Malmö kommunala bostadsbolag, MKB, ska nu bli Sveriges första fastighetsbolag att genomgå hbtq-certifiering. I certifieringen ingår kompetensutveckling för cirka 300 medarbetare i bolaget under fyra halvdagar.

MKB vill skicka signaler utåt om att vara inkluderande och allmänt bra. En annan anledning till att detta görs är att det faktiskt finns en organisation, eller förlåt ett aktiebolag (RFSL media och info AB i detta fall), som gjort det här till affärsidé och säljer den.

En vän till mig som är transsexuell kommenterade saken ”vi som är hbtq bor ju inte på något annat sätt än någon annan”. Onekligen en poäng.

En relevant fråga är vad utbildningen faktiskt kommer att tillföra medarbetarna i deras dagliga arbete. Även om alla i MKB genomgår den kommer det inte på något vis garantera välmående för hbtq-personer. Det beror på att det handlar om människor.

Alla människor är individer med egna behov och preferenser. Tro sig veta på förhand hur människor man möter är baserat på en viss grupptillhörighet kallas att vara fördomsfull. Ingen utbildning eller certifiering kan ersätta behovet av vanligt respektfullt bemötande, nyfikenhet, frågeställande följt av lyssnande, i mötet med kunder, boende eller arbetskollegor.

Om MKB vill vara en inkluderande hyresvärd borde rimligen målet vara att få betydligt fler känna sig välkomna och väl bemötta av deras medarbetare än hbtq-personer. Varför behöver ambitionen kläs i hbtq?

Viljan att flagga med rätt ”värden” blir allt vanligare. Alla vill också vara först med att signalera värst och störst. De som betalar notan i detta fall är skattebetalarna i Malmö, en stad som i nuläget inte klarar sig på egen hand ekonomiskt utan hålls under armarna av resten av Sverige.

RFSL tar runt 4000 kr per deltagare för 20 timmars utbildning. För 300 medarbetare blir det 1,2 miljoner kr. Dessutom betalas förstås lön ut till deltagarna under två dagar.

Äsch, de utgifterna går väl in i den allmänna konkursen. Eller? På RFSL:s hemsida återfinns en lång lista på drygt 270 redan certifierade verksamheter i Sverige. En lista som antyder att kostnaden inte bara är mycket stor, utan också är en fråga om utebliven produktion i betydande storlek.

En bekant arbetar på ett äldreboende med stora underskott. De har problem med resurser till basala saker som smittskydd, hygien, stöd för språksvårigheter – men får en hbtq-utbildning istället. Vilka signaler ger detta till personalen, de äldre och befolkningen i stort?

Bara för att pengar inte kommer från den egna plånboken utan ur den gemensamma kan man inte använda dem hur som helst. Men chefer och beslutsfattare sitter en rävsax. Med ett nej till projekt med målet välmående människor kan de räkna med att anklagas för att sakna empati.

Fritt företagande och jobbskapande i all ära, men mottot ”Sverige, ett land av signaler” känns inte som en framtidsvinnare. Vi behöver inse att det som syns mest, inte behöver betyda mest eller vara bäst.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.