Someaikana tarvitsemme laajan sananvapauden ohella myös sanansivistystä, kirjoittaa uskontotieteilijä Mikko Sillfors.

Jussi Halla-aho osallistui keskustelutilaisuuteen yhdessä Teemu Laajasalon kanssa Kirkkopäivillä Jyväskylässä.­

Sanojen merkitystä ihmiselämässä ei pidä vähätellä. Sanoilla teemme maailman. Ultrasosiaalisina eläiminä ihmiset voidaan sopivalla puheella yllyttää vaikka kansanmurhiin tai kulkemaan kukka hiuksissa rauhan puolesta. Siksi myös sananvapauden rajoja on tärkeää jatkuvasti tutkia ja määrittää.

Sananvapauskeskustelu sai lisäkierroksia, kun Helsingin piispa Teemu Laajasalo kutsui perussuomalaisten puheenjohtajan Jussi Halla-ahon Kirkkopäiville keskustelemaan sananvapaudesta koomikko Joonas Nordmanin kanssa. Halla-aho on vuonna 2012 tuomittu uskonrauhan rikkomisesta ja kiihottamisesta kansanryhmää vastaan. Hänen kutsumisensa tilaisuuteen sai heti aikaan vastalauseiden vyöryn. Halla-ahoa ei kuulemma saisi inhimillistää eikä päästää ääneen.

Laajasalo osoitti olevansa tärkeällä asialla, koska myöskään Halla-ahon demonisointi ja eristäminen ei ole ratkaisu mihinkään. Samoin kaavaillut vihapuhelait ovat epämääräisiä ja Suomen laki sisältää jo nyt vihapuheen piiriin katsottuja asioita, kuten uhkauksen, kunnianloukkauksen tai kansanryhmää vastaan kiihottamisen.

Huonosti määritellyn vihapuheen kriminalisointi tarjoaisi vain lyömäaseen vastakkaisten mielipiteiden nujertamiseksi ja olisi pahimmillaan askel kohti mielivaltaista totalitarismia, sananvapauden vastapoolia.

Piispa Teemu Laajasalo kutsui Kirkkopäiville kanssaan keskustelemaan koomikko Joonas Nordmanin ja perussuomalaisten puheenjohtaja Jussi Halla-ahon.­

Sananvapaus ja muut ihmisoikeudet ovat pitkällä taistelulla saavutettu länsimaisuuden kirkkain jalokivi, josta meidän kannattaa pitää tarkasti kiinni. Mikään yksittäinen uskonto, ideologia tai poliittinen aatesuunta ei saa määrittää sitä, mistä ja miten saa puhua, vaan kaikkien näkemysten tulee olla samalla viivalla niin kritiikin antajana kuin kohteenakin. Tämä mahdollistaa yhteiskunnan kehityksen ja kukoistuksen, joka totalitarismissa ei pääse toteutumaan.

Totalitarismi kytkeytyy ääriajatteluun, jota kuvastaa joustamattomuus ja väärinajattelijoiden eliminointi. Karmeimpia historiallisia esimerkkejä tästä ovat uskonnollinen fanatismi, äärivasemmisto (kommunismi) ja äärioikeisto (natsismi). Jopa ylevät aatteet voivat äärimmilleen vietynä muuttua käytännössä haitallisiksi. Vankkaa sananvapautta ja demokratiaa tarvitaan, jotta ääriliikkeet pysyvät aisoissa ja yhteiskunta voi luovia kohti terveempiä keskiteitä.

On silti ainakin yksi ilmiö, johon ääripään ongelma ei päde: positiiviset tunteet. Rakkautta, myötätuntoa, iloa ja muita positiivisia tunteita voi huoletta kehittää rajattomasti. Positiiviset tunteet avartavat mieltä, lisäävät onnea ja yhdistävät ihmisiä. Niitä voisikin kutsua viisauden lähteiksi.

” Rakkautta, myötätuntoa, iloa ja muita positiivisia tunteita voi huoletta kehittää rajattomasti. Positiiviset tunteet avartavat mieltä, lisäävät onnea ja yhdistävät ihmisiä. Niitä voisikin kutsua viisauden lähteiksi.

Sama kääntäen: negatiiviset tunteet, kuten viha ja pelko, sulkevat mieltä ja eriyttävät ihmisiä. Mutta negatiivisetkin tunteet kuuluvat ihmisyyteen ja ovat monesti oikeutettuja esimerkiksi nostaessaan ihmisiä sortavia rakenteita vastaan.

Ihmisten on saatava kritisoida ja puhua myös heitä vihastuttavista asioista. Tämä on koko sananvapauden ydin. Sananvapauskeskustelussa on lopulta kysymys siitä, miten negatiivisia tunteita on sallittua ilmaista.

Meillä kaikilla on sekä positiivisia että negatiivisia tunteita, joista sanat kumpuavat. Sananvapaus tarkoittaa oikeutta ilmaista tunteita ja näkemyksiä kenenkään ennalta estämättä.

Mutta niitä ei kannata ilmaista miten tahansa. Sananvapauden ohella tarvitsemmekin sanansivistystä, joka nousee ihmisestä itsestään, eikä vihapuhelaeilla pakotettuna. Se alkaa ymmärryksestä, että mitä tahansa mieleen tulevaa ei kannata sanoa − ei kadulla, eikä somessa.

Esimerkiksi turvapaikkapolitiikan ongelmia voi ja pitääkin kritisoida, mutta sen voi hyvin tehdä demonisoimatta ihmisryhmiä. Silloin kaikki voivat paremmin ja pystymme ratkaisemaan yhteisiä ongelmia helpommin keskustelemalla asioista. Halla-ahokin on myöntänyt katuvansa, että ilmaisi aikanaan näkemyksiään ”tarpeettoman brutaalisti”. Itsehillintää siis!

Elämme nyt ihmiskunnassa sananvapauden kasvukipujen aikakautta, kun jokainen voi puhua koko maailmalle. Enemmän kuin koskaan tarvitsemme sopua rakentavaa puhetta vastakkainasettelun sijaan. Toivoa on.

Sitä mukaa kun sivistys, vauraus ja turvallisuus ovat lisääntyneet, fyysinen väkivalta on vähentynyt. Jos kehitys jatkuu, aggressio yhä vähenee myös puheen ja mielen tasolla. Ravitkaamme siis positiivisia tunteita ja niistä kumpuavia sanoja ja tekoja. Ja pian sivistys tavoittaa somenkin.