«De er ikke liberale, de er autoritære, en del av dem totalitære. De søker å skjule sin faste støtte til regimer og en ideologi som har vært den blodigste noen sinne, de fryser ut dem som opponerer, de tier i hjel». Denne attesten får venstresiden generelt, blant annet SF/SV, i et langt, forvirrende og tynt dokumentert debattinnlegg i Dagbladet 15.1 (skrevet av lektor Einar Steffenak). Han er sår og sint over at lignende innlegg ikke er besvart tidligere. Derfor overskriften «Den store stillheten». Ikke tror jeg Steffenaks nyanseringsevne kan heves etter min dokumentasjon nedenfor. Selv om han starter nær null. Han har trolig bestemt seg for at det han kaller «SF/SV-segmentet» var og er tilhengere av diktatur, menneskerettighetsbrudd og blodige regimer. Likevel kan det være nyttig, ikke minst av hensyn til yngre lesere, å komme med noen fakta og vurderinger som plasserer SF/SV i forhold til viktige verdier som demokrati, menneskerettigheter og liberalitet.

FØRST EN innrømmelse: Selvsagt kan en, som Steffenak gjør, trekke fram noen eksempler og sitater, tatt ut av sin sammenheng, som tilsynelatende viser at han har rett. Tidligere SV-leder Berge Furre har kommentert ett løsrevet sitat om ett forhold ved Øst-Tyskland for 50 år siden (Dagbladet 18.1). Furre avslutter med følgende (forgjeves?) oppfordring: «Mykje er verd diskusjon i ettertid. Men grunnlaget må vera kjelder, tid og kontekst.» To eksempler: Som SVs utenrikspolitiske talsperson 1985-89 roste jeg viktige trekk ved utdanning og helsevesen på Cuba, men kritiserte samtidig partidiktatur og brudd på menneskerettigheter der. I Romania roste jeg landets nedrustningsinitiativ og opposisjon både mot NATOs og Warszawa-paktens atompolitikk, men tok avstand fra persondyrking og politisk ensretting. I slike sammenhenger kan uttalelser og intervjuer i massemedier lett gjengis skjevt, ensidig eller løsrevet fra situasjon og saksforhold.

DET IDEOLOGISKE grunnlaget for SF/SV har vært og er, svært enkelt sagt, dette: Å tilstrebe et mer rettferdig og demokratisk styrt økonomisk system («sosialisme») med respekt og arbeid for kulturelle og politiske menneskerettigheter som ytringsfrihet, organisasjonsfrihet og et konkurrerende flerpartisystem («demokrati»). Altså verken sosialisme uten demokrati eller demokrati uten sosialisme. I tillegg har SV framstått som det fremste miljøpartiet i Norge fra 1980-åra. Vekten på denne grønne, demokratiske sosialismen har gjort at SV alltid har tatt avstand fra den sentraliserte og udemokratiske kommandoøkonomien i de tidligere såkalte «sosialistiske landene» i Øst og fra deres ettpartisystem, sensur og ensretting. Dette kommer fram i en rekke av SFs og SVs partiprogrammer som omtaler kommunistparti-diktaturene før deres fall rundt 1990. I arbeidsprogrammet fra 1983 heter det f. eks. at «SV støtter den kamp som føres i Øst-Europa for menneskerettighetene» (kap.23). I prinsipprogrammet fra 1987 står blant dette om Sovjetunionen: «Terroren fra Stalin-tida tilhører fortida. Men partiet har fortsatt et politisk maktmonopol. Noen uavhengig fagbevegelse blir ikke tålt, og kritikk av partiet og staten er blitt undertrykt. Det sentraliserte økonomiske systemet hemmer innsatsviljen og produktiviteten i arbeidslivet. Det tungrodde plansystemet greier ikke å tilfredsstille forbrukerne» (s.11).

KRITIKK AV Sovjetunionens undertrykking av demokrati og selvstendighet i andre land har også hele tiden vært SVs linje. I programmet fra 1983 står det f. eks.: «Sovjetunionen ønsker å bli likeverdig med USA. I forhold til det må mindre staters rettigheter og nasjonale interesser vike. Krigen i Afganistan og undertrykkingen av arbeideroppstander og demokratiske krav i Berlin, Ungarn, Tsjekkoslovakia og Polen er eksempler på det» (s.11)Landsmøtene i SV har vedtatt slike programpunkter. Men landsmøtene avspeiler også på en annen måte hva slags syn SV har hatt på demokrati og menneskerettigheter i Øst-Europa. Opposisjonelle bevegelser som Solidaritet fra Polen og Charta fra Tsjekkoslovakia ble invitert som gjester til landsmøtene. I tillegg deltok SVere aktivt i en rekke tverrpolitiske aksjoner og komiteer for menneskerettigheter og demokratisering i land eller områder som var dominert av kommunistiske diktaturer. Selv var jeg f. eks. med å starte Stortingets Tibet-komite.

NKP OG AKP har hatt og har et helt annen ideologisk og politisk historie enn SF/SV. Det hindrer ikke at de tre partiene av og til har vært enig i konkrete saker, akkurat som SV og Høyre begge fordømte Sovjets okkupasjon av Afghanistan. De mest Moskva-tro kommunistene forsvarte Sovjetunionens politikk til det siste. SF demonstrerte mot innmarsjen i Tsjekkoslovakia i 1968 og mot Sovjets atomsprengninger i 1960-åra. (Det gjorde ledende Høyre-folk også, men ikke mot USAs). AKP (m-l) marsjerte i 1970- og 80-åras 1.maitog under bannere med bilder av Stalin og Mao, dyrket ukritisk diktaturene i Kina og Albania og forsvarte gjennom mange år leninismens «demokratiske sosialisme», «proletariatets diktatur» og nødvendigheten av «væpna revolusjon» i Norge.

EKSTREME SV-MOTSTANDERE kan sikkert fortsatt finne løsrevne eksempler og sitater, tatt ut av sammenheng eller tendensiøst gjengitt, som de vil bruke for å undergrave dokumentasjonen ovenfor. Men denne dokumentasjonen, knyttet til bl.a. partiprogrammer og tverrpolitisk engasjement, viser at SF/SV-tradisjonen står for en demokratisk sosialisme, en utenrikspolitikk som er kritisk til alle stormakters maktmisbruk - og en konsekvent kamp for menneskerettighetene. Steffenaks påstander om vår «faste støtte til regimer og en ideologi som har vært den blodigste noen sinne» er faglig uholdbar og en forgiftning av saklig politisk debatt.