Työvoimapulasta ja rajaseudun elävöittämisestä

Raportoin 23.8. oikeus- ja sisäasioista vastaavan LIBE-valiokunnan kokouksessa käydystä maahanmuuttokeskustelusta. LIBE kokoontui jälleen 3.-4.9. mm. kuulemaan sisäasiainkomissaari Cecilia Malmströmin, Frontexin vt. pääjohtajan Gil Arias Ferdinandin sekä komission sisäasioiden pääosaston pääjohtajan Matthias Reuten raportteja ajankohtaisista asioista, etenkin maahanmuutosta ja Välimeren tilanteesta.

Paljon julkisuutta saaneesta Lampedusan tragediasta sai alkunsa Italian kansallisesti ylläpitämä Mare Nostrum -hanke, joka on käytännössä tarkoittanut merihädässä olevien laittomien siirtolaisten noukkimista merestä ja tuomista Eurooppaan. Mare Nostrumin rinnalle on tulossa unionin organisoima Frontex+ -operaatio. Muutamat sadat, korkeintaan tuhannet, vuosittain merellä hukkuneet henkilöt ovat saaneet runsaasti julkisuutta. Vähemmälle huomiolle on jäänyt se, että italialaiset ovat poimineet vesiltä ainakin 100 000 ihmistä, minkä lisäksi - tietenkin - suuri osa yrittäjistä pääsee meren yli omin avuin.

Vielä vähemmän on keskusteltu siitä seikasta, että juuri meripelastustoiminnan tehostuminen on rohkaissut yhä suuremman joukon siirtolaisia lähtemään liikenteeseen yhä huonokuntoisemmilla paateilla. Koska italialaiset toimivat varsin lähellä Libyan rannikkoa, josta suurin osa laittomista siirtolaisista lähtee liikkeelle, ihmissalakuljettajat pakkaavat laivoihin yhä enemmän ihmisiä ja antavat mukaan aiempaa vähemmän polttoainetta ja juomavettä. Koska Italian laivasto ei kuitenkaan millään resursseilla voi olla kaikkialla kaiken aikaa, Mare Nostrum on sinänsä hienoista humanitaarisista saavutuksistaan huolimatta lisännyt dramaattisesti paitsi Eurooppaan tulevien myös merellä hukkuneiden määrää. Tämä kierre tulee todennäköisesti jatkumaan: mitä enemmän ja tiheämmässä merellä on eurooppalaisten järjestämiä pelastus- ja taksipalveluja, sitä enemmän siellä on tulijoita. Vastaavasti matkoja järjestävät rikollisorganisaatiot tahkoavat koko ajan suurempia voittoja.

Valiokuntasalin vasen laita ei tuottanut yllätyksiä eikä pettymyksiä. Sosialidemokraatit, vasemmisto ja vihreät paheksuivat muun muassa sitä, että Syyriaan lähtevistä ja sieltä Eurooppaan palaavista maahanmuuttajista käytetään nimitystä "foreign fighter". Eiväthän he ole ulkomaalaisia vaan "omia kansalaisiamme". Vihreiden johtohahmon, saksalaisen Ska Kellerin mukaan Frontex on aivan väärä toimija Välimerellä, koska rajavalvontaviranomaisena sen tehtävänä on estää ihmisten maahantulo eikä auttaa näitä Eurooppaan. Sekä Malmström että sosialidemokraatit vaativat uusien laillisten väylien avaamista Eurooppaan, paitsi siksi, että tämä on inhimillinen velvollisuutemme, myös ja varsinkin siksi, että Eurooppa on demografisessa kriisissä, työvoimapula on jo nyt todella paha ja uusia tulijoita tarvitaan.

Malmström korosti, että on väärin puhua "taakanjaosta", koska maahanmuuttajat eivät ole taakka. Sen sijaan tulisi puhua vastuunjaosta. Tällä hetkellä viisi tai kuusi jäsenmaata ottaa vastaan lähes kaikki turvapaikanhakijat. Maahanmuuttajat ovat kuitenkin Malmströmin mukaan suuri mahdollisuus ja voimavara Euroopalle.

Varsin yksipuolisen "keskustelun" ja kymmenien ihmisoikeuksista ja vapaasta liikkumisesta väkevästi todistaneiden puheenvuorojen jälkeen ruotsalainen sosialidemokraattinainen asiaankuuluvalla tavalla ihmetteli käytyä keskustelua ja sitä, ollaanko Euroopasta nyt ollenkaan vakavissaan rakentamassa humaania maanosaa vai linnaketta.

Sisäisestä turvallisuudesta, rajat ylittävästä rikollisuudesta ja terrorismin torjunnasta keskusteltaessa vihreät ja vasemmisto olivat huolissaan "kansalaisten oikeuksista ja vapauksista". Ne pitää taata, jotta "kansalaisten luottamus" säilyisi. Mielestäni liikkeellä on hiukan sellaista, että kun puhutaan suureen ääneen kansalaisten oikeuksista ja vapauksista, tarkoitetaan yleensä sellaisten ihmisten oikeuksia ja vapauksia, jotka mitä suurimmassa väärin vaarantavat ns. tavallisen kansalaisen oikeuksia ja vapauksia. Mitä "kansalaisten luottamukseen" tulee, olen melko varma, että tavallinen veronmaksaja ei ole kovinkaan huolissaan jonkun jihadistin tai sosiaalishoppailijan yksityisyydensuojan loukkaamisesta sormenjälkirekistereillä. Sen sijaan hän on huolissaan elinympäristönsä turvallisuudesta, lastensa koulunkäynnistä, veroeurojensa käytöstä sekä siitä, miten muuttoliike tällaisiin asioihin vaikuttaa.

Sanalla sanoen, "kansalainen" tarkoittaa tässä keskustelussa kaikkia muita paitsi varsinaisia kansalaisia. Vaikka kaikissa puheenvuoroissa korostettiin vastuuta, kukaan ei maininnut, että eurooppalaisilla päättäjillä olisi minkäänlaista vastuuta Euroopan ja eurooppalaisten suuntaan. Humanitaarisen vastuun kantaminen ympäröivästä maailmasta on toki sinänsä asiaankuuluvaa, mutta tuntuu oudolta, jos vastuu maahanmuuton vaikutuksista Euroopalle ja sen asukkaiden elämälle ei kuulu yhtälöön ollenkaan.

Maahanmuuton äärimmäiset lieveilmiöt, kuten terrorismi, saavat mielestäni kohtuuttomasti tilaa maahanmuuttokeskustelussa. Vaikka islamistinen terrori tekee rumaa jälkeä, eikä sen harjoittajien kanssa oikein voi neuvotella tai keskustella, ja vaikka terrorismin pelko tekee tavallisen ihmisen lentomatkustamisesta hidasta ja vaikeaa, paljon vakavampia ongelmia ovat krooniset kansantaloudelliset ja kulttuurien törmäykseen liittyvät ongelmat. Helsingissä maahanmuuttajat, joita on 8% väestöstä, saavat 27% toimeentulotuista. Jälleen kuumana käyvä keskustelu siitä, saako maahanmuuttaja enemmän tukia kuin vastaavassa tilanteessa oleva suomalainen, on varsin epäoleellista. Oleellista on, että maahanmuuton myötä tukia saavien osuus koko väestöstä kasvaa nopeasti samalla, kun järjestelmän rahoittajien määrä ei kasva lainkaan.

Britanniassa paljastui taannoin, että joukko maassa asuvia pakistanilaismiehiä oli vuosien kuluessa raiskannut ja käyttänyt hyväkseen ainakin 1400 lähinnä kantaväestöön kuulunutta tyttöä. Pelottavinta tapauksessa oli, että vaikka viranomaiset olivat tietoisia teoista, niihin ei puututtu, koska ei haluttu "leimautua rasisteiksi".

Syyskuun alussa Mohamed-niminen henkilö tuomittiin Espoon käräjäoikeudessa kahdeksi vuodeksi ja 10 kuukaudeksi vankeuteen kahdesta lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä ja kahdesta raiskauksen yrityksestä. Yleisestä linjasta poiketen lehdet eivät julkaisseet pitkän (tai, no, "pitkän") vankeustuomion saaneen nuorukaisen nimeä.

Niinikään syyskuun alussa monikulttuurinen nuorisojoukko ryösti mm. pesäpallomailoja aseena käyttäen lompakoita ja kännyköitä alaikäisiltä uhreilta Tikkurilassa.

Edelleen syyskuun alussa uutisoitiin tapauksesta, jossa ilmeisesti Lähi-Idästä tulleet mieshenkilöt huumasivat ja raiskasivat nuoren naisen Helsingissä.

Ja edelleen syyskuun alussa nähtiin Helsingin metrossa "hässäkkää" ja "pelleilyä", kun liputta matkustanut nuorukainen löi lipuntarkastajaa ja joutui pakkokeinojen kohteeksi, mistä nuorukaisen ystävät tuohtuivat ja sosiaalinen media kuohahti. Videotaltioinnista käy ilmi se (uutisesta unohtunut) seikka, että nuorukaiset olivat somaleja. Metrovaunun täytti elämäniloinen puheensorina.

Vielä kerran syyskuun alkuun: Helsingin Sörnäisissä tehtiin astaloita apuna käyttäen kaksi törkeää ryöstöä, joista epäiltynä poliisi etsii kahta tummaihoista mieshenkilöä.

Kaikki tällainen vaikuttaa yhteiskuntaan paljon enemmän kuin terrorismi mutta saa aikaiseksi paljon vähemmän yhteiskunnallista keskustelua.

Mitä työvoimapulaan tulee, Maailmanpankki ennustaa, että vuoteen 2030 mennessä pitäisi pystyä luomaan 600 miljoonaa uutta työpaikkaa työllistämään kasvavaa väestöä. Työvoimapula ärjähtelee entiseen tapaan meillä Suomessakin. Siitä pääsemme aasinsillan kautta viikon takaiseen uutiseen Koneen säätiön rahoittamasta hankkeesta, jossa tutkijat ja journalistit yhteistyössä tuovat uutta näkökulmaa suomalaiseen maahanmuuttokeskusteluun. Erityisessä tarkastelussa on Lieksan somaliyhteisö.

Koneen Säätiön rahoittamassa hankkeessa on tavoitteena tuoda suomalaiseen maahanmuuttokeskusteluun uutta, positiivista sävyä. [...] Tarvitaan uudenlaisia tapoja, joilla nostetaan esiin niitä positiivisia merkityksiä, joita maahanmuuttajaväestöllä on suomalaiselle yhteiskunnalle.

Minun mielestäni tämä ei äkkiseltään kuulosta kovin uudelta näkökulmalta. Oma havaintoni on, että journalistit ja media eivät viimeisten 20 vuoden aikana oikein muuta ole tehneetkään kuin nostaneet esiin maahanmuuttajaväestön positiivisia merkityksiä suomalaiselle yhteiskunnalle. Mitä nämä positiiviset merkitykset sitten tällä kertaa ovat?

Lieksan somaleja tarkastellaan suomalaisen rajaseudun asuttajina ja elävöittäjinä.

Hmm...

Jatkouutisoinnissa Pohjois-Savon Ely-keskuksen maahanmuuttopäällikkö Lisbeth Mattson kertoo, että Itä-Suomeen pitäisi saada lisää maahanmuuttajia. Keskeinen perustelu vaikuttaa olevan se, että Itä-Suomessa maahanmuuttajien osuus väestöstä (1,9%) on pienempi kuin maassa keskimäärin (3,8%). (Huomattakoon, että "maahanmuuttaja" tarkoittaa tässä ainoastaan ulkomaan kansalaista.) Se, miten suuri maahanmuuttajien osuuden pitäisi olla ja miksi, ei käy uutisesta ilmi.

Mattssonin mukaan Itä-Suomessa on edelleen mietittävä ja tehostettava keinoja ulkomaalaisen työvoiman houkuttelemiseksi alueelle.

Ulkomaalaisen työvoiman tarve kylläkin jää hiukan hämäräksi, kun otetaan huomioon alueen yleinen heikko työllisyystilanne (ja siitä seuraava poismuutto) ja erityisesti se, että ...

... Itä-Suomessakin maahanmuuttajien osuus työttömistä on kantaväestöä korkeampi.

Herää siis kysymys, miksi Itä-Suomeen tarvitaan nopeasti ja kipeästi ulkomaalaista työvoimaa, jos sinne tähänkään asti muuttaneet maahanmuuttajat eivät työllisty. Vastaus kysymykseen löytyykin aivan uutisen lopusta:

Mattson muistuttaa, että tulevaisuudessa ulkomaalaisia työntekijöitä tarvitaan Suomeen entistä enemmän.

Onkin hyvä, että heitä on täällä säilöttynä odottamassa nurkan takana väijyvää työvoimapulaa.

Lieksassa on viime vuosina otettu vastaan suhteellisen paljon turvapaikanhakijoita. Yleisesti pakolaisten osuus Itä-Suomen ulkomaalaisväestöstä on pieni. Suurin osa ulkomaalaisista on muuttanut Itä-Suomeen perhesyistä tai työn perässä. Itä-Suomessa maahanmuuttajat ovat tyypillisesti nuoria, työikäisiä ja koulutettuja henkilöitä.

Tässä on hiukan sumutuksen makua, sillä suurin osa esimerkiksi somalialaisista tulee Suomeen "perhesyistä". He eivät ole kotoutumisen kannalta yhtään sen helpompia tapauksia kuin perheenyhdistäjänä toimiva turvapaikanhakija. Somalit ovat virolaisten ja venäläisten jälkeen suurin kansallisuusryhmä Itä-Suomessa.

On mielenkiintoista seurata sitä, millaisia funktioita maahanmuuttajille on kaavailtu aikojen saatossa. Muuttumaton totuus on vain se, että tarvitsemme kipeästi maahanmuuttajia. Se, mihin heitä kipeästi tarvitaan, on sen sijaan vaihdellut ja vaatinut välillä mielikuvitustakin. Vanhaan hyvään aikaan, talouden ja tuotannon kasvaessa ja viennin vetäessä, eurooppalaiset yhteiskunnat tietenkin tarvitsivat työvoimaa tehtaisiinsa ja palvelutyöpaikkoihin, joissa vaurastuva kantaväestö joko ei enää halunnut työskennellä tai joihin ei yksinkertaisesti ollut riittävästi tekijöitä kotimaassa. Maahanmuuttajat loivat jossain määrin myös aivan uusia toimialoja esim. etnisten ravintoloiden muodossa.

Kuitenkin sellaiset alat, jotka vanhastaan työllistivät runsaasti ensimmäisen polven tulijoita, ovat olleet vähenemässä Euroopasta jo hyvän aikaa. Kun samaan aikaan tulijamateriaali on valmiuksiensa puolesta yhä ongelmallisempaa, on jouduttu yhä enemmän pohtimaan sitä, mitä maahanmuuttajien kanssa pitäisi tehdä. Kahdeksan vuotta sitten kirjoitin norjalaisen maahanmuuttoviranomaisen Wenche Stensethin ehdotuksesta tuoda Norjaan kameleita. Somalialaiset ja sudanilaiset maahanmuuttajat voisivat työllistyä kamelinkasvattajina. Stenseth:

Yritämme ajatella uudella tavalla. Tässä on kyse siitä, että hyödyntäisimme pakolaisilla jo olevia taitoja.

Myös tuore suomalaisjournalistien ja -tutkijoiden hanke pyrkii löytämään "uudenlaisia tapoja" nostaa esille maahanmuuttajien myönteisiä merkityksiä. Näihin myönteisiin merkityksiin kuuluu se, että maahanmuuttajat, ennen kaikkea somalit, "asuttavat ja elävöittävät rajaseutuja". Asutusargumentti on tietenkin omalla tavallaan mielekäs, jos lähdetään siitä, että rajaseudun on hyvä pysyä asuttuna, mutta ihmetellä voidaan, miksei autioituville seuduille voida yhtä hyvin houkutella maksuttomalla asunnolla, toimeentulolla, sosiaalitoimiston maksusitoumuksilla ja harrasterahalla esimerkiksi suomalaisia pitkäaikaistyöttömiä asuntopulasta kärsivistä suurista kaupungeista. Miksi siihen tarvitaan maahanmuuttajia?

"Elävöittäminen" on mielenkiintoisempi funktio. Se on selvästi askel eteenpäin sinänsä oikeista ja kunnianarvoisista mutta länsimaisen yhteiskunnan kannalta tarpeettomista työtehtävistä kuten kamelinkasvattamisesta. "Rajaseudun elävöittäminen" on hiukan samanlainen funktio kuin "kulttuurin rikastuttaminen", jota vielä kymmenisen vuotta sitten tarjottiin maahanmuuton keskeisenä perusteluna. Sittemmin sille on niin Suomessa kuin muissakin Euroopan maissa naureskeltu niin paljon, että se on vähin äänin haudattu.

Jossakin vuosien takaisessa kirjoituksessa pohdin "kulttuurin rikastumisen" sisältöä ja merkitystä. Onko se verrattavissa esimerkiksi uraanin tai muun malmin rikastumiseen? Tarkoittaako se sitä, että yhteiskunnan kulttuuripitoisuus jollakin tavoin muuttuu? Vai tarkoittaako se mitään? Onko kyse puhtaasti siitä, että koska nykyisenkaltaista maahanmuuttoa ei kerta kaikkiaan pystytä osoittamaan hyväksi asiaksi vetoamalla mihinkään, mitä maahanmuuttajat tekevät, ryhdytään näkemään itseisarvoa siinä, mitä maahanmuuttajat ovat. Heistä tulee tietynlaisia toteemeja, jotka asetetaan jalustalle ja lasikaappiin ja joita sitten ihmetellään ja ihastellaan.

Millainen on elävöitynyt rajaseutu, ja mitä ongelmia on tähän asti koitunut siitä, että maahanmuuttajat eivät olemisellaan ole elävöittäneet rajaseutuja? Onko kyseessä pitkään muhinut epäkohta, jota maahanmuuttajat nyt ovat saapuneet korjaamaan? Heijastuuko uusi elävöityneisyys ihmisten parempana arkena, korkeampana työllisyytenä, lisääntyneenä viihtyisyytenä tai lämpimämpinä kesäpäivinä?

Paljon kysymyksiä.

Kävin viime viikolla palvelualojen isojen pomojen lounasseminaarissa. Tulevaisuudennäkymistä oltiin melko yksimielisiä, eivätkä ne järjellä ajatellen vaikeasti ymmärrettäviä olekaan. Teollinen työ ja tuotanto sekä monet palvelutehtävät ovat katoamassa Euroopasta. Tähän vaikuttaa yhtäältä se, että mitä vapaammin raha ja tavara liikkuvat pitkin maailmaa, sitä vähemmän mitään kannattaa tehdä tai teettää kalliiden työvoimakustannusten Euroopassa, ja toisaalta se, että automatisaation ja tietokoneistumisen seurauksena perinteisiä, ihmistyövoimaa vaativia asiakaspalvelutehtäviä on entistä vähemmän.

Esimerkiksi fyysisten vähittäismyyntiliikkeiden asema muuttuu koko ajan kyseenalaisemmaksi, kun asiakas voi kotisohvalta tilata kotiovelleen oikestaan mitä tahansa paljon laajemmasta valikoimasta ja yleensä edullisemmalla hinnalla. Elintarvikkeet muodostavat tästä poikkeuksen, mutta niidenkin myynti keskittyy supermarketteihin vastaavista syistä. Kaupunkiromantikot itkevät kivijalkaputiikkien perään, mutta harva on valmis maksamaan korkeampia hintoja ja tyytymään siihen, mitä hyllyille on sattunut mahtumaan, kun gigamarketista saa kaiken kuviteltavissa olevan paljon halvemmalla.

Eurooppalaisen yhteiskunnan tapa reagoida näihin kehityskulkuihin on veroilla ja sääntelyllä tehdä kaikesta kannattavasta toiminnasta vähemmän kannattavaa, ja toisaalta tukiaisilla pönkittää kaikkea sellaista toimintaa, joka oikeasti ei kannata. Esimerkkinä voidaan mainita pinta-alaan sidotut kauppojen aukiolorajoitukset tai se, että elektronisilla kirjoilla on rankempi arvonlisäverotus kuin paperisilla.

Tämä on taistelua tuulimyllyjä vastaan. Jos työpaikan luominen ja ylläpitäminen maksaa enemmän veroeuroja kuin tuottaa, tilanne on ainakin pitkällä tähtäyksellä rahoituksellisesti kestämätön. Ikävä kyllä suuri osa niin kansasta kuin poliittisesta eliitistäkin uskoo edelleen ikiliikkujaan, jossa julkisesti luodun tai rahoitetun työpaikan haltija maksaa omat kulunsa verokontribuutiollaan. (Tämä näkyy - sivumennen sanoen - usein myös maahanmuuttokeskustelussa: maahanmuutto ei voi olla tappiollista, koska työtönkin maahanmuuttaja kuluttaa ja maksaa erilaisia veroja ja luo lisäksi kotouttamis- ja suvaitsevaisuusteollisuuteen yhä uusia virkoja, joiden haltijat vasta veroja maksavatkin.) Poliitikkojen pitäisi tuntea vastuunsa ja lopettaa ihmisten sumuttaminen lupauksilla savupiipputeollisuuden puolustamisesta ja uudesta noususta.

Tosiasia nimittäin lienee, että jos toimintaympäristössä (tavaran ja rahan vapaa liikkuminen) ei tapahdu radikaalia muutosta, savupiiput lähtevät joka tapauksessa eivätkä tule takaisin. Poissuljettua ei tietenkään ole, että odottamattomat poliittiset, sotilaalliset tai muut käänteet nostavat kansalliset rajat ja tullimuurit uuteen arvoon, mutta tämän varaan tuskin kannattaa laskea.

Mikäli kehitys on yhtään lineaarista, a) Euroopassa on kroonisesti yhä vähemmän työpaikkoja ja b) yhä suurempi osa työpaikoista on korkean lisäarvon aloilla, jotka vaativat työntekijöiltä yhä kovempaa osaamista. Matalan lisäarvon työt suoritetaan muualla, poislukien luonnollisesti esim. hoiva- ja siivousalan palvelutehtävät, joita ei voi kovin helposti ulkoistaa Kiinaan tai Intiaan. Nekin tehtävät tosin vähenevät, eivät siksi, että niitä tarvittaisiin vähemmän, vaan siksi, että varsinkin julkisella sektorilla on yhä vähemmän kapasiteettia niiden rahoittamiseen.

Nämä näkymät huomioon ottaen Euroopassa ei ole liian vähän vaan liian paljon työikäistä väestöä. Tämän tietysti voi nähdä työttömyysluvuissakin. Tekemätöntä työtä kyllä riittäisi, mutta sille ei löydy yksityiseltä sektorilta maksuhalua eikä julkiselta sektorilta maksukykyä.

Poliitikoilta kysytään usein, miten he aikovat nujertaa työttömyyden. Helppoa vastausta ei ole. Epäilemättä koulutuksen painopistettä pitäisi siirtää sellaisille aloille, joilla kasvua tapahtuu tai sitä on odotettavissa. Innovaatioon ja tutkimukseen pitäisi sijoittaa rahaa. Työllistämistä, yrittämistä ja yritysten kilpailukykyä pitäisi helpottaa verotusta ja sivukuluja karsimalla.

Polttavin kysymys kuitenkin on, miten jatkuvasti kasvava kuilu julkisen sektorin meno- ja tulopuolen välillä kurotaan kiinni. Ei tarvitse olla kansantaloustieteilijä ymmärtääkseen, että mitä enemmän valtio ja kunnat jakavat rahaa kaikkeen muuhun, sitä vähemmän ne pystyvät satsaamaan innovaatioon, tutkimukseen ja laadukkaaseen koulutukseen, ja sitä himokkaammin ne joutuvat verottamaan.

Tästä päästään takaisin siihen, mitä "vastuun" pitäisi maahanmuuttopolitiikassa tarkoittaa. Nykyisenkaltainen muuttoliike pahentaa julkisen talouden epätasapainoa, ja kun muistetaan, että Afrikan väestön odotetaan kasvavan tämän vuosisadan aikana nykyisestä 1,1 miljardista neljään miljardiin, paine ei ainakaan ole vähenemässä.

Tarvittaisiin uudenlaista ajattelua ja uusia lähestymistapoja.