Tajna je u Jadru

Gajbe su se grabile, a onda je došao rat

Priznanje nikada nije dobio. Niti komad papira da ga može uokviriti, pa na zid okačiti. No, ako ćemo pravo, nije on priznanja nikada ni tražio, bio je sretan što ima radno mjesto i što je mirovinu, pa makar i u debeloj hladovini nezaslužene anonimnosti, bez otkaza dočekao.Da se naš sugovornik kojim slučajem rodio u SAD-u, uopće ne sumnjamo da bi danas i u svjetskim okvirima bio bogat čovjek. U Engleskoj bi, nije pretjerivanje, bio slavljen kao sir, a u Kini bi ga, u najmanju ruku, stavilo za čelnika višemilijunske partijske ćelije.U Hrvatskoj, međutim, za Antu Tadića nitko ne zna. A Ante Tadić - da se razumijemo: sir Ante Tadić! - čovjek je koji je stvorio pipi. Sir Ante ga je složio, odabrao sastojke i prvi promućkao. Anu Sasso je, istina, vozio netko drugi, no bez gospodina Tadića ne bi bilo ni nje ni njezine vlažne, pripijene majice. Ukratko: ne bi bilo legende o piću koje, osvrnite se malo oko sebe, upravo proživljava svoju drugu mladost.- Kad smo snimali reklamu za pipi s Anom Sasso i Ivanom Šolom, na Bačvicama je bilo barem pet tisuća ljudi - prisjetio se kolega Jadran Babić, priznajući kako nikada nije razmišljao o tome da postoji osoba koja je izmislila pipi.A postoji, baš kao što postoji i čovjek koji je izmislio coca-colu. Pretenciozno bi, naravno, bilo Antu Tadića uspoređivati s Johnom Pembertonom. Uostalom, coca-cola već desetljećima vedri i oblači svjetskim tržištem gaziranih pića, dok se pipi, bez obzira na ovoljetno obaranje rekorda u potražnji, još uvijek tek noktima drži iznad ambisa koji bi u nepovrat odnio ne samo pjegavu djevojčicu sa slamčicom nego i “Dalmacijavino”, kao tvrtku u kojoj se kultna dalmatinska narančada proizvodi od početka sedamdesetih godina prošlog stoljeća.- Uvjeren sam da će i pipi i “Dalmacijavino” opstati, a navala na pipi kojoj ovih dana svjedočimo to najbolje potvrđuje - kaže nam sir Ante dok se hladimo upravo njegovim izumom.Boce su, hvala na pitanju, čiste i neoderane, a okus nepromijenjen. Dakle, izvrstan!- E, a šta ste mislili?!- Ništa. Ali je isto lipo znat da između ovog pipija i onoga kojega pamtimo u ispranim i škvorcanim bocama nema razlike.- Je, ali nije uvik bilo tako. Prvih godina smo eksperimentirali, tražili smo najbolju kombinaciju sirovina, a okus se ustalio tek 1982. godine. Prijelomni trenutak se dogodio kad smo priselili na Stinice i dobili tehnologiju s kojom smo mogli bit konkurentni na tržištu.Tajne recepture, veli Tadić, nema. A nema je, ističe, ni coca-cola, sve je to marketinški trik.- Proizvod je dobar onoliko koliko je tražen. A pipi je, očito, dobar. Pogođeni su kiselost, boja, vitamini i svi ostali sastojci, no kvaliteta pipija, kao i svakog sličnog pića, prije svega se krije u vodi. A od ove naše, iz Jadra, bolje nema - tvrdi Tadić, koji je u “Dalmacijavino”, kao 24-godišnji inženjer kemije specijaliziran za prehranu i piće stigao 1972. godine. I sve do penzije tvrtku promijenio nije.- A šta ću minjat kad mi je bilo dobro, a poslije, kad je postalo loše, bilo je kasno.- Kako je bilo dobro kad vam ni hvala nakon izuma pipija nisu rekli?- To su bila druga vrimena. Firma je odlučila da, uz već nadaleko poznata vina, počne proizvodit i osvježavajuća bezalkoholna pića, pa je, eto, mene dopalo da radim na gaziranom soku na bazi naranče. Moje je bilo da odaberem sirovine i obavim testiranja. Ni na kraj pameti mi tada nije bilo da ću stvoriti brend koji će, na neki način, postati dalmatinski simbol. A za nagradu, iskreno, nisam nikad ni pitao, niti mi je ikad nešto što bi barem sličilo na nagradu bilo nuđeno.Pipi je, otkriva naš sugovornik, bilo piće prvenstveno namijenjeno djeci. Odrasli su, naime, u to vrijeme sokove pili samo kad bi, nedajbože, završili u bolnici.- Kad bi u ono vrime vidija čovika sa sokićen u ruci, odma si zna da mu nije dobro. Pa smo tako i mi, nakon internog natječaja održanog na prijedlog danas pokojnog komercijalnog direktora Ive Mijića, našu narančadu odlučili nazvat po liku iz popularne dječje knjige Astrid Lindgren koja nam je besplatno dopustila da njenu curicu s kikicama stavimo na etiketu – objašnjava Tadić.Pipi je ubrzo nadišao zamišljeni okvir. A erotska reklama s Anom Sasso, svejugoslavenskom misicom, te mačo provokacija s Veljkom Rogošićem, sportskom inačicom Miše Kovača, bile su samo potvrda kako je pipi bio spreman isplivati iz splitskoga bazena.- Ovo što ću sada reći možda će vam zazvučati nelogično, ali je jedina istina. Dakle, pipi se, bez obzira na popularnost, brend i sjajne marketinške učinke reklama s Anom Sasso i Rogošićem, upravo zbog svoje kvalitete nikada nije uspio maknuti dalje od splitske okolice i najbližih otoka.- U pravu ste, zaista zvuči nelogično...- Pazi vamo: bili smo predobri! Sve šta bismo napunili, popili bi Split i otoci. Jesu, zvali su nas iz Zagreba i iz Osijeka da im šaljemo pipi, ali šta ćeš im poslat kad ga nije bilo dovoljno ni za cilu Dalmaciju.Brojke su uistinu fascinantne. Tijekom osamdesetih u “Dalmacijavinu” se godišnje proizvodilo devet milijuna litara različitih bezalkoholnih pića (među njima je bila i coca-cola), a na pipi je otpadalo tri milijuna iliti 12 milijuna bočica od 0,25 litara.- Liti smo dnevno punili oko 300.000 boca bezalkoholnim pićima, a skladište nam je uvik bilo prazno. Gajbe su se doslovno s trake grabile. A šta da vam kažem, “Dalmacijavino” je u to vrime bilo tvornica novca.- I, kamo je otišao sav taj novac? Zašto se nije ulagalo u proširenje kapaciteta?- Ko će znat zašto... Valjda je takva bila procjena tadašnje uprave.A onda je došao rat. Pa privatizacija. “Dalmacijavino”, međutim, svog tajkuna ni do danas nije dočekalo. A pipi je, sačuvaj Bože, umalo nestao.- Kašnjenje s privatizacijom velika je pogreška. Ako malo bolje pogledate, “Dalmacijavino” je jedina velika uspješna tvrtka koja je ostala neprivatizirana. Razlozi su očito političke prirode, pa stoga i mogu kazati da je politika kriva što je “Dalmacijavino”, tvrtka s brojnim vrhunskim brendovima i tržištem koje, a to slučaj s pipijem najbolje pokazuje, naprosto vapi za tim proizvodima, došla na rub propasti.- Godinama se nije ulagalo u tehnologiju, kao da je nekome bilo u interesu da se vrijednost firme smanji na najmanju moguću mjeru. Ipak, uvjeren sam kako će se privatizacija uskoro dogoditi i kako ćemo napokon dobiti gazdu kakvog zaslužujemo, gazdu koji će tehnološki obnoviti tvornicu i vratiti joj staru slavu - zaključuje Tadić. Sir Ante Tadić.

VINKO VUKOVIĆ

Propali projekti - Jedna američka multinacionalna kompanija, ime vam ne mogu kazati, ali vi sami pokušajte pogoditi o kome se radi, htjela je 1992. godine kupiti Pipi za nekoliko milijuna tadašnjih maraka.



Ta ista tvtka dvije godine kasnije ponudila nam je projekt zajedničkog ulaganja u tvornicu na Stinicama, pri čemu bi ‘Dalmacijavino’ ulagalo u tvornicu, a strani partner osiguravao plasman proizvoda do liderskog položaja u većem dijelu Hrvatske i Bosne i Hercegovine, no uprava ‘Dalmacijavina’ te ponude nije prihvatila - otkriva Tadić.

Duboko u osjetilne organe... - Pipi, a to mišljenje nije moje, nego je tako procijenilo tržište, nudi savršen spoj narančina okusa i mirisa, ugodnu citrus kiselost, te umjerenu količinu ugljičnog dioksida. Aroma mu, pak, ulazi duboko u osjetilne organe, te je zapravo riječ o bezalkoholnoj senzaciji koju je najbolje konzumirati uz kocku leda - tvrdi Tadić.