Erou şi în Afganistan, şi la Jocurile Invictus. Povestea impresionantă a militarului care a cucerit două medalii pentru România

Rămas în scaun cu rotile în urma unei explozii survenite în 2008 în timp ce se afla în misiune în Afganistan, Ionuţ Butoi a rămas în armată şi este în continuare un om foarte activ: conduce maşina, înoată şi e pasionat de tir cu arcul. Ionuţ iubeşte armata, iar spiritul său de luptător, deşi greu încercat, nu l-a părăsit. Vineri seara a purtat drapelul României pe umerii săi şi a plâns de bucurie după fiecare dintre cele două medalii obţinute. A dedicat medaliile camarazilor săi căzuţi la datorie şi tatălui său care-l veghează de sus din cer.

Echipa României este formată din 15 militari, care concurează în şapte discipline sportive: tir cu arcul, atletism, canotaj (simulator), haltere, ciclism, înot şi volei. Dintre cei 15 militari participanţi, 14 au fost răniţi în tearele de operaţiuni din Afganistan, iar unul în Irak. Jocurile Invictus, aflate la a treia ediţie, se vor încheia în 30 septembrie. România participă pentru prima dată.

A stat în comă opt zile după explozia din Afganistan

Pe 16 iulie 2008, plutonierul Ionuţ Claudiu Butoi, împreună cu camarazii Batalionului 30 Vânători de Munte Dragoslavele din Câmpulung, a ajuns în Afganistan, iar pe 31 august, la trei zile după ce a împlinit 30 de ani, a fost rănit în urma exploziei unui dispozitiv, care a aruncat în aer maşina de luptă în care se afla. În timpul nefericitului eveniment a mai fost rănit şi plutonierul Gheorghe Irinel Matei, iar sublocotenentul Dragoş Alexandrescu a murit făcându-şi datoria faţă de ţară. Şansa lui Ionuţ Claudiu Butoi a fost că suflul deflagraţiei l-a aruncat, însă în momentul căzăturii şi-a fracturat coloana. A stat în comă opt zile, iar, când şi-a revenit, a avut dureri foarte mari.

În august 2016 şi-a reclădit viaţa, recăsătorindu-se cu Georgeta Elena. Ionuţ Butoi a rememorat pentru Adevărul experienţa teribilă din Afganistan.

„Misiunile noastre erau de sprijin pentru patrule. Noi eram pe TAB, o misiune dura 24 de ore. Făceam pază la puncte strategice. Nu-mi era frică de glonţ, ştiam că sunt bine protejat în TAB, dar mi-era frică de bombă. La glonţ e altceva, eventual puteai fi rănit... Dar la bombă nu ai ce să faci. Pur şi simplu nu ai ce să faci!”. Şi parcă se aştepta să se întâmple ceva în acea zi de sfârşit de august, când se afla pe Autostrada Qalat-Kabul în transportorul al treilea din coloană. „Parcă am presimţi ceva. Şi eu, şi Dragoş, Dumnezeu să-l ierte! Sunt nişte lucruri despre care nu pot să vorbesc, dar, dacă le pui în legătură, îţi faci o anumită idee”, spune Ionuţ Butoi. Explozia a fost „cu dedicaţie”, spune el, fiindcă dispozitivul exploziv a fost detonat chiar atunci când TAB-ul lui a trecut. El şi Dragoş Alexandrescu erau ieşiţi pe transportor, acesta a fost ghinionul. Ionuţ a fost aruncat de pe vehicul de explozie, iar Dragoş a fost izbit de metalul TAB-ului, fiind ucis pe loc. „Declanşatorul a fost găsit la 250 de metri de locul exploziei. Îmi amintesc că am întrebat de ce nu mai îmi simt picioarele. M-am trezit apoi pe 8 septembrie, după opt zile de comă indusă. Aveam în minte imagini de dinainte de misiune, cum că mă duceam în dormitor, la somn. Apoi, treptat, îmi reveneau frânturi de imagini... Şi a urmat calvarul, chinul refacerii. Un an mi-a trebuit ca să nu mai am dureri, să îmi revin cât de cât, să mă pot mişca, să încep să capăt încredere în mine”, îşi aminteşte Ionuţ Butoi.