JENIN, PALESTINA: Veggene i huset til Mithel Ghaneem og familien på Vestbredden rister, og vinduene dirrer. Drønnet fra jagerflyet som dundrer over taket er øredøvende. Etter et minutts tid dør lyden av det israelske F16-flyet ut, og Mithel Ghaneem forteller med lav stemme:

«Da vi kom til Norge i 2008, hadde vi aldri i våre villeste fantasier sett for oss at noe slikt skulle skje. Vi ble behandlet som dyr,» sier kvinnen som sitter på et teppe og ser ned i gulvet mens hun prater. «Jeg lurer på: Hvorfor arresterte de meg og sendte meg ut når jeg hadde en legeerklæring der tydelig sto at jeg var gravid, trengte behandling og ikke burde sendes ut?»

Fikk avslag. Mithel bor nå i Jenin i Palestina sammen med ektemannen Qais og deres to små døtre Awnia og Logain, som begge er født i Norge. Nesten daglig hører de drønn av jagerfly, skyting eller operasjoner med tåregass i nabolaget. Kontrasten er stor til livet de levde før.

I 2008 søkte Mithel, Qais og hans blinde søster Asmaa asyl i Norge. De bodde i Sandnes og levde et stille og fredfullt liv i Rogaland mens de ventet på at asylsøknaden skulle behandles. Mens de ventet, rakk Mithel og Qais å få to jenter: Awnia kom til verden i 2009, og Logain ble født i 2011. Så kom svaret på søknaden: De fikk ikke bli, og skulle deporteres. Dette godtok ekteparet, men siden Mithel var gravid og syk, ville de forsikre seg om at det skulle foregå på en måte som ikke satte liv og helse i fare.



Familien Ghaneem (kortversjon) from ModernTimes.online on Vimeo.

«Jeg sendte dette brevet til norske myndigheter,» sier Qais og holder frem et dokument på tre sider. I brevet, datert 25. mars 2012, skriver Qais og Mithel at de godtar å bli sendt ut av Norge, men at det må skje etter at Mithel Ghaneem har født. De forklarer videre at Mithel er syk, og at de frykter å miste barnet dersom utsendelsen skjer mens hun fortsatt er gravid.

«Faren for at det ufødte barnet skulle dø, var ikke noe vi diktet opp – det kom fra legen vår,» legger Qais til. Han viser frem et nytt dokument: en legeerklæring datert 8. mars 2012 der det står at Mithel er gravid, syk og trenger videre medisinsk behandling og oppfølging. Det står blant annet: «Hun bør fullføre utredning og behandling før tiltak fra UDI eller politiet.»

Qais rister på hodet. «Dette brydde de seg aldri om,» sier han.



Kom på natten. Qais og Mithel forteller at de sendte dokumentene sammen med legeerklæringen til UDI og Politiets utlendingsenhet den 25. mars 2012. I halv fem-tiden om morgenen den 12. april kom politiet plutselig på døren. «Jeg viste dem legeerklæringen og forklarte at Mithel var syk og ikke i form til å reise. Politifolkene ignorerte det jeg sa, og ba oss pakke sakene våre. Det skjedde etter at de hadde ransaket hele leiligheten og endevendt alt vi eide. Døtrene våre var veldig redde og skrek høyt,» forteller Qais. «Vi gjorde et nytt forsøk på å forklare situasjonen, protesterte mot å bli sendt ut og henviste til legeerklæringen og Mithels helsesituasjon – men da gikk politiet fysisk til verks. De tok tak i Mithel for å arrestere henne, og dro henne med mot politibilen. Da besvimte hun, og hun begynte å blø fra underlivet. Da tok politiet henne med til legevakta,» sier Qais.

«Jeg ble liggende i to timer med håndjern og tynne klær i en kald politibil. Jeg blødde fra underlivet, frøs og ropte at jeg måtte få ta på meg flere klær og vaske meg.»

Barnet døde. Ny Tid har fått innsyn i Politiets utlendingsenhets interne rapporter om spontanaborten. I rapporten står det at politiet tok med Mithel Ghaneem til Sandnes legevakt, og deretter til Stavanger universitetssjukehus. Ny Tid har også fått innsyn i Mithel Ghaneems pasientjournaler. Her står det at barnet levde da politiet tok henne med til Sandnes legevakt. Videre kommer det frem at barnet var dødt da Mithel ankom Stavanger universitetssjukehus. Barnet døde trolig mens Mithel satt i politibilen på vei til sykehuset. Hun mener politiet har skyld i at hun mistet barnet: «Jeg mistet barnet på grunn av den psykiske påkjenningen og den svært stressende situasjonen som oppsto da kom midt på natten og endevendte huset, og ikke ville høre på det som sto i legeerklæringen. Jeg opplevde dem som veldig brutale,» sier Mithel. Hun måtte ta en abortpille for å støte det døde barnet ut av livmoren. På kvelden den 12. april 2012 reiste hun fra sykehuset og tilbake til asylmottaket, fordi hun ønsket å være sammen med familien.

Politiet kom igjen. Etter aborten skrev familien under på at de gikk med på frivillig retur. Den frivillige returen innebar at de skulle få flere uker til å forberede seg, og en pengesum som kunne hjelpe dem med å starte på nytt i Palestina. Slik gikk det likevel ikke. To dager etter spontanaborten kom politiet på døren igjen, denne gangen klokken 06.00 om morgenen. Dette ble enda et sjokk for familien.

«Vi hadde signert for frivillig retur, og vi hadde nettopp mistet et barn. Hvorfor sendte de da oss ut, uten at Mithel fikk hvile?» spør Qais. Mithel tar ordet og fortsetter:

«De viste ingen respekt, hverken for oss som mennesker eller for hva vi nettopp hadde gått gjennom.»

I en legeerklæring fra en palestinsk lege kommer det frem at hun hadde blodpropper og blodrester i livmoren og underlivet fra aborten i Norge.

Nok en gang ble leiligheten deres endevendt og ransaket. Da Mithel protesterte, ble hun ført ut med makt av politifolkene, og tvunget inn i en politibil i bare nattøyet.

«Der ble jeg liggende i to timer med håndjern og tynne klær i en kald politibil. Jeg blødde fra underlivet, frøs og ropte at jeg måtte få ta på meg flere klær og vaske meg. Jeg slo også hodet kraftig da jeg ble geleidet inn i bilen. Jeg skrek og skrek, men ingen hørte meg,» forteller Mithel Ghaneem opprørt.

Sa de gjorde jobben sin. Amer Ramzi har blant annet bistått familien med tolking og oversettelse, og var til stede og så hva som hendte da politiet kom for andre gang. «Politiet viste ingen respekt for familien. To dager etter at Mithel mistet et barn, sannsynligvis foranlediget av politiets behandling av henne, slenger de henne altså inn i en kald politibil i tynne klær og lar henne sitte der. De viste ingen respekt eller medmenneskelighet. Jeg spurte en av politikvinnene om hun selv hadde barn, og om hun ville satt pris på å bli behandlet på denne måten. Hun svarte at hun bare gjorde jobben sin,» sier Ramzi.

Sendt i asylfengsel. Mithel og familien ble sendt til Trandum utlendingsinternat, som fungerer som et fengsel med piggtråd, celler og streng kontroll. Både Qais og Mithel stopper opp når de skal fortelle hva som skjedde her. Mithel ser ned i gulvet. Qais trekker pusten dypt mens han ser ut av vinduet, før han fortsetter:

«De viste oss ingen respekt. Etter at vi kom til fengselet, måtte jeg, min søster Asmaa og kona mi som hadde spontantabortert for to dager siden og fortsatt blødde fra underlivet, kle oss nakne. Vi måtte stå nakne og skreve over et speil.» Rapportene fra politiet viser at familien overnattet i asylfengselet fra lørdag til søndag. Søndag morgen kommer politiet og henter dem fra cella for å deportere dem. På Gardermoen står flyet klart og venter. Mithel forteller at hun nektet å bli med, protesterte og forklarte at hun hadde en legeerklæring som sa at hun skulle hvile i to uker – men hun ble slept inn i flyet, fortsatt med kraftige blødninger. Når familien kort tid etter ankommer Palestina, blir Mithel syk og sengeliggende i to måneder. I en legeerklæring fra en palestinsk lege kommer det frem at hun hadde blodpropper og blodrester i livmoren og underlivet fra aborten i Norge.

Ønsker rettferdighet. Qais og Mithel Ghaneem sier at de håper at noe liknende ikke vil skje med andre som skal sendes ut av landet. «Før vi reiste til Norge, hadde vi drømmer om landet. Nå er det som skjedde med oss i Norge blitt et mareritt som holder oss våkne om natten. Vi håper andre i skal slippe å oppleve det samme som vi gjorde, og vi er sikre på at rettferdighetssansen er fremtredende hos nordmenn generelt – vår erfaring er i hvert fall at vanlige folk i Norge er veldig snille,» sier Qais. På gulvet rundt dem leker døtrene livlig og energisk. Mor Mithel viser frem et ultralydbilde av et ufødt barn.

«Her skulle egentlig tre unger lekt sammen,» sier Qais.

Les undersakene: «Umenneskelig og unødvendig brutalt», «Traumatiserende for barna» og Myndighetene mener de ikke gjorde feil.