Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Jeg meldte meg inn i AUF i 2007, og ble vervet av han Jens til Partiet nøyaktig to år senere i 2009. Det er en bevegelse jeg som så mange andre har fått en dyp og vedvarende kjærlighet til. I 2011 var jeg på Utøya.

Fra første stund var prioritetene klare for oss overlevende - ikke informert av noen sentral kommunikasjon, men av vårt felles demokratiske instinkt: Vi stod ovenfor en nasjonal krise og måtte bidra til å samle Norge - verne om rettsstaten ved å kreve at Breivik skulle ha en så ordinær rettsprosess som mulig, og verne om demokratiet ved å unngå usaklige forbindelser mellom FrP og Breivik.

Justisministerens provokasjon setter nødvendigvis et endelig punktum for borgfreden. Den samme omsorgen for Norge som forpliktet meg til selvsensur etter 22. juli, forplikter meg nå til det motsatte.

Ikke for å score billige politiske poeng, ikke i affekt fordi jeg personlig er såret, men fordi jeg oppfatter en klar trussel mot organisasjonsfriheten og dermed Norges demokrati.

Som straff for den forbrytelsen at vi med resten av stortingsflertallet stemte ned uhensiktsmessige og udemokratiske fullmakter til regjeringen, står Arbeiderpartiet, og kun oss, nå anklaget av justisministeren for å sette terroristers rettigheter foran rikets sikkerhet. Sagt på en annen måte, vi er landsforrædere.

Ingen demokratisk anlagt person anklager opposisjon for landssvik. Dette er utvetydig høyreekstrem retorikk som bruker regjeringens autoritet til å utpeke Arbeiderpartiet som et legitimt mål.

For la oss ta ordene på alvor. Mange er tilbøyelige til å gjøre det, og vi trenger bare én for at en ny katastrofe blir et faktum. Tenk igjennom konsekvensene. Hva gjør man med landssvikere? Hva beundrer vi motstandsbevegelsen for at de gjorde med landssvikere?

Hva gjorde at Breivik mente at Utøya-massakren var «grusom men nødvendig»? Hvilken anklage går hver eneste dag igjen i et kommentarfelt, der folk under fullt navn fantaserer om vold mot venstresiden generelt og oss spesielt? Det stiller oss i reell fare at justisministeren bruker sin autoritet til å stille seg bak dette.

Vi kan simpelthen ikke akseptere at regjeringen legitimerer dette konspiratoriske verdensbildet som har drept og vil drepe igjen. Det er både vår og Stortingets plikt å reagere og forsvare demokratiet. Vi må sende et signal til den borgerlige regjeringen om at det finnes grenser for hva slags strømninger de kan omfavne i sin koalisjon.

Deres ufarliggjøring av høyreekstremisme er en reell trussel mot ikke bare Arbeiderbevegelsens, men hele Norges frihet til å engasjere seg demokratisk uten frykt for liv og helse. Tiden for Regjeringen å rydde opp har kommet og gått - når de ikke tar ansvar og rydder opp, må Stortinget.

Kjære Jonas Gahr Støre, det er ditt ansvar som partileder å legge til rette for at vi kan drive vår organisatoriske virksomhet i trygghet. Slike utspill vil alltid innkassere en gevinst - oppmerksomhet og popularitet blant hennes publikum.

Det må også ha sin pris; det kan ikke få være lønnsomt å holde på sånn her. Din rolle som leder av Arbeiderpartiet forplikter deg til å reagere på en regjering med stadig svakere grep om sin demokratiske sans.

Når Erna deserterer sitt embete som statsminister og ikke har kontroll på sin justisminister, er det desto viktigere at du oppfyller ditt; som opposisjonsleder, og som leder for et bredt, demokratisk parti.

Vi må hevde vårt grunnlovsfestede krav på å drive vår organisasjon i trygghet. Hvis «aldri mer 22. juli» skal være noe mer enn en tom floskel, må Arbeiderpartiet stemme for et mistillitsvotum.