Den svenska välfärdsstaten har länge varit ren kattmynta för internationella medier. Inför de motsägelsefulla bilderna av en lika lössläppt som tillknäppt befolkning och lika frihetliga som egalitära system har många helt enkelt lagt logiken åt sidan och bara låtit sig fascineras. I bästa fall resulterar det i roliga vinklar. I sämsta fall blir det fel.

Förra veckan lades ett nytt exempel på det sistnämnda till listan. En artikel om ett svenskt IT-företag som börjat experimentera med sex timmars arbetsdag fick plötsligt vingar och lyftes upp av nyhetshus som CNN och Huffington Post. Nu med den sensationella vinkeln att denna arbetstidsförkortning är på väg att bli nationell norm.

Plötsligt ringde utländska journalister som undrade om det var lättare att kombinera jobb och familj i ett land där produktiviteten ökat så mycket att den kunde kompensera för en generell tjugofemprocentig minskning av arbetstiden.

Nu finns emellertid även dem på hemmaplan som drömmer våta drömmar som trotsar all ekonomisk logik. I Göteborg beräknas notan för det rödgrönrosa experimentet med arbetstidsförkortning landa kring omkring 25 procents kostnadsökningar.

Men det är nu inte budgetlättja som i första hand gör fritidsfantasternas prioriteringar så provocerande. Det är det faktum att man inte är beredd att ta konsekvenserna av de politiska vägval man gör. Förespråkarna är nämligen samma människor som också kramar en arbetsmarknadsmodell som helt enkelt omöjliggör de marginaler som krävs för att kunna betala folk för att vara lediga på ordinarie arbetstid.

En viktig ingrediens i den ”svenska modellen” är ju att slå ut lågproduktiva jobb genom att pressa upp lägstalönerna. Det har skapat en hög produktivitet i ekonomin, men innebär också att högutbildade sjuksköterskor förväntas utföra arbetsuppgifter som vårdbiträden borde göra, medan exempelvis servitriser har väsentligt färre kollegor än vad som krävs för att servicen ska vara riktigt bra och personalens arbetsvillkor drägliga.

Kombinationen av mycket höga anställningskostnader, en omfattande offentlig sektor och en av EU:s mest sammanpressade lönestrukturer har resulterat i en arbetsmarknad som på många håll har en anorektikers extrahull.

Det fungerar skapligt i framförallt den specialiserade privata sektorn, men är allt mindre hållbar i den offentliga. Nyligen tvingades en barnakut i Stockholm att stänga på grund av personalbrist.

Det är svårt att tänka sig sämre strukturella förutsättningar för den som vill genomföra en arbetstidsförkortning. Det finns helt enkelt inga marginaler kvar att tugga på.

Forskningsstudier av det katastrofala nationella experimentet i Frankrike har visat att när de arbetade timmarna blir färre är det inte jobben som ökar. Ökar gör däremot stressen för de, oftast kvinnor, som tvingas göra allt mer på allt kortare tid. Därför är det ett hyckleri av rang när ”feministerna” i Feministiskt initiativ och Vänsterpartiet anger hälsa som motiv för arbetstidsförkortning.

Idén att fler ska dela på samma jobb är feltänkt, dyrbar och bakvänd. Vad som behövs är fler arbetade timmar, i såväl servicesektorn som inom vården. Ska personalen avlastas krävs fler enkla jobb till lägre löner. Inte amsagor; ens om de rapporterats på CNN.

Plötsligt ringde utländska journalister som undrade om det var lättare att kombinera jobb och familj i ett land där produktiviteten ökat så mycket att den kunde kompensera för en generell tjugofemprocentig minskning av arbetstiden.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.