TLDR; (răspunsul scurt): urgența nu există!

Aflăm că ar fi urgent să avem gata legea offshore până pe 15 iulie, că altfel…

Că altfel rămânem cu 10 miliarde de euro cu care n-o să știm ce să facem!

Marile companii de-aia au ajuns mari, că știu să negocieze bine până obțin maximum de avantaje pentru propriii manageri și acționari. Nu e treaba lor să aibă scrupule față de cei de partea cealaltă a mesei iar când au prea multe – pe drept, pe nedrept – dispar.

Însă logica de negociere este întotdeauna simplă, la fel de simplă ca atunci când cumpărăm legume de la piață sau când își vinde bunica bătătura: celălalt trebuie să fie convins că face o afacere bună, că poate să o rateze, că mâine va fi prea târziu.

Când „celălalt” are toate avantajele de partea lui și reușești să îl convingi de contrariu – asta se numește talent de vânzări. Cei mai talentați dintre negociatori fac carieră, câștigă sume uriașe, apoi scriu cărți în care își vând expertiza altor mii de aspiranți.

În negocierea asta, România nu are nici măcar aspiranți.

Are, totuși, toate avantajele.

– Are destul gaz cât să își acopere consumul propriu. Prin comparație, dacă le taie Putin gazul ungurii încep să dârdâie.

– Nu rămân pe drumuri oamenii din fabrici, chiar și pentru motivul trist că au rămas de mult și că problema lor nu era cantitatea ci prețul, și problema asta oricum nu se rezolvă. Prin comparație, Ucraina s-a prăbușit economic când le-a tăiat public gazul.

– Nu este cu finanțele la fundul sacului, ca să aibă nevoie de orice dolar pentru a evita încetarea de plăți, așa cum era în 1990, când de altfel exact din acest motiv a adoptat sistemul curent de redevențe: ca să aibă un venit „mic dar sigur”.

Și totuși, concesionarii insistă că trebuie să luăm o decizie până în 15 iulie, și că decizia nu poate arăta decât într-un singur fel: să ne mulțumim cu mărunțiș.

Urgența, dacă există, este doar a lor. Și atunci ei sunt cei în postura să accepte tot ce le cerem.

Se pot ridica de la masă? Sigur… Dar se vor întoarce anul viitor (dacă nu vor veni alții mai repede). Gazele nu pleacă nicăieri!

Vor protesta că ei nu pot să investească în lipsa garanțiilor legale. Ar fi doar ipocrizie un alint tandru. Garanțiile ăstea lipseau și în anii 2000, când au luat concesiunile. Au făcut calculele și le-a ieșit că e mai bine să investească chiar și așa. Între timp, tot ce s-a schimbat este că rezervele potențiale depășesc așteptările de atunci.

Ne vor reproșa că nu am făcut un cadru mai clar și mai solid de redevențe până acum. Un fel de… mamaie, nu vezi că nu ai cadastru, zi mersi și pentru doi lei. Lasă, mamaie, că scot și cadastru, e vreme, că doar nu năvălesc muscalii!

În realitate, motivul pentru care administrația de stat nu a făcut nimic este pentru că aproape toată expertiza disponibilă a fost plătită și promovată chiar de concesionari, iar recomandările au fost să nu facem nimic, ba dacă se poate să mai tăiem pe ici pe colo. Mai mult despre asta în episodul de mâine.

Exact ca în 2004, când Credit Suisse First Boston ne-a spus să luăm prețul de 20 de dolari pe baril ca reper pe 10 ani, că petrolul nu se mai scumpește (a ajuns și la $150).

Iar dacă totuși admitem că ar fi vreo grabă, atunci abordarea sănătoasă „de urgență” este să pornim de la cerințe maximale, pe care să le putem negocia pe parcurs.

Principiul care funcționează în astfel de cazuri se numește „low-hanging fruit”. Concesionarii vor decide să înceapă exploatarea în perimetrele cele mai promițătoare, în măsură să le aducă profit mulțumitor chiar și în cele mai adverse condiții fiscale.

Pe restul le vor lăsa de-o parte pentru vremuri mai bune. Pentru aceste cazuri, vom putea negocia individual. Aveți nevoie de taxe ceva mai mici ca să începeți și în perimetrul X? După principiul „licitației olandeze” – analizăm, negociem, poate mai reducem câte ceva de la caz la caz.

Aceasta este postura din care România și-ar folosi la maximum puterea uriașă de negociere, pe care o are dar este gata-gata să o cedeze degeaba.

Concesionarii din Marea Neagră au știut tot timpul că decizia va ajunge, mai devreme sau mai târziu, să se tranșeze în Parlament. Iar Parlamentul este, în cazul acesta – discreționar și suveran. Nu are nevoie să își găsească vreo scuză în ce au făcut sau n-au făcut alții înainte, are doar obligația să negocieze în interesul celor care i-au trimis acolo.

Și, de preferat, mai cu talent!

Toate articolele despre legea offshore: