Just a short managerial musing. Was talking to a prospective customer this morning – the ultimate decision maker (whom I am going to meet later today), aka owner of a successful medical equipment business. After the polite greeting chit-chat, I honestly (and bluntly) expressed my point of admiration for Dubya: the latter’s iron-clad self esteem and a healthy ego, which allowed him to surround himself with the much smarter and experienced staff. He didn’t hold himself the sole owner of the ultimate truth and apparently, lacking the inferiority complex, self-aggrandisement and the need for adulation, took in accomplished and smart people. Some of them, he publicly admitted, much wiser than himself.

I wondered whether this principle can ever trickle down into the business sector and thus defuse all the detrimental fundamental mines of the current organisational warped thinking and perversity, which prohibits recruiting real talent and benefiting the excell revenue and profit sheets.

Or as Paul Getty put it: I am not that rich to buy cheap things!

עקרון ניהולי של ג’ורג’ בוש הבן – הקף את עצמך באנשים החכמים ממך

תהייה ניהולית קצרה. דיברתי עם לקוח פוטנציאלי הבוקר – מקבל החלטות אולטימטיבי (אותו הולכת לפגוש יותר מאוחר היום), כלומר בעלים של חברת ציוד רפואי גדולה. לאחר שיחת נימוסין קלה, אמרתי לו ביושר (וחיספוס מה) את הערצתי לתכונה מסוימת באופיו של נשיא לשעבר ג’ורג’ בוש הבן: הערכה עצמית והאגו הבריאים שלו, יצוקים בברזל, אשר איפשרו לו להקיף את עצמו בצוות יועצים, אותו ראה כהרבה יותר מנוסה וחכם מעצמו. הוא לא ראה את עצמו כמחזיק בבעלות בלעדית על האמת האולטימטיבית, וכנראה שהיה חף מתסביך נחיתות, הערצה עצמית ורצון לפולחן אישיות. לכן, גייס אל קרבתו אנשים מנוסים וחכמים. לא פעם הודה בפומבי שהם הרבה יותר טובים ממנו.

אני תהיתי האם עקרון זה יכול איי פעם לפעפע מטה אל תוך המגזר העסקי, וכך לפרק את כל מוקשי היסוד המזיקים של המחשבה הארגונית הנוכחית המעוותת, אשר מונעת גיוס כשרון אמיתי היכול להיטיב מאוד עם טבלאות האקסל של הכנסות ורווח.

או כמו שפול גטי אמר: “אני לא עד כדי עשיר כדי לקנות דברים זולים!“.