Foto: Hina, Index

JEDNA od poznatijih priča iz antičke mitologije je ona o Edipu. No, budući živimo u društvu u kojemu polovina mladih nakon srednjoškolskog obrazovanja vjeruju da je homoseksualnost bolest, te da NDH nije bila fašistička tvorevina, ukratko ćemo ju prepričati.



Edip je bio sin beotijskog kralja Laja, kojemu je pak prorokovano da će ga ubiti upravo – njegov sin. Kako bi spriječio proročanstvo, kralj je Edipa kao bebu ostavio na cesti. Par koji ga je našao poveo ga je sa sobom i odgojio u tuđini. Nakon što je odrastao, saznao je za proročanstvo da će ubiti svog oca i oženiti majku, Edip je ne znajući da ne živi sa svojim roditeljima, napustio dom – opet kako bi spriječio proročanstvo. Put ga je doveo natrag u rodni kraj, gdje je spletom okolnosti, na cesti ubio stranca za kojeg se kasnije ispostavilo da mu je otac. Također, nakon što je porazio zlu Sfingu, narod ga je postavio za novog kralja Beotije, te je oženio – svoju majku.



Prepričani mit klasični je primjer situacije koju danas nazivamo samoispunjujuće proročanstvo. Da Edipovom ocu, ili samom Edipu, proročanstvo nikada nije kazano – ono se ne bi ni dogodilo. Upravo je kazivanje proročanstva navelo aktere na njegovo ispunjenje. Kovanicu "samoispunjujućeg proročanstva" u upotrebu je u 20. stoljeću uveo američki sociolog Robert K. Merton, koji ga je definirao na sljedeći način:



"Samoispunjujuće proročanstvo je, u početku, lažna definicija stanja, koja potiče na novo ponašanje. Rezultat tog ponašanja je da početna lažna definicija stanja postaje istinita."



Dakle, lažnim opisivanjem situacije potičemo nastanak pozitivne povratne sprege, koja pak potom stanje prevodi u novo, onakvo kakvo je opisano u početku.



Proročanstva i politika



Priča o samoispunjavajućem proročanstvu nije zanimljiva samo u kontekstu proučavanja antičke mitologije, ili pak isključivo u znanstvenim sociološkim raspravama. Dapače, taj je koncept vrlo živ u svakodnevnom životu, a posebno je važan jer mu kao društvo – robujemo već barem jedno desetljeće.



Radi se, naravno, o politici i izborima, a susrećemo ga najčešće u predizbornim kampanjama.



Snagu samoispunjujućeg proročanstva najbolje je demonstrirao Ivo Sanader na izborima 2007. kada mu se kampanja prema desnim biračima temeljila na poruci "glas za HSP je glas za SDP". Poruka te parole je bila da podjelom glasova na desnici, glasanjem za manju stranku desni birači pogoduju SDP-u. Kampanja je bila više nego uspješna, Sanader je homogenizirao desne glasove i pobijedio na izborima.



Jednak pristup, ovoga puta prema biračima na ljevici, posljednjih godinu dana demonstrira SDP. Plasiranje samoispunjujućeg proročanstva najbolje je vidljivo na slučaju ORaH-a. Netom nakon izbora za europarlament na kojima je ORaH dobio 10% glasova, SDP je započeo sa kampanjom "glas za ORaH je glas za Karamarka".



Ta je tvrdnja u početku bila posve lažna – štoviše, ORaH je u tom periodu rastao da bi u jednom trenutku došao do 18% rejtinga koji je u nekim dijelovima države bio viši i od SDP-a. No sustav povratne sprege samoispunjujućeg proročanstva proradio je nakon predsjedničkih izbora. Prvi, pa i manji pad rejtinga ORaH-a pokrenuo je spiralu samoispunjavanja. Kako je rejting počeo kliziti na dolje, tako je samoispunjenje proročanstva dobivalo na snazi, da bi kulminiralo upravo pred parlamentarne izbore. Ne pada mi na pamet rejting ORaH-a pripisati samo ovom efektu, ali on je neosporno prisutan i značajan. Isto bi se primjerice dogodilo i sa rejtingom MOST-a, kada bi kampanja malo duže potrajala.



Alias izbori

Kampanje koje politički izbor reduciraju na aliase, poput one "glas za ORaH je glas za Karamarka" imaju zapravo dvije strane. No, nažalost ta druga strana istog novčića rijetko dolazi do javnosti, iako je u njemu puno više istine. Druga strana tog novčića je da je glas za SDP zapravo glas i za Vargu, njegove urede, sukobe interesa i privatizaciju zdravstva. Taj je čovjek u tišini, bez ikakvog javnog političkog sadržaja u SDP-u ili na lijevoj političkoj sceni, došao na visoko mjesto liste. Deseci su takvih politički neprepoznatljivih i amorfnih likova od kojih nikada niste čuli niti jedan politički stav. Koji su poznati zato jer su poznati. Kao Iva Jerković.



No, odmaknemo li se od skrivene strane alias glasanja za bezlične politički nesadržajne osobe na listama, alias transferi postoje i prema drugim političkim opcijama. Nakon što je Bauk eksplicitno rekao da za "Hrvatska raste" listu trebaju glasati svi koji ne žele Karamarka za premijera, i nakon medijske topničke pripreme kojom se lijevo biračko tijelo priprema za SDP-ovo koaliranje sa HDSSB-om, savršeno je opravdano zapitati se – je li glas za Milanovića, zapravo glas za Glavaša?



I tko je onda gori izbor? Karamarko ili Glavaš?



S jedne strane imamo wannabe premijera koji ne zna nabrojati par točaka svog navodnog programa, i koji se medijski šminka u borca protiv komunjara, ciljajući na najniže strasti. A s druge strane čovjeka sa (iz tehnikalija poništenom) presudom za razni zločin, akumulatore, selotejp i postrojavanje crnokošuljaške SS garde. Koja je "ok", zato jer na uniforme nisu stavili eksplicitni "sieg heil"?!?

Je li bolji užasan kraj, ili užas bez kraja?



Ubijanje demokracije



Iako mnogi ovakve razvoje političke situacije smatraju normalnim, dijelom "igre" koja se igra, ona ima duboku posljedicu u vidu demokratskog deficita. Naime, birači u strahu od "bacanja" vlastitog izbornog glasa, pod utjecajem samoispunjujućih proročanstava, na kraju glasaju za stranke i koalicije koje – nisu njihov politički izbor. Već "manje zlo", ili nešto što smatraju barem dijelom podnošljivim.



Time se parlamentarni politički sustav, koji treba predstavljati pluralitet političkih stavova ostvaren kroz proporcionalni izborni model, reducira na dvostranačje. Zapravo, čak niti ne na dvije stranke, već na dvije osobe – koje manjkom unutarstranačkih demokratskih mehanizama vladaju apsolutistički.



Druga strana istog novčića je sve veća amorfnost i besadržajnost političke ponude. Stranke (i velike i male) pred efektom bipolarnosti bježe u sve veće koalicije koje takvim gomilanjem gube politički sadržaj.

Tekst se nastavlja ispod oglasa

Tako je na lijevom spektru već u dva izborna ciklusa nemoguće razvojiti politički glas za HNS i SDP.

Što pak rezultira neprovođenjem politika. Koja je korist od navodnog SDP-ovog zalaganja za porezno rasterećenje rada i opterećenje kapitala (imovine), kada je istu politiku četiri godine HNS uspješno blokirao? I koji je smisao glasanja za tu koaliciju u toj situaciji? Za koju se politiku tu zapravo onda daje glas? Za politiku izgovora?



Parlamentarna demokracija ima smisla tek onda kada se biračima na izbor nudi politički sadržaj. Ispraznost i nedostatak sadržaja može se tek privremeno prekriti agresivnom i vulgarnom kampanjom, te reduciranjem politike na "mi ili oni". I s jedne i s druge strane.



No, odgovornost je na biračima – koji u konačnici, svojim glasanjem iz straha daju novi zamah sustavu povratne sprege. Sustav se neće sam od sebe popraviti. Stranke koje dobiju glasove temeljem kampanje straha, te će glasove slijedeće četiri godine potpuno svojatati. Jedan politički bezličan lik, poput Varge postat će "predstavnik" neke "lijeve" političke opcije mada s njome nema apsolutno nikakve veze, osim svog osobnog odnosa sa premijerom.



Tek kada birači odluče svoje političke preferencije na izborima iskazivati onakvima kakve uistinu jesu, tek kada se prestane sa "pametnim" i "strateškim" glasanjem, i kada se odustane od uvjerenja da se izborom iz straha može nešto popraviti – a ne može – politički sustav može krenuti ka ozdravljenju. Onda kada će se stranke morati pozitivnom politikom izboriti za povjerenje birača, kada neće biti dovoljno puko projiciranje "nepodnošljive opcije" na drugoj strani političkog spektra kako bi se dobili glasovi, tek onda će društvo izaći iz zatvorenog kruga koji hrani sam sebe.



Prije par dana napisan je u hrvatskim medijima dobar tekst u kojemu se tvrdi (poručujući kako se glasanjem za treće stranke ne baca glas), kako je jedini bačeni glas ostajanje kod kuće na dan izbora. Slažem se, ali ne u potpunosti. Jedini bačeni glasovi su oni koji su ostali doma na dan izbora, i oni koji su dani iz straha, političkim opcijama koje nisu iskreni izbor.