Mine forældre flygtede fra et totalitært, islamisk præstestyre, der stadig undertrykker sit iranske folk med censur, vold, ingen retssikkerhed og kønsdiskrimination. Min mor drømte om at være en fri kvinde, og min far drømte om at opfylde hendes ønske. Det lykkedes i 1985, da de kom til Danmark.

Som læser, tænker du sikkert allerede:

’Åh nej, nu skal vi til at høre endnu en lidelseshistorie om en flygtningefamilie, der har haft det hårdt, men klaret sig godt, og så er moralen, at vi skal lade være med at generalisere.’

Det slipper du for. Indledningen om mine forældres bevæggrunde for at flygte har til formål at belyse det absurde i, at Cinemaxx for nylig blev forvandlet til dét islamistiske og kvindeundertrykkende samfund, mine forældre var villige til at risikere deres liv for at undslippe.

Jeg var af research-mæssige grunde til stede, da det skete. Den muslimske organisation, VIOMIS, havde inviteret den australske Imam Mohamed Hoblos til Danmark for at holde tale og vise sin film, der i udgangspunktet havde et nobelt budskab om, at man skal holde sig langt væk fra kriminalitet.

Til gengæld var det kvalmende – jeg får stadig kuller, når jeg tænker på det – at der var kønsopdelt billetsalg i den store forhal. Kvinder blev betjent af kvinder i den ene kø. Mænd blev betjent af mænd i den anden kø. Indgangene til salen var også kønsopdelt. Mændene sad forrest i salen. Kvinderne sad bagerst. Parrene sad på rækkerne i midten.

Det blev for alvor nedværdigende overfor kvinderne, da filmen var slut, og Imam Hoblos i øvrigt lige fik sagt til de unge, at kun muslimer kan være ens rigtige venner. Herefter stillede kvinderne sig på række i en kø og gik først ud af salen, da alle mændene havde benyttet sig af deres helt særlige og sexistiske privilegie at gå ud først.

Jeg tænkte, at mine forældre ville reagere lettere traumatisk, hvis de havde været vidne til det. Det iranske præstestyres kvindesyn realiseret i Cinemaxx i København.

Den kvindenedværdigende kønsopdeling var højst sandsynlig sat i værk til ære for Imam Hoblos. Han var på besøg i Danmark for at promovere sig selv og sine islamistiske værdier.

Han havde en rolle i filmen, hvor hans karakter var en nærmest profetisk helt, der med et par gyldne sætninger kunne overbevise en stenrig narkohandler og morder om at følge Allah og være lydig resten af livet.

Hoblos påstod både før og efter filmen, at den var baseret på en sand historie. Den profetiske fremstilling af ham selv tenderede til propaganda. Det er jo nødvendigt at fordreje virkeligheden til egen fordel, når man på den ene side skal overbevise unge, danske muslimer om, at man er den rette muslimske leder, men på den anden side er berygtet for en youtube-video, hvor man med hitlerisk retorik råber følgende:

'Enhver person, der misser én bøn - ikke to - én bøn, er i Allahs øjne værre end en morder, værre end en voldtægtsmand, værre end en terrorist og værre end en pædofil.'

Jeg vil ikke rette min vrede mod Cinemaxx. De har allerede været i massiv shitstorm, hvorfor de i fremtiden nok vil være mere opmærksomme på, hvordan private arrangementer i deres bygning og sale forløber. Jeg vil heller ikke opfordre til censur. Filmen skal vises. Imam Hoblos skal have lov til at tale alt det, han vil.

Men hvor i alverden bliver forargelsen og fordømmelsen fra feministerne på venstrefløjen af? Hvor bliver Kvinfo af? Hvor bliver Dansk Kvindesamfund af? Hvad med Everyday Sexism Project DK? Eller Henrik Marstal? Det her bør give angst – ikke berøringsangst.

Hvad med et lille og uforpligtende Facebook-opslag, hvor I - som I jo gør i alle andre tilfælde af sexisme – tager afstand og fordømmer?

Imam Hoblos bragte sine kvindenedværdigende værdier med sig til København. Og Aarhus. Og Malmø. Det resulterede i organiseret og kollektiv sexisme i biografer, ikke mange kilometer fra, hvor vi bor, og hvor kvinder og mænd skal være lige.

Hvis vi vil være bedre end dem, skal den slags kvindesyn bekæmpes med ord og opråb. Lige nu er der larmende tavshed.