Teatterikorkeakoulu sijaitsee keltaiseksi maalatussa entisessä teollisuuskiinteistössä Helsingin Sörnäisissä. Rakennusta sanotaan Kookokseksi.

Viime vuosisadan alussa siellä valmistettiin kookosrasvasta saippuaa. Sen jälkeen talo oli monta vuosikymmentä hissiyhtiö Koneen pääkonttori, sitten varasto ja muun muassa Libyan suurlähetystö.

Rakennuksen sisäpihalle tuotiin ruumiita, kun Estonia upposi 1994. Kaupungin ruumishuoneisiin ei mahtunut. Sisäpihalla oli viileää, ja se oli katseilta suojassa.

Teatterikorkeakoulu muutti Kookokseen vuonna 2000.

Sisäpiha on katettu lasilla. Pääsykokeiden aikaan, kun kevätaurinko paistaa ja valintakokeeseen osallistuvat ahtautuvat aukiolle, siellä on usein kuuma.

Muutama sata metriä ylämäkeen on Kallion lukio, Eliaksen vanha koulu.

Monen vuoden ajan teatterikorkean rakennuksen näkeminen sai Eliaksen tuntemaan olonsa epämukavaksi. Sinne piti päästä. Jo ala-asteikäisenä Elias oli sanonut haluavansa näyttelijäksi.

Moni haluaisi näyttelijäksi.

Vuonna 2017 näyttelijäntaiteen linjalle pyrki 1 202 ihmistä.

Elias haki silloin viidettä kertaa. Hänen kaksi parasta lukiokaveriaan olivat jo päässeet sisään.

Ennen kokeita oli pitänyt kirjoittaa puolen sivun mittainen essee, pieni omaelämäkerta. Käytännössä kaikki, jotka sen tekivät, saivat kutsun tulla toukokuussa kokeiden kakkosvaiheeseen Kookokseen. Noin tuhat ihmistä.

He saivat ohjeet: urheilulliset vaatteet, pitkä tukka ponnarille, ei meikkiä, ei koruja.

Hakijoiden määrän takia kakkosvaihe kesti viisi päivää. Joka päivä arvioitavana oli parisataa kokelasta.

Eliaksen vuoro oli torstaina.

Raadin eteen mentiin noin kymmenen hengen ryhmissä. Rintaan kiinnitettiin maalarinteipillä lappu, johon oli kirjoitettu etunimi ja hakijanumero.

Raati kierteli katsomassa, kun kokelaat esittivät monologeja. Etukäteen oli pitänyt lukea Anton Tšehovin Lokki ja valita sieltä monologiksi soveltuva pätkä.

Lounasaikaan Kookoksen sisäpihalle tuotiin ensimmäiset karsintalistat. Suurin osa putosi saman tien.

Iltapäivän osuuteen jäi alle puolet. Nyt raadin eteen mentiin yksitellen. Tehtiin uudestaan samoja Lokki-monologeja. Raati antoi ohjeita. Tee isommin, tee pienemmin. Sano repliikit niin, että ne ovat totta.

Kolmosvaiheeseen kutsuttiin alle sata.

Miltä pelko näyttää? Ryppyiseltä ja pieneltä, välipalamainoksen ”pikkunälältä”.

Elias muistaa kokeista hyvin Annan, joka tarjosi pihalla tupakkaa.

Anna muistaa kokeista, että oli kauhuissaan. Hän alkoi itkeä joka kerta, kun meni valintakoeraadin eteen.

Kerran näyttelijäntyön professori Elina Knihtilä tuli hänen luokseen ja kysyi, missä pelko tuntui. Anna osoitti rintaansa. Knihtilä käski ottamaan pelon sieltä kämmenilleen.

He katsoivat sitä yhdessä.

Miltä pelko näyttää, Knihtilä kysyi.

Ryppyiseltä ja pieneltä, välipalamainoksen ”pikkunälältä”, Anna sanoi.

Knihtilä pyysi, että Anna veisi pelon hetkeksi huoneen nurkkaan odottamaan, koska nyt siitä ei olisi hänelle hyötyä.

Anna käyttää Knihtilän kikkaa välillä edelleen.

Neljänteen eli viimeiseen vaiheeseen pääsi 24 hakijaa. Siellä tehtiin samantapaisia harjoituksia kuin aiemmin, mutta enemmän.

Kaikki 24 hakijaa ovat viimeisessä vaiheessa kolme päivää, jotta jokaista ehditään katsoa kauemmin.

Sen jälkeen raati karsii vielä puolet. Opiskelupaikkoja on 12.

Nyt tehtiin kuitenkin poikkeus. Valittiin 14. Raati ei osannut päättää, ketkä kaksi olisi pudotettu pois.

Valittujen nimet julkaistiin Teatterikorkeakoulun nettisivuilla kesäkuussa.

Sami Ahonen, Anna Airola, Karlo Haapiainen, Inkeri Hyvönen, Emma Kilpimaa, Vilma Kinnunen, Isla Mustanoja, Tuomas Nilsson, Otto Rokka, Jussi-Petteri Peräinen, Karim Rapatti, Saana Rautavaara, Ville Saarenketo, Elias Salonen.

Saana kaivoi tulevien kurssikaveriensa puhelinnumerot ja perusti Whatsapp-ryhmän, TEAK 2017–2022.

Ensimmäisen viestin ryhmään lähetti Nile, oikealta nimeltään Tuomas.”Fuck yes Tuomas in da house. Tästä eteenpäin sanokaa Nileksi. Tuomas on tabu.”

Nile laittoi perään toisenkin viestin. ”Vittu toi näyttää hyvältä ku ’–2022’. Tulee muuten kovat vuodet!”

Ensimmäisenä opiskelusyksynä eräs dramaturgilinjan opiskelija ylemmältä vuosikurssilta sanoi, että uusien näyttelijäopiskelijoiden energia oli räjähtävää, kuin tykinkuulien. Nykyään Whatsapp-ryhmän nimi on Cannonballs.

Kolme ensimmäistä vuotta näyttelijäopiskelijat kulkevat Kookoksessa lukujärjestyksen mukaan.

Neljäntenä vuonna, maisterivaiheessa, kukin saa valita haluamiaan kursseja. Sitä ennen opiskellaan tiiviinä ryhmänä.

Kolmas vuosi, kandidaattivaiheen viimeinen, huipentuu lopputyöproduktioihin. Samana vuonna aloittaneet ”ännät”, ”oot” ja ”deet” eli näyttelijä-, ohjaaja- ja dramaturgilinjojen opiskelijat valmistelevat yhdessä esitykset kevään päätteeksi.

Helmikuu on viimeinen kuukausi, jolloin kolmosilla on varsinaista opetusta.

Maanantaiaamupäiviin kuuluu kolmen tunnin luento teatterihistoriaa – niitä harvoja opetustilanteita, jolloin istutaan rivissä auditoriossa. Osa tosin karkaa välillä kellarikerroksen kuntosalille.

Historiakurssin essee on joillekin koetinkivi. Kaikilla ei ole kirjoitusrutiinia. Teatterikorkeaan päästäkseen ei tarvitse olla ylioppilas.

Karimilla on peruskoulun päättötodistus. Yläasteen jälkeen hän ”loikoili” neljä vuotta, teki joitakin työharjoitteluita. Hän oli haaveillut näyttelijän ammatista. Yhtenä aamuna Karim päätti, että tekisi haaveen eteen jotain. Hän soitti Teatterikorkeakouluun.

Karimille kerrottiin, että peruskoulupohjaltakin voi päästä kouluun.

Oliko Karimilla mitään harrastustaustaa teatterista?

Ei ollut. Hänelle suositeltiin kansanopistoa.

Karim opiskeli opistossa vuoden ja pääsi ensimmäisellä yrittämällä teatterikorkeaan.

Ensimmäisellä yrittämällä pääsi myös Jiipee. Jiipeeltä ei puutu paljon filosofian maisterin tutkinnosta. Jyväskylän yliopistossa opiskellessaan hän meni harrastajateatteriin ja piti siitä niin paljon, että haki seuraavana keväänä teatterikorkeaan.

Kallion ilmaisutaidon lukiosta on kolmosissa vain Elias.

Kookoksen viidennessä kerroksessa on tilava sali, jonka takaseinällä roikkuu punainen verho.

Tänään Philip Boulayn naamioteatteritunnilla jatketaan klovnihahmojen synnyttämistä.

Boulay on parrakas ranskalainen mies, viisikymppinen. Farkut, pikkutakki, nahkakengät. Kädessä pieni musta muistikirja.

Hän kantaa tuolin keskelle salia.

Kysyy englanniksi: ”Kuka haluaa aloittaa?”

Inkeri viittaa. ”Minä voin.”

Periaatteessa tehtävä on helppo. Täytyy kävellä ikkunan luo ja poimia pöydältä punainen nenä. Istua tuolille, katsoa lattiaan, sulkea silmät ja asetella punanenä paikoilleen.

”Testaan ääntä, testaan ääntä”, Inkeri sanoo tuolilla silmät ummessa.

Etukäteen on pitänyt valmistella itselleen normaalista puheäänestä erottuva klovniääni. Se on tyypillisesti hieman nasaali ja nariseva.

Inkeri: ”Yksi… Voinko laskea?”

Boulay: ”Kyllä.”

Boulay vetää henkosia sähkötupakasta.

”Yksi. Kaksi. Kolme. Neljä. Viisi”, Inkeri laskee hitaasti klovniäänellään, kohottaa kasvonsa ja avaa silmät ammolleen.

Syntynyt klovni tuijottaa yleisöä, yleisö häntä.

Kaikkia naurattaa.

Boulay kysyy, mikä on klovnin nimi. Sandy, Inkeri sanoo.

Boulay: ”Sandy, tiedätkö Ian Curtisin?”

Inkeri: ”Ei ole tuttu.”

”Hän on Joy Divisionin laulaja. Voit joskus googlettaa hänet. Hän kirjoitti varsin kivan laulun rakkaudesta ja kyynelistä.”

Inkeri liikehtii tuolilla.

Boulay: ”Miksi liikutat päätäsi koko ajan?”

”Se tuntuu hyvältä.”

Inkeri liikehtii, yleisössä nauretaan.

Boulay: ”Hengitä. Älä kiirehdi. Jos liikuttelet vartaloasi ja yleisö reagoi, lopeta hetkeksi ja katso yleisöä. Sitten jatkat taas. Jos liikut koko ajan…”

Boulayn tunneilla katse on tärkeä. Jos joku nauraa, klovnin on vilkaistava naurajaa.

Oikeanlaisella katseen käytöllä syntyy komiikkaa. Usein Boulay huutaa: ”Where is the look! Give me the look!” Tai puhuu Chaplinista, klovnerian mestarista. ”Katsokaa, mitä hän teki Diktaattorissa ilmapallolla ja katseella.”

Inkeri: ”Nyt minun pitää varmaan mennä.”

Kun yleisö ei enää reagoi klovniin nauramalla, on poistuttava punaisen verhon taakse.

Boulay: ”Ja miten sinun pitää mennä sinne?”

”Ensin katson pistettä, jonne olen menossa, sitten vasta liikun.”

Inkeri osoittaa verhoa, katsoo yleisöä, sitten taas verhoa ja alkaa kulkea salin takaosaan.

Verhon taakse ei saa kadota noin vain. Täytyy säilyttää kontakti yleisöön.

Kun pääsee verhon viereen, tulee vaikea hetki. On poistuttava huipulla, saatava yleisö vielä nauramaan.

Boulay nousee ja vie puhelimensa Inkerille. Hän on etsinyt Youtubesta Joy Divisionin kappaleen.

Inkeri katselee puhelinta ja alkaa tanssia.

”Ota aikasi! Kuuntele musiikkia! Kyllä! Liiku! Juuri niin! Ja muista välillä katse yleisöön!”

Yleisö nauraa, Inkeri katoaa punaisen verhon taakse.

”Aina te suomalaiset näyttelijät huudatte lavalla! En ymmärrä miksi! En pidä siitä! Aina kun tulen Suomeen, täällä huudetaan!”

Kolmoset olivat kuulleet juttuja Boulaysta etukäteen.

Ennen kurssin alkua Anna pelkäsi, että Boulay olisi ”vanhanaikainen auktoriteettihahmo”, joka käskyttäisi. Mutta hän onkin ”ihana”.

Boulay on kyllä kiivas. Joskus hän nuhtelee opiskelijoita.

”Aina te suomalaiset näyttelijät huudatte lavalla!” hän sanoo naamioteatteritunnilla ja korottaa itsekin äänensä.

”En ymmärrä miksi! En pidä siitä! Aina kun tulen Suomeen, täällä huudetaan!”

Boulay tulee Suomeen kerran vuodessa neljäksi viikoksi opettamaan kolmosia. On tullut jo vuodesta 1993 lähtien. Silloiset näyttelijäntyön professorit Kari Heiskanen ja Kari Väänänen vierailivat Boulayn työpajassa Pariisissa, vaikuttuivat ja kutsuivat Suomeen opettamaan.

Nykyinen professori Knihtilä muistaa Boulayn kurssin ratkaisevana omilta opiskeluvuosiltaan. Knihtilän mielestä ehkä tärkein näyttelijän taito on kyky keskittyä oikealla hetkellä oikeaan asiaan.

Siitä Boulaynkin harjoituksissa on hänestä kyse.

Tosin sen jälkeen, kun Knihtilä aloitti professorina vuonna 2013, hänen mielipiteensä hyvästä näyttelemisestä ovat koko ajan vähentyneet. Nyt hänellä on enemmän kysymyksiä.

Miten hengittää vapaasti?

Mistä on hyötyä työskentelylle?

Miten vaalia uteliaisuuta?

Miten olla vapaa pelosta?

Miten estää maneerit mutta tunnistaa vahvuudet?

Miten sietää keskeneräisyyttä?

Miten välttää kädenlämpöinen?

Onko niin, että kaikki näyttelijäntyön tekniikat tähtäävät kuitenkin samaan?

Mihin ne kädet laitetaan?

Kookoksessa ollaan usein ringissä.

Ringissä musiikkitunnilla, kun soitetaan erilaisia lyömäsoittimia, ringissä mimiikkaharjoituksissa, kun muovaillaan kuvitteellista savea, ja ringissä puhetunnilla, kun lausutaan Helkavirsiä.

Ja lounaan jälkeen sohvaryhmällä kolmannessa kerroksessa, opiskelijoiden taukotilassa, kun odotetaan seuraavan tunnin alkua.

Vieressä ovat opiskelijoiden pukuhuoneet ja pieni keittiö.

Kun oikein ahtautuu, melkein kaikki kolmannen vuoden näyttelijäopiskelijat mahtuvat sohvapöydän ympärille upottaviin tuoleihin.

Kolmoset keskustelevat Jouko Turkasta.

Karlo imitoi Turkkaa: ”Enemmän kuin tekniikkaa, taiteellinen luovuus on tilaa ja kykyä saattaa ja pitää itsensä luovassa tilassa. Taideopiskelu ei voi olla tunteja ja välitunteja vaan elämänprosessia ja mahdollisimman varhaista ammattilaisuutta.”

Karlo aikoo käyttää tätä Turkan sitaattia kandityönsä kirjallisessa osassa. Se on hänestä hyvä sitaatti, ”vaikka en muuten niin tykkää Turkasta”.

Emma sanoo, että monet vanhemmat ihmiset mainitsevat Turkan aina, kun kuulevat, että hän opiskelee Teatterikorkeakoulussa. ”Mutta nuoret ei välttämättä edes tiedä sitä.”

”Ylellä on se Turkan lapset”, Karlo sanoo.

Myös Otto on nähnyt Turkan lapset. ”Siinä ne opiskelijat näyttää siltä, että ne on peloissaan. Että ne ei kauheesti nauti siitä.”

Turkan lapset on tv-dokumentti vuodelta 1994. Sen voi katsoa Ylen Elävästä arkistosta.

Turkka oli Teatterikorkeakoulussa näyttelijäntyön professorina vuosina 1980–1982, rehtorina vuoteen 1985, sen jälkeen vielä kolme vuotta ohjaajantaiteen professorina.

Dokumentissa ovat äänessä ”Joken” entiset oppilaat.

Ritva Sorvali, joka oli ”todella onnellinen ja iloinen”, että sattui kouluun juuri Turkan aikaan.

Satu Silvo, jonka mielestä Turkassa ”ihan parasta” oli kyky synnyttää mielikuvia. ”Maailmaa, missä kokea ja nähdä tilanteita. Näyttelijälle minusta otollinen maaperä työskennellä.”

Toisaalta Silvo oli ”aivan loppu”, kun lopetti Turkan alaisuudessa opiskelun.

Turkka ilmeisesti piti Silvosta ja Sorvalista. Hän oli sanonut, että menisi Silvon kanssa naimisiin kymmeneksi vuodeksi ja vaihtaisi sitten Silvon Sorvaliin.

Jouko Klemettilä muistelee, kuinka yhtenä päivänä koulussa – se taisi olla ensimmäinen päivä – Turkka sanoi: odotetaan hetki, että se lihava poika tulee. Klemettilä katseli ympärilleen. Koko vuosikurssi oli jo paikalla.

Se taidan olla kyllä minä, Klemettilä sanoi. Lihavin.

Oo hiljaa siinä, odotetaan nyt sitä lihavaa poikaa.

Ketään ei enää tullut.

Mutta Turkka oli Klemettilän mielestä ”loistava opettaja, ei siitä pääse mihinkään”.

Joitakin vuosia sitten Teatterikorkeakoulun hallinnon työntekijä löysi arkistoistaan Turkan käsin kirjoittaman suunnitelman yhden vuoden opinto-ohjelmaksi.

Suunnitelma oli ”ihan helvetin hyvä”, Elina Knihtilä sanoo.

”Hänen vallankäyttönsä oli vääristynyttä ja työtavat despoottiset. Hänellä oli suosikkeja ja inhokkeja.”

”Mutta se ei merkitse, etteikö hänen ajattelunsa olisi ollut kirkasta.”

Turkka muistetaan näyttelijöiden fyysisestä uuvuttamisesta. Juostiin ja punnerrettiin. Turkka valvoi koulun ovella, että opiskelijat tulivat aamulla hikisinä kouluun.

Uuvuttamisen tavoite oli saada näyttelijä luopumaan kontrolloinnista.

”Nyt sä kuulet ittes”, Turkka saattoi joskus sanoa näyttelijälle, moitteena. Jos näyttelijä miettii, miltä kuulostaa tai näyttää, hän ei keskity oikeaan asiaan.

Tästä Teatterikorkeakoulussa puhutaan edelleen: Ei pidä kontrolloida vaikutelmaa. Se, että yrittää kauheasti näyttää joltain, ei ole näyttelemistä. Tältä näyttäisin, jos olisin surullinen, tällainen olisin iloisena. Silloin imitoi kuvaa.

Älä mieti, miltä näytät. Sitä Anna yritti pitää mielessä, kun näytteli pääroolin tv-sarjassa Aikuiset toisen opiskeluvuoden päätteeksi. Yle näytti sen keväällä 2019.

Myös Eliaksella on sarjassa iso rooli. Hän esittää päähenkilön parasta kaveria.

Sarjassa on kohtaus, jossa Annan roolihahmo Oona jätetään. Käsikirjoituksessa luki, että sillä hetkellä Oonalla on surkeampi olo kuin koskaan ennen.

Kohtaus kuvattiin kahdessa osassa. Erikseen osa, jossa Oona jätetään. Erikseen kohta, jossa Oona kävelee kahvilaan parhaan ystävänsä luo, jätettynä, tuntien olonsa surkeammaksi kuin koskaan.

Miten ilmentää niin äärimmäistä tunnetta? Se oli erityisen hankalaa, koska alla ei ollut kohtaa, jossa hahmo jätettiin.

Piti näytellä murtunutta ilman, että yrittää näyttää murtuneelta.

Teatterikorkeakoulussa oli opetettu, että tunteita ei pidä ”synnytellä”. Synnyttelyllä tarkoitetaan sitä, että koettaa pakottaa olonsa jonkinlaiseksi, pusertaa itseään tiettyyn tunnetilaan.

Ei saisi myöskään ylianalysoida. Improvisaatiotunnilla oli opetettu, että luova tila on päätös olla arvioimatta itseään samaan aikaan, kun tekee.

Kuvattaessa Anna kysyi, voisiko vastanäyttelijä olla otossa mukana. Kävellä pois hänen luotaan, vaikka sitä ei näkyisi kuvassa. Hän voisi katsoa poistuvaa vastanäyttelijää ja ”ottaa siitä impulssin”.

Impulsseista Teatterikorkeakoulussa puhutaan paljon.

Chekhov-tekniikan tunneilla oli puhuttu ”energiakehosta”. Energiakeho on mielikuvittelun apuväline. Voi ajatella, että rakastuneena kehon energia haluaisi koskea toisen kehon energiakenttää. Laajentua.

Kun Anna käveli kahvilaan roolihahmossaan, murtuneena Oonana, hän kuvitteli kutistuvansa atomin kokoiseksi.

Aikuiset kuvattiin kesällä.

Teatterikorkeakoulussa on sääntö, että ensimmäisen kolmen vuoden aikana tunneilta ei saa olla minuuttiakaan pois töiden takia.

Pääsykokeen viimeisessä vaiheessa Knihtilä kättelee sinne asti edenneet ja kysyy: jos sinut valitaan, sitoudutko opiskelemaan kolme vuotta?

Keväällä Knihtilä sai soiton eräästä tuotantoyhtiöstä. Yhtiö halusi, että Karim näyttelisi uudessa televisiosarjassa.

Karim oli kieltäytynyt. Kuvauksia olisi ollut Norjassa ja Tanskassa, ja ne olisivat menneet päällekkäin oppituntien kanssa.

Onko tämä todella niin tiukkaa, yhtiöstä kysyttiin Knihtilältä. Eikö voisi tehdä poikkeusta?

Poikkeuksia ei tehdä.

Nyt helmikuussa Karim on näytellyt lyhytelokuvassa.

Kun Boulayn naamioteatteritunnit ovat päättyneet kuudelta, hän on sännännyt Sörnäisiin maskiin puoli seitsemäksi.

Yhtenä yönä kuvattiin puoli kolmeen aamulla, kahtena yönä puoli viiteen.

Pari tuntia unta, koululle aamuyhdeksäksi.

Helmikuussa kolmosilla on kolmena aamuna viikossa akrobatiaa ja näyttämötaistelua. Harjoitellaan lyömään ja potkimaan niin, ettei vastanäyttelijää satu. Opetellaan aseiden kanssa työskentelyn tärkein sääntö: jos kuvauksissa tai teatterissa saa käteensä leikkiaseen, siihen on suhtauduttava niin kuin se olisi oikea ase.

Teatterilavat vai elokuva?

Saana sanoo, että sitä häneltä usein kysytään. Tekee mieli vastata kysymyksellä. Pitääkö valita?

Jako teatteri- ja elokuvanäyttelijöihin on ehkä amerikkalaista perua. Jos asuu Los Angelesissa, tekee elokuvia. Jos New Yorkissa, teatteria.

Suomessa harva joutuu valitsemaan. Tai pääsee. Työt ovat palasina.

Professori Elina Knihtilä oli kehittämässä Putousta. Omasta mielestään hän on luonut ”hirviön”. Ohjelman, joka perustuu tähtitehtailuun.

Lounaalla puhutaan Jussi-palkinnoista.

Olisihan sellainen hieno, Vilma sanoo. Tunnustus omalta ammattikunnalta.

Tosin Jussit ovat elokuvanäyttelijöille ja juuri nyt Vilmaa kiinnostaa etenkin äänityöskentely, esimerkiksi äänikirjat.

Vilman äiti, näyttelijä Satu Silvo, on antanut vinkin mahdollisia tulevia äänitöitä varten. Studiossa, jossa ei ole vastanäyttelijää tai yleisöä, kannattaa pyrkiä muodostamaan suhde mikrofoniin. Lukea sille. Se tekee työskentelystä tarkempaa, silloin ”intentio pysyy koko ajan samansuuntaisena”.

Emma mietti jo ensimmäisenä opiskeluvuonna, millaisen puheen pitäisi Jussi-gaalassa.

Mutta ei palkinto tietenkään voi olla ykköstavoite. Tärkeintä olisi, että ”saisi tehdä omaa juttuaan, omanlaista”.

Emma on kotoisin Savukoskelta Lapista. Siellä on harrastajateatteri Rösölänperän Ruppanat, jossa hän oli mukana jo ala-asteella. Lähinnä eläkeläisiä ja Emma, se oli Rösölänperän Ruppanoiden koostumus.

Usein, kun hän käy kotipaikkakunnallaan, kysytään töistä. Milloin näemme Emman televisiossa?

Ihan kuin näyttelijä olisi oikea näyttelijä vasta, kun on ollut telkkarissa.

Kun nykyisten kolmosten nimet oli opiskelijavalintojen jälkeen julkaistu korkeakoulun sivuilla, Kauppalehti teki uutisen: ”Uudet Putous-tähdet on valittu.”

Knihtilä on sanonut opiskelijoilleen, että toivottavasti kenenkään ensisijainen ammatillinen tavoite ei ole olla Putous-tähti. Knihtilä oli itse kehittämässä Putousta. Omasta mielestään hän on ”luonut hirviön”. Ohjelman, joka perustuu tähtitehtailuun.

Emmalla ei ole ollut vielä töitä. Hän on puhunut siitä Knihtilän kanssa.

Professori rauhoittelee opiskelijoita.

Ei pidä kiirehtiä, Emmakin on vasta 24-vuotias.

Kateudelle on tehtävä sama kuin pelolle: vietävä se nurkkaan silloin, kun siitä ei ole hyötyä. Kateudesta kysyttiin myös pääsykokeissa; asteikolla yhdestä kymmeneen, kuinka kateellinen olet?

Lounaan jälkeen Emma huomaa saaneensa sähköpostin. Kutsun ”aukkareihin” eli koekuvauksiin.

”Päärooliin!”

Alkuvuodesta piti lähettää tuotantoyhtiölle lyhyt video, ”selftape”, jossa esitteli itsensä ja kertoi nolon sattumuksen. Tekeillä on televisiosarja.

”Vaikka en mä varmaan pääse sinne aukkareihin. Menee kuitenkin päällekkäin koulun kanssa.”

Rinki on lattialla, Knihtilä siinä mukana. Osa makaa jumppapatjoilla.

Kolmoset ovat valmistelleet suomalaisten kirjailijoiden teksteistä monologit. Isla on valinnut pätkän Johanna Sinisalon Sorsapuistosta, Sami Laura Gustafssonin Korpisoturista, Vilulla on Jouko Turkan Aiheita…

Tekstejä on harjoiteltu ensin puheen opettajien kanssa.

Sen jälkeen ne on ”nostettu pystyyn”, puvustettu ja harjoiteltu esitettäväksi Mikkelin työväenteatteripäivillä.

Knihtilä on katsonut kaikki 14 monologia, tehnyt muistiinpanoja ruutuvihkoon ja antaa nyt jokaiselle palautteen.

Vilmalle: ”Rauhaa ja hengitystä. Ettei tule tasarytmistä.”

”Ja tää on ihan kaikille. Muistakaa se saatanan hengitys! Älkää yrittäkö olla tehokkaita. Mä olen itse oppinut sen vasta nyt. Te voisitte oppia aiemmin.”

Islalle: ”Kovemmat kierrokset alkuun!”

Karlolle: ”Varo, ettet juokse läpi. Hyvä se sun emootio. Uskalla olla sen kanssa. Hengitä sen läpi.”

Nilelle: ”Älä tee asioita päällekkäin. Touhuilit vähän liikaa mun makuun. Ja muista kipu. Siellä on oikeasti kipua alla.”

Samille: ”Älä romauta sitä sen itsevarmuutta niin aikaisin.”

”Missä vaiheessa sitä kannattaa alkaa romauttaa?” Sami kysyy.

”Siinä samassa kohtaa, mutta…”, Knihtilä sanoo, Sami täydentää: ”Mutta ei niin nopeasti!”

Eliakselle: ”Mä ajattelen, että se sen huuto olisi pidempi ja dynaamisempi. Ei niinkään kova huuto. Se on kipuhuuto.”

Annalle: ”Oli parantunut! Huomaatko? Sä et enää kuorruttanut sitä. Ne on hyvät ne sun tauot. Ja se Siwan erikoiskakku, jota se himoitsee… Se on musta enemmän surullinen kuin seksuaalinen. Jos auttaa, tuo vaikka käsi rintakehälle.”

Opiskelijat eivät juuri tee luentomuistiinpanoja, mutta moni pitää päiväkirjantapaista.

Helmikuun neljäntenä, tiistaina, Anna kirjoittaa ylös ajatuksen.

”Tällä hetkellä taas rakastan tätä koulua.”

Aina se ei ole helppoa. Välillä käpertyy itseensä, keskittyy siihen, miten huonosti harjoitus häneltä meni.

Tänään, kun on tehty voltteja, harjoiteltu näyttämötaistelukoreografioita aseiden kanssa ja pantu pellenenät päähän, on ollut hyvä päivä.

”Tuntuu, että on etuoikeutettua saada olla täällä. Jumpata, sitten käydä suihkussa ja tulla pitämään hauskaa. Kun maailmassa on oikeita aseita ja oikeita nyrkkitappeluita.”