TEKST

Kako me George Clooney naučio radu s djecom

“Ako vani nije George Clooney, ne zanima me”, bile su prve riječi koje sam ikad izrekla u razredu. Ne znam pamte li i drugi nastavnici svoje prve rečenice, ali ova moja prethodila je klasičnoj “Dobar dan, sjednite” jer su u svibnju 2007. godine učenici 1.f razreda srednje strukovne škole u kojoj sam dobila zamjenu već sjedili. Na prozorima, kako i priliči, neki s jednom, neki i s dvije noge frajerski izbačene kroz prozor. Prozor smješten na drugom katu.

Trebale su mi tri sekunde da se pretvorim u vlastitu majku i vizualiziram što bi se toj nejači moglo dogoditi da se samo jedan oklizne. A kad kažem nejač, govorim o četrnaestogodišnjacima. U redu, neki su pali razred pa im je sad bilo 15. Neki su pali i poneki u osnovnoj pa su imali 16. A apsolutni rekorder u to je vrijeme bio stanoviti I. koji je imao 21 godinu, samo tri manje od mene, friške profesorice. Iako I. nije više bio prvašić, i dalje je to bilo previše godina za maturanta trogodišnje srednje škole.

Clooneyja su upamtili. Činjenica da nisam ušla s histerijom već sa šalom donijela mi bodove kod bande i znatno mi olakšala taj prvi radni dan u struci. Clooney me naučio dvije stvari: da ova djeca slušaju samo ako ih zanima što imate za reći i da 90% onoga što su me na fakultetu učili, u ovoj školi leti kroz prozor kao tenisica prvašića iz 1.f, ako je nije dobro zavezao.

Nisu svi imali dobar prvi dan. U mojih desetak godina rada u toj školi pamtim kolegu kojem su prvi radni dan zapalili hlače, kolegicu koju su prvi dan izgađali slinavim papirićima, pamtim čak i kolegu koji to nije ni postao jer se čekajući na razgovor pred zbornicom stisnuo uz radijator da izbjegne djecu na odmoru, nakon čega mi je ravnatelj šeretski dobacio da poručim čovjeku da “ide doma, ak se boji dece.” I doma je otišao čim je odmor završio i djeca se povukla u učionice. Ne znam je li se ikad više igdje javio za posao u nastavi, ali kod nas nije. Isti je to ravnatelj koji je meni nakon prvog radnog dana rekao: “Preživili ste, kolko vidim, to su jedine kvalifikacije koje mi trebaju, vidimo se sutra.”

Retrospektivno, svaki od učenika kojima sam predavala te 2007. bio je bolji od učenika kojima sam predavala 2016. godine. Jesu, promijenila su se djeca, promijenili su se roditelji. Promijenili su se i nastavnici. Samo je školski sustav, unatoč svim “promjenama” koje je prošao, ostao bolno isti: neučinkovit, štetan za djecu i nastavnike, dezorijentiran kao i ova država. Kolega koji je bio pred penziju, te me 2007. upozorio: “Sve su ovo promjene koje smo već imali, pod drugim imenom. Imaš te tri reforme i rotiraju ih već 40 godina. Ovo se ne mijenja. Ovo je mastodont.”

Kad je prije nekoliko dana pukla vijest o nastavniku koji je u tehničkoj školi napao dvojicu učenika jer su ga gađali kredom, krenulo je opće čuđenje. Te kakve su nam škole, kakvi su nam nastavnici, kakva su nam djeca. Za to bi onaj ravnatelj s početka priče, kojem su najbolje kvalifikacije bile nastavnik koji je preživio, rekao: “Kaj se čudite ko pura dreku.” S jedne strane #IJaSamFranjo, s druge napadi na nastavnike koji ne bi trebali naguravati djecu. Kao i uvijek u životu, stvari su sive, a ne crno-bijele.

Jesam li ikad čula ili doživjela da je netko od nastavnika fizički nasrnuo na učenike? Jesam, više puta. Jesam li ikad čula ili doživjela da je neki učenik fizički nasrnuo na nastavnika? Jesam, više puta. Od roditelja koji nam u zbornici prijete bombom, preko učenika koji prijete šakama i učenika koji nožem prijeti nastavniku, do verbalnih uvreda svih vrsta, najviše onih šovinističkih upućenih nastavnicama.

Kako je ovo uistinu opširna tema, predlažem da preispitamo tri tvrdnje koje se godinama održavaju neovisno o reformi koja je na redu, stranci koja je na vlasti ili metodi odgoja koja je trenutni hit.

1. Nastavnici na raspolaganju imaju odgovarajuće pedagoške mjere i to je dovoljno

Nemaju i nije. Pogotovo se to odnosi na nastavnike zaposlene u strukovnim školama. Prema odredbama Zakona o odgoju i obrazovanju u osnovnoj i srednjoj školi te prema Pravilniku o kriterijima za izricanje pedagoških mjera i prema Statutu škole, pedagoške mjere koje mogu biti izrečene su opomena, ukor, opomena pred isključenje i isključenje iz škole. Osim opomene, nastavnici samostalno ne donose ni jednu od ovih mjera. Opomenu izriče razrednik, ukor izriče razredno vijeće, opomenu pred isključenje nastavničko vijeće, a samo isključenje iz škole, kad i ako do njega dođe, potpisuje ravnatelj. Pedagoške mjere, koje se kolokvijalno doživljavaju kao kazne, nisu zamišljene da bi se ikoga kaznilo. Svrha izricanja im je utjecati na ponašanje učenika tako da ga se potakne na odgovorno i primjereno ponašanje. Uz to, svaka od mjera dolazi s prigodnim formularom u kojem je važno napisati obrazloženje izricanja pedagoške mjere: mjesto, vrijeme i način na koji je došlo do neprihvatljivog ponašanja, posljedice takvog ponašanja, koje su prethodno poduzete preventivne mjere (jer izricanje pedagoške mjere nije samo sebi svrha!), ali i prijedloge kako pomoći učeniku u uklanjanju uzroka neprihvatljivog ponašanja. Na svaku od izrečenih mjera može se uložiti prigovor i roditelji to često i čine. Pogotovo Ministarstvu kad se radi o mjeri isključenja iz škole. Inspekcija Ministarstva jedna je od stvari kojima se nastavnicima često prijeti.

Kako to izgleda u praksi? Zbog spomenutih inspekcija, škole se silno trude da papirologija oko svake mjere bude besprijekorna, kao i da nema preskakanja mjera. Osobno sam imala situaciju u kojoj sam tražila mjeru isključenja iz škole iako učenik nije još imao ni opomenu. Bio je početak školske godine, učenik je zbog (kasnije se saznalo) nekih osobnih, privatnih, obiteljskih problema s kojima nitko od nas u školi nije bio upoznat, bio razdražljiv do mjere da je skočio na klupu drugog učenika, skinuo sa zida učionice uokvirenu sliku, i naizmjence tukao učenika na čiju je klupu skočio, čas nogama, čas slikom dok se nije raspao okvir, staklo, čak i papir. To je također trenutak u kojem sam bila najbliže da fizički nasrnem na učenika, jer sam nasilnika fizički odvlačila od žrtve, i nisam baš previše pazila koliko ću ga snažno povući. I sasvim sigurno ga nisam prvo verbalno upozorila da barskim tučnjavama nije mjesto u razredu. Staklo sam u kosi donijela kući, gdje sam nakon toga imala snage taman toliko da sjednem na pod u hodniku i plačem. Drugi šok je uslijedio kad mi je sutradan majka nasilnika rekla da njeno dijete nije nasilno i da kakva smo mi to škola kad su nam slike u drvetu i staklu, a ne u pleksiglasu. Treći je šok, i zadnji čavao u lijes mog nastavničkog staža bila majka žrtve koja me napala jer sam o incidentu obavijestila policiju i nadležne Centre za socijalnu skrb. Sad ona mora u Centar, a nitko je nije pitao ima li vremena, a djetetu nije ionako ništa. Inače, za puno blaže stvari, poput običnog guranja ili šamara, nastavnici su dužni slijediti protokol i obavijestiti policiju i nadležne Centre. Ravnatelj me obavijestio da on isključenje vjerojatno neće potpisati, s obzirom na to da učenik nema još ni opomenu. I da bi bilo najbolje da majci sugeriramo isključenje s pravom polaganja razrednog ispita. Ovo popularno rješenje obično se nudi učenicima koji naprosto ne dolaze na nastavu. Načelno postoji kako bi učenici koji zbog opravdanih razloga nisu prisutni na nastavi (primjerice duža bolest), imali šansu završiti razred.

I sami neopravdani izostanci su u praksi problem. Recimo da učenik odluči markirati cijeli tjedan. Pa čak i da svaki dan ima samo 5 sati, to je 25 neopravdanih sati. U tjedan dana učenik skupi dovoljan broj neopravdanih za opomenu pred isključenje! Kako provesti prethodne pedagoške mjere u tjednu u kojem nema sjednice? Dok se održi sjednica nastavničkog vijeća, isti taj učenik bez problema može imati i preko 50 neopravdanih sati.

Iako su zamišljene kao mjere koje bi trebale korigirati neprihvatljivo ponašanje, one se na kraju svedu na kažnjavanje učenika zbog markiranja jer su neopravdani sati vrlo jasan i konkretan dokaz neprihvatljivog ponašanja, dok nasilničko ponašanje nije uvijek vidljivo. Često se tako desi da se učenici kojima sjedenje na nastavi nije milo budu isključeni, a nasilnici koji su redoviti odsjede cijelu nastavnu godinu i još na usluzi imaju cijeli stručni kadar škole koji s njima pokušava izaći na kraj.

U desetak godina rada u školi doživjela sam uvođenje i provođenje fantastične pedagoške mjere odgojno-obrazovnog tretmana produženog stručnog postupka. Mjera je to čije je uvođenje dodatno otežalo isključenje najgorih učenika iz škole. U teoriji izvrsna, mjera zapravo opisuje odgojno postupanje koje se provodi s ciljem utvrđivanja razloga neprihvatljivog ponašanja, složenijih poremećaja u ponašanju i viskorizičnih ponašanja učenika. Cilj joj je iste ukloniti i vratiti uravnoteženo i društveno prihvatljivo ponašanje. Koliko god bilo ružno za reći, nikad nisam doživjela izircanje te mjere učeniku čije je ponašanje bilo moguće vratiti na prihvatljivo, jer s prihvatljivim ponašanjem u školu nije ni stigao. Stručno povjerenstvo zaduženo za provedbu mjere upušta se tako u svojevrsni preodgoj često već odraslih učenika, preispituje, analizira okolnosti koje su do mjere dovele. Povjerenstvo je, naravno, dužno izraditi opis stanja (problema i uzroka), definirati probleme i uzroke, izraditi procjenu odgojnih aktivnosti koje treba provesti tijekom individualnog programa s učenikom (odgojne potrebe učenika), izraditi individualni program, definirati ciljeve – ishode i vrijeme postignuća, izraditi program aktivnosti (metode, oblike, sadržaj, vrijeme) koje će se provoditi i odrediti tko će provoditi koju aktivnost, definirati metode i oblike praćenja, popisati i dokumentirati aktivnosti o izrečenoj mjeri. Nekome tko s tom mjerom nije bio upoznat ovaj opis ne znači puno, ali i laik može procijeniti koliko vremena i papirologije ovakva mjera sa sobom nosi. U pravilniku stoji i da se program u kojemu će biti navedeni razlozi koji su doveli do izricanja mjere, procjena odgojnih potreba učenika, suradnici i aktivnosti koje će se provoditi, način praćenja i očekivani ishodi, određuje za razdoblje koje ne može biti dulje od 3 mjeseca. Da ne morate računati, tri mjeseca nastavne godine su trećina nastavne godine. Mjera je to koja je brzo postala kupovanje vremena, kredit za najgore učenike, tromjesečno (da se ne bi žalili na zakidanje) praćenje i bilježenje ne samo povjerenstva, već i cijelog razrednog vijeća. Voljela bih ne biti cinik i vjerovati da je ova mjera donijela dobre rezultate u nekoj školi. No mjera se u školama više ne provodi, vjerojatno to govori dovoljno o njenoj učinkovitosti.

2. Problem su nastavnici koji ne znaju s djecom

Nisu. Problem je sustav koji ne podržava dobar kadar, već suprotno, korupcijom i općom inercijom tjera ljude koji žele biti nastavnici i dobri su u tome, dok često zadržava one jednako inertne poput samog sustava u kojem su zaposleni. Znam mnogo ljudi koji su odlični nastavnici i izvrsni pedagozi koji se i dalje svakodnevno bore i rade. Upoznala sam puno ljudi koji su u nastavu zalutali. Jednako kao što postoje loši konobari i loši vodoinstalateri, postoje i loši nastavnici. Nitko normalan to ne bi trebao nijekati. Također, dok će loš konobar teško zadržati posao, a loš vodoinstalater teško naći mušterije, loš nastavnik u puno je boljoj poziciji. Osim iz gore navedenih razloga, društvo mora biti svjesno da način na koji se odnosi prema učiteljima, javno mišljenje o nastavnicima kao parazitima i uhljebima koji krivo uče i zatupljuju našu djecu ima svoje posljedice. Imala sam izuzetno dobar odnos sa svojim učenicima i njihovim roditeljima. Bila sam jedna od onih predanih luđakinja koja je svoje učenike lovila po dvorištu i izvlačila s biljara da bi ih odvela na sat s kojeg su pobjegli, na dnevnoj bazi komunicirala s roditeljima i nalazila načine da im svima pomognem. U tome da dijete koje želi odustati od škole podržavam toliko da završi razred sa solidnom četvorkom, maturira s peticom i bude državni prvak u struci nisu mi pomogle pedagoške mjere, nije mi pomogao sustav u kojem sam radila, nije mi pomoglo društvo. Jedino što mi je pomoglo bio je entuzijazam i ljubav prema tom poslu, upornost. I on i ja smo uspjeli unatoč sustavu i društvu, a ne zbog njih. Ali postoji granica, koliko dugo ljudi mogu raditi potplaćeni, obezvrijeđivani i omalovažavani prije nego pozdrave školu i odu negdje drugdje.

Jesam li griješila u svom radu? Jesam. Puno puta, više nego mogu nabrojati, više nego se sjećam vjerojatno. Jesu li me učenici izbacili iz takta? Jesam li kršila pravila? Oh, itekako! Jednom mi je jedan učenik namjerno razlio gazirani sok po podu učionice i odbio očistiti uz riječi: “Nisam ja ništa.” Pa sam ja njegovu torbu koja je, uzgred rečeno, neotvorena ležala na klupi, spustila u lokvu soka koji nije razlio i obrisala njome parket koji nije smočio. Jesam li zbog toga mogla biti kažnjena? Jesam. Je li to bilo odgojno? Vjerujem da je. Nikad mi više nitko nije isprljao pod učionice. Je li mi učenik zamjerio? Nije. Jesam li to trebala napraviti? Po svim pravilima struke, nisam. Ali shvatimo to kao preventivnu mjeru, znate, ono što dolazi prije opomene.

Jesam li ikad fizički nasrnula na učenika? Nisam. Ali sam fizički odmakla klupu za kojom je sjedio i fizički mu izbacila stvari na hodnik, nakon čega se fizički udaljio, a ja sam fizički zatvorila vrata učionice. Jesam li izgubila kontrolu? Jesam. Jesam li imala razloga za to? Smatram da provociranje i komentiranje ženskih atributa nastavnice zaslužuje kaznu. Jesam li mogla zatražiti opomenu? Jesam. Zašto nisam? Nisam htjela da me razvlače na sjednici kao što su razvlačili kolegicu koja se požalila na neprihvatljivo ponašanje drugog učenika. Odlučila sam da moj izgled i godine neće biti tema nastavničkog vijeća i da određenim muškim članovima istog neću dati priliku da me ispituju o kontekstu. Je li mi učenik zamjerio? Ne znam. Nije me ni briga. Pedagoški? Teško. Ljudski? Svakako.

Dva zadnja primjera govore o posljedicama tretiranja nastavnika (i žena u društvu). Sok se može razliti, tu je čistačica da čisti. Sise se smiju komentirati, zato na ženama i rastu. Nastavnici su ionako uhljebi koji pola godine ne rade, paraziti koji se žale na visinu svoje plaće, a zarađuju više nego bilo tko drugi. Vrijedi spomenuti da sam kao pripravnica radila za plaću od 3.600 kuna, puno radno vrijeme. Moji su učenici tih zlatnih godina (prije nego je i ta grana gospodarstva uvenula) na praksi mjesečno zarađivali tisuću do dvije više.

3. Problem su današnja djeca i nedostatak kućnog odgoja

Da je bar tako lako. Kao i svi mi uostalom, djeca i njihovo ponašanje odraz su društva u kojem su odrasli i društva u kojem žive. Naravno da kućni odgoj ima veze, ali nagledala sam se divnih roditelja s užasnom djecom i divne djece s groznim roditeljima. Nije neka utjeha, ali pravila često nema. Teško je djeci koja odrastaju u mizoginom društvu pokazati koliko je to krivo, teško je djeci koja odrastaju u šovinističkom društvu pokazati što je ljubav. Nisu oni krivi što vide kako svijet funkcionira. O ljubavi prema bližnjima ih uči nekršćanska Katolička crkva, o ljubavi ih uče mizogini cinici, o seksu uče iz pornića jer nemamo seksualni odgoj, o poštenju uče iz političkih prilika, o (ne)radu iz kladionica. Vrijednosti koje slijede nisu sami izmislili, mi smo im ih servirali. Možete biti najbolji roditelj i najbolji nastavnik, ali kad izađu iz doma, kad izađu iz učionice, stupaju u stvarni svijet. Nema te mjere i nema te reforme koja može promijeniti obrazovni sustav bez da se promijeni društvo.

I.Š.

Tekst je financiran sredstvima Fonda za poticanje pluralizma i raznovrsnosti elektroničkih medija Agencije za elektroničke medije za 2018. godinu.