Emigrarea: ţara pierde miliarde, românii câştigă o viaţă mai bună afară

Am citit, zilele astea, două lamentări pe tema românilor care emigrează. Prima în ZF, o ştire de exact un paragraf (şi un video deasupra, care nu mi se încarcă) care zice aşa:

Peste 200.000 de români au plecat din România în 2016 […]. Dacă toţi cei circa 200.000 de români care au emigrat anul trecut ar fi rămas în ţară şi s-ar fi angajat pe salariul mediu pe economie (de circa 730 de euro brut/lună), în consum ar fi intrat circa 1,7 – 2 mld. euro pe an, potrivit unui calcul al ZF. Deşi salariile au crescut, fenomenul migraţiei externe nu a încetinit.

De fiecare dată când văd astfel de ştiri, mai râd un pic. Nu ştiu cât de corect e calculul – probabil că este -, dar e unul cinic atât vreme cât se referă la bani, nu la calitatea vieţii. 730 euro brut înseamnă vreo 380 euro net. Adică în jur de 1.700 lei lunar.

Titlul e ceva cu “Drama României” şi “Economia României pierde încă 2 mld. euro pe an din plecările în străinătate ale românilor.” Logica o fi spunând că se pierd două miliarde, dar bunul simţ spune că nu România pierde cele două miliarde, ci un stat incompetent pus pe prăduială.

Da, România pierde două miliarde, dar oamenii care pleacă sunt în câştig din cam toate punctele de vedere. Repet: 1.700 lei lunar.

A doua lamentare e în Adevărul, unde Doru Pop face un istoric al decimărilor demografice din ultima sută de ani, punând pe al treilea loc, cronologic vorbind, migraţia post-1989. Iată cum, zice el, pleacă românii inteligenţi şi muncitori, iar în locul lor rămân needucaţii şi leneşii.

Eu aş spune că încă n-au rămas doar putorile şi proştii, câtă vreme doar anul trecut au mai plecat 200.000 oameni. Încă mai sunt şi dintre ceilalţi. Dar, încă o dată, despre ce vorbim? 1.700 lei lunar?

Cumva, am impresia că tocmai din lamentări din astea se ajunge la iliberalism de tip Ungaria şi Polonia. Pentru că lumea începe să se-ntrebe “Da’ ce facem ca să-i ţinem în ţară?“, iar răspunsul, în general, vine sub formă de populism şi, uite-aşa, apar compromisurile, de se ajunge la acceptarea populismelor la pachet cu cedarea drepturilor pentru că a renunţa la o anume libertate este “un preţ mic de plătit pentru o viaţă mai bună.”

Ăsta e exemplul tipic de “nu vedem pădurea din cauza copacilor.” Abordarea corectă era: ce face statul pentru a-i ţine pe români în ţară? Degeaba te plângi de efecte dacă nu identifici cauzele şi nu le repari. Dar despre asta, altădată.

În altă ordine de idei, e dreptul fiecăruia să facă ce vrea cu viaţa lui. Inclusiv să plece din ţară. Indiferent de efectul asupra ţării. Şi ar trebui, la fel ca-n constituţia americană, să fie scris în toate constituţiile că e dreptul fiecăruia să-şi caute şi să-şi găsească fericirea. Unde are fiecare chef.