Jag har varit med i Folkpartiet sedan 2003. 2006 var jag toppnamn för Folkpartiet Norrköping och var suppleant i riksdagen. De senaste åren har jag varit ordförande för Folkpartiet Linköping. I onsdags lämnade jag min post som ordförande och även partiet.

Folkpartiet har backat i två val. Under Lars Leijonborg var partiet framgångsrikt, men mådde inte bra. De interna slitningarna var stora. Under Jan Björklund har partiet mått bra, och gått stadigt bakåt.

Under förra valet var Erik Ullenhag integrationsminister. Han sändes ut upprepade gånger att läxa upp förtvivlade kommunalråd som inte kunde hantera de ökande flyktingvolymerna.

Han publicerade en statlig sida med tvivelaktig information om invandring. Han vilseledde kring utanförskapet i Sverige. Han var också hjärnan bakom det fullständiga haveriet kring etableringslotsar.

Ullenhags haveri har inte fått följder internt. Istället fick Ullenhag hoppa upp ett pinnhål och bli ekonomisk-politisk talesperson. Ullenhag erkänner själv att han varit naiv. Vad som skyddar svenska väljare från fortsatt Ullenhagsk naivitet har inte framgått.

Jan Björklund har också varit naiv när det gäller hanteringen av friskolor, enligt honom själv. Tyvärr är sanningen att det finns stora brister i Folkpartiets skolpolitik, partiets stora dragplåster och Björklunds huvudområde.

Jan Björklund har belönat Erik Ullenhag, och Folkpartiet har slutit upp kring Jan Björklund. På så vis är Jans framtid tryggad, och tyvärr känns det som den första prioriteten för Jan Björklund.

Den politiska linjen som Björklund för är förståelig om man ser till det interna maktspelet. Extern blir det däremot fullständigt obegripligt: Försvar, förstatligad skola, kvoterad föräldraförsäkring och laga-mat-garanti för pensionärer.

Folkpartiet kommunicerar med frenesi att man förändras. Men med samma ledare och grupp runt honom är det sannolikt att partiet fortsätter som det gjort tidigare. Jan Björklund får ett infall och kör ett utspel och har han tur får han fatt i en valvinnare. Sannolikt fortsätter dock kräftgången.

Det är en svår tid nu. Invandringen är rekordhög, och problemen finns där för alla att se. Den svenska stadsbilden är också förändrad, med utländska tiggare överallt.

Detta har Jan Björklund och hans ledargrupp bemött med relativ tystnad. Efter ett utspel om tillfälliga uppehållstillstånd under våren har det varit tyst.

Debattens vågor rasar högt, och samhällsklimatet hårdnar. Jan Björklund och hans ledningsgrupp hukar i riksdagshuset.

Folkpartiets ledning verkar nöjt med att jobba internt. Men det finns ett samhälle utanför. Med alliansens goda minne driver vänstern upp skatterna och arbetslösheten. Människor lämnas ensamma med sin oro över samhällsutvecklingen. Decemberöverenskommelsen har formaliserat passiviteten, och effekten blir en död hand över politiken.

Jag kan inte ställa upp på det som händer nu inom Folkpartiet. Ansvarslösheten och de blöta fingrarna i luften blev till slut för mycket för mig. Därför tog jag steget och lämnade Folkpartiet.

Jag går inte till något parti utan kommer verka som debattör. Där hoppas jag kunna påverka bättre än inifrån Folkpartiet.

Erik Svansbo, debattör, tidigare ordförande för Folkpartiet i Linköping