Eksterne kommentarer: Dette er en debattartikkel. Analyse og standpunkt er skribentens egen.

Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Vi vil alle ha norsk politi som skaper trygghet, er effektivt og har full tillit i hele befolkningen. Da er generell væpning et lite relevant virkemiddel. Som bidrag til samfunnssikkerhet og beredskap framstår dessuten generell væpning mer som et skalkeskjul enn et relevant virkemiddel.

Min egen erfaring fra krevende oppdrag i hektiske situasjoner ute, er at når alle vet du kommer ubevæpnet gir det høy beskyttelse og trygghet for oss og en bedre dialog med lokalbefolkningen. Vi var trygge fordi vi var ubevæpnet.

En logikk særlig engelsk politi av gode grunner tviholder på med meget krevende nabolag. Andre land høster de negative effektene av et militarisert politi.

Uavhengig av ståsted hva gjelder generell væpning vil alle være enige i at bruk av våpen må være siste utvei, at målet er å håndtere situasjonen uten bruk av våpenmakt. Dette er kulturen som må dyrkes, ikke en kultur som etablerer bruk av våpen som et naturlig førstevalg i dagligdagse situasjoner.

Dersom de aktuelle trusselvurderingene likevel tilsier generell væpning og at våpnene må bæres ladd og klar til skudd antar jeg man mener at politiet generelt, på sekunders varsel, må være klar til ildstrid.

Det er en voldsom beredskap som krever et høyt treningsnivå for å sikre at man treffer det man sikter på, eller velge ikke å skyte når det er rett. Med høy puls og tilnærmet ingen betenkningstid.

Et treningsnivå og en kultur som er krevende i spesialstyrker og uhyre krevende på generell basis.

Tanken bak generell væpning og ladd våpen kan jo på den annen side være å etablere en forsvarlig og positiv våpenkultur som utgangspunkt for de skarpere og bedre trente enhetene. Å redusere antall ganger våpen lades og tømmes kan da være naturlig for å redusere faren for vådeskudd.

En tydelig bekymring relatert til at politiets våpen er ladd hele tiden er at muligheten for stegvis eskalering blir sterkt redusert.

Se for oss at tomannspatruljen møter en truende gjeng, patruljen forteller hvem de er og legger hånda på pistolen som signal om at de mener alvor. Situasjonen eskalerer videre og patruljen trekker pistolen ut av hylsteret, men med munningen mot bakken.

Gjengen diskuterer seg imellom, og noen mener tydeligvis at det er på tide å slutte mens leken er god. To tar noen skritt fram og truer med en stokk mot patruljen som reagerer med å ta ladegrep på pistolen (føre et skudd inn i kammeret slik at pistolen er klar til skudd).

De i gjengen som argumenterte for å slutte mens leken er god vinner nå fram og gjengen trekker seg tilbake. Steg for steg bevisst og tydelig eskalering, med målsetting å roe ned, har berget en situasjon som lett kunne ha kommet ut av kontroll.

Bruk av våpen var siste utvei, ikke det naturlige førstevalg.

Med skudd i kammeret fra starten av vil det tydeligste steget i denne trinnvise eskaleringen være borte.

Viktigere enda etter mitt syn er at når man oppfattes å komme klar til ildstrid vil motstanderens mentalitet være at det gjelder å handle først og muligheten for å roe ned situasjonen blir sterkt redusert.

Norsk politi gjør en utmerket jobb med for lite ressurser. La ikke generell væpning bli en symbolsak som undergraver tiltakene vi virkelig trenger.

Politiet må tilgodeses med nasjonal dekning av politihelikoptre, fullgod bemanning i politidistriktene og skarptente væpnede utrykningsenheter med god mobilitet lokalt og sentralt.

Sammen med god etterretning og forbedret samarbeid og koordinering mellom aktørene involvert, vil det kunne gi reell positiv effekt på norsk samfunnssikkerhet og beredskap.