NØDVENDIG: – Ytringsfrihet er med på å skape forutsetninger for åpen debatt, det er nødvendig for å utfordre motbydelige synspunkter. Jeg forsvarer ytringsfriheten, fordi jeg ønsker å utfordre fordommer, skriver Kenan Malik. Malik er britisk forfatter og foredrar i dag om ytringsfrihet på menneskerettskonferansen Oslo Freedom Forum. Foto: Tegning:Roar Hagen,VG

Debatt

Ytringsfrihet uten «men»

Få mennesker i Europa er villige til å si at de er mot

ytringsfriheten, men du møter mange som kan fortelle deg at: «Jeg er for ytringsfrihet, men ...»

26. mai 2015

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

Artikkelen er over fem år gammel

KENAN MALIK, forfatter

Dette gjelder særlig blant liberale, de på venstresiden, og menneskerettighets-aktivister. De ønsker ikke å støtte sensur, men de liker ikke at ytringer kan forårsake straffbare handlinger – eller at minoriteter blir krenket.

Problemet er at en slik holdning kan være en like stor trussel mot ytringsfriheten som full sensur. Friheten til å fornærme er ikke bare et tillegg til ytringsfriheten. Det er selve kjernen. Ikke bare undergraver «men-argumentet» den universelle retten til frie ytringer, det kompromitterer også kampen mot fordommer og urettferdighet.

LES:De kjemper for vår frihet

En snikende trussel

Kenan Malik. Foto: ,

Trussel mot ytringsfriheten forbindes ofte med sensurmyndigheter, med fengsling av journalister, eller voldelige reaksjoner. Slik som angrepet på satiremagasinet Charlie Hebdo, eller drapet på Ananta Bijoy Dash – den tredje ateisten og bloggeren som er hakket til døde i Bangladesh i år.

Men det finnes en mer snikende trussel. Den som kommer fra en kultur som aksepterer at det er moralsk galt å fornærme, eller krenke.

Det er en kultur som har fått utvikle seg i Europa i de siste tjue årene. I navnet til «respekt» og «toleranse», har mange liberalere kommet til å akseptere – til og med kreve – restriksjoner på krenkende ytringer. Dette er en form for sensur som er mindre iøynefallende en sensuren i diktaturstater og i teokratier, men «ikke krenke-kulturen» er like farlig.

Vi lever i pluralistiske samfunn, med et mangfold av, og ofte kraftig motstridende oppfatninger. Mange vil hevde at det krever at vi ytrer oss ansvarlig, både for å redusere friksjon og for å beskytte verdigheten til mennesker med annen bakgrunn.

Må utfordre fordommer

Faktum er det motsatte, det er nettopp fordi vi lever i et flerkulturelt samfunn at vi trenger full ytringsfrihet. I et pluralistisk samfunn, er det å krenke andre både uunngåelig og nødvendig. Uunngåelig, fordi der ulike overbevisninger møtes, blir det konflikt. Nødvendig fordi konflikter må opp på bordet og diskuteres, ikke undertrykkes i navnet til «respekt» og «toleranse».

Å akseptere at enkelte ting ikke kan sies, er å akseptere at visse former for makt ikke kan bli utfordret.

Ytringsfrihet er med på å skape forutsetninger for åpen debatt, det er nødvendig for å utfordre motbydelige synspunkter. Jeg forsvarer ytringsfriheten, fordi jeg ønsker å utfordre fordommer.

Alle forsøk på begrensinger i ytringsfriheten vil møte umulige problemstillinger. Det mest åpenbare, hvem skal bestemme hva som er akseptabelt.

Alltid støtende for noen

For noen år siden, kort tid etter publiseringen av Muhammed-karikaturene i Danmark, kom Iqbal Sacranie fra Muslim Council of Britain med nedsettende kommentarer om homofili på BBC. Han så det som uttrykk for islams syn på homofili. Mange følte seg dypt krenket.

Politiet innledet etterforskning av hans antatte «hatefulle ytringer», 22 muslimske ledere reagerte med å skrive et brev der de gjorde krav på retten til å «fritt uttrykke sine synspunkter». De samme lederne protesterte kraftig mot publiseringen av Muhammed-tegningene i Jyllands-Posten.

I 2009 forbød britiske myndigheter den høyrepopulistiske politikeren Geert Wilders innreise i Storbritannia, på grunn av hans usmakelig synspunkter. Beslutningen gjorde Wilders til en martyr for ytringsfriheten. Selv vil han forby Koranen, fordi den inneholder «hatefulle ytringer». Muslimer protesterer mot dette, men mange av dem ønsker å forby Sataniske vers.

I et pluralistisk samfunn, vil mye av det vi sier, være støtende for andre. Nesten per definisjon. Hvis vi avviser retten til å krenke, avviser vi effektivt retten til fri ytring. Vi avviser også religionsfrihet. For uten rett til å fornærme, kan ikke det ikke ha religionsfrihet. Det ligger implisitt.

Hvem tjener på sensur? Det er ikke de som er undertrykt, men de som har makt til å drive sensur.

Prinsippet om ytringsfrihet er at det gir en permanent utfordring til ideen om at noen spørsmål er hinsides debatt. Dermed er det også en permanent utfordring mot autoritet.

Om vi begrenser retten til å krenke, begrenser vi også muligheten til å utfordre makten – og muligheten til å utfordre urettferdighet.

Retten til å krenke

Mange liberale vil hevde at krenkende ytringer «sparker nedover» og er et uttrykk for rasisme.

Det kan det også være – noen ganger. Men det de som hevder dette går glipp av, er blant annet de hundrevis og tusenvis i muslimske miljøer i Vesten – og i den muslimske verden – som utfordrer religiøse reaksjonære ideer og institusjoner; forfattere, tegnere, politiske aktivister, som daglig setter sine liv på spill i møte med blasfemilover, står opp for like rettigheter, og kjemper for demokratiske friheter.

Det er de vi forråder om vi ikke står opp for retten til å krenke.

Publisert: 26.05.15 kl. 10:34

Mer om Terrorangrepet mot Charlie Hebdo