Den svenska statens kapacitet att utvisa uppgår till ungefär 4 000 förrättningar per år, sett till de senaste årens statistik, trots att antalet avslagna asylansökningar vida överstigit detta antal. Även om man korttidsanställer, ökar övertiden och försöker nyrekrytera gränspoliser och personal till transporttjänsten så kommer man knappast att kunna öka kapaciteten med mer än 25 procent.

I det fallet skulle ansvariga myndigheter alltså kunna klara av att genomföra 5 000 utvisningar på ett år.

Redan nu träder poliser fram och varnar för att målsättningen är omöjlig att uppnå med dagens arbetssätt och bemanning. Det är uppenbart att regeringen inte tänkt igenom allt när man påstår sig kunna klara av det.

Om regeringen avser att deportera de som saknar laglig rätt att kvarstanna i Sverige, utav de som sökt asyl det senaste året, kommer antalet individer som återvänder utomlands uppgå till hälften av det antal soldater som landsteg under D-dagen – de allierades invasion av Normandie den 6 juni 1944. (Och då har jag ändå inte tagit med några nya asylsökanden som får avslag under det kommande året i den kalkylen.)

För den enorma logistikoperationen krävdes det 5 000 lastfartyg och 13 000 flygplan. Men eftersom ingen person som utvisas från Sverige skickas hem ensam utan åtföljs av personal från Kriminalvårdens transporttjänst är faktiskt D-dagen, hur otroligt det än låter, en användbar jämförelse.

En Boeing 787 avsedd för långdistansflygningar har ungefär 300 säten. Varje arbetsdag under ett år skulle alltså två fullastade Boeing 787 behöva lyfta från svenska flygplatser för att genomföra alla dessa resor.

För tydlighetens skull bör det påpekas att jag lyfter fram den här jämförelsen enbart för att åskådliggöra vilken logistisk utmaning som inrikesministern satt upp när han bedömt att 80 000 personer kommer att behöva utvisas.

Nästa stora utmaning handlar om att ta beslut i frågan om effektivaste sättet att genomföra dessa repatrieringar. Om målet ska uppnås måste sannolikt en del beslut tas som man måhända inte känner sig komfortabel med, men som måste till för att säkerställa att uppgiften klaras av.

För det första. Länder som är vana att hantera immigration har deportationshäkten, vilket betyder att så fort avslag delgivits så sätts personen i detta häkte i avvaktan på utvisningen. Ett deportationshäkte behöver inte ligga i Sverige, utan svenska staten kan hyra in kapacitet i andra EU-länder.

Det finns inga hinder för att de som ska deporteras överförs till ett lettiskt fängelse som är kontrakterat av svenska staten. Det löser två saker – staten slipper leta efter illegala immigranter som gått under jord och det går bättre att koordinera utvisningarna. Det skyddar även de som ska utvisas från att genomföra överilade och desparata handlingar.

För det andra. Svenska staten behöver erbjuda den som återvänder frivilligt ett ekonomiskt bidrag som är tillräckligt stort för att de själva ska välja att återvända.

Min bedömning är att hälften av de 80 000 som kommer att utvisas skulle anta ett erbjudande som uppgår till 150 000 kronor per person. Motprestationen från deras sida ska vara att de dels medverkar till en korrekt identifiering, och lämnar biodata för att kunna identifieras igen, och dels själva väljer att medverka fullt ut vid återvändandet.

Den summa som vi talar om här uppgår för övrigt till endast 1-2 procent av vad en livstidsförsörjning skulle kosta om personen i fråga inte kommer ut på den svenska arbetsmarknaden.

För det tredje. Utvisning innebär inte nödvändigtvis att man avvisar individen till exakt samma plats som denne en gång lämnade. Det innebär enbart att personen avvisas från Sverige och Schengenområdet om denne kommer från en plats belägen utanför Schengen.

Ett stort hinder för utvisningar i dag är att just den del av världen som personen säger sig komma från vägrar utfärda eller acceptera resehandlingar eller ta emot personen i fråga. Immigrationsvana länder deporterar till närområdet – även om det innebär att vederbörande måste resa en längre väg för att ta sig tillbaka till sin hemort.

För svensk del betyder detta att exempelvis marockaner kan utvisas till Mauretanien. Sveriges ansvar upphör i och med att personen lämnat landet.

För det fjärde. Privata säkerhetsföretag som till exempel Securitas eller G4S har väktare som kan fungera som följeslagare vid avvisning. Efter en anpassning av regelverket kan säkerhetsföretag möjliggöra att kapaciteten för utvisning ökar från 5 000 utvisningar till 25 000 – 30 000 utvisningar per år.

Efter detta resonemang återstår att ställa frågan om hur pass seriös inrikesministern och regeringen egentligen är med den uttalade målsättningen om att genomföra 80 000 avvisningar. Menar statsrådet Ygeman allvar, eller handlar det mer om att ge ett sken av handlingskraft. Och om han menar allvar, har regeringen verkligen insett vilka långtgående åtgärder som i så fall krävs?

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.