När vi tänker på terrorism i Sverige brukar vi associera till utländska konflikter som tagits till svensk mark – i första hand tyska vänsterextremisters våldsdåd på 1970-talet, till exempel Kommando Holger Meins ockupation av den västtyska ambassaden i Stockholm 1975, som krävde fyra människoliv, och Norbert Kröchers fallerade plan att kidnappa Anna-Greta Leijon 1976 för att framtvinga frisläppande av terrorister i tyska fängelser. Vissa drar sig även till minnes flygkapningen på Bulltofta 1972, då tre kroatiska högerextremister krävde att sju fängslade landsmän skulle friges, däribland två som avtjänade livstidsstraff för mord; Sverige vek sig och de fritagna fångarna kunde fara till Madrid, där ovissa öden väntade dem.

Men undantag finns, och de förtjänar att dras fram i ljuset när Sverige nu har utsatts för ett av de värsta terrordåden i nationens historia. Då syftar jag inte på politiska mord – som när Gustav III och Olof Palme fick sätta livet till – eller på Taimour Abdulwahabs fiasko den 11 december 2010, som bara slukade hans eget liv, utan på betydligt blodigare incidenter i det nära förflutna.