Det var en månad sedan jag skrev ett par texter om att det inte är en bra idé, det här, att göra nazister till huvudspelarna i svenskt politiskt liv. De är, trots allt, en liten avvikande extremgrupp. En liten avvikande extremgrupp som varje gång den visar sig, påminner den alldeles överväldigande stora majoriteten – så stor så man kan kosta på sig att kalla den "alla" – om varför den är en liten avvikande extremgrupp.

Få svenskar lockas av drömmar om folkmord.

Det var, till exempel, inte nazisterna som dominerade Almedalsveckan. Större delen av veckan var de inte ens där. Däremot hölls tusentals alldeles normala, demokratiskt hälsosamma möten och seminarier. Och när nazisterna väl dök upp betedde de sig på ett sätt som uppfyllde alla negativa förväntningar. Det var knappast någon politisk framgång för dem. Det var däremot en stor PR-seger för alla anti-nazister.

LÄS MER: Johan Hakelius: Nästan ingenting hade med nassarna att göra

Det hot nazister utgör är kriminellt och våldsamt, inte politiskt. Häromdagen visade de det igen, utanför riksdagen. För hot och misshandel av det slaget har vi polis. Den behöver med all sannolikhet bli bättre på att möta systematisk våldsprovokation av små extremgrupper av det här slaget. Men risken för en nazistisk statskupp är minimal.

Jag tycker att det är bra att komma ihåg det. För talar man och beter sig som om nazisterna står för dörren i politisk mening gör man dem en tjänst. Man gör dem viktigare och centralare än de är. Man låter de mest bisarra extremerna sätta tonen i offentligheten. Man inför ett intellektuellt undantagstillstånd. Jag kan bara tänka mig två parter som har något att vinna på det: extremerna på andra sidan, som behöver tydliga hot för att göra sina vridna perspektiv till mittfåra. Och de aningen mindre extrema på samma sida som nazisterna, som i jämförelse framstår som moderata.

Den alldeles klara förloraren är under alla omständigheter det lugna, sansade, demokratiska samtalet. Det som fortfarande hyser något slags tilltro till att folk i allmänhet inte är nazister, precis under ytan. Att svenskarna bara står en "normalisering" från att sätta på sig armbindlarna.

Margit Silbersteins starka text i DN om sin familjs fruktansvärda öde, som var bränsle för twittermobbens aningen mindre välskrivna inlägg, går förstås inte att gå i polemik med. Varför skulle jag göra det? Jag är, likt de flesta svenskar, inte förintelseförnekare. Och det hon skriver har trots allt inte att göra med min poäng. Den bygger inte på att nazism inte är så farligt. Den bygger på att nazismen, trots sin avskyvärdhet, inte är ett stort politiskt hot. Och på det osunda i att framställa den som om den vore det.

Det är något skumt med en offentlighet där så många så hysteriskt propsar på att sätta nazisterna i centrum.

Det är ju inte så att det saknas andra problem. Problem där svaren inte är lika självklara och där värderingar, till skillnad från när vi har att göra med nazister, inte nödvändigtvis är lika enkla att bena ut. Vi har en molande kris som gäller politikens och samhällsetablissemangens legitimitet. Den behöver vi lösa. Men då är det andra rädslor vi behöver tala om.

Det jag anar är en rädsla, inte för nazister, utan för folk i allmänhet.