Eksterne kommentarer: Dette er en debattartikkel. Analyse og standpunkt er skribentens egen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Fordeling av formue er ikke viet mye plass i stortingsmeldingen om ulikhet som kom tidligere denne måneden.

Det påpekes riktignok at de ti prosent av befolkningen med høyest nettoformue eide om lag halvparten av formuen i Norge i 2016. De én prosent mest formuende eide om lag en femtedel.

Til sammenligning eide de 60 prosent minst formuende om lag sju prosent av samlet beregnet nettoformue i Norge. Men andre ord: Formue er svært skjevt fordelt.

Det er minst tre grunner til at beskrivelsen i Stortingsmeldingen ikke gir et dekkende bilde av skjevfordelingen i Norge.

1. Regjeringen har valgt seg ut årene 2010 og 2016 for å se på utviklingen i fordeling av nettoformue i Norge. De presenterer en figur som viser at selv om fordelingen er skjev, er den bittelitt jevnere enn i 2010.

Det er uklart hvorfor regjeringen har valgt seg ut 2016, og ikke sett på de nyeste tallene fra 2017 som ble publisert i desember.

Hadde de gjort det ville figuren sett annerledes ut – fra 2010 til 2017 har de mest formuende økt sin andel av nettoformuen. SSB publiserte disse tallene i fjor, under titlene «Sterk formuesøkning, større ulikhet» og «De aller rikeste eier stadig mer.»

2. Den skjeve fordelingen modereres av avledende faktaopplysninger av typen «I Norge, som i de fleste andre land, er formue skjevere fordelt enn inntekt (…). En viktig grunn til dette er at humankapitalen, det vil si verdien av den enkeltes evne til å arbeide, ikke er med i formuestallene.»

Hvis vi ikke bare så på hva vi eier, men også verdien av oss selv ville altså ulikheten vært mindre. Sikkert sant, men ikke så relevant for de som er opptatt av fordeling.

3. Formuesstatistikk gir et innblikk i fordelingen av rapportert formue. Men den fanger selvsagt ikke opp formue som holdes skjult. Og det er de som har mest som i størst grad gjemmer unna penger.

Hvert år melder noen hundre personer seg til Skatteetaten og forteller om formue de har holdt skjult. I 2018 ferdigbehandlet Skatteetaten 845 slike saker, med formuer for til sammen 6,3 milliarder kroner. I 2017 var tilsvarende tall 8,7 milliarder kroner, i 2016 13,7 milliarder.

Professor ved NMBU, Annette Alstadsæther, har med flere andre analysert opplysningene som har blitt tilgjengelig gjennom denne skatteamnestiordningen i perioden fra 2008 til 2016. Hun fant at det var særlig de med høyest formue som meldte seg – mer enn hver tiende av de 0,01 prosent rikeste i Norge oppga i denne perioden at de hadde gjemt unna penger.

Amnestideltakerne hadde, viste det seg, holdt skjult i gjennomsnitt 40 prosent av formuen sin. I en annen forskningsartikkel basert på blant annet de samme opplysningene, konkluderer Alstadsæther med at de 300 mest formuende husholdningene i Norge egentlig har en formue som er 25 prosent høyere enn det som er rapportert.

Eller sagt med andre ord: En femtedel av formuen til de rikeste er gjemt i skatteparadis.

Skjulte formuer kan ikke inkluderes i formuesstatistikk. Men innsikten om at skatteunndragelser skjer i stort omfang – og særlig blant de aller rikeste – bør være en sentral del av faktagrunnlaget når ulikheten i Norge skal beskrives.



I regjeringens ulikhetsmelding glimrer dette perspektivet med sitt fravær.