Hylätyssä tunnelissa on hyytävän kylmä. Hengitysilma höyryää ja erottuu vaaleina kiehkuroina mustan ja harmaan yksitoikkoisista sävyistä. Kun silmät tottuvat pimeään, kuluneilta ja kosteilta betoniseiniltä alkaa erottua esihistoriallisia graffiteja, joiden värit ovat rapistuneet ja haalistuneet.

Jussi Kivi kartoittaa hylättyjä urbaaneja maisemia. Jussi Mankkinen / Yle

Joku on tehnyt tunnelin lattialle nuotion, josta on jäänyt jäljelle hiiltyneitä oksia ja puujätettä. Ruostuneiden spraymaalipurkkien seassa lojuu hajonneiden metallituolien runkoja sekä puoliksi maatuneita sanomalehtiä. Musta letkunpätkä näyttää hämärässä käärmeeltä, joka saattaisi hetkenä minä hyvänsä nostaa päätään ja sihistä vihaisesti. Tunnelma on sekä kiehtova että kaamea – tämä voisi olla näyttämö kauhuelokuvalle, jossa matelijamainen avaruushirviö ilmestyy nurkan takaa ja sylkee happoa.

Juuri tällaisia paikkoja kuvataiteilija ja valokuvaaja Jussi Kivi etsii ja koluaa.

– Yleensä osaan pukeutua, mutta tällä kerralla olisi voinut varautua vähän paremmin. Nyt on vähän kylmä, Kivi sanoo ja hytisee hieman.

Jussi Kiven kuvausvarusteisiin kuuluvat tukevat saappaat. Hän on myös aikeissa hankkia turvakengät. Jussi Mankkinen / Yle

Vedenalaisen vankilan pauloissa

Jussi Kivi (s. 1959) ryhtyi kiertelemään ja kuvaamaan suomalaisia erämaita 1970-luvun lopulla. Jossain vaiheessa hän huomasi, ettei alkuperäisiä luonnonmetsiä oikeastaan ole enää olemassa.

Samalla Kivi käänsi katseensa katvealueisiin ja urbaaneihin, hylättyihin jättömaihin. Syntyi kiinnostava paradoksi: jos halusi kokea autioita ja tyhjiä paikkoja joissa ei ollut ihmisiä, ei tarvinnutkaan matkata Kainuun korpiin – tällaisia kohteita löytyi kaupunkien lähettyviltä, jopa niiden ydinkeskustoista.

– En koe näitä paikkoja mitenkään rumina, vaikka monet varmaan ajattelevat asiasta aivan eri tavalla. Kauniiden auringonlaskujen kuvaaminen on sitä paitsi niin nynnyä hommaa, Kivi heittää.

Sarja valokuvia vedenalaisesta vankilasta, Rummu, Eesti, 2017 Jussi Kivi

Kiven uusimpia teoksia on esillä HAMin eli Helsingin taidemuseon tuoreessa näyttelyssä. Hän on käynyt kuvaamassa muun muassa Virossa sijaitsevaa neuvostoaikaista Rummun vankilaa, joka on uponnut puoliksi veden alle. Kohteen taltioiminen vaati vapaasukellustaitoja.

– Minulla oli varusteina märkäpuku, räpylät ja snorkkeli. Olin myös lainannut erään kaverini pikkukameraa, jossa oli varsin hidas tallennustoiminto. Ja koska olin aika syvälle, ei sieltä heti viitsinyt nousta ylöskään. Olihan siinä tiettyä hohdokkuutta, kun pidätteli hengitystä mahdollisimman pitkään, mutta valokuvaamisen kannalta se oli aika haastavaa.

Cloaca – maanalainen kuutamo /ajoittamaton Jussi Kivi

Otteita romahtavasta sivilisaatiosta

Unohdetut ja oman onnensa nojaan jätetyt tehdasalueet, luolastot ja tunnelit kertovat myös jotakin oleellista omasta kulttuuristamme – eivätkä välttämättä niin mukavia asioita.

– Minä kuvaan välinpitämättömyyden kulttuuria. Meidän elämäntapammehan tällaisia paikkoja ensin synnyttää, sitten hylkää. Tähän kuuluu myös kontrolloimaton kuluttaminen, josta on muodostunut ikään kuin tarkoitus ja sisältö kokonaiselle elämäntyylille. Tällaisesta jää jälkiä ja itse asiassa me elämme jo nyt valtavien rauniomäärien keskellä, Kivi toteaa.

Jussi Kivi Jussi Mankkinen / Yle

Hyvänä esimerkkinä tästä käy tunneli, jossa nyt olemme.

– Tämän tekemiseen on käytetty valtava määrä fossiilisia polttoaineita ja muuta materiaa, puhumattakaan erilaisista rakentamiseen liittyvistä päästöistä. Ensin tällainen tunneli louhitaan, ja sitten sitä ei enää käytetä mihinkään. Kyse on puhtaasta hälläväliä-asenteesta, Jussi Kivi kiteyttää.

Kiven valokuvissa ihmiset ovat kadonneet jonnekin – tai mahdollisesti kuolleet sukupuuttoon. Ehkä Kiven autiot, jälkiteollisissa maisemissa tapahtuvat kuvat antavat vihjeitä sivilisaation romahduksesta, joka etenee hitaasti, mutta vääjäämättä.

– Historiasta tiedetään, että kun jokin sivilisaatio on saavuttanut hybriksensä ja paisunut liian suureksi, se alkaa romahtaa. Me olemme nyt siinä tilanteessa.

Jussi Kivi: Odottamaton yläilmakehän ilmiö polttonestesäiliöiden raunioilla (22 asteen halo), 2014 Jussi Kivi

Vaikka Jussi Kiven teoksista löytyy selvää yhteiskuntakritiikkiä, suhtautuu hän itse skeptisesti siihen, mihin ja miten taiteella pystyy vaikuttamaan.

– Taiteilijat haluavat usein olla kansankynttilöitä ja minussa on sitä samaa vikaa. Toisaalta taiteilijat myös helposti kuvittelevat, että taiteella on enemmän poliittista vaikutusta, kuin mitä sillä oikeasti on. Loppujen lopuksi sillä, että tekee taidetta, ei ole kovin paljoa merkitystä poliittisiin asioihin.

Jussi Kivi piirtää usein matkoiltaan myös karttoja. Tuomiokirkon huumeluola ja muita maanalaisia tiloja, poikkileikkaus ja projektio, 2015 Jussi Kivi

Pimeiden varjojen romantiikkaa

Matalissa ja kivikkoisissa tunneleissa liikkuminen vaatii paitsi tietynlaista asennetta ja myös turvallisuusseikkojen huomioimista. Maan alla ei ole usein mobiiliverkkoa, ja haastavimmissa paikoissa Kivi liikkuu harvoin yksin.

– Jos joutuu kiipeilemään ja nyrjäyttää nilkkansa, on hyvä että siinä on kaveri mukana, Kivi painottaa.

Kylmyys saa hengityksen höyryämään. Jussi Mankkinen / Yle

Urbaanien legendojen mukaisia alligaattoreita tai sokeita rottia ei toistaiseksi ole tullut vastaan, eikä juuri toisia ihmisiäkään.

– Ihmiset karttavat tämänkaltaisia epäsosiaalisia ympäristöjä, mikä on tavallaan jo sinänsä kiehtovaa. Eivät nämä paikat kuitenkaan oikeasti ole vaarallisia, jos näitä verrataan vaikka siihen, että esimerkiksi Yhdysvalloissa on alueita, joissa ei suositella yksin kävelemistä – etenkään kameran kanssa. Pidän vaarallisempana polkupyöräilyä Helsingin keskustassa kuin seikkailemista tällaisissa tunneleissa.

Yllättävää kyllä, Jussi Kiven mukaan hylätyistä paikoista ja kaikkien karsastamista katvealueista voi löytyä myös romanttisia piirteitä.

– Pimeässä ja hämärissä varjoissa voi nähdä kaikenlaista. Romantiikka voi olla myös sitä, että mielikuvitus lähtee liikkeelle, ja siitä syntyy vastakohta arjelle. Tämä kaikki kuulostaa sankarillisemmalta kuin mitä onkaan. En ole kuitenkaan mikään Indiana Jones, vaan herkkä taiteilijasielu, Jussi Kivi hymyilee.