Politikkens nye paradegren er blitt å være best til å sitte helt stille i båten | Mímir Kristjánsson

Mímir Kristjánsson Forfatter og Rødt-politiker

4. oktober 2019

Vi har fått en offentlighet besatt av feil. Det kan være reelle skandaler eller bare et indianerkostyme – det spiller ingen rolle, skriver kronikkforfatteren, og viser til oppstyret rundt Siv Jensens festantrekk. Siv Jensens Instagramkonto

Det er ikke lenger sakene eller visjonene, men feilene som er blitt drivkraften i den politiske debatten.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Den politiske samtalen i Norge fungerer ikke som den skal. Hvorfor er det så vanskelig for politikerne og journalister å snakke helt vanlig med hverandre?

Hør på en hvilken som helst valgdebatt fra 2019. Sannsynligheten er stor for at de som er invitert i studio, ikke svarer på det de blir spurt om. I stedet forsøker de å skifte tema eller vri seg unna på andre måter. Det er langt mellom interessante resonnementer, kortere mellom ferdigskrevne talepunkter. Debattene drukner ofte i kjekling og avbrytelser.

Mímir Kristjánsson Stig B. Hansen

Hvorfor blir det slik? De fleste politikere jeg kjenner, er rettskafne mennesker som brenner for politiske ideer. Likevel sitter de jevnlig i studio og krangler om bagateller og svarer med talepunkter når de får spørsmål.

Hvorfor er det så vanskelig for politikere (og journalister) å føre en vanlig samtale med hverandre?

En skandalehungrig presse

La oss starte med å stille journalistene noen kritiske spørsmål.

Det er vel og bra med journalister som tør å gå politikere på klingen. Men det finnes også en annen grøft å falle i. Det er når utspørreren henger seg opp i meningsløse detaljer og ender med å sette seg selv og sin «tøffe intervjuteknikk» i sentrum, fremfor saken det er snakk om. Ikke minst gjennom hyppige avbrytelser.

Resultatet er at det blir umulig for politikere å formulere hele tankerekker. Det er ikke tid til en skikkelig samtale. Dersom man sier noe feil, blir det umiddelbart slått ned på. De som taper på dette, er ikke bare politikerne, men også lytterne, som ikke er blitt det spor klokere av utspørringen.

Politisk journalistikk handler stadig mer om å «ta politikerne». Å felle en statsråd er blitt «alle journalisters drøm», slik Dagsavisens Lars West Johnsen formulerte det i et intervju med Espen Teigen. Hva skjer når medienes fremste purpose er å ta politikere med buksen nede?

Skandalens dynamikk blir vel så viktig som skandalens innhold. Antallet politiske skandaler i Norden er tredoblet siden år 2000. For å si det med tidligere Frp-politiker Ove Vanebo: «Det er tvilsomt om dagens politikere er mer umoralske enn tidligere. Mer personfokus i mediene spiller en stor rolle, sammen med nettaviser som ønsker nye saker døgnet rundt.»

Pressen har avslørt en rekke alvorlige skandaler i norsk politikk de siste årene. Men det har også blåst opp til frisk kuling i mediene rundt navnet på et quiz-lag (TV2: «Kunnskapsministeren dro rasistspøk på Høyre-fest») og en bryllupskake (VG: «Statsråd provoserer med ulvepynt på bryllupskaken»).

Kommunikasjonsrådgiverne mater politikerne med talepunkter og ber dem vri seg unna spørsmål som ikke angår deres hovedbudskap, mener kronikkforfatteren. Her fra TVs partilederdebatt tidligere i høst. Marit Hommedal / NTB scanpix

Rådgivernes makt

Motspørsmålet en god journalist vil stille, er dette: Hvis vi lar politikerne snakke ut, kommer de egentlig til å si noe viktig, eller blir det bare selvfølgeligheter?

En som er bekymret for mangel på intelligent liv på planeten norsk politikk, er det tidligere Frp-stjerneskuddet Trond Birkedal.

Han advarer mot at «en kvern av kommunikasjonsrådgivere» stopper gode ideer og konkluderer med at «det tryggeste er å holde kjeft om man vil ha en politisk karriere».

Hva kverner egentlig alle disse rådgiverne på?

Noe av det viktigste PR-rådgivere driver med, er håndtering. I møte med pågående journalister finnes det jo en masse å håndtere! Det handler ikke minst om å unngå tabber. Ikke si noe dumt!

I forberedelser til utspørringer eller debatter skriver rådgiverne talepunkter.

– Hold deg til disse, er beskjeden.

– Hva om jeg får spørsmål som handler om noe annet?

– Forsøk å vri deg bort fra det! Kom deg tilbake til trygg grunn, til vårt hovedbudskap.

Det gjelder å vise budskapsdisiplin. Vi har alle sett eller hørt politikere som nekter å svare selv om de får samme spørsmål gjentatt både tre, fire og fem ganger. I møte med de mest budskapsdisplinerte politikerne er det ikke så rart at programledere finner frem revolveren.

Den tidligere Frp-politikeren Trond Birkedal advarer mot at «en kverne av kommunikasjonsrådgivere» stopper gode ideer. Tommy Ellingsen / NTB scanpix

Den evige stormen

Sosiale medier bidrar til å forsterke de negative virkningene av samspillet mellom journalister og PR-rådgivere. Twitter og Facebook drives av rituelle stormer, der raseriet florerer over dumme uttalelser.

Når man står i en sånn storm, mister man gangsynet.

Er man på mottagersiden av nye notifications hvert eneste sekund, føles det som skjer som en verdensbegivenhet, enda det kanskje bare engasjerer noen få hundre. De fleste glemmer at slike stormer knapt varer i mer enn et døgn, og at de fleste av dem er glemt i løpet av kort tid.

Innen døgnet har gått, har gjerne vinden snudd og stormen blåser motsatt vei: Nå stormer alle til i flokk for å si at dette ikke var en skandale likevel, og at de som først reagerte, må roe seg ned.

I vår brukte vi et knapt døgn på å rase over at finansministeren sa «disse jævla sosialistene» i en festtale. Dagbladet ledet an med å slå opp Siv Jensens friskusuttalelse. Deretter tok sosiale medier over og pisket opp til storm. Så kom de politiske rivalene på banen – og krevde svar. Skriftlige sådanne, fra statsministeren.

Da samme Dagbladet kvelden etter kunne skrive en etterpåklok metakommentar om saken, var alle allerede enige: Det hele var en gedigen avsporing.

Les også Hvorfor protesterer ikke samfunnet høylytt når journalister blir PR-rådgivere for makten? | Anki Gerhardsen

Tabbenes tid

Slik får vi en offentlighet som blir besatt av feil. Det kan være små eller store feil, reelle skandaler eller bare et indianerkostyme – det spiller ingen rolle. Poenget er at det ikke lenger er sakene eller visjonene, men feilene som er blitt drivkraften i den politiske debatten. Vi lever i tabbenes tid.

Skandalehungrige journalister slår ned på hver minste lille uheldige formulering som glipper ut av en politikers munn. Når en sak først når nettavisene, tar sosiale medier den straks videre og blåser den opp til den ligner utbruddet av en ny verdenskrig.

På motsatt side kverner et voksende korps av PR-rådgivere gjennom alt en politiker sier og gjør for å hindre at det skal gjøres feil. Det som forsvinner i all feilsøkingen, er nye og dristige politiske ideer.

Sakte, men sikkert flyttes nøkkelkompetansen blant politikere fra å være flink til å utrette noe til å være flinke til ikke å drite seg ut.

Igjen står vi med en pregløs politisk klasse som ikke er egnet hverken til å stake ut en ny kurs for landet eller til å skape bølger blant de store massene av velgere.

I stedet konkurrerer de i politikkens nye paradegren: Å være aller best til å sitte helt stille i båten.