Media börjar äntligen vakna för Islamiska Statens (IS) sanna ansikte. Det är bra att medvetenheten om denna domedagssekt sprids, men om jag ska vara ärlig tror jag inte västvärlden har en chans att bromsa IS som ett växande globalt säkerhetspolitisk hot. De västerländska parlamentariska demokratierna saknar – tyvärr, och på sätt och vis också tack och lov – verktyg för att hantera IS:

Tyvärr, eftersom det sannolikt innebär att IS under överskådlig tid etablerat sig som ett slags institutionellt och systematiserat brott mot mänskligheten för lång tid framöver.

Tack och lov, eftersom västvärlden sannolikt skulle behöva sänka sig till deras nivå för att stoppa dem, vilket man inte bör göra utan att noggrant tänka sig för huruvida det är värt det – innan man gör det. IS skulle sannolikt behöva utplånas med ett så kompromisslöst våld att det knappast ryms inom de fördrag och konventioner som skiljer en civiliserad stat från IS.

”Den som kämpar mot monster, måste ge akt på, att han inte själv blir ett monster” (Friedrich Nietzsche)

Vi skulle behöva bli det vi säger oss vilja stoppa och själva bete oss lika hänsynslöst som IS för att bli av med dem, vilket förstås är precis vad de räknat med. De har listigt målat in västvärlden i ett hörn där vi är dömda att förlora hur vi än gör.

Visst, man måste göra så gott man kan. Det går att skicka stridsflygplan för att ge flygunderstöd, bomba utvalda mål med drönare eller kryssningsrobotar, skicka rådgivare, specialförband och vapen till kurdiska Peshmerga och på olika sätt försöka stötta alla de som nu slåss mot IS. Men det kommer tyvärr inte att räcka.

Realistiskt sett skulle det krävas en insats i storleksordning med förra Irakkriget för att allvarligt skada IS. Irakkriget och ockupationen därefter kostade oerhört mycket i både blod och pengar, och det är ganska lätt att konstatera att ett 315 000 soldater i ett gigantiskt krig, följt av åtta års ockupation med upp till 176 000 man bevisligen inte heller löste något permanent. Om det hade gjort det skulle inte stora delar av Irak nu ligga under IS kontroll – mindre än tre år efter att den sista ockupationssoldaten lämnat landet.

IS tajming i att utropa kalifatet är perfekt; med situationen i Syrien som lackmustest för att västvärlden nu slutligen mattats ut säkerhetspolitiskt. Efter att sedan 1991 ha drivit dyrköpta insatser i Irak, Afghanistan och Libyen hänger väst på repen och tvingas backa ur större internationella åtaganden för att istället koncentrera sig på ekonomin på hemmaplan. Det finns varken finansiering eller politisk kraft att uppbåda för att enas om den gigantiska militära insats som skulle krävas för att ge IS riktig huvudvärk.

I det läget kliver IS fram ur det fördolda och bildar ett slags surrealistisk stat, som i sig utgör ett unikt fenomen; man har skapat den – mig veterligen – första statsbildning i modern tid som officiellt gjort gränslös ondska till statsbärande doktrin.

IS driver en kompromisslöst brutal linje som gör dem osårbara för alla sanktionsmedel ur den globala storpolitiska portföljen: De är ointresserade av handelshinder, bojkotter eller ekonomiska sanktioner, eftersom de överhuvudtaget inte är intresserade av pengar. Och de struntar frankt i om hela världen får veta att de bedriver folkmord, eftersom de själva stolt marknadsför sådana som en självklar grund i statens åligganden. IS-anhängare poserar glatt med namn och bild offentligt i sammanhang den mest störde massmördare annars skulle göra allt för att förneka att han ens befunnit sig i.

IS vill helt enkelt skapa en primitiv förmedeltida krigarkultur – med moderna vapen. IS har ett budskap lika enkelt som brutalt: Lyd – eller dö! Paradoxalt nog tror jag de inte trots, utan tack vare sitt grymma budskap och sin simpla mördarkultur har potential att växa till något av det farligaste vi sett sedan andra världskriget: Kompromisslösheten ger dem ett skimmer av osårbarhet och makt – vilket utgör en oemotståndligt berusande lockelse för många sökande unga män.

Folkmord och etnisk rensning är i sig inget unikt för IS; det har varit en ovedersäglig del av nazismen, fascismen och kommunismen. På senare år har det förekommit åtskilligt mördande på t ex Balkan, i Mellanöstern och i flera afrikanska länder. Krigets våldsamhet har alltid kunnat förvända synen på folk och skapat mördare. Men aldrig förr har vi sett en statsbildning så skamlöst göra urskillningslöst folkmördande till officiell doktrin, och stolt marknadsföra den i sin externa kommunikation.

Inte ens Pol Pot, Stalin eller Hitler vågade erkänna offentligt att de var simpla mördare. Ingen av dem skulle kommit på tanken att marknadsföra sina soldater i vare sig egen eller internationell media, stolt leende med avhuggna människohuvuden uppradade framför fötterna. De förstod att deras maktbas skulle undergrävas om mördandet blev en allmänt vedertagen sanning. Därför bedrev de propaganda som framgångsrikt sådde tillräcklig osäkerhet kring om övergreppen verkligen förekom eller bara var rykten. Allt för att inte förlora massans stöd.

IS har inga sådana skrupler överhuvudtaget. De har inga anhängare som skäms för att vara mördare. Tvärtom. Mördandet av oskyldiga ses som en beundransvärd dygd. Det görs officiellt och utan minsta skam i kroppen. IS och deras anhängare anser sig nämligen företräda Gud. Och den som tror sig vara Gud behöver inte ta hänsyn till några människor överhuvudtaget. Som Gud är det en självklar rätt att bestämma över andras liv och död.

Den som inte är kräsmagad kan med enkla medel ta del av mängder av filmer och bilder som publiceras av IS och deras anhängare på nätet, även om det inte är något jag rekommenderar. Jag har kontrollerat saken och kan verifiera att internet långt ifrån lider någon brist på av IS stolt förevisad slakt, mord, avrättningar och övergrepp i text, bild och film. Den mest bisarra bild jag ramlade på innan illamåendet fick mig att ge upp var en IS-anhängare som tagit med sig sin familj till den nya Islamiska Staten från Australien. Han lät sin sjuårige son posera med ett avhugget människohuvud. Sjuåringen håller med ett fast grepp i den dödes hår upp hans huvud mot kameran med sin lilla pojkhand. Hans pappa har stolt lagt ut fotot på Facebook till allmän beskådan.

IS är sannolikt den i grunden mest människofientliga statsbildning vi sett i efterkrigstiden. De får i jämförelse Pinochet att verka vara en hyvens kille, Al Qaeda att verka återhållsamma, talibanerna att kännas som progressiva rättvisekämpar och Nordkorea att likna ett trivsamt land att uppfostra sina barn i.

IS är nu ett faktum; de har etablerat en världskänd, fanatisk, sektliknande statsbildning, och de lockar tillräckligt många nya anhängare för att leva vidare och växa. De använder ordet islam på samma sätt som Hitler använde ordet socialism; Hitler kallade sig nationalsocialist samtidigt som han satte socialister i utrotningsläger, liksom IS säger sig stå för islam medan de mördar oskyldiga muslimer.

Med hänvisning till Nietzsches monstercitat i början av inlägget brukar dessvärre fanatism oftast sluta i att man förvandlas till sin egen antites.

När IS säger sig verkställa den gode Gudens vilja i evigheten ser alla vi andra – oavsett vi är muslimer, judar, kristna eller ateister – dem för vad de egentligen är på jorden, här och nu; Satans mördare.¹

De kommer å andra sidan inte att diskriminera någon; även om de just nu prioriterar slakt av icke-muslimer kommer de på sikt urskillningslöst att mörda alla som har egen vilja eller tankeförmåga och inte förbehållslöst hoppar jämfota av glädje för att bli slav under just IS anti-islam. Oavsett kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionshinder, sexuell läggning eller ålder.

Med kompromisslöst hat mot allt mänskligt och total likgiltighet inför allt människovärde lockar de märkligt nog mängder av bittra, besvikna och vilsna fanatiker från hela världen. Åtskilliga av deras anhängare är märkligt nog både födda, uppväxta och universitetsutbildade i västländer. Bland annat har enligt Säpo ”ett betydande antal svenskar” anslutit sig till IS.

De är unga män födda i Sverige, skolade i svensk skola, många av dem rentav med högskoleutbildning. De har följt de kommunikéer och statusuppdateringar i sociala medier där IS förevisar groteska bilder över massavrättningar, halshuggningar och människohuvuden spetsade i mängder på järnstaket. Kvinnor våldtas och förslavas. Barn mördas. Och dessa unga män bestämmer sig medvetet för att; ja, det där är något jag vill lämna allt här i Sverige för att bli en del av.

Något måste ha gått allvarligt snett. Så snett att vi inte ens förstår vad vi ska göra åt det.

Så vad göra? Tyvärr tror jag inte västvärlden kan hantera den här utmaningen överhuvudtaget. Vad är egentligen alternativen?

Går det att stoppa inflödet av anhängare?

Driften som får unga män från hela världen att ansluta sig till IS går inte att informera bort. De har gjort ett medvetet val, och det är inte bristen på kunskap som är problemet. Ingen av de unga män som lockas av IS budskap kommer att låta sig övertalas, eller ens lyssna på logiska argument från det samhälle de hatar. Det är för sent för värdegrundsdiskussioner. Den som tycker det verkar som en lockande idé att avrätta småbarn kommer inte att ändra sig för att han får coachning, erbjuds praktikplats på kommunen, eller för att man inför en sannolikt verkningslös lag mot terrorträning. Vi kan således inte ens klara det lättaste; att stoppa rekryteringen från västländer. Hur svårt är det då inte att bromsa inflödet från det upptagningsområde hela resten av världen utgör.

Finns det en politisk lösning?

IS livsluft är att spotta hela den globala politiken i ansiktet. Det är vad som gjort dem starka, och det är vad som kommer att få dem att fortsätta växa – och de vet om det. Ju mer de kritiseras, ju mer de målas upp som hot – desto starkare blir de.

Går det att strypa IS ekonomiskt?

Förutom att de redan lär vara världens rikaste terrororganisation är fanatiker inte särskilt ekonomiskt känsliga. De är billiga i drift, drivs av övertygelse och det kommer alltid att finnas gott om villiga bulvaner och smugglare som tryggar ett fortsatt tillräckligt inflöde av pengar, vapen och ammunition. Uppstår en brist plundrar man dessutom bara någon lämpligt stad i närheten, som vore man en här från medeltiden. Det finns alltid någon annan som kan gå hungrig så länge man tillhör en grupp skrupelfria beväpnade män i en obeväpnad omgivning.

Finns det en militär lösning?

Jag hävdar att en global kraftsamling och målmedvetet militärt våld vid det här laget är det enda som skulle kunna försvaga IS. Tillräckligt mycket motgångar skulle antagligen också dämpa nyrekryteringen – men inte få den att upphöra. Politik är att vilja². Men IS går tyvärr inte att vilja bort från jordens yta. Det finns tyvärr ingen annan lösning än att fortsätta politiken med andra medel³; Krig.

I krig är politik inte längre bara att vilja. Det är också att våga, och att ha uthållighet nog att envist fullfölja. Ända in i kaklet. Även när det kostar pengar, blod, död och politisk prestige.

Det är här västvärlden kommer att fallera. IS är för många, för välutrustade, för välorganiserade, för militärt skickliga, för gränslöst brutala, och för medialt medvetna för att något av de länder som har den faktiska militära förmågan att kväsa dem ska ha det politiska modet, offerviljan och uthålligheten att göra det. Ett krig mot IS kommer att bli ett dyrt, smutsigt krig på liv och död. För länder som just dragit sig ur Afghanistan med blotta förskräckelsen är det inget alternativ att ge sig in i en ny, värre situation.

Tanken på att varje dag se nya avhuggna soldathuvuden spetsade på pålar spridas världen över i sociala medier blir omöjlig att hantera för politiken om de stympade människohuvudena med död, glasartad blick har både ett namn, en adress, en familj och vänner i EU eller USA.

I den krigströtta koalition som lämnar Afghanistan är det nog dessvärre på det sättet att när det är militärt nödvändigt är det politiskt omöjligt att göra något. När det är politiskt möjligt är det militärt för sent(4).

Och, som sagt, i samma sekund man lämnar kommer IS att återuppstå.

Med ovanstående sagt framstår IS nu tyvärr som starka och framgångsrika. Styrka och framgång lockar, och i och med det kommer IS att växa sig starkare. De kommer, såvitt inget oförutsett inträffar, att gynnas av en lång period av global säkerhetspolitisk splittring under vilken de kan konsolidera sin makt. IS är här för att stanna. Och det bådar allt annat än gott inför framtiden.

– – –

P.S. Läs även Cornucopia?, samt den artikel i Expressen/KvP han rekommenderar – som förklarar hur fridsam islam under femtiotalet kidnappades av fanatiker och förvrängdes till sin egen motsats – grunden för dagens islamister D.S.

– – –

Fotnötter (Att jag stulit citat från just svenska socialdemokrater skall inte ses som något politiskt ställningstagande i vare sig den ena eller andra riktningen. Citaten passade i sammanhanget och det roade mig att de gjorde det, helt enkelt):

¹ ”Det fantastiska är ju att detta fortsätter, att dessa satans mördare ska få hålla på.” Olof Palme med anledning av att fem unga baskiska nationalister avrättats av Francoregimen 1975.

² ”Politik – kamrater – det är att vilja något.” Olof Palmes tal vid SSU:s kongressfest, 1964

³ “Kriget är blott en fortsättning på politiken med andra medel”, Carl von Clausewitz, Om kriget (Vom Kriege) 1832-34

4 Travesti på förre finansminister Kjell-Olof Feldts reformparadox: ”Det som är ekonomiskt nödvändigt är ofta politiskt omöjligt, och när det har blivit politiskt möjligt är det ekonomiskt för sent.”