Jeg er træt af at høre om farerne ved populisterne.

’Populisterne kommer,’ råbes med frydefuld skælven, og alle ordentlige mennesker rykker lidt tættere sammen om de kendte partier og håber, at det går over igen.

Men når jeg ser på de såkaldt ansvarlige, ikkepopulistiske partier – Socialdemokratiet, De Radikale, Venstre og De Konservative – forstår jeg endelig dybden i Magrittes maleri Ceci n'est pas une pipe og H.C. Andersens eventyr Kejserens nye klæder. For disse partier er i sandhed ikke den antitese til populisterne, som de giver sig ud for.

De råber ‘ulven kommer’, men forstår ikke, at bæstet er dem selv!

Det er de gamle partier, der år efter år slider på den sociale og økonomiske sammenhængskraft ved at øge jobusikkerheden, mindske sikkerhedsnettet for almindelige lønmodtagere og skrælle lag på lag af det offentlige sundhedsvæsen for derefter at hævde behovet for flere private sundhedstilbud. De laver et orkestreret bagholdsangreb på lærernes arbejdstid, vil ikke gennemføre klausuler eller kædeansvar på arbejdsmarkedet og mener, at daginstitutionerne fint klarer sig med én pædagog per ti børn.

For globaliseringen – dette tveæggede sværd, der så kækt og ubesværet af skiftende regeringer føres hen over den almindelige dansker – er i dag altings moder. Den betyder øget konkurrence, og derfor må vi acceptere større jobusikkerhed, mindre realløn og dårligere miljø og velfærd. Men hey, lad nu vær med at brokke jer, for globaliseringen kommer jo os alle til gode!

Ve den, der som den lille dreng i H.C. Andersens eventyr formaster sig til at antyde, at globaliseringen ikke kommer alle til gode, og måske mest eller endda kun kommer den rigeste del af befolkningen til gode. Globaliseringen er ikke et eventyr, og det er tvivlsomt, om det ender godt til sidst.

Undergravende virksomhed

Men i ’fornuftens’ partier lyttes der ikke, med mindre man hedder Deutsche Bank, storskurken fra finanskrisen i slutnullerne. Banken er kommet med en såkaldt opsigtvækkende rapport – The Next Financial Crisis – der viser det, som almindelige mennesker har vidst længe, og som kritiske økonomer har påvist flere gange: at verdensøkonomien stadig oftere ryger ud i stadig mere alvorlige kriser.

Hvis man har en bil af ældre dato med forældet teknologi, der stadig oftere brænder sammen, er det på tide at skifte den ud! Men nej, sådan tænker Deutsche Bank ikke. I stedet vrider banken hænder over den stadig svagere statsmagt, selv om bankerne selv har været med til at undergrave staten med konstante krav om skattelettelser, deregulering og øget social ulighed. Og når storbanker som Danske Bank igen er blevet snuppet i hvidvaskning, hører vi kun småfnisende undskyldninger.

Virkeligheden er, at den globale økonomiske og politiske styring, baseret på vestlig liberalistisk-økonomisk tankegods og bagvedliggende militær magt, er brudt sammen. De fattige verdensdele er ved at kæmpe sig op – og godt for det, for miljøet og naturressourcerne er udnyttet til over smertegrænsen for, hvad der kan lade sig gøre.

En markant produktions- og forbrugsomstilling er nødvendig, men de internationale organisationer er for svage til at sikre tilstrækkelig kollektiv handling på de indlysende problemer.

Men man saver jo ikke den gren over, man selv sidder på, uanset hvor rådden og ustabil, den end måtte være. Så ifølge Deutsche Bank er finanssektoren og de gamle politiske partier uden skyld. Det er derimod – surprise – populismens fremmarch, der forårsager politisk usikkerhed og vanskeliggør økonomisk stabilisering.

Og de fleste forskere deler frygten for populismen. De begræder dens oprør mod det etablerede, dens modstand mod globalisering og liberalisering. Den slags kan der jo ikke komme noget godt ud af. Tag bare Harvard-økonomen Dani Rodriks analyser, som konkluderer, at populister næsten altid har en forkærlighed for autoritær ledelse.

Så selv om de ikkepopulistiske partier er blevet en grå masse af ligegyldighed, der har deponeret deres demokratiske berettigelse hos bankerne, er vi populister endnu værre. Faktisk er vi ifølge forskere, politikere og medier stort set kun kommunister eller nazister, alle til hobe ude på den yderste venstre- eller højrefløj.

Katalysatorer for fremtiden

Hvis man kratter lidt i denne stereotyp og vender blikket mod Podemos i Spanien, La République en Marche i Frankrig eller i al ydmyghed Alternativet her i Danmark, kan man se, at populisme ikke kun er protestbevægelser eller moderne maskinstormere, men i endnu højere grad forsøger at levere relevant kritik og løsninger på de sociale, miljømæssige og økonomiske udfordringer, som den herskende elite enten ikke vil eller kan løse.

Uden at Alternativet og andre nye partier nødvendigvis har svaret eller løsningen på alle problemer lokalt, nationalt eller globalt, så har vi noget, som de gamle partier har mistet de sidste 20-30 år: et mål og en retning, der rækker ud over kortsigtet egoisme.

Vi populister er – på godt og ondt – katalysatorer for en ændring af en samfundsorden, der ikke længere er holdbar. Ligesom Venstre var det, da de var populisterne. Eller Radikale, da de var de nye populister. Eller Socialdemokratiet, da de var den store trussel mod den bestående verdensorden.

Frem for alt sætter vi spørgsmålstegn ved den ensidige etablerede tilgang til de økonomiske dimensioner af globalisering, frihandel og liberalisering. Men det er svært, når økonomer, politikere og finansfolk med nærmest religiøs fundamentalisme fastholder et forældet økonomisk perspektiv på, hvad der skal bestemme samfundsudviklingen.

Med de sidste krampetrækninger styrer de gamle partier uanfægtet Titanic videre. Med CEPOS som populært – om end altmodisch – bådorkester, der denne gang satser på selv at være om bord på en af de alt for få redningsbåde, når der om ikke så lang tid – også ifølge Deutsche Bank – igen dukker et isbjerg op, som vi nægter at sejle udenom.

Fasthold populismen

Når alt kommer til alt, er den største fare ikke populisterne.

Den største fare opstår, hvis de nye partier bliver ramt af ikkepopulisme, dvs. de nuværende partiers logikker og handlemåder. For så sker der ikke den nødvendige omstilling, hverken mentalt eller politisk.

Det er vi allerede i nogen grad blevet ramt af, også i Alternativet. Støtten fra et skattelyland tilbage i 2015 er muligvis juridisk set fuldstændig holdbar, men juridisk holdbarhed må aldrig blive den eneste rettesnor for Alternativet. Derfor er vi moralsk set forpligtede på enten at betale bidraget tilbage eller også betale skat af beløbet. Vi kan nå det endnu, men det haster, hvis vi vil vise handling, også når vores ønske om en ny politisk kultur viser sig at være knap så let at indfri.

Selv om det er fristende, skal vi i Alternativet og de øvrige såkaldt populistiske partier fastholde vores ærlighed og vores værdier. Kun derved kan vi skabe den nødvendige forandring.

Skal de gamle partier A, B, C og V overleve, bliver de nødt til at genopfinde sig selv. Dels ved at minimere spændet mellem deres partiprogrammer og deres realpolitik, dels ved at anerkende, at de lokale, nationale og globale udfordringer kræver et stærkt og levedygtigt demokrati, hvor det er politik, der styrer økonomi og ikke omvendt.