Vad är en ”traditionalist”? Det är en grundläggande fråga som jag måste inleda med att besvara för att det här inlägget ska vara begripligt. Mycket förenklat kan man säga att det inom skolvärlden finns två läger: På ena sidan har vi den så kallade progressiva pedagogiken. Den går ut på att driva skolan i en utveckling där eleverna själva får ett ökat inflytande över undervisningen, exempelvis genom olika former av grupparbeten. Ämnesgränser anses inte vara så viktiga, tvärtom så premieras olika former av ämnesövergripande projektarbeten.

På andra sidan har vi den traditionalistiska pedagogiken. Den går ut på att läraren ska vara en kunskapsförmedlande auktoritet i klassrummet. Undervisningen är således lärarledd på ett traditionellt sätt och disciplin är viktigt. För en traditionalist är ämneskunskaper viktigast, för progressivister är förmågor viktigast.

I Sverige har progressivisterna under en lång tid haft stort inflytande över skolväsendet. De har naturligtvis stundtals fått draghjälp från det övriga samhället. Ett exempel är att de kunde dra fördel av den antiauktoritära vågen som svepte över samhället i slutet av 1960-talet. Då blev det enkelt för dem att ifrågasätta lärarens roll som auktoritet i klassrummet. Att läraren skulle styra över undervisningen ansågs som mossigt och förlegat i ett demokratiskt samhälle.

Länge utgjorde dock traditionalisterna, som nog främst har bestått av ämneslärare och adjunkter, ett kompakt motstånd mot de progressivistiska förändringarna i skolan. Men de har dessvärre misslyckats flera gånger.

Under 1990-talets ekonomiska kris lyckades en ohelig allians bestående av progressiva pedagoger och besparingsivriga kommunekonomer bilda ett kompakt motstånd mot den traditionella katederläraren till förmån för en ny lärarroll, i vilken läraren skulle ta ett kliv tillbaka från katedern och bli en slags social coach. Följden av detta blev att eleverna lämnades mer ensamma i sitt eget sökande efter kunskap, vilket i sin tur gav upphov till en förstärkt kunskapsklyfta mellan priviligierade och icke-priviligierade elever.

Även på högsta nivå var progressivismen rotad. När Ylva Johansson, som var skolminister i Perssons regering i slutet av 90-talet, intervjuades Svenska Dagbladet menade hon att hennes idealskola ”har lyckats med rollen att vara en plats där man lär in i stället för att lära ut”, vilket enligt henne skulle ske genom att skolan släppte ”det seglivade anspråket på att äga kunskapsmonopol” och genom att sluta med klassundervisning. ”Den är nu en arena för bearbetande av information, en plats för kunskapande – man skapar kunskap”. Eleven skulle styra sitt eget lärande och inga lärarledda lektioner skulle förekomma. (SvD, 1997)

Johansson fick inte helt sin vilja igenom – men dessvärre inte långt därifrån. I dag sticker Sverige ut vad elevinflytande och egeninlärning beträffar. Undervisningen i den svenska skolan är den mest elevcentrerade i hela OECD, näst efter Mexiko. Detta trots att rigoröst med studier visar betydelsen av att läraren instruerar och förmedlar kunskap till eleverna.

Jag tycker dock att vinden har börjat vända på allvar. Allt fler har insett att den progressiva pedagogiken inte alls är så bra som många har trott. Nu är det inte längre kontroversiellt att förespråka katederundervisning och disciplin – tvärtom. Till och med Gustav Fridolin har börjat göra det, trots att han till en början skrev om vikten av att elever leker för att lära sig. Ingen politiker med självbevarelsedrift går ut i den offentliga debatten och sågar lärarledd undervisning. Forskning med god kvalitet har nämligen återkommande visat det alla lärare hela tiden har vetat: Eleverna missgynnas när de lämnas för mycket ensamma.

När jag skriver det här är regeringsbildningen fortfarande igång, trots att det har gått flera månader sedan valet. Ingen vet med säkerhet vad vi kommer att få för regering. Oavsett vad så är min önskan för året 2019 att vi får en äkta traditionalist som utbildningsminister. En som inte vänder kappan efter vinden, en som på allvar förstår vikten av den undervisande läraren som en god auktoritet för eleverna. En som inte ger vika för diverse pedagogiska modenycker om ”21st century skills” och nya pedagogiska trendmetoder. En som helt enkelt står upp för den traditionella lärarrollen.

Det kräver mod. Eftersom progressivismen har varit den dominerande kraften i det svenska skolväsendet i många decennier har många maktposter inom såväl skolmyndigheter som inom akademien gått till progressivister. Ska utvecklingen vändas är det viktigt att en ny utbildningsminister har det mod som krävs för att stå emot de stundtals mycket kraftiga progressivistiska strömningarna.

Med detta inlägg vill jag passa på att tacka all ni som har läst och kommenterat mina artiklar. Alla hejarop har betytt väldigt mycket, speciellt då jag i år har fått stå ut med ett flertal angrepp på mig som person. Samtidigt vill jag passa på att tacka er alla som har inkommit med konstruktiv kritik, det är avgörande för att utvecklats.

När jag ser tillbaka på året 2018 tycker jag mig se flera tecken på att utgångsläget för nästa års skoldebatt ser väldigt bra ut. Allt fler uttrycker sin vilja att satsa på uppbyggnaden av en kunskapsskola värd namnet. För att vi ska kunna gå åt ett sådant håll krävs som sagt stöd från den högsta nivån.

Låt 2019 bli året då skolan styrs av en traditionalist!

PS. I dag blev det även offentligt att jag kommer fortsätta skriva kolumner för GP:s ledarsida under 2019. Ni kan läsa min framtidsspaning och se vilka andra som kommer att skriva kolumner här!