Det snälla, proggiga, feministiska, HBTQ-vänliga, allt inkluderande Miljöpartiet, hur kan detta brokiga maskrosparti plötsligt hamna i hetluften med företrädare som av religiösa skäl inte kan ta en kvinna i hand eller som haft kontakter med högerextremister och fascister?

Den här märkliga paradoxen går tillbaka många decennier. Låt mig ta er med på en liten tidsresa.

I början av 1980-talet var jag med i en gren av fredsrörelsen som hette "Kontaktnät ickevåld", en löst sammanhållen icke-hierarkisk organisation där alla beslut skulle fattas i konsensus medan vi satt i cirkel på golvet och gick rundor, det vill säga i tur och ordning skulle var och en säga sin mening utan att någon fick avbryta, och på slutet ställde sig den karismatiske Chris Torch upp, som också var ledare för teaterkollektivet Jordcirkus, och berättade för oss hur vi skulle göra, och sedan gjorde vi regel som Chris sa, för icke-hierarkiska organisationer har som bekant en häpnadsväckande förmåga att lyda en karismatisk despot.

Varje stormöte avbröts dessutom vanligen av en buddhistisk nunna som i orange svepning påkallade allas uppmärksamhet för att sittande på golvet trumma på en bongotrumma för fred.

LÄS MER: Miljöpartiet blev inte som alla andra

Om jag inte missminner mig tror jag hon egentligen hette Katarina och var från Östergötland, men nu satt hon där i orange och rakat hår och trummade, och vi lyssnade alla andäktigt och tog in den djupa österländska andliga vishet som på något sätt förmedlades via bongotrumman.

Ingen, trots att det var mycket som skulle avhandlas på mötet och många som ännu skulle säga sin mening innan Chris reste sig upp och berättade hur vi skulle göra, skulle någonsin ha kommit på tanken att avbryta den buddhistiska nunnan eller ens be henne vänta lite med trummandet tills alla fått prata klart.

Så en dag när det andliga trummandet var över för den gången reste sig en lång, gänglig man i litet glest, blont skägg och sa försynt att han var präst i Svenska kyrkan och om han möjligen skulle få be en liten bön när vi ändå höll på med det andliga så att säga.

Folk blev så förorättade!

Det fnystes, det skakades på huvuden, det himlades med ögon!

Några började gråta, några stod mållösa inför fräckheten och liksom kippade efter luft medan andra blev så ilskna att de skrek åt den stackars prästen: ”svartrock, svartrock!”

Konsensus nåddes denna gång utan att Chris Torch ens behövde resa sig upp för att berätta hur vi skulle göra.

Ingen jävla kristen präst skulle komma här och göra sig besvär!

LÄS MER: Jonas Gardell: Förstår inte Mehmet Kaplan vad han gör?

Jag kan inte låta bli att tänka på den här episoden när jag läser alla turerna kring Mehmet Kaplan och kanske framför allt Yasri Khan.

Fascinerad av hur Gustav Fridolin i princip var beredd att avstå från att bli språkrör bara Kaplan ställde upp emedan det vore så bra med en troende muslim som partiets ledare, lika förundrad av att Khan kunnat ta sig nästan ända upp i partistyrelsen utan att någon en enda gång verkar ha reflekterat över att han inte skakade hand med kvinnor, än mindre kramades som vi helst av allt gjorde i det gamla kontaktnätet. (Stormötena var riktiga kramkalas!)

Jag tänker på det därför att "Kontaktnät ickevålds" medlemmar var ett mischmasch av det som var alternativrörelsen, just den mylla Miljöpartiet växte fram ur vid samma tid.

Fredsaktivister, gröna vågen-människor, anarkister, feminister, anarkafeminister, kärnkraftsmotståndare, militanta medlemmar ur Skogsnäs-kollektivet, skönt flummiga snubbar från musikrörelsen, biodynamiska jordbrukare och helt vanliga proggare med växtfärgade kläder, hennafärgat hår, alla med en svag lukt av får.

Så mycket god vilja!

Och så fel det understundom blev och uppenbarligen fortfarande blir.

LÄS MER: Varför så tafatt mot fascister, Miljöpartiet?

I vår ambition att vara öppna och inkluderande var vi så oändligt mycket mer tillmötesgående och förstående inför den buddhistiska nunnans enerverande trummande än inför den kristna prästen som enbart skulle hålla sig i kragen och inte komma här och pracka på oss religion.

Livrädda att verka trångsynta och fördomsfulla och med en genuin om än ibland naiv önskan att omfatta, inkludera och respektera allt och alla - utan att ifrågasätta det rimliga i buddhistiskt trummande på stormöten eller för allt i världen vägran att skaka en kvinnas hand med någon flummig hänvisning till att det är ett sätt att visa respekt.

Följ Expressen Kultur på Facebook. Där kan du kommentera våra texter.