Det började inte med att jag brände bilar, utan långt innan det. Jag vet inte hur gammal jag var, men jag var inte gammal när jag började på min kriminella bana. Först var det främst snatteri och droger jag höll på med.

När bilarna kom in i bilden hade jag väl blivit runt 14, 15 år gammal. Jag hade bränt ganska mycket saker bara för skoj skull i skogen och så, men när det kom till bilar var det för att jag kunde tjäna pengar på det. Folk kanske tror att det handlar om slumpmässigt utvalda bilar när de eldas upp i förorterna. Så är det inte. Det var inte så för mig i alla fall och jag tror inte att det skiljer sig så mycket för dagens ungdomar. Den som betalade mig för att elda upp en bil var bilens ägare, som ville ha ut pengar från försäkringsbolaget. Pengarna jag fick för att tända på var motivet till brottet, inget annat.

Jag och mina kompisar brände bilarna på nätterna genom att slå sönder bakrutan, kasta in bensin och tända på med hjälp av ett par McDonald's-servetter. Jag var aldrig rädd, vi jobbade alltid så att vi inte kunde åka fast. Betalningen fick vi alltid efteråt, så på morgonen efter stod vi utanför dörren hos personen som skulle betala oss. Svårare än så var det inte.

LÄS MER: Vi begriper visst, men vi vill inte begripa

För mig handlade det alltid om pengarna och det tror jag alltså att det gör för ungdomarna i dag också. Folk i mitt område i Södertälje har det ganska svårt.

En mamma tjänar 5 000 i månaden. Kommer det fram en person till en ung kille som säger ”du får 5 000 för två bilar" så är det klart att man gör det. Det är en bensindunk för 20 kronor och sedan är det klart. Vissa kanske blir uppspelta när medierna rapporterar om det, vilket säkert kan locka en och annan att tända på utan att få betalt. Man kan få en kick av att peka på grejer man eldat och säga: "jag var på den och den tv-rutan". Men det är inte därför man gör det.

När jag brände bilar var jag och mina vänner bara barn på väg upp i vuxenlivet. De flesta barn är oftast fyllda med kärlek. Men någonstans hade den här kärleken tagits bort från mig. Min farmor som höll ihop familjen hade dött, en tjej hade lämnat mig och en vän hade dött i en bilolycka. Jag blev mindre och mindre kärlekslös. Till slut blev jag farlig, vilket inte var så konstigt.

LÄS MER: Låt föräldrarna betala för vandaliseringen

När jag tittade på presskonferensen med migration- och justitieminister Morgan Johansson och inrikesminister Anders Ygeman i onsdags, då de berättade om hur de skulle lösa problemen med bilbränderna, såg jag inga personer som ville hjälpa dessa personer. Allt handlar om ett förtroende och de unga tror inte alls på polisen i Sverige i dag. De tror direkt att de är onda. Därför tror jag inte att poliserna i vårt område här i Södertälje kan göra så mycket åt saken, oavsett hur många de är.

Folk behöver stabila personer som känns som deras vänner, som deras bröder, omkring sig. Någon som gör det helhjärtat. Jag tror därför att det viktiga är att varje område har en eldsjäl som dessa ungdomar har fullt förtroende för.

Man kan inte vara fylld av kärlek eller ha ett samvete när man bränner bilar.

Vad regeringen säger är: "vi går ut och attackerar målet", när det borde vara precis tvärtom. Jag själv var kriminell långt efter det att jag brände bilar och dömdes till slut till fängelse i sex år. Min hjälp kom inte utifrån, den kom från mig själv. På samma sätt kommer det att fungera för dessa ungdomar. Hjälpen måste komma inifrån de utsatta områdena.

Annars har vi gett upp.

Emanouel Ivanovitch

Före detta kriminell, dömd för ett flertal brott

Engagerad i KRIS (Kriminellas revansch i samhället)