Nordmenn var ønskede innvandrere i Amerika | Henrik Olav Mathiesen og Jan Eivind Myhre

Henrik Olav Mathiesen (stipendiat i historie, UiO) og Jan Eivind Myhre (professor emeritus i historie, UiO)

27. jan. 2018 17:30 Sist oppdatert 30. januar 2018

Maleriet Utvandrere, som Gustav Wentzel (1859–1927) malte i Vågå i 1903, er blitt et ikonisk bilde på masseutvandringen til Amerika på 1800- og begynnelsen av 1900-tallet. O. VÆRING EFTF. AS

Den restriktive innvandringspolitikken i 1880-1920-årene skilte mellom ønskede og uønskede innvandrergrupper.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

På 1800-tallet var Norge et «drittland» i amerikanernes øyne, forsøker Kristoffer Rønneberg å vise i Aftenposten 13. januar. Moralen i en slik fortelling er kanskje god, men fortellingen er ikke særlig godt fundert i virkeligheten.

Det er den amerikanske presidentens holdning til dagens utvandrerland, der «shithole countries» angivelig skal ha vært stikkordet, som gjør 1800-tallets norske utvandrere til en relevant sammenligning i norsk presse.

Henrik Olav Mathiesen er stipendiat i historie ved Universitetet i Oslo.

Jan Eivind Myhre er professor emeritus i historie ved Universitetet i Oslo.

Historiens moral

Den underliggende moralen som kan leses ut av en slik sammenligning, er at fattige norske utvandrere var en gang innvandrere som slet med å integrere seg og sikre seg en viss status i det amerikanske samfunnet, men at de etter hvert ble en akseptert og velkommen innvandrergruppe i USA.

Å minne om at integrering og tilpasning tar tid, kanskje flere generasjoner, er noe som kan motvirke dårlige holdninger til innvandrere generelt, og til enkelte innvandrergrupper spesielt – til gavn for amerikanske presidenter så vel som norske avislesere.

Å påstå at mange nordmenn «flyktet fra fattigdom» og å vise til at de norske utvandrerne «På mange måter minnet […] om innvandrerne som kommer til USA i dag fra fattige land som Haiti og El Salvador», blir imidlertid feil.

Les også Amerikabåtene fraktet hundretusener av nordmenn til USA. De færreste kom tilbake

Den norske utvandringen

Det er klart at det var mye fattigdom i Norge. Men Norge var ikke et fattig land. Norge hadde verdens laveste dødelighet gjennom hele 1800-tallet. Og i 1870 var størrelsen på landets skipsflåte kun forbigått av Storbritannia og USA – i absolutte tall. Norge var et av verdens rikere land.

Rønneberg skriver at «en tredjedel av Norges befolkning» utvandret til USA. Det bidrar til å tegne et bilde av masseflukt. Riktignok hadde bare Irland en større utvandring enn Norge relativt til befolkningstallet. Ca. en tredjedel av de mest berørte årskullene, de som var født mellom 1846 og 1885, utvandret.

Faksimile fra Aftenposten 13. januar.

Men selv om opptil 800.000 nordmenn utvandret (og mange kom tilbake), fortsatte befolkningstallet – i Norge – å stige i utvandringsperioden, fra rundt 1 million i 1820 til 2 millioner i 1890 og 2,5 millioner i 1915. En tredjedel av Norges befolkning forsvant ikke.

Det kostet dessuten penger å utvandre. Overfarten var dyr og man regnet med at det kostet penger å etablere seg i Amerika. De som valgte å dra, var gjerne relativt pengesterke og ressurssterke mennesker. Nordmenn var særlig lese- og skrivekyndige i europeisk sammenheng og kunne bokstavelig talt lese seg til Amerika.

Kulturelle forklaringer må brukes til å forstå hvorfor så mange utvandret – vel så mye som de økonomiske.

Les også Norske innvandrere i USA hadde nok med seg selv

Integreringen i Amerika

Som Kristoffer Eknes blant annet påpeker i Aftenposten 15. januar, var ikke norske innvandreres lave lønnsnivå noe som førte til dårlige holdninger blant amerikanere. Det vitner heller ikke om dårlig integrering, slik Rønneberg antyder.

Nordmenn søkte seg til jordbruket. Innvandrergruppen ble den mest landlig orienterte av dem alle: selv i den andre generasjonen var 54 prosent i 1900 registrert som jordbrukere. Det var ikke der pengene lå, selv om også nordmenn måtte venne seg til den stadige kommersialiseringen av det amerikanske jordbruket.

USA ønsket seg jordbrukere. Føderale lover som «The Homestead Act» lokket bosettere til vesten med billig eller gratis jord, amerikanere så vel som innvandrere. Nyetablerte stater i Midtvesten, som Wisconsin, Iowa og Minnesota, opprettet egne kontorer for innvandring.

Jernbaneselskaper som ville selge unna landområder tildelt dem av myndighetene, sendte agenter til Norge, og det gjorde også dampskipsselskap, som tjente på å frakte utvandrere over Atlanteren.

Orienteringen mot nybrottsarbeid heller enn lønnsarbeid skapte selvsagt en viss isolasjon i det geografisk og sosialt ekspanderende amerikanske samfunnet – men det var ikke unikt for nordmenn.

Den amerikanske nasjonen var i ferd med å skapes på 1800-tallet, av europeere så vel som angloamerikanere. Nordmenn ble en del av den heterogene befolkningen som lagde nye samfunn vestover på kontinentet.

Hva «integrering» i det hele tatt skal bety i en slik prosess, var og er en stor debatt.

Les også Utvandringen i dag slår masseutvandringen til USA

Amerikanernes holdninger til innvandrere

Det har alltid vært en spenning mellom innvandringsvennlige og innvandringsfiendtlige holdninger i amerikansk historie. Norske innvandrere kunne nok oppleve sin del av fremmedfiendtlige holdninger, slik som alle andre grupper, men i den grad de ble lagt merke til av storsamfunnet i det hele tatt, ble de gjerne omtalt positivt.

Det var andre grupper som måtte ta støyten fra innvandringskritikerne. Irene var utsatte: de bosatte seg gjerne i byer og ble assosiert med pavelojalitet, fyll, fattigdom og kriminalitet.

Les også Aftenposten mener: Sammenlignet med Norge er selv USA «et drittland»

De gangene da fremmedfrykten ble rettet mot norske innvandrere, var det fordi de var innvandrere – i bølger av innvandringskritikk generelt. Da norske utvandrere som gruppe ble diskriminert, var det i positiv forstand. Kvotene for innvandring fra Europa, som ble satt i 1924, tillot nesten dobbelt så mange nordmenn som italienere å innvandre.

Donald Trump, som angivelig ønsker seg flere norske innvandrere, står slikt sett i en slags tradisjon. Men den tradisjonen han først og fremst står i, er den restriktive innvandringspolitikken fra 1880- til 1920-årene som skilte mellom ønskede og uønskede innvandrergrupper. Her var nordmenn definitivt blant de ønskede, nemlig de nord- og vesteuropeiske innvandrergruppene.

Delta i debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter