Työajan pidentäminen on huono ratkaisu akuutteihin ongelmiin, koska se vie väärään suuntaan. Parempi sisäisen devalvaation keino olisi nostaa arvonlisäveroa ja laskea palkkaveroja.

Juha Sipilä näyttää ottaneen tosissaan huolen siitä, että Suomen hintakilpailukyky on suurena syynä seitsemättä vuotta jatkuviin talouden laihoihin vuosiin. Olemme tilanteessa, jossa olisi devalvoitava, mutta yhteisvaluutan oloissa se on mahdotonta. Euro on kyllä devalvoitunut, mutta se ei paljon auta, koska päävientimaamme ovat joko euromaita tai niiden valuutat ovat devalvoituneet euron tahdissa tai nopeamminkin.

Palkkataso pääsi karkaamaan vuosina 2007 ja 2008 selvästi yli sen, mihin työn tuottavuus antoi tukea. Optimistinen selitys tähän on, että silloin oltiin vain tyhmiä. Pessimistinen selitys on, että niin sanottu NAIRU-työttömyyden taso on Suomessa kovin korkea eli että näin tulee käymään jatkossakin, jos työttömyys laskee alle seitsemän prosentin.

Suomalaisen työn hintaa voisi alentaa suhteessa kilpailijamaihin pidättymällä palkankorotuksista, kunnes kilpailijoiden palkat ovat nousseet tarpeeksi. Tässä on se vika, että armahtava inflaatio on pysähtynyt. Aika pitkään pitäisi odotella ja siinä välissä velkataakka kasvaisi turhan paljon.

On siis jotenkin aktiivisesti alennettava suomalaisen työn hintaa ulkomailta katsottuna.

Yleinen palkkojen alentaminen parilla prosentilla olisi paitsi vaikeasti nieltävissä ammattijärjestöissä myös talouden toimintaa ajatellen riskaabelia. Asuntolainat eivät alentuisi, joten kotitalouksien velanhoitomenot suhteessa palkkaan kasvaisivat. Kun kansantalouden kokonaiskysyntä nojaa pitkälti kotimaiseen kulutukseen, seuraisi palkkojen laskusta ainakin aluksi laman syveneminen – ilmeisesti. Deflaatiossa on vaaransa ja mitä muuta palkkojen alentaminen olisi kuin deflaatiota.

Työajan pidentäminen sadalla tunnilla vuodessa eli kuudella prosentilla vastaa tuntipalkan alentamista kuudella prosentilla. Paperilla tämä laskisi työn hintaa ja kun vuosipalkat eivät laskisi, kotimainen kysyntä ei notkahtaisi. Ongelmana on, etteivät samasta syystä yritysten kulut myöskään välttämättä alenisi.

Jos yritys tai esimerkiksi kunnallinen laitos ei lisäisi tuotantoaan, ne voisivat hyötyä pidemmästä työajasta vain vähentämällä työvoimaansa. Koko kansantalouden tasolla tämä tarkoittaisi 130 000 työpaikan vähentämistä. Tähän verrattuna rehellinen palkan alennuskin alkaisi tuntua hyvältä ratkaisulta.

Käytännössä tapahtuisi kolmenlaisia sopeutumisia.

Parhaassa tapauksessa yritys lisää pidentyneen työajan turvin tuotantoaan samalla työvoimalla. Tämä kai on, mitä tavoitellaan.

Osa yrityksistä vähentäisi työvoimaansa. Vaikkapa HSL:n linjoja ajavat bussiyhtiöt tulisivat tekemään näin, koska tuotantoa ei voi lisätä (HSL:n tilaus) eikä bussia voi ajaa hitaammin.

Osa tuottaa yhtä paljon samalla työvoimalla eli koko operaatiosta ei ole mitään hyötyä.

Minä en pidä työajan pidentämistä järkevänä toimena, koska näen, että optimaalinen kehitys menee toiseen suuntaan. Digitalisaation tuoma kolmas teollinen vallankumous tulee nostamaan tuottavuutta valtavasti ja vähentämään työn tarvetta. Kansantaloudessa syntyy aina jotain korvaavaa tekemistä, mutta luulen, että se alkaa olla marginaalihyödyltään yhä vähäisempää. Vapaa aika on arvokkaampaa. (Tämä on jokseenkin ainoa asia, josta olen Juhana Vartiaisen kanssa eri mieltä. Puoluevalinta oli toinen)

On toinenkin sisäisen devalvaation tie. Nostetaan arvonlisäveroa ja lasketaan palkkaveroja, vaikka eläkemaksuja. Tämä edellyttää vähän akrobatiaa rahojen ohjaamisessa eläkkeisiin, mutta näiden ”yksityisten” työeläkeyhtiöiden yksityisyys on muutenkin vähän sitä ja tätä. Arvonlisävero vähennetään viennistä ja lisätään tuontiin. Palkkaverot taas rasittavat vientiä mutta eivät rasita tuontia.

Kotimaisten tuotteiden kotimaisiin hintoihin molempien pitäisi vaikuttaa suunnilleen samalla tavalla. Siis pitäisi, mutta tietysti arvonlisäveron lisääminen hintaan on mutkattomampaa.