Lilja ei halunnut jättää onnettomuudessa kuollutta eläintä tienposkeen.

- Otin sen takakonttiin, ajoin kotiin ja mietin että jotain siitä voisi tehdä.

Lilja soitti metsästäjälle, joka tuli seuraavana aamuna auttamaan nahan nylkemisessä. Näin alkoi pikku hiljaa muodostua kuva, että mäyrä pääsee lopulta rumpuun.

Nahka laitettiin kuivamaan ja venytykseen. Sitten odoteltiin oikeaa hetkeä. Se koitti seuraavana kesänä, kun Lilja osallistui leirille, jossa tehtiin kehärumpuja perinteisellä menetelmällä.

Erikoinen nahka tuotti päänvaivaa

Leirillä puu kaadettiin, halkaistiin kiiloilla ja siitä revittiin päreitä, jotka sitten laitettiin järveen likoamaan. Sitä seurasi höyrytys ja päreiden vääntäminen kehämuotoon. Tapituksen, liimauksen, muotoilun ja hionnan jälkeen kehä tervattiin ja jäljellä oli enää nahan laitto soittimeen.

Nahka oli sen verran erikoinen, että sen saaminen rumpuun kokonaisena aiheutti hieman päänvaivaa.

- Se vain taivutettiin niin, että siihen tuli hienosti tuo mäyrän pää tuonne taakse, vähän niin kuin shamaanilla, jolla se voimaeläin on siellä rummun sisällä, että kukaan ei sitä ulkoisesti näe, sanoo mäyrärummun tekijä.

Kaunis karva korvaa soinnin puutteita

- Se on mielestäni nätti ja ihan shamaanirummun näköinen, mutta ei se kauhean hyvin soi, kun karva on sen verran pitkää. Kun sitä kiristää tulella, niin kyllä se sitten taas soi paremmin, tietää Jukka-Pekka Lilja ja napauttaa rumpua josta lähtee matala ääni.

Jukka-Pekka Liljan ja Markku Toikkasen uniikkeja käsin rakennettuja soittimia on esillä Karjalohjan kirjaston Kulttuurivintillä huhtikuun ajan kirjaston aukioloaikoina.