Med den stigende konfrontation med anderledes kulturer har debatten om, hvad det vil sige at være dansk, fået gunstige vilkår. Som tosproget bliver man jævnligt stillet spørgsmålet: »føler du dig dansk?«. Og svaret er sjældent ja eller nej.

For den nationale følelse kan ikke være så entydig, når man opererer med en moderkultur og en værtkultur, der optræder som naturlige forlængelser af hinanden og en essentiel del af selvet. Det er jo egentlig meget smukt.

Problemet opstår dog, når selvudnævnte repræsentanter fra den ene og den anden kultur vil rekruttere patriotisk forstærkning og stiller betingelser om at vælge side. Man bliver pludselig eksponeret for et krav, der ikke matcher ens iboende behov for at stå ved, hvor man kommer fra, og hvor ens nye hjem er. Hvorfor skal man være enten eller?

Modparterne forlanger to separate tilknytningsforhold, men i virkeligheden beder de om det samme: total løsrivelse fra det ene fællesskab og indlemmelse i det andet

For at pleje et emotionelt og intellektuelt underskud, der ikke har kapacitet til at rumme, at man kan være begge dele? For at understøtte toneangivende debattørers argumenterer om, at ikke-vestlig kultur ikke er forenelig med den vestlige? For at passe ind i en bestemt kategori og tjene en politisk dagsorden?

Det tankevækkende er, at modparterne forlanger to separate tilknytningsforhold, men i virkeligheden beder de om det samme: total løsrivelse fra det ene fællesskab og indlemmelse i det andet efter at have bestået tests og udført ritualer, som sikrer gyldigt medlemskab.

Forældre, der sender deres børn på genopdragelsesrejser, praktiserer det samme princip som de politikere, der råber »assimilation«. De har så travlt med at være langt fra hinanden, at de slet ikke selv kan se den slående lighed.

Forældre, der er bekymrede for, at deres børn er ved at blive ’for danske’ går i panik og anser deres opdragelse for fejlslagen. De sender deres afkom til hjemlandet for at lære lokale traditioner og de sande værdier. De opfatter deres børns udvikling som forstyrret, som noget der bør korrigeres.

Når en datter kommer hjem og fortæller, at hun har fået en dansk kæreste, udviser hun ifølge deres logik en foruroligende distancering fra subkulturens normer.

Hun må sættes på rette spor igen og plantes i et medium, hvor nedarvede skikke og restriktive holdninger kan gro på hende. Hendes tankegang og følelsesregister skal ikke bare justeres, men nulstilles, og hun skal starte forfra for at reversere den forandringsproces, hun som et selvstændigt tænkende væsen har undergået.

Ingen familiemedlemmer må bakke hende op, ellers risikerer de sanktioner og udstødelse, hvilket lægger yderligere pres på hende om at stramme op. Det er en psykologisk kontrolmekanisme, der ikke bare anvendes for at blokere pigens muligheder for at tænke frit og bestemme over eget liv, men også sætter et eksempel for resten af sektens (familiens) medlemmer, som ikke vover at afvige fra normen.

På den anden side indeholder den assimilerende tankegang et detaljeret projekt om sindelagskontrol. Mange politikere og meningsdannere advokerer for, at tilegnelse af danskhed ikke længere kun indebærer et godt sprog, arbejde og nyttigt bidrag til samfundet og demokratiet, men skal også være behæftet med etnocentriske kriterier.