Jeg dristet meg til å nyansere det rådende skremmebildet av Hege Storhaug i min helgekommentar i Dagbladet. Jeg skrev også at tenketanken Human Rights Service har noe for seg. Responsen ble rekordartet. Svært mange takket og jublet. De er ikke vant til sånt fra respektable aviskommentatorer.

Blant kritikere av HRS har det derimot ikke vært én innrømmelse å få. Bare mer av det samme. Storhaug er tidligere satt i bås med Anders Behring Breivik, Arfan Bhatti, nazistene og Nasjonal Samling. Nå skal vi føye nynazistene til listen: "Skal du f.eks. vurdere en åpenbart rasistisk organisasjon som Vigrid, ville det ikke vært spesielt klargjørende å vise til at de framlegger rapporter og statistikk som støtter deres sak."

Det skriver Aksel Braanen Sterri i sitt svar til meg. Hans linje overfor HRS er uforsonlig. Vi skal ikke lytte til dem, uansett hva de sier. De har slagside, gir støtte til fremmedfrykt, fortjener ingen plass i debatten. Hege Storhaug skal forbli en paria.

Det er et skuffende, nesten nedslående budskap. Ikke fordi det er synd på henne. Det er derimot synd på venstresiden. Ha det helt klart: Jeg er ingen høyremann. Jeg har alltid stemt til venstre, og hadde egentlig tenkt å fortsette med det. Men jeg (og flere andre som ikke snakker så høyt) følger debatten med økende undring og frustrasjon. Frustrasjon over venstresidens virkelighetsfornektelse og unnfallenhet. I spørsmål om islam og innvandring har venstresiden rett og slett mistet sin sunne fornuft, sitt moralske kompass, og store deler av sin anstendighet (for å bruke et av dens egne yndlingsord). Snart er det like vanskelig å være opponent i innvandringsdebatten som i klimadebatten. Og mye mer ubehagelig. Du blir utsatt for karakterdrap - og det når du forsvarer verdier du trodde venstresiden var tuftet på.

Braanen Sterri er ny lederskribent i Dagbladet, en avis med en stolt tradisjon som hovedorgan for den liberale delen av venstresiden. Sterri har selv skrevet en fin bok, "Tilbake til politikken", der han tar til orde for en "frihetsvending" i Arbeiderpartiet, f.eks. ved å anerkjenne sexarbeid og fjerne sexkjøpsloven. Han ønsker også liberalisering av narkotikalovgivningen. Vel og bra. Men hva med de virkelig illiberale kreftene, som utøver eller støtter massedrap og menneskrettighetsbrudd? Hva med det som virkelig truer friheten og velferden i vår del av verden?

En update på situasjonen i Europa: Alle synagoger må nå ha permanent politiovervåkning, og antisemittismen tar liv. Blasfemilover er i praksis innført ved hjelp av terror og påfølgende selvsensur. Europa eksporterer terrorister. Rundt 80 jihadister har kommet fra Norge, deriblant en som endte sitt eget og mange andres liv på et kjøpesenter i Nairobi. Undersøkelser blant muslimer, både i islamske land og i Europa, viser stor utbredelse av foruroligende holdninger til vantro, kvinner, homofile, osv. Tvangsekteskap og moralpoliti innskrenker jenters frihet i minoritetsmiljøer. Sysselsettingen blant store innvandrergrupper er lav, trygdeavhengigheten tilsvarende høy. Statlige utredninger viser at fortsatt høy innvandring ikke er samfunnsøkonomisk bærekraftig. Midt oppi dette kommer en ny, enorm migrasjonsbølge. De mest liberale innvandringslandene, Tyskland og Sverige, står nå i et kaos. Sistnevnte med 2000 nye asylsøkere daglig, et uhåndterlig antall.

Altså: Det går ikke så veldig bra verken med den kulturelle eller økonomiske integreringen. Og vi opplever i disse dager en rask samfunnsendring med uoverskuelige konsekvenser. Hvem i Norge har skrevet mest om dette, advart mest mot dette, og sagt at våre "frihetsverdier" - likeverd, likestilling, religiøs frihet, ytringsfrihet - er truet? Hege Storhaug og HRS. Som frihetforkjemperen Aksel Braanen Sterri altså utpeker som samfunnsfiende, i likhet med hele skrotvenstres klagekor som har greid et fantastisk ideologisk kunststykke: Å sette likhetstegn mellom en global, mektig, undertrykkende religion og en svak minoritetsgruppe som krever respekt og beskyttelse.

Hva slags "frihetsvending" er det å vende ryggen til Hege Storhaug? Ja, hun har sagt hysteriske ting, og publisert avskyelige ting. Jeg har selv kritisert henne for overdrivelser og overtramp, og driver ikke med "renvasking" slik Sterri påstår. Det er lett å ta avstand fra hennes form og midler. Men hva med målet hennes? Ønsker hun et annet samfunn enn liberale sosialdemokrater? Nei, denne krakilske damen står på "vår" side, Aksel. Og på den andre siden står ikke "muslimene" eller "innvandrerne" men de som er fiender av demokrati og menneskerettigheter, uansett etnisitet. Dette har Storhaug presisert flere ganger. Men kritikerne bryr seg ikke. De nekter i det hele tatt å ta henne på ordet når hun gjør rede for seg. Aksel Braanen Sterri nærmest raljerer med tanken på at det skulle være noen god kjerne i hennes engasjement:

"Egentlig er Storhaug «drevet av et dypt humanistisk engasjement, en sterk tro på demokratiet og en alvorlig bekymring for velferdsstatens framtid», forteller Rolness. Han skal ha for å være kontrær, men det får være måte på kreativ historiefortelling." Sterri underslår konteksten for sitatet. Dette er slik Hege Storhaug framstår i sine egne bøker, sine beste artikler og i lange, gode portrettintervjuer. Når hun får snakket ut, på egne premisser, sier hun mye fornuftig som de fleste vil være enige i. Vi får også høre om hennes muslimske venner og flyktningene hun huser. Men det hjelper ikke. Storhaug har beklaget sitt overilte utspill om 8000 IS-sympatisører til Norge. Det hjelper heller ikke. Sterri gjør det klart hva kritikken handler om: Å "vurdere Storhaugs motiver". Eksplisitt sinnelagsetikk. Feil er begått. Dermed er det avslørt at HRS ikke er en "ærlig og sannhetssøkende aktør".

Kritikere som Sterri gjør akkurat det samme overfor HRS som de anklager HRS for å gjøre overfor muslimer: Trekker fram ekstremtilfeller, og sier "sånn er'em". Og antyder at de taler med to tunger. Uansett hva Storhaug sier, vet kritikerne at hennes motiver er dårlige. Sterri: "Hennes misjon er ikke å forsøke å beskrive og vurdere islam og innvandringen på en nøytral måte, men å bekjempe innvandring og islam, selv om det innebærer løgn og tendensiøse faktaframstillinger." Og skulle HRS formidle riktig informasjon, er det ren slump: "Selv en ødelagt klokke viser riktig tid to ganger i døgnet."

Beklager, Aksel. Her er det du som "bommer grovt". HRS er gjennomgående bedre på fakta enn innvandringsentuasiastene - i den grad sistnevnte i det hele tatt refererer til fakta. Når asyllobbyen hevder å "debunke" mytene til innvandringskritikerne, blir de korrigert av HRSs redaktør Nina Hjerpset-Østlie, som har gjort hjemmeleksen grundigere. Når den ellers dyktige og faktasterke Gunnar Tjomlid skriver en bloggpost om HRS' misbruk av voldtektstall, greier han ikke å påvise verken tallfeil eller misbruk.

Og Sterris egne kilder er ikke enige med ham. Han linker til en HRS-kritisk artikkel av journalisten Lars Akerhaug på Minervanett. Men nevner ikke at den begynner sånn: "Jeg mener Human Right Service til tross for tidvis kontroversielle metoder har bidratt med svært mye positivt i norsk offentlighet. I en periode der det var tabu å snakke om æreskultur blant norske muslimer, tok Hege Storhaug og det som etter hvert ble organisasjonen HRS, opp spørsmål som omskjæring, tvangsekteskap og undertrykking av kvinner. Dette gjorde hun i en tidsepoke hvor det i det hele tatt å snakke høyt om slike spørsmål var forbundet med stor belastning i norsk offentlighet. I dag er det lett å se at HRS, uavhengig av metodebruk, var med på å bane veien for en mer nyansert debatt om det flerkulturelle Norge. Og jeg mener fortsatt Human Rights Service kommer med nyttige bidrag i debatten om innvandring og integrering. Et eksempel er organisasjonens mange gode gjennomganger av materiale fra Statistisk Sentralbyrå (SSB), der de ofte får frem tall og materiale som statistikerne selv ikke velger å vektlegge i sine konklusjoner. Dette er bare et eksempel, mange andre kunne vært trukket frem."

Jan Arild Snoen, den norske samfunndebattens fremste faktasjekker, også han knyttet til Minerva, sier til meg på telefonen: "Det er bra at noen graver fram statistikk, slik HRS gjør. Jeg reagerer iblant på seleksjonen og hva de bruker tallene til, men de tilfører også debatten noe positivt." Han mener Nina Hjerpset-Østlie er "til å stole på". Minerva-redaktør Nils August Andresen, som ellers har konfrontert muslimhat i mange artikler, kaller henne "en viktig innvandringskritisk stemme" og inviterer til intervju.

Du må visst - dessverre! - tilhøre høyresiden for å greie å ha to tanker om HRS i hodet samtidig. F.eks. skrev kunnskapsminister Torbjørn Røe Isaksen dette i 2009: "Storhaug er en engasjert korsfarer med sterke og tildels viktige meninger. Hennes arbeid for å avdekke kjønnslemlestelse i Norge har vært — og er — svært verdifullt, og bøkene hennes, blant annet "Størst av alt er friheten", er både lesverdige og overraskende nyanserte."

Nyansert er ikke ordet noen ville bruke om HRS i dag. Men hvor rimelig er det å kritisere denne tenketanken for ikke å være "nøytral", slik Sterri gjør? Er det et krav man stiller til f.eks. Antirasistisk Senter? ARS har sin motsatte agenda, og er minst like selektiv og tendensiøs i omgangen med fakta for å få oss til å tro at det er "mye rasisme" i Norge. ARS representerer likevel en rådende, "anstendig" holdning, mens HRS har fått rollen som sort får. Men skal vi ha debatt, må vi ha en opposisjon. HRS fungerer som korrektiv, fyller et tomrom, presenterer ubehagelige fakta vi ellers ikke hører. De gjør møkkajobben som den innvandringsliberale pressen skygger unna. Denne konteksten, som jeg tydeliggjorde i min artikkel, unnlater Aksel Braanen Sterri helt å kommentere. Men han kan jo sjekke arkivet på sin egen arbeidsplass:

Har Dagbladet noensinne gjort en gravesak på kvinne- og menneskefiendtlige praksiser i minoritetsmiljøer? Har noen i Dagbladets lederavdeling en eneste gang skrevet en kritisk kommentar om innvandring? Avisens fremste stemme i disse spørsmålene, var lenge Marte Michelet. I en av avisens mest leste og delte meningsartikler noensinne, presterte hun å plassere det bunnsolide Brochmann-utvalget i bås med rasister. Siden flyttet hun til Sverige, der hun synes debattklimaet er meget bedre.

Om HRS er så ille, hvem diskuterer da islam og innvandring på en forsvarlig måte? Sterri fikk spørsmålet på Facebook, og svarte: "Jeg synes bl.a. Sylo Taraku og Minerva-gjengen gjør en god jobb." Taraku er generalsekretær i nettverket LIM (Likestilling, Integrering, Mangfold), og nyter stor respekt som kunnskapsrik, samlende røst i en betent og polarisert debatt. Men også LIM har blitt anklaget for rasisme, eller for å "like dem som misliker muslimer". Av Marte Michelets ektemann, Ali Esbati, ellers kjent for å mene at vi må "tørre å ikke ta debatten". Noen er enige. Forstanderen i Det islamske forbundet, Basim Ghozlan, mente at LIMs forrige leder Tina Shagufta Kornmo "taler djevelens sak". Her om dagen skrev en muslim på min Facebook-vegg at LIM er verre enn Pegida.

Så løst sitter ytterliggående karakteristikker hos venstreradikalere og konvervative muslimer, som på perverst vis har funnet hverandre i innvandringsdebatten (omtrent slik radikalfeminister og kristenkonservative fant hverandre i pornodebatten på 80- og 90-tallet). Du behøver altså ikke være Hege Storhaug for å bli demonisert. Det holder å være moderat realist. Og mistenkeliggjøringen kommer ikke bare fra skrotvenstre eller moskémiljøer, men fra sentrale norske akademikere på feltet.

Sylo Taraku og Walid Al-Kubaisi skrev lørdag en VG-kronikk i anledning tiårsdagen for karikaturstriden. De synes utviklingen har gått i feil retning, og viste blant annet til at 27 prosent av britiske muslimer oppgir å ha "en viss sympati" med motivene til Charlie Hedbo-terroristene. Da rykket Torkel Brekke, professor i religionshistorie, ut på Facebook og etterlyste mer "positive" tall fra samme undersøkelse. "Og hvor meningsfulle er tallene når vi f.eks. ikke spør sikher eller jøder om det samme?" Brekke mente at artikkelen, signert to hedersmenn av muslimsk opprinnelse, luktet "litt Eurabia-teori". En dem som trykket "liker" på denne svært drøye statusoppdateringen, var Aksel Braanen Sterri. Det gir forsåvidt mening: Ser man Eurabia-spøkelset på høylys dag, er det ikke rart at Hege Storhaug framstår som mørkets dronning.





