Interesantno je to, a medijima nesumnjivo i atraktivno. To kako u Splitu ništa ne funkcionira kad ti zatreba. Osim ljudi.



O ljudima u Splitu svašta se zna. Zna se, recimo, da ne počinju raditi prije podne. Baš tako je pisalo nekidan u novinama. Zna se i da su orjunaši, o tome je čak i predsjednica Republike javno progovorila. Zna se i da im je dobro, da im euri, nema dana da o tome netko ne javi, padaju s neba. I to ravno na Bačvice, u ruke preplanulih lokalaca u mudantinama koji, viđeno na Dnevniku, novčanice smotaju u lopticu i bace na picigin.



Interesantno je to, a medijima nesumnjivo i atraktivno. To kako Splićani žive u nekom svom svijetu, u paralelnom svemiru, daleko od bremenite hrvatske stvarnosti. Zimi spavaju, ljeti zarađuju. Ležeći.



Do nove katastrofe



I onda se dogodi požar. I sve što se o Splićanima znade ode u pepeo. Ili padne snijeg, jer i to se dogodi. Onečisti se, moguće, voda, svejedno, svaki put, ali baš svaki put, u izvanrednim slučajevima sve što se zna o Splićanima ispari poput Modrićeva sjećanja.



Prelistajte samo naslove koji dominiraju novinama i portalima zadnjih dana. Na sve strane iskaču junaci u civilu. Kolege se natječu tko će pronaći većega spasitelja i herojskiju priču. Anđeli garavog lica. Interesantna vijest, atraktivna.



A sutra? Opet po starom. Dok se ne dogodi nova katastrofa. Dok ne shvate kako u Splitu ništa osim ljudi ne funkcionira.



Kad je onomad pao snijeg, polomilo se pola grada. Kad je nedavno kiša – alo, kiša?! – zamutila vodu za piće, trovani su građani danima, kad je u ponedjeljak planulo, vatra je ušetala u grad kao da korzom šeće.



Nadležni u nadležnim službama za to su vrijeme zarađivali plaću gledajući kako se Splićani uspješno samoorganiziraju. Kako pomažu jedni drugima, skupljaju novac, hranu, odjeću, raznose, donose, čuvaju, paze i rade sve ono što bi u uređenoj državi radila – država, odnosno tijela njezine lokalne samouprave.



Divno je kad splitski kuhari samonicijativno dijele obroke vatrogascima, ali i žalosno, jer država je ta koja gasitelje mora hraniti i pojiti. Divno je kad torcidaši samoinicijativno jure na vatru, ali i žalosno, jer država je ta koja mora osigurati funkcionalan sustav civilne zaštite. Divno je kad političke stranke na sve funkcije u institucijama zaštite i spašavanja samoinicijativno stave svoje ljude, ali i žalosno jer državi bi građani trebali biti prioritet, a ne uhljebi.



Vrč improvizacije na vodu ide dok se ne razbije. Nije stoga pitanje hoće li, nego kada će se Splitu nešto jako loše dogoditi. Samo slučaj, luda sreća i bezumna hrabrost pojedinaca, snaga izvučena iz očaja, pomogli su da ovaj put metež prođe bez ljudskih žrtava.



Prevencija? Što je to?



Gradske službe na svim su razinama neorganizirane, čini se i kao da ne postoje, koordinacija je za mnoge neizgovoriva imenica, vatrogasci ne znaju što radi policija, policajci su u zavadi s vojskom, vojnici su zbunjeni jer nemaju pojma tko im zapovijeda, je li ovo stanje rata ili mira, hoće li ponijeti pušku ili ašovčić, gorska služba spašavanja jaše po svome, šef civilne zaštite, ne bi da je saborski zastupnik, odmara se na godišnjem, splitski dogradonačelnik izjavljuje kako je veliki uspjeh što nitko nije poginuo, a premijeru je sve to interesantno i atraktivno.



Ulaz u grad ostao je nebranjen, vatrogasci su bili raspoređeni predaleko da bi na vrijeme mogli pomoći, ulice su bile zakrčene vozilima, informacije su bile kontradiktorne, paniku se nitko nije ni trudio spriječiti, a da bura nije stala, razmjeri nesreće bili bi uistinu katastrofalni. Danas bismo, nije pretjerivanje, kapsele brojili.



Ovaj je požar još jednom pokazao kako su Split i okolica na sigurnosnoj ljestvici na samome dnu. U slučaju jačega potresa tisuće bi nastradale. I to ne tijekom potresa, nego nakon njega.



Prevencija ne postoji, edukacija nikoga ne zanima, relikt je to prošlosti kojeg smo se riješili još koncem osamdesetih, a odgovornost za urbanističku zaraslost i mentalnu zatucanost traže samo naivci, koji misle da države, županije i gradovi postoje radi njih, a ne radi tisuća stranačkih boraca, sve redom prvostupnika zaslužništva koji bez problema danas vode službu 112, a već sutra, recimo, Županijsku upravu za ceste.



Naravno da svaki veliki grad ima svoje probleme, naravno da ni drugdje stanje nije bajno, da je privremeni kaos kad ludilo krene neizbježan, ali u Splitu je stanje kaosa trajno, ono je jedina konstanta na svim društvenim razinama. Tek se ljudi mijenjaju, jučer su neradnici, antihrvati i probisvijeti, a danas nacionalni junaci i spasitelji. Baš interesantno.