I en pågående rettssak mellom parter internt i oppdrettsindustrien, belyses en rekke alvorlige holdninger og metoder som rent etisk ikke holder mål. Men om media blir for opptatt av ministerblod kommer ikke elefanten i rommet til syne. For det er alvorlige holdningsproblemer som kommer til overflaten når oppsagte Frode Reppe, skal ofres, grilles og støtes ut i kulden for å ha gjort akkurat den jobben oppdrettsindustrien har ønsket seg.

For de av oss som har fulgt med i debatten rundt norsk lakseoppdrett en stund, er Frode som en gammel kjenning å regne. Fra å være en lokalpolitiker fra Frøya med stort hjerte for oppdrettsindustrien, gikk han over i en fremskutt og svært synlig rolle i norsk lakseoppdrett som fagsjef kommunikasjon og næringspolitikk i Norske Sjømatbedrifters Landsforening, NSL.

Frode har alltid hatt sterke meninger, og han har ikke vært redd for å fronte dem. På godt og vondt. Lenge har han vært en så tydelig stemme i sosiale media at mange har brukt ordet nettroll for å beskrive ham. Men det har også vært kronikker i aviser, i kommentarfelt, innslag på radio og en rekke sterke innlegg på konferanser, seminarer og samlinger hvor miljøinteresser og oppdrettsindustri har fått bryne seg på hverandre. Han har også deltatt på mange møter, både med politikere, forvaltning og andre. Helt inn på Stortinget har han reist, -flere ganger. Så han har da ærlig talt vært en engasjert mann i oppdrettsindustriens tjeneste.

Hvor mange ganger han, NSL og Sjømat Norge har kontaktet, lobbet og spandert middag på norske beslutningstagere, vites ikke. Men det er grunn til å anta at denne kontakten har vært omfattende, for det er tilsynelatende tverrpolitisk enighet om å se bort fra biologisk og vitenskapelig dokumentasjon, til fordel for tjenester til en industri med en eventyrlig driftsmargin, enn så lenge på hele 50 prosent.

Frode har dog lidt mange argumentatoriske nederlag fordi vitenskapelig dokumentasjon har hatt en lei tendens til å være sørgelig uenig med industriens meninger. Kanskje det var disse nederlag som førte han og NSL inn på ideen om å angripe selve «problemet», forskerne. De som er blitt kalt både femtekolonnister, mørke motkrefter, korrupte og inkompetente. For listen er lang over miljøorganisasjoner og andre budbærere som har fremholdt hva forskningen viser, og som har bedt om at vekstkåtheten roes inntil problemene er løst. Eller som til og med bedt om reduksjon, – fysj.

Det finnes flere grelle eksempler på hvordan oppdrettsindustrien har svart på slike bekymringer. Mange budbringere er forsøkt idiotforklart og ufarliggjort ved mer eller mindre vellykkede svertekampanje, uten at kritikken har avtatt. Tvert om så har kritikken økt i styrke.

Kanskje var det derfor det ble litt for fristende å ta hjem «storeslem» ved å hoppe bukk over budbringere som refererte forskning, og heller ta «problemet» ved roten? Var det dette som gjorde at oppdrettsindustrien ble så opptatt av et av demokratiets viktigste verktøy, -innsynsretten?

I noe som mest av alt lignet en godt koordinert kampanje, ble både forsknings og forvaltningsorganer druknet i en tilsynelatende endeløs rekke av innsynsbegjæringer. Selv saker fra svært langt tilbake i tid ble det via advokat krevd innsyn i. Dette førte til at nærmest hele avdelinger ble satt til å grave i arkiver, og annet arbeid måtte forskyves for å betjene kravene. Offentlighetsloven og muligheten for innsyn ble brukt for alt det var verdt. En av det åpne demokratiets viktigste verktøy, innsynsretten, kom til anvendelse i et omfang som lammet forskningsprosjekter.

Det har vært brev til forskningsinstitusjoner med krav om at forskere skal omplasseres. Brev til ministre med krav om at forskning skal underkjennes. Kronikker som på mer eller mindre generelt grunnlag har raljert over seriøs forskning og blant annet mistenkeliggjort forskningsinstitusjonen NINA sine prosjekter sammen med vannkraftindustrien. Det er langt på vei hintet om korrupsjon, eller «samrøre» om du vil, som var overskriften på en av NSL sine mange kronikker i så måte.

På tross av at vi i en årrekke har vært uenige med Frode i hans fremføring av meninger, har vi ansett han som en engasjert, lojal og tydelig oppdrettstalsmann, som har handlet i tråd med industriens ønsker.

Det er her saken begynner å bli langt mer interessant enn hvorvidt en minister skal bløgges for å gi noen sin private emailadresse. For selv en minister må ha rett til et privatliv og kanskje en mailadresse for seg selv. Uklokt med tanke på oppdrettsindustriens pågåenhet, ja. Men korsfest?

For mens oppdrettsindustrien stilltiende samtykker i Frodes initiativer som blant annet knebler forskerne ved å begrave dem i innsynsbegjæringer, så ber altså oppdrettsindustrien selv om møter, kontakt og informasjonsflyt som holdes utenfor den normale postgang og derved også mulighet for det samme innsyn for andre, som de selv forlanger å få.

Er det ikke noe uetisk, uærlig og forkastelig ved å først kreve sin demokratiske rett til innsyn ved å bombardere institusjoner med innsynsbegjæringer, før neste ledd i strategien iverksettes ved å be om kontakt med beslutningstagere på en slik måte at andres behov for innsyn ikke blir mulig?

Det er i den konteksten denne saken er interessant. Og det er her vi aner konturene av elefanten i rommet.

Men nå har det vært veldig stille fra Frode en stund. Helt siden de etter hvert famøse mailene til Fiskeriministeren kom på avveier. De kom via Dagbladet helt frem til deg og meg. Og det er i den sammenheng at man blir klar over at denne saken kanskje ikke bare har én elefant i rommet, men to.

For da oppdrettsindustriens engasjerte og lojale fremsnakker ble for brysom, valgte man heller å kvitte seg med hele Frode.

I et forsøk på å slippe å stå til ansvar for at de stilltiende var enig med hans fremgangsmåter – så lenge det gikk bra, skal altså Frode ofres for å skjule at slike metoder og holdninger er regelen, ikke unntaket, når avsløringen kommer. På lik linje som ved salg av smuglerlaks til Kina eller når lokale røktere lyver om lusetall, så skyver industrien den enkelte ansatte foran seg for å ta ansvaret, heller enn å innrømme egenskyld og granske sin egen internkultur.

Er det virkelig noen som tror at Frode hadde fått lov til å holde på som han gjorde i flere år, om han ikke hadde sine oppdragsgiveres velsignelse?

Å spise sine egne barn på denne måten er en trist nekrolog over industriens omdømme.

På tross av at vi i en årrekke har vært uenige med Frode i hans fremføring av meninger, har vi ansett han som en engasjert, lojal og tydelig oppdrettstalsmann, som har handlet i tråd med industriens ønsker.

Det er bra at industrien i ettertid endelig innser at visse metoder er uetisk. For hva om for eksempel legemiddelindustrien skulle benyttet lignende metoder? Så er spørsmålet om man er villige til å endre internkulturen og tar et ærlig oppgjør med også den.

I denne saken er det mange som nå føler at de har fått sine verste mistanker bekreftet.