„Iată-mă-s isprăvniceasă”, țipă (nebună de bucurie) Coana Chirița, când își vede, în sfârșit, visul cu ochii. Devenită isprăvniceasă, adică soție de ispravnic - un fel de baron local avant la lettre, șef al administrației și al poliției dintr-un județ - Chirița își trăiește fericirea supremă, aceea de a avea „jăndari la poartă și-n coadă”. Coloană oficială, cum ar veni.

N-am putut niciodată să-l iau în serios pe Gabriel Oprea, nici când era omagiat la TV în Festivalul Limbilor Catifelate și nici când era plimbat prin Statele Unite ca viitor prim-ministru. Precum Chirița, îmi provoca râsul. Pretențiile sale de a reprezenta „interesul național” și de a i se spune „domnul general” erau la fel de ridicole ca straturile de machiaj pe sub care bărbatul de stat încerca să dea bine la dame și la moderatori de televiziune. Pensatul sprâncenelor și cănirea părului au avut același efect ca acumularea de titluri academice și de onoruri militare: au definit un personaj caraghios, un prețios ridicol, care combina cu greutate 100 de cuvinte din fondul lexical principal, dar care, ca orice parvenit recent, era doctor în științe.

Înfoiat în propria importanță, ca fustele în straturi ale Chiriței, Gabriel Oprea năpârlește. În mai puțin de un an, și-a pierdut partidul, funcția politică, titlul academic, locul din Parlament, iar astăzi primește lovitura cea mai grea: riscă să-și piardă stelele de general. O comisie din Ministerul Apărării „analizează în ce condiții” a fost înaintat de la gradul de colonel la cel de general. Ca ofițer de intendență, Gabriel Oprea a practicat în politică ceea ce știa mai bine: s-a făcut indispensabil. A jucat cu toată lumea, și cu Adrian Năstase, și cu Traian Băsescu, și cu Victor Ponta, și cu Klaus Iohannis. Sistemul l-a umflat, făcându-l dintr-un bodyguard anonim, un ditamai generalul pe umerii căruia a pus țara. Acum îl aruncă precum o izmană murdară. Asta e soarta tuturor închipuiților din țara asta: cu cât sar mai sus, cu atât căderea este mai dură și lovitura mai puternică.

Gabriel Oprea se întoarce acolo de unde a plecat înainte de urcare: la buza scărilor, unde, în urmă cu mai bine de un deceniu, începea fulminanta carieră în numele interesului național.

Colegii din presa acelor ani și-l amintesc pe bărbatul cu privirea mereu în fugă, intrând val-vârtej în sediul PSD din Kiseleff. Deși la partid stătea în fundul sălii de ședință, îi plăcea să se dea important cu ziariștii care așteptau declarații pe la uși.

Intrând în sediul partidului, l-a ales dintr-o privire pe un ziarist mai mărunțel:

- Auzi, ia cheamă-l pe Cutare până la mine, că am să-i spun ceva! i-a ordonat ziaristului.

Cutare era un coleg din presă care nu era prezent.

Ziaristul interpelat s-a conformat și a dat să plece în căutarea colegului. În ultima clipă, a avut unul dintre acele momente de inspirație care răzbună anii de umilințe ai reporterilor de teren bruftuluiți de puternicii zilei. S-a întors spre Gabriel Oprea, l-a privit în ochi și l-a întrebat candid:

- Cine să-i zic că-l caută?