Seuraavaan hallitusohjelmaan on kirjattava kielto kotiemme siivoamisesta, kun vieraita on tulossa. Tyhjät viinapullot on jätettävä pöydälle ja paskarannut vessanpönttöön, kirjoittaa Tuomas Enbuske.

Sosiaalisen median siloiteltu kuva ihmisten arjesta on omiaan herättämään ahdistusta, arvelee Iltalehden kolumnisti Tuomas Enbuske. Jenni Gästgivar

Suomalainen. Sinua ahdistaa ja v*tuttaa. Kyllä sen sinusta näkee. Tässä Tuomas Enbusken suuri mielenterveysprojekti. Pannaan Suomi kuntoon! Ja jos et pääse panemaan, lohdutan sinua.

Jokaisella meistä on sisällään sama hyväksynnän hakemisesta ja hylkäämisen ja seksielämän loppumisen pelosta rakennettu sysimusta möykky.

Se poistuu korkeintaan päihteillä tai kun verotietoja selaillessaan huomaa, että itseään isopeniksisempi suosikkijukkis tienasikin vähän.

Olen Tuomas ja elämäni on ihan yhtä sekaisin kuin sinun.

Kylpyhuoneeni pyykkikori haisee pahemmalle kuin Nuorisosäätion kirjanpito. Päivitän Instagramiin kuvia, joissa elämäni on luksusta, vaikka sillä hetkellä jokaisen rekan keula näyttää lupaukselta paremmasta.

Riidellessäni kavereideni kanssa iskemme toisiamme enemmän vyön alle kuin sen yläpuolelle. Joskus inhoan tuttujani enemmän kuin yläasteen liikuntapäivää. Annan lasteni katsoa aamuisin Netflixiä, jotta saisin nukkua pidempään. Tunteja pidempään.

En tietenkään sano tätä ääneen. Paitsi sanoin juuri.

Sitten jatkan taas poseeraamista. Silläkin uhalla, että se on typerää ja pilaa kaikkien elämän. Poseerauksen takia luulemme muiden olevan parempia, tunnollisempia ja ahkerampia kuin me.

Näytämme itsestämme niin kiillotettuja ja valheellisia puolia, että ne muodostuvat normiksi. Jokainen suree, miksei itse yllä niihin tavoitteisiin, joihin ei kukaan muukaan yllä. On kuin kulkisimme nelinkontin esittäen koiraa sen sijaan, että nousisimme vain porukalla ylös ja myöntäisimme vihdoin itsestämme ja muista, että ihmisiähän tässä ollaan. Kompleksisia karvattomia simpansseja.

Onnneksi, self help -Enbuskella on ratkaisuja. Vaikka Enbuske puhuu näköjään jo harhaisesti itsestään kolmannessa persoonassa.

Mutta asiaan:

Seuraavaan hallitusohjelmaan on kirjattava kielto kotiemme siivoamisesta, kun vieraita on tulossa. Tyhjät viinapullot on jätettävä pöydälle ja paskarannut vessanpönttöön. Eikä olohuoneen pöydälle saa asetella Seiskan tilalle The Economistia.

Tai sitten meidän on alettava taas kyläillä toisillamme yllättäen. Vielä 1980-luvullahan sunnuntait olivat kammottavaa lottoa siitä, kuka rasittava sukulainen tulee kylään varoittamatta.

Mutta näin saisimme realistisen käsityksen siitä, miltä normaali elämä näyttää. Nykyään kyläilyn sopiminen vaatii aikataulusovelluksen ja kolmen viikon varoitusajan, jotta koti ehditään putsata kuin rikospaikka.

Kodin siivous ennen vieraita on maailman suurin pyramidihuijaus. Silloin kaikki luulevat, että muiden kodit ovat kuin Glorian kodista ja oma näyttää Alibin kuvitukselta.

Ihmiset kätkevät ylimääräiset tavaransa, ongelmansa ja heikkoutensa syvälle kaappiin katolisen kirkon papiston ja Tuomas Enbusken viereen. Sitten me raavimme burn outin runteleman minuutemme edustuskuntoon kahdeksi tunniksi, jolloin kahvipöydän molemmin puolin koetaan musertavaa alemmuutta toista kohtaan.

Vanhemmuus se vasta poseerausta onkin.

Kuinka monta kertaa olet halunnut hieman läpsäistä vittumaista ja sitä huonompaa vanhempaansa muistuttavaa lastasi?

Kuinka monta kertaa olet sanonut sen ääneen?

Kuvittelemme olevamme yksin ongelmiemme kanssa.

Lässytämme poskipäät kireinä karkkia mankuvalle lapselle kaupassa ja kotona karjumme pää täristen samalle tenavalle. Helvettiin lapsi, se kaikki on teatteria muille vanhemmille. Haluamme vanhempina näyttää Jari Sinkkosen reinkarnaatiolta, vaikka sisältä olemme lähempänä Magda Goebbelsia.

Kiireestä on taas tullut työelämän statussymboli, mikä tietysti on yhtä järkevää kuin tehdä nälästä sellainen.

Yleisin kuulemani kysymys on, että ”sinulla on varmasti kauhean kiireistä”. Ja se on muka kohteliaisuus. Minulla ei todellakaan ole kiire. Orjilla on kiire.

Työpaikat ovat täynnä kiireisen esittäjiä. Ne kiertävät stressaantuneen näköisenä töissä ja piinaavat toisia turhilla palaverilla, koska eivät oikein tiedä mitä muuta tekisivät. Näin ihmisille tulee fiilis, että he tekevät edes jotain. Loppupäivä lorvitaan Facebookissa ja kuolonkolarivideoita dark netistä katsellessa, toivoen itse istuvansa videon autossa.

Lopetin stressin esittämisen jo yli 10 vuotta sitten. Sitä ennen kuljeskelin huolestuneen näköisenä työpaikallani ja jäin sinne istumaan tärkeän näköisenä, varsinkin jos pomo oli paikalla.

Sitten päätin, etten enää koskaan myy aikaani, vaan lopputulosta. Ei iPhonen ostajaa kiinnosta kauanko joku sen tekemiseen on käyttänyt. Kiinnostavaa on, että se toimii.

Edelleen suurin osa ihmisistä myy aikaansa, eikä lopputulosta. On mielisairasta, että työ mitataan edelleen tuntipalkalla. Ymmärrän sen aloilla, jossa pitää istua vaikka kaupan kassalla. Mutta abstraktista työssä toiset ovat paljon nopeampia kuin toiset. Joku tekee saman homman hyvin vartissa, toinen taas surkeasti kolmessa päivässä.

Kehotan lopettamaan kiireisen ja stressaantuneen esittämisen. Se tuntui aluksi pelottavalta ja mietin tajuaako työnantaja sitä. Mutta kun hän katsoi tuloksia, niin ainakaan vielä en ole saanut potkuja.

Ei ole olemassa mitään universaalia onnistumisen mittaria. Me synnymme, syömme, panemme, rakastamme lapsiamme, teeskentelemme rakastavamme kumppaneitamme ja kuolemme. Meistä jokainen. Esityksen voi näytellä lavasteita vaihdellen, mutta draamankaari on aina sama.

Joskus nuorempana kaltaiseni kaljuuntuva, kuolettavan tylsä pyknikko onnistui joskus iskemään varatun naisen, niin eiköhän seuraavana päivänä nainen aina laittanut Facebookiin ihania perhekuvia. Edesmennyt Jouko Turkka väitti, että mitä enemmän varattu nainen puhuu omasta miehestään, sitä todennäköisemmin hän lopulta suostuu seksiin vieraan kanssa. Oman miehen kehuminen oli tietysti tsemppipuhetta itselle.

Parisuhde on suurin valheiden paikka.

Haluan nähdä Instagramissa, kun fitness-malli saa nälkäraivarin. Haluan nähdä vanhempia, jotka suuttuvat lapsilleen ja pyytävät anteeksi.

Instaan pitäisi saada laajennustoiminto, jolla näkisi kaiken sen roinan, joka on rajattu pois kuvasta.

Haluan nähdä julkkisten eropäivityksen, jossa toista ei ylistetä parhaaksi kaveriksi, vaan kerrotaan rehellisesti niistä vihan ja tuskan tunteista, joita parisuhteen päättyminen aina herättää.

Olisi helpotus nähdä, että muutkin mässyttävät iltaisin sekaisessa asunnossa jäätelöä.

Haluan nähdä, kun joogi taittaa niskansa yrittäessään ottaa täydellistä instakuvaa.

Haluan nähdä psykiatrini, mutta se ei liity tähän.