Câțiva dintre interlocutorii noștri au ales să nu fie fotografiați, dar le redăm aici opiniile.

Nicoleta, 45 de ani, menajeră – Italia

A plecat acum 14 ani din România, cu toată familia „și se pare că prea mare speranță să ne-ntoarcem n-avem”. Îmi spune că ea și soțul ei s-au adaptat de nevoie, pentru că a trebuit să se integreze în muncă. În schimb, fiicei ei, care avea șase ani și jumătate când a ajuns la Torino și a început clasa întâi, i-a fost mult mai greu, spune mama. A ajuns în clasa a XI-a, dar integrarea ei a durat jumătate de an, timp în care părinții s-au gândit serios să o aducă înapoi în țară. În ciuda stereotipurilor despre percepția asupra românilor plecați în Italia, spune că italienii i-au primit bine și i-au făcut chiar să nu se simtă ca niște străini. „Mă simt mult mai respectată și apreciată acolo decât la mine-n țară. Și asta e tare dureros. Uitați-vă cum ne-au întâmpinat: cu gaze lacrimogene.” A venit la protest și pentru că a venit în vacanță acasă, dar crede că ar fi venit oricum. „Ne doare tare de tot când vedem că ne-au cumpărat părinții, ne-au cumpărat frații. I-au hipnotizat, nu știu ce le-au făcut, că noi le explicăm de fiecare dată când venim și sunt cu frica-n sân. Nu pun nicio semnătură nicăieri, de frică să nu aibe repercusiuni. E dureros.”

Adrian, 45 de ani – Olanda

Adrian pleacă întruna de cinci ani, face Olanda. În seara asta e în Piața Victoriei, pentru că „ne conduce un penal”, dar și pentru că „nu mai vrem să muncim numai prin alte părți, am vrea să muncim în țară.” Adrian își propune să se întoarcă în țară, cu timpul, când o să poată să câștige „un ban cinstit, care să-mi acopere toate cheltuielile necesare.” Are o familie cu șapte membri, pe care n-o poate întreține cu salariul de aici. Și-ar dori să se întoarcă, în condițiile în care salariile din România ar ajunge măcar să se compare cu cele din străinătate.

Mariana, 51 de ani, îngrijitoare – Spania

În România, Mariana lucra pe post de patiser și cofetar, dar la Madrid are grijă de copii. „Nu spăl pe nimeni la fund! Dar nu e o problemă, am făcut și lucrul ăsta în opt ani de când plec și vin.” A plecat pentru că aici nu mai avea din ce să trăiască. Soțul ei a fost pensionat pe caz de boală, adică „pe o pensie de nimic”. Au un copil, „care avea și el nevoie de sprijin, așa că a trebuit să plec eu.” Mai plecase în 2006 în Catalunya, înainte de intrarea României în UE. Atunci s-a întors pentru că a sperat că va putea să rămână, dar n-a fost cazul. Când a plecat a doua oară, „în primele două luni am plâns în fiecare zi, pentru că mă gândeam că pe copilul meu n-are cine să-l îngrijească, cine să-i facă de mâncare.” După ce și-a găsit de lucru i-a fost mai ușor, dar tot a resimțit lipsa unei comunități de români – care s-a format între timp, dar care nu exista în 2007.

La protest a venit pentru că „de opt ani tot sper că lucrurile se vor îndrepta. Că o să pot să mă întorc acasă, pentru că familia mea e aici. Și am venit mai ales pentru copiii care se culcă nemâncați, pentru bătrânii care nu au bani de medicamente și pentru educație, care este poate lucrul cel mai important. Noi nu avem educație civică.”