Eikö kirje näy hyvin? Avaa se tästä selaimessa. Rakas Long Playn ystävä, Eräs kolumniaihe on ollut mielessäni vuosien ajan joka äitienpäivä ja joka isänpäivä. En ole kirjoittanut sitä, koska juhlan alla se on tuntunut aina vähän ikävältä. Mutta ehkä asian voisi käsitellä näin välipäivinä, kun yksi juhla on ohi ja uuteen vielä pitkä aika! Tuttavapiirissäni on paljon lapsia, jotka eivät elä isän ja äidin muodostamassa ydinperheessä. On lapsia, joilla on kaksi äitiä, tai yksi äiti, tai yksi isä, tai useampia vanhempia, tai uusperhe... ja niin edelleen. Näiden lasten läheiset luonnollisesti miettivät tahoillaan, miten isän- ja äitienpäivää vietetään omassa perheessä. Mikäpä siinä – perhemuodot ovat murroksessa ja tavat muuttuvat. Mutta päiväkotien ja koulujen perinteet tuottavat joillekin päänvaivaa. Kaikki lapset kun osallistuvat isänpäiväkortin tekoon ja kahvikutsuihin, nekin, joilla ei syystä tai toisesta ole isää. Joissain paikoissa lapsi voi askarrella kortin kelle tahansa, kun taas toisissa hänelle kerrotaan, kenelle pitäisi. Käytännöt vaihtelevat: joissain päiväkodeissa isänpäivänä kutsutaan kahville ”isä tai äiti”. Jossain vaihtoehto on ”joku muu jos isä ei pääse tulemaan” – olettaen, että kaikilla on isä jossain. ”Isä, ukki tai miespuolinen sukulainen” korostaa puolestaan juhlan sukupuolittunutta luonnetta. ”Lähimmäisen päivä” antaa eniten liikkumavaraa. Vanhemmille tilanne voi olla hankala: perinteissä yhteiskunta ottaa rivien välistä kantaa siihen, millainen perheen odotetaan olevan. On myös vaikea ennakoida, miltä se lapsesta tuntuu.



Tätä hankaluutta on ilmassa juhlapäivinä niin paljon, että olen usein miettinyt, onko se lopulta ihan välttämätöntä. En tarkoita, että isänpäivää tai äitienpäivää ei saisi juhlia. Mutta onko se päiväkodin ja koulun tehtävä? Kyllähän perheet osaavat perinteitä vaalia, ja media ja kukkakauppiaat kyllä pitävät varmasti huolen siitä, ettei asia pääse unohtumaan. Rakastan tietysti itse äitienpäivälahjojani. Kukapa ei haluaisi rakkaimmalta ihmiseltään korttia, johon tämä on kirjoittanut kivoja asioita ja piirtänyt sydämiä. Lapset ovat tunteissaan ihanan ylitsevuotavia, eikä ehkä ole mitään kauniimpaa kuin juuri kirjoittamaan oppineen palavat rakkaudentunnustukset: sydämiä, sydämiä, tikkukirjaimia, huutomerkkejä! Silti se, että koulut ja päiväkodit organisoivat lapset kaksi kertaa vuodessa kirjoittamaan ylistyslauluja vanhemmilleen, on vähän outoa, kun sitä tarkemmin miettii. Nimittäin mistä he tietävät, että minä olen ”maailman paras äiti”? Entä jos olenkin maailman huonoin? On sellainenkin mahdollisuus, että lapsella on kyllä isä tai äiti, mutta tämä on laiminlyövä, poissaoleva tai väkivaltainen. Miltä tuntuu kirjoittaa tunnustusta maailman parhaalle vanhemmalle, jos kotiin meneminen pelottaa? Varmaankin siltä, että oma kokemus on näkymätön ja väärä. Lapsi ei ole vanhemmilleen kiitollisuudenvelassa. Vanhemmuus sinänsä ei ole mikään saavutus. Lapset eivät ole pyytäneet tänne syntyä, me päätimme, että he tulevat. Meidänhän tässä pitäisi kortteja rustata.



Parhain terveisin,



Anu Silfverberg

Toimituspäällikkö

Long Play Mikä on paras punainen dippikastike? Montako tuoretta yrttiä mahtuu samaan vihreään tahnaan? Anu Silfverbergin Pieni tahnakirja (Into) on syntynyt lukijoiden toiveesta: se on kokoelma Long Playn uutiskirjeen tahnareseptejä. Kirjan ruokaohjeet valmistuvat tehosekoittimella helposti ja nopeasti. ”Kun haluat tehdä ihmisiin maksimaalisen vaikutuksen minimaalisella panostuksella, tee tahna”, Silfverberg neuvoo. Pieni tahnakirja on nyt ennakkotilattavissa . Tilaukset toimitetaan heti kirjan ilmestyttyä joulukuussa! Menossa ja tulossa ● Toimittaja Anna Tommola kirjoittaa Sivuäänissä ”esidiabeteksesta” ja muista uusista diagnooseista. ”Monia aiemmin normaaleina pidettyjä ihmiselämän ilmiöitä lääketieteellistetään. Yleisiä esimerkkejä ovat vaikkapa lievän tiheävirtsaisuuden tai seksuaalisen haluttomuuden määrittely sairauksiksi, joihin tarjotaan lääkehoitoa. Osa tutkijoista katsoo, että vähäisissä vaivoissa tarpeettomista tutkimuksista ja lääkitsemisestä sivuvaikutuksineen koituu enemmän haittaa kuin hyötyä.”



● Joulukuun iltakoulussa opitaan tietokirjan tekemistä. Kirjoittajakoulutuksessa 3.12. opettavat kirjailija Anna Kortelainen, toimittaja Jari Hanska, Otavan kustannustoimittaja Ann-Mari Huhtanen ja Long Playn Antti Järvi. Tilaisuus järjestetään Haaga-Heliassa Pasilassa Helsingissä, ja lippuja siihen myy Tiketti. Toimitus suosittelee ● Australialainen Wrong Skin -podcast yrittää selvittää, mitä tapahtui vuonna 1994 kuolleena löydetylle Julie Buckille ja tämän kadonneelle poikaystävälle. Koukuttava kuusiosainen sarja vie kuulijansa maan syrjäiseen länsiosaan ja tutustuttaa samalla alkuperäisväestön oloihin ja kulttuuriin. ● Kirjailijat ja sellaisiksi haluavat: Lithubissa on Lydia Davisin kymmenen ohjetta tekstintekjöille! Aika kivoja ohjeita. ● The New York Timesissa on Rachel Cuskin hieno artikkeli siitä, voiko naistaiteilija olla ihan vain taiteilija. ● Ohjaaja Arthur Franckin kehuttu dokkari hypnotisoija Olliver Hawkista löytyy Docventuresin sivuilta Areenasta. ● Ehdimme vasta nyt lukemaan Kuukausiliitteen jutun aidsin historiasta ja nykypäivästä, ja sehän oli hieno juttu. ● Lopuksi nopea tahna. Paista herkkusieniä tai portobelloja öljyssä ja valuta ylimääräinen neste pois. Lisää pannulle paistumaan pinjansiemeniä, valkosipulia ja salottisipuleita. Sekoita lopuksi mukaan timjamia, suolaa, pippuria ja sitruunamehua. Soseuta. Valmis! Long Playn tilaus vain 3,90e/kk! Vuodessa 12 pitkää artikkelia, ajankohtaisia sivuääniä ja jokaperjantainen lukijakirje. Kaikki uudet jutut julkaistaan myös äänikirjamuodossa!