Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Forhandlingene om statsbudsjettet har kjørt seg fast, og kommentatorer og eksperter av ulike slag jobber på høygir. Når politikerne er i en slik sluttspurt er det alltid politikken som ligger i bånn, på toppen kommer politisk strategi og manøvrering.

Dessverre er det en tendens til at spillet får mest oppmerksomhet. Da risikerer man å gå seg vill i de grunnleggende politiske forutsetningene. Hva er poenget, spør man. Kuttene de oppnår er ubetydelige og koster for mye penger. De krangler nå bare for å posisjonere seg! lyder anklagen.

Det er som om man virkelig tror at alle politikerne rundt bordet har lyst til at det skal dreie seg om 40 000 tonn CO2 i utslippskutt fra eller til. Når behovet er så enormt mye større.

Norge har forpliktet seg til, og Stortinget har vedtatt, at vi skal kutte 10 millioner tonn CO2 innen 2030. Altså 800 000 per år. Vi er ikke i nærheten.

Eksperter i klimaforskningsintituttet Cicero har regnet på hvor store kutt de ulike forslagene til statsbudsjett gir. Regjeringens forslag vil kutte 100 000 tonn. KrFs forlag vil kutte mellom 140 000 og 150 000 tonn. Venstres forslag ville gitt mellom 250 000 og 300 000 tonn i utslippskutt. Den ivrigste i budsjettforhandlingene er altså ikke engang halvveis til målet.

De eneste som som når ambisjonen om 800 000 tonn med sitt forslag til budsjett, er Miljøpartiet de grønne (MDG). De behandles som en kuriositet i store deler av den politiske debatten. Man trenger ikke være klimaaktivist eller MDG-sympatisør for å se at dette radikale protestpartiet er det eneste som har et realistisk forhold til rammene for den klimapolitikken Norge har vedtatt.

Det er ikke rart statsbudsjettet havarerer når situasjonen er slik. Kartet stemmer ikke med terrenget, og dermed får klimapolitikken en innebygd selvmotsigelse: Forslag til å gjøre nok til å oppfylle klimamålene, blir latterliggjort som urealistiske. De som prøver seg med tiltak som hjelper et stykke på vei, blir kritisert for å mase om småting som ikke nytter.

Det blir som å kjefte på tiggeren for å be om småpenger, siden det eneste som nytter er en årslønn.

Ingen sentrale personer i norsk politikk argumenterer mot Paris-avtalen. Selv interesseorganisasjonen Norsk olje og gass insisterer på at det er «avgjørende viktig» å følge det internasjonale klimasamarbeidet.

Hvorfor er det da så stort sprik mellom ord og handling?

At kuttene nå må tas her hjemme, representerer et nytt alvor i politikken. Klimakrangler i tidligere regjeringer har man stort sett kunnet løse ved å betale seg ut av problemene. Partiene har ikke blitt satt på akkurat denne prøven før. Lar det seg egentlig løse? Går det an å vinne et valg ved å kreve kutt på 800 000 tonn CO2 i året?

Miljøpartiene har ikke flertall på Stortinget, men de har likevel hatt stor makt. Ved å være i vippeposisjon har SV, Senterpartiet, Venstre og KrF lykkes med å hindre oljeleting i Lofoten, Vesterålen og Senja. Det har vært en soleklar forutsetning for å få deres støtte med ulike regjeringskonstellasjoner.

Nå bør de i tillegg kreve tallfestede, årlige kutt. Den politiske diskusjonen får deretter handle om hvordan dette skal gjennomføres. Da unngår de meningsløs teksttolkning som vi har sett i år. Venstre og KrF var lovet «betydelige utslippsreduksjoner» og et grønt skatteskifte med sektorvise kutt og kompensasjoner. Frp mener 100 000 tonn er betydelig, og at «bilister» er en egen sektor. Det var nok ikke det Venstre hadde forestilt seg, men en uklar avtale er til for å tolkes til egen fordel.

Budsjettforhandlingene i år er en tapt sak for klimaet. Det vil ikke komme noen grep som sikrer store utslippskutt. KrF har allerede antydet at det kun er justeringer i engangsavgiftene i den såkalte «bilpakka» som skal til for å åpne døra til forhandlingsrommet igjen. Frp har stilt ultimatum, men tilbys her å fire på en bitteliten del.



Regjeringen og støttepartiene er helt nede på tannkjøttet.

Det eneste gode som kommer ut av dette, er lærdom. Det handler ikke først og fremst om at det er dumt å gå inn i forhandlinger med et ultimatum når du er en mindretallsregjering. Det handler mer om at rammene for klimapolitikken må avklares bedre, på et tidligere tidspunkt. Hvis ikke kan det bli trøbbel også ved neste korsvei. Klimasaken vil ha kraft i seg til å skape trøbbel for budsjettforhandlinger i mange år framover, nær sagt uansett hvem som sitter ved roret.