Jon Kalbækken beveger seg møysommelig gjennom snøen på vei opp mot Kobbryggen i Bardu i Indre Troms. På kjelken han trekker etter seg ligger liket av kona hans, Sigrid. Han og resten av gravfølget er på vei til kirken i Ibestad – en tur på flere mil til fots og med båt – for å begrave henne.

Kalenderen viser januar 1793, en tid på året det ikke er stort mer enn tre timer med skikkelig dagslys på disse breddegrader. Det er likevel ikke mørket som tvinger dem til å stoppe denne dagen, det er det plutselige uværet.

Når de snur hjemover i påvente av bedre vær lar de liket ligge – det er i alle fall slik ettertiden har gjenfortalt historien. Det sies at de til og med spenner den døde kroppen opp mellom to trær for å hindre rovdyrene i å forsyne seg.

Sigrid kommer likevel snart i vigslet jord, hun begraves i Ibestad kirke 20. januar 1793. Igjen sitter Jon, innsunket i tungsinn. Sommeren før hadde yngstesønnen på sju år dødd, nå var også kona hans borte.

Livet i Bardu var nok noe ganske annet enn det Jon hadde sett for seg da han to år tidligere dro nordover for å bli nybygger i Colonien i Bardo-skov.

Det var ikke rart at han og Sigrid hadde latt seg friste til å reise nordover, selv om begge hadde passert 40 og allerede hadde en ganske stor gård. Bardu hadde tross alt blitt beskrevet som det rene paradis – et sted med frodige gressenger, stort potensial for kornavl og skog full av trær som var nesten like tykke i toppen som ved roten.

Ekteparet var langt fra alene om å søke lykken i Nord-Norge. Fra slutten av 1700-tallet til langt utover 1800-tallet reiste så mange «søringer» nordover at landsdelen har blitt kalt fattigmanns Amerika.

Livet som nybygger i Bardu var faktisk ikke helt ulikt tilværelsen som pioner i Amerika. I likhet med mange norskamerikanere ville de innvandrede dølene helst holde på eget språk og kultur, framfor å smelte sammen med samfunnet rundt. Det er heller ikke fritt for at det oppstod skarpe konflikter mellom urbefolkning og nybyggere også i Indre Troms – ved ett tilfelle med dødelig utfall.

De forlokkende Nordlandene

I motsetning til hva man kanskje skulle tro var det Norges framgang – ikke fattigdom – som drev folk mot nord. Selv om Norge etter dagens standard var fattigslig på 1800-tallet, var vi relativ sett et rikt land

– Vi var dessuten et avansert samfunn på mange måter, vi hadde for eksempel allmenn skoleplikt allerede i 1739, forteller Jan Eivind Myhre som er professor i historie ved Universitetet i Oslo.

Med framgangen fulgte en voldsom befolkningsvekst. Fruktbarheten var høy, samtidig som dødeligheten sank.

– Norge hadde verdens laveste dødelighet på 1800-tallet, og mye av årsaken til dette ligger i bedre tilgang på mat. Fattigfolk sultet fremdeles hist og pist, men det var ingen egentlig hungersnød i Norge etter 1814 – slik vi ser flere andre europeiske land, forklarer Myhre.

Han legger til at et godt utbygd jordmorvesen også bidro til at flere barn overlevde, samtidig som epidemier ikke lenger gjorde et like stort innhogg i befolkningen. Delvis henger dette sammen med at Norge var tidlig ute med vaksinering. I 1797 ble verdens første vaksine; koppervaksinen, oppfunnet i England. Allerede fire år seinere ble den prøvd ut for første gang i Norge, og i 1810 gjorde vaksinasjonsloven den obligatorisk.

I innlandsbygdene på Østlandet begynte det å bli trangt om plassen allerede på 1700-tallet. På kysten ble gårdene gjerne delt mellom flere søsken, siden fisken der gav mulighet for tilleggsnæring. I innlandet overtok derimot stort sett den eldste sønnen. De som ikke hadde noen gård å arve endte ofte på en husmannsplass – det vil si at de leide en bit jord av en gårdbruker. Disse plassene var små, lå gjerne på den dårligste jorda på gården og vanligvis betalte husmennene leie med pliktarbeid flere dager i uka.

Etter hvert som befolkningsveksten skjøt fart ble det stadig vanskeligere å etablere seg for den oppvoksende slekt. Landsdelen som gikk under navnet Nordlandene framstod derfor som svært forlokkende. Der fantes det ikke bare overflod av fisk, men også ledig jord du kunne kjøpe eller leie for en billig penge.

Det er likevel lite som tyder på at jordmangel var hovedgrunnen til at 20 familier – deriblant Jon og Sigrid Kalbækken – brøt opp fra hjemmene sine i Østerdalen våren 1791. Bakgrunnen for at de reiste nordover er mer komplisert.

Det hele startet 8 år tidligere, med én manns vidløftige drøm om en sørnorsk koloni i Indre Troms.

Fogd Holmboe og kolonien

Jens Holmboe var enda ikke fylt 29 år da han i 1781 ble utnevnt til fogd i Senjen og Tromsø fogderi – grovt sett dagens Troms. Han var født inn i en rik familie fra Lesja i Gudbrandsdalen og utdannet i København, men flyttet til Tromsø da han ble tilsatt som fogd.

Han hadde kanskje ikke fått jobben dersom myndigheten i København hadde visst hvilken egenrådig mann de hadde ansatt – og i siste ende ble han også fradømt embete. Gjennom taktikkeri og politisk spill rakk han likevel å gjennomføre det han så på som sin store personlige triumf: Etableringen av Colonien i Bardu-Skov.

Ideen om en koloni oppstod da Holmboe som nyutnevnt fogd fikk høre ryktene om en stor skog mellom fjellene på svenskegrensen – et ubebodd sted de svenske samene kalte Barduskogen eller Storskogen. Det forelå på denne tiden planer om å anlegge en ny by på Tromsøya, og myndighetenes interesse for skogbruk i nord var derfor stor. Holmboe så dette som en gylden anledning til å gjøre seg bemerket.

Med en lokal same som guide reiste han selv for å undersøke skogen – først i 1783 og deretter i 1785 – og ifølge egne nedtegnelser var han svært fornøyd med det han fant.

«En gammel foreldet furuskog, etter øyemål circa 5 norske mil lang og ½ mil ja mer bred; denne hele strekning er for det meste tett begrodd med furutrær, unntagen noen enkelte steder, som derimot har de smukkeste og feteste gressganger. Trærnes vekst var denne: Topp og rot var nesten like tykk, og 12 a 14 alen fra roten var ei en kvist å se på stammen.»

I etterkant av den siste reisen skrev den unge fogden brev til Rentekammeret i København – datidens versjon av Finansdepartementet. Han foreslo å gi seks familier gratis eiendom og buskap for å komme til Bardu og rydde jorden. Disse burde hentes sørfra, siden nordlendinger etter Holmboes mening var uegnet for oppgaven – de var for opptatt av fisk til å bli dugelige rydningsmenn.

I Holmboes beretning var Bardu et øde og folketomt sted, noe som var en sannhet med modifikasjoner. Flere reindriftsfamilier hadde sesongboplass i Bardu og antagelig var det de som hadde æren for det Holmboe kalte de smukkeste og feteste gressganger. Der samene hadde melke- og merkegjerder for reinen ble nemlig bakken godt gjødslet, slik at det dannet seg naturlige enger.

Det er ikke godt å si om Holmboe var uvitende om samenes bruk av området, eller om han så på det som irrelevant. Mye tyder på at han ikke hadde mer til overs for samer enn han hadde for nordlendinger flest. Da han overtok fogdegården i Harstad sa han øyeblikkelig opp kontrakten med gårdens ni husmenn – storparten samer – og hentet i stedet nye husmenn fra Østerdalen.

I København vakte Holmboes forslag interesse, men de sa ikke blankt ja. Det ble bestemt at skoginspektør Nicolai Hersleb Ramm først skulle sendes nordover for å undersøke området nærmere og lage kart. Antagelig var det her Jon og Sigrid Kalbækkens skjebne ble forseilet. Skoginspektøren var nemlig en av deres nærmeste naboer på Tynset.

Fogdens politiske spill

Holmboe hadde det travelt. For han inngikk kolonien i en større plan, og derfor hadde han ikke lyst til å vente på Rentekammerets godkjenning. Fogdeembetet var noe han så på som midlertidig. Planen hadde hele veien vært å stige i gradene og bli amtmann. Han hadde alt søkt på stillingen i Finnmark, uten å få den. Nå skulle amtmannen i Nordland snart gå av og Holmboe fast bestemt på å ta over. Han måtte bare utrette noe stort først – noe som kunne dokumentere at han var en mann med initiativ og evne til å levere resultater.

Høsten 1789 var rapporten fra skoginspektør Ramm klar. Har var nøktern i sin framstilling, men likevel positiv. Holmboe forsøkte på sin side å sukre forslaget ytterligere med å tilby seg å dekke alle utgiftene til etableringen av en koloni for egen lomme – såframt han fikk tilbud om amtmannsembetet i Nordland.

Rentekammeret sa likevel nei. De mente det ikke fantes grunnlag for stor skogdrift i Bardu og at det hele ville bli både kostbart og vanskelig. Holmboe fikk beskjed om å avslutte koloniprosjektet. Den ordren valgte han å overse. I august 1791 sendte han i stedet nytt brev til Rentekammeret og fortalte at han hadde «nedplantet» sju familier fra Østerdalen i Bardu.

Holmboe hevdet at dette var mennesker som var ruinert av en stor flom på Østlandet. Han beskrev hvordan de desperat hadde kastet seg i armene hans og bedt på sine knær om å bli bosatt i Indre Troms. «Hjelp os til at kunde blive beboere i Barduskov», skal de ifølge Holmboe ha skreket. «Eller vi forgaae!».

Heller ikke dette stemte overens med virkeligheten.

Jon og Sigrid reiser nordover

Vi vet ikke sikkert hvordan Jon og Sigrid Kalbækken fikk høre om Bardu, men det er rimelig å anta at det skjedde gjennom naboen – skogsinspektør Ramm. Det har blitt hevdet at han hadde en avtale med fogden om å rekruttere folk fra hjemtraktene til å dra nordover.

Begge var godt voksne da de tok avgjørelsen om å reise. Jon var 41, Sigrid 46 og de fire barna mellom fem og 15 år. Hva som drev dem til å røske opp hele livet sitt med rota, for å i stedet starte på nytt i en bortgjemt dal i Troms, er ikke godt å si. Jordmangel var i alle fall ikke problemet. De hadde en bra gård på Tynset. Selv om et engstykke hadde blitt ødelagt av flommen fogden skrev så hjerteskjærende om, led de egentlig ingen nød.

Kanskje handlet det om eventyrlyst og en drøm om noe større, et ønske om få finne ut hva som befant seg i disse forjettede Nordlandene.

På tross av den iherdige innsatsen han hadde lagt ned, ble Holmboe likevel overrasket da han på forsommeren i 1791 fikk en haug østerdøler på døra. I alt utvandret 20 familier fra Tynset og Alvdal nordover, langt flere enn det fogden ønsket seg. Han valgte derfor ut de sju han mente var best egnet for nybyggerlivet – blant dem Sigrid og Jon. Resten måtte finne på noe annet å gjøre, noe som ikke ble særlig godt mottatt. De utvalgte familiene utstyrte fogden imidlertid med husdyr for egen regning, før de tok fatt på den siste etappen inn til Bardu.

Hva nybyggerne tenkte da Bardudalføret åpnet seg foran dem vet vi ingenting om. Kanskje kjentes det som om de hadde kommet til et paradis fullt av uutnyttede muligheter. De hadde tross alt kommet til et land der solen aldri gikk ned og saftig gress vaiet i vinden på engene langs elva – klar til å bli husdyrfôr.

I starten var de ikke nødvendigvis klar over at de hadde flyttet til en landsdel med et langt hardere klima enn de var vant med. Det kan bli varmt i Bardu om sommeren – gjerne over 30 grader – men godværet er ikke til å lite på. De er ikke uvanlig med frost i juni og noen år faller det snø i lavlandet i alle årets måneder. Snøen legger seg i starten av november og smelter ikke før i slutten av mai. I november forsvinner også solen under horisonten og dukker ikke fram igjen før i januar. Samtidig viser sommervarmens motstykke seg. I perioder kryper gradestokken under 30 minusgrader, og kulden forsterkes ofte av en hard østavindskuling.

Det er med andre ord ikke rart at tre familier gav opp nybyggerlivet allerede etter en vinter. Kanskje hadde Jon gjort det samme om han hadde visst at han kom til å miste både yngstesønnen og kona før året var omme.

Jon blir gift på nytt

Vi vet ikke hvordan Sigrid og Jons yngste sønn mistet livet. Det eneste vi vet er det som står i kirkebøkene – at de hadde en gutt på sju år som døde i Bardu sommeren 1792. Vi vet heller ikke hva som skjedde med Sigrid, men historien om hvordan gravfølget hennes avbrytes av uvær er gjenfortalt i generasjoner.

Det fortelles også at Jon sank inn i sorgen og ville forlate Bardu da han ble enkemann. Det motsatte imidlertid Jons nabo; Ole Olsen, seg – kanskje fordi det begynte å bli tynt i rekkene av nybyggere. I 1793 forlot ytterligere to familier Bardu. En ny familie hadde riktignok flyttet til dalføret, men bare to av de opprinnelige sju var igjen: Ole og Kari Olsen og deres åtte barn, i tillegg til Jon og hans tre gjenlevende barn.

Det endte med at Jon likevel ble værende. Den 27. desember 1795 giftet han seg med Oles 25 år gamle datter Marit. Samtidig ble deres første barn døpt, en jente som fikk navnet Sigrid.

Snart gikk det også mot lysere tider for kolonien. Da Napoleonskrigene tok slutt i 1815 skjøt befolkningsveksten fart, og flere reiste da nordover. For mange østerdøler var Indre Troms et naturlig mål for utvandring. Noen hadde allerede slekt i området og historien om de første kolonistene var velkjent i Nord-Østerdalen. De fleste som slo seg ned i Bardu var da også fra Tynset. Det er heller ikke fritt for at både de opprinnelige nybyggerne og de som kom i den andre innvandringsbølgen gikk aktivt inn for å hindre andre grupper i å få fotfeste i Bardu.

De hadde kanskje flyttet nordover, men ønsket like fullt å bevare østerdalskulturen mest mulig intakt. Derfor bygde de en nøyaktig kopi av kirken på Tynset og giftet seg helst med sine egne. Inngifte var utbredt og mennene reiste gjerne til Østerdalen for å finne seg kone om de ikke fant et egnet kjerringemne blant nybyggerne sørfra. Ole Olsens eldste datter gifte seg riktignok med en mann fra Troms, men det var på den betingelsen at han fullt og helt adopterte dølakulturen – noe som også innebar at han måtte legge om dialekten.

I lys av dette er det ikke merkelig at det snart oppstod konflikter mellom de norske nybyggerne og reindriftssamene som deler av året hadde tilholdssted i Bardu.

Bardujord – stedet der de første kolonistene slo seg ned – fikk sågar nytt navn av samene: Rii’do-gied’ – Stridsenga.

Drapet på Bones

På 1800-tallet var et ekstremt nedsettende syn på samer gjengs hos norske myndigheter. I et brev fra fogden i Troms til amtmannen beskrives blant annet reindriftssamene som «skadelige dyr i menneskelig skikkelse» som «herjer land og strand med deres hjorder.» Disse holdningene gjenspeilte seg også hos de norske gårdbrukerne, som ikke gikk av veien for å skyte rein når de bevegde seg inn på det de regnet som sin eiendom. De hadde også rettsvesenet på sin side, lensmennene tok konsekvent gårdbrukernes parti når de havnet i konflikt med reindriftssamene. Spredt bosetting gjorde likevel at de helt store konfliktene lenge ble unngått i Bardu. Det endret seg en julidag i 1839.

I sentrum for konflikten var Jon Bondåsen, som var nesten femti år gammel da han i 1837 flyttet fra Tynset til Bardu. Der ryddet han gården Bones, som lå like i nærheten av en av sommerboplassen til reindriftssamene. Samene var misfornøyd med at det ble etablert en gård så tett innpå, og Jon møtte denne misnøyen med å rydde jord enda nærmere boplassen. Konflikten tilspisset seg den 2. juli 1839 da Jon og drengen hans, Lars Toresen, møtte på noen samer i skogen. De nøyaktige detaljene rundt hendelsesforløpet varierer etter hvem som forteller historien, men resultatet er det samme: Samen Ole Andersen ble drept i en slåsskamp.

Både Jon og drengen hans ble likevel frifunnet for drap, siden de etter domstolens mening handlet i selvforsvar. Til sammenlikning ble en same i Bardus nabokommune Målselv dømt til tre års straffarbeid og utvist fra landet etter å ha brent ned et hus på gården Elvevold.

Trolig skjedde det mange liknende episoder – dog med mindre dramatiske utfall – men smått om senn fant de to folkegruppene sin plass i forhold til hverandre. 140 år etter drapet på Ola Andersen uttrykte en av de seinere gårdbrukerne på Bones – Ola H. Bones – forståelse for samenes reaksjon:

«Samenes reaksjoner da rydningsfolket kom og fortrengte dem fra områder de hadde rådd over i uminnelige tider, er vel ikke så vanskelig å forstå. De ble på en måte utsatt for det samme som indianerne i Amerika da den kvite mann kom.»

Fogdens får sin anerkjennelse

Mannen som hadde ideen om kolonien – fogd Jens Holmboe – fikk til slutt anerkjennelse for sin innsats for nyrydningen av Bardu. I 1801 fikk han innvilget en godtgjørelse på 300 riksdaler fra Rentekammeret, ved siden av at han fikk Landbruksselskapets gullmedalje som belønning for «flid og vindskibelighed». Da var han imidlertid allerede fradømt embete som fogd, etter noe økonomisk triksing med utleie av en lakseelv. Han døde bitter, syk og nedsyltet i gjeld i 1804. Da var hans kone gravid med deres tolvte barn.

Jon og Marit ble værende i Bardu. De ryddet en ny gård – Jevningen – sammen og fikk i alt sju barn. Jon døde den 30. Juni 1832, 82 år gammel. Enda lever etterkommerne hans i det som en gang med ble kalt Colonien i Bardo-skov. Gjenlyden av fogd Holmboes vidløftige prosjekt høres også den dag i dag når bardudølene snakker, for selv etter 200 år har dialekten her enda en tydelig østerdalsk klang.

Kilder:

Bård A. Berg, førsteamanuensis i historie ved Universitetet i Tromsø og forfatter av ny bygdebok for Bardu.

Elin Torsetnes, konsulent ved Registreringsavdelingen for historiske data i Målselv og forfatter av ny gårdshistoriebok for Bardu.

Jan Eivind Myhre, professor i historie ved Universitetet i Oslo.

Toralf Heimdal, ordfører i Bardu kommune.

Braseth, Leif. (1991). Utvandringen til Bardu. Alvdal: Alvdal kulturstyre

Bårnes, Vibeke. (1991). Dølakultur som delkultur. Kontinuitet og endring hos ei østnorsk innvandrerbefolkning i Indre Troms. Tromsø: Institutt for arkeologi og sosialantropologi, Universitetet i Tromsø.

Berg, Bård A. (2018). Bygdebok for Bardu (upubliserte manuskript).

Torsetnes, Elin. (2018). Gårdshistorie i Bardu (upubliserte manuskript).

Foto: