När Kristdemokraterna deklarerade att man kan tänka sig att samtala och samarbeta med riksdagens samtliga partier, inklusive Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna, utlöstes en sedvanlig kaskadspya av primalskrik och intränade läten om 30-talets återkomst. Igen. Reaktionerna från det politiska etablissemanget kom inte som någon överraskning.

Artikeln som ljudfil:



Sveriges främsta politiska elit har under det senaste decenniet investerat enorma mängder (skatte)pengar och energi i att måla ut sina motståndare som något de faktiskt inte är. Samtliga riksdagspartier har på olika sätt bidragit till att frammmana en hysterisk masspsykos byggd på nidbilder och fetischer. Sverigedemokraterna målas ut som regelrätta nazister och det finns på allvar människor som tror att Vänsterpartiet är kommunister och att de i och med det skulle vilja återuppliva Sovjetunionen.

Dessa nidbilder och fetischer är fullproppade av projicerade egenskaper och åsikter i syfte att hindra andra och en själv från att närma sig de utmålade ”ytterkanterna”. De har kommit att rama in de sakpolitiska förslagen så effektivt att ramen till och med kommit att skymma innehållet.

Vi kan narrativen om partiprogrammen bättre än vad vi kan innehållen i samma partiprogram.

Någonstans på en vind i södra Sverige gömmer SD-ledningen sina lackstövlar och SS-uniformer i väntan på att Jimmie ska komma i rätt mood och på en tyska med en brytning av blekingedialekt vråla ”machtübehhnahhme” varpå Sverigedemokraternas sanna ansikte träder fram och Sverige går från 30-talet 2.0 till fullfjädrat fjärde rike. Att de är nazister i hemlighet, arvtagare till führern själv, bevisas gång på gång när media gräver fram både det och det andra.

Men tro inte att Sveriges högavlönade demokratiprofession bara står inför ett hot. För att garantera sin position som politikens origo måste det givetvis finnas en mörk kontrast från mer än ett håll:

Någonstans inom Vänsterpartiet huserar ett disciplinerat klandestint avantgarde av kamrat Lenins modell. Där, bland blåhår och septumpiercingar, garnkoftor och elallergi, hbtq-certifikat och genusmedveten veganism, där bygger den annars så timide Jonas Sjöstedt i hemlighet den revolutionära stormtrupp som ska storma Riksdagen och döpa om Sverige till Sverjetunionen en gång för alla. Trots denna superdisciplin har man dock råkat försäga sig med skrivningar i principprogrammet, något som Sveriges otroligt vassa journalistkår lyckats avslöja. Är det överhuvudtaget möjligt att förstå vissa av skrivningarna som annat än övertydlig önskan om att införa blodig diktatur?

Det sorgliga är att den ena sidan har förmågan förstå hur absurda beskyllningarna är om de själva, men kan i samma andetag inte förstå hur de nyttjar samma form av grepp mot sina moståndare.

Behovet av att fetischisera motståndarna, av att sprida nidbilder, säger mer om ens egna parti än om det parti man vill klä i vissa egenskaper. Behovet av fetischen är ett skydd inför att behöva hantera sig själv. Vi har sedan Platons dagar diskuterat vilken typ av karaktärsdrag som bör anses så eftersträvansvärda att de kan benämnas som dygder. I antikens Grekland ansågs vishet, mod, måttfullhet och rättrådighet vara dygder.

I Svensk politik anno 2019 är den främsta av dygder att inte smutsa ner sina händer. Avståndstaganden, konflikträdsla och moralisk renhet karaktäriserar den politiska eliten och den politiska kultur som runnit ner över hela samhället. Det har blivit en dygd att undvika makten, inte att sky privelegierna som följer med makten, men att undfly kraven på initiativ- och ansvarstagande.

Det är därför det kan anses vara fel av Kristdemokraterna, eller Örebropartiet, att säga att man kan samtala med alla partier och komma överens i de sakfrågor man tycker liknande i. Det är helt enkelt inte dygdigt att ha politiskt självförtroende och luta sig tillbaka mot sitt egna program, åtminstone inte om man frågar merparten av den politiska eliten i Sverige.

Om Sverige är ett flygplan är det ytterst få av ”piloterna” som är intresserade av att göra vad som krävs i cockpit, det är mycket trevligare att surpla i sig det sista av taxfreen innan kraschen är ett faktum.

Alliansen har åtskilliga gånger haft möjligheten att fälla regeringen och ta makten. Man bröstade upp sig och sedan fegade man ur, istället fick vi decemberöverenskommelsen och sedan fick vi något ännu värre. Nu är Moderaterna mer upptagna med att jaga Staffanstorpssektionen av sitt egna parti än vad man är av att jaga makten på riksplanet.

Vänsterpartiet hade en gyllene möjlighet att skjuta straffspark mot öppet mål så sent som i januari i år då strålkastarljuset föll på den partiledare som i talarstolen var lika ilsken och farlig som en riktigt, riktigt stor chihuahua. På sedvanligt manér hoppade dock Sjöstedt upp i knät på husse och vi fick januariöverenskommelsen. Samt en hemlig lapp. Som vi aldrig kommer få se. Börjar inte mönstret bli ganska tydligt snart? Våra politiker vill inte ha makten. De är rädda för den och de har internaliserat sin feghet och oförmåga och gjort dem till dygder.

Det är inte fegt att undvika att ta makten med hjälp av de man målat ut som nazister eller stalinister, det är snarare ett uttryck för ett otroligt mod, att stå på pall, att undvika, att avvakta. En sann dygd! Politikerna har gjort sin slavmoral till sanning varmed slavmoralen blivit hegemonisk.

Om man ska flyga vill man helst ha en pilot som vill och kan köra planet, inte en pilot som är flygrädd och mer intresserad av att åtnjuta hög lön och andra privilegier men slippa att dra i en spak för att det kan få konsekvenser för status quo. Om vi ser en tiger som inte jagar drar vi slutsasen att tigern är sjuk, men om vi ser en politiker som på riktigt drar sig för att ta initiativet, makten och ansvaret – då hyllar vi den?

Det vi bör vara rädda för är inte de nidbilder och fetischer som eliten skapat om varandra. Det är behovet av dessa nidbilder, för bakom behovet blottar sig oförmågan att hantera de problem Sverige har.

Lyssna noga till politikernas svar om varför de väljer att inte göra någonting mot IS-terrorister, krackelerande våldsmonopol, välfärdshaveri, och en helt urspårad migrationspolitik. Man passar alltid bollen till någon annan.

Politiker med slavmoral saknar kapaciteten att vända en kurs som under åratal pekat spikrakt neråt. De kommer undvika att ta tag i problemen i hopp om att det till slut blir motståndarens tur att sitta på Svarte Petter. I takt med att politikerna passar problemen till varandra kommer problemen bli alltmer infekterade och svårlösliga.