SVARER SANNA: – Det er et effektivt undertrykkingsmiddel i å gjøre narr av andres språk, skriver Egil Bakka, professor emeritus ved NTNU. Foto: Marte Vike Arnesen / VG

Debatt

Språklig komikk fra Sanna Sarromaa

Sanna Sarromaa spyr edder og galle over norsk språkpraksis i VG 7. mars. For en gammel nordmann som meg, står hun fram som komisk og kunnskapsløs. Hun ser komisk ut når hun som et krakilsk lemen i skriker mot et tungt sakkyndig, demokratisk norsk organ.

Oppdatert 9. mars

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

EGIL BAKKA, professor emeritus

Sarromaa ser kunnskapsløs ut fordi hun ikke synes å vite noe om bakgrunnen til hvorfor vi har det slik. Nå hadde denne tendensiøse innledningen ikke vært nødvendig, men den demonstrer hva som skjer om man svarer Sarromaa med samme mynt. Jeg skal legge den tonen til side i det følgende.

Språklig praksis har en lang historie basert på klassejustis og strenge sosiale hierarkier. Den europeiske overklassen utviklet sin egne kulturer og sine egne språk for å skille seg fra undersåttene sine.

Det ga solide sperringer mot lettvinte klassereiser, den som ville fram måtte snakke overklassens språk. Selv i Norge forlangte mange arbeidsgivere lenge at folk fra bygdene måtte lære byspråk om de skulle arbeide i byen. Det er et effektivt undertrykkingsmiddel i å gjøre narr av andres språk.

les også Sanna Sarromaa: – Det norske språket er en vits

I Norge har vi gjort opprør mot dette, noe som er ganske uvanlig i Europa, og i dag er det å snakke sin dialekt en selvfølgelig rett her i landet. I de fleste andre land ser eliten på dialekt som komisk og noe som bare kan brukes i den helt privat sfæren.

Nå prøver Sarromaa å isolere spørsmålet til skriftspråket, og holde talespråket utenfor, men skriftspråket er jo det ultimate midlet til å oppdra men også kontrollere og undertrykke folk i forhold til språk. Forklaringen til de varierte og rike språklige normene i norsk skriftspråk ligger jo i aksepten av talespråkets verdi, en sammenheng Sarromaa ser, men ikke aksepterer.

Sarromaa sier at «Språket blir inkonsekvent og rotete. Stygt, faktisk.» Hun spar da, kanskje uten å forstå det, opp igjen de utdaterte ideene om språk og kultur hos overklassen som noe pent, nobelt og «riktig», satt opp mot det vulgære, simple og «feilaktige» i de lavere klassene.

Det er mekanismene fra språklig og sosial undertrykking som gikk ut over både dialekter og minoritetsspråk slik som samisk og bretonsk, og som statsmaktene, også Frankrike, sakte måtte forlate når det gjaldt minoritetsspråk på 1960-tallet.

les også Sanna Sarromaa refser nordmenn: – Dere er like dårlige til å ta imot komplimenter som dere er til å gi dem!

I Norge har hatt et relativt egalitært samfunn langt tilbake i tid, vi mangler aristokrati, og vi løsrev oss fra det velnormerte Københavnske språket i løpet av 1800-tallet. Ved løsrivelsen tok vi ikke språket i den «dannede kreds» som eneste norm, men nærmet oss et bredt spekter av norske dialekter. Slik ga vi oss selv et større språklig mangfold både muntlig og skriftlig enn andre land.

Sarromaa kommer med en mange sprikende synspunkter: Hun mener at det norske folk bør legge seg på samme språkpraksis som den finske eller franske, altså uten alternativer og sideformer. Det er uklart om argumentasjonen er autoritær; vi må ha disiplin og orden her, estetisk; det er penest slik, pedagogisk: det er lettere for elever og lærere, eller hviler på en mening om at det finnes et riktig språk som ikke bør forandres. Hun bruker alle disse stort sett utdaterte argumentene til å kritisere det demokratisk baserte grunnsynet om at vi i Norge ønsker et talenært skriftspråk for alle.

Hvis man har lest fransk fra sent 1600-tall, vet man at selv Det Franske Akademiet har forandret ortografien radikalt i flere omganger fram til i dag. Vi vet jo at ungdommens «språklige feil» er del av en uunngåelig språkutvikling. Hvor raskt slike bør tas inn i skriftspråket er fagpolitiske beslutninger som vi har satt Språkrådet til å ta.

Sarromaa hevder at «Språkrådet mangler et språkpolitisk syn», men det er jo nettopp Språkrådets og store deler av det norske folks uvanlige språkpolitiske syn hun er uenig i. Vi noterer oss det, og beklager hvis vi virker litt overbærende.

Publisert: 09.03.20 kl. 13:07 Oppdatert: 09.03.20 kl. 13:38

Les også

Mer om Språk Språkrådet