Suomi on Alanin mielestä loistava maa, täällä on hyvä elää.

Hänellä on suomalais-ranskalainen vaimo ja oma yritys. Hän luennoi ja tekee geopoliittisia selvityksiä esimerkiksi tutkimuslaitoksille ja kansainvälisille ajatushautomoille

Lapsuudenperhe on Iranissa, mutta onneksi nykyään on Skype.

Alan haluaisi viedä Suomea. Jos Lähi-idässäkin yhteiskunnat olisivat tällaisia, monien ei tarvitsisi pyrkiä sieltä pois.

Hänellä itsellään ei ollut juuri vaihtoehtoja.

Alan kurdiasussa kuudesluokkalaisena.

Miksi et rukoile? Miksi ajat jatkuvasti partaasi? Sinulla on tyttöystävä, tästä on raportoitu.

Kuulustelu, johon Alan joutui Iranissa, ei ollut mukava.

Kuulustelijat komensivat hänet myös lukemaan Koraania ääneen. Kun hän luki, se ei kelvannut. Käskettiin ääntää paremmin. Mikään ei kelvannut.

Alan opiskeli tuolloin yliopistossa ja valmistui maantiedon ja arabian kielen opettajaksi. Hänen olisi pitänyt opettaa myös uskontoa, kaikkien piti, mutta hän ei halunnut. Hän vaihtoi tunteja opettajakavereiden kanssa: minä pidän sinun arabian tuntisi, pidä sinä minun islamin tuntini.

Hän joutui tarkkailuun. Hänelle ei annettu pätevyyttä, ensin hänen olisi parin vuoden sisällä todistettava, että on kunnon muslimi.

Yliopistoaikana Alanista oli tullut ihmisoikeusaktivisti, tasa-arvon kannattaja ja naisten oikeuksien puolustaja.

Äiti ja isä hermoilivat, vähemmästäkin niskoittelusta oli teloitettu ihmisiä. Alanin olisi pitänyt pysyä hiljaa. Kun ei vaiennut, ainoa vaihtoehto oli lähteä maasta.

Alanin koti ei ollut erityisen uskonnollinen. Vaikka isän suku oli pappisväkeä, Alanin isä ei noudattanut islamia. Eikä sukukaan ollut mitenkään fundamentalistinen.

Äidin suvussa oli paljon tuomareita ja myös naiset olivat koulutettuja. Kotona äiti oli ainoa, joka rukoili.

Perhe asui Iranin kurdialueella, kuvankauniilla vuoristoseudulla lähellä Irakin ja Turkin rajaa.

Alanin lapsuusmuistot ovat onnellisia. Toisinkin voisi olla.

Rajaseudulla lapset osasivat hävittäjien nimet, tunnistivat koneet jo pieninä. Kun pommitettiin, koulu laitettiin usein kiinni. Se oli lasten mielestä hyvä juttu, sai olla kavereiden kanssa.

Iran ja Irak sotivat 1980–1988.

Vähän matkan päähän Alanin kotoa tehtiin kaasuhyökkäys. Ihmiset eivät ymmärtäneet, mistä oli kyse, vaan menivät auttamaan.

”Siellä kuulemma tuoksui omenalle ja valkosipulille.”

Kun sota loppui, Alan oli 16-vuotias. Perheen tuttavia ja sukulaisia kuoli, mutta lapsi ei sitä oikein ymmärtänyt. Katkeruutta, vihaa tai pelkoa ei jäänyt.

Nuori peruskoulunopettaja Alan oppilaidensa kanssa.

Vain muutamaa vuotta ennen yliopistoon menoa Alan oli tullut uskoon. Hän oli silloin 17-vuotias.

Hän meni peruskoulun jälkeen opettajaopistoon, josta valmistui peruskoulun opettajaksi, muutti toiselle paikkakunnalle asuntolaan asumaan.

Opistossa korostettiin Koraania ja opetettiin islamia.

Kun Alan meni lomalla kotiin, perhe järkyttyi. Pojasta oli tullut ääri-islamilainen. Vanhemmat halusivat, että Alan lopettaisi koulun.

”Ihmettelin vain, miksi vanhemmat ei rukoile.”

Neljän vuoden aikana Alan luki ”melkein kaikki islamin kirjallisuuden, missä haukuttiin maailmaa, tasa-arvoa, muita filosofioita, uskontoja ja ideologioita”.

Kun hän pääsi yliopistoon, tapahtui nopea muutos. Hän tutustui uusiin ihmisiin, luki toisenlaisia kirjoja ja alkoi miettiä, miksi kurdeilla tai naisilla ei ole oikeuksia.

Puolessa vuodessa Alan oli täysin irti uskonnosta. Hän ei voi sietää politisoituneita uskontoja ja sitä, miten huonot hallitsijat pönkittävät valtaansa uskontojen avulla.

Lopulta vanhemmat sanoivat, että jos poika ei osaa olla hiljaa, hänen on lähdettävä maasta. Hän vasemmistolainen serkkunsa, myös opettaja, oli teloitettu.

Alan lähti vuorten yli Turkkiin. Oli vuosi 1995.

Turkissa YK:n virkailijat kysivät, mihin maahan Alan haluaisi. Johonkin Pohjoismaahan, hän sanoi, ehkä Norjaan.

Alanista oli jo tullut pohjoismaisen tasa-arvon kannattaja, ja sillä perusteella hän teki valintansa.

Ennen norjalaisia paikalle tuli kuitenkin suomalaisten delegaatio. Sekin kävi hyvin. Alan opetteli ennen haastattelua pienestä kirjasesta suomea, hän halusi paikan.

Hän saapui Suomeen kiintiöpakolaisena joulukuussa 1998.

Lumi ei ollut Alanille sokki, sitä on Iranin vuorilla aivan yhtä paljon kuin Suomessa. Sokki oli se, että kadut olivat tyhjiä. Iranissa talvi ei ole mikään syy nyhjöttää kotona.

Alania vaivaa vieläkin se, että jopa Helsingissä on kesällä niin hiljaista. Kaduilla ei ole ihmisiä. Ja se, että ihmiset eivät osaa keskustella vaikeista asioista. Ei synny dialogia, vain väittelyä.

Alanilla on blogi Iltalehden nettisivuilla. Aika usein hänellä on näkemyksiä, jotka eivät kaikkien mielestä sovi maahanmuuttajalle, varsinkaan pakolaisena tulleelle.

”Musta halla-aho”, Alan kertoo saamastaan palautteesta. Hän tuhahtaa. Tämä on juuri sitä keskustelukulttuuriin olemattomuutta. Jos ei sovi muottiin, pitäisi olla hiljaa.

Ihmiset eivät näe, että hän ei ole ikuisesti pakolainen. Hänestäkin on tullut suomalainen.