

En bloggläsare skriver till mig, men tycker att innan jag läser hans mail, bör jag läsa en artikel i finska Huvudstadsbladet. Så då gör jag det. Artikeln består av en lång intervju med den ryske essäisten och poeten Lev Rubinstein, gjord och skriven av Anna-Lena Laurén. Det som gör att bloggläsaren vill att jag ska läsa artikeln är förmodligen det som Rubinstein säger om frihet och dubbeltänk:

– Både frihet och lycka är relativa begrepp. Under sovjettiden var frihet för många lika med att inte sitta i fängelse. Två, tre år efter att Stalin hade dött kände man frihet i jämförelse med stalinismen. I dag är Ryssland mindre fritt än för tio år sedan, men ni och jag kan trots detta sitta och prata fritt på ett kafé, det hade vi inte kunnat göra år 1978. Jag jobbade på ett bibliotek under sovjettiden och det var min sociala tillflykt. Jag omgav mig med människor som tänkte som jag. Att inte behöva tvinga sig själv till dubbeltänk var frihet. /…/

Dubbeltänk, enligt Rubinstein, kan gå ut på två saker: att säga en sak och tänka en annan eller att tvinga sig själv att tro på något som man egentligen inte håller för sanning.

– Det kunde jämföras med att strypa sig själv. Och det är inte samma sak som att anpassa sig socialt. Jag svär gärna, men jag gör det aldrig inför barn eller äldre kvinnor, helt enkelt därför att det inte passar sig. Det kallas för civiliserat beteende. En helt annan sak är att undervisa studenter i Brezjnevs storhet om dagarna och dra vitsar om Brezjnev hemma i köket om kvällarna. Att uppträda i officiella sammanhang och hålla tal som till punkt och pricka följer den officiella liturgin för att sedan åka hem och klaga för sin fru hur man hatar dessa möten.

Bloggläsaren skriver:

Jag är svensk och jag känner igen mig och det skrämmer mig. Välutbildad. Arbetat i nästan två decennier inom mitt yrkesområde. Det gick bra för mig och jag avancerade, men jag underskattade faran som ligger i att inte passa in. Att tänka annorlunda. Jag höll låg profil kring hur jag tänkte. Det hade mycket lite med den immigrationsfråga du ofta skriver om, men det finns även andra saker som är minerade i Sverige idag. Tyvärr var det inte en tillräckligt säker strategi att ligga lågt med egna åsikter och gömma sig i en neutral tjänstemannaroll. Nej, det märks om du inte skriker med, som i 1984.

Det märks om du inte är entusiastisk över alla ideologiska påfund som ska implementeras, alla värdegrunder som ska ”processas fram”, alla normkritiska arbetssätt som du förväntas omfamna. Kort sagt: de mobbade ut mig. Facket ”hjälpte mig” till ett litet avgångsvederlag och så var det med det. Tyvärr gick det inte att få något nytt arbete igen (det såg de till) och jag har familj att försörja så det blev till att köra budbil och ta liknande påhugg för mig, som ändå trots allt har en licentiatexamen. I dessa enkla jobb fann jag frihet, även om det innebar katastrof för familjeekonomin. Svårt också att inte längre kunna planera framåt, eftersom jag inte vet om jag har jobb efter sommaren. Från välavlönad medelklass rätt ner i prekariatet.

Jag såg dessutom detta hända fler och fler i bekantskapskretsen. Jag skulle kunna räkna upp mer än tio personer på rak arm bara i min bekantskapskrets. Skola, journalistik, förvaltning, kyrka, bibliotek, socialtjänst, universitet. Svåra sektorer att arbeta i och hålla sig kvar i, om du inte helt lirar med i det spel som påbjuds. Jag skulle våga påstå att problemet är allvarligt och att det är särskilt allvarligt inom de påverkanssektorer jag listat ovan.

Mobbningskulturen inom dessa sektorer är stark gentemot den som tänker annorlunda. Anställningstrygghet finns inte. Inte heller skyddsnät i form av a-kassa eller sjukpenning kan du räkna med. Socialbidrag ges inte till den som har en bil eller ett litet radhus, men inga hyresalternativ på bostadsmarknaden. Kort sagt: har du gjort allt rätt från början så faller du igenom. Sparpengar och ett eventuellt avgångsvederlag räcker ett tag men inte för evigt.

Friheten då? Jo, den finns där. Och ju mer jag tänker på det, desto mindre vill jag tillbaka. Jag kan läsa vad jag vill nu, tänka vad jag vill. De arbetsgivare jag har nu skiter fullständigt i mina tankar, bara jag gör det jag ska. De pysslar inte med normkritiska bekännelseseminarier på arbetstid och de avkräver inte av mig att jag ska göra genusanalyser eller leverera mångfaldsplaner. De vill inte stöpa om mig till Den Nya Certifierade Människan.

Samtidigt dras mitt studielån från kontot varje månad som en deprimerande påminnelse om den felinvestering jag gjorde för ett kvarts sekel sedan. Och jag ser bekanta i samma situation gå under. Grubbla. Bli lämnade av vänner och till och med livskamrater. Gå från hus och hem. Jag lider när ungarna vant sig vid att vi är fattiga nu och jag har mardrömmar varje gång räkningsdags närmar sig. Det här händer fler och fler och i Sverige är det alldeles tyst om det. Människors liv slås i spillror av de goda och självrättfärdiga. Av dem som aldrig tvivlar. Av de följsamma. De entusiastiska. De socialt smarta.

När man befunnit sig utanför bubblan en tid gror nya tankar. Finns det fler saker att ifrågasätta? Varför är mina gamla kollegor – de jag fortfarande har viss kontakt med – så resistenta mot alla sprickor i världsbilden? Så övertygade om sin egen godhet? Köln. Varför tiger de gamla feministerna? Id-kontroller. Varför måste de alla manifestera att de står på ”rätt” sida genom att dela samma länkar, skriva på samma upprop och gråta samma tårar? Är det för att de fortfarande helhjärtat är troende eller är det för att de är livrädda för att gå samma öde till mötes, som de där kollegorna som bara försvann från en dag till en annan och förvandlades till icke-personer?

Jag behöver inte ägna mig åt det dubbeltänk jag gjorde tidigare, men nu framträder smärtan över diskrepansen mellan vad jag uppfattar som verkligheten och den ideologi som styr så mycket av det offentliga samtalet och de offentliga institutionerna än mer tydligt än tidigare, när jag trots allt befann mig innanför bubblan. Håller jag på att förlora förståndet? Är det jag som är bitter och galen? Hjälp mig att förstå.

Hälsningar en människa.

KOA: Jag försöker förstå själv. Det är grunden för mitt skrivande på bloggen. Jag har till och med börjat undra om det är så, att förståndet inte är rätt verktyg för den som vill begripa varför de som har makten inte vill tänka rationellt och heller inte låter sig påverkas av rationella argument? Vad finns det för förklaringar när förnuftet inte räcker till?

Nordkorea påstår sig ha genomfört ett vätebombsprov och bilder på hjärntvättade koreaner flimrar förbi på teveskärmen (dubbeltänk?). Jag tror att så gott som alla i Sverige skräms och inser att detta är resultatet av en propaganda som pågått i generationer. I Sverige har propagandan intensifierats bara under de senaste två åren. De flesta märker den inte, lika lite som den som cyklar i medvind bekymrar sig om hur mycket det blåser, så länge vinden inte är alltför stark. Det är bara lätt och behagligt att cykla. Är Sverige på väg mot en skandinavisk version av den nordkoreanska verkligheten?

Karl-Olov Arnstberg

Utskriftsvänlig PDF-version

Alla texter är © på denna blogg. Det är tillåtet att sprida texterna under förutsättning att ni alltid länkar till källan här på bloggen.