Имало едно време едно село в Родопите…

За нещастие все повече приказки за този край на България започват по един и същ начин. Такава е и историята за село Дядовци, намиращо се по новия път, водещ от Ардино до дяволския мост. Бяхме тръгнали на фотографска разходка в този регион, без изобщо да подозираме на какво място ще се натъкнем.

Всъщност целта ни беше дяволският мост, но се оказа, че желаещите за него бяха стотици, а пътят до него беше образец за усвояване на европроекти в България. В началото след Ардино имаше асфалт, с маркировка и мантинели. Постепенно изчезнаха мантинелите, после маркировката, а накрая и асфалта, като се оказа че до моста има още 3-4 километра недовършен участък, който се превзема пеш или с джип.

Докато се движехме по новия асфалт към моста отляво се появи едно призрачно село, което си обещахме да посетим на връщане. За разлика от желаещите за моста, до селото се отбиваха единици и то само такива с фотоапарати.

До преди 50-години в него са се преплитали 300-400 съдби. Толкова са били жителите на 60-те къщи със специфична каменна архитектура, напълно достатъчни за наличие дори на кметство, училище, читалище и магазин. Легендите разказват, че последният жител е населявал сам село Дядово 20 години и е починал през 2011 година.

Къщите и сега са там, разпръснати, сякаш без ред, само че обхванати от храсти и дървета, с липсващи прозорци и разбити врати. Трудно може да се разгадае къде са минавали улиците. Хората ги няма, а на тяхно място като доказателство са останали част от техните вещи, които са станали непотребни при изнасянето от селото.

А, може би са ги оставали с идеята, че някога ще се завърнат тук, на това красиво място, със спираща дъха гледка към балкана. По-вероятно е обаче да са оставили ненужното, когато са напускали къщите в бързината, прогонени от режима през 1989 година.

Позволихме си да влезем в личното пространство на тези изоставени къщи.

Това което намерихме бяха полупразни шкафове с посуда и някой забравен буркан със зимнина, кълбета с прежда, едно счупено радио, но най-вече множество стари дрехи.

Не липсваха и следи от престой на неканени гости под формата на пластмасови бутилки, кутии от цигари или вестници. Открихме дори една захвърлена банкова карта, изтекла през далечната 2005-та година.

Всичко изглеждаше като след война – полуразрушено, разхвърляно и плашещо тихо, а само преди няколко десетилетия местните хора са се събирали в центъра всяка вечер, за да изпият по едно кафе и да си поговорят. Сега тук е само празният стол пред липсващия прозорец, очакващ своя стопанин…

За да видите, че има и други примери, прочетете по-щастливата история за село Косово или разгледайте пътеводителя на дивите места в България.



