Förändringar i omvärlden och i våra samhällen gör att en gammal vision ter sig mer modern än någonsin. Förutsättningarna och motiven för en nordisk förbundsstat är starkare än på länge.

En som drivit frågan med kraft är historikern och samhällsforskaren Gunnar Wetterberg. Han har i en bok och i flera artiklar pekat på fördelarna med en förbundsstat. Det handlar om en stabilare valuta, starkare motståndskraft mot ekonomiska påfrestningar, en större och mer flexibel arbetsmarknad, bättre samarbete kring välfärden, och större inflytande på den internationella politiken.

Wetterberg har också pekat på omvärldsförändringar som pressar oss i riktning mot djupare nordiskt samarbete. EU- samarbetet är svajigt. Storbritanniens utträde kan följas av fler. Stödet för frihandel minskar. Den europeiska monetära unionen kan snart vara ett minne blott. Vidare ställer Rysslands aggressiva utrikespolitik krav på nordisk enighet. Och migrationen har redan knäckt den fria rörligheten i Norden genom att Sverige införde passkontrollerna i Öresund. Globaliseringens prövningar kan inte klaras av den enskilda nationalstaten.

Röster från näringslivet har också lyft fram möjligheten i det nordiska alternativet. Hotellmagnaten Petter Stordalen menar att tiden är inne för "en nordisk superstat". En sådan skulle bli en av världens tio viktigaste ekonomier, världsledande inom innovationer, och dessutom med ett stort mjukt kapital som förebildssamhälle. I så gott som alla internationella rankningar över goda samhällen bildar de nordiska länderna i samlad klunga i toppen.

Det partipolitiska intresset för frågan har hittills varit svagare, men i förra veckan skrev ordförande för Centerns ungdomsförbund, Magnus Ek, en debattartikel om att det var dags att bilda en nordisk federation. Han pekade på att flera regioner delas av nationalstatsgränser, till besvär för människorna som bor där.

Det finns unikt goda förutsättningar för en förbundsstat i Norden. En nordisk identitet har funnits över tid, och går att spåra så långt tillbaka som de isländska sagorna. Framväxten av våra moderna liberala demokratier skedde under nära nordiskt utbyte. På så sätt lever vi redan i stater som är mer samnordiska än vi är medvetna om. Det vi kallar svenska värderingar är ofta värderingar typiska för Norden. Det vi kallar en svensk samhällsmodell är typiskt också för Danmark och Norge.

Förutom den gemensamma identiteten, kulturen och värderingarna finns det redan långtgående gemensamma institutionsbyggen. Det finns samarbete om juridik, arbete, handel, försvar, energi, utbildning och utrikesförvaltning. Inte minst finns det en fungerande parlamentarisk institution i Nordiska rådet, som också är den självklara utgångspunkten för vägen mot en federation.

Samarbeten finns också i det civila samhället mellan till exempel intresseorganisationer och fackföreningar i de olika länderna. Listan kan göras lång, och samarbetena har ofta utvecklats under lång tid.

Närheten mellan de nordiska länderna har kanske blivit så självklar att vi inte reflekterar över vilken unik region det gör oss till. Vi borde utnyttja närheten och gå i riktning mot den gamla drömmen om en nordisk unionsstat. Det är inget arbete som behöver göras från grunden, ty grunden är redan lagd av tidigare generationer.

Våra nuvarande stater är också behov av en vitamininjektion. Inte minst Sverige lider av att det saknas en vision för framtiden. Många svåra frågor, om till exempel gränskontroller, Nato-medlemskap och om rollen i EU, kommer i annat ljus om man ser dem ur ett nordiskt perspektiv.

Genom att gå vidare med regionalt samarbete och till och med vara beredda att slå samman nationalstater skulle vi också skicka en vältajmad signal till världen. Vi kan bli det goda exemplet på en annan väg framåt.

Det verkar finnas en folklig nyfikenhet på närmare samarbete. Nordiska Rådet gjorde 2010 en opinionsundersökning där 42 procent av svaranden runt om i Norden var positiva till en nordisk federalstat.

Och då hade ännu inte Island spelat i EM.