Tofta skjutfält är avspärrat. Försvaret ska bygga och fem arkeologer har under flera veckor jobbat med att blottlägga den stora järnåldersgården med tillhörande magasinsbyggnad. De som bodde här ett par hundra år efter Kristi födelse hade det relativt gott ställt. Boplatsen ligger högt, i omgivningarna odlade de och hade sina djur hägnade.

Ett fåtal keramikskärvor och ett dosspänne i brons finns bland fynden.

– Det är inte särskilt exklusiva grejer, det är livet på en vardagsgård. För oss är det här Medelsvenssons bondgård, säger Per Widerström från Gotlands museum.

För honom är en orörd boplats mer värd än guld och glimmande silverskatter. Förutom Camus Gotlands utgrävningar vid en järnåldersboplats i Buttle är det, enligt Per Widerström, så länge sedan som på 1940-talet som de stora utgrävningarna av öns järnåldersboplatser gjordes.

Med dagens teknik kan arkeologerna bokstavligt talat knacka på dörren till järnåldern och få fram betydligt mer information om hur dåtidens gotlänningar levde. Per Widerström sätter sina fötter på de nötta kalkstenshällarna som visar var farstun fanns och kliver in i det stora bostadshuset.

Taket bestod sannolikt av ag och hölls uppe av stolpar i trä. Platta kalkstenar vittnar om deras placering och väggarnas tjocklek nedtill visas av lagret med gråsten och staplade kalkstensflis ovanpå. Med dåtida mått var huset mycket stort.

– Här bodde kanske 20 personer i en storfamilj med generationer, säger Per Widerström och visar eldstadens placering.

I mitten av det 24 meter långa huset eldade familjen i en grop. Två fundament i staplad kalksten fungerade sannolikt att hänga grytor ifrån över den öppna elden. Tristan Lake borstar i den kolsvarta jorden och flera keramikbitar kommer fram. Han är doktorand från universitetet i Durham.

– Det här är coolt och annorlunda. Vi har inte så här stora hus från samma tidsperiod i England, säger han entusiastiskt.

Fynden kan exakt mätas in med GPS, benbitar bär på DNA och jordprover kan skickas på analys.

– Jag hoppas kunna se vilka maträtter de tillagat. Vårt mål är att förstå hur människor bodde och hade det, säger Per Widerström.

Analyser av keramikresterna visar vad de innehöll: Ärtor, vete till bröd eller korn till ölbryggning. Men för Per och hans kollega Johan Norderäng handlar det just nu om att snabbt samla in, utan att missa viktiga pusselbitar.

Om några månader kommer provsvaren och sedan är det möjligt för forskare att ta del av fakta.

Då är husgrunderna och den gamla boplatsen bortforslade och marken sannolikt redan täckt av asfalt. Men Per Widerström är ändå tacksam över Fortifikationsverket och Försvarsmaktens exploatering. De står för kostnaden, omkring 300 000 kronor, för utgrävningen som annars inte hade varit möjlig.

– Jag hoppas att kunskapen som vi får väger upp förlusten, säger han.

De få fynden tyder på att gårdens folk, när de lämnade platsen, bar det mesta med sig. Kanske flyttade de inte så långt, kanske kom de tillbaka för att hämta dörrar och en del byggnadskonstruktioner. Per Widerström berättar om det stora vulkanutbrottet i mitten av 500-talet, som på bara ett par dagar blev förödande för människor och djur. Aska täckte himlen och skymde solen, klimatet blev iskallt.

– Nu kan vi se i inlagringar i isar att det bara var ett par års missväxt och kyla, men det visste de inte då när det hände, säger han.

Han utesluter inte att jordbrukarna i Tofta fick försöka överleva på fiske. Klimatet gjorde deras stora stenhus kalla och i flera hundra år bodde man istället i mindre och varmare trähus.