I Svenska Dagbladet gick det häromdagen att läsa ledarskribenten Ivar Apris granskning av genusvetenskapens ställning som ”överkyrka” på svenska universitet.

En ställning som faktiskt är ganska unik: genus, intersektionalitet och normkritik ska i dag genomsyra i princip alla discipliner. Men varför, månntro, behöver en sjuksköterska eller en ingenjör egentligen en intersektionell genusanalys?

Vi kan lämna en ingående diskussion av genusvetenskapens alla för- och nackdelar därhän, den centrala poängen är att genusvetenskapen går att kritisera. Dess antaganden om världen kan mycket väl vara felaktiga, dess metoder kan mycket väl vara slarviga eller direkt ovetenskapliga. Det är dock ganska irrelevant. Genusvetenskapen existerar inte för att plockas isär av nyfikna och kunskapstörstande elever på något sokratiskt seminarium, den existerar som ett led i folks uppfostran. Uppfostrandet av snälla, ansvarstagande medborgare med rätt värdegrund.

Uppfostran är dock inte lätt. De flesta föräldrar kan utan tvekan gå i god för detta. Som förälder har man - i bästa fall - en idé om de värderingar, färdigheter och förmågor man vill föra vidare till sina avkommor. Problemet är att barn (tyvärr?) är tänkande, självständiga människor, och aldrig lika mottagliga för fjärrstyrning och snabbprogrammering som man skulle önska. De gör uppror, de bryter mot regler bara för nöjet i att kunna bryta mot reglerna. De går sin egen väg.

Att uppfostra barn är svårt. Att uppfostra vuxna, självständiga människor är dock tusen gånger svårare. Tyvärr hindrar det oss inte ifrån att försöka.

Nyligen gick den statliga myndigheten Vinnova ut med att man lanserar en satsning som ska motverka "fake news" och lyfta folk ur skadliga filterbubblor. Enligt Vinnova kommer ett antal miljoner att delas ut till olika aktörer i mediebranschen som ett led i detta projekt.

En del har reagerat på denna nyhet med att tala om Orwells 1984, om statliga försök till kontroll av medborgarnas tankar. Men finns det inte ett mer grundläggande problem här, innan vi kan börja diskutera den kommande dystopin? Alltså: fungerar det ens?

Hur har det egentligen gått med alla de pengar vi hittills har kastat på att uppfostra vuxna svenskar att tycka si eller så om invandringen, på att få dem att hålla med när de får höra att "Sverige aldrig varit säkrare" och dylika officiella sanningar? Har vi några som helst bevis för att det kommer att gå bättre att skydda svensken från filterbubblor och farliga narrativ bara vi pytsar ut några enstaka miljoner till?

Svaret är nej. Vi har redan genomlevt flera år av ihärdiga försök till folkuppfostran, där folk faktiskt förlorade sina jobb och blev förklarade spetälska av sina tidigare vänner om de länkade till fel nyhetssidor eller gav uttryck för icke-humanistiska åsikter. Inget av detta spelade dock någon roll i längden. Det går helt enkelt inte att uppfostra vuxna, självständiga människor bara sådär!

Den franske diplomaten Talleyrand ska ha skämtat "det här är värre än ett brott, det är en dumhet". Tyvärr går samma sak i dag att säga om många av de statliga eller semi-statliga uppfostringskampanjer och värdegrundsprojekt som vi i dag lägger miljontals kronor på. De är inte 1984, de är inte ingsoc, de är inte V för Vendetta. De är faktiskt något värre än så: de är ett slöseri med pengar.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.