Clinton-stiftelsen og det nye Norge | Terje Tvedt

Terje Tvedt, professor og forfatter

17. nov. 2016 21:15 Sist oppdatert 18. november 2016

Clinton-stiftelsen, som inntil nylig ble berømmet som et ideal, har blandet hjelp til fattige med profittjakt og eliteprivilegier. I et tiår var stiftelsen et høyprofilert utstillingsvindu for den nye bistanden der verdens rikeste og mektigste iscenesatte seg som de fremste velgjørerne med The Clintons som ledestjerner, skriver Terje Tvedt. BRENDAN MCDERMID / REUTERS / NTB SCANPIX

Anklagene om korrupsjon og maktmisbruk rundt Clinton-stiftelsen påvirket valgresultatet i USA og avdekket samtidig hittil ganske ukjente forandringer i Norge.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Det viste seg at stiftelsen, som inntil nylig ble berømmet som et ideal, blandet hjelp til fattige med profittjakt og eliteprivilegier. Den var i et tiår et høyprofilert utstillingsvindu for den nye bistanden der verdens rikeste og mektigste iscenesatte seg som de fremste velgjørerne, med The Clintons som ledestjerner.

Professor Terje Tvedt. Olav Olsen

Stiftelsen ble støttet av milliardærer som Warren Buffet, Carlos Slim, Bill Gates, Ted Turner, selskaper som Goldman Sachs, Coca-Cola, FIFA og Deutsche Bank og av noen stater: fremst i rekken Saudi-Arabia og – Norge. «Fallet» til stiftelsen, også i pro-Clinton aviser som Washington Post og New York Times, har imidlertid også blottstilt et norsk, politisk paradoks:

Utviklingshjelp er i praksis blitt noe helt annet enn hva det var, men begrunnelsen for den er likevel uendret.

Den var i et tiår et høyprofilert utstillingsvindu for den nye bistanden der verdens rikeste og mektigste iscenesatte seg som de fremste velgjørerne, med The Clintons som ledestjerner.

Senator Hillary Clinton representerte gjerne Clinton stiftelsen, her for ti år siden på et arrangement ved The American Museum of Natural History in New York. Da det ble oppdaget at en internasjonal elite også nøt godt av stiftelsens midler, kastet det skygger over hennes presidentvalgkamp. Jason DeCrow / TT / NTB Scanpix

Millioner av kroner flyr ut

For mens norske politikere fortsatt snakket om hjelp til de fattigste og om å styrke FN, ga de omtrent 700 millioner skattekroner til den private stiftelsen som holdt hus i Time Life-skyskraperen, midt på Manhattan. Det var vel kjent at administrasjonen reiste for flere titalls millioner kroner pr. år.

Seks i ledelsen fikk utbetalt over 20 millioner i lønn, og de kjøpte billett på førsteklasse til en skuespillerinne og hennes hund slik at de kunne delta på et vervearrangement.

Norge ga ikke millioner bare én gang, men år etter år – fra 2007 til 2015 offisielt 584 millioner kroner og har lovet nye 92 millioner mot 2019.

Privat og offentlig støtte blandes

Clinton-stiftelsen har vært den mest profilerte i et konglomerat av organisasjoner med privat og offentlig støtte og som samler kjendiser, rikfolk og politikere. UN Foundation er en annen USA-basert stiftelse som Norge har gitt rundhåndet til. Den ble startet av mediemogulen Ted Turner.

Aftenposten rapporterte høsten 2011 at statsminister Jens Stoltenberg, ikke lenge etter at den norske regjeringen overførte ca. 150 millioner kroner til stiftelsen, reiste til New York for på et av byens luksushotell å motta utmerkelsen «Champion of Global Change» – utdelt av den samme stiftelsen.

Siden bistandsorganisasjonene selv heller ikke opererer i tråd med bistandens retorikk, var det naturlig at ingen reagerte på at Norge plutselig begynte å la millioner drysse over Clinton-stiftelsen.

Stoltenberg-regjeringen hadde året før også gitt flere millioner til et annet Turner-prosjekt, etter at Hillary Clinton, som utenriksminister, hadde bedt Norge bli den første staten til å gi penger til «Rene kokeovner-prosjektet» (Wikileaks-e-mail). Foruten Turner, besto styret i stiftelsen av bl.a. Kofi Annan, Rex Tillerson, sjefen i verdens største selskap ExxonMobil og – Gro Harlem Brundtland. (Jeg sa da i et intervju at om Norge mente alvor av sin nye politikk om «nulltoleranse» overfor korrupsjon, burde Stoltenberg ha takket høflig nei til å motta utmerkelsen. Statsministerens kontor avviste dét som «totalt skivebom»).

I 2003 var USAs tidligere president Bill Clinton på besøk i Norge og holdt foredrag på Universitetet i Oslo om kampen mot aids. Foredraget ble holdt i regi av NUPI. Terje Bendiksby, NTB scanpix

Stiftelsenes inntog

Oslo-senteret for fred og menneskerettigheter, ofte kalt Bondevik-senteret – støttet av bl.a. Kjell Inge Røkke, Rimi-Hagen, Norges Gruppen, DNB og Statoil – er det som ligner mest i Norge på «stiftelsenes inntog». Da tidligere statsminister Bondevik etablerte det i 2006, krevde en gruppe kritikere, med Reiulf Steen og Carsten O. Five i spissen, at Stortinget måtte vedta etiske regler for å forebygge enhver mistanke om vennetjenester og rolleblanding.

De sa til Dagsavisen 2.4.2006 at det var uttrykk for politisk ukultur at private selskaper gjorde det mulig for Bondevik å lønne seg selv som om han var en statsråd. Stortinget gjorde ingenting, tvert imot ble daværende stortingspresident Thorbjørn Jagland styreleder. Da Bondevik startet opp senteret, lovte han at han ikke ville be om offentlig støtte. Men på de siste fem årene har Bondevik (2011–2015) fått 31,6 millioner kroner over statsbudsjettet (dette fremkommer ikke i rapporter/regnskapet, for der står det bare «Tilskudd») til sitt private senter som driver utenrikspolitikk.

Bistand og korrupsjon

Høsten 2016 avslørte VG at et privat konsulentselskap, International Law and Policy Institute (ILPI), fikk oppdrag for Utenriksdepartementet utenom anbudsordningen og fungerte som leiediplomater og leiebyråkrater for departementet. Med inntekt fra bistandsbudsjetter tok eierne av ILPI ut over 2,5 millioner i lønn og utbytte pr. år.

Det mest talende i denne sammenhengen er hvordan det norske, humanitær-politiske komplekset først reagerte:

De organisasjonene innenfor dette systemet som ellers profilerer seg på nulltoleranse overfor korrupsjon, var tause som i graven. UDs syn var lenge at de ikke så noen betenkeligheter med dette.

ILPI hevdet at kritikerne ikke forsto at bistand ikke lenger dreide seg om bare «proteinkjeks og ulltepper». Bistandsaktuelt, det norske bistandssystemets husorgan, karakteriserte VGs oppslag om millionlønnene som «moraliserende lettvintheter» og en «fordumming av debatten» (19.10.2016). Saken ga derfor offentligheten førstehånds innsyn i hvordan ledere i dette nye bistandssystemet normaliserer innsidehjelp og legitimerer sine privilegier.

Oppblomstringen av stiftelser, non-profits, NGOs og «forretningsfilantropi» finansiert over staters bistandsbudsjett, er en verdenshistorisk bevegelse.

Statlig forretningsfilantropi

Oppblomstringen av stiftelser, non-profits, NGOs og «forretningsfilantropi» finansiert over staters bistandsbudsjett, er en verdenshistorisk bevegelse. Rett etter Annen verdenskrig var det knapt ti internasjonale NGOs (non-governmental organisasjons), nå er det, litt avhengig av kriterier, godt over 60 000. Og hele tiden oppstår det nye NGOer, halvt private veldedighetsorganisasjoner og konsulentselskaper som alle skal redde «verden» med sin agenda. Det finnes mye internasjonal forskningslitteratur om dette selvpromoterende konglomerat av «do-gooders».

Haiti er blitt kalt en NGO-republikk, og Etiopias avdøde leder, Meles Zenawi, beskrev NGO-invasjonen som en av de største truslene mot Afrika.

Aktivitetene til alle disse organisasjonene, preget av elitesirkulasjon og uoversiktlige nettverk, representerer også et demokratisk problem i landene som gir bistand. Det demonstrerer Clinton-stiftelsen i USA, og det er ikke minst tilfellet i Norge, hvor det er blitt utviklet et usedvanlig stort, nytt humanitær-politisk kompleks, finansiert av staten.

PR-firmaer driver markedsføringen

I Norge finnes det flere organisasjoner som har hundrevis av ansatte og lederlønninger på over millionen. De har investert i finansmarkedet (Norsk Folkehjelp til og med i hedgefond), har nesten tre milliarder kroner i egenkapital (Røde Kors). Direktøren i Finans Norge er styreleder i Flyktninghjelpen, samtidig som organisasjonen har samarbeidsavtale med HERO, Norges største private selskap innen flyktningindustrien. Care Norge, som ikke driver egne prosjekter i det hele tatt, har styreleder fra GoodBusiness.

Tidligere direktør i Norges fremste bedrift for eksport av våpen er styreleder i Plan Norge, og samme bedrift har styremedlem i Kirkens Nødhjelp.

Organisasjonene, som ellers redder skigåere og driver leksehjelp for flyktninger med frivillige, driver nesten ikke frivillig arbeid innenfor bistand.

Likevel markedsfører de seg som frivillige, ideelle hjelpeorganisasjoner, og ofte paradoksalt nok, ved å betale private PR-firmaer mange millioner kroner for å gjøre denne jobben.

Frivillighet, marked og stat

Dette er en nøktern beskrivelse av et nytt samfunnsfenomen, og ingen kritikk av at selskaper involverer seg i sosialt arbeid eller at organisasjoner profesjonaliserer seg.

Organisasjonene, med full støtte fra FrP til Rødt, er blitt en ukjent type hybrid-organisasjoner mellom stat, marked og den frivillige sektor, lønnet av staten, mens de – for fortsatt å få disse gavene – må insistere på at de selv er samfunnets «samvittighet» som om de fortsatt er en slags Mor Teresa i norsk innpakning.

Siden bistandsorganisasjonene selv heller ikke opererer i tråd med bistandens retorikk, var det naturlig at ingen reagerte på at Norge plutselig begynte å la millioner drysse over Clinton-stiftelsen.

Statsminister Bondevik og Bill Clinton undertegnet i 2004 et «memorandum of understanding» om samarbeid. Stoltenberg-regjeringen fulgte opp dette med mer penger og høyprofilert samarbeid med Clinton-stiftelsen, og sa: «Vi har pengene, og Clinton er knallgod til å samle folk…».

Råd fra Haakon og Mette-Marit

Rapporter skrevet av NORAD (2009) og Riksrevisjonen (2011) refererer med den største selvfølgelighet til samarbeid med Clinton-stiftelsen. I perioden har alle norske statsministre og samtlige norske utenriksministre og bistandsministre, fra SV til Høyre, hatt møter med the Clintons. I tillegg har Bill Clinton vært på besøk hos Haakon og Mette Marit for å få råd om hvordan verden kan reddes.

USAs tidligere president Bill Clinton ble for tre år siden mottatt i audiens på Slottet av kronprins Haakon og kronprinsesse Mette-Marit for å få gode råd. Heiko Junge / NTB scanpix

Da flere medier i Norge i 2016 satte søkelys på norsk samarbeid og støtte til stiftelsen, avviste imidlertid Regjeringen at de drev med slikt. Etter at stadig flere aviser i USA benyttet ordet skandale når de skrev om Clinton-stiftelsen, ble den en mindre attraktiv partner. Mens medier over hele verden har Norge sammen med Saudi-Arabia, som ellers gir bistand bare til muslimske land, øverst på den lite flatterende donorlisten, hevdet UD at Norge ga penger kun direkte til stiftelsens arbeid. Departementet avviste følgelig også antydninger om at Norge utnyttet det som i Washington Post ble beskrevet som «Clinton-alkymien» – forvandling av gaver til bestikkelser, enda den eneste kjente vurderingen i UD la vekt på dens mulige fordeler for Norge (Dagbladet 16.9.2016).

Og i research arbeidet for denne kronikken fikk vi avslag fra UD om innsyn i saksdokumenter i november 2016 begrunnet med at Norge er i forhandlinger med Clinton-stiftelsen om videre støtte!

Kronprinsesse Mette-Marit med seg16 år gamle Marius Borg Høiby på Opening Session av Clinton Global Initiative i New York for fire år siden. Pontus Höök / NTB scanpix

Den nye bistandens utstillingsvindu

Ledelsen av det humanitær-politiske kompleks er naturlig nok blitt mer usikker på om det var smart å gi bort 700 millioner kroner til den nye bistandens utstillingsvindu, dels for å kunne plassere seg selv der, for slik å styrke egen synlighet og nettverk.

Ikke bare fordi det var assosiert med den eliten som tapte valget, men fordi legitimiteten svekkes over tid når ledelsen må argumentere for en politikk den ifølge seg selv er mot. Men istedenfor å bidra til nasjonal refleksjon over en faktisk utvikling, omskriver Regjeringen historien og skal ha oss (og seg selv?) til å tro at alle møtene, korrespondansen, pengeoverføringene til Clinton-stiftelsen rett og slett ikke finnes.

I 2013 var Chelsea Clinton stiftelsens talskvinne da hun snakket om nasjonale og globale løsninger på klimautfordringer under Zero konferansen i Folketeatret. Heiko Junge / NTB scanpix

Et nytt politkkfelt med egne mekanismer

Å se på utviklingshjelp som idealisme og utenrikspolitikk som realisme har aldri vært hensiktsmessig, men nå skaper perspektivet et tydelig foreldet syn på hva som skjer. Bistandssystemet må heller studeres som et nytt politikkfelt med særegne mekanismer for utøvelse av moralsk, kulturell og politisk makt.

Ikke minst er det viktig å undersøke gaveøkonomiens korrumperende virkninger i de landene som får hjelp, men definitivt også i de som gir hjelp.

I litteraturen snakkes det om at den frivillige sektor organiserer «moraldannende kretsløp». Jeg vil si at «Det nasjonale godhetsregimet» organiserer også moraloppløsende kretsløp, særlig når det rutinemessig blir fremstilt som drevet kun av idealisme og solidaritet. Støtten til Clinton-stiftelsen dreide seg ikke først og fremst om å fremme Norges, næringslivets eller de fattiges interesser, men ser det ut til, særinteressene til det humanitær-politiske kompleks.

Dette politikkfeltets økende gap mellom retorikk og virkelighet har ført til en utenriks- og bistandspolitikk som er blitt retningsløs og kraftløs. Det nye bistandssystemets utvikling har skapt et overordnet og lammende paradoks: Måten politikken begrunnes på kan ikke gjennomføres, og hvordan den gjennomføres, kan ikke legitimeres.

«Clinton-alkymien» bidro til nederlaget i USA, men i Norge gjør den det mulig å se tydeligere, dype utviklingstrekk:

Det internasjonale bistandssystemet har enda en gang fungert som et globalhistorisk prisme, og en valgkamp «over there» brakte frem i lyset nye sider ved det norske samfunnet i internasjonaliseringens tidsalder.

Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter

Her kan du lese flere saker om Clinton-stiftelsen og bistand: