Det finns idag en paradox i svensk politik. Samtidigt som SOM-institutet visar att svenskarnas oro för rasism ökar och att acceptansen för ett mångkulturellt samhälle ökar så ökar samtidigt Sverigedemokraterna sitt stöd. Ett parti med en minst sagt rasistisk historia som inte alls ligger långt bak i tiden. Det räcker med att påminna om Jimmie Åkessons artikel i Aftonbladet från förra valrörelsen och att säga ordet ”järnrör” i kombination med ”babbe” så tror jag de flesta förstår.

Men åter paradoxen. Det finns en ökad acceptans för ett mångkulturellt samhälle och det finns en oro, jag känner den själv, för en ökad rasism. Och trots detta, i de tiderna är det fler och fler som ”faller över kanten” och ger sin röst till Sverigedemokraterna. Varför då skulle man kunna ställa sig frågan. Jag tror svaret är lika enkelt som det är ett tecken på att de politiska partierna i allmänhet och den storstadsfixerade medieeliten i synnerhet har missat något i folkdjupet. Att väljare säger:

”Vi är inte rasister, vi vill inte bli rasister, men ta det lite lugnare för vi hänger inte med. Vi måste vänja oss och samtidigt ställa om samhället så att vi, med bibehållen trygghet, kan ta emot alla som kommer hit”.

Och inte heller storstäderna är vaccinerade längre mot denna paradox visar det sig. Sverigedemokarterna har ökat i Stockholms stad och län och satsar i riksdagsvalet på just Stockholm eftersom det är det enda partiet som, med sina starkt förenklade argument och lösningar på ett komplext problem som egentligen inte kan lösas nationellt, säger sig lyssna på väljarnas oro för den alltmer vanliga gatubilden med tiggare.

Annars är Centerpartiet och Miljöpartiet de två partier som tror att den ökade rasismen bäst släcks ut med att hälla hinkvis med nyanlända över den. Gärna ute i landet, långt borta från Stockholms innerstad. Låt avfolkningsbygden tjäna som dumpningsplats och vi skall komma ihåg, att de attityder som de nyanlända möts av när lokalmarknaden är mättad på invandring inte är deras fel. Det är faktiskt den politiska ledningen i Rosenbad och Riksdag som har ansvaret. Men det har i varje fall blivit som att släcka en brand med en hink vatten men jag är tveksam till om det kommer gå. Ett annat sätt att försöka förklara det hela på är att det inte är rimligt att en sjättedel av LO:s medlemmar har gått och blivit rasister bara för att var sjätte har SD-sympatier. Det är en reaktion på något som de övriga partierna inte lyckas fånga upp. Dessa LO-medlemmar känner sig inte sedda eller är, precis som jag, oroad hur vi ska hinna med.

Det finns en paradox i opinionsutvecklingen. Att sådana som är antirasister i själ och hjärta känner sig tvingade till att rösta på ett rasistiskt parti för att de känner att de själva, deras nära omgivning och samhället, inte hinner med samtidigt som de övriga partierna tycks vägra lyssna eller kommer med orealistiska åtgärdsförslag. Eller, i värsta fall, klappar väljaren på huvudet och säger ”det här begriper du inte lille vän”. Och då duger det inte med att, som många i den politiska triangeln menar på, att du får vänja dig och det säkert inte är så farligt om du tänker efter. Att inte lyssna, och anpassa sig, kan visa sig bli dyrköpt för de som eftersträvar regeringsmakten. För då förstärks paradoxen av andra skäl. Och då kan vi lika gärna lägga ner det där med demokrati. Så länge de övriga partierna vägrar eller inte tillåter debatt kring invandring, migration och relaterade ämnen i saklig ton utan invektiv eller kommer med huvudlösa motförslag, så länge kommer den rasistiska paradoxen leva vidare. Och vill det sig illa får paradoxen med tiden en egen kraft och ett eget moment som bär iväg på stigar mänskligheten varit på tidigare. Som ingen vill återvända till.

Den rasistiska paradoxen.

SvD, Nyheter24,