En uppretad folkhop drar runt i Trollhättan, krossar fönsterrutor och misshandlar fabrikörer och poliser. Det är kvällen den 14 mars 1868 och Önanupploppet är i full gång. Detta är berättelsen om ett av landets första arbetaruppror, men också en berättelse om fattigdom, fylleri och ett samhälle i förändring.

– 1860-talet är ett liberaliseringsårtionde – den saken är klar. Man gör om riksdagen till två kammare och det kommer andra reformer på det ekonomiska området, berättar Daniel Larsson, historiker vid Göteborgs universitet som skrivit boken Vid Fallen, om Trollhättebygdens historia.

Han beskriver tiden för Önanupproret som en paradoxal tid. Saker börja hända och ta fart, det som längre fram leder till att Sverige blir ett av världens rikaste länder. Men som så mycket annat finns det barnsjukdomar i början och 1860-talet är samtidigt en turbulent tid, där väldigt mycket finns kvar av det gamla Sverige.

– Man kan tala om stora klasskillnader och vi har också 1867-1868 den sista stora svälten. Nu dör vi inte så mycket i södra Sverige men i Norrland ökar dödligheten. Det är samtidigt dåliga förhållanden på fabrikerna. Men det är industrialiseringen är på gång. Det som händer nu är det som leder fram till det ”göttiga” samhället vi har i dag, fortsätter Daniel Larsson.

I Trollhättan, precis som i övriga landet, har träindustrin växt så det knakar de föregående årtiondena. Det i kombination med att nya fabriker med ett nytt tänk kring anställda börja tränga undan de gamla bruken.

På bruken rådde en patriarkal situation där chefen för bruket även hade i uppgift att ta hand om de anställda. I de nya fabrikerna som öppnade gällde inte detta förhållande och fabrikörerna behandlade sina arbetare som de ville. På bruken hade man tagit hänsyn till familjeförhållanden, ålderdom och sjukdom.

– Vi tänker i dag att de patriarkala förhållandena som rådde på bruken var något dåligt. Men hade du en snäll chef kunde du ha det ganska bra, säger Daniel Larsson.

Det är i ett av pappersbruken på Önan (en ö i Trollhättefallen) som upproret startar. Fabriken har startats av en fabrikör från Göteborg. Det rörde sig inte om ett bruk i gammaldags mening, utan här var det enbart vinsten som stod i centrum.

– Vad jag har läst var de ganska hårdhänta där.

Den här marsdagen som upploppen startar hade arbetarna på massafabriken fått sin lön sänkt med 25 procent, samtidigt som några hade fått sparken. Ordern kom från David Otto Francke på Rosendahls AB i Mölndal, som ägde pappersbruket. Beslutet verkställdes av den lokale förvaltaren Gustav Hedlund. Att lönen sänks är naturligtvis en stor källa till irritation nu som då, särskilt tufft var det för människorna på 1860-talet som knappast var överbetalda.

– Det är ett ganska spänstigt samhälle som har alla de här bitarna: Rika och fattiga, arbetare och konservativa och spirande liberaler.

När skiftet är slut lördagen den 14 mars 1868 jäser det inne i fabriken. Arbetarna skickar två representanter för att tala med förvaltare Hedlund, de heter Lars Svensson och Johan Jakobsson.

Protesterna de framfört ska ha varit hårda. Enligt vissa uppgifter ska det också ha intagits stora mängder sprit bland arbetarna som var kvar i fabriken. Jakobsson och Svensson kommer tillbaka till sina kamrater och har fått garantier från Hedlund om att några lönesänkningar inte kommer att ske.

Det är någonstans här som de knutna nävarna lyfts upp ur fickorna. I stället för att nöja sig och bege sig hemåt fortsätter drickandet, arbetare från fabriker runtom ansluter sig och efter några timmar marscherar 300-400 arbetare upp mot torget. Varför det inte lugnade sig här råder det delade meningar om.

Vissa hävdar att det beror på att länsman Ågren och fjärdingsman Olsson som de möter på vägen hade hotat med ”kurran”. Andra hävdar att de inte litade på Hedlunds ord utan bestämde sig för att prata med honom igen.

Hedlund befinner sig på ”Klubben”. Det var ett hus som låg mittemot Grand Hotel, där Trollhättans högre borgarskikt träffades för att dricka punsch och toddy och för att diskutera med likasinnade. Grand Hotel låg där Swania ligger i dag.

– Att de sitter där på klubben är ju också det en oerhörd paradox, säger Daniel Larsson med ett skratt.

När skaran av upprörda arbetare träffar de både poliserna blir det genast bråk. Fjärdingsman Olsson fick ordentligt med stryk, kanske berodde misshandeln på att han försökte avstyra det hela.

Väl framme på torget börjar arbetarna skandera att de vill ”tala med herrekarlarna och se dem i synen.” Nu börjar de också kasta sten mot Klubben. Inne i huset, där rutorna börjar krossas, sitter deras chef Hedlund – men också brännvinshandlare Johan Petersson. Han spelar också en viktig roll men det kommer vi till lite senare.

När de kastat sten ett tag bestämmer sig arbetarna för att storma Klubben. Allt går mycket fort, Hedlund misshandlas, 28 rutor krossas och ett antal dörrar görs till flisor.

Enligt den utredning som senare görs är det också ett rörigt slagsmål och flera av arbetarna pucklar också på varandra. Intill klubbhuset ligger brännvinsmagasinet. När de är klara med ”herrekarlarna” beger sig några av arbetarna dit för att få tag på mer sprit och brännvinshandlaren misshandlas även han.

Av rädsla för att få mer stryk ropar han att alla ska få gratis sprit. Trots löftet om gratis sprit gömmer han sig sen i källaren med ett skarpladdat gevär.

– Vi hade inte haft ett upplopp om de varit nyktra, men vi hade haft en strejk. Så avgörande tror jag spriten är. De mest arga arbetarna hade kanske slagit på någon i mörk gränd, men inte på det här viset. Samtidigt tror jag att det var jävligt spänt, både på skiftet på kvällen och med rykten på stan.

När allt lugnat ner sig framåt småtimmarna kan samhället ta hand om bråkmakarna. Flera av dem döms, även med tidens mått, till stränga straff. Förmannen Olsson och en annan arbetare döms mot sitt nekande till tre års straffarbete. Flera av de andra upploppsmakarna döms också till straffarbete med varierande läng.

– Samhället i form av häradsrätten såg detta som något det var viktigt att markera mot. Men fabrikörerna blev nog inte så populära eftersom straffen blev så hårda.

Att det blev oroligheter på Önan och i Trollhättan vid den här tiden är ingen tillfällighet menar Daniel Larsson.

– Man kan se det både strukturellt och som en enskild händelse. Vi har 1860-talet med ganska hårda förhållanden, mycket arbetare och långa arbetsdagar. Det är strukturella företeelser som nog inte alla är nöjda med. Sen har vi åren med missväxt som på den här tiden också påverkar ekonomin. Det blir lågkonjunktur och det är i kölvattnet kring detta som det blir lönesänkningar och uppsägningar. Av någon orsak blir det ett motstånd mot detta i Trollhättan, men vi ser liknande tendenser även på andra platser i landet.

Det fanns heller inget som kunde kanalisera arbetarnas ilska på 1860-talet. Den politiska makten låg helt hos fabrikörerna.

– Fackföreningsrörelsen kommer inte förrän några årtionden senare, så var ska man ta vägen med all sin ilska? För att ens få rösta i kommunvalet var du tvungen att komma upp i en viss inkomst och då hade du ändå ganska få röster att bolla med. Bolagen har rösträtt och eftersom de betalar mycket i skatt får de en massa röster. Därför blir det svårt att genomföra en samhällsförändring som gagnar arbetarna, säger Daniel Larsson.