Förra veckan var jag i Göteborg på konferens (jag pratade utifrån min bok) och workshops om nytt stadsbyggnadsprojekt: Centrala Älvstaden. Intressanta dagar.

Samma vecka publicerade GP:s kultursidor tre stora angrepp mot Göteborgs nordöstra miljonstadsdelar. Med många ord, men extremt smalt perspektiv. I första hand Biskopsgården och Hammarkullen. De var skrivna av Mark Isitt.

Han har en teori. Nämligen att höga hus framkallar kriminalitet, arbetslöshet, bidragsberoende – och skillsmässor! Artiklarna börjar med att avvisa all forskning, eftersom den har mer nyanserade och sammansatta synsätt och slutsatser. Det enda som är relevant är hans egna upplevelser under korta besök på platser där han går som en främling. Hybrisen är lika hög som de hus han hatar. Först en kvällsvandring med närpolis i tjugo minusgrader, som pågår i två långa artiklar. Sedan ett besök på en mordplats i Biskopsgården tillsammans med en skeptisk professor.

Artiklarna är som kalla ekon från en förgången tid. Intressanta som studiebesök i en aggressivitet med gamla anor. Hans slutsats är lika enkel som brutal: Riv hela stadsdelarna, jämna dem med marken. Om man bygger radhus och villor lättar klassamhällets förbannelser som i en saga. Redan 1974 påpekade Åke Daun om liknande kritik att den i grunden är en antiurban längtan efter idyllien (i hans doktorsavhandling Förortsliv).

Jag kan inte ta ifrån Isitt hans upplevelser att Hammarkullen är som Haiti efter jordbävningen. Men jag kan fascineras av hur hans blick sveper över stadsdelarna. Hur andras erfarenheter försvinner. Vad han ser och hur han berättar. Texterna efterlämnar ett illa kamouflerat förakt för de människor som bor i husen. De han betraktar på säkert avstånd. De döljer sina ansikten och tatueringar i munktröjor, de hatar kvinnor, de lever på bidrag, de tittar på teve samtidigt som de äter middag, när barnen ska måla blir det bara "kladd". Riv! Radera! Ta bort!

Jag bodde något år i Durham, North Carolina. Där var varje år fler mord än i hela Sverige. De allra flesta i några få kvarter i östra staden. Där fanns bara villor och radhus, möjligen något enstaka trevåningshus med lägenheter. Man ser samma sak i resten av USA – tänk South Central, Los Angeles –och i brittiska gamla industristäder där kriminalitet och otrygghet biter sig fast i radhus, radhus, radhus.

Tycker Mark Isitt att man ska riva Turning torso? Eller kanske hela Södra stationsområdet i Stockholm med sina stora huskroppar? Varför betraktas höga hus som statusmarkörer i de välbesuttnas kvarter i gammelstaden, men som signaler på social misär och ensamhet i de stadsdelar i förorten där de arbetslösa och fattiga bor?

Det finns ingen anledning att romantisera miljonstaden. Där finns grundläggande problem – som i alla stadsdelar, även de "fina". Men arkitektur har nog begränsad betydelse för samhälleliga orättvisor, arbetslöshet, rasdiskriminering, våld mot kvinnor och människors chanser att förverkliga livsdrömmar. Lösningen är inte att riva. Men att bygga mer, bygga nytt, foga in dem i omgivande stadsdelar och viktiggöra både människor och stadsdelar. Att renovera välfärdssamhället.

Den 24 mars skrev Malin Lernfeldt i en kommentar på GP:s ledarsida att Isitts artiklar var "ypperliga". Sedan utvecklade hon en ogenerad argumentation för sk gated communities, men i dess nu allmänt accepterade form, nämligen som slutna gårdar i kvartersstaden; låsta för besökare, flanörer och främlingar för att öka social kontroll och trygghet.

Lästa tillsammans utgör de grundstommen för den nyborgerliga stadens (mar)dröm. Isitts hat mot de fattigas stadsdelar. Och Lernfeldts längtan efter privata platser för "urbana" Bullerbydrömmar.

Man kan läsa Isitts artiklar här. Plus nödvändiga motinlägg från Cecilia Verdinelli och Mattias Hagberg.

På konferensen betraktades Isitts artiklar som exempel på social arrogans. Det den amerikanska sociologen Herbert Gans redan på 1960-talet kallade "övre-medelklass-etnocentrism". Argast var nog de som arbetar, är engagerade eller bott/bor i nordöstra Göteborgs stadsdelar.