Pasientene mine kommer stort sett ikke til meg for å lete etter en diagnose. De er ikke interessert i å høre meg gjengi alle tingene jeg har pugget på latin i medisinstudiet. Strengt tatt kan de fleste tilegne seg mye av den kunnskapen på egen hånd.

Det stadig flere folk kommer til meg for, er å prate.

Kanskje samboeren din har forlatt deg, moren din har uhelbredelig kreft eller du føler deg stygg? Eller kanskje det ikke en gang er en konkret årsak, kanskje du bare trenger noen å dele tankene dine med når livet er tøft. For livet er tøft noen ganger, for oss alle.

Og når vi er i en motbakke, og toppen av bakken ikke er synlig, er det vanligvis ikke psykiatriske diagnoser og antidepressiva som er løsningen. Det er oftest verken det du trenger, eller det du ønsker.

De aller fleste som har det tungt og oppsøker fastlegen sin, har helt naturlige og normale reaksjoner. En stor del av fastlegearbeidet mitt er å hjelpe folk med å innse nettopp det. Å forklare deg: Det er ingenting galt med deg, som ikke kan fikses med alle de gode ressursene i deg - dette kommer du deg gjennom.

Kaveh Rashidi er fastlege. Foto: Erlend Berge Vis mer

Høres det ut som en grei oppgave for fastlegene? Vel, problemet er at det krever mye tid og lange samtaler. Jeg skulle ønske jeg hadde muligheten til å være der for alle pasientene mine, men sannheten er at den gjennomsnittlige fastlege i Norge har ansvaret for mer enn 1100 mennesker. Det er over 1100 unike livshistorier og mer enn 1100 måter å se verden og livet på.

Og jeg skal love deg at hver eneste en av dem, uansett hvor perfekte de virker utad, sliter med noe inni seg en gang i blant. Det er lett å sammenlikne sin egen innside med andres utside, og det er lett å dømme en bok etter omslaget. Men alle mennesker møter motgang. Den samme motgangen blir tolket og taklet veldig ulikt blant folk, og for mange av oss er det naturlig å gå til fastlegen.

Hva betyr det for meg, som fastlege? Først og fremst er jeg heldig som har tilliten din. Jeg er privilegert som kan være del av livet ditt og jeg ønsker av hele mitt hjerte å hjelpe deg. Men det betyr også at det er veldig mange andre mennesker jeg må hjelpe, hver eneste dag. Det betyr at jeg umulig å kan være der for alle, ikke alltid og ikke så lenge som jeg ønsker. I praksis blir det til at de som har det aller verst får veldig mye av tiden til oss fastleger. Jeg må nøye meg med å konkludere at du har det godt nok. At jeg sikkert kunne ha hjulpet deg mer, men ikke har tid.

Hvem skal du prate med da, når jeg ikke har nok tid til deg? Det er ikke alle som har slektninger og venner de kan betro seg til. Eller kanskje er det nettopp de slektningene og vennene du ønsker å prate om. Det er mange som har en jobb og et ålreit sosialt nettverk. Det betyr ikke at de har noen de kan dele sine innerste følelser med. Du kan alltids ringe en hjelpetelefon, som hjelper deg gjennom det aller mest prekære i livet, men så henviser de deg også til fastlegen. Og hva skal jeg gjøre, henvise deg videre til en psykolog?

Realiteten er at sykehusene, psykiaterne og psykologene ikke har ressurser til å ta seg av alle. Selv om vi er enige om at din helse blir bedre av å prate med en psykiater eller psykolog, er det på ingen måte sikkert at denne psykiateren eller psykologen har tid til deg – for det er andre som trenger hjelpen mer. Uansett hvor lyst du har på det, så hender det at du "ikke har rett på prioritert helsehjelp", som retningslinjene kaller det. Henvisningen blir avslått, eller så får du en time om mange måneder, når du ikke nødvendigvis er like motivert og mottakelig for hjelp. Å betale en privat psykolog er et alternativ, da kan du få hjelp med en gang, men det er det mange som ikke har råd til.

Problemet er ikke nødvendigvis at vi er for få psykiatere, psykologer og fastleger. Det hadde for all del hjulpet å være fler, men når det kommer til å løse de utfordringene vi alle går gjennom en gang i blant i livet, er vi rett og slett ikke nødvendige.

Vi kan hjelpe den syke, men livets uunngåelige utfordringer er ikke sykdom. Det folk flest trenger er noen de føler seg trygge til å diskutere tankene sine med. En å åpne hjertet sitt til. Kanskje det er den største mangelen i helsetilbudet her i Norge?

Det kan i grunn være hvem som helst, så lenge de innehar noen menneskelige kvaliteter. En empatisk person, gjerne med litt livserfaring, som kan vise genuin interesse for din livssituasjon. En med et åpent sinn som tør å konfrontere ukomfortable emner og ikke har personlig gevinst i å hjelpe deg. I de personene, og ved de egenskapene, ligger nøkkelen til god psykisk helse.

Jeg skulle ønske at det fantes gode samtalepartnere jeg kunne henvise til. Det er et åpenbart behov for flere som kan gi sin tid som samtalepartnere i helsevesenet. Ikke bare for å lindre det vonde, men også for å forebygge det verre.

Vi må ta vare på flokken vår, sier Fugelli. For når vi bygger oss sterke i medgangstider, blir vi godt utrustet for motgangstider. Men hva med de som ikke kjenner noen? De som ikke har hatt muligheten til å ha en stor familie eller mange venner. De som ikke er prioritert i helsevesenet. Før hadde de kanskje presten, men hvem har de nå?

Det er ikke godt å si, og jeg tror denne kronikken ender der den startet. Hos fastlegen. Kom til meg du, så skal vi ta en dobbelttime på slutten av dagen.