Sve je kao nekad, pjevaju slavuji... Gora je buknila ko nikad, sve se zeleni i razliva u miljune nijansi, ima ih više nego u spektru ovih modernih aparata za slikavanje. Kiše nije falilo. Planinski visovi su u magli. Pala je niz šumovite padine, onako, sve u slojevima, ka pjena kad se ocrtava u čaši ispijenoga piva.



Druže Tito, nećeš virovat, prošlo je 75 godina, a još ima živih proletera sa Sutjeske. Malo je reć da su desetkovani, cili jedan ljudski vijek je proša, ali slušaj ovo: kažu da računaš na njih ka da su u punome sastavu. Pločani iz Druge dalmatinske to su napisali i na majicama.



- Reka san ženi da ću ić, taman se mrtav vratija doma. Ovo mi je svečana ostavka, ko zna oću li ikad više doć, ipak grizen devedeset i petu godinu života!



Hrvoje Mimica (95), borac čuvene Druge dalmatinske, prigazija je Neretvu i Sutjesku, priživija je i Bare, odakle su borci Titu poslali onu poruku da računa s njima ka da su svi na broju.



- Kako ste putovali?



- Dobro, iman dobroga vozača, četri ure smo išli iz Mimica.



- Jeste li di počinili?



- Nigdi!



- Dobro van je mjehur izdrža...



- Privarija san ga, sinoć nisan ništa pija...



Kraj Mimice je prid spomenikon na Tjentištu sidija i Zarija Vukašinović. Crnogorac, 1922. godište. Jedini živi sa Ljubinoga groba. Sa kojega je išla ona druga poznata poruka: Druže Tito, kad utihnu pucnji, znat ćeš da više nema živih proletera.



- Dalmatinci su bili među najboljim borcima, sve sam vam reko...

Skupilo se na Tjentištu jedno pet iljada ljudi, da se site di je izginilo 7500 boraca u najkrvavijoj bitci Drugoga rata. Više nego Amerikanaca na Iwo Jimi. A cili svit zna za ti otok i ono podizanje američke zastave.



- Vrati me sve ovo nazad. Jedan put san bija doša u zoru, u četri ure, poljubija ovi grob isprid spomenika i sija. Pa se mislin: miljun nas metaka ubilo nije. Da je jedan malo skrenija - i ja bi leža ovde. Uvik se pitan kako je moguće da smo tu kalvariju priživili, govori nan Mimica (na slici ispod).



Ide on stalno putovima revolucije. Stavija je oćale za sunce...



- Ajde mi sad objasni: kad ja dođen na Neretvu u Jablanicu ili ovde na Sutjesku, bilo di u Bosnu, svugdi me zovu za stol, plješću i priznaju, njima san heroj, u drugoj državi, samo me kod svoje kuće gledaju ka neprijatelja. I kome ja sve ovo mogu ispričat, prozborit ne smin. Ja to ne mogu prihvatit!



- A čega se sićate s Bara?



- Tukli smo se pet dana i noći. Bilo je naređenje da se čuvaju položaji na Barama, makar cila brigada izginila. Da smo popustili, Švabe bi se spustile u dolinu Sutjeske i to bi bila katastrofa za par iljada ranjenika, ne bi se bija probija Tito i druge brigade, bija bi to kraj za partizane.



Bidni ranjenici na koncu su oplakali, ostali su u obruču, više od iljadu ih je pobijeno.



- Puno tifusara je bilo, a mene je spasilo šta san tifus pribolija doma, još ka dite.



Samo su Bare pozobale 300 Dalmatinaca u par dana. A sve skupa, kroz misec dana Sutjeske, Druga dalmatinska izgubila je 715 boraca. Pola sastava!



- Lipi moj, je li tebi sad jasno di san ja bija?!



Onda smo odšutili još jednu turu...



- Je li vas bilo straj, jeste li mislili da ćete poginit?



- Nemaš ti kad mislit, moj momak, moraš jurišat! A i svijest nas je čuvala od straja.



Na Neretvi mu je osta brat Rade, sedan godina stariji, a Hrvoju je bilo 18-19. Sestru Dobrilu, udanu Bauk, ustaše su mu u Zagrebu odvele iz kuće i nikad više ni glasa o njoj niko nije čuja.



- Nju su pokupili, a dvoje male dice bez matere ostavili. Sa Sutjeske mi se nisu vratila dva prva rođaka, od stričeva dica. Plus još jedna rodica.



Nije ni to sve...

- Mimičana ti je, moj sinko, u rat otišlo nas 24, a znaš li koliko nas se vratilo doma?! Samo ja.



Onda smo malo šutili I pivale su tice.



- U mojoj grupi, kad smo krenili iz Mimica, bilo je nas 14, mimo ovih drugih iz sela. I ja dolazin prvi put doma, već je Split bija oslobođen, znači jesen 44. Vozi me jedan na motor-bicikli. Mi u selo, matere plaču: di je moj sin, a di je moj, di je moje dite... I svaka ona suza teža je od olova. To nisan moga podnit, reka san ovome šta me doveja, molin te, vozi me će.



Onda smo šutili malo duže...



- A znaš li da san zauzeja Opatiju? Lično ja, ka komandir čete, i cila četa. Skoro san i glavu izgubija u Matuljima, naletili smo bili na njemački bunker iz kojega su prašili po nama. Da se nisan bacija s bicikle, loše bi proša... Eto, moga si pitat načelnika zna li on da u Mimicama ima živoga čovika koji je zauzeja Opatiju. Neka me pozove na kavu, da mu sve ispričan.



Onda je Mimica produžija u Trst. Bija je gori dva puta: kad se oslobađalo, pa opet 1953. Kad se pivalo: Druže Tito, ljubičice, ne daj Trsta ni Gorice! U međuvremenu je Dalmatince poslalo u Bajmok, u Vojvodinu, na granicu s Mađarskon. Zakuvalo se i gori bilo. Posli se vratija u Crnu Goru, utvrđivali su plaže i brda, da se ne bi Albanci iskrcali. Ili Englezi...



Učinija je Hrvoje priko Juge na noge više nego auto! Iljade kilometara. Sad ga bole noge, od planina i snigova.



- Iman ti betonski kuk i željezno kolino, evo vidiš li mi ovi friž na nozi. Operiralo me u Vojnoj bolnici u Splitu, ima san 82 godine. Stavili su mi betonski kuk koji traje 10 godina, da mi ne triba skuplji. Mislili su da neću učinit još deset godina. A ja već pribacija tri, priko ti deset! Kolino su mi stavili kad san uvatija 85. Iša san ti na te operacije ka na ples, ništa me straj nije bilo.



Nije uvik snig ni tako crn. Mimici je jednon spasija glavu. Doletila mu je bila ona švapska bomba s ručkon i upala u duboki snig ka u bumbak. Nije udrila u stinu, zato nije ni pukla. Ali ga je zato nagazna mina skoro ubila.



- Više Trebinja smo se tukli sa četnicima. Mi u jedan bunker, jedan drug i ja. A on je sija na tu minu, nije je ni vidija od priše, jer bubaju četnici iz drugoga bunkera. Njega je raznilo, a mene je u glavu pogodija udar od eksplozije. Dvadeset dana se nije znalo oću li više ikad progledat. Vidiš li mi ove crne točke na donjoj usni?



- Koje?



- Ove ovde... To su mi sitni geleri ostali, da iman za uspomenu, nisan ih tija vadit. To nema svak, an?!



Velika je glad bila na Sutjesci. Kuvala bi se kopriva ili grizla kora, ko će dat drugo. Mimica je bija mesar, zvali su ga jednon da zakolje konja.



- A naletili avioni, po tri 'štuke' u turi. Ja san se sakrija u jedan trap za kumpire, u zemlji. Čin je stalo pucat, iskočija san vanka i zajeba se: naletila je druga tura, ja trčin, a on za menon ore brazde mitraljezon! Ka na filmu. Ne znan ni sam kako san osta...



- A je li bilo šta spize u njih?



- U četnika ni suva kruva, a u Švaba je bilo: i kruva, koja konzerva, komad slanine... Čin ga uvatiš, odma gledaš šta je u torbi i miran si par dana. Podiliš i drugovima. S ustašama nisan bija u kontaktu, ali s četnicima jesan. Na Neretvi smo ih ostavili puste iljade... U Crnoj Gori je bila propaganda po selima da mi ubijamo i silujemo, a kad bi se vidilo da nije tako, ovi lokalni četnici su dolazili u partizane, nekoliko jedinica smo tako formirali - govori Mimica.

Tri iljade Dalmatinaca nije se vratilo sa Sutjeske, posebno Šibenčana i Splićana. Došli su in potomci na Tjentište. U tri busa došli su Trogirani, Kaštelani, Solinjani, Klišani, Dugopoljci, Sinjani, Vrgorčani, Triljani i Bračani. Vidili smo Makarane i Omišane, ljude iz Segeta, iz Seget Vranjice, sigurno smo koga i zaboravili, neka ne zamire.



- Došla san stavit cviće stricu Vicencu Carevu iz Kaštel Gomilice. Bija je u Treću dalmatinsku. Na Tjentištu se 11. 6. bacija na granatu, da spasi komandanta Crnogoraca. A na Donje Bare iden stavit cviće ujcu Frani Sobinu iz Druge dalmatinske. Na samrti je doktoru Miji Britviću da praznu kutiju duvana, da mu odnese doma materi za uspomenu. Onda je umra.



Pokopali su ga ispod duba. Posli rata išli su mu tražit grob, ali ko će ga nać – svugdi su dubovi! Mater mu Jožepa Sobin, a moja baba, brzo je umrla od tuge za sinovima Franon, Mijon i Anton. Slično je bilo i po drugin kaštelanskin kućama - rekla nan je Jozica Kljaković Gašpić.



Posli se digla magla i povirilo je sunce. Grobnica dalmatinskih heroja pari ka iz priče, a Sabor in nije tija ni gariful poslat. Ima zato poljskoga cvića koliko oćete. I vitar povija visoku, nepokošenu travu. Kad ne bi bilo tako daleko od kuće, kad ne bi zna kakva se tragedija tu odigrala i koliko je mladosti crni čelik na Sutjesci pokosija, pomislija bi čovik – evo lipoga mista za umiranje.

Ples smrti 127.000 fašista sudjelovalo u bitci 22.148 partizana 7543 poginula partizana 5220 Hrvata borilo se na Sutjesci 11.850 Srba sudjelovalo u bitci 3295 Crnogoraca 866 Muslimana

Dalmatinski memento Druga dalmatinska: 715 poginulih (od 1602 pripadnika) Prva dalmatinska: 658 poginulih (od 1393 pripadnika) Treća dalmatinska: 685 poginulih (od 1345 pripadnika) Splićani: 557 poginulih, od 1091 sudionika Šibenčani: 535 poginulih, od 1316 sudionika (općina s najvećim brojem boraca) Kninjani: 235 poginulih, od 568 sudionika Trogirani: 228 poginulih, od 435 sudionika Makarani: 188 poginulih, od 362 sudionika Omišani: 141 poginuli, od 245 sudionika Vrgorčani: 124 poginula, od 249 sudionika Sinjani: 120 poginulih, od 318 sudionika Pločani: 114 poginulih, od 231 sudionika Bračani: 86 poginulih, od 140 sudionika Hvarani: 84 poginula, od 145 sudionika Korčulani: 83 poginula, od 131 sudionika Imoćani: 79 poginulih, od 180 sudionika Zadrani: 70 poginulih, od 161 sudionika

Makaranin Frane Iz Makarske je potegnija Frane Srzić, s prijateljon Domagojen Bilićen. Vozija je Frane nekad relly i dolazija na Tjentište, di su nastupali sami asevi. I Štrok isto! - Da mi je bija prijatelj fiću, a ja neman vozačku. I naletin odma na autobus pun milicije! Ja govorin, sad si gotov, ali njima je druga briga bila na pameti, nisu me ni pogledali. Spavali bi u plastu sijena ili u autu, u onome Prinzu, ko će dat šoldi za hotel... Barba Frane mi je poginija na Neretvi, a teta Marica ovde na Krekovima. Meni su dali ime po barbi, a sestri mi po toj teti. I vrtić u Makarskoj nosija je tetino mi ime – Marica Srzić. Do 91. bila je u Prvoj dalmatinskoj - priča nan Frane.

Zahvalni Crnogorci Crna Gora mnogo duguje dalmatinskim brigadama. Nema mjesta koje Dalmatinci nisu oslobodili od Berana do Danilovgrada. Nema časnijeg borca od Dalmatinca. Mi smo odlučili i na jesen ili proljeće pozvat ćemo u goste potomke poginulih Dalmatinaca i provest ih kroz sva ta mjesta, gdje će im biti organiziran doček. Druga dalmatinska dugo je bila u Crnoj Gori, pa mi smo i genetski vrlo slični, Crnogorci i Dalmatinci. I još nešto da vam kažem, to što su četnici napravili Dubrovniku u ovom sad ratu, to je neviđena sramota - kaže Dragan Đurović, generalni sekretar crnogorskih boraca i antifašista.

Splitski branitelji Na Tjentište je došlo i 50 hrvatskih branitelja iz Splita. Iz Udruge veterana Domovinskog rata i antifašisti.



- Mi smatramo da je red ovde doć i donit cviće za sve one koji poštuju ono šta piše u hrvatskome Ustavu – da smo zemlja antifašista. Imamo Oluju i Maslenicu, ali imamo i Sutjesku i Neretvu. Pljunemo li na njih i zaboravimo li ovo brdo dalmatinskih kostiju, možda će za 50 godina neko tako zaboravit na bitke iz Domovinskoga rata - govori nan Ranko Britvić, a Denis Kolombo dodaje:



- Došli smo jer ne želimo da se više ponovi da unuci ruše spomenike didovima, to je tragedija...