There are two tragedies in life. One is to lose your heart’s desire. The other is to gain it. – George Bernard Shaw

I skrivande stund så domineras media av turerna kring Bråvallas olycksdrabbade festival. Efter att festivalens arrangörer meddelat att man inte kommer arrangera festivalen nästa år på grund av de inträffade ofredandena så har en tämligen förutsägbar debatt om sexuellt våld och mäns kollektiva ansvar tagit fart. I Aftonbladet kan vi exempelvis läsa om hur en medlem i Sveriges s.k. artistelit just nu skäms för att vara man, blandat med den vanliga retoriken som alltid plockas fram ur skafferiet när dessa händelser inträffar. När jag läser inläggen i denna debatt – och deras ständiga betoning på skuld och botgörelse – så är det svårt att undvika att fundera över min egen relation till den lekamen jag fötts med. Till skillnad från dessa enkla, ärliga vittnesmål om skam och äckel inför att leva med snopp i Sverige 2017 så måste jag säga att mina känslor på området är ganska komplicerade.

Det första man måste inse om en debatt om män, mäns natur och mäns kollektiva skuld är att den i princip alltid är gravt överdeterminerad. Begreppet kan låta komplicerat, men det är egentligen ganska enkelt att förstå, och det illustreras bäst av ett exempel.

Min favoritfilosof Slavoj Žižek har ett favoritskämt, hämtat från filmen Ninotchka. I filmen så besöker hjälten ett café och beställer en kopp kaffe utan grädde. Servitören upplyser dock honom om att caféet tyvärr har slut på grädde. Detta är dock ingen fara, försäkrar han, för de har fortfarande mjölk: går det således bra att beställningen ändras till en kaffe utan mjölk?

Poängen är att illustrera något ganska enkelt: naturen hos ett föremål bestäms i lika stor grad av vad föremålet är som vad det inte är. För att applicera Ninotchkas exempel på vår situation så kan vi bara förstå en debatt när vi förstår vad det är som inte sägs och som undviks att sägas i den. Annat uttryckt: det som tas bort från något är alltid en viktig del av helheten hos detta något.

I den offentliga debatten om män och mäns skuld och mäns sociala morbiditet så är motsvarigheten till den saknade ”grädden” ovan främst frågor om etnicitet och kultur. Det här är dock en mer subtil poäng än vad många på Flashback nog förstått. Det som man måste förstå är inte nödvändigtvis att det finns en massa saker ”som man inte får säga i det här landet”, utan att det som vi inte talar om är en integrerad, informationsbärande del av varje samtal som förs i offentligheten.

Det kanske mest övertydliga exemplet på hur denna överdeterminering faktiskt fungerar kan du enkelt se när någon postar en nyhetsartikel om ett femtiotal ”ungdomar” som hängett sig åt stenkastning mot ambulanspersonal eller eldning av bilar, och den första kommentaren är någon variant på ett indignerat ”Nu kommer snart de dumma rasisterna! Förstår de inte att alla invandrare inte beter sig så här!”. Det spelar ingen roll att invandring inte nämns i artikeln; det som inte nämns är idag en integrerad del av innehållet. Ingen behöver skriva att det var invandrare som besköt ambulansen i gårdagens oroligheter; att inte säga att de gjorde det är i praktiken likvärdigt med att explicit skriva ut det i brödtexten.

Allt detta är nödvändigt att ha i skallen när man läser den senaste artikeln om hur män och just män är problemet. Att sätta fokus på just män är i och för sig inte inkorrekt. Det är inte osant att det är män som begår den förkrossande majoriteten av sexuella övergrepp. Men en kopp kaffe är aldrig bara en kopp kaffe, och en debatt om män är aldrig bara en debatt om män.

Bråvalla är ett perfekt exempel på detta. I dagsläget så vet i princip ingen om något eller flertalet av övergreppen på Bråvalla begåtts av nysvenskar, rasifierade, eller vad du nu vill. Denna okunskap spelar dock ingen som helst roll! Både på Flashback och på Aftonbladet Debatt så beter man sig redan som om så vore fallet; den ena sidan genom att poängtera att det rör sig om invandrare, den andra sidan genom att redan nu poängtera varför detta inte borde spela någon roll.

Det är vanligt att säga att män som vill försöka flytta diskussionen från att handla om män till att handla om vissa män enbart försöker att själviskt och rasistiskt undvika sitt eget ”ansvar” som man. Säkert så är denna anklagelse ofta åtminstone bitvis sann, men frågor om kollektivt ansvar är i regel ganska komplicerade. Långt mer komplicerade än vad många floskeltyngda radikaler idag vill ge sken av.

Ni kommer säkert ihåg att media skrev en hel del om den ökade frekvensen av sexuella ofredanden på badhus under en period mellan 2014-2015. Den som läser polisens lägesrapport över sexuella ofredanden från 2016 upptäcker snabbt att polisen själv skriver att en förkrossande majoritet (dvs åtminstone fyra femtedelar) av de misstänkta gärningsmännen är ensamkommande flyktingbarn. Givet att dessa flyktingbarn inte utgör en tvåsiffrig procentandel av Sveriges totala befolkning så talar vi således om en överrepresentation som heter duga.

Låt mig ställa en enkel fråga här. Vilket personligt ansvar har eller borde jag ha som man i denna situation? Jag förnekar inte att jag tillhör samma kön som förövarna, men i just detta fall verkar det ganska svårt att dra något direkt kausalsamband mellan min attityd gentemot kvinnor och den explosionsartade ökningen av dessa övergrepp. Ponera att jag skulle läsa den senaste artikeln i Aftonbladet och börja känna genuina skuldkänslor över mitt penisinnehav: på vilket sätt skulle förekomsten av dessa känslor – eller avsaknaden av dem – konkret förändra frekvensen av denna sorts brott?

Sexuellt våld – precis som våld i allmänhet – är en produkt av mer än bara penisinnehav. De former och de situationer där människor begår våldsamma handlingar mot varandra är alltid till största del ett resultat av mänsklig socialisering in i olika roller, roller baserade på kön, kasttillhörighet och dylikt. Att ta ansvar för konsekvenserna av den egna socialiseringen är ett rimligt krav att ställa på en människa, och det är ett krav som denna människa åtminstone i teorin också kan uppfylla. Detta är dock inte vad som görs idag.

Det faktum att åtminstone formerna för sexuellt våld är en produkt av mer än just snoppinnehav illustreras av nyårsnatten i Köln eller de sexuella trakasserierna som tagit plats på svenska badhus; i båda fallen talar vi om något kvalitativt nytt i Europas brottsrapportering. Folk gick som bekant runt med snoppar i byxorna i Tyskland långt innan nyår 2015-2016, och Sverige har alltid haft sina snuskgubbar och sina packade unga våldtäktsmän. Just därför så framstår en teori som bara förklarar den här sortens våld i termer av ”finns män?” som allt mer otillräcklig för att beskriva de senaste årens utveckling. Svaret var ja för tio år sedan, och svaret är fortfarande ja idag. Ändå är det tydligt att vissa saker förändrats, ibland på ganska överväldigande vis. Kanske är det dags att hitta en ny teori.

Ska vi vara ärliga så är väl elefanten i rummet idag knappast mer komplicerad än att det finns vissa grupper människor i Sverige som är grovt överrepresenterade vad gäller den här sortens brott. I takt med att mottagandet av människor från framförallt MENA-området ökat så har också frekvensen av anmälda våldtäkter ökat, och vi har dessutom sett hur former för sexuellt våld som tidigare varit helt eller åtminstone delvis okända blivit vanligt förekommande.

På ett plan är det förståeligt att vilja flytta fokus från specifika män och tala om ”män” i största allmänhet. Som praktisk politisk strategi så är detta dock idiotiskt. Rent konkret så stannar möjligheterna för gemene pursvenske flashbackpostare ”att ta sitt ansvar” vid att avhjälpa sin egen – och andra postares – taskiga kvinnosyn. Även om alla våra pursvenska flashbacktroll och kränkta män från Reddit lyckades med bragden att ta sitt eget ansvar som män så skulle en mycket stor andel av Sveriges sexualbrott fortfarande finnas kvar. I detta läge ställs vår flashbackpostare inför ett omöjligt val: han kan antingen ta bensindunken och bränna ner ett par flyktingförläggningar och därefter slå ner utlänningar på gatan, eller så kan han ta på sig tropikhatten, vaxa mustaschen, och börja utbilda diverse rasifierade kolonialfolk ute i orten om hur man tänker och för sig i ett civiliserat, jämställt samhälle. Tyvärr är inget av dessa alternativ politiskt acceptabelt: det första av tämligen uppenbara skäl, det andra av den enkla anledningen att detta skulle vara kolonialt, rasistiskt och förtryckande samt att köpa SD:s berättelse och ställa grupp mot grupp och spä på den växande islamofobin och tusen andra saker.

Vad vi istället får är en debatt om sexuellt våld som allt mer liknat en skiva som hakat upp sig, där varje ny rubrik följs av stränga uppmaningar att göra bot och be om ursäkt. Det enda som våra radikala proffstyckare de facto erbjuder flashbacktroll och andra mansgrisar idag är dock chansen att be om ursäkt, och be om ursäkt, och be om ursäkt, och be om ursäkt. De flesta människor vill trots detta inte ägna sina hela liv åt att späka sig själva, speciellt om det är tydligt att denna självspäkelse inte har någon som helst poäng bakom sig.

Det som gör saken ännu värre är att denna debatt är så totalt överdeterminerad av etnicitet. Varje gång en grupp invandrare våldtar en ung kvinna så blir den naturliga responsen från de som vill hålla SD borta från makten att skriva ännu en artikel som avkräver svenska medelklassmän ett dussin nya ursäkter för alla våldtäkter de begår. Men samtidigt så är ju dessa ursäkter uppenbarligen värdelösa; även om så bokstavligen alla män som någonsin läst Aftonbladet hade tagit stora kökskniven och kastrerat sig själva så skulle Köln fortfarande ha inträffat. Vad hjälper det egentligen för dem att be om ursäkt i det fallet, hur ärlig och innerlig denna ursäkt än må vara?

Underlåtenheten att ge folk ett ansvar som är logiskt, greppbart, och möjligt för människor att faktiskt ta, och sättet som man låtit etnicitet och kultur styra debatten genom att gå stora överdrivna cirklar runt diverse socialt känsliga frågor, har idag producerat två saker. För det första så har den producerat en backlash mot allt vad feminism heter som är mycket, mycket större och framförallt mycket mer hatisk än vad den skulle behöva vara. Går du in på Flashback idag så kommer du hitta många, många bittra män som klagar på att de hela tiden görs till ansvariga för en massa muslimers våldtäkter av mainstream-medias onda PK-häxor. Oavsett vad man nu tycker om dessa män i övrigt så har de faktiskt en ganska god poäng. De kan inte ”ta ansvar” för alla våldtäkter och allt sexuellt våld, och det spelar ingen roll hur mycket de krälar i stoftet eller piskar sig själva över ryggen. Från deras perspektiv så framstår det som om de gjorts till ideologiska slagpåsar av en offentlighet som är för feg för att hantera vår samtids allvarliga problem med allt vad integration och kulturkrockar heter; de är den grupp det alltid är okej och socialt acceptabelt att sparka på när man inte längre orkar eller vill säga något som är socialt känsligt eller riskabelt. Man behöver inte ursäkta deras förbittring, men ingen ärlig människa kan väl påstå att denna förbittring är särskilt förvånande idag.

För det andra: denna situation håller sakta men säkert på att göra ”feminism” till en ideologi som inte längre identifieras med kvinnors intressen i bred bemärkelse, utan med intressena hos ett mycket begränsat och krympande socioekonomiskt skikt i vårt samhälle. Den som beger sig utanför vänsterns skyddade lilla verkstad har inte direkt svårt att se hur lågt förtroendet för feminismen är bland många kvinnor. Det finns självklart många anledningar till att det ser ut så, men man måste i princip vara blind för att inte se hur denna ideologi allt mer uppfattas försvara privilegierna och bekvämligheten hos en liten grupp kvinnor (och män), snarare än att vara ett emancipatoriskt projekt för kvinnor överlag.

Den som på allvar vill avhjälpa sexuellt våld idag kan inte nöja sig med att enbart påminna omvärlden om hur hemska vita kränkta män är varje gång en våldtäkt begås. I dagsläget tycks det egna behovet av att signalera godhet och en fortsatt brist på problematiska världsuppfattningar trumfa viljan att konkret röra samtalet mot att kunna lösa problem. Problemen växer således, och de som lider av dem lämnas allt mer i sticket. Brottsoffer skuffas undan, allvarliga brott förtjänar knappt notiser, och överallt sätter ängsliga människor sitt rykte och sociala status framför de principer de så högljutt skriker om att de har. Precis som ovan så kan man vrida sina händer över exempelvis ”femonationalism” och hur elaka och reaktionära och rasistiska allt fler kvinnor håller på och bli idag. Jag vill ändå mena att man antingen är djupt oärlig eller bara otroligt dum om man på allvar försöker hävda att denna utveckling inte går att förstå. Överger man människor så brukar de tids nog faktiskt också känna sig ganska övergivna.

Känner jag då skuld över att jag är man idag? Borde jag göra det, efter händelserna i Bråvalla? Tja, kanske så gör jag det, i någon mån. Det är dock svårt att undvika en deprimerande tanke: det spelar i slutändan ingen jävla roll vad jag väljer att känna, och ingen är egentligen intresserad. Även om jag så skulle kunna frambringa en biblisk syndaflod av skamkänslor, leda och ilska över världsläget så skulle denna känslovåg bokstavligen vara impotent.

Vad debatten om män söker efter idag är inte en diskussion om manlighet och dess uttryck i specifika, konkreta situationer. Snarare letar vi efter en specifik man: en man i törnekrona att spika upp under rituella former. En man som genom sitt lidande och självspäkelse, som genom sin totala, gudomliga botgöring, lovar att rädda oss från en värld vars utveckling och problem vi inte längre orkar tänka på eller tala om. Och hur mycket blod som än flyter från ryggen så kommer inte jag, eller någon annan man i Sverige, någonsin att kunna bli den mannen.