De o săptămână întreagă, uitându-mă înmărmurit la Antena 3, îmi imaginez că merg pe stradă, noaptea, iar dintr-un gang îmi iese în față un lombrozian plin de sânge din cap până-n picioare, ținând în mâini inima încă palpitândă a ultimei sale victime pe care a ucis-o – cum altfel? – fără judecată: “Prietene, și eu îl urăsc pe Băsescu, sunt o victimă politică, ia-mă în brațe și scapă-mă de poliție, pentru că simt că mi se pregătește o execuție stalinistă! Hai cu mine în stradă să mă aperi și, mai ales, gândește-te bine: dacă asta mi se întâmplă mie, într-o zi ți s-ar putea întâmpla și ție!”.

Ăsta este discursul, cu mici variațiuni, al unuia care în urmă cu o săptămână jubila citind știrea că în România s-a mai închis o revistă. Ăsta este discursul altora, care ani de zile au pus oameni la zid, i-au legat la ochi, le-au smuls din gură ultima țigară la care aveau dreptul și au tras rafale peste rafale. Ani de zile, de când există televizunea aia, singurul lucru pe care s-au bazat oamenii de acolo atunci când au aruncat în stânga și în dreapta cu inefabile imprecații a fost faptul că justiția română nu funcționează și că, în loc să-i acționeze în judecată pentru necontenitele infamii, cei mai mulți vor alege să o lase baltă. Un proces ar fi durat prea mult și ar fi fost, poate, prea costisitor.

Astăzi, oamenii aceia cerșesc solidaritate. Cu ei și, mai ales, cu patronul lor. Un patron care reprezintă chintesența ratării democratice, capitaliste și europene a României postdecembriste. Un patron care, într-o țară care ar fi trecut cu adevărat printr-o revoluție, nu printr-o mascaradă, n-ar fi putut fi conceput. Căci Dan Voiculescu nu s-a născut din spuma mării, din împreunarea dintre economia de piață și libertatea de expresie. Dan Vociulescu este unul dintre mulții gameți pe care Securitatea i-a lăsat pe fustița virginalei democrații românești, în speranța că, ajutat de milioanele moștenite, va rodi. Iar Voiculescu, asemeni altora, a rodit, din plin. În dauna noastră, în dauna drepturilor noastre, în dauna transformării reale a României.

Dacă nu ieșim în stradă pentru a demonstra pro-Voiculescu, dacă nu dăm foc tribunalelor și parchetelor, suntem nici mai mult nici mai puțini decât băsiști. Pentru că, nu-i așa, un om care a fost aliat în multiple rânduri cu Traian Băsescu, un om care i-a permis acestuia, ca soluție imorală, să schimbe echilibrul de forțe din parlament și sensul votului popular din 2004, acest om, așadar, și angajații săi au devenit, în ultima vreme, etalonul dreptății și al antibăsismului.

Ei bine, nu e chiar așa. Dorința de a vedea România scăpată de Băsescu nu ne poate transforma pe toți în aliați și susținători ai abjecției ca mod de viață, ai șantajului ca mod de lucru, ai ilegalității ca filosofie de business. Faptul că Traian Băsescu s-a putut alia, în diverse momente, cu Dan Voiculescu nu dovedește nimic altceva decât că aceștia sunt două fețe cu forțe egale dar, astăzi, de sens contrar ale aceleiași pegre de care ar fi trebuit să scăpăm cu multă vreme în urmă. Faptul că Traian Băsescu e demn de dispreț, întemeiat detestabil și prezumtiv condamnabil penal, nu-l face pe Dan Voiculescu frecventabil.

Justiția a vorbit. A doua oară, în acest caz. După ani de jocuri meschine și penibile, după ani în care integrul domn Voiculescu a refuzat, pur și simplu, să fie judecat. De data asta definitiv, cu executare. Găselnița domesticilor ce-și văd cozonacul amenințat este a ne spune că dacă un om atât de important, care are sute de milioane de euro și mai multe televiziuni la dispoziție, poate fi condamnat la 10 ani de închisoare, atunci asta i se poate întâmpla oricăruia dintre noi. NU, asta nu i se poate întâmpla oricăruia dintre noi! Nu oricare dintre noi și-a turnat familia la Securitate pentru ca regimul represiv să-i acorde avantaje. Nu oricare dintre noi a trăit ca-n capitalism în timp ce slujea dictatura comunistă și în timp ce semenii săi pe care astăzi i-ar vrea în stradă stăteau cu zilele la coadă la carne. Nu oricare dintre noi a avut pe mână niște bani pe care, după moartea proprietarului, n-a mai trebuit să-i împartă decât cu fârtații din unitate. Nu oricare dintre noi și-a bătut joc de proprietarii de drept, promovând o lege care îi apăra pe silnicii chiriași din casele naționalizate. Nu oricare dintre noi a putut unge în funcții oameni care să jefuiască Loteria Națională. Nu oricare dintre noi a putut mânări licitații cu bunuri ale statului. Nu oricare dintre noi a putut privatiza pe mărunțiș terenuri de milioane. Nu oricare dintre noi a putut numi un ministru într-un minister care-l interesa direct.

Nu, ce i s-a întâmplat lui Voiculescu nu i se poate întâmpla oricăruia dintre noi. Și nu, nu oricare dintre noi poate fi spălat pe creier cu manipulări ieftine și minciuni grosiere.

Oricât de mulți cititori aș avea în spate sau, mai ales, oricât de puțini, nu mă simt îndreptățit să vorbesc în numele lor. Vorbesc în numele meu și atât. De aia îmi și permit să spun: oricât l-aș disprețui pe Băsescu, nu vă bazați pe mine! Nu suntem frați și, mai ales, nu suntem colegi. Eu sunt ziarist. Și nu rânesc la înlăturarea unui strat de jeg pentru a-l înlocui imediat cu un altul.