LappeenrantaKeijo Hänninen istuu Lauritsalan asemalaiturilla ja nostaa farkkujen lahjetta. Esiin paljastuu hohtavan kultainen proteesi.

– Näin käy, kun yrittää hypätä junan kyytiin ja jää pyörän alle.

Juuri tänne Keijo kavereidensa kanssa usein matkusti junan kyljessä roikkuen. 7-vuotiaat pikkupojat olivat oppineet tempun isommilta pojilta ja tekivät perässä. Kyytiin hypättiin aina pari kilometriä aiemmin Keltun metsästä. Tuo metsä oli Keijon ja muiden poikien toinen koti 60 vuotta sitten.

Höyryveturin vihellys oli kutsu radalle

Keltun metsä sijaitsee Lappeenrannan Harapaisissa. Metsikön jakaa junarata. 1950-luvulla radan toisella puolen olivat Harapaisten pojat, toisella puolella majaa pitivät Keijo ja muut Keltun pojat. Välillä sodittiin ja heitettiin kiviä radan yli. Nahistelun lisäksi lapset hyppivät vanhoissa pommikuopissa ja rakensivat niihin pyöräilyratoja.

Keltun metsä sijaitsee noin puolen kilometrin päässä Lappeenrannan rautatieasemalta. Tuonne metsikköön lapset menivät usein suoraan koulusta.

– Kun tuossa asemalla höyryveturin pilli soi, niin se oli merkki meille, nyt radan varteen!

Kyytiin hypättiin niin, että juostiin junan vierellä ja napattiin vaunun kyljessä olevasta kädensijasta kiinni, samalla ponnistettiin seisomaan astinlaudoille. Matka taittui junan kyljessä.

Junaonnettomuus ei jättänyt pelkoa Keijoon. Tommi Parkkinen / Yle

Haaveena siirtyä sivuun työelämästä

Keijo Hännisestä voi sanoa, että hän on menestynyt elämässään. 35 ihmistä työllistävä kuljetusyritys on siirretty pojalle, tosin on Keijo itsekin vielä työelämässä.

– Yhdessä betoniautossa olen vielä mukana. Odotan, että saan senkin pois, niin voin keskittyä täysipäiväisesti lakaisemaan hallin lattioita, naurahtaa Hänninen.

Lapsenlapsia Hännisellä on useita. Jokainen niistä on aina vuorollaan ihmetellyt proteesia.

Lensin nenälleni, kun ei ollutkaan enää jalkaa millä astua.

Hänninen on aktiivinen paikallisessa invalidiyhdistyksessä ja on kilpaillut istumalentopallossa olympiatasolla. Vuoden 1996 Atlantan paralympialaisista on muistona hopeamitali.

Jalan puuttumista ei Hänninen itse ajattele, ainoastaan se muistuu mieleen jyrkkää alamäkeä kävellessä, se on miehen mukaan töksähtelevää menoa.

Viimeinen kyyti jäi saamatta

7-vuotiaat pojat kutsuivat vaarallista junaleikkiään kyydin ottamiseksi. Yleensä kuljettiin parin kilometrin matka Lauritsalan kauppalaan. Hurjimmat matkasivat Joutsenoon saakka. Sieltä oli pitkä matka kävellä takaisin kotiin. Matkaa on noin kaksikymmentä kilometriä.

Eräänä syyspäivänä veturin pilli soi Lappeenrannan asemalla merkiksi lähtevästä junasta. Keijo ja muutama muu päättivät ottaa kyydin Lauritsalaan. Tällä kertaa se ei onnistunut.

– Ilmeisesti vauhti oli niin kova, että kun sain käsillä kahvoista kiinni, niin vauhti tempaisi minut liian kovaa mukaansa. Jalka lipesi astinlaudalta ja vauhti viskasi toisen jalan suoraan junan pyörän alle.

Keijo havahtui radan pientareelta ja kertoo harmitelleensa, että temppu ei tällä kertaa onnistunut. Hän nousi ylös ja yritti lähteä kävelemään.

– Lensin nenälleni, kun ei ollutkaan enää jalkaa millä astua.

Mummojen voivottelu sai sisuuntumaan

Kirkkaana syyskuun päivänä Hänninen seisoo hyvillä mielin tapahtumapaikalla Keltun metsässä. Miehestä ei välity katkeruutta lainkaan.

– En usko, että mitään on jäänyt tekemättä vaikka yksi oma jalka puuttuukin.

Onnettomuuden jälkeisestä ajasta Keijo muistaa kylän mummojen surkuttelun. Se sai pienen pojan sisuuntumaan.

– Ne kävivät vuorollaan siinä meidän tuvassa surkuttelemassa, että nyt et voi poika enää uida, et voi ajaa pyörällä, et voi luistella. Tein sen kaiken.

Hänninen on saanut elämässään todistella pystyvänsä proteesin kanssa samoihin asioihin kuin muutkin. Ennen kuorma-autokortin ajamista hänen täytyi todistaa pystyvänsä ajamaan proteesilla suurta autoa.

– Katsastusmies ajatti minut heti kuorma-autolla Tirilän pienille kujille. Suoriuduin siitä ongelmitta. Lopuksi katsastusmies sanoi, että hyvin ajat, käy se autokoulu kuitenkin, kertoo mies nauraen.

Myöhemmin autoista tulikin Hännisen ura.

Kaupungissa kulki monta tarinaa siitä, kuka Keijon jalan löysi. Mies kertoo, että se oli hänen setänsä. Jalkaa ei kuitenkaan voitu pelastaa. Tommi Parkkinen / Yle

Setä toi jalan sairaalaan – turhaan

– Tuohon se jalka jäi, Hänninen näyttää kiskojen kohtaa Lappeenrannan Harapaisissa.

Onnettomuudessa Keijon jalka jäi junan pyörän ja alle ja katkesi kokonaan polven alapuolelta. Pieni poika kinkkasi lähimpään taloon parinsadan metrin matkan.

– Joku nivelpussi tai vastaava siinä roikkui, katsoin että tuota ei parane jättää tuohon. Kinkkasin tuonne talon kulmalle ja näin naisia pihalla, huusin että älkää katsoko tänne. Sitten pyörryin.

Hännisen setä kävi etsimässä irronneen jalan ja toi sen sairaalaan. Sillä ei tehnyt enää mitään. Jalka oli katkennut polven alapuolelta murskaten polvea. Se amputoitiin polven yläpuolelta.

Tommi Parkkinen / Yle

"Juna ei väistä"

Hänninen on seurannut vakavana nykyajan vaarallisia juniin liittyviä villityksiä. Hän kehottaa kokemuksen painavalla äänellä nuoria keksimään muita harrastuksia.

– Juna ei väistä. Se korkeintaan viheltää.

Ne kävivät vuorollaan siinä meidän tuvassa surkuttelemassa.

Viime vuosien aikana on uutisoitu nuorten ottamista selfie-kuvista kiskoilla sekä kilpailusta siitä, kuka rohkenee olla pisimpään raiteilla junan lähestyessä. Asia saa miehen vakavaksi.

– Juna ei ehdi edes jarruttaa jos siellä on joku kännykän kanssa kiskoilla leikkimässä.

Ensihoitaja toteutti jalattoman pojan toiveen

Onnettomuuspäivänä 7-vuotiaan Keijo Hännisen junakyyti vaihtui ambulanssikyydiksi. Keijo kertoo muistavansa kuinka hän Ratakadun kohdalla kuiskasi mukana olevalle isälleen, että miksei auton pillit ole päällä.

Pian hän korotti ääntään ja kysyi samaa auton kuljettajalta.

– Se sanoi, että totta kai voidaan laittaa, ja niin mentiin sireenit päällä keskussairaalaan. Se oli ihan hyvä kyyti.