Hoitokokoukset. Mikä mukava ja hempeä sana.

Lempeys ja lämpö olivat kuitenkin kaukana lestadiolaisliikkeessä 1970-luvulla vallalla olleesta kokoustamisesta. Seurakuntalaiset kutsuttiin tai määrättiin saapumaan paikalle tilaisuuksiin, joissa syynättiin syntejä julkisesti. Parannusta ja anteeksiantoa piti anella maallikkosaarnaajilta. Jos katumuksen merkkejä ei näkynyt, seurasi pahimmillaan erottaminen yhteisöstä.

Hoitokokousten jättämät haavat näkyvät yhä lestadiolaisliikkeen piirissä. Juuri se sai oululaisen kirjailijan Pauliina Rauhalan tarttumaan aiheeseen uusimmassa romaanissaan Synninkantajat.

– Se on yhä hyvin herkkä ja vaiettu asia. Hoitokokousten varjo näkyy edelleen. Se on käsittämätön asia omassa lähihistoriassa.

Vuonna 1977 syntyneellä Rauhalalla ei ole omia muistikuvia hoitokokouksista, mutta sukulaisilta ja tutuilta kuullut tarinat eivät jättäneet rauhaan ja hänen oli kirjoitettava aiheesta, vaikka se ei ollut helppoa.

Eniten Rauhalaa huoletti leimautuminen lestadiolaiskirjailijaksi, sillä hänen esikoisromaaninsa Taivaslaulu kertoi ehkäisykiellon seurauksista. Kirja oli menestys ja se herätti paljon keskustelua lestadiolaisperheiden äitien asemasta ja jaksamisesta.

Lestadiolaispiireissä romaani herätti sekä närää että kiitosta. Toisten mielestä asiaa ei olisi saanut nostaa esiin, toiset olivat mielissään syntyneestä keskustelusta.

Pauliina Rauhala on jättäytynyt opettajan työstä kokopäivätoimiseksi kirjailijaksi. Synninkantajat on hänen toinen romaaninsa. Kalevi Rytkölä / Yle

Liikkeen sisältä tuleva palaute ei hetkauta Rauhalaa, sillä hän ei enää osallistu lestadiolaisliikkeen toimintaan eikä usko sen oppiin. Taustastaan ei kuitenkaan pääse eroon.

– Se on taakka, mutta myös mahdollisuus. Jos joutuu pohtimaan omaa asemaansa yhteisössä, asioita tarkastelee usein ulkopuolisena. Se avaa mahdollisuuden nähdä asioita toisenlaisesta vinkkelistä.

Syntiä oli ostaa väärää kahvia väärästä kaupasta

Hoitokokouksiin Rauhala perehtyi keskustelemalla ihmisten kanssa. Osa oli ollut tuohon aikaan aikuisia, osa vasta lapsia. Tarinoista paljastui, miten yksin ihmiset olivat. Kukaan ei auttanut yhteisössä, eikä sen ulkopuolella. Julkinen nöyryytys täytyi kestää yksin.

– Vaikeinta oli niillä, jotka joutuivat yhteisön ulkopuolelle omasta tahdostaan riippumatta. Siitä oli vaikea selvitä eteenpäin.

1970-luvun hoitokokousten pöytäkirjat on pidetty piilossa tai ne on tuhottu. Rauhala muistaa kuitenkin lapsena lukeneensa salaa 1960-luvulla pidettyjen kokousten asiakirjoja. Niitä löytyi useiden talojen kirjahyllyistä, sillä pöytäkirjoja jaettiin valituille seurakuntalaisille.

Pöytäkirjoista ilmeni, mikä kaikki oli syntiä. Kunnon lestadiolainen ei muun muassa saanut laulaa kirkkokuorossa, äänestää SMP:tä, ostaa Saludo-kahvia Elannon kaupasta, kuunnella epäuskoisen papin saarnoja tai katsella koulutelevisiota. Syntilista oli loputon.

– Yhteiskunnassa tapahtui tuolloin paljon muutoksia, jotka koettiin uhkaavina. Seurakunta haluttiin pitää puhtaana näistä houkutuksista.

Pauliina Rauhala aikoo jättää lestadiolaisuuden käsittelyn tähän. Seuraava kirja on lastenromaani. Kalevi Rytkölä / Yle

1970-luvulla uhkana koettiin muun muassa poliittinen liikehdintä, keskioluen ja ehkäisyn vapautuminen. Lestadiolaisliikkeessä taustalla vaikutti myös edellisellä vuosikymmenellä tapahtunut valtataistelu, jonka seurauksena suuri osa papeista erkani liikkeestä ja maallikkosaarnaajat pääsivät valta-asemaan.

Rauhalan mukaan oppien äärimmäisen tiukka tulkinta johtui teologisen tietämyksen puutteesta. Maallikoilta puuttui laajempi uskonnollinen oppineisuus ja siksi Raamatun tekstejä ryhdyttiin lukemaan tulkiten ja kärjistäen.

– Tuohon aikaan korostettiin oikein tekemistä ja kuuliaisuutta seurakunnalle. Totuuden omistamisen himo kasvoi suureksi. Henkilökohtaisen jumalasuhteen pohdintaan ei juuri kannustettu.

Saarnaajat uskoivat tekevänsä hyvää

Hoitokokouksissa olivat läsnä myös lapset. Keskusteltuaan kokouksiin osallistuneiden ihmisten kanssa Rauhala halusi romaanissaan kuvata myös lapsen kokemusta.

– Lapsi ottaa totena sen mitä sanotaan ja haluaa vilpittömästi uskoa hyvään.

Pauliina Rauhala on asuu nykyään syynyinseuduillaan Oulussa. Perheellä on kolme lasta. Kalevi Rytkölä / Yle

Rauhala ei kuitenkaan halunnut maalata lestadiolaisten maailmaa mustavalkoiseksi hyvän ja pahan taisteluksi. Romaanissa saa äänen myös maallikkosaarnaaja, joka kärsii valta-asemastaan ja tasapainoilee lähimmäisenrakkauden ja ihmisten tuomitsemisen välillä.

– Olen kuunnellut saarnoja koko lapsuuteni. Tunnen saarnamiehiä ja useimmat heistä ovat sympaattisia. Hoitokokousten aikakaudella monet varmasti uskoivat tekevänsä vilpittömästi hyvää, vaikka seuraukset olivatkin kohtalokkaita. Se oli vallan ja rakkauden kudelmaa.

"Kuinka ahtaiksi totuuden rajat voivat käydä?"

Romaaniaan varten Rauhala tutki perinpohjaisesti lestadiolaisliikkeen vaiettua historiaa. Eniten häntä kuitenkin kiinnosti ajatus siitä, mitä hoitokokoukset kertovat laajemmin ihmisen psyykestä ja ryhmäkäyttäytymisestä. Kirjassa nostetaan esiin muitakin ahdaskatseisia ryhmittymiä kuten Yhdysvaltojen amissit ja kaduilla partioivat Odinin soturit.

– Kiinnostavin kysymys on se, kuinka ahtaiksi totuuden rajat voivat käydä? Kuinka pieneksi usko johonkin asiaan voi käpertyä?

Kirkas aurinko ja lumihanki saivat Pauliina Rauhalan silmät vuotamaan kuvauksissa. Luonnossa liikkuminen on aina ollut Rauhalalle tärkeä harrastus. Kalevi Rytkölä / Yle

Rauhala kuitenkin myöntää, että ehkä hoitokokouksille ja oppien tiukalle tulkinnalle oli tilausta, koska niitä ei laajemmin vastustettu. Romaanissa kuvatut laajamittaiset hoitokokoukset ovat mennyttä aikaa. Liikkeen sisällä on Rauhalan mukaan yhä alttiutta yksilön sieluntilan arviointiin.

– Vanhoillinen usko elää yhä vahvana. Virallinen linja on se, ettei mikään ole muuttunut. Mielestäni lestadiolaisuus on kuitenkin nykyään hyvin monimuotoista. Käsitykseni mukaan nykyään sallitaan joustavia, henkilökohtaisia uskonratkaisuja. Maailma muuttuu ja lestadiolaiset elävät monenlaisissa elämänpiireissä.

"Vähälapsisilla perheillä elämä on mukavampaa"

Omaa uskoaan Rauhala myöntää pohtineensa pienestä pitäen. Hän muistaa lapsena tarkkailleensa erilaisia perheitä ja päätyneensä lopputulokseen, että vähälapsisilla perheillä elämä on mukavampaa.

– Kyseenalaistaminen lähti hyvin alkeelliselta tasolta, nauraa Rauhala.

Lapsuuden koti ei ollut tiukka konkreettisissa uskonasioissa. Rauhala sai hakea kirjastosta kirjoja, eikä hänen lukemisiaan vahdittu. Isä toimi pappina ja äiti opettajana, joten perhe oli tekemisissä monenlaisten ihmisten kanssa. Vaikka televisiota ei ollut, eikä rockia saanut kuunnella, Rauhala ei tunne jääneensä nuoruudessaan mistään paitsi.

– Askeettinen elämäntapa sopii minulle hyvin. Vaikka nykyään olisi mahdollisuus valita, harrastan silti yhä samoja asioita: luonnossa liikkumista, lukemista ja klassisen musiikin kuuntelua. Televisiota en vieläkään oikein osaa katsella.

Uusi romaani toi Pauliina Rauhalan päiväksi Helsinkiin antamaan haastatteluja. Hän tottui julkisuuteen jo ensimmäisen romaaninsa myötä, sillä Taivaslaulu herätti paljon keskustelua. Kalevi Rytkölä / Yle

Kulttuuri ei ollut ongelma, vaan uskon oppi. Rauhalaa häiritsi ennen kaikkea erehtymättömyysoppi ja naisen asema.

Kilttinä ja hiljaisena tyttönä hän ei puhunut mieltä vaivaavista asioista kotona. Vasta lähellä aikuisikää hän löysi muutamia ystäviä, joiden kanssa saattoi jakaa uskonpohdintojaan.

Mitään repäisevää irtiottoa uskoon ei kuitenkaan koskaan tapahtunut. Kaikki on edennyt pikkuhiljaa.

– Siinä on ollut monta askelta matkan varrella. Olen hirveän hidas sekä kiintymisessä että luopumisessa. Mitään yksittäistä käännekohtaa ei ollut.

Eniten kipua aiheutti lestadiolaisten jako uskoviin ja ei-uskoviin. Tuo kuuluu joukkoon, tuo ei.

– Tunsin paljon erilaisia ihmisiä ja näin, että ihmiset ovat aivan samalla tavalla hyviä ja vilpittömiä. Jaottelu tuntui raskaalta.

"Peittelin taustaani"

Opiskeluaikoina ja työssään opettajana Rauhala peitteli taustaansa. Hän ei halunnut kertoa tulevansa lestadiolaisesta perheestä. Se olisi herättänyt liikaa ihmetystä ainakin Espoossa, missä Rauhala oli opettajana muutaman vuoden.

Viisi vuotta sitten julkaistun Taivaslaulun jälkeen hän on puhunut uskostaan. Vaikka yhteys lestadiolaisliikkeeseen on hiipunut, Rauhala myöntää, että uskonyhteisöllä on myös paljon hyviä puolia. Mukana on lämmintä yhteisöllisyyttä ja aitoa huolehtimista.

– Ymmärrän hyvin, että ihmiset kaipaavat selkeää kehikkoa ympärilleen. Siinä elämä tuntuu yksinkertaisemmalta, sillä onhan tämä nykymaailma aika kaoottinen.

Rauhalan oma suhde uskonkysymyksiin on yhä prosessissa.

– Asia on avoin ja kesken. Olen kuitenkin rauhallisin mielin, sillä puolestani se voi pysyä avoimena, vaikka elämän loppuun saakka.