Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Det som kunne vært en kjedelig diskusjon om ordvalg i en leksikonartikkel om rasisme, har blusset opp til å bli en svært opphetet debatt om menneskeraser.

I løpet av debatten har flere beskyldt meg for å lefle med pseudovitenskap og rasisme fordi jeg i leksikonet påpekte at det er «biologiske forskjeller mellom mennesker som har bodd separert i lengre tider». Slikt er ikke gøy, men mine kritikere har gode intensjoner. Å dele mennesker inn i raser har en stygg historie.

Det er gode grunner til å unngå ordet «rase», men det betyr ikke at det behøver å være rasisme eller pseudovitenskap å gruppere mennesker genetisk. Vi finner nemlig genetisk variasjon mellom mennesker etter hvor våre forfedre kommer fra.

Det skyldes at våre forfedre bodde fraskilt i over 40,000 år, noe som ga evolusjonen tid til å gjøre oss ulike, selv om vi selvfølgelig er mye likere enn vi er ulike. En av våre fremste biologer, Glenn-Peter Sætre, mener dette viser at menneskeraser finnes.

Å kalle grupperingene raser er imidlertid problematisk, noe Sætre anerkjenner. Det skyldes selvfølgelig at inndelingen i raser har en stygg historie.

Det kan også skape forvirring siden vi har en rekke forventninger til hva rase skal bety, som at du tilhører én og bare én rase. Det stemmer ikke overens med det genetisk forskning finner.

I tillegg har vi allerede et innarbeidet rasebegrep som gjerne refererer til hudfarge. Disse kategoriene er langt fra identiske med genetikkens grupperinger, selv om det er betydelig overlapp.

Vi bør derfor unngå å bruke ‘rase’ når vi referer til biologiske grupperinger.

Jeg skriver om dette for å tilbakevise anklager om pseudovitenskap. Viktigere er det å finne ut hva vi bør og ikke bør gjøre med disse funnene.

Én mulighet er å stoppe slik forskning, men vi vil da se bort fra funn som kan redde liv, ved å vise at enkelte grupper har større risiko for enkelte sykdommer.

Vi må imidlertid også forberede oss på at forskningen kan komme fram til funn som vil kunne forsterke fordommer. Som Harvard-genetiker David Reich påpeker i en artikkel i New York Times, vil vi trolig finne gruppeforskjeller i atferd og egenskaper, siden gener ikke er jevnt fordelt mellom grupper. Det kan blåse nytt liv i debatter om forskjeller i intelligens mellom grupper.

Ikke alle er enige med Reich i det, men uansett møter vi eventuelle funn fra slik forskning best ved å fastholde at vår verdi som mennesker ikke avhenger av gruppetilhørighet eller mentale egenskaper, og at ulikhetenes opphav ikke er avgjørende for om vi bør gjøre noe med dem.

Genetiske forskjeller gjør nemlig ikke behovet for å bli kvitt forskjellsbehandlingen i samfunnet vårt mindre prekært. Det er ikke hvem våre forfedre er, men hvordan vi ser ut og hva vi heter, som avgjør om vi får leie den leiligheten eller får den jobben.

Noen ganger er forskjellsbehandlingen utslag av direkte diskriminering på bakgrunn av hudfarge.



Det er imidlertid ikke den eneste barrieren mennesker med en annen hudfarge eller kulturbakgrunn møter i samfunnet. Fordommer, noen ganger ubevisste, preferanser for dem som likner på oss, kulturforskjeller og uintenderte virkninger av politikk, er andre.

Slike barrierer må vi bli kvitt. I sum kan de til og med ha verre konsekvenser enn direkte diskriminering. Jeg er imidlertid ikke sikker på om det er lurt å kalle disse barrierene for indirekte eller strukturell rasisme, slik noen gjør.



Det gjør riktignok at vi får hjelp av et mektig ord til å sette fingeren på et samfunnsproblem. Ulempen er at det, på grunn av begrepets historiske bagasje, vil kunne skape mer motstand og mindre forståelse.

Når jeg blir kalt rasist og inkompetent, er i alle fall min umiddelbare reaksjon å ville ta avstand fra dem som kommer med slike anklager. Jeg tror ikke jeg er alene om det. Kampen mot rasisme og barrierer som står i veien for at alle mennesker skal få muligheten til å blomstre, kan samle en bred front. Da bør vi være forsiktig med bruken av både rasebegrepet og rasismebegrepet.