Üks tüdruk hakkas kuueaastaselt istuma õhtuti oma neljanda korruse aknalaual ning vaatama õue hiiglaslike betoonkolosside vahele. „Ma palusin, et keegi tuleks nende vahelt mulle appi,“ ütleb ta. „Ja ma uskusin, et keegi tulebki.“ Ta lootis seda igal õhtul, nädal nädala järel, kuu kuu järel. Ikka ja jälle ronis ta aknalauale, keris oma väikesed jalad enda alla, vaatas pimedusse mattunud õue ja lootis, lootis, lootis. Läks mööda aasta, siis teinegi, lõpuks juba viis aastat aknalaual, ja alles siis sai ta lõplikult aru − kedagi ei tule. Sa oled üksinda. Kui ma küsin, kas see oli ka hetk, kus ta enam üldse ei lootnud, raputab ta pead. Väike lootus, et keegi tuleb appi, võbeles endiselt nagu armetu vabisev leegike kusagil sügava halli tuhamassi all. „Lapsed võivad uskumatult palju andestada − ja uskumatult palju loota,“ ütleb üks teine inimene. Ei, ta ei lootnud enam sugulaste peale, kes teadsid, aga ei teinud midagi. Mitte enam tädi peale, kelle juurde ta end vahel peitis, kes aga ei astunud sammugi tema kaitseks. Mitte vanaema peale, kes vahel küll tõreles emaga, aga see oli ka kõik. Aga ta lootis oma isa peale, kes elas naabermajas. Ta ei olnud talle kunagi rääkinud, võib-olla seetõttu, et hoidagi alles viimane lootusesäde ja mõelda, et üks väljapääs on alati. Kuni ühel õhtul ta rääkis. Ta oli siis juba 16, lakku täis ema hakkas järjekordselt tema käest raha välja pressima, tal viskas üle, kõndis isa juurde ja rääkis kõik ära. Kõik. „Ma mäletan siiani,“ ütleb ta, „kuidas isa vaikis natuke ja ütles siis rahulikult: „Ma teadsin“.“ Vanaema oli talle ammu öelnud. Ta lihtsalt tahtis, et tütar tuleks ise rääkima. Tema isa oli oodanud kümme aastat, et väike ärapekstud tüdruk tuleks ja kõik talle ise ära kõneleks, enne ei tee ta midagi. (Ja ta ei teinud ka nüüd, sest ta ei tahtnud „teemat üles kerida“.) See oli hetk, mil mu vestluskaaslane ei lootnud enam mitte millegi peale.

Üksindust, mis laskub alkohoolikute laste ümber, on isegi raske kirjeldada. Kuidas leida sõnu, mis suudaksid edasi anda seitsmeaastaseid habraste luude ja õhinat täis hingedega väikeseid inimesi, kellel justkui on kõik olemas − tööl käivad vanemad, pehme voodi, funktsioneeriv kodu. Ja ometi pole neil midagi. Üks inimene turtsatab naerma, kui küsin, mida tema jaoks lapsepõlves „kodu“ tähendas. See ei tähendanud talle mitte midagi. Ainult tühjust. (Ta on märganud, et talle endale meeldib kolida, ikka ja jälle edasi liikuda, ning oletab, et seegi on põhjusel, et ta pole kunagi tundnud kodutunnet.) Mitmed inimesed mäletavad ainult lehkavat räpasust ja selle keskel magavat oimetut isa või ema. Nii mõnedki ei mäleta sedagi, nad on suure osa oma lapsepõlvest kustutanud ning üks inimene peab enne kohtumist oma isa guugeldama, et tuletada meelde, milline ta välja nägi.

Üks inimene ei mäleta aga peaaegu midagi, ta on kogu oma lapsepõlve suutnud ära kustutada, kuigi on alles napilt üle 30 − ent see ei tähenda, et ta istuks minu vastas kiretult. Ta voldib tund aega järjest närviliselt salvrätikut erinevateks lihtsateks geomeetrilisteks kujunditeks, tema silmadesse tungivad ikka ja jälle pisarad, ta peab keset juttu pause, sest ta ei pruugi mäletada iga üksikut juhtumit, kuid ta mäletab kõige hirmsamat − ta mäletab lootust.

„Mu vend vaatas sageli aknast välja maanteele ning rääkis, et kord tuleb tema pärisisa ja päästab ta ära,“ ütleb üks naine. „Sa ei tea, mitu kilo Nõmme sireliõisi ma olen ära söönud,“ ütleb üks teine inimene ja naeratab seda kummalist nukrat naeratust, mida ma näen paljude suul, kui nad räägivad oma lapsepõlve õudustest. Surutud naeruturtsatused, pingutatud muiged, igavesti poolikuks jäävad naeratused nagu lootusrikkad kavatsused, mis on määratud lõppema eikuhugi. See naine seisis väikese tüdrukuna sageli kevadeti sirelipõõsaste ees, otsis viie või kuue kroonlehega õisi ning neid märgates rebis läbematult põõsa küljest lahti, toppis suhu, sulges silmad ning oma väikeste hammastega sireliõit puruks närides soovis iga kord ainult ühte: et isa lõpetaks joomise. Ta ei lõpetanud. Üks inimene tegi läbi kümme aastat kestnud põrgu, mis oli täidetud mitte ühiste kalalkäikude ja õhtuste lauamängudega, vaid ilase ja verise isa vaatamise, häbenemise ning põlgamisega. Kui ta oli 12, pidi ta hakkama isale politseid kutsuma, sest löögid kirvega (või mutrivõtmega, või kangiga, või millegi muuga) vastu ust tekitasid väikeses poisis hirmu, mida kõigil meil − „normaalsetel“, nagu mõned alkohoolikute lapsed veidi nukralt ütlevad − on pealtnäha kerge mõista. Surmahirm on ju kõigile meile tuttav, kuid proovige ennast panna varateismelise pähe ja hinge ning kujutleda, mis tunne see võiks olla, kui teispool ust on sinu alkoholist hullunud isa, kes kirvega raiub ust ja tahab kätte saada midagi või kedagi, mida tegelikult olemas ei ole. Me ei suuda seda kujutleda. Kuid veel raskem on meil, normaalsetel, ette kujutada selle poisi lootust. Sest pärast kümme aastat kestnud katastroofi, mis oli täidetud koduaias laaberdavate ja tikripõõsastele soristavate vägivaldsete joodikute või peadpidi kempsupoti katki kukkunud isa turgutamisega, lootis see poiss endiselt, et kõik võib veel ehk hästi minna. Isegi hetkel, kui nende kuuri ei olnud enam võimalik küttepuid panna, sest see oli täidetud tühjade odekolonnipudelite rinnakõrguse kuhjaga, lootis ta, et ehk see lõpeb. „See oli ebaratsionaalne usk imesse,“ ütleb ta rahulikult − imesse, mis ei juhtunud kunagi.

Säärane altveetud lootus küpsetas ka kõiki teisi lapsi. Ikka ja jälle kuulsid mõned neist isa või ema (või mõlema) katteta lubadusi, hakkasid taas uskuma, jälle pingutas midagi nende hinges ennast elule ja hakkas unistama, ettevaatamatult unelema koristatud toast või sellest, et isa võtab sülle ja küsib, kuidas matemaatikas läks − kuni ühel koolipäeval tuppa astudes lõi vastu juba tuttav hais, toast kostis juba tuttavat mörinat ja nende vaevaga ehitatud õhuloss hetkega kildudeks varises. Kuni järgmise korrani. Ja siis veel järgmise korrani. Ja siis veel. Nad ei lakanud lootmast, mitte kunagi, ning paljud neist kandsid lootust edasi isegi täiskasvanuna − ning kui ma küsin, mis oli selle lootmise põhjuseks, vaatavad nad mulle arusaamatult otsa. Sest nad armastasid oma vanemaid. Nende jaoks ei olnud maailmas kallimaid, kui konjaki järele lehkav ning suust ilgusi välja ajav, oma kuse sees elutoa põrandal magav ja nende sünnipäeva ära unustanud ema või isa. „Minu ema jättis mind vahel nädalateks vanaema juurde,“ ütleb üks naisterahvas. Lihtsalt viis vanaema juurde, unustas, ja läks kuhugi mujale, ilmselt mitmenädalast pealevõtukat otsima. See oli tavaline rituaal, mida lapsed olid proovinud vahel takistada, klammerdudes ühiselt ema jalgade külge ning karjudes, ulgudes ning paludes, et ema seekord ei läheks – kuid ta läks ikka, ähvardades end rõdult alla heita, kui lapsed teda lahti ei lase. Kui ma küsin, kas ta meenutaks artiklile positiivsema noodi andmiseks mõnda õnnelikku hetke emaga, mõtleb ta hetke ja ütleb siis õlgu kehitades, et ei mäleta ühtegi. Ja sellest kõigest hoolimata jooksis too tüdruk vanaema juurde unustatuna iga päev bussile vastu, lootes, ehk tuleb täna ema − ja ehk saab ta tema jalgade külge klammerduda, suruda oma näo ema reite vastu ja nuusutada ema lõhna, mis sisaldab võib-olla küll natuke viina ja džinni, kuid mis sellest. Ta on ikkagi ema. Tema ema.