"Voiko vitutukseen kuolla?" tiedusteli aikanaan valtiomies Paavo Väyrynen. Samaa kävin miettimään, kun luin Taloussanomien artikkelin koskien evankelis-luterilaisen kirkon toiminnan uusia rahoitussuunnitelmia. Kaiken aikaa on ollut kovasti sietämistä siinäkin epäkohdassa, että luterilainen ja ortodoksinen kirkko saavat oman osuutensa mittavasta yhteisöveropotista, mutta jatkossa se korvattaisiin nykyistä laajamittaisemmalla valtion suoralla avustuksella.

Ilmaisen asian näin siksi, että molemmat kirkot saavat jo nytkin suoraa avustusta valtiolta. Tähän saakka niiden tulopuoli on siis koostunut karkeasti sanottuna neljästä osa-alueesta: kirkollisverotuloista, yhteisövero-osuudesta, valtion suorasta avustamisesta ja vapaaehtoisista lahjoituksista.

"Valtionavustuksella katettaisiin jatkossa kirkon yhteiskunnallisista tehtävistä, kuten hautaustoimen, väestökirjanpidon ja kulttuurihistoriallisesti merkittävien rakennusten ylläpidosta, aiheutuvia kustannuksia."

Hautaustoimi, väestökirjanpito ja kulttuurihistoriallisesti merkittävien rakennusten ylläpito voitaisiin hoitaa varsin mainiosti erossa mistään uskonnollisesta/hengellisestä elementistä. On naiivia ajatella, ettei rahoitusta osoitettaisi senttiäkään nimenomaan kirkon elämänkatsomuksellisten arvojen ylläpitoon, puolustamiseen ja pakkosyöttöön, kuten hengelliseen esikoulukerhotoimintaan.

Ennustan, että rahasumma tulisi olemaan korvamerkitty ja vain löyhästi ns. indeksisidonnainen, kuten valtiovarainministeriön esityksessä lupaavasti todetaan. Vuosittain myönnettävään summaan vaikuttanee vain pintapuolisesti yleinen taloustilanne, bruttokansantuote tai valtion ydintehtäviin kuuluvat menoerät, jotka elävät suhdanteiden mukana. Toisin kuin kehitysapu tai nyt kaavailtava kirkon tekohengitys.

Jokin absoluuttinen minimiraja – vaikkapa tuo 114 miljoonaa euroa – säilyisi takuulla kaikesta huolimatta. Tällaisia erityissuojelulakeja vaikuttaa olevan noin tuhat kertaa vaivattomampi saada ratifioiduiksi kuin ennen pitkää puretuiksi, olosuhteiden mahdollisesti muuttuessa.

Uskonnonvapauden käsite voidaan unohtaa tykkänään, koska järjestely, jossa jokainen yksilö sitoutetaan vastentahtoisesti YLE-veron tavoin rahoittamaan yhden erityissuojelua nauttivan instituution toimintaa, muistuttaa paremminkin arabivaltioista (Saudi-Arabia, Iran jne.) tuttua totalitaristista teokratiaa länsimaisen, sekulaarin demokratian ja jakamattoman uskonnonvapauden sijaan.

Mikäli tämä järjestely toteutuu – ja mikseipä se tässä auktoriteettiuskovaisessa ja kaikkia hengellisiä arvoja varauksettomasti kunnioittavassa valtiossa toteutuisi –, yhteiskunta ottaa askeleen poikineen takapakkia kehityskulussa kohti sekularismia ja kirkon taantumuksellisista opeista riisuttua tasa-arvoa. Se vie vähäisenkin keinon protestoida, irtisanoutua kirkon toiminnasta ja sen edustamista arvoista, ja sementoi sen valta-aseman riippumattomaksi mistään ulkoisista tekijöistä.

Kuten jo aikanaan kirjoitin, on uskonnonvapaus Suomessa pelkkä vitsi. Kristinusko on esimerkiksi kouluissa, työpaikoilla, valtion virkatehtävissä (ministerit vannovat valansa käsi Raamatulla, josta tosin päästäneen eroon viimeistään siinä vaiheessa, kun saamme muslimiministerin) ja puolustusvoimissa kaiken kritiikin ulottumattomissa olevassa oletus-/itseisarvoisessa erityisasemassa.

Traditiona ja muinaismuistona, johon ei saa sentimentalismin ja poliittisen korrektiuden nimissä kajota.

Valtion suora ja korvamerkitty rahoitus olisi erityisen omituista yhteiskunnassa, jossa kirkossa käy alati kiihtyvä jäsenkato kansalaisten omaksuessa nykyaikaisia, sekulaareja, rationaalisia, tieteellisperusteisia ja ennen kaikkea tasa-arvoa tukevia elämänarvoja kirkon tunkkaisten, ahdasmielisten ja taantumuksellisten satujen ja lööperin sijaan.

Suora rahoitus olisi jatkuvasti valtaansa jäsenkadon myötä menettävän ja luhistuvan instituution tekohengitystä, joka sotii mitä jyrkimmin kysynnän ja tarjonnan lakia sekä ansaintalogiikkaa vastaan. Ihmiset eivät enää ole sekulaarien elämänarvojen voittokulun johdosta niin vain alistettavissa hengelliseen propagandaan ja toimintaympäristöön, ja tämä tosiasia olisi yksinkertaisesti hyväksyttävä sekä sen mukaan toimittava.

Mikään elämänkatsomuksellinen instituutio ei yksiselitteisesti saa nauttia tällaista valtion tarjoamaa erityissuojelua tilanteessa, jossa kohde ei siihen itsenäisesti ja resurssien puuttuessa kykene. Käytännössä suora rahoitus vie myös kirkolta vastuun tekemisistään, joka on itsessään huutava vääryys sekin.