Att de prasslande påsarna försvunnit spelar förstås ingen som helst roll. Kvar finns det särskilda smackande som uppstår när någon sätter i sig en kubikmeter popcorn. Kvar finns knastrandet då en hel påse - chips efter enskilt chips - långsamt mals mellan idisslande käkar. Kvar finns de plötsligt upplysta ansiktena - än här, än där i publiken - som tillhör medbiobesökare som inte kan hålla sig från sina livskänsleuppehållande skärmar. Kvar finns det ständiga surret av den moderna samhällsklass som betraktar hela världen som sitt vardagsrum. De har så mycket att säga varandra.

Men, som sagt, det är en rörande och uppskattad gest, det här med pappkopparna. Och kanske är allt det andra precis vad en misantrop på randen till de 50 behöver. Ett slags exponeringsterapi för att hålla blodtrycket uppe och aggressionskontrollen i trim.

Det är reklamen som får depressionen att sänka sig.

Ska man sammanfatta 2016 var det, vid sidan av att vara ett märkesår för dårfinkar, året då alla blev så fruktansvärt fina människor. De blev så fina att de till och med blev dumma.

Jag tror att jag har läst minst fyra riktigt korkade kolumner om att godhet faktiskt är något bra och att det behövs mer av den varan i världen. Som om någon sagt emot. Som om det var det saken handlade om. Som om det på andra sidan fanns ett koppel satanister som lanserat ondskan som ett intressant och lovande alternativ.

Det är folk av åtminstone genomsnittlig intelligens som skrivit de här blötögda texterna, så det måste vara ett aktivt val av dem att inget begripa. De vill helt enkelt inte tala om målkonflikter, narcissism, skambeläggande av oliktänkande, dunkla bevekelsegrunder för demonstrativ medkänsla och allt annat intressant som den här "godhetsdebatten" egentligen handlar om. De har valt Forrest Gump-skolan för sin samhällsanalys: ju enfaldigare, desto finare.

Och så reklamen.

Minns ni när reklam var ett skamlöst och cyniskt vältrande i våra mest grundläggande drifter? Sex, pengar, makt, framgång, avund, frosseri, lättja: det som inte åtminstone var granne med dödssynderna, hade inget i en reklamfilm att göra. Det var det som gjorde reklamen till en föreställning i sig, när man gick på bio. Det var det som gjorde reklamen mänsklig. Den var en komplex ålkista av drifter under en putsad yta av platt anständighet.

I år dog den traditionen definitivt ut. Att döma av årets reklamfilmer består reklambranschen numera av sippa puritaner som på ett lojt och svampigt sätt vill uppfostra oss om klimatfrågor, den euforiska glädjen som bara sopsortering kan ge och den tomtebolycka som bara kan vara riktigt äkta i en regnbågsfamilj. Det spelar ingen roll om det är telefonabonnemang, bokhyllor eller bostäder de ska pracka på oss: varje köpbeslut handlar numera om att vara en riktigt fin människa.

Vad är det för fel på det då?

Det har jag redan berättat. Här har ni några andra passande ord, om de ord som jag redan använt inte har sjunkit in: imbecill, förståndssvag, pueril, åsneaktig, abderitisk, infantil, fåraktig, idiotisk.

Att vara god är en sak. Att vara olidlig en annan. Och håll käft i salongen.