Min amerikanske vän stod med sin pojkvän i Helsingör och stirrade över sundet. De försökte föreställa sig vidden av kaoset vid horisonten. Någonstans på den sidan fanns ju Malmö, som de hade förstått var en bubblande häxbrygd av islamism, rasism och kriminalitet. När jag någon månad senare berättade att jag flyttat dit blev han alldeles paff. För honom var staden bara en liten pusselbit i hans bild av Europa: en kontinent på glid.

I veckans Uppdrag granskning var det återigen dags att tala om våldet i Malmö - "Vad är det som händer i Malmö?" Först efter 39 minuters skildring av hot och våld ägnade programmet en och en halv minut åt att Malmö har färre vapenbrott, färre våldsbrott och utom några enskilda år även färre mord och dråp än Stockholm. De som gick till köket och hämtade en kopp te just då hörde nog mest budskapet att Malmö är förlorat.

Vänner från Stockholm frågar ofta om det här. Är det inte farligt? Jovars, men inte så farligt som där ni bor kvar. Visst finns det ett brutalt våld här, med gängbråk och rena avrättningar, men risken att misshandlas eller våldtas är större i mina gamla kvarter i Norrmalm i Stockholm än i Malmö centrum. Brottsligheten är mer utbredd i min barndoms Hässelby än i Rosengård. När malmö-iter själva uppger hur ofta de utsätts för brott märks faktiskt en stadig minskning sedan 2003.

Jo, man kan ljuga med statistik, men det är lättare att ljuga utan statistik.

Det som utmärker Malmö är alltså inte våldet, utan sättet vi uppmärksammar våldet på.

När jag följer debatten om staden kommer jag att tänka på Marx konstaterande att människan bara formulerar den typ av problem som hon har lösningar på. Så är det med Malmö. Journalister, politiker, opinionsbildare och nättroll ser inte rikets tredje stad, de ser ett skriande behov av begränsad invandring, polisiära insatser, arbetslinje eller åtgärder mot ojämlikhet (stryk under ett alternativ).

Vi formulerar bara det slags Malmö som vi har lösningar på.

Jag är nybliven malmöit, men börjar redan känna mig en smula utnyttjad. Som att vår stad bara får vara statist i andras Berättelse om Sverige. Det känns som att bo i världens största rorschachtest.

Men jag ska inte säga något. Jag förälskade mig i Malmö för att staden passade in i min berättelse. Jag flyttade hit för att jag aldrig kände igen mig när jag kom tillbaka. Staden var i ständig rörelse.

Jag började besöka Malmö regelbundet kring millennieskiftet, dragen hit av kärleken, förstås. Det nya stadsbiblioteket och högskolan mitt inne i stan gjorde omedelbart intryck. Och så invigdes Öresundsbron, som fördröjts för att någon i Stockholm fått för sig att Östersjön skulle gå sönder om den uppfördes. Strax följde en innovativ bomässa på gammal industrimark vid havet. Sveriges första riktiga skyskrapa. Citytunneln till Köpenhamn.

Snart föll min blick på ett myller av småföretag inom bemanning, IT, medier, kultur. Och en mångfald av kaféer, kultur, musik och svartklubbar - samt en genuin kosmopolitism av det slag som man i Stockholms innerstad bara ser i powerpointpresentationer. Det måste vara svårt att förstå om man följer staden genom kriminaljournalistiken, men till vardags märks det främst i en livligare kultur och ett smidigt och trevligt umgänge.

Stockholm är så väldigt fullbordat. Vackert och storslaget och färdigt och inget händer någonsin. Jo, så klart, kaféer och restauranger byter ständigt inredning och regim och det står i grundlagen att vartannat år ska alla ha nya jackor och byta träningsform, men om något ska byggas är det inte ens längre nimby som gäller, utan banana - build absolutely nothing anywhere near anyone.

Man får skända kungahuset, men nåde dig om du kritiserar stadens silhuett. Dels för att stadsmiljön är vackrare och känsligare i Stockholm, dels för att man är så himla nöjd. När vi flyttade in i Vasastan varnades vi för det nära förestående bygget av en tunnel utanför. Tio år senare flyttade vi ut. Då hade de nyss börjat gräva.

Fördelen med att genomgå en industri-kris som är så bred och djup att det blir en identitetskris är att man blir öppen för alternativ. Det första offret är den där föreställningen att något är bättre bara för att det var först. Det blir möjligt att göra saker på nya sätt. Det nya Malmö är förstås inte liktydigt med den nya stadsplaneringen, men det är den som syns på håll, och den fungerar som en symbol för att det är okej att vara excentrisk. På samma vis som individualisten Zlatan i en tidigare kollektivistisk lagkultur hade kunnat fungera som metafor om jag hade förstått mig på fotboll.

Det nya Malmö var den österrikiska ekonomen Schumpeters kreativa förstörelse i full skala. I stället för att gråta över spillda textil- och varvsjobb satsade man på kunskap och tjänster. I stället för att krama spillrorna av det forna, monterade staden ned Kockumskranen och skickade den till Sydkorea.

Den föränderliga stadsbilden var min väg in i det som Per Svensson har kallat världens svenskaste stad, en stad som av den dyrbara jordbruksmarken utanför hade tryckts ihop, så att allting möts. I ändhållplatserna på t-banans gröna linje, där jag är uppvuxen, har allt sin plats och man måste bestämma vad dagens projekt ska bli. Promenad i dag, eller kafé och shopping, eller träna, åka och bada, eller hemma? I Malmö fann jag en riktig stad - en urban stad, där allt var huller om buller. En stad av mötesplatser.

Naturligtvis segregerad, men där områdena är mer blandade och ligger bredvid varandra, på gå fel-avstånd. Dessutom en gränstrakt med öppenhet mot omvärlden, där vi ständigt kommer och går.

Det har sina sidor. När 174 nationaliteter och tusentals kulturer staplas på varandra blir det inte bara mer kreativitet och dynamik, utan också mer stök. Det skapar oväntade möten och nya idéer, men kan också ge upphov till misstro och rädsla, ibland förakt.

Städer med stor genomströmning får både fler möten och fler krockar. Statistiken visar att brotten blir fler där människor som inte bor i kommunen passerar, det gäller inte bara storstäder, utan även till exempel Sigtuna (Arlanda flygplats) och Helsingborg (färjorna).

Där arbetskulturen bryter samman, föräldraauktoriteten försvinner och ungdomarna tar över gatorna skapas alltid otrygghet, var det än är och vilka grupper det än omfattar. Det vimlar av dem även i Stockholm och Göteborg. Men bara för att de utanförskapsområdena är på promenadavstånd i Malmö, och inte utkastade på en åker långt utanför city, så ser vi och uppmärksammar det på ett annat sätt. Och det är på sätt och vis väldigt bra.

Malmö är staden där postindustrialism och internationalisering har gått längst och samlas på minst yta, och det är därför staden blir ett rorschachtest. Vi skådar och väger Sveriges framtid - på gott och ont. Så här blir landet om vi inte byter spår, hoppas eller befarar vi. Som Sydsvenska Dagbladets kulturchef Rakel Chukri noterar i Uppdrag granskning finns det grupper för vilka Malmö inte får fungera, inte får vara en trevlig stad, för det skulle trasa sönder en världsbild som säger att invandring är en samhällsfara.

Allt det vi diskuterar i samhällsdebatten finns här i koncentrat: Globalisering och mångkultur. Entreprenörskap och utanförskap. De högsta byggnaderna, de längsta broarna - och de sämsta skolorna. Där barriärerna är lägre, möten lättare och våldet hårdare. Det bästa och det sämsta. Vi har sett framtiden, och vi vet inte riktigt om den fungerar.

Hur vi reagerar på detta talar mindre om staden och mer om oss och vår uppfattning om vilka krafter som är starkast, på vår förmåga att hantera problem.

Att bo här är att känna att man spelar en blygsam roll i att avgöra om framtidens Sverige kommer att fungera. Det är inte färdigt. Vi vet inte hur berättelsen slutar. Det är spännande och lite kusligt och jag kan se delsanningarna i både skön- och svartmålningarna.

Jag tillhör ändå dem som tror att inget är så fel med Malmö att det inte kan lösas med det som är rätt med Malmö. Jag kan få fel. Men att inte vara med där och när det avgörs, det har jag svårt att tänka mig.

JOHAN NORBERG