No són pocs els qui lamenten que el concepte Països Catalans s’està afeblint. Si més no, el procés català ha contribuït a centrar tota l’atenció sobre el Principat i hi ha qui lamenta que aquest protagonisme ha pogut marginar, en certa manera, la resta de territoris del país. Davant d’aquesta sensació que molts donen per constatada, un seguit de militants d’Esquerra Republicana, encapçalats per l’exdiputat Joan Tardà, s’ha proposat reaccionar.

La idea és negociar una esmena amb la direcció del partit que consistirà a fer possible la presència de valencians i balears en les llistes electorals d’Esquerra Republicana, tant al Congrés com al Senat, per tal que poguessin formar part dels grups parlamentaris republicans en les ambdues cambres. L’esmena ja ha estat aprovada al congrés d’Esquerra Republicana del País Valencià i al congrés comarcal del Baix Llobregat. Curiosament, en aquesta comarca el vot de la militància es va imposar al parer de la direcció, que en demanava el vot en contra.

Ara el recorregut de l’esmena segueix, atès que les esmenes que s’aproven es poden negociar amb la direcció. Si no es transacciona amb la direcció del partit, l’esmena seria aprovada o rebutjada en el congrés d’ERC del pròxim 21 de desembre. Una possibilitat que no inspira confiança en els defensors de l’esmena, atès que temen que si la militància acaba decidint per majoria que prospere o no aquesta qüestió, podria crear-se una situació complicada. “És complicat que la militància voti en contra de la direcció, cert, però damunt de tot el més important és que siguem capaços de trobar una solució perquè seria del tot incomprensible que ara que hem aconseguit tenir grups molt nombrosos, no fem lloc als companys dels territoris on som més febles a causa de la desnacionalització”, diuen des del partit. El contrast que es va donar al Baix Llobregat al voltant d’aquesta qüestió, en què la militància va votar en contra del parer de la direcció, per tant, va ser una excepció.

Per tant, el desig dels impulsors d’aquesta esmena és que es puga negociar amb la direcció i arribar a un acord. «Ens és fonamental. El concepte de Països Catalans s’està afeblint en aquests moments. Atenent el fet que el Principat s’independitzarà abans que els altres territoris del país, hem de facilitar que l’independentisme valencià i balear millorin les seves condicions, i això significa que tinguin altaveus a tot arreu», diuen els partidaris de l’esmena. Per això, alguns consideren imprescindible que l’independentisme illenc i valencià tinguen veus al Congrés i al Senat. «Això ajudaria a articular la força d’Esquerra Republicana i faria, també, que al Principat se n’adonin que la nació va més enllà d’aquest territori».

Precedents

Al llarg de la història, i amb més o menys intensitat segons el moment, Esquerra Republicana ha mirat d’integrar polítics d’arreu dels Països Catalans. No sempre, però, han ocupat els primers llocs de les candidatures i, per tant, la seua presència ha estat del tot limitada. En altres ocasions, però, la situació ha estat distinta. El primer precedent en aquest sentit el trobem durant la Segona República, quan el castellonenc Vicent Marco Miranda (1880-1946) es va presentar amb la candidatura del Front Popular el 1936 per València. Quan va ser escollit es va integrar en la minoria parlamentària d’Esquerra Republicana. Marco Miranda havia fundat poc abans Esquerra Valenciana. Ho va fer després d’abandonar el Partit d’Unió Republicana Autonomista, fundat per Vicent Blasco Ibáñez dècades abans, que s’havia entès amb els radicals d’Alejandro Lerroux quan la República espanyola era governada per la dreta més reaccionària gràcies a una coalició entre el Partit Radical i la CEDA.

Molt més recentment, Agustí Cerdà, natural de Canals (Costera) va esdevenir diputat al Congrés després de concórrer al cinquè lloc de la llista d’Esquerra Republicana per Barcelona l’any 2004. Llavors, el partit liderat per Josep-Lluís Carod-Rovira va fer el seu millor resultat de la història en unes eleccions generals -650.000 vots i vuit escons-, que va ser millorat el 28 d’abril i el 10 de novembre d’enguany.

Més enllà del País Valencià, l’eivissenc Bernat Joan i Marí va ser eurodiputat per la coalició Europa dels Pobles entre 2004 i 2007. Aquella llista estava integrada per Esquerra Republicana i Eusko Alkartasuna fonamentalment, si bé també comptava amb la participació partits nacionalistes d’Aragó, d’Andalusia, d’Astúries o de Cantàbria, i va obtenir 380.000 vots. Bernat Joan, que també va ser secretari de Política Lingüística de la Generalitat de Catalunya, va deixar ERC el 2015 per discrepàncies amb la direcció del partit. L’advocat nord-català Miquel Mayol també va ser eurodiputat per la Coalició Nacionalista Europa dels Pobles, que va antecedir la que encapçalaria l’esmentat Bernat Joan. El 1999 la coalició concorreria amb el basc Josu Ortuondo al capdavant i el 2001 Miquel Mayol entraria al Parlament Europeu. Eusko Alkartasuna i Esquerra Republicana es van alternar el diputat assolit per aquella llista conjunta.