Stalno iman osjećaj da želin nešto reć, a nikako se sitit šta, zapravo. Mislin kako sad triba kupit lakirane cipele, smoking... Idemo u Cannes, čoviče – nasmijanih, širokih očiju dočekao nas je Goran Marković (29), glumac HNK, iz prve generacije splitskih akademaca koji nosi glavnu ulogu u "Zvizdanu", filmu režisera Dalibora Matanića, koji je ušao u službenu konkurenciju prestižnog Međunarodnog filmskog festivala u Cannesu, čija je Zlatna palma ovjenčala neke od najuspješnijih ostvarenja u povijesti svjetske filmske umjetnosti.



Žirijem koji će ocjenjivati "Zvizdana" u programu 'Un Certain Regard' predsjeda talijanska filmska diva Isabella Rosselini, a hrvatski filmaši prvi će put nakon 34 godine stati na najpoznatiji europski Red carpet. Jedini pravi, najpraviji.



Gogo je tih momak, vrijedno i bez buke zadnjih sedam, osam godina sudjeluje u kreiranju programa splitskog HNK i rijetko će se pohvaliti s čak dvije nagrade hrvatskog glumišta koje je zaslužio za izuzetna ostvarenja među mladim umjetnicima; ulogu Kamila u Držićevu "Skupu" i Lešandra u Tijardovićevu "Spli\'skom akvarelu". Sad ga je "Zvizdan" lansirao u zvizde.



- Načuo sam već da bi premijera mogla biti u Cannesu, ali zaboravio sam na to, bilo mi je nezamislivo. Sve do jutra kad je bila presica gdje su objavljeni svi filmovi koji su ušli u selekciju festivala. Producentica Ankica Jurić Tilić mi je javila da za 33 minute pogledam izravni prijenos presice na njihovoj internetskoj stranici.



Gledam i slušam imena kao što su Ryan Gosling, braća Cohen, Haneke, sve očekivano... Pratim i dalje, bez ikakvog očekivanja, i kaže mi cura: "Evo ga!". Pitam: "Šta evo ga?!". "Pa, reka je čovik: Dalibor Matanik i film The High sun!" U to zazvoni mobitel i Ankica: Aaaaa! Onda sam se čuo s Dadom i Tihanom i sljedećih sat vremena smo se glasali samo vokalima: aaaa… eeeee... oooo...



A splitski kolege? Čestitaju? Zavidni su?



- Ma, čestitaju. Uostalom, smatram da je to ponajprije naš uspjeh i priznanje hrvatskom filmu, za naše glumce i domaću kinematografiju, nikako moj osobni uspjeh. Od kolega nisam osjetio ni trunke zavisti.



E, ja sam zavidan!



- A, e? Na čemu?



Na frizurama!

-

Aaaa, to je mama Elida. Ona je vrhunska frizerka i ne znam da sam se dva, tri puta izmakao njezinoj ruci.



Je li popustila euforija oko "Zvizdana"?



- Svakako smo uzbuđeni i ponosni. Zbog ovoga sam se aktivirao na fejsu, da možemo izmijeniti dobru energiju, vridilo je. Zapravo su za film najzaslužniji Dalibor i Ankica i produkcijska kuća "Kinorama" koji su teško radili prije, poslije i za vrijeme filma.



A di je tek Marko Brdar, nevjerojatan direktor fotografije, koji je skoro cijeli film snimao iz ruke. A Jura, a Čejen, aaaa moga bi do sutra…



Napatili ste se na snimanju?



- Ljudi koji nisu u tom poslu često nisu svjesni da je film teška šljaka, timski rad gdje svi ginu za jedan trenutak kadra, a ne samo prošetavanje pred reflektorima, pa veliki ekrani, život zvijezde i slično. Meni je baš ta šljaka veliki gušt. Kako igram tri karaktera u tri priče u različitim vremenskim razdobljima, morao sam se dosta pripremati, a i u filmu je bilo svega; od sviranja trube, akcije, komedije, scena seksa…



Do kupanja u mrzlom Peručkom jezeru?



- Uuu, to je bilo gadno. Snimali smo u listopadu, potrefio se najhladniji dan snimanja, a nije se moglo odgoditi. Na Dinari je pao snijeg, derala je bura, a morao sam se kupati kao usred ljeta i ostavljati dojam da mi je super. Od deset navečer do deset ujutro bio sam mokar. Vani je bio možda jedan stupanj, a u Peruči četiri, pet.





Svi na setu su bili zabundani, s kapama, i još su me polijevali vodom. Bilo im je žao, a ja sam za vrijeme akcije razmišljao samo: "Nemoj se trest, nemoj...". Tijelo govori nemoj ući, instikt te tjera vanka, a ti ulaziš opet, pa opet. Nakon dva tri, puta utrneš, a poslije par sati ostaje samo bol. Tribalo mi je jedno tri dana da se zagrijem, u hotelu sam sat vremena bio pod vrućim tušem, sav sam se ispario, ali nije pomagalo...

Film je ljubavni?



- Film je svakako ljubavni, a govori o ljubavi koja se rodila u zatrovanom društvu opterećenom razlikama koje stoje na putu sreći. Imam dojam da se današnji mladi ljudi ne mogu slobodno i zdravo razvijati, žive u nekom strahu kojeg nisu svjesni, a koji ih dovodi do nesigurnosti i ispraznog života jer se više bave razlikama umjesto sličnostima.



Ima iznimaka, naravno, ali oni se sigurno u takvom okruženju ne provode dobro jer su u manjini. Film govori o njima i prikazuje atmosferu koja je zaražena mržnjom, a u kojoj oni žive, vole, zabavljaju se, to jest, pokušavaju se zabavljati.



To je vaš prvi dugometražni film?



- Imao sam manjih iskustava do sada, ali nisam prošao "inicijaciju", a kako je Stipi Radoji i Lukreciji Tudor bilo prvi put, po tradiciji su nas isprolivali vodom kad smo najmanje očekivali. Još na Akademiji sam snimio studentski film "Mrak" u režiji Dana Okija, koji je trebao biti kratki pa je postao dugi.



Čuo sam da igra na poljskoj televiziji i da ga sinkroniziraju, po njihovom običaju, samo jednim, muškim glasom i baš bih ga uživao pogledati takvog!



Drži vas se polivalentnim dramskim umjetnikom. Pjevate, plešete, svirate?



- Još od djetinjstva sam plesao, pravio se važan pred curama. Na jednom rođendanu su moje prijateljice koje su plesale u "Vrućoj čokoladi" vidjele kako plešem i počele me nagovarati da dođem tamo. Meni je bio crnjak, di ću plesat u "Vrućoj čokoladi"... Jedan dan sam došao i kad me vidjela voditeljica rekla je: "Ala, ti si jedini muški koji bi ovde plesa. Ideš bez članarine!".



Tako sam ostao, a poslije sam plesao u D\'N\'F-u, i to hip-hop, breakdance, electric boogie... Na "Coca-cola music stars", gdje sam se prijavio kao plesač, u jednom trenu smo zapjevali i ja sam završio u konkurenciji s pjevačima pa osvojio treće mjesto. Od oca, koji je glazbenik, polako sam učio svirati gitaru, usput sam pjevao. Poslije sam se upisao kod Gorana Golovka u Studio za mlade GKM-a.



I tako ste dobili sve potrebno za ulogu Lešandra u "Akvarelu", gdje se pleše, pjeva i glumi!



- E, samo sam u međuvremenu završio Akademiju. Za "Akvarel" u režiji Kreše Dolenčića ozbiljno sam se pripremao, to traje preko tri ure. Imali smo vrlo dobar uspjeh, više od stotinu izvedbi i zaslužili osam nagrada. Fascinantno je kako tu predstavu ljudi obožavaju, kad god igra puno je gledatelja, dolaze više puta, u Zagrebu smo nastupili čak i u dvorani Cibone.



Ima nešto u tom "Akvarelu", ljudi ovdje znaju napamet arije, moj dida je piva babi "Perina štrambera...". Baka je na premijeri plakala. Dok je na repertoaru, na ulici me zovu Lešandro! Lipo je glumcu vidit i osjetit da teatar sudjeluje u životima ljudi koji ga posjećuju.



Pomogla je tome i Akademija?



- Kako ne! Sada postoji mogućnost izbora najboljih kadrova koji će popunjavati naše teatre, što je već očito, još kao studenti igramo na velikoj sceni u "ozbiljnim" komadima. I kazalište se mijenja, pomlađuje, a kad razgovarate s njima onda je očito da su neopterećeni, voljni za bilo što, da im je glumiti gušt, a ne samo teška obaveza.



I to daje ploda, u cijeloj Hrvatskoj ćete čuti da mladi glumci iz Splita igraju drukčije. Uvjeren sam da je riječ o strasti koju publika vidi.



Vratimo se na početak; kako ste se odlučili za Akademiju koja još nije ni postojala?



- Upisao sam prvu godinu na studiju Dizajna vizualnih komunikacija u Splitu. Pa sam pročitao u novinama da je za dva tjedna prijemni za glumu. I nisam znao ništa, ni koji komad, ni što bih pripremao, ni s kim. Samo me vuklo. Onda sam u pomoć zvao profesoricu Gorku Genda, koja mi je u osnovnoj držala repeticije iz hrvatskog, budući da sam od pete do osme godine živio u Njemačkoj, pa sam s hrvatskim imao problema.



Kako je ona ipak supruga Josipa Gende usudio sam se pitati mogu li od njega tražiti savjet. I onda se na našim vratima pojavio veliki Genda i pročitao par svojih monologa; Pometa, Bljesak zlatnog zuba i Malvolia. Napravio sam izbor i učio napamet, nitko me nije pripremao, čitao sam pred mamom... Na kraju sam prošao i danas mislim da je na audiciji ta sirovost u mom nastupu bila presudna.



Ni na Akademiji niste imali starijih kolega?



- Da, jer smo bili prvi i nije bilo viših klasa od kojih bismo dobili kakav savjet. Upijali smo sve što nam se kaže i kao mala obitelj, oslonjeni jedni na druge, selili se stalno na predavanja na pet, šest lokacija po gradu.Kako se nije upisivalo svake godine, dvije godine smo bili sami. Kad sada vidim formiranu Akademiju uočavam koliko im je lijepo, kako se druže, podržavaju, idu na ispite starijih i mlađih klasa.Sada smo na premijeri "U...bolje sutra" imali sjajnu premijeru jer je kazalište bilo puno ljudi koji nas poznaju, prate. Inače bude uvijek obratno, jer ta ekipa dođe na generalnu probu.- Pa i je, upravo iz onog razloga, jer dolaze prijatelji, studenti, ljudi koji se motaju oko teatra i vole kazališni život. Na generalnoj vlada opuštena atmosfera i mi na sceni to osjećamo. Tragikomično je, a najčešće se događa na premijeri, kad ti ljudi iz publike žele dati do znanja kako im je dosadno. Onda čuješ: "Pfuuuuu... Uuuuuf...". Pušu da ti vidiš da pušu! Ajme.- Je, al to nitko nije vidio. Igrali smo "Skupa" u Dubrovniku i to dvije predstave zaredom. I ja čekam u jednoj kućici svoj izlaz, jedno desetak minuta. Bilo je lito, zimski kostimi, nisam spavao cilu noć, i na drugoj predstavi, ja san zaspa, isključija mi se mozak!U jednom trenu se trgnem, skužim da sam zaspa, ali zbunjen ne znam kasnim li, jesam li trebao izaći, užas, gotovo... I u tom trenu čujem šlagvort na koji izlazim... Nije se skužilo, ali doživio sam grozan šok.- U "Ćelavoj pjevačici" kao student sam bio - donji dio ćelave pjevačice. Operna solistica Marija Buzdovačić je pjevala u ogromnoj krinolini, sjedila je na mojim ramenima, a ja sam imao bijele hulakopke i plesuckao. Nije baš bilo lako, ni njoj ni meni. Dvije pune pjesme sam trebao biti stabilan, a njezina dijafragma mi je udarala u mali mozak! Isplatilo se jer je ona stvarno divno pjevala.- Nisam ga razradio, ali svakako bi trebao biti drukčiji, nešto sasvim novo.

Recimo Hamlet Dalmatinski, to se još nitko nije usudio napraviti?



- E, to je ideja. Još kad bi bio opterećen nacionalnim razlikama, to bi bio jedan vrlo zanimljiv i suvremen prikaz. Samo treba naći pisca.