Inom vetenskapsteorin finns en idé som brukar gå under benämningen generositetsprincipen. Till skillnad från vad man skulle kunna tro har den ingenting med goda gåvors givande att göra. Syftet är ett annat: att främja så väl tänkta tankar som möjligt.

När vi till exempel läser tänkare från andra tider så ska vi läsa dem på vårt mest välvilliga sätt, det vill säga inte börja med att haka upp oss på att de företräder ett synsätt som är främmande för den tid vi lever i.

Vi är alltså generösa i vår tolkning, inte för att vara bussiga, utan för att inte i onödan sortera bort sådant som kan säga oss något även i dag.

Genom att inte ta fram storsläggan utan gräva försiktigt kan vi på detta sätt rädda värdefulla tankar till eftervärlden.

Dagens offentliga debattklimat präglas i stor utsträckning av motsatsen, vad vi här skulle kunna kalla ogenerositetsprincipen.

Den lyfter – eller snarare sänker – nivån från "går något att missförstå så ska det missförstås" till "med litet träning kan allt missförstås".

Som dagens medielandskap ser ut får dessa missförstånd också en ordentlig spridning.

Såväl människans klipska som mindre klipska sidor gör att hon genom århundradena samlat på sig en betydande samling argumentationsfel att dra nytta av vid tillämpningen av denna princip.

För att nämna några exempel: allmänna tillmälen (rasist, fascist, PK-maffia, moralist, tokvänster), guilt-by-association (Du är för djurens rätt, det var Hitler också), förringande (Det finns väl värre brott mot mänskligheten än att någon slänger en tårta på en politiker?).

En annan variant är att beskriva det meningsmotståndaren företräder på ett sätt som gör det lättare att angripa (Ateister är fyrkantiga och andefattiga och saknar förståelse för livets djupare dimensioner – hur kan du vara ateist?).

Om inget annat funkar kan man alltid dra till med gamla ohederliga "Du då!" (Du avkräver mig belägg – du brukar ju inte ha några).

Att ge sig in i en diskussion där ogenerositetsprincipen råder är som att ta sig ett dopp i argumentativ saltsyra.

Det finns mer än en poäng med att i större utsträckning försöka följa generositetsprincipen i stället. Det skulle förstås bidra till trevligare stämning, men det är från detta perspektiv ändå inte det viktigaste.

Huvudskälet är att den tvingar oss att skärpa oss – bra för omgivningen men också för oss själva. För vad är det jag visar om jag följer ogenerositetsprincipen?

Jo, att jag inte klarar en diskussionsmatch med justa spelregler.

Jag medger indirekt att jag måste fuska eller i alla fall ha ett handikapp för att klara mig.

Att göra sin meningsmotståndare dummare än han eller hon faktiskt är, är förstås inte särskilt sympatiskt, men det är också något annat:

Det är att göra sig själv dummare än man faktiskt är.