Etter at jeg bodde i Norge, føltes USA som bakvendtland. Her er grunnen | Journalist Ann Jones

Ann Jones

3. feb. 2016 11:36 Sist oppdatert 27. desember 2016

Norge var den rake motsetningen av Afghanistan: Et fredfullt, velstående land hvor nesten alle så ut til å nyte et godt liv, både på jobb og i familien, skriver Ann Jones. Junge, Heiko

Hva er det som gjør Norge så annerledes? La meg gi dere en rask introduksjon.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

For noen år siden innså jeg hvor nytteløst det var å rapportere sannheten fra USAs katastrofale kriger, så jeg forlot Afghanistan til fordel for enda et fjelldekket land langt unna.

Det var den rake motsetningen av Afghanistan: Et fredfullt, velstående land hvor nesten alle så ut til å nyte et godt liv, både på jobb og i familien.

Riktig nok jobbet de ikke så mye. I alle fall ikke sammenlignet med amerikanske standarder.

I USA skal fulltidslønnede arbeidere visstnok jobbe 40 timer i uken, men de fleste jobber faktisk 49 timer i gjennomsnitt. Nesten 20 prosent klokker inn mer enn 60.

Men disse menneskene jobbet bare rundt 37 timer i uken, når de ikke var borte på langstidsferier — med lønn.

På slutten av arbeidsdagen, cirka fire på ettermiddagen (kanskje tre om sommeren), hadde de tid til å nyte en tur i skogen, en svømmetur med barna eller en øl med venner - noe som bidrar til å forklare hvorfor de er så fornøyde med jobbene sine, i motsetning til så mange amerikanere.

Jeg ble ofte invitert med. Jeg opplevde det som forfriskende med gåturer og skiturer uten landminer i nærheten, og det var fint å møtes på kafeer som sannsynligvis ikke ville bli bombet.

Sakte, men sikkert forsvant krigssone-nervøsiteten min, og jeg slo meg til ro med den sakte, rolige, hyggelige levemåten.

Var det dette soldatene kjempet for?

Fire år senere mente jeg at det var på tide å slå meg til ro, så jeg dro tilbake til USA. Det føltes i stor grad som å ta steget tilbake inn i den voldelige, fattige delen av verden, hvor voldsom angst og konflikt dominerer.

Jeg hadde faktisk kommet tilbake til baksiden av Afghanistan og Irak: Til det USAs kriger har gjort med USA.

Der jeg bor nå, i mitt eget hjemland, er det ikke nok hospitser for de hjemløse. De fleste er overarbeidet eller skriker etter jobber, boligmarkedet er overpriset, sykehusene er overfylte og underbemannede, og skolene er i stor grad segregerte og ikke særlig gode.

Opioid- eller heroinoverdoser er en hyppig dødsårsak, og menn i gatene truer kvinner som bruker hijab.

Visste de amerikanske soldatene jeg skrev om i Afghanistan at det var dette de kjempet for?

Visste de amerikanske soldatene jeg skrev om i Afghanistan at det var dette de kjempet for?

En kveld skrudde jeg på Demokratenes tv-sendte presidentkandidat-debatt for å se om noen av dem hadde planer om å gjenoppbygge det USA jeg pleide å kjenne. Til min store glede, hørte jeg de nevnte navnet på mitt fredelige tilfluktssted i fjellene: Norge.

Bernie Sanders fordømte USAs krokete versjon av casino-kapitalisme, som løfter de rike enda høyere opp og samtidig trykker arbeiderklassen ned. Han sa at vi burde se til «land som Danmark, som Sverige og Norge og lære av hva de har oppnådd for arbeiderne sine».

Han la til at han trodde på «et samfunn hvor alle mennesker gjør det bra. Ikke bare en håndfull milliardærer».

Det hørtes definitivt ut som Norge.

I årevis har de produsert ting til nytte for alle - ikke bare til profitt for noen få - så jeg var lutterøre og ventet på at Sanders skulle stappe det inn med teskje for de amerikanske tv-seerne.

Men Hillary Clinton kontret raskt: «Vi er ikke Danmark». Hun smilte og sa: «Jeg elsker Danmark», og så leverte hun den patriotiske punchlinen: «Vi er Amerikas Forente Stater». (Vel, det kan vi jo ikke benekte).

Hun hyllet også kapitalismen og «alle de små bedriftene som ble startet opp fordi dette landet gir folk muligheten og friheten til å gjøre det og til å skape et godt liv for dem selv og familien».

Hun så ikke ut til å vite at dansker, svensker og nordmenn gjør det samme - og med mye større suksess.

Men alle er ikke like positive til Norge. Den franske bloggeren Lorelou Desjardins kler nordmenn nakne med fransk blikk.

Les også - Nordmenn har ikke forstått at «how are you?» bare betyr «hallo»

Troner øverst på rangeringer

Sannheten er at nesten en fjerdedel av bedriftene som blir startet opp i USA ikke er basert på glimrende nye ideer, men på desperasjonen til menn og kvinner som ikke kan skaffe en skikkelig jobb selv.

Flertallet av alle amerikanske bedrifter er risikofylte solobedrifter uten andre arbeidere på lønningslisten enn entreprenøren selv, og de forsvinner ofte fort.

Sanders sa at han var fullstendig tilhenger av små bedrifter også, men at det ikke betydde noe som helst «hvis all den nye inntekten og velstanden gikk til de rikeste ett prosentene».

(Som George Carlin en gang sa: «Grunnen til at de kaller det den amerikanske drømmen er at du må sove for å tro på den»).

Danmark, Sverige og Norge ble ikke nevnt mer i den debatten. Publikum ble forlatt i uvitenheten.

Senere, da Sanders holdt en tale på Georgetown-universitetet i Washington DC, prøvde han å tydeliggjøre identiteten sin som demokratisk sosialist.

Han sa at han ikke var den typen sosialist (med stor S) som favoriserer statlig eierskap av produksjonsmidler. Den norske staten, på den annen side, er en stor aksjonær i mange viktige private bedrifter.

Jeg var målløs. Norge, Danmark og Sverige praktiserer ulike varianter av et system som fungerer mye bedre enn vårt.

Men selv ikke de demokratiske presidentkandidatene, som sier de elsker disse landene og ønsker å lære av dem, ser ut til å vite hvordan de faktisk fungerer.

Norge, Danmark og Sverige praktiserer ulike varianter av et system som fungerer mye bedre enn vårt.

Man kan se bevis på at de faktisk fungerer hvert eneste år i omfattendedatainnsamlinger gjort av FN og andre internasjonale organer.

Organisasjonen for økonomisk samarbeid og utviklings (OECD) årlige rapport om internasjonal velferd, for eksempel, måler 11 faktorer, som spenner fra materielle faktorer, som for eksempel boligpriser og sysselsetting, til faktorer knyttet til livskvalitet, som for eksempel utdanning, helse, forventet levealder, valgdeltagelse og samlet tilfredshet blant innbyggerne.

År etter år troner de nordiske landene på toppen, imens USA ligger langt bak. I tillegg er Norge blitt rangert som nummer én på FNs indeks for menneskelig utvikling (HDI) i 12 av de siste 15 årene, og det topper konstant internasjonale sammenligninger på områder som demokrati, sivile— og politiske rettigheter, ytringsfrihet og pressefrihet.

Nok et år topper Norge FNs rangering:

Les også Norge fortsatt verdens beste land

Skandinavene slår seg ikke til ro

Hva er det som gjør Skandinavia så annerledes? Siden Demokratene ikke kan fortelle dere det og Republikanerne ikke vil at dere skal vite det, la meg tilby dere en rask introduksjon.

Det Skandinavia kaller den nordiske modellen er et smart og enkelt system som startet med en dyp forpliktelse til likhet og demokrati. Det er to konsepter slått sammen til ett felles mål, og man kan ikke ha det ene uten det andre, slik de ser det.

Akkurat der skiller de seg fra kapitalist-Amerika, som nå er landet med størst forskjeller innad blant de utviklede landene, og som som konsekvens av dette ikke lenger er noe demokrati.

Statsvitere sier det er blitt til et oligarki, som blir styrt på bekostning av innbyggerne — av og for de superrike. Kanskje du har merket det.

Det siste århundret har skandinaver jobbet for å nå målet om likhet, og de har nektet å slå seg til ro med noen av de andre ideologiene som konkurrerer om makten - ikke med kapitalisme og fascisme, ikke med marxisme eller kommunisme.

Siden Skandinavia geografisk er fanget mellom mektige nasjoner i konflikt gjennom både kalde og varme kriger, bestemte de seg for å finne en middelvei. Veien ble bestridt - både av sosialist-inspirerte arbeidere på den ene siden, og kapitalistiske eiere og elite på den andre, men til slutt førte det til blandingsøkonomi.

Det siste århundret har skandinaver jobbet for å nå målet om likhet, og de har nektet å slå seg til ro med noen av de andre ideologiene som konkurrerer om makten

Mye takket være solidariteten og kunnskapen til den organiserte arbeidskraften og de politiske partiene den støttet, produserte den lange kampen et system som gjør kapitalismen mer eller mindre kooperativ, og som omfordeler godene den hjelper å produsere.

Kamper som dette fant sted i store deler av verden gjennom det tyvende århundret, men skandinavene klarte helt på egen hånd å kombinere de beste ideene fra begge leire, imens de kastet ut de verste.

I 1936 beskrev den populære amerikanske journalisten Marquis Childs for første gang resultatet av dette for amerikanere i boken Sverige: Middelveien. Siden den gang har alle de skandinaviske landene, og deres nordiske naboer Finland og Island, gjort forbedringer på det hybride systemet sitt.

Den store forskjellen fra USA

I Norge i dag er det forhandlingene mellom organisasjonene LO og NHO som avgjør lønnsnivå og arbeidsvilkår, både i offentlig og privat sektor, imens høy, men rettferdig progressiv inntektsskatt finansierer statens universelle velferdssystem, som kommer alle til gode.

I tillegg jobber de to organisasjonene sammen for å minimalisere skillet mellom høytlønnede og lavtlønnede yrker. Som et resultat av dette er Norge, sammen med Sverige, Danmark og Finland blant de mest inntektslike landene i verden, og levestandarden topper listene.

Her er den store forskjellen fra USA: I Norge tjener kapitalismen innbyggerne. Regjeringen, valgt av folket, passer på at det skjer.

Alle de åtte partiene som ble valgt inn på Stortinget ved forrige valg - inkludert det konservative partiet Høyre, som nå leder Regjeringen - er forpliktet til å opprettholde velferdsstaten.

I USA derimot, setter neoliberal politikk revene til å styre hønsehuset, og kapitalistene bruker velferden som er skapt av foretakene sine (i tillegg til finansielle og politiske manipulasjoner) til å fange staten og nappe kyllingene.

I Norge, tjener kapitalismen innbyggerne

I USA har de gjort en mesterlig jobb i å tygge opp organisert arbeidskraft. I dag er bare 11 prosent av amerikanske arbeidstagere fagorganiserte. I Norge er tallet 52 prosent, i Danmark 67 prosent og i Sverige 70 prosent.

Slik kan oligarkene i USA maksimere egen velferd og beholde den, gjennom å bruke den «demokratisk valgte» regjeringen til å forme politikk og lover som er best for interessene til sin egen, fine klasse.

De lurer folket gjennom å insistere på at vi alle har friheten til å skape vår egen bedrift i det «frie» markedet, slik som Hillary Clinton gjorde i debatten, noe som impliserer at det er vår egen feil om vi mislykkes.

I de nordiske landene, på den andre siden, gir de demokratisk valgte regjeringene folket frihet fra markedet gjennom å bruke kapitalisme som et verktøy som kommer alle til gode.

De frigir folket sitt fra den mektige profittdrivkraftens tyranni, som forvansker så mange amerikanske liv, og etterlater heller befolkningen friere til å følge sine egne drømmer - om å bli poeter eller filosofer, bartendere eller forretningseiere, som de vil.

Får vi ufortjent mye skryt? Her er noe i den andre enden av skalaen:

Les også Da Sanna Sarromaa syntes barna var blitt for norske, flyktet hun til Finland. Derfra fortsetter hun å refse nordmenn.

Politikerne våre vil ikke snakke om det

Grunnen til at politikerne våre ikke vil snakke om den nordiske modellen er kanskje at den viser så tydelig at kapitalismen kan jobbe for flertallet — og ikke for de få heldige.

Den norske velferdsstaten er universal. Med andre ord: Omsorg for eldre og syke er ikke frivillighet, som blir donert fra eliten til mennesker i nød. Tvert imot: Det er enhver innbyggers rettighet.

Det inkluderer hver eneste kvinne, uansett om hun er gift eller ikke, og hvert eneste barn, uansett hvem som er foreldrene. Å behandle alle innbyggerne likt frigjør alle innbyggerne fra å være avhengig av noen andre - for eksempel en ektefelle eller en dominerende far.

Det bringer oss inn i hjertet av det skandinaviske demokratiet: Likestilling mellom menn og kvinner.

På 1970-tallet marsjerte norske feminister inn i politikken og fikk opp tempoet på demokratiske forandringer. Norge trengte en sterkere arbeidsstyrke, og kvinner var svaret.

Husmødre gikk inn i lønnet arbeid på lik linje med menn - og doblet nesten skattegrunnlaget i landet. Det har faktisk betydd mer for norsk velferd enn den tilfeldige oppdagelsen av olje i Nord-Atlanteren.

Finansdepartementet regnet nylig ut at disse ekstra arbeidende mødrene tilføyer Norge en verdi lik Norges «totale petroleumsrikdom» - som akkurat nå er oppbevart i verdens største, selvstendige investeringsfond, som er verdt mer enn 873 milliarder dollar. I løpet av 1981 satt kvinnene i Stortinget, i statsministerstolen og i regjeringen hennes.

Grunnen til at politikerne våre ikke vil snakke om den nordiske modellen er kanskje at den viser så tydelig at kapitalismen kan jobbe for flertallet

Amerikanske feminister marsjerte også for slike mål på 1970-tallet, men de store gutta, som var opptatt med sine egne intriger i Det hvite hus, initierte en krig mot kvinner, som førte landet i feil retning og som fremdeles er synlig i dag, gjennom brutale angrep på kvinners borgerrettigheter, helsetjenester og reproduktive rettigheter.

I 1971, takket være det harde arbeidet til organiserte feminister, sendte Kongressen videre en lov som gjorde det mulig å starte opp et kostbart nasjonalt barnehagesystem for barn med arbeidende foreldre.

I 1972 la president Richard Nixon ned veto mot det, og det var det.

Annen likestillingskamp i Norge

Kongressen godkjente også en lov (som først ble foreslått i 1923) om å få like borgerrettigheter for kvinner inn i Grunnloven. Loven ble ratifisert av bare 35 stater - tre færre enn kravet på 38 - og prosjektet ble erklært dødt i 1982.

Amerikanske kvinner ble etterlatt i et rettslig limbo.

I 1996 signerte president Bill Clinton loven om personlig ansvar og jobbmuligheter , som kneblet seks tiår med amerikansk sosial- og velferdspolitikk «som vi kjenner den». Den fikk slutt på føderale kontantbetalinger til nasjonens fattige og førte millioner av kvinnelige ledere for husholdninger og deres barn inn i fattigdom, hvor mange fremdeles står fast 20 år etter.

Ting skjedde veldig annerledes i Norge. Der jobbet feminister og sosiologer hardt for å komme forbi den siste hindringen som fremdeles sto i veien for fullt demokrati: kjernefamilien.

På 50-tallet hadde den verdenskjente amerikanske sosiologen Talcott Parsons uttalt at den ideelle måten å sosialisere barn på var med far på jobb og lille konemor hjemme.

Men på 70-tallet begynte den norske staten å bygge ned dette udemokratiske idealet gjennom selv å ta ansvar for disse tradisjonelle, ubetalte husholdningspliktene til kvinnene.

Omsorg for barn, eldre, syke og de utviklingshemmede ble det grunnleggende ansvaret til den universelle velferdsstaten - og gjorde det mulig for arbeidende kvinner å nyte både jobb og familie.

Paradoksalt nok: Å frigjøre kvinner gjorde familielivet mer genuint. Mange i Norge sier at det har gjort det mer mulig for både menn og kvinner å være seg selv og samtidig være mer like, og mer forståelsesfulle og lykkeligere.

Det gjør det også lettere for barn å komme seg ut av skyggen av overbeskyttende foreldre.

Paradoksalt nok: Å frigjøre kvinner gjorde familielivet mer genuint

I Norge veksler mor og far på å ta betalt foreldrepermisjon under barnets første leveår eller lenger. Når barna fyller ett år, begynner de i barnehage, hvor de tilbringer mye av tiden ute. Når barna er seks år og begynner på gratis skole, er de bemerkelsesverdig selvstendige og selvsikre.

Selv om det er vanskelig å måle dette nøyaktig, er det sannsynlig at skandinaviske barn faktisk bruker mer kvalitetstid med sine ikke-arbeidende foreldre enn et typisk amerikansk middelklassebarn, som blir kjørt fra musikktime til karate av en stresset mor.

Av alle disse grunnene, og flere, har den internasjonale organisasjonen Redd Barna rangert Norge som det beste landet i verden å oppdra barn i, imens USA ligger mye lenger nede på listen, på 33. plass.

Aftenpostens leder 1. januar 2016:

Les også Fedrekvoten bør økes igjen

Det ligger lysår foran oss

Dette lille sammendraget berører bare overflaten av Skandinavia, så jeg oppfordrer nysgjerrige lesere til å google i vei.

Men vær advart: Du vil finne mye kritikk av den nordiske modellen. Og enda verre: Neoliberale forståsegpåere, særlig britene, går alltid løs på skandinaver og spår sosialdemokratienes død.

Selverklærte eksperter, som fremdeles sverger til Margaret Thatcher, forteller nordmenn at de må liberalisere økonomien og privatisere alt unntatt kongehuset.

For det meste gjør norske styresmakter det motsatte — eller ingenting i det hele tatt - og sosialdemokratiet består.

Det er selvsagt ikke perfekt. Det er et verk under arbeid. Konsensusstyring tar tid og innsats.

Man kan se på det som et langsomt demokrati. Men likevel ligger det flere lysår foran oss.

Teksten ble først publisert i The Nation og TomDispatch og er oversatt til norsk av Aftenpostens debattredaksjon.

Få med deg og delta i debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter

Men alle er ikke like positive:

Den franske bloggeren Lorelou Desjardins kler nordmenn nakne med fransk blikk.

Klar for å lese flere hyllester?

Les Professor Runar Døvings hyllest til Tine Meierier:

Les også Uten Tine får vi melk tilpasset den spanske gane, kokt og sukret, og holdbar til kartongen råtner

Her kan du lese vår politiske redaktør Trine Eilertsens

Les også hyllest til oljeeventyret

Og her er en hyllest til homoåret 2015:

Les også Tre grunner til at 2015 har vært det beste homseåret på lenge!

Til slutt: En hyllest av de norske alpintgutta: