Risken är dock att förslaget inte är effektivt – det som behövs är inte subventioner till arbetsgivare, sannolikt inte heller förslag som i största allmänhet sänker kostnaden för att anställa personer från vissa grupper. Det som behövs är ökade incitament för personer som står utanför arbetsmarknaden att verkligen söka och ta de jobb som finns.

Det nya förslaget, som alltså C tar åt sig äran för, kommer att finnas med i nästa veckas budgetproposition bekräftade Finansdepartementet på måndagen. Men den närmare utformningen kommer senare. Den ska inrikta sig på en smalare grupp än den tidigare lösningen som också tog sikte på arbetsgivaravgiften. Dessutom ska den vara tidsbegränsad.

C vill säkerligen inte se åtgärden som en subvention utan helt enkelt som en skattesänkning. Men det ska goda skäl till för att göra en skattesänkning selektivt i stället för på ett generellt plan.

Nu är frågan vad som ska åstadkommas med den kraftigt sänkta arbetsgivaravgiften för unga och nyanlända. Enligt regeringens pressmeddelande ska det ”göra det mer attraktivt att anställa personer som inte är etablerade på arbetsmarknaden eller som stått utanför arbetsmarknaden en längre tid”.

Det är givetvis inget fel på ambitionen, och enligt gängse marknadsekonomiska principer kommer företagen att få incitament att köpa en tjänst av någon om priset sänks påtagligt.

Men den stora tveksamheten är att en ny rabatt på arbetsgivaravgiften för nyanlända inte gör det mer lönsamt att gå från bidrag till arbete. Risken är att det inte spelar någon större roll vilka stödsystem som politikerna inrättar – ingångsavdrag, skattereduktioner, introduktionsjobb – så länge det inte lönar sig ekonomiskt för den enskilde att ta steget. (Med det sagt är det förstås en hel del som ändå är beredda att ta ett jobb för den långsiktiga vinsten att komma in på arbetsmarknaden.)

Men siffrorna (november 2018) över vad som händer med dem som lämnar det så kallade etableringsuppdraget är förödande. Inte ens hälften studerar eller arbetar efteråt, och då är subventionerade anställningar inkluderade. Detta som en bild av hur svårt det är att få nyanlända att komma i jobb – inte ens två år med Arbetsförmedlingens aktiva insatser hjälper alltså för merparten.

Mot den här bakgrunden borde idén om ett bidragstak, som Moderaterna lagt fram, vara en lösning som är värd att genomföra. Det skulle innebära att summan av bidrag aldrig kan bli högre än lönen från arbete.

Förslaget om nedsatta arbetsgivaravgifter ska också gälla unga personer ”som saknar högre utbildning”. Här är frågan vilken träffsäkerhet som finns eftersom det tycks vara lönenivån som ska avgöra vilka jobb och vilka anställda som aktuella för sänkningen.

Erfarenheten från tidigare ungdomsrabatt på arbetsgivaravgiften är dock negativ, även om detta inte var uppenbart från början. Första idén från dåvarande alliansregeringen var att sänka arbetsgivaravgiften för vissa tjänsteföretag, som restauranger. Tanken var givetvis att enklare servicejobb är en av de vanligaste ingångarna på arbetsmarknaden.

Men EU-kommissionen sa nej och förslaget växlades i stället om till att halvera arbetsgivaravgiften för alla under 25. ”Får vi inte göra det bästa, får vi göra det näst bästa”, sa Anders Borg då och tillade att det nya förslaget gav ”färre jobb per krona”.

Och så blev det tyvärr. Enligt Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering gav denna ekonomiskt omfattande reform högst 10.000 nya jobb och för utlandsfödda märktes ingen positiv effekt. Kostnaden per jobb blev 1,0–1,6 miljoner kronor, en siffra som dock ligger högre än i en annan utvärdering.

Magdalena Andersson, då i opposition, var inte sen att kritisera alliansen.

Nu återstår för Annie Lööf och Magdalena Andersson att förklara varför man tror att en ny sänkning av arbetsgivaravgiften endast för vissa grupper ska ge de effekter som inte uppstod förra gången det gjordes en liknande sänkning.