Jussi meni ja se oli katsonut Tulikourasta kanssa, että nyt me menetettiin pojat ja niin varmasti se näyttikin. Joka paikka oli auki, ihan semmoisessa verimörskässä, Makkula kertoo.

Ilman vahvaa sydäntä ei Makkulalle olisi voitu tehdä vaativia leikkauksia. Makkula vammautui monin tavoin. Häneltä mm. murtui otsa, tuli aivoruhjeita, toisesta silmästä meni näkö, toinen korvalehti silpoutui pois, käsistä leikkautui hauiksia ja jaloista lihaksia ja jänteitä.

– Jalkoihin tuli suuria aukkoja. Sirpaleita on yhä kymmeniä ympäri kehoa. Reisiäkään ei voi hieroa, kun sirpaleet rikkovat paikat, Makkula sanoo.

Molempia hoidettiin ensin Mikkelin keskussairaalassa ja sitten Töölön sairaalassa Helsingissä.

– Täytyy vaan ihmetellä, että me molemmat jäimme henkiin. Suurimmat leikkaukset kestivät 12 tuntia. Aluksi vielä yritettiin minulle jalkaa tehdä, mutta parin päivän kuluttua todettiin, ettei se siirrännäinen lähtenyt toimimaan. Selästä oli otettu lihasta, josta tehtiin pohjetta ja lonkkaluusta otettiin pätkä luuta. Kivut olivat kauheat, piikit eivät enää auttaneet ja täytyi tehdä epiduraalipuudutus jalkaan.

– Sitten sanottiin, että jalka joudutaan poistamaan. Sillä hetkellä se oli kova paikka. Joka aamu Mikkelin tapahtumat tulevat mieleen proteesia laittaessa. Ei niistä ikinä pääse irti, näistä tapahtumista, Tulikoura sanoo.

KORVAUKSISTA kumpikin joutui taistelemaan. Makkula sanoo suoraan, että tappelu Valtiokonttorin kanssa aiheutti henkiset vammat.

– En voi ikinä antaa anteeksi valtiovallalle sitä, että menetin terveyteni yhteiskunnan eteen ja jouduin taistelemaan korvauksista. Siitä minä olen ollut todella pahalla päällä. Tapellessa meni ainakin 20 vuotta. 11 vuotta kesti ennen kuin pääsin kuntoutukseen.

9. elokuuta 1986 oli Jussi Makkulan viimeinen työpäivä. Kari Tulikoura meni töihin, koska tiesi, että oikeudenkäynnit ovat tulossa eikä hän halunnut murehtia niitä yksin kotona.

Kari Tulikoura palasi töihin vammautumisen jälkeen, koska ei halunnut murehtia kotona raskaita oikeudenkäyntejä.­

– Ne oikeudenkäynnit olivat tosi inhottavia. Pahimmalta tuntui, kun minua syytettiin taposta. Tiesin, ettei se se toteudu, mutta ne halusivat sillä ylisyyttämisellä saada pienemmän tuomion. Se oli taktinen juttu.

Kaikki syytteet Tulikouraa vastaan kaatuivat.

– Tuntui vaikealta, kun korkeimman oikeuden päätös tuli ja minun esimieheni sai tuomion. En koskaan hyväksynyt sitä, Tulikoura kertoo.

RASKAISTA kokemuksista huolimatta kumpikin ”vanha Karhu” huokuu positiivisuutta.

– Vaikka kauheita on tapahtunut, siihen on tuossa poliisialalla ja varsinkin Karhussa alitajunnassa ymmärtänyt, että näin voi käydä. Ei siinä mitään mennään näin eteenpäin, Tulikoura sanoo.

Kesät Kari Tulikoura viettää vanhalla kotitilallaan Haminassa.­

Kummallakaan ei ole katkeruutta tai vihaa edes kaappaajaa kohtaan.

– Mikä tilanne hänen elämässään oli ja mikä ajoi tällaiseen? Ei minulla ainakaan minkäänlaisia antipatioita eikä vihaakaan häntä kohtaa ole, koska en osaa vihata ketään, Makkula sanoo.

Mitä ajattelet räjähdyksessä kuolleen panttivangin, 25-vuotiaan miehen kohtalosta?

– Se onkin vaikeampi juttu, Makkula sanoo ja katsoo ulos. Perennat kurkottavat kohti taivasta.