Lærer virkelig norske muslimske barn å hate norske jøder? | Anonym

Anonym

2. apr. 2016 21:15 Sist oppdatert 3. april 2016

De siste årene har hun blitt frarådet å bære smykker eller annet som kan virke provoserende. Datterens halssmykke, en Davidsstjerne, er forlengst lagt innerst i skuffen, skriver kronikkforfatteren om venninnen. Arne Nøst

Jeg må skrive denne teksten anonymt. Det gjør den tragisk nok enda mer aktuell.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

«Jeg har begynt å spare. Har bestemt meg for å flytte til Israel.»

Min jødiske venninne ser meg alvorlig inn i øynene.

«For nå har Israel blitt det eneste stedet jeg føler meg ordentlig trygg.»

Israel? Trygg? Ordene sammen harmonerer ikke inni meg, skal jeg være ærlig, men jeg skjønner raskt at hun mener alvor.

Frarådet å snakke hebraisk

De siste årene har hun blitt frarådet å bære smykker eller annet som kan virke provoserende. Datterens halssmykke, en Davidsstjerne, er forlengst lagt innerst i skuffen.

Å snakke hebraisk på Grønland er de blitt frarådet å gjøre. Da kan de bli slått ned, forteller hun meg. Det har selv politiet gitt advarsler om.

Min venninne går fortsatt med stolt og rak rygg, men jeg er bekymret.

Datteren hennes kommer inn på kafeen der vi sitter. Hun går på en stor ungdomsskole på Østlandet, og jeg er nysgjerrig på hvordan hun har det der.

Hun smiler, trives på skolen. Har mange venner.

Jeg spør forsiktig om noen har plaget henne fordi hun er jøde.

Hun stopper opp, ser bort på moren og sier: Jeg får jo av og til slengt «jævla jøde» etter meg, men heldigvis har jeg mange som står bak meg og støtter meg.

Moren er ikke blitt fortalt dette av datteren før, men allikevel virker hun ikke overrasket. «Det er blitt sånn», sier hun, og har et oppgitt drag over ansiktet.

Det politisk ukorrekte

Jeg kjenner jeg blir sint. Og skuffet. Over nordmenn, mine landsmenn. For det er dem, ikke sant?

Og det er nå jeg kommer til kjernen. Den politisk ukorrekte delen, som mine venner i mediene kommer til å bli flakkende i blikket og begynne å svette av.

«Ja, de er norske», forteller tenåringen meg. «Men alle har innvandrerbakgrunn.»

Det er nå lett å spore av, bli tatt for å dele inn i «dem» og «vi» som jeg selv ikke liker å gjøre. Men jeg er i ferd med å bli tvunget til å gjøre det. Jeg vil ikke ha det sånn, og jeg vil ikke være en sånn. Jeg har alltid vært nysgjerrig på andres tro og liv, og det er viktig for meg å ha venner med en annen bakgrunn og livsanskuelse enn min egen.

Men jeg blir oppgitt når vi ikke tør å si sannheten. For det er tydelig at det er muslimer det er snakk om.

Jeg etterlyser flere muslimer som tar avstand når man hører slike historier!

Ønsket er at mine journalistvenner får frem dette i mediene, for verden er i ferd med å bli delt inn i dem og vi – uavhengig av kampen om å unngå det. Og så lenge politikerne heller ikke tør å sette ord på disse utfordringene, har vi en stor byll som bare vil vokse seg større.

«Oppdratt til å hate jøder»

NRK intervjuet for en tid tilbake siden ekteparet Csango i Kristiansand, og deres opplevelser føyer seg inn i rekken av historier jeg hører om jøders utrygge tilværelse i Norge.

Gerd Csango sier blant annet dette i intervjuet:

«Mange barn av innvandrere kommer fra kulturer der de rett og slett blir opplært til å hate jøder (…)».

Jeg har all grunn til å tro at Csango snakker sant, men har allikevel et behov av å stille et tilsynelatende infantilt spørsmål:

Lærer virkelig norske muslimske barn å hate norske jøder? Kan noen svare meg på det? For jeg vil veldig gjerne at inntrykket jeg har av det i dag er feil. Ingenting hadde gledet meg mer.

På kafeen denne ettermiddagen fortsetter vi å diskutere temaet. Min venninne forteller meg om den trivelige jordanske mannen i oppgangen.

Hilser ikke lenger

En eldre, tilsynelatende reflektert mann som hun alltid har snakket så hyggelig med. Helt til hun følte det trygt nok til å fortelle hvor hun egentlig kommer fra. «Vi er naboer på flere måter vi», hadde hun sagt, og smilt lurt.

Han hadde sett lenge på henne, og gjengjeldt smilet. Begynt å nevne nabolandene til Jordan: «Er du fra Irak?» Nei. «Fra Syria?» Nei, ikke det heller. «Saudi-Arabia kanskje?»

Da hun ristet på hodet nok en gang, endret plutselig ansiktsmimikken hans seg. Hun fortsatte å smile, men skjønte raskt at leken var over.

Han hadde sett hatsk på henne, og nektet å si navnet på landet hennes. Ifølge min venninne gjør ikke muslimer det hvis de kan slippe.

Er det virkelig sant? Kan noen være så snill å avkrefte dette for meg?

Etter hendelsen i oppgangen hilser ikke mannen på henne lenger. Hun er frosset ut. Oversett.

Når en voksen, velutdannet mann kan tillate seg dette, blir jeg skremt. Da kan vi jo ikke forvente noe mer av ungdommen … kan vi?

Jeg vet at mange vil tenke at jeg er fryktelig naiv. En naiv nordmann med strikkeluen tredd ned over øynene som tror at konfliktene i Midtøsten kan løses med et håndtrykk i oppgangen i en bygård i Norge.

Sorg og bitterhet over slektsledd

Jeg vet at det stikker dypere, over flere generasjoner, og jeg vet at det er umulig for meg å sette meg inn i sorgen og bitterheten over slektsledd som er blitt ofre for undertrykkelse, fattigdom og død.

Vi trenger, i vår egen historie, ikke å gå lenger enn 70 år tilbake.

Fortsatt kan eldre nordmenn snakke lavt om at de på nabogården var nazistvennlige under krigen. Men de hilser på dem på butikken allikevel.

De ser dem i øynene og behandler dem pent. Litt folkeskikk har de da!

Muslimer verden over har den siste tiden blitt enda mer opptatt av at de ikke skal bli skåret over én kam. Naturlig nok. Islamistene ødelegger.

Jeg forstår dem så godt. Det er aldri en god følelse å bli beskyldt for noe man ikke har gjort. Eller ilagt meninger man ikke står for. Hva da med alle de uskyldige jødene som har Norge som sitt hjemland?

Min snille, gode venninne har da vitterlig aldri gjort noe mot den jordanske naboen som skulle tilsi at han kunne begynne å behandle henne respektløst.

Eller hva med den norske tenåringsjenta som ikke lenger kan bære Davidsstjerne-halssmykket sitt med stolthet uten å frykte represalier og skjellsord?

Dette er ikke 1936. Det er 2016

Jeg er opprørt på vei hjem fra kafébesøket. Er både lei meg og vettskremt. Dette er ikke 1936. Det er 2016.

Så opprørt ble jeg at jeg dagen etter satte meg ned og skrev denne teksten. Jeg viste det til min venninne. Hun var takknemlig for mitt engasjement, men samtidig engstelig.

Hva om man kan spore henne på grunn av at mitt navn står her? Tenk hvis noen finner ut hvor datteren går på skole? Hva med den truende naboen?

Da jeg hørte min venninnes bekymringer forsterket kronikkens budskap seg, og fordi jeg ikke ønsker å risikoeksponere henne, er denne teksten anonym.

At jeg må gjøre dette i et tilsynelatende velfungerende demokrati, der ytringsfriheten står sterkt, gjør kronikken tragisk nok enda mer aktuell enn jeg først antok.

Aftenposten kjenner kronikkforfatter e ns identitet

Si din mening og få med deg de viktigste og beste debattene — følg Aftenposten meninger på Facebook og Twitter

Mer å lese om antisemittisme:

Kommentar av Harald Stanghelle :

Les også Glemsel og uvitenhet om holocaust kan rydde grunn for nye katastrofer

Det er først dette året, i mitt 21 år unge liv i Danmark, at jeg seriøst overveier om det er dette landet mine barn skal vokse opp i, skriver unge jødiske Phillip Lerer :

Les også Dø om du må

Kommentar av Ingeborg Senneset:

Les også Antisemittismen ulmer. Dette er ikke tiden for å være stille

Til alle som trodde at antisemittismen tok slutt under andre verdenskrig: Det er ingenting i år 2015 som tyder på at dette stemmer, skriver Monica Csango:

Les også «Drep jødene!»

Kronikk av Hilde Østby :