Nu, efter Uppdrag gransknings program om våldtäkter, är problemet att det inte finns trovärdig forskning i ämnet våldtäkter och utlandsfödda. Så vi ska inte tala om saken, nu heller.

Den som argumenterar starkast för att vi inte ska tala om saken är den person som talar mest om saken i Uppdrag gransknings program: kriminologiprofessorn Jerzy Sarnecki. Han är så mån om att vi ska sluta tala om saken att han i går skrev en lång artikel på Dagens Nyheters debattsida om varför den inte är något att tala om.

För oss som inte är fullt lika ångestridna är inte det här så omstörtande.

Om det dyker upp ett stort antal unga män från kulturer med en extremt dominant och nedvärderande syn på kvinnor, varför skulle det inte märkas? Tänker vi oss att det sker en magisk värdetransfusion vid den svenska gränsen? Tror vi att det inte spelar någon roll att vi klumpar ihop dessa unga män i kollektiva boenden med ett minimum av yttre social kontroll? Tror vi att just dessa unga män, till skillnad från till exempel lumpargäng eller fotbollslag, inte skapar sina egna tuffa hierarkier och värdeskalor? Och tror vi att de, av någon anledning, inte utgår från de kulturella värden de växt upp med?

Har ingen läst ”Flugornas herre”?

Det finns massor av paradoxer här. Vi tillmäter värderingar om jämställdhet och tolerans en enorm betydelse. Ingen korvkiosk får sakna en värdegrundsdeklaration. Men att trista värderingar som manschauvinism och intolerans har samma betydelse för beteendet, är kontroversiell. Åtminstone om värderingarna har sitt ursprung i andra kulturer.

LÄS MER: Utlandsfödda en majoritet bland dömda i våldtäktsfall

Det här är trams, förstås. Det är ett exempel på hur vi visserligen börjat prata en hel del om frågor kring invandring, men att det fortfarande saknas en diskussion i ämnet. I en diskussion tar man nämligen argument på allvar, intresserar sig för fakta och är inte rädd för nya upplysningar. Retoriska grepp, känslor och undanflykter är något annat.

Det gäller inte bara Sarnecki i ena hörnan och hysteriska invandringsfobiker i den andra. Det här är också ett gott tillfälle för Sveriges Television att fundera över sin egen roll.

För bara ett par år sedan – det vet vi alla – skulle SVT aldrig ha sänt det här programmet. En del av panikreaktionerna på Uppdrag granskning handlar om just det. Offentlighetens grindvakter känner att de tappat greppet.

Att SVT nu behandlar ämnen av det här slaget är bra, men skulle man kunna tänka sig lite offentlig självanalys? Hur går det till inom SVT när något som tidigare var otänkbart, blir alldeles tänkbart? Jag skulle vilja höra ett resonemang som inte bara försvarar just den här sändningen, just denna gång, utan som förklarar varför de goda argument man nu anför, inte skulle ha ansetts goda för bara något år sedan. För så var det.

SVT är en del av samhället i övrigt, även när värderingar skiftar. Men har allas vår television något slags linje för vad den anser vara publicerbart, eller har den bara ett publicistiskt finger i luften?

LÄS MER: Låt Mellanösterns kvinnor få berätta