Flyktingproblemet är förstås inte ett problem – egentligen. Utan, som vi brukar säga, problem är ofta möjligheter. Kostnaderna bör ses som en investering. Och det finns resurser. Sverige är rikt och har kapacitet att ta emot ännu fler människor. Och politiska visionärer har själva vittnat om att en flygtur visar att det inte är alltför trångt mellan stugorna.

Det finns således resurser. Det finns potential. Vad vi därför egentligen bevittnar är ett systemfel där tillgång och efterfrågan inte kan mötas.

En frestande lösning är att dirigera fram ett möte mellan de resurser som finns – och de behov som uppkommit – genom att helt enkelt rekvirera det som behövs.

Smällen för skattebetalarna lindras genom att staten rekvirerar in biståndspengar. Samt tar av framtida konsumtionsutrymme genom att låna mer pengar.

Just nu rekvireras dessutom resurser från de som sedan länge befinner sig i systemet och ges till dem som just anlänt. I skolan styrs kapacitet från vardagsrutinerna till de specifika utmaningar som ensamkommande barn ger. Kommunerna stänger idrottshallar för att ge tak över huvudet till flyktingar. På andra håll ställs sjukvården om från rutinundersökningar, polisen får andra migrationsorienterade uppgifter och socialtjänsten får lägga vanliga ärenden på hyllan så länge.

Utöver dessa rekvisitioner talas om att försöka mobilisera exempelvis sommarstugor, som ofta så här års (det hörs på namnet) står tomma. Men trots den begränsade användningen har de ofta en mycket hög standard, ett ofantligt resursslöseri.

Det som nu händer är det som vi kan kalla för ”Rekvisition 1”. Inhämtning av resurser för att lösa ett akut problem.

Det har aldrig hänt att ”Rekvisition 1” skett utan mycket goda skäl. Inte ens den mest förhärdade kleptokrat plockar åt sig utan goda ursäkter.

Faran med den här metoden är att den oftast lyckas mycket bra. Det finns stora mängder resurser att tillgå som på ett utmärkt sätt tillgodoser de stora akuta behoven. Den som genomför ”Rekvisition 1” kommer därför att bli förvånad över hur väl det går. Och blir som en följd av detta lätt yr av framgången.

Det som händer sen är det farliga – nämligen utvecklingen vid Rekvisition 2.

Erfarenheterna från rekvisitionsmetoden är nämligen att nästa gång när resurser ska hämtas in så finns de inte i samma rikliga omfattning som förr. Därför uppkommer då en misstänksamhet från rekvisitörerna gentemot dem som resurserna ska rekvireras ifrån. Döljer de inte sina rikedomar? Förra gången var det ymnigt, nu finns nästan inget alls, något är skumt….

Följden blir att rekvisitionerna som följer efter nummer 1 blir mer och mer brutala. De som har resurser ser hellre till att bränna det som inte kan grävas ner eller konsumera det omedelbart. Eller försöka hitta andra vägar att undgå det som upplevs som stöld. När rekvisition övergår till repression kommer folk dessutom att börja göra aktivt motstånd. Men framförallt kommer de börja mäla sig ur ett system som de upplever som utsugning.

Det här dramat har således bara börjat. Spännande fortsättning följer.

En frestande lösning är att dirigera fram ett möte mellan de resurser som finns – och de behov som uppkommit – genom att helt enkelt rekvirera det som behövs.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.