Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

(Dagbladet:)

FOTBALLBLADET JOSIMAR er en viktig aktør som vaktbikkje i norsk sportspresse. Men i jakten på agent Jim Solbakken og fotballpresident Yngve Hallén synes redaksjonen å være smittet av rabies.

BLADETS KARTLEGGING av Veigar Pall Gunnarssons overgang fra Stabæk til Vålerenga sommeren 2011 er et viktig og godt gjennomarbeidet dokument av norsk fotballs desidert mest omtalte overgangssak. Derom hersker ingen tvil. Journalistene følger det meste som er av spor og kommunikasjon fra Rosenborg begynte å lukte på VPG i slutten av juni 2011, til domsavsigelsen falt i Bærum tingrett 12. september 2013.

PÅ VEIEN DOKUMENTERER de også aktoratets mangel på kunnskap, saksforståelse og relevant kompetanse. Det var, som mange hevdet, spill mot ett mål i Bærum Tingrett. Det var derfor påtalemakta tapte 0-4 i en kamp som i utgangspunktet aldri burde vært terminfestet. Og hadde journalistene i Josimar nøyd seg med å belyse hvordan viktige og høyt profilerte aktører i norsk fotball ble drevet fra tekstmelding til tekstmelding gjennom denne verkebyllen av en sak, ville dokumentet stått til laud.

Men de gjør ikke det.

I tillegg til sin selvoppnevnte status som vaktbikkje avslører de også en skjult agenda.

JOSIMAR HAR GJENNOM en rekke artikler de siste årene insinuert, påstått og forsøkt å avsløre at agent Jim Solbakken er en skurk og at virksomheten hans ikke tåler dagens lys. De har ennå ikke klart å bevise noe som helst ut over det vi som følger med alltid har visst - at fotballindustrien er full av snarveier, bløffer og hvite løgner. At det som sies med fasthet og tyngde den ene dagen ikke stemmer uka etter. At nei blir ja før det blir kanskje, vet ikke og nei igjen. Eller var det ja? Jeg husker ikke. Det er jo så mye som forandrer seg i fotball.

SELV OM RETTEN har talt er det relevant og god journalistikk å stille spørsmål ved VPG-saken. Å gjøre Jim Solbakken til en slags hovedmafioso i en sak som fikk sine suspekte bein å gå på etter et møte mellom Inge André Olsen (Stabæk), Martin Andresen (VIF) og Truls Haakonsen (VIF) på Tjuvholmen i Oslo, er det ikke. Men bruken av TV 2's to upubliserte opptak av telefonsamtaler med Jim Solbakken, der premisset for om samtalene var intervjuer aldri ble klargjort med agenten, forteller hvorfor.

Når Josimar, som en utenforstående tredje part synes det er helt greit å publisere (lekkede) opptak TV 2's redaksjon holdt tilbake etter grundige presseetiske vurderinger, da oser det «ta rotta på Jim Solbakken» lange veier.

Å SVERTE FOTBALLPRESIDENT Yngve Hallén har også vært på bladets kjøreplan. Og det er ikke vanskelig. Det er flere saker i Halléns seks år lange perioder som kan kritiseres med rette.

Men når Josimar i lederen til dokumentet om VPG-saken nok en gang løfter Knut Høibraatens bok «Fotballagenten» fram som et korrupsjonsbevis mot fotballpresidenten - et makkverk bokas forlag har beklaget på det sterkeste gjennom å legge seg langflate, inngå forlik og ta Yngve Halléns advokatutgifter, samt etter Halléns ønske betale 10 000 kroner til Kirkens Bymisjon - for ikke å snakke om påstanden om at det var Hallén som i 2011 presset fram det uheldige salget av TV-rettighetene til CMore, da er det bare ett ord som gjelder.

Agenda.

OG DET ER synd. Fordi det sverter helhetsinntrykket av en godt utført jobb. Og derfor er ikke dokumentaren om VPG-saken bare et innblikk i kulturen som preger norsk toppfotball.

Den er også et innblikk i kulturen som preger Josimar.

