Helt uten å ville det har Sylvi Listhaug og Espen Teigen forandret debatten om 22. juli. Mange av oss ser nå at vi har forsømt oss, vi har ikke orket å ta diskusjonen om sammenhengen mellom ytterliggående ideers økende styrke og faren for terror og politisk vold. Frykten for å bli anklaget for å legge skyld på andre enn terroristen selv har blitt for stor.

Høyres Jan Tore Sanner framsto til slutt verdig og sterk i ukens politiske kaos. I motsetning til Sylvi Listhaug kom han med en varm og forståelig unnskyldning til Arbeiderpartiet og AUF. Han forsto selv at utsagnet om «22. juli-kortet» var uakseptabelt, og fikk det strøket.

Det er likevel verdt å diskutere begrepet han først tok i bruk. For det finnes faktisk et slags «22. juli-kort» i norsk politisk debatt. Det har aldri vært brukt av Arbeiderpartiet.



I stedet har det hatt en helt annen funksjon, som en slags uskrevet regel om at vi alle må passe oss for å sette de grusomme handlingene til én person i sammenheng med ideer som deles av flere.

Det var nødvendig å understreke at 22. juli var et angrep på hele det norske demokratiet. Solidariteten og samholdet mellom alle deler av folket og alle politiske partier var en stor styrke for landet vårt, og en nødvendig støtte til dem terroren rammet hardest. Men det er også nødvendig å mye tydeligere understreke at terroren var politisk. Arbeiderpartiet var målet og høyreekstrem ideologi var motivasjonen.

I omtalen av islamistisk terror er denne sammenhengen alltid tydelig til stede. Det er lett å forstå at ideologien og retorikken til ekstreme religiøse ledere og regimer kan være en inspirasjonskilde for dem som begår terror. Hvorfor skal det være så vanskelig å beskrive den samme sammenhengen mellom holdning og handling når det gjelder høyreekstrem terror?

Jeg tror det er fordi det reiser det ubehagelige spørsmålet om mektige og demokratisk valgte høyrepopulisters økende bruk av ekstremistenes språk. Denne vanskelige debatten slipper både høyresiden og vi andre unna når 22. juli blir stående igjen i vårt kollektive minne som et resultat av galskap og psykiatri.

Det er på høy tid å ta denne debatten nå, uten å bli beskyldt for å påføre Fremskrittspartiet skyld og skam for 22. juli. De har ikke det, Frp er tvert imot et demokratisk parti som på samme vis som andre partier har til oppgave å gi uttrykk for meninger en god del nordmenn deler.

Men også Frp må finne seg i at faren for å legitimere budskapet til dem som inspirerer til vold, eller kan bli inspirert til vold, blir en del av debatten hvis de tråkker over en helt avgjørende grense. Det er den grensen hvor konspirasjonsteorier og ekstreme ideer gis næring, og det var den Listhaug gikk over forrige fredag. Selvsagt er det en risiko for at det skjer når man snakker om at «Arbeiderpartiet setter terroristers rettigheter foran nasjonens sikkerhet».

Å legitimere konspirasjonsteorier om at Ap er landsforrædere som ikke bryr seg om nasjonens frihet og sikkerhet er derfor ikke det samme som å ta i for kraftig i en politisk debatt, være litt for stor i kjeften eller såre politiske motstandere. Slikt skjer i politikken hele tiden. Det er ikke bra, men det er ikke det samme. Fordi dette hatet mot Arbeiderpartiet er så utbredt, og fordi det har vist seg å kunne motivere terror og politisk vold.

Den siste uken har vist at denne forståelsen altfor ofte mangler. I en rekke innlegg har folk, også fra den mer moderate høyresiden, prøvd å sammenligne Listhaugs utspill med ulike i overkant tøffe utspill fra venstresiden. Erna Solbergs tidligere nære medarbeider Sigbjørn Aanes skriver for eksempel i VG 13. mars at «Det er mange som føler at Arbeiderpartiet vil ha en standard for seg selv og en standard for andre. Det er ingen grenser for hva man kan beskylde folk på høyresiden for, men det er en grense for hva folk på høyresiden kan si».

Hvis det er følelsen man sitter igjen med etter den siste uken har man ikke forstått hovedproblemet med Listhaugs retorikk om Ap og terror.

Alle kan bidra til et oppgjør med nettroll og hatprat. I våre egne kommentarfelt, nabolag og arbeidsplasser. Aller viktigst er det likevel å ta et oppgjør med maktmennesker som bidrar til at hatet vokser. Vi ser en dramatisk utvikling i en rekke vestlige demokratier, hvor en autoritær del av høyresiden er i vekst og tar i bruk stadig sterkere retorikk. Også i Norge må vi være på vakt.

De som velger å spekulere i den opphissede stemningen som finnes på høyresidens ytterkanter, må faktisk få høre at det de driver med kan være farlig. At legitimering av ideer som dehumaniserer grupper av mennesker, eller framstiller politiske motstandere som potensielle forrædere, kan bidra til at noen går fra ord til handling.

Det samme gjelder selvsagt andre veien, hvis den autoritære venstresiden fra forrige århundre skulle få en oppblomstring i vår stadig mer polariserte tid. Ingen har bedre forutsetninger for å bekjempe slikt enn den demokratiske venstresiden.

Politisk vold og terror oppstår ikke av seg selv. Ideer og ord får også konsekvenser. Vi må tørre å ta oppgjøret med ideene som skaper hat. Ikke bare når de serveres av anonyme profiler i kommentarfelt. Aller viktigst er det å trekke en grense når de brukes av mennesker med makt.