Aldrig har jeg haft så stor lyst til at flytte hjemmefra, som da jeg opdagede de 70 problemer, min kommune Rudersdal står over for. Mine medborgere frygtede for vold og voldtægt, økonomiske byrder og pladsmangel, da det blev offentliggjort, at kommunen skulle modtage hele 70 flygtninge. Jeg var skræmt.

Ja, aldrig har jeg haft så lidt lyst til at bo i en kommune, der ikke blot nægter at tage ansvar i en global krise og derfor vil afvise flygtninge, men også fremmaner et forskruet og generaliseret billede af ’de fremmede’ som byrder og trusler. Jeg ville væk fra dette snæversyn, men i min forargelse opdagede jeg, at der ingen steder er at flygte hen. Fremmedhadet har ikke kun spredt sig til Nordsjælland, men gennemsyrer i øjeblikket næsten hele det politiske spektrum, alle sider af udlændingedebatten og ikke mindst alle kroge af vort ganske danske land.

Håb fra Vatikanet

Mens intolerancen har kronede dage i den danske debat, og det danske folketing har travlt med at lukke Danmark om sig selv, kom det som noget af en overraskelse for mig, at det blev Vatikanet, der fik mit håb for en fordomsfri fremtid til at blomstre på ny.

Rom, oktober 2014: Ærkebiskoppen Bruno Forte tager ordet til et pressemøde oven på et to uger langt møde i Vatikanet om den moderne familie. Han er en lille mand med runde briller og traditionelle klæder, men hans ord er store, og de er et udtryk for, at selv Vatikanet – et af verdens mest konservative samfund – har opdaget, at man ikke kommer langt med at dele mennesker ind i generaliserende kasser. Han bekræfter det offentliggjorte resumé af mødet: »Vi må respektere alle menneskers værdighed. Det at være homoseksuel betyder ikke, at denne værdighed ikke skal anerkendes og fremmes.«

Han understreger vigtigheden i at se mennesket under overfladen og dømme folk på deres personlighed og værdighed frem for seksuelle orientering, eventuelle skilsmisse eller brug af prævention. Med andre ord opfordrer han til at se på individets vilje til at være en del af fællesskabet frem for den personlige baggrund. »Den grundlæggende idé er det centrale indre i personen uanset seksuel orientering. Jeg mener, dette er det vigtigste punkt. Kirkens attitude over for homoseksuelle personer skal være baseret på den menneskelige værdighed hos hvert individ,« fortsætter han.

Med disse ord, der slutter sig til en længere række af liberale udmeldinger, bevæger den ellers ærkekonservative institution sig langsomt ind i det 21. århundrede. Vatikanets store, homogene majoritet åbner op for mennesker, der er anderledes end dem selv. Ja, endog for mennesker, der går direkte imod deres egne gamle kerneværdier. De tager chancer ved at bryde med de traditionelle katolske strømninger, der stadig er dybt forankret i mange, og selv om der er lang vej igen, slår Vatikanet her et kæmpe slag for åbenhed, generøsitet og accept. I det endelige dokument fra mødet i Vatikanet er formuleringerne ganske vist knap så stærke. Biskopperne var ikke til sinds at gå lige så langt som deres Pave. Tilbage står dog, at Paven tør tale for progressive synspunkter, der ikke nødvendigvis er populære i store dele af hans religiøse bagland.

Ubemærket racisme

København, september 2014: Venstres formand Lars Løkke Rasmussen tager ordet på DI’s topmøde om udenlandsk arbejdskraft. Han er en lille mand med stribet slips og dyrt, omend lidt krøllet jakkesæt, og hans ord er et billede på den smålighed, der har overtaget storsindets plads i den danske nationalånd. I taler og Q&A viderefører Venstres formand retorikken fra det borgerlige udlændingeudspil, der virker skræddersyet til at lukke Danmarks dør i hovedet på dem, der tror på Mohammed og ikke på Jesus. Ja, lukke døren i hovedet på dem, der er anderledes end majoriteten. Løkke forklarer, at systemet selvfølgelig skal have en vis fleksibilitet, for hvis en »kristen somalier«, der er »uddannet fra Sorbonne«, vil til Danmark, skal det selvfølgelig være muligt.

Den tager vi lige igen: Hvis en »kristen somalier«, der er »uddannet fra Sorbonne«, vil til Danmark, skal det selvfølgelig være muligt.

Med disse ord understreger Løkke, at Danmark ikke længere skal forbindes med solidaritet og tolerance, men med kristendom og dyre uddannelser. En ubehagelig udvikling i sig selv, men endnu værre er, at disse ord er gået ganske ubemærket hen. Et enkelt tweet af Ida Auken er, hvad det er blevet til – de 1.000 andre deltagere samt de utallige medier, der var til stede, lod kommentaren hænge i luften.

Vi har glemt forargelsen

Denne form for diskriminerende tale er blevet hverdagskost i en debat, der er blevet så giftig, at danskerne har udviklet resistens over for småracistiske udtalelser. Interessant nok var det en udlænding, der rigtig bed mærke i Løkkes dybt generaliserende og usympatiske kommentar. Den britiske journalist Alex Forrest beskrev i en afsluttende paneldebat på DI’s topmøde sin enorme overraskelse over tonen i den danske integrationsdebat. Især over »hr. Rasmussens« retorik: »Selv det mest højreorienterede parti, UKIP, (...) ville aldrig bruge den terminologi, der er blevet brugt i dag. Såsom at sige, at man kunne byde nogle velkomne, men man ville være mere tilbageholdende over for folk fra Somalia. Den slags sprog ville aldrig blive brugt.«

Efter mere end et årti med fremmedfjendsk retorik skal der nu så meget til at forarge os, at vi har brug for udlændinge til at minde os om det. Vi har slået verdensrekord i hverdagsracisme, og vi har ikke selv opdaget det.

Danmark som tolerancens bastion er ved at falde. Barrikaderne, der så længe har beskyttet os mod fremmedhadets omklamrende greb, bliver skudt i sænk af fygende fordomme. Og nu bliver der skudt med skarpt. Kommentarer, der ville have kostet halvanden karriere i lande fra England til Sverige og nu til Vatikanet, er blevet hverdagskost i den danske debat.

Jo da, Danmark accepterede regnbuefarvernes kærlighed, årtier før staten i Rom gjorde det, og er på mange måder langt mere åbensindet, end den katolske stat har udsigt til at blive. Men i dette kærlighedens land er det til gengæld okay at diskriminere på baggrund af religion, fødested og uddannelse. Det groteske er blevet normalen. Vi har mistet grebet om vores egen medmenneskelighed.

Tilbage til tolerancen

Den hårde fremmedretorik kan meget vel være det populære valg for alle partier lige nu, men det er på alle måder også det regressive valg.

Danmark har tradition for at være first mover i spørgsmål om accept af dem, der er anderledes and majoriteten, og jeg nægter at lade den tradition stoppe her. Jeg vil ikke acceptere, at politikerne tager mit land fra mig og tillægger det værdier, der ingen steder hører hjemme. Det kan ikke være rigtigt, at jeg i 2014 skal skamme mig over mit eget pas og kigge til Vatikanet for fremskridt og tolerance.

Så jeg beder jer: Bliv forargede! Sig fra over for det fremmedhad, der har gjort krav på normalen, og kræv retten til de danske værdier tilbage.

Lars Løkke Rasmussen bad på DI’s topmøde erhvervslivet, politikerne og danskerne om at »åbne begge øjne« og erkende problematikker såvel som succeshistorier i integrationsdebatten. Jeg beder sådan set om det samme, men mest af alt beder jeg om, at vi stopper den forskruede debat, der pr. automatik har defineret Jamil som et problem og James som en succes.

Jeg ønsker inderligt, at det igen er Danmark, der får mit håb for fremtiden til at blomstre. Lad os hæve ordene i stedet for stemmen. Det er regn og ikke torden, der får blomster til at gro.