Редакция Цензор.НЕТ может не разделять позицию авторов. Ответственность за материалы в разделе "Блоги" несут авторы текстов.

На початку 2014 року у війну складно було повірити. Цивільне населення не встигло оговтатися від трагічних подій на Майдані, і повірити у втрату Криму. Армія не могла до кінця усвідомити, що прийшов час діяти саме їй.

Тоді мало кому вірилося, що Україна воюватиме з північно-східним сусідом. Звідки чекати наступу було передбачити складно, тому наші підрозділи відправляли і на Чернігівщину та Полтавщину, і на Сумщину, яка межує з агресором.

Саме в цих областях в березні 2014 опинилась 24 окрема механізована бригада. Про її шлях, як починалась війна, запекле літо 2014 і що таке патріотизм для «Повернись живим» розповів офіцер штаба 24 бригади підполковник Юрій Коваленко.

«Коли почався Майдан, особисто я, та деякі мої колеги не підтримували тих подій. Армія - поза політикою. Так написано в Конституції. Вона не може бути якимсь політичним важелем впливу, або когось завідомо підтримувати. Функція армії - захист держави від зовнішньої загрози. Все, що відбувається всередині держави - не стосується армії», - розповідає Юрій Коваленко.

Підполковник Юрій Коваленко, офіцер штабу 24 бригади

ПРО ПАТРІОТИЗМ. «Ми спочатку були в трьох областях: Чернігівська, Сумська і Полтавська. І саме там я зрозумів, що таке патріотизм. Це не «Слава Україні!». Патріотизм, - це коли приходять чоловіки віком за 40 років і кажуть: «Пацани, ви позиції зайняли, молодці, але ми знаємо, що вам не можна стріляти. У нас є чим і куди. Ви нам скажіть, звідки попруть».

В 2014 році в Сумській області ми думали, буде Югославський сценарій - російські колони через кордон і все - в Києві, В Луцьку, в Полтаві. Ми стояли з колегою на мосту в британській формі. Я майор і він майор, на той час. Підходить жінка, запитує, хто ми. Ми відповідаємо, що українські військові. А вона каже: А чому російською розмовляєте? 2014 рік, Сумська область. До кордону 110 км».

ПРО ПОДВИГ І ГЕРОЇЗМ. «Коли у солдата знаходиться місце для подвигу, значить, що у командирів не знайшлося часу подумати. Все дуже просто - командир не подумав, значить, солдату треба стояти, вмирати, йти вперед. А якщо командир подумав, то задачу будь-якою ціною досягати не доведеться. Будь-якою ціною - оцінять зараз. А мине 10-15-20 років і дівчинка, яка не дочекалась тата з війни, запитає: «За що я втратила батька? Чому мій тато з Закарпатської, Львівської, Волинської області поїхав захищати щось там в Луганській області?» Чимало може змінитися за 20 років. В мене батько афганець, я знаю, про що говорю».

ПРО РЕАКЦІЮ ЦИВІЛЬНИХ. «Я сам з Хмельницького. Сідав там якось на вокзалі в поїзд. Великий рюкзак, у формі. Підходить жінка літнього віку і поряд з нею хлопчик років семи. І вона говорить до мене: «А можна вас попросити не вдягати тут форму, а то нам страшно». Я зніяковів. А перед очима інша картина - 2014 рік, Сумська область, де немає АТО і не було ніколи. 24 бригада тоді прикривала державний кордон. На дорогу вийшла жінка з малим хлопцем. Малий, як з чорно-білих фільмів. Він біжить, в руках банка варення і кілька яєць в пакеті. Наздоганяє командира взводу, якому 25 чи 26 років і віддає йому пожитки. І в такі моменти розумієш, що після його слів: «Дядя, на!» можна стояти на смерть, скільки завгодно. Більше навіть не потрібно якихось високих патріотичних промов. І ти розумієш, що і їжі вистачає, і всього, але не взяти у дитини неможливо».

Жителі Сумської області спілкуються з військовими 24 ОМБр

ПРО НАЙСТРАШНІШУ МИТЬ. «Бригада їхала в Сумську область у невідомість. Аж до виключення застосування вогню. У розпорядженнях і наказах не було слів «знищити», «відкрити вогонь». Натомість: «зупинити просування», «блокувати», «не допустити».

Я точно знаю коли була найстрашніша мить - 26 квітня 2014 року. Прийшов телефонний дзвінок: «Через годину російські війська переходять кордон». Це було десь 2:30 ночі. В абсолютній тиші, темряві всі зібралися. Толком, що брати з собою ніхто не розумів. Зібралися і пішли. А потім: Стоп! А куди йти? Подзвонили на блокпости, пояснили. Години півтори чекали у невідомості. Потім вийшли зі штабу і пояснили, що нічого не буде. Оці півтори години були найстрашнішими. Від того, що ти не знаєш, що робити. В голові картини з червня 41-го, як в фільмах про війну. Потім не так страшно було ні в Луганському аеропорту, ні під Волнухиним, Лутугиним. По тобі стріляють і ти стріляєш».

ПРО ПЕРШИЙ ОБСТРІЛ І ДОСВІД. «19 травня ми вийшли в район Оріхового. Якраз напередодні виборів. Перші завдання, які стояли перед бригадою - охорона виборчих дільниць у Старобільську, Сватовому і інших ближніх населених пунктах. Після цього нас вирішити виставити на посилення кордону. Були розроблені плани. Але за добу до виходу нам змінили напрямок. Ми пішли у бік Слов'янська. І перша бойова операція бригади відбулась поблизу Красного Лиману (зараз Лиман). Його тоді тільки звільнили. Ми зайняли навколо нього опорні пункти. Тоді наші підрозділи дійсно дізналися, що таке - протидія противнику, що таке мінометний обстріл, з гранатометів, АГСів. І тут виявилося, що усе те, що ми вчили у військових школах - окопи, траншеї, опорні пункти, - потім це все заперечували, - виявилось, це все потрібно. Не чекати, поки приїде екскаватор і бліндаж будувати не для керівника, а для себе. Це розуміння прийшло буквально після першого обстрілу. Коли перші чотири міни з «Василька» лягли біля палатки. І добре, що там росло дерево - вибухи прийшли не в палатку, а в крону. А в палатці 20 людей. Виявляється, командир не брехав. Що потрібно рити траншеї, і спати краще не в палатці, а в бліндажі. А ще краще під танком чи БМП… Але це досвід. І найстрашніше, що він приходить ось так. 20 років незалежності армія була фейком. Ми проводили показові навчання, сніг кубиками викладали. І були лише одиниці тих, хто був готовий приймати рішення, брати відповідальність».

ПРО ПЕРШІ ВТРАТИ. «Бувають такі моменти, коли від штабу не залежить вже нічого. Тобто, задачу поставили і доводиться чекати - буде кінцевий результат чи не буде. Я все продумав, але залежить все від командира на місці. А сидіти і чекати морально дуже тяжко. Чуєш телефон і радіостанції, а вплинути вже не можеш. В Закотному ніби все йшло спочатку добре. Нічого не передбачало біди. А в результаті - загинув командир батальйону, командир роти і ще п'ятеро солдат. Це перші втрати, які понесла бригада. Як військовий, я розумію, що комбата там не повинно було бути, це не його місце в бою. Але як офіцера, я його розумію. Враховуючи, що це перший бій його підрозділу. Реальний бій, з танками, артилерією… Він не міг вчинити інакше. І його солдати йшли на ризик, з ним. І комбат залишився еталоном для них.

Задум операції був таким: десантники в лоб штурмують опорник противника перед Закотним, а наші підрозділи двома групами обходять Ямпіль. Десь через годину, без особливого супротиву, наші захопили Ямпіль, опинились в тилу противника. А десантники зупинились і не змогли пройти далі, тому що, за три дні до цього ми проводили розвідку боєм на цьому опорному пункті. Але в нас не було завдання взяти цей блокпост. Ми мали провести розвідку і виявити хто там стоїть. Противник зрозумів це і вирішив, що буде ще одна спроба штурму. І побудував протитанкову оборону. І коли десантники почали наступати на БМД, їх зустрів опір. У нас змінилося завдання, довелося виходити на міст. Біля нього були щойно залишені укріплення. Аж до того, що кава тепла в стаканчиках. Вони починали стріляти, заходили вглиб Закотного, перечікували наш обстріл і поверталися. Вони не очікували, що все буде так швидко. В результаті, 1 БТГр зайняла міст, висоти навколо і практично пройшла все село. Захопили російський КАМАЗ з зенітною установкою. Один з командирів трохи загубився, комбат виїхав йому на підмогу і втрапив в так звану засаду. Хоча, це не було засадою. Ворог намагався зупинити наше ефективне просування. Але люди загинули. Командир взводу після цього чотири дні не розмовляв. Він не розумів, як зміг виїхати живим, хоча в нього на БТРі двоє поранених і п'ятеро вбитих, а він живий і ні подряпини».

ПРО МІСТИКУ. «Від перших втрат бригада відходила кілька діб. До того ж, був один дивний і незрозумілий момент - дружина одного з загиблих сходила до ворожки і стверджувала, що її чоловік живий. Загалом, тоді у нас було семеро загиблих. Але на момент бою, 19 червня, було двоє зниклих безвісти. Дружина одного з них говорила, що він десь в селі, ховається… І він справді був ще три дні живим. Кілька днів справді переховувався, а потім місцеві його поховали. В нього шансів вижити не було, мав дуже сильний опік легень. Ми ж село зайняли і місцеві показали потім його могилу. До того ж, на хресті йому написали «солдат ВСУ».

Місцева жителька розповідає про місце захоронення загиблого старшого сержанта Андрія Повстюка

ПРО ЗВІЛЬНЕННЯ МІСТ. «Сіверськ був дуже значимим великим містом. Його звільняла саме наша бригада - відбила, зайшла. Потім ще діб шість один з командирів роти виконував обов'язки мера міста. Організував ремонт газопроводу, ліній електропередач, більше 1,5 тонн тротилу зняли з двох дитячих садочків. Ми коли прийшли в Сіверськ, на третій день на вулицях почали бавитися діти. Тому що по місту перестало прилітати.

Потім був Лисичанськ. Місцеві жителі передавали координати, де стоять міномети бойовиків. Може вони боялися, щоб по домам не стріляли. Тільки зайшли, снайпер вбив кулеметника і лікаря. Місцеві казали, що в місті залишилися чеченці, що місцевих серед них немає. Ми через інтернет закинули повідомлення, що на вихід даємо півтори години, після цього відкриваємо вогонь з усього, що в нас є. А в нас було, з чого відкривати вогонь. Десь через годину сєпари почали виходити з міста. І нам надходили повідомлення про це. Завдяки цьому над міськрадою звели український прапор. Щоправда, після цього ще дві години тримали бій. У цей же час загинув в Нацгвардії замкомандира бригади. В Лисичанську йому пам'ятник стоїть. Коли через рік ми в Лисичанську бачили плакати «Дякуємо ЗСУ за звільнення міста» - виглядало це дещо незвичним».

ПРО ПЛАН ОТОЧЕННЯ ЛУГАНСЬКА І РОСІЙСЬКІ ВІЙСЬКА. «Після Лисичанська ми пішли на Луганський напрямок. Якраз, в цей період трапилася трагедія з десантниками в аеропорту. Задум був - оточити Луганськ. В першу добу була задача - вийти на державний кордон. Бригада опинилась під Лутугиним. Але одна з наших БТГр знаходилася в Довжанському, Зеленопіллі. На той момент вони знаходилися в дуже складних умовах, практично в оточенні. Понад місяць. Якщо нам з боку РФ до кінця червня - середини липня не прилітало нічого, то по ним летіло регулярно. І хоча їм було чим відповісти, але куди… в той бік. Росія якраз того і чекала, що ми відповімо і це стане приводом для повноцінної озброєної агресії.

Спалена російськими «Градами» техніка під Зеленопіллям

По плану було - вийти в район Лутугиного на об'єднання з нашою другою БТГр, практично створити лінію блокування і відрізати «ЛНР» від кордону. В нас між бригадою і другою БТГр залишилось 11 км. Операція була розроблена, але вийшов витік інформації. Усе було сплановано з 3 на 4 серпня на четверту годину ранку, а в 2:30 відбувся артилерійський удар противника по нашим вихідним районам. Після цього змінилась концепція. Друга БТГр вже до нас не проривалася, вони пішли на північ. А в нас була мета - оточити Луганськ. Ми мали дійти до Луганського аеропорту і двома групами захопити Новосвітлівку і Хрящувате. Їх ми захопили практично без боїв. З нами разом заходив батальйон «Айдар» і підрозділи 80 бригади. А інша частина бригади прикривала дорогу в районі Лутугиного. У ворога зчинилась паніка. Особливо у регулярних російських військ, тому що, з території РФ не було підмоги. Але відтоді і характер боїв значно змінився. Одна справа воювати з «шахтарями», а інша - з офіцерами чужої країни.

Потім бригада вийшла з зони АТО. Вдруге зайшла в район Бахмутської траси. На початку це був 32 блокпост, 31 блокпост, 29-ий, Кримське, Трьохізбенка. Коли бригада виходила, в нас було тихо. Тут в нас був певний рекорд - з жовтня 2014 року до червня 2016 - бригада була в зоні АТО».

Зараз 24 ОМБр й надалі боронить нашу територію на фронті. Її військові не вважають себе героями. Для них війна - це праця. Кажуть, - чимось схожа на працю двірника. Брудна, невдячна, але без неї можна і захлинутися в бруді.

І вони виконують її щоденною роботою солдата. Нам лишається простіше - підтримувати свою армію: goo.gl/NZxCfj





Daria Bura

Проект «Повернись живим»