Urheilujärjestöjen ja median välillä on symbioottinen ystävyys- ja avunantosuhde, joka ehkäisee kriittisyyden ja toisinajattelun jo ennalta, kirjoittaa liikuntasosiologian emeritusprofessori Kalevi Heinilä uudessa Kanava-lehdessä.

”Sen sijaan, että urheilujournalismi toimisi muun journalismin tavoin demokratian vahtikoirana, se on kesyyntynyt urheilujärjestöjen sylikoiraksi”, Heinilä vertaa. ”Tällaisena sylikoirana media valvoo kovin heikosti ja lähinnä vain viihteen näkökulmasta yhteiskunnan yleisen edun toteutumista liikuntakulttuurissa.”

Suomen Kuvalehti julkaisee Heinilän kirjoituksen kokonaisuudessaan.

Kun urheilun harrastaminen elää lähinnä harrastajan oman kiinnostuksen varassa, huippu-urheilu järjestelmänä elää yleisön kiinnostuksen varassa, ja tämä kiinnostus elää ja säilyy median päivittäisen tehoruokinnan ansiosta.

Median tuella huippu-urheilusta on kehittynyt maailmanlaajuinen liike, jossa osanottajina ovat mukana kaikki kansakunnat ja jonka arvokisoja seurataan ”tv-livenä” kaikkialla syrjäkyliä myöten. Pelkkä ajatuskoe huippu-urheilusta ilman median myötävaikutusta riittää osoittamaan tiedotusvälineiden keskeisen merkityksen nykypäivän huippu-urheilulle ja sen yleisönsuosiolle.

Median rooli urheilun sanoman levittäjänä ja urheiluharrastuksen virittäjänä on ollut ja on edelleen tärkeä. Tämä rooli korostui meillä jo viime vuosisadan alkuvuosikymmeninä suomalaisten urheilijoiden suursaavutusten an­siosta. Maamme opittiin tuntemaan ”urheilun pienenä suurvaltana”, ja samalla luotiin myytti poikkeuksellisesta urheilulahjakkuudestamme.

Myytti suurista urheilumenestyksistä elää edelleen, eikä vain urheilujärjestöissämme ja olympiakomiteassa, vaan myös tiedotusvälineissä ja sitä kautta urheiluviihteen kulutta­jien, suuren yleisön, toiveissa.

Urheilun suursaavutukset vahvistivat aikoinaan urheilumedian asemaa ja roolia joukkoviestinnän osa-alueena. Kilpailun nyky-yhteiskunta arvostaa saavutuksia, paremmuutta ja menestymistä. Urheilu ja urheilumedia elävät samoista ”arvoista”, ja menestyminen tuottaa ”penkkiurheilijoidenkin” itsetunnolle kotisohvalla ja urheilukatsomoissa lumevahvistusta: ”Kyllä me ollaan hyviä!”

Media, joka urheilun hyvän sanoman viestittäjänä on itse ollut luomassa urheiluyleisön, on kaupallisena yritystoimintana tullut siitä myös riippuvaiseksi – eikä vain taloudellisesti, vaan myös asiasisällön osalta. Yleisölle on tarjottava sitä, mitä se odottaa.

Urheilumediaa hallitsee kilpa- ja huippu-urheilu: kilpailun draama, kamppailu paremmuudesta ja menestyneiden sankaripalvonta. Kaiken tämän monoliittisen ja pitkäkestoisen ”aivopesun” tuloksena eriasteinen ”urheiluhulluus” eli epäkriittinen huippu-urheilun yliarvostus on epidemian tavoin levinnyt kaikkiin kansalaispiireihin.

Media yleensä – ja kaupallinen urheilumedia erityisesti – elää yleisöstä, jonka intressit osaltaan säätelevät mediaviestinnän sisältöä. Urheilumediassa tämä yleisöintressien mukainen viestintä on vielä korostunut. Penkkiurheilijoiden kiinnostus perustuu osaltaan ”omien” urheilijoiden menestykseen, oli sitten kysymys kansallisista sarjaotteluista tai kansainvälisistä arvokisoista.

”Omiin” samaistumiseen riittää kaupallistuneessa urheilussa usein pelkkä seuran tunnus ulkomailta värvätyn muukalaisurheilijan rintamuksissa.

Median merkitys on tunnustettu myös urheilujärjestöissä. Esimerkiksi KOK:n hallintorakenteessa kaikilla eri viestintävälineillä on omat toimikuntansa, joiden vastuusta kertoo paljon yksin se tosiasia, että esimerkiksi Lontoon olympiakisojen viestinnästä vastasi 2012 maailmanlaajuiselle yleisölle yli 20 000 toimittajaa avustajineen.

Urheilun globalisoituessa kilpailu on muuttunut ”kilpavarusteluksi”, johon panostetaan entistä enemmän myös julkisia voimavaroja. Tämä johtaa väistämättä siihen, että suuret maat suurine voimavaroineen ja lahjakkuusreserveineen ovat ylivertaisia myös tulostilastoissa. Urheilumme kulta-ajat ovat kehityksen myötä jäämässä historiaan, ja samalla sinne jäävät myös urheilumedian kulta-ajat ja sen sinivalkoiset äänet – Martti Jukola, Pekka Tiilikainen, Paavo Noponen, Raimo ”Höyry” Häyrinen ja Anssi Kukkonen – jotka aikoinaan kansallistivat urheilijoittemme suursaavutukset yhteiseksi kulttuuriperinnöksi.

Tänään sinivalkoinen ääni on sordiinolla ja kuuluu lähinnä Antero Mertarannan selostuksissa – joskin sitäkin estottomammin, kun kysymyksessä on usein jääkiekon kaltainen pieni laji. Jääkiekossahan ”maailmanmestaruus” tarkoittaa paremmuutta noin kymmenen sellaisen maan joukossa, joissa sitä jäähallien puitteissa pystytään laajemmin harjoittamaan.

Jäähallien (yli 220 kpl) ja lisenssipelaajien määrän (yli 72 000) osalta maamme kuuluukin jääkiekon suurmaihin, mikä luonnollisesti näkyy myös tulostilastoissa. Mutta laajamittainen halliurheilumme näkyy myös liikenteen hiilijalanjälkenä ja merkittävässä energiankulutuksessa. Näistä kustannuksista huolimatta uusia ja entistä suurempia halleja suunnitellaan, maksoi mitä maksoi. Ja median ylihehkuttamana esimerkiksi nuorten urheilullisestikin hieno ”maailmanmestaruus” saa sadat (tuhannet?) juniorit haaveilemaan ”lätkän pelaamista” jopa ammattiurana eli elämäntehtävänä.

Heikkenevässä kansainvälisessä kilpailutilanteessa medialla on entistä suurempia vaikeuksia vastata yleisön menestysodotuksiin. Arvokisamenestyksen marginaalistuessa kansallinen kilpailutoiminta ja erityisesti palloilu/jääkiekko sarjaotteluineen ovat nousseet mediassa etualalle. Myös nuorten ”suurlupausten” ennenaikainen mainonta, epärealistiset ennakko-odotukset arvokisamenestyksestä ja nykyisten ulkomaalaistähtien sekä menneiden suomalaissaavutusten idolisointi yleistyvät, kun media yrittää ylläpitää yleisön kiinnostusta ja vahvistaa sen menestysuskoa.

Urheiluviihteestä sokaistunut yleisö ohjaa vuorostaan joukkovoimallaan kaupallistuneen median viestintää monialaisen liikuntakulttuurin kentässä entistä kapea-alaisemmaksi.

Demokraattisessa yhteiskunnassa median keskeisiin tehtäviin kuuluvat tiedonvälitys ja yleisen edun toteutumisen valvonta. Sen sijaan urheilumedia keskittyy lähinnä huippu-urheiluun ja sen kiinnostavuuden säilyttämiseen.

Kaupallistuneen nykyurheilun ja median vahva liitto ilmenee myös siinä, että medianäkyvyys ja -kiinnostavuus ovat alkaneet entistä enemmän ohjata itse lajien kehitystä ja valintaa arvokisojen ohjelmaan. Media käyttää arvokisojen järjestelyissä yhä selvemmin isännän ääntä, eikä vain yleisön edustajana, vaan usein myös kisojen keskeisenä rahoittajana.

Rahan merkitys nykyajan huippu-urheilun kehityksessä on ollut niin suuri, että sen kattava käsittely ei ole tässä yhteydessä mahdollista. Rahan ja urheilun välinen ”epäpyhä al­lianssi” konkretisoitui näkyvästi, kun Helsingissä järjestettiin 1983 ensimmäiset yleisurheilun MM-kilpailut. Stadionin lähiympäristö muistutti basaaria, mikä ihmetytti vielä silloin urheilutoimittajia.

Kisojen pääsihteerin Lauri Tarastin vastaus oli puhdasta juridiikkaa: liiketoiminta ja urheilu ovat molemmat yhteiskunnassa hyväksyttyjä, ja hyväksyttyä on silloin myös niiden kumppanuus. Varmemmaksi vakuudeksi urheilujohto vielä vakuutti, että urheilussa kaikki liiketoiminta tapahtuu urheilun ehdoin.

Juridiikka opettaa mikä on oikein ja mikä väärin, mutta sosiologia opettaa, että tarkoitetuilla toimilla voi olla myös odottamattomia seu­rauksia. Miten kävikään: urheilu on muuttunut liiketoiminnaksi, ja liike-elämän arvot, toimintatavat ja periaatteet säätelevät yhä enemmän urheilua ja sen johtamista. Samalla juristeille on avautunut uusia työmarkkinoita, ja Helsingin yliopisto on saanut urheiluoikeuden professorin oppituolin.

Huippu-urheilussa ja yleisön intresseissä korostuvat usein kansalliset pyyteet ja intohimot, joita myös media hyödyntää. Kilpailun kiris­tyessä kansakunnat panostavat entistä enemmän julkisia voimavarojaan menestyksensä turvaamiseksi, mikä on omiaan vahvistamaan huippu-urheilussa nationalistisia intressejä. Valtioiden päämiehet ja muut viralliset arvohenkilöt ovat siten perustellustikin vakiovieraita arvokisojen kutsuvierasaitioissa.

Huippu-urheilun maailmanlaajuisen julkisuuden vuoksi suuret maat suurine panoksineen ja suurvaltapolitiikka ovat tulleet näyttävästi mukaan kamppailuun paremmuudesta. Se on merkinnyt terveen (?) kilpavarustelun lisäksi myös sairasta tuloskeinottelua, vaatimustason jatkuvaa nousua, arvokisojen paisumista ja pienten maiden menestysmahdollisuuksien heikkenemistä.

Urheilujärjestöjen ja median intressit tukevat toisiaan. Lajijärjestöt ja olympiakomitea pyrkivät turvaamaan huippu-urheilun menestyksen ja media ylläpitämään uskoa menestykseen ja yleisön kiinnostusta huippu-urheiluun. Huippu-urheilusta on kehittynyt kansakunnan ”pyhä lehmä”, johon eivät saa koskea muut kuin vihkiytyneet, kuten presidentti Urho Kekkonen totesi Jyväskylän kuulussa sporttipuheessa 1971.

Tunnettu amerikkalainen sosiologian professori Jay Coakley kiinnitti äskettäin huomiota samaan universaaliin ilmiöön eli huippu-urheilun yleiseen kriittiseen koskemattomuuteen. Kansainvälisen urheilusosiologian 50-vuotisjuhlajulkaisussa ( IRSS, vol. 50, 2015 ) Coakley kuvaa tätä koskemattomuutta ”suuren urheilumyytin” (”the Great Sport Myth”) avulla: ”Urheilu on itsessään puhdas ja hyvä asia > urheilun puhtaus ja hyvyys siirtyy sen harjoittajiin ja kuluttajiin > urheilu edistää väistämättä yksilön ja yhteisön kehitystä.” Tämä myytti selittää ­Coakleyn mukaan sen yleisen käsityksen, ”ettei ole mitään tarvetta tutkia ja analysoida urheilua kriittisesti, koska urheilu on jo sitä, mitä sen tuleekin olla”.

Urheilulla oli kehityksensä alussa pitkään ”viattomuuden aikansa”, ja aatteelliset urheilujärjestöt ja media vahvistivat tuolloin vielä uskoa urheilun ”hyvään sanomaan”. Näin syntyi myytti hyvästä urheilusta ja samalla laaja urheilujärjestöjen, median ja suuren yleisön konsensus urheilun koskemattomuuden suojaksi.

Tämä konsensus leimaa vielä nykyaikanakin urheilujournalismia, se hallitsee urheilujärjestöjen päätöksentekoa olympiakomiteaa myöten, ja se asettaa rajaehtoja julkiselle keskustelulle ja jopa alan tutkimustyölle. Kritiikille ja toisinajattelulle ei ole tässä ilmapiirissä tilaa. Tämän sai kokea myös tunnettu yliopistomies, professori Kaarlo Hartiala, joka hyllytettiin terveen urheilun puolustajana ja toisinajattelijana tylysti urheilun luottamustehtävistään. Hartialan oma tilitys ns. reilun pelin urheilusta ja sen johtajuudesta on karua luettavaa (Urheilun kahdet kasvot, Karprint 1997).

Urheilusta on osin sitä suojaavan konsensuksen ansiosta kehittynyt maailmanliike, joka jo laajalla yleisönsuosiollaan ja arvokisojen mahtavuudella torjuu kriittisen tarkastelun. Kritiikki menettää helposti hampaansa, kun mikä hyvänsä yhteiskunnallinen toimiala kehittyy kyllin suureksi ja merkitykselliseksi. Mutta suuruudelle ja mahtavuudellekin löytyy rajansa. Näitä rajoja alkaa piirtyä esimerkiksi jatkuvan taloudellisen kasvun ja lisääntyvän kulutuksen seurauksena elinympäristöömme ja luonnonresursseihin, mutta niitä alkaa näkyä myös urheilun kilpavarustelussa ja megatapahtumissa, joiden kustannuskehitys ja korruptioilmiöt herättävät jo huomiota jopa urheilumediassa.

Symbioottinen ystävyys- ja avunantosuhde urheilujärjestöjen ja median välillä ehkäisee kriittisyyden ja toisinajattelun jo ennalta. Tämän seurauksena urheiluun ovat iskostuneet 1960-luvulta lähtien reilun pelin vastainen tuloskeinottelu, väärinpelaaminen ja kaupallistumisen myötä myös rahan vaikutusvalta ja erilaiset korruptioilmiöt.

Rahan vallasta ja terveen urheilun rapautumisesta kaupalliseksi viihteeksi on kysymys, kun rahalla voidaan ostaa myös menestystä eli parhaat pelaajat ja tehokkaimmat valmentajat omaan joukkueeseen. Lienee vain ajan kysymys, milloin sama huippujen kansainvälinen työnvälitys ja muukalaisapu laajenevat myös yksilölajeihin. Tästä kehityksestä näkyy jo oireellisia merkkejä Pohjoismaidenkin yleisurheilussa erityisesti nopeus- ja kestävyyslajeissa.

Päättymättömään kilpailuun, joka prosessina pyrkii jatkuvasti nostamaan suoritusten vaatimustasoa, sisältyy jo sellaisenaan rappeutumisen siemen. Tunnettu saksalainen urheilujohtaja Willi Daume totesi vuonna 1980 olympiakongressissa sattuvasti, että olympialiikkeen tunnus citius–altius–fortius (nopeammin– korkeammalle–voimakkaammin) sisältää itsessään vaarallisen viestin – ”a most dangerous dictum” – koska tunnus kirjaimellisesti toteutettuna johtaa epäinhimillisiin seurauksiin. Nykypäivän huippu-urheilussa tuo ennuste näyttää jo saavan katetta. Jopa äärimmäisen riskin ottaminen, minkä olympiavoittaja ja filosofian professori Hans Lenk tuomitsi samassa kongressissa urheiluun kuulumattomana, on iskostunut suuren julkisuuden ja suuren rahan urheiluun.

Symbioottisessa suhteessaan urheilujärjestöjen kanssa urheilumedia on paljolti luopunut kriittisyydestä. Sen sijaan, että urheilujournalismi toimisi muun journalismin tavoin demokratian vahtikoirana, se on kesyyntynyt urheilujärjestöjen sylikoiraksi. Tällaisena sylikoirana media valvoo kovin heikosti ja lähinnä vain viihteen näkökulmasta yhteiskunnan yleisen edun toteutumista liikuntakulttuurissa.

Kriittinen, tutkiva urheilujournalismi on jäänyt täysin kesannolle odottamaan ensimmäisiä toimittajiaan – ja myös työnantajiaan. Tutkivan urheilujournalismin heikkous heijastanee osaltaan myös alan koulutuksen puutteita Suomessa.

Huippu-urheilusta on kehittynyt globaali kansanliike, joka ”liikuttaessaan” urheilun valioita liikuttaa suurten massojen tunteita ja intohimoja ja näitä liikuttaessaan luo universaalia sankarikulttia. Arvokisojen sankarit ja palloilun ”legendat” ovat julkisuuden tunnetuimpia kasvoja. Niinpä kansan valitessa ”suuria suomalaisia” kansallissankareiksi nimetyt urheilijat sijoittuvat tällaisessa äänestyksessä korkeille kärkitiloille, ja kuntien palkitessa ”kunniaa ja mainetta” tuottaneiden asukkaidensa saavutuksia urheilijat ovat usein etualalla. Heille lahjoitetaan ”maat ja mannut” ja pystytetään jopa patsaita. Perustellusti voi kysyä, onko Suomessa mitään toista elämänalaa, jolla jaetaan yhtä suureellisesti julkisia tunnustuksia kuin sinällään ”jonninjoutavassa” urheiluviihteessä.

Huippu-urheilun mahtavien kulissien ja sankarikultin taustalta kriittinen etsijä löytää lähinnä vain yksinkertaisen inhimillisen liikesuorituksen: juoksemisen, hyppäämisen, temppujen tekemisen, pallopelin, välineen heittämisen, lätkän vispaamisen, nyrkillä iskemisen, painojen nostamisen ja niin edelleen. Näitä erilaisia liikesuorituksia on kehitetty satoja, ja uusia syntyy jatkuvasti kuin sieniä sateella muun muassa uusien välineiden myötä.

Sinällään näillä lajisuorituksilla ei ole mitään merkittävää itseis- tai sivistysarvoa. Ammattimaisen nykyurheilun juuret ovat lähtöisin leikin itsetarkoituksellisesta kulttuurista, eikä muodonmuutos nykypäivän huippu-urheiluksi, suuren yleisön viihteeksi ja kilpailuksi paremmuudesta muuta sen yhdentekevää inhimillistä perusolemusta. Mutta monilla erityisesti arvokisojen ohjelmassa olevilla urheilulajeilla on kiistämätön markkina-arvonsa eli kiinnostavuutensa yleisön viihteenä. Samaan markkina-arvoon perustuvat muutkin nyky-yhteiskunnan muoti-ilmiöt: tv-ohjelmat, populaarikulttuuri ja jopa kaupallinen tavarakulttuuri. Elämä kaipaa merkitystä, ja monet nykyihmiset etsivät ja löytävät sitä viihteestä ja toisten suorituksiin eläytymällä.

Olen luonnehtinut nykypäivän huippu-urheilua ”maailman suurimmaksi pieneksi asiaksi”. Urheiluviihteen merkittävyys yleisön viihteenä ja itse urheilusuorituksen jonninjoutavuus konkretisoituvat sattuvasti Yleisradion uutisissa, joissa uutiskynnyksen ylittävät jopa jääkiekkoilijoiden ”syöttöpisteet” kaukaisissa NHL:n kaukaloissa.

Ihmisluonto ei liene geneettisesti paljon muuttunut sitten ajanlaskumme alun: leipä ja sirkushuvit – panem et circenses – olivat runoilija Juvenaliksen mukaan jo Rooman valtakaudella keskeisiä elämän tarpeita. Riku Stengårdin mukaan ”viihde oli roomalaisille verta, kyyneliä, draamaa ja jännitystä, kilpailua ja yllättäviä käänteitä – sitä mikä yhä tänä päivänäkin hallitsee viihdeteollisuutta ja kiinnostaa tavallista kansalaista. Samat eväät elintaso- ja sivistyskertoimin maustettuina ovat kysyttyjä nykypäivänkin yhteiskunnassa.

Olen tutkijan urallani pyrkinyt etsimään liikuntakulttuurimme kestävän kehityksen lin­jausta. Nykyinen huippu-urheiluvetoinen suuntaus ei sitä takaa. Samaan tulokseen tuli aikoinaan myös Suomen Urheiluliiton pitkäaikainen puheenjohtaja ja sittemmin pitkäaikainen tasavallan presidentti Kekkonen, joka aiemmin mainitussa Jyväskylän sporttipuheessa totesi myös:

Urheilulla tulee olla ja sillä on yhteiskunnallinen tehtävä ja vastuu. Monet katsovat, että urheilu on ensi sijassa yleisön viihde. Tämä pitää osittain paikkansa, ensi kädessä kilpaurheilun osalta. ­Näen urheilun päämerkityksen kuitenkin siinä, miten hyvin urheilu kykenee palvelemaan ihmistä. Jokapäiväisenä kuntouttajana, rentouttajana sekä terveyden ja elämänvireyden lähteenä on urheilulla suuri rooli. Tästä näkökulmasta katsottuna urheilu on liian tärkeä ja mahdollisuuksiltaan ­liian merkityksellinen jäädäkseen vain urheilun itseriittoisuuteen uskovien urheilujohtajien asiaksi.

Urheilujärjestöjen ja median vahva symbioosi ja kytkentä kansainvälisen urheilun valtavirtaukseen on pitänyt huolen siitä, ettei UKK:n sporttipuhe ole vieläkään menettänyt ajankohtaisuuttaan. Itse asiassa sen sanoma on tullut entistäkin ajankohtaisemmaksi, kuten ministeri Jan Vapaavuori todisti vuonna 2012 itsenäisyyspäivän viestissään ja luopuessaan valtion liikuntaneuvoston puheenjohtajan tehtävästä:

Kun isänmaa jäi pari kertaa ilman kirkkainta olympiamitalia, valtiovallan erityissuojeluksessa käynnistettiin useita vuosia kestävä, hyvin resursoitu huippu-urheilun muutostyö. Hyvä niin, mutta missä viipyy valtiovallan erityishuomio liikuntakulttuurimme ylivoimaisesti suurimpaan haasteeseen, arkiliikunnan vähenemiseen?…Käytännössä tarvitsemme suurta uudelleenajattelua, jonka on alettava koko liikuntakäsitteen päivittämisestä… Suomessa ymmärretään yleisesti, että liikunta on parasta ennalta ehkäisevää terveyspolitiikkaa ja että kevyen liikenteen väyliä ja kaupunkisuunnittelua sekä koululiikuntaa koskevat ratkaisut vaikuttavat kansan liikuntatottumuksiin… Jos opetus- ja kulttuuriministeriö on yhtään tehtäviensä tasalla, se tarttuu tähän haasteeseen – heppoisiksi jääneistä hallitusohjelmakirjauksista välittämättä… ( HS 6.12.2012)

Kokoomuksen ministeri osoitti siviilirohkeutta ryhtyessään arvioimaan kriittisesti liikuntakulttuurimme tehtävien tärkeysjärjestystä. Mutta ministerin sanoman vastaanotto jäi kilpailun yhteiskunnassa yhtä vaisuksi kuin UKK:n sporttipuheen: ei mitään vastakaikua eikä jatkokeskustelua mediassa eikä urheilujärjestöissä.

Julkiset foorumit toisinajattelulle ovat urheilussa ahtaat. Postuumijulkaisuksi tai arkistokappaleeksi jäänee myös tutkijanurani pohdintojen tuloksena syntynyt huippu-urheilumme kehitystä ja sen kestävää kehitystä luotaava käsikirjoitus.

Kirjoittaja Kalevi Heinilä on Jyväskylän yliopiston liikuntasosiologian emeritusprofessori. Kirjoitus on julkaistu ensi kerran Kanavassa 4/2016.

Suomen Kuvalehti ja Kanava kuuluvat samaan lehtiperheeseen Otavamediassa, ja lehdillä on yhteinen päätoimittaja.