Dagen efter att ett enigt socialutskott uppmanat regeringen att utreda den svenska narkotikapolitiken meddelade socialminister Lena Hallengren att ett av de mest centrala inslagen i politiken – kriminaliseringen av eget bruk av narkotika – ska undantas från utredningen. Enligt socialministern kommer nämligen inga förändringar att genomföras på det området, oavsett vad en utvärdering skulle visa.

Socialministern hävdar att kriminaliseringen av narkotikabruk är skälet till att Sverige har en lägre andel ungdomar som testar narkotika jämfört med många andra europeiska länder. Statistiken talar dock ett annat språk. Bruket bland ungdomar var som lägst år 1987, året före kriminaliseringen genomfördes. Tre procent av eleverna i årskurs 9 uppgav då att de någon gång hade använt narkotika, enligt CAN:s årliga skolundersökningar. Under 1990-talet tredubblades denna andel – 1999 uppgav nio procent av niorna att de hade använt narkotika – för att därefter fortsätta ligga på högre nivåer än på 1980-talet.

Även det tunga narkotikamissbruket och narkotikadödligheten har ökat kraftigt sedan kriminaliseringen genomfördes. I slutet av 1980-talet hade Sverige en relativt låg narkotikadödlighet, 175 dödsfall år 1987 enligt Socialstyrelsens dödsorsaksregister. År 1999 hade dödligheten mer än fördubblats och därefter har det skett ytterligare kraftiga ökningar. År 2017 rapporterades den hittills högsta siffran, 959 dödsfall.

Vi hävdar inte att det är kriminaliseringen av eget bruk som föranlett denna dystra utveckling. Det borde dock vara uppenbart för alla att kriminaliseringen inte på något tydligt sätt har bidragit till att minska problemen. Sedan 1990-talet har polisen spenderat en halv miljard på urinprover. Man har tredubblat den arbetskraft som läggs ner på narkotikaärenden. Trots det minskar inte narkotikaproblemen i samhället.

Kunskapen om hur kriminaliseringen används i praktiken är bristfällig. Ett av de ursprungliga syftena med lagstiftningen var att möjliggöra tidig upptäckt av narkotikabruk bland ungdomar, men om detta syfte uppfylls har aldrig undersökts. Vi vet inte i vilken utsträckning de ungdomar som lagförs för eget bruk varit okända av sociala myndigheter. Vi vet inte hur det går för de ungdomar som döms för denna typ av brott eller hur många som nås av vårderbjudanden från socialtjänsten. Vi vet inte heller vilken betydelse kriminaliseringen har haft för stigmatiseringen av narkotikaanvändare och för benägenheten att söka vård bland olika grupper av narkotikaanvändare.

Debattörer som försvarar förbudet mot eget narkotikabruk hävdar ofta att förbudet ger polisen ett viktigt verktyg för att utreda annan brottslighet, genom att ge möjlighet till husrannsakan. För att polis eller åklagare ska kunna besluta om husrannsakan vid ringa narkotikabrott krävs dock att det finns någon konkret omständighet som talar för att den misstänkte innehar narkotika och att den finns på någon annan plats. JO och JK har vid flera tillfällen kritiserat Polismyndigheten för att inte respektera denna begränsning av möjligheterna till husrannsakan. Vilken betydelse kriminaliseringen av narkotikabruk har för möjligheterna att utreda annan brottslighet skulle alltså behöva undersökas.

Socialminister Hallengren måste ompröva sin ståndpunkt. Att utesluta kriminaliseringen av narkotikabruk från den kommande utredningen vore ett allvarligt misstag som skulle låta viktiga frågor förbli obesvarade. Vi tvivlar dessutom på att några seriösa forskare kommer att vilja delta i en riggad utredning.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.