Kaava oli tuttu: Itsemurhapommittaja räjäyttää itsensä harhauttaakseen poliisia. Toinen iskee lentokentän turvatarkastuksessa, ja kolmas tunkeutuu kaaoksessa kylvämään kuolemaa lähtöhalliin.

Kun isku Istanbulin Atatürk-lentokentälle oli ohi, 42 sivullista oli kuollut, kenttä oli suljettu ja Turkin kovia kokenut turismi oli saanut uuden kolauksen.

Vaikka mikään ryhmä ei kiirehtinyt ottamaan tuhosta kunniaa, todennäköisinä syyllisinä pidettiin Isis-liikkeen fanaatikkoja. Iskun toteutus toi elävästi mieleen hyökkäykset Pariisissa marraskuussa ja Brysselissä maaliskuussa.

Kolme päivää myöhemmin kuusi nuorta miestä tunkeutui Bangladeshin pääkaupungissa Dhakassa ulkomaalaisten suosimaan ravintolaan ja tappoi 20 ihmistä. Seuraavana päivänä yli 200 paastojuhlan loppumista juhlinutta irakilaista sai surmansa autopommiräjähdyksessä Bagdadissa. Isis ilmoittautui molempien iskujen tekijäksi.

Hyökkäyksillä oli monia motiiveja: Turkkia rangaistiin tiukennetusta rajavalvonnasta, Irakille kostettiin Fallujan kaupungin menetys ja Bangladeshin joukkomurha oli luultavasti tarkoitettu osoitukseksi Isisin globaalista voimasta.

Kaikki iskut olivat oireita muodonmuutoksesta: laajoja alueita Syyriassa ja Irakissa hallinneesta ”kalifaatista” on sotatappioiden jälkeen tulossa löyhä terroriorganisaatio, josta riittää maailmalle harmia vuosiksi eteenpäin.

Isis näytti kaksi vuotta sitten voittamattomalta. Pitkään maan alla kitunut ”Irakin islamilainen valtio” hallitsi yhtäkkiä valtavaa siivua Syyriasta ja ajoi Irakin armeijan pakosalle. Salamasota huipentui Mosulin miljoonakaupungin kukistumiseen kesäkuussa 2014.

Kun mustapukuisten miesten kolonnat lähestyivät Irakin kurdialueita, Yhdysvaltojen johtama liittouma käynnisti ilmapommitukset. Siitä alkoi Isisin hidas mutta vääjäämätön alamäki.

Nyt kalifaatin pinta-alasta on jäljellä enää muutama kapea riekale. Tikrit, Baiji, Ramadi ja Falluja on menetetty. Syyriassa Yhdysvaltojen tukemat kurdit uhkaavat Isisin ”pääkaupunkia” Raqqaa ja Venäjän tukema Syyrian armeija Deir Ezzoria.

Isisin hallitsemilla alueilla kytee kansalaisten kapina. Ulkomaisten taistelijoiden virta on tyrehtynyt. Irakilaiset Isis-soturit hylkäävät aseensa ja sulautuvat takaisin siviiliväestöön.

Samaan aikaan Turkki tukkii Syyrian vastaista rajaansa Isisin läpikulkuliikenteeltä, pidättää järjestön jäseniksi epäiltyjä ja sallii Yhdysvaltojen käyttää Incirlikin tukikohtaa pommituslentoihin. Isisin näkökulmasta juuri se on Turkin suurin petos.

Isisin juuret ovat Irakin sunnivähemmistön kapinassa, jonka Yhdysvaltojen hyökkäys vuonna 2003 laukaisi.

Kalifaatin joutuessa ahtaalle kukistuvatkin ensimmäiseksi sen ”siirtomaat”. Syyrialaisilla ja libyalaisilla on kuolemanpelon lisäksi vähän syitä tukea ulkomaista tappajajoukkoa.

Kokonaan toinen kysymys on, mitä tekevät kuivan Länsi-Irakin sunnit. He ovat tukeneet oman hallituksensa vastaisia kapinaliikkeitä siitä asti, kun valta siirtyi Saddam Husseinin hallinnon kaaduttua enemmistönä oleville šiioille 13 vuotta sitten.

Sunnit kokevat joutuneensa uudessa Irakissa syrjityiksi ja vainotuiksi. Toisaalta he eivät ole itse kyenneet päästämään irti menneisyydestä. Merkittävä osa Isisin sotastrategeista on Saddamin entisiä upseereita – tai oli, ennen kuin Yhdysvallat tappoi heidät.

Irakin johto on kehuskellut, että Isisin hallitsemien alueiden osuus maan pinta-alasta on kutistunut 40 prosentista 14:ään.

Luku on merkityksetön. Isisin paluu on varma niin kauan kuin kauna kytee aavikolla.