Одного разу мене возили на обмін 9 разів за день. Розповідь бійця, який потрапів у полон в Іловайському котлі 23 серпня 2019, 07:21 Вы также можете прочесть этот материал на русском языке

В п’яту річницю подій боєць батальйону Донбас Дмитро Куліш згадує, як опинився у полоні після виходу з Іловайського котла та розповідає, чому його обміняли пізніше, ніж інших українських полонених

28 серпня 2014 року українські бійці, які кілька днів намагалися втримати місто Іловайськ на Донеччині від ворожих нападів, почали отримувати від вищого керівництва команди про відступ. Їм наказали вийти з Іловайська та пообіцяли організувати для безпечного відступу так званий «зелений коридор».

Наступного дня, 29 серпня, близько 8 години ранку українські бійці почали виходити з Іловайська за маршрутами, заздалегідь узгодженими із російськими військовими. Колони обстріляли. За останніми даними, у Іловайському котлі загинули 368 українських бійців, 18 досі вважаються зниклими безвісти. Боєць батальйону Донбас Дмитро Куліш, позивний Сімьорка, розповідає, як потрапив у полон після виходу із Іловайського котла, згадує свій обмін та розмірковує, чому взагалі сталася ця трагедія.

Розповідає Дмитро Куліш



В травні 2014-го я пішов служити в батальйон Донбас. Вирішальним фактором для мене стало те, що бійцю територіальної оборони Донбас, як він тоді називався, вирізали серце — я так розумію, уже мертвому, і тягали його там по Донецьку за КАМАЗом. У мене все перевернулось, подумав, що такого не може бути.

29 и 30 августа 2014 года украинские бойцы вели бой с кадровой армией РФ / Фото: Фото из архива Дмитрия Кулиша

На черзі був запланований Іловайськ. 18 серпня, з другої спроби, опинились у Іловайську. Я виконував обов’язки голови окремого спеціального взводу спецпризначення у батальйоні Донбас.

29 і 30 серпня ми вели бій із кадровою армією Російської Федерації. Вони — російські військові - стояли на керівних посадах як куратори. Це представники ГРУ [Головне розвідувальне управління Генштабу РФ] чи ФСБ [Федеральна служба безпеки РФ].

Останній бій нашого батальйону тривав 36 годин — це був бій саме з тактичними групами збройних сил РФ у селі Червоносільське. Як докази цьому є їхні знищені танки, є наше відео, яке ми винесли [з боїв у Іловайському котлі], де зафіксовані представники російських військових угрупувань.

У нас були дуже великі втрати під час боїв за Іловайськ. На останньому нашому місці бою ми назбирали 98 своїх загиблих. У нас було 36 важкопоранених, яких ми не могли транспортувати через надважкі травми — люди просто помирали там, де були. Майже всі інші також мали поранення або контузії. Двоє важкопоранених померли під час транспортування у так звану буферну зону, яку росіяни надали нам для цих цілей.

Тоді ж ми домовились про те, аби передати інших наших важкопоранених у лікарню. Чітко обговорили момент, що це не має бути територія Росії. З їхнього боку були запевнення, що цього не буде, тому що «іх там нєт, тому яка така Росія може бути. Було вирішено, що протягом доби їх передадуть на наші території.

Фото: Фото із архіву Дмитра Куліша

В принципі, ці домовленості були виконані, але нас — донбасівців — попри інші обіцянки погрузили до вантажівок і привезли у підвали донецької будівлі СБУ. Відповідну команду давав терорист із позивним Нос — наскільки я зрозумів, він був не російським військовим, а просто сепаратистом, одним із колишніх українських міліціонерів. Носив погони підполковника. На сьогоднішній день він начальник днр-івської військової поліції чи щось на зразок того — точних назв їхніх структур я не знаю.

30 серпня 2014 року ми потрапили у полон. Провів там майже рік — 10 місяців. Вони мене вибрали як злостного каратєля, хотіли влаштувати якийсь суд, розстріляти мене. В результаті вийшло, що Правий сектор тоді взяв у полон бійця, батько якого також був терористом і мав потужні зв’язки. В тому числі, й із ватажком терористів Олександром Захарченко [потім був прем'єр-міністром самопроголошеної Донецької народної республіки].

Пам’ятаю, що десять днів велись переговори щодо мого можливого обміну. За перший день мене возили на цей обмін дев’ять разів, було там трошки піару також. Потім Служба безпеки України допомогла — вони поставили у цьому питанні, так би мовити, кінцеву крапку, і провели обмін.

Мене звільнили аж 3 червня 2015-го — так би мовити, неофіційно, обміняли на того бійця з полону Правого сектора. Інших обміняли раніше — через більш ніж чотири місяці полону.

Після полону довго лікувався, отримав другу групу інвалідності. Під час війни були поранення і контузія, у самому полоні теж довелось не солодко. Відновити той фізичний стан здоров’я, який мав до війни, звичайно, неможливо, «ушатали» мені здоров’я відсотків на 80, але що робити? Треба жити далі.

Чому трапилась трагедія в Іловайську? Деякі українські військові тоді просто здали свої бойові пости на чолі з командуючим сектором Д генералом [Петром] Литвином. Саме вони оголили фланг, коли залишили свої місця, таким чином давши змогу противнику зайти — вторгнутись на наші території повномасштабно. Завдяки цьому і стався Іловайський котел. Проте на той момент нам говорили, що [противник] заходив сам по собі - треба було ж якось вибілити недолугість вищого військового керівництва.

Сьогодні Литвин працює дипломатом — у червні цього року призначений на посаду Надзвичайного і Повноважного Посла України у Вірменії. [У Петра Литвина — двоє братів. Колишній голова Верховної Ради Володимир Литвин, також екс-очільник Державної прикордонної служби України, генерал армії Микола Литвин]. Так, тому я вважаю, що навряд чи когось [з українських військових командувачів] найближчим часом покарають за те, що сталася Іловайська трагедія.

Чому не падав духом? Ну, дух, якщо він є, то незламний. Так, залякувати пробували. Але вважаю, що якщо ти маєш свої принципи, то ніколи не треба їм зраджувати.

* Інтерв'ю було записано в 2018 році