NOT: Då rikdsagsledamoten Staffan Danielsson, C, var initiativtagare till rapporten och distribuerade den till flera utan min vetskap har han själv valt att vilja komma ut som källa.

Av den anledningen röjer jag honom nu. Han skickade inledningsvis rapporten till mig utan att jag bett om det och jag måste ge honom cred för hans sätt att formulera frågan till Riksdagens Utredningstjänst. Något som vittnar om erfarenhet och en förmåga att se vidare på problemen.

Ledarsidorna.se röjer normalt inte källor.

Riksdagens utredningstjänst, RUT, har lagom till att regeringen går på charmoffensiv låtit utreda frågan om hur många flyktingar som är i arbete. En inte helt enkel uppgift visar det sig. Utredningen kan du läsa i sin helhet som inbäddat dokument i slutet på artikeln, det enda jag tagit bort är handläggarens namn och kontaktuppgifter för att skona denne från allmänhetens frågor. Riksdagens Utredningstjänst är förbehållet riksdagens ledamöter.

Det finns ett flertal statistikkällor som kan användas för att skatta antalet förvärvsarbetande. De vanligaste använda källorna är AKU (Arbetskraftsundersökningarna) och Registerbaserad arbetsmarknadsstatistik (RAMS). AKU bygger på ett urval av befolkningen i Sverige och är därför inte lämplig att använda för att undersöka små befolkningsgrupper, t.ex. personer som nyligen invandrat till Sverige. RAMS är en totalundersökning och är därför mer lämpad för sådana studier. RAMS ger dock ingen bild av huruvida de anställda arbetat hela året eller delar av året, inte heller om de arbetat hel- eller deltid.

En parallellkörning ger dock en del intressanta resultat. Bland kvinnorna var förvärvsfrekvensen 76 procent och bland männen 78 procent. Bland utrikes födda var förvärvsfrekvensen 58 procent totalt, 56 procent bland kvinnorna och 61 procent bland männen. När det gäller subventionerade arbeten, arbeten som innebär att arbetstagaren har en anställning och där arbetsgivaren får ett bidrag för den anställde, är blir det ännu vanskligare. Och mörkare.

Arbetsförmedlingen visar att av dem som avslutat etableringsuppdraget under 2014 hade fem procent ett arbete utan stöd efter 90 dagar och efter 180 dagar hade sex procent ett arbete utan stöd. En annan parameter är helårsanställda och företagare. När dessa analyseras visar det att andelen helårsanställda inklusive företagare bland den totala befolkningen i Sverige 20-64 år ligger på 69 procent.

Andelen helårsanställda, inklusive företagare, bland flyktingar inberäknat flyktinganhöriga uppgick dessa till 25 procent efter 8 år i Sverige och andelen efter 15 år var 34 procent.

Riksdagens Utredningstjänst tydliggör med en skärpa det som professor Collier pekar på i sin bok Exodus. Migration, om vi bortser från arbetskraftsinvandring samt i vårt fall den fria nordiska rörligheten av medborgare som har liknande arbetsmarknad i hemlandet, är i huvudsak en förlustaffär för välfärdsstaten som mottagarland. Det är inte rimligt att anta att de dryga sextiofem procent nyanlända som fortfarande står utanför arbetsmarknaden efter femton år i arbetsför ålder via skattsedeln kommer betala tillbaka vare sig försörjningsstöd, vårdkostnader eller de arbetsmarknadspolitiska åtgärder de genomför samtidigt som de lyckas arbeta upp ett tillräckligt pensionskapital.

I detta finns dessvärre ett stort mörkertal då det inte går att med säkerhet få fram graden av lönebidrag för den minoritet som blir sysselsatta i helårsanställningar.

Vi bör därmed, med hösten 2015 i färskt minne och med ett ökat tryck mot EU under 2016, nu börja ställa oss ett antal frågor.

Kommer Miljöpartiets förslag om sänkt moms på cykelreparationer att vända trenden? En trend som nu funnits i femton år eller mer?

Går det, med dessa fakta som grund, att anta att vi kan gå Miljöpartiet till mötes inom rimlig tid och ”krana på” till 150 000 ytterligare flyktingar per år?

Vad är rimligt att investera i en nyanländs arbetsmarknadsetablering av våra gemensamma medel? Finns det en bortre gräns? Finns det en botten på kassakistan?

Skall vi sätta en bortre parentes i åtgärderna? Var ska vi satsa pengarna? På den som har en helårsanställning fem år bort eller på en som, med mer än 50 procents sannolikhet, aldrig kommer i egenförsörjning?

Finns det skäl att redan från början ”ge upp” den första generationens flyktingmigranter och låta de bara leva på bidrag med enstaka inhopp på Samhall? Att låta de försöka finna eventuellt arbete utan stöd då de står för långt från arbetsmarknaden från början?

Ska vi satsa våra gemensamma resurser på den andra generationens barn, varav många föds i Sverige, som kan ha väsentligt bättre, om än fortfarande dåliga förutsättningar för egenförsörjning då de ofta växer upp i fattiga områden?

De som inte kan komma in på arbetsmarknaden under rimlig tid, vilket visar sig vara majoriteten enligt samkörningen mellan AKU och RAMS, under vilka villkor och livsbetingelser skall de leva i Sverige?

Måste vi närma oss andra länders välfärdssystem? För vem är välfärden avsedd? För alla eller bara för vissa? Gör vi den tillgänglig för bara vissa medborgare eller under vissa förutsättningar kan det skapa prejudikat att i grunden förändra den svenska välfärdsmodellen. Den vi är så stolta över.

I dessa system är såväl bortre parenteser som lägre tak inte direkt ovanliga. I länder som USA och Canada ser välfärdssystemen i grunden annorlunda ut och bygger på principen att “Hungriga vargar jagar bäst”.

I dessa länder är det inte ovanligt att såväl A-kassa som försörjningsstöd har bortre parenteser. När pengarna är slut efter fem år, för att ta ett exempel från en amerikansk delstat, är det bäst att du har ett jobb. För då är pengarna slut.

Hur du försörjer dig är nämligen inte delstatens huvudvärk längre. Det är ingen slump att Michigan kan uppvisa högsta andelen egenföretagare hos somalier vilket Per Brinkemo nämner i sin bok ”Mellan klan och stat”. Inte heller att samma etniska och kulturella grupp är överrepresenterad i delstats- och federala kriminalvårdsanstalter. Får du inget jobb så återstår antingen att bli egen företagare eller kriminell.

Inget parti kan idag presentera en helhet som har rimliga förutsättningar att fungera.