2017 blir kanske året då svenskar måste växa upp. Förstå att Sverige inte är undantaget där logik och sunt förnuft knappast behöver gälla. Förstå att ”statliga medel”, som de används av politiker, inte är en svensk version av de norska folksagorna med kistor där guldpengarna ständigt svämmar över. Utan att det rör sig om skattepengar. Inse att otrevligheter i tillvaron kan nå ända inpå Kungsholmen och in i Linnéstaden.

Själv kan jag naturligtvis börja dessa tankar med att betona att jag varit god vän med såväl Olof Palme som Francois Mitterrand. Med Che Guevaras följeslagare Regis Debray. Att jag umgåtts med rader av R-are i Göteborg och pluggat vid UC Berkeley under studentprotesternas år. Som journalist har jag mer eller mindre alltid röstat blankt. Jag deltar i det demokratiska spelet men ska med mitt yrke förhålla mig neutral. Men mitt yrke, journalist och under många år utlandskorrespondent, har också gjort analyser av dagens politik och morgondagens konsekvenser till en ständig övning.

Därför är jag rädd idag. Rädd för vart vi är på väg. I blindo. Eller i självgodhet.

Hösten 2015 blev något av en chock för svenskarna. 2016 led vi av posttraumatisk stress. 2017 måste vi inte bara ta hand om vardagen men också se hur de beslut vi nu fattar eller underlåter att fatta kommer att påverka oss själva, våra barn och barnbarn. Under det gångna året började allt fler ifrågasätta den svenska självbilden. Med all rätta. Bilden av ett folk som inte kan drabbas av nederlag är falsk. Olof Palmes lärljungar har tillåtits inympa i oss att vi är mer moraliska, feministiska och humanitära än alla andra nationaliteter. Världen kommer bli god när vi lyckats omvandla alla regimer och kulturer till att likna den svenska.

En del, som Margot Wallström, lutar åt att detta ska hända nu när vi sitter i FNs säkerhetsråd och just i dagarna tar över ordförandeskapet.

Under tiden får den socialdemokratiska regeringen pluspoäng för att den har stramat upp gränskontrollerna. Vilket för övrigt är en stor del propaganda då det enligt regelbundna resenärer mellan Köpenhamn och Malmö berättas att passkontrollernas vara eller icke vara är godtyckliga. T.ex. på julafton var det inga på ett antal tåg.

I en kommun nära mig har den liberala partiordföranden nu tvingat igenom inom alliansen att man ska nå upp till de av Arbetsförmedlingen/Migrationsverket bestämda anvisningstalen trots att det i praktiken är en omöjlighet att finna någon form av anständigt boende. Själv bor politikern i en stor villa med strålande havsutsikt och mitt emot en strandäng som skulle varit perfekt om man nu, som det krävs på borgerligt håll, lättar upp på plan och bygglagen för temporära modulhus.

Men nej, politikern vill nu planera för moduler i en redan eftersatt del av kommunen. Flera mil från det egna lyxboendes. I samma kommun gratulerar sig ovan nämnda politikerns liberala parti till att man lägger ner det kommunala engagemanget i träffpunkter för gamla och låter Röda Korset m.fl. ta över. Kommunen måste spara heter det. Sanningen är att kostnaderna för kommunerna är oöverblickbara. Men de kommunpolitiker som vill vinna snabba poäng idag är kanske inte ens med i politiken när konsekvenserna om några år drabbar invånarna.

Sådant här gör mig faktiskt ursinnig. Det är ett utstuderat hyckleri. De mest populistiska politikerna idag är de som anklagar andra för att vara det. Det går an att verka medmänsklig så länge det inte drabbar den egna privilegierade situationen. 2017 måste vi ta ett steg tillbaka – nästan betrakta oss själva som danskar, norrmän och finnar betraktar oss. Och vet ni vad? Nej, vi kommer inte att klara av det. Vi kommer inte utan stora samhällskriser och en helt ny syn på vad Sverige är kunna ta oss igenom de kommande åren.

I Göteborg skjuts nu människor ihjäl i allt snabbare takt, Thomas Ahlstrand, en av Göteborgs skickligaste åklagare, gick i höstas ut i en debattartikel i GP och förklarade med skrämmande öppenhet att vi helt tappat kontrollen. De stora grupperna gängkriminella i nordöstra Göteborg tänker inte som vi, de har inte samma normer och struntar fullständigt i vad politikerna allt sedan Almedalen börjat benämna ”svenska värderingar”. Att Sverige bättrat sitt Pisaresultat är enligt många experter snarare en följd av att man i år kunnat skriva svaren på dator, där svenska elevers kunskaper är bra. Inte så mycket på kunskaperna i sig.

De enorma kostnaderna för en ogenomtänkt asyl och migrationspilitik har bara börjat . Och det är de svagaste grupperna man tar från först. Dementa gamla får äta filmjölk när pengar ska sparas. Fattigpensionärerna ökar i rekordtakt. Sjukhusen lägger ner hela vårdavdelningar när sköterskor fattas. För tidiga komplicerade förlossningar sänds med ambulansflyg till Finland då det saknas plats på neonatal. Bostadsköerna är allt längre. 2017 får vi på allvar se konsekvenserna av vår idag skrytsamma naivitet. Nu eskalerar följderna av det vi alla såg hösten 2015: enorma köer av män som ville ta sig in i Sverige.

Idag rasar många av dem över att de inte får hit sina familjer snabbt nog. Över att de bedömts få stanna med skyddsstatus vilket är en individuell prövning, och inte fått flyktingststatus vilket tillåter familjeanknytning.

Kvinnor och barn, de grupper som borde skyddas först, har uppenbarligen klarat sig det år de befunnit sig utan männen. Det är med andra ord inte direkt våld och bombningar de levt under. Utan ren och skär misär och med drömmar om att ta sig till landet där allt är gratis och man erbjuds stor bostad och god försörjning utan motprestation. Vi talar om 90 000 anhöriga på ett år, dvs under bara 2017 – till kommuner där man i dag inte kan finna ungkarlsboenden. Dessa ska sedan hokus pokus förändras till skattefinansierade fyrarumslägenheter. Vi talar om sociala skyddsnät där en ”nyanländ” trebarnsfamilj efter skatt rör sig med runt 27 000kr i månaden.

2018 kommer minst lika många ansökningar till om familjeåterförening. Samtidigt som vi kan komma att se relativ politisk stabilitet i såväl Irak som Syrien.

”Enkla jobb för nyanlända”.

Har ni hört det förr? Nyanlända är inte en homogen grupp. Enkla jobb har ingen definierat under ett års tid. Av enkla skäl. De är bortrationaliserade. Media frågar inte vilka de är. Folk med sunt förnuft vet att vi varken tänker låta pigor eller drängar bli yrkeskategorier igen. Eller kolare. Eller statare. Hur stora skogarna och fälten än är. Under tiden som vi funderar över hur vi ska hålla liv i den förljugna självbilden förbjuds åldersprövning vid allvarliga brott och vår diskrimineringsombudsman, DO, arbetar för att aktivt luckra upp svensk lagstiftning och svenska normer som bygger på att alla är lika under lagen.

Stefan Löfvén funderar nu över tillstånd för tiggeri och allt fler kliar sig i huvudet och undrar om det är det polisen ska ägna sig åt nästa år: att utfärda och kontrollera tiggarlicenser. Hans politiska motståndare, Anna Kinberg Batra, försöker istället testa hur människor ska ta emot hennes tuffa ord om begränsningar i invandringen. Hennes sätt att leverera är kallt, ointressant och helt utan känsla. Reaktionerna kommer numera i opinionsmätningarna. Annie Lööf har blivit medias nya älskling och får inga motfrågor på sina världsfrånvarande uttalanden, KD och L kastar sig desperat från tuva till tuva i försök att plocka någon procent här och var i mätningarna. Resten vet ni. Var V, MP och FI står är det väl ingen som ens bryr sig om längre. V står på samma ställe som de alltid gjort. MP och FI är två blöta fläckar under S.

Men låt oss nu inför 2017 se över Sveriges och omvärlden situation så som den ser ut. Inte så som vi gärna skulle önska att den ser ut:

I Syrien går utvecklingen snabbt. Östra Aleppo har fallit i regeringens händer, IS och ett otal andra rebellgrupper trängs tillbaka. Vi kan inom ett år se ett betydligt stabilare Syrien. Ska landet då till stora delar vara tomt? Avfolkat? Övergivet? Ska östra Aleppo vara på väg att bli ett nytt Palmyra? Ruiner att betraktas om tusen år? Är det någon som inte kan se bilderna av Dresden och Hamburg 1945 framför sig? Sade vi då att alla tyskar borde permanent förflyttas till Sverige, Danmark, Storbritannien?

Nej man satsade mycket klokt på en återuppbyggnad. En Marshallplan. Det borde vara målet med Syrien också. Att med andra europeiska länder använda en bråkdel av de pengar som idag betalas ut i understöd och som ställer till med en omfattande och långsiktig kris i det svenska samhället till återuppbyggnad och investeringar i Syrien.

Att Assad sitter kvar under en övergångsperiod är en mindre fara än att som västmakterna gjort hittills, totalt bryta samman statsbildningar genom att låta avrätta Saddam Hussein och Muammar Gaddafi. De vore bättre för Afghanistan om de unga afghaner som sägs omfamna goda västerländska värderingar, kan återvända hem och bilda en viktig faktor för i en demokratisk utveckling i Afghanistan.

Den svenska självbilden måste raseras år 2017.