O femeie din patru a fost bătută măcar o dată în viață de un partener, o arată statisticile, și cele mai multe dintre ele au acceptat să rămână într-o relație cu abuzatorul. Însă, nu ar trebui să ne mire faptul că violența este adânc înrădăcinată și acceptată în familia românească având în vedere că, timp de secole, ea a fost chiar încurajată de lege.

Foto: Gulliver/Getty Images

Codul de legi numit Pravila lui Vasile Lupu a fost valabil și în ţara noastră până în secolul al XIX-lea. Tipărit la Iași în 1646, legile au fost valabile timp de aproape 200 de ani, până în 1831, fiind folosite și pentru stabilirea cauzelor de divorţ. Potrivit Pravilei lui Vasile Lupu, bărbatul era încurajat să-şi „educe” soţia prin bătaie. Astfel, femeia putea fi bătută oricât de des de către bărbatul ei, atâta vreme cât el folosea doar palma şi pumnul, moment în care femeia avea dreptul de a cere desfacerea căsătoriei.

„Fără de măsură și cum nu să cade și cu vrăjmășie să cheamă bătaia când să face cu toiagul și mai vârtos când să va svărâma lemnul sau să facă cu acesta rane să margă sânge sau când o va lovi cu lemnul în obraz sau în cap, atunce de pururea să va certa bărbatul pentru vrăjmășia lui.”

Prin ”vrăjmășie” se mai înțelege și legarea femeii în fiare și închiderea ei de către bărbat, pedeapsă permisă în situația unui adulter sau a unei tentative de asasinare a bărbatului.

„Bărbatul poate să-ș pue muiarea în hiară, sau să o închidză, cum are fi în temniță, numai pentru doaă vine: dece, una iaste cându o va afla făcând preacurvie, iară a dooa când o va găsi că-i face hicleșug să-l omoară; iară dirept alte vine nu va putea, nici să o închidză, nice să o bage în here.”

Vrăjmășie este ”de o va bate pururea și de mai multe ori fără vină”. De asemenea, prin vrăjmășie se înțelege și ”ranele de armă”, bătaia care îi pune în pericol viața femeii.

„Nu să cheamă bărbatul vrăjmaș muerii sale, de o va bate numai o dată. Iară de o va bate de pururea și de mai multe ori, fără de vină, atunce să dzice că iaste cu vrăjmășie asupra ei.”

Judecătorul era obligat să-l supravegheze pe ”bărbatul vrăjmaș” și să se asigure că acesta nu-și va ucide femeia, chiar dacă femeia avea obiceiul să-l provoace pe acesta.