Vi sitter i en bil utanför Läkemedelsverket i Uppsala. Men vi står lite avsides. Vi väntar på en person som arbetar där. Så snart vi träffas kör vi därifrån. Villkoret för vårt samtal är total anonymitet, och att ingen på verket ska få se oss tillsammans. Det inger en konstig känsla. Det här är en svensk myndighet 2015. Varför denna rädsla?

Det här är en berättelse som i mycket bygger på vittnesmål från tidigare medarbetare, som inte vill eller inte vågar framträda öppet. De sitter idag på andra myndigheter och organisationer, och är på olika sätt fortfarande beroende av relationen till Läkemedelsverket.

Men det är också en berättelse om de som träder fram.

– Då kände jag mig tillbaks i Iran som jag hade flytt ifrån för 30 år sedan ungefär.

De vi möter pratar om rädsla, om repressalier, om lågt i tak. Men det här reportaget handlar inte om arbetsmiljön i sig. Det handlar om vilka konsekvenser den kan få för våra läkemedel.

”Om man exempelvis diskuterat en misstänkt biverkning blev man inkallad till ett möte, där de ifrågasatte vad man sagt. Det kom inga direkta hot men anledningen med mötet var att skrämma mig till tystnad och visa att ’så får man inte göra’ ”

”Men vid den slutliga granskningen inom verket togs stycket bort om denna rekommendation.”

”Mitt liv som utredare hade varit enklare om jag bara haft en OK-stämpel.”

Kaliber - om en vetenskaplig miljö som kan hota patientsäkerheten.