LO är vid valår lite som en förälder, vars kärlek är ovillkorad. Vilket också framgår av den valplattform som LO presenterade under torsdagen, i vilken det i den inledande paragrafen slås fast att LO skall verka för Socialdemokratiska valsegrar. En förbehållslös kärleksförklaring till ett parti, oavsett inriktning, inför valet 2014.

Men är det så relationen mellan LO och Socialdemokraterna bör se ut?

Nja. Även om en Socialdemokratisk valseger onekligen framstår som en livsnödvändighet för att kunna restaurera ett Sverige svårt sargat av de borgerliga partiernas härjningar.

LO är en fackföreningsrörelse vars naturliga politiska band är Socialdemokratiskt. Bandet mellan LO och Socialdemokraterna är inte nödvändigtvis problematiskt, så länge LO faktiskt också visar prov på självständighet. Självständigheten finns där, det visar bland annat kongressens beslut rörande vinsterna i välfärden. Men tyvärr är den inte stor nog.

Ett intressant LO är ett LO som har mod att gå sin egen väg, istället för ett valtaktiserande LO som del av det Socialdemokratiska valmaskineriet. Ett intressant LO är ett LO som en arbetarnas lobbyistorganisation, som formar sina egna förslag på för deras medlemmar avgörande områden, i stället för på för Socialdemokraterna gynnsamma områden.

Riktigt där är man inte. Ännu.

Istället levererar LO tråkigheter som besked om att man backar från kongressens tydliga besked rörande vinsterna i välfärden, till förmån för flumfluffigt besked om att parterna på den politiskt konstruerade välfärdsmarknaden först skall försöka lösa frågan gemensamt.

LO har inför årets val tagit fram en valplattform med bas i frågor som deras medlemmar anser vara av vikt. Det är bra. För LO är inte vilken förening som helst. LO är en svensk maktinstitution av rang med 1,5 miljoner medlemmar. En enorm röst, som tack vare sina 1,5 miljoner medlemmar kan baxa samhället i den riktning man anser vara av godo. Vilket borde vara framåt.

Och en bra förälder säger för övrigt faktiskt ifrån.

Även om det leder till sura miner.