Operaatio Barbarossan alusta oli kulunut vain reilu viikko, kun Saksan SS-joukkoihin vapaaehtoisiksi lähteneet suomalaiset saapuivat pikkukaupunkiin nykyisen Ukrainan länsiosissa.

Suomalaiset valmistautuivat liittymään myöhemmin samana vuonna osaksi Neuvostoliittoon hyökänneitä Saksan joukkoja. Matkalla kohti itärintamaa he pysähtyivät Zolotšivissa, jonka 20 000 asukkaasta noin puolet oli juutalaisia.

Jorma Laitisen ennen julkaisemattomat päiväkirjat rintamalta julkaistaan kirjana. MINERVA KUSTANNUS

22-vuotias Jorma Laitinen teki kaupungissa hätkähdyttävän havainnon. Hän kirjasi 2. heinäkuuta päiväkirjaansa lyhyesti seuraavaa:

– Paljon juutalaisia tapettu.

Historiantutkimus on sittemmin vahvistanut, että saksalaiset surmasivat Zolotšivissa heinäkuun 1941 alussa muutaman päivän aikana satoja juutalaisia. Se tehtiin osana järjestelmällistä kansanmurhaa, jolla oli lopulta pelkästään juutalaisuhreja viidestä seitsemään miljoonaa.

Sitä kemijärveläinen kunnanlääkärin poika Laitinen ei vielä tuolloin tiennyt. Hänen myöhemmät merkintänsä rintamalta tulivat kuitenkin todistamaan, kuinka totuus valkeni karmivalla tavalla myös suomalaisille vapaaehtoisille.

Laitisen SS-ajan päiväkirjat julkaistaan tällä viikolla ensimmäistä kertaa suurlähettiläs Jari Vilénin ja professori Markku Jokisipilän tuoreessa teoksessa Kiitoskortti Hitleriltä (Minerva Kustannus, 2020).

Yksi 1 400:sta

Suomesta matkusti keväällä 1941 sotilaskoulutukseen Saksaan reilut 1 400 ulkoministeriön valitsemaa, vapaaehtoista miestä. J.W. Rangellin hallitus siunasi lähdön hiljaisesti ja salli miesten jäädä taistelemaan Saksan SS-joukoissa itärintamalle jatkosodan puhjettua samana kesänä.

Suomalaismiehet taistelivat natsi-Saksan SS-joukkojen aseistetun siiven, Waffen-SS:n, Wiking-divisioonassa. Ensisijaisena tarkoituksena näyttäisi olleen saada suomalaisille laadukasta sotilaskoulutusta sekä poliittista tukea Saksalta. Saksan miehittämistä maista tulleet sotilaat värväytyivät sen sijaan joukkoihin osoittaakseen tuen nimenomaan saksalaisten ideologialle ja sotatavoitteille.

Valtioneuvoston kanslian viime vuonna teettämän selvityksen mukaan on hyvin todennäköistä, että myös osa suomalaisista SS-miehistä osallistui juutalaisten, siviilien ja sotavankien surmaamiseen vuosina 1941–1943. Joulukuussa tarkentuneiden tietojen mukaan suomalaiset teloittivat ainakin viisi siviiliä ja kaksi sotavankia nykyään Venäjään kuuluvassa Pohjois-Ossetiassa loppuvuodesta 1942.

Selvitystä oli pyytänyt tasavallan presidentti Sauli Niinistöltä maailman merkittävimmän juutalaisjärjestön, Simon Wiesenthal -keskuksen, johtaja. Lähteinä tutkimuksessa toimivat muun muassa kymmenien suomalaisten vapaaehtoisten päiväkirjat sekä kotimaiset ja ulkomaiset arkistot.

Tutkijoiden arviota seurasi kiivas julkinen keskustelu. SS-miesten perinneyhdistyksen johtaja Pekka Kääriäinen esimerkiksi sanoi, että entisten sotilaiden niskaan ”heitetään varjo” ilman vedenpitäviä todisteita tappamiseen osallistumisesta. Selvitystä toteuttaneen Kansallisarkiston pääjohtaja Jussi Nuorteva kertoi saaneensa aiheen tiimoilta jopa uhkauksia ja ihmetteli, miksei asiaa saisi tutkia kuten muissakin maissa.

Selvityksen mukaan suomalaiset eivät tienneet Saksan tuhoamistavoitteista hyökätessään sen rinnalla Neuvostoliittoon. Valtaosa suomalaisista myös tuomitsi toiminnan eikä jakanut antisemitistisiä tai kansallissosialistisia näkemyksiä.

Jorma Laitisen tarkoista motiiveista lähteä SS-vapaaehtoisten riveihin ei ole tietoa. Se tiedetään, että hän puhui jo etukäteen sujuvaa saksaa, mikä helpotti uusiin joukkoihin sulautumista. Mahdollisesti mukana oli ripaus nuoren miehen sotaromantiikkaa tai seikkailunhaluakin.

Joka tapauksessa Laitisen päätös lähteä vapaaehtoiseksi syntyi vauhdilla Kemijärven vapaapalokunnan juhlissa keväällä 1941. Hänen junansa kohti etelää lähti kotoa Kemijärveltä 18. toukokuuta 1941 kello 7.30.

Suomalaisia SS-miehiä matkalla Saksaan toukokuussa 1941. KANSALLISARKISTO

Leppoisa alkuvaihe

Alkuvaiheessa Laitinen kuvaa päiväkirjoissaan, joiden julkaisun hänen lapsensa ovat sallineet, kuinka suomalaisvapaaehtoiset saavat koulutusta Saksassa. Hän esimerkiksi mainitsee, kuinka miehille jaetaan koulutuspäivän iltana kanttiinista olutta ja snapseja – paitsi eräänä iltana:

– Illalla ei annettu olutta. Pojat olivat tapelleet.

Suomalaismiehet jäävät odottavalle kannalle Saksan hyökkäyksen Neuvostoliittoon alettua kesäkuun 22. päivänä. He osallistuvat koulutukseen nykyisen Puolan alueella, mistä Laitinen kirjoittaa seuraavaa:

– 23.6. Olemme vielä täällä.

– 24.6. Vielä samassa paikassa.

– 25.6. Samassa paikassa.

– 26.6. Samassa paikassa. Kirjoitin kotiin.

Laitisen kesän ja alkusyksyn päiväkirjamerkinnät keskittyvät paikasta toiseen siirtymisiin, säähavaintoihin ja kuvauksiin ruoasta. Silloin tällöin miehet kohtaavat vihollisen pommituksia tai tulitusta lentokoneista, mutta yleistunnelma on leppoisa – mahtuuhan mukaan juopotteluakin, kuten merkinnässä 11. elokuuta:

– Nyt istun täällä perunapellon laidassa. Meitä on nyt 5 suomalaista. On pirtua ja puhutaan jotain paskaa. --- Tuntuu kuin sotaa ei olisikaan. Kaikki on niin rauhallista.

Meitä on nyt 5 suomalaista. On pirtua ja puhutaan jotain paskaa.

Kuvaukset kommelluksista sotaretkellä ovat jopa hirtehishumoristisia.

– Hienonsin riivinraudalla perunoita ja sekoitin perunoihin jauhoja ja paistoin sitten kuin räiskäleitä. Olivat hyviä sokerin kanssa syödä, mutta kun olin paistanut noin puolet niin, koira saatana, söi paistinrasvat ja paistaminen jäi kesken, Laitinen kertoo syyskuun 12. päivän tapahtumista.

Näihin vihkoihin Jorma Laitinen kirjasi havaintonsa ja ajatuksensa rintamalla. MINERVA KUSTANNUS

”Kaikki hävitetään”

Laitisen alkuvaiheen kevyehköistä kirjoituksista huolimatta on Vilénin ja Jokisipilän mukaan todennäköistä, että nuoren miehen varhaiset havainnot sodan kuihduttamista kylistä jäivät voimakkaina hänen mieleensä.

Kiitoskortti Hitleriltä -kirjan kirjoittajien mukaan Laitisen päiväkirjojen perusteella ei ole epäselvyyttä siitä, etteivätkö suomalaiset SS-miehet olisi tienneet saksalaisen aloittamasta kansanmurhasta jo pian keskiseen Eurooppaan saavuttuaan.

Merkinnässään elokuun alussa Laitinen kuvailee vielä tarkemmin saksalaisten käyttäytymistä. Vilén ja Jokisipilä lukevat kuvausta merkkinä saksalaisten suorittaman juutalaisten tappamisen kaavamaisuudesta ja sen saamasta hyväksynnästä sotilasjohdolta.

Laitinen kirjoittaa kuvailunsa passiivissa, joten kirjan kirjoittajien tulkinta on, ettei hän itse osallistunut järkyttäviin tekoihin.

– Kanat tapetaan ja syödään. Samoin lehmät lypsetään ja vasikat tapetaan. Naiset naidaan, jos ei anna niin ammutaan. Juutalaiset tapetaan joko käsikranaatilla tai ampumalla. Ensin teetätään töitä. Pellot tallataan. Taloista, joista asukkaat on pois, viedään kaikki mikä miellyttää, Laitinen kirjaa päiväkirjaansa.

– Yleensä kaikki hävitetään. Millä tulleneekin asukkaat toimeen?

Naiset naidaan, jos ei anna niin ammutaan. Juutalaiset tapetaan joko käsikranaatilla tai ampumalla.

Suomalainen itse reagoi tuhovimmaan hämmästellen, järkyttyneenäkin. Hänen oma suhtautumisensa neuvostoliittolaiseen siviiliväestöön on inhimillistä, mikä käy ilmi esimerkiksi pikkukylässä kirjatusta merkinnästä 21. heinäkuuta:

– Kun kiertelin pihamaata, niin talon kellarista kuului kerran haukuntaa ja sitä komentava ääni. Aukaisin oven ja komensin ulos. Niin tuli kolme naista, eräällä pieni poika käsivarrellaan. Käskin heidän pysyä toistaiseksi kellarissa.

Eräässä kylässä Laitinen jakaa vähästään leipää tuntemattomalle, kovia kokeneelle siviiliperheelle.

Ulkopuolisuutta

Laitinen oli sotaväessä autonkuljettajana, minkä vuoksi hän ajoi SS-joukoissa saksalaisten briteiltä sotasaaliiksi saamaa, Bedford-merkkistä kuorma-autoa. Syksyllä 1941 miehet matkasivat taisteluiden ohessa satojen kilometrien matkan Puolan ja Ukrainan halki silloiseen Uspenskajan kylään lähelle Asovanmeren rantaa.

Vähitellen jatkuva matkanteko ja harmaus alkaa näkyä myös Laitisen päiväkirjoissa. Tuntemattomat kylät vaihtuvat toisiin. Nälkä, kylmyys ja väsymys vaivaavat miehiä. Tupakasta on pulaa.

– On kova jano. Vettä ei ole likimailla. Alkaa hämärtää. Saimme linssisoppaa pari kauhallista, Laitinen kirjoittaa 2. lokakuuta.

Vapaaehtoiset ulkomaalaiset alkavat kokea saksalaisten riveissä myös ulkopuolisuutta: Laitinen kuvailee, kuinka saksalaiset pitävät joukkojen yhdessä teurastaman ja paistaman sian itsellään. Eräässä muonajaossa hän saa voiannoksista pienimmän ja toisessa jää vallan ilman kahvia.

Vilénin ja Jokisipilän mukaan syrjintä on merkki saksalaisten rotuopista, sillä suomalaiset määriteltiin Hitlerin käskyllä arjalaisiksi vasta marraskuussa 1942.

– Sikoja ja varkaita ovat kaikki. Ottavat kaikki mitä näkevät, oli kaverin tai jonkun muun. On hyvä, että tietää mitä nämä oikein ovat, Laitinen vuodattaa saksalaisista päiväkirjaansa helmikuussa 1942.

Sikoja ja varkaita ovat kaikki.

Matkalla kohti itärintamaa Laitisen valopilkkuina ovat muiden suomalaisten kohtaamiset ja kotoa parin kuukauden viiveellä tulleet kirjeet.

Kesällä 1942 SS:n suomalaispataljoona on mukana Saksan suuressa hyökkäyksessä Kaukasukselle. Laitinen määrätään sen sijaan komennukselle Krakovaan noutamaan uusia ajoneuvoja divisioonalleen.

Komennuksen ajalta Laitisen päiväkirjoja ei ole löytynyt tai olemassa. Kaupungissa aloitettiin samaan aikaan ainakin 11 000 juutalaisen kuljetukset Krakovan getosta keskitysleireille. Tiedossa ei siis ole, näkikö Laitinen tyhjennykset ja miten ne mahdollisesti häneen vaikuttivat.

Hän palasi itärintamalle ja liittyi suomalaispataljoonaan Kaukasuksen itäpuolella loppukesästä.

Juutalaisten taloja merkattiin toisen maailmansodan aikana Krakovassa daavidintähdin. Kuviot muistuttavat hirmuteoista joidenkin talojen julkisivuissa edelleen. ALL OVER PRESS

Rasitteeksi

Kesän vaihtuessa syksyyn alkavat Kaukasuksen rintamalla raskaat tappiot myös suomalaisten vapaaehtoisten keskuudessa. Laitisen kohtaloksi koituu kranaattitulitus lokakuun 12. päivänä.

– Yhtäkkiä kävi jyräys ja makaan ja oikeaa jalkaa alkoi polttaa. Oli tullut täysosuma, hän kuvailee päiväkirjalleen.

Vielä samana päivänä Laitinen leikataan divisioonan kenttäsairaalassa Georgijevskissä. Hänen seuraavat päivänsä menevät kivuissa, janoisena ja kylmissään. Laitiselle nousee kuume. Häntä siirretään sairasjunilla ja -autoilla paikasta toiseen.

Kaikkiaan Laitista hoidetaan seitsemässä sotasairaalassa, ja hänelle tehdään kolme leikkausoperaatiota. Kun Laitista ryhdytään vuoden 1943 vaihduttua siirtämään sotainvalidina kohti koti-Suomea, saapuu hänelle muiden haavoittuneiden tavoin kiitoskortti itseltään Adolf Hitleriltä.

Kun Laitista ryhdytään siirtämään kohti koti-Suomea, saapuu hänelle kiitoskortti itseltään Adolf Hitleriltä.

Suomalaisten SS-miesten palvelusitoutumus päättyy huhtikuussa 1943. Saksan tappio sodassa oli alkanut näyttää koko ajan todennäköisemmältä, joten Suomen valtionjohto oli päättänyt kotiuttaa miehet ja sijoittaa heidät Suomen armeijan eri joukkoyksiköihin.

Suomalaismiehiä kuljettanut alus rantautuu kesäkuun ensimmäisen päivän iltapäivänä vuonna 1943 Hankoon. Seuraavina päivinä Hangossa ja Tampereella järjestetään miehille vastaanottojuhlat, joihin presidentti Risto Ryti, marsalkka Mannerheim tai muu valtionjohto eivät enää ulkopoliittisista syistä osallistu.

Wiking-divisioonan suomalaisista SS-miehistä 256 kaatui, 14 katosi ja 686 haavoittui taisteluissa kaukana kotoa. Lisäksi 117 SS-miestä kaatui kotiinpaluun jälkeen jatkosodassa tai Lapin sodassa.

Jorma Laitinen ei palannut enää sotimaan, vaan matkasi sotainvalidina kotiinsa Kemijärvelle kesällä 1943. Hänen, kuten muidenkin suomalaisten SS-miesten, arkea leimasivat luultavasti pitkään ainakin jonkinasteinen syrjintä, painostus ja jääminen vuosiksi ilman valtion tukia.

Laitinen työskenteli sodasta palattuaan VR:n Puutavaratoimistossa ja ryhtyi sitten taksiyrittäjäksi, avioitui ja sai kaksi lasta. Päiväkirjansa ja kunniamerkkinsä hän piti koko loppuelämänsä ajan piilossa. SS-suomalaisista oli tullut Suomelle poliittinen rasite ja SS-taustasta Laitiselle häpeä.

Toisen maailmansodan hurjimpia kauhuja todistanut mies kuoli 24. elokuuta vuonna 1999 Kemijärvellä.

Tällaisen kiitoskortin Laitinen sai palveluksestaan Hitleriltä. Kannessa lukee ”Ein kleiner Dank des Führers an seine Soldaten”, ”Pieni kiitos johtajalta sotilailleen”. MINERVA KUSTANNUS

Surmasivatko suomalaiset?

Nykyään elossa on tiettävästi enää kahdeksan Wiking-divisioonan suomalaista vapaaehtoista, joista kaikki ovat yli 90-vuotiaita.

Keskustelu SS-suomalaisista jatkuu kuitenkin ehkä kiihkeämpänä kuin koskaan. Myös Vilén ja Jokisipilä tekevät kirjassaan johtopäätöksiä siitä, osallistuivatko suomalaiset Saksan surmatöihin sodassa.

– Yksittäisten henkilöiden osalta se on täysin mahdollista. Todennäköisesti he eivät olisi edes voineet kieltäytyä, alhaisten sotilasarvojensa vuoksi, jos tällainen määräys olisi heille annettu, kirjailijat toteavat teoksessa.

Todennäköisesti he eivät olisi edes voineet kieltäytyä.

Kuten todettua, Laitinen tuskin lukeutuu näihin yksittäisiin henkilöihin. Vilén ja Jokisipilä kuitenkin toivovat, että hänenkin tarinansa kautta voitaisiin lähestyä aiempaa neutraalimmin paljon puhuttanutta aihetta.

– Olisi suotavaa, että nyt – lähes 80 vuotta tapahtumien jälkeen – tästä ainutlaatuisesta osasta Suomen lähihistoriaa voitaisiin keskustella kiihkottomasti ja objektiivisesti osana kansakuntamme historiallista viitekehystä.

JORMA LAITINEN syntyi: 20.12.1918

kuoli: 24.8.1999

sotilasarvo: SS-Rottenführer, korpraali

Waffen-SS:ssä: Wiking-divisioonan Tiedusteluosasto 5:n neljännen komppanian kuorma-autonkuljettaja

kunniamerkit: Vapaudenmitali (2. luokka), Rautaristi (2. luokka), Itärintama-mitali, musta haavoittumismerkki, yleinen hyökkäysmerkki, pronssinen autonkuljettajan ansiomerkki

perhe: puoliso ja kaksi lasta

Lähde: Jari Vilén ja Markku Jokisipilä: Kiitoskortti Hitleriltä – SS-mies Jorma Laitisen päiväkirjat 1941–1943 (Minerva Kustannus, 2020)