De ce pe Facebook şi Twitter nu se organizează revoluţii. Dacă totuşi se întâmplă, România nu e locul potrivit.

La o aruncătură de cocktail Molotov de Palatul Parlamentului, în mijlocul Parcului Izvor un grup de tineri pare să fi ieşit la iarbă verde. Unii stau tolaniţi pe iarbă lângă biciclete oraş şi pictează, alţii pasează un frisbee. E octombrie şi e încă rezonabil de cald sub soarele cu dinţi al unei toamne sosite târziu. Ceva mai încolo, pe aleea betonată a parcului, alţi tineri stau îngrămădiţi într-un ţarc cu gratii, supravegheaţi de jandarmi. Câţiva poartă măşti în stilul Guy Fawkes, figura emblematică a complotului cu praf pe puşcă din Anglia anului 1605, reciclată ca efigie a mişcării de gherilă online Anonymous. Un bărbat cu obrazul umbrit de o barbă de trei zile perorează într-un megafon împotriva acordului României cu FMI şi a neruşinării capitalismului. Megafonul e mai mult de formă, audienţa oratorului revoltat nu depăşeşte 30 de oameni. În mijlocul lor, un tânăr se roteşte cu un laptop cu webcam încorporat: transmite în live streaming evenimentul.

În timp ce în Izvor părea că se petrece ceva între un seminar de economie politică şi o ieşire în parc cu prietenii, prin centrul Romei mărşăluiau mai bine de 100.000 de oameni. Marşul s-a transformat într-o sarabandă de vandalism căreia i-au căzut pradă vitrinele magazinelor, maşinile parcate pe traseu, poliţiştii. Pe 15 octombrie a fost ziua „revoluţiei globale”, când oameni din 915 oraşe din 82 de ţări au ieşit să-şi manifeste nemulţumirea faţă de bănci în semn de solidaritate cu Los Indignados din Spania şi cu mişcarea Occupy Wall Street din New York. Tentativa de „Occupy Bucharest” a ocupat doar un petic de asfalt dintr-un parc central, iar aportul românesc la revoluţia globală a numărat, cu indulgenţă, doar 70 de indignaţi dintre cei aproape 500 care se angajaseră pe Facebook să ocupe Bucureştiul.

Scenariul protestului ratat din 15 octombrie s-a repetat de multe ori în istoria foarte recentă şi tulburată economic a României. Cu 10 zile înainte, bucureştenii erau aşteptaţi cu sutele să se opună public construirii din fonduri publice a Catedralei Mântuirii Neamului, la invitaţia Asociaţiei Secular Umaniste. Au apărut 20. Cu o lună înainte la un alt protest anti-Catedrală nu venise nimeni. La protestul anti-Catedrală din octombrie, lista de Facebook-participanţi număra aproape 800, iar la cel din septembrie, peste 10.000. Televiziunile, la fel şi organizatorii, se aşteptau, de fiecare dată, la ceva mai mulţi protestatari decât grupusculele adunate. Până şi autorităţile credeau că protestele ar putea fi ceva mai consistente judecând după efectivele de jandarmi dislocate, mai potrivite numeric unui meci din Divizia A.

Socoteala din reţelele sociale nu se potriveşte cea din piaţa publică. Revoluţia nu se naşte pe net. Cel puţin nu în România. La prima vedere, pare ciudat: într-o eră a Internetului şi a nemulţumirii, mişcările din online nu sunt oglindite pe viu. La Occupy Bucharest, iniţiaivă circulată intens pe Facebook şi Twitter, doi indignaţi cu feţele ascunse îndărătul unor măşti Anonymous afişau un banner pe care sta scris „Don’t worry, we come from the Internet”. Ceea ce vrea să sune drept ameninţarea implacabilă a unei forţe fără nume şi faţă, s-a tradus, de fapt, într-o concluzie inversă: statul şi sistemul financiar nu au motive de îngrijorare tocmai pentru că protestatarii vin de pe Internet.

Expansiunea reţelelor sociale, popularitatea de care se bucură Facebook-ul şi Twitter-ul, au antrenat şi schimbarea la faţă a activismului social. Au virtualizat protestul, au tehnologizat ideea de revoluţie. Poetul cântăreţ de soul Gill Scott-Heron decreta în 1970 faimoasa sentinţă că „revoluţia nu va fi televizată” şi îşi încheia piesa omonimă cu versul-profeţie „revoluţia va fi live”. Dacă Scott-Heron ar fi avut ocazia să-şi rescrie poemul în era reţelelor sociale, poate ar fi fost mai puţin categoric. Presa internaţională şi profeţii reţelelor sociale nu-şi mai pot imagina o mişcare socială fără să sublinieze rolul Facebook-ului şi Twitter-ului în articularea maselor revoluţionare. „Dacă activiştii erau odată definiţi de cauzele lor”, notează jurnalistul Malcolm Gladwell în revista The New Yorker, „sunt acum definiţi pe uneltele pe care le folosesc”.

Frenezia revoluţiilor cu reţele sociale în titlu s-a declanşat în 2009, odată cu tulburările de stradă care au grăbit prăbuşirea regimului comunist de la Chişinău. Presa internaţională, observând înmulţirea postărilor pe Twitter, s-a grăbit să califice evenimentele din Moldova drept „Revoluţia Twitter”. A venit rândul protestelor din Iran din 2009-2010 să capete numele alternative de Revoluţie Twitter şi/sau Revoluţie Facebook. Apoi revoluţiile din Algeria, Tunisia şi Egipt au trecut prin acelaşi botez al reţelelor sociale. Mirajul libertăţii Internetului, a agorei online n-a lăsat loc de nuanţe. Puţini au luat în considerare că în Moldova erau la momentul respectiv foarte puţine conturi de Twitter sau că majoritatea tweet-urilor din Iran erau în engleză, iar nu în farsi, cum ar fi fost logic dacă protestatarii s-ar fi bizuit pe reţelele sociale ca să-şi coordoneze acţiunile interne.

Fără îndoială, tehnologiile comunicării joacă un rol important în coagularea mişcărilor sociale. Presa tipărită, telegraful, televiziunea, telefonia şi, mai nou, Internetul au facilitat diseminarea ideilor, au dus vorba în târg, ajutând la mobilizarea şi informarea forţelor sociale. Spre deosebire de mass-media clasice, Internetul şi reţelele sociale cărora le-a dat naştere nu sunt reglementate de o autoritate statală sau internaţională. Facebook şi Twitter asigură spaţiu de expresie pentru cei fără putere. Mesajele şi nemulţumirile lor pot circula global şi liber. Fără Facebook şi Twitter, opinia publică internaţională ar fi aflat, de pildă, mult mai târziu despre Bloody Summer-ul din Kashmir-ul indian, unde 18 civili fuseseră omorâţi de forţele de securitate în decursul a trei săptămâni din vara lui 2010. Cum mass-media indiene n-au suflat nici o vorbă despre asta, iar serviciile de telefonie şi SMS erau monitorizate şi restricţionate, tinerii au apelat la reţelele sociale ca să alerteze lumea exterioară. Media internaţionale, folosind fotografiile cu atrocităţi provenite din Kashmir, au pus presiune pe autorităţile indiene să oprească represiunea din teritoriul disputat. În Moldova, Iran sau Egipt, reţelele sociale au funcţionat în acelaşi fel: au permis vocii străzii să fie auzite în afara ţării.

Până la urmă, cât de mare e rolul pe care-l joacă Internetul, în speţă reţelele sociale, în declanşarea mişcărilor de stradă revoluţionare?

În nici unul din cazurile de mai sus, nu Facebookul sau Twitterul i-au scos literalmente pe oameni afară din case trimiţându-i în piaţa publică. Îi ajută pe nemulţumiţi, dar nu-i transformă peste noapte în revoluţionari. Dinamica revoluţiilor depinde mai puţin decât s-ar crede de dezvoltările tehnologice. Revoluţiile, nota sociologul german Ralf Dahrendorf, se petrec când condiţiile de viaţă se înrăutăţesc brusc după o perioadă de bunăstare, când populaţia e tânără, are interese comune şi beneficiază de un context favorabil. Acum 22 de ani, în România erau îndeplinite simultan toate condiţiile. La fel şi în Egiptul anului 2011. La acestea se adaugă şi liberalizarea informaţiei şi a comunicării pe care o presupune Internetul.

România actuală nu e departe de situaţia Egiptului. Şomajul afectează 7,2% din populaţia activă a ţării iar cifra e chiar mai mare în rândul tinerilor absolvenți de facultate. În acelaşi timp, accesul la Internet şi rata de adopţie a reţelelor sociale creşte progresiv. Din 2006 încoace, numărul gospodăriilor conectate la Internet s-a triplat, ajungând, în 2010, la 42%, potrivit unui studiu al Eurostat. Reţelele sociale au intrat şi ele în forţă în România. Dacă Twitter-ul are o popularitate relativ restrânsă – 50.000 de conturi, potrivit Ze List –, Facebook a strâns 3.784.980 de utilizatori, potrivit Facebrands.ro, iar numărul creşte susţinut de la lună la lună. O agora online deloc neglijabilă. Dintre aceştia, 63% au vârsta între 18 şi 35 de ani, exact categoria de vârstă cea mai predispusă să iniţieze şi să se alăture mişcărilor de stradă.

România nu duce nici lipsă de interes pentru activism şi revoltă. Periodic, inbox-urile ne sunt bombardate de invitaţii la event-uri de protest via Facebook: împotriva scumpirii benzinei la pompă, împotriva discriminării, împotriva modificării regimului fiscal, împotriva exploatării de la Roşia Montană, a eutanasierii câinilor vagabonzi sau împotriva capitalismului însuşi. Indivizi disparaţi pun la cale online implementarea „Planului” de eliberare al mişcării Anonymous, iar mişcarea Occupy Wall Street a ajuns şi în România, pe calea Facebook-ului. Toate iniţiativele strâng sute sau mii de attend-uri şi chiar mai multe like-uri. La faţa locului, fie că e vorba de proteste pe modelul Los Indignados din Spania sau de adunări anti-Catedrala Mântuirii precum cele din septembrie şi octombrie plănuite la Bucureşti, prezenţa e anemică. De obicei, protestele nu depăşesc, în medie, 40-50 de persoane, iar majoritatea se cunosc între ei dinainte.

Revolta pe net nu echivalează cu revolta de stradă. Schimbările sociale nu sunt catalizate cu click-uri, ci cu prezenţă fizică masivă care ameninţă nemijlocit puterea. În Egipt, de exemplu, totul a pornit de la tineri educaţi, interesaţi de tehnologie pentru care Facebook-ul a reprezentat un mijloc propice de organizare. Situaţia a dat însă în clocot de-abia când interacţiunea online s-a transformat în interacţiune faţă în faţă. „Revolta s-a declanşat în momentul în care iniţiatorii au mers prin cartierele mai sărace din Cairo şi au început să strige lozinci care se refereau la situaţia economică grea în care se fla populaţia”, spune jurnalistul Alexandru-Brăduţ Ulmanu, autorului volumului Cartea Feţelor (Humanitas, 2011) în care tratează modul în care societatea e transformată de social media. „Aşa au scos lumea în stradă”.

Cum se face atunci că în România, deşi contextul e favorabil unor micări sociale substanţiale, protestele iniţiate online rămân numai online? În parte, răspunsul poate fi găsit în însăşi natura Facebook-ului, ca instrument de socializare. O altă parte are legătură cu modul în care românii se raportează la autoritate şi la comunitate în postcomunism.

„La unele chestii, dau (attend – n.red.) din principiu, ca să fie numerele mai mari, când se dă la TV”.

„Eu nu sunt foarte protestatară de felul meu”, se destăinuie Adela, de 27 de ani, care lucrează în mediul publicitar. Numele ei apărea în lista de participanţi a unui eveniment de protest din Bucureşti. „Trebuia să fie un buton de <agree>”, explică publicitara clujeancă. Mihai are 22 de ani, e încă student şi locuieşte în Copenhaga. Acolo se afla şi când, potrivit Facebook-ului, ar fi trebuit să-şi strige, în faţa Parlamentului, dezacordul cu folosirea cianurilor la Roşia Montană. „La unele chestii, dau (attend – n.red.) din principiu, chiar dacă nu pot sau mi-e lene să merg, ca să fie numerele mai mari, când se dă la TV”, recunoaşte Mihai.

Explicaţiile Adelei şi ale lui Mihai arată că numărul de like-uri şi de attend-uri nu sunt predictori eficienţi ai prezenţei în carne şi oase la un protest sau demonstraţie. Ionuţ Codreanu e activist social şi coordonator de proiecte la Agenţia de Monitorizare a Presei, una dintre cele mai active organizaţii nonguvernamentale din România. Cu câteva zile înainte să-l intervievez, publicase un text vitriolic la adresa protestatarilor de Facebook, dezamăgit că prezenţa la o acţiune la care participase fusese de 20 de ori mai firavă decât părea pe Facebook. „Cred că e un automatism pe care ni l-a dat online-ul, de a-ţi da votul pentru ceva. Dar când e vorba de transfer în live, priorităţile se schimbă brusc: vrei să ajungi acasă, să faci un duş, să mănânci, să bei o bere”, e de părere Codreanu.

A trage cursorul în colţul din dreapta al ecranului pentru un click pe attend nu reprezintă un grad de adeziune sinonim cu acţiunea. „Like şi attend sunt forme de manifestare a simpatiei cu o cauză, ieşitul în stradă este alimentat de energii mai puternice”, explică antropologul Bogdan Iancu, doctor al Universităţii din Perugia şi profesor asociat la Şcoala Naţională de Ştiinţe Politice şi Administrative din Bucureşti. „Este diferenţa dintre a populariza o cauză care nu te lasă rece şi a te mobiliza pentru o cauză în care crezi”, completează antropologul.

Distanţa dintre click şi prezenţa fizică la un protest se măsoară nu numai în chef, lene şi interes. „Pentru ca o acţiune iniţiată în social media să aibă succes, trebuie întrunite două elemente: motivaţia şi oportunitatea”, argumentează jurnalistul Alexandu-Brăduţ Ulmanu. La ce fel de evenimente dau oamenii attend și chiar se și duc? „La party-uri”, spune Adela. „Pentru că party-urile conving mai multă lume decât protestele. Una e distractivă, alta e solicitantă”.

Malcolm Gladwell punctează că unul dintre motivele principale care-i împing pe oameni să acţioneze în ciuda pericolelor pe care le implică o mişcare de stradă, fie că e vorba de militanţii pentru drepturi civile din sudul American, sau de Brigăzile Roşii din Italia decadei 1970-1980, ţine de faptul că au o legătură personală foarte apropiată cu cineva din grup. Cu alte cuvinte, nu e important numai de ce își pun pielea la bătaie, ci şi cum şi alături de cine o fac. Mihai a dat attend, estimează el, unui număr situat între 50 şi 100 de acţiuni de protest de stradă. S-a dus la maxim 5 dintre ele şi de fiecare dată a făcut-o pentru că mergeau şi alţi oameni pe care îi ştia. Ionuţ Codreanu, recunoaşte, la rândul lui, că înainte să iasă în stradă pentru ceva întreabă cine mai vine. „Mi-e teamă să ies în stradă, aşa, una-două. Pentru că nu-i cunosc pe toţi, nu ştiu ce valori au. Trebuie să ai măcar pe cineva cu cine să fumezi o ţigară, să faci un banc”, spune activistul.

Pe Facebook şi Twitter nu se contruiesc ierarhii şi grupuri disciplinate, ci reţele care nu au un punct central de control. Nici un prieten pe Facebook nu e mai prieten decât altul.

Din toate aceste motive, pe Facebook şi Twitter acţiunile sociale de succes au mai degrabă un caracter proactiv decât de protest. Share-urile de cauze şi donaţiile umanitare oferă satisfacţia implicării într-o cauză, dar una fără risc. Mai mult, perspectiva îndeplinirii scopului mobilizării e mai apropiată decât în cazul mişcărilor de protest: să dobori un guvern e mai dificil decât să contribui cu câţiva euro la operaţia care ar putea salva viaţa unui om.

Alexandru Brăduţ Ulmanu descrie în cartea sa mai multe cazuri de campanii umanitare care au avut succes răsunător pe reţelele sociale. Una dintre aceste campanii, desfăşurată în 2010, şi-a propus să strângă 150.000 de euro. De această sumă avea nevoie Daniel Răduţă, un tânăr programator bolnav de leucemie, pentru un transfer de măduvă osoasă care să-i salveze viaţa. Cauza lui pe Facebook a strâns aproape 22.000 de susţinători. În doar 10 zile, graţie vitezei cu care povestea lui Răduţă a circulat în .ro şi pe reţelele sociale, a fost strânsă o treime din sumă. În mai puţin de o lună, toţi cei 150.000 de euro se aflau în conturile lui Răduţă. „Oamenii sunt motivaţi să ajute, pentru că se simt apropiaţi de cei care suferă, se pot raporta la experienţa acestora”, explică Ulmanu. „Oportunitatea – aici nu e chiar cel mai bun termen – e vorba de urgenţă, de faptul că trebuie făcut ceva foarte rapid în aceste cazuri”.

Chiar dacă Facebook şi Twitter nu sunt cele mai potrivite unelte pentru iniţierea şi realizarea de revoluţii, asta nu înseamnă că ce porneşte pe aceste canale e neapărat un eşec în offline. Suedeza de origine română Felicia Mărgineanu, o tânără de 17 ani, a scos în stradă 6.000 de oameni printr-un event pe Facebook împotriva accederii în Parlamentul din Stockholm a unei formaţiuni extremiste. Tot Facebook-ul a fost folosit şi în 2008 în Columbia, pentru a genera un protest copleşitor împotriva gherilelor marxiste FARC. În România, e mai puţin probabil ca lumea să ajungă în stradă, fie că acţiunile sunt plănuite pe Facebook, fie la bere. O subliniază şi un utilizator român al platformei celor de la Anonymous. „Nu e nici o şansă ca românii să iasă în stradă cum fac camarazii noştri englezi”, scrie românul camuflat îndărătul nickname-ului Burgen.

În România, apatia faţă de protest are mai puţin legătură cu mijloacele de comunicare utilizate şi cu particularităţile lor, şi ţine mai degrabă de o serie de condiţii structurale care definesc ţările cu prezent postsocialist.

„Forţele sociale sunt confuze, dezintegrate şi demoralizate”, explică antropologul Jakob Rigi, profesor la Central European University din Budapesta, expert în postsocialism. De vină pentru această dezagregare, e de părere cercetătorul, sunt comunismul şi liberalismul deopotrivă. Regimul stalinist a desfiinţat sindicatele, a restrâns până la inexistenţă dreptul la asociere liberă şi a eliminat organizaţiile independente care ar fi putut submina puterea Partidului. Ce s-a întâmplat după căderea regimurilor comuniste a adus un al doilea val de atomizare, înrădăcinat în individualismul neoliberal. „Cred că aceasta este patologia Europei de Est”, spune Rigi. „Condiţile politice din Europa de Est […] sunt o sinteză a acestei duble atomizări”. Tranziţia de la egalitatea şi comunitatea impusă de comunism la economia de piaţă bazată pe iniţiativă privată a creat, aşadar, mai degrabă indivizi independenţi decât grupuri strânse şi comunităţi. Or nici un individ nu provoacă revoluţii de unul singur. Nici dacă-l cheamă Che Guevara.