Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Det mest tankevekkende ved historien om Therese Johaugs leppesalve handler ikke først og fremst om doping, men om hvordan det individuelle ansvaret i dagens individuelle idretter er i ferd med å smuldre opp. Dermed er det ikke bare Johaugs rykte og karriere som her står på spill, men hele den individuelle toppidrettens legitimitet.

Idrettsutøvere på Johaugs nivå er i dag i ferd med å bli rene industriprodukt. De er siste ledd i en lang produksjonskjede der det individuelle ansvaret overlates til en hærskare av eksperter på hver sitt område.

Med de knappe marginene som gjelder i slike idretter, er det en nærmest uungåelig utvikling. For å vinne må ikke bare den enkelte idrettsutøver være best, men hun bør også ha med seg så store ressurser, at metaforen «støtteapparat» fortoner seg som en ren eufemisme.

Les også «- Therese Johaug er uskyldig»

I virkeligheten dreier det seg om en hel industri av trenere, leger, psykologer, forskere, akademikere, smørere, ingeniører, fysioterapeuter, medierådgivere, coacher, økonomer, supportere og sponsorer. En industri som igjen er avhengig av sportsjournalistikken, mediesituasjonen og politiske bevilgninger.

Det er mange år siden norske skijenter og skigutter vant eller tapte i løypene, i dag må de finne seg i å dele seierne og tapene med den norske skiidrettsindustrien.

At utøvernes individuelle frihet og mulighet til å påvirke sine egne resultat har blitt begrenset, hadde kanskje ikke vært noe stort problem, hvis ikke det var for at vi ellers i samfunnet fremdeles har en idé om den enkeltes suverenitet og ansvar.

Uansett hvor høyteknologisk, spesialisert og komplekst produksjonsapparatet rundt en idrettsutøver måtte være, er det til syvende og sist hver enkelt utøvers ansvar å holde seg på den rette siden av loven.

I Johaugs tilfelle var kanskje saken nokså enkel, hun burde ha dobbeltsjekket opplysningene fra legen. Men hva med den utøveren som blir tilbudt en behandling, et produkt, medikament eller treningsopplegg som er så nyskapende og avansert, at knapt nok WADA er i stand til å avgjøre om det er doping eller ikke?

Fordi fortjenesten er stor, marginene knappe og den vitenskapelige utviklingen går raskere enn noensinne, vil det ganske sikkert bli mange slike saker i fremtiden. Noe som ytterligere vil forsterke inntrykket av at utøverne er rene industriprodukter, og dermed undergrave idrettens legitimitet.

Ironisk nok er det nettopp bildene av den gråtende Therese Johaug, ribbet for sponsorplakater og egen motekolleksjon, at vi blir påminnet om at toppidrettsutøvere faktisk også er mennesker, enn så lenge. Men hvor lenge vil det vare?

Om noen år vil vi kanskje tenke sånn når vi ser noen vinne et skirenn: Hun der er så tingliggjort og instrumentalisert, at jeg strengt tatt ikke en gang kan vite om hennes hoppende vinnerglede er et spontant følelsesmessig utbrudd, eller en nøye koreografert strategi utviklet av psykologer og medierådgivere i samarbeid med trenere og sponsorer.

Den viktigste kontrakten i en toppidrettsutøvers liv er nemlig den, at vi som publikum skal kunne identifisere oss med henne. Vi kan heie på, og synes synd på mennesker som på en god dag likner på oss selv, men ikke på maskiner.