På sociala medier anklagas två svenska mediemän för allvarliga sexualbrott, men hittills har de traditionella medierna inte publicerat männens namn. Det är hög tid att medierna börjar fundera över hur de ska hantera de berättelser om övergrepp som nu uppmärksammas stort, skriver Isobel Hadley-Kamptz.

Hur många gånger måste vi berätta? För ett antal år sedan drogs #prataomdet i gång i Sverige, där offer berättade om sexuella kränkningar under en tagg på twitter som fick stora journalistpriset som årets förnyare. I kölvattnet av skandalen kring Hollywoodmogulen Harvey Weinsteins många övergrepp sträcker just nu kvinnor över hela världen upp handen under taggen #metoo för att säga att jo, sådant har hänt mig också.

Män tycks fortfarande förvånade över omfattningen, men även om de flesta män inte begår övergrepp så utsätts nästan alla kvinnor. Det är kanske dags att det sjunker in snart, att kvinnor går genom sina liv navigerande mellan övergrepp och att undvika övergrepp. Det kanske också är dags att reflektera över vad det har för effekt i vidare termer. Om kvinnor hela tiden måste planera för att inte utsättas, hantera att man utsätts, bearbeta större eller mindre trauman, agera gentemot män för att skydda sig, så ger det effekter för hela samhället. Om inte annat för den enorma energi som kvinnor måste lägga på detta. Energi som hade kunnat användas till annat.

Det är också hög tid att fundera över hur vi ska kunna prata om de här sakerna och hur ska medierna egentligen hantera dem. I dagarna har exempelvis två kvinnor berättat på sociala medier om hur de utsatts för övergrepp av två välkända svenska mediemän. Hittills verkar detta ignoreras i svenska medier, som föredrar att tala om amerikanska utpekade förövare och kvinnors utsatthet i generella termer.

Det är en väldigt svår situation. Vi bör inte ha skampålestraff i moderna samhällen, brott ska hanteras av rättssamhället och man bör betraktas som oskyldig innan fällande dom. Samtidigt vet vi alla att det är en försvinnande liten del av sexualbrott som leder till fällande dom, eller ens till åtal. Det är svårbevisade brott, det kan finnas oklarheter om uppsåt, många väljer att inte ens anmäla.

Det betyder inte att någon inte utsatts, att själva övergreppen därför inte finns. Det moraliskt rimliga, bortom lagen, är också att utgå från att offer talar sanning.

I fallet Weinstein valde medier att publicera berättelser om övergreppen när det helt enkelt fanns tillräckligt många kvinnor som ville berätta. Det finns andra skäl till varför det hände just nu snarare än tidigare, medieekonomi och beroendet av Hollywood är ett sorgligt sådant, men själva mängden kvinnor var ändå avgörande. Efter de första artiklarna har det vällt fram berättelser och antalet utsatta bara växer.

Situationen med de svenska mediemännen är annorlunda. Det betyder inte att man inte ska tro på kvinnorna som berättar, men att det är svårt att ta upp i traditionella medier och samtidigt följa traditionell medieetik. Bör man ändå skriva ut namnen på de anklagade männen, som man numera ibland gör med personer som misstänks för brott? Jag vet faktiskt inte. Jag är i grunden tveksam till trenden med mer av namnpubliceringar, men om det hade varit till exempel idrottsstjärnor med motsvarande status som anklagats tror jag att åtminstone någon medieredaktion hade skrivit ut namnen.

På sociala medier är det förstås annorlunda, där sprids dessa och andra namn redan i dag. Här blir sociala mediers dubbelroll tydlig, som både privat och offentlig kanal. Kvinnor varnar varandra för gränslösa män, som man tidigare alltid gjort i privata samtal, men det kan läsas av hela världen. Och oaktat specifika namnpubliceringar kommer vi fortsätta göra det. Man kan hoppas att den ökade offentligheten åtminstone gör att också män till slut förstår att det är så här det är att vara kvinna.

isobelhadleykamptz