Skuespillerinden Anne Marie Helger har altid været god for at levere en opsang med schwung og humor. Den seneste lyder i en video på vegne af Roskildefestivalen:

»Din lille snotprivilegerede, selvcentrerede curlingunge. Det ene øjeblik står du og flasher din klimabekymring inde foran Christiansborg. Men lige så snart du får færten af en dyrskueplads, så begynder du at svine og møge og dænge til med affald. Klimasvin, klimasvin.«

Man forstår festivalens problem, når man ser de årligt tilbagevendende, ikoniske billeder af svineriet. Men stop engang. Der er noget galt med den video. Det er jo ikke mangel på oprydning, som udgør en klimabelastning. Det er derimod den køb og smid væk-kultur, som de unges efterladenskaber er udtryk for.

På festivalkits.dk kan man for kun 349 kr. anskaffe sig et to personers telt, to soveposer, en lampe, en kodelås og fire kondomer. Til gengæld skal de unge nok ikke forvente, at udstyret kan holde mere end en uge. Og så kan de jo meget belejligt lade det ligge, når de vakler hjem med tømmermænd. Det kan alle os hjemme i sofaerne så lade os forarge over, men det er på tide, at vi ser os selv i spejlet.

De unges tankeløse adfærd på festivalen er nemlig intet mindre end et sindbillede på det vestlige forbrugersamfund. Vi køber alle sammen i stor stil ind og smider væk. Det giver en klimabelastning, der er til at tage at føle på ud over alle de andre problemer, det skaber.

På engelsk har man et udtryk, som lyder: the price beyond the price tag, hvilket dækker over, at ud over den pris, vi betaler for en vare, er der en pris, vi ikke betaler. Den regning sender vi videre til andre, til de kommende generationer i form af klimaforandringer, til syersken i Bangladesh, til uddøende dyrearter, til grundvandet etc. Men det tænker vi ikke på, når vi lægger varen i indkøbskurven, for vi kan ikke modstå et godt tilbud, og vores lyster og bekvemmelighed går forud for alt andet.

Forbrugerdannelse

Vi er nået til et stadie i forbrugerismen, hvor vi føler os i vores gode ret til at købe, hvad vi har lyst til. Det er selvsagt ikke holdbart, derfor er vi nødt til at begynde at tale om forbrugerdannelse, ligesom vi er begyndt at tale om digital dannelse.

Det er ikke svært at få øje på, at unge mænd, der deler sexvideoer af deres ekskærester, er nogle hensynsløse skiderikker. Det er straks sværere at få øje på sin egen hensynsløse adfærd, når man køber en T-shirt til 99 kroner. Og problemet bliver ikke mindre af, at producenterne spekulerer i at få os til at købe ting, der går i stykker.

Ved siden af mig står der for eksempel en printer, der er programmeret til at begå selvmord på et givent tidspunkt, selv om den kunne holde meget længere. I min entré står der et par løbesko med huller i overlæderet. Det første hul dukkede op allerede efter en måned, selv om jeg havde betalt små 1.000 kroner for dem. I min skuffe ligger der en smartphone med smadret glas, som det ikke kunne betale sig at reparere. Sådan kunne jeg blive ved.

Til skræk og advarsel for producenterne kan jeg imidlertid meddele, at jeg er begyndt at ærgre mig over disse indkøb. Det er jo ikke i orden. Den harme er begyndelsen på min egen personlige forbrugerdannelse.

Vi skal købe mindre

Jeg må lægge mit forbrugsmønster om, men hvordan skal jeg finde rundt i den jungle, forbrugersamfundet har udviklet sig til? De produkter, som jeg ærgrer mig over, er alle anerkendte mærkevarer, så jeg går på nettet for at blive klogere. Det udvikler sig til en nedslående oplevelse med megen udenomssnak.

En søgning på Nikes politik omkring bæredygtighed frembringer for eksempel informationer om, at virksomheden vil gøre alt muligt for at reducere deres ressourceforbrug, men der står intet om, at de vil producere sko, der kan holde i mere end én sæson. Tværtimod har de som alle andre virksomheder et mål om at vokse, og den nemmeste måde at vokse på er at sørge for, at jeg er nødt til at købe nye løbesko flere gange om året.

Vi er åbenlyst på vej ind i en ny æra, en klimaæra. Den stiller helt nye krav til os. Ud over den grønne omstilling er vi nødt til at få gang i en ny forbrugerdannelse. Kender vi ikke konsekvenserne af vores handlinger, kan vi ikke leve mere bæredygtigt.

De unge og Roskildefestivalen skal lære, at klimabelastning ikke reduceres ved, at man selv smider sin sovepose ud. Den reduceres ved at købe bedre soveposer og bruge dem år efter år.

Ja, vi skal alle sammen købe færre, men bedre ting. Det kommer ikke til at ske af sig selv, for hvad er bedre ting? Hvem kan sige nej til et godt tilbud? Og hvilken virksomhed kan overleve ved at gøre det rigtige i konkurrence med alle dem, der er kynisk ligeglade?

Det er klimaæraens store åbne spørgsmål, som vi må lede efter svar på.