Utrikesdepartementets kabinettssekreterare Annika Söder nekades i veckan ett möte med den israeliska sidan i samband med att hon besökte den palestinska ledningen, rapporterar Ekot samt Världen Idag. Söders resa är det första svenska besöket på hög politisk nivå hos den palestinska ledningen sedan Sverige erkände den palestinska staten. Utrikesminister Margot Wallström (S) är portad från officiella besök i Israel efter att ha gjort flera uttalanden som enligt vissa israeliska företrädare gränsat till antisemitism. Det finns goda skäl att idag göra omtag på hela det utrikespolitiska området då kompetensen kring MENA, Mellanöstern och Nordafrika, inte finns kvar i vare sig utrikesförvaltning eller regering.

Samtidigt har inte Ann Linde, statssekreterare hos Anders Ygeman, lyckats få till något möte med den marockanska statsledningen om gatubarnen. Hoppet tändes i och med att Marockos talman bereddes ett möte med vår kung Carl XVI Gustaf men då talmannen i Marocko saknar exekutiva befogenheter i utrikesärenden så föll hela upplägget. Något Ledarsidorna.se påtalat tidigare. Det förenklas inte heller av att Ann Linde vid besök vid FN-högkvarteret i New York i korridorerna bedrivit aktivistisk pro-Polisario politik i strid med den svenska regeringens beslut. Hon agerar fortfarande med den aktivism som präglade hennes tid som socialdemokraternas internationelle sekreterare. Det är allmänt känt att Andrine Winther, Lindes efterträdare, fortfarande inte lyckats fylla Lindes kostym. Eller om Linde ens har lämnat rollen.

Lindes agerande i New York har fångats upp av flera länder i den region som kallas MENA, Mellanöstern och Nordafrika, och de ser den svenska regeringens representant som direkt opålitlig varför vare sig Stefan Löfven, Margot Wallström eller Anders Ygeman kan räkna med att kunna inleda en dialog så länge det är Linde, eller för den delen någon i Utrikesdepartementets politiska ledning, som skall representera Sverige. Sveriges kluvna tunga har noterats noga samt är numera allmänt känd i Maghreb (Nordafrika) samt Mellanöstern. För oroligheterna kommer fortsätta, Algeriets presidents hälsoläge är inte det bästa och hur det landet kommer utvecklas när han går hädan är högst osäkert.

Samma sak är gällande för kabinettsekreterare Annika Söder som uttalat sig i starkt fördömande ordalag om staten Israel som hon beskyller för att fara med ”lögner” och ”förtal”. Israel har, vilket få i regeringen har lyckats förstå vidden av, starka band med Marocko men även med Jordanien. Marockos och Jordaniens kungahus är detsamma, det Hashimitiska kungahuset. Är du vän med ett av dessa länder är du vän med tre länder. Är du fiende till ett är du fiende till minst tre länder.

Sverige är på kant med två av dessa tre. Och några till utanför denna krets.

Egypten är även det ett land där vi har bottenfrusna förbindelser. Egypten styrs idag av en regim som står i direkt konflikt med det Muslimska Brödraskapet. När den svenska regeringen utsåg Peter Weiderud, tidigare ordförande för Socialdemokrater för Tro och Solidaritet, till direktör för institutet i Alexandria frös förbindelserna till is. Det är ingen hemlighet att Weiderud står Muslimska Brödraskapet ideologiskt nära med goda kontakter. Den svenska ambassadören i Kairo är efter denna utnämning tämligen isolerad av den egyptiska regeringen. Libanon är ett annat land i regionen som noterat Sveriges regerings aktiva ointresse för skyddet av arabisktalande kristna. Såväl i Sverige som i regionen. Sverige anses vara oförutsägbart och spela med dubbla agendor. Av det skälet har vi nu de sämsta relationerna någonsin med den region som världsfreden står och faller med.

Trots att Turkiet och Marocko ligger i olika delar av Medelhavet så förbinds dessa länders öden av den rådande folkvandringen. Marocko är under press från de oroligheter som finns i Mali, Mauretanien samt stora delar av Subsahara. Flyktingar som siktar på den halvtimmes långa båtfärden över Gibraltarsundet. Blir pressen för hög kan Marocko, vilket de redan har aviserat med tilltagande oroligheter i Libyen, kräva samma generösa avtal som Turkiet av EU för att inte släppa igenom dessa flyktingar. Marocko är ett av de fattigare länderna med 40 procent som lever under fattigdomsgränsen. Med Turkiet som “gatekeeper” i öster kommer migrantströmmarna ta andra vägar. Libyen och Marocko.

Det finns idag kanske tio svenska medborgare i yrkesverksam ålder som har rätt kontaktnät och rätt personliga egenskaper i förhållande till Israel och Marocko samt de övriga länder vi är på kant med. Dessa återfinns dock inte i vare sig vår riksdag, vår regering eller vår utrikesförvaltning.

Dessa personer kan följa hovetiketten och de oskrivna regler som kringgärdar umgänget med regeringarna samt de procedurer som omgärdar umgänget och som är väl förtrogna med den mosaik som bygger upp dessa samhällsstrukturer. I Mahgreb är det inte ovanligt att den du möter i dessa ärenden för första gången säger att han har kontaktnätet men att det senare visar sig vara helt andra personer. Det kan ta år att hitta rätt väg in i hovstaterna och maktsfärerna. Ett feltramp och du är borta. Dessa tio svenskar har kontaktnätet och dessa personer har på olika sätt försökt råda regeringen Löfven samt varna den. För döva öron.

Regeringen drivs av “If not invented here we will not use it”. Ett annat begrepp skulle kunna vara personlig prestige.

Den enda rimligt framkomliga vägen för Sverige är nu, oavsett om det blir regeringen Löfven eller någon annan statsminister, är att snarast utse ett särskilt sändebud för Maghreb. En person som mycket väl kan komma att få utökat ansvar för även Mellanöstern. En envoyé med särskild ställning i regeringen men samtidigt vid sidan av regeringen och som rapporterar direkt till statsministern. Denne person bör rekryteras ur de tiotalet svenskar som idag har rätt kontaktnät för att få till en dialog på exekutiv nivå på sikt. Men även denne person kommer ha år av arbete framför sig med tanke på hur lågt förtroendet är idag för svensk utrikespolitik. Sverige tycks glömma att maktinnehav i dessa länder spänner över decennier emedan vi på vår höjd kan räkna med maximalt fyra år. Det är ingen slump att det var vår kung, med en flera decennier lång personlig relation, lyckades räta ut relationen med Saudiarabien. Utrikespolitik är något som bör förändras med varsam hand i oroliga tider.

Överraskningar, som den feministiska utrikespolitikens snabba kast och retorik är inget som uppskattas i dessa länder. Framför allt inte i oroliga tider.

Någon annan lösning än ett särskilt sändebud för Maghreb, som står över ut- och inrikesministrar och som rekryteras från den krets på tio personer som har kontaktnät och förmåga att hitta rätt, är inte rimlig om vi vill reparera dagens situation. Än mindre kommer dagens utrikespolitik, med dagens laguppställning, kunna lyckas bygga något mer substantiellt i vare sig Maghreb eller Mellanöstern till gagn för världsfreden.