Hypotes: Sverigedemokraternas väljare, eller åtminstone en del av dem, tycker inte om när andra talar om för dem hur de ska leva sina liv. De är således lika eller nästan lika kritiska till sociala lagar stiftade av mediaetablissemanget som de är till juridiska lagar stiftade av riksdagen.

I den här texten kommer jag att resonera, spekulera, och tänka högt kring anledningarna till att människor utan rasistisk agenda kan sympatisera med Sverigedemokraterna. Jag tänker lägga en del av skulden på mainstream media och kultursektorn, och en annan del av skulden på de riksdagspartier som vägrar se åsiktshegemoni och politisk korrekthet som ett problem. Jag kommer inte att behandla den eventuella attraktionskraften av SDs identitetspolitik här. Väljare som röstar SD av genuint främlingsfientliga anledningar tar jag inte heller upp här, utan tanken är istället att undersöka hur en vagt antiauktoritär, semi-liberal deltidsväljare skulle komma på idén att rösta på Sverigedemokraterna.

Låt mig vara tydlig: Jag gillar inte migrationsbegränsningar och jag gillar inte Sverigedemokraterna, men jag kan ändå se någon sorts logik för hur man kan rösta på eller sympatisera med SD utan att själv ha något emot invandrare. Att försöka förstå den logiken är viktigt, om inte annat för att kunna konkurrera om SDs väljare. Låt oss börja med att titta på Sverigedemokraternas kanske största hatobjekt inom svensk kultur: Mediaklimatet.

I svensk politisk debatt har vi lågt till tak, eller en smal åsiktskorridor som det också kallats. Agendan sätts av karriärpolitiker och deras journalistkompisar som vi lite av slentrian antar bor på Södermalm. Politikerna har förstås makt att stifta lagar i bokstavlig bemärkelse, men även mediaeliten tycks ha en enorm, eller i alla fall alldeles för stor, makt över människors beteenden. De kan nämligen sätta trender för vad man får säga, hur man får säga det, vad man får skämta om, vilka man får skämta om, och kanske även vilken sorts masskultur man ska tycka om.

Dessa sociala lagar, eller normer om man så vill, verkställs inte med hot om böter eller fängelsestraff efter en rättslig prövning. Nej, de upprätthålls istället med hot om sociala sanktioner – hån, utfrysning, förintad social status, ja, i värsta fall kan du faktiskt bli av med jobbet. Det svenska språket har ingen riktig motsvarighet till engelskans guilt trip, men begreppet beskriver väl mediaelitens vanligaste vapen. Vill du inte höja socialbidraget? Då måste du hata fattiga människor.



Om man är den sortens person som inte tycker om att få sitt liv styrt av andra finns det en risk att man blir ungefär lika förbannad när EU hotar att ta ens snus som när dagligpressens kultursidor förkunnar att det numera är rasistiskt att säga ”svart” istället för ”rasifierad.” Vad värre är så arbetar den mediala åsikts- och språkpolisen genom en process som inte är vare sig demokratisk eller förutsägbar.

Det sägs att totalitära system inte främst karaktäriseras av vare sig långtgående lagar eller hårda straff, utan oförutsägbarhet. Det som utmärker totalitära system är att du, om du befinner dig i ett av dem, aldrig ens får veta vilka reglerna är. Du kan när som helst informeras om att en handling du begått är otillåten utan att du haft en chans i världen att veta det i förväg. Den här sortens godtycklighet är karaktäristisk för kulturvänsterns toppskikt: I det mediala Sveriges trendbaserade moralsystem vet ingen någonsin vilka sociala regler och normer som kommer gälla härnäst. Det som var obligatoriskt igår kan plötsligt bli tabubelagt imorgon. Någon koppling till statistik, vetenskap, eller verkligheten i övrigt behöver åsiktstrenderna förstås inte ha. Det spelar ingen roll om ett påstående är sant, så länge det är politiskt korrekt.



Enter Sverigedemokraterna: Ett parti som tar kampen mot politisk korrekthet på så stort allvar att de inte bara ifrågasätter södermalmskonsensuset, utan aktivt affirmerar sitt stöd för dess antites. Det är inte utan att man känner lite sympati för den vagt halvliberala väljare som väljer att rösta för lägre invandring bara för att reta gallfeber på etablissemanget och ge dem något annat att tänka på än om man äter kött på måndagar. Det här är varför jag inte tror att Sverigedemokratiska väljare generellt måste vara rasister. Jag tror inte Jimmie Åkesson är det heller.

Nu kanske ni invänder att det är lite vanskligt att någon som inte vill att andra ska tala om hur folk får leva röstar på ett parti som talar om för invandrare hur (och var) de ska leva och ja, jag fattar. Ironin har inte undgått mig heller. Håll dock i åtanke att Sverigedemokraterna är det enda parti i riksdagen, kanske det enda partiet i Sverige, som öppet erkänner politisk korrekthet som ett problem. (Att partiet talar sig varmt för kristna värderingar och annat nonsens spelar i sammanhanget ingen roll, eftersom media sett till att allt sådant hamnat i skymundan till fördel för invandringsfrågan.)

Jag tror att det är i ljuset av detta vi ska se sånt som negerbollsdiskussionen. Kontroversen handlar inte om ordet i sig – jag vågar gissa att även de flesta Sverigedemokrater slutat använda ordet för länge sedan – utan om principen, och principen handlar om att en verklighetsfrånvänd maktelit i Stockholm vill förbjuda dig från att använda vardagsord bara för att de är oroliga för att några flyktingar vars uppehälle du själv betalar ska råka känna sig lite kränkta. Det här är också vad jag tror Sverigedemokraterna menar med att invandrare måste ”anpassa sig:” Det är inte svenskar som ska behöva uppdatera sitt ordförråd varje gång en kulturskribent går till jobbet, det är invandrare som helt enkelt får finna sig i att landet de valt att flytta till har ett språkbruk (och ibland kanske även en humor) som för dem kan te sig excentriskt och provinciellt.

Det här skulle ju även förklara varför många Sverigedemokrater oroas av ”islamisering.” Problemet är inte att imamer och mullor skulle kunna sitta i riksdagen och införa sharia-lagar, utan att deras inflytande skulle kunna sträcka sig till den kulturelit som skapar sociala regler för oss andra. Eftersom vi lever i ett land där ett mediaetablissemang ständigt försöker centralplanera vår kultur löper vi också risken för att denna apparat kapas av andra krafter.

Inom liberalismen är en vanlig kritik mot statlig kontroll att den gör det möjligt för till exempel stora företag att skaffa sig makt som inte bara är många gånger större än vad enskilda medborgare åtnjuter, utan dessutom oproportionerligt stor i förhållande till företagets storlek. När konsumenternas makt att i marknadssammanhang rösta med plånboken fråntas dem genom att staten istället skattefinanserar varan eller tjänsten blir det lättare för skrupelfria storföretag med stark lobbykapacitet, eller korrupta politiker som vill skicka skattepengar till sina kompisar, att sko sig på konsumenternas bekostnad.

På en marknad måste ägaren av en klädkedja övertyga varje enskild kund att köpa hans kläder, men om staten tog över medborgarnas klädinköp skulle det räcka med att övertala några tjänstemän på Beklädnadsdepartementet för att klädkedjan ska få sälja sina produkter till hela landet. När konsumentmakt centraliseras genom att förvandlas till statlig makt blir det lättare, inte svårare, för storföretag att konkurrera ut mindre aktörer eftersom lobbyism mot enskilda politiker och tjänstemän är betydligt billigare än traditionell marknadsföring riktad mot ett helt folk. I värsta fall kan en myndighet utsättas för en så kallad regulatory capture och börja fungera som marjonett åt någon av de aktörer den är tänkt att reglera, med potential för enorma konkurrensfördelar åt den korrumperande aktören.

Ett liknande resonemang är också vanligt förekommande i kritiken mot övervakningssamhället: Även om dagens övervakningsivrare i regering och riksdag har goda intentioner så utgör t ex FRAs övervakningsbefogenheter ett verktyg som i framtiden kan missbrukas av aktörer som vill övervaka befolkningen av moraliskt tvivelaktiga anledningar. Vi kan inte räkna med att staten alltid är god, och en framtida stat med ont uppsåt skulle bli mångfaldigt värre om den ärvt de befogenheter dagens kontrollapparat skaffat sig. Enligt samma logik framförs ibland kritik mot public service, eftersom bland det första en nykorrumperad stat sannolikt skulle göra vore att förvandla en auktoritativ nyhetskanal med högt förtroendekapital till en personlig propagandakanal.

En kulturelit bör utgöra en liknande riskfaktor. En institution med monopolartad makt att utfärda sanktioner mot individer som inte följer dess regler löper precis samma risk att kapas av fientliga intressen, vare sig den officiellt tillhör det statliga våldsmonopolet eller ej. Se bara på hur media gått bananas över de kulturtidsskrifter som kommer få läggas ner efter nedskärningar i kulturstödet: Någon bred folklig uppslutning bakom dessa tidsskrifter finns uppenbarligen inte, eftersom ingen läser dem, men svensk riksmedia har ändå försökt piska upp masshysteri mot nedskärningarna eftersom det politiska klimatet i svensk riksmedia saknar koppling till det politiska klimatet i resten av Sverige. Vad svenska folket ska tycka om kulturstödet är inte något som avgörs av svenska folket, utan av en liten grupp journalister. Att varken kulturtidsskrifterna eller riksmedia behöver ha kontakt med verkligheten är en naturlig konsekvens av att bägge delvis finansieras med statliga subventioner.



Ponera nu att detta kulturetablissemang, med vilket jag menar både mainstream media och mer traditionell kultursektor, drabbades av den av Sverigedemokraterna fruktade islamiseringen: Det konstanta fördömandet av homofobi skulle bytas ut mot fördömanden av homosexualitet, misogyni skulle övergå från tabu till obligatorium, kritiken mot lättklädda kvinnor i reklam skulle förvandlas till krav på att de bär slöja, det skulle bli rasistiskt att äta bacon, och den politiska och sociala klappjakten på oliktänkande nationalister skulle eskalera till veritabla förföljelser av de proportioner bara en religiös inkvisition kan uppbåda. Betänk även att kultureliten inte bara verkar blind för all reaktionär skit många kulturer bär med sig, utan aktivt välkomnar den. En utomstående betraktare kan förlåtas om han får uppfattningen att de som vistas i den politiska korrekthetens finrum rent av önskar att de kunde få bli undersåtar till ayatollor, påvar, och andra auktoritära medeltidsfasoner som de i mångkulturens namn förväntar sig att alla ska tolerera och respektera.

Ur detta perspektiv kan man börja förstå varför SD vill minska invandringen: Problemet är inte invandrarna själva, som människor, utan att vi (från SDs perspektiv) satt ett verktyg i händerna på dem som i värsta fall skulle göra deras sämsta egenskaper till samhällsnorm. Med tanke på att samma verktyg, media- och kulturetablissemanget, lyckats göra en av svenskarnas sämsta egenskaper, vänsterideologi, till samhällsnorm är Sverigedemokraternas befarade islamiseringsscenario inte nödvändigtvis helt befängt.

Genom att koncentrera normskapande roller till en liten elit, i detta fall förlag och nyhetsredaktioner snarare än myndigheter, blir det lättare för aktörer med goda förbindelser att influera vilka normer som skapas i samhället. Betrakta till exempel hur svensk media favoriserar vänsterblocket, och hur 40% av journalistkåren (50% på SVT och SR) röstar på Miljöpartiet, trots att detta inte speglar väljarkårens attityder.

Betrakta hur nykterhetsrörelsen lyckats skapa konsensus i media kring hur fantastiskt det är med alkoholmonopol och nolltolerans mot narkotika, trots att inget sådant konsens finns hos den övriga befolkningen. Betrakta också hur detta bidragit till en norm om att misstänkliggöra drogliberalism (jag har läst artiklar där bara begreppet i sig använts som skällsord) som någon slags politiserad missbrukaraktivism. Betrakta hur Fi-feminister med hjälp av media fått victoriansk sexualmoral att göra comeback. Trots deras brist på folklig förankring delas den här sortens konsensus dessutom ofta med det politiska etablissemanget (i de frågor det inte råder konsensus om i riksdagen är blockskillnaderna ofta minimala).

Föreställ dig nu att nykterhetsrörelsens och Fi-feministernas inflytande övertogs av islamister. Tänk dig att den samhällsintitution som idag gjort bevarat kulturstöd till högsta politiska prioritet imorgon bestämde att all skolpolitisk debatt måste handla om förbud mot sexualundervisning. Tänk dig partiledardebatter där integrationsfrågan bara får handla om hädelseförbud. Att islamister skulle utgöra en minoritet av svenska folket (och svenska muslimer, för den delen) spelar ingen roll. Det är just det här som är poängen: När makten över normutveckling centraliserats till en liten cliqué blir det lättare, inte svårare, för små men organiserade grupper att kapa processen. Så länge islamisterna är bra på att organisera sig, vilket de är, behöver deras antal inte ha någon särskild koppling till deras inflytande.



Det är ett sorgligt faktum att riksdagen saknar partier med antiauktoritärt patos, så för en antiauktoritär väljare kan det därför vara lockande att rösta på ett parti som åtminstone står i opposition till kultur- och mediasektionerna av samhällsetablissemanget. Det politiska etablissemangets våldsmonopol kanske har större destruktiv potential än det kulturella etablissemangets åsiktsmonopol, men för en SD-väljare tycks det senare åtminstone ha en opposition man kan rösta på. För en ideologiskt ointresserad Ronny&Ragge-liberal framstår valet av parti lätt som ett val mellan å ena sidan sju partier som stödjer en paternalistisk stat och en kulturelit besatt av politisk korrekthet, och å andra sidan ett parti som stödjer en paternalistisk stat men åtminstone på ytan tycks motsätta sig en kulturelit besatt av politisk korrekthet.

Med detta i åtanke kan man se partiets retorik, om att de skulle vara Sveriges enda oppositionsparti, i ett annat ljus. De sitter inte bara i opposition till de andra politiska partiernas migrationspolitik, utan de sitter också i opposition till de aktörer inom media- och kultursvängen som tagit sig rätt att bestämma vad man får tycka, säga, och skämta om. SDs förslag på att skrota presstödet framstår rent av som ett uttryck för genuin ideologisk övertygelse snarare än det cyniska försök att tysta sina kritiker det skulle kunna anklagas för att vara. Den snabba tillväxten av SD-märkta alternativmedier som Avpixlat blir också lättbegriplig i ljuset av detta; Om SD-sympatisörer präglas av antipati mot mediaetablissemanget faller det sig naturligt att de söker sig till andra plattformar för nyheter och opinionsbildning.



Vid det här läget bör jag kanske också påpeka att jag inte förnekar de historiska och statistiska belägg som finns för att Sverigedemokraterna som organisation har kopplingar till främlingsfientliga idétraditioner, så som socialdemokratin och fackföreningsrörelsen, och rötter i rent nationalsocialistiska rörelser. Ingen behöver länka mig nyhetsartiklar om Sverigedemokratiska partiföreträdare som uppenbarligen är rasister. Vi måste dock skilja på den rörelse partiet i sig består av och den betydligt större och bredare skara som utgör partiets väljarkår.

13% av Sveriges befolkning röstade på Sverigedemokraterna i höstas, och ännu fler kan tänka sig att rösta på dem i framtiden. Jag vet inte hur många av dem som är rasister, men att alla eller nästan alla skulle vara det saknas det belägg för. Om vi utgår från det resonemang jag hittills i texten utvecklat är det tydligt att någon med låg grad av främlingsfientlighet skulle kunna bli SD-sympatisör, med bara några enstaka tankevurpor på vägen dit.

Om vi håller detta resonemang i bakhuvudet kan vi också se hur en röst på Sverigedemokraterna för att ”röra om i grytan,” en motivering vissa SD-väljare gav i valet 2010, är lockande av fler anledningar än att det undergräver blockpolitiken. Sverigedemokraterna lyckas genom sin blotta existens reta gallfeber på media, och ju större partiet blir desto mer hysteriska blir media. Att händelser som järnrörsskandalen bara bidrar till att öka Sverigedemokraternas väljarstöd kan enkelt förklaras med att de bevisar partiets förmåga att fylla sin funktion: Att skapa kaos i Mediasverige. Att de också skapar kaos i riksdagen är en ren bonus. Med skandalpolitiker och skandalpolitik lyckas Sverigedemokraterna utmana kulturetablissemangets åsiktsmonopol utan att lägga ett enda lagförslag i riksdagen.

Kanske kan vi även här finna anledningen till att en så stor del av Piratpartiets väljare (när de fanns) sympatiserade med Sverigedemokraterna. När det kom till att provocera kultureliten fyllde fildelningsfrågan under en period samma funktion som migrationsfrågan, och Rick Falkvinge vågade ofta trampa på många fler tår än Jimmie Åkesson. Intressant nog motiveras som jag nämnt övervakningskritik, Piratpartiets andra fråga, med resonemang snarlika men samtidigt spegelvända mot de jag i denna text anfört mot invandring: Övervakningslagarna är verktyg som i framtiden kan missbrukas av ondsinta aktörer, medan invandringen är det som enligt SD-logik kommer leda till att vi får de ondsinta aktörer som kan missbruka det verktyg kulturetablissemanget utgör.

Skillnaden är intressant: Piratpartiet förstod att själva verktyget – övervakningsapparaten – var problemet, medan den outsinliga mängd framtida aktörer som kunde missbruka det skulle bli ofarliga om de avväpnades i förtid. Sverigedemokraterna, å andra sidan, har identifierat kulturetablissemanget som ett verktyg som kan missbrukas, men angriper istället de aktörer som anses mest troliga att missbruka det (invandrarna). Kanske är det i denna skillnad vi kan hitta nyckeln till hur liberal politik skulle kunna bryta Sverigedemokraternas växande popularitet.

Hur som helst kan lockelsen med bägge partier förstås med snarlika problemformuleringar i deras profilfrågor: Makt centraliserad till en monopolistisk aktör utsätter samhället för än större, inte mindre, risk för att makten missbrukas än om den var decentraliserad. Klart är i vilket fall som helst att man inte kan stoppa Sverigedemokraternas valframgångar genom att bemöta SD-sympatisörers protester mot politisk korrekthet genom att försöka tysta dem med ännu mer politisk korrekthet.

Att försöka mobba SD-väljare (med det synsätt jag beskrivit i denna text) till att underkasta sig ett åsiktsmonopol vore som att använda polisvåld för att övertyga anarkister om varför alla borde underordna sig ett våldsmonopol. Som liberaler måste vår uppgift bli att angripa Sverigedemokraternas lösning på problemet, inte att gå vänsterns ärenden genom att förneka att politisk korrekthet och centraliserad åsiktshegemoni skulle vara ett problem.