A modern, felvilágosult mítosz szerint az oktatás, a tudás, az információ önmagában morális javulást, az emberiség önjavítását, szekuláris megváltást hoz. Ez azonban nem igaz: a morális jóság máshonnan fakad. Sőt, a mindentudás vágya morális defekt, emberi hiányosság, amely kísértést a Fényhozó elégíti ki a klasszikusoknál. Annak pedig csúnya következményei vannak. Mit várhatunk az oktatástól és mit nem? Tanév eleji gondolatok.

Kezdődik a tanév, s nyilván tovább folyik a vita a közoktatás és a felsőoktatás helyzetéről: hogy csak összeszerelő üzemet akarunk-e az országból, hogy hány napig tart a KLIK-ben engedélyeztetni a klotyópapírvételt, hogy lesz-e elég fizikatanár, hogy fegyelmezhetnek-e a pedagógusok, és mi legyen a spontán szegregáló, tehát nem szegregáló iskolákkal, amelyek történetesen cigányok által lakott területeken működnek – az érintettek nagy megelégedésére, a CFCF, azaz Mohácsi Erzsébet iskolabezáró különítményének nagy bánatára: helyben.

Újabb cikkek várhatóak oktatási szakértőktől esélyegyenlőség-ügyben, hogy az iskola elsődleges feladata a társadalmi felzárkóztatás, a társadalmi igazságosság és hasonlók, ahelyett tanítana és megpróbálná mindenkiből kihozni a legtöbbet, ami nyilvánvalóan újabb egyenlőtlenségeket fog teremni, hiszen vannak tehetségesebbek és tehetségtelenebbek, másrészről szorgalmasabbak és lustábbak, illetve valaki rajzban, valaki meg matekban jó.

Tabula rasa nincs: vannak velünk született tulajdonságaink, tehetségeink és hátrányaink. Kinek több, kinek kevesebb.

Ha mindenki egyforma környezetből, egyformán nagy könyvtárral és azonos pénzügyi háttérrel indulna, s ugyanolyan magas színvonalú oktatást kapna, nem sokkal a rajt után kibontakoznának az egyéni különbségek, amelyeket semmilyen felzárkóztatás, esélyegyenlőség és személyre szabott pedagógiai program nem tud megszüntetni. Mivel pedig valaki kukás lenne, valaki vállalkozó, más egyetemi professzor, megint más eladó, munkanélküli vagy művész, sikeres vagy sikertelen, ezért a következő nemzedéknél lőttek a laboratóriumi esélyegyenlőségnek, hacsak nem vasaltatjuk ki az állammal a spontán, természetes társadalmi különbségeket – ez esetben pedig felmerülne a kérdés, hogy miért is dolgozott az előző nemzedék,ha nem érvényesítheti a következőben, amit elért. Furcsán steril lenne, ha minden nemzedéket újra startvonalhoz állítanánk. De nem erről akarok értekezni.

*

Az esélyegyenlőségben nem igazán hiszek (persze kérdés, milyen esélyegyenlőségben, mert a tehetséggondozásnak és felzárkóztató programoknak híve vagyok, csak a múltat eltörlő startvonalnak és a kvótáknak nem), de az oktatás rengeteg jó dolgot hozott a világba és a lehetőségek garmadáját tárja elénk. Az oktatás elvégre jó esetben meritokratikus, tehetségközpontú, teljesítményelvű, s jóléti segélyeknél hosszabb távon jóval sikeresebb módja a szegények kiemelkedésének: tanulj, dolgozz, legyél hasznos tagja a társadalomnak, s mi is segítünk ebben akár, csak ne pusztán a markodat tartsd.

Miközben azonban félévente egyszer biztos elkesergi valaki, hogy „kiművelt emberfőkre” és „tudásalapú társadalomra” van szükség, elfelejtünk visszagondolni arra, hogy honnan indultunk – nem csak mi, hanem az egész glóbusz, de legalábbis a nyugati világ. A társadalom úgy ahogy van, ma kiműveltebb és tudásalapúbb, mint ötven éve, száz éve, kétszáz éve vagy ötszáz éve.

Vegyük észre, hogy soha ilyen kiművelt és tudásalapú társadalomban nem éltünk, mint ma.

Mármint ami az átlagos tájékozottságot, általános műveltséget és specifikus tudásokat illeti. Ez tulajdonképp minden országra vonatkozik.

Kérdés persze, hogy ma a versenytárs országokhoz képest hol helyezkedünk el kiműveltségben és tudásalapúságban. Van ennek mérésére millió teszt, PISA- és más felmérések, mindig büszkék vagyunk a feltalálóinkra (joggal), ma már jót nevetünk a digitális táblán (joggal); régebb óta kesergünk azon, hogy mi voltunk az utolsó nagy évfolyam, utánunk csak a hanyatlás jött, hogy a mai fiatalok figyelme töredezett (tényleg), és hogy a tanárok nem képesek a mai diákok attitűdjéhez passzoló módszerekkel tanítani. És valamiért mindig a technicizálódás, a digitalizáció irányába tolnánk az oktatást, új tudásformákról beszélünk, régiek haszontalanná válásról értekezünk. Régen nem kellett tudni se írni, se olvasni, aztán már szükség volt erre, ma már meg millió más tudás és készség is szükséges az érvényesüléshez, boldoguláshoz,. A kiműveltség, illetve tudásalapúság jórészt pusztán ezt szolgálja ki: a túléléshez szükséges készségeket adja meg, a korhoz igazítván. Vajon ha ezt leszámítjuk, akkor is kiműveltek és tudásalapúak vagyunk-e?

Igen, mivel mindenkinek a polcán van legalább egy Petőfi-kötet, és persze a Siker-kalauz. Tudjuk, ki a miniszterelnök, a tévében, rádióban, neten, okostelefonon megnézzük a híreket legalább naponta-kétnaponta, így nincs olyan eldugott, falusi kocsma, ahol ne tudnának arról, hogy Észak-Korea és az Egyesült Államok csörtézik egymással. Ez persze részint technológiai kérdés.

*

Látnunk kell, hogy a kiműveltség és tudásalapúság már megvalósult, a kor igényeihez és túlélési lehetőségeihez igazodva. Soha ilyen tájékozott és okos társadalomban nem éltünk, mint ma.

Viszont azt is látni kell: ha a célunk az, hogy az egész társadalom pártprogramokat olvasson, politikát elemezzen, kortárs irodalmat olvasson és komolyzenét hallgasson értő módon, magyarán ha a kulturális-politikai-üzleti elitekhez fel akarjuk emelni az egész társadalmat, akkor az osztályrészünk csalódás lesz: a feladat lehetetlen. Elérhető, hogy mindenki tájékozott legyen, de hogy mindenkit részletekbe menően érdekeljen, hogy mi megy a világban, melyek a legújabb darabok, versek – az nem lehetséges. Nem mellesleg: a tudásalapú kiműveltek mikor fognak jóízűt beszélgetni a legújabb traktortípusról, a termés minőségéről, a legújabb építéstechnológiáról és hasonlókról? Nem mondom, hogy ezeknél nem magasabb rendűbb a filozófia, de nem is fogják tömegek művelni.

A tudásnak megvannak a fajtái és megvan a hierarchiája.

Sose lesz minden tudás tömeges, és ha véletlenül sikerül is átadni (középiskolai filozófiaóra), sose lesz rá széles igény és kereslet. El kell fogadni, hogy van elit, pontosabban vannak elitek, és a bölcsészelit tömegembernek számít a mérnöktudás szempontjából, s ez igaz fordítva is. Hierarchia szükségszerűen van, még ha nem is feudális és formális a rendszer.

A tudás tömegesítése, a tömegoktatás pedig mindig, mindenhol és szükségszerűen minőségromlással jár. Az ok egyszerű: korlátolt intellektusú és esendő erkölcsű emberek vagyunk, limitált képességekkel. Sosem lesz annyi, magasan egyenletes színvonalon oktató egyetemi és középiskolai tanár, hogy kiszolgáljanak tömegigényeket. És ha lennének is: az oktatásban résztvevő tömegek nem tartanak igényt ugyanolyan elmélyülésre. Ezért nem lesz sosem egységesen magas színvonalú felső- és közoktatás. A tömegesítés mindig aprópénzre váltás, amin nem kell keseregni, csak tudomásul kell venni. Jól van ez így.

*

Szemlátomást van azonban az oktatással kapcsolatban egy megváltó lelkesedés. Ez pedig a felvilágosodásban gyökerezik, s várakozása szerint az oktatás nem csak jólétet, gazdagságot és széles látókört hoz, kiműveltséget és tudásalapot, hanem morális javulást. Általánosan és véglegesen. Az oktatás megszünteti a babonákat. Esőisten imádatát. A homofóbiát. A transzfóbiát. Az elnyomást. Az oktatás automatikusan jobb emberré tesz. Felvilágosít. Aha-élményt, heurékát ad. Elhozza a racionális gondolkodást, amiben félretesszük érzelmeinket, és hideg, száraz, akadémiai vitákban ütközötetjük álláspontunkat, meghajolva a racionálisabb érvek előtt. Minden ember racionális, de a felvilágosultak racionálisabbak.

Ahhoz képest, hogy itt élünk a történelem legtájékozottabb, legfelvilágosultabb társadalmaiban, mindez nem jött el.

A babona virágzik. Biztos, hogy van esőisten-szektaszubkultúra, amit viszont felvilágosult módon tisztelni kell. Ez az ő útjuk, identitásuk. A homofóbia nem is feltétlen homofóbia, de a címke osztogatói azzal mentik a menthetőt, ha a nyújtott információk után sem hajlandó homofillá válni a vallója, hogy „racionalizál”. Na tessék, itt a kiforgatott, inverz felvilágosodás. Érzelmeinket mégsem tudjuk félretenni, az agyontájékozott közírók zsigeri gyűlölettől telve, beszűkülten dühöngenek a műsorokban, kampányok idején felfokozódnak az indulatok, juszt sincs higgadt mérlegelés.

Mára megtanultuk: a tudás és információ rosszra is használható. Lehet vele embereken kísérletezni (a progresszív célok amúgy biztosan szentesítik ezt is), vegyi fegyvereket csinálni, diktátorkodni, a középkori és ókori módszereket messzemenően felülmúlva, groteszk módon kifundált módszerekkel kínozni embereket, egyben életben tartani őket a következő kínzási körre, és így tovább, felesleges sorolnom. Egyeseknek meg egyszerűen csak nem akaródzik felemelkedni, kiművelődni és tudásalapra helyezni magukat, hiába nézik az esti híradót.

S megfeledkezünk arról, hogy a túlzott tudásszomj, a mindentudás kísértése morális rosszból, egyfajta intellektuális falánkságból fakad, az pedig a hét főbűn egyike. A hét főbűn nem valami felvilágosulatlan, feleslegesen bűntudatot kelteni akaró, középkori izé, hanem alapvető pszichológiai belátásokon és tapasztalatokon alapszik, fő emberi hiányosságokat mutat be. A tudásszomj tehát akár kiegyensúlyozatlanságot is jelenthet, valamint saját magunk túlértékelését. Esetleg olyan gőghöz vezethet, hogy azt hisszük, ki tudjuk javítani a világot. Aztán csak elrontjuk.

A túlzott tudás ugyanis oda vezethet, hogy nem ismerjük be, hol vannak a határaink.

Nem hiába van az, hogy a tudáshoz a klasszikus teológiában és irodalomban gyakran nem az Isten, hanem az ördög juttatja az embert. Goethe, például. Vagy azon okkult tudományok, amelyek mások manipulálásának megtanításával kecsegtetnek (hogy szemfényvesztés-e vagy sem, attól most tekintsünkel). Esetleg önmegváltással. Az egyetemes és a titkos tudás ördögi kísértés, s még nagyobb a baj, ha megszerezzük, mert elkérik az árát, ami a népmesékben, klasszikus példázatokban és traktátusokban az ördög szolgálatát jelenti. Mielőtt legyintenénk: számos felvilágosodáskori vagy modern szöveg hivatkozik a patásra (nem a politikusra), mint aki segít a tudás és a fény megszerzésében (Lucifer a neve, Fényhozó), az elnyomó hagyományok és igazolatlan intézmények lebontásában.

A mindentudás vágya tehát: ellen-megváltás, lelkünk eladása.

A morális jóság pedig jöhet tudatlan szülőktől is, akik prudensen nevelik a gyereket. A morális jó belénk nevelt és magunk által is fejlesztett készség, ami felvilágosult, részletes morális megoldókulcsok nélkül is ráérez arra, mit is kell tenni. Virtú. Készség szinten tenni a jót, nem információkból és kiskátékból levezetni. Váratlan helyzetekben, amelyekre nincs megoldás a kiskátékban, ráérezni a helyesre a belénk nevelt, az elsajátított, az addig tapasztalt alapján. Ez pusztán racionálisan elsajátíthatatlan. Jól jöhet hozzá persze az oktatás is, de nem abból fakad – főleg nem, ha a tanárnak már tilos nevelni.

Ne várjuk az oktatástól az egyenlőséget, ne várjuk az oktatástól a morális javulást. Várjunk tőle hierarchiát, versenyt, a boldogulás segítését. Megváltást végképp ne.