ETC – eller rättare sagt dess omedelbara föregångare, kulturtidskriften Partisano – startades av Johan Ehrenberg, Timo Sundberg, Micke Jaresand och Alain Topor 1976 och fick snart en inriktning mer åt reportage och bilder. 1978 fick den namnet ETC och fann sin speciella estetiska form. Den lyckades fånga delar av den då unga vänstergenerationen med sin radikala form och sitt fräcka och ofta humoristiska tilltal.

En annan “vänstertidning” med kulturambitioner hade startat redan 1972, nämligen Folket i Bild/Kulturfront, som alltså 1976 redan försökt locka den unga vänstern att prenumerera. Men det gick trögt, FiB/K var efter IB-affären (1972-73) stämplad som extremistisk av Socialdemokraterna och nådde aldrig över 20 000 prenumeranter. Formmässigt var den en tråkigare tidningsprodukt med stränga interna demokratiambitioner av klassiskt folkrörelsesnitt. Det här präglade tidningen och hämmade kreativiteten en del, men gav däremot stabilitet och främjade intressanta och lärorika interna diskussioner och mycket frivilligarbete.

Men den kanske viktigaste skillnaden var att FiB/K var principiell avståndstagare från statligt presstöd.

Tidningens tre paroller Försvara yttrande- och tryckfriheten, för en folkets kultur och antiimperialism var en effektiv politisk plattform som med rätta styrde allt.

Två olika kulturer

FiB respektive ETC fångade alltså helt olika delar av den unga vänsterrörelsen på 70-talet. De maoistiskt inspirerade stödde FiB medan ETC stöddes av maoisternas dödsfiender; trotskisterna. De två skrifterna representerade därför redan från början två helt olika kulturströmningar på 70- och 80-talet och konkurrensen var tuff – innan ETC gjort sina första konkurser och tydligt framstod som en dagslända.

Men Ehrenberg var smart, han brydde sig inte om en massa demokratiskt tjafs och politiska paroller, han körde mer på känsla och utvecklade sina egna metoder att skaffa pengar och etablerade sig som ekonomisk guru i ämnet antikapitalism.

Marknadsföring, bild, stil och design tillhörde hans intresseområden och 1983 kom det uppmärksammade reportaget “Könsbytet”, där han berättade om sina erfarenheter från ett halvår som kvinnan Jenny Ehrenberg. Stor sensation och nu var Johan Ehrenberg en riktig vänsterkändis, som bar upp varumärket ETC.

Entreprenörskapet tog allt mer över, och bygget av det märkliga lilla medieimperiet tog fart. Röd-grönt blev hans politiska gimmik som samlade spridda miljöaktivister, ”allmänt vänstertänkande”, ”antikapitalister” och ”socialister” av den mer obestämda sorten.

Varumärket ETC…

förkroppsligar sedan en tid resterna av dem i 68-vänstern som gjort akademisk- och/eller offentlig karriär och som lämnat över detta arv till nästa generation. Det är denna ganska lösa ”livsstilsvänster” – som förlorat intresset för imperialismen, ersatt klassfrågor med antirasism, feminism, hbtq, identitets- och klimatfrågor och lite lagom nyliberalism – som idag bär upp Johan Ehrenbergs lilla medieimperium.

Om man adderar alla betalande prenumeranter som registrerats i någon av ETCs alla editioner i TS-dagspresslistan för 2016 når man summan 32 100. Hur mycket var och en betalar är oklart. Siffrorna som TS registerar är helt avgörande för om stödpengarna ska rulla in. Det är i denna gren Johan Ehrenberg nu är mästarnas mästare.

Dessa ca 30 000 människor är Ehrenbergs huvudsakliga marknad. Visst är det en hel del, men någon djupare förankring i arbetarklassen kan man knappast tala om. Det är i stor utsträckning ett trendigt medelklassprojekt långt från den folkrörelsetradition som arbetarrörelsen och för övrigt hela demokratin vilar på. Och politiken är idag synnerligen spretig.

Så, vad är då meningen med ETC när det som står i tidningen i 99 fall av 100 kan stå i de stora drakarna? Det frågar jag mig. Ehrenberg är entreprenören som gjort karriär på sin egen konturlösa åsiktsmarknad, genom att exploatera ”det gröna, det röda och sin egen högst personliga socialism”. Han gör business på människors behov av att känna sig engagerade. Denna hans opportunism (åt vänster) har han kört ganska effektivt och blivit mediesvängens egen lille kelgris.

ETC är en affärsidé?

Nej, ETC är inte först och främst en politisk motvikt mot borgarpressen (som Ehrenberg gärna vill framställa det), utan en affärsidé. ETC är en koncern med 18 olika företag som framför allt sysslar med tidningsutgivning (förlagsverksamhet), elhandel, solcellsanläggningar och lite annat elrelaterat (grön el förstås).

Ehrenberg är styrelseledamot i samtliga 18 företag, styrelseordförande i 14 och VD i ett. Som en parentes kan nämnas att under 2016 köpte ETC Utveckling AB 50% av Leopard förlag och som en direkt följd av att Johan Ehrenberg stöder bojkott av Bokmässan 2017 på grund av att Nya Tider tillåts köpa monter, följer nu Leopard sin nye domptör. Själva moderbolaget heter ETC Utveckling AB.

Nå, det hela går ut på att organisera verksamheten i många olika företag så att man kan få ut mesta möjliga statsstöd och betala minsta möjliga skatt. Jag tror det kallas koncerneffekter. Och det här har han sannerligen lyckats med. Genom att optimera intäkter från flera synnerligen lukrativa statsbidragskällor och genom att sedan med internfaktureringar trolla bort alla vinster, kan skatten också trollas bort. Genom att anställa extremt få slipper han det mesta av arbetsgivaravgifter, och moms dras förstås av i de olika bolagen på optimalt vis. Alltså in med skattepengar, men betala själv ingen skatt. Det är själva grejen.

Och för enkelhets skull äger han allt själv. I realiteten är han en koncernboss med all makt i sin hand.

Johan Ehrenberg pratar gärna om att företag inte behöver gå med vinst för att vara framgångsrika. Och det har han uppenbarligen rätt i.

Mjölkkon är presstödet

Staten betalar olika former av presstöd, särskilt till trycksaker i kategorin dagspress. Till dagspress räknas dagstidning och veckotidning. Därför är ETCs tidningar dagstidning eller veckotidning. Driftsstödet ger mest pengar. Distributionsstöd och utvecklingsstöd får man också, men ger mycket mindre pengar.

Om man har många tidningar kan man få presstöd många gånger. Därför har ETC många tidningar. Först och främst en rikstidning, Dagens ETC, och så sju lokaltidningar; i Stockholm, Bergslagen, Göteborg, Malmö, Sundsvall, Uppsala och Örebro.

2017 får ETC 35 miljoner kronor i statligt presstöd. Det betyder att varje prenumerant (32 100 st) kostar staten (skattebetalarna) 1088 kr. Som jämförelse kan nämnas vad följande tidningar kostar staten per prenumeration: Internationalen 1086 kr, Proletären 960 kr, Nya Tider 811 kr, NSD 765 kr och SvD 258 kr.

Det finns också regler för hur mycket material i en tidning som ska produceras lokalt för att få kallas lokaltidning (och berättiga till presstöd). Hur klarar ETC det? Jo man arvoderar lokala journalister – som producerar lokalt material – istället för att anställa. Dessa fakturerar sedan ETC Förlag AB. Så slipper man arbetsgivaravgifter. Men mycket, eller kanske t o m det mesta i lokaltidningarna produceras förstås centralt. Här balanserar ETC på gränsen till att inte uppfylla lokaltidningskriteriet.

All övrig verksamhet som förlagsverksamhet, elhandel, mobilabonnemang, solcellsanläggningar, elbilar, e-handel, pr-verksamhet, annonsbyrå… sköts i olika små bolag som bildar ett nät där penningströmmar hit och dit kan flöda tämligen smärtfritt för att allt ska sluta med 0 kr i sista kolumnen. Hela denna verksamhet drivs med kanske 50 anställda, de flesta i ETC Förlag AB. Det är där man sköter all egentlig tidningsverksamhet. Johan Ehrenberg själv är anställd i moderbolaget ETC Utveckling Aktiebolag. Hans lön är säkert mycket låg. Den går lätt att dölja.

Johan Ehrenbergs dilemma

Johan Ehrenberg har nu emellertid ett stort dilemma i det att han älskar presstödet. Hans värsta ideologiska fiende, tidningen Nya Tider, kör ju nu samma race som han. De är säkert på väg att kopiera Ehrebergs smarta skapelse i Koncernen Nya Tider. De och ETC är alltså mycket mer en produkt av det svenska presstödssystemet än ett resultat på relevanta politiska rörelser. Kanske Johan Ehrenberg rent av nu är för att Nya Tider ska motas ut från det statliga presstödet med hjälp av något slags ”demokratikriterium” ungefär som han och andra resonerar om Bokmässan?

Det gäller ju yttrandefriheten

Så är vi tillbaka där vi började i frågan om yttrandefriheten: Är det statliga presstödet ett bra sätt att garantera mångfald inom pressen och försvara yttrandefriheten? Eller är det kanske just så som Folket i Bild/Kulturfront hävdade redan 1972, att presstödet är ett sätt att hålla det fria ordet under kontroll?

Ja, nog är det så. Det enda sunda är att tidningar ska leva på sina läsare, vilket idag är fullt möjligt för dem som kan få tillräckligt många betalande läsare. Att ge ut lite tidningar om man får 35 miljoner från staten är knappast någon större bedrift. Utan det statliga presstödet hade vi sluppit både Nya Tider, ETC och några till. Inga större förluster…

... är läst 668 gånger!