Avstanden mellom norsk og svensk offentlighet har vel ikke vært større enn siden den norsk-svenske krigen i 1814. Sverigedemokraternas og Fremskrittspartiets oppslutning i folket er omtrent like stor på begge sider av kjølen, men førstnevnte er en politisk pariakaste og Frp er inne i regjeringsvarmen. Hvordan er det mulig?



Vår fremste representant for ideen om felles forbrødring, det en gang så stolte og framgangsrike SAS, akslet den utakknemlige oppgaven med å forklare. I SAS-magasinet Scandinavian Traveler skriver Per Svensson, tidligere kulturredaktør i Expressen og vinner av «Det stora journalistpriset», en artikkel som tar for av de høyrepopulistiske partienes utvikling i de skandinaviske landene. Likhetene, men ikke minst det som skiller. Nyanseforskjellene, som Frp er ivrige etter å påpeke, mellom partier som i manges oppfatning er en og samme ulla.

Per Sandberg mener artikkelen er avskyelig, og oppfordret SAS-ledelsen til å trekke magasinet. Noe de også gjorde. Men er dette noe å reagere på, Frp? I motsetning til andre svenske skribenter, blant andre journalist og historiker Henrik Arnstad som har satt sinnene i kok både i Frp og blant mange norske aviskommentatorer, har SAS-artikkelen en helt annen tilnærming når den skal forklare forskjellen på norsk, svensk og dansk nasjonalisme. Hør bare her:



«Medan Sverige efter kriget lät det moderna samhällsbygget bli den stora, egentligen, enda källan till nationell stolthet, och stämplade historieromantik och patriotisk pompa som suspekta och farliga företeelser, var förhållandet till traditionell nationalism ett annat i länder som varit ockuperade och/eller själva direkt indragna i kriget. Där laddades de nationella symbolerna istället med positiv energi av kampen för frihet och oberoende.»

Dette lyder som et tilnærmet «norsk» perspektiv i det som nesten har vært en krangel om forkjellen på debattklimaet rundt innvandringspolitikk og nasjonalisme i Norge og Sverige.

Billedbruken i reportasjen kan sikkert provosere. Det er satt opp ett stort bilde av Carl I. Hagen bak en Frp-talerstol, og en svensk ungnazist fra 1930-tallet - vel og merke langs en tidslinje som tar for seg fascismen og høyrepopulismens utvikling i Europa og Skandinavia. Men tidslinjen i seg selv er ikke problematisk. Frp må finne seg i å bli plassert i et slikt landskap - sett med historiebriller på nesen. Og hvis du leser teksten videre, blir det enda bedre. For Frp's del. Per Svensson påpeker den grunnleggende forskjellen mellom Svergiedemokraterna (SD) og Frp. SD har sitt utspring fra 1980-tallet i rasistorganisasjonen Bevara Sverige svenskt, mens Anders Langes parti og Mogens Glistrups Fremdskridtsparti var en reaksjon på en sterkt voksende velferdsstat med tilhørende skatter og avgifter.

Dette er jo mer som en frifinnelse, enn et angrep på Frp.



Svensson har, om noe, vært snill med Frp. Han kunne jo nevnt noen av de andre standpunktene til Anders Lange. I publikasjonen «Hundeavisen», som han utga mellom 1962 og 1974, skrev han blant annet at «alle som går inn for sort flertallsstyre i Sør-Afrika er forrædere mot den hvite rase». Andre budskap som ble formidlet gjennom avisa, var «Ingen stemmerett til negre», «Stopp blandede ekteskap», «Hver nasjon en rase», «Ingen u-hjelp til de sorte».

Dette er, for å understreke, historie - relativt fjern historie for et Fremskrittsparti som ble dannet noen år etter at Anders Lange døde. Et historisk faktum som også Per Svensson er nøye med å understreke.

Så, SAS burde helt klart ikke har trukket tilbake Scandinavian Traveler. Det er vel faktisk også litt synd for Frp at de gjorde det, for her kunne mange flyreisende fått en god og balansert historiefortelling nå i førjulstida. Et bidrag til forklaringen på vitsen om forskjellen på dansken, svensken og nordmannen.

I stedet viser det nok et eksempel på Frp's angstbiterske forhold til kritikk og analyse av partiets ideologi og historiske bakland. I februar i år ble det bråk da kulturminister Thorhild Widvey personlig tok kontakt da hun fikk vite at direktøren ved Trondheim Kunstmuseum hadde kalt Frp «et farlig nasjonalistparti». Christian Tybring-Gjedde havnet seinere i kraftig munnhuggeri på Dagsnytt 18 med direktøren, Pontus Kyander.

Rett etter regjeringsdannelsen i fjor høst ble det iverksatt en pressekonferanse for utenlandske journalister for å forklare fra Frp virkelig var.

I fjor satte Frp som betingelse for fortsatt statsstøtte til Antirasistisk senter, at de fjernet en historisk fotnote i en rapport om «Høyreekstremisme i Norge». I fotnoten står det:

«FrP skal på et tidlig tidspunkt ha mottatt valgkamp- støtte fra apartheidregimet, som så partiet som en alliert; det var ved hjelp av denne støtten at partiet kom inn på Stortinget. Partiets grunnlegger Anders Lange var også tydelig i sin støtte til raseskil- lepolitikken, med uttalelser som «Alle som går inn for sort flertallsstyre i Syd-Afrika er forrædere av den hvite rase». («Hundeavisen», 16. april 1963.)»

I debatten som fulgte understreket daværende leder i Antirasistisk senter, Kari Helene Partapuoli overfor NTB:

«Det er en historisk fotnote. Vi mener ikke at Frp støtter apartheid nå, og vi mener heller ikke at partiet er høyreekstremt».

Denne hangen til revisjonisme burde Frp roe ned, i alle fall hvis de selv ønsker å utvikle seg som et ansvarlig og styringsdyktig parti. Det burde være særlig tydelig i tilfellet Scandinavian Traveler, som faktisk er en forklaring på hvorfor Frp betraktes som et langt mer moderat parti, i et land der nasjonalisme ikke automatisk er et fy-ord.

• Les Dagbladets intervju med Per Svensson: - Veldig urovekkende at ett parti i ett nordisk land kan bestemme hva andre skal lese

• Les Per Svenssons artikkel slik den sto på trykk i SAS-magasinet (privat lenke til hele det tilbaketrukne nummeret, artikkelen begynner på s. 72)