Heinäkuussa kaksi suomalaista perustuloaktivistia julkaisi New York Timesissa yleisönosastokirjoituksen (siirryt toiseen palveluun), jossa he haukkuivat lyttyyn Suomen perustulokokeilun. Kirjoitus oli asenteellinen ja kokeilua väheksyvä.

Yksikään sosiaalipoliittinen aloite ei ole tuonut Suomelle enempää myönteistä huomiota maailmalla kuin perustulo. Ihmettelin, miksi piti liata omaa pesää kansainvälisessä mediassa?

Aihe nousi uudestaan esille syyskuun lopussa, kun osallistuin ensimmäistä kertaa kansainvälisen perustuloliikkeen, BIEN:in kokoukseen Lissabonissa (siirryt toiseen palveluun). Olen itse kannattanut perustuloa pragmaattisena ratkaisuna perusturvan varassa olevien köyhien byrokratialoukkuihin.

BIEN:in kokouksessa huomasin olevani vähemmistössä. Äänessä olivat eniten henkilöt, joita kutsuisin perustulomilitanteiksi.

Keino tuloerojen kaventamiseen ei ole jakaa köyhille kaloja vaan onkia

Militantit perustulon kannattajat ovat kiinnostuneita paljon enemmän rikkaista kuin köyhistä, enemmän elämästä työmarkkinoiden ulkopuolella kuin työhön kannustamisesta, enemmän kapitalismin kurittamisesta kuin hyvinvointivaltion rakentamisesta.

Heille perustulo on taistelua rikkaita vastaan. He vaativat perustuloa hyvityksenä sille, että rikkaat ovat rikastuneet haalimalla itselleen yhteismaita, harjoittamalla kolonialismia ja muuta ryöstökapitalismia sekä tuhlaamalla kaikkien yhteisiä luonnonvaroja ja aineettomia oikeuksia.

Militanttien tavoitteena on se, että rikkaiden tulot ja omaisuus jaettaisiin perustulon avulla niin tasaisesti, että jokaisella olisi mahdollisuus halutessaan tulla toimeen perustulon varassa ilman osallistumista työmarkkinoille. Päämäärä muistuttaa läheisesti kommunistista utopiaa, jossa kaikki on vapautettu työn orjuudesta.

Perustulomilitanttien ajatus tuloerojen kaventamisesta yksinomaan kaikille kuukausittain maksettavan könttäsumman avulla vaikuttaa ensi alkuun tietämättömältä. Tuloerojen syynä ei nimittäin ole vain se, että köyhillä olisi vähemmän rahaa, vaan se että he eivät saa koulutusta ja terveyspalveluita samassa mitassa kuin rikkaammat. Keino tuloerojen kaventamiseen ei ole jakaa köyhille kaloja vaan onkia.

Voi myös käydä niin, että utopian sijaan saisimme dystopian

Tarkemmin ajateltuna perustuloideologia tähtää kuitenkin kapitalismin uudistamiseen tulonsiirtoja ja julkisia palveluita syvemmällä tavalla.

Kyse on uskosta siihen, että perustulo tekisi palkkatyöstä velvollisuuden sijaan oikeuden. Perustulon ansiosta kenenkään ei olisi pakko tehdä työtä eli myydä vapaa-aikaansa kapitalistin palvelukseen. Jos kaikkien toimeentulo olisi turvattu perustulon avulla, työnantajien olisi maksettava ikävistä ja vaativista töistä nykyistä parempaa palkkaa. Tämä saattaisi nostaa esimerkiksi siivoojien, roskakuskien, lähihoitajien ja postinjakajien palkkoja.

Tapahtuisiko näin todella? Sitä emme voi selvittää kokeiluiden avulla, koska kokeiluissa on aina oltava mukana vertailuryhmä, joka ei saa perustuloa. Radikaaleille perustuloaktivisteille Suomen osittaisen perustulon koe onkin pettymys, koska siinä ei voida selvittää perustulon laajoja dynaamisia vaikutuksia.

Yhtä hyvin voi käydä niin, että työnteosta vapauttava perustulo johtaisi palkkojen nousun sijaan ihmistyön korvaamiseen koneilla. Robotit alkaisivat hoitaa entistä useammin siivouksen, roskien kuljetuksen, vanhusten hoivan ja pakettien toimittamisen.

Perustulo jäisi eräänlaiseksi tukipalkkioksi koneiden syrjäyttämille ihmisille, joiden ostovoimaa kuitenkin tarvitaan koneiden tuottaminen tavaroiden ja palveluiden myymiseksi. Utopian sijaan saisimme dystopian.

Militanttien perustuloaktivistien joukko koostuu ennen muuta filosofeista, joukossa ei ole juuri lainkaan sosiaalipolitiikan tai taloustieteen tutkijoita

Myös perustuloliikkeen johtohahmo, belgialainen filosofi Philippe van Parisj tuntuu huomanneen häämöttävän vaaraan ja on alkanut korostaa perustuloa köyhille annettavana riskisijoituksena sen sijaan, että se olisi työmarkkinoiden ulkopuolelle jääville maksettava hyvitys robotisaation hävittämitä työpaikosta.

Militanttien perustuloaktivistien joukko koostuu ennen muuta filosofeista, joukossa ei ole juuri lainkaan sosiaalipolitiikan tai taloustieteen tutkijoita. Pelkään, että perustulomilitanttien tavoittelema perustulo jää pienen joukon epärealistiseksi haaveeksi, eikä saa missään riittävää kannatusta tullakseen laajasti hyväksytyksi.

Militantit eivät kuitenkaan omista perustulon ideaa. Perustulo kiinnostaa eri puolilla maailmaa, koska nykyiset teollisuusyhteiskunnan aikaiset sosiaaliturvajärjestelmät eivät enää toimi digitaalisen talouden aikana ja koska kehitysapu ei ole saanut aikaan toivottuja tuloksia. Perustuloa voidaan kehittää tavalla, joka pitää huolen siitä, että kaikki pidetään mukana yhteiskunnassa.

Toivon, että tämänkaltaisia puheenvuoroja kuullaan ensi vuonna enemmän, kun BIEN kokoontuu Tampereella (siirryt toiseen palveluun).

Heikki Hiilamo

Kirjoittaja toimii sosiaalipolitiikkaan erikoistuneena professorina VID yliopistossa Oslossa ja Helsingin yliopistossa. Aikaisemmin hän on työskennellyt mm. toimittajana Yleisradiossa 1994–1997.