Otra Romppanen on Joensuun ensimmäinen punkkari, jonka kitarasoundi mullisti 80-luvun lopun suomalaisen vaihtoehtomusiikin. Nykyisin Etelä-Savossa asuvan Mana Mana -legendan elämään on mahtunut hulluja mutta lahjakkaita ihmisiä, genrerajojen halveksuntaa, itsetuhoisia ajatuksia ja ultimaattista sekoilua. Muiden mielipiteistä Otra ei edelleenkään välitä.

Loppukesästä 1986 Joensuusta Helsinkiin matkaavassa Saabissa puhkesi tappelu. Hardcorepunk-yhtye Terveyskeskuksen basisti Tumppi Moilanen halusi kuunnella radiosta Stevie Wonderin I just called to say I love you -biisiä, kun taas kitaristi Arto ”Otra” Romppanen (nyk. Jehkinen) halusi kuunnella rock'n'rollia. Kamppailu voluumipotikan hallinnasta johti käsirysyyn, jonka seurauksena Otran nenästä purskahti verta Saabin kattoon.

Kuskina toiminut Silmienvaihtajat-solisti Jouni Mömmö pysäytti auton läheiselle huoltoasemalle ja käski tappelupukarit ulos autosta. Jalka kipsissä kulkenut Otra laittoi kainalosauvansa Saabin katolle valmiina taistoon, mutta tässä vaiheessa Tumppi oli jo rauhoittunut. Matkaa päästiin jatkamaan, joskin ilman katolle unohtuneita kainalokauvoja.

Muutaman tunnin kuluttua Terveyskeskus-miehistö tajusi yllätyksekseen olevansa Mikkelissä. Paiholan mielisairaalasta omaa lomaa ottanut Mömmö oli kuullut radiosta Helsingissä tapahtuneesta pankkiryöstöstä ja lähtenyt seuraamaan pakoauton reittiä. Mömmö ehkä kuvitteli löytävänsä rahat, jotka olivat levinneet ympäri Mikkeliä ryöstäjän räjäytettyä pakoautonsa dynamiitilla.

Sekavien vaiheiden jälkeen Terveyskeskus pääsi vihdoin määränpäähänsä Helsinkiin. Seuraavana päivänä yhtye äänitti debyytti-ep:nsä Maailmanloppu, jonka kannessa jättimäiseen stondikseen kohottautunut kyrpäpanssarivaunu vyöryy kohti maailmanpaloa. Nauhoitukset menivät hyvin lukuun ottamatta viimeistä biisiä, joka jäi äänittämättä, kun rumpali Kike kyllästyi soittamiseen, heitti kapulansa seinään ja lähti nukkumaan.

Tällaisia Otra Romppasen bändikokemukset olivat 80-luvulla. Niihin liittyi hulluja mutta lahjakkaita ihmisiä, pohjoiskarjalalaista jääräpäisyyttä, genrerajojen halveksuntaa, ultimaattista sekoilua ja itsensä julkista nolaamista. Kaiken tämän punoi yhteen Otran jumalainen kitararointi, jollaista moni on sittemmin yrittänyt apinoida – yleensä huonolla menestyksellä.

Otra Romppanen_henkilökuva Kuva: Joonas Josefsson/Yle

Joensuun ensimmäinen punkkari

Arto ”Otra” Romppanen (nyk. Jehkinen) syntyi Joensuussa vuodenkierron pimeimpään aikaan vuonna 1960. Kaksikymppisestä kolmekymppiseksi hän oli omien sanojensa mukaan ”paskiainen”, jolla oli itsetuhoisia ajatuksia, sininen mieli ja kaltoin kohdeltu maksa.

”Parikymppisenä ajattelin, että tuskinpa tässä kaksivitoseksi eletään. Kun yksi kaveri täytti 25, ajattelin että jumalauta, se on jo pystyynkuollut ikä. Myöhemmin ajattelin että noh, ehkä elän kaksivitoseksi tai kolmekymppiseksi, mikä olisi jo aika huippua. Sitten ajattelin että okei, kolmeviisi, mutta sitten saa kyllä jo riittää. Kun täytin kolmeviisi, en jaksanut enää ajatella koko asiaa. Lähdetään sitten kun lähdetään”, Otra sanoo.

Olen nyt 56-vuotias ukko, eikä tulisi mieleenikään ajatella samalla tavalla kuin joskus parikymppisenä.

Otra Romppanen_henkilökuva Kuva: Joonas Josefsson/Yle

Suurin syy Otran varhaisaikuisuuden ahdistukseen oli kehittymätön identiteetti. Kun ajatteli itsensä ja kaiken muunkin olevan paskaa, ajatteli myös, että lihasta tomuksi muuttuminen olisi muille helpotus.

”Nyt kun identiteetti on kehittynyt, ei ole enää niin tarpeellista olla itsetuhoinen. Se ei ole enää väylä, josta pääsee lomalle ahdistuksesta. Olen nyt 56-vuotias ukko, eikä tulisi mieleenikään ajatella samalla tavalla kuin joskus parikymppisenä. Olen iloinen, että ne päivät ovat takana ja niiden prosessien työstäminen on ohi. En haluaisi enää päivääkään olla nuori.”

Toinen syy Otran ahdistukseen 80-luvulla oli hänen kotikaupunkinsa Joensuu. Kavereista ja bändiprojekteista huolimatta Otra vihasi Joensuuta ja piti sitä paikkansa, jossa mikään ei mennyt eteenpäin. Kuvaavaa onkin, että kun Otra muutti Helsinkiin vuonna 1986, hän tunsi niin suurta vapautuneisuuden tunnetta, että käveli ensimmäiset pari viikkoa maanpinnan yläpuolella.

Joensuussa punkkareita vihasivat kaikki.

Ensimmäinen askel vapautumisessa tapahtui kuitenkin jo aiemmin. Kun Otra kuuli punkrockia 70-luvun lopulla, hän tajusi löytäneensä jotain, josta ei ollut enää paluuta. Jotain, jonka pohjalle hän myöhemmin rakensi identiteettinsä.

Joensuun ensimmäisen punkkarin osa ei kuitenkaan ollut helppo. Teini-iässä Otra oli jatkuvasti diinarien, virkavallan ja vanhempien soittajien silmätikkuna. Turpasaunalta hän säästyi ainoastaan siksi, että hänellä oli moottoripyöräileviä kavereita. 90-luvulla tilanne susirajalla paheni entisestään, ja vuosikymmenen puoliväliin mennessä Joensuusta oli tullut Suomen natsiskinien pääkaupunki.

”Joensuussa punkkareita vihasivat kaikki. Poliisitkin olivat skinien kummisetiä. Ne (poliisit) olivat ihan paskasakkia. Itse en saanut turpaani, koska minulla oli tuttuja parkissa torin laidalla, mutta kaverini saivat. Aluksi tilanne vähän huvitti, kun oli itse 15–16-vuotias ja ympärillä oli 12–13-vuotiaita pienikokoisia diinejä. Mutta kun niitä diinejä oli sata!”

Aloitettuaan ammattikoulun Otra oli hetken aikaa ”luokkasodassa” luokkansa ainoan diinin Harrin kanssa. Ensimmäisenä koulupäivänä hän hakeutui luokkahuoneen takaoikeaan päätyyn ja Harri etuvasempaan päätyyn. Kyräilyä kesti jonkin aikaa, kunnes kaksikko löysi yhteisen sävelen Hurriganesista, Ramonesista ja Crampsista. Lopullisesti toveruuden ratkaisi Harrilta löytyvä levysoitin – harvinaisuus, jota läheskään kaikilta 70-luvun nuorilta ei löytynyt.

Otra Romppanen_henkilökuva Kuva: Joonas Josefsson/Yle

Itärajan kosmonauttisoundi alkaa muotoutua

Otra sanoo, ettei koskaan haaveillut muusikoksi ryhtymisestä. Kolmannella tai neljännellä luokalla hän alkoi kuitenkin osoittaa musiikillista lahjakkuutta pianon- ja kitaransoitossa. Rakkain suhde muodostui sähkökitaraan. Kitara oli Otralle jopa niin rakas, että hän otti sen kerran mukaansa partioreissulle.

”Koskettimet jäivät jossain vaiheessa vähän taustalle, koska kitara sopi paremmin bändiin, sitä oli helpompi roudata ja soittaessa pystyi liikkumaan. Kitara oli myös rockimpi, ja onhan särökitara maailman hienoin soundi. Kiippareita olen käyttänyt lähinnä joidenkin biisien tukena. Esimerkiksi Mana Manan ensimmäisen levyn kaikki bassoraidat on tuplattu syntikalla. Tätä ei kerrottu aikanaan Tumpille, mutta nyt taisin jäädä kiinni!”

Suomen ainutlaatuisimpiin bändeihin kuuluva Mana Mana ei olisi saavuttanut kulttimainettaan ilman Otran kitarointia, jossa jokaisella soinnulla ja soololla oli oma merkityssisältönsä. Äänittäjä-tuottaja Ari Hämäläisen kanssa luotu kitaravalli oli raskas, hypnoottinen ja musertavan kaunis. Se imi mustan aukon lailla kaiken valon ympäriltään, mutta rikkoi samanaikaisesti pimeyttä välähdyksillä, jotka muistuttivat uskonnollisen psykoosin ilmestyksiä.

Otra sanoo imeneensä vaikutteita soittoonsa muun muassa Sex Pistolsilta, The Allman Brothers Bandilta ja Frank Zappalta. Sex Pistols ja punk ylipäätään muodostivat soiton selkärangan, kun taas Allman Brothersissa kiehtoi soiton svengaavuus ja Frank Zappassa luovuus ja vapaus tehdä mitä vaan.

Soittotyylin kehittymiseen vaikutti myös Joensuun eristäytynyt sijainti. Matkaa lähimpään rokkikaupunkiin eli Kuopioon oli 111 kilometriä. Savolaisten ja karjalalaisten mentaliteettierojen vuoksi sekin matka jäi usein taittamatta.

Joensuulaisille soittajille oli suuri häpeä, jos joku toinen bändi kuulosti samalta kuin toinen.

Joensuulaisen soundin pesäke 80-luvun puolivälissä oli Itärajan kosmonauttiyhdistys. Se oli paikallisten soittajien puolivakavissaan perustama treenikämppätalo, jossa oli kolme soittohuonetta. Yhdessä huoneessa treenasivat hc-punkkarit, toisessa mainstream-rokkarit ja kolmannessa Kosmonautsin (ent. Silmienvaihtajat) porukka.

Talon nimen keksi Kosmonautsissa soittava Cyde Hyttinen. Hänen mukaansa rock'n'roll yritti päästä Venäjälle, mutta kun se ei päässyt rajan yli, se jäi pomppimaan itärajalle.

Joka perjantai kaikkien huoneiden soittajat kokoontuivat ryyppäämään samaan huoneeseen. Sen ansiosta musiikilliset vaikutteet menivät sekaisin ja synnyttivät omintakeisen ”Joensuu-soundin”. Vaikutelmaa syvensi se, että joensuulaiset bändit keikkailivat ulkopaikkakunnilla vain harvakseltaan.

”Joensuulaisille soittajille oli suuri häpeä, jos joku toinen bändi kuulosti samalta kuin toinen”, Otra sanoo. ”Piti käyttää luovuutta ja persoonallisuutta, eikä saanut apinoida. Mitä oudommalta tai kipeämmältä joku juttu kuulosti, sen parempi. Genre oli anti-genre. Ainoastaan punk-jutuissa oli eri meininki. Niissä jo vähän hyväksyttiin, että kaksi bändiä saattaa kuulostaa samanlaiselta.”

Otra sovelsi anti-genren filosofiaa myös omiin bändeihinsä. Lopputuloksena syntyi erilaisia, toinen toistaan äkkiväärempiä kokoonpanoja: Mana Mana, Psychoplasma, Terveyskeskus, Enter, Kostajat, Outo Elämä, Ruumisjuna, Yell of Eyes... Bändiensä lopullisesta määrästä Otra itsekään ei taida olla selvillä. Parhaiten hänet kuitenkin tunnetaan Mana Manasta.

Otra Romppanen_henkilökuva Kuva: Joonas Josefsson/Yle

"Neljä hullua soittaa maailman hitainta ja masentavaa musiikkia" - Mana Mana syntyy



Siltakadun ja Torikadun kulmassa Joensuussa sijaitsi 80-luvulla Kapusta-niminen ravintola. Se oli alakulttuurien sulatusuuni, jossa hipit, punkkarit, rokkarit, lukiolaiset ja joskus jopa diinarit kävivät koulun jälkeen. Kapustassa Otra tutustui ensimmäistä kertaa pitkätukkaiseen elämäntapaintiaaniin Jouni Mömmöön. Se oli ratkaiseva ihmissuhde Otran tulevaisuuden kannalta.

Sielun Veljien roudarina ja bussikuskina toiminut Mömmö perusti keväällä 1985 Silmienvaihtajat-nimisen yhtyeen Cyde Hyttisen kanssa. Bändi teki vuoden mittaisen olemassaolonsa aikana kaksi suttuista mutta väkevää demoa sekä muutamia keikkoja, kunnes Mömmö erotettiin yhtyeestä epävakautensa vuoksi. Sen jälkeen bändi vaihtoi nimensä Kosmonautsiksi.

Kun Jouni oli kondiksessa, se oli hyvinkin huumorintajuinen, charmantti ja älykäs herrasmies. Silloin kaikilla oli mukavaa.

Mömmö sairasti skitsofreniaa ja joutui usein Paiholan mielisairaalaan hoitoon. Hänellä oli tapana jättää lääkkeensä syömättä ja matkustella omissa universumeissaan. Lihanukke-zineen vuonna 1991 antamassaan haastattelussa Mömmö kuvaili sairauttaan näin: ”Silleen, että ihmiset puhu... tai kuuli korvassaan ääniä. Näki ihmisiä, että... 'Minä tulen höyläämään sinun ihosi tänä yönä irti'. Toinen sanoo vieressä, että: 'Minä tulen repimään partakoneenterillä sen'. Ja samalla näkee näkyjä sellasesta huoneesta, se oli ihan alkukantainen sairaala siihen aikaan, sitä näkee näkyjä jostain huoneesta ja itsensä makaamassa jossain pesualtaassa. Siellä oli kuusi pesuallasta, kolme puolellaan ja näki näyn itsestään makaamassa siinä ja tyypit repii partakoneenterillä auki.”

”Jounilla oli kolme vaihetta”, Otra sanoo. ”Se oli joko kondiksessa, kierrokset päällä tai toipumassa kierrokset päällä -olemisesta. Silloin kun kierrokset oli päällä, Jouni oli todella sekaisin. Ja silloin kun Jouni oli kondiksessa, se oli hyvinkin huumorintajuinen, charmantti ja älykäs herrasmies. Silloin kaikilla oli mukavaa.”

Silmienvaihtajat-potkujen jälkeen Mömmö jäi yksin. Otra ja Terveyskeskus-basisti Tumppi ottivat hänet siipiensä suojaan, ja Mömmö alkoi hengailla Itärajan kosmonauttiyhdistys -talolla. Otralla oli talossa työhuone, joten hän alkoi äänitellä kappaleita Mömmön kanssa. Bassoon tuli Tumppi ja rumpuihin Timo Puukko. Vielä toistaiseksi nimeämätön bändi soitteli Silmienvaihtajien biisejä ja teki lisäksi omia kappaleita. Kun homma kuulosti hyvältä, yhtye demotti muutamia biisejä ja julkaisi ne Jotain vikaa juomavedessä -kokoelmakasetilla. Mana Mana oli syntynyt.

Ehkä kohderyhmäämme olivat henkisesti epävakaat, heh.

Mana Manan klassinen kokoonpano oli olemassa vain lyhyen ajan, vuodet 1986-1991. Bändi teki enemmän keikkoja kuin treenasi, koska Otra oli jo tässä vaiheessa muuttanut Helsinkiin.

”Onneksi biisejä pystyi kuitenkin treenaamaan päässä, koska niissä oli maksimissaan neljä tai viisi sointua, ja ne olivat sen verran hitaita, että niihin ehti mukaan”, Otra sanoo.

Mana Manan soundi oli mullistava 80-luvun lopun Suomessa. Otra epäili aluksi, menisikö se kenenkään tajuntaan, mutta yllättäen Mana Mana vetosi monenlaiseen kohderyhmään punkkareista runotyttöihin ja 18-vuotiaista 50-vuotiaisiin. Joensuun keikoilla kuulijoita oli 4, Helsingissä 200.

”Ehkä kohderyhmäämme olivat henkisesti epävakaat, heh. Meitä oli neljä hullua, jotka soittivat maailman hitainta ja masentavinta musiikkia, joku paksu äijä lauloi, ja biisit kestivät ikuisuuden. Keikoilla Tumppi saattoi hävitä lavalta pitkän piuhansa kanssa, ja löytyi pian viereisestä pöydästä tappelemasta. Välillä rumpali väsyi soittamiseen ja lopetti kesken biisin. Mutta Jouni oli aina hyvä.”

Kaupungin skitsoin kitaristi ja laulaja luovat mestariteoksen

Mana Manan ensimmäinen single Maria Magdalena/Vaarallista ilmestyi vuonna 1988. Kimmo Miettisen Gaga Goodies -levymerkillä julkaisema seiskatuumainen oli hyytävä pelinavaus, josta kirjoitettiin sen ilmestyessä näin: ”Jouni Mömmö ryhmineen lienee tehnyt Vuoden Singlen. MM on vääjäämättä louhiva särövalli, jonka keskeltä Jouni laulaa rankkaa tekstiä tykittävän laulun. Vaarallista on vielä hurjempi. Digatkaa villiä introa ja sen niskaan hyökkääviä petokitaroja sekä loppuun kilisevää tehostesooloa... ja taas vahvaa laulua.”

Maria Magdalena/Vaarallista -single äänitettiin Otran rahoilla Helsingin Equaliz-studiolla. Äänitysten alkaessa Mömmöllä oli jo kierrokset päällä. Single saatiin kuitenkin äänitettyä, ja sen jälkeen Mömmö lähti suoraan hoitoon. Sama tapahtui sinkun masteroinnin jälkeen.

Sama juttu uutenavuotena, kun äänitin soolon Maria Magdalenaan. Kysyin Jounilta, saanko olla runollinen, johon Jouni vastasi että joo.

Mana Manan ensimmäinen lp Totuus palaa äänitettiin joulun ja uudenvuoden välillä vuonna 1989. Siitä muodostui mestariteos, jonka raskaus, jylhyys ja apokalyptisyys hakee yhä vertaistaan. Mömmö sävelsi ja sanoitti kaikki levyn biisit, ja Otra sovitti ne tavaramerkinomaiseen Mana Mana -muotoon.

”Osa levyn biiseistä oli tehty Silmienvaihtajille. Halusin kunnioittaa sitä meininkiä, mutta samalla yritin löytää ja löysinkin oman melodia- ja skaalamaailman. Onneksi sain siihen luvan Jounilta helposti”, Otra sanoo.

”Sama juttu uutenavuotena, kun äänitin soolon Maria Magdalenaan. Kysyin Jounilta, saanko olla runollinen, johon Jouni vastasi että joo. Keskustelulumme olivat yleensä tällaisia, eivätkä mitenkään teknisiä. Jouni sanoi, että kanssani on helppo soittaa, koska olen Joensuun skitsoin kitaristi. Mietin, että itsehän sinä ammattilainen olet. Mutta Jouni varmaan tarkoitti sitä, etten ole kauhean teknispainotteinen.”

Totuus palaa -lp:n myötä Mana Mana noteerattiin pienimuotoisesti myös Yhdysvalloissa. Dead Kennedys -solisti Jello Biafra ilmoittautui bändin isoimmaksi faniksi ja ehdotti, että Mana Mana tekisi levystä englanninkielisen version Yhdysvaltain markkinoita varten.

”Jounin tekstit on jo suomeksi aika moniselitteisiä. Jonkinlaisesta ahdistuksesta ne kertoo, mutta käytäpä ne vielä englanniksi, niin se on jo oma taiteenlajinsa. Joensuun Kerubissa joku hemmo alkoi joskus kivenkovaa väittää, että minä olen tehnyt ne englanninkieliset tekstit, koska Jouni on jumala eikä ole voinut tehdä niitä. Se intti koko illan, että paljasta nyt, että sinä olet laulanut ne biisit. Lopulta kyllästyin tappelemaan ja 'myönsin' asian. Siitä jäi joku nettihuhu elämään.”

Otra sanoo, etteivät Mana Manan jäsenet aina syvällisesti ymmärtäneet, mitä Mömmö teksteillään tarkoitti. He kuitenkin ymmärsivät tekstien fiiliksen ja pyrkivät toteuttamaan sitä soitossaan.

”Kun mentiin äänittämään niitä biisejä englanniksi, Jounilla oli pahat kierrokset päällä. Tehtiin laulut vanhojen pohjien päälle, mutta Jouni oli niin huonossa kunnossa, että se välillä vaan sihisi. Yritettiin tehdä se englanninkielinen levy, mutta lopulta haudattiin koko idea. Sitten Jouni kuoli.”

Otra Romppanen_henkilökuva Kuva: Joonas Josefsson/Yle

Haudanvakavuus muuttuu todellisuudeksi



27. lokakuuta 1991 Otra saapui junalla Helsingistä Joensuuhun. Tumppi tuli häntä asemalle vastaan, koska Terveyskeskuksen oli määrä soittaa illalla Kerubissa. Matkalla Kerubiin Tumppi alkoi itkeä. Kun Otra kysyi mitä oli tapahtunut, Tumppi ilmoitti Mömmön kuolleen.

”Järkytyshän se oli. Sitä kesti 10 vuotta. Oli minulla muitakin itsemurhan tehneitä kavereita, mutta Jounin tapauksessa meni eniten aikaa työstää”, Otra sanoo.

Tumppi soitti ambulanssin ja Mömmö vietiin sairaalaan vatsahuuhteluun.

Edellisenä päivänä Tumppi oli käynyt Mömmön luona. Kun tämä ei vastannut ovikelloon, Tumppi murtautui asuntoon parvekkeen kautta. Mömmö oli hengissä, mutta joka puolella asuntoa oli pillereitä, oksennusta ja itsemurhaviesteiltä vaikuttavia lappusia. Mömmö oli ottanut yliannostuksen jotain sekoittavaa, aivan kuten hän oli kolme vuotta aiemmin Maria Magdalena -biisissä ennustanut.

Tumppi soitti ambulanssin ja Mömmö vietiin sairaalaan vatsahuuhteluun. Levottomuutensa vuoksi hänet sidottiin yöksi sairaalasänkyyn.

”Yöllä Jounia alkoi oksettaa. Koska Jouni oli siteissä eikä päässyt kääntymään, hän tukehtui omaan oksennukseensa. Sen jälkeen oli pitkään harkinnassa, oliko kyseessä hoitovirhe. Jouni olisi voinut selvitäkin, ellei olisi ollut sidottuna”, Otra sanoo.

Jouni Mömmö menehtyi Pohjois-Karjalan keskussairaalassa lauantaina 26.10.1991 klo 6:00. Kuolinsyyksi ilmoitettiin lääkkeiden yliannostus. Mömmö oli kuollessaan 35-vuotias.

Vuosi Mömmön kuoleman jälkeen Mana Manan jäljelle jäänyt miehistö soitti keikan Kerubissa. Laulajaksi tuli muun muassa Terveyskeskuksessa ja Ruumisjunassa vaikuttava Kimmo ”Kaltsu” Kuosmanen. Sittemmin Mana Manan entiset jäsenet ovat jatkaneet bändin musiikin esittämistä Murheenlaakso-nimellä. Biisien soittaminen on Otran mukaan ollut surutyötä, aivan kuten oli yhdeksän vuotta Jounin kuoleman jälkeen julkaistu Murheen laakso -levykin. Levy koostuu Jounin jälkeensä jättämistä sävellyksistä ja muistiinpanoista, jotka Otra sovitti valmiiksi biiseiksi.

Otra Romppanen_henkilökuva Kuva: Joonas Josefsson/Yle

Mana Mana muistetaan ennen kaikkea haudanvakavana yhtyeenä, mutta Otran mukaan bändi oli parhaina päivinään myös yksi hauskimmista. Pilkahdus tästä puolesta saatiin vuonna 1991, kun Mana Mana julkaisi Raptori/Suikki-seiskatuumaisen. Sinkun a-puoli oli mukaelma Kraftwerkin Robots-biisistä ja teki nimensä mukaisesti pilaa huumorirap-trio Raptorista. Sinkun b-puolelta löytyi Neljä Ruusua -cover Suikki.

”Ne biisit kuultuaan (Gaga Goodies -pomo) Miettinen ajatteli, että nyt on Jouni tullut hulluksi. Että eivät nämä biisit nyt ihan edusta albumin linjaa”, Otra muistelee.

Jouni sai inspiraation Raptori-kappaleeseen kuultuaan Raptorin tuoreen biisin, jossa hippejä herjattiin. Jouni suuttui ja päätti, että asiaan on reagoitava.

”Jouni puolusti aina punkkeja ja hippejä ja oli humaani ihminen, mutta osasi myös suuttua. Jouni teki kappaleen yhdessä päivässä ja sitten mentiin studioon. Jouni taisi jo olla kuollut, ennen kuin biisit julkaistiin. Miettinen laittoi ne aluksi vähän niin kuin hyllyyn, että nukutaanpas nyt yön yli.”

”Beibi ota suihin” -tyyliset lainit eivät ehkä edusta Mana Manan ”linjaa”, mutta toisaalta ne olivat Mana Manaa tyylipuhtaimmillaan. Bändi teki perustamisestaan lähtien juuri sitä mitä itse halusi, eikä asettanut turhia rajoja itselleen. Hulluus oli hyve, ei pahe.

Kolme kaljaa per biisi



Mana Manan hautajaisten jälkeen Otra jatkoi levyttämistä ja keikkailua muiden bändiensä kanssa. Yksi niistä oli 80-luvun puolivälissä perustettu vaihtoehtorockyhtye Psychoplasma, jonka jäsenistössä vilisi nyrjähtäneen musiikin ystäviä muun muassa HC Andersenista, YUP:sta, Kumikamelista ja Eläkeläisistä.

”Muistan yhden kokoonpanon, jossa oli Ema (Hurskainen) ja Mortti eli YUP-Martikainen. Mitä junioreita me oltiin! Martikainen ei tullut tekemään singleä, koska se luki ylioppilaskirjoituksiin, mutta ei viitsinyt kertoa siitä meille. Siitä on nyt 25 vuotta. Olisi kiva tehdä pitkästä aikaa joku triokeikka, jossa on Mortti bassossa, Ema rummuissa ja minä kitarassa. Minulla olisi riffejäkin.”

Psychoplasma on toistaiseksi julkaissut kaksi albumia. Kehuttu debyyttilevy Radio Flies ilmestyi vuonna 1988 ja toinen levy Zegunda vuonna 1993. Jossain vaiheessa lähes koko bändi muutti Turkuun ja treenasi Auran panimolla. Siellä soittajaporukat sekoittuivat samaan tapaan kuin Itärajan kosmonauttiyhdistyksessä aikanaan.

”Auran panimolla oli luova meininki. Soittajat pääsivät olemaan keskenään, eikä tullut potkuja, jos näki unta, että soitti jonkun kanssa. Viimeistään silloin tajusin, ettei itsensä munaaminen julkisesti ole niin kauhean vaarallista. Siihen saattaa jopa jäädä koukkuun, ja silloin rimakin alenee, jolloin sen yli pystyy feikkilimboamaan. Kun on tarpeeksi hulluja ja lahjakkaita soittajaveikkoja, homma toimii. Pitää vaan antaa mennä reippaasti ja radikaalisti.”

Otra on nyt viettänyt reipasta ja radikaalia musiikkielämää yli 30 vuoden ajan. Viisi vuotta sitten jokin kuitenkin muuttui. Otra kyllästyi Helsingissä asumiseen ja jatkuvaan keikkailuun, ja muutti perheineen Etelä-Savossa sijaitsevaan Putikon kylään Punkaharjulle. Vuoden kyläksi vuonna 1992 valittu Putikko tunnetaan sahastaan ja komeista maisemistaan. Otra onkin aina pitänyt metsästä, erityisesti männyistä ja kuusista. Hän oli jo vuonna 1980 Hattuvaara-liikkeen perustamalla leirillä Ilomantsissa vastustamassa valtion metsissä suoritettuja vesakontorjunta-aineiden lentoruiskutuksia. Liike sai runsaasti julkisuutta, kun helikopteri ruiskutti myrkkyä kolmen alueella olleen aktivistin päälle. Seuraavana vuonna eduskunta kielsi torjunta-aineiden lentoruiskutukset.

Otra on aina pitänyt metsästä, erityisesti männyistä ja kuusista. Otra Romppanen_henkilökuva1 Kuva: Joonas Josefsson/Yle

Ympäristön lisäksi Otra arvostaa Putikossa rauhaa ja remontoinnin mahdollisuutta. Hän asuu 1920-luvulla rakennetussa museoviraston suojelemassa puutalossa, jota kunnostaa hiljalleen tee se itse -metodilla. Putikon meininkiä kuvastaa hyvin esimerkiksi Otran pohjoiskarjalalaisista kavereista koostuva murreyhtye Issee Viskas. Bändin ensimmäisen ep:n avausbiisissä Meijjän kylä lauletaan:

”Meijjän kylällä on ihanaa / Ei ole töitä, ei rahaa, ei asuntoja / Mihinkäs niitä nyt tarvittais? / Raaauhallista on / Kaupat, koulut suljettu, maatilat hylätty, kylähullut viety laitoksiin / -- Lahjokaa ja nuoleskelkaa toisianne siellä hienoissa kaupungeissanne / Ei meitä liikuta teidän touhunne ettekä te meidän elämäämme ymmärrä / Täällä hiivumme takaisin kohti luontoa / Teillä siellä on kulttuuria / Erilaiset lähtökuopat meillä täällä on / Silti samanlaisiin kuoppiin päädytään / Mutta meijjän kylällä juhlitaan / Itse täällä työmme keksimme, ruokamme etsimme, viinamme keitämme...”

Viimeksi Otra keitti omat viinansa, tai tarkemmin sanottuna kiljunsa, uutenavuotena. Hän ei ehtinyt Alkoon ajoissa, joten vaihtoehdoksi jäivät ämpäri, turbohiiva, vesi ja sokeri. Nektariinin valmistuttua Otra alkoi säveltää biisejä Issee Viskasille. Nesteytyksen lomassa hän teki muistiinpanoja, joista ei enää aamulla muistanut mitään. Niissä luki esimerkiksi: horx = 20 (yleisin) tai 15, POWER-Vanhanajan (ragtime), Loppujen lopuksi?, Tappelekko siis kummitusten kanssa? ja Viatonta valtaa ei ole olemassakaan.

Metodi poikkesi Otran normaalista biisintekokäytännöstä, jossa yhteen biisiin vaaditaan kolme kaljaa. Ensimmäisen kaljan aikana syntyy biisin runko ja osat, toisen kaljan aikana soolot ja kolmannen kaljan aikana editointi ja viimeistely. Neljäs kalja sotkee kaiken.

Otran tekemät muistiinpanot, joista hän ei enää aamulla muistanut mitään. Otra Romppanen_henkilökuva2 Kuva: Joonas Josefsson/Yle

Tuumori, sähkötupakka ja flyygeli

Tällä hetkellä Otran biisintekoa rytmittää enimmäkseen flyygeli. Se johtuu hänen elämässään olevasta sinisestä ajanjaksosta. Viime vuonna Otra menetti äitinsä, ja hiljattain hänellä todettiin Warthinin tuumori eli korvasylkirauhaskasvain. Sen suurin aiheuttaja on tupakointi, minkä vuoksi teini-iästä asti polttanut Otra on joutunut siirtymään sähkötupakointiin. Se on kivulias siirtymä miehelle, jolle tupakka on toiminut lääkkeenä melankolisiin hetkiin.

Otra löytää kuitenkin huumoria kasvaimestakin.

”Hyvä etten asu enää Helsingissä, koska muuten istuisin varmaan vaan baarissa valittamassa, että 'antakaa pillua, minulla on syöpä.”

Soittaminen on Otralle edelleen tärkeää. Tapahtuipa se sitten kitaralla tai flyygelillä. Otra Romppanen_henkilökuva3 Kuva: Joonas Josefsson/Yle

Onneksi soittaminen tuo lohtua. Kun Otra esittelee 1800-luvulta peräisin olevaa kirkassointista flyygeliään, sormet lentävät koskettimilla kuin nuorella miehellä. Kontrasti romuluisesti liikkuvaan menninkäiseen on valtava, mutta ei yllättävä. Otra on hämmästyttänyt alakulttuurissa viihtyviä inkkareita koko elämänsä ajan.

Tällä hetkellä Otralla ei ole ainuttakaan aktiivista bändiä. Se johtuu paitsi omasta päätöksestä ja mielialasta, myös siitä, että kaikki bändikaverit asuvat muilla paikkakunnilla. Viime vuonna Otran aktiivisin bändi oli country-projekti Suotaunot. Muita aktivoitavissa olevia yhtyeitä ovat Issee Viskas ja Psychoplasma. Myös Murheenlakso saattaa vielä aktivoitua, mutta Otran mukaan edelliset keikat alkoivat jo ottaa häntä päähän.

”Perhe-elämä ja tämä Putikon ympäristö kiehtovat minua tällä hetkellä enemmän kuin rock'n'rollin soittaminen. Vai voiko niitä vertailla? Viiden vuoden päästä meininki saattaa olla eri”, Otra sanoo.

Otra vierellään pojat Otso (vas.), Aarni sekä puoliso Susanna. Otra Romppanen_henkilökuva4 Kuva: Joonas Josefsson/Yle

Otra on saavuttanut valitsemallaan tiellä paljon, mutta on silti aina pysytellyt mediahuomion ja selkääntaputtelukerhojen ulkopuolella. Tässä suhteessa hän tuntee sielunveljeyttä elokuvaohjaaja Aki Kaurismäkeen. Muutamista ulkomailla soitetuista keikoista huolimatta Otra ei ole haaveillut kansainvälisestä menestyksestä. Joensuun ulkopuolelle pääseminen on riittänyt.

”Tykkään soittaa klubimaisilla keikoilla, joissa on ehkä parisataa ihmistä. Isoilla festareilla ahdistaa. Käytiin Kaltsun kanssa Ilosaaren päälavalla vuonna 2010 vetämässä Maria Magdalena ja Vaarallista Viikatteen keikalla. Meinasin hukkua sinne, kun ääni oli niin järjetön. En tiennyt mitä olisin tehnyt, enkä saanut kontaktia oikein mihinkään.”

Otra kokee saavuttaneensa musiikilliset tavoitteensa jo aikoja sitten.

”Minulla on tämä oma genreni, joka minua kiinnostaa ja on aina kiinnostanut. Ei minua muu kiinnosta. Euroviisukarsintoja katsoin kerran vain siksi, kun tyttäreni (Kaisa Vala) osallistui niihin. Musiikillinen kunnianhimottomuus on viime aikoina riivannut minua. Tai ei riivannut, vaan ottanut minut hoiviinsa. Se on tuntunut ihan hyvältä.”

Kuuntele Otra Romppasen haastattelu kokonaisuudessaan: