I vaket efter det förberedande extra toppmötet i Bryssel den 7 mars inför det stora planerade och mer protokollära toppmötet mellan EU:s ledare och Turkiet den 17-18 mars behöver vi försöka titta lite mer i kristallkulan om vad som väntar oss.

I grunden finns det två synsätt på migration. Den fria oreglerade och den begränsande och reglerade. Migration, eller folkförflyttning, är det samlingsbegrepp som kommit bort i den svenska debatten och ersatts med en uppfattning om att allt handlar om flyktingmottagning av personer med asylskäl. Så är inte fallet. Migration kan ske av en rad olika skäl

Migranter med med flyktingstatus och därmed giltiga asylskäl reglerade i internationella fördrag. I denna grupp ingår så kallade kvotflyktingar

Ekonomiska ”flyktingar”, eller sådana som ”flyr” armod i hopp om ett bättre liv

Arbetskraftsinvandring

Anhöriginvandring.

Sverige har, eller kommer, nu lägga sig på EU:s miniminivå och egentligen endast ge den förstnämnda gruppen tillfälliga uppehållstillstånd samt den tredje gruppen som kan uppvisa en anställning till rimliga villkor. Vi har, mer eller mindre tillfälligt, lämnat den oreglerade migrationen för en reglerad sådan. Vi har även, genom Anders Ygeman, förstått att 80 000 personer kommer avvisas under 2016. Vi har idag därmed en reglerad invandring som införs retroaktivt. Detta snabba kast kommer innebära mänskligt lidande i någon form, både i Medelhavsområdet och i Sverige. Människor kommer dö. Vid gränsen, på Medelhavet över den numera återuppståndna vägen över Libyen men även i Sverige kommer vi se fruktansvärda scener utspela sig när människors drömmar slås sönder och samman. Desperata människor utför som regel desperata handlingar när de slåss för vad de upplever sin överlevnad.

Den svenska migrationspolitiken har i mångt och mycket byggt på Manuel Barossos tidigare migrationspolitiske rådgivare Philippe Legrains bok ”Invandrare, vi behöver dem”. Legrain bygger sin syn på en oreglerad migration och pekar på den ekonomiska vinsten för alla samhällen. Han gör dock en del stora hopp och förutsätter att migranterna i gemen har en högre, eller likvärdig, kompetens som mottagarlandet och en flexibel anpassningsförmåga till mottagarlandets arbetsmarknad och kultur. Det finns i praktiken bara en annan form av mottagarland än Legrains drömmodell där all migration är lönsam från dag ett. Det som kallas för ”settlement” eller bosättning. Idag finns det tyvärr inga oexploaterade kontinenter där urbefolkningen kan trängas undan kvar om vi bortser från Antarktis. Där finns i och för sig ingen urbefolkning att tala om men klimatet är allt annat än gästvänligt. Inte heller finns det beboeliga planeter på rimligt avstånd.

Vad den svenska debatten helt har missat i Legrains redovisning är det som SvD Ledarredaktör lyfter fram redan i förordet på sidan 11 att människor historiskt har gått olika öden till mötes i större folkvandringar. Vissa lyckas bra i sina mottagarländer, blir framgångsrika. Det stora flertalet har en hård tid framför sig, ibland i flera generationer, och några kommer inte att klara sig. Människor som migrerar i större folkvandringar tar en risk. Vissa kommer att dö.

Även fast varje dödsfall är ett misslyckande och en tragedi är det ett utfall som vi har att förhålla oss till.

Det som sedan är nästa steg, integrationen, är inte heller den närmare debatterad eller beskriven. Paul Collier, som förespråkar en reglerad invandring och som tidigare varit Världsbankens ansvarige chef för migrationsekonomi och numera är professor i nationalekonomi vid Oxford, pekar på en rad med faktorer som Legrain inte tar upp och som därmed gömts undan i debatten.

Collier pekar på faktorer som kulturell närhet och uthålligheten i en diaspora eller styrkan i en nationell alternativt kulturell identitet. Polska migranter har, som ett exempel, lättare att etablera sig i det brittiska samhället än indiska migranter trots att de inte kunde språket. Indiska migranter hade svårare trots att de både kunde språket men även hade ett försteg som samväldesmedborgare. Här spelar även uthålligheten i en diaspora in. Ju längre tid en grupp håller fast vid sitt ursprung, desto svårare och längre tid tar integrationen. Studier av den turkiska diasporan i Tyskland gör det tydligt.

Turkiskbördiga tyskar, med bägge föräldrarna födda i Turkiet men själva födda i Tyskland visade upp helt olika årsinkomster trots samma eller likvärdiga grundförutsättningar i form av skolgång och betyg. De som betecknade sig som tyskar men med turkisk härkomst lyckades i allt väsentligt bättre än de som såg sig som turkar i en diaspora, trots att de aldrig satt sin fot i Turkiet i någon större omfattning. I Sverige kan vi se på den somaliska diasporan där Ledarsidorna.se intervjuat några olika företrädare. Dessa menar själva att det kan komma att ta dem upp till fyra generationer, eller 80 år, att integreras. Den starka klankulturen, beskriven i Per Brinkemos ”Mellan klan och stat”, förstärker uthålligheten i diasporan samtidigt som vi skall vara på det klara med att den långsamma urlakning som sker gör att de inte utan problem kan återvända till sitt ursprungsland efter en eller två generationer. De blir en tid för avvikande i bägge kulturerna. De hamnar i en situation där de står utanför både klanen och staten. Rotlösa, hemlösa och identitetslösa. Lätta byten för allehanda krafter.

Ukrainare i Polen är ytterligare ett exempel som får avrunda detta resonemang. Dessa ”sväljs” av det polska samhället ibland på endast en generation. Orsakerna är en kombination av att vara kulturellt nära samt att Polens integrationspolitik bygger på att migranterna själva måste ansvara för sin försörjning på ett tidigt stadium. Ska du ha mat på bordet och tak över huvudet skall du arbeta. Detta underlättas av att Polens arbetsmarknad är mer personalintensiv än den svenska som är en av världens mest krävande och automatiserade.

Vi kan se andra länder med en förhållandevis ”snabb” integration. Canada, men även USA används ofta som exempel. Länder som förenas av en integrationspolitik som bygger på glesare välfärdssystem och högre krav på egenförsörjning. De förenas av att traditionen “Settlement” lever kvar. I ett nybyggarland finns inget välfärdssystem när du står på stäppen eller i skogen. Du är i regel utlämnad till din egen överlevnadsförmåga.

Detta innebär dock att Tove Lifvendals ord blir ännu tydligare. I Michigan, som ett exempel, kan vi se den högsta andelen egenföretagare av somaliskt ursprung samtidigt som vi kan se det största relativa antalet kriminella i samma grupp. Får du inget jobb när bidragen sinar, skapa ett eller gå under.

So wie so går vi in i en annan tid nu. Oavsett vad vi kan tycka om det kommer människor att lyckas mer eller mindre bra som migranter men att vi även kommer se scener vi helst skulle slippa.

Mänskliga tragedier i en migrationsprocess är inget ovanligt. Några kommer dö eller gå under. Mitt framför näsan på oss.