Dansk Folkeparti har krævet et ’paradigmeskifte’ i den danske udlændingepolitik. Og vi har vænnet os til, at Dansk Folkeparti får, hvad de vil have, hvis bare de giver de borgerlige partier det, som de vil have.

Den handel har været mulighedsbetingelsen for borgerlig politik i det 21. århundrede: Venstre har gennemført borgerlige reformer af velfærdsstaten, mens Dansk Folkeparti har fået radikale stramninger af udlændingepolitikken.

Det kan virke paradoksalt, at Dansk Folkeparti har krævet et opgør med et paradigme, de selv har defineret. Men deres logik er at arbejde for den konstante overskridelse, den stadige brutalisering af behandlingen af indvandrere og flygtninge. Og det accepterede Lars Løkke Rasmussen i december som betingelse for, at hans regering kunne få gennemført en finanslov for 2018 og få vedtaget den skattereform, som er det store løfte i regeringsgrundlaget.

Statsministeren sagde under optakten til forhandlingerne, at han var indstillet på en »fundamental ændring« af den danske udlændingepolitik.

Men tirsdag annoncerede Lars Løkke Rasmussen en anderledes fundamental ændring i den danske udlændingepolitik. Og det var ikke den, Dansk Folkeparti havde håbet på. Tværtimod.

»Regeringen vil selvfølgelig meget gerne drøfte udlændingepolitik med Dansk Folkeparti,« sagde statsministeren på sit pressemøde.

»Men det skal være på udlændingepolitikkens egne præmisser, så vi laver den udlændingepolitik, Danmark har brug for, og den udlændingepolitik, vi kan stå inde for, og ikke laver udlændingepolitik for at indfri en ambition på et helt andet område om, at skatterne skal sættes ned.«

Vi har således fået et paradigmeskifte i dansk udlændingepolitik. Men det var et bedre paradigmeskifte end det, som Dansk Folkeparti havde krævet.

Lars Løkke Rasmussen opsagde nemlig den uskrevne kontrakt med Dansk Folkeparti om, at de kan få, hvad de vil i udlændingepolitikken, hvis bare han kan få sin økonomiske politik gennemført.

Han erkendte selv konsekvensen: at han heller ikke kan få gennemført sin skattereform.

Ikke en humanistisk åbenbaring

Dansk Folkepartis krav var ikke alene på kant med konventionerne, men sandsynligvis så langt ud over dem, at regeringens embedsmænd har anført, at det ville kræve en opsigelse af konventionerne, hvis de skulle gennemføres.

Det ville have gjort Danmark til en skandaløs europæisk avantgarde i opgøret med en international orden baseret på anerkendelsen af et humanistisk minimum. Og det ville have haft negative konsekvenser for vores mulighed for at præge det europæiske samarbejde og gøre os gældende internationalt.

Men ikke nok med det: Dansk Folkepartis krav indebar også et fundamentalt opgør med det, vi kalder den danske model.

Arbejdsmarkedets parter lavede i 2016 en opsigtsvækkende aftale, som forpligtede dem på at bidrage til at integrere flygtninge på det danske arbejdsmarked. Det var en erkendelse af, at integration ikke kun er en politisk opgave, men et fælles ansvar for alle i det danske samfund. Og indsatsen er en af årsagerne til, at markant flere flygtninge er kommet i arbejde.

Det er det, Lars Løkke Rasmussen refererer til, når han henviser til »den udlændingepolitik, Danmark har brug for«, for det må være et fælles mål, at de, der er her, bidrager til fællesskabet, og at vi ikke nedbryder flygtninge, men giver dem mulighed for at realisere sig selv.

Vi har ventet længe på, at Venstre satte en definitiv grænse for Dansk Folkepartis radikale udlændingekrav. Og den satte Lars Løkke Rasmussen endelig tirsdag.

Den ankom ikke som humanistisk åbenbaring hen over julen, men formodentligt som en erkendelse af, at overskridelser af konventioner, opsigelsen af en trepartsaftale og et opgør med hele den danske model ville være alt for radikalt. Dansk Folkepartis krav var ikke konservative, men revolutionære. Det ville have været ødelæggende for det land, de siger, de vil bevare.

Uden at foretage sig noget som helst har venstrefløjen fået en tredobbelt sejr: Dansk Folkeparti kan ikke få gennemført dets brutale udlændingepolitik, Venstre kan ikke få gennemført dets økonomiske politik, og den borgerlige regering kan ikke realisere dens eget regeringsgrundlag.