Efter terrorangrebet i Paris bør vi i Danmark være enige om ikke at opdele verden i dem og os.

Dette er ikke en krig mellem kristne og muslimer. Det er en krig mellem nogle muslimske fanatikere og os.

I Danmark betragtes religion som en privatsag. Det er ikke danske borgeres skyld – uanset deres religion – at nogle afstumpede forbrydere kujonagtigt myrder mange uskyldige mennesker i Paris.

Reaktionen herhjemme har været til at forudse. Berettigede fordømmelser af udåden efterfulgt af hård retorik fra stort set alle politikere.

Fra højrefløjen og midten rejses der krav om gengæld, om at yde militær hjælp til Frankrig og krav om offensiv dåd fra Danmarks raske svende og svendinder.

Venstremidten og venstrefløjen vil enten forhandle eller styrke de demokratiske kræfter i Syrien og Irak.

Endelig har vi den forstående bløde midte bestående af kornfede danskere, folkekirkepræster, fredsfortalere og kunstnere, der vil synge fredssange, vende den anden kind til og hævde, at vi selv er skyld i terroren.

Deres eneste vej frem er at indlede en dialog. Alle de skitserede former for reaktioner er til grin og helt ude af trit med virkeligheden. Hvis det ikke var så alvorligt, ville det være morsomt.

Nyhedsoverblik - Terror i Paris

De politikere, som forlanger militær handling mod forbryderne, er de samme, som besluttede at omlægge Forsvaret for at spare 15 procent eller 2,7 milliarder kroner på forsvarsbudgettet.

Hvis man i dag vil stemme på et parti, der ikke har været ond ved Forsvaret, skal man stemme på Enhedslisten eller Alternativet. De har nemlig aldrig været med i et forsvarsforlig. Det har de andre, og de er ansvarlige. Fagre ord koster intet, men man kan ikke bekæmpe forbryderne med ord.

De ansvarlige etablerede en organisation i Forsvaret, som er så ineffektiv, at den ikke engang kan finde ud af at anvende de penge, der er afsat i forsvarsforliget. Eksempelvis afleverede den værnsfælles forsvarskommando 2,4 milliarder kroner i 2014 tilbage til statskassen.

Man har konstrueret en organisation, der ikke virker. Selvfølgelig kan man ikke øge forsvarsbudgettet, før man har ændret organisationen til noget der dur.

Forsvarschefen er ikke længere den øverste militære ansvarlige. Han har ikke engang ansvaret for Forsvarets personel, kaserner, skydebaner, øvelsesterræn eller indkøb af materiel og ammunition.

Han handler kun, når han får lov af Forsvarsministeriets øverste DJØFer og vil i fremtiden ikke kunne rådgive Folketinget om anvendelsen af Forsvaret.

Han sidder i samme hus som forsvarsministeren. Ministeren er derfor direkte ansvarlig for alle de ting, der foregår i Forsvaret. Han kan ikke engang beskylde sin styrelseschef for noget, da de stort set deler kontor.

Forsvarets kapacitet er blevet beskåret så effektivt, at de handlekraftige politikere må vælge, om de vil sende 30 specialstyrker til Mali eller som foreslået på det seneste til Irak. Hvad de skal lave der, henstår i det uvisse.

Uanset hvor dygtige de er, kræves der en organisation, der kan støtte dem, men der kræves handling, uanset hvor lidt mening det giver.

De politiske krav til dansk militær indgriben, bombning eller nålestiksoperationer mod forbryderne eller militær hjælp til stormagten Frankrig er derfor tragikomiske.

Ideen om at forhandle med forbryderne er lige så tragikomisk. Jeg hørte for nylig en udsendelse på P1, og her mente en sognepræst, at man endelig ikke måtte dæmonisere forbryderne. De var også mennesker. Hun er uden tvivl et godt menneske med søde meninger, men har ikke fattet, at hun er oppe mod noget, hun aldrig har været ude for.

Forbryderne er folk, der tror på et kalifat. Det er et verdensomspændende område udelukkende befolket med nogen, der tror på det samme. Deres ideologi, der skjules som religion, kan bedst sammenlignes med nazismen, og deres parole er den samme: Underkast dig den eneste sande ideologi eller dø! Der findes ingen blød eftergivende mellemvej, og der findes ingen forhandlingsmulighed.

Der er således tre muligheder: Underkast dig, dø eller udryd dem, der giver dig dette valg. Dette er en svær kamel at sluge for de mange danskere, der er vant til at kunne sætte sig ned, indlede en dialog og nå frem til et fælles kompromis.

Der findes helt sikkert mange, som vil hævde, at det er en fejlagtig opfattelse. Dem vil jeg opfordre til at se de mange interessante videoklip, som forbryderne har lagt ud på Youtube, og stille sig selv spørgsmålet: »Hvad var det lige der skete i Paris?«

Der er desværre ingen tvivl om, at vi kan vente mere af samme skuffe i fremtiden. Når forbryderne har rådighed over et landområde, hvorfra de kan sprede deres ideologi, uddanne flere forbrydere og samtidig have et fristed, hvorfra de kan sende dem til udlandet, så har vi kun set starten.

Kalifatet virker som en kræftcelle, der sender metastaser ud i resten af kroppen.

Koalitionens bomber (inklusive de russiske) svarer lidt til at minimere skaden og samtidig give os en følelse af at slå igen. Det er altid festligt at se Jihadi-John forsvinde i en eksplosion. Det styrker retsbevidstheden, men det betyder mindre i den store sammenhæng.

Hvad gør vi så? Forbrydernes angreb på de vestlige civilisationer vil fortsætte, lige indtil vi beslutter os til at sætte en stopper for uvæsnet.

Det kan ikke gøres med bomber. Bomber kan holde utøjet lidt nede, men vi får først sat en stopper for kræften, når vi får øjnene op for, at den truer vores liv. Det er der lang tid til. Mange uskyldige ofre vil nå at blive dræbt, inden vi når til denne konklusion.

Når det sker, får vi forhåbentlig viljen til at forsvare os selv tilbage. Vi skal så i gang med at genopbygge vores forsvar og især vores hær. Kræften kan kun udryddes, når den fjernes, og det kan kun gøres med soldater på jorden, der fysisk fjerner alle kræftcellerne.

Vi skal nok ikke regne med hjælp fra amerikanerne. Hvis forbryderne nøjes med at myrde europæiske borgere, er det nok også op til Europa at sætte en stopper for myrderierne. Det skal gøres i samarbejde, men et reelt samarbejde, hvor vi også kommer til at yde. Vi er alle ansvarlige.

Det er os selv, der har valgt at sætte skrællinger i spidsen for vores samfund. Skrællinger der endnu ikke har fattet, at vi bliver nødt til at kunne forsvare os selv.

Hvad gør vi så i mellemtiden? Vi bliver nødt til at styrke politiet og efterretningstjenesterne. Forbryderne skal efterforskes, findes og uskadeliggøres. Har jeg nogen sinde været i tvivl om, hvad jeg ville stemme 3. december, så er jeg det ikke mere. Vi bliver nødt til at styrke det europæiske politisamarbejde, og vi kan ikke leve med bare én dag, hvor det ikke virker.

Vi bør også kigge grundigt på os selv. Vi bør ikke acceptere forbrydernes tilhængere. Jeg ved godt, at man i Danmark har valgt ikke at forbyde en supporterforening som Hibz-ut-Tahrir.

Man kan godt i Tyskland, så måske skulle vi kigge sydpå. Jeg ved godt, at vi også tillader nazister, men jeg forstår ikke, at de to foreninger behandles så forskelligt. De går begge ind for drab på jøder og homoseksuelle og ønsker at indføre et diktatur. Tænk hvis de hvide nazister havde holdt deres årsmøde på Nørrebro, mon der så kun var dukket en kærlighedsdemonstration på 20 – 40 mennesker op, eller havde der været flere tusinde autonome og frihedselskende brostenkastende progressive unge? Hvad er forskellen på de brune og de hvide nazister?

Endelig bør vi slå ned på alle tendenser til at gå forbrydernes ærinde.

Vi skal tage hensyn til hinanden, men hensyn virker begge veje. Hvis jeg var skjald for de asa-troende i Danmark og forlangte, at alle ungerne i børnehaven skulle spise blodpølse, for at mine unger ikke skulle føle sig udelukket af religiøse årsager, ville man nok smile højlydt ad fjolset. Men hvad er forskellen på blodpølse og svinekød? At kræve særlig mad, påklædning eller rettigheder på grund af religion hører ikke hjemme i Danmark. Det bør alle tage hensyn til.