Riksdagen kommer i nästa vecka att rösta om Ulf Kristersson ska bli ny statsminister. På en pressträff under förmiddagen berättade M-ledaren att han kommer gå fram med ”största möjliga alliansregering”. Men oavsett vad kommer det även innebära någon form av svekdebatt för två av Alliansens partier. Största möjliga alliansregering skall för Liberalerna och Centerpartiet vägas mot minsta möjliga svek.

– Jag kommer att acceptera att talmannen till kammaren föreslår mig som statsminister. Och det har jag sagt till mina vänner i Alliansen.

Andreas Norlén kallar inte Kristerssons regeringsuppdrag för ett sonderingsuppdrag. I stället säger talmannen att han förhandsaviserar Kristersson som statsministerkandidat. I praktiken innebär det att han ger honom fram till måndag nästa vecka för att sätta ihop sitt regeringsalternativ. Därefter kommer talmannen att gå till riksdagens kammare med förslaget och en statsministeromröstning kan därmed hållas tidigast onsdagen den 14 november. Väljer Centerpartiet och Liberalerna att rösta nej till Kristersson, även om den kommer föra en Allianspolitik, blir det svårt att hävda att Alliansen längre existerar.

Att talman Andreas Norlén nu stramar upp processen är nödvändigt. Redan den 15 november skall budgeten läggas på riksdagens bord och det sena agerandet kan riskera mycket av de besked om finansiering som såväl Försvarsmakten, Polisen samt Sveriges kommuner och regioner behöver.

Det är okänt för Ledarsidorna.se hur Centerpartiet ställt sig. För Liberalerna har ingenting i sak förändrats sedan valdagen. Jan Björklund, och riksdagsgruppen, har inget annat mandat än att rösta fram en Alliansregering, eller en regering som för Alliansens politik, helst med Ulf Kristersson som statsminister. Detta mandat kommer inte förändras före den 24 november då Liberalerna håller partiråd. Endast partirådet, som består av riksdagsgruppen samt partistyrelsen, har mandat att utvidga Jan Björklunds förhandlingsmandat. Det är osäkert om Jan Björklunds stöd till Annie Lööf som sonderingsperson inryms i det mandat han har för tillfället.

Det är ingen hemlighet att Jan Björklund inom Alliansen anses vara den partiledare som är ”lösast i köttet” eller ”mjukast ryggrad”, närmast att bryta Alliansen och sätta sig i en Socialdemokratisk regering med stöd av Vänsterpartiet ooch Miljöpartiet. Jan Björklund har inte fullt stöd för sin linje i riksdagsgruppen. Bara tanken på att samregera med stöd av Vänsterpartiet som inte erkänner Europakonventionens skydd för ägandet upplevs av de flesta liberala kärnväljare som provokativt i överkant.

Det kan inte uteslutas att Centerpartiets väljare resonerar i liknande termer om det blir ett val mellan Stefan Löfven, med stöd av Vänsterpartiet, eller Ulf Kristersson, som måste vila på någon form av stöd från Sverigedemokraterna.

Vad som sker nu är att Jan Björklund tar skydd bakom Annie Lööf, som har ett starkare mandat, för att fälla en regering som enligt löften kommer föra en Allianspolitik. En rimlig slutsats är att Jan Björklund inte vill föra Alliansens politik utan hellre ser en samregering med Socialdemokraterna med dess antisemitiska inslag.

Om Sverigedemokraraterna, vilket är rimligt, räknas in i det borgerliga blocket borde det bli en regering ledd av Ulf Kristersson då mandaten talar för en kraftig borgerlig seger med 204 mandat mot de rödgrönas 145. Vare sig Jan Björklund eller Annie Lööf kan bortse från det och det politiska priset för att byta block, och sätta sig med kommunister som förutsättning, kan bli svårare att hantera än vad de tidigare trott.

Den 14 november bekänner därmed såväl Annie Lööf som Jan Björklund färg. Vad de är beredda att offra. Det är den dagen de ska bestämma sig för om de är mogna att betala priset på alla de diken de grävt åt sig själva.