Konsultfirman PWC:s rapport är skoningslös mot det ekonomiska läget i Sveriges tredje största stad.

I mitten av 1990-talet konstaterade Sydsvenskan: ”Haur du sitt Malmö, haur du sitt varlden”. Då var Malmö en grå industristad under strukturomvandling. Sydsvenskan ringade in och bejakade framtidsvisionen som byggdes på kosmopolitism, bron över sundet och lyxiga bostadsrätter i hamnen.

I dag är ”Haur du sitt Malmö, haur du snart sitt Sverige” en mer relevant beskrivning. Staden är framgångssagan och tragedin i samma berättelse. Den finansiella oredan, som oundvikligen kommer att leda till kraftiga nerskärningar i välfärden, är en riksangelägenhet som borde sända svallvågor över hela landet.

Det tvåtredjedels-samhälle som allt fler varnar för är en realitet i Malmö. Redan före höstens flyktingkris betalade staden, med ett invånartal på 320 000, ut en miljard kronor per år i socialbidrag. Den öppna arbetslösheten är 15 procent. Skolorna är Sveriges mest segregerade och den svarta ekonomin göder kriminella gängkonflikter, som blossar upp med jämna mellanrum.

Dessa gigantiska utmaningar är precis vad andra kommuner och städer riskerar att stå inför. Om nödvändiga reformer på arbets- och bostadsmarknaden uteblir. Om samhället förblir svarslöst mot kriminaliteten som kidnappar hela stadsdelar. Om den moraliska stormakten Sverige inte ens lyckas samlas kring vilka värderingar som är invånarnas minsta gemensamma nämnare.

Vad händer i en kommun där alla finansiella prognoser talar om en kostnadschock?

Det första som inträffar är att ryktet tar stryk. Därefter börjar invånarna med godast inkomster att se över sitt val av bostadsort och fråga sig om de får mer för skattepengarna någon annanstans. Mönstret ser ut precis likadant, oavsett om det handlar om en mångkulturell storstad i Skåne, bruksorten i Bergslagen eller inlandsbyn med kommunen som enda stora arbetsgivare.

Partiledaren Anna Kinberg Batra gillade inte vad hon såg när Moderaternas förtroendevalda den gångna helgen samlades i Malmö. Moderatledaren förklarade att utanförskapet är oacceptabelt stort och menade att stadens politiker har misslyckats. Det är en alldeles för svag beskrivning.

Malmös styrkor och problem är hela Sveriges styrkor och problem. Uppgiften att finna akuta lösningar på det kolsvarta ekonomiska läget är lokalpolitikernas, men vill regering och riksdag försvara den krackelerande välfärden krävs rejäla krafttag för sysselsättningen och en krigsförklaring mot den svarta ekonomin. I statsministerns ombildade regering fick energiminister Ibrahim Baylan (S) ett utökat uppdrag att hålla ihop landet. Frågan är om det räcker?