Inför en ”allmän medborgartjänst” för alla mellan 18 och 24 år. Det föreslår en grupp fackliga företrädare, socialdemokratiska politiker och akademiker på DN-debatt.

Jag skrev här i höstas om varför förslaget att återinföra värnplikten är ett försvarspolitiskt stickspår:

”Ett vanligt argument för värnplikt är annars att det är billigare än en yrkesarmé. Men det bygger på en sammanblandning av kostnad och försvarsutgifter. Det är riktigt att det är billigare för försvaret att ge den värnpliktige en dagpenning på några tior per dag, men det innebär inte att det är billigare för samhället. Kostnaden för samhället är värdet av det arbete eller de investeringar (studier) i det egna humankapitalet som den värnpliktige hade gjort istället.”

Det dagens DN-debatt föreslår är inte ens ett stickspår. Det är en dålig idé som desperat, i blindo och utan framgång söker sitt motiv.

Undertecknarna resonerar förvisso i vaga termer kring olika typer av samhälleliga behov, som tydligen ska vara av en art att de inte kan lösas av marknaden eller genom normalt organiserad och finansierad offentlig verksamhet.

Branden i Västmanland i somras lyfts fram. Utan något som helst resonemang om huruvida våra nuvarande resurser på området är tillräckliga eller optimalt organiserade, givet risker och kostnader.

Det brann helt enkelt mycket i Västmanland i somras och det hade väl varit bra om det fanns en stor grupp unga människor tillgänglig och som hade kunnat släcka den snabbare. Tycks författarna resonera.

Inte ett ord om huruvida lösningen på bättre svensk katastrofberedskap skulle kunna vara att ansvariga myndigheter får mer pengar, att de organiseras annorlunda eller att de blir bättre på att samarbeta och poola resurser internationellt.

Det ska inte uteslutas att författarna med systematisk noggrannhet gått igenom alla dessa frågor och att de därefter landat i att det enda sättet att ha beredskap för en brand som den i Västmanland är att staten tvångsorganiserar arbetskraft.

Jag tillåter mig dock att tvivla.

Till Västmanlandsbranden läggs högst diffusa resonemang om vår infrastruktur.

”Kollapsade IT- och kommunikationssystem visar hur sårbart det moderna samhället är.”

Här ges inga närmare exempel. Vare sig på verkliga händelser eller möjliga scenarier som skulle motivera att lösningen – pliktlagstiftning – står i proportion till problemet. Eller att den överhuvudtaget är ett svar på problemet.

Och vad innebär det i praktiken? Att vi ska ha brigader med IT-tekniker som bor på logement i väntan på att rycka ut om Telia har kabelbrand?

Finns det något som tyder på att pliktlagstiftning är ett optimalt sätt att organisera detta? Var finns de internationella förebilderna? Vad är det som inte fungerar idag och som gör att den enda lösningen är att tvångsutbilda unga människor till IT-tekniker och ställa dem i beredskap?

Och så – naturligtvis – klimatet.

Klimatfrågan – hur viktig i sak den än må vara – håller på att få samma roll i vårt samhälle som religionen hade före upplysningen.

Det finns skäl att hävda att klimatet utgör en stor utmaning för våra samhällen och för det politiska systemet – på alla nivåer. Men ingen idé kan idag vara så enfaldig att dess förespråkare inte anser sig kunna framföra den med hänvisning till klimatförändringarna.

Eller som författarna i en – också för artikeln imponerande – oexakt formulering konstaterar: ”I en vidare mening handlar det om möjliga klimatpåfrestningar och olika slags miljöhot som kan drabba oss i framtiden.”

I ”en vidare mening” kan vi alltså ”i framtiden” drabbas av ”möjliga” klimatpåfrestningar och ”olika slags” miljöhot.

Detta – och att vi riskerar störningar i fibernätet – är alltså den grund på vilken staten – med hot om kraftiga sanktioner – ska ianspråktaga medborgarnas frihet.

Utöver att hela resonemanget bygger på den ovan beskrivna ekonomiska illusionen att tvångsarbete är en bra affär för samhällsekonomin, så är det som att slå i en mattspik med en hjullastare.

Det är inte heller viljan att söka lösningen på reella samhällsproblem som motiverar författarna. Klimat, skogsbränder och IT-nät är ett lojt försök att hitta något som åtminstone på långt håll kan uppfattas som ett argument.

Kärnan i artikeln handlar om värnplikten som gemensamhetsskapare.

Författarna upplever vårt mer individualiserade samhälle som ett hot mot tilliten mellan människor.

”Vi vill emellertid lyfta fram en möjlig politisk åtgärd, nämligen att införa en medborgartjänst. Vi anser att vi behöver stärka de gemensamma samhällsarenorna där grupper och individer med olika bakgrund kan mötas.”

Föreställningen att tilliten i samhället skulle öka om staten använde sitt våldsmonopol för att tvinga människor att träffas på ”gemensamma samhällsarenor” måste ändå sägas vara högst fantasifull.

Det ligger något djupt nostalgiskt över detta. Ett sorts ”Kalla kriget-Sverige” där vi har samma referensramar och därför litar på varandra. Där alla tittar på Hylands hörna och pratar lumparminnen. Och där jag därför litar på att grannen inte stjäl min cykel och där vi inte fuskar med skatten för att vi vet att andra inte gör det.

Men vi lever inte i 1960-talet. Vilket många av oss ändå är djupt tacksamma för.

Samhället är en gång för alla mycket mer individualiserat och globaliserat. Inte minst för att vi har oändligt mycket mer frihet idag. Världen är större än Hylands hörna.

Vägen till bevarad eller ökad tillit måste därför rimligen se annorlunda ut idag än vad den gjorde då.

Det är en genuint viktig fråga. Som åtminstone akademikerna bland undertecknarna borde ägna seriösa ansträngningar.

För egen del tror jag att tilliten till statens grundläggande institutioner blir viktigare i ett allt mer individualiserat samhälle. Lag- och ordning, ett fungerande rättsväsende, en oväldig byråkrati, en kompromisslös likabehandling, skatter som uppfattas som rättvisa och rimliga.

Men staten kan inte tvinga människor att ha gemensamma referensramar. Eller fel, möjligen kan staten med tvångsmedel få en betydande grupp 18-24 åringar att dela en djup misstro mot staten.

För vad författarna helt förbigår är den skillnad som fanns i värnplikten och i det man själva föreslår: en delad känsla av mening. Värnplikten hade ett syfte som många – inte alla – ändå delade: Sveriges frihet och oberoende. Även den som hatade lumpen kunde dela syftet.

Författarna gör tvärtom. Det börjar med sina egna förhoppningar om positiva konsekvenser av framtvingad ”gemenskap” och börjar sedan se sig om efter ett syfte.

Man ser framför sig:

”Brann det inte i Västmanland i somras? Det läste jag om i tidningen. Det kanske kan vara ett syfte? Eller tänk om inte Internet fungerar? Det vore väl allvarligt?”

Men tvång utan syfte blir bara tvång.

Att det skulle vara en gemensam referensram att bygga verklig samhällelig tillit på är naturligtvis en ren dagdröm. Fullföljt till sin spets är det en mardröm.

En värnplikt eller ”medborgarplikt” är en unik frihetsinskränkning. Låt oss vara utomordentligt tydliga här. Detta är idén om att staten har rätt att disponera medborgarnas liv. En verklig pliktlagstiftning har sanktioner. Den som inte gjorde värnplikt hamnade som bekant i fängelse.

Detta – att staten ianspråktager medborgarnas frihet, utan att de begått något brott – är den statliga maktens verkligt tunga artilleri. Att närma sig det med en bekymmerslös låt-gå-attityd grundad på vad man läst i tidningarna om skogsbränder är inte ansvarsfullt.

Värnplikt kan motiveras och diskuteras. För egen del är jag emot, bland annat av skäl jag redogjort för tidigare.

Men att förespråka en medborgarplikt på grundval av påfallande luftiga föreställningar om vad svenskt brandförsvar behöver eller om hur vår IT-infrastruktur fungerar är helt enkelt inte seriöst.