Socialdemokratin pressas från två håll i ett nytt och mycket svårt politiskt läge. Gaphalsevänstern och Alliansen förenas i ambitionen att försöka putta ut S så långt som möjligt till vänster i politiken. Att slingra sig ur detta grepp är antagligen helt avgörande för regeringen Löfvens långsiktiga överlevnad.

I början av maj 2012 deltog Jonas Sjöstedt i sin första tv-debatt som partiledare för Vänsterpartiet. I sitt första inlägg slog Sjöstedt fast att regeringen Reinfeldt var ”fullständigt misslyckad” i allt vad den företagit sig.

En så verklighetsfrämmande bild målas bara upp av den som är ointresserad av att så frön av tvivel hos alla de väljare som röstat på Alliansen. Väljare som var stolta över hur Borg, Bildt och Reinfeldt skötte landet i allmänhet och i synnerhet under finanskrisen; men som kanske satt där framför teven och funderade på om det kanske inte vore dags för ett skifte vid makten i alla fall? Med sitt fördömande av allt vad regeringen gjort sopade Sjöstedt igen den lilla psykologiska dörrspringa som stod på glänt mot de lättrörliga delarna av borgerligheten. Den här sortens rättrogna gaphalsebeteende som Sjöstedt visade upp är vänsterns stora problem. De vill liksom bara bekräfta sin egen världsbild inför sina egna. De struntar i alla andra; inklusive väljarna. Politiken reduceras till en debatteater.

Det fanns en tid när Moderaterna hade en motsvarande och helt ovalbar position i svensk politik. Parollen för partiledningen var att ”vara emot allt som sossarna var för och för allt som sossarna var emot.” Att man därmed samtidigt var mot ungefär hälften av svenska väljarkåren betydde liksom ingenting i sammanhanget. Sedan länge har M lämnat sin ytterkant. Men vänstern står i mångt och mycket kvar ute på den gata där de hamnade när de åkte ut ur Socialdemokraterna 1917.

Det finns något slags samband mellan frekvensen av gaphalsar med hittepåpolitik och samtidens strömningar vad gäller politik och värderingar. Formeln är enkel: Ju fler gaphalsar desto större alienation och ökenspring.

För stunden utfaller ekvationen klart till högerns fördel. Jag kan inte se några direkta motsvarigheter hos högern till de alarmistiska vänstergaphalsarna i Expressen och ett gäng skribenter på Aftonbladets opinionssidor. För dagen äger högern verkligheten. Det som oroar mig är risken för att högervänsterkriget spiller över på socialdemokratin.

Redan nu är S i ett riskabelt läge på riksplanet. SCB: s mätning visade förra månaden att socialdemokratin har hamnat på tok för långt till vänster. Partiet tappar enbart till SD och M medan man endast vinner några få från ”övriga partier” och MP.

Socialdemokraterna är under attack från höger och vänster. Det är i och för sig inget ovanligt läge för S. Det nya är att de båda flankerna förenas i ambitionen att putta S till vänster i politiken. Alliansen ser gärna att S får styras av V i riksdagen så länge det bara går. Ju längre bort från mitten ett parti förflyttar sig; desto färre väljare.

Eftersom vänstern av gaphalsetyp i grunden inte bryr sig om sådana futiliteter som väljare så blir vänstertrycket på S dubbelt ensidigt. S behöver göra allt vad som går för att slingra sig ur motståndarnas grepp. Annars står Sjöstedt där snart igen med sitt omdöme om en fullständigt misslyckad regering.

Ju fler gaphalsar desto större alienation och ökenspring.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.