DEBATT | INTEGRATION. Det svenska, sekulära samhället ställs allt oftare inför dilemmat att vara tolerant och skarpt tillrättavisande på en och samma gång. Vi pratar ömsom "svenska värderingar” – ömsom "mångfald".

Vi ska ha både separata badtider OCH könsneutrala toaletter. Hijab OCH snippmössor.

Ett integrationens Janusansikte som riskerar att förvirra både asylsökande och svenskfödda. För vad vill vi med vår integration? Egentligen? Vet vi ens själva längre?

De som med näbbar och klor försvarar det mångkulturella samhället är oftast den ekonomiskt trygga, och kulturellt homogena, medelklassen. Människor som bor i icke mångkulturella områden.

Vi svenskar tror gärna att våra försök att integrera nyanlända/migranter/flyktingar per automatik uppfattas som något positivt. Vi tror att resten av världen går och längtar efter att bli undervisade i "svenskhet", men sanningen är att det finns de som ser det här som något förolämpande, något provocerande, till och med som något som aktivt bör undvikas. En jobbig insikt men någonstans måste ändå samhället – snabbt – bestämma sig för hur grundligt integrationen ska implementeras.

De strävar aktivt för att motarbeta integration

I vår nyutkomna bok "Det lilla landet som kunde" ställer vi den här frågan till en rad tunga politiker och opinionsbildare. Vad gör vi med dem som – uttalat – inte vill vara en del av kollektivet Sverige? Oavsett om det är kriminella gatugäng, Hells Angels eller religiösa samfund.

LÄS MER: Det svenska samhället är ingen kravlös gemenskap

Hur hanterar vi de som av olika skäl inte delar samhällets grundläggande värderingar och aktivt strävar för att motarbeta integrationen – samtidigt som de vill ta del av skattefinansierad verksamhet?

Det är rätt sällan man hör den frågan diskuteras. Det är liksom underförstått att alla är med på visionen om ett samhälle där vi respekterar varandras kulturella identiteter.

Att bjuda in människor till gemenskap kan få motsatt effekt

När forskarna Alejandro Portes och Min Zhou studerade assimileringsprocesser hos immigranter i USA på 1990-talet konstaterade de att barn till fattiga invandrare ibland helt och hållet avvisar samhällets försök att integrera dem. I stället väljer de att omfamna attityder och beteenden som ses som "oppositionella"– exempelvis genom att gå med i ett kriminellt gatugäng.

Ambitionen att bjuda in människor i en större gemenskap kan alltså – i värsta fall – få motsatt effekt och det blir ett verkligt problem när de motsträviga, insulära grupperna blir fler och fler och vissa av dem växer sig riktigt stora.

Det svenska etablissemangets mantra är dock alltid: "Olikheter berikar oss".

LÄS MER: Jonas Gardell: Vad är så svenskt med svenska värderingar?

Mångkulturens försvarare bor långt från den

Men de som med näbbar och klor försvarar det mångkulturella samhället är oftast den ekonomiskt trygga, och kulturellt homogena, medelklassen.

Människor som bor i icke mångkulturella områden, men som ändå hyser en lika from som reflexmässig föreställning om mångkultur som något odelat givande och exotiskt. Det är som en kärleksrelation på avstånd, en platonisk relation där man aldrig har träffat sin kärlekspartner och helst inte vill göra det heller. Men man vill gärna behålla den positiva bilden av sin tilltänkta. Man vill att det ska vara fint och romantiskt.

Oavsett vilket ord vi använder: Integration, assimilation eller anpassning, måste vi nu ta ett djupt andetag och erkänna för oss själva att många inte är med på tåget med svenska värderingar.

Och att de kanske aldrig kommer att vara det.

Av Mustafa Panshiri

Författare och integrationsföreläsare, fd polis

Jens Ganman

Frilansjournalist och författare