Viime aikoina on kovasti kohistu yksityisyydensuojasta, kun

paljastui, että Yhdysvaltojen kansallinen turvallisuusvirasto NSA sai

määräaikaisen luvan valvoa erään teleoperaattorin puhelutietoja. Samaan aikaan

tuli tieto, että sama virasto on valvonut yhdeksän suuren internetyhtiön

palvelimia. Itse olen työssäni havainnut ihmisten yhä enenevissä määrin

ihmettelevän, miten on mahdollista, että joku ihminen pystyy muun muassa

feikkiprofiileja tekemällä häiriköimään toista ihmistä. Tämä kaikki on kiinni

meidän yhteiskuntamme valinnoista. Mitä enemmän sallimme ihmisille vapauksia

sitä varmemmin joku niitä käyttää hyväkseen. Toisaalta, jos kiristämme lakeja,

merkitsee se väistämättä suurempaa viranomaisvalvontaa.

Kun noin viikko sitten paljastui, että Yhdysvalloissa

viranomaiset valvovat tietoliikennettä enemmän kuin moni luuli, nousi siitä

myös Suomessa iso kohu. Tästä on paljon keskusteltu, ja eri medioissa on

väännetty peistä. Valvonnalla on ollut pyrkimys maksimoida kansakunnan

turvallisuutta, mutta samaan aikaan ihmisoikeuksien penääjät ovat kokeneet

tämän ihmisoikeusloukkauksena. Minulle valvonta ei ollut suuri yllätys, mutta

mielestäni olisi syytä jättää sen ihmettely ja siirtyä keskustelemaan valinnoista.

Meidän yhteiskuntamme olisi valittava, kumpi meille on

tärkeämpää – yksilön tietosuoja vai yhteisön, ja sitä kautta myös yksilöiden

turvallisuus. Ihmiset kokevat, että heidän yksityisasiansa eivät kuulu kenellekään,

ja ovat tietyllä tavalla oikeassa, mutta toisaalta vaakakupissa painavat

turvallisuustekijät. Valtion turvallisuustahoja tuskin kiinnostaa, kenelle joku

yksittäinen ihminen soittaa tai lähettää sähköpostia, ja mikä sen sisältö on,

ellei se sitten sisällä jotain sellaista, joka todella uhkaa valtion

turvallisuutta. Jos taas ajatellaan toista vaihtoehtoa, eli olematonta

valvontaa, tarkoittaisi se, että terroristien toimet helpottuisivat

merkittävästi. Pitäisikin valita siis kahdesta huonosta se vähemmän huono

vaihtoehto.

Meillä Suomessa ei terroritekoja ole sillä tavalla ollut

kuin Amerikassa tai muissa isommissa valtioissa, mutta jos ajattelemme omia

ongelmiamme, otan esimerkin omasta työstäni. Ihmisiä pystyy nykyään vainoamaan

netissä melko helposti jäämättä kiinni, jos yhtään osaa käyttää tietokonetta.

Esimerkkitapauksessani Suomessa asuvan henkilön ulkomaalainen sukulainen luo

jatkuvasti tämän Suomessa asuvan henkilön nimellä feikkiprofiileja eri

palveluihin. Sitä mukaa, kun niitä saadaan poistettua, ilmestyy uusia.

Feikkiprofiilin luonti ei vielä ole rikos, mutta kyllähän se ihmistä häiritsee,

jos koko ajan löytää omalla nimellä ja omilla kuvilla varustettuja profiileja

eri palveluista.

Onko oikein, että tavalliset ihmiset joutuvat kärsimään

vain, jotta häiriköiden oikeudet ovat maksimaaliset? Miksi osa ihmisistä haluaa

välttämättä, että pienen ryhmän oikeudet ovat maksimaaliset? Kuitenkin on niin,

että vaikka valtiot saisivat reilusti lisäinformaatiota tietoliikenteen

valvonnan kautta, ei sillä olisi tavalliselle veronmaksajalle mitään

merkitystä. Miten tämä tavallinen kansa on saatu tuohtumaan marginaaleja

koskevasta asiasta, ja vieläpä sitä marginaalia koskevasta, joka

todennäköisimmin vain aiheuttaa haittaa tavalliselle kansalle?

Yhtä paljon olen ihmetellyt sitä, että luulevatko nämä äänekkäimmät valvonnan

vastustajat, että heidän henkilökohtaiset asiansa ovat niin mielenkiintoisia,

että kaikki ovat niistä kiinnostuneita.

Itse

en koe, että valvonnan lisääminen olisi pois ihmisoikeuksista – päinvastoin.

Sehän nimenomaan lisäisi tavallisen ihmisen oikeuksia ja suojaa aivan

todelliselta uhalta. Verkkovalvonnan tarkoitus on saada rikollisia kiinni, enkä

näe järkeä siinä, että yhteiskunta tarkoituksella edistää rikollisten

mahdollisuuksia onnistua aikeissaan, ja samalla heikentää kunniallisten

veronmaksajien oikeusturvaa. Olen toki tietoinen siitä, että yksityisyys tässä

vähenisi, mutta kuten jo aiemmin totesin, olisi valittava kahdesta huonosta

vaihtoehdosta se vähemmän huono, eikä minun valintani olisi vaikea.