Den pågående talmansrundan döljer med viss sannolikhet en plan B. En plan som syftar till att ge en hjälpande hand åt de partier som inte har den ekonomi som erfordras för ett extra val samtidigt som 2019 riskerar att bli dramatiskt i överkant. Om inte en budget läggs inom fyra veckor förlängs 2018 års budget till att gälla även nästa år. Det som skiljer 2018 från 2019 är att under 2019 kommer med stor sannolikhet en lågkonjunktur som vi ännu inte känner djupet av slå in.

Efter att ha samtalat med partiledarna och de vice talmännen utser talman Andreas Norlén statsminister Stefan Löfven (S) till sonderingsperson. Löfven får nu två veckor på sig att sondera möjligheterna för en regeringsbildning.

– Kristersson söker en lösning där Alliansen skulle tillträda som regering, jag söker en möjlighet över blocken. Och det måste naturligtvis få ta tid, säger Stefan Löfven.

Hur seriös Stefan Löfven är i sin ambition är inte helt kristallklart. Löfven aviserade redan under måndagskvällen att han kunde tänka sig att gå Centerpartiet till mötes genom att göra ingrepp i arbetsrätten. Något som han med en sannolikhet gränsande till visshet inte har LO:s stöd för att göra. Att förändra arbetsrätten är ett känsligt område.

– Jag vill peka på ett område där det traditionellt ser ut som att här står två oförenliga politiska uppfattningar mot varandra. Jag säger att det går att förena, säger Löfven till SR/Ekot.

Ledarsidorna.se fick motta en rad med kraftiga reaktioner från förtroendevalda LO-medlemmar under gårdagskvällen som alla uttryckte sin ilska över att Löfven ens tänkt tanken. Samtidigt kom reaktioner på Alliansens agerande. Det resultat som Ulf Kristerssons sonderingsrunda resulterade i var väntat. Ett annat resultat än ett misslyckande hade överraskat alla utom möjligtvis Alliansen själva. Hur de resonerat under sommaren, med alla kända parametrar tillgängliga redan innan valet, är okänt. Om de ens resonerat något.

Tid är det detta kommer ta. Och som uttryckt i intervjun i Nyheter Idag, så är det främst för att köpa småpartierna tid. Av riksdagens åtta partier är det endast tre som klarar av ytterligare en valrörelse under mandatperioden utöver den redan planerade valrörelsen inför valet till EU-parlamentet. Socialdemokraternas extra valrörelse skulle garanteras av LO i likhet med den som aldrig blev av 2014, Centerpartiet har Europas mest välfyllda partikassa med runt en miljard kronor samt Sverigedemokraterna som redan kalkylerat för ett extraval. I tillägg fick Sverigedemokraternas organisationer på kommunal nivå i flera fall pengar över som kan användas som extra resurser vid ett extraval. Övriga partier har i praktiken tomma kassor.

Hösten 2014, för att ta ett exempel, försökte Liberalerna samla ihop pengar från medlemmarna för det befarade extravalet. De fick ihop en miljon kronor. En valrörelse kostar mellan tio och tjugo miljoner kronor. Det var bland annat de små partiernas klena ekonomi som låg bakom Decemberöverenskommelsen. Arkitekten bakom den var dagens talman, Andreas Norlén. Och även om Vänsterpartiet och Kristdemokraterna gick framåt i valet 2018 så ger detta inte effekt i partikassorna förrän 2020.

Även om det på ytan ser ut som om vi följer konstitutionen kan en viss förslagenhet från aktörerna spåras i detaljerna.

Låsningen är nämligen total och slitningarna i partierna större än någonsin tidigare. Dagens Industri, DI, har tidigare rapporterat att bland annat Liberalerna är djupt kluvna och kritiska till Jan Björklunds agerande. Björklund har internt fört en idé att närma sig, och stödja, socialdemokraterna enligt DI vilket även källor till Ledarsidorna.se styrker. Han är dock i minoritet i riksdagsgruppen tillsammans med partisekreteraren Maria Arnholm och hans återkommande försäkringar om vilket mandat han hade under sin presskonferens efter samtalet med talmannen var syftat till att lugna ner riksdagsgrupp och partistyrelse. Annars upprepar inte en ordförande som har fullt förtroende orden “som jag har mandat till” så pass ofta under så kort tid. Det är ingen slump att Liberalerna upplevs som lösa i köttet.

Talmannen försöker nu dels låsa upp blocken men samtidigt förbereder han partierna för ett extraval och då ge de små partierna utan ekonomi en möjlighet att kombinera valrörelserna. Både den till riksdagen och den till EU-parlamentet i likhet med ”supervalåret” 2014. Två valrörelser i en. Det skulle Liberalerna, Miljöpartiet, Kristdemokraterna, Vänsterpartiet och Moderaterna klara av. Dessa skulle däremot inte klara av två separata. Att ladda om med en valrörelse som kanske börjar i december och slutar i mars för att sedan ladda om på nytt inför EU-valet i maj kommer inte gå för något parti utom socialdemokraterna. Deras partiorganisationer är för små helt enkelt och redan idag baseras valspurterna på att medlemmarna ställer upp på sin fritid och sparade semesterdagar.

Vad vi ser kan mycket väl vara en medveten förhalning i tyst samförstånd mellan de ekonomiskt svaga partierna och talmannen till mitten av februari. Om extraval utlyses efter den 26 februari kan bägge valen genomföras den 26 maj då vi planerat för val till EU-parlamentet.

Detta innebär även att de flesta partier redan har beslut på att de kommer gå till extraval på sina gamla valsedlar. 90 dagar är för kort tid för att dels driva en valrörelse, dels dra igång uppslitande nomineringsprocesser. Möjligtvis kan vissa partier ta tillfället i akt att rensa ut något på marginalen – men inte i någon större omfattning. Det skulle i sådana fall genomföras att partierna inte skickar in någon kandidatförsäkran till respektive länsstyrelse för de kandidater som de vill rensa bort.

En annan effekt är hur Stefan Löfvens framtid i partiet utvecklas. Det rimliga hade, om det hade blivit en klar vinst eller en lika klar förlust, varit att han hade avgått i mitten på mandatperioden. Oavsett vinst eller förlust så tidigt som möjligt eller till den planerade mellankongressen i maj 2019. Nu är den möjligheten stängd för honom. Innan det parlamentariska läget klarnat, som tidigast under våren 2019, kommer han inte kunna avgå då Socialdemokraterna i sådana fall skulle tvingas fortsätta med svåra parlamentariska förhandlingar och samtidigt genomföra en sannolikt uppslitande intern nomineringsprocess. Nomineringsprocessen skulle få sin inriktning på grundval av valanalysen. Valet kommer stå mellan en vänstergir med förstärkt identitetspolitik eller om den gamla kanslihushögern kan mobiliseras.

Skulle Stefan Löfven trots allt pressa igenom sina egna pensionsönskemål finns idag bara en naturligt positionerad efterträdare i Anders Ygeman, gruppledaren som med en sannolikhet gränsande till visshet är den som förhandlar åt Löfven. Även detta fanns det tecken på då talmannen sannolikt försade sig vid något tillfälle med orden “partiledare eller deras representant”. Att Löfven inte är närvarande hela tiden har även praktiska skäl bakom sig. Som statsminister förväntas han befinna sig i Rosenbad och regera landet som övergångsministär – inte i Riksdagen.

Den tredje, och kanske den allvarligaste effekten, är nu den som inträder den 15 november. Har inte en ny budget lagts kommer 2018 års budget att gälla ett år till. Problemet med detta är att 2018 års budget togs fram under vissa konjunkturförutsättningar. Inför 2019 gäller helt andra med en lågkonjunktur med sjunkande börser och stigande räntor i annalkande. Något som 2018 års budget inte var anpassad för.

De flesta allmänt intresserade begriper sannolikt att en budget anpassad för högkonjunktur är sällsynt illa i många avseenden om den sedan tillämpas i början av en lång lågkonjunktur. Inget parti kommer heller kunna genomföra utlovade reformer under 2019 med 2018 års budget förutom småjusteringar.

Finans- och kapitalmarknadernas dom kommer då bli kännbar. Finansmarknaderna älskar och lever på kalkylerade risker men hatar osäkerhet. En risk kan kalkyleras, en politisk osäkerhet har för många parametrar för att kunna värderas vilket leder till att internationellt kapital söker sig till stabilare marknader. Finansmarknaderna kan därmed komma att pressa fram beslut åt Sverige som inget av de politiska partierna idag kan ana eller överblicka om de väljer att lämna Sverige eller kraftigt höja räntor. Framför allt för kommunerna kommer detta bli kännbart. Kombinationen med svagare kommunala politiska styren, att var femte krona som kommunerna lånar upp på de internationella kaptialmarknaderna genom Kommuninvest går till konsumtion samt att vi inte har annat än en svag övergångsregering skapar oro bland investerare och handlare av obligationslån.

Oro är ett tecken på en risk eller osäkerhet som inte kan värderas. Denna kompenseras då med i första hand höjda räntor då ränta är priset på risk. Desto högre risk – desto högre riskpremie eller ränta.

Oavsett regering, om inte det blir Stefan Löfven som kan lägga en budget i all hast innan den 15 november, kommer detta innebära svåra problem att lösa samtidigt som han med en sannolikhet gränsande till visshet tvingas sitta kvar till 2022. Ingen i partiet vill parallellt med detta genomlida en uppslitande partiledarstrid om inte Stefan Löfven själv drar tillbaka alla statsministerambitioner och släpper igenom i praktiken vad som helst bara för att kunna gå i pension.

Bakom sig skulle han då lämna ett parti i ruiner med olösta konflikter i ett allt annat än klart parlamentariskt läge. Något som han rimligen inte skulle riskera.

Men man ska aldrig säga aldrig.