För att kunna besvara den måste man först vara överens om vad som är problemet. Man skulle kunna säga att det finns två huvudsakliga problem. Det ena är fattigdomen i de europeiska länder varifrån tiggarna kommer. Det andra är situationen som uppstår i Sverige när de kommer hit.

Det kan konstateras att vi i Sverige är något tagna på sängen av den ökade strömmen tiggare. Därför finns i dagsläget ingen nationell handlingsplan för hur tiggeriet ska hanteras. Kommunerna har olika tillvägagångssätt och tolkar lagar och regler efter bästa förmåga.

Det handlar om allt ifrån huruvida de har rätt till ekonomiskt bistånd till det faktum att de slår upp tält och ställer husvagnar på allmänna platser eller privat mark.

Martin Valfridsson har ett stort och svårt uppdrag som handlar både om att kartlägga situationen i Sverige och att ha kontakt med myndigheter i tiggarnas hemländer för att reda ut vad som kan göras där. Han är hittills försiktig i sina uttalanden om vad som är bäst sätt att angripa problemet, men på en punkt var han tydlig: förbud är inte en framkomlig väg. Detta eftersom det – som redan konstaterats i Norge – inte är hållbart att straffbelägga antingen riktigt utsatta människor som ber om hjälp, eller att straffa människor som vill hjälpa.

En annan sak som han är väldigt tydlig med och som kanske får en och annan tiggerimotståndare att sätta i halsen är att tiggeriet är här för att stanna, om inte för all framtid så åtminstone under lång tid framöver. Därför måste kommunernas insatser vara långsiktigt hållbara, och de ideella krafter som jobbar för att hjälpa tiggare måste vara uthålliga, och försiktiga för att inte bränna ut sig.

För nej, det finns ingen quick fix. Vare sig på fattigdomsproblemet i främst Rumänien och Bulgarien, eller på problemen som uppstår i Sverige när våra städer gästas av misär från dessa länder.

Positivt är dock att det pågår mängder av projekt och olika insatser för att förbättra situationen för de fattiga i Europa. Men det är ett arbete som kommer att ta tid. I Rumänien finns fortfarande öppna fördomar och hat mot romer, som påverkar politiker och deras beslut i frågan. Det kan i vissa fall vara politiskt självmord att satsa den här gruppen, varför många politiker avstår för att inte göra sig impopulära bland övriga befolkningen, även när det finns mängder av pengar i EU-fonder att söka till olika insatser.

Så vad kan vi i Sverige göra i väntan på att kvarnarna ska mala i Rumänien och Bulgarien?

Det finns mycket att göra. Ge stöd till organisationer på plats i Rumänien. Se till att kommunerna får en tydlig handlingsplan. Informera tiggarna om deras rättigheter och skyldigheter. Ta tag i och följa upp de misstankar som dyker upp om kriminalitet, både inom grupperna och sådan brottslighet som riktar sig mot dem. Svensk lag gäller i Sverige. Göra det enklare att anställa och sätta tiggarna i arbete är också önskvärt. Arbete är alltid bättre än tiggeri. Under konferensen påtalades även vikten av att se tiggarna som individer och göra individuella bedömningar i varje fall där man exempelvis ser barn i tiggarlägren, eller där någon har behov av akut hjälp i någon form.

För den som snabbt vill ha "lösningen" att slippa se dessa människor med pappmuggar i händerna är beskedet tyvärr ganska dystert: det finns ingen sådan snabb lösning. Det är människor det handlar om, och deras situation har inte uppstått plötsligt utan handlar om århundraden av fattigdom och förtryck. Sådant går inte att förändra i en handvändning. Det betyder inte att det inte går, men att vi måste rusta oss med tålamod. Att straffa de mest utsatta är inte ett alternativ, även om det skaver att tvingas se dem i våra egna kvarter.