Alternativets debatdogmer foreskriver, at vi skal møde folk, hvor de er, og at vi skal være nysgerrige over for dem, vi debatterer med. Selvom det nogle gange ville være dejligt, kan vi dog ikke forlange det samme af andre. Heller ikke af Informations klummeskribenter.

Men min erfaring er faktisk, at man får noget ud af det, når man pakker fordommene væk og møder verden med nysgerrighed. Så det råd tillader jeg mig alligevel at give videre til journalist Mathias Sindberg, der i klummen 26. marts konstaterer, at han finder idéen om borgerløn latterlig – alene fordi Alternativet støtter den.

»Ingen idé er så sympatisk eller fornuftig, at jeg ikke får lyst til at undsige den, så snart Alternativet stiller sig bag den. Intet kan vække den gamle, reaktionære mand inden i mig, som Alternativets champagnesocialisme,« skriver Sindberg, efter han har deltaget i en konference om borgerløn, som Alternativets frivillige, men ikke desto mindre hårdtarbejdende, borgerlønsgruppe havde arrangeret på Christiansborg.

Det, der fik bægeret til at flyde over for Sindberg, det, der fik ham til at synes, at idéen om borgerløn er latterlig, det, der fik ham til at afskrive en tanke, som er diskuteret af alt fra græsrødder over intellektuelle til virksomhedsledere i årtier, var, at man til konferencen markerede sin enighed med ’jazzhænder’ frem for klapsalver.

Det gør mig for at sige det lige ud pokkers nysgerrig på Mathias Sindberg.

Undsiger du også økologi, Mathias? Undsiger du behovet for en seriøs grøn omstilling? Undsiger du behovet for at værne om privatliv i en digital tidsalder? Undsiger du kampen mod ulighed? Undsiger du forsvaret af retssikkerhed? Undsiger du et opgør med den kvælende kontrolkultur, der i årtier har martret alle niveauer af den offentlige sektor?

For alle de ting – og det skal jeg måske undskylde for på forhånd – er politiske prioriteter for Alternativet. Også selv om nogle af os bruger jazzhænder, også selv om vi en enkelt gang har optrådt i et grønt tylskørt, også selv om vi godt kan lide at danse i en af pauserne til vores vedtægtstunge landsmøde.

Ingen champagnesocialisme

For mig siger det som regel noget, hvis man lader holdninger forme af antipatier frem for sympatier. Det siger som regel også noget, hvis man lader sine holdninger diktere af overfladiske ting som ’jazzhænder’. Om det er tilfældet med Mathias Sindberg, ved jeg ikke, for jeg kender ham jo ikke. Ligesom han tydeligvis ikke kender Alternativet. Det, han kender, er de karikaturer, der følger med ved at være anderledes i en politisk arena, der trives med fjendebilleder og over en bred kam er modstander af nytænkning.

Men jeg har da faktisk lyst til at lære Mathias Sindberg at kende. Så hermed en stående invitation til en kop kaffe. Både til ham og andre, der (overivrigt?) lader jazzhænder skygge for politisk mod og forandringslyst. Som politisk ordfører for Alternativet er det nemlig ikke første gang, jeg møder betragtninger som dem, Sindberg præsenterer. Det tager vi selvfølgelig seriøst, fordi vi ønsker, at vores politiske idéer bliver til virkelighed.

Men vi insisterer også på at hvile i at være dem, vi nu engang er. Og præsentere den politik, som vi nu engang mener, er den rigtige. Uanset om parnasset, kommentatorkøbing eller fokusgrupperne (som vi ikke bruger) mener, at det er det rigtige.

Så lad mig slå det helt fast: Vi ønsker ikke borgerløn for at tækkes storbyakademikere, eller fordi det er populært (det er det egentlig ikke).

Vi ønsker borgerløn, fordi vi ser det som en mulig løsning på den fremtid, der kommer imod os, hvor automatisering og robotisering kan eliminere over 700.000 danske job – heraf rigtig mange lavtlønsjob (hov, hvad har det at gøre med champagnesocialisme eller kun at se samfundet fra de privilegeredes perspektiv, som Sindberg påstår, vi gør?) – i løbet af de næste årtier.

Det ville Sindberg også vide, hvis han havde hørt ordentligt efter til omtalte konference, hvor såvel repræsentanter fra fagforeningerne og ledige og sagsbehandlere fra Kalundborg (hvor man har indført kontanthjælp uden modkrav) talte om borgerløn fra et helt andet udgangspunkt end »storbyakademikernes interesser«. Vi ser borgerløn som et koncept, der kan komme hele samfundet til gode, ikke kun udvalgte grupper. Længere er den ikke.

Til sidst: Hvis Mathias Sindberg som journalist har et professionelt ønske om fortsat at dække Alternativet (eller andre normbrydende, antireaktionære, nonkonforme eller måske ligefrem afvigende bevægelser, der skulle formaste sig til at bruge andre anerkendelsestegn end den klassiske klapsalve), er det svært ikke at have hans klumme i baghovedet. Det er dog ikke Alternativets problem. Det er hans problem.