SaloHalikon sairaalan paksu puuovi painuu kiinni kulkijan takana. Oven kolahdus kaikuu hiljaisessa rappukäytävässä. Pienestä ikkunaruudusta näkyy tyhjä etupiha, jossa liikkuvat ainoastaan hyytävässä kevättuulessa huojuvat männyt.

Edessä nousevat portaat vievät kuntoutuspsykoosiosaston ovelle.

Vastassa on ensimmäinen lukittu ovi. On aika astua puolelle, josta elokuvat ja potilaiden kauhukertomukset ovat saaneet aikaan monenlaisia ennakkoluuloja.

Johanna Manu / Yle

Rutiinit rytmittävät päivän kulkua

Kello on hieman yli aamukahdeksan. Virallinen hiljaisuus on päättynyt jo kuudelta, mutta osastolla on yhä rauhallista.

Oranssit ovet ja punamustat seinävaatteet raidoittavat käytävän valkoisia seiniä. Laitoshoitajan kärryt odottavat kierrostaan käytävän reunalla.

Työntekijöiden kahvihuoneessa nautitaan työkaverin Maltan-tuliaisia ja tarkistetaan turvahälyttimien toimintaa. Uusi päivä on alkanut, ja rutiinit vievät sitä eteenpäin aina iltalääkkeen jakoon saakka.

Sairaalan työntekijöillä on mukanaan turvahälyttimet hätätilanteita varten. Johanna Manu / Yle

Kuntoutuspsykoosiosaston aamut alkavat aamupalalla sekä yhteisellä kokoontumisella.

Asukkaita muistutellaan siitä, missä mennään. Mikä päivä on, ketä on töissä? Samalla muistetaan myös mahdolliset merkkipäivät. Päiväohjelmassa on muun muassa käsitöitä, ulkoilua ja hoitoneuvotteluita. Maanantaisin saunotaan.

Viime aikoina on ollut lähes joka viikko sellaisia, jotka ovat lähteneet omin luvin. Katja Ernvall

– Pyrimme tietenkin siihen, että olisi samantapaista kuin kotonakin. Aloitamme aamupalalla ja jatkamme siitä normaalin päivärytmin mukaan, kertoo apulaisosastonhoitaja Katja Ernvall.

Päivistä on tehty aktiivisia, mutta potilaille jää myös omaa aikaa. Osa saa liikkua vapaammin, mutta toiset käyvät ulkoilemassa vain hoitajan kanssa. Kevät on saanut asukkaat vähän villiintymään ja karkailemaan.

– Viime aikoina on ollut lähes joka viikko sellaisia, jotka ovat lähteneet omin luvin, Ernvall tietää.

Hallinnollinen osastonhoitaja Mia Blomqvist naurahtaa, että taitaa olla kevättä rinnassa.

"Normipäivä on aika rauhallinen"

Jostain kaukaa kuuluu laulua. Vahva ääni kaikuu muuten yhä rauhallisilla käytävillä. Ikkunoista tulvii keväinen aurinko.

Johanna Manu / Yle

On aivan tavallinen päivä. Joku potilas on fysioterapiassa, joku askartelemassa.

Vanhojen elokuvien, kuten Yksi lensi yli käenpesän, pohjalta jääneet mielikuvat ovat valovuosien päästä meidän arjesta. Mia Blomqvist

– Ennen lounasta on paljon aktiviteetteja. Koko ajan on jotain tekemistä. Normipäivä on aika rauhallinen. Jos huudetaan jonkun hoitajan perään, niin huudetaan, kun ollaan vailla jotain, Mia Blomqvist kertoo.

Osaston viisitoista potilasta ovat levittäytyneet ympäri rakennuksen tiloja ja osa on talon ulkopuolella. Blomqvist kertoo, että potilaiden kanssa pyritään liikkumaan paljon sairaalan ulkopuolella.

– Itse olen pitänyt kuntoutuksen mottona, että niitä taitoja joita tarvitaan sairaalan seinien ulkopuolella, ei opita sairaalan seinien sisäpuolella.

Ulkopuolisilla elää vielä vahvasti se luulo, että mielisairaalassa ollaan lähes koko ajan lukittujen ovien takana. Apulaisosastonhoitaja Katja Ernvall tietää, että yleisimmät ennakoluulot liittyvät luuloon vaarasta ja aggressiivisista potilaista.

Johanna Manu / Yle

– Suurin osa ihmisistä ei oikein tiedä, mitä mielisairaalassa nykyään tapahtuu. Monella ei ole kosketuspintaa, Ernvall lisää.

– Vanhojen elokuvien, kuten Yksi lensi yli käenpesän, pohjalta jääneet mielikuvat ovat valovuosien päästä meidän arjesta, Blomqvist naurahtaa.

Kumpikaan, Blomqvist 30 vuoden ja Ernvall kolmen vuoden kokemuksella, ei koe työn olevan millään tavalla vaarallista. Blomqvist kertoo hoitaneensa lähes koko työuransa pääsääntöisesti psykoosi- ja skitsofreniapotilaita kuntoutuspuolella. Kahakoita on sattunut, mutta työ ei ole tuntunut vaaralliselta.

Katja Ernvall puolestaan toimi aiemmin kätilönä ja näkee aiemman työn olleen oikeastaan vaarallisempaa.

– Siellä oli enemmän tilanteita, joissa piti miettiä, miten käyttäytyä. Täällä on selkeämmät protokollat siitä, miten toimitaan. Monenlaisia mielenterveys- ja päihdeongelmia on silläkin puolella.

Sairaalassa kannustetaan kokeilemaan omia rajojaan

Arkarteluhuoneessa mies maalaa keskittyneesti kukkaruukkua. Hänellä tuntuu olevan hyvä luomisvimma päällä, sillä aiemmin yksi ruukku sai jo kylkeensä Aku Ankan kuvan. Nyt sivellin loihtii kukan kuvia.

Hyväntuulinen nuori askartelee äitienpäiväkortteja. Joku on saanut käsiinsä helmirasiat.

– Askartelu on tosi suosittua. Kaikille löytyy jotain sopivaa tekemistä, Katja Ernvall tietää.

Johanna Manu / Yle

Potilaiden hoidossa on tärkeää, että aktiviteettia ja motivointia riittää. Sairauteen voi liittyä se, että ei uskalleta kokeilla omia rajojaan. Joku voi käydä elämänsä ensimmäisen kerran elokuvissa.

– Psykiatrinen kuntoutus voi tapahtua isoinkin harppauksin, mutta usein tällä osastolla se tapahtuu pienin askelin. Hoitajan työssä vaaditaan pitkäjänteisyyttä nähdä hoidon loppupäähän, Blomqvist kertoo.

Johanna Manu / Yle

Huumoria ja hulluttelua

Halikon sairaala on vanha ja suuri kivirakennus. Sen kylkiä koristavat kymmenet ikkunaruudut. Pihapiirissä on lämpökeskus, jonka laajalti näkyvä piippu on sairaalan tunnettu maamerkki. Halikossa sanotaan, että joku joutui piipun juurelle.

Johanna Manu / Yle

Uskaltaako mielisairaalassa sanoa hullu-sanaa? Uskaltaa. Asukkaat itse käyttävät sitä. Katja Ernvall toteaa, että sana ei ole negatiivinen, vaikka se sellaiseksi mielletäänkin.

– Potilaat voivat kommentoida toinen toiselleen, että älä hullujas puhu, Mia Blomqvist naurahtaa.

Naurua ja huumoria osastolla kuulee paljon. Niitä myös tarvitaan.

– Monesti nauretaan potilaiden kanssa yhdessä. Ei pahalla, vaan yhdessä, että kaikilla on hauskaa. Vaikeissakin tilanteissa se on usein työryhmän selviytymiskeino, Ernvall kertoo.

Avain kilahtaa lukitussa ovessa. Vieraan on aika lähteä, ja arki osastolla jatkuu. Käytävällä astellut mies pysähtyy vieraan viereen. Mies on huoliteltu ja ryhdikäs. Hän sanoo kohteliaasti ja ystävällisesti näkemiin. Tekisi mieli niiata vastatessa.

Ovet takana sulkeutuivat, mutta silmät aukenivat. Hoitaja Mia Blomqvist naurahtaa, että hän ei taida uskaltaa toivottaa, että nähdään uudelleen.