Vapaasta vedestä halutaan hyöty irti.

Kolmannes Suomen metsistä, vesistä ja maista on jokaisen suomalaisen omaisuutta. Tämä lähtökohta takaa sen, että yhteistä kansallisomaisuutta hallinnoivan Metsähallituksen omaisuuden järjestelykuviot kuumentavat tunteita.

Metsähallituslain uudistaminen on ollut vireillä jo viidessä hallituksessa, mutta viimeisintä salassa pidettyä versiota on viety niin kovalla kiireellä eteenpäin, ettei se ehdi edes lausuntakierrokselle ennen loka-marraskuun eduskuntakäsittelyä. Pian voimaan tuleva EU-lainsäädäntö luo painetta Metsähallituksen uudistumiseen ja puukauppoja sujuvammin hoitavan tytäryhtiön perustamiseen. Myös vesialueista halutaan enemmän taloudellista hyötyä.

Maatalous- ja ympäristöministeri Kimmo Tiilikainen lupasi eduskunnan kyselytunnilla 7.10, että jonkinlainen kuulemistilaisuus laista aiotaan järjestää. Seuraavana päivänä hallitusneuvos Vilppu Talvitie kuitenkin epäili, ettei aikaa riitä tähänkään.

Jotakin tiedetään. Suomen Kuvalehdelle tihkuneesta 15.9. päivätystä lakiluonnosversiosta on yliviivattu saamelaisten kotiseutualuetta koskevat erityissäännökset, jotka vielä Kataisen hallituksen lakiluonnoksessa olivat mukana. Yhteiskunnallisten velvoitteiden – kuten metsien virkistyskäyttö, luonnon monimuotoisuus, saamelaisten oikeudet – osalta ei uudessa versiossa todeta, että ne pysyisivät ennallaan, sen sijaan velvoitteita ”täsmennetään”. (SK 1.10)

Peruskysymys on, mihin asentoon talouden ja luonnon keinulauta asettuu. Ristiriita hiertää Metsähallitusta sisältä ja ulkoa. Eduskunnan asettama 120 miljoonan tuottovaatimus on johtanut paitsi lisääntyvään metsätilojen myyntiin myös hakkuisiin sellaisissa arvometsissä, jotka toinen käsi eli Metsähallituksen luontopalvelut -yksikkö näkisi suojelukohteina.

Metsähallitus kaavailee Kainuun valtionmetsiin suurhakkuita, vaikka luontojärjestöjen näkemyksen mukaan vanhojen metsien määrä alueella on jo romahtanut. Luonnonvarasuunnitelman teossa eivät Kainuun ely-keskuksen ja matkailuasiantuntijoiden näkemykset painaneet.

Lakiuudistuksen keskeinen kiista liittyy siihen, miten luonnonvarojen käyttöä jatkossa ohjataan – mitkä maa- ja vesialueet päätyvät siihen taseeseen, jolta odotetaan tuottoa. Tähän asti kaikki aluevedet ja suurten järvien selät ovat kuuluneet ympäristöministeriön ohjaamien luontopalvelujen tontille, mutta uudistuksessa yli kahden miljoonan hehtaarin meri- ja järvialueet ovat siirtymässä Metsähallituksen kaupalliseen taseeseen, maa- ja metsätalousministeriön alaisuuteen.

Salaliittoteoria kansallisten vesien myynnistä ei ole aiheellinen, mutta kovat tuottovaadelaskelmat voivat tuoda soranoton, kalankasvatuksen ja tuulivoiman myös kansalaisten arvostamille virkistysalueille, luonnon kustannuksella.