Ікра варта свічок: історія найбільшої в країні акваферми, де виробляють чорну ікру 19 лютого 2016, 09:00 Вы также можете прочесть этот материал на русском языке

Інвестувавши у рибне господарство на сконі, двоє молодих підприємців за 10 років побудували під Києвом найбільшу в країні акваферму, де виробляють чорну ікру

2000 року до двох молодих підприємців — Сергія Мєшкова та Максима Мостового — з нестандартним проханням звернувся батько останнього, Іван Мостовий. Хотів врятувати радянське ще рибне господарство в районі селища Українка, розташованого у Київській області,— рибгосп стрімко хирів.

У 1980‑ті Мостовий-старший вирощував тут осетрів і добував з них чорну ікру. Він нагадав синові, що тоді ванна в їхній квартирі була завалена цим делікатесом. Батько хотів підняти рибгосп, а потім, якщо справа виявиться вигідною, віддати його молодим партнерам.

Мєшков і Мостовий-молодший створили компанію Осетер і за десятиліття роботи перетворили радянський артефакт на найбільшого великого національного виробника чорної ікри. Особливо вдалими виявилися останні три роки, коли "удій" виріс у десять разів.

Зараз уся російська ікра — це контрабанда

Олена Столярова,

власник ресторанів Цимес,

М'ясо і риба, Рибний базар

І це не межа. Внутрішній ринок чорної ікри величезний, а зовнішній — безмежний. Особливо після того, як міжнародні природоохоронні організації на початку 2000‑х обмежили вилов осетрових у дикій природі та фактично наклали заборону на торгівлю їх ікрою, добутою в природному середовищі. Інтерес же гурманів до звичного делікатесу зростає.

“В Америці та Європі дуже популярний формат закладів, де вам пропонують лише два продукти — шампанське, ікру,— каже Олена Столярова, господиня київського ресторану Рибний базар.— В Україні це поки що не дуже поширене, але хто знає, що буде завтра".

Столярова не знає, що буде завтра, але добре пам'ятає, що було вчора. 95% ринку чорної ікри припадало на контрабанду, решту 5% ділили більш або менш чесні імпортні постачальники. Такі пропорції робили неможливим який‑небудь розвиток аквафермерства в Україні.

Зараз же ресторатор зазначає, що сірі дилери чорної ікри здають свої позиції. “Першою чергою через те, що не можуть конкурувати в якості продукту, а також в ціні,— пояснює вона.— Завдяки розвитку ікряного господарства в Україні з'явився продукт стабільної якості у великих обсягах".

Велика ікра

На питання НВ, коли почали займатися ікряним бізнесом, Мєшков віджартовується: "У лихі".

Лихі Мєшкова і Мостового припали на початок 2000‑х. Тоді 25‑річні компаньйони вже активно провадили бізнес. Коло своїх тодішніх ділових інтересів після короткої заминки характеризують так: "Сфера нерухомості".

Сьогодні компаньйони, як і раніше, цікавляться не тільки ікрою: торгують річковим піском, будматеріалами, здають площі в оренду.

Первісна інвестиція в рибгосп — $30 тис.— пішла на купівлю кормів і риби, спочатку переважно стерляді, потім — осетра. На те, щоб виростити їх до дітородного віку, пішло шість років.

Увесь цей час Мєшков навчався. За освітою він — інженер-землевпорядник і до іхтіології жодного відношення не мав. "Він не вилазив з‑за комп'ютера,— розповідає Мостовий про "університети" друга.— Став опановувати нову для себе науку за статтями з інтернету".

ЗА СКЛОМ: З вікна кабінету Максима Мостового, співзасновника компанії Осетер, зручно спостерігати за садками, в яких він зі своїм партнером розводить 30 тис. т осетрових

Сам Мостовий рибну справу теж знав поверхнево, хоча його батько керував рибгоспом в Українці, а потім і закритим акціонерним товариством, створеним на його базі. На початку 1990-х Мостовий-молодший возив до Києва на продаж рибу, вирощену батьком.

У 2006‑му цих навичок для успіху було мало. На ринку чорної ікри панували великі імпортери з Франції, Італії, Німеччини, Прибалтики. Крім грошей і рук знадобилися мізки і досвід. І тоді Мостовий-старший звернувся за допомогою до свого давнього приятеля — ректора Національного аграрного університету: попросив надсилати на практику талановитих студентів.

Марина Плошко саме тоді навчалася в аспірантурі та потрапила в групу, що вивчає осетрових з метою їх подальшого вирощування і виробництва чорної ікри. "Довелося багато їздити в Росію і Польщу, щоб вчитися на тамтешніх господарствах",— згадує вона. У результаті Плошко потрапила в Українку і стала в господарстві Мостового і Мєшкова одним із провідних співробітників.

Тут постійно працюють лише 10 осіб, які обслуговують до 40 тис. рибин — 30 т. 2013 року компанія видала на ринок 50 кг ікри, за два роки потому — вже 400 кг, ставши найбільшим національним гравцем. А 2016‑го тут планують виставити на продаж 500 кг. Це вдвічі більше, ніж випускають на двох основні конкуренти — компанії Бестер і Біосила.

За умови середньої вартості чорної ікри в $1 за 1 г, 500 кг означають $0,5 млн річного обороту. Плюс прибуток від продажу самої риби. Цифри солідні, але оборотність первинного капіталу в цьому бізнесі повільна — років 10.

Першу ікру стерлядь дає на шостий-сьомий рік життя, а осетрові — на восьмий-десятий. За раз стерлядь виробляє 250 г ікри, а осетер — до 1,5 кг. Дорослі особини метають ікру раз на два роки. І з цього моменту бізнес починає посміхатися.

ІМПОРТНИЙ ВАРІАНТ: Німецькі виробники диктують моду на ринку Європи і в 2015 році стали головними легальними експортерами чорної ікри в Україну

Найбільша стаття витрат у цій справі — корми. В Україні вони на 100 % імпортні. Та дещиця, що виробляється в Дніпропетровську, каже Плошко, за якістю не влаштовує серйозних виробників. Доводиться витрачати валюту: приблизно $40 тис. на рік на прокорм 40 тис. осетрів. Ще приблизно стільки ж іде на інші витрати. В сумі партнери вже інвестували в проект до $1 млн.

Пік рентабельності галузі відбувся минулого року, коли українські виробники чорної ікри продемонстрували рекордний за всю історію незалежності "врожай".

Тетяна Яковлєва, начальник відділу аквакультури, селекції та наукового забезпечення Департаменту охорони, використання водних біоресурсів та регулювання рибальства України, стверджує: три великих національних виробники — Осетер, Біосила і Бестер — спільними зусиллями вже наблизилися до позначки 800 кг чорної ікри. А наступного року вони здатні вийти на 1 т.

Столярова запевняє НВ, що з вересня минулого року її ресторан перейшов на ікру українського виробництва. “Раніше використовувала російську,— каже власниця столичного ресторану Рибний базар.— Зараз уся російська ікра — це контрабанда".

Метати по‑чорному

Легальний імпорт чорної ікри в Україну, за даними Держрибагентства, 2015 року ледь перевалив за 79 кг. Але реальний потік, за оцінками представників галузі, перевищує цей показник у сотні разів.

Ситуація ускладнилася у 2009‑му, коли всіх осетрових включили до Червоної книги: їх вилов у промислових обсягах заборонений. Чи не останніми до світової спільноти у цій справі приєдналися прикаспійські країни — Росія, Азербайджан, Казахстан, Туркменістан, Іран.

Якщо ви зайдете на Бесарабський ринок,

80% тіток на вас накинуться: хочете ікри?

Дмитро Борисов,

власник мережі ресторанів

Сім'ї Дмитра Борисова



Раніше до 95% ікри надходило на український ринок від контрабандистів, які, своєю чергою, везли її з Керчі й Астрахані, розповідає Столярова. "Ікра ця видобувалася з дикої риби в період її нересту",— пояснює вона.

Дмитро Борисов, власник мережі ресторанів власного імені, п'ять років тому продавав чорну ікру. І навіть мав частку в латвійській компанії Mottra — найбільшому світовому виробнику цього делікатесу фермерським чином. Він добре пам'ятає, як це було, і уявляє, як воно є зараз.

За підрахунками Борисова, обсяг чорного ринку в Україні на початку 2000‑х досягав 72 т на рік. Ресторатор припускає, що в наші дні ситуація не надто змінилася.

“Якщо ви зайдете на Бесарабський ринок, то 80% тіток на вас накинуться: хочете ікри? — розповідає він.— Звалять вам п'ять бляшанок по 2-3 кг і навіть дадуть спробувати цю жахливу барбітуратну ікру".

Тільки на одному цьому київському ринку, на думку Борисова, щомісяця продається до 1 т делікатесу. "Чорний ринок ікри досі залишається чорним",— резюмує він.

Який реальний обсяг браконьєрської та контрабандної ікри на продуктових полицях України, не знають навіть експерти.

Улітку 2015‑го ОБСЄ спільно зі Всесвітнім фондом дикої природи (WWF) оголосили набір волонтерів, щоб ті пройшли торговими мережами України, ринками та сфотографували баночки чорної ікри. "Для нас було важливо зрозуміти, наскільки проблема є поширеною",— каже Наталія Гозак, представник WWF Україна.

Легальний продукт від нелегального відрізняли за упаковкою. Кожна банка має бути сертифікована міжнародною природоохоронною організацією CITES, що входить до складу ООН. Тільки цей знак дає дозвіл на білий експорт продукції та гарантує її якість із безпекою.

ВИНУВАТЕЦЬ ТОРЖЕСТВА: Артур, офіціант ресторану РибаLOVE, що входить до мережі закладів Дмитра Борисова, демонструє подачу страви з чорною ікрою. Вартість набору — 1,3 тис. грн

Тепер у WWF знають — проблема поширена. Але точних цифр все одно не мають.

Ярема Ковалів, голова Держагентства рибного господарства України, визнає: нелегальні вилов осетрових і видобуток чорної ікри за диких умов — все ще великий головний біль відомства. “Поки у нас не до кінця цю ситуацію відпрацьовує рибохорона,— стенає плечима молодий чиновник.— Це важко проконтролювати".

Як результат, стверджує Мєшков, він досить часто зустрічає браконьєрську ікру в торгових точках і на базарах. Бізнесмен попереджає: такий делікатес небезпечний для здоров'я. “Ми періодично закуповуємо цю ікру і віддаємо її на аналіз до лабораторії,— розповідає він.— Там знаходимо і золотистий стафілокок, і палички, і бацили".

Браконьєри і контрабанда вбивають перспективну галузь, але Мєшков і Мостовий не здаються. Вони одностайно запевняють, що попит на офіційний продукт все ще значно перевищує легальну пропозицію.

Про це знає і Борисов. "Всі рибні ресторани і фуд-бари [сім'ї Борисова], де в меню є ікряний бар, продають приблизно 1 т на рік",— каже ресторатор. Це вдвічі перевищує виробничі потужності компаньйонів з Українки.

Мєшков і Мостовий запевняють, що незабаром зможуть задовольнити потреби Борисова. Їхня компанія вже найближчим часом вийде на обсяг виробництва до 3 т на рік.

Перспективи ікряного бізнесу привабливі. І тому навколо нього останніми роками розростається окрема індустрія з вирощування осетрових, з'являються рибні ферми. "Ми сподіваємося, що цей ринок буде затребуваний",— каже Володимир Осипчук, директор новоствореного Одеського осетрового комплексу.

Матеріал опублікований у НВ №5 від 12 лютого 2016 року