Kuluneina viikkoina on keskusteltu tutkimuksen etiikasta. Entistä useampi tietää nyt, mitä tarkoitetaan käsitteellä ”hyvä tieteellinen käytäntö” tai millainen instituutio on Tutkimuseettinen neuvottelukunta.

Ensin julkisuuteen nousivat Helsingin Sanomien uutisoimina epäselvyydet Teknologian tutkimuskeskus VTT:ssä. Matej Orešičin johtaman tutkimusryhmän kehittämillä menetelmillä on pyritty löytämään verenkierrosta molekyylejä, joilla voisi havaita diabetesriskin tai päätellä aivovamman vakavuuden. HS väitti Orešičin liioitelleen työnsä merkittävyyttä apurahahakemuksissa sekä esittäneen valikoiden tutkimustuloksia tieteellisessä julkaisussa. VTT oli selvittänyt epäiltyä vilppiä, mutta salannut raporttinsa.

Seuraavaksi keskustelua herätti Poliisiammattikorkeakoulussa tehty Maahanmuutto ja turvallisuus -raportti. Sen tilaajana ja maksajana toimi valtioneuvoston kanslia. Kaksisataatuhatta euroa maksanut raportti edustaa vuonna 2014 alkanutta ”strategista tutkimusta”, johon ohjataan osa valtion tutkimusrahoituksesta. Valtioneuvoston kanslialla on mahdollisuus tilata haluamaansa tutkimus- ja selvitystoimintaa vuosittain kymmenellä miljoonalla eurolla.

Kohu tilausraportista syntyi, kun kolme akateemista tutkijaa tuli julkisuuteen ja syytti raporttia huolimattomuudesta ja epätieteellisyydestä. Professori Markus Jäntin mukaan raporttia vaivaa ”piittaamattomuus hyvästä tieteellisestä käytännöstä, joka ilmenee esimerkiksi huolimattomuutena lähteiden käytössä ja tulosten sekä menetelmien huolimattomana raportointina”. Aineistoa on kritisoitu epämääräiseksi, käytettyjä termejä epätäsmällisiksi ja menetelmien raportointia puutteelliseksi.

On loistavaa, että tieteenteosta keskustellaan. Yliopistojen kolmannesta tehtävästä, yhteiskunnallisesta vuorovaikutuksesta, puhutaan yliopistoissa koko ajan enemmän, ja siksi on tärkeää, että keskustelua tieteenteosta käydään näkyvästi myös akateemisen maailman ulkopuolella.

Toisaalta on kieltämättä vähemmän loistavaa, että tieteenteko näyttäytyy juuri nyt epäilyttävänä, inhimillisen epärehellisyyden tai piittaamattomuuden kirjomana harmaana vyöhykkeenä. Yliopistoilta leikataan parhaillaan niin suurta osaa määrärahoista, että täysin realistisena uhkana on jopa kokonaisten tieteenalojen alasajo.

On kuitenkin lapsellinen toive, että tieteenteko näyttäytyisi julkisuudessa täydellisenä – kun se ei sellaista oikeasti ole. Tiede on järjestelmänä upea, mutta kun toteuttajina ovat ihmiset, epäselvyyksiä ja suoranaisia huijauksia tapahtuu väistämättä. Tieteentekijät ovat aivan yhtä laiskoja, kunnianhimoisia, vallanhaluisia ja erehtyväisiä kuin muutkin ihmiset. On hyvä, että epäkohdat nousevat julkisuuteen. Avoimuus on ainoa vaihtoehto.

Onko yhteiskunnallinen tilanne kuitenkin nyt sellainen, että tieteenteon epäselvyydet johtavat tutkimuksen autonomian vähenemiseen? Opetusministeri Sanni Grahn-Laasonen on jo ollut kovaa vauhtia tarttumassa tieteen itsevalvonnan väitettyyn puutteellisuuteen. Kun uutiset tulvivat paljastuksia siitä, kuinka moraalittomasti tiedettä tehdään, hallitus voi hyvällä omallatunnolla ottaa entistä napakamman otteen tiedemaailmasta.

Journalistien kannattaa seurata tarkasti, millä tavalla hallitus pyrkii nyt ja jatkossa ohjailemaan tieteentekoa. Mediaa voi nimittäin odottaa samanlainen kurinpalautus. Tieteen ja median vapautta on vähennetty esimerkiksi Unkarissa tavoilla, jotka eivät toivottavasti koskaan löydä tietään Suomeen.

Kirjoittaja Tiina Raevaara on filosofian tohtori ja kirjailija sekä Suomen Kuvalehden bloggari.