«Hi, Eirin! You’ve been clean 1 year, 1 month and 14 days».

Skjermbildet på mobiltelefonen til Eirin Egghjem fra Vestvågøy gir en daglig påminnelse om et liv hun ikke vil tilbake til. Livet der rusen styrte alt.

– Folk tror at alle heroinmisbrukere har knekk i knærne og fillete klær. Jeg sminket meg og gikk i Bergansklær. De som ikke kjente meg, kunne ikke se hvor dårlig fatt det var med meg, sier hun.

Men det var ille. Hun veide 47 kilo. Hun spiste ikke, sov ikke. Angst og depresjon herjet. Men aller verst herjet trangen etter rus.

– Jeg orker ikke å diskutere med folk hva som er det farligste rusmiddelet. Men voksne og foreldre må ikke argumentere for legalisering av hasj. Jeg har prøvd alt, og alt er like farlig. I blant ønsker jeg at jeg kunne ta meg en øl, som andre folk. Men det er ikke bra for meg. Jeg må ikke begynne igjen, sier hun.

Ble tatt for fyllekjøring

Det begynte med alkohol. Eirin var 13 år da hun smakte hjemmebrent på en fest første gang.

– Jeg var kanskje i yngste laget, men jeg har alltid likt å teste ut det som har vært farlig, sier hun.

En barndom som ikke var som den burde ha vært. En ADHD-diagnose som ble stilt for sent. Rusen ble en flukt.

– Utover i 20-årene drakk jeg oftere og tettere. Jeg begynte å blande alkohol med beroligende medikamenter og hasj, sier hun.

Eirin er utdannet hjelpepleier, og hadde bestandig jobb. I 2005 fikk hun jobb på UNN i Tromsø, og flyttet nordover. Datteren ble værende i Lofoten hos faren.

– Gudskjelov, sier hun.

Hun drakk stadig mer enn hun burde, men passet på at det ikke gikk ut over jobben. Men en dag ble hun tatt i promillekontroll. Hun la seg inn på rusklinikk i Tromsø, men halvhjertet. Hun hadde da ikke noe rusproblem?

Under en permisjon fra rusklinikken skjedde det. Eirin var 34 år, hun hadde ikke jobb, og hun havnet på fest med feil folk. Hun prøvde amfetamin med sprøyte, rett i blodet. Da var det gjort.

– Det er så sinnssykt godt. Først kommer et varmekick, deretter en følelse av å være ovenpå. Det er vanskelig å beskrive. Den gode følelsen varer kanskje i to timer. Så kommer alt det andre. Nedtur, depresjon. Men du higer bare etter mer, sier hun.

Beholdt fasaden

De neste fem årene prøvde Eirin absolutt alt. En tid var hun hektet på heroin.

– Jeg husker første gang jeg så narkomane på gata i Oslo. Jeg lurte på hvordan folk kunne ende slik. Plutselig var jeg der selv, sier hun.

Likevel – hun prøvde å holde fasaden. Sminket seg. Stjal klær. Finansierte rusmisbruket med kortsvindel. Opphold på avrusningsklinikker ble avløst av opphold på psykiatriske institusjoner. Det var overdoser på overdoser, og legene var i ferd med å gi opp Eirin. En vinterdag for to år siden fikk broren telefon fra Universitetssykehuset Nord-Norge (UNN) i Tromsø om at søsteren neppe kom til å overleve.

– Det som er verst å tenke på, er smerten jeg har påført alle rundt meg. Datteren min, familien min, venner, sier hun.

Til slutt endte hun på gata.

– Jeg har heldigvis aldri måttet selge kroppen min. Men jeg har vært langt nede. Til slutt ble jeg nektet flere behandlingsopphold. Men man må jo aldri gi opp et menneske, sier hun.

Hun fikk en siste sjanse i form av et opphold på Sigma ved Evenskjær sommeren 2012.

– Jeg bestemte meg for å bli rusfri, og klarte det, sier hun.

Nå har hun flyttet hjem til Vestvågøy. Hun utdanner hun seg til vernepleier, jobber frivillig på Sigma annenhver helg, blir fulgt opp av den kommunale rustjenesten og går på møter i Anonyme Narkomane i Svolvær.

– Vi deler styrke, håp og tro. Å se at andre har klart å komme ut av det, har hjulpet meg enormt. Rusen er ikke noe alternativ lenger, sier hun.

Selv om Eirin først og fremst har ruset seg i Bodø og Tromsø, kjenner hun til narkomiljøet i Lofoten.

– Det er skremmende stort, særlig amfetaminmiljøet i Vestvågøy. Når folk selger hasj til 14-åringer, er det for å opprettholde eget narkoforbruk. Du blir så kynisk at du driter i om det er unger du selger til, sier hun.

Deler erfaringer i blogg

Eirin er åpen om det hun har opplevd.

– Det kan slå begge veier. Av og til føler jeg at folk vet mer om meg enn jeg selv. Men jeg tror det er bra å være ærlig, sier hun.

Hun har skrevet mye om erfaringene på Facebook, og flere har oppfordret henne til å begynne å blogge. For en uke siden opprettet hun «Eirinsblog», som så langt har fått 4600 treff.

– Hvis jeg kan bidra til at andre klarer å komme seg ut av rushelvetet, eller hindre at en ungdom tester ut rus, har jeg oppnådd det jeg ønsker. Jeg sier ikke at alle havner der jeg var. Men veien dit er skremmende kort, sier hun.

Les også: