Sljedeći je tekst prijevod članka “Left Unity“, izvorno objavljenog u petom broju američkog internacionalističkog časopisa Intransigence.

Ako popričate s dovoljno ljudi koji se nazivaju komunistima, naletit ćete na nekoga tko predlaže ujedinjenje ljevice. Argument uglavnom slijedi jednu osnovnu misao – svaki pokret ulijevo je koristan, i jedinstveni pokret čitave ljevice pomoći će u ostvarivanju komunizma. Pobornici ove ideje govorit će stvari poput: „Da se samo na trenutak prestanemo međusobno sukobljavati i ujedinimo se protiv kapitalizma, pobijedili bismo.“ Ova linija argumentacije baš i ne drži vodu, ali je zato vrlo popularna.

Netko uvijek slavi jedinstvo ljevice. Takvi su pojedinci uglavnom politički zbunjeni. Ili to, ili naprosto imaju užasne političke stavove. I dok nema ničeg lošeg u jedinstvu, ima mnogo toga lošeg s ljevicom.

Možda se čini čudnim da bi jedan komunist rekao tako nešto. Na kraju krajeva, nisu li komunisti dio ljevice? Ne? Pa što je onda ljevica? Ili preciznije, čemu je ona na lijevo?

Ljevica

U političkom smislu, „ljevica“ je originalno predstavljala naziv za pobornike revolucionarnih promjena u francuskoj Narodnoj skupštini s kraja 18. stoljeća. Oni su sjedili zajedno, lijevo od predsjednika skupštine, dok su monarhisti sjedili s desne strane. Dakle, u to se vrijeme ljevica sastojala od liberala i njihovih saveznika. Ljevičari su htjeli promijeniti državnu politiku tako da prestane nezasluženo favorizirati najbogatije i najmoćnije članove društva. U tom je pogledu situacija do danas ostala ista.

Politički spektar između ljevice i desnice i dalje opisuje istu vrstu političkih razlika. Ljevica priželjkuje više državne intervencije u ekonomiji, kako bi se kapitalizam učinio prihvatljivijim siromašnima i potlačenima. To se uglavnom želi postići kroz različite državne socijalne programe. Ponekad ovaj plan uključuje i nacionalizaciju određenih grana industrije. Nadalje, ljevica tu i tamo želi natjerati državu da potpomogne uspostavljanje radničke kontrole unutar kompanija. U svakom slučaju, želja ljevice je da država pomogne nižim klasama društva, kako bi one dobile svoj pravedan komad kapitalističkog kolača.

Desnica, s druge strane, želi da država služi vladajućoj klasi, kako bi ona još jače učvrstila svoje bogatstvo i moć. To se uglavnom čini ograničavanjem državnog uplitanja u ekonomiju. Dakle, manje socijalnih programa, manje pravnih regulacija za firme, niži porezi itd.

Komunisti ne dijele niti jedan od ovih ciljeva. Desnica želi državu učiniti boljom za biznis. Ljevica želi učiniti državu blažom prema običnom puku. Komunisti žele uništiti državu i razbiti je u milijun komadića. I to ne samo jednu državu, već sve države – kako bi omogućili uspostavljanje globalnog, besklasnog, bezdržavnog društva.

Jedinstvo ljevice

Zagovornici lijevog jedinstva često ne objašnjavaju od čega bi se ono zapravo sastojalo. Možemo pretpostaviti da od nas žele da radimo na ostvarenju istog cilja, čak i kad imamo međusobnih razmirica. No, to nas dovodi do prvog problema: nemamo isti cilj. Mi želimo uništiti kapitalizam. Ljevica ga želi učiniti ugodnijim. Tu naprosto nema sličnosti. Jedan je cilj suprotan drugome i naše su strategije za dostizanje tih ciljeva također suprotstavljene.

Na ovome će mjestu netko neizbježno primijetiti da postoje momenti kad se naši kratkoročni ciljevi na neki način preklapaju. Možda svi podupiremo isti štrajk ili smo možda svi suprotstavljeni istom imperijalističkom sukobu. Ali ako bi to trebalo opravdati ujedinjenje s ljevicom, što ćemo učiniti kad se naši kratkoročni ciljevi poklapaju s nekime na desnici?

Na kraju krajeva, konzervativni sindikati postoje. I oni u nekim situacijama podupiru radnike u štrajku. Trebamo li se ujediniti s desnicom kad se ovako nešto dogodi? Ako ne, zašto bismo se ujedinili s ljevicom samo zato što s njom imamo neka taktička preklapanja? Ljevica nije posebna. Ako nam sobu prijeti progutati požar, spremni smo se „ujediniti“ s manje-više bilo kime kako bi ugasili plamen. No, jedinstvo ljevice trebalo bi se temeljiti na nekoj vrsti posebne sličnosti između komunista i ljevičara. Problem je u tome što takve sličnosti nema.

Dakle, ako nemamo isti cilj i ne koristimo istu strategiju, postavlja se pitanje – kako se ujediniti? Jedinstvo aktivnosti pretpostavlja određenu razinu teoretskog jedinstva. Osim ako ne možemo izvršiti dvije međusobno suprotstavljene stvari, moramo izabrati jedan cilj i jednu strategiju za njegovo postizanje.

Također ne stoji da guranje državne politike ulijevo čini postizanje komunizma išta izglednijim. Ljevičari su dokazali da su voljni i sposobni uništiti socijalističke revolucije, baš kao i desnica. Jedan od najočitijih primjera ovoga mora biti gušenje Spartakističkog ustanka.

U Berlinu 1919. vlada sastavljena od samoproglašenih demokratskih socijalista bila je suočena s pokušajem socijalističke revolucije. Umjesto da joj pomognu, ugušili su je u krvi. Svatko tko je ozbiljan oko revolucije mora shvatiti da osnaživanje neprijatelja nije pretjerano dobra strategija – a ljevica je smrtni neprijatelj komunizma.

Kad netko zaziva jedinstvo ljevice, to uglavnom čini jer želi da vi potpomognete ostvarenje njihovog cilja, čak i ako se s njime ne slažete. S druge strane, jasno da ne žele pomoći ostvariti vaš cilj nauštrb svojega. I to nas dovodi do vrlo zanimljivog pitanja: zašto bismo mi to radili za njih? Nema dobrog razloga za podređivanje našeg cilja njihovom. Barem ako zapravo želimo postići naš cilj, naravno.

No ako upozorite na ovaj problem, ljevica će početi histerizirati. Optužit će vas za „purističku politiku“, „sektaštvo“ ili neki drugi pogrdni naziv za držanje do principa. Kritiziranje drugih zbog „ideološkog purizma“ je proslavljena tradicija na ljevici. Iako ne opravdavamo tu taktiku, mora se priznati da su neki ljudi na temelju nje doživjeli dosta uspjeha. Zapravo se radi o vrlo lukavoj taktici, ako vam je teorija puna rupa.

Komunizam

S kime bi se onda trebali ujediniti, ako ne s ljevicom? Kako bismo mogli odgovoriti na to pitanje, pomaže podsjetiti se na osnovne razlike između komunista i ljevičara. Držimo se pozicije da je buržoazija u potpunosti reakcionarna, barem od trenutka kad je kapitalizam postao dekadentan sustav. Radnička klasa više nema ništa za dobiti pristajanjem uz bilo koju frakciju buržoazije.

Nijedan političar ne može riješiti naše probleme, niti to može učiniti neka „inovativna“ firma sa simpatičnim menadžerom. Kapitalističke države, koliko god bile lijeve ili desne, neprijatelji su radnika. Mnogo ljudi dijeli to mišljenje, no oni nisu dijelom ljevice. Niti desnice, kad smo već kod toga. To su pripadnici/ce radničke klase koji ne glasaju, u najmanju ruku jer su instinktivno svjesni da će ih bilo koji izabrani političar izigrati i tlačiti.

Politički gledano, takvi su nam ljudi najbliži. Brojniji su, snažniji i više drže do principa od prosječnog ljevičara. I za razliku od ljevičara, njih ne moramo uvjeravati da novi plan ovogodišnjeg friškog „progresivnog“ političara neće funkcionirati. Oni već misle da je to sranje. I imaju pravo.

Ljevičari često zauzimaju pozicije o različitim temama koje imaju neke površne sličnosti s našima, no uvijek moramo imati na umu na čijoj se oni strani nalaze. Moramo se oduprijeti iskušenju da svoju energiju usmjeravamo ka pridobivanju ljevičara. Naš osnovni fokus morao bi biti na organiziranju onih radnika koji već prihvaćaju principe koji nas razlikuju od ljevice: da je buržoazija u svim svojim formama zakleti neprijatelj radništva i da ju se kao takvu bez iznimke treba tretirati.

Idealni uvjeti za socijalističku revoluciju ne nastaju kad je ljevica ujedinjena. Štoviše, oni nastaju kad je ljevica svedena na ruševine. Nažalost, do toga će proći još neko vrijeme. U međuvremenu bismo barem trebali pokušati ne ojačati naše neprijatelje – i jačati sebe organiziranjem ljudi koji zaista shvaćaju tko je neprijatelj.

(Naslovna je slika preuzeta s web-stripa Great Moments in Leftism)