Följande är ett försök att kasta ljus över det påstådda kravet på identifiering (i form av namn och personnummer) och den absurda situation som på många håll i landet har uppstått när människor olovligen bosätter sig på annans egendom och där både polis och kronofogde säger sig sakna befogenhet att ingripa. Många är dem som före mig både kunde och borde ha uttalat sig kring detta, inte minst berörda myndigheter och ansvariga politiker, men vid någon tidpunkt börjar stenarna att ropa.

Centralt i diskussion kring detta har varit möjligheten att avhysa. Avhysning (även kallat vräkning), det vill säga en åtgärd från kronofogdens sida som inte gäller utmätning av uteblivna betalningar, regleras i lag (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning (BfL), i utsökningsbalken (UB) och i den därtill hörande utsökningsförordningen (UF).

Kronofogde och polis har vid upprepade tillfällen gjort gällande att så länge inte käranden (den som ansökt hos kronofogden om en åtgärd) identifierat och i själva ansökan uppgivit personnummer och namn på svaranden (de eller den som ockuperar) saknar man lagligt stöd för avlägsnande. Detta krav kan givetvis inte betraktas som något annat än djupt orimligt, men detta förhållande säger i Sverige tyvärr ingenting om huruvida kravet har stöd i lag.

Jag vågar dock påstå att polisens och kronofogdens hänvisning till att rättsläget kräver att de uppställer detta krav är precis lika orimligt som kravet i sig självt och jag skall i det följande redovisa skälen för min nuvarande hållning, en hållning som jag givetvis är öppen för att ompröva.

Identfieringskrav i samband med ansökan?

Vid en ansökan om avhysning, som kan ske både muntligen och skriftligen, anges enligt 2 kap 2 § UF att uppgifter skall lämnas om åtminstone den svarandes namn och personnummer. Ett sådant krav uppställs också i 18 § BfL, som hänvisar till 33 kap 1 § rättegångsbalken (RB). Det skulle emellertid krävas en långt gången och rättsvidrig stelbenthet hos kronofogden att alltid och i alla lägen låta detta utgöra ett absolut krav för att handlägga en ansökan.

För det första skulle detta omöjliggöra avhysning av alla som vägrar uppge sin identitet och, så länge som också polisen gömmer sig bakom detta, följaktligen lämna fältet fritt för äganderättskränkningar. Det råder ingen principiell skillnad mellan EU-migranter som flyttar in i en för tillfället tom sommarstuga och en svensk medborgare som lämnar identitetshandlingarna hemma och vid väl valt tillfälle flyttar in på, låt oss säga, statsministern hemadress och på frågor vägrar uppge sin identitet. Samma sak gäller för stämning i domstol: skulle personnummer vara ett absolut krav i stämningsansökan skulle alla med skyddad eller av annan anledning okänd identitet ges fria händer till allsköns lagstridig verksamhet.

För det andra är det uppenbart att här måste göras en ändamålstolkning. Syftet med de identifieringskrav som uppställs är rimligen att förenkla genomförandet av kronofogdens åtgärd (i detta fall avhysningen) och en föregående delgivningsprocess (där man förvissar sig om att svaranden tagit del av underrättelserna kring de åtgärder som ämnar utföras) och ger honom möjlighet att ge sin syn på saken. Vidare är det av rättssäkerhetsskäl viktigt att vinnlägga sig om att det är rätt personer som utsätts för en så pass ingripande tvångsåtgärd.

Det är svårt att se att det för uppfyllandet av dessa syften nödvändigtvis måste finnas med ett personnummer i ansökan. Vad gäller avhysningen kan den givetvis genomföras lika väl utan att veta personnumret på dem man avhyser. Gällande delgivningen föreligger i de fall som är aktuella inte ens (som jag nedan skall konstatera) ett krav på föregående underrättelse och därför – a fortiori – ej heller något krav på föregående delgivning av denna underrättelse och att höra svaranden. Beträffande rättssäkerheten har personnumret ej heller här någon betydelse. Upprättas en ansökan om att avhysa dem som olagligen befinner sig i mitt hus kan kronofogden vara viss om att alla som befinner sig i huset vid tidpunkten för avhysningen inte har där att göra. Risken att en oskyldig person skulle drabbas får betraktas som näst intill obefintlig.

Min bedömning har emellertid ej endast stöd i ändamålsresonemang. Till varje krav på att ansökan skall innehålla uppgift om namn och personnummer finns nämligen tillhörande undantagsparagrafer. I 20 § BfL anges att uppgifterna inte behövs om ansökan ändå ”kan läggas till grund för handläggning av målet”. I 2 kap 5 § UB används det motsvarande uttrycket ”grund för prövning i sak” och i 33 kap 10 § RB framgår att avvisning av talan på grund av bristande uppgifter endast får ske om ”det inte är oskäligt”. Personnummer och personers identitet är följaktligen i lagens mening inget egenvärde, utan blott ett hjälpmedel för att nå vissa mål, i detta fall att kunna handlägga och pröva ärendet. Detta mål kan emellertid lika laglydigt och många gånger enklare nås på andra sätt.

I förarbetena (prop 1984/85:109) till sistnämnda lagrum framkommer med all önskvärd tydlighet att kravet att lämna uppgifter om svaranden givetvis inte gäller i de fall framskaffandet av dessa för kärandens del inte är görligt. Det skall, med förarbetenas ord (s 44), ”i första hand ankomma på sökanden att tillhandahålla erforderliga uppgifter för delgivning med motparten”. Det rör sig således om en huvudregel och inte något oomkullrunkeligt krav som kronofogden gör gällande. Vidare anges att ”[a]vvisning bör inte ske i fall där en sådan skulle framstå som obillig och det är rimligt att myndigheten tar på sig det merarbete i delgivningshänseende som avsaknaden av föreskrivna uppgifter om motparten innebär. En sådan undantagsregel ger också myndigheten möjlighet till en mer nyanserad tillämpning än annars”, samt att det ”[v]id prövningen av avvisningsfrågan således [måste tas hänsyn] till partens förmåga att fullgöra den föreskrivna uppgiftsskyldigheten. Det kan också finnas andra skäl som talar för att avvisning inte bör ske, t.ex. att den sökte är en notoriskt svårdelgiven person” (s 70–71).

Märk väl att avgörande vikt i förarbetena läggs vid personuppgifterna som ett medel för att underlätta delgivning, vilket inte krävs vid de aktuella åtgärderna från kronofogdens sida.

Vidare har JO haft möjligheten att pröva ett för denna analys högintressant ärende (JO 2000/01 s 36), där svaranden haft skyddad identitet och verkställande av tingsrättens dom därför inte skett. JO konstaterar i sin kritik (s 39) följande:

”Käranden skall visserligen i stämningsansökan ange bl.a. svarandens adress och förhållanden i övrigt av betydelse för delgivning med honom (33 kap. 1 § rättegångsbalken). Med hänsyn till att det för K. I. torde ha varit nästintill omöjligt att ange sådana uppgifter om J. K. ålåg det tingsrätten, i varje fall sedan det visat sig att J. K. inte avsåg att bidra till målets handläggning, att få fram uppgifterna.”

Identifieringskrav i samband med verkställande av avhysning?

Ett verkställande kan endast ske i kraft av en exekutionstitel, i avhysningsfall vanligtvis i form av ett så kallat utslag (42 § BfL). För ett utslag i enlighet med ansökan krävs att ansökan har delgivits svaranden jämlikt BfL 29 §. För särskild handräckning, som det här är tal om, godtas dock enligt samma paragraf en så kallad kungörelsedelgivning. Av 47 § delgivningslagen framgår dock att sådan kan, såsom förre hovrättslagmannen Krister Thelin påpekat, ske till ”obestämd krets” (49 §) genom anslag på lämplig plats, förslagvis där avhysningen skall ske, och meddelande i Post- och Inrikes Tidningar.

Utsökningsbalkens 16 kapitel behandlar reglerna kring avhysning och gällande tillämpningsområdet definieras avhysning i 1 § såsom avseende ”en förpliktelse för tidigare ägare eller nyttjanderättshavare att flytta från fast egendom, en bostadslägenhet eller något annat utrymme i en byggnad”.

Detta får till följd att fallen med EU-migranterna som skildrades i Uppdrag granskning inte uppfyller kriterierna att vara varken ”tidigare ägare” eller ”nyttjanderättshavare”, emedan de båda förutsätter någon form av avtal eller förpliktelse. Någon avhysning i denna mening kan därför från kronofogdens sida inte komma på tal. Många har mot bakgrund av detta konstaterande dragit slutsatsen att kronofogden över huvud taget inte äger rätt att ingripa i dessa situationer. Detta vore emellertid att förhasta sig.

Lagen är nämligen enligt mitt tycke klumpigt och otydligt utformad på denna punkt. Vid en närmare analys visar det sig att det i samma kapitel i paragraferna 11–12 a under rubriken ”verkställighet i annat fall” återfinns möjlighet för verkställighet ”som ej avser kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd”. Följaktligen konstaterar också Benndorf och Morgell i sin kommentar till utsökningsbalken att 11–12 a ”kan bli tillämpliga om svaranden skall skiljas från besittningen av fast egendom, bostadslägenhet eller annat utrymme i byggnad och han inte har någon giltig rättsgrund för sin besittning”. Emellertid är dessa åtgärder i strikt rättslig bemärkelse ej att beteckna som avhysning. Användbart namn saknas för denna ”verkställighet i annat fall” och kanske är det inte så märkligt att sammanblandning med ”avhysning” lätt äger rum i folkmun. Klart mer märkligt är att kronofogden själva bidrar till denna terminologiska oreda. (Jag skall framgent använda begreppet ”avlägsna”.)

I 11 § UB anges att svaranden först skall underrättas innan verkställighet sker. Detta kan i förstone tyckas utgöra ett krav på någon form av identifiering. Minst tre andra möjligheter står dock till buds. För det första kan kronofogden enligt samma paragraf vända på ordningen och göra bedömningen att ”saken är brådskande” och därför ”genast vidtaga behövlig åtgärd” för att först därefter ”pröva om åtgärden skall bestå” och underrätta svaranden. Lagstiftaren gör alltså bedömningen att behovet av att ingripa i vissa situationer går före behovet av att identifiera och utreda. Hur detta med att ”saken är brådskande” skall tolkas förtydligas i i 9 § UF som stadgar att detta skall ske om ”det kan antas att målets handläggning därigenom främjas eller om det annars är lämpligt”. Detta behöver dock inte ske ”om svaranden saknar känt hemvist och det inte har kunnat klarläggas var han uppehåller sig”.

Som synes finns mycket goda möjligheter för kronofogden att undvika problemet med att underrätta alla inblandade innan man skrider till handling. I de allra flesta fallen av mark- och husockupationer är det enligt min mening svårt att över huvud taget se varför en ordning med underrättelse skulle vara att föredra. Behovet av underrätta och eventuellt delge står givetvis i relation till behovet av att höra svaranden, vilket i sin tur står i relation till behovet av att utreda rättsläget. I de fall som berörs i Uppdrag granskning har hus- och markägare bevisat sin äganderätt, en rätt som inte ens ifrågasätts av EU-migranterna själva. Inga som helst oklarheter råder över huvud taget och att i det läget nedlägga enorma resurser och tid på att låta höra båda parter alltmedan ockupationen av människors hus och hem fortgår förefaller därför meningslöst.

Den andra möjligheten, om kronofogden nu av någon outgrundlig anledning ändå anser att ockupanterna bör underrättas innan avlägsnande sker, framgår inte av lagrummet utan av förarbetena till detsamma, där det anges att ”om åtgärden vidtas i svarandens närvaro är det i allmänhet tillräckligt att svarandens synpunkter inhämtas vid det tillfället” (s 797). Detta innebär att kronofogden fullgör underrättandet genom att helt enkelt åka ut till platsen och i samband med avlägsnandet ta del av vad migranterna har att säga. (Det kan mot detta invändas att det är mycket möjligt att någon av migranterna vid avlägsnandet inte är tillstädes. Mot denna invändning kan invändas att det rent principiellt aldrig kan uteslutas att en hittills okänd person som befinner sig på en hittills okänd plats i världen skulle kunna göra ett hittills okänt anspråk i ärendet. Att utesluta detta skulle kräva att kronofogden uppsökte och tillfrågade alla personer i hela världen, vilket – reductio ad absurdum – faller på sin egen orimlighet och snarare talar för att målet på grund av dessa ovanliga omständigheter bäst handlägges utan underrättelse och identifiering.)

En tredje möjlighet som står till buds, om underrättelse och delgivning ändå anses behövas, är att använda 49 § delgivningslagen som ger möjlighet att med hjälp av kungörelse i Post- och Inrikes Tidningar delge en obestämd krets av människor.

Avslutningsvis kan konstateras att eftersom det inte krävs någon föregående underrättelse eller identifiering (i betydelsen namn och personnummer) vid verkställandet av avhysningen stärker det slutsatsen att det ej heller behövs vid upprättandet av en ansökan om ett sådant verkställande.

Andra överväganden

Det är också värt att i sammanhanget påminna sig om det allmänna enligt både FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna och Europakonventionen är skyldiga att ingripa i dylika situationer och att det därför inte är otänkbart att svenska staten skulle fällas vid en prövning av detta. FN-deklarationen stadgar i artikel 12 att ingen ”må utsättas för godtyckliga ingripanden i fråga om privatliv, familj, hem eller korrespondens, ej heller angrepp på heder och anseende” samt att envar ”har rätt till lagens skydd mot sådana ingripanden eller angrepp”. Europakonventionen klargör i artikel 8 att ”[v]ar och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens”.

Integritetsskyddskommittén konstaterar gällande detta i SOU 2007:22 följande:

”Primärt innebär artikel 8 att staten skall avhålla sig från ingrepp i den skyddade rättigheten. Artikeln innebär även en skyldighet för staten att vidta positiva åtgärder för att skydda den enskildes privatsfär. Sådana positiva åtgärder kan utgöras av lagstiftning men också ha till ändamål att på annat sätt tillförsäkra medborgarna skydd mot övergrepp i särskilda situationer.” (s 46–47)

”När det gäller rätten till respekt för sitt hem har innefattats inte bara skydd för den enskildes bostad, utan också ett bolags lokaler. Människor skall också skyddas mot att bli fördrivna från sina hem och mot att deras bostäder förstörs. Denna rätt innefattar en skyldighet för konventionsstaterna att ingripa mot mer allvarliga störningar i människors boendemiljö.” (s 55)

En ytterligare omständighet, som jag förvisso inte i detalj utrett, men som ändå pekar på att kravet på namn och personnummer används som en ogrundad förevändning för passivitet från det allmännas sida, är det faktum att kronofogden redan utfört ett tämligen stort antal avlägsnanden där omständigheterna tyder på att någon identifiering inte utförts. Jag tänker då på diverse kårhusockupationer, men också senare tiders insatser mot tiggarläger i Stockholmsområdet, samt avlägsnandet av EU-migranter från Nydala camping utanför Umeå. I det senare fallet framgår av nyhetsrapporteringen att man inte känt till migranternas identitet och i handläggningen därför låtit de två kyrkor som hyrt marken av kommunen formellt stå som svarande i handläggningen och låtit migranterna utgöra ”inneboende eller annan tredje man” jämlikt 16 kap 8 § UB, där identifieringskrav saknas.

Dessa krumbukter är för det första enligt mitt utredning onödiga. För det andra skulle en sådan ordning få absurda konsekvenser, ty det skulle innebära att exempelvis sommarstugeägarna i Uppdrag granskning skulle kunna få hjälp bara man – till godtyckligt vald person – på papperet lät uthyra stugan och upprätta ett hyresavtal och sedan ansöker om att denna avtalspart, i själva verket en ”målvakt” som inte bor där eller har något med saken att göra, skall avhysas, och på så sätt får migranterna avhysta på köpet.

Även om min hittillsvarande utredning tyder på att det är fritt fram för kronofogden att (vid behov i samarbete med polisen) låta avlägsna ockupanter är det värt att framhålla att detta i de flesta fall torde vara en omotiverad omväg. Enklast, snabbast och bäst är förstås att polisen på egen hand gör sitt jobb. För detta ändamål finns en uppsjö redan befintliga och alldeles utmärkta befogenheter man kan använda sig av, exempelvis polislagens 13 §, som ger polisen rätt att ”avvisa eller avlägsna” någon ”från visst område eller utrymme” i syfte att ”en straffbelagd handling [i detta fall förslagsvis olaga intrång] skall kunna avvärjas”, eller möjligheten till så kallad inre utlänningskontroll.

Sammanfattningsvis förefaller kronofogde och polis ha gjort enkla tankefel som fått svåra konsekvenser för de drabbade. Vad som är vad i denna osaliga röra av inkompetens och feghet kan jag ännu inte uttala mig om.

Peter Angerbjörn

Tar i höst juristexamen med fördjupning i polisrätt och rättsfilosofi, är sedan tidigare fil kand i vetenskapsteori, logik, argumentationsanalys och teol mag i religionsfilosofi