Mihai Iovănel, critic literar, scrie despre cărți în fiecare luni pe Scena9

Biblioteca mea spune despre mine că sunt biblioman, adică sufăr de bibliomanie – afecțiune reductibilă la achiziționarea compulsivă de cărți. Mă identific cu fascinație și oroare în mania lui Peter Kien, profesorul nebun din Orbirea lui Elias Canetti, care nu poate ieși din casă fără a-și umple geanta cu cărți. Din pricina felului SM în care sunt tratate cărțile în acest roman, n-am putut să-l parcurg niciodată de la cap la coadă; probabil că l-am citit de 5-6 ori în total, dar obținând această cifră din suma lecturilor fragmentare.

Problema bibliomaniei este că de multe ori ea n-are de-a face cu conținutul cărților. Borges spunea că atunci când cumpărăm o carte achiziționăm nu conținutul acelei cărți, ci doar posibilitatea de a-l consulta. Mulți bibliofili se opresc la forma cărților colecționate – ediție, tiraj, semne particulare etc. reprezintă pentru ei indicii mai importante decât informația textuală propriu-zisă.

Din fericire, nu sunt bibliofil. Am depășit de mult faza în care sufeream pentru un colț îndoit (dar continuă să mă scoată din minți cărțile subliniate cu pixul). Din rațiuni de spațiu, mi-am fragmentat biblioteca de multe ori, încercând să păstrez doar volumele care se încadrează în proiectele mele proxime. Din păcate însă (cel puțin din acest punct de vedere), aceste proiecte au fost în ultimii ani Dicționarul general al literaturii române, în opt volume, la care lucrez în cadrul Institutul „G. Călinescu”, și o istorie a literaturii contemporane la care am scris în timpul liber. Deci a trebuit să strâng cărți care compun liste extrem de eterogene. Biroul de la institut e ticsit de vreo 2000 de volume. În apartamentul în care locuiesc mai am vreo 1500-2000. Sper ca următoarele proiecte să fie mai degrabă intensive decât extensive.

Dar în momentul de față îmi consider tabletele Kindle și iPad principalul corp al bibliotecii. Ele dețin o mobilitate pe care bibliotecile pe hârtie o subminează. Desigur, există și dezavantaje ale bibliotecilor virtuale despre care am vorbit pe scurt aici. Dar acestea rămân totuși minore.

La ce cărți țin cel mai mult? O ediție din 1960 a basmelor lui Hauff, ilustrată de V. Sturmer. Plus o ediție din Borges, Cartea de nisip, apărută la Univers în 1983.

Adaug și colecția „Level”, cele câteva numere din „Jurnalul SF” pe care am reușit să le cumpăr (din fericire, am în pdf cea mai mare parte a seriei), câteva ediții din Almanah „Anticipația” (în special 1993 și 1995). Mă gândesc cu afecțiune și nostalgie la colecția Nautilus de la Nemira din prima parte a anilor 90. Așadar, lucruri pe care le asociez cu perioada copilăriei (Hauff) și adolescenței. Astăzi mai citesc relativ puțin SF.

Desigur, am și câteva ediții rare, cu autografe, însemnări etc. De pildă, prin 2000 am cumpărat cu 2 lei în anticariatul de la Litere un volum paperback cu autograful lui John Updike pentru Horia Lovinescu. Încă îl mai am, dar la altele de felul acesta am renunțat de-a lungul timpului. De fapt, biblioteca mea e compusă în cea mai mare parte din volume pe care nu le mai am sau la care nu am acces. Dar, după cum ne învață Marx, proprietatea este un concept destul de relativ, așa că nu le exclud nici pe ele atunci când mă gândesc la biblioteca mea.