De flesta av oss behöver inte längre lyfta sten 16 timmar om dagen, för att få vår tilldelning av dagsgammal gröt. Vi har fritid. Vi har arbeten som till ganska stor del handlar om att umgås med andra. Något måste vi fylla det mellanarbetsliga och mellanmänskliga med, om inte tystnaden ska bli pinsam.

Som tur är kan man tala om allt. Och det vi talar om är mestadels oss själva. Särskilt de mest grundläggande sakerna.

Vad vi äter. Hur vi ser ut. Vad vi äger. Vem vi känner. Vilka vi är.

I evighet. Amen.

Det finns förstås något demokratiskt, eller åtminstone kravlöst, i det där. Alla är ju någon. Hög som låg, ung som gammal, dum som smart, alla kan delta. Det gäller bara att få ämnen av det här slaget att räcka. Men det kan man fixa i ett huj, genom att göra allt krångligt.

För 15 år sedan delade föräldrar historier om barnens ätvanor. De var vegetarianer, eller veganer, eller något annat ännu mer komplicerat. Den som bara åt i största allmänhet, hade inte mycket att komma med. Nu är det könsidentitet och sexuell läggning som gäller. Historierna samlas på hög som småmynt i en gammal askkopp: fler och fler, men för krångliga att bära med sig. ”Min ena dotter är en polyamorös, asexuell, lesbisk transperson, min andra är bara pansexuell.”

LÄS MER: Johan Hakelius: Det saknas språk för frågor som har att göra med religion

En del berättar med ett roat leende. Andra med en uppgiven suck. Vissa med stolt normkritiskt anslag. Ett fåtal vågar visa lite oro.

Det är ju inget konstigt med det här. Inget konstigt i den meningen att de som är kring 20 nu är den första generationen som redan på dagis – jag vet att ni vill kalla det förskola – kan ha haft fröknar – jag vet att ni vill kallas pedagoger – som var rejält utbildade i kön som social konstruktion. Och så fortsatte det för den här generationen, genom stadium efter stadium.

Barn är läraktiga. Tjatar man på dem om att de inte är något, utan måste välja att vara något, så försöker de ju göra just det. Lite motigt var det förstås, för barn är också småborgerliga av naturen. De gillar ordning och reda. Men socialt tryck är ett effektivt verktyg. Ett vaket barn lär sig snart vad fröken vill ha och vad som ger status bland kompisarna.

Detta kanske är en utomordentlig utveckling, som befriat en hel generation från könsrollernas ok. Visserligen läser vi gång på gång om den växande psykiska ohälsan bland de unga. Man kan ju tycka att friheten att välja kön, eller inte välja något kön alls, i stället borde ha lett till en explosion av psykiskt välmående. Men vad vet man.

LÄS MER: Johan Hakelius: Inget gör mig mer nedslagen än ”den praktiska frisyren”

Som sagt, kanske är det jättebra. Kanske har vi alla vunnit på att redan förskolepersonal är satt att ”motverka traditionella könsmönster och könsroller”, som det heter i en statlig utredning. Kanske är det varken jättebra, eller jättedåligt, utan bara en lustig tidstypiskhet. Kanske kommer det att gå som det brukar: inom tio-femton år kommer en rekyl och den här generationen blir fastare i könsrollerna än Selma och Lilla Fridolf.

Det man med säkerhet kan säga är att vi står mitt i ett jättelikt experiment som utförts på barn. Nästan utan diskussion, eftersom den som funderat kritiskt på det – förälder, skribent eller forskare – genast försetts med peststämpel.

Och allt, misstänker jag, för att vi ska ha något att prata om. I evighet, amen.

LÄS MER: Här hittar du alla Johan Hakelius krönikor