»14. januar 1814 var enden på en epoke i Danmarks historie,« skrev Ole Feldbæk i »Dansk udenrigspolitiks historie« om den Kielerfred, der overgav Norge til Sverige, men som samtidig fastslog, at »Grønland, Færøerne og Island ikke deri (er) indbegrebne«. Dermed var Rigsfællesskabet skabt. I 1944 trak Island sig ud, og i dag diskuteres det heftigt i Grønland, hvornår tiden er inde til at gøre det samme.

Hvis Grønland vil erklære sig selvstændigt, vil det være Grønlands suveræne afgørelse. I Danmark vil mange modtage budskabet med lettelse, for så sparer skatteyderne de 3,7 milliarder kroner, de årligt overfører til Grønland som et bloktilskud til det grønlandske selvstyre, hvortil mere og mere med rette overføres, som før styredes fra København.

Men er det klogt af Grønland at erklære sig suverænt? Er der perspektiv i, at danskerne bare trækker på skulderen?

I den netop udkomne »Danish Foreign Policy Yearbook 2017« har Anders Henriksen og Jon Rahbek-Clemmensen en artikel om det såkaldte »Grønlandskort«, som Danmark i Nato-sammenhæng har spillet i forhold til USA. De peger på, at den danske »høje-nord politik« mest er reaktiv og bare varetager dag-til-dag-affærer, og at også Grønland mangler langsigtede, udenrigspolitiske visioner. Ifølge dem begrænses disse af grønlændernes mistillid til Danmark, som de ikke føler inkluderer dem i beslutningsprocessen.

Ifald deres analyse er rigtig, er det et problem for Rigsfællesskabet. Har de grønlandske politikere ikke tillid til, at den danske regering varetager deres interesser, hvor den skal, vil de selvfølgelig selv forfølge dem uden dansk indblanding.

Denne mistillid blev desværre genopvakt af SR-regeringens klodsede håndtering af service-arbejdet på Thulebasen, der hidtil havde været varetaget af et grønlandsk-dansk selskab og af grønlandske arbejdere, men som herefter overgik til et amerikansk selskab med et meget stort tab for den grønlandske økonomi.

Militarisering af Polarhavet

Det er imidlertid helt afgørende, at der er lige så stor tillid mellem Grønland og Danmark, som der forventes at være mellem søskende. Ellers ophører Rigsfællesskabet.

Dette fællesskab er givet os af historien, og vi har en pligt til at række det videre i historien. Hvis det bare forsvinder, fordi ingen tænkte langsigtet, er det vores egen skyld.

Netop for at bevare Rigsfællesskabet skal Grønland føle sig ligeberettiget med Danmark og Færøerne. Alle tre skal føle sig hjemme, og alle tre skal bevidst foretrække det fremfor alternativet. Og alternativet for Grønlands vedkommende er en suveræn nation, der består af en meget lille befolkning på et enormt område, som får stigende geopolitisk betydning i takt med, at isen smelter, og Nordøst- og Nordvest-passagerne åbner sig for skibstrafik. I den situation vil USA, Rusland og Kina holde nøje øje med, hvad der foregår i Grønland, og hver for sig vil de søge at forhindre, at Grønland hælder for meget til den ene eller den anden side. Militariseringen af Polarhavet vil vokse, og dermed også stormagternes forsøg på at dominere Grønland. Måske via økonomisk pres. Måske via et militært.

Uafhængighed vil være hasard

»Vi får ikke lov til at ligge alene på indlandsisen,« sagde Grønlands store landsfader, Jonathan Motzfeldt til mig en aften, da vi i forbindelse med et Nato-topmøde gik tur i Prags gader. Derfor var Rigsfællesskabet for ham en nyttig paraply, som holdt stormagterne tilbage. En suverænitetserklæring vil være geopolitisk hasard for Grønland og et stort både følelsesmæssigt og geopolitisk tab for Danmark.

Derfor lavede vi i 2003 sammen »Itellek-aftalen«, der fastslår, at Grønland skal være repræsenteret overalt, hvor Grønland og grønlandske interesser er på dagsordenen. Året efter underskrev USAs udenrigsminister, Colin Powell, Grønlands udenrigsminister, Josef Motzfeldt, og jeg »Igaliko-aftalen«, der tillod USA at opgradere Thule-radaren og gennem oprettelsen af en Joint Committee sikrede Grønland bl.a. et økonomisk og forskningsmæssigt samarbejde med USA.

Ifølge Henriksen og Rahbek-Clemmensen har Grønland bare ikke fået meget ud af den aftale. Det er i så fald parternes egen skyld. I 2006 igangsatte vi i fællesskab arbejdet med udformningen af en arktisk strategi, der blev færdig i 2011. I 2008 tog Grønland/Danmark initiativet til dannelsen af The Arctic Five bestående af de fem arktiske kyststater, USA, Canada, Norge, Rusland og Grønland/Danmark, der vedtog Ilulissat-erklæringen, hvori vi lovede at samarbejde og løse alle konflikter i Arktis på fredelig vis. Det tjente alt sammen til at styrke det grønlandsk-danske, politiske samarbejde og viste, at vi sammen kan skabe resultater til fælles gavn. Og det skal Rigsfællesskabet blive ved med. Ellers opløses det.

200 år efter, at Rigsfællesskabet blev skabt, må vi ikke handle kortsigtet og derved lade det ende som blot endnu en epoke i vor historie.