Hva vet vi så om hvordan lokalbefolkningen reagerte på Beisfjord og behandlingen av fangene?

I informasjonsheftet «Beisfjord fangeleir 1942 – 1945: En tragedie på norsk jord» har Narviksenteret inkludert flere øyenvitneskildringer. En av dem er Bjørg D. Framnes som var 15 år da hun i 1942 var vitne til landgangen i Fagernes:

– Jeg forsto ikke hvorfor tyskerne var så brutale mot disse menneskene som jeg ikke kjente. Og jeg så at det også var mange på min egen alder blant dem. Alt da de kom til kaia, så jeg hvordan tyskerne slo dem med stokker og kjepper.

En annen som var vitne til det som skjedde denne junidagen, var husmoren Greta Dahl. I dagboken skrev hun følgende:

«Syke og elendige med et minimum av klær, må de traske langs veien, drevet som hunder av Gestapo. Mange var barbent. Og slik må noen lide for sin tro og sin kjærlighet til landet sitt. Jeg skjønner ikke at Gud kan la slikt skje.»

Greta Dahl førte ivrig dagbok under okkupasjonsårene. Søndag 21. februar 1943 skriver hun om da hun besøkte et vennepar som bodde like ved Beisfjord. Bortenfor huset deres var det ifølge Dahl to massegraver, den ene var fylt mens den andre «bare var halvfull».

«Der dør gjennomsnittlig 4-5 pr. dag. Så blir de kjørt bort til grava. Den ligger der åpen helt til den er fylt. Det later til at de syke fanger blir sendt dit inn. Her i byen beholder de bare alle som er friske og ser godt ut. De idiotene! Så dum er de at de tror ikke vi får vite hva som foregår i Beisfjord, på tross av at bøndene har streng advarsel om å fortelle noe fra fangeleirene.»

– Det var noen som forsøkte å gi fangene mat i begynnelsen og de samlet inn klær som de forsøkte gi. Da gikk SS fra dør til dør og forsøkte finne ut hvem de var, forteller forsker Michael Stokke.

SS ga ifølge Stokke klar beskjed om at hvis det skjedde igjen så ville de skyldige bli hentet av Gestapo. Dermed våget ikke folk å gi noe mer. Det kunne også få følger for fangene selv om de tok imot noe fra nordmenn som forbarmet seg over dem.

– Hvis fangene ble tatt med matpakke i lomma når de skulle inn igjen i leiren, kunne de risikere å bli skutt, forteller Stokke.

Nordmenn tok selv en sjanse i å hjelpe fanger. For eksempel ble nordmenn dømt til både seks og ni måneder på Falstad fangeleir for å ha gitt fanger matpakker eller hjulpet til med å flykte. Andre fikk enda lenger tid på Grini.

– Det var tydelige annonser i avisene i 1942 om at du ville få fengselsstraff hvis du hjalp fanger, men mange har sagt at de kunne ikke bare stå og se på at fangene var så sultne. Flere brukte barn til å spørre vakter om de kunne få gi fangene noe for da var det mindre sannsynlighet at vaktene ville gjøre noe eller gripe inn.