Valgets store sejrherre, Dansk Folkepartis Kristian Thulesen Dahl, gik fredag til dronningerunde og pegede på Venstres Lars Løkke Rasmussen som forhandlingsleder. Det er stadig uklart, om DF vil gå i regering med Venstre, men sikkert er det, at partiet peger på venstreformanden som kommende statsminister. Og det sker vel at mærke, selv om DF på en række områder er fundamentalt uenige med Venstre og endnu mere uenige med det øvrige parlamentariske grundlag for Lars Løkke Rasmussen, nemlig Liberal Alliance og Konservative. Til gengæld er DF blandt andet i forhold til spørgsmålet om offentligt forbrug stort set på linje med Socialdemokraterne.

Det mener forfatter og mangeårig iagttager af Socialdemokraterne Lars Olsen: »På mange måder ville det være mere logisk for DF at pege på Helle Thorning-Schmidt end Lars Løkke Rasmussen,« siger Lars Olsen.

»DF og Socialdemokraterne repræsenterer mange af de samme vælgergrupper, når man kigger på politikområder som fordelingspolitik og social- og arbejdsmarkedspolitik – i virkeligheden i forhold til alt det, der i bredeste forstand har at gøre med fordeling af goderne i samfundet, og hvem man ønsker at tilgodese.«

Når Kristian Thulesen Dahl alligevel ender med at pege på Lars Løkke som Danmarks kommende statsminister, så skyldes det til dels, at dansk politik i dag foregår efter nogle forældede skillelinjer. Et parti som Dansk Folkeparti passer ganske enkelt ikke ind i de traditionelle blokke.

»Blokkene defineres jo af, hvem du peger på som statsminister, men det mærkelige ved det er, at hvis du kigger på meget store dele af den politik, som er blevet vigtig under krisen, hele arbejdsmarkedet og social- og fordelingspolitikken, så hører de radikale egentlig hjemme i blå blok og DF hører hjemme i rød blok. Og på den måde følger blokgrænserne ikke det, der er de egentlige politiske skillelinjer i de emner, der i virkeligheden er vigtigst for almindelige danskeres dagligdag,« siger Lars Olsen.

To socialdemokratier

Jørgen Goul Andersen, professor ved Institut for Statskundskab på Aalborg Universitet, mener ligeledes, at hvis man i dag vil inddele partierne efter en traditionel højre-venstre-skala, så skal der flyttes rundt på dem – i hvert fald på det fordelingspolitiske område.

»Når det gælder fordelingspolitikken, så er der væsentligt større nærhed mellem Socialdemokraterne og Dansk Folkeparti end mellem Socialdemokraterne og Det Radikale Venstre, i hvert fald sådan som de Radikale har ageret de seneste fire-fem år ,« siger Jørgen Goul Andersen.

Han peger også på, at Socialdemokraterne og DF bejler til de samme vælgere, men at DF de seneste år har haft held med at overtage mange af stemmerne fra de faglærte og ufaglærte arbejdere samt lavere funktionærer, som traditionelt har stemt socialdemokratisk.

»Dansk Folkeparti er mere et arbejderparti, end Socialdemokraterne er i dag. Man har på den måde fået to socialdemokratier – i hvert fald hvis man ser på, hvad de siger, og hvem der stemmer på dem,« vurderer Jørgen Goul Andersen.

Socialdemokraterne og Dansk Folkeparti er blandt andet enige om fordelingspolitikken og i spørgsmålet om den offentlige vækst. Når det alligevel er utænkeligt, at de to partier kunne indgå et samarbejde og således sikre Socialdemokraterne mere indflydelse, end de for nuværende står til at få, er det, fordi det tilsyneladende slet ikke ses som en mulighed hos Socialdemokraterne, mener Jørgen Goul Andersen.

»Der er nogle instinktive blokeringer, som gør, at Socialdemokraterne nok ikke overvejer de muligheder, der kunne ligge i den nuværende situation. Den parlamentariske situation er i princippet langt mere åben, end hvad man lige umiddelbart forestiller sig. Hvis jeg var Socialdemokrat, ville jeg nok grundigt overveje, hvad der er af muligheder lige nu.«

Har lovet Løkke

Journalist og forfatter Erik Meier Carlsen mener på den ene side, at et samarbejde mellem Socialdemokraterne og DF i teorien er oplagt.

»Det, der taler for, er enigheden om velfærdspolitik og så den omstændighed, at S har rykket sig langt mod en strammere udlændingepolitik. Det tilsammen gør, at et potentielt samarbejde sådan set ikke er så svært at se for sig,« siger Erik Meier Carlsen.

Men på den anden side har Dansk Folkeparti netop ført en valgkamp, hvor de har sagt, at de vil pege på Lars Løkke Rasmussen som statsminister, og derfor er et samarbejde lige nu reelt utænkeligt, påpeger Meier Carlsen, der også mener, at det ganske enkelt stadig er kontroversielt for mange socialdemokrater at skulle indlede et decideret samarbejde med Dansk Folkeparti.

»Jeg ved, at der er meget centralt placerede folk hos Socialdemokraterne, der ser det som tiltrækkende. Men der vil også være nogle, der synes, det vil være for galt. At DF er for grimme. Måske ikke så meget realpolitisk, men simpelthen ud fra et bredere holdningssæt og en mere eller mindre autentisk form for moral.«

Historisk dødvægt

Lars Olsen mener da også, at man skal se på de to partiers fortid for at forstå, hvorfor et samarbejde i praksis har længere udsigter, end det burde have i teorien.

»Poul Nyrup Rasmussens bemærkninger i sin tid, om at DF ikke var stuerene, hænger som en historisk dødvægt over partiet, fordi man i den grad har set sig sure på Socialdemokraterne,« siger Lars Olsen, der dog oplever at »en vis optøning er på vej«, hvilket bl.a. er kommet til udtryk ved, at DF var med i forliget om togfonden, selv om de øvrige borgerlige partier stod uden for.

Jørgen Goul Andersen vurderer af samme grund, at et decideret regeringssamarbejde mellem Socialdemokraterne og DF har lange udsigter.

»Der er stadig en stor gruppe vælgere, der selv med en smilende Kristian Thulesen Dahl vil have svært ved at klare DF. Men et samarbejde fra sag til sag tror jeg ikke, der vil være den store modvilje mod i hverken baglandet hos Socialdemokraterne eller hos DF,« siger han.

Et sådan samarbejde har til gengæld rimelige udsigter, eftersom Lars Løkke Rasmussen står over for lidt af en opgave med at samle en blå blok med både DF og Liberal Alliance, mener Jørgen Goul Andersen, der peger på muligheden for, at Venstre og DF går i regering, men vælger at samarbejde med S i en række sager. Det vil ifølge professoren kunne sikre stabilitet for en kommende Løkke-regering.

»Så kunne man samarbejde bredt fra sag til sag og nogle gange nøjes med at bruge sit parlamentariske grundlag.«