Foto: Facebook Academia Română

„Pentru a reduce pierderile de capital uman cu pregătire superioară, prin părăsirea țării, credem că se impune ca orice absolvent de învățământ superior beneficiar al subvenției de la buget să fie obligat să lucreze în țară un interval de timp egal cu durata studiilor subvenționate sau să deconteze cheltuielile cu pregătirea profesională.” Academia Română – Strategia de dezvoltare a României în următorii 20 de ani.

În acest articol mă voi referi doar la această soluție punctuală, propusă de Academia Română pentru temperarea fenomenului cunoscut sub numele de „migrația creierelor”.

Termenii esențiali în jurul cărora orbitează această soluție sunt: „obligația de a lucra în țară”, „subvenția de la buget”, „decontarea cheltuielilor cu pregătirea profesională”.

Corelând acești termeni, s-ar putea formula câteva observații:

Se induce ideea că beneficiarul învățământului superior este îndatorat aprioric statului, sau că statul oferă un privilegiu nemeritat prin subvenționarea studiilor superioare. Este ușor de suprapus imaginea absolventului studiilor superioare, într-un asemenea scenariu, peste imaginea asistatului social, cel pe care contribuabilii și-l doresc la dat zăpada și la igienizat de spații verzi.



Se denaturează semnificația bugetului public, atribuindu-l unei entități impersonale, deși el reprezintă produsul strădaniei colective, multigeneraționale, între contribuabili aflându-se inclusiv părinții copiilor și tinerilor dependenți de educația oferită de stat. Renunțarea la obligațiile asigurării educației copiilor acestor contribuabili reprezintă o neonorare a contractului social care întemeiază republica noastră. Este suficient de nedrept că această republică, definită printr-o semnificativă componentă socială, nu a finanțat în niciun fel, timp de decenii, costurile elevilor sau studenților care au urmat forme de învățământ privat. O diminuare a serviciilor educaționale terțiare publice, prin introducerea de contrângeri suplimentare, ar reprezenta o dovadă în plus că bugetul național este perceput din ce în ce mai puțin ca un instrument aflat la dispoziția interesului public.



Se mercantilizează și limitează accesul la un drept consacrat la nivel universal, Academia Română privind educația, în cazul acestei propuneri, doar ca pe o marfă care trebuie tranzacționată în anumite condiții, cu un anumit preț.



Se relativizează valoarea educației, considerându-se rentabilă doar acea investiție care rămâne captivă în interiorul granițelor statului român

Se ignoră cu desăvârșire realitatea statistică ce dovedește că angajabilitatea în domeniile de activitate pentru care s-au urmat studii superioare sau în cele conexe este destul de redusă. De asemenea, se ignoră timpii de așteptare pe care trebuie să-i înfrunte un absolvent de învățământ superior până la găsirea unui loc de muncă.



Se propune un model absolut arbitrar și lipsit de consistență de echivalare a timpului dedicat studiilor superioare cu timpul dedicat muncii în țară. Ce argumente ar exista ca absolventul studiilor subvenționate de stat să nu fie obligat să lucreze în țară toată viața, câtă vreme beneficiile educației nu pot expira după o perioadă limitată de timp?

Se ignoră realitatea angajamentelor internaționale la care statul Român este parte, se ignoră statutul de stat membru al Uniunii Europene, se ignoră statutul de stat de drept, libertățile fundamentale ale omului neputând fi cenzurate sau limitate.



Se trece sub tăcere faptul că inclusiv globalizarea a permis valorificarea plenară a inteligenței românești. Fără precursorii acestui globalism avant la lettre, Emil Cioran, Eugen Ionescu, Constantin Brâncuși, Mircea Eliade, patrimoniul cultural universal ar fi fost mai sărac în contribuții românești, iar Memorialul Sighet ar fi putut număra câteva victime în plus. Ne mândrim când auzim că limba română este vorbită în Silicon Valley, dar Academia (doar Română, nu Europeană, nu Euroatlantică) ar prefera ca acești specialiști, recrutați chiar din timpul liceului sau facultății, să returneze banii investiți de statul român în educația lor, uitând că toate calculatoarele din casele românilor, într-o mai mare sau mai mică măsură, integrează inclusiv creativitate și valoare tehnică și științifică românească. Mă întreb cum ar suna dacă firma Microsoft și-ar propune să recupereze din România pagubele generate prin încălcarea drepturilor de proprietate intelectuală, toți amintindu-ne de epoca glorioasă a generalizării pirateriei informatice, încălcările drepturilor reprezentând tot consecințele lipsei de educație.



Se presupune că atașamentul pentru această țară trebuie cumpărat sau impus cu forța. Or, tocmai o asemenea lipsă de generozitate poate îndepărta și înstrăina și mai mult o tânără generație pe cât de pragmatică, pe atât de exigentă și mobilă, ca nicio alta în istoria națională.



Prin soluția decontării „cheltuielilor cu pregătirea profesională” se promovează o altă formă de restrângere a investiției statului în resurse umane de calitate. De parcă nu ar fi suficient că statul a încurajat și validat cu succes malignizarea tuturor formelor de perfecționare profesională, punând accentul mai curând pe schimbări de formă decât de fond.



Se escamotează responsabilități mai mult sau mai putin subtile, pentru starea de fapt, cum ar fi subfinanțarea educației, cultivarea ipocriziei ca politică de stat (se afirmă prioritatea națională a educației, se operează cu jumătăți de măsură, cu compromisuri), subminarea autorităților profesionale prin politizare generalizată, practica dublului limbaj (festivist – catastofic, în funcție de raportarea la actualii sau la foștii guvernanți), consacrarea aproape ritualică a practicilor neetice etc.



Se consacră ideea că atașamentul pentru țară trebuie impus cu mijloace coercitive, fără a fi cultivat prin educație. Or, tocmai educația ar trebuie să-și stabilească printre scopuri formarea atitudinilor patriotice, dar mai ales „promovarea înțelegerii, toleranței și prieteniei între toate popoarele” (citat din Declarația Universală a Drepturilor Omului). Învinovățirea beneficiarilor educației pentru lipsa atitudinilor patriotice reprezintă o expresie a erorii fundamentale de atribuire.



Se ignoră experiența programului educațional „Bursa specială Guvernul României”. Aici puteți vedea cum a eșuat un program care își propunea fidelizarea, prin mijloace similare, a bursierilor educați în universități europene.



Se ignoră existența unei migrații semnificative inclusiv la nivelul absolvenților de liceu sau ai școlilor postliceale, un semn că aceștia nu sunt dispuși să urmeze studii superioare în România. Această lipsă de atractivitate a educației terțiare românești, în fața mai tentatelor locuri de muncă din Occident, reprezintă o problemă în sine care nu se poate rezolva cu constrângeri suplimentare.



Se promovează soluții pe baza aceluiași tip de gândire care a generat problema. Albert Einstein consideră că „Nu putem rezolva probleme apelând la aceeași formă de gândire care le-a generat.” Cu alte cuvinte, dacă educația gratuită nu a fost suficientă pentru a fideliza în raport cu acestă țară o populație educată la nivel superior, de ce am spera că o educație oferită prin contrângeri va fi mai eficientă? Soluția la lipsa de educație nu este mai puțină educație, ci mai multă educație.



Citind soluția oferită de Academia Română, parcă văd expresia calculului de oportunitate care a fundamentat Decretul Consiliului de Stat nr. 402 din 1 noiembrie 1982.

„[…]Persoanele cărora li s-a aprobat stabilirea definitivă în străinătate sînt obligate să restituie, în valută, statului roman, cheltuielile efectuate pentru școlarizare, specializare și perfecționare, inclusiv bursele, în cadrul învățămîntului liceal, superior, postuniversitar și doctorat.”

Urmările aplicării decretului au adus statului român o sumă de bani, dar cine ar putea evalua cu precizie pierderea rezultată în urma plecării din țară a peste 200.000 de etnici germani? Poate Academia Română?