Deodată, criza medicamentelor nu mai este un subiect din ziare

Zilele trecute, mă caută o veche prietenă – “bună, bună, ce faci, uite, vreau să te rog ceva” – și-mi întinde o hârtie pe care sunt tipărite câteva cuvinte:

– Vorbesc cu toți cunoscuții, îți zic și ție: dacă ai vreo farmacie mai mică prin zonă, sau în drumul tău, adică o farmacie care nu e în vreun lanț, știi?

– Da?

– Întreabă de medicamentul ăsta. Nu se mai găsește nicăieri în lanțurile mari, dar mi-au spus mai mulți că s-ar putea să mai fie pe la farmaciile mici câteva cutii.

– Sigur, întreb. Pentru cine e medicamentul?

– Pentru mine. O pastilă pe zi.

– Aha. Nu poate fi înlocuit?

– Nu.

– Ok.

Știm amândoi ce întrebare urmează:

– …fără el?

– Păi… intru în criză și risc să mor.

Ea râde un pic, dar privește pe lângă mine, pieziș, uluită și ea, într-un fel, de stupizenia enormă a situației. Viața ei depinde acum de nepriceperea în afaceri a cine știe cărui farmacist mărunt, care o fi comandat mai mult decât a putut să vândă. Dac-o fi fost prea nepriceput, o fi dat deja faliment. Mai puțin nepriceput, și o fi reușit să scape de stoc deja. E necesară o nepricepere dozată farmaceutic, aș zice, pentru ca prietena mea să găsească medicamentul.

Deodată, criza medicamentelor nu mai este un subiect din ziare.

Cât costă medicamentele?

– Compensat, vreo 5 lei suta de pastile. Fără compensație, 25-30 de lei, pe-acolo, dar îți dau banii.

Pufnesc, râd, ne despărțim cu glume, asigurări – “facem să fie bine, nu se poate altfel” – și-i promit c-o să-ncerc, am trei farmacii mici în sat, poate-poate.

Mai târziu, dau o căutare pe medicamentelipsa.ro și descopăr motivul penuriei: “pentru medicamentul Astonin H 0,1 mg (Fludrocortisonum), Compr. – producătorul, compania Merck KGaA, a notificat în mai 2016 întreruperea punerii pe piaţă, din motive comerciale.”

După aproape un an, așadar, stocurile n-au mai fost reînnoite. Acum s-au terminat iar pentru prietena mea nu pare a exista, încă, un înlocuitor.

Mă gândesc că poate-i momentul să vorbim cu amici care circulă prin Vest, să refacem ad-hoc Rețeaua lui Vlad Voiculescu. Să ne salvăm singuri, deci, dacă statul nu poate, în ciuda tuturor taxelor și impozitelor pe care i le plătim exact pentru asta.

După două zile, mă anunță, triumfătoare:

– Am rezolvat!

– Ei, bravo! Cum?

– Am găsit o farmacie din Timișoara care le aduce special pentru mine din Germania. Am luat 300 de pastile, să-mi ajungă un an, cu ce mai am.

– Super!

Ne bucurăm, uite cum se aranjează lucrurile, și-a prelungit viața cu încă un an, nu-i minunat să fentezi suferința și moartea, fie și numai temporar?

Cât de repede trece un an când numeri 365 de pastile?

O-ntreb:

– Cât au costat?

– 182 de euro.

75 de lei în România, 182 de euro în Germania.

Prin exportul paralel întreținut de asemenea diferențe ireale de preț s-au îmbogățit mulți criminali în România. Nu e un cuvânt prea greu, “criminali”. Asta sunt. Ăia care fură din banul public la asfalt, la panseluțe, la anvelopări de blocuri, la achiziții de pixuri și șosete sunt “doar” ticăloși, dar cei care fură medicamentele românilor sunt criminali, pur și simplu.