En sensommerdag i 1999 meddelte min mor, at vi skulle flytte til Danmark. Selv om jeg ikke forstod en dyt af, hvad Danmark, monarki og flyvemaskiner betød, husker jeg tydeligt, at jeg havde en følelse af lettelse. En lettelse over, at vi endelig skulle væk fra elendigheden, krigen, undertrykkelse og utrygheden. Opkaldet fra Danmark var vores fribillet til paradiset.

Selv om forestillingen om paradis ikke stemte helt overens med de grå københavnske gader, var det ikke mindre mirakuløst, da Danmark tog imod mig og min familie med åbne arme.

Mirakler forekom der ikke færre af fremover. Tværtimod gav den danske velfærdsmodel den analfabetiske, afghanske kvinde med seks børn friheden til at løsrive sig fra sit psykisk belastede ægteskab og muligheden for at selvstændiggøre sig. Ligesom det krævede otte års hårdt arbejde at købe eget hus i Rødovre, krævede det et ligeså robust velfærdssystem, før drømmen blev til virkelighed.