Kannaksella Karl Lennart Oeschin alaisuudessa taistelleet 100 000 miestä saavuttivat rohkeutensa, itsekurinsa ja valtavien uhrausten jälkeen torjuntavoiton ylivoimaisesta vastustajasta kesällä 1944.

ÄÄNISLINNASSA majaansa pitävät Aunuksen ryhmän upseerit olivat 14. kesäkuuta kokoontuneet Karl-Lennart Oeschin johdolla päivälliselle Upseerimajalle. Puhelu keskeytti rutiinit. Soitto tuli Päämajasta Mikkelistä. Linjalla oli Mannerheimin oikea käsi, operaatiopäällikkö A.F. Airo. Hän meni kaartelematta asiaan.

– Kannaksella on asiat päin helvettiä. Painu sinne ylipäällikön käskystä, armeijakunnat ovat sinun, Airo sanoi.

Oli suurhyökkäyksen viides päivä. Aikaa ei ollut hukattavaksi muodollisuuksiin. Oesch luovutti Aunuksen ryhmän johtajuuden kenraalimajuri Paavo Talvelalle. Miehet toivottivat toisilleen onnea.

Oesch kutsuttiin hätiin, kun tilanne Kannaksella näytti todella kriittiseltä.­

Valoisassa kesäyössä kello 22 Oeschin Buick-henkilöauto lähti Äänislinnasta koti Kannasta, etupenkillä istui kaiken varalta konepistooli sylissä Oeschin taistelulähetti Sulo Salo. Ennen lähtöä Oeschin nähtiin lipastavan oman pistoolinsa.

ASEMASOTA oli ohi. Upseerimajalla tarjoilevia lottia myöten jokainen tiesi, mitä Kannaksen joukkojen luovuttaminen yhden miehen komentoon tarkoitti. Tehtävässä joko onnistutaan tai epäonnistutaan. Suurhyökkäys oli heittänyt jo ensimmäisenä päivänä suomalaiset jopa 15 kilometriä taaksepäin.

Suurhyökkäys alkoi 9.6.1944. Rintama alkoi pitää vasta kesä-heinäkuun vaihteessa.­

Rintama oli sellaisessa liikkeessä taaksepäin, että Kannaksella taistelevien IV ja III Armeijakunnan johtaminen ei enää onnistunut satojen kilometrien päästä Mikkelistä. Tätä mieltä oli Mannerheim, vaikka operaatiopäällikkö Airo oli nihkeä luovuttamaan valtaansa Oeschille. Omaperäinen, alkujaan kasvitieteilijäksi aikonut sveitsiläistaustainen mutta tehokas kenraaliluutnantti Oesch oli vaikeissa paikoissa Mannerheimin luottomies. Niinpä hän sai taas kutsun.

Tilanne muistutti talvisodan viimeisiä kaoottisia päiviä Viipurinlahdella. Myös silloin rintama oli romahtamassa ja ylipäällikkö kutsui Oeschin hätiin, ja Viipurinlahden tilanne saatiin vakautettua rauhan tuloon saakka.

MIKÄ OLI nyt tilanne Kannaksella, siitä Oeschilla ei ollut tarkkaa kuvaa. Kenraalin Buickin ja takana varmistuksena seuranneen toisen auton saattue halkoi kesäyössä Aunuksen peltolakeuksien hiekkateitä. Aamu oli pitkällä, kun Oesch saapui Kannakselle Muolaaseen, jossa IV Armeijakunnan esikunta sijaitsi venäläisten välirauhan aikana rakentamassa korsukaupungissa. Siellä esikuntaansa piti kenraaliluutnantti Taavetti Laatikainen.

OESCH sai käsiinsä vain ongelmia. VT-linja oli murtunut. Rynnäkkötykkiprikaati ja Jääkäriprikaatit olivat yöllä tehneet hurjan hyökkäyksen sen takaisinvaltaamiseksi, mutta voimat eivät riittäneet. Uusia joukkoja oli junissa matkalla Kannakselle, mutta ne eivät ehtisi vielä seuraavanakaan päivänä.

Rynnäkkötykkiprikaati osallistui vastahyökkäykseen Kuuterselässä. Kalustona oli saksalaisia Sturmeja.­

Suomalaiset hankkivat Saksasta Messerschmitt-hävittäjiä, jotka kamppailivat ylivoimaista vihollista vastaan.­

Oesch oli tuskin ehtinyt luoda kokonaiskuvan tilanteesta, kun Mannerheim jo soitti ja kysyi, voiko VT-linjaa vallata takaisin vastahyökkäyksellä.

Joku toinen olisi voinut taipua miellyttämään Mannerheimia luvaten mahdottomia, mutta omapäinen Oesch ei.

– Ehdotin, että sitkeästi viivyttäen, mutta joukot taistelukelpoisina säilyttäen vetäydymme VKT-asemaan, johon saavuttaessa lisävoimatkin ehtisivät perille uutta puolustusryhmitystä vahvistamaan, Oesch muisteli.

Mannerheim hyväksyi ehdotuksen. Kannaksen puolustuksen vastuulleen saaneen Kannaksen joukkojen komentajan Oeschin ensimmäinen käsky oli vetäytymiskäsky.

TAISTELU VKT-asemasta alkoi neljä vuorokautta myöhemmin. Viivyttäneet ja takaa-ajetut suomalaisjoukot olivat saaneet vahvistusta, mutta VKT-aseman puolustus alkoi katastrofilla: Viipuri menetettiin. Tämänkin keskellä Oesch pystyi näkemään kokonaisuuden. Viipurin menettäminen oli kirvelevä arvovaltatappio, mutta sittenkin vain kauneusvirhe, kuten hän sitä nimitti. Pääasia oli vihollisen torjuminen.

Viipuri menetettiin 20.6.1944.­

Oeschin vastapeluri marsalkka Leonid Govorov käänsi hyökkäyksen Taliin Viipurin koillispuolelle. Oeschin suunnitelma alkoi toimia. Suomalaisia divisioonia alkoi saapua Kannakselle, 11. Divisioona tuli Aunuksesta vahvistamaan jo Talissa olevia suomalaisdivisioonia.

Talissa 25. kesäkuuta alkanut suurhyökkäys painoi suomalaisia taaksepäin. Oesch päätti oikaista linjaa taaksepäin Ihantalaan, jonne saapui jälleen uusia joukkoja, ylipäällikön reservinä ollut 6. Divisioona Itä-Karjalasta. Ihantalassa vihollisen hyökkäykset pysäytettiin yksi toisensa jälkeen heinäkuun alussa.

”Vihollisen strategiseen läpimurtoon Vakkila-Ihantalan alueella pyrkinyt hyökkäys on sille suuria tappioita tuottaen pysäytetty”, Oesch ilmoitti Kannaksen joukkojen esikunnan käskyssä.

TUSKIN Ihantalan tilanne oli ehtinyt helpottua, kun tilanne muuttui kriittiseksi Vuosalmella. Venäläiset ylittivät Vuoksen 9. heinäkuuta. Oesch siirsi Ihantalasta reservinsä Vuosalmelle. Erittäin raskaita tappioita kärsineet venäläisjoukot eivät enää pystyneet laajentamaan sillanpäätään.

Venäläispanssari on saanut osuman.­

Puna-armeijan panssarit pysäytettiin Talissa ja Ihantalassa tehokkaasti.­

”Venäläisten sodanjohto oli päättänyt siirtyä puolustukseen ja luopunut hyökkäyksen jatkamisesta Karjalan Kannaksella”, Oesch kirjoitti Kannaksen joukkojen esikunnan käskyssä.

Oesch oli täyttänyt Mannerheimin asettaman tehtävän, mutta erityistä kiitosta vihollisen Kannaksella pysäyttänyt Oesch ei saanut. Mannerheim-ristin Oesch sai kaiketi kannustuksena, kun taistelujen lopputulos oli vielä kesken. Hänen odottamansa nimitys jalkaväenkenraaliksi jäi tulematta.

ASELEVON solmimisen jälkeen syksyllä 1945 meno Suomessa muuttui. Jo kuukausi rauhansopimuksen jälkeen hallitukselle toimitettiin lista pidätettävistä upseereista. Sisäministeriön miehittäneet kommunistit tekivät avointa yhteistyötä Neuvostoliiton valvontakomission kanssa.

Myös Oeschistä tehtiin ilmianto oikeusministeriöön jo kertaalleen käsitellystä asiasta, joka koski sotavankikomppanioiden kurinpitoa. Oikeusministeri Urho Kekkonen ajoi Oeschin pidättämistä. Kekkonen olisi halunnut Oeschille tuomion myös asekätkennästä.

Oesch tunsi silmukan kiristyvän ympärillään. Hän katsoi parhaaksi anoa eroa Puolustusvoimista syyskuussa 1945. Kommunistien johdossa oleva Valtiollinen poliisi jahtasi Oeschia. Hän sai kotiinsa varoitussoiton lähestyvästä pidätyksestä ja lähti pakenemaan.

KANNAKSELLA vihollisen suurhyökkäyksen pysäyttäneestä Oeschistä oli tullut pakolainen omassa maassaan. Hän yritti siirtyä veneellä Ruotsiin, mutta päätti palata takaisin. Sodanjälkeisessä vahvasti politisoituneessa ilmapiirissä Oesch sai kuritushuonetuomion, vaikka hänen syyllisyydestään ei ollut pitävää näyttöä.

Keväällä 1948 Helsingin lääninvankilasta käveli ulos vapaa mies - ilman työtä ja eläkettä. Kannaksella taistelleita 100 000:tta miestä johtanut kenraali teki nyt sekalaisia töitä muun muassa isännöitsijänä.

VÄHITELLEN Oesch löysi elämälleen suunnan. Hän ryhtyi kirjoittamaan sodasta ja esitelmöi. Hänen aloitteestaan perustettiin Sotamuistoyhdistys, joka 1957 ryhtyi julkaisemaan Kansa Taisteli -lehteä yhdessä Sanoma Oy:n kanssa. Oesch oli lehden toimitusneuvoston puheenjohtaja ja päätoimittaja 1964-74.

Oesch juhli 85-vuotispäiviään 1977. Kansa Taisteli -lehden päätoimittajuudesta hän oli luopunut kolme vuotta aikaisemmin.­

Lehti saavutti suuren suosion. Vain kolme vuotta perustamisestaan sen levikki ylitti jo 50 000 kappaleen rajan.

Edellisenä vuonna presidentiksi noussut Urho Kekkonen katsoi Kansa Taisteli -lehden olevan revanssihenkinen ja haitallinen Suomen ja Neuvostoliiton suhteille. Kekkonen kirjoitti Oeschille kolme myllykirjettä Kansa Taisteli -lehdestä.

KEKKONEN oli ahdistellut Oeschia jo heti sotien jälkeen oikeusministerinä olleessaan, eivätkä välit parantuneet Kekkosen noustua presidentiksi. Oeschia ei nähty Kekkosen itsenäisyyspäivän vastaanotolla. Tosin Kekkosen suhde kenraalikuntaan yleisemminkin oli vähättelevä, erityisesti tämä koski jääkärikenraaleja. Listan alkupäässä oli Oesch ja sen hän sai myös tuntea.

Karl-Lennar Oesch syntyi Viipurin läänin Pyhäjärvellä. Hänen sukunsa on kotoisin Sveitsistä.­

Kun Oesch kuoli 85-vuotiaana 28. maaliskuuta 1978, Suomen yhden merkittävimmän kenraalin hautajaisissa ei ollut ensimmäistäkään valtion päämiehen tai hallituksen edustajaa, eikä tiedotusvälineitä. Yksikään Suomen valtiolippu ei koristanut siunaustilaisuutta, kun Suomen pelastajaksi kutsuttu Oesch laskettiin viimeiselle matkalle.

KUN jatkosodasta tuli kuluneeksi 60 vuotta, julkisessa keskustelussa esitettiin arvioita, joiden mukaan torjuntavoitto-käsite olisi keksitty vasta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen, jolloin sodan muistoista alettiin puhua julkisuudessakin vapaammin. Näin ei ollut.

Oesch käytti sanaa torjuntavoitto jo heinäkuussa 1944. Hän, jos kuka, tiesi mistä puhui.

Juttu on julkaistu alun perin vuonna 2014 IS:n erikoislehdessä Suurhyökkäys 1944.