Tűzben a tűz-okozó, még sikongatni se mert,

hátha benyitnak s így lepnék meg a hetyke kacért, hogy

hab remegése fölé már bika-súly nehezül,

inkább karmolt és harapott, s csókkal borítottam

széjjelnyílt ajakát és ragyogó fogait,

válla fehérét, mell kupoláit, lenge csípőjét,

táncos térde közé csúszva kerestem a rést,

s vágyam nedve szökellt combjára s a gyűrt rokolyába.

Szégyelltem magamat, s rá haragudtam ezért.

Ő fejemet megölelte anyásan: „Csúnya te! Jó volt?

Most könnyebb teneked. Hagyj, csacsi, bajt ne csinálj.”

Simogatott szelíden s halk gúnnyal: „Uram, kielégült?”

Karba ragadtam a lányt: „Fölfalom ezt a rigót?”

Arca hevült, pihegett: „Szétszaggatsz! Várj kicsit, édes:

gyűrött rongy a ruhám! Össze ne tépd, levetem.”

Egy kapcsot kinyit, és már röppen a székre a szoknya,

néhány könnyű rúgás, lenn a selyem bugyogó,

és mit tarka ruhába borít a szokás, a szemérem,

titkon a párja elé meztelenül kibomolt.

Lázban rája-fonódtam, szertevetette bokáit,

hátamon átkulcsolt, háttal az ágyra bukott,

így forrt össze a tüzes zivatarral telt levegőben

lány s fiú egy testé, kétfejű ősi alak.

Szégyenkeztek a lányszoba tarka cserépfigurái,

nézni se merték szép szende kisasszonyukat:

mint cica, nyaukolt, mint haldokló hattyú, vonaglott,

s rengve nyögött a kiságy, tűrve vihart meg esőt.

Szép pajtásom, akit már sokszor öleltem a táncban,

vittem meztélláb, ölben a csermelyen át,

tudtam a kedvét és pici csókját s röpke pofonját:

itt velem egy, mégis távoli, új idegen,

fénylő fürge tekintete most ködfátylú tehénszem,

asszonyi lett, megadó, lángbaborult szerető.

Végül a hölgy pityeregve s a párnagubancba gurulva

hátat fordított: „Jobb neked így, te betyár?”

Kértem súgva : „Bocsáss meg!” Hátra vetette fejét és

kék szeme rámragyogott cinkosan és kacagón.