En af mine største barndomsdagdrømme var at komme på en overlevelsestur, hvor man skulle lave bål og sove under et hjemmelavet tag af grene og snitte med kniv og sådan noget.

Da jeg gik i 3. klasse, blev der hængt en seddel op på mit fritidshjem, hvor man kunne tilmelde sig sådan en weekendtur. Jeg var euforisk lykkelig, indtil jeg blev fortalt, at turen kun var for drenge. Det var de mandlige pædagoger på fritidshjemmet, der syntes, at der var for lidt aktivitet, der stimulerede drengene, og ville give dem en tur, så de kunne få lov ’bare at være drenge’.

Jeg spurgte, om jeg ikke nok kunne få lov at komme med alligevel, men svaret var nej. Jeg var en pige. Til gengæld skulle vi piger noget andet den dag: De kvindelige pædagoger havde arrangeret en tur på Barbie-museum.

Jeg tror, det var blandt de støvede, væltede og manisk smilende plastikdukker i det lille, røvsyge kældermuseum på Borups Allé, at jeg begyndte at hade kvinder. Jeg var ni år og forstod ikke noget om kønskonstruktioner, og at det i virkeligheden var samfundets syn på kvinder, jeg hadede, så jeg begyndte bare at hade alt det, der i min verden var kvindeligt. Alt det, jeg ikke kunne eller ville være, men blev påtvunget at være alligevel. Kvindeligheden var en begrænsning af mine muligheder som menneske, lidt ligesom at få at vide, man har en kronisk sygdom, man bare må lære at leve med.

Igennem mine teenageår valgte jeg i høj grad kvindeligt selskab fra med begrundelsen, at kvinder var usjove, overmoralske, ubegavede og selvoptagede. Alle de grimme egenskaber, jeg følte var blevet tildelt mig gennem mit køn, kunne jeg kun rense mig fra ved at pege væk fra mig selv og sige, at det er dem, de der piger derovre, der er sådan. Ikke mig, for jeg kan jo se det. At jeg var en undtagelse, tænkte jeg, var fordi, jeg ikke var ’en rigtig pige’. Jeg tænkte ikke, det kunne være et resultat af, at ’rigtige piger’ slet ikke fandtes.

I lang tid var feminisme ikke noget, jeg kunne identificere mig med. Jeg er vokset op i en tid, hvor ’feminist’ havde en grim, alvorlig, selvretfærdig bismag. Jeg oplevede feminisme som forbundet med alt det, jeg tog afstand fra i den kvindelige identitet: det kontrollerede og usjove. Det modsatte af eventyret. Kvinden som den moralske pegefinger, der sidder og keder sig indenfor, indtil manden kommer hjem fra frihed og livsglæde, hvorpå hun skælder ham ud for alt det uansvarlige sjov, han havde. Sådan så en feminist ud i min verden, og det var lige præcis sådan, jeg ikke ville være.

Jeg oplevede, at feminismen, ligesom kvindeligheden, kun tilbød mig en fastlåst identitet, jeg ikke kunne være med på, og derfor tog jeg afstand fra den. Den tilbød mig i højere grad et sæt regler, der skulle følges for at være ’en rigtig kvinde’ end den tilbød mig frihed til at være mig selv; især i forhold til, hvordan jeg forvaltede min seksualitet.

I mine teenageår kom jeg nemlig også til for første gang at nyde en egenskab ved mit medførte køn: min seksualitet. Jeg oplevede en stor eventyrlyst og udlængsel. Jeg var en af de der kåde teenagepiger iført konsekvent lav brystudskæring. Med total mangel på æstetisk sans bar jeg min nyligt udvoksede kønslighed som et adelsmærke. Jeg følte mig magtfuld.

Men de erklæret feministiske voksne anerkendte ikke min oplevelse af min liderlighed og attråværdighed som noget positivt. De bad mig hele tiden om at tage noget mere tøj på. De fortalte mig, at det var farligt. At jeg skulle passe på mig selv, fordi jeg var pige. At mine bryster ikke var en styrke, men en byrde. Selv når jeg altså oplevede mit køn som en magtfaktor, blev jeg irettesat til at forstå det som en svaghed.

Derfor forstår jeg på en måde godt, hvor noget af den antifeministiske strømning i tiden kommer fra. Jeg havde selv en stærk antipati, indtil jeg indså, at hvis jeg ikke kunne være kvinde på den måde, det var muligt at være, måtte min mission være at gøre det muligt at være kvinde på en anden måde.

Vi har stadig brug for en kønskamp, men den kamp har brug for jævnlige generationsopgør for ikke at gro fast i det, den forestiller sig at bekæmpe. Feminisme kan hurtigt blive en kamp om at definere de kvindelige værdier frem for at sætte dem fri. Nu hvor Kvinfo langt om længe har fået en ny direktør, kan det passende også markere et generationsskifte. Der er brug for nye stemmer, og der er brug for, at anderledeshed omfavnes og diskuteres i stedet for at lukkes ude. Ellers ender vi med en død feminisme, som ikke når de unge, der har brug for den.

Vi skal aktivt fortælle vores egen ’kvindelighed’ i stedet for at tro på alt det, de voksne fortalte os.