Știi ce-am văzut eu pe stadionul în care ți-ai înghesuit lăudătorii? Bani, purcoaie de bani. Ai aruncat cu banii în mulțime ca un manelist.

Faraoane, faraon roșu de Dâmbovița,

Știi ce-am văzut eu pe stadionul în care ți-ai înghesuit lăudătorii? Bani, purcoaie de bani. Ai aruncat cu banii în mulțime ca un manelist. Le-ai lipit 100 de lei pe frunte amărâților ălora pe care i-ai adus cu autobuzul din satele lor scufundate în beznă.

I-ai cărat sute de kilometri, i-ai îmbrăcat în tricouri roșii și le-ai pus în mână un steag nou nouț. Le-ai spus să fie mândri că sunt români. Le-ai dat popcorn și suc și i-ai făcut să viseze că viața lor e un mall cu sclipici.

Cât fast, câtă grandomanie, câtă amăgire! În țara fără șosele, fără locuri de muncă, fără canalizare și fără apă curentă în sate, în țara asta de chirpici, ai reușit să construiești o piramidă din 70.000 de trupuri. În țara celui mai mare steag din lume, a celui mai lung cârnat și a celor mai mulți Moși Crăciuni, tu ai mai stabilit un record absurd: cei mai mulți invitați la o zi de naștere.

Ai vrut să faci o demonstrație de forță, să ne arăți că oamenii te vor. Te-ai întrebat de ce au plecat atâția înainte să-ți începi discursul? Poate că și ei s-au simțit prea umiliți de fala Luminăției Tale.

Monumentalule,

Ți-ai pus două coloane ale infinitului de-a stânga și de-a dreapta scenei ca să te cocoți spre galaxii.

L-ai auzit săptămâna asta pe lingăul care se gudura pe lângă tine, doar-doar l-oi scăpa de pușcărie? Nici lui Ceaușescu n-au cutezat să-i spună că e „o galaxie-română-n devenire”. O, devenire! Tu, care ai fost întotdeauna mic și acum ai ajuns mare, tu n-ai cum să înțelegi ridicolul odelor și osanalelor, al pupatului în cur, al prosternărilor. Nu doar că nu ți se par nefirești, ai ajuns să crezi că ți se cuvin, pentru că tu aduci soarele și atingi istoria cu tâmpla. Pentru că tu faci Marea Unire, eroule între eroi.

Versurile care altădată îi umflau pieptul lui Ceușescu îți gonflează ție azi ego-ul. Aicea este țara ta și neamul tău cel românesc, aicea este țara nalților stejari dintre care tu ești cel mai înalt și mai verde. Ce păcat că nu mai trăiește un bard care să-ți organizeze un Cenaclu Flacăra!

Câtă iubire de sine, câtă vanitate, câtă orbire!

Astrule,

Te iubeau unii azi la televizor până la greață. Cântarea României, genialule conducător. În trei ani, te-ai așezat peste țara asta cu toată greutatea, de-ai deșelat-o. Da, pentru voi e nevoie de un stadion mult mai mare și de o plasmă cu diagonala de 10 metri ca să vă încapă toată dragostea de România. „Suntem cel mai puternic partid din România care este îndrăgostit de țara lui”, ne-ați spus astăzi. În sfârșit, ai ajuns cel mai iubit fiu al poporului.

Doamne ferește de așa o dragoste! Cu cât țara e mai necăjită, cu atât mai gras e faraonul.