Idag, den första maj, publiceras en inte helt ointressant undersökning i SvD om hur starkt stöd Stefan Löfven, Carin Jämtin och Mikael Damberg har för socialdemokraternas val av naturlig samarbetspartner. Nära hälften av de socialdemokratiska väljarna, 45 procent, vill i en Sifomätning att partiet ska bryta regeringssamarbetet med Miljöpartiet. Det är en statistiskt säker ökning jämfört med vintern 2014. 71 procent av LO-kollektivet tycker att Stefan Löfven inte ska fortsätta att regera med Romson och Fridolin. LO:s ordförande Karl Petter Thorwaldsson är väl medveten om detta sedan länge men sitter samtidigt i socialdemokraternas Verkställande Utskott som ordinarie ledamot som tagit beslutet om samregerande. Hur Thorwaldsson kommer reda ut den pedagogiska utmaningen återstår att se. Vilken stol han egentligen satt på. Och sitter på.

Thorwaldsson kommer dessutom inom kort stå inför en mycket större utmaning än tidigare. SCB PSU, partisympatiundersökning, kommer publiceras inom kort för första halvåret 2016. Det är ingen hemlighet att stora delar av Byggnads medlemmar har gått över från S respektive M till SD. Att rasiststämpla endast SD samtidigt som LO inte tar tag i rasism eller antisemitism i de övriga partierna med samma kraft kan komma att visa sig kontraproduktivt på medellång sikt. Om SD-sympatisörerna inom till exempel Byggnads når en tillräckligt stor kritisk massa kan de börja lägga kraft bakom kraven på representation och stadgeändringar.

Det är inte ointressant, med detta som grund, hur Stefan Löfven, Carin Jämtin och Mikael Damberg kommer att parera dessa siffror. De som tidigare vågat kritisera eller varna för händelseutvecklingen med en identitetspolitik som okritiskt omfamnat islamism och antisemitism har frysts ut eller förnedrats på partiinterna möten. Pariet idag kännetecknas av låg takhöjd, lägre än någonsin tidigare.

Att gå emot framför allt Carin Jämtin, som står identitetspolitiken nära, och Mikael Damberg är förknippat med hårda straff, något som om inte annat förre riksdagsledamoten Carina Hägg fick erfara. Hägg fick smaka piskan efter att hon i flera år varnat för den radikala islamism med antisemitiska undertoner som missioneras inte bara i miljöpartiet utan även inom socialdemokratin.

Den palestinska diasporan i Malmö, för att ta ett exempel, genomsyras av detta men kan inte ifrågasättas då den utgör bland annat riksdagsledamoten Hillevi Larssons kärnväljare. Larsson poserar villigt med ett leende på bilder med kartor där Israel är utraderat. Larsson har även dykt upp i demonstrationer där öppen antisemitism deklamerats. Hon uppvisar samma talang för plausibla bortförklaringar som Mehmet Kaplan men återfinns trots detta gång på gång i dessa sammanhang. Likt Kaplan lär sig Larsson sällan av sin läxa. Partiledningen ser mellan fingrarna på den interna latenta antisemitismen i jakten på väljare. Rädslan att få Ibn-Rushd sfären emot sig, med Omar Mustafa i spetsen, och därmed riskera muslimska röster är stor.

Det senaste större exemplet inom Socialdemokraterna är Adrian Kaba. 2012 använde han begreppet “judisk-europeisk sammansvärjning” i en ledare i den socialdemokratiska tidningen Tro och Solidaritet. Ledaren är borttagen, Kaba avgick från Malmö stads kommunstyrelse men sitter kvar med fullt förtroende i Socialdemokrater för Tro och Solidaritets förbundsstyrelse. Kaba påstod även att IS var en skapelse av den israeliska underrättelsetjänsten Mossad.

“IS är tränad av israeliska Mossad. Det är inte muslimer som krigar, det är andras krig som muslimer används som brickor i ett spel i”.

skrev han dessutom på Facebook.

Kaba, Socialdemokrater för Tro och Solidaritet. Och Även ABF när de på temadagarna om rasism i år utelämnade antisemitismen. Det bildar ett mönster i brunt. När Stefan Löfven på första maj ställer en rödgrön regering mot en blåbrun är det ord han kommer få äta upp vartefter journalister och andra gräver i socialdemokratins nutidshistoria. En historia som inte tog slut med Kaba, som får sitta kvar i partiets olika interna organ med fullt förtroende. En historia där identitetspolitiken inneburit att 1 400 år gamla konflikter etablerat sig i olika funktioner i samhälle och parti. 1 400 år av antisemitism.

Inom delar av det socialdemokratiska partiet finns dessa strömningar kvar, trots att Kaba var tvungen att avgå från kommunstyrelsen 2014. Precis lika mycket som inom miljöpartiet. Oddsen för att Första Maj – talen i år kommer ge en fadd eftersmak måste betecknas som goda. Stefan Löfven lovade 5 000 nya jobb om fem år för att flytta fokus samt viftade varnande med ett blåbrunt kort väl medveten om att det rödgröna, i form av både egna och miljöpartistiska krafter, har inslag av brunt i olika nyanser.

En första maj som mycket väl kan komma att baktända. Snarare än statsministern anar.