Ifølge en avisartikkel i Berlingske Tidende, og som er gjengitt av flere norske aviser, har ledende klubber i Norge, Sverige, Danmark, Belgia, Nederland og Skottland tatt initiativet til å etablere en liga bestående av de beste lagene fra disse landene. Tanken er interessant og samsvarer med planene om den såkalte Atlanterhavsligaen som var aktuell for noen år siden, men som ikke ble realisert på grunn av motstanden fra de nasjonale fotballforbundene og UEFA.

En positiv effekt av en slik liga er at den kan redusere den finansielle lekkasjen fra de små og mellomstore ligaene til de fem store (England, Spania, Italia, Tyskland og Frankrike). De siste årene har verdien på TV-rettighetene som de mindre fotballnasjonen betaler for disse ligaene økt kraftig.

Dette ble illustrert sist høst da den nye Premier League avtalen førte til at rettighetene ble 50 prosent dyrere enn Eliteserien. Premier League henter årlig inn 11–12 milliarder kroner på de internasjonale TV-rettighetene. Av dette kommer 450–500 millioner fra Norge.

En positiv effekt av en slik liga er at den kan redusere den finansielle lekkasjen fra de små og mellomstore ligaene til de fem store.

Sportslige effekter

Som alle andre ønsker fotballsupportere produkter av best mulig kvalitet dersom de kan velge. De siste årene har den teknologiske utviklingen i media gjort det lettere for aktørene med kamper på øverste hylle å tilby dem utenfor sitt geografiske nærområde. Denne utviklingen vil helt sikkert fortsette. Det mest naturlige mottiltaket fra dem som har tapt terreng er å øke kvaliteten på sine egne produkter. En liga bestående av de beste lagene fra de seks nasjonene kan være et slikt virkemiddel.

En slik liga vil også være interessant for kommersielle aktører, det vil si TV selskaper og sponsorer, hovedsakelig på grunn av den høye kjøpekraften i de respektive landene. Samlet brutto nasjonalprodukt i de aktuelle landene er nesten på nivå med Frankrike, bare forbigått av Tyskland av de fem store. Det er større enn i England og Italia, og vesentlig større enn i Spania.

Samlet BNP i de aktuelle landene Land Befolkning (mill.) BNP per capita ($ 1000) BNP totalt ($ mrd.) Sverige 9.9 48.2 477.2 Danmark 5.7 45.7 260.5 Norge 5.2 68.6 356.7 Nederland 17 49.6 843.2 Belgia 11.3 44.1 498.3 Skottland 5.4 43.4 234.4 Sum (de seks) 54.5 49 2670.3 England 54.7 40.1 2193.5 Frankrike 66.5 41.5 2759.8 Tyskland 81.5 47 3830.5 Italia 61 35.8 2183.8 Spania 46.4 34.8 1614.7

Prosjektet vil også ha interessante sportslige effekter for de beste lagene i de små og mellomstore fotballnasjonene, og dermed også for landslagene. De norske lagene som blir med vil få en bedre utviklingsarena enn de har dag. Dette bør være fordelaktig for landslaget, og ha en vesentlig kraftigere effekt enn eksempelvis en reduksjon av Tippeligaen fra 16 til 14 lag.

Favoriserer store fotballnasjoner

I realiteten vil en slik liga bety at man legger inn et nytt nivå mellom de fem store og de små/mellomstore fotballnasjonene. Når en analyserer konsekvensene det kan medføre bør man se det hele i et europeisk perspektiv, ikke bare fokusere på de seks landene som har tatt initiativet. Lykkes prosjektet, vil det helt sikkert bli kopiert av andre unioner av fotballnasjoner.

Det kvalitetsmessige hullet mellom de store ligaene og de beste lagene i de nest beste fotballnasjonene har økt de siste årene. På 1990-tallet var Ajax fra Nederland det beste europeiske klubblaget, og i 2004 vant Porto fra Portugal UEFAs Champions League. Slike hendelser, hvor lag utenom de fem store troner på toppen, kommer neppe tilbake med mindre de økonomiske strømmene justeres.

En amerikansk modell med hermetiske ligaer vil neppe fungere i en europeisk kontekst.

Rosenborg har knapt vært mer suveren i Tippeligaen enn i år. Likevel maktet de ikke engang å kvalifisere seg til Europaligaen. I fjor greide Malmö å kvalifisere seg til Champions League, men ble nedsablet av de store lagene. I Rosenborgs glansperiode spilte laget jevnt med topplagene i Champions League.

Denne utviklingen har også blitt forsterket av at UEFA har blitt presset til å favorisere de store fotballnasjonene. Opprinnelig var den en turnering der alle nasjonale seriemestere kunne delta. Dette har blitt endret av at UEFA gjort det lettere for lagene i de store fotballnasjonene å kvalifisere seg. Trusselen fra de store klubbene om bli med i en europeisk superliga har fungert som et effektivt ris bak speilet i så henseende.

Bitter bismak

Ideen om en internasjonal liga vil helt sikkert møte motstand hos lagene som ikke regner med å kvalifisere seg. De som «blir igjen» i de nasjonale ligaene mister kampene mot de beste lagene. Samtidig vil de nasjonale ligaene bli jevnere og dermed ha flere spennende kamper.

Ligaen vil være et eksperiment som trenger tid før den kan evalueres skikkelig. Det vil blant annet herske usikkerhet hvorvidt den evner å fenge hele fotballnasjonen. En nødvendig forutsetning er at lagene må kvalifisere seg, og at det også er opprykk og nedrykk. En amerikansk modell med hermetiske ligaer vil neppe fungere i en europeisk kontekst.

Det kvalitetsmessige hullet mellom de store ligaene og de beste lagene i de nest beste fotballnasjonene har økt de siste årene.

Noen vil høste fordeler – andre vil oppleve virkningene som ugunstige. De små og mellomstore fotballnasjonene er imidlertid i en situasjon hvor de ikke kan få både i pose og sekk.

Dagens alternativ, som først og fremst gagner klubbene i de store fotballnasjonene, har imidlertid en bitter bismak. At det har blitt slik, skyldes også at lederne i de små fotballnasjonene har sovet i timen.

Kanskje kan slike internasjonale ligaer, om ikke reversere, så i det minste bremse pengestrømmene fra de små til de store. Forslaget er såpass interessant at konsekvensene av det fortjener å bli skikkelig utredet.

Følg debatten: Twitter og Facebook