Sommaren 2015 skrev jag på Expressen Debatt om männens diktatur och fundamentalismen som växer i flera av de svenska förorterna. Vi som har tagit kampen och varit visselblåsare när det gäller hur kvinnor och flickor får sina liv begränsade. För detta har vi fått kritik och hat. I vintras urartade en manifestation mot våld då vi som kämpar för kvinnors rättigheter kallades ”husblattar” från scenen. Professor Massoud Kamali, en gång regeringens utredare i diskrimineringsfrågor, har på sin Facebook-sida kallat oss för ”hustjänare” åt ”de vita herrarna”. Det är sorgligt när en man med makt använder rasistiska stereotyper mot kvinnor på det sättet.

Vi är många kvinnor som kommer från Mellanöstern, Afrika och Sysostasien som upplevt hedersförtryck och religiös fundamentalism. Vi har kämpat mot det patriarkala förtrycket i våra hemländer och nu tar vi samma kamp här. Vi vill bli förebilder för de flickor som växer upp i Sverige och som måste slåss för sin rätt.

LÄS MER: I förorten växer männens diktatur

Nu får vi berätta för våra systrar och bröder att hedersförtyck, könsstympning, mödomshinneoperationer, barn- och tvångsäktenskap är en del av den svenska verkligheten. Det är tragiskt att vi som tar kampen mot detta har fått finna oss i att bli kallade rasister eller illojala "husblattar". Fundamentalistiska organisationer med reaktionära ledare belönas med skattefinansierade bidrag trots att de sprider sitt kvinnoförakt. Och vi anses förråda vårt ursprung.

Att slåss mot hedersförtrycket påstås vara att ”gå rasisternas ärenden"

När jag läst om den svenska arbetarrörelsens historia har det slagit mig att det alltid har varit kvinnorna som kommer sist. Under industrialismens tidiga skede sågs kvinnornas intåg på arbetsmarknaden med oblida ögon. Kvinnorna utnyttjades och fick lägre lön. När kvinnorna väl kom ut på arbetsmarknaden tog det lång tid innan man fick plats i de fackliga styrelserummen. Detsamma gällde de politiska rättigheterna när det kom till kvinnors rösträtt. Det hette att klasskampen alltid gick före. Kvinnorna fick vänta på sin tur.

När den feministiska organisationen, Grupp 8, i slutet av 60-talet började kräva fri abort, dagisplatser och rättigheter på arbetsmarknaden dök de gamla argumenten upp igen. Klasskampen kommer först. Idag finns hundratusentals kvinnor och ungdomar i våra olika socioekonomiskt utsatta förorter som aldrig kommer in på arbetsmarknaden. Många lever under samma patriarkala förhållanden som de gjorde i sina ursprungsländer. Deras liv är ytterst begränsade. Det gäller inte minst unga kvinnor, vars liv ständigt kontrolleras. Aftonbladet skrev för några veckor sedan om hur över 200 000 unga lever under hedersförtryck. Är inte detta en viktig fråga för arbetarrörelsen och vänstern att ta itu med på allvar?

Tydligen inte. Den här gången är det inte klasskampen som skall komma i första hand - utan det man kallar för ”den antirasistiska kampen”. Att slåss mot hedersförtrycket påstås vara att ”gå rasisternas ärenden”. Detta får den absurda konsekvensen att kvinnoförtryck accepteras med hänvisning till antirasism. Och det är de förtryckta kvinnorna som får betala priset.

LÄS MER: Bekämpa fundamentalism – en central feministisk uppgift

Vad man inte vill se är hur religiösa fundamentalister använder rasism som argument för att hindra kvinnors frigörelse. Det är ömkligt att se dessa kvinnoförtryckare när de under antirasistisk täckmantel försvarar de privilegier patriarkatet ger dem. Och det är tragiskt att se ofta hyggliga men naiva svenska politiker, inför dessa reaktionära krafter, inte våga kräva invandrarkvinnors rättigheter i det svenska samhället. Här finns en viktig strid att föra i den feministiska kampen. Alla måste våga. Och det gör vi i Varken hora eller kuvad varje dag och sekund. Systrar - oavsett var vi har vårt ursprung - inte heller i den här striden ska vi vänta.

Amineh Kakabaveh

Grundare av nätverket Varken hora eller kuvad och riksdagsledamot (V)