Sieltä ovat peräisin kaupunkiluontohavaintoni. Sieltä löydän Suomen menneisyyden, nykyisyyden ja tulevaisuuden. Siellä on kulttuurihenkilöiden, talousvaikuttajien, yliopistomaailman, poliitikkojen, olympiamitalistien ja tavallisten suomalaisten hautoja.

Siellä on lapseni hauta.

Siellä on olohuoneeni, mietintämyssyni ja pyhiinvaelluskohteeni, suruunsa hukkuvan kotoperäisen turvapaikanhakijan mielenterveydellinen vastaanottokeskus.

Hietaniemen hautausmaa on kansallishautausmaamme ja tekee Helsingistä eurooppalaisen sivistyskaupungin. Se on tulvillaan historiaa, tiedettä, taidetta, sotaa ja rauhaa, sanoja ja tekoja, elämää ja kuolemaa. Tämä verraton ulkoilmamuseo on yhtä aikaa ystävällinen ja välinpitämätön, mutta sen viihdearvo on ehtymätön.

Se ottaa vastaan niin koirien kusettajat, himolenkkeilijät kuin sesonkikävijät, Mauno Koiviston hautaa etsiskelevät ulkopaikkakuntalaiset, satunnaishartaat harrastelijat, Pokémon Gon hahmojen metsästäjät kuin meidät kalustoon kuuluvat surijatkin.

Minäkin saan olla siellä, eikä kukaan kysy, mitä helvettiä siellä taas teen. Saan syödä poikani kanssa croissanteja Peter von Baghin haudan vieressä olevalla penkillä. Saan kulkea Voitto Viron seikkaperäinen mutta sekava opaskirja kädessä ja kiroilla kompuroidessani Gunnar Höckertin ja Albert Ehrenströmin välissä, kun etsin Magnus von Wrightiä.

Saan kiiruhtaa hitaasti haluamaani reittiä, varioida sitä tarpeen mukaan ja muuttaa mieltäni kesken kaiken, saan uupua, levätä ja voimaantua, saan puhua itsekseni. Ja kun palaan kotiin, olen jälleen yhtä ajatusta, tunnetta, tietoa ja muistoa rikkaampi.

Hautausmaalla käynti on joka kerta kuin matkalle lähtisi, ja tälle pienelle, omin jaloin kuljetulle retkelle pääsen joka ikinen päivä.

Tyttäreni sairastui masennukseen ja teki itsemurhan 26-vuotiaana kesällä 2016. Hänen kuolemansa on tarjonnut minulle pysyvästi pätevän syyn käydä Hietaniemessä säännöllisesti ja tehdä aiemmista satunnaisista sunnuntaikävelyistä elimellisen osan loppuelämääni.

Olen taistellut hänelle hautapaikan Hietaniemestä. En ole ottanut kuuleviin korviinikaan hautaustoimistosta ehdotettua Malmia enkä Maunulaa, en varsinkaan Malmia, sillä elämänsä viimeiset kuukaudet lapseni joutui asumaan Alppikylässä, hevonperselähiössä jonne pääsee bussilla vain Malmin hautausmaan lohdutonta aidanvierusta pitkin. Ei saatana, ei ikinä Malmille.

Hietaniemi on The Hautausmaa, sisällöllisesti enemmän kuin pelkkä kaunis kalmisto. Muut hautausmaat ovat vain hautausmaita. Lapseni oli urbaani tyttö. Hän oli asunut Helsingin keskustassa koko ikänsä, ja vaikka hän ei tiedäkään lepäävänsä Hietaniemessä, se on tärkein paikka hänen äidilleen.

Hietaniemi ei kuitenkaan ole mikään selviö uskonnottomalle. Se on aina täynnä, tai niin ainakin väitetään. Ja silti sinne ihme kyllä huolitaan kastamaton ja mihinkään seurakuntaan kuulumaton helsinkiläinen. Taisteluni on lyhyt, intensiivinen ja katarttinen. Saan sisähaudan, paikan numero yksi. Se on rivissä viimeisenä, sillä numerointi alkaa lopusta.