רון גרליץ, המנכ"ל היוצא של עמותת סיכוי, לעולם לא ישכח את השבוע הדרמטי שחתם את שנת 2015. כמה חודשים קודם לכן, כמנכ"ל שותף של עמותה יהודית־ערבית שמקדמת שוויון ושותפות, הוא נקרא אל משרד האוצר. הוא נחשף שם לתחקיר מקיף וסודי שערך המשרד על האפליה התקציבית בין האוכלוסייה היהודית לערבית בישראל. במשרד האוצר ביקשו לתקן את האפליה ועבדו במרץ על החלטת הממשלה 922, שמבקשת להשוות תקציבים באופן חסר תקדים בהיקף, בנכונות ובמנגנון התיקון. לא דובר רק על העברת כספים חד פעמית לאוכלוסייה הערבית, כפי שנעשה בעבר, אלא על שינוי בסיסי של חלק ממנגנוני ההקצאה, כך שאזרחים ערבים בישראל יקבלו תקציבים בהתאם לחלקם באוכלוסייה ובתחומים מסוימים, כמו תחבורה ציבורית, אף יותר מחלקם באוכלוסייה כדי ליצור העדפה מתקנת.

אמיר לוי, שהיה אז ראש אגף התקציבים במשרד האוצר, ואיימן סייף, שעמד בראש הרשות לפיתוח כלכלי של החברה הערבית, פעלו במלוא המרץ לקדם את התוכנית. לצדם פעלו גם שר האוצר אז, משה כחלון, והשרה לשוויון חברתי גילה גמליאל. אבל מצדדי התוכנית מצאו את עצמם בין הפטיש לסדן — מצד אחד השרים יריב לוין, אופיר אקוניס ומירי רגב, שהתנגדו נחרצות לתוכנית, ומהצד האחר חברי הכנסת הערבים שהיו סקפטיים לגבי כנות כוונותיה.

ב–27 בדצמבר 2015 התכנסה הממשלה להצביע על "החלטה 922 לפיתוח כלכלי באוכלוסיית המיעוטים בישראל בשנים 2016–2020", כפי שהיא נקראת באופן רשמי בשמה המלא. הקרקע היתה מוכנה, אבל כותרת שהופיעה באותו בוקר בעיתון "דה מרקר" גרמה לחברי הממשלה לסגת. הכותרת הכריזה "ממשלת ימין בתוכנית הגדולה אי פעם למגזר הערבי — 15 מיליארד שקל". זה גרם לשרי הליכוד לחזור בהם. אוי לבושה, כיצד יסתכלו לבוחריהם בעיניים אם יצביעו בעד תוכנית כזאת.

אבל יוזמי התוכנית לא התייאשו וכמה ימים לאחר מכן, ב–30 בדצמבר, שוב עלתה ההצעה בתוספת כמה תיקונים להצבעה בישיבת הממשלה. גם בישיבה הזאת השרים לא אישרו את התוכנית. הסיבה הפעם היתה דרישתם להתנות את תיקון האפליה לערבים בשירות לאומי. לוי, סייף ובנימין נתניהו, וגם גרליץ ואנשי סיכוי, כמעט אמרו נואש, אבל באופן יוצא דופן נתניהו הצליח לכנס את הממשלה פעם נוספת באותו אחר צהריים. זו היתה הישיבה השלישית באותו שבוע על אותו נושא, דבר שקורה בדרך כלל רק במלחמות.

נתניהו באמת היה להוט לקדם את התוכנית הזאת?

"נתניהו ממש רצה להעביר את התוכנית. זה בטוח. לצורך כך הוא אכן כינס במיוחד שתי ישיבות ממשלה שבהן דנו אך ורק בהחלטה 922, ובסופו של דבר אישרו אותה. זה היה חריג. הרצון של נתניהו בא לביטוי בכך שהוא היה יכול להיכנע להתנגדות השרים ולא להעביר את התוכנית, לדחות את הדיונים עליה ל–2016 או לחלופין לערוך בה קיצוץ מסיבי או להתנות אותה בכל מיני דרישות מהערבים. אבל בכל זאת הוא התעקש שהיא תעבור בהיקף רחב וכמעט ללא התניות, כפי שאגף תקציבים הביא אותה. אנשים שהיו בישיבות הממשלה מספרים שהיו שם הרבה צעקות של המתנגדים. '60 ומשהו שנה לא הייתי בגנון כזה', נזף ראש הממשלה בשרים שניהלו ויכוח קולני על התוכנית".

עברו לתצוגת גלריה סטודנטיות ערביות באוניברסיטה העברית. רוצות להשתלב במערכת האקדמית בישראל צילום: אוליבייה פיטוסי

"אני נמצא הרבה במשרדי ממשלה ורואה שם השקעות גבוהות באוכלוסייה הערבית. משרד הפנים בראשות אריה דרעי, למשל, מוביל מהלך משמעותי של חיזוק הרשויות המקומיות הערביות"

מה היה האינטרס שלו לקדם את התוכנית?

"יש הערכות שונות. ייתכן שהוא הלך לפי האינטרס הכלכלי של המדינה. ייתכן שהיה לו חשוב ללכת עם הלחצים של השרים כחלון וגמליאל ואגף התקציבים באוצר, שעמדו מאחורי התוכנית ודחפו אותה. ויש תיאוריה נוספת, שכעת כמה אנשים מחזיקים בה — ייתכן שהוא רצה לאזן קצת את ההשפעה השלילית של ההסתה שלו נגד הערבים, כדי למנוע מהדברים לצאת משליטה".

בזמן שהממשלה התכנסה בשלישית, גרליץ הגיע לראיון בתוכנית הטלוויזיה "לונדון וקירשנבאום". הוא נכנס לאולפן כשעל צג הטלפון שלו מהבהבת הודעת טקסט ממקור פנימי החורצת "זה נראה לגמרי אבוד". הוא יצא מהאולפן כשעל צג הטלפון שלו מהבהבת הודעה של מילה אחת: "עבר". המילה האחת הזאת שאבה אליה חודשים מרובים של מתח ועבודת מטה אינטנסיבית לגיבוש המלצות מדיניות מפורטות בתחומים כמו תחבורה, תעסוקה, דיור, תכנון ומעונות יום ועבודת סִנְגוּר ואדבוקציה מול משרדי הממשלה כדי לשפר את התוכנית ולהוסיף לה אלמנטים ותקציבים. "אחרי שקיבלנו את הטיוטה של התוכנית, העברנו למשרד האוצר מסמך מקיף עם הצעות לשיפורים ושינויים — וחלק מההמלצות האלה נכנסו לתוכנית. פעלנו גם מול ההנהגה הפוליטית הערבית והענקנו סיוע מקצועי אינטנסיבי לחברי הכנסת הערבים ולוועד ראשי הרשויות הערביות במשא ומתן שלהם מול האוצר", אומר גרליץ.

לא רק שההחלטה עברה, היא עברה פה אחד. מרוב התרגשות גרליץ לא זכר היכן החנה את מכוניתו ונאלץ להותיר אותה ליד אולפני הטלוויזיה. באותו ערב אנשי עמותת סיכוי הרימו כוסית לרגל המאורע, אבל הדרמה לא שככה. יומיים לאחר אישור התוכנית, ב–1 בינואר 2016, רצח מחבל שני אנשים בבר סימטא ברחוב דיזנגוף בתל אביב ובמנוסתו רצח גם נהג מונית. המחבל היה ערבי־ישראלי והרוחות סערו. נתניהו הגיע אל זירת הפיגוע, העמיד בה פודיום ונשא דברים לאומה. בין השורות רמז גם על תוכנית 922. "גיבשתי תוכנית, עם הרבה כסף, הרבה משאבים", הוא אמר וסיים את דבריו בהתניה הבאה: "מי שרוצה להיות ישראלי, שיהיה ישראלי עד הסוף, גם בזכויות וגם בחובות". בעקבות דבריו מתנגדי התוכנית החליפו את הקריאות מ"אין סיכוי שההחלטה תעבור" ל"אין סיכוי שההחלטה תמומש".

"לאנשים פסימיים תמיד יש רעיונות איך התחזיות שלהם יתגשמו, לאופטימיים אין מספיק תוכניות ממשיות להוביל למציאות טובה יותר", אומר על כך גרליץ ומוסיף שהיום, ארבע שנים אחרי שההחלטה התקבלה, "היא אמנם לא חפה מפגמים, אבל בגדול מיושמת, מעבירה תקציבים ליישובים הערביים ומחוללת שינויים משמעותיים בשטח".

וכאן מגיע החלק המפתיע: כלפי חוץ אנחנו צופים בממשלה שמעלה בכל פעם את רף ההסתה כלפי אזרחי ישראל הערבים ומחוקקת את חוק הלאום. אבל מתחת לפני השטח רוחשת תנועה טקטונית הפוכה. עד כמה הפוכה? ממש הפוכה. סקפטיים? אולי הנתונים הבאים ישכנעו אתכם שאכן כך: בשבע השנים האחרונות גדל מספר הסטודנטים הערבים באוניברסיטאות ובמכללות בישראל ב–80%, בתוך חמש שנים עלה מספר הסטודנטים הערבים למדעי המחשב ומספר הסטודנטים הערבים לתואר שני ב–50% ולדוקטורט ב–60% (לפי נתונים של המל"ג); בעשור האחרון מספר העובדים הערבים בהיי־טק עלה פי 18, רבע מהם נשים, ועד שנת 2020 משערים שערבים יהיו 10% מכוח העבודה בהיי־טק הישראלי (על פי נתוני ארגון צופן, שעוסק בחיבור ההיי־טק לאוכלוסייה הערבית); שיעור הרופאים הערבים עלה מ–10% ב–2008 ל–15% ב–2018, ובקרב הרופאים הגברים, ערבים מהווים 21% (על פי משרד הבריאות); מערכות החינוך ביישובים הערביים מקבלות תקציבים שלא ראו כמותם קודם לכן, כולל 130 מיליון שקל לחינוך הבלתי־פורמלי; והתחבורה הציבורית סוף־סוף מגיעה ליישובים ערביים קטנים, כך שאפילו בנק ישראל קבע שהפער בין יישובים יהודיים ליישובים ערביים של פחות מ–20 אלף תושבים הצטמצם. לעומת זאת, הפער בין יישובים יהודיים ליישובים ערביים גדולים בנוגע לנגישות התחבורה הציבורית נותר תהומי.

יחד עם זאת, לגרליץ חשוב להדגיש שהממשלה בראשות נתניהו אומנם קידמה תקציבים משמעותיים לאזרחים הערבים והניעה תהליך של צמצום פערים וחיזוק כלכלי-חברתי, אבל בכל הקשר אחר היתה זו "ממשלה איומה, רעה, פוגענית ומסוכנת לאזרחים הערבים. ממשלה שבה השרים וראש הממשלה מציגים התקפה פוליטית קטלנית וחסרת תקדים כנגדם. אין לזה סליחה ומחילה וזה גם מסוכן. אלו הגפרורים שמציתים מערכות יחסים אתניות ומובילים לאלימות אזרחית, כפי שקרה במקומות אחרים בעולם".

יצא המרצע מן השק

עמותת סיכוי שהוקמה ב–1991 נחשבת לאחת המשפיעות על מדיניות הממשלה בתקצוב האזרחים הערבים ובשיח היהודי־ערבי בתוך ישראל. רבע מהתקציב שלה מגיע מפילנתרופיה ישראלית, עובדה שחברי העמותה גאים בה, והשאר מיהדות ארה"ב ובריטניה. העמותה גם מיישמת בפועל את מה שהיא קוראת לחברה הישראלית לעשות ופועלת במודל שוויוני. מחצית מ–30 עובדיה הם ערבים. בראש העמותה וגם בראש כל מחלקה פועלים תמיד ערבי או ערבייה לצד יהודי או יהודייה. גרליץ עזב החודש את תפקידו לאחר עשור כמנכ"ל שותף. מי שמחליף אותו כמנכ"ל היהודי הוא עופר דגן, שיעבוד לצד המנכ"ל הערבי אמג'ד שביטה.

עברו לתצוגת גלריה

גרליץ גדל בהוד השרון, שירת שש שנים כקצין בחובלים וב–1998 עבר לירושלים ללימודי תואר ראשון במתמטיקה. "במסגרת האוניברסיטה הצטרפתי לקבוצות נגד הכיבוש וחתמתי גם על מכתב סרבני השירות בשטחים. זו היתה תנועת סרבנים חדשה, 'אומץ לסרב', שכונתה הסרבנים הציונים. ביום השני של חומת מגן מאה קצינים ישבו בכלא על סירוב לשרת בשטחים. זה משמעותי, אבל לצערי זה לא הפיל את הכיבוש".

ב–2006, אחרי פרויקטים בהיי־טק, החל לחפש את דרכו בארגוני החברה האזרחית ולמד לתואר שני במדיניות ציבורית. לתפקיד מנכ"ל שותף של עמותת סיכוי נכנס בינואר 2009, חודשיים לפני שנתניהו מונה לראש הממשלה ברצף הנוכחי. נפגשנו בשבוע שבו החל את דרכו החדשה כמנכ"ל "מרכז אקורד — פסיכולוגיה חברתית לשינוי חברתי", ארגון שהקים פרופ' עירן הלפרין, פסיכולוג חברתי ומרצה באוניברסיטה העברית. מטרת הארגון היא לקדם יחסים שוויוניים ומכבדים בין חברי קבוצות חברתיות ואתניות שונות בחברה הישראלית וגם לקדם תודעה ומעשים לקראת סיום הסכסוך הישראלי־פלסטיני והגעה להסכם שלום. "הרגשתי שצריך לפנות את הדרך בעמותת סיכוי לדור חדש ושהגיעה העת שאפעל גם במישור הישראלי־פלסטיני הרחב. ברור לי שזה הרבה יותר מסובך, אבל אני מקווה שכפי שהצלחתי בתחום היהודי־ערבי בתוך ישראל, אצליח גם כאן", מסביר גרליץ.

גרליץ מצביע על כך שיש עוד כברת דרך ארוכה לעשות בהקצאות שוויוניות בין ערבים ליהודים בישראל, אבל לתפיסתו אפשר לחתור אל עבר חברה שוויונית ושיתופית גם תחת ממשלה שהיא במובנים רבים אנטי־ערבית. לפעמים הסיבות הן לא הסיבות הנכונות, אבל התוצאות טובות. כך קרה, למשל, במקרה של תוכנית 922. התוכנית כוללת פרק נרחב לקידום תכנון, דיור והרחבת יישובים ערביים ושיפור התשתיות בהם. יואב גלנט, שהיה שר הבינוי והשיכון ב–2015, תמך בתוכנית, אבל לאחר זמן מה יצא המרצע מן השק. בכנס השנתי של איגוד המתכננים ב–2018 אמר גלנט את הדברים הבאים: "אוכלוסייה ערבית חיפשה פתרונות מגורים ביישובים יהודיים, התוצאה של זה היא בלגן אחד גדול. לכן אנחנו מרחיבים את גבולות היישובים הערביים". כלומר, נשקיע ביישובים ערביים כדי שערבים לא יעברו לגור ביישובים יהודיים.

"ידענו ממקורות פנימיים שהמוטיבציה שלו להשקיע ביישובים הערביים היא גזענית", אומר גרליץ, "ואז הוא אמר את זה באופן רשמי, מה שהפך את הסיפור למורכב מבחינתנו. תמיד דרשנו תקציבי דיור ליישובים ערביים והנה הם מגיעים, אבל הם נועדו לצמצם את המעבר של אזרחים ערבים ליישובים יהודיים, מוטיבציה שאנחנו מתנגדים לה. בסופו של דבר החלטנו שאנחנו לא צריכים להיות בררנים לגבי המוטיבציות, אלא לעבוד עם מי שאפשר על תהליכים חיוביים".

אם כך, הממשלות הימניות שכיהנו כאן בעשור האחרון הן סוג של ד"ר ג'קיל ומר הייד. כלפי חוץ מסיתות נגד הערבים וכלפי פנים מעבירות להם כספים בשיעור חסר תקדים.

"אני מכנה את זה תופעת 'המגמות המנוגדות'. אני נמצא הרבה במשרדי ממשלה ורואה שם השקעות גבוהות באוכלוסייה הערבית. אני מתכוון למשהו מז'ורי, לא קצת כסף פה וקצת תקציב שם, אלא מהלך נרחב. משרד הפנים בראשותו של אריה דרעי, למשל, מוביל מהלך משמעותי של חיזוק הרשויות המקומיות הערביות. זה מהלך שמוביל מנכ"ל משרד הפנים, מרדכי כהן, באופן שיטתי ועקבי. הוא מוביל מדיניות שמביאה בחשבון את היישובים הערביים ואת המצוקה הכלכלית שלהם ומנסה למצוא לכך פתרונות. משרד התחבורה הניע מהלך רחב היקף לשיפור התחבורה הציבורית ביישובים הערביים, שכלל העדפה מתקנת בתקציבים וגרם לשיפור של שירותי תחבורה ציבורית ביישובים ערביים. הדרך לשוויון בשירותי תחבורה ציבורית עדיין ארוכה, אבל מה שקרה עד כה הוא כמעט מהפכה. את המהלך הובילה הפקידות, אבל השר לאורך כל השנים הוא ישראל כץ".

אילו עוד מגמות חיוביות אתה רואה?

עברו לתצוגת גלריה ראש הממשלה ונציגי הרשימה המשותפת, 2015 . נתניהו: "מי שרוצה להיות ישראלי, שיהיה ישראלי עד הסוף, גם בזכויות וגם בחובות" צילום: עמוס בן גרשום / לע"

"נתניהו ממש רצה להעביר את התוכנית להשוואת תקציבים בין האוכלוסייה היהודית לערבית. הוא כינס במיוחד שתי ישיבות ממשלה, ובסופו של דבר אישרו אותה"

"לנגד עינינו התרחש שינוי גדול בשוק העבודה. השקעות של המדינה מצד אחד ורוח חדשה בחברה הערבית מצד שני גרמו לכך שערבים וערביות הולכים לאוניברסיטאות, למגזר הפרטי ולמגזר הציבורי, שם עלה שיעור עובדי הממשלה הערבים מ–5.7% בשנת 2007 ל–11.3% ב–2017. שליש מהסטודנטים בשנה א' בטכניון השנה הם אזרחים ערבים. בניגוד לחלק מההנהגה החרדית, ההנהגה הערבית בכל הפלגים — מחילונים ומתונים ועד הכי איסלאמיסטים ולאומנים — קוראת להשתלבות בשוק העבודה. כן, גם של נשים. רוב הסטודנטים הערבים כיום הן סטודנטיות. גם השיפור בתחבורה הציבורית תרם לכך. עד לפני שמונה שנים ברהט ובכפר קאסם לא היתה תחבורה ציבורית בכלל, היום התחבורה הציבורית המשופרת ביישובים הערביים מסיעה עוד ועוד עובדים ערבים למרכזי התעסוקה בישראל".

לגבי הפקידות הממשלתית, איך זה קרה בעצם? שרים אולטרה־ימנים החליטו שהם מעוניינים להעסיק פקידים ערבים במשרדים שהם ממונים עליהם?

"זה התחיל מהחלטה של ממשלת אהוד אולמרט. ב–2007 נקבע שעד 2012 יש להגדיל את אחוז העובדים הערבים בשירות הציבורי ל–10% לפחות. הממשלה אמנם הגיעה ליעד הזה, אבל באיחור של ארבע שנים. ממשלת נתניהו לא סיכלה את המהלך ופעלה לפיו, אבל היא גם לא הציבה יעד חדש, חרף לחצים רבים של ההנהגה הערבית. היום דניאל הרשקוביץ הוא נציב שירות המדינה, ולא נראה שזה על סדר היום של הנציבות. אבל לצד העלייה בפקידות הערבית יש גם שלוש הסתייגויות. מעט מאוד מתוכם הם נשים ערביות, מעט מאוד מהם מכהנים בתפקידים בכירים ובכמה משרדי ממשלה חשובים יש ייצוג נמוך מאוד. משרד האוצר, למשל, מעסיק רק 2.6% עובדים ערבים, במשרד הכלכלה רק 3.9% מהעובדים הם ערבים ובמשרד לפיתוח הנגב והגליל ערבים הם 1.8% מהעובדים".

באחד ממאמרי הדעה שלך כתבת שהישראלים לא גזענים. אתה באמת חושב כך?

"אני כואב מאוד את הגזענות בישראל כלפי ערבים וקבוצות נוספות, אבל אני לא חושב שהישראלים גזענים יותר מאנשים במקומות אחרים בעולם. כשהמיעוטים מתחזקים ומשתלבים במנגנוני הכלכלה והחברה, שומרי ההגמוניה יוצאים מחוריהם ומניעים תגובת נגד שמטרתה לבלום את מהלכי ההתחזקות וההשתלבות של המיעוטים. הבעיה היא שבישראל את תגובת הנגד מניעה הממשלה עצמה — ובעוצמה גבוהה. אבל יש גם תנועת נגד לגזענות. אחרי חוק הלאום נפל האסימון להרבה יהודים. הם הבינו שמשהו פה לא הגיוני, והיום יש פריחה בלימודי ערבית בישראל ועלייה בנוכחות השפה הערבית במרחב הציבורי. לפני שנתיים לא ראית שילוט בערבית ברכבת או באוטובוסים, והיום את כן רואה".

אתה טוען שגילויי הגזענות וההסתה פה הם תגובת נגד להתחזקות של הערבים?

"יש פה אנשים שחושבים שהמצב 'הטבעי' הוא שהיהודים למעלה והערבים למטה. מה זאת אומרת ששופט ערבי ישלח את נשיא המדינה לכלא, או שפקיד ממשלתי בכיר הוא ערבי? צריך להחזיר מיד את המצב לקדמותו. כך סבור, למשל, ראש העיר עפולה, אבי אלקבץ, שקמפיין הבחירות שלו קרא להתנגד לכך שערבים יגורו בעיר. המעשה שלו — סגירת הפארק בעיר לתושבים בלבד, כלומר ליהודים בלבד — הוא אחד המבישים שראש רשות בישראל עשה אי פעם. 'לשמור את העיר נקייה מערבים', שכל אחד יחשוב אילו אסוציאציות זה מעלה בו. אבל הוא יפסיד בקרב הזה. ההפרדה בין ערבים ליהודים נסדקת".

באילו מישורים ההפרדה נסדקת?

"בשוק התעסוקה, כמו שאמרתי. באקדמיה, את שנת הלימודים הקודמת בטכניון התחילו 33% סטודנטים ערבים. זה סודק את ההפרדה על הדשא של הקמפוס, וזה גם מוביל לכך שסטודנטים ערבים לתואר שני ומעלה הם המתרגלים של סטודנטים יהודים לתואר ראשון. זה שובר את הפרדיגמה של יהודים למעלה וערבים למטה".

מהם הגורמים שהובילו לנתון המפתיע הזה לגבי הטכניון?

"זה אוסף של גורמים: חברה ערבית שיש בה קול חד משמעי, של ההורים ושל ההנהגה, שקורא לצעירים וצעירות להשתלב במערכת האקדמית בישראל. מדיניות ממשלתית שהובילה המל"ג לסייע לסטודנטים ערבים באופנים שונים: חשיפה לאקדמיה כבר בתיכון, מלגות ייעודיות לסטודנטים ערבים, תמיכה ומעטפת לסטודנטים ערבים מתקשים ועוד. מקבלי החלטות הגונים במוסדות להשכלה גבוהה, שהבינו שהייצוג הנמוך כל כך של ערבים בקרב הסטודנטים מעיד על אפליה בקרבם ושצריך לתקן אותה. אינטרס כלכלי גדול של האוניברסיטאות ובמיוחד של המכללות להגדיל את מספר הסטודנטים".

האם בישראל יש נרטיב ש"הם גונבים לנו את העבודות" או את "המקום באוניברסיטה", כפי שקיים באירופה ובארה"ב כלפי מהגרים?

"אני לא שמעתי אמירות מהסוג הזה, אבל חייבים לציין שבמשק הישראלי חסרים עובדים. זה המזל שלנו. אני מאמין שאם לא היו חסרים עובדים בהיי־טק, לא היינו רואים עלייה של פי 18 עובדי היי־טק ערבים בענף. זה קרה בזכות כמה ארגוני חברה אזרחית שפעלו באופן שיטתי ועקבי כדי לקדם תעסוקת ערבים בהיי־טק. ראוי לציין את ארגון 'צופן', שלמייסדים שלו, סמדר נהב וסמי סעדי, יש תרומה אדירה למהפכה של תעסוקת ערבים בהיי־טק. גם מדיניות ממשלתית שתמכה בארגונים האלה ואף מימנה כמה מהלכים שתכליתם לקדם את השתלבות הערבים בהיי־טק סייעה. המנהיגות הבכירה של מגזר ההיי־טק בישראל תמכה באופן פומבי וחזק במהלכים אלה והעבירה מסר שהערבים רצויים בחברות ההיי־טק. בכל הקשור לאקדמיה, שם כן שמעתי טענות שמתקיימת אפליה מתקנת לערבים בקבלה לאוניברסיטאות. זה לא נכון, המדינה אולי עוזרת להם בתמיכה ובמלגות, אבל סף הקבלה זהה לכולם בהתאם למוסד הלימודי. אני יכול לראות איך מיתוס כזה נבנה. פעם היית נתקלת בסטודנט ערבי אחד בכיתה והיום אחד מכל חמישה סטודנטים לתואר ראשון הוא ערבי, ובמקצועות מסוימים הרבה יותר. וזה מוביל אותנו למישור נוסף, מגורים. אל הערים המעורבות הוותיקות דוגמת עכו, לוד וחיפה מצטרפות ערים מעורבות חדשות כמו נצרת עלית, כרמיאל ובאר שבע. זה נובע ממצוקת הדיור ביישובים הערביים, אבל גם מרצון של הערבים שנכנסו עכשיו לשוק התעסוקה לשפר את מצב הדיור שלהם. ומאחר ששוק הדיור הוא שוק בחסר, כלומר יש יותר ביקוש מהיצע, כאן כן נשמעות אמירות בסגנון 'מה פתאום הם לוקחים את הדירות שלנו?'"

ההפרדה הכי דרמטית היא במערכת החינוך. 99% מהתלמידים בישראל לומדים בנפרד, וציינת קודם שהרוב המכריע של ההורים היהודים וההורים הערבים מעוניינים שההפרדה הזאת תימשך.

"נכון. ועדיין, נסענו בקיץ כל המשפחה לחוף צאלון בכנרת ולצדנו נפשו ערבים, דתיים, חרדים וחילונים. הסתכלתי על זה וחשבתי לעצמי, יש הפרדה בבתי הספר וראש הממשלה מסית בירושלים, ובכל זאת הנה אנחנו מסתדרים כאן יחד על החוף, שמשייה ליד שמשייה. ילד יהודי שהולך שם למקלחות ושומע ילדים ערבים צוחקים, כבר לא חושב שהם בהכרח מחבלים. כשילד יהודי בבאר שבע נוסע לחוג כדורסל באוטובוס ושומע את שֵם התחנה שלו בערבית, הוא כבר לא מבוהל שזו שפה של מחבלים. גם זו המציאות בישראל".

יכול להיות שאתה האיש הכי אופטימי בשמאל הישראלי?

"אני לא מקבל את הטיעון הרווח בשמאל, שהובסנו. מערכת היחסים בין יהודים לערבים עשויה להידרדר להסלמה ואלימות, אבל יש גם אפשרות אחרת. אם מסתכלים על הווקטורים בשנים האחרונות, רואים שלמרות ההסתה וההתקפה הפוליטית הממשלתית, הכיוון הוא אל עבר פחות פערים ופחות הפרדה. אם המגמות הללו יימשכו באותו כיוון, נגיע לחברה יותר שוויונית ויותר משותפת. אני באופן אישי חושב שזה אפשרי. המנהיגות במרחב היהודי־ערבי בישראל חייבת לזהות שיש הרבה הזדמנויות לחולל שינויים חיוביים משמעותיים, גם בתוך מצבים פוליטיים מורכבים, ולהוביל למימוש ההזדמנויות הללו. כשמצליחים, תחושת הסיפוק עצומה".