Det var sent på eftermiddagen lillejuleaften sidste år, da landmanden Uffe Bie endelig mistede tålmodigheden. I månedsvis havde han ligget i tovtrækkeri med Jyske Bank om at få dækket det hul i indtjeningen, der var opstået efter et dårligt år.

Men uanset hvad han foreslog af afdragsordninger og tilbud om kassekredit hos andre banker, var der lukket for kassen. Den 23. december 2014 opgav han kampen.

»Så kan I fandeme komme ud og passe køer!« fik den 50-årige landmand sagt til sin bankrådgiver.

Det var det samme som at fralægge sig ansvaret og give banken nøglen til gården. Kort efter blev alle Uffe Bies konti lukket. Han holdt et møde med sit realkreditinstitut, og kort efter nytår erklærede han sig konkurs.

»Det var fandeme ikke nogen god dag, da. Det var det ikke,« husker han.

Gennem et halvt liv har Uffe Bie drevet et økologisk landbrug ved Ejstrupholm i Midtjylland. Han har tidligere været formand for Landbrug & Fødevarers økologisektion og er en kendt skikkelse i landbruget. Konkursen blev kulminationen på en årelang kamp med faldende fødevarepriser, risikable lån og en dyb gæld.

En kamp, som er symptomatisk for en voksende del af det danske landbrug. Den tidligere regering vurderede i år, at 1.700 ud af landets 10.000 professionelle landbrug er truet af konkurs. Men for nylig vurderede Landbrugets Finansieringsbank, at der snarere var tale om det dobbelte, altså godt hver tredje landmand.

Læs også: Eksperter: Banker må eftergive gæld til konkurstruede landmænd

Nogle banker er begyndt at eftergive gælden for at undgå konkurser, mens andre banker stadig står stejlt – heriblandt Jyske Bank. Det har ført til en stirrekonkurrence mellem landmænd og banker, hvor ingen tør blinke.

I Uffe Bies tilfælde var det ham, der blinkede først. Han forstår ikke, hvorfor banken hellere ville lade ham gå konkurs end at eftergive en del af hans gæld, så han kunne komme på fode igen og betale videre på sit lån. Nu skal gården i stedet sælges på tvangsauktion. Langt størstedelen af pengene fra salget vil gå til realkreditinstituttet.

»Så får banken jo alligevel ikke nogen penge,« som han siger.

Ulrik Hasemann

Dobbelt så stor

Uffe Bie træder ud i gruset foran sit hvidkalkede stuehus fra 1885. Her har han boet og drevet landbrug de seneste 23 år sammen med sin kone og deres fire børn. Han har firkantede briller og et sæt brede skuldre, der hænger tungt under den grå Arla-fleece.

Han drejer om et hjørne og viser vej ind i det moderne malkeanlæg, hvor tre store robotarme kører 24 timer i døgnet.

»Det er simpelthen mine mest stabile medarbejdere,« siger Uffe Bie og nikker ned mod en af armene, der med et laserøje finder koens patter og giver sig til at suge mælk ud.

Malkeanlægget er fra 2008 og har kostet omtrent fire millioner kroner, som han lånte i banken. Dengang kunne alt lade sig gøre. De tre robothjælpere betyder, at Uffe Bie ene mand kan drive et mellemstort landbrug ved hjælp af en iPad og et par gummirøjsere.

Køerne finder selv ind i anlægget. Fodringen bliver også klaret af en maskine, der kører rundt om stalden i en hængebane fem gange om dagen. Stalden er blevet udvidet ad tre omgange for at følge med gårdens udvikling.

Alt i alt har Uffe Bie i dag en gæld på 34 millioner kroner. Da han overtog landbruget i 1992, var der 50 køer og 39 hektarer land tilknyttet gården. Efter et par år omlagde han til økologi, da han opdagede, at der var gode penge i det.

Undervejs har han gradvist opkøbt mindre landbrug på naboejendommene, så han i dag råder over 215 køer og 139 hektarer. Han har altid tænkt, at hans besætning måtte være mindst dobbelt så stor som gennemsnittet for at følge med.

Alle siger, at det går ad helvede til for naboen, men at de selv ikke har så megen gæld. Gu’ har de da så. De har lige så megen gæld som alle andre. Uffe Bie, landmand

»De faste omkostninger, ansøgninger til EU og hele den papirmølle er lige stor, uanset om du er stor eller lille. Hver gang vi er stoppet op og har trukket vejret lidt, er vi faktisk kommet bagefter,« forklarer Uffe Bie.

Han trasker op foran stuehuset igen og kaster et blik på to faldefærdige murstensbygninger på den anden side af indkørslen. De skulle have været væltet og omdannet til »velfærdsafdeling« for syge og drægtige køer i 2010 og ville have givet plads til 80 ekstra køer. I dag står der et par gamle cykler og en havetraktor i døråbningen.

»Det havde nok været meget klogt at få det ordnet på det rigtige tidspunkt. Så var tingene måske gået lidt nemmere,« siger Uffe Bie og misser med øjnene.

Swap og schweizerfranc

Indenfor i stuehuset sætter han sig til rette ved spisebordet og prøver at finde en forklaring på, hvordan det kunne gå så galt.

Det begyndte en dag i 2007, forklarer han, da Jyske Bank ringede og inviterede ham til et møde om et produkt, der hed renteswap. Produktet ville sikre landbruget mod stigninger i renten, der på det tidspunkt var historisk lav. Uffe Bie havde sin konsulent med, som frarådede ham at omlægge sit lån til det nye produkt. Men landmanden havde stor tiltro til sin bank og valgte at omlægge 10 millioner kroner af sit lån til renteswap.

»Så smører jeg banken lidt, og så kan det være, at de vil holde liv i mig på et senere tidspunkt,« tænkte Uffe Bie. Banken havde før rådgivet ham om investeringer med stor succes. Blandt andet havde han investeret flere millioner kroner i schweizerfranc, som han nåede at sælge, inden det blev en dårlig forretning. De første par år gav swappen da også en lille gevinst. Renten steg.

Men i 2012 begyndte kurven at vende forkert. Renten styrtdykkede, og det nye lån kostede nu i omegnen af en halv million kroner om året, fordi Uffe Bies kreditværdighed blev nedjusteret.

Snart kom også krisen mellem Rusland og Ukraine, som førte til russiske handelssanktioner mod EU, og Kina trak sig fra det internationale mælkemarked. Uffe Bie sad nu tilbage med en overbelånt gård, et dårligt lån, faldende indtjening og en bank, der smækkede kassen i.

»Jeg havde altid troet, at jeg havde et fælles projekt med banken. Men efter 2012 fik jeg at vide, at det sådan set var mit eget projekt,« siger han.

– Men man kan vel godt sige, at du selv har været meget risikovillig i de gode år?

»Det er der sgu ingen tvivl om. Men jeg havde faktisk rigtig stor tiltro til min bank. Vi har lavet mange konverteringer af lån, og der har været gevinst hver gang. Så jeg var ikke bekymret, da de kom med et nyt produkt, fordi jeg tænkte, at de havde styr på det. Men vi skulle jo helt have holdt os fra det lort.«

– Men hvorfor skulle en landmand investere i fremmed valuta og fifle med komplicerede lån?

»Det var for at sikre os en lavere rente og en større gevinst. Det var en forretning ligesom alle andre. Den lokale smed eller tømrermester har sikkert også et swap. Jeg ved ikke, om vi er så meget anderledes end alle andre.«

– Tænker du, at du har handlet uansvarligt?

»Nej, det gør jeg faktisk ikke.«

Konstant udvidelse

Uffe Bie har været meget åben omkring sin konkurs og har efterhånden vænnet sig til tanken om ikke at kunne eje noget i de kommende år. Men blandt flere af de landmænd, han kender, er det stadig forbundet med tabu at være så forgældet, at man ikke kan se en ende på det.

»Alle siger, at det går ad helvede til for naboen, men at de selv ikke har så megen gæld. Gu’ har de da så. De har lige så megen gæld som alle andre,« siger han. Problemet er, ifølge Uffe Bie, at hver gang, der er opstået en forretningsmulighed i landbruget, er den blevet kapitaliseret. Først blev det moderne at leje mælkekvoter af naboen. Så begyndte landbrugene at opkøbe hinanden for at leve op til miljøkravene om antallet af hektarer pr. dyr, hvilket førte til stigninger i jordpriser.

»Dem, der har været risikovillige, har købt naboen for at producere mere og sælge mere.«

Uffe Bie forsøger nu at hente kapital udefra, så han kan afgive et bud på sin egen gård, når der er tvangsauktion engang efter sommerferien.

Indtil da bestyrer han landbruget på kurators vegne. Gården er vurderet til 22,5 millioner kroner, men hidtil har ingen budt så højt. Når handlen er afsluttet kan han som erhvervsdrivende få gældssanering efter tre år.

Ligesom flere landbrugseksperter og Landbrugets Finansieringsbank tidligere har vurderet, mener Uffe Bie, at bankerne bliver nødt til at nedskrive noget af landbrugets gæld.

»Bankerne kommer til at kvitte en stor del af gælden. Hvis de lader landbrugene gå konkurs, kommer de alligevel til at sælge til en langt lavere pris, og så kommer der store tab,« siger han.

Jyske Bank kan ikke kommentere på enkelte kunders forhold. Men Lisbeth Arentzen, områdedirektør for kredit i banken, forklarer, at banken har den generelle holdning, at den ikke giver nedskrivninger på gæld.

»Hvis vi når derhen, hvor folk begærer konkurs, eller vi gør det for dem, så har vi som regel prøvet at få det til at fungere gennem en lang årrække, og til sidst er der bare ikke mere at gøre,« siger hun.

– Men kan I ikke blive tvunget til det, hvis gældskrisen bliver værre?

»Det kan man jo ikke udelukke. Men landbruget har været trængt i mange år, og vi har stået i lignende situationer før, hvor det ikke har været nødvendigt.«

Ulrik Hasemann