Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Jeg har jobbet ved Oslo politidistrikt i drøye 25 år, jeg er vokst opp i Oslo, og jeg ser konsekvensene av politiske endringer og økende kynisme i det offentlige ordskiftet.

Nå har vi nådd et foreløpig lavmål uten at jeg har noen som helst tro på at det stopper her.

Sylvi Listhaug fornekter seg ikke og ser ut til å vurdere rollen som leder av Frp's innvandrings- og integreringsutvalg som viktigere enn jobben som statsråd.

På sedvanlig politikervis er hun opptatt av å framstå som handlekraftig i kampen mot kriminalitet. Hun «setter hardt mot hardt» og «kaller en spade for en spade» så fort det byr seg en mulighet – særlig når kriminaliteten begås av mennesker med innvandrerbakgrunn.

Det er lett å skylde på andre – gjerne andre politikere. Nå sist definert som de kriminelles gode hjelpere. Det er jo en absurd påstand, all den tid hennes eget parti har hatt justisministrene i seks år. De har riktig nok ikke sittet så lenge av gangen, men partiet har vært det samme. Det er det nærmeste vi har kommet noe som likner kontinuitet i politiets øverste ledelse i disse årene.

Jeg opplever ikke at politiet ser politikere som politifiendtlige, eller som de kriminelles gode hjelpere. Det er så hårreisende at jeg ikke trodde jeg leste riktig. Det føyer seg inn i rekken av den rå kynismen Listhaug benytter seg av.

Hovedbeskjeftigelsen til Listhaug ser ut til å være å etablere størst mulig motsetninger mellom etnisk norske borgere og de med innvandrerbakgrunn. Jo mer polariserende, jo mer effektive er argumentene, synes å være ideen. Frykt for dem som ikke er lik oss, er et effektivt virkemiddel. Hun vil selvsagt hevde at dette ikke er intensjonen, men hensikten er så dårlig skjult at jeg tror de færreste lar seg lure.

Det gjør meg frustrert og forbanna! For Listhaug ødelegger for dem som skal gjøre jobben på vegne av henne. Hun bidrar til å gjøre byen min til et sted hvor folk ikke føler seg så trygge som de burde. Hun burde skamme seg!

Effekten av den kontinuerlige svartmalingen er godt merkbar. Store befolkningsgrupper i Oslo får bekreftet at de befinner seg langt fra idealbildet på en Osloinnbygger.

Det er skremmende at en politiker som representerer regjeringspartiet med ansvar for justissektoren benytter denne type skremselspropaganda. I aller beste fall skyldes det iver etter politiske poenger. Jeg tror ikke det. Jeg tror det er kalkulerende og gjennomtenkt.

Listhaug motarbeider på denne måten det forebyggende politiarbeidet i Norge. Hun blir et redskap for de få som ønsker motsetning mellom befolkningsgrupper. Miljøer politiet bruker betydelige ressurser på, fordi trusselbildet til tider krever det. Det kreves fordi de få er ekstreme i sine holdninger, og noen ganger handlinger.

Listhaug viser at politisk synlighet er viktigere for henne enn tilrettelegging for best mulige forutsetninger for kriminalitetsbekjempelse. Selv om synligheten kommer med en kostnad som går utover folket hun er ansatt av. Listhaugs kynisme bidrar ikke med noe positivt i kriminalitetsbekjempelsen. Det er dessverre for mange som lytter og tror på mye av det hun sier.

I mottakerenden av kynismen Listhaug representerer og sjelden behøver å stå til ansvar for, arbeider politiet med å møte de menneskene som daglig får inntrykk av at de ikke er ønsket som borgere av landet, eller byen de bor i. Det er et utfordrende utgangspunkt for kommunikasjon når de man skal snakke med, er overbevist om at samfunnet ser dem som annenrangs borgere.

Skru På Lyd Error Error STOR TILLIT: Eldre- og folkehelseminister (Frp) Sylvi Listhaug har full tillit til hvordan politiet i Oslo håndterte et masseslagsmål på Bogerud 29. juli. Hun mener man må slutte å unnskylde de kriminelle ungdommene, og heller støtte politiet. Reporter på Bogerud: Jørgen Gilbrant. Reporter / Video: Madeleine Liereng. Foto: Frank Karlsen / Dagbladet Vis mer

La meg klargjøre et par enkle fakta:

Kriminalitet er kriminalitet uavhengig av etnisitet eller fødeland. Politiet behandler folk likt. Kjørereglene er enkle og politiet er flinke til å gjøre jobben sin. Reaksjonene avhenger situasjonen og maktbruken likeså.

Det synes som om Listhaug forsøker å etablere en type Trump-taktikk på norsk: Maks fokus på at mye er galt og hvem som har skylden. Gjerne gjennom et fiendebilde, eksemplifisert i karakteristikker som identifiserer spesifikke deler av befolkningen og meningsmotstandere.

Politiet trenger gode allierte. Politikere som bruker polarisering og frykt som verktøy er IKKE gode allierte.

Nøkkelen til utfordringene Listhaug tilsynelatende er så opptatt av, er tilstedeværelse, god dialog, økt forståelse, kunnskap og gjensidig respekt i alle sammenhenger. Nøkkelen er kjennskap til hva som rører seg i befolkningen. Dette krever kontinuerlig nærhet. I all overskuelig framtid. Det krever et politi som får hjelp av sine folkevalgte gjennom nødvendige ressurser og mindre styring etter statistikk og måltall. Det krever et politi som har dager som bare benyttes til å snakke med folk der det behøves. Det politiet koster mer enn hva norske politikere er villige til å bruke i dag.

Det finnes ikke ett eneste eksempel på at et politi som bare responderer med maktbruk når det skjer noe akutt, oppnår tillit blant de delene av befolkningen som havner hyppigst i konflikt med det samme politiet. Svensk politi har i årevis forsøkt denne tilnærmingen i kampen mot de «svenske tilstandene» som Listhaug ynder å trekke fram. Det virker ikke så godt.

Normal folkeskikk og respekt for hverandre, er et godt utgangspunkt for å skape et samfunn med mindre kriminalitet og bedre holdninger. Det vil være nyttig også for Listhaug å forholde seg til det. Det hadde i hvert fall gjort jobben litt enklere for dem som møter konsekvensene av politisk kynisme i praksis.