Kun suru on osa omaa elantoa, maailmaa parannetaan kyynel kyyneleeltä, kirjoittaa Jyrki Lehtola kolumnissaan.

”Niin surullista, että Lontoon kirjamessut peruuntuvat koronaviruspelkojen vuoksi. Putinin trollit (kuten moni muu uusi kirja) olisi ollut siellä esillä. Jos tunnet kustantajan tai olet kustantaja, ole hyvä ja ota yhteyttä”, twiittasi toimittaja Jessikka Aro englanniksi.

Niinpä! Virukset eivät ainoastaan tapa, eristä, pelota ja sekoita talouselämää, ne haittaavat myös yritteliään toimittajan maailmanvalloitusta. Toimittaja on kirjoittanut kirjan Putinin trollit, jota ei pääse nyt markkinoimaan, ja siksi sana ”surullinen” oli määriteltävä uudestaan.

Mitä tapahtui vanhanaikaisille hyveille niin kuin sille, että hahmottaa tunteidensa banaalisuuden ja sen, ettei tämä lattea itsesäälini paisuttelu voi ketään kiinnostaa edes markkinointivälineenä?

Nykyaika tapahtui, Maaret Kallio tapahtui, toistaitoisten psykoterapeuttien ja tunnepuheen vyöry tapahtui, Twitter tapahtui. Tunteista ei puhuta enää hiljaa, niistä mölistään kilpaa, ja se mikä ei vahvista, hajottaa pirstaleiksi, mikä on mainio tilanne, koska pirstaleisuudesta kertova viisiosainen Twitter-päivitys sai peräänsä 400 sydäntä.

Ensin suuret tunteet korvasivat suuret ajatukset, sitten suuriksi liioitellut tunteet korvasivat pienimmätkin ajatukset. Rakkauden ammattilainen Maaret Kallio lopetti erään kolumninsa säkeeseen ”Sillä kaikkein suurin hätä/on usein hiljainen ja sanaton”.

Jos unohdetaan kömpelön säkeen ulosteperäiset sivumerkitykset, ongelma on siinä, että yleinen hätää koskeva havainto muuttuu avautumiskäskyksi. Se antaa luvan paisutella arkiset kompastelut sen kokoisiksi, ettei yhden vakavaa ahdistusta enää erota surusta, joka syntyi toisen markkinointisuunnitelmien kaatumisesta.

Ja kun meillä on nämä tunteet, tämä äänekäs sisäinen haurautemme, niiden mukana on noussut kritiikki edellisiä sukupolvia kohtaan, kun ne eivät liioitelleet tuntemuksiaan tunnevyöryiksi. Siksi kirjailija markkinoi aamutelevisiossa kalliolaisvulvista kertovaa autofiktiotaan paheksumalla omaa isää ja tämän sukupolvea, joiden ensimmäinen lause aamulla ei ollut ”Mulla on sisuskalut rikkova tunne sisälläni!”, ja siksi autofiktiokirjailijan sairaalloinen minäkeskeisyys edustaa tervettä minäkuvaa.

Yleisradiolla on sivistystehtävä, joten se osti briteiltä tv-formaatin, soitti muutamalle tubettajalle sekä somevaikuttajalle ja lennätti ne itkemään ohjelmassa Verta, hikeä ja t-paitoja Myanmariin, jossa ne tajusivat, etteivät vaatteita valmistakaan rikkaat eurooppalaiset.

Kun suru on osa omaa elantoa, maailmaa parannetaan kyynel kyyneleeltä. Tubettaja saa kyyneleistään syvyyttä profiiliinsa, ja Myanmarissa lapsi hetkeksi toivoa, että pian kaikki on paremmin, kun somevaikuttaja otti 200 Instagram-kuvaa, joiden oheen kirjoitti ”NIIN SURULLISTA!”.

Kirjoittaja on kirjailija ja käsikirjoittaja.