Tislauksen hajut levisivät rappuun asti

Kotipolttoista viinaa valmistettiinkin sitten vuoteen 2012 asti. Sen raaka-aineeksi valmistettiin mäskiä 50 litran pullossa, ja mäskipulloja säilytettiin pesuhuoneessa. Pontikkaa valmistettiin kertoman mukaan yleensä viikonloppuisin, ja raaka-aineen tiputus oli hidasta, kattilankin vetäessä vain kymmenen litraa mäskiä.

Työskentelyssä käytettiin asianmukaisia lämpö- ja alkoholimittareita, jäähdytystä varten laite oli kytketty vesijohtoon, ja lopputuote tippui teräsputkesta puolen litran vetoiseen mittakannuun.

Hajun kerrotaan olleen melkoinen, ja keittäessä mäskin haju levisi rappukäytävään asti. Syystä tai toisesta naapurit eivät Einoa virkavallalle käräyttäneet. Lopputuotteen, alkoholipitoisuudeltaan jopa 90-prosenttisen pontikan, Eino pullotti tyhjiin Alkon pöytäviinapulloihin.

Piti olla varuillaan, eikä ponua saanut nauttia laimentamatta

Valmista tuotetta pystyi kertoman mukaan juomaan esimerkiksi limonadiin lantrattuna, mutta hyvää siitä tuli vasta kahdesti tislattuna. Väkevyytensä vuoksi pontikkaa ei sopinut juoda sellaisenaan, vaan laimennus piti tehdä tavalla tai toisella.

Omatekoista juotiinkin varsin usein, ja sitä tarjoiltiin ystäville ja sukulaisille. Vaikka myyntiä ei harjoitettu, aiheutti Einon harrastus harmejakin. Esimerkiksi varuillaan piti olla, jotta ulkopuoliset, ja sitä myötä viranomaiset, eivät saisi laittomasta touhusta vihiä. Tästä syystä perheen lapsetkin tiesivät touhun laittomaksi.