Kan man verkligen tro på att Gud har skapat universum med allt vad det rymmer? Jo, jag vill hävda att det går mycket bra för en modern, medveten kristen att tro på Bibelns ursprungsberättelse parad med historiska fakta och vetenskapliga observationer. Jag skall här presentera ett lite ovanligare material som jag själv tycker är mycket spännande och som även det ger stöd för den ursprungsberättelse som vi känner till från Bibeln jämte berättelsen om Noas flod, syndafloden.

Men låt oss först se på vad en rysk vetenskapsman en gång sa. Det var något i stil med detta:

Båda alternativen är alltså allvarliga. Finns Gud så bör vi ta reda på vad han vill med oss och inrätta våra liv efter hans vilja. Och skulle Gud inte finnas så är det ju som den ryska vetenskapsmannen antydde, att det vore en total katastrof. Så alternativet med Gud borde ju vara det mest tilltalande för alla människor, kan man tycka, men så är det konstigt nog inte. För om Gud finns och har full kontroll, så kan det så klart skänka oss en stor frid i livet. Och om Gud inte finns så blir ju livet egentligen ganska otryggt och meningslöst. Jag som är troende vill därför presentera en del saker här till stöd för en tro på både Bibelns Gud och han som Skapare.

I detta material har jag utgått från frågan: ”Var har vi vårt ursprung?”. Detta är en fråga som man bör fundera lite djupare över och alltså inte bara okritiskt svälja allt som vi ständigt matas med via skolan, TV-program, filmer, Arlas mjölkpaket, osv, osv. Det är inte i kyrkorna det pågår en hjärntvätt, det är i det sekulära samhället som det pågår en ständig, massiv och enkelriktad indoktrinering. Det tycks existera en åsiktsdiktatur när det gäller ursprungsfrågan; den allenarådande evolutionsteorin skall inte ifrågasättas! Men låt oss ändå ge tanken lite frihet att tänka i en annan riktning för en liten stund, och begrunda material som pekar i riktning mot en Skapare. Jag har delat upp detta material i två delar, varav denna artikel utgör del 1:

Del 1. Kan man tro på skapelse?

Om Gud existerar och har skapat allt, så bör det finnas tecken på det i naturen, och i sådant som människor i historien lämnat efter sig. Det bör även finnas vetenskapliga observationer som tecken på att allting är skapat. Och vi kan så klart även få en hel del information ifrån Bibeln om hur skapelsen gått till, information som vi då bör kunna para ihop med vad vi observerar i naturen, i arkeologi, i historiska dokument, inom vetenskapens områden, osv. Dessa ting bör också bekräfta varandra om det skall bli en hållbar ursprungsbeskrivning.

Del 2. Kan man tro på evolution?

Om nu Gud inte finns, då är ju Bibelns skapelseberättelse bara dikt och saga, och då har allt istället blivit till helt slumpmässigt av sig självt – alltså via evolution. Och då bör det finnas tecken på det lite överallt. Men om det nu är evolutionen som är dikt och saga, då finns det så klart en mängd saker som talar mot den teorin. Det skall vi titta närmare på i en kommande del 2.

Skapelsen är inte något som det enbart står om i Gamla testamentet (GT), även Nya testamentets (NT) författare och Jesus själv talade om skapelsen (se t.ex. Matt 19:4). Vi kan se vad aposteln Paulus predikade för de debattsugna filosoferna i Aten:

Tanken om en Skapare som skapat allt genomsyrar hela Bibeln. Det finns inte ett enda frågetecken inför detta faktum i Bibeln. Skapelsetro framstår som något absolut självklart för Bibelns folk, men kanske inte bara där.

2.1 Varifrån kommer tanken om en Skapare, en Allsmäktig Gud?

För att en filosof eller vetenskapsman eller ateist skall kunna utmana skapelsetron, så måste ju någon först ha fört fram tanken om en Skapares existens. Eller hur? Och denna tanke om en Skapare och skapelsen tycks inte enbart komma från Bibeln, den tycks vara en grundläggande tanke hos hela mänskligheten – om man ser tillbaka i historien. Det i sig kan säga oss något om vårt ursprung. Man bör ställa sig en del frågor kring detta:

Personligen tror jag att det bland alla folkslag finns ett slags kollektivt minne av en forntida skapelse som människan varit med om. Det minnet, den lite suddiga medvetenheten om att det finns en Gud, påverkar inte sällan människan i vad hon tror, vad hon tycker, och vad hon gör och inte gör – även om hon inte är kristen. Det tycks finnas något nerlagt i vårt väsen som har denna koppling till Gud. Det skriver också Paulus om i inledningen av Romarbrevet:

Tanken om en skapande Gud sitter djupt rotad i alla folkslag. När man tittar långt tillbaka i historien så är skapelse nämligen den enda existerande tanken om vårt ursprung.

2.2 Varifrån kommer då tanken om evolutionen?

Det var faktiskt inte Charles Darwin som var först med den tanken. Idén om en slumpmässig evolution dyker allra först upp i och med den grekiska filosofen Anaximander, som levde mellan åren 610 och 546 f. Kr. Men hans tankegångar fick inget genomslag förrän filosofen Epikuros mer systematiskt började argumentera mot just skapelsetro. Han levde mellan åren 341 och 270 f. Kr, även han i Grekland.

Den romerske filosofen Cicero var en skapelsetroende stoiker* som levde mellan åren 106-43 f. Kr. Han kämpade mot de nya tankarna som hade kommit i och med Epikuros. Cicero hade en stark övertygelse om en Skapare, och den övertygelsen grundade han bl.a. på det faktum att det saknas kaos i universum. Allt kännetecknas av ordning och skönhet. Ett känt citat från Cicero är detta:

*Stoikerna hade en livshållning som präglades av viljefasthet och sträng självbehärskning.

Vad vill jag då säga med denna korta historiska tillbakablick? Jo, att tanken om att världen är skapad är alltså en mycket gammal uppfattning. Människor har i alla tider levt med ofta mycket likartade berättelser om vårt ursprung och en skapelse. Gamla berättelser om en världsvid översvämning är också vanligt förekommande. Och ser man på det faktum att helt åtskilda folkslag kan ha skapelse- och flodberättelser som är snarlika, så kan man ju av det dra slutsatsen att alla folk har ett gemensamt ursprung där man från början varit medveten om hur allt har blivit till. Det finns ett slags kollektivt minne från vårt ursprung.

Tanken om evolution är dock en förhållandevis ny tankegång som helt tydligt var mer en konstruktion än något som baserades på erfarenhet och fakta. Evolutionstanken är alltså från början sprungen ur filosofiska funderingar hos några enstaka personer. Sedan har man i efterhand sökt efter bevis för denna filosofiska hypotes. Ofta bevisas hypotesen med andra hypoteser. Med tiden har evolutionstanken attraherat fler och fler människor, ofta som en möjlighet till en slags frigörelse bort från Gud och normer som är kopplade till en bibelförankrad tro.

Har man aldrig läst igenom Bibeln så lever man kanske med föreställningen att Bibeln är full av en massa sagor och myter som helt saknar historisk förankring. Men studerar man Bibeln noga, så ser man en otroligt detaljrik dokumentation över människans ursprung. Där finns nedtecknat vad olika personer hette, när de föddes, när de fick barn, när de dog osv. Det går faktiskt att göra ett detaljerat släktträd utifrån dessa data. Man kan då fråga sig om detta bara är påhittade persondata. Nej, det är knappast rimligt att tro så.

När man sedan kommer lite längre fram i detta släktträd i Bibeln så finns det många andra historiska dokument som bekräftar att flera bibliska personer verkligen funnits, som t.ex. kung David och kung Salomo, och många, många andra. Så varför skulle allt före dem då var påhittat? Gång på gång har istället arkeologerna fått ge Bibeln rätt i olika historiska detaljer.

Jag skall ta ett enda litet exempel på hur skönt vardagligt detaljerad Bibeln kan vara, och från vilket man förstår att den refererar till händelser som var allmänt kända vid den tiden. Sedan står det ingenting mer om detta, som liksom bara omnämns i förbifarten. Sådana här små historiska noteringar i Bibeln stärker dess trovärdighet som historisk skrift. Bibeln är i stort sett inte skriven som poesi, utan som sakprosa, som ett historiskt dokument.

Vi skall ta en titt på det släktträd som jag nämnde ovan.

I bilden här bredvid (klicka på bilden för större bild) ser du ett släktled som man kan följa i GT. Den bit som vi ser här är från Adam till Salomo och den har mycket exakta tidsangivelser i många fall. Det går dessutom att fortsätta vidare efter Salomo och följa kungarna som kom efter honom. Den här grafen är utskriven direkt från det släktforskningsprogram där jag matade in personerna. Det finns inga luckor i de viktiga släktleden. Och för de flesta personerna finns det angivet det år då de föddes, fick barn och dog osv. Jag har angivit årtalen från Adams skapelse och framåt jämte de bibelställen där uppgifterna står. Det går faktiskt att följa årtalen från Adam ända fram till judarnas fångenskap i Babel och återkomsten därifrån. Men från och med avkomman efter Jakob är det inte lika lätt att följa årtalen. Som du ser i bilden saknas det årtal på personerna efter Jakob fram till David. Men man kan då gå vidare via andra årtalsangivelser i Bibeln, som t.ex. det antal år som judarna var i Egypten, när de började bygga Salomos tempel, osv.

En annan intressant bild man kan få fram från detta släktforskningsprogram är tidslinjer över hur länge de bibliska personerna levde. Se bilden här bredvid (klicka på bilden för större bild).

Som du ser levde människorna betydligt längre före syndafloden än efter; livslängden avtog raskt efter floden. Det berodde med all säkerhet på det helt nya klimat som uppstod till följd av de omvälvande förändringar på och runt jorden som floden medförde. Före floden var det troligen ett skyddande ånghölje runt jorden (1 Mos 1:6-8) och det var bl.a. detta ånghölje som översvämmade jorden när det kondenserade och föll ner som regn. Då uppstod bar himmel som medförde torrare luft, starkare strålning från rymden, lägre lufttryck, stor växling mellan värme och kyla osv, och allt detta gjorde helt klart miljön skadligare för alla levande varelser. Det är säkert en viktig orsak till dessa allt kortare liv efter floden.

Att regnbågen uppstod först efter floden (1 Mos 9:12-13) tyder också på att det aldrig tidigare hade förekommit sol på bar himmel i kombination med regn. Ånghöljet förhindrade alltså att regnbågar kunde bildas före floden.

Dessutom fanns en begränsad genuppsättning i den lilla folkgrupp som utgjordes av Noa, hans söner och deras fruar. Det kan ha bidragit till att sjukdomar och genetiska defekter började gå i arv på ett helt annat sätt efter floden. Allt detta påverkade så klart livslängden.

Vi ser i bilden att Noas pappa Lemek levde samtida med Adam. Noa levde dessutom samtida med Abrahams pappa Tera. Och Noas son Sem levde samtida med både Abraham och Isak. Det gör att berättelserna om skapelsen och floden inledningsvis fördes vidare genom väldigt få generationer. När sedan någon för första gången satte dessa berättelser på pränt, så var det inte så långt bort från källan som man kan tro.

Noa levde även vid tiden för byggandet av Babels torn (man kan undra vilket språk han fick vid språkförbistringen?). Att Noa och hans söner levde när Babels torn byggdes gör att kunskapen om Gud och hans stora under fanns lättillgänglig vid den tiden. När folk sedan spreds ut i världen, från Babel, då förde de så klart med sig dessa berättelser. Och då kan man förstå varför ursprungs- och flodberättelser som liknar de i Bibeln finns på många andra håll i världen, och även blev nertecknade med tiden. Mer om det senare.

Noas flod är alltså väldigt intressant. Den ger oss trovärdiga förklaringar till sådant som istider och alla kraftiga förändringar av jordskorpan, den förklarar bergskedjors uppkomst, olje- och kolkällors uppkomst, fossillagren, klimatsvängningar och mycket annat. Noas flod är som en andra skapelse som omdanade både jordens utseende, miljö, klimat och levnadsförhållanden på ett mycket drastiskt sätt. Översvämningen begravde dessutom det mesta av växter, djur och människor från den gamla världen.

När inträffade då syndafloden? Jo, den kom 1656 år efter skapelsen, eller ca. 2304 år f. Kr. Hur kom jag då fram till dessa årtal? Den uträkningen kan du läsa om i denna text:

”Hur gammal är skapelsen enlig Bibeln? När kom Noas flod?”

England har en lång och väldokumenterad historia, och det är därför mycket intressant att läsa om engelsmännens kungalängder och krönikor. Två kända kungalängder/krönikor är särskilt intressanta:

5.1 Historia Brittonum (Britannernas historia)

Denna skrevs på 800-talet av en walesisk historieskrivare som hette Nennius. Den utgör en sammanställning av historiska dokument som fanns att tillgå vid hans tid. I den kan man bl.a. läsa att det var Brutus från Troja som grundade Britannien, som alltså fått sitt namn av denne Brutus.

5.2 Historia Regum Britanniae (De brittiska kungarnas historia)

Denna skrevs av en walesisk munk och präst som hette Geoffrey av Monmouth runt år 1136. Han översatte gamla historiska dokument till latin.

Dessa två brittiska krönikor bekräftar och kompletterar varandra, men de bekräftas också av flera andra historiska dokument. Särskilt intressant är det med det stora verket Roms historia som skrevs av den romerske historieskrivaren Titus Livius. Han levde mellan år 50 f. Kr. till 17 e. Kr. De brittiska krönikorna berättar att den keltiske krigarkungen Brennius (eller Bran) ledde en plundring av staden Rom år 390 f. Kr. Och i Roms historia skriver Titus Livius om exakt samma händelse, men mycket mer detaljrikt, och han pekar dessutom ut samma Brennius som den som ledde plundringen. Bredvid ser du en bild över de tidiga brittiska kungarnas släktträd (klicka på bilden för att få fram ett PDF-dokument med hela släktträdet).

Vad är det då som gör dessa brittiska krönikor så särskilt intressanta? Jo, de tar oss nämligen ända tillbaka till Noas dagar. I dessa finns släkttavlor som går ända tillbaka till Noas son Jafet, som sägs vara stamfader till de europeiska folken.

5.3 Brutus från Troja

Denne Brutus finns med i kungalängden, och han fick tre söner: Locrinus som blev kung över Loegria som sedan blev England, Kamber som ärvde området Cambria som sedan blev Wales, och Albanactus som ärvde området Albany som sedan blev Scotland. Än idag skriver skottarna ”Alba” på olika skyltar.

När det nu finns detaljerade historiska uppgifter i dessa krönikor, varför skulle då början av släktträdet vara påhittat? Men just att dessa historiska dokument pekar tillbaka på Noa och Jafet, är en trolig orsak till att de aldrig lyfts fram i vanlig historieundervisning. Många vill förtiga denna raka koppling till Bibelns berättelser, och man gör det bl.a. genom att säga att dokumenten är förfalskningar eller rena påhitt. Ändå innehåller dokumenten historia som t.ex. bekräftas av andra historieskrivare, som den Titus Livius jag nämnde. Att den brittiske historieskrivaren Nennius inte kopierat Bibelns släkttavla ser man i det faktum att Bibeln innehåller en del information som inte finns med i Nennius historieskrivning, och tvärtom.

6.1 Saxarna

Men inte nog med detta, det finns även kungalängder och krönikor över svenska kungar, danska och norska kungar och även isländska. Och en del av dessa leder oss också ända tillbaka till Noa. Det saxiska folket – som på 400-talet invaderade Britannien – har också en kungalängd och krönika som går tillbaka ända till Noa. Den saxiska historieskrivningen sätter dessutom ett år på skapelsen till ca. 5200 f. Kr. vilket inte stämmer helt med Bibeln, men det är intressant i alla fall.

6.2 Irländarna

Sedan vill jag även nämna krönikan om den irländska historien. Den sammanställdes på 1800-talet av en irländsk nunna som hette Margaret Anna Cusack. Hennes bok heter Illustrated History of Ireland. I den hänvisar hon till flera mycket gamla dokument som pekar ut Jafets son Magog som de första irländarnas stamfader. Och en särskilt intressant uppgift är att de första irländarna räknade sin tidräkning från just skapelsen. T.ex. anges flera händelser med årtalet följt av orden ”Anno Mundi”, som ungefär betyder ”från världens skapelse”. Den irländska historieskrivningen sätter också ett år på skapelsen till ca. 4000 f. Kr. Detta stämmer mycket bättre med Bibelns uppgifter.

Vi skall även ta en titt på några folkgrupper som bodde långt, långt bort från både varandra och från saxare, britter, kelter och skyter och som därför rimligen varken påverkats av de folken i sin historieskrivning eller av Bibelns texter.

6.3 Mayaindianerna

Den första avlägsna folkgruppen jag skall ta upp är indianfolket Maya som levde i Centralamerika. De hade sin storhetstid mellan åren 250-950 e. Kr. Mayaindianerna var mycket smartare än vad som vanligen berättas. I den historiska staden Chichén Itzá finns t.ex. resterna av ett observatorium som mayaindianerna byggde. Där kunde de fastställa när mån- och solförmörkelser skulle ske och göra andra avancerade astronomiska beräkningar. Men en särskilt intressant sak som mayaindianerna också fastställde var hur gammal den nuvarande världen var, och då räknade de från den stora översvämning som hade drabbat världen. Maya räknade inte år utan antal dagar som hade förflutit från begynnelsen, enligt deras ”långa räkningens kalender”. Den kalendern började år 3114 f. Kr. – vilket kan vara intressant att veta eftersom mayaindianerna alltså hade sin egen berättelse om en stor översvämning. Även om deras kalender inte stämmer helt med Bibelns tidsangivelser så finns där ändå något med substans.

6.4 Miaofolket

Den andra folkgruppen jag skall ta upp är en kinesisk minoritetsgrupp som heter Miaofolket. De har en berättelse om sitt ursprung som går ända tillbaka till Adam, som de kallar för ”Jord” (han skapades av jord enl. Bibeln). När det kommer till Noas söner anser miaofolket att de också härstammar från Jafet. Berättelsen om miaofolkets ursprung har bevarats genom att de berättar om sitt släktträd vid varje begravning, bröllop och andra stora festligheter. Här bredvid finns en bild över deras släktträd (klicka på bilden för större bild).

6.5 Egyptierna

Den tredje folkgruppen är egyptierna. I Egypten fanns vid ca. 270 år f. Kr. en historieskrivare och präst som hette Manetho. Även om han misstog sig med årtalen för en del av de egyptiska regenterna, så är det intressant att hans skrivande bekräftar Första Moseboken. Han skrev bl.a. så här:

Lägg märke till det här namnet Mestraim som Manetho nämner. För Bibeln visar oss att Noas son Ham faktiskt fick en son som hette Misraijim (1 Mos 10:6). Och då är det ju intressant att Egypten idag kallas för Misraim eller Mitsrayim på hebreiska. Sedan skrev Manetho också att spridningen av jordens stammar skedde fem år efter att Sems son, son, son, son Peleg hade fötts (Sem var Noas förstfödde son). I Bibeln står det just att det var under Pelegs tid som jorden blev uppdelad (1 Mos 10:25) – vilket alltså bekräftas av Manetho.

6.6 Flavius Josefus

Sedan måste jag även nämna den romersk-judiska historieskrivaren Flavius Josefus som levde ungefär mellan åren 37-100 e. Kr. I sin bok Judiska fornminnen (Antiquities of the Jews) omnämner han både skapelsen och Noas flod. Men det som är extra intressant är att han där skrev följande:

All den historiska litteratur som Josefus kände till vid den tiden omnämnde alltså Noas flod och arken. Men även vanligt folk tycks ha känt till lämningarna av Noas ark. Kring den hade det uppstått en slags vidskeplighet, där folk omkring trodde att arkens byggnadsmaterial kunde ha skyddande kraft. Josefus skrev:

6.7 En bråkdel

Det här var ett litet axplock av olika ursprungsberättelser som finns runt om i världen, som inte är några kopior på Bibelns texter men som bekräftar Bibeln. Det finns en mängd gamla skapelse- och flodberättelser som liknar Bibelns, och om det har paret Aila och Vesa Annala skrivit i kompendiet Skapelseberättelsen och floden i ett historiskt och arkeologiskt perspektiv. I den hittar vi även följande intressanta citat av historikern och författaren Edmond Sollberger som arbetade för British Museum, han skrev:

”De flesta folkgrupper på jorden har bevarat minnet av en flod som var av den omfattning och med sådana katastrofala konsekvenser [...] Sålunda finner man berättelser i Asien, i Indien, Burma, Kina och Malaysia, i Palestina och Mesopotamien, så väl som i Australien och på de flesta av Stillahavsöarna och bland Amerikas indianer. De är sällsynta men inte okända i Europa, som i Grekland, Litauen, Island och även i Wales.”

Edmond Sollberger, The Babylonian Legend of The Flood, British Museum Publications Limited, 1971, s.9