Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Retten til privatliv er så viktig at den er skrevet inn i Grunnloven: «Enhver har rett til respekt for sitt privatliv og familieliv, sitt hjem og sin kommunikasjon». Personvernet og privatsfæren er grunnlaget for selvrespekt, for gjensidig tillit, dype vennskap, intimitet og kjærlighet. Privatlivet er også forutsetningen for en fri meningsdannelse. Vi må kunne prøve ut argumenter og danne oss synspunkter uten at noen myndighet følger med. Uten privatliv er det ingen reell frihet og heller ikke noe sosialt liv basert på tillit.

Nå er retten til et privatliv i ferd med å bli en episode i menneskehetens historie. Moderne teknologi har slått inn dørene og både private foretak og offentlige myndigheter er på full fart inn i våre privatliv. Det gjelder også kriminelle, terrorister og fremmede makter. Vi står ved et historisk skille der det skapes kronisk ubalanse mellom individet, staten og de digitale gigantene. Trygghet gjennom overvåking og kontroll truer retten til et privatliv.

Regjeringens forslag til ny lov om e-tjenesten er et stort skritt i denne retningen. Det er ingen tvil om hovedformålet. I høringsnotatet beskrives det slik: «Lovrevisjonen vil ikke ha til hensikt å endre eller begrense Etterretningstjenestens oppgaver eller samfunnsoppdrag, men snarere å sørge for at disse har en sikker rettslig forankring».

Dagens metoder skal gis bedre legitimitet og dessuten utvides i stort omfang. Resultatet er et omfattende lovforslag som forsøker å forene masseovervåking med jussen som gjelder på menneskerettighets- og personvernområdet.

Det viktigste elementet er forslaget om at e-tjenesten skal drive innhenting av grenseoverskridende elektronisk kommunikasjon. I praksis betyr det at tjenesten bl.a. får adgang til å samle inn og søke i all e-post. Det er typisk at regjeringen verken vil kalle dette masseovervåking eller digitalt grenseforsvar. Inngrepet er i den tildekkende tradisjonen fra nytale omdøpt og kalles nå «tilrettelagt innhenting».

Regjeringen legger ikke skjul på at denne og andre metoder representerer sterke inngrep i menneskerettigheter og personvern. Motsetningen håndteres med to hovedgrep.

Den ene er juridisk argumentasjon som skal vise at metodene er nødvendige og berettiget for å beskytte Norges eksistens, territorielle integritet, borgerne og viktige nasjonale interesser. Disse hensynene er så viktige at det kan gjøres unntak fra norsk og europeisk rett som ellers gjelder for privatlivet.

Den andre er å oppstille begrensninger i håndteringen av innhentet materiale og etablere et troverdig kontrollapparat.

At innhentingen av materiale kan ramme enhver, skal balanseres med at e-tjenesten må innhente tillatelse fra Oslo tingrett for å drive målrettet søk. Løpende kontroll foreslås lagt til Stortingets EOS-utvalg som i dag driver etterhåndskontroll av de hemmelige tjenestene. Problemet med disse tiltakene er at tillatelsene ofte vil ha vide rammer og konsekvenser domstolen ikke kan vite noe om. Som i politiets kommunikasjonskontroll vil e-tjenesten i særskilte hastesaker kunne iverksette søk uten tillatelse fra tingretten.

Ambisjonsnivået for EOS-utvalgets kontroll er ikke akkurat skyhøyt. I lovforslaget legges det opptil fire nye stillinger. På enkelte områder vil utvalget ikke få innsyn, og det vil ikke ha noen sanksjonsmuligheter. Svært mye av den reelle kontrollen må e-tjenesten selv gjennomføre.

De siste tiåra har listen over skjulte overvåkings- og kontrollmetoder est ut. Metodene er blitt stadig mer inngripende og fått utvidet bruksområde. Får e-tjenesten de fullmakter det nå legges opp til, skjer det en dramatisk utvidelse av statens innsyn i borgernes privatliv. At mye av dette ikke er «rettet mot» uskyldige mennesker eller ikke har «overvåkingsformål», endrer ikke på problemet. Her utfordres et sentralt prinsipp i rettsstaten: At det må foreligge skjellig grunn til mistanke mot noen for å anvende et tvangsmiddel mot dem.

Den langsiktige effekten av økende inntrenging i privatsfæren vet vi altfor lite om. Ikke minst gjelder det faren for nedkjøling av den offentlige debatten gjennom selvsensur. Regjeringen skal nå oppnevne en personvernkommisjon som bør få mulighet til å vurdere det samlede trykket mot privatsfæren. Resultatene derfra bør foreligge før Stortinget behandler forslaget til ny lov om e-tjenester.