Pari vuotta sitten tapasin eräässä tilaisuudessa Helsingissä intialaisen kustantajan. Rupattelimme niitä näitä, ja kun kerroin olevani pohjoisesta kotoisin, hän paljasti suuren haaveensa: hän tahtoi päästä Suomen Lappiin sellaiseen paikkaan, jossa vastaan ei tulisi ketään. Kun näytin kännykästä valokuvia kotiseudustani Kuusamosta, hän hihkui innosta, sillä autiot vaaramaisemat olivat niin toisenlaisia kuin ruuhkainen Delhi. “Eikö olekin ihanaa, kun ei ole ketään muuta?” hän kyseli useampaan kertaan. En osannut myöntää. Kai se sitten oli, kun noin kovasti tivattiin.

Viime talvena kotonamme vieraili pieni seurue Japanista. Olimme valmistaneet heitä varten itse ruokaa ja tuikanneet tulen kakluuniin, siivonneetkin vähän. Vieraamme eivät lakanneet hämmästelemästä borssikeiton ja graavisiian makuja tai tunnustelemasta kädellä lämmintä uuninkylkeä. Huippusuosion sai se hetki, kun menimme kaikki keittiön puolelle ja paistoimme yhdessä pullaa. “Ymmärrättekö, kuinka onnellisia te olette?” kyseli japanilainen toimittaja, suomalaisista marjoista hullaantunut. Hän napsi pakasterasiasta jäisiä tyrnimarjoja, koska oli kuullut sellaisista muttei koskaan ennen maistanut. Ihasteli vielä automarketista ostamiamme Teema-lautasia, rakastui salmiakkiin.

Emme me ymmärtäneet.

Jos Suomi mainittiin ulkomaisissa lehdissä sisäsivulla, oli se meillä etusivun juttu

Minä kasvoin sellaisessa Suomessa, jonka kulttuuri ei mielestämme kiinnostanut juurikaan ketään. Kirjoista oli käännetty muille kielille lähinnä Kalevala ja Tuntematon sotilas, elokuvia ei naapureihin viety juuri lainkaan. Rokkarit olivat kotoisin aina jostakin muualta, ja me olimme syvästi kiitollisia, jos amerikkalaiset taputtivat Metropolitanissa vierailevalle Viimeisille kiusauksille. Jos Suomi mainittiin ulkomaisissa lehdissä sisäsivulla, oli se meillä etusivun juttu. Euroviisujakaan ei voitettu ikinä.

Mutta miksi me puheissamme elämme vieläkin tuossa ajassa? Aina kun suomalaiset puhuvat suomalaisuudesta, tapaamme vähätellä omaa kulttuuriamme, ikään kuin olisimme yhä nöyrää savupirttien tuohivirsukansaa tuuskattuna kuohuviinikesteille puuteriperuukkisten barokkilinnoihin. Meidän tarinoissamme vain muuttolinnut, leivot ja häkkiin suljetut sirkuttajat kaipaavat tänne, muut eivät.

Se, mikä saattoi pitää paikkansa 1800-luvulla, ei enää ole totta. Sadassa vuodessa Suomi on kirinyt itsensä pohjoisesta banaanivaltiosta maailman parhaimmin menestyvien valtioiden joukkoon. Mittareiden mukaan (siirryt toiseen palveluun) Euroopan koillislaidalla asuu kansa, joka on planeetan turvallisimpia, onnellisimpia ja ympäristöystävällisimpiä. Meillä on vähiten järjestäytynyttä rikollisuutta ja riippumattomin oikeuslaitos. Tuloerot ovat pieniä ja koulutuksessa olemme vielä kärkisijoilla. Silti kansallislaulussa voihkimme odotusta, sillä maamme kukoistus ehkä vielä joskus puhkeaa kuorestaan.

Se, ettei itse tykkää rössypotusta tai kaljavellistä ei tarkoita, etteikö niitä voisi jalostaa herkuiksi

Nappaamme mieluummin muualta ilmiöitä kotiin kuin viemme omiamme muille. Kun irlantilaiset kaupallistavat kansantanssinsa Riverdance-kiertueiksi, meitä omat tanhut pakkaavat hävettämään. Siinä kun koko Barcelona hehkuttaa Gaudín arkkitehtuuria, me piilottelemme Alvar Aaltoa (siirryt toiseen palveluun).

Se, ettei itse tykkää rössypotusta tai kaljavellistä ei tarkoita, etteikö niitä voisi jalostaa herkuiksi. Mitä muuta ranskalainen tai italialainen keittiö on kuin taiteeksi kehitettyä arkisapuskaa? Ruokaamme käytettävät raaka-aineet ovat puhtaampia kuin monessa muussa maassa, mutta kokkauksen lopputulosta emme arvosta. Silläkin uhalla, että jotakuta naurattaa, kysyn, millaista gourmeeta saisi aikaan lihapiirakasta.

On hankala kuvitella kreikkalaisten tai norjalaisten vähättelevän äidinkieltään, vaikka pieniä kansakuntia nekin ovat

Oma kielikään ei kelpaa. Professori Jaakko Hämeen-Anttilan mielestä t (siirryt toiseen palveluun)ieteessä ei ole mielekästä julkaista suomeksi ja opetusministerin mukaan (siirryt toiseen palveluun)ylioppilaskirjoitukset pitäisi saada hoitaa englanniksi, aivan kuin kielellä ja ajattelulla ei olisi mitään tekemistä keskenään. Sata vuotta sitten oopperamaailmassa ylpeiltiin sillä, että klassikoita esitettiin omalla kielellä, mutta tällä hetkellä ainakin Kansallisooppera veivaa niistä jokaisen italiaksi. On hankala kuvitella kreikkalaisten tai norjalaisten vähättelevän äidinkieltään, vaikka pieniä kansakuntia nekin ovat.

Omalaatuisuus myös myy. Veikkaisin, että olosuhteiden tuotteistamisessa pohjoinen on näissä asioissa etelää pidemmällä. Lappi on pitkään kaupannut itseään pimeänä, kylmänä ja lumisena. Kun vuonna 2016 muun Suomen yöpymisten lukumäärä nousi vaivaiset kolme prosenttia, Lappi takoi kasvua 13 % (siirryt toiseen palveluun) . Kuusamo taas sai avattua talven ajaksi reittilennon (siirryt toiseen palveluun) Franfurtiin . Kannattaisiko muidenkin maakuntien käydä pohjoisessa opintomatkalla ja alkaa pohtia, mikä olisi se oman alueen ominaispiirre, jota ei muualta löydy. Turha niitä saman kaavan kylpylöitä on rakentaa joka niemeen notkoon ja saarelmaan, kun vahvuutena voisivat olla äärettömät metsät tai vaikka ne tuhannet järvet, vaikkakin autolla voi hurauttaa läpi koko pusikoituneen järvi-Suomen näkemättä lainkaan vettä. Jos halutaan vientiä, "menestystä", pitää olla vahva sisältö. Silloin täytyy tehdä jotakin, mitä voisi itsekin rakastaa.

Arkiset asiamme saattavat olla vierailijoille harvinaista luksusta. Erään ranskalaisen puolituttuni mielestä Suomessa hienointa on se, että puhtaissa järvissä uidessa ei tarvitse pelätä, että vettä menee suuhun. Meidän tulisi ymmärtää, että yhtä lailla kun me kaipaamme Euroopan kaupunkeihin, Afrikan savanneille tai suurkaupunkien sykkeeseen, voi sikäläisen ihmisen haaveena olla seistä umpihangessa pakkasessa tai kävellä pitkin kaunista, yhtenäistä kylänraittia. Sellaista emme tajua, vaan varmuuden vuoksi puramme omintakeiset puutalomme ja rakennamme tilalle samanlaisia bulkkiostoskeskuksia, mitä löytyy ympäri maailmaa.

Aika moni muistaa koulussa oppineensa antiikin kreikkalaisten pylväänpäät, mutta käytiinkö milloinkaan läpi, miten itäsuomalainen leipä eroaa länsisuomalaisesta tai perinteinen hämäläinen maatalo eteläpohjalaisesta. En kaipaa käpertymistä sisäänpäin, en oman kulttuurin keinotekoista vahvistamista tai kulttuurien välisen vaikutuksen torjumista. Se, mitä tarvitsisimme, on lisätä tietoisuutta omasta kulttuuristamme. Että osaisimme nähdä arvon siinä, mitä meillä on. Siinä, missä me näemme sääskienkiusaaman erämaalammen, koulutettu intialainen nainen huomaa hiljaisen ja luonnonkauniin paikan, ja on valmis maksamaan paljon päästäkseen nauttimaan sen äänettömyydestä. Miettikää: jos meillä ei olisikaan autiota, metsäistä ja tyhjää, vaan rauhallista, kaunista ja puhdasta? Entä jos kaamos olisikin valtti?

Tommi Kinnunen

Tommi Kinnunen on Kuusamossa syntynyt kirjailija ja äidinkielen ja kirjallisuuden lehtori. Häntä kiinnostavat teatteri, remontointi ja nikkarointi. Hän vakuuttunut, että ainoastaan Koillismaalla on oikean näköistä metsää.