Vitsingen om MDG er et forsøk på å løpe fra klimaangsten | Bjørn Stærk

7. apr. 2016 21:15 Sist oppdatert 8. april 2016

Hver gang en MDGer beveger seg fra punkt A til B, fnises det, skriver kronikkforfatteren. Byråd for miljø og samferdsel i Oslo, Lan Marie Nguyen Berg, er en av dem som i det siste har møtt både latter og kritikk. Lise Åserud/NTB scanpix

Miljøpartiet De Grønne minner oss om at klimaproblemet er ekte og at vi tjener på å gjøre det verre.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Miljøpartiet De Grønne må være Norges morsomste parti. Uansett hva de gjør blir de ledd av.

I påsken reiste de to MDG-politikerne Lan Marie Nguyen Berg og Eivind Trædal på togferie til Barcelona. Gunnar Stavrum i Nettavisen gjorde narr av dette «påskestuntet». Stakkars oss hvis slike togelskere får makt over storbyferiene våre!

Men i fjor lo mediene av Berg fordi hun tok taxi fra en NRK-debatt. Det blir galt uansett. Olav Torvund påpeker hvor usaklig latterliggjøringen er. Folk ler når en politiker som ikke er mot taxi, tar taxi. De ler også når en politiker som liker tog, drar på togferie.

Hver gang en MDGer beveger seg fra punkt A til B, fnises det.

MDG har en absurd side

Hvorfor ler folk så lett av MDG? En forklaring kunne være at politikken deres er absurd. For eksempel ville det vært morsomt hvis Hattepartiet De Klovnene foreslo obligatorisk ballongdyroppblåsing i skolen, og dro på mimeferie til Toscana.

Det er neppe forklaringen. Riktignok har MDG en absurd side. Som Bård Larsen skriver, finner du mange rare ideer i lokallagene. Folk som tror USA stod bak 11. september-angrepene, synes at Norge burde deltatt i den syriske borgerkrigen på Assads side, tror på homeopati, og saumfarer himmelen etter UFOer.

Men det er ikke disse MDG-politikerne som blir ledd av. Folk ler av MDG-politikeren som reiser med taxi, og MDG-politikeren som reiser med fly. Og har du hørt den om MDG-politikerne som tok toget? Ha ha!

Nevrotisk latter

Jeg tror latteren er nevrotisk. MDG er «morsomme» når de minner oss på at klimaproblemet er ekte, at vi ikke har noen god løsning på det, og at vi i Norge har bygget velstanden vår på å gjøre problemet verre.

MDG er «morsomme» når de minner oss på at klimaproblemet er ekte. — Bjørn Stærk

Noen få tror fremdeles at klimaendringene er en løgn, eller ikke så farlige. Men vi andre - meg inkludert - lever med en kognitiv dissonans på størrelse med Statfjordfeltet.

Vi vet at dette er et problem vi burde gjøre noe med. I stedet har vi det som inntektskilde.

Det pragmatiske svaret på problemet går omtrent som følger: Norske klimautslipp er små i det store bildet. Derfor må dette løses ved hjelp av internasjonale avtaler. Vi skal gjøre vårt, og gå foran. Men ikke langt foran.

Dessuten er norsk olje relativt ren, og norsk gass nærmest som fjelluft å regne. Norsk olje er attpåtil «demokratisk», i følge Hanne Skartveit i VG.

Den pragmatiske bløffen

Den pragmatiske linjen er den eneste politiske mulige. Men den er også en bløff. Den slenger opp et røykteppe av begreper. Klimakvoter! Klimanøytralitet! Klimamål! Dette er abstraksjoner politikerne har funnet opp fordi det hjelper dem å formulere klimapolitikk.

Men røykteppet skjuler det som virkelig teller: Mengden CO2 og andre klimagasser i atmosfæren. Dette er bunnlinja. Og den ser stygg ut.

Bjørn Stærk er spaltist i Aftenposten Thomas Sirland

Vi kan delta på klimakonferanser og snakke om utslippsreduksjon, og sette i verk kvotehandel og insentivordninger. Kanskje hjelper det litt også. Men nederst i regnskapet står det et stort tall og et lite tall. Det store tallet er mengden utslipp som allerede er priset inn i verdien til Statoil og andre petroleumselskaper. Det lille tallet er det vi kan slippe ut hvis vi vil unngå farlige klimaendringer. Dette tallet er en femtedel av det store.

Tenk på det som avstanden mellom hvor mye du tjener og hvor mye du bruker. Det er fint at du har vedtatt en budsjettvisjon som sier at utgiftene dine ikke skal vokse like fort som før. Men det hjelper ikke når du fremdeles bruker fem ganger så mye som du tjener.

MDG ødelegger idyllen

De pragmatiske klimaløsningene er dyre og ineffektive. Derfor finnes det en enda mer pragmatisk fløy som vil gjøre så lite som mulig, og håpe at det går seg til. De grafser sultent til seg alle hyggelige klimanyheter. For Framskrittet ordner nok opp i det, skal du se.

Det krever innsats å holde dissonansen på avstand. Lag på lag med abstraksjoner og bortforklaringer, og en sterk vilje til å tenke på noe annet.

MDG ødelegger idyllen. De snakker om klimaendring som om det faktisk er det problemet vi vet at det er

MDG ødelegger idyllen. De snakker om klimaendring som om det faktisk er det problemet vi vet at det er. De snakker om de slemme tallene i bunnen av regnskapet. De sier at når de pragmatiske løsningene ikke er nok, så må vi gjøre mer, ikke mindre. At når den gamle måten å tenke på ikke duger, så må vi tenke på en ny måte. At bærekraft er viktigere enn vekst. Og det høres ut som de mener det.

De hogger løs der det gjør vondt.

Endre mening – eller endre tema

Når noen påpeker at du tror på to motstridende ting samtidig, kan du enten endre mening, eller endre tema. Jeg tror det er derfor vi bruker MDG som punchline. Det er en måte å endre tema på.

Temaet kan også endres på andre måter. Trine Eilertsen i Aftenposten skrev i fjor en hyllest til oljeeventyret. Hun ironiserte over grønne politikere som sitter langt borte i Oslo og rakker ned på den «skitne» oljeindustrien. Tidligere SU-leder Andreas C. Halse kom med en lignende hyllest til de utskjelte oljearbeiderne.

Som om klimadebatten handler om å skjelle ut oljearbeidere.

Den norske oljenæringen er imponerende. Den har gitt et enormt bidrag til norsk økonomi. Oljepionerene var helter. Alle er enige om dette. Men hva skal man si om kommentatorer som skyver oljearbeidere foran seg i klimadebatten?

Hva skal man si om et «klimavennlig» oljeland som bruker oljepenger til å utsette bruddet med oljeavhengigheten så lenge som mulig?

Eventyr fra virkeligheten har ikke alltid en lykkelig slutt. Askeladden har gått seg bort, og Per og Pål sitter alene igjen med trollet.

Umulig avvikling av olje— og gassvirksomheten

Lufta fylles av tomme ord, fordi ordene som betyr noe gjør for vondt.

Hva ville skjedd hvis vi tok klimapolitikken til MDG alvorlig? Deres mest dramatiske forslag er at Norge bør avvikle olje- og gassvirksomheten innen 20 år. Forslaget er like umulig som det er kostbart. Velgerne vil aldri gå med på det.

Men forslaget har én fordel over de mulige: Det går nesten rett på bunnlinja. Det stenger én av de mange kranene som fyller opp karbonbassenget.

Det er ikke sikkert sluttsummen blir lavere. Den kan til og med bli høyere. Men forslaget angriper problemet ved roten, i stedet for å pakke det inn i abstraksjoner.

Prøving og feiling

Men mer enn løsninger tilbyr MDG en innstilling. Tanken om at vi må være modige og kreative i å prøve ut løsninger. At det er verdt å ofre noe, selv om vi ikke vet sikkert at det hjelper. Og hvis vi driver med dette lenge nok, finner vi kanskje veien til en ekte løsning.

Det er derfor du må le av MDG-politikerne som dro på togferie. For når du sier, med 17-maitalestemme, at «klimaendringer er et av vår tids viktigste problemer», så tar de deg på ordet . De svarer «hm, kanskje du burde la bilen stå, ta bussen til jobb, og fly mindre? Det er verdt et forsøk!» Og det ville jo være fryktelig.

Så le. Le, for pokker!

Twitter: @bjoernstaerk

Få med deg og delta i debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter

Bjørn Stærk dekker et bredt spekter i sine spalter. Her er noen av hans siste tekster: