Författarens tillägg, januari 2017: Den här texten skrevs i april 2011, då jag var 22 år gammal. Som alla andra 22-åringar tog jag i ordentligt utan att bekymra mig för saker som nyanser och vem som egentligen är Nemis målgrupp. I efterhand tycker jag att jag var för hård, särskilt som texten nu för tiden hamnar väldigt långt upp bland sökresultaten när man googlar på ”Nemi” och den därmed har en del läsare även idag, men samtidigt tycker jag texten har ett värde som kritik och tidsdokument. Därför låter jag den ligga kvar publicerad, men med detta tillägg. Så här sex år senare vill jag emellertid gärna komplettera den med tillägget att Nemi har sin målgrupp, som alla inte kan förväntas vara en del av, och att den målgruppen säkert tycker mycket om serien. Det tycker jag att ni ska fortsätta göra om ni vill, och ni får gärna avfärda mig som en surpuppa. Slut på tillägg.

Jag har många starka känslor kring serier. Beundran, som första gången jag läste Maus av Art Spiegelman, där jag insåg hur starkt mediet är för att på ett sympatiskt sätt kunna framställa, och till förmån för förståelsen avdramatisera, horribla hemskheter. Kärlek, som varje gång jag öppnar ett Rockyalbum och blir paff av insikten att Martin Kellerman i över tio år lyckats leverera på en sådan extremt hög lägstanivå. Fascination, som när jag betraktar en teckning av Robert Crumb och inser hur serietecknandet hjälpt honom igenom den svårmanövrerade korridor som allas tonår i allmänhet, och hans tonår i synnerhet, utgör. Total hängivenhet, som när forumet Reddits användare av några olika känslorelaterade ansiktsmallar kan pyssla ihop en miljon helt unika berättelser. Förståelse, som när jag läser Jago eller Den frigjorda mannen av Ralf König och förbehållslöst älskar och respekterar hans struliga vackra relationsdramer mellan homosexuella.

Men negativa känslor ingår också bland de ovanstående. När jag inte begriper varför Tony Cronstam slutade teckna Bamse för att gå över till sitt egna bleka Arne Anka-försök, Elvis, blir jag frustrerad. När jag med stigande förvirring inser att SvD inte gjort sig av med förtvivlat trötta Zits och Baby Blues än, trots att det finns så många extremt lovande svenska serietecknare att välja bland. Och när jag dagligen läser seriesidan i min favorittidning DN och lika dagligen blir förvånad över att Nemi, denna norska skenhelighet, denna seriernas vandrande döde, denna skamfläck i den ständigt pånyttfödda nordiska serieboomen, faktiskt varje dag kan överträffa sig själv i fantasilöshet.

Varför hatar jag Nemi? Frågan kan omformuleras till Varför älskar jag serier? Svaret är: det är det mest självförnyande och självrannsakande mediet som finns, och det inte bara lämpar sig för, utan kan faktiskt förstärka såväl djup ärlighet som total verklighetsflykt. Det är dessutom nästan det mest lättillgängliga berättarsättet som finns – men bagatelliserar ändå inte sina historier! Och det är här vi kan börja diskutera Nemi. Norskan Lise Myhre började teckna Nemi för att ge serievärlden ett annorlunda perspektiv: hennes eget, en emo/goth-bild av tillvaron som dittills varit i det närmaste obefintligt i det mainstreamartade dagsstrippserieutbudet. Det är ett mycket berömvärt syfte, men det faller likasåfullt platt när varannan Nemistripp går på temat ”snubbar vill bara knulla” eller ”blonda brudar med stora bröst är dumma i huvudet”. Hur ska en representant för en subkultur kunna tas på allvar i sin strävan efter att bli förmänskligad när hon i hög grad objektifierar andra? Det är en lika stor paradox som jag upplever som läsare när den ena Nemistrippen handlar om att tjocka människor också är människor, och den andra handlar om en person vars livsstil skiljer sig från Nemis – säg en blond brud som lyssnar på popmusik – och därmed automatiskt porträtteras som korkad och ovärd. Jag har liksom aldrig läst en enda Nemiserie där en blondin överraskar positivt med någonting.

Myhre lyckas alltså genom sin inkonsekvens bagatellisera sig själv, sin målgrupp och sitt budskap. Men kan inte detta vara ett medvetet drag? Trots allt är ju en av de starkaste genomgående röda trådarna i all Nemiproduktion att huvudpersonen ”vägrar vara en snäll flicka”. Hon kritiserar det hon vill, ena dagen köttätande andra dagen raggande, men begår själv misstag hela tiden. Precis som en vanlig människa alltså. Och om jag älskar Rocky, en serie om en omoralisk egocentriker vars främsta drivkraft här i livet är att han aldrig lär sig av sina misstag – kan jag då med ansiktet i behåll kritisera hans kvinnliga motsvarighet Nemi?

Ja. Dels anser jag att temat kvinnlig antihjälte misshandlas grovt i Nemi eftersom det hela sker under falsk flagg: hon kritiserar andra livsstilar med en påfallande grundlöshet, en martyrs kosmetiska irritation om man så vill. Om Nemi ska beskrivas som bra berättande om att gå sin egen väg anser jag att hon emellanåt bör lägga in några förmildrande ord om andras egna vägar. Det sker emellertid aldrig. Huvudkaraktärerna Nemi och Cyan är dessutom oklanderligt snygga, smala och sexiga på ett sätt som gör att man ifrågasätter den självpåtagna utanförskapsrollen. Det vore hemskt befriande om en serie vars budskap är att kvinnor inte behöver vara så jävla fysiskt perfekta kunde efterleva det lite i det dagliga utförandet. Vad gäller jämförelsen med Rocky tycker jag att den diskvalificeras i och med att den tecknas med en aldrig sinande portion självdistans och -ironi. Det intressanta med Rocky är liksom att när som helst vänds allt på ända när Kellermans alter ego själv upptäcker att han alltid är en lika god kålsupare. Den distansen har jag aldrig stött på i Nemi. Visst kan en del komiska element i serierna gå ut på att Nemi själv gör något hon kritiserar andra för att göra, men Myhre går aldrig djupare än att låta det vara en slutpoäng.

På den rent tekniska nivån finns det en mängd stöttestenar mig och Nemi emellan. Lise Myhres teckningsstil ser ut som det gör när nån i yngre tonåren just lärt sig rita ett öga perfekt men inget annat. Så fort karaktärerna ska göra någonting som går utanför den inövade repertoaren, d.v.s. de ställningar och poser Myhre behärskar, framstår osäkerheten i stilen tydligt. Det finns ingen talang, bara övning. Andra serietecknare, som Malin Biller och Scott Adams, har löst sådana problem genom att ta ner illustrerandet till sin egen nivå och skapa ett trovärdigt universum för sina karaktärer där. Hade Malin Biller försökt rita Modesty Blaise hade det gått i total klinch med hennes egen stil. Hade Scott Adams försökt göra en realistisk serie hade det inte sett klokt ut. Båda försöken hade stört själva läsningen. Denna insikt har inte Myhre kommit till, därför harvar hon vidare enligt en stilmall som inte alls passar hennes tecknande.

Sist men inte minst är dialog och upplägg i Myhres serier alltid smärtsamt förutsägbara. Det är ett ständigt mässande av Nemi. Poängen levereras undantagslöst i sista rutan, förslavat under sitt egna format. Karaktärerna är statiska, utvecklas inte, mognar aldrig. Kronan på det trötta, uttömda verket måste vara högtidsstripparna. För varenda jävla gång det är någon helgdag passar Lise Myhre på att ta semester från serieskrivandet och gör istället nån sorts idolbild på Nemi med en glad hälsning med förhoppning om bättre tider. Jul, nyår, påsk, midsommar, alla hjärtans dag, Kristi himmelsfärd eller kyndelsmässa – you name it, she failed it. Att på detta oförblommerade sätt strunta i att leverera är kanske det främsta tecknet på en uttömd kreativitetsbrunn jag sett i en tecknad serie.

Jag har, när jag berättat om mina åsikter angående Nemi, många gånger mötts av invändningen ”det är för att du aldrig varit svartrockare”. Stämmer, men jag har alltid varit serieläsare. Och som jag ovan argumenterat så är Nemis mörka yttre bara just ett yttre. Inuti är karaktären Nemi precis lika fördomsfull och ointressant som de blonda demonerna hon ständigt jagar.

För Lise Myhre har nu klämt ur all saft som den svarta apelsinen Nemi kan erbjuda. Det är bara en fråga om när hon ska inse det själv.