Den 2 juni i år hittades en flicka mördad i ett skogsparti i Hökarängen i södra Stockholm. Kroppen låg begravd under mossa och hundägaren som gjorde det makabra fyndet berättade om händer så små att armbandsuret såg ut som en herrklocka runt ett barns handled.

Det visade sig att flickan var en ensamkommande 16-åring från Afghanistan som hade varit anmäld försvunnen i över två månader, utan att någon egentlig sökinsats hade gjorts. Kort därefter häktades hennes 22 år äldre make i sin frånvaro som misstänkt för mordet.

Det mesta talar alltså för att flickan var en barnbrud som levde sin korta tid i Sverige helt skyddslös. Jag har inte närgranskat fallet, men det reser många besvärande frågor.

Juno Blom, som leder arbetet mot hedersförtryck vid Länsstyrelsen i Östergötland, trodde att 16-åringens död skulle sätta barnäktenskapen på kartan på samma sätt som mordet på Fadime en gång startade debatten om hedersvåld. Hon har länge pekat på det absurda i att svenska myndigheter ser genom fingrarna med barnäktenskap bara för att de är ingångna i ett annat land.

Men någon debatt blev det inte. I stället har flickan under mossan fallit i glömska.

Det är mycket som numera passerar utan några synliga konsekvenser. Från asylboenden kommer berättelser om kvinnor som inte vågar lämna sina rum av rädsla för trakasserier och dömande blickar.

Och i Husby och andra utanförskapsområden vittnar kvinnor om hur deras friheter beskärs av självutnämnda moralpoliser. De feminister som väljer att ta strid om saken hotas, som Sakine Madon berättade om i sin Expressenkolumn i lördags.

Enligt en enkät som organisationen Varken hora eller kuvad gjorde i våras är hedersförtrycket norm i utsatta Stockholmsförorter. Hela 82 procent av de tillfrågade flickorna upplever sig ganska till mycket hårt kontrollerade av sina föräldrar. Över hälften av tjejerna får sällan eller aldrig fika med vänner efter skolan och åtta av tio får inte umgås med killar, för att ta några exempel.

I värsta fall kulminerar denna hederslogik i sådant som oskuldskontroller, tvångsäktenskap och våld.

Det är som om denna verklighet inte riktigt vill tränga in i det allmänna medvetandet. Den svenska synen på jämställdhet är extrem i ett internationellt perspektiv och det har tagit många decennier att nå dit vi är i dag.

Samtidigt kommer det nu på kort tid hundratusentals människor till Sverige som är uppvuxna med en helt annan syn på kvinnans roll, där kollektivet och traditionen väger tyngre än individens självförverkligande.

Vi måste våga erkänna denna krock och se var den stora jämställdhetsstriden står i dag. När kvinnors friheter rullas tillbaka måste samhället reagera med kraft, inte skrapa tvehågset med foten.

Ändå är det majoritetssamhällets kvarvarande jämställdhetsbekymmer som fortsätter att dominera agendan.

Regeringens stora nummer denna höst är den så kallade kvoteringslagen. Andelen kvinnor i börsbolagens styrelser har ökat markant under senare år och uppgår nu till 32 procent. Men det räcker inte, enligt regeringen, som kräver minst 40 procent kvinnor i styrelserna till år 2019.

I praktiken skulle en sådan lag även tvinga bort en del framgångsrika kvinnor från styrelserummen, men i kampen för de heliga åtta procentenheterna får inga sådana hänsyn stå i vägen.

Modeordet framför andra inom S-MP-regeringen är jämställdhetsintegrering. Vartenda förslag som passerar regeringskansliet nagelfars numera under könslupp och Magdalena Andersson intygar att samma ingående analys görs av budgetposterna. Man får anta att det även gäller sådant som inköpet av Archer-kanoner och skatten på kemikalier i viss elektronik.

Visst nämns även hedersförtrycket bland regeringens prioriteringar i budgeten. Men det är uppenbart att fokus för denna feministiska regering ligger någon annanstans. Det är den breda kampen för att utjämna de sista kvarvarande skillnaderna i inkomst, makt och ansvar för hemarbetet som är ledstjärnan.

Det går givetvis att hävda att allt kan göras samtidigt, utan att något behöver prioriteras ned. Men politik är alltid en kamp om tid och resurser.

Det borde vara självklart för en feministisk regering att sätta flickors och kvinnors mest grundläggande rättigheter först. Rätten att själv få välja vem man vill leva ihop med, rätten att få bestämma över sin egen kropp, rätten att få ta plats i det offentliga rummet utan att trakasseras.

En första åtgärd är att genomföra en nationell kartläggning av hur utbrett hedersförtrycket är. Här finns ett kunskapsvakuum. Oftast hänvisas till en rapport som Ungdomsstyrelsen gjorde år 2009 som visade att 70 000 ungdomar i åldern 16-25 år upplever att de inte fritt kan välja vem de ska gifta sig med. Någon tillförlitlig statistik om dagens situation finns inte.

Regeringen borde vidare satsa stort på alla slags förebyggande insatser, från utbildning av de yrkeskategorier som kommer i kontakt med hedersproblematiken till föräldrastöd, skolkampanjer och kurser för nyanlända.

Men problemet är inte bara att regeringen är passiv. Den hotar dessutom att slå sönder den verksamhet som finns och bevisligen fungerar. Sedan år 2005 är det Länsstyrelsen i Östergötland som har ansvaret för att bedriva det nationella arbetet mot hedersförtryck. Där jobbar man utifrån ett kompetensteam bestående av alltifrån specialiserade poliser till socialsekreterare och en klanexpert som Per Brinkemo.

Detta handfasta sätt att ta sig an hedersproblematiken riskeras nu när den nya jämställdhetsmyndigheten ska byggas upp. I värsta fall reduceras frågan till en angelägenhet för genusvetenskapen.

Jämställdhetsminister Åsa Regnér (S) måste bekänna färg. Var är hennes åtgärdsprogram för de flickor och kvinnor som behöver samhällets hjälp allra mest?

Fotnot: En längre intervju med Juno Blom kommer att publiceras i veckan.

Läs också: Fega trakasserier mot förortens feminister

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.