În societăţile de tip feudal, în special din Europa, legea succesiunii la tron era destul de clară. Chiar şi până la monarhiile păstrate în lumea contemporană, dreptul de primogenitură este incontestabil. Cu alte cuvinte, încă din antichitate, dar mai ales în Evul Mediu, urmaşul la tron al unui monarh era fiul său cel mai vârstnic.

În anumite cazuri, cum ar fi şi cel al Danemarcei, Belgiei, Olandei, Norvegiei, Suediei, dar mai ales a Marii Britanii, de acest drept de primogenitură beneficiază atât băieţii cât şi fetele. În orice caz, primul născut este cel care prin legea dinastică moşteneşte tronul părintelui său.

În anumite cazuri, cum ar fi cel al celţilor, exista acel „tanistry“ sau primogenitura agnaţilor prin care rudele mai în vârstă descendeţi ai aceluiaşi strămoş comun pe linie paternă, aveau întâietate. Aceste sisteme de succesiune aveau rolul de a preveni luptele pentru tron dar, războiele civile dar mai ales vlăguirea ţării în faţa inamicilor. Principatele Române nu au beneficiat însă de acest sistem de succesiune, bine pus la punct, sabotându-se singure, spun specialiştii în istorie, printre care şi Constantin C. Giurescu, practic printr-o singură prevedere legislativă.

Haos şi război civil între bastarzi, fraţi, veri şi fii

Dacă în Anglia sau Franţa, regula era foarte clară, fiul mai mare urma tatălui la tron, în Moldova şi Ţara Românească, totul era relativ. Mai precis, toţi cei care erau rude ale domnitorului, aveau dreptul la tron. Era folosită expresia că cel care urma să domnească trebuia să fie ”os de domn”, să fie bărbat şi să nu fie mutilat în zona feţei. În rest, calea era deschisă oricui, tuturor fiilor legitimi, fraţilor, verilor şi chiar bastarzilor.

De altfel, mulţi dintre aceştia ajung pe tron, Petru Rareş, Bogdan al II-lea, Mihnea cel Rău sau Mihai Viteazul, fiind doar câteva exemple. În aceste condiţii, pretendenţii la tron se războiau crunt între ei, transformând ţara într-un câmp de luptă. Urma perturbarea comerţului, distrugerea culturilor, benejirea ţăranilor, implicit înapoierea şi sărăcia. Istoria Moldovei şi a Ţării Româneşti a cunoscut secole de astfel de frământări. Fiecare personaj cu ”os domnesc” îşi disputa dreptul la tron, de cele mai multe ori cu arma în mână, dar şi cu intrigi sau asasinate.

Un bun exemplu, este perioada 1432-1457 în Moldova sau 1419-1465 în Ţara Româneascu, perioade de război civil crunt, cu domnii efemere şi distrugeri însemante.

”Luptele interne strică ţara, împiedică negoţul: sărăcia se adăuga umilinţei.[...] Dacă am fi avut şi noi cum au avut alte popoare, un sistem precis şi riguros de succesiune la tron, dacă am fi recunoscut, de pildă, dreptul la primogenitură, din tată în fiu. Din nefericire, însă, nu numai că nu am avut asemenea sistem, dar n-am mărginit dreptul la succesiune, nici măcar la fiii celui care domnea. Fraţii, nepoţii, verii acestuia puteau şi ei să aspire la domnie, din moment ce era «sămânţă de domn». Mai mult chiar, se recunoşteau aceleaşi drepturi şi fiilor nelegitimi care-şi puteau dovedi înalta lor origine. Lesne de înţeles ce a urmat dintr-un astfel de sistem: s-a deschis drum tuturor ambiţiilor şi tuturor compromisurilor”, scrie Constin C. Giurăscu, în ”Istoria Românilor“.