Zirka Vojvođanskih bećaraca- mogao bi da pomisli brzopleti ili površni potencijalni kupac kada bi u knjižari uzeo ovu knjigu, na čijoj naslovnoj strani je usred svog posla tamburaš-primaš za zadenutim novcima međ žicama, s onim poslovično amorfnim paorskim šeširom na glavi i belom uštirkanom košuljom sa zasukanim rukavima za njivu, te sa prslukom koji, usput, ničemu drugom i ne služi osim da spreči košulju da ne landara unaokolo...

Foto: Promo Teraj Kera_35mm300

Ručni sat je isturen u prvi plan, tek da se zna “čija je kuća masna”! Široke gaće i gumeni opanci se, istina, ne vide na sliki, ali su sigurno tu, samo ji prekriva klasalo žito pred kosidbu... O, kako bi se grdno prevario takav čitalac koji o knjizi sudi samo po koricama i naslovu "Teraj kera lutko moja bela", a ne obraća pažnju šta piše sitnijim slovima u podnaslovu: “Vojvođanski rečnik”!

Hajd sad na stranu što je naslov tek pola izreke kojom Lala preklinje Sosu koju je nekako s mukom nagovorio da se odvoje od žetelaca negde među stogovima kukuruzovine, al’ se ona tamo ipak posle ona nećka (“Ijuf, bećaru jedan!”), mučeći ga ženskim sredstvima, možda i tvrdeći pazar: "Teraj kera, lutko moja bela, teraj kera kad si započela!" Dakle, uprkos tome što ga autorka, inače biolog po obrazovanju, karakteriše kao rečnik, ovo je, osim što je zbirka lokalnog argoa (sa sintagmama) i kompletne frazeologije, ujedno i pojmovnik, pa i leksikon, a bo’me i nekakav začetak vojvođanskog "Crvenog bana" ("A što sedim - što gaće ne drešim?!").

Uz pomoć 3.105 reči, izreka, poslovica ("Od čeg sit - od tog i deb’o!"), uzvika i koječega još iz knjige, pored ostalog, konačno saznajemo kakvo je to "suškovo vino", ko su "četvrtari", šta je to "čerez", "mišlinger", "tantuz", "izlenirano", "opaklija", "cajg”, "negleduš”, "firciger", "calkelner", "supnitof", "bundala", "najkvirc", "melšpajz", "ladla", "garantol", "gajdaška prdaljka", "ajzliban", "laboška", potom i, da prostite, "kurisanje" (ali samo diskretno, moliću fino, "u pola glasa" nagovešteno uz stavku "ašikovanje"...).

Ima tu i običnih izreka kao što su “Lenj konj duže kasa" ili "Naš’o si crkvu diš’ se bogu moliti!", ali i onih koje bi mogle da budu politički nekorektne jer izražavaju netrpeljivost jednih lala prema drugim lalama: "Iz Banata u Bačku samo je sunce dobro što dolazi". I tako predački geni mi proradili, pa sa zaprepašćenjem primećujem da u knjizi nema "čekljuna", "tagloa", "gloncije", "žiradeka" i nekih drugih svakodnevnih, nezaobilaznih reči iz mog rodnog kraja. Nema ni uzvika "Bunarić ti maaaamin...!", sad psovke ili kletve kako kada i već prema prilici, a ponajviše izvikivanih od kada bi nas ugledali vlasnika njiva sa kojih smo brali mlade kukuruze za pečenje u nekoj jamuri, ili od strane gazda voćnjaka i drvoreda iz kojih smo krali trešnje, poluzelene kajsije, šljive... Zabrinjavajuće!

Šalu na stranu, ne znam za pandan ovakvoj knjizi, a u svakom slučaju je nesvakidašnji, svake hvale vredan doprinos srpskom, ne samo lingvističkom nasleđu.