Dagen bjuder på en spontant gästinspel från Åsa Tallroth, en av de drivande krafterna i det nya partiet Medborgerlig Samling och från staden som fostrat giganter som Kent, Kenneth Andersson och några andra storheter – Eskilstuna. Från skuggan av Klosters Kyrka tvillingtorn har Åsa författat ett läsvärt inlägg om teoretisk och teologisk godhet versus den praktiska godheten. Visst har vi råd? Eller någon annan…?

Visst har vi råd.

Hur många gånger har du inte hört eller läst detta? Ofta är det vänner, bekanta eller kändisar som på sociala medier eller diverse upprop i media uttrycker sin godhet genom att propagera för de öppna gränsernas politik. En gemensam nämnare för en stor del av dessa individer är att de personligen inte lider brist på resurser. Det är personer som ser lönen komma in var månad på bankkontot, medan de sippandes på en fin årgång av Bourgogne på lördagskvällen funderar över om man ska semestra i Thailand till sommaren – eller om man ska nöja sig med Kanarieöarna. Att ens egna privata tillgångar skulle kunna användas för att göra gott verkar inte vara på modet. Inte heller har uppmaningen av hårt ansatta kommuner till privatpersoner att öppna upp sina hem för asylsökande gett något större gensvar i denna kategori av människor. Istället verkar den underliggande idén vara att de redan hårt ansatta allmänna skattemedlen ska finansiera deras godhet.

Nu senast var det Svenska Kyrkan som genom Juluppropet ville visa sig från sin goda sida genom att uppmana regeringen att:

– Ge barn och unga rätt till trygghet och framtidstro.

– Ge alla som beviljas asyl i Sverige rätt till familjeliv.

– Undanröja praktiska hinder mot familjeåterförening.

Exakt hur ett redan ekonomiskt hårt trängt land som Sverige praktiskt skall klara av alla dessa unga med tillhörande familjer som avses går inte Svenska Kyrkan in på. Ingenstans står att läsa om var individerna ska bo, varifrån vi ska få lärare, socialarbetare, läkare och annan sjukvårdspersonal som behövs för att möta en stor befolkningsökning på bästa sätt. Inte heller nämner man vilka andra budgetposter som man anser ska få mindre medel för att finansiera sina önskemål.

Är det äldrevården som ska spara än mer? Skolorna? Polisen? Eller månne det redan underfinansierade försvaret? Varifrån pengarna skall tas förtäljer inte Svenska Kyrkan med ett ord i sitt julupprop. Här kommer dock ett förslag.

Svenska Kyrkan besitter tillgångar som med råge överstiger 70 miljarder – och dom ökar för varje år. Om alla dessa tillgångar kunde användas till att bygga bostäder, sjukhus och skolor skulle vi få en hel del av det som behövs. Eller varför upplåter inte Svenska Kyrkan sitt fastighetsbestånd till migranter eller andra behövande? Det är även fullt möjligt att skänka pengar till UNHCR och flyktinglägren runt om de krigshärjade områdena. Det är flyktingläger som nu får dra åt svångremmen för att länder som Sverige minskar sitt bistånd för att finansiera migranter som varit friska nog och haft kapitalet att betala flyktingsmugglare för att ta sig till Sverige. Kvar i flyktinglägren blir de som inte har hälsan eller ekonomin för att ta sig därifrån.

Kort sagt, Svenska Kyrkan besitter enorm potential för att kunna göra livet bättre för väldigt många människor. Men de använder sig inte av den möjligheten. Då måste man ställa sig frågan: Varför använder man sig inte av de resurser man besitter om man nu menar allvar med sin godhet? Att visa sin godhet där någon annan förväntas stå för notan ger inga meritpoäng hos den vanlige medborgaren, och troligen inte hos högre makter heller…

Åsa Tallroth, Medborgerlig Samling