För mig är det inget snack, Göteborg måste vara den bästa platsen i världen att bo och leva i.

Och det säger jag inte för att jag har svårt att smälta in eller anpassa mig på andra ställen. Tvärtom tror jag nog att jag finner mig bra, kan skaffa vänner överallt och har lätt att tycka om andra städer än Göteborg.

Jag säger som Pontus Wernbloom sa, när jag träffade honom i samband med VM-kvalet senast, och frågade hur han trivs i Ryssland.

- Jag kan bo i en grop någonstans. Det ordnar sig med mig ändå...

Så funkar jag också.

Men om jag får välja - och det har jag ju fått - är det så klart Göteborg som är närmast hjärtat. Jag har ju bott här i hela mitt liv, bortsett från de sju åren när jag bodde utomlands.

De senaste åren har jag bott i Lunden, det är kanon. Nära till allt, jag cyklar ner till Avenyn på sju minuter och ser nästan både Nya och Gamla Ullevi från köksfönstret. Här behöver jag ingen bil, det går bra att gå och cykla och ta vagnen.

Och när jag är ute och rör på mig springer jag på människor jag känner och människor som vill snacka bort en stund. Det gör jag gärna, då trivs jag som fisken i vattnet.

Men egentligen är jag ju en Hisingspôjk. Född och uppvuxen i Biskopsgården på 60-talet. Då var det en lugn stadsdel, i dag är det rena vilda västern. Men jag känner inte någon där längre, så det kanske inte är så farligt som man kan tro när man läser tidningen.

Men sedan har jag bott på en massa andra ställen på Hisingen också - Torslanda, Björlanda, Backa och Kyrkbyn. Så visst tickar det någonstans ett litet Hisingshjärta i mig. Och även om Blåvitt är mitt lag, kan jag ju glädja mig över att det går bra för Häcken i år, att de är med i guldstriden. Jag ser ju hellre att de tar hem guldet än att Elfsborg eller Malmö eller något stockholmslag gör det.

Men numera trivs jag bäst med att bo centralt.

Om jag jämför Göteborg med andra städer jag bott i, måste jag säga att Liverpool kommer närmast. Människorna där är rätt lika oss göteborgare. De är lätta att få kontakt med, att tjôta med, de har nära till skratt, det är inte så jävla märkvärdigt.

Hade det inte varit för ungarna, Tobias och Charlotte, vet i sjutton om vi inte blivit kvar i Liverpool - men det skulle bli för jobbigt att träffa dem så sällan.

Eindhoven var också okej. Men där funkade inte fotbollen, jag fick sitta på bänken eller spela på konstiga positioner. Av det skälet var det gott att komma därifrån. Vad jag minns bäst av tiden i Holland är kanske att laget var sponsrat av Philips, vi kunde plocka ut hur mycket grejer som helst. Tv-apparater, stereo, hushållsmaskiner och allt du kan komma på, på den fronten har jag aldrig haft det bättre.

Florens var också okej. Italienskan sitter där hyfsat fortfarande. Jag spelade i Fiorentina i två år på 80-talet och det jag minns bäst från den tiden är vilken grym bra kontakt vi med Kurre Hamrin och hans familj.

Jag tror vi träffade dem varje dag, de hjälpte oss med allt vid sidan av fotbollen. Det kommer jag aldrig att glömma.

Men sedan är ju Florens en kulturstad, det är mycket Michelangelo och gamla broar och museer och tavlor och sådant. Men det där är inget för mig. När folk kom och hälsade på ville de ju kolla in alla sevärdheterna och jag sa "visst, men jag sitter här och tar en bira så länge"...

Med Göteborg är det nog också det lugna tempot jag gillar så mycket, det är mer avslappnat än i Stockholm där alla verkar ha så bråttom jämt. Fan, de springer ju överallt. Tagga ner, ni hinner!

Shit, nu börjar utrymmet ta slut och då har jag ändå inte nämnt Liseberg och skärgården och alla andra goa människor jag ständigt stöter på i stan.

Men ni förstår, va? I [Göteborg!.

Ha d gott!