Jaakko Rikalaisen käsityönumero koulussa on 10. Se ei ole ihme, sillä seuraavaksi hän tahtoo ommella kolmannen kansallispukunsa kokonaan käsin.

Melko moni kaksitoistavuotias puhuu todennäköisesti vapaa-ajallaan koulusta, kavereista ja vaikkapa somesta tai pelaamisesta.

Jaakko Rikalainen puhuu lisäksi körteistä, päärmeistä, sarkatakeista ja polvihousuista.

Ne ovat termejä, jotka hän on oppinut tekemällä kaksi kansallispukua itse.

Rikalainen istuu Sääksmäen puku päällään kotinsa huoneessa, joka on pyhitetty ompelutarvikkeille. Puvun helakanpunaisessa liiviosassa on siististi ommellut, mustalla kankaalla reunustetut taskut ja rivi uutuudenhohtavia metallisia nappeja.

Etelä-Pohjanmaan miehen pukuun kuuluu muun muassa helavyö ja puukko. Nekin Jaakko Rikalaisella on puvun käyttöä varten. Niko Mannonen / Yle

Pellavakankaisen paidan vetopoimutukset ovat säntilliset. Niitä ei ollut helppo tehdä.

– Pellavakangasta ei voi ollenkaan taittaa, koska jos sen taittaa terävästi, kuidut katkeavat ja sitä ei saa ikinä suoraksi, Rikalainen toteaa asiantuntevasti.

Historiasta innostunut Rikalainen katseli koulussa opettajien kansallispukuja Suomi 100-juhlallisuuksien aikaan ja totesi: tuollainen on pakko saada.

– Sitten päätin, että voisihan sellaisen ommella itsekin, Rikalainen sanoo.

Suurin virhe oli ommella koneella

Pian kolmetoista vuotta täyttävän Rikalaisen ompelupöydälle on aseteltu tiuhaan kankaita, ompelutarvikkeita ja lehtiä, joissa on kansallispukujen kuvia. Seinällä olevan lankakerähyllyn tasosta roikkuu henkari, jossa on miesten Etelä-Pohjanmaan kansallispuku.

Se oli Rikalaisen mukaan "harjoituskappale", sillä sen hän teki ensimmäisenä pukunaan. Puvussa on hiukan oiottu mutkia suoraksi kankaiden suhteen, koska aidot, kudotut kankaat maksavat mansikoita. Silti Rikalainen on etsinyt oikeannäköistä raidallista kangasta liiviosaan, ja pukuun on ostettu helavyö ja hankittu perintöpuukko.

On selvää, että pukuja on tehty hartaasti ja kaikkia yksityiskohtia on noudatettu tarkasti.

Seuraavan kansallispuvun Rikalainen aikoo ommella kokonaan käsin, kuten perinteisesti tehdään. Niko Mannonen / Yle

– Kun kankaat on leikattu, pitää joka ikinen kappale vuorittaa. Sitten pitää ommella saumat yhteen, jonka jälkeen tulevat koristeompeleet, tikkaukset, reunukset ja muut, sekä napit ja koristeompeleet selässä, luettelee Rikalainen päällään olevan Sääksmäen puvun vaiheita.

Yhden emämokan hän kuitenkin kokee tehneensä huolellisuudesta huolimatta.

– Suurin virhe oli ommella ompelukoneella. Yleensä kaikki harrastajat ompelevat käsin, kuten itsekin olen yrittänyt, mutta minun hermoni eivät kestäneet sitä, Rikalainen kertoo.

Seuraavan puvun Rikalainen aikoo kuitenkin ommella kokonaan käsin, kiireettä. Siitä tulee Vanhan Korpilahden puku, entisen lähikunnan kunniaksi.

– En ole ollenkaan ajatellut, kauanko siihen menee. Vähintään vuosi. Mutta ei sillä ole väliä.

Joka sauma kaksi kertaa

Rikalainen on aina rakastanut vanhoja, historiallisia asioita. Mummon ja papan kansallispukuja tuli ihasteltua jo pienenä, sillä niiden värit ja mallit puhuttelivat pikkupoikaa.

Lisäksi pukuinto lienee tullut osittain perintönä: Rikalaisen äiti ja täti pitivät lapsena kansallispukuja, ja tapa tehdä niitä kulkee suvussa.

Siksipä Rikalaisen 72-vuotias äidinäiti innostuikin kovasti, kun poika päätti alkaa työstää pukua itse.

– Suunnittelin pukua ja soitin heti mummolle kertoakseni, mitä meinaan tehdä. Mummo neuvoi, mistä löytää helavöitä ja puukkoja, materiaaleja ja päähineitä, Rikalainen sanoo.

Rikalaisella on ollut muitakin harrastuksia, jotka ovat alkaneet rakettimaisella innostuksella. Kansallispukujen tekemisinto ei kuitenkaan toistaiseksi ota laantuakseen. Niko Mannonen / Yle

Kun Rikalainen sai kansallispuvun kaavat ensimmäisen kerran nenänsä eteen, hän koki pienen järkytyksen. Vaikka hän oli varautunut monimutkaisuuteen, kaavojen moniosaisuus yllätti.

– Liivinkin tekemisessä on montakymmentä vaihetta, ja kauhea määrä kappaleita, Rikalainen sanoo.

Tahto saada itselle oma kansallispuku oli kuitenkin niin kova, että Rikalainen puski läpi kaavojen ja sai aikaan Etelä-Pohjanmaan miehen puvun.

Siinä meni pari kuukautta. Puolet saumoista on kahteen kertaan ommeltuja, koska niitä piti purkaa ja tehdä uusiksi puvun tekoa opetellessa.

Sääksmäen puku, toinen valmiista puvuista, sujuikin sutjakkaammin. Sen tekemiseen meni vain kuukauden päivät koulupäivien jälkeisellä ajalla.

Puvut ulos tuulettumaan

Rikalainen on ehtinyt aiheuttaa jo jonkin verran kuhinaa Facebookin Kansallispuku – Folkdräkt (siirryt toiseen palveluun) -ryhmässä. Hän on saanut paitsi valtavasti tukea, myös kosolti kehuja ja ihailua osakseen esitellessään pukuja ryhmässä.

Rikalaista hieman naurattaa ryhmästä puhuttaessa. Ystävällisten auttajien määrä on selvästi yllättänyt.

– Ihmiset siellä ovat hirveän innokkaita neuvomaan! Heti kun sinne laittaa jotain, saa muutamassa minuutissa vastauksen, hän sanoo hymyillen.

Pirun kuumahan tässä on, mutta nämä ovat niin hienon näköisiä ja jatkavat perinnettä. Jaakko Rikalainen

Yksi ryhmän ylläpitäjistä on kansallispukuja ammatikseen tekevä, Imatralla asuva Soja Murto. Hän on myös kansallispukutuuletus-tapahtumien äiti.

Tapahtuma laitettiin alulle Imatralla vuonna 2010. Sen ajatuksena on, että harvoin käytetyt koreat kansallispuvut saataisiin ulos pukupusseista ja käyttöön. Tapahtumia järjestetään ympäri Suomea joka vuosi 5. elokuuta, sillä sitä pidetään kansallispuvun syntymäpäivänä.

Tapahtuman järjestämiseen ei tarvitse Murron mukaan muuta kuin kellonajan ja paikan. Hän kertoo, että matalan kynnyksen tapahtuma on sittemmin levinnyt Suomesta jopa Ruotsiin ja Viroon.

Imatralla tuuletuksissa otetaan omat viltit mukaan ja vaikkapa syödään eväitä puistossa ja kerrotaan vapaamuotoisesti omista puvuista.

– Ainakaan täällä Etelä-Karjalassa ei tule tapahtumiin sellaista ongelmaa, ettei olisi tekemistä. Joku ohikulkija tulee koko ajan ihmettelemään, Murto kertoo nauraen.

Innostus hyppää sukupolven yli

Rikalainen lienee kansallispukuintoilijoiden nuorimmasta päästä, arvelee Murto. Hän on huomannut, että kuten muutkin trendit, myös kansallispukukiinnostus tuntuu hyppäävän yhden sukupolven yli.

– Olen 42, ja tämä ikäpolvi ajattelee, että puvut ovat mummojen juttu. Minua nuoremmat taas ovat löytäneet uudestaan mummojensa puvut ja ovat aivan intona niistä! Ja vanha polvi ilahtuu, kun puvut voidaan kaivaa kaapista, Murto kuvailee.

Murron mukaan monella on pinttynyt käsitys siitä, että kansallispuvun osia ei saisi käyttää irrotettuna pukukokonaisuudesta. Niin ei ole, joskin kansallispukua tulee käyttää asianmukaisella arvokkuudella ja eri pukujen eri osia ei tulisi sekoittaa keskenään sekametelisopaksi.

Pukutuuletuksiin voikin osallistua puvulla tai ilman, osilla tai kokonaisuuksilla.

Soja Murto on tehnyt kansallispukuja liki 20 vuoden ajan. Tässä hän pukee ylleen Kymenlaakson kansallispukua. Tommi Parkkinen / Yle

Murto on tehnyt ammatikseen pukuja noin 20 vuoden ajan. Yksi puku voi maksaa tuhansia euroja, kuten monimutkaisia kirjailuja sisältävä Tuutarin puku (siirryt toiseen palveluun) (Suomalaiset kansallispuvut).

Vielä arvokkaampi on Kuolemajärven tarkistettu puku (siirryt toiseen palveluun) (Suomen Käsityön museo). Se on kallein puku, minkä Murto on valmistanut, ja sen tekeminen maksaa reilusti yli 10 000 euroa.

– Pelkkään Kuolemajärven paidan valmistamiseen menee noin 200 tuntia Lisäksi niissä on vaihtoehtoisia osia. Myös nyytinkien nypläys essuissa on hidasta ja siksi tietysti maksaa paljon, Murto kertoo.

Onko pukujen tekeminen itse sitten mahdottoman vaikeaa?

Murtoa naurattaa.

– Jos on ylipäätään hyvä tekemään hienomotorisia asioita, puvun teko on helpompaa. Ei se ole rakettitiedettä. Tarvitsee hyvät silmät, hyvän valon ja hitosti aikaa.

"Aluksi kaverit olivat vähän ihmeissään"

Tänä vuonna Rikalainen kyseli hyvissä ajoin Facebook-ryhmässä, josko tuuletustapahtumaa olisi tänäkin vuonna Jyväskylässä. Kun järjestäjiä ei ilmoittautunut, Rikalainen päätti puuhata tapahtuman itse (siirryt toiseen palveluun).

– Tapahtumassa ei vielä ole kiinnostuneita kuin jonkin verran, mutta toivottavasti sinne tulee edes joku, Rikalainen toteaa.

Hän myöntää, etteivät kansallispuvut ole ensimmäinen asia, josta hän on innostunut oikein urakalla. Toistaiseksi pukujen teko ei kuitenkaan osoita laantumisen merkkejä.

Harrastukseen on uponnut tähän mennessä 500–600 euroa vanhempien rahaa sekä kosolti tukea ja ymmärrystä.

– Mutta kyllä he alkavat vähän kyllästyä siihen, että kaikki, mistä puhun, on kansallispuku, kansallispuku, kansallispuku, Rikalainen sanoo.

Niko Mannonen / Yle

Pukujen tekemistä ammatillisesti on hieman varhaista ajatella, mutta Rikalainen miettii jo käsitöidensä myymistä tulevaisuudessa. Kaikkia pukuja hän ei kuitenkaan missään nimessä myy, sillä itselle pitää jäädä vähintään yksi puku käyttöön.

Naisten pukujen kaavojakin hän on jo ehtinyt vilkaista. Tavoitetta esimerkiksi kaikkien pukujen tekemisestä ei kuitenkaan ole – eri pukumalleja on sentään yli 400.

Koulussa Rikalainen kulkee tavallisissa vaatteissa. Vaikka hän lienee ikäluokastaan yksi harvoista kansallispukuja tekevistä, ymmärrystä on kuitenkin hellinnyt kavereiltakin.

– Aluksi kaverit olivat vähän ihmeissään siitä, että mitä nämä nyt ovat. Nyt he ovat tottuneet tähän. He sanovat aina vain, että hieno puku, Rikalainen toteaa.

Rikalainen kuvailee itseään isänmaalliseksi ja suomalaisia perinteitä kunnioittavaksi. Suomen historiaan tutustumisen kautta on avautunut myös kansallispukujen historia. Niko Mannonen / Yle

Seuraava puku eli Vanhan Korpilahden miehen puku onkin vaikeampi rasti. Edellisten pukujen kankaat on tähän mennessä hankittu aitoja, kudottuja kankaita huokeammin kaupasta, mutta Vanhan Korpilahden pukuun Rikalainen aikoo hankkia oikeat kankaat. Niitä hän metsästää paraikaa Facebook-ryhmästä.

Suomen neljästäsadasta puvusta on valinnanvaraa tekijälle vaikka loppuelämäksi, mutta jos Rikalainen saisi itse suunnitella puvun kotiseutualueelleen, millainen se olisi?

– Keski-Suomessahan ei ole virallista miesten kansallispukua. Tekisin sellaisen mahdollisimman samalla värimaailmalla kuin Keski-Suomen naisen puvussa, Rikalainen sanoo.

Siis paljon sinistä, keltaista, ruskeaa, vihreää. Liivit ja polvihousut, ehkä hattukin.

Sitä miettiessä on kuitenkin kansallispukujen tuuletuspäivä, ja Rikalainen saa taas vetää ylleen ihailemansa puvun.

– Eiväthän nämä mitään mukavia päällä ole. Pirun kuumahan tässä on, mutta nämä ovat niin hienon näköisiä ja jatkavat perinnettä.