Mennesker som er annerledes betraktes som syke og medisineres deretter

Dag Coucheron

11. juli 2014 17:53 Sist oppdatert 13. juli 2014

Psykiatrien fremkaller sykdom ved sin velmenende iver etter å hjelpe, mener Dag Coucheron.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

I gamle dager måtte man være ganske så sprø, temmelig på viddene, svært avvikende eller splitter pine gal om man skulle kvalifisere seg til betegnelsen psykotisk. Slik er det ikke lenger. Nå er det ofte nok at man synlig avviker fra resten av befolkningen.

Dag Coucheron privat

I de siste årene har jeg lest flerfoldige journaler der kriteriene for sinnssykdom, for eksempel schizofreni, ikke er til stede, men der vedkommende likevel «antas» å ha en alvorlig sinnelidelse. Denne antagelsen blir, hvis man leser noen sider videre i journalen, til en visshet om at vedkommende ER sinnssyk. Dermed klistres, nei, limes merkelappen Paranoid Schizofreni fast med superlim til en pasient som slett ikke behøver å være schizofren.Antagelsen om at han/hun er sinnssyk er nok til å betrakte vedkommende som kronisk syk av en sykdom som ifølge mange fagfolk krever medisinering og kanskje behandling resten av livet. At det finnes noe som heter akutte, forbigående psykoser blir altfor ofte glemt.

Ignorerer vedtatte normer

Dette er merkelig, skremmende og egentlig fullstendig galimatiaspraksis, all den stund medisinen som ikke sjelden gis under tvang, faktisk kan fremkalle symptomer som ligner på «ekte» schizofreni, hvis en slik sykdom overhodet eksisterer. Det finnes mange seriøse forskere som setter et spørsmålstegn også ved denne diagnosen.

Hva er så forklaringen på denne praksisen, som er akseptert av det store flertall av norske psykiatere? Hvorfor aksepterer dette flertallet, samt de aller fleste såkalte sakkyndige og politikere en praksis der man ignorerer de internasjonalt vedtatte normer for å kunne stille diagnosen og bare «antar» at pasienten er schizofren?

Når noen får en idé

Kanskje er det ikke så vanskelig som det ser ut til. Enhver politisk eller religiøs bevegelse starter i det små. Noen får en idé, kanskje sprunget ut fra en farmasøytisk industris humane innstilling til å ville hjelpe de sinnssyke til et verdig liv, for så å finne kjemiske midler som lanseres som helbredende medisin.

Kliniske forsøk fremskaffes, ofte fordi man så gjerne vil tro at man har funnet løsningen på gåten schizofreni. Og mer skal det muligens ikke til før fagfolk henger seg på, kanskje fordi også de har en holdning der de så gjerne vil hjelpe den lidende. Alle kan faktisk være i god tro, selv om noen riktignok stiller seg tvilende til denne vennlige tolkningen.

Overforenkler

Dessuten – å finne en enkel løsning på et komplisert problem er jo fascinerende. Tenk – en pille eller en depotinjeksjon helbreder. Så enkelt er det.

Resultatet av denne overforenkling blir ofte at mennesker som er annerledes enn det store flertall av oss, betraktes som syke og medisineres deretter. Så blir de gående der, innenfor eller utenfor institusjonen, med en merkelapp i pannen, festet med usynlig superlim og medisinerte til de fremstår ganske ugjenkjennelige ‒ for en sykdom de ikke lider av, men som psykiatrien faktisk fremkaller ved sin velmenende, men ofte ødeleggende iver etter å hjelpe.