„Natura ne dă exact ce îi dăm și noi ei”, îmi spune Cristi, după o furtună violentă, care a mâncat festivalul Embargo Fest, aflat la a doua ediție. Organizat în Dudeștii Vechi, o comună din botul peștelui românesc, Embargo Fest trebuia să fie o distracție pe patru zile, în care lumea să simtă că vine vara, doar că vremea extremă i-a tăiat curentul și ceva ce a semănat cu o tornadă i-a luat corturile pe sus. Iar eu am supraviețuit să spun povestea.

Dar până la istorisirea mea herodotică, câteva detalii despre festivalul ăsta, ajuns o oază a multiculturalismului.

Numele festivalului vine de la embargoul impus de ONU împotriva Iugoslaviei în anii ‘90–2000. Dudeștii Vechi a fost fondat de comunitatea bulgară de-aici, așa că pe timpul acestui embargo, oamenii treceau vama să facă afaceri mai mult sau mai puțin bulgărești.

Dudeștii Vechi, la confluența cu Serbia și Ungaria. Captură via Google Maps.

Pe lângă bulgari, la Embargo — festivalul de patru zile — se adaugă hipsterii urbani care beau cot la cot cu sârbii, ungurii și ecologiștii care se nimeresc pe-aici. Iar multiculturalismul se simte peste tot: de la line-up-ul care conține toate aceste categorii, până la bulgăreasca melodioasă de Banat pe care o auzi prin sat când mergi după țigări.

De când mă știu, n-am trăit o lună de mai așa ploioasă în Banat. Asta s-a întâmplat și la 60 de kilometri de granița cu Serbia și Ungaria. În timpul festivalului, n-a existat zi fără umezeală.

Un festival de activiști ecologiști

Dudeștii vechi are o istorie lungă cu firmele de hidrocarburi. Fotografie de autor.

Oamenii de-aici ăsta se laudă cu cele mai fertile terenuri din țară. Festivalul a încolțit din semințe ecologiste. E ecologist împotriva exploatării de hidrocarburi, inclusiv a fracturării hidraulice, lucru ce a generat o mișcare activistă locală. În 2014, oamenii protestau în ploaie față de firmele de prospecțiuni și Gazprom, compania petrolieră care cinci ani mai târziu avea să extragă hidrocarburi prin sucursala sa din Balcani, compania sârbească NIS.

Mișcarea activistă, activă în 2014.

Dacă pe timpul embargoului românii vindeau benzină sârbilor, în ziua de azi tot capitalismul își spune cuvântul, dar în sens invers: compania sârbo-rusă extrage resursele României, le procesează peste vamă și le vinde înapoi inclusiv românilor. Totul, din cauza indolenței cu care guvernele Boc, MRU și Ponta 1 au cedat resursele subterane pe două parale. Mai ține cineva minte Răscoala de la Pungești?

Mă rog, asta e o poveste pentru altă dată.

Subcarpați, o prezență potrivită pentru un festival cu dansuri și cântece folclorice. Fotografie via Embargo Fest.

În prima zi, ploaia mă face să plec înainte de terminarea concertului Subcarpați. Terenul e încă ud și rece, așa că dârdâim până la mașină. Chestii normale pentru mijlocul lui mai.

Furtuna care anunță apocalipsa

Revin a doua zi cu o janghină de tren privat, care străbate distanța în două ore. La Sânnicolau Mare, schimb cu un tren mult mai modern, care vine din Arad și merge către granița cu Serbia.

În a doua zi discut cu activiști. Le simt zbaterea din acești cinci ani. Spre seară, apuc să mă bucur de festival, iar faptul că-mi găsesc cazare mă ține aici peste noapte, neplanificat. Prind un pic din ALLOVER și IPR. Dar ploaia nu ne scutește nici azi. Noroc că nu e suficientă încât să strice distracția technomanilor de la scena electronică.

O vorbă din bătrâni, însă, zice că nu-i bine să subestimezi furtuna.

După ce termină de cântat, merg să-l cunosc pe Teo de la Teo Band, că-mi zice maică-mea că a cântat mai demult cu taică-miu. Ajung în spatele scenei în timp ce stropi consistenți cad pe gazonul stadionului. Nu la mult timp după, începe să-i dea bine de tot, iar eu simt cum o baltă mă cuprinde de teniși, mai-mai că asist la nașterea unei mlaștini.

Se dă startul și la grindină. De câteva ori, se ia și revine curentul. Organizatorii anunță anularea ultimelor acte artistice. Terenul se face lac.

Atmosfera din vestiar în timpul celor mai puternice rafale. Video de autor.

Ploaia se mai domolește, așa că mă pornesc către cortul de circ din cealaltă zonă. Mă opresc însă pe drum, ca să văd dacă laptopul mi-e în regulă. Nu la mult timp, încep poate cele mai violente vânturi pe care le-a văzut Dudeștii Vechi în ultimii ani. Mă refugiez în niște vestiare, alături de voluntari și pază. Privesc cum rafale de vânt și ploaie iau pe sus mai tot ce-apucă. Mă gândesc la tornada de la Călărași și la ultima bătălie din Game of Thrones.

Se duce curentul, de data asta de tot. Se duce și semnalul. Stăm la lumina telefoanelor și la gura sticlelor de tărie rămase din protocol. Ne ținem tare. Unora le revine semnalul, așa că auzim că s-a dărâmat inclusiv cortul de circ, una dintre cele mai țepene structuri.

Apuc carnetul și notez:

„23.00. Mă găsesc într-un vestiar mic cu voluntari și organizatori care schimbă replici în bulgară, română și sârbă. A trecut ciclonul. Și cică a mai fost unul, înainte. N-avem curent, așa că toate luminițele mobile-s pornite, de zici că suntem la «Toți pentru Europa».”

Confuzia și oboseala se topesc încet. Se aprind lumânări, iar micii voluntari se iau la un mișto jucăuș. Pe măsură ce aflăm că incidentele sunt fără victime, sentimentul e unul de recunoștință.

Așa au arătat vijelia și urmările ei.

„«A picat Culto-cortul!», zice unul dintre adolescenți. «Bine că nu pe soră-mea». Un băiat se uită la altul: «Na, că ți-ai dorit năpastă, dar eu tot n-am murit!». Se face recensământul morților (0), viilor (2334) și-al voluntarilor (câteva zeci, resfirate). Se face contrabandă de inimi pe țigări. Unu’ zice că o inimă ar costa vreo douășcinci de mii de euro. Altul a auzit că 34 000. «Depinde de inimă», aud de la o tipă care ține neapărat ca toată lumea să bea.”

O organizatoare întreabă dacă mai merge cineva în oraș. „Zi-le să aștepte!”. Îmi umplu paharul de plastic cu țuică și-o tulesc.

Parcă poetic, Sunny cântă în timp ce autocarul plutește încet odată cu mine către municipiul sigur și luminat județului. Home is where your warm shower is. Pic în pat ca un copac carpatic tăiat ilegal.

Organizatorii încă nu-s siguri de valoarea pagubelor

A doua zi, văd că o publicație locală zice c-ar fi fost tornadă. Alta că nu, e iluzie optică. La telefon, atât ANM Banat, cât și cei de la București, mi-au spus că nu s-a consemnat tornadă.

În orice caz, imaginile din zilele următoare confirmă pagubele. Îl sun pe Răzvan Munteanu, unul dintre organizatorii festivalului, și-mi spune că cei mai afectați au fost comercianții, mai ales cei cu barurile, care și-au văzut frigiderele răsturnate.