Låt mig länka till tre läsvärda inlägg av andra forskare. Alla är viktiga och bör läsas i sin helhet.

Mats Hammarstedt är professor i nationalekonomi vid Linneuniversitet och forskningsledare för Centre for Labor Market and Discrimination Studies, med stark specialisering kring bland annat invandrares arbetsmarknadsintegration. Hammarstedts artikel ”Tveksamma argument om flyktingar” är bland de bästa sammanfattningar jag sett om ämnet, men har fått alldelles för lite uppmärksamhet:

”Det första argumentet har funnits i debatten länge och hävdar att invandring på längre sikt behövs för att finansiera Sveriges åldrande befolkning. Till detta finns det anledning att vara skeptisk då invandringen sedan fyrtio år tillbaka utgörs av flykting- och anhöriginvandring snarare än arbetskraftsinvandring. Forskning visar idag på hur invandring till ett land påverkar landets offentliga finanser. Föga förvånande framkommer i denna forskning att detta, i Sverige såväl som i andra länder, i allt väsentligt avgörs av de utrikes föddas framgång på arbetsmarknaden. I Sverige hade endast ungefär hälften av de flyktingar som kom hit i början av 2000-talet sysselsättning efter tio år i landet. Den som vill hävda att flyktinginvandring är ett argument för att finansiera Sveriges framtida åldrande befolkning måste således ha goda argument för att tro att integrationen av flyktingar på den svenska arbetsmarknaden kommer att fungera betydligt bättre i framtiden än vad den gör idag.

De två andra argumenten är av nyare datum men riskerar lika väl att leda debatten fel. Det ena argumentet hävdar att nyanlända flyktingar skulle kunna utgöra en resurs genom att de kan bosätta sig på orter med vikande befolkningsunderlag. Inte heller på denna punkt har förespråkare något stöd att hämta i den existerande forskningen. Forskningen visar med all tydlighet att flyktingar bör bosätta sig på orter med låg arbetslöshet och goda möjligheter till sysselsättning för att integrationen, på såväl kort som längre sikt, ska bli framgångsrik. Att nyanlända flyktingar bosätter sig på avfolkningsorter, ofta med hög arbetslöshet, riskerar snarare att förvärra integrationsproblematiken och försätta flyktingarna i ett långvarigt utanförskap.

Det tredje argumentet tar flyktingarnas utbildningsnivå som utgångspunkt. Här framförs förhoppningar om att dagens flyktingar, inte minst flyktingar från Syrien, har bättre förutsättningar att komma in på arbetsmarknaden än tidigare flyktinggrupper då de har en högre utbildningsnivå. En titt på fakta från Statistiska Centralbyrån ger dock inget stöd för detta. Uppgifterna om flyktingarnas utbildningsnivå visar snarast att flyktingarna från exempelvis Syrien utgörs av en större andel lågutbildade och en mindre andel högutbildade människor än de flyktingar som kommit från exempelvis Irak. Under de närmaste åren står alltså Sverige inför utmaningen att integrera en relativt stor andel flyktingar med en utbildningsnivå som motsvarar ungefär nivån på svensk grundskoleutbildning.

Det finns självklart skäl att ta emot flyktingar och bevilja asyl till människor som söker sig till Sverige. Argumentet att dessa människor behöver skydd och att flyktinginvandringen är en humanitär insats är det som bör användas i debatten. Att presentera denna invandring som ett medel för att finansiera en åldrande befolkning, eller lösa problemet med vikande befolkningsunderlag på vissa orter, riskerar däremot att leda in debatten på villovägar.”

Joakim Ruist vid Göteborgs Universitet forskar som läsarna vet också om invandring. Han skrev nyligen en lång och likaså viktig artikel i Dagens Samhälle:

”Min kompetens i sammanhanget består i att jag tidigare i år beräknade den offentliga sektorns intäkter från och kostnader för alla flyktinginvandrare som befinner sig i landet. Jag uppskattade där att nettokostnaden för den gruppen i år är cirka 50 miljarder kronor. Dessa kalkyler kan då också användas som underlag för en prognos av konsekvenserna de närmaste åren av ett inflöde på 120 000 nya flyktingar i år. Dock finns en betydande felmarginal i en sådan kalkyl.

Mina tidigare kalkyler baserade sig på uppgifter från någon form av normalläge vad gäller svensk flyktinginvandring. För närvarande ligger vi högt över normalläget och det innebär sannolikt att vissa saker kommer att bli ännu svårare än tidigare. Integrationen på arbetsmarknaden blir sannolikt svårare när fler ska in på samma gång. Och den höga andelen ensamkommande barn kan sannolikt, men inte nödvändigtvis, innebära högre kostnader per capita också efter asylbeslutet.

Flyktinginvandringens påverkan på de offentliga finanserna är som mest negativ de första tre-fyra åren efter asylbeslutet, då sysselsättningsnivåerna i arbetsför ålder ligger runt endast 15-30 procent. Därefter tar sysselsättningen mer fart och påverkan blir mindre negativ. Den kan till slut, efter ganska många år, bli positiv. Men tyvärr blir den aldrig så positiv att flyktinggruppen själv ”betalar tillbaka” det underskott den innebar under de tidiga kostsamma åren.

De första fyra åren efter asylbeslutet innebär enligt mina tidigare kalkyler en genomsnittlig flyktinginvandrare ett sammantaget nettounderskott för de offentliga finanserna om cirka 120 000 kronor per år. Multiplicerar vi det med ovan nämnda inflöde på cirka 120 000 flyktingar i år landar vi alltså på att de människor som söker asyl i Sverige i år kommer att innebära en total nettokostnad om cirka 15 miljarder kronor per år de första fyra åren efter deras asylbeslut (det vill säga ungefär 2017–2020). Nedan kommenteras särskilt några specifika komponenter i denna totalsumma.

En diskussion om nettokostnader vid invandring fokuserar ofta på just kostnader. Men faktum är att det är intäktssidan som är huvudkomponenten i underskottet. Flyktinginvandrare är något överrepresenterade på kostnadssidan av de offentliga finanserna. Men deras underrepresentation på intäktssidan är mer betydande. Cirka fem sjättedelar av det totala underskottet härrör från lägre intäkter per capita och endast cirka en sjättedel från högre kostnader per capita. Annorlunda räknat innebär detta att den offentliga sektorns årliga intäkter per capita minskar med cirka 1 500 kronor, varav cirka 500 kronor är kommunalskatt.

Även om nyanlända flyktinginvandrares överrepresentation inom den offentliga sektorns totala kostnader endast är marginell, så är spridningen över olika poster desto större. En stor flyktinginvandring innebär på kort sikt en stor procentuell ökning av exempelvis kostnaderna för socialbidrag och bostadsbidrag, men helt obetydliga ökningar av exempelvis kostnaderna för pensioner och äldrevård, eftersom mycket få invandrare är över 65 år gamla.

Ett inflöde av 120 000 flyktinginvandrare innebär de första fyra åren efter asylbeslutet en ökning av kostnaderna för socialbidrag med cirka 20 procent, eller cirka två miljarder kronor per år. Kostnaderna för bostadsbidrag ökar med cirka 15 procent, eller lite drygt en halv miljard per år. Procentuellt mindre men i absoluta tal större är ökningen i kostnader för skola och barnomsorg: knappt två procent, eller cirka tre miljarder kronor per år. Ökningarna av dessa och andra kostnader balanseras då delvis av att främst äldrerelaterade kostnader per capita minskar med inflödet av en yngre befolkning.

Den prognosticerade nettokostnad som kalkyleras här riskerar då att vara något underdriven. Den är skattad utifrån historiska samband, men nu är inflödet betydligt större än det varit historiskt. Det är sannolikt att sysselsättningen för nyanlända de kommande åren blir något lägre än tidigare. Detta då det är fler som ska in på arbetsmarknaden på samma gång, och särskilt då det främst är en begränsad del av arbetsmarknaden – där språk- och andra kvalifikationskrav är lägre – som är aktuell för en stor del av de nyanlända.

Därtill är utbildningsnivåerna bland de flyktingar som kommer till Sverige nu förhållandevis låga jämfört med tidigare. Cirka 40 procent invandringen i åldrarna 16-74 år till Sverige från Syrien de senaste tre åren (2012–2014) var människor utan gymnasieutbildning. För invandringen från Eritrea och Afghanistan var andelarna cirka 60 procent och för Somalia cirka 80 procent. Detta kan jämföras med 20 procent bland de som kom från forna Jugoslavien 1993–1994.”

Robert Östling forksar vid Stockholms Universitet, och är en av Sveriges mest välpublicerade nationalekonomer. Östling forskar inte om invandring men deltar aktivt i den ekonomisk-politiska debatten, och gör en pedagogiskt insats på Ekonomistas:

”De flesta som läser det här inlägget tycker förmodligen att 750 kronor för en vinterjacka är ett överkomligt pris, medan en dörrvaktsjacka i dun för 7500 kronor är i dyraste laget. Denna känsla för proportioner när det gäller hushållsekonomi tycks dock ofta saknas när det gäller rikets ekonomi. Jag tror till exempel att det är många som inte gör så stor skillnad på en regeringssatsning på 750 miljoner eller 7,5 miljarder, och ibland hör man till och med att folk inte minns huruvida det handlade om miljarder eller miljoner. Likaså tycks få direkt inse att det är orimligt att svenskar skulle lägga 75 miljarder på julklappar, vilket är en siffra som snurrat runt i offentligheten på senare tid (jag tror irrfärden började på Dagens Arena)….