Debatten om tokønssystemet raser i de danske medier. For nylig udtalte Berlingskes chefredaktør Mette Østergaard til Radio24syv, at avisen ikke vil skrive ’hen’, men kun ’han’ og ’hun’. Begrundelsen lød blandt andet, at sproget skal passe til »de to køn, som biologisk set findes«. Men det er faktisk noget vrøvl, at der kun findes to biologiske køn.

I biologien ser vi, at der er stor variation i menneskers biologiske kønssammensætning – i alt fra gener og kromosomer til kønsdele, krop og hjerne. Så stor variation, at det sådan set stemmer bedre overens med den biologiske videnskab at have mere end bare to begreber for køn. Når det er sagt, så synes jeg faktisk ikke, det giver mening at basere vores omtale og tiltale af hinanden på biologi. Vores sprogbrug har almindeligvis intet med biologi at gøre. Det ville nemlig være ekstremt upraktisk.

Variationer i biologisk køn kan opstå på alle stadier af den menneskelige udvikling og på flere måder, end de fleste måske er klar over. Mens de fleste fødes med enten XX-kromosomer, ’hun’, eller XY-kromosomer, ’han’, så fødes der også børn med andre sammensætninger, såsom XXY, XXXY eller bare X. Det er også muligt at blive født med en blanding, hvor nogle af kroppens celler er XX og nogle er XY.

Disse variationer påvirker barnets biologiske kønsfremtoning. Hvis et barn fødes med XXY-kromosomer, for eksempel, så udvikler barnet mandlige kønsdele ved fødslen, men har små testikler, lavt testosteronniveau og kan udvikle feminin fedtfordeling og bryster i puberteten.

Selv hvis et barn fødes med enten XX- eller XY-kromosomer, kan der være andre genetiske variationer, som påvirker udviklingen af kønsdele og sekundære kønstræk som bryster, skæg osv. Hvis der er variationer i f.eks. generne SRY, WNT4, RSPO1, AMH/AMHR2, CYP21A2, eller SRD5A2 kan nærmest alle tænkelige kombinationer opstå: XX-personer med klassisk maskuline kønsdele, personer med ovotestis – en blanding af æggestokkeceller og testikelceller – og personer med blandede ydre kønsdele, såsom en meget forstørret klitoris og sammenvoksede kønslæber, som nærmere ligner en testikelpung. For et par år siden udgav Scientific American en fremragende grafik om netop dette.

Hormonelt køn

Nogle variationer i biologisk kønsfremtoning skyldes påvirkning fra hormoner som østrogen, progesteron, prolaktin og testosteron. Her kan der også være store variationer. Både i mængden af hormoner, som barnet udsættes for i livmoren inden fødslen, i mængden af hormoner, barnet selv producerer og nedbryder særligt i puberteten, og i cellernes evne til at modtage hormonsignaler.

Ud over at påvirke kroppens udvikling påvirker disse hormoner også både hjernens udvikling og hjernens aktivitet. Det er altså ganske forventeligt, at der – ligesom hvad angår resten af kroppen – findes personer med hjerner, som ikke lader sig indordne som ‘biologisk han’ eller ‘biologisk hun’.

Selv om der er stor lighed mellem ciskønnede mænd og kvinders hjerner, så er der visse forskelle, både hvad angår struktur og aktivitetsmønstre. Hvis man ser på nonbinære og transpersoner, så ligger deres hjerner ofte et sted midt imellem ciskønnede mænds og kvinders. Transpersoners hjerner ligger generelt nærmere det køn, de selv identificerer sig med, end den gennemsnitlige hjerne for deres oprindelige biologiske køn.

Der findes med andre ord personer med et biologisk køn, som ikke er klart ‘biologisk han’ eller ‘biologisk hun’, men bedst kan beskrives som ‘biologisk nonbinært’.

Jeg synes, at det er meget oplagt, at vores sprogbrug afspejler den store diversitet, som vi finder i biologien. Men jeg synes egentlig ikke, at vi som generelt princip skal basere vores sprogbrug eller sociale omgang med hinanden på den biologiske videnskab. Det er svært at forestille sig, hvordan det overhovedet skulle fungere i praksis.

Bør man så kun kalde nonbinære personer for ’hen’, hvis de også rent biologisk set har et blandet køn? Hvem skal bestemme, hvor den biologiske linje mellem ciskønnet og nonbinær skal trækkes i junglen af gener, hormoner, anatomi og hjerne? Hvad hvis man føler sig som en ciskønnet mand, og lægen pludselig fortæller, at man har en livmor?

Sære retningslinjer

Når vi diskuterer, om vi skal omtale hinanden som han, hun eller hen, er det en diskussion om vores sociale køn. Vores sociale køn – eller gender på engelsk – henviser til, hvordan vi behandler og opfatter hinanden; hvordan vi klæder os, opfører os, opfatter os selv, hvordan vi skriver om hinanden i aviser og så videre.

Vores biologiske kønssammensætning – sex på engelsk – er naturligvis vigtigt i forbindelse med lægebesøg, hvor optag af medicin f.eks. kan afhænge af hormonniveauer, men har ellers – i princippet – intet med vores sociale køn at gøre.

Hvis det virker overraskende, at biologisk køn og socialt køn ikke er det samme, så tænk på vores totale sproglige afkobling mellem biologiske forældre og sociale forældre. Sociale forældre – eller – som vi plejer at kalde dem: adoptivforældre – er i alle sociale og sproglige betydninger rigtige forældre. Deres børn kalder dem mor og far, de går til deres børns forældresamtaler i skolen, de fører deres børn op ad kirkegulvet til bryllupper og så videre.

At de ikke er biologiske forældre, er selvfølgelig vigtigt i forbindelse med lægebesøg, hvis børnene skal undersøges for arvelige sygdomme, men ellers har det – i princippet – intet med deres sociale forældrerolle at gøre.

Så vidt jeg ved, er der ingen aviser, som har retningslinjer, der forbyder deres journalister at omtale adoptivforældre som ’forældre’, for at avisens sprog skal stemme overens med biologien.

Berlingskes chefredaktør Mette Østergaard har udtalt:

»Jeg synes, det er fuldstændig fair at diskutere, at nogle ikke føler sig hjemme i de biologiske køn, som de er født med. Men jeg synes også, at vi må sige, at der er tale om et mindretal.« Vi ved meget lidt, om hvor mange, der hverken ønsker at blive tiltalt ’han’ eller ’hun’, men Mette Østergaard har ret i, at der er tale om et mindretal.

Hvad angår det biologiske køn, så er andelen af biologisk nonbinære nok et sted mellem 0,5 og 1,7 pct. Det er lidt mindre, men ikke så meget mindre end andelen af rødhårede på verdensplan, der ligger på ca. 1-2 pct.

Hvis Berlingskes principper om at basere sproget på biologien breder sig i mediebranchen, så kan vi sikkert se frem til flere interessante redaktionelle beslutninger. Måske kan vi snart læse denne nyhed?

»Førende modemagasin vil ikke omtale ’rødhårede’ modeller.«

Redaktør udtaler:

»Det kan godt være, at der – rent biologisk set – findes mere end bare sort, brunt og lyst hår. Men langt de fleste er enten sorthårede, mørkhårede eller blonde. Vi vil derfor ikke bruge ordet rødhåret – da vi synes, det nedbryder sproget og vores fælles samtale om hårfarve.«