Bostadsminister Mehmet Kaplans (MP) relationer försvagar en redan svagt presterande minister i en svag ministär med sina dokumenterade relationer med Islamistiska eller andra extrema organisationer. När till och med den i övrigt MP-lojala ledarsidan på Aftonbladet öppet ifrågasätter om Kaplan ens är lämplig som minister är det ett tydligt tecken på oron i leden. Både inom Socialdemokraterna och Miljöpartiet. Gustav Fridolin, utbildningsminister samt språkrör (MP), gör trots det inträffade ett uttalande som tål att granskas närmare. Fridolin menar att ”systemet brustit”.

Det är ett system som brustit men vilket är oklart. Antingen ett system med anonyma eller obefintliga ansvariga som skall selektera ministerns framträdanden. Eller. Så är det systemet med att till varje pris undvika att Kaplan fastnar på bild eller band när han rör sig i demokratins skuggvärld som brustit.

Fridolin är minst lika svävande på målet som sin partikollega som han försöker rädda skinnet på. Mehmet Kaplan är, förutom den minister som presterar svagast då han är känd för att prioritera utrikespolitik och aldrig varit i närheten av sitt ansvarsområde bostäder, en minister som det rent generellt är svårt att få något grepp om. Vem han är och var han är. Han har, i samband med bland annat ett besök i USA, valt att utanför regeringens kalendarium ta genvägen via Istanbul hem till Sverige. Vad han gjorde där i något eller några dygn, förutom att besöka ett universitet, vet ingen. Han fastnade sannolikt på bild mer av en slump.

En annan sida av detta är att Kaplan kan sägas vara den främsta symbolen på hur Stefan Löfven valt att organisera sin regering. Kring identiteter.

Ardalan Shekarabi, Civilminister (S), är den som kanske skulle kunna hamnat i ett gränsland som doktorand i juridik. Han kan sitt ansvarsområde. Men. Han är främst satt för att representera shia-muslimer i Sverige.

Aida Hadžialić, gymnasie- och kunskapslyftsminister (S) och en av Mikael Dambergs protegéer, är främst bosnisk muslim. Hon är i partiet känd för att ha byggt sin politiska karriär genom att förstärka sitt muslimska utomnordiska ursprung. Hon har aldrig tidigare sysslat med gymnasie- eller folkbildningsfrågor.

Ibrahim Baylan, energiminister (S). Baylan har inte heller han någonsin sysslat med sitt ansvarsområde, med känt resultat. Vi fasar nu ut kärnkraften i snabb takt utan att ha ett alternativ för vår basindustri. Även Baylan tillhör Mikael Dambergs protegéer men har fått Dambergs gamla distriktsombudsman Nils Vikmång som överrock i form av statssekreterare som skall kompensera för Baylans brister. De som sett Socialdemokraterna i Stockholms län från insidan vet hur nära Damberg och Vikmång står varandra. Denna placering av Vikmång medger utrymme för att Damberg skall kunna fjärrstyra Miljö- och Energidepartementet.

Och slutligen då Mehmet Kaplan. Kaplan representerar sunnimuslimerna. Den kanske starkaste gruppen i Sverige och den grupp som idag totalt dominerar händelseutvecklingen i Mellanöstern. Det finns fler och fler som pekar på hans nära förbindelser med det turkiska regeringspartiet AKP och andra islamistiska organisationer.

Stefan Löfvens strategi, att utnämna ministrar som har mindre av kompetens inom verksamhetsområdet men desto mer av identitetspolitiska profiler, och därmed agendor, slår nu igenom med full kraft. Även Gabriel Wikström kan sägas tillhöra denna ministerkategori. Wikström gick direkt från att vara SSU-ordförande till att bli ansvarig för Socialdepartementet. Ett av varje regerings tyngsta departement. Han representerar ungdomsväljarna men presterar i likhet med andra som främst sitter på ett identitetspolitiskt mandat svagare än vad som borde kunna vara rimligt.

Stefan Löfven riskerar att betala identitetspolitikens pris med annars socialdemokratiska sympatisörers röster på valdagen 2018.