I helgen presenterade SVT sin nya komediserie Vårdgården med premiär våren 2016. I seriens huvudroll ser vi Loa Falkman som gestaltar vårdföretagaren Douglas Leijon – namnet på karaktären kandiderar för övrigt till det mest slentrianborgerliga namnet i svensk tv-historia. Namnet Vårdgården för dessutom tankarna till Vardaga (före detta Carema).

Som tittare kommer vi få följa girige Douglas som styr privatsjukhuset med järnhand. Säkert har han också ett skattekonto utomlands. Douglas nya unga fru Melize utses till VD, dottern Erika känner sig petad och den egoistiske brodern Erik är rädd att förmåner och privilegier ska försvinna. Som lök på laxen möter vi också ett mähä i form av halvbrodern Svante med ansvar han saknar kompetens för.

Det vill säga: Ett privat vårdföretag, fyllt med egoism, konflikt och inkompetens. En överanvänd nidbild av företagares vardag som inte stämmer överens med verkligheten. Bakgrunden är påfallande lika bland personerna som går från offentlig sjukvård till att starta eget. Där finns en drivkraft för bättre vårdkvalité och en upplevelse att den offentliga sektorns styrning begränsar deras idé. Det handlar om människor (som såklart) vill tjäna pengar på att göra vården bättre.

Den nya tv-serien beskrivs som en karikatyr på verkligheten. Kan då SVT den verklighet man lustigt vill beskriva? Knappast. Enligt patienterna själva håller privata vårdföretag en högre kvalité än offentliga aktörer. Sju av Sveriges tio mest uppskattade vårdcentraler är privata enligt Sveriges kommuner och landstings nationella patientenkät. Medarbetarna har dessutom högre lön, bättre arbetsmiljö och känner en större egenmakt över sin arbetssituation.

Men det är inte den här verkligheten SVT vill göra sig lustig över. I stället blir det den överanvända nidbilden av giriga företagare.

Då missar SVT dessutom en annan bild av vården i offentlig regi som vi inte skrattar åt. Det är vardagen i offentlig sektor. Där har anställda svårt att hinna ta rast innan man måste vidare till nästa framjäktade arbetsuppgift. Där finns en önskan om att få mer tid med sina patienter – en önskan som också besvaras av patienterna själva. Det är ogenomtänkta besparingskrav, otydlig kommunikation och chefer som inte vågar ta ansvar.

Året avslutas med samma budskap: Landstinget har misslyckats med en ekonomi i balans och därför blir det inget julbord för personalen i år. Julbordet får i stället knapphänt knytas ihop av personalen själva och ätas under en matrast man knappt hinner ta ut.

Det är tragiken i offentlig sektor som SVT hade kunnat belysa i stället för att jaga spöken bland privata vårdaktörer.

En underhållande samhällskritik av den offentliga sektorn kommer vi inte få se till våren. I stället återupprepas använda nidbilder och myter som vi har sett förut. Jag anklagar inte SVT för att vara partisk. Humor måste få ta ställning för att kunna beröra. Men är detta verkligen en mångfald i allmänhetens tjänst?