Det er utrolig fint å jobbe med innvandrergutter. Men de trenger noe annet enn en pedagogstemme.

Av Gro A. Ludvigsen, mattelærer

I norsk skole forsøker vi å lære elevene selvdisiplin og å gjøre dem stolte av seg selv. Mange ikke-vestlige innvandrerelever som kommer fra «æreskulturer» ser på dette med stolthet og disiplin litt annerledes.

Hver elev er unik

Lærerens jobb er å hjelpe alle elever. Vi ser dem som enkeltindivider, og hver elev har sin egen personlighet, familiebakgrunn, læringsbehov og sine egne meninger og verdier.

Hver elev er unik.

I klasserommet, når elevene jobber, er alle sammen med alle. Men i friminuttene ser det plutselig annerledes ut. Noen av innvandrerguttene setter seg for seg selv, i en egen ekskluderende gruppe. I denne gruppa er det ofte mer støy, ypping og mer knuffing som lett fører til lekeslåssing og noen ganger til vold.

Les også: PISA-undersøkelsen: Hver fjerde gutt ligger under kritisk grense for å kunne delta i jobb og videre utdanning

Tabu å snakke om ytre disiplin

Dette er noe lærere ser daglig, men det er tabu å snakke om - også på lærerværelset, og vi vet rett og slett ikke hvordan vi skal forholde oss til det.

Vi tar det for gitt at elevene har de samme verdiene som oss selv. Sånn er det ikke. Når det blir uro i gruppa og elever gjør noe uakseptabelt, er det mange av oss som blir redde - ikke uten grunn, så vi snur ryggen til.

Noen lærere går bort og setter seg på huk med pedagogstemme. Det hjelper ikke. Disse elevene er vant til ytre disiplin.

Etter min erfaring, er den beste måten å hjelpe dem på (og resten av klassen som blir mye forstyrret eller er redde), å være streng, sette krav til god oppførsel og sette makt bak kravene.

Det er lett å sette grenser, men å følge dem opp er vanskeligere, og vi har få sanksjonsmuligheter.

Les også: Hvorfor reagerer vi ikke mer på gutta som faller fra i det norske samfunnet?

Respekt og tillit

Jeg sier mye «ja» til elever, men når jeg først sier «nei», blir det ikke anmerkning. Da blir det «Du blir med meg ut på gangen nå!» - med strenge briller. Når de nekter å bli med ut, tar jeg dem i kraven eller armen og geleider dem ut på gangen, blir sint og snakker direkte uten noe dilldall. Vi må agere der og da, sette makt bak kravene - ikke vente til friminuttet. Å ta fysisk tak i elevene på denne måten er forbudt.

Les også: Jeg er så glad for at du sier det, du som har utenlandsk bakgrunn

Det som skjer, er at de respekterer meg, naturlig nok. Men det som kanskje er overraskende, er at mange av disse gutta ser på meg som en slags mor. De vet at jeg er oppriktig glad i dem, og etter hvert viser de at de er glad i meg. Flere ganger har jeg også opplevd at de deler maten sin med meg, noe jeg aldri har opplevd med norske gutter. De har en egen delekultur.

Og ikke minst; jeg kan stole på dem.

Mange mener jeg er naiv fordi jeg gir dem «alt for mye» tillit. Jeg sier: «Kan du passe på veska mi? jeg vet at jeg kan stole på deg» - for det vet jeg at jeg kan.

Med én gang noen som aldri får tillit plutselig får det, kan de stoles på. Det går fort.

Fra ytre disiplin til selvdisiplin

Jeg kan også gi en elev nøkkelen (noe som er strengt forbudt), og be ham hente noe på datarommet. Ungdommer generelt fortjener og trenger mye tillit - det gir selvtillit.

Men i starten kreves ytre disiplin, og det går etter hvert over til selvdisiplin.

For noen år siden, ble jeg angrepet av en elev som ikke var «min». Han holdt en åpen saks mot magen min, helt inntil, og oppførte seg truende. Gjett hvem som kom meg til unnsetning og fysisk beskyttet meg?

«Bøllegutta» mine passet på meg

Selvsagt var det «bøllegutta» mine. De så at jeg var redd, og etterpå spurte de om de skulle følge meg hjem fra jobb. Jeg har flere ganger opplevd en lojalitet jeg aldri har opplevd maken til med norske gutter.

En annen gang ville jeg lage julekalender til klassen. Kollegaene mine sa jeg var naiv og at den ville bli robbet i friminuttet. Jeg pakket inn alle gavene (godteri), og det kostet flere hundre kroner. Så hengte jeg den på veggen. De ble så glade - overraskende glade - og passet på denne kalenderen som det var gull. Ingen elever fra andre klasser fikk komme i nærheten.

Les også: Riksrevisjonen: Integreringstiltak får ikke flere innvandrere i arbeid

Det er utrolig fint å jobbe med innvandrergutter. Du gir så mye av deg selv, og får så mye tilbake. Man får et helt annet forhold til disse enn til norske elever. Men det forutsetter at man kjenner til både kulturen og religionen.

Kjennskap er viktig

Å ikke sette seg inn i dette, er å ikke ta dem på alvor. De både trenger og fortjener så mye mer enn å bli snakket til med pedagogstemme.

Mange innvandrergutter- og jenter, ikke bare de med hijab, står i et forferdelig krysspress mellom hjemmets og skolens verdier.

Det er ikke bare jenter som blir tvangsgiftet, det gjelder gutter også. Og guttene liker ikke å måtte passe på søstre og kusiner for så å rapportere til familien.

Å jobbe med mennesker krever at man setter seg inn i deres kultur. Vi må se på elever både på individnivå og på gruppenivå - samtidig. For elever fra «æreskulturer» kreves en annen form for tilnærming.

Dette må vi erkjenne. Det er ikke rasisme, det er tilpasset opplæring.

Det holder ikke å synge «Barn av regnbuen» og «Jo mere vi er sammen».

Les også: Søkte jobber lenge uten napp. Nå er hun årets norske ledertalent: – Det er dødskult