Kadonneita etsitään myös varjoliitimillä. Varjoliitolentäjä pystyy tähystämään sivuille, eteen ja suoraan alas. © Markus Pentikäinen

Hillahulluus sumentaa suuntavaiston.

Lapissa kahdeksan marjastajaa eksyi yhden viikon aikana heinä–elokuun vaihteessa.

Soille oli rynnätty kiihko silmissä, sillä marjat olivat kypsyneet hitaasti, viikkoja myöhässä. Sateinen kesä oli vetistänyt jängät raskaiksi kulkea.

Yli 80-vuotiaatkin suunnistivat mättäille yksin, valkoiset marjaämpärit ainoana seuranaan.

Tutulla suolla piti vain käydä pyörähtämässä. Ei ollut pilliä eikä huomioliiviä, ei karttaa eikä kompassia, ei juuri evästä eikä juotavaa. Osa jätti puhelimen autoon. Lähtöpaikkaa ei merkitty näreeseen, kiintopisteitä ei etsitty korkeista puista.

Ahnas katse luotasi sammalmattoa, runsaat apajat houkuttelivat syviin painanteisiin.

Sitten askel alkoi painaa. Janotti ja heikotti.

Mutta periksi ei annettu, hitto vie, olihan suolta aina ennenkin osattu takaisin. Väsyneissä aivoissa etelä ja pohjoinen sekoittuivat.

Saappaat veivät yhä kauemmas eksyksiin.

Ylikonstaapeli Jari Seppälä Lapin poliisilaitoksesta on etsinyt kadonneita 30 vuoden ajan. Hillastajat eroavat mustikan ja puolukan poimijoista.

”On suuri synti kertoa salainen hillapaikka”, Seppälä sanoo.

”Ja ämpäristä ei syödä, vaikka olisi mikä hätä.”

Seppälän asemapaikka on Torniossa mutta työmaa koko Lappi. Neljä vuotta sitten hän alkoi käyttää Suomessa uutta etsintämenetelmää, MSO:ta (Managing Search Operation). Lappilaisten suussa lyhenne kulkee nimellä Missä Sie Oot.

Poliisi vastaa etsinnöistä maalla ja sisävesillä. Sinitakkien paine on kova: löytää kadonnut elävänä.

”MSO on rautalankamalli”, Seppälä sanoo.

”Se johtaa etsinnän oikealle polulle, vaikka oma ajatus ei kulkisi.”

Kaikki alkaa profiloinnista, kadonneen kartoituksesta.

Ruotsissa on kerätty kauan tietoja eksyneistä. Missä katosi, mitä vaatteita oli päällä, miten kauas eteni? Miten kauan oli hukassa, mistä löytyi, mikä oli kunto? Tiedoista on laadittu 15 eri profiilia, katoajatyyppiä.

Ruotsin aineisto on Suomen poliisin käytössä. Lapin kiihkeän hillaviikon kadonneista valtaosa sopi marjastajan profiiliin: korkea ikä, huono varustus, heikko yleiskunto.

”Märällä jängällä verensokerit palavat nopeasti loppuun. Sitten filmi alkaa pätkiä”, Seppälä sanoo.

Ruotsin tietopankki on profiloinnin pohja. Poliisi tarkentaa kuvaa omilla tiedoillaan poimijasta. Mikä on kadonneen terveydentila ja taito selviytyä luonnossa?

Idea on, että jo profilointi ohjaa poliisipartion tai helikopterin eksyneen jäljille, jolloin laajaa operaatiota ei tarvita.

Kadonnut marjastaja kulkee mielellään puronvartta, järvenrantaa, metsäautotietä, sähkölinjaa tai eläinten polkemaa polkua pitkin. Mutta avoimille soille on kehittynyt labyrintti, jonne eksynyt piiloutuu.

”Suomessa on miljoonia, pajukkoa puskevia suo-ojia”, Seppälä sanoo.

”Sankasta pajukosta on vaikea havaita loukkaantunutta tai väsähtänyttä marjastajaa.”

Harva kadonnut on menehtynyt hillasuolle. Mutta joskus on kiire. Diabeetikko tai sydänsairas uuvahtaa äkkiä rasituksesta. Toisinaan etsintä venyy turhaan. Kokenut kulkija saattaa hävetä eksymistä. Hän yrittää ja yrittää päästä kartalle, harhautuu yhä kauemmas, kunnes viimein soittaa hätäkeskukseen.

Eksynyt ei yleensä ylitä polkua, vaan kääntyy sitä pitkin oikealle tai vasemmalle. Hän seuraa poliisiauton sireeniä, pyrkii korkealle paikalle tai suunnistaa pimeässä valoa kohti.

Mutta pelästynyt ja rättiväsynyt ei ajattele loogisesti.

Kerran Seppälä neuvoi puhelimessa hätääntynyttä marjastajaa pysähtymään aukealle paikalle. Vartin kuluttua hän soitti uudestaan.

”Kuulin selvästi, että nainen oli taas liikkeellä.”

Lopulta etsijät pelastivat etsittävän ajoissa, kaukaa maastosta.

Elokuussa 2014 äiti soitti Oulun hätäkeskukseen. Matias ja Marika, 2- ja 4-vuotiaat lapset, olivat hävinneet kodin pihamaalta Torniossa.

Pienten lasten katoaminen on poliisille aina kiireellisyysluokka A, välitön lähtö tehtävään.

Kaksi poliisipartiota kurvasi pillit soiden matkaan. Säikähtänyttä äitiä ohjeistettiin tarkistamaan vielä kertaalleen, myös mahdottomalta tuntuvat paikat.

Sisarukset löytyivät koirankopista. He makasivat vierekkäin, päiväunilla.

Poliisi saa vuosittain reilut 18 000 katoamisilmoitusta. Valtaosa eksymisistä tapahtuu taajamissa. Kolme neljästä löytyy lähietsinnässä, 300 metrin päästä katoamispaikalta.

Tieto auttaa ensimmäistä poliisipartiota, joka tutkii lähimaaston. Ei haahuilla ja huhuilla lähiötä lävitse, vaan rajataan ja tarkistetaan ydinalue järjestelmällisesti.

”Joskus sai lukea, että vanhus on löytynyt kahden vuorokauden kuluttua 50 metrin päästä ojasta”, Seppälä sanoo.

”Se ei herätä luottamusta etsintää kohtaan.”

Pienten lasten lähietsintä ulotetaan tavallista pidemmälle, reiluun 400 metriin, sillä yli puolet löytyy siltä etäisyydeltä. Jos eksynyt on yhä kateissa, käynnistyy hätäetsintä lisävoimin.

Vaaralliset kohteet rajataan: kaivot, säiliöt, altaat, risteykset. Lähialue seulotaan uudestaan, sitten etsintää laajennetaan kilometriin. Rajausta helpottaa taas naapurimaan tietopankki: 75 prosenttia eksyneistä lapsista on harhaillut kilometrin säteellä.

Koirapoliisipartio kiiruhtaa tutkimattomalle alueelle ensimmäisenä.

”Neitseellisessä maastossa koira saa nopeimmin jäljen etsitystä”, Seppälä sanoo.

Ruotsissa lähes kaikki kadonneet lapset on tavattu 2,1 kilometrin etäisyydeltä. Se on seuraava etappi, kun etsintää vyörytetään eteenpäin.

”Tiedetään, että pieni lapsi on seurannut kissaa yli kilometrin matkan.”

Mielikuvitus kuljettaa lasta. Hän jatkaa kaarnaveneleikkiä purolla yhä kauemmas, lähtee tutkimusretkelle kalliolle, palaa katsomaan rakennustyömaan nostokurkia, seuraa toisia lapsia metsäretkelle.

Ei ole tavatonta, että lapsi piiloutuu taivaalla pörräävältä helikopterilta. Tai säikähtää kuutta raavasta poliisia, jotka huutelevat hänen nimeään.

”Lapsi voi hakeutua piiloon, koska häntä on peloteltu poliisilla”, Seppälä sanoo.

Alussa hätääntyneiltä omaisilta on vaikea saada tarkkaa tietoa katoamisesta. Seppälä pitää heidät lähellään, jotta voi tehdä tarkistuskysymyksiä. Usein läheiset antavat puuttuvan johtolangan.

Osallistumalla etsintöihin omaiset valmistautuvat myös pahimpaan.

”Kun on itse tehnyt kaikkensa, on helpompi hyväksyä tilanne, jos kadonnut löytyy kuolleena tai jää kadoksiin.”

Kiväärinlaukaus kiiri erämaan hiljaisuudessa.

Se oli merkki, että viisivuotiaan Anjan etsinnät olivat päättyneet Muoniossa ja Enontekiöllä. Oli myöhäinen keskiviikkoilta, 5. kesäkuuta 1963.

Anja oli kadonnut 13 päivää aiemmin kotipihastaan Kerässiepin kylässä. Aamu oli ollut viileä. Tyttö oli pukenut leningin, siniset pitkät housut, sinisen villatakin ja päähänsä sinivalkoraitaisen pipon.

Isä löysi polulta pienet kengänjäljet, jotka johtivat metsään, kohti Ounastunturin asumattomia selkosia.

Suuretsintä laajeni päivä päivältä: 30, 100, 400, 700 ja viimein yli tuhat silmäparia, varusmiehiä, viranomaisia ja vapaaehtoisia. Suunnatonta aluetta, yli 400 neliökilometriä, haravoitiin jalkaisin ristiin rastiin. Helikopterit surrasivat aamusta iltaan.

Lämpimät kevätpäivät kannattelivat toivoa. Ja maassa oli syksyn jäljiltä marjoja, joita syödä.

Lääkärien arvion mukaan Anja pystyisi selviytymään taivaan alla kymmenen vuorokautta. Kun hiekka oli valunut tiimalasista, viralliset etsinnät lopetettiin.

Sitten, kaksi päivää myöhemmin, löytyi villavaate. Se oli sininen, Anjan takki.

Suuretsintä polkaistiin uudelleen pystyyn. Pian joenrannan matalasta löydettiin pienen tytön ruumis.

Oikea käsi oli tarrautunut pajuun, piti yhä varresta kiinni.

Ylikonstaapeli Jari Seppälä on vaeltanut Anjan etsintäalueen läpi. Viisivuotias harhaili vajaassa kahdessa viikossa arviolta 80 kilometriä. Paljon pidemmälle kuin kukaan olisi uskonut.

”Anja oli ehkä säikähtänyt jotain, ja siksi edennyt yhä kauemmas”, Seppälä arvelee.

Katoaminen nostatti kansanliikkeen. Ja paljon enemmän. Tapauksen jälkeen perustettiin Vapaaehtoinen pelastuspalvelu Vapepa Suomen Punaisen Ristin sateenvarjon alle.

Vapaaehtoisia etsijöitä on koko maassa 20 000.

”Lapissa oli viime vuonna 128 maastoetsintää. Ilman vapaaehtoisia olisimme heikoilla”, Seppälä sanoo.

Hätäetsinnän alussa poliisi soittaa vapaaehtoisten päivystäjälle. Tämä hälyttää Vapepa-johtajan. Kakkos- ja kolmospäivystäjät soittavat hälytysryhmien vetäjille, jotka edelleen kutsuvat etsijöitä riviin.

Pian paikalle rientää 30–50 keltaliivistä, koulutettua vapaaehtoista.

”Jalat, kädet ja silmät on se etsintäkone, kun hätäetsintä käynnistyy.”

Usein apuun kiirehtii kyläläisiä. Jos kateissa on lapsi, metsää tallaavat äkkiä sadat jalat. Tiet tukkeentuvat autoista, huolto ei pelaa, poliisikoirille on liikaa jälkiä ja helikopterille liikaa ihmismaaleja.

”Aika kuluu organisointiin. On varottava, ettei etsintäkone tukehdu”, Seppälä sanoo.

Suuretsinnöissä etsijät ovat perinteisesti kulkeneet rivissä kahden kolmen metrin välein. Tiivis harava on yhä tarpeen, jos tuiskuttaa tai pikkulapsi on kateissa. Suuret ihmisjoukot voivat kulkea myös reittejä, kammata maastoa tien molemmin puolin.

Mutta haravamenetelmä on hidas. Nyrkkisäännön mukaan ketju etenee 700 metriä tunnissa.

”On vaikea johtaa 30 ihmistä rivissä”, Seppälä sanoo.

”Ei siitä tule mitään, jos vartin kuluttua toinen pää alkaa jäädä jälkeen.”

Toivo, 74, kaivoi kävelysauvat päivittäiselle aamulenkille.

Lokakuussa 2011 syksy oli jo pitkällä Pellon takamailla. Toivo sitoi kesämökillään talvikengät jalkaan, puki tumman takin ja laittoi kirjavan lakin pään suojaksi.

Hän käveli vaivalloisesti. Mutta ei matkakaan ollut pitkä, 300 metriä tutulla tiellä.

Eläkeläismiestä ei kuulunut takaisin.

Iltapäivällä poliisikoirat nuuskivat maastoa, vapaaehtoiset haravoivat ketjussa, Rajavartiolaitoksen kopteri etsi lämpökameralla. Ei havaintoa. Toisena päivänä saapui lisää vapaaehtoisia ja kopteri. Ei tulosta.

Kolmanneksi päiväksi ylikonstaapelit Jari Seppälä ja Jukka-Pekka Uppa oli hälytetty Pelloon. Etsintäalue jaettiin 18 lohkoon kartalla. Sitten viittä etsijää pyydettiin arvioimaan lohkot: mistä Toivo todennäköisimmin löytyisi?

Kolmen hengen partiot alkoivat kävellä lohkoja lävitse. Ensiksi niitä, jotka olivat saaneet arvioissa eniten pisteitä. Kolmen tunnin kuluttua kadonnut löytyi, harhaisena mutta hengissä.

Toivo oli toiseksi ”kuumimmalla” lohkolla.

Pellon metsässä uusi MSO-etsintämenetelmä todisti ensi kerran voimansa. Kadonneen profilointi, etsintälohkojen pisteytys ja kolmen hengen jalkapartiot johtivat nopeaan onnistumiseen.

Partiointi on yli viisi kertaa tuloksekkaampaa kuin haravointi tiiviissä ketjussa.

”Tehokkuus perustuu siihen, että pienet partiot pystyvät kattamaan kerralla laajan alueen”, Seppälä sanoo.

Esimerkki: kun 30 hengen harava seuloo kuudessa tunnissa reilun puolen neliökilometrin alueen, samassa ajassa kymmenen kolmen ihmisen partiota kiertää kahdesti 3,5 neliökilometriä.

Partioetsinnässä lohko kävellään kahteen kertaan. Uudet silmät ja korvat havainnoivat maastoa. Samalla paljastuu helpommin, jos kadonnut on liikkunut etsinnän aikana.

Myös Toivo oli harhaillut eteenpäin, hitaan haravaetsinnän ulottumattomiin.

Partioetsintä keskittyy alueille, joissa kadonnut varmimmin liikkuu. Paikallistuntemus on korvaamaton apu poliisille. Kukin etsijä pisteyttää tutkittavat lohkot itsenäisesti, ilman huutoäänestystä.

”Etsimme hiljaista tietoa”, Seppälä sanoo.

”Sillä joukon kovaäänisimmällä ei ole välttämättä parhaat tiedot kadonneesta.”

Luonnosta lukee paljon merkkejä. Metsästäjä tunnistaa oudot jalanjäljet tai ihmisen säikäyttämän linnun. Poromies tietää mistä kulkea rimpisuon yli tai missä purot kerääntyvät reitiksi.

Myös sarvipäät puhuvat, kun tuntee tokkansa.

”Poromies näkee poroelostaan, onko siellä suunnalla kulkenut hyvältä haiseva etelän mies.”

Toivo hytisi kaksi kylmää yötä, yksin metsässä. Etsintä oli keskeytetty, kun taivas oli pimennyt.

”Nykyisin etsintäkone ei pysähdy, ei edes yöllä”, Seppälä sanoo.

Kylmä ajaa kadonneen jalkeille, pahimmillaan kauemmas etsijöistä. Mutta pimeä yö voi olla hänelle myös pelastus. Tuulivoimaloiden ja mastojen valon näkee, kaukana kumisevan tavarajunan kuulee. Ja etsijän, koiran, kuulo herkistyy hiljaisuudessa.

Yö on myös arvokasta etsintäaikaa – tunnit, joskus minuutit ratkaisevat kadonneen kohtalon.

”Hypotermia vaanii Suomessa myös kesällä”, Seppälä sanoo.

Hypotermia, elimistön jäähtyminen, etenee pikkuhiljaa. Lievässä vaiheessa hytisyttää mutta pää pelaa. Kun elimistön lämpötilaa laskee alle 33 asteen, olo muuttuu sekavaksi ja uneliaaksi. Kadonnut ei välttämättä reagoi ääniin tai kykene suunnistamaan.

Lopulta kylmettynyt hakeutuu vaiston lailla suojaan. Kuoppaan, kivenkoloon, kuusenoksan alle.

Toivo makasi ojanpohjalla pienessä kuopassa.

Hälytykset kadonneista ovat lisääntyneet 6 000:lla, lähes puolella, kymmenessä vuodessa.

Muistisairaiden määrän kasvu näkyy tilastoissa.

Kaksi kolmesta eksyneestä on miehiä, yli puolet katoaa taajamassa, joka kymmenes löytyy kuolleena.

Taustapankin tiedoista piirtyy muistisairaan mielenkartta. Hän palaa reissuillaan menneisyyteen, lapsuuden kotitalolle tai koululle, sukulaisen haudalle tai entiselle työpaikalle.

Toivo oli päätynyt tiheikköön, metsäpalstalle josta hän oli aikoinaan hakenut koivunoksia saunavihtaan.

Väärät olettamukset johtavat etsijöitä harhaan. Vanhus pystyy työntämään rollaattoria kaksi kilometriä, ei kahtasataa metriä, kuten omaiset luulevat. Tai kepin kanssa köpöttelevä ylittää suuren suo-ojan ja päätyy ryteikköön.

”Kadonneet ovat usein ylisuorittajia”, ylikonstaapeli Seppälä sanoo.

Muistisairaat lähtevät monesti ilmoittamatta ja vähissä vaatteissa. He liikkuvat epäjohdonmukaisesti ja päätyvät summamutikassa jonnekin. He eivät vastaa etsijöiden huutoihin.

”Muistisairaita on juostu kiinni”, Seppälä sanoo. ”He eivät välttämättä tajua, että ovat kadoksissa.”

Keskivaikeaa ja vaikeaa muistisairautta sairastaa arviolta jo 200 000 suomalaista vuonna 2050. Mikään etsintämenetelmä, edes MSO, ei ole ratkaisu, jos harhailijat työllistävät poliisia liikaa.

”Ei muistisairaita voi lukita ovien taakse, heilläkin on oikeus inhimilliseen loppuelämään”, Seppälä sanoo.

”Tarvitaan lisää teknistä valvontaa kodin ja laitoksen ulkopuolella.”

Poliisi julkaisi Sepon tuntomerkit: ikä 76 vuotta, vatsakas, harmaat lyhyet hiukset, harmaat viikset. Vaatetus: todennäköisesti musta, vetoketjullinen sateenkestävä pusakka, vihertävät reisitaskuhousut, lippalakki harmaalla lipalla, lenkkikengät tai kumisaappaat.

Seppo oli ajanut Fiat Puntolla Hammastunturin erämaahan heinäkuussa 2008.

Hän vaelsi kultajoilla ja vuokrasi eräkämppiä. Sitten vuotta myöhemmin, heinäkuussa 2009, hän katosi. Helikopteri ja lentokone etsivät ilmasta. Varusmiehet ja rajavartijat haravoivat maastoa kaksi viikkoa.

Maa tuntui nielleen miehen.

Lokakuussa 2011 metsästäjät löysivät rinkan Ivalojoen Kultalasta. Se kuului Sepolle.

Poliisipartiot jatkoivat etsintää ruumiskoiralla. Elokuussa 2015 etsijät havaitsivat rinkan löytöpaikan maastosta ruumiin.

Jängän reunassa oli jäljellä vain luita.

”Mitään aikarajaa kadonneen etsinnässä ei ole”, ylikonstaapeli Jari Seppälä sanoo.

Poliisi arvioi, kuinka kauan eksynyt voi selviytyä luonnossa. Sää, varustus, taidot ja sairaudet vaikuttavat ennusteeseen. Kriittinen raja on tavallisesti 3–4 vuorokautta. Lapissa etsintää jatketaan niin pitkään kuin eksyneellä on pienikin mahdollisuus löytyä hengissä.

”Ja muutama päivä vielä päälle”, Seppälä sanoo.

Sen jälkeen hätäetsintä muuttuu tutkinnalliseksi etsinnäksi, etsintäkoira vaihtuu ruumiskoiraan. Suomessa on löytämättä 285 kadonneeksi ilmoitettua. Osa heistä on joutunut henkirikoksen uhriksi.

Lapin poliisit etsivät taas syksyllä vuosia sitten Inarissa ja Sallassa kadonneita.

”Omaiset voivat aloittaa lopullisen surutyön vasta, kun kadonnut on saatu kotikirkkomaan multiin”, Seppälä sanoo.

MSO-menetelmää käytetään myös vainajien etsinnässä. Poliisi palaa vanhoihin juttuihin, sillä luonto järjestää yllätyksiä. Kevätjäät saattavat nostaa vainajan joentörmälle tai tulva irrottaa ruumiin pohjamudasta.

Aina kadonnut ei ole kuollut, vaan on hypännyt oravanpyörästä.

Seppälä muistaa tapauksen, jossa opettaja oli muuttanut etelästä Sallan perukkaan. Hän väisteli autoja ja asetti baarissa Jaffa-pullon tyhjälle paikalle, jotta kukaan ei istunut viereen.

Lopulta omaiset saivat vihin kadonneesta sukulaisesta ja houkuttelivat miehen palaamaan kotiin.

Katoaminen voi olla myös masentuneen viimeinen hätähuuto.

Kadonneista lähes kolmannes löydetään kuolleena. Profilointi rajaa ensimmäistä etsintäaluetta; masentunut hakeutuu korkeille paikoille, lähelle asutusta.

”Kallioilla ja näköalapaikoilla sielu lepää. Kylän äänet kuuluvat mutta eivät häiritse”, Seppälä sanoo.

Vaikeimpia etsittäviä ovat ne, jotka vain häipyvät jäljettömiin.

”Minusta ette sitten kuule mitään.”

Ne olivat kittiläläisen Anteron, 41, viimeiset sanat toukokuussa 2010.

Hoikan, silmälasipäisen miehen takki löytyi saha-alueelta. Poliisi etsi kadonnutta, tuloksetta. Tutkintaa jatkettiin sahan ympäristössä seuraavina vuosina. Se oli neulan hakua heinäsuovasta, sillä tarkkaa katoamisaluetta ei tiedetty.

Jotain löytyi. Anastettu moottorikelkka ja kasa luita.

Luut paljastuivat hirven luiksi.

Kadonneiden nimet on muutettu Anjaa lukuun ottamatta. Jutun lähteenä on käytetty SPR:n Avun Maailma -lehteä 4/2014.