En teatersjef er siktet. Ikke i Orbans Ungarn, Erdogans Tyrkia eller Putins Russland. Det skjer i Erna Solbergs Norge. I 2019. | Martin Wåhlberg

Martin Wåhlberg førsteamanuensis, allmenn litteraturvitenskap, NTNU

16. mars 2019 18:10 Sist oppdatert 18. mars 2019

Statsminister Erna Solberg. Vidar Ruud/NTB scanpix

Når teatersjefer siktes av politiet, er det som å være tilbake i den verste perioden i den franske revolusjonen: Terroren.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Det er som hentet rett ut fra spionarkivene fra den franske revolusjonen. Jeg vet hva jeg snakker om, for jeg har selv hatt dem i hendene. Det eneste som mangler, er dommere i parykker og en giljotin på rådhusplassen i Oslo.

Man skulle ikke tro det var mulig. Denne uken skjedde det. Norske politimyndigheter har valgt å sikte en teaterdirektør. Grunn: en teaterforestilling som angivelig krenker privatlivets fred for et av regjeringsmedlemmene og hans familie.

Teaterstykket viser, ifølge dem som har sett det, eksteriøret av statsrådens privatbolig. Det samme teaterstykket uttrykker imidlertid også sterk kritikk av regjeringens politikk. Dette skjer ikke i Orbans Ungarn, det skjer ikke i Erdogans Tyrkia, og heller ikke i Putins Russland. Det skjer i Erna Solbergs Norge. I 2019.

Skuespiller Sara Baban er en av de fire siktede. Bildet er fra forestillingen Ways of Seeing. Leif Gabrielsen

Hva er i ferd med å skje?

«Teaterdirektør siktet etter forestilling.» Overskriften burde få enhver til å sperre opp øynene.

Den ser kanskje uskyldig ut der den står midt mellom alle de andre medieoppslagene angående teaterstykket Ways of Seeing som har gått som en jevn føljetong i avisene. Det virker kanskje til og med litt mindre dramatisk enn en justisminister som brått forsvinner ut i permisjon.

Men den burde få alle til å tenke gjennom hva som egentlig er i ferd med å skje. Politiet ba Oslo tingrett om tillatelse til å ransake boliger og kontorer til teaterdirektøren og andre som står bak teateroppsetningen.

Vår egen statsminister, på sin side, har direkte kritisert forestillingen og de frie kunstnerne som står bak. Hun har blant annet uttrykt at «de som har laget stykket, må tenke over at de også bidrar til å sette et fokus på politikere og deres omgivelser».

Fra 1700-tallet

I motsetning til hva man skulle tro, er selve overskriften ikke hentet fra en avis i Ungarn, Tyrkia eller Russland. Det er faktisk heller ikke en overskrift som hører hjemme i vår egen tid. Overskriften tar oss rett tilbake til den franske revolusjonens aller verste periode med vold og politisk overvåking, perioden som bare refereres til som La Terreur, Terroren.

Da jeg for et par år siden startet et forskningsprosjekt om det politiske musikkteateret, propagandakrig og politisk overvåking under den franske revolusjonen, hadde jeg aldri kunnet forutsi den plutselige og dramatiske relevansen dette prosjektet skulle få i dagens Norge.

Martin Wåhlberg, førsteamanuensis, allmenn litteraturvitenskap, NTNU. Thor Nielsen

Aldri i min villeste fantasi, ikke under noen omstendighet, hadde jeg kunnet tro at det i det hele tatt skulle være mulig at forholdene fra den franske revolusjonens Terror, kjent som en av de verste autoritære periodene i moderne europeisk historie skulle gjenoppstå i 2019, i Skandinavia, Norge, i vårt eget demokrati, med vår egen statsminister og vårt eget politi i hovedrollene.

Spionveldet

Overskriften er til forveksling lik sakene som omtales av revolusjonens sikkerhetspoliti i arkivene. Disse arkivene er rystende lesning. Terrorens sikkerhetspoliti opererte i teatersalene for å sensurere teatrene, men også for å spionere på publikum.

Viste skuespillerne noe på scenen som gikk imot myndighetens politikk? Viste de symboler eller scenografiske elementer som krenket de ledende politikerne? Ga noen i salen uttrykk for misnøye med dem som regjerte landet?

Alt ble nøye notert av hemmelige spioner som rapporterte direkte til politiet. Berømte skuespillere ble siktet. Flere mistet hodet under giljotinen. Man kan fortsatt lese disse rapportene som er sirlig ført i pennen av flittige fotsoldater som anga sine medborgere. Papiret har ikke engang gulnet. 1790-tallet er tross alt ikke så lenge siden.

Hva var det disse spionene gjorde? De skaffet bevis. Slik vår tidligere justisministers samboer angivelig, ifølge hennes egen advokat, har operert blant publikum for å «sikre bevis». Men for at det skal være nødvendig å sikre bevis, må det skje noe ulovlig.

Under revolusjonens Terror var det ulovlig å kritisere statslederne i teateret. Det var ulovlig å vise visuelle elementer som refererte til dem på en kritisk måte.

Hvorfor teateret?

Noe som burde oppta alle som interesserer seg for denne saken, er det åpenbart anakronistiske i at forholdene rundt et teaterstykke plutselig, over to hundre år etter den franske revolusjonen, blir objekt for en PST-sak, vår tids overvåkingspoliti, og for en politisiktelse.

På 1700-tallet var teateret det viktigste massemediet ved siden av avisene. Teateret fylte samme funksjon som internett og Facebook har i vår tid.

Når teaterstykket Ways of Seeing har ført til så massivt medieoppstyr, antagelig har kostet en statsråd jobben og har ført en regjering inn krise, tar det teateret rett inn i den politiske agendaen.

En av kunstnerne bak stykket uttrykker stor tilfredshet med all oppmerksomheten. Det er kanskje dette som burde oppta både politikere og politimyndigheter som roper ulv. For det de har satt i gang, er en politisk prosess som er som hentet fra den franske revolusjonen. De skjønner bare ikke at det er de selv som er ofrene.

Les også: