For lidt over et år siden blev jeg voldtaget. Overgrebet var overrumplende i sig selv, men jeg havde ikke forestillet mig, at tvivl skulle optage så stor en plads i mit liv. Først tvivl omkring hvordan mine omgivelser ville reagere. Siden politiets tvivl på min forklaring. Og af og til glimt af tvivl på min egen hukommelse.



Det var til en fest, og jeg kendte manden udmærket. Jeg var blevet frygteligt fuld og var fulgt med ham ned i kælderen – han ville vise mig noget. Jeg havde kastet op ud over det hele. Han var sød, tørrede op, lagde mig på en sofa, sagde, at jeg nok ikke skulle med toget lige nu. Jeg vågnede ved, at han knaldede mig. Jeg kunne først ikke finde ud af at kalde det en voldtægt. Jeg betragtede ham som en ven. Det ville han aldrig gøre. Det tog mig ugevis at blive vred på ham.



Det første, jeg tænkte, var, at mine omgivelser ville tage hans parti. Hans netværk var stort, han var vellidt og charmerende. Troværdig. Hvorfor skulle folk tro på mig? Det var faktisk det værste, jeg kunne forestille mig; at folk ikke ville tro mig.



Den første politibetjent jeg mødte bad mig overveje min anmeldelse meget nøje.



»Det er en voldsom anklage at rette mod et andet menneske,« sagde hun.



»Det vil altid stå i systemet og mange piger påstår, at de er blevet voldtaget, for at retfærdiggøre, at de har været deres kærester utro,« sagde hun.



»Mange piger bakker ud af sagen halvvejs, og så vil den anklagede jo altid have den hængende over hovedet,« forklarede hun.



Jeg forstod ikke, hvad det havde med mig at gøre.



»Er du her for din egen eller for din kærestes skyld?« spurgte hun så.



Min kæreste sad udenfor. Jeg vidste ikke, for hvis skyld jeg var der. Desværre følte jeg ikke nogen klokkeren retfærdighedstørst seksten timer efter mit livs største chok. Jeg var i tvivl. Efter lang tids frem og tilbage på politistationen, besluttede jeg mig for at melde ham.



»Er du helt sikker?« spurgte betjenten igen, da hun havde ringet til retsmedicinsk.



»Ikke, at det skal have indflydelse på din beslutning, men det er jo ret dyrt at sætte hele maskinen i gang,« understregede hun.



Jeg bakkede ud og tog i stedet på Center for Seksuelle Overgreb, som var fantastisk omsorgsfulde, tog prøver og senere i forløbet skaffede mig en fantastisk hjælpsom psykolog.



Et par dage efter første, mislykkede forsøg anmeldte jeg det rigtigt. Denne gang havde jeg min advokat med og blev taget anderledes alvorligt. Sagen hørte imidlertid under en anden politikreds, så anmeldelsen skulle sendes videre. En ny politibetjent ringede en uge efter. Spurgte: »Mener du seriøst, at den skal anmeldes som en voldtægt, eller skal jeg bare oprette en ’hændelse’?«



Da de havde afhørt manden, blev jeg præsenteret for hans forklaring:



»Han siger at, det ikke er fysisk muligt for ham; hans mave er for stor, og hans pik er for lille,« siger han.



»Det kan kun lade sig gøre i en helt bestemt stilling. Hvad tænker du om det?« blev jeg bedt om at forholde mig til.



Hvordan forsvarer man sig over for sådan et udsagn? Det forfulgte mig i lang tid. Det er sindssygt nedbrydende at tvivle på sin egen hukommelse – især, når man ved, at det er en helt igennem plastisk størrelse.



Prøverne fra Center for Seksuelle Overgreb beviste siden, at han løj. Det lettede virkelig.



Men politiet valgte at lukke efterforskningen. Den faldt dels på mit indledende vægelsind i forhold til anmeldelse, dels på, at jeg i en senere afhøring ændrede forklaring: Først havde jeg sagt, at jeg vågnede ved, at han voldtog mig. Senere forklarede jeg, at jeg mærkede ham trække mine strømpebukser ned, før han voldtog mig.



Nogle nætter spekulerer jeg stadig på, om det havde været anderledes, hvis jeg var gået direkte til politiet, uden tvivl i stemmen. Hvis jeg havde formuleret mig anderledes.



Jeg er ikke længere ulykkelig. Jeg sidder ikke længere og stirrer ind i en væg og lytter til podcasts hele dagen. Jeg kan godt opholde mig i store menneskeflokke uden at få hjertebanken. De fleste nætter falder jeg i søvn. Men gerningsmanden styrer stadig min bevægelsesfrihed. Jeg tjekker deltagerlister til alle facebookbegivenheder og tanken om at støde på ham giver mig koldsved. Og jeg ved, jeg støder på ham, at det er et spørgsmål om tid, før det sker.



Jeg var heldig. Min kæreste har været en stjerne. Jeg har gode folk omkring mig, og de kom med så mange poser thé, at jeg stadig har skuffen fuld. Jeg har en fortrolig advokat i min nære familie. Uden hende var jeg nok ikke gået til politiet igen – som så mange andre blev jeg ikke oplyst om retten til bisidder. Og selvom anmeldelsen ikke førte til dom, er jeg glad for, at jeg gjorde det. Mange kvinder er mindre heldige.