Některé státní instituce ocení člověk teprve ve chvíli, kdy je potřebuje. Do té doby se zdají nedůležité, neviditelné, drahé, zbytečné. Patří k nim i veřejný ochránce práv, známý jako ombudsman. Proč si vlastně téhle instituce všímat? V Česku už nevládne tajná policie, nikdo nevyráží na svévolné domovní prohlídky, nevozí vzpurné občany uprostřed noci za město do lesa a kritici režimu nekončí bez možnosti se bránit v kriminále. Nebylo by tedy těžké propadnout pocitu, že speciální obrana lidských práv není v demokratickém Česku potřeba.

I široká polistopadová svoboda ale ukázala něco jiného. K porušování lidských práv a důstojnosti dochází i v běžných demokratických poměrech, akorát pokud si jich chceme všimnout, potřebujeme kromě znalosti zákonů i zvýšenou citlivost a vyvinutý druh pozorování. Děje se obvykle lidem, kteří se mohou obtížně ozvat a bránit: dětem, zdravotně postiženým, cizincům, lidem pod tlakem nouze odkázaným na úřady. Slušné státy, kterým záleží na důstojnosti svých obyvatel a chtějí se pojistit proti riziku jejího porušování, si proto zřizují úřad ombudsmana jako speciální druh služby, kterou – jak již bylo řečeno – občané obvykle ocení teprve ve chvíli, když se sami ocitnou v úzkých. Obecně platí, že státy, kde je možné se obrátit na veřejného ochránce práv jako na nezávislou instituci vybavenou řadou pravomocí včetně možnosti kontrolovat státní úřady a navrhovat změny zákonů, poskytují svým obyvatelům vyšší ochranu a právní jistotu.

Reklama

Reklama

K takovým státům patří od roku 2000 i Česko a dosud nebyl důvod si toho z pozice veřejnosti nějak zvlášť všímat. Do vedení úřadu ombudsmana byli voleni silní kandidáti – advokát disidentů a pozdější ministr spravedlnosti Otakar Motejl, bývalý ústavní soudce Pavel Varvařovský nebo významná česká disidentka, politická vězeňkyně Anna Šabatová. Z odezvy, jakou má práce veřejného ochránce práv mezi politiky a právníky, sice nelze jednoznačně vyčíst, že se této instituci povedlo vydobýt pro sebe všeobecné uznání, něčemu takovému se ale v Česku netěší téměř žádná státní instituce. Navíc je třeba vzít v úvahu, že zvlášť v posledních letech funguje úřad ombudsmana v atmosféře vyhroceného kulturního sporu, kde se i banální názory, například odpor proti trestání studentek nosících na hlavě šátek, jeví politikům jako výbušné.

Tristní představa

Časy, kdy je ochrana lidských práv předmětem vyhroceného politického sporu, už mělo mít Česko za sebou, zjevně ale nemá a současná volba nástupce Šabatové to dobře ukazuje. Může za to velkým dílem prezident Miloš Zeman, ale kromě něj například i sociální demokracie. Zatímco Senát nominoval na pozici nástupce Šabatové dva uznávané odborníky, s nimiž není spojený žádný politický spor, předseda ČSSD Jan Hamáček jej pohotově vyrobil, když je odbyl slovy, že nominaci pravicového Senátu nehodlá jeho strana podpořit. Pak už jsou tu ale jen nominace prezidenta, který naopak nabízí věcně problémové kandidáty: napřed Helenu Válkovou, po jejím skandálu se zapletením se do boje proti lidským právům za normalizace, a pak Stanislava Křečka.

Ten pracoval sedm let jako zástupce ombudsmana Varvařovského a ombudsmanky Šabatové, má zkušenosti z politiky i advokacie. Za normalizace byl kvůli svým názorům vyhozený z práce a živil se rukama. Přesto je Křeček možná ještě horší kandidát než Válková, o čemž svědčí i fakt, že mu nynější Poslanecká sněmovna v minulosti dvakrát odmítla prodloužit mandát zástupce ombudsmanky.

Křeček původně kandidoval na pozici ombudsmana, prohrál a v dalších letech proslul jako modelový příklad neloajálního zástupce, který se nedokázal se svojí prohrou smířit. Když nemohl v řadě témat rozhodovat o pozici úřadu, opakovaně publikoval svá stanoviska v novinách, v nichž projevoval zcela jiný názor na pojetí spravedlnosti než Šabatová. Když se ombudsmanka ve sporu o nošení šátků ve školách zastala muslimských studentek, vystoupil Křeček na obranu školy. Někdy je jeho pozice jakési anti-Šabatové opravdu důsledná, třeba když opakovaně bagatelizuje pojem spolupracovník StB a odmítá, že by Česko mělo být k těmto lidem ostražité. Vadí mu i kritická debata ohledně minulosti a vypořádání se s jejím dědictvím. „Už s tím přestaňme,“ vyzval v jednom ze svých článků. Téma sociálního bydlení pojal jako vycházení vstříc nepřizpůsobivým lidem, kteří svěřený byt zničí a hlukem „terorizují“ své okolí. Opakovaně prohlašuje, že v Česku není žádná diskriminace, a nebude proto řešit ani častou diskriminaci Romů, například při hledání bydlení, zaměstnání nebo posílání romských dětí do zvláštních či segregovaných škol. Když se konala konference k projevům nenávisti na internetu, zástupce ombudsmana se zeptal, kdy se bude řešit nenávist proti komunistům.

Díky Křečkovu pilnému psaní do novin tak víme, že tento kandidát vyniká jako politický debatér, schopný formulovat a konzistentně zastávat postoj blízký politickým radikálům. Představa, že by měl právě on dohlížet na práva a důstojnost lidí tísněných mocí a přesilou většiny, je tristní.

Místo obrany jednotlivců před institucemi a státním systémem, což je role ombudsmana, totiž Křeček velmi usilovně brání systém proti jednotlivcům. I to je samozřejmě důležité, problém pouze je, že k tomu už máme jiné instituce – policii, soudy a koneckonců i parlament či vládu. Ombudsman má odlišný úkol: pozorně zohledňovat situaci těch, kteří se cítí být systémem diskriminováni, stavět se na obranu slabých proti silným. To však Křeček nedělá a jak zdůrazňuje, dělat ani nechce. Tak k čemu by nám v té funkci byl?