Så fick jag möta Bejzat Becirov i P4-studion. Hans inledning var en performance som tycks vara en uppföljare på hans tidigare yttrande i KvP: ”Varför ska man vara upprörd? Det finns alltid den typen av hitlerister, men jag tror att den svenska allmänheten är klokare än så. Han är ingen konstnär, bara en småpojke som leker med pinnar”.

Becirov började (innan radioprogrammet gick igång) med att jämföra mig med Hitler. Den slående likhet han tyckte sig se var att vi båda var konstnärer och att vi båda begick våld på yttrandefriheten. Sådant kan förefalla något uppseendeväckande men jag skall inte hänga upp mig på det. Därefter överräckte han mig ett plocke-pinspel som en moraliserande gåva. Tydligen var den tänkt att begagnas som radband när jag begrundade de svåra fel jag skall ha begått. Bortsett från dessa småsaker kom vi bra överens och meningen med ett sådant möte är i första hand att kunna träffas för att redogöra för våra tämligen skilda ståndpunkter.

Under det vidare samtalet framlade Becirov ”muslimska favoriter i repris”. Dessa uttalande har cirkulerat i många år både när jag har diskuterat med muslimer och följt debatter. Det första är att yttrandefriheten är något mycket positivt, MEN, att den inte skall användas för att förtrycka andras åsikter, vilket i det här fallet handlar om att kritisera Islams religiösa symboler. Han ville inte se Islam som en ideologi utan en religion som skulle respekteras. Och så kom parallellen mellan antisemitismen och kränkandet av profeten.

Även jag tog favoriterna i repris. På Becirovs tanke att yttrandefriheten inte skall användas för att kränka svarade jag naturligtvis att just det är yttrandefriheten. Och att religion som politik är ideologisk och därför inte kan undantas från att utsättas för utmanande kritik.

I övrigt rådde vänligheten över vårt möte. Vi får nu se om det kan bli en fortsättning och om samtalet kan fortsätta i moskén. Ett inslag kan ses på TV4.

I studion med Becirov.