Vasemmisto on luovuttanut byrokratian kritiikin oikeistolle ilman taistelua. Vuoden 2015 historiallisen huono vaalitulos kertoo mielikuvituksen puutteesta.

Vuoden 1968 kapinan aikaan radikaalit Pariisissa maalasivat seinille iskulauseita vaatien mielikuvituksen vapauttamista: ”Kaikki valta mielikuvitukselle”. Taustalla oli pettymys kapitalistiseen todellisuuteen ja sen hampaattomiin haastajiin puoluevasemmistossa ja ammattiyhdistysliikkeessä. Totaalinen byrokratian kritiikki kuului ja kuuluu yhä edistykselliseen yhteiskunnalliseen liikehdintään. Byrokratia tukahduttaa kyvyn kuvitella vaihtoehtoja vallitsevalle järjestykselle ja pysäyttää muutoksen.

Uusvasemmistosta vaikutteita imeneiden vasemmistososialistien piirissä ilmeni Suomessa kiinnostusta ulkoparlamentaarisiin ja antiautoritaarisiin toimintatapoihin 1960-luvulla. Harva kuitenkaan hylkäsi kokonaan puolueiden ja ammattiliittojen sisällä tehtävää edustuksellista ja autoritaarista politiikka. Luultavasti Suomen ensimmäiset ”bilemiekkarit” järjestänyt Lokakuun 16. päivän liike oli organisoitunut melko löyhästi, eikä sitä ollut poikkeuksellisesti suomalaista järjestäytymiskulttuuria yleensä riivaavan yhdistysfetisismin mukaisesti rekisteröity yhdistykseksi. L16-liike pyrki kumoamaan pyrki kumoamaan voimassa olleen neljän vuosittaisen rukouslauantain huvikiellon, jolloin tanssitilaisuudet olivat kiellettyjä ilman poikkeuslupaa. Liikkeen mielenosoituksiin osallistui parhaimmillaan yli tuhat ihmistä ja joidenkin arvioiden mukaan se oli ensimmäinen ”yhden asian liike”, joka saavutti tavoitteensa. Tälläkin liikkeellä oli kuitenkin selkeä miehistä koostuva johto, johon kuuluvista henkilöistä monet vaikuttivat eri vasemmistopuolueissa.

Puoluevasemmisto sai Suomessa vuoden 2015 eduskuntavaaleissa vähemmän ääniä kuin vuoden 1918 hävityn sisällissodan jälkeen. Tuntemistani vasemmistolaisista toimijoista vain harvat kiinnittivät huomiota siihen, kuinka vasemmisto jo ennen vaaleja luovutti byrokratian kritiikin oikeistolle ja käpertyi hyvinvointivaltion savuaville raunioille toivomaan sen ”korjaamista”.

Vasemmistolainen byrokratia

Yhdysvaltalainen sosiologi C. W. Mills (1916-1962) julkaisi vuonna 1948 työn sosiologian piiriin kuuluneen teoksensa The New Men of Power. Tutkimuksen aiheena oli ammattiyhdistyksen ja erityisesti ammattiyhdistysjohtajien rooli sosiaalisen muutoksen edistämisessä. Ennen teoksen julkaisua Mills suhtautui myönteisesti perinteiseen ammattiyhdistysliikkeeseen. Tutkimuksen edetessä hän kuitenkin pettyi, sillä ammattiyhdistysliikkeen johdon henkilökohtaiseksi intressiksi oli muodostunut vallan kahmiminen, mukautuminen valtavirtaan ja yhteistyö omistavan luokan kanssa.

Millsin lisäksi kaavoihinsa kangistuneisiin vasemmistopuolueisiin ja ammattiyhdistysliikkeeseen pettyi 1960-luvulla ympäri maailmaa kokonainen nuorten ihmisten sukupolvi. Erilaisia tapoja järjestäytyä ulkoparlamentaarisesti ja perinteisten ammattiliittojen ulkopuolella kokeiltiin kaikkialla ja lukemattomin variaatioin.

1960-luvun yhteiskunnallisiin liikkeissä vahvasti mukana ollut byrokratiakritiikki on nykyään entistä ajankohtaisempaa. Ketä ei hajottaisi olla erilaisten virastojen pompoteltavana saadakseen tukea, joka ei oikeastaan riitä elämiseen? Ketä ei turhauttaisi hakea töitä tietäen, että massatyöttömyyden aikakaudella työn saaminen on äärimmäisen epätodennäköistä? Suomessa ammattiliitot ovat jo vuosikymmeniä sitten byrokratisoituneet ja keskittyneet puolustamaan rajatun ja etuoikeutetun ryhmän etua. Pimeällä sopimuksella työskentelevää opiskelijaa tai paperitonta siirtolaista tuskin kiinnostaa koulutetun keski-ikäisen miehen etuihin keskittyvä ja niitäkin huonosti valvova ammattijärjestö.

Ammattiyhdistysliikkeessä valta keskittyy niille, jotka hallitsevat byrokratian kielen ja säännöt. Byrokratialla oikeutetaan sen piirissä toimimatta jättäminen, kun joku pyytää apua konkreettiseen ongelmaan. Suora tuki torpataan antamalla käteen lista aiheeseen liittyvistä päätöksistä ja pykälistä. Vanhankantantaisessa ammattiyhdistystoiminnassa kaikki energia menee tämän byrokratiaan ”haltuunottoon”, vaikka tosiassa sitä ei voi ottaa haltuun. Byrokratia sanelee omat kapeat toimintaehtonsa.

Ammattiliittojen lisäksi puoluevasemmistolta puuttuu byrokratian kritiikki, jonka takia se näyttäytyy jähmeänä ja vanhanaikaisena vaihtoehtona magneettijunan lailla eteenpäin kiitävän oikeiston rinnalla. Puolueiden kyvyttömyyden kruunaa vasemmistolaisiksi itseään mieltävien ihmisten elitismi, joka on hirveää katsottavaa. Punavihreän vasemmistolaisen nenännostelulle ei näy loppua vaikka oikeiston vaaleissa saamasta murskavoitosta olisi jo luullut oppivan nopeasti muuttamaan suhtautumistaan kanssaeläjiin.

Perussuomalaisten äänestäjille naureskelu jatkui, kun perussuomalaisten blogipäivityksessä vertailtiin mitkä asiat olivat ennen nykyistä paremmin. Nykyisyyden ongelmiksi listattiin muun muassa kovapalkkaiset virkamiehet, itseään työllistävät byrokraatit, tyhjänpäiväiset strategia ja toimintasuunnitelmat sekä erilaiset ”asiantuntijat”. Perussuomalaistenkin piiristä löytyy vasemmistoa parempaa byrokratian kritiikkiä. Silti monet tuntemistani vasemmistolaisista kuittasivat tämän paikoitellen osuvan kritiikin ainoastaan menneisyyteen kohdistuvanana nostalgiana.

Ihmisten arkiset kohtaamiset valtiollisten instituutioiden ja niiden edustajien kanssa ovat yhä enemmän kokonaan negatiivisia. Valtio holhoaa ja kontrolloi, eikä tarjoaa enää sitäkään suojaa minkä se aiemmin tarjosi rajatulle joukolle ihmisiä. Valtiot ja kapitalismi ovat muodostuneet symbioottisessa suhteessa, joten niiden kokonaisvaltaisen kritiikin pitää kulkea käsi kädessä.

Byrokratian kritiikin pitäisi itsestään selvästi kuulua vapaudellisiin liikkeisiin. Yhteiskunnallista muutosta ajavien ihmisten tulee pohtia voiko sitä edistää byrokratisoituneissa edustuksellisissa ja hierarkkisissa ammattiliitoissa ja poliittisissa puolueissa.

Oikeistolainen byrokratian kritiikki

Antropologi David Graeberin viimeisin kirja The Utopia of Rules. On Tehcnology, Stupidity, and The Secret Joys of Bureaucracy (2015) käsittelee byrokratiaa globaalin kapitalismin aikakaudella. Graberin lähtee liikkeelle oivalluksesta, jonka mukaan nykyisissä kapitalistisissa yhteiskunnissa byrokratiaa on yhtä paljon tai jopa enemmän kuin DDR:n tai Neuvostoliiton kaltaisissa äärimmäisen byrokraattisiksi mielletyissä totaalitaarisissa valtioissa. Tehokkuuden nimiin vannova kapitalistinen talous vaatii yhä useammalla työpaikalla kaiken kirjaamista ylös entistä tarkemmin erilaisiin digitaalisiin järjestelmiin sekä jatkuvaa kokoustamista ja suunnittelua, joka on pois itse asioiden tekemiseen käytettävästä ajasta. Esimerkiksi aliresursseilla toimivassa lastensuojelussa työskentelevä tuttuni valitteli juuri, että hän ehtisi nähdä enemmän lastensuojelun asiakkaita, jos työpäivään ei sisältyisi kolmea kokousta ja jatkuvaa raporttien kirjoittamista.

Graeber kuvaa, kuinka Yhdysvalloissa äärikonservatiivinen Teekutsuliike ja laajemmin koko poliittinen oikeisto on ominut itselleen byrokratian kritiikin radikaalia yhteiskunnallista muutosta ajavilta liikkeiltä. Suomessa ei koskaan ollut Yhdysvaltojen tai esimerkiksi Ranskan tai Saksan ulkoparlamentaaristen liikeiden tapaista puolueiden ja ammattiliittojen autoritaarisuutta kyseenalaistavaa antiautoritaarista vasemmistoa. Siksi on oikeastaan ihme, että Suomessa oikeisto on vasta viime aikoina alkanut aggressiivisesti omimaan byrokratiakritiikkiä itselleen.

Samaan aikaan kun vasemmisto kävi ennalta hävittyä taistelua hyvinvointivaltion korjaamisesta nappasi oikeistolaiset puolueet itselleen aloitteen julistamalla turhien normien ja säännösten purkua. Kokoomuksen normitalkoot ja Keskustan sata ja yksi ehdotusta turhan byrokratian poistamiseksi saivat kaikupohjaa kaikenlaiseen sääntelyyn ja kontrolliin turhautuneissa ihmisissä. Oikeistolainen byrokratian kritiikki kohdistuu kuitenkin epäolennaisiin yksityiskohtiin, jotka eivät aseta kyseenalaiseksi kaikkialle ulottuvaa hallintaa ja kontrollia. Oikeisto haluaa ainoastaan siirtää hallinnan painopisteen julkiselta sektorilta yksityiselle sekä jokaisen yksilön sisälle. Jälkimmäinen tavoite johtaa irvokkaaseen versioon vapaudellisten liikkeiden vaatimasta ”itsehallinosta”.

Ei ole väliä onko oikeistopuolueiden byrokratian kritiikillä minkäänlaista merkityksellistä sisältöä. Graber huomauttaa, että on aivan sama onko oikeiston byrokratian kritiikki hyvää byrokratian kriitikkiä, jos se on ainoa mitä on tarjolla.

Sami Salmela

Lisää aiheesta:

C. Wright Mills: Sosiologinen mielikuvitus

David Graeber: The Utopia of Rules: On Technology, Stupidity, and the Secret Joys of Bureaucracy