За визначенням експертів, світ наразі входить у зону турбулентності і, напевно, першими на собі це вже відчули українські дипломати. Їхній загін як для 45-мільйонної країни не надто численний: захист інтересів нашої держави на міжнародній арені забезпечують близько 1200 дипломатів за кордоном і 600 співробітників у системі МЗС.

До здобутків у 2016 році у міністерстві зараховують ухвалення Генасамблеєю ООН резолюції про стан з правами людини у Криму, рішення Амстердамського окружного суду щодо повернення в Україну скіфського золота, звільнення з Росії п'яти українських політв'язнів, виконання Україною всіх «безвізових» критеріїв тощо і обіцяють у наступному році рухатися «шляхом прогресу та реформ».

Про нові виклики і роботу над помилками, прагматизм у міжнародній політиці та шляхи реформування дипломатичної служби в інтерв'ю Укрінформу розповів заступник міністра закордонних справ Вадим Пристайко, який закінчує свою каденцію керівника апарату у зв'язку з обранням держсекретаря.

У ВІДНОСИНАХ УКРАЇНИ З ЄС ВІДБУЛОСЬ НЕ ОХОЛОДЖЕННЯ, А ПОДОРОСЛІШАННЯ

- Вадиме Володимировичу, тональність розмови України з Європою останнім часом змінилася - від «реверансів» сторони перейшли до взаємних докорів. Яка причина цього? Чи не відіграли тут певну роль підсумки електронного декларування?

- Я не бачу безпосереднього зв'язку між зміною цієї тональності та е-декларуванням. А от з безвізовим режимом зв'язок є.

Ми пройшли через дуже болісний етап електронного декларування, якого немає у жодній державі світу, і ця відкритість багато нам коштувала - і політично, й іміджево. Але ми це зробили, виконуючи наші домовленості з Євросоюзом. А коли нам у відповідь кажуть: так, ви все зробили, але треба ще почекати, тут, безумовно, виникає певна емоційна реакція.

Тому у відносинах з ЄС відбулось не охолодження, а подорослішання. Ми дійсно останнім часом починаємо розмовляти з європейськими партнерами більш прагматично: ми вам дуже дякуємо за ту допомогу, яку ви надавали і надаєте, повірте, ми пам'ятаємо про кожне витрачене на нас євро, водночас є політичні домовленості.

Безумовно, ми намагаємося не бути емоційними, але також не можемо так просто це пропускати - не від імені дипломатів, а від імені України. Ми 11 років казали людям, що готуємо Угоду про асоціацію з ЄС, що скоро вона буде у нас в руках, а потім Нідерланди починають висувати до неї додаткові вимоги. Ми обіцяли людям, що вони от-от зможуть їздити в Європу без віз, а тепер нам треба їм пояснити, як ми могли допустити, що наша частина домовленостей виконана, і це правда, а Євросоюз щоразу знаходить якесь нове пояснення, чому його частину треба перенести.

- На недавньому зовнішньодипломатичному форумі, присвяченому аудиту зовнішньої політики, посли західних держав без дипломатії говорили, що Україні слід розраховувати на себе, а не сподіватися на зовнішню підтримку. Ви тоді назвали це гіркими пілюлями, які треба проковнути. Чи вони вилікують нас від ілюзій?

- Повірте, в цьому будинку (МЗС. - Ред.) ілюзій немає давно! Просто ми не кричимо «Все пропало» - є люди, які це роблять і без нас. Наше завдання - проковтнувши гіркі пілюлі, зрозуміти, чому ми мусимо це робити. Але водночас ми не можемо допустити, щоб наші партнери думали, що ми не є достатньо «зрілими», щоб визначити своє місце у світі й те, як ми хочемо цього досягти.

Саме тому я змушений був коментувати слова дуже поважних послів і наших партнерів, які відверто нагадали, скільки вони для нас зробили. Це теж було доволі... непросто слухати. При цьому посол Німеччини сказав, що Україні не потрібен план Маршалла, створюйте привабливі умови для інвесторів і шукайте гроші на зовнішніх ринках. Таку пораду дивно чути від країни, яку підняли з руїн, і заплатили за це інші держави.

Треба також пам'ятати, що план Маршалла по відношенню до Німеччини діяв після війни, в якій вона була агресором, але інші нації знайшли в собі сили дати їй кошти зі своїх кишень. Тому, мені здається, що німецький Посол, який казав: «Чому ви заглядаєте в кишені наших платників податків?», просто трошки забув, що відбувалося в його країні в кінці 40-х - на початку 50-х років. І наш обов'язок як дипломатів нагадати, що ми готові до "гірких пілюль", але давайте будемо справедливими щодо того, як і кому вони приписуються.

- Той же посол ФРН спрогнозував, що наступний рік у зовнішньополітичному плані не буде спокійним для України через зміну політичної ситуації у світі. Які основні виклики у цьому сенсі бачить МЗС і наскільки готове відповідати на них?

- Стосовно викликів, то іноді складається враження, що Україна часто останньою приходить до «столу» і нам постійно не вистачає трошки часу: багато наших сусідів "заскочили" у Євросоюз, а на Україні двері зачинилися, вступили в НАТО і опинилися по той бік нової "залізної завіси" проти Росії, а ми не встигли. І так далі.

Є багато пояснень, чому з Україною так відбувається. Наприклад, що ми настільки великі, що нас, умовно кажучи, непросто кудись забрати, до того ж цьому заважає наша інерція, адже, щоб розвернути авіаносець, потрібно багато буксирів. Але це наші внутрішні причини, ми не можемо нікого звинуватити в тому, що за цей час недостатньо розвинулися і не стали настільки конкурентоспроможною країною, щоб сказати Європі: якщо ви згодні, давайте будемо разом, але ми більше не просимося. Тобто після 25 років незалежності ми все ще не в тій позиції, щоб дозволити собі це казати.

А із сучасних зовнішніх викликів найпершим є зростання популізму в світі. Це призводить до появи нових лідерів, які по-іншому ставляться до принципів зовнішньої політики і стосунків між державами, а декому взагалі просто подобається стиль ведення політики Путіним, бо вони теж хотіли б правити у себе вдома «залізною рукою».

- Все ж таки чи не залишимося ми наступного року взагалі самі? Дехто з експертів каже, що насправді друзями або партнерами України є країни - потенційні об'єкти нападу Росії, і нам треба тісніше контактувати саме з ними.

- Згадаймо програму Східного партнерства. Це шість країн, три з яких - Грузія, Молдова та Україна - вже стали об'єктами російської агресії, а частина їхньої території окупована. Три інші країни - Азербайджан, Білорусь і Вірменія - й раніше менше взаємодіяли з ЄС, а тепер взагалі не поспішатимуть це робити, розуміючи, якою може бути «розплата» за зближення із Заходом.

З самого початку нашої 25-річної незалежності ми зрозуміли, що не можемо більше перебувати у стані невизначеності, і вирішили, що рухаємося політично на Захід. Іноді, розмовляючи з нашими партнерами, ми закінчуємо цю фразу словами: «Подобається вам це чи ні, але ми рухаємося у цей бік».

Ми не обираємо спеціально ті держави, які можуть постраждати від Росії, - вони самі знають, що є нашими природними союзниками, бо можуть постраждати від Росії. Ми шукаємо для себе партнерів не тільки на Заході - це вже є Китай, Японія, Аргентина, Бразилія, Канада, Австралія, які знаходяться у різних частинах світу, але ми відчуваємо з ними певну спільність, яка дозволяє більш прагматично взаємодіяти.