sâmbătă, 8 noiembrie 2014, 11:53

UPDATE 2: Vezi la finalul textului reacția președintelui FR Kempo, Amatto Zaharia.

UPDATE 1: Un cititor a rezumat mai bine ca mine: CSB, 58: „Pe mine altceva ma infioara…Ca s-a ajuns intr-o tara pretins civilizata ca daca doi oameni nu sunt de acord unul cu ce face celalalt sa se bata “oficial” si mediatizat. Mi se pare de-a dreptul periculos precedentul creat.

Nu esti de acord cu mine? Hai sa ne batem, sa vedem care are mai multa dreptate. Cred ca tara asta isi pierde mintile, daca le-a avut vreodata”

Cînd vezi, de aproape, un sportiv profesionist antrenîndu-se ai sentimentul că face parte dintr-o specie diferită. Că vine de pe altă planetă. Dacă Gabi Szabo și-ar arunca pantofii cu toc de la recepție și ar lua-o la fugă dinspre Romană spre Universitate n-ai prinde-o nici cu bicicleta.

Faceți această experiență o dată. Asistați la un maraton de undeva de aproape, pentru ca plutonul să vă treacă prin fața ochilor! Veți avea sentimentul că ei aleargă 42 de kilometri cum alergăm noi suta de metri.

Între oamenii obișnuiți, care mai fac sau nu sport, și performeri există o diferență de vitalitate imposibil de acoperit. Profesia și șansa m-au adus de două decenii și jumătate, ca ziarist, în preajma sportivilor profesioniști. Am învățat o lecție.

Dacă te arunci în bazin cu un profesionist, indiferent cît de mult te bălăcești tu în timpul liber, dai de patru ori din brațe și el e deja la capătul culoarului. Dacă încerci să faci un sfert de antrenament în regimul unui halterofil, riști să poposești pe masa de operații.

Acum aproape 20 de ani, l-am văzut la un antrenament pe Donovan Bailey. Era cald, acea căldură a Atlantei de ai impresia că răsuflă crocodilii prin tufișuri. Cînd m-am apropiat de el, atletul tocmai terminase un sprint și pornea în altul. Parcă înghițise kryptonită cu cereale la micul dejun. Peste cîteva zile, canadianul avea să cîștige titlul olimpic la 100 de metri. Văzut de sus, din tribună sau de la televizor, părea un tip obișnuit care aleargă un pic mai repede decît ceilalți.

Înfruntarea de vineri seară dintre Mircea Badea și Teodor Emanuel, campion național la Muay Thai, nu ar fi trebuit să aibă loc niciodată. Pentru că a fost o cafteală, nu un meci.

Că Mircea Badea este orgolios și fără măsură nu e nici o noutate. Dar că un campion acceptă o confruntare cu un adversar amator, asta e atît de puțin sportiv.

Mai ales în disciplinele de contact, forța vine la pachet cu o responsabilitate aparte. Dacă ați schimbat vreodată două lovituri în glumă cu un prieten care făcea box, înțelegeți ce vreau să spun. Dacă nu, vă rog nu încercați!

Că oamenii se bucură acum pe net pentru că ”Mircea Badea a fost bătut măr” e treaba fiecăruia.

Și pe mine mă despart de Mircea Badea atît de multe lucruri. Pentru că nu cred că în procesul lui Dan Voiculescu s-a dictat o sentință politică, pentru că scriu că supremația legii trebuie să funcționeze în fața oricărui român, am fost și voi mai fi tăvălit la Antena 3.

Stați să vedeți acum cu turul 2 că mai toate televiziunile au întors armele împotriva lui Iohannis.

Dar a-l lua la mișto pe Badea pentru că nu a rezistat decît o repriză și jumătate într-o luptă atît de disproporționată că nu ar fi fost admisibilă în nici o țară civilizată, asta e absolut aiurea!

Acceptînd provocarea, Badea a fost teribilist, însă nu laș. A afișat o bravură inconștientă, însă o bravură. Nu de la amator aștepți discernămîntul, ci de la profesionist, care îl are înscris și în codul intern al sportului său. ”Nu mă pun la mintea ta!” e replica unui campion autentic în fața unei astfel de situații. Pe parcursul JO de la Londra, în 2012, Mircea Badea a criticat-o pe judoka Alina Dumitru pentru o opțiune politică. Alina nu l-a poftit pe tatami.

Dacă vineri seara realizatorul Antenei 3 nu ar fi avut pregătirea fizică, îndîrjirea și antrenamentul divers în zona sporturilor de contact, care l-au ajutat să blocheze multe dintre lovituri, chestia aceea, că luptă nu poți să-i zici, s-ar fi putut termina pur și simplu tragic.

Cît despre rezistență, o repriză de trei minute într-un sport de contact este enorm, nu sînt cele trei minute pe care le petrecem noi cumpărînd mărar la piață. Să lupți pe ring 5 minute te consumă uriaș chiar și într-un duel egal, darămite într-unul cu handicapul vîrstei și al antrenamentului zi de zi, an după an.

Poate că Teodor Emanuel n-a atacat atît de agresiv pe cît ar fi putut, deși mai degrabă cred că da, uitîndu-mă la cîțiva genunchi și pumni fără menajamente, însă, chiar și așa, care e succesul? Un KO tehnic în fața unei vedete TV?

Cu riscul de a lovi în mulțumirea de sine a profesionistului și a președintelui Federației Române de Kempo, Amatto Zaharia, cel care a arbitrat disputa, ei știu foarte bine că așa ceva nu se face. Tu, multiplu campion, nu provoci un amator! Tu, federație, nu poți organiza o luptă reală dintre un campion și o vedetă TV, numai ca să se răcorească sportivul și să faci publicitate sălii pe care o deții și sportului pe care tocmai l-ai maculat!

De altfel, luptătorul știa foarte bine că va avea în față un neofit, atunci cînd a spus: ”Amatorul Mircea Badea a vorbit urît de profesioniști!”. Și ce fac profesioniștii? Îi iau la omor pe amatori?

De aseară și pînă azi am discutat cu mai mulți maeștri ai sporturilor de contact. Sînt dezgustați. Majoritatea auziseră de provocare, dar, ca și mine, speraseră că totuși nu se va concretiza.

”Întîlnirea asta a fost încă o mizerie care face rău artelor marțiale. Aici s-a ajuns! În România, există bătăi, pentru pariuri, între copii de 12 și 14 ani, o sălbăticie cum numai în Rusia se mai întîmplă”, mi-a spus unul dintre cei mai respectați oameni ai domeniului.

Era 9 august 2008 cînd România cîștiga prima medalie olimpică de aur din istoria judoului nostru. La conferința de presă de la Beijing, Alina Dumitru radia cuminte și generos la adresa adversarelor sale, așa cum fac toți adevărații sportivi.

În dreapta ei stătea Ryoko Tani, una dintre legendele vii ale judoului mondial, care nu pierduse de 12 ani! Cînd Alina a învins-o pe invincibila Ryoko Tani în semifinalele JO, televiziunile din Japonia au întrerupt emisia și au anunțat: ”Mama noastră a pierdut”.

Privind-o pe japoneză, ceva îți oprea respirația. Fusese de 7 ori campioană mondială și urcase pe podium la 5 Jocuri Olimpice! Nu era nimic înspăimîntător, ci, dimpotrivă!, o energie calmă și profundă, care o înconjura și venea pînă la tine.

Unul dintre membrii delegației olimpice a României, care făcea oficiile de translator la conferința de presă, mi-a mărturisit mai apoi că a avut certitudinea că forța nevăzută a lui Ryoko Tani i-a mutat piciorul scaunului. Omul nu era nebun. Pe hol, la un pas de Ryoko Tani, 1,46 înălțime, am simțit că stau lîngă versiunea umană a vîrfului Nanga Parbat. Atît era de tare.

Sau poate că toți sîntem nebuni și simțim nevoia incontrolabilă a revanșei din partea celui puternic. Am convingerea că dacă Alina Dumitru sau Ryoko Tani ar fi văzut simulacrul de aseară i-ar fi așteptat la ieșire pe toţi acei cîțiva zeci de ”invitați speciali”, supercampioni, supervedete și superluptători, și i-ar fi tras de ureche folosindu-și doar două degete. În timpul ăsta, ei pot folosi ce arme doresc: pumni, picioare, furci și spray-urile paralizante ale bodyguarzilor, căci asta au ajuns unele arte marțiale la noi, paravane pentru firmele de pază.

La cele 48 de kilograme ale lor, Alina și Ryoko ar fi răsturnat sala cu fundul în sus. Și apoi, ca în cîntecul lui Mircea Vintilă despre Lordul John, i-ar fi azvîrlit-o federației de fempo, mîndra organizatoare de vineri seara a ceva ce nu există.

REACȚIE

Domnule Tolontan,

Referitor la articolul d-voastra, vreau sa va spun ca sunt in totalitate de acord cu ceea ce ati scris acolo. Vreau doar sa va precizez cateva lucruri, pe care poate nu le cunoasteti, pentru a intelege mai bine situatia:

1. Teodor Emi provine din Wushu/MuayThai si nu din Kempo. Cine ma cunoaste stie foarte bine ca niciodata nu as fi permis vreunui luptator de-al meu sa lupte cu cineva neexperimentat.

2. Pe de alta parte, Mircea Badea vroia sa se bata cu Teodor Emi oricum, dar nu vroia sa se duca pe un teren si intr-o locatie ostila, ci vroia un teren neutru. Pentru ca amandoi ma cunosc de multi ani, s-au gandit ca eu as putea sa le creez acel teren neutru, fair-play. Acesta a fost motivul pentru care m-au contactat.

3. Am avut cu Mircea mai multe discutii in care de fiecare data am incercat sa-l fac sa renunte la povestea asta. Am avut discutii si cu Teodor Emi in acelasi sens, iar acesta, in semn de respect fata de mine, a fost dispus sa renunte si sa incheie conflictul. Mircea insa, nu. Mircea a vrut sa lupte cu orice pret, pe orice reguli, oriunde.

4. Dupa mai multe discutii, intelegand ca Mircea nu este dispus sa cedeze, am intrat in acest joc pentru a asigura neutralitatea dar mai ales pentru a-l proteja pe Mircea de el insusi (exemplu: am ales si insistat ca suprafata de lupta sa fie pe saltea si nu pe ring, tocmai pentru a-i da posibilitatea lui Mircea sa se protejeze iesind din suprafata de lupta, meciul fiind astfel oprit. Credeti ca daca acest meci ar fi fost in ring, ar mai fi iesit Mircea fara vanatai de acolo?! Dupa meci, cel mai mult mi-a multumit Mircea si staff-ul lui pentru ca am facut totul pentru protectia lui, chiar impotriva dorintei lui (el vroia in ring, etc…).

5. Cat despre imagine cu orice pret ……nici nu poate fi vorba…..pentru ca eu am fost cel care a insistat pe parcursul a peste 3-4 saptamani ca totul sa fie doar la nivelul unui meci de sparring in cadrul unui antrenament si atat. Eu am fost cel care a insistat sa nu fie permis accesul presei de niciun fel. Mircea a fost de acord in prima faza dar apoi, asaltat probabil de cereri venite din partea prietenilor lui, mi-a spus ca o sa vina cu 4-5 prieteni, apoi cu 7-8 prieteni, apoi ca or sa vina vreo 20 de prieteni. In conditiile astea, i-a spus si lui Teodor sa vina si el cu prietenii lui, etc. Initial am stabilit cu Mircea ca nu vine nimeni sa filmeze si sa fotografieze, acestea fiind facute doar de o singura persoana de-a noastra. Pe mine ma sunau cei din presa sa le spun cand si unde sa vina, iar eu ii refuzam si-i trimiteam sa vorbeasca cu Mircea. Apoi, cu 1-2 seri inainte de eveniment, Mircea a fost cel care a decis si a zis sa vina cine vrea si sa filmeze cine vrea cu telefoanele mobile.

Cam asa au stat lucrurile pe scurt. Eu am insistat ca bataia sa nu aiba loc iar apoi, cand m-am lovit de refuzuri, am insistat sa aiba loc in sala ca un simplu sparring in timpul unui antrenament fara public, fara presa…..dar toate au fost degeaba. Mircea a fost cel care, inteles probabil si cu Teodor, a permis accesul prietenilor, presei, filmari, etc…… . Nu am fost niciodata un alergator dupa publicitate cu orice pret si nici nu agreez genul acesta de meciuri. Cu toate acestea, ma bucur ca am reusit sa tin situatia sub control (chiar daca ea nu era creata de mine) si ca nimeni nu a avut nicio accidentare. Ma bucur si ca acest meci a avut loc la mine in sala cu toate protectiile necesare, cu manusi mult ai mari si protective, de 12 oz, impuse de mine (normal se folosesc cele mai mici, de 8 oz), cu legitimarea lui Mircea ca sportiv si cu efectuarea vizei medicale la medicul sportiv, cu ambulanta si personal medical specializat prezent langa suprafata de lupta, etc….. Ma bucur ca am reusit sa gestionez foarte bine aceasta situatie delicata, pentru ca altfel, cu siguranta, ar fi avut loc oricum o bataie undeva pe strada intre cei doi, unde consecintele ar fi putut sa fie foarte grave.

Credeti ca daca urmaream cu orice pret sa-mi fac imagine pe seama acestui eveniment il mai organizam intr-o sala obscura, cu public restrans si filmari cu telefoanele mobile?! Cu siguranta, nu. Eu abia asteptam sa se termine totul iar cei doi, mai ales Mircea, sa nu aiba nevoie de medic. Si exact asa a si fost.

Desi consider sincer ca Mircea Badea merita tot respectul pentru sportivitate, sunt absolut convins ca in astfel de situatii incapatanarea si orgoliile nu sunt benefice nimanui, iar astfel de evenimente trebuie evitate. Eu personal, daca nu as fi fost convins in urma discutiilor cu Mircea ca aceasta intalnire urma sa aibe loc oricum, nu as fi acceptat niciodata propunerea lui de a asigura sportivitatea si neutralitatea. Doar faptul ca m-am gandit la protectia lui a determinat implicarea mea in ecuatie. Si bine am facut. Mircea Badea a fost protejat, a iesit din meci total nevatamat si acest lucru a fost posibil doar datorita gestionarii corecte a acestei situatii. Parerea mea este ca cel care nu iesit bine ca imagine este chiar Teodor Emi.

Cu stima,

Amatto Zaharia