Under Landsbygdsriksdagens andra dag, idag lördag, genomfördes en paneldebatt under temat Migration: Enfald eller mångfald där jag deltog i panelen tillsammans med Eric Erfors, Expressen, samt Alice Teodorescu, GP. Efter inledningen, som kom att handla om den svenska åsiktskorridorens förändring och icke-förändring gled samtalet över på migrationsdebatten. Om ledarskribenternas ansvar och förmåga att driva debatten framåt.

Det finns ett antal saker som jag nu kan reflektera över i efterhand. Migrationsdebatten präglas fortfarande, trots att vi nu hamnat i en situation där volymerna asylsökande varje vecka nu börjar bli hanterlig för systemen, av att hela tiden förhålla sig till Sverigedemokraterna istället för sakfrågan.

Det börjar gå att prata om volymernas initiala påverkan på olika system utan att bli rasiststämplad men det är tydligt att för det stora flertalet beslutsfattare finns det fortfarande en beröringsskräck som beror på oförmågan att förhålla sig till sakfrågan.

Alla dessa beslutsfattare, på olika nivåer, i politiskt styrda organisationer halkar över att känslomässigt förhålla sig till Sverigedemokraterna istället för samhällsutmaningen i överraskande stor utsträckning. Trots att denna debatt som handlar om vilka som har faktiska asylskäl och vilka volymer det handlar om har fakta samt regelverk i form av konventioner, lagar och förordningar att luta oss mot och därmed ha möjlighet att koppla bort värderingar och känslor. Vi har, i Sverige, en bit kvar innan vi hamnar på en bildningsnivå där vi kan föra en sansad debatt som den i Norge, Finland eller Danmark.

Det finns de som kanske pustar ut nu, men det värsta har vi inte bakom oss. Det har vi framför oss. Integrationsdebatten har inte tagit fart ännu. Men den kommer ta fart, senast under 2017.

I integrationsdebatten kommer vi inte i samma utsträcknig kunna luta oss mot fakta. Och vi kan inte heller i denna debatt kunna förvänta oss något stöd från regeringen eller från den politiska nivån i allmänhet. Statsministern själv har genom att utse Ylva Johansson till arbetsmarknads- och etableringsminister markerat att han inte vill ta i integrationsproblematiken. Han vill att debatten stannar vid jobb och bostad och vill, eller förmår, inte att ta ledarrollen i integrationsfrågorna som handlar om mycket mer än jobb, bostad, kulturaftnar med mat och musik. Integration handlar om integration till vad. Och i vilken utsträckning. När är en nyanländ integrerad. Integrationsproblematiken ligger nära begrepp som assimilering. Assimilering finns som begrepp och önskvärt i FN:s Flyktingkonvention men har samtidigt kommit att användas av Sverigedemokraterna varför ingen vågar använda vare sig integrations- eller assimileringsbegreppen på ett ärligt och korrekt sätt. FN:s Flyktingkonvention har genom detta blivit helt oanvändbar för oss då den tar upp just dessa begrepp.

I integrationsdebatten kommer vi vara tvungna att konfronteras med våra egna värderingar och känslor. Vad är integration och hur långt skall den gå? När är en person integrerad i det svenska samhället? Vem sätter nivån och kraven? Vad för krav kan vi ställa utan att bli kallade rasister? Kommer vi kunna hänvisa till FN:s Flyktingkonventions andra artikel som kräver av den asylsökande att följa värdlandets lagar, förordningar och andra regler för att inte skapa social oro?

Vi kommer inom kort inte kunna åberopa lyxen att kunna gömma oss bakom statistik eller beskrivning av migrationsorienterad systempåverkan. I integrationsdebatten kommer vi tvingas konfrontera våra känslor och värderingar. Integrationsdebatten är även mer omfattandeeftersom den sköljer över oss i flera vågor. Vi har inte lyckats integrera andra generationens balkanflyktinar, somalier, iranier samt flera andra grupper. Nu sköljer asylsökande från Syrien, med eller utan permanent uppehållstillstånd in över Sverige i kommunplaceringar för integration samtidigt som den svenska opinionen svängt och blivit mer avogt inställd. Utan att vi kunnat ha ett rimligt bra samtal om detta innan.

Hur förhåller vi oss till förföljelse på grund av religiös övertygelse visavi religionsfrihet? Kan det vara rimligt att vi tillåter att vissa grupper hotar andra till livet för deras religions skull motiverat med just religionsfriheten? Vad är rasistiskt i detta och vad är inte det? Är det islamofobiskt att ta shiamuslimers rätt till sin religionsutövning i försvar när den hotas av sunnimuslimer? Har konvertiter någon som helst rätt till religionsfrihet om det inkräktar på muslimers krav på dödsstraff för dessa? Vilka är de mänskliga rättigheter som skall gälla?

Om ni trodde det värsta var över nu trodde ni fel. Det är nu den riktiga debatten kommer. Vilka grundvärderingar som skall genomsyra Sverige och vilka som vi inte vill se. Det är nu vi ska hoppa ner i känslosåsen.