I 1997 kom min familie og jeg til Danmark. Jeg var omkring ni år gammel og havde aldrig været på et fly eller blandt hvide mennesker før. Jeg husker første gang, jeg så en hvid person. Det var i min landsby, Matette, i Uganda. De hvide mennesker kom for at besøge min skole, og lærere og elever var meget spændt. Alle gik rundt og sagde »Prøv at se de der muzungos, prøv at se hvordan de klæder sig, og måden de taler på.« Da jeg var i den alder troede jeg, at alle muzongos havde ét sprog, og at det var engelsk. Jeg prøvede omhyggeligt at lytte til dem, så jeg måske kunne forstå, hvad de sagde, men jeg forstod ikke et ord, selv om jeg havde engelsk i skolen. Jeg undrede mig over hvorfor, og jeg tænkte, at de måske havde deres egen form for engelsk. Efter nogen tid fik jeg forklaringen: Min lærer fortalte, at de hvide mennesker var fra Holland, og at de talte hollandsk.

Vi ankom til Danmark på en kold decemberdag, og der stod jeg og så på denne nye verden, som var overraskende hvid – ikke kun de hvide mennesker, men også omgivelserne, da det var første gang, jeg så sne. Min barndom i Danmark var fantastisk: Jeg blev mødt af så meget kærlighed og forundring. I skolen elskede mine klassekammerater at røre ved mit afrohår og prøvede endda at se, om min hudfarve ville smitte af. Jeg vidste, at jeg var anderledes, men ikke på en negativ måde. Jeg var bare ny.

Den første gang, jeg følte mig rigtig anderledes, og at jeg ikke hørte til, var, da en klassekammerat kaldte mig »neger«. På det tidspunkt forstod jeg ikke den fulde betydning af ordet, men måden han sagde det på, og måden han kiggede på mig, mens han sagde det, fik mig til at føle mig nedværdiget, og at jeg var underordnet andre mennesker. Fra den dag vidste jeg, at jeg var anderledes.

Udover »neger« er jeg siden blevet kaldt andre ord som for eksempel »negerbolle« og »sambo«. Undskyldningen for denne opførsel var humor og ikke racisme, men jeg opfatter det som uvidenhed. Tilsyneladende betød det ikke noget, hvor respektløst og nedværdigende, jeg oplevede det. Folk så det som dansk humor, men HELT SERIØST? Jeg grinte ikke. Jeg var så chokeret, de første par gange, jeg oplevede dette, og lovede mig selv, at næste gang, det skete, ville jeg sige noget og protestere.

I Danmark tror nogle danskere, at deres ytringsfrihed giver dem ret til at komme med nedværdigende bemærkninger til mennesker med anden etnisk herkomst end dansk. Hvis danskere har ret til at bruge et nedsættende sprog, så har minoriteter også ret til at sige, at de nedsættende termer er fornærmende. Begge parter gør brug af deres ytringsfrihed, ikke? Men udfra hvad jeg selv har oplevet, betyder ytringsfrihed i Danmark, at man har ret til at sige, hvad man har lyst til, uden konsekvenser.

For et par dage siden kaldte en dansker mig for »neger«, da han beskrev mig til en anden person. Jeg var målløs og tabt for ord, da jeg hørte det. Der er så mange måder at beskrive mig på. Hvorfor lige »neger«? Er det alt, hvad jeg indeholder? En af mine danske venner sagde, at jeg skulle ignorere det, fordi personen ikke havde ment det på en negativ måde. Selv om min ven prøvede at få mig til at få det bedre, må jeg indrømme, at det var som salt i et frisk sår.

Ingen ønsker at blive kaldt racist eller ignorant, men på nøjagtig samme måde er der heller ikke nogen, der vil kaldes »neger« – en term der har negative historiske konnotationer.

Når udlændinge i Danmark fra tid til anden gør opmærksom på disse tilbagevendende uretfærdigheder, bliver vi afvist som værende: 1) alt for følsomme; 2) uforstående over for dansk humor; 3) respektløse over for den danske ytringsfrihed ved at være for politisk korrekte.

Lignende afvisninger af racistiske bemærkninger finder sikkert sted andre steder i Europa, og jeg har hørt lignende historier fra venner og familie rundt om i Europa. I Danmark virker denne afvisning af racistisk sprog dog endnu mere direkte. Jeg mener, at udlændinge i Danmark er nødt til at stå op for sig selv og definere, hvem de er, for ellers vil Danmark forsøge at definere dem – og i begrænsende termer. Alle burde have retten til at definere, hvem de er. Er det ikke ytringsfrihed?

Jeg ønsker at fortælle om min personlige historie, fordi racisme alt for ofte bliver talt om i generelle termer med brug af klichéer og fortalt inden for en kontekst af negative nyheder om kriminalitet eller politiske emner såsom immigration. Mens hverdagssituationerne og hverdagsmøderne forbliver uudtalte eller uhørte uden for den private sfære.

I både folkeskolen, gymnasiet og på universitetet har jeg ofte været den eneste sorte kvinde. Til tider kan det være anstrengende, at jeg altid skal repræsentere »mit folk«, og det er anstrengende, at jeg skal belære folk om, hvad jeg er, og hvad jeg ikke er. Jeg forsøger ofte at nedbryde de stereotyper, folk har, og udfordre folks måde at tænke på om afrikanere. På grund af dette ved jeg, at mange afrikanere inklusiv jeg selv får nedladende bemærkninger som: »Wow, du taler virkelig godt dansk, er du adopteret?« eller »Ej, du er meget anderledes, jeg klikker normalt ikke med afrikanere, men du er anderledes.« Eller denne her: »Du er meget smuk af en afrikansk kvinde at være, du burde få blandede børn, de ville blive så smukke.«

Alle disse kommentarer er ment som komplimenter, men de er meget fornærmende for de fleste afrikanere, da de er baseret på ignorante opfattelser af afrikanere. At »komplimentere« mig eller andre afrikanere for at være anderledes end alle andre afrikanere er simpelthen en måde at sige, at jeg er »O.K.«, men at andre afrikanere ikke er det. Jamen ved du hvad, hvis andre afrikanere ikke er acceptable for dig, så er jeg det heller ikke, for jeg ER afrikaner.

Jeg vil afslutte med at tilføje en sidste anekdote fra mit liv. Jeg husker en dag, hvor jeg sad på mit universitet sammen med to af mine klassekammerater. En fyr kom over og begyndte at snakke med os, hvorefter han vender sig mod de to andre og spørger, om de er jurastuderende. De svarer »ja«, og så vender han sig mod mig og spørger: »Hvad laver du så?« Irriteret svarede jeg, at jeg var rengøringsdame og lige havde mødt mine kammerater på gangen. I det øjeblik var jeg frustreret over det faktum, at han gik ud fra, at mine to klassekammerater var jurastuderende, men at jeg ikke var det.

Hvis jeg skulle komme med et bud på, hvad løsningen på disse åbenlyst komplekse problemer kunne være, så ville jeg sige, at danskerne bør gøre en indsats for at åbne over for andre nationaliteter og etniciteter i Danmark. Ikke kun på en overfladisk eller officiel måde, men gennem ægte engagement og kommunikation. I stedet for at have forudindtagelser bør danskere sætte sig selv i situationer, hvor de er minoriteter, hvilket ikke er særligt svært, da Danmark er et lille folk sammenlignet med befolkninger i resten af verden. Danskerne er virkelig nødt til at komme over deres fordomme. For at runde af, vil jeg bruge dette engelske ordsprog, som et godt råd til danskerne: »You can’t prejudge a book by the colour of its cover, nor the story by the accent with which it is told.« (Du kan ikke dømme en bog ud fra farven af dens omslag eller accenten, som den er fortalt i.)