Konkretno, ne znaju kako treba pritisnuti strelicu koja pokazuje kuda, prema gore ili prema dolje, želite ići. Tipka dolje ne govori liftu da se “spusti” do vas. Svaki put kad pozovete lift koji ide prema dolje iako u stvari želite ići gore, trošite vrijeme ljudima u liftu, a često i samom sebi. Kad pritisnete obje tipke, lift neće nužno stići brže. Možda će vas pokupiti na putu prema dolje (iako ste htjeli ići gore), i onda opet stati na vašem katu na putu prema gore (iako tamo nema nikoga).

Ali mnogi ljudi to ne znaju. Ne uči se u vozačkoj školi, a vjerojatno ni u običnoj. Pa ne treba valjda posebna obuka za nešto što možeš objasniti u jednoj rečenici.

A nije niti da je to neka nova tehnologija. U Zagrebu su se liftovi pojavili prije sto godina, i ista logika pozivanja se valjda koristi od samih početaka. Dio su urbane svakodnevice, koliko i semafori, portafoni i koševi za smeće. Zašto ih onda još uvijek nismo savladali?

Bez izbora

Lift u mojoj zgradi je riješio taj problem tako što jednostavno nema dvije tipke. Svaki kat, kao i prizemlje i podrum, imaju samo jednu tipku za pozivanje lifta, i ta tipka nema oznaku. Ali to što na tipkama nije naznačen smjer ne znači da smjer nije definiran: one iznad prizemlja zovu lift u smjeru prema dolje, dok prizemlje i podrum zovu lift samo prema gore.

To je možda jednostavnije, ali ponekad zbunjuje. Evo, recimo, susjed je u prizemlju pozvao lift (tipkom “želim gore” jer je to jedina tipka u prizemlju) i zatim u liftu odabrao da ide u podrum. Nije bio svjestan kako smo mi u međuvremenu bili pozvali lift na šestom katu. Kako je lift bio u fazi “idemo gore”, oteo je jadnog čovjeka i odveo ga nama na šesti kat, prije nego što je promijenio smjer kretanja i spustio ga u podrum — ali tek nakon što je nas ostavio u prizemlju.

Hakiranje liftova

Lift u mojoj zgradi ima još jednu specifičnost. Koliko sam uspio pohvatati, algoritam stajanja na katu mu je ovakav:

Zaustavlja se na katu. Otvara vrata. Cjelokupni proces otvaranja traje pet sekundi. Čeka da se prekine infracrvena zraka na vratima, što bi značilo da je netko ušao ili izašao iz lifta. Ako je zraka bila prekinuta, ili je proteklo već osam sekundi od završetka otvaranja vrata, zatvara vrata i kreće dalje.

Zvuči OK? Pa jest, osim što postoji jedan mali problemčić koji s vremenom počinje ići na živce. Možete li prepoznati koji?

Ja ću vam reći: većina ljudi je brza i u par sekundi izađe iz lifta u koraku 2, dok vrata još uvijek nisu u potpunosti završila fazu otvaranja. U stvari nije to problem, super je što izađu brzo, problem je što lift onda u koraku 3 čeka da netko prođe kroz vrata. Glupi stroj nije briga je li infracrvena zraka prekinuta u koraku 1, 2 ili 4 — on zraku gleda samo u tom trećem koraku. Znači, lift stane, čovjek izađe dok se vrata još otvaraju, mi ostali čekamo nastavak vožnje… jedan, dvaa, trii, četiri, peet, šeest, sedam, osaam… okej, zatvaraju se vrata!

No nije sve tako strašno. Možemo ubrzati korak broj tri tako da (ne izlazeći iz lifta) prekinemo infracrvenu zraku. To će nas brže prenijeti u četvrti korak i idemo dalje. Super rješenje, zar ne? Ako sam time uštedio samo pet sekundi svaki dan, u ovih osam godina korištenja lifta to su ukupno četiri sata.

Ali nisam imao baš sreće u prijenosu lifto-hakerskog znanja susjedima. Ne vidim da itko osim mene maše rukama i nogama po zraku kao sumanut. Pokazalo se kako prekidanje nevidljivih zraka zbog nekih pretpostavljenih algoritama i nije baš nešto privlačna tema za razgovor većini ljudi.

Ispada da su liftovi prekomplicirani za nas ljude. Dvije tipke, dva smjera, senzori prolaska kroz vrata — jednostavno je to previše za naše mozgove.

Da sam to rekao prije deset godina, bilo bi to sarkastično. Danas je samo manjim dijelom sarkazam, možda jedno 30%. Ostatak je jednostavno prihvaćanje stanja svijeta, prihvaćanje liftova i ljudi kakvi jesu. Liftovi bi mogli biti intuitivniji, ljudi bi mogli biti spremniji da nešto nauče. Ali nisu. Liftovi se neće preko noći promijeniti, a ljudi se neće promijeniti nikad.

I to je problem.

Živimo u društvu koje je iznimno ovisno o znanosti i tehnologiji, u kojem gotovo nitko ne zna ništa o znanosti i tehnologiji. — Carl Sagan

Eeej — reći ćete — otkud sad taj skok s priče o liftovima na sudbinu čovječanstva?

Ja se bavim tehnologijom i ljudima, i vjerujte mi: liftovi su još super. Ništa u usporedbi s problemima koje ljudi inače imaju s tehnologijom. A to je opet ništa u usporedbi s problemima koje će ljudi uskoro imati s tehnologijom.

Nije problem naučiti kako radi lift, problem je htjeti naučiti kako radi lift. Progutati ponos, samom sebi priznati da se nekad svemir ne ponaša kako si ti zamislio da bi se trebao ponašati. Evoluirati zajedno sa svojim okolišem.

Jer postoje stupnjevi interakcije s tehnologijom. Skoro nitko nije sasvim protiv tehnologije. Pozvat će lift ako time mogu izbjeći penjanje stepenicama. Upalit će mobitel da bi provjerili poruke, ako će se tako osjetiti prihvaćenijim u društvu. Ali većina će tehnologiju tek tolerirati. Kao tinejdžer kojem mama užasno ide na živce i najradije bi živio sam — da ne treba nekog da mu kuha, da pere, čisti, vozi gdje treba, tetoši ga kad je bolestan, daje mu džeparac.

Anti-tehnika

Kao klinac čuo sam na stotine puta odrasle kako rogobore protiv računala i kako ih oni nikad u životu neće koristiti. Bila je to stvar principa. Čudio sam se tada kako ljudi mogu biti tako principijelno protiv tehnologije. Čudim se danas kako su se mnogi političari i intelektualci na razne načine okrenuli protiv informatike u školama. Bunili su na pokušaje da se školstvo unaprijedi kroz sustav i izvan sustava. Smeta ih da djeca nauče kako funkcionira lift.

Mislim da dijelom razumijem zašto. Nije da ih smeta bilo kakav napredak. Nemaju ništa protiv da ih telekomunikacijski operater prebaci na optiku. Tko ne želi brži Internet — bez da išta promijeni u svom životu? Ne, oni se boje tehnologije koja mijenja pravila igre, mijenja nemoguće u moguće, uništava i stvara radna mjesta, koja je stvaralački razorna. Dok tehnologija inkrementalnog napretka samo skraćuje put kojim smo i dosad išli, transformativna tehnologija otvara druge puteve i drugačije načine putovanja.

A kad se otvaraju novi putevi i drugačiji načini putovanja, tad se mijenjaju i društveni odnosi, i to obično u korist onih koji tu tehnologiju razumiju i koji je znaju koristiti.

Ako ne želite razumjeti tehnologiju, ako vam to nije jača strana, onda ne želite niti da se drugi njom okoriste. Ili barem ne želite da se transformacija dogodi izvan vaše stroge kontrole.

Srećom, nitko vas nije pitao da odredite što ljudi ne smiju znati.