I flera opinionsundersökningar under senare tid har det visat sig att nästan dubbelt så många män som kvinnor stödjer Sverigedemokraterna (SD). Könsskillnaden i stödet för SD är inget unikt. I princip samtliga invandringskritiska partier i Europa dras med ett liknande könsgap.

Även andra partier har en skev könsfördelning i sin väljarkår men inte för några partier är könsgapet så stort som för invandringskritiska partier. Inom forskningen har man observerat nämnda könsgap under lång tid och har också fört fram en mängd möjliga förklaringar.

Man har föreslagit att könsgapet skulle kunna förklaras med att kvinnor generellt placerar sig till vänster om män på den politiska vänster-högerskalan, att män är mer kritiska än kvinnor till invandring, att män och kvinnor lägger olika vikt vid frågor som invandringskritiska partier mobiliserar kring, att män hyser lägre politiskt förtroende än vad kvinnor gör och att fler kvinnor än män är anställda inom offentlig sektor.

Dock har ingen av de nämnda förklaringsmodellerna kunnat förklara könsgapet på ett tillfredställande sätt.

Det visar sig nämligen att män och kvinnor inte alls skiljer sig särskilt mycket åt när det gäller inställning till invandring eller politiskt förtroende. Tvärtom visar undersökningar att kvinnor sympatiserar med invandringskritiska partiers budskap i samma utsträckning som män.

I vissa fall är de till och med mer kritiska till invandring samtidigt som de ändå röstar i lägre utsträckning på invandringskritiska partier (Sverige utgör dock ett undantag – svenska kvinnor är mindre kritiska än svenska män till invandring). Och de har i allmänhet lägre politisk förtroende än män. Könsgapet beror således inte på olika efterfrågan bland kvinnor och män.

Vi har under några år arbetat i ett forskningsprojekt tillsammans med två holländska forskare för att hitta alternativa förklaringar till könsgapet. Våra forskningsresultat, baserade på såväl empiriska observationer utifrån väljarundersökningar och experimentella studier, visar att förklaringen till könsgapet ligger i stigmatiseringen av invandringskritiska partier.

När kvinnor väljer vilket parti de ska rösta på väger de också in omgivningens inställning till olika partier innan de gör sitt val (eller rättare sagt vad man tror att omgivningen tycker om partierna).

Män tar inte alls samma hänsyn till vad de tror att andra tycker och tänker när de bestämmer sig för vad de ska rösta på. När vi lyfter in våra nya och alternativa förklaringar visar det sig att könsgapet inte längre är någon paradox, utan går att förklara med hjälp av socialpsykologi.

Ju mer stigmatiserat ett parti uppfattas vara i den allmänna opinionen, desto färre kvinnor röstar på partiet i fråga. Detta gäller inte bara invandringskritiska partier, utan även andra partier som är stigmatiserade, till exempel radikala kommunistiska partier.

Anledningen till att kvinnor avhåller sig från att rösta på SD är således att partiet är starkt ogillat av stora grupper i samhället. Kvinnorna tar hänsyn till detta när de lägger sin röst, medan männen inte gör det i lika hög utsträckning.

Hade kvinnorna vågat åsiktsrösta i lika hög grad som männen, utan att ta hänsyn till vad andra tycker, hade SD enligt gängse väljarmodeller med råge varit Sverige största parti. Möjligen kan situationen förändras som SD börjar behandlas som vilket annat parti som helst. SD har dock sannolikt en lång väg att vandra innan de blir fullt accepterad, givet sitt radikala förflutna, och kommer därför att behöva dras med sitt könsgap länge än.

Men, partiet har de senaste åren medvetet försökt att förbättra sin image. Kanske kan de lyckas med detta och därmed locka de kvinnor som egentligen hade velat rösta på dem, men nu inte gör det av hänsyn till vad andra tycker.

Stefan Dahlberg

Andrej Kokkonen

Forskare vid statsvetenskapliga institutionen vid Göteborg universitet