HistoriaSundqvistin MaailmaSuositut Johannes Jääskeläinen on tahallaan unohdettu suuri suomalainen sankari

Johannes Jääskeläinen. Nimen tulisi olla osa suomalaista historiallista identiteettiä. Tästä sankarista pitäisi kertoa peruskoulun historiantunneilla, hänen piirteensä tulisivat olla pronssiin valetut, liputuspäiväkään ei olisi liikaa. Mikä oleellisinta hänen tarinansa pitäisi olla legenda, joka vetoaisi suomalaisiin kutsuen meistä esiin ihmisyyden parhaita ja urheimpia puolia.

Kuka Jääskeläinen oli, mitä hänen teki ja miksi hänet on unohdettu tahallaan? Unohdettu keiden toimesta ja keiden mahdollistamana?

Ensimmäiseen kysymykseen on helppo vastata: Vuonna 1879 syntynyt Johannes Jääskeläinen (kuva) oli varatuomari ja silloisen Vaasan läänin lääninsihteeri, kunnes joukko nimettömiksi jääneitä miehiä maaliskuun 2. päivän aamuna vuonna 1918 ampui hänet Pietarsaaren tupakkatehtaan tiiliseinää vasten. Samalla murhattiin kuusi muuta miestä.

Tapahtumat sattuivat Suomen sisällissodan aikaan, mutteivät välttämättä liittyneet sotaan niin paljoa kuin tuolloin ja myöhemminkin haluttiin antaa ymmärtää.

Niin joo. Tarina koskettaa minua siinä mielessä, että vietin suurimman osan lapsuuttani Pietarsaaren Skatan kaupunginosan Taljasenpänkadulla (kuva kadulta on yllä tämän artikkelin kuvituksena) talossa, jonka olohuoneesta näkyi puutaloidyllin sijaan tiiliseinä. Kymmenvuotiaana kuulin muilta pojilta ensimmäistä kertaa huhua, että sitä seinää vasten on ammoin ammuttu miehiä. Mitään muistolaattaa paikalla ei ollut eikä ole vieläkään, eivätkä vanhempani olleet koskaan kuulleet tapauksesta. Tai sitten olivat, mutta väittivät toisin?

Paljon myöhemmin luin, että lapsuudenkotini, Taljasepänkatu 15, oli ennen sisällissotaa ollut työväen osuuskauppa Varma, jossa kaupungin suomenkieliset työväenjohtajat – kuten ne kuusi muuta ammuttua – olivat aatettaan ajaneet.

Tämä ei kuitenkaan ole minun tarinani, eikä oikeastaan noiden hyvin pienen mittakaavan sosialistijohtajienkaan. Viimeksi mainitut murhattiin aatteensa ja äidinkielensä vuoksi (ruotsinkielisten hallitseman Pietarsaaren ruotsinkieliset työväenjohtajat jätettiin vuonna 1918 pääosin rauhaan).

Surmattujen nimet olivat Emil Lind, Aksel Salonen, Johannes Puurunen, Petter Tiihonen, Kalle Suosalo ja Yrjö Eriksson. Ei ole mitään näyttöä siitä, että kukaan heistä olisi edes yrittänyt liittyä aseelliseen kapinaan saati tehnyt mitään rikosta, joten heidän surmaamisensa edusti poliittista terroria ja heidän nimensä syystäkin päätyivät työväenliikkeen historian lehdille aatteensa marttyyreinä. Työväenmiesten kohtaloa vähättelemättä on ymmärrettävää, että he ovat unohtuneet noille jo aikaa sitten pölyyntyneille ja kellastuneille lehdille. Heidät ammuttiin, koska he edustivat väärää aatetta ja väärää äidinkieltä, ei siksi, että he olisivat tehneet jotain erityistä.

Toisin on Johannes Jääskeläisen laita. Mennään maaliskuun ensimmäisen päivän iltaan vuonna 1918. Pietarsaaren Kaupunginhotellissa (joka sivumennen sanoen on yhä toiminnassa) aloiteltiin kaupungin silmäätekevien hartaasti odottamaa illanviettoa, jonka kunniavieraina oli vain muutamaa päivää aiemmin Vaasaan saapuneita suomenruotsalaisia jääkäreitä. Kunniavieraana juhli riikinruotsalainen kreivi ja kapteeni Adolf Hamilton. Bankettiin oli kutsuttu myös Jääskeläinen, joka vain viikkoa aiemmin oli liittynyt valkoiseen armeijaan Pietarsaaren tykistökoulun oppilaan ominaisuudessa. Korkean virkamiehen lähteminen tykistöalokkaaksi voi kuulostaa oudolta, mutta tykistö koettiin teknologiseksi aselajiksi, jonka upseeristoon kaivattiin oppineita miehiä.

Kaupunginhotellin juhlat muuttuivat edetessään yhä kosteammiksi ja rempseämmiksi. Jääkärit olivat kokeneet ensimmäisen maailmansodan kauhuja Saksan armeijan riveissä ja saivat isänniltä kuulla yhä lisää siitä, millaisessa tilassa isänmaa oli. Jossain vaiheessa joku (perimätietolähteet väittävät, että itseään everstiksi tituleerannut Hamilton, mutta mitään varmaa tietoa ei ole) päätti, että Pietarsaaressakin pitää nyt ryhtyä välittömiin toimiin ja ampua raatihuoneen tyrmässä vangittuina olevat työväenjohtajat.

Oli aloitteentekijä kuka hyvänsä, niin ajatus sai voimakkaan kannatuksen: punikit seinää vasten heti eikä seuraavana päivänä!

Koitti hetki, joka oli voinut tehdä ja jonka olisi pitänyt tehdä Johannes Jääskeläisestä yhden Suomen historian arvostetuimmista sankareista.

Varatuomari Jääskeläinen pyysi puheenvuoroa tai otti sellaisen ja teki selväksi, että ampuminen ei sovi. Ei ollut tuomioistuinta, ei epäiltyjen kuulemista, ei todistajien kuulemista, ei todisteita, ei tuomiovaltaa ja lisäksi tappamista haluavat ovat ympäripäissään. Tai näin hän edelleenkin perimätiedon mukaan sanoi, humalaisesta banketista ei tietenkään pidetty pöytäkirjaa. Myöhemmin 1920-luvulla oikeuskanslerin toimesta väitettiin, että kaupunginhotellissa olisi kokoontunut öinen “kenttäoikeus”, mutta pöytäkirja olisi selittämättömästi kadonnut.

Historiallinen totuus on, että Jääskeläinen pantiin joukon jatkoksi, kun työväenmiehet määrättiin seinää vasten varhaisen talviaamun pimeydessä. Kauhuvaikutuksen maksimoimiseksi ruumiit raahattiin sadan metrin matkan verran työväenkahvilan etuovelle. Pietarsaaren kaupunki oli saanut taakakseen trauman, josta se ei ole täysin parantunut vieläkään. Teon takana kun eivät olleet pelkästään muualta tulleet miehet, vaan myös kaupungin oma eliitti.

Traumaa on lähestetytty hyvin suomalaisella tavalla eli kuvittelemalla, että tuollaista ei edes tapahunut. Samalla Pietarsaari on riistänyt Suomelta Johannes Jääskeläisen sankaritarinan, miehen, joka uhrasi henkensä yrittäessään pelastaa vastakkaista osapuolta edustaneita syyttömiä.

Eipä Jääskeläinen tosin kelvannut sankariksi muillekaan. Porvarilliselle Suomelle hän oli tietysti vaikea tapaus, jonka muistokin oli syytä lakaista maton alle. Sosialisteilla taas oli aivan riittävästi omankin yhteiskuntaluokkansa ja aatteensa sankarivainajia. Suomenruotsalaiset tietysti halusivat ja yhä haluavat unohtaa koko joukkomurhan, jossa oli jopa etnisen puhdistuksen luonnetta.

Jääskeläinen oli hyvin, hyvin harvinainen tapaus: mies, joka näemmä vastusti pahaa ilman poliittista väriä, ilman ainakaan näkyvää uskonnollista motiivia, ilman yleviä aatteita ja -ismejä.

Hyvin vaarallinen mies, jollaista mikään puolue, aate tai muu suuntaus ei ole voinut ottaa omakseen. Eikä ole edes yrittänyt. Oletko sitä mieltä, että maatamme pitää puolustaa henkeen ja vereen, ei hätää, voit fanittaa vaikka Simo Häyhän muistoa. Vai kannatatko ehdotonta pasifismia, jossa emme koskisi aseisiin vaikka mikä tulisi? Sinulle on tarjolla esimerkiksi Arndt Pekurinen.

Mutta Johannes Jääskeläinen? Hän taisi olla liian hyvä sankariksi.

Jos Suomi jostain syystä viimein havahtuisi Jääskeläistä muistamaan, niin 2. maaliskuuta 2018 koittaisi Pietarsaaren murhien satavuotispäivä.

—

Johannes Jääskeläisen tyttärentytär, Ylen toimittajana ja tuottajana toiminut Marjatta Cronvall tutki isoisänsä kohtaloa ja julkaisi aiheesta kirjan Seitsemäs mies (Edita 2007). Tapahtunutta on omaelämäkerrallisessa fiktiossa (niin sanottu Skata-trilogia) sivunnut kirjailija Kaarlo Haapanen. Akateemiselle historiantutkimukselle Jääskeläisen ja Pietarsaaren suomenkielisten työväenjohtajien murha on tutkimuskohteena tietääkseni vieras.

Seitsemäs mies muistuttaa perinteestä, jonka mukaan murhaseinälle kerran vuodessa, maaliskuun ensimmäinen ja toisen päivän välisenä yönä, kaiverrettiin seitsemän ristiä. Ja aina ristit heti seuraavana päivänä hiottiin sekä rapattiin piiloon.

Kuva: Pietarsaaren kaupungin matkailutoimi

Share





