Ann Heberlein skrev en artikel, som genom sin närmast overkliga slapphet i stilen (“tillsammans kan vi göra världen till en bättre plats”) avslöjar ett ännu slappare tankeinnehåll. Texten är den senaste i en oändlig rad av uppkok på den lika trofast omtjatade som sällan undersökta idé vilken bäst formulerats i en sats felaktigt tillskriven Edmund Burke: The only thing necessary for the triumph of evil, is for good men to do nothing. Tanken, i olika former, brukar gillas av den sortens människor som aldrig försitter ett tillfälle att säga “Tänk om alla skulle göra så!” Den åtföljs också alltid nuförtiden av en lika oklädsam som låtsad självspäkelse. Med Heberleins ord:

Den stora gemensamma nämnaren är du och jag. Det är vi. Vi som är åskådare. Vi som står lite vid sidan av. Vi som står bredvid och tittar på. Vi som väljer att inte höra. Vi som väljer att se bort. För att det är enklast så. Bekvämast.

Tanken förutsätter att det utöver detta skuldtyngda “vi” också finns “ondska”. Som exempel på ondskan framför Heberlein barnamördaren och våldtäktsmannen Anders Eklund, och läkaren, poeten och krigsförbrytaren Radovan Karadzic. Hon ursäktar sig med att det kanske kan tyckas långsökt att tro dessa om någonting gemensamt, för att sedan genast sammanföra dem under en gemensamhet, vilken bara understryker att de inte går att sammanföra. Heberlein skriver:

Förutsättningen för att onda handlingar ska kunna utföras är alltid, alltid den stora, tysta massans likgiltighet. Medgivande om man så vill. Här finns den gemensamma nämnaren mellan Eklund och Karadzic, mellan världens alla folkmord, våldtäkter, misshandlade barn och mördade män och kvinnor.

Varken en tredje, fjärde eller en tusende upprepning av ordet “alltid” skulle göra denna mening sannare. Förutsättningen för att onda handlingar skall kunna utföras är självfallet att det finns människor som skall utföra dem. Den gemensamma nämnaren mellan världens alla folkmord, våldtäkter, misshandlade barn och mördade män och kvinnor är världens alla folkmördare, våldtäktsmän, barnmisshandlare och mördare. Inte oss andra, “den stora, tysta massan”. Om alla gjorde som vi skulle det inte finnas någon ondska att vara likgiltig inför. Om alla vore åskådare skulle det inte finnas någonting att betrakta. Men lika intressant är vad dessa exempel på evil säger om den ondskans ontologi som Heberlein, och hon är knappast ensam, bekänner sig till (och utan en ondskans ontologi av något slag upplöses ju alltsammans i intet): Ondskan finns! — se bara på Eklund och Karadzic. Jag ser. En förståndshandikappad individ, lika oförmögen att reflektera över som kontrollera sina handlingar, ett rudiment snarare än en människa; och en högt utbildad man, driven av historiska krafter han trodde sig om att kunna behärska. Om Eklund är ett exempel på ondska så kan vi lika gärna räkna in giftormar, fästingar och laviner där. Om Heberlein vill bereda plats åt Karadzic i ondskans annaler reser det fler problem kring det likgiltiga än vad Heberlein vill erkänna. I motsats till likgiltighet brukar man sätta engagemang. Gandhi är väl det uppenbara exemplet. Han var verkligen inte likgiltig. Det var inte heller hans motståndare, arkitekterna bakom den brittiska kolonialismen. De var livligt engagerade i Imperiets kamp, alla uppfostrade till att förakta likgiltighet och lättja. Låt oss gå tillbaka till citatet ovan förra stycket: hur åstadkommer en folkmördare sina folkmord? Genom den stora massans likgiltighet? Knappast. Hen åstadkommer sin ondska genom att engagera andra människor för Saken.Om Eklund kunde ha stoppats, genom ett större engagemang hos hans omgivning (eller bara en större kompetens), så gäller rimligen det motsatta hos Karadzic. Iden om likgiltighetens stora synd är gammal; det besläktade begreppet i den gamla teologien är som bekant acedia, en av de sju dödssynderna (nuförtiden ofta kallad lättja). Men acedia är inte detsamma som den likgiltighet Heberlein och andra vill göra oss alla skyldiga till: Acedia är likgiltighet inför Gud. Dess moderna variant, däremot, är underligt meningslös. Inför vad är vi egentligen likgiltiga? Att vara likgiltig inför lidande är dåligt, men väl inte att vara likgiltig inför de idéer som vill att man skall åstadkomma lidande? Eller inför de sektledare som oväntat ringer på dörren? Inför reklam, idiotiska löpsedlar, grannens nya bil, hans hudfärg, sexuella läggning, nationalitet. Men vi uppmanas inte att vara likgiltiga mot dumheter i största allmänhet, vi uppmanas att engagera oss mot dem. Det anses bättre att bry sig omvadsomhelst, till och med Svea Rikes fana, än att uppvisa likgiltighet. När människor vill berömma någon, utan att komma på något egentligt beröm, brukar de säga: “Men han står i alla fall upp för vad han tror på!” Jag brukar svara att det gjorde Hitler också.

Ludvig Igra har skrivit en hyllad bok med titeln “Den tunna hinnan mellan omsorg och grymhet”. Titeln ger ett valhänt intryck. Motsatsen till omsorg är ju inte grymhet, det ärförsumlighet. Båda kräver ett löfte av något slag för att vara meningsfulla. Jag kan inte beskyllas för att försumma grannens barn, bara dem som står under min omsorg. Grym, däremot, kan jag vara mot vem som helst. Likgiltighet och försumlighet är besläktade. Vad idéen om likgiltighetens ondska grundar sig i är något i stil med att vi är alla ansvariga. Därav de motbjudande självanklagelserna. Problemet är att det finns olika meningar om vem som är domare. Karadzic kände säkert att han var ansvarig. Inför Nationen, Folket, Historien. Jag föreställer mig att han utan att tveka stämmer in i talet om likgiltighetens förbannelse. Jag misstänker att hatet mot likgiltigheten (så som man till exempel fick uppleva det i skolan när man inte brydde sig vad det nu var för dravel om landskapsblommor eller nånting de ville tvinga i en) beror på dess närhet till föraktet. Där föraktet finns hotar nämligen också fastmer föraktet för De Rätta Värdena. Att inte engagera sig i skolarbetet är misstänkt likt att uttrycka förakt, inte bara mot läraren, utan mot hela samhället.

Likgiltigheten är en publik som inte lyssnar, en adressat som vägrar svara på ens protester. Men det har en egenhet: det är öppet. Inget hindrar att det förbyts i intresse, eller till och med engagemang. Adressaten kanske svarar, om man formulerar sig bättre, publiken kanske lyssnar om talaren började intressera för den istället för endast sin egen röst. Den engagerade, däremot, han eller hon som brinner för en sak, är sluten. Han eller hon intresserar sig inte för någonting annan än Saken. Engagemanget har den karaktären, nämligen, att det genast går från det särskilda till det allmänna. Om vi alla är ansvariga räcker det inte med en liten anmälan, en liten donation, en tillsägelse. Är vi alla ansvariga växer sig ju anklagelsen bara tyngre och tyngre ju mer lidande vi negligerar. Det krävs en Lösning. En Ideologi. De likgiltiga producerar aldrig ideologier. Den likgiltige kanske struntar i att grannens barn verkar fara illa, men han eller hon implementerar heller inga steriliseringsprogram för att råda bot på dylika missförhållanden en gång för alla. Den upplyst likgiltige lever i idéernas värld, den tankspritt likgiltige lever kanske i gårdagen, den obetänksamt likgiltige bryr sig just om det han har för ögonen — för den engagerade däremot är idéer endast instrument för mera effektiv handling, endast morgondagen räknas och han eller hon har endast målet för ögonen. Denna öppenhet, denna opålitlighet hos det likgiltiga är vad de diktatoriska krafterna avskyr mest av allt. Ett hinder kan flyttas ur vägen, en korrumperad kan köpas, men den likgiltige varken står i vägen, kämpar emot eller ansluter sig, dessutom kan hen kanske när som helst vinnas över av fiendesaken. Likgiltigheten är en risk. Man kan endast lita på dem som redan kämpar för ens sak, och på fienden. Detta är vad som förenar Karadzic med den yttersta ondskan: om det nämligen finns någon idé som djupare än någon annan — djupare än rashatet, nationalismen, hatet mot kommunismen, hatet mot svagheten etcetera — förband alla de miljoner som stödde Hitler, så är det hatet mot likgiltigheten. Beviset är naturligtvis kriget; krig är engagemang i sin slutgiltiga form. Den otvetydiga illustrationen är de enorma svastikor, formade av ett disciplinerat myller av fackelbärande robotar, som långsamt snurrande i en extatisk rit firar Engagemangets triumf över Människan. Den “stora tysta massan”, var det visst. Heberlein skriver:

[J]ag tror, nej, jag vet, att vi lockas av likgiltigheten, den där likgiltigheten som ger ondskan fritt spelrum. Det är besvärligt att lägga sig i när lastbilschaffisen sextrakasserar servitrisen. Är det värt omaket att anmäla en blottare? Och vad har jag med grannens barn att göra egentligen? Varför ska jag bry mig om vad som händer i ett annat land?

Vilka krafter tror Heberlein opererade i Östtyskland, när det var just grannens angiveri man hade att frukta? Rädsla? Visst, men man kan nog föreställa sig ett inte så litet mått av just det engagemang hon här vill se oss alla demonstrera. Det gamla folkhemmet Sverige, när okonventionella familjer kunde fråntas sina barn efter att en djupt engagerad samhällsmedborgare kontaktat de sociala myndigheterna. Eller den katolska gamla damen i ett hyreshus i Warszawa 1942, som upprört bultar på en dörr och skriker “Är det en jude som bor här! Svara! Jag vet att ni är där inne. Vänta ni bara, jag ska anmäla er!” Eller bara det allmänt snåla “Är det värt omaket att anmäla min sjukpensionerade granne, som ju faktiskt verkar arbetsför, jag menar han påtar i trädgården hela dagarna!?” Och om Bush et consortes bara brytt sig med något litet mindre raseri om vad som hände i ett annat land hade världen sett bättre ut. Likgiltigheten skulle vara ett godhetens andrum i dessa exempel. Problemet med engagemanget är ju att vad som helst kan väcka det. Och ge ondskan inte bara spelrum, utan luft under vingarna.

* * *

Nå, hur ser världen ut? Är det Godheten på ena bortre sidan och Ondskan på den andra, inbegripna i en ändlös batalj över Likgiltighetens slagfält av stora tysta massor? Eller är Likgiltigheten i stället Ondskans beredda scen, med Godheten som förtvivlad åskådare, manande till Engagemang? Eller något annat, med andra lika dystra som eviga ontologiska storheter? Det är uppenbart att varken likgiltighet eller engagemang är något ont eller gott i sig. Att brinna för idéer är varken beundransvärt eller förkastligt. Det hänger på vilka idéer. De flesta av hos har vidsträckta oupptäckta skogar av likgiltighet inom oss, vilka självutnämnda världsförbättrare av alla slag suktar efter att tända med engagemangets eld. Det borde vara du som bestämmer inför vad du visar intresse. Minns att det alltid är den du inte intresserar dig för som väntar med den förbittrade anklagelsen om likgiltighet. Fundera på vad det aldrig lättande bombardemanget av uppmaningar till engagemang tjänar för krafter. Det tycks mig alltså som om likgiltigheten behöver ett försvar. Att leva är att ta ställning. Jag hatar likgiltiga människor, säger Antonio Gramsci. Allt är sjukdom utom likgiltigheten svarar Cioran. Jag håller på Cioran. Den upprörda frågan “Tänk om alla skulle göra så!?” bär på en ledtråd: det är aldrig från de likgiltiga vi behöver frukta nästa attack mot våra liv. Mitt intryck, när jag ser på tevenyheterna, är att världen inte lider någon brist på engagemang. Hatet mot likgiltigheten syns överallt, från ledarskribenter som ljuger som yrke till glorifierade butiksbiträden på Apoteket som vägrar unga flickor preventivmedel till folk som spottar på tiggare till nynazister som kastar sten på Pridetåget till halshuggningarna i Syrien. Vad världen lider en akut brist på är likgiltighet.