Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Det er et paradoks at Norge har fått en blå regjering med fire kvinnelige ledere, mens venstresida i opposisjon ledes av menn. Velgerne lener seg i stikk motsatt retning; kvinner til venstre og menn til høyre, for å si det veldig enkelt. Joda, det finns mannlige SV-ere og det finns kvinnelige Frp-ere. Men det er likevel en klar overvekt av menn på høyresida og av kvinner på venstresida i norsk politikk.

Sju av ti SV-velgere er kvinner. I Frp er det omvendt, over seks av ti velgere er menn. I Høyre er 54 prosent menn, i Ap er 57 prosent kvinner. Slik har det vært mer eller mindre siden kvinnefrigjøringen på 1970-tallet, men høyrepopulismens fremvekst har forsterket tendensen i både USA og Europa det siste tiåret. Ytre høyrefløy støttes av et overveldende flertall menn.

(Saken fortsetter under grafikken)



Oversikten viser lederne i partiene etter valget i 2017.

Den norske venstresida ønsker seg mennene tilbake. Det kan høres ut som enkelte også ønsker seg tida tilbake, da menn bygget landet, stemte på Gerhardsen og kvinner ikke gnålte om abort og sånn. Avisa Klassekampen kjører for tida en artikkelserie om «menn og venstresida» hvor pensjonister sukker over at det ikke er noen store slag å kjempe for lenger. At det er derfor menn ikke engasjerer seg på venstresida. Tankesmia Agenda har varslet en serie om temaet. Det diskuteres hvorfor det er slik, og hva man kan gjøre med det.

Må politikken legges om for å appellere bedre til menn?

Det virker utrolig gammeldags å tolke politiske preferanser ut i fra biologi med det vi vet i dag om samfunnsstrukturer og kjønnsroller. Det finnes dessuten mye forskning på feltet som forklarer hvorfor folk har ulike politiske preferanser, helt uavhengig av kjønn.

Det er også veldig rart av venstresida å kritisere politikken som har revolusjonert Norge og verden mest de siste tiåra, nemlig likestilling og kvinners inntreden i det offentlige. Det er det som er progressivt og må videreføres.

Enn så lenge er vi ikke i nærheten av å være i mål.

Den nærliggende forklaringen på kjønnsforskjellen i norsk politikk er at menn og kvinner fortsatt lever ulike liv. Til tross for at Norge stadig rangeres helt i verdenstoppen når det gjelder likestilling, er kjønnssegregeringen i utdanning og arbeidsmarkedet påfallende. Den er blitt litt bedre de seinere åra, fremhever forskerne som er lei av den forslitte frasen «Europas mest kjønnssegregerte arbeidsmarked». Men dette er en seig materie. Fortsatt jobber flest kvinner i det offentlige, menn i det private. Kvinner er sykepleiere, menn er ingeniører. Kvinner jobber deltid, menn er forsørgere. I de store tallene.

I Klassekampen blir av en eller annen grunn Per Willy Amundsen utbedt en forklaring på kjønnsskille, og som man roper i skogen, kommer svaret: «Kvinner er opptatt av å prate om problemene, mens menn bare vil løse dem.» Menn har større evne til å tenke langsiktig og er mindre følelsesstyrt, mener Frp-eren. Hos en gruppe mannlige kadetter på Krigsskolen får Klassekampen noen av de samme biologiske svarene.

Det at flere kvinner stemmer til venstre handler altså om at kvinner har et irrasjonelt omsorgsgen som ikke er bærekraftig i lengden, mens det at menn stemmer til høyre er fordi de er rasjonelle og ser det store bildet, skal vi tro. Dette høres ut som en begrunnelse for at kvinner ikke bør ha stemmerett.

Joda, det er nesten så du må gå ut og hyle mot månen over at den slags står på trykk i norske aviser i 2019. Det eneste det fører med seg er en uendelig rekke liksom-diskusjoner hos Fredrik Solvang og i Dagsnytt Atten om er det nå egentlig slik. Og så er det ikke slik. Men jaggu ble det mye klikk og krangel av det.

Problemet er at det er et problem for menn at de tenker slik, ikke for kvinner. Det er den fantastiske endringen som har skjedd.

Jeg vil hevde at kvinner stemmer ut i fra en rasjonell og langsiktig egeninteresse. At kvinner evner å se hva som må til for å få hverdagen til å gå rundt. Kanskje bruker de ikke ord som sysselsetting og produktivitet, men som statsminister Erna Solberg sa i nyttårstalen, noen må føde de ungene. De må pokker meg føde flere.

Så hva er den innlysende strategien for å få til det, både føde mange barn og jobbe?

Mange kvinner jobber i det offentlige og tar fortsatt en større andel av ulønnete omsorgsoppgaver. Kvinner bærer langt på vei den norske velferdsstaten på sine skuldre med sin arbeidsinnsats. Om kvinner hadde streiket en dag, ville mye gått til helvete i helse, eldreomsorg, skole og barnehager.

Stein Erik Hagen vil sikkert protestere og si at hans millioner i skatter er et viktig bidrag, men det er faktisk heller ikke riktig. Skatt fra folk flest er viktigere.

Så funker ikke velferdsstaten, ryker friheten til å kombinere jobb, barn og eldre foreldre hvis du ikke kan betale deg ut av det. Det var hele ideen bak den norske likestillingsrevolusjonen som var statsfinansiert; det var å sørge for at kvinner både kunne føde barn og jobbe. Da er det ikke rart at flere kvinner stemmer på partier som støtter opp om offentlig sektor fremfor partier som ville bygge den ned.

Det kan selvfølgelig endre seg ettersom kvinner tar høyere utdannelse og jobber mer i privat sektor, men enn så lenge er det slik.

At kvinner er mer opptatt av selvbestemt abort og reproduktiv helse, slik vi har sett de siste ukene, kan heller ikke beskyldes for å være irrasjonelt eller et snevert utslag av identitetspolitikk. Endringer på dette feltet har direkte konsekvenser for kvinners liv og helse. Motstanden har bred støtte i hele befolkningen, langt inn på høyresida.

At kvinner skal få kjeft for å være engasjert i politikk om disse spørsmålene, er nesten så jeg ikke tror hva jeg hører. Her krever Erna flere barn i nyttårstalen og noen uker senere bestemmer hun at de ikke skal få elementær informasjon om eget svangerskap. Eller tillate eggdonasjon.

Men dette er ikke menn opptatt av. Skal vi tro.

Viktige saker for mannlige velgere er preget av hardere materielle ting, vil noen si. Slik som skatt, samferdsel, jobbskaping og innvandring. Det har også en naturlig forklarlig, om ikke biologisk. Skatt og avgifter har større betydning hvis du driver egen virksomhet, mindre hvis du er lønnsmottaker i offentlig sektor. Det er neppe milliardærer som Stein Erik Hagen venstresida håper å lokke over, men skatter og avgifter er viktig også for vanlige menn. Det kan ha med at menn oftere enn kvinner forholder seg til skatter og avgifter i kraft av at de driver egne foretak, eier mer, har større formuer. De store skattelettelsene fra denne regjeringen gikk til menn.

Så kan du selvfølgelig si at det er innlysende, de som skatter mest får mest i skattelette. Men det blir jo en sirkelargumentasjon. Poenget er at kvinner flest har liten interesse av skatt fordi de verken tjener mye, eier mye eller har store formuer. Det kan man mene er en brist hos kvinner, men igjen snakker vi om rasjonell egeninteresse. I motsetning til den overraskende interessen for skatt hos menn som ikke har særlig å skatte av.

Innvandring er i en egen klasse når det gjelder menns interesser. Høyrepopulister og innvandringskritiske partier som Frp støttes i stor grad av menn. Ut i fra bakgrunn og sosial posisjon er det velgere som tidligere ville stemt på et arbeiderparti, men ofte har falt utenfor. Andel arbeidsledige og trygdete er høyere i disse velgergruppene enn andre. Det er lenge siden Ap-velgere vandret over til Frp, godt beskrevet i Magnus Marsdals «Frp-koden», men fortellingene om og forskningen på den tapte arbeiderklassen er uendelig i flere land.

Den er også forskjellig. Det er fristende å sammenlikne amerikanere som bor i en trailerpark i Oklahoma, eller tredjegenerasjons arbeidsledige briter med norske menn på Raufoss. Men det har liten overføringsverdi. Om noe forteller de eksemplene at brutal «mannepolitikk» ikke er veien å gå.

Gode velferdsordninger, empati og blikk for enkeltskjebner er faktisk ikke så dumt. Selv om det er femi.

Kjønnsforskjellene skyldes reelle ulike preferanser, peker valgforsker Johannes Bergh på da jeg snakket med ham om hvordan utviklingen har vært over tid. Han mener det er et sjansespill å endre politikken for å tiltrekke seg en ny velgergruppe. Da risikerer man å skyve fra seg velgerne man har. Kvinnene venstresida tar for gitt, kan forsvinne. I forbindelse med metoo-håndteringen opplevde Arbeiderpartiet et dramatisk fall i kvinners oppslutning. For første gang på flere tiår var det flest menn som støttet Ap.

Er det mulig at kjønn er feil fokus? Det er jo ikke første gang temaet diskuteres, for å si det forsiktig. Som regel ender debatten ganske raskt i at det er en motsetning mellom politikk for kvinner og menn, og at det er et problem for venstresida at de har så mange kvinnelige velgere. For det skremmer bort menn som er mer opptatt av kvinneundertrykking i islam enn eggdonasjon til enslige kvinner. Det skremmer bort ekte mannfolk i arbeiderklassen.

For partier som har ledet an i likestillingskampen, burde det kjennes traurig å fokusere så ensidig på kjønn når det handler om dramatiske endringer i utdanning, arbeidsliv og privatliv. Kvinnene som venstresida tror den eier, dominerer høyere utdannelse og er på vei over i privat sektor. Kampen om å skaffe nye velgere, handler om å beholde en velgermasse i forandring.

Det handler også om å tørre å skape en progressiv politikk som menn også liker. Kvinner nyter den allerede.