“Adevărul e că eu nu cunosc înfrângerea”, spune Mihai, un bărbat îndesat și forțos de 33 de ani, în timp ce venin de la magazin. “Dacă dai odată înapoi, dai toată viața”, îmi zice și eu aprob energic. Am ieșit la două noaptea să luăm o bere și chioșcurile erau închise, dar nu ne puteam întoarce înfrânți, așa că am mers, mers, mers 3km peste pod, la o benzinărie de lângă Midia Năvodari, și încă 3km întors.

Energie avem, pentru că tocmai am mâncat patru găleți de midii aduse de el din mare și gătite tot de el. “Mai vrei o găleată? Acuma mă duc în mare și scot. Pescarul adevărat nu are zi-noapte.” Zice că se scufundă lejer la doișpe metri și stă trei minute și n-are nevoie de lumină, pentru că “pune mâna pe capul meu, numai bufnituri de la stabilopozii ăia de beton din dig, îi știu pe dinafară”.

“Puțină lume știe atâta cât știu eu”, zice Mihai și enumeră performanțe în pescuit cu barca (te duc la rame pe valul de cinci metri și nu ia gram de apă), cu vaporul (nu dormi câte două săptămâni, dar faci milioanele), cum intră iarna în apa înghețată ca să se călească, cum face baie doar la 30km în larg, cum bea ulei de rechin, cum e în picioare la 4 dimineața, indiferent dacă a dormit sau nu, ce să mai, un iron man de Năvodari. Și culmea e că arată chiar așa, a om de fier, iar oamenii care-l știu zic că așa e, a făcut de toate nebunu.

“De mic înveți orice, încet-încet. Copiii ziceau de lipoveni că-s boschetari, eu m-am dus să învăț de la ei. Dacă întrebați în Jurilovca de Lepra toți mă știe că-s băiat bun. Am învățat tot de la bătrâni, de la Grisha, de la… uite, îmi curg lacrimile.” În lumina becului se vede cum o picătură sărată navighează printre crestăturile feței.

O secundă de tristețe, două, trei, apoi prinde iar viață și povestește despre smardoielile tinereții:

“Făceam belele, da’ m-a liniștit procesele. Înainte, dădeai 50 de novaci și rezolvai. Acuma nu mai merge chiar așa. Urmăream mistreții pe cărările lor, îi prindeam și îi frigeam pe grătar cu poliția de frontieră; făceam pescuit pentru cercetare în deltă, adică o parte vindeam și o parte împărțeam la toți, pân’ la București; toată ziua mă băteam cu braconierii pe baltă, luam țeava de panzer și… acuma am îmbătrânit, merg pe 34, gata, cei mai mari dușmani sunt cei mai buni prieteni, hai să bem!”

Bem și mă cuprinde o nespusă poftă de viață. Cei mai mulți oameni pe care îi întâlnesc prin țară par cumva pierduți, victime ale soartei, singura apărare în fața depresiei fiindu-le nepăsarea. Și uite-l pe bărbatul ăsta cum trage din răsputeri de toate sforile vieții, cum navighează prin timp, fie că-i soare sau furtună, fără să se scufunde. Și e mândru de asta. Și pare fericit.

M-am tot întâlnit cu însuflețirea asta de când merg la pas pe Litoral. O fi apa nesfârșită, o fi aerul sărat, o fi munca grea, care cerne oamenii… cert e că la întâlnirea cu astfel de oameni mă izbește o senzație de destoinicie, care-a rămas cu mine și voi încerca să o împărtășesc.

Într-o cherhana intră un moș fără pantaloni, cu pălărie de camuflaj și pulovăr prins la prohab cu un fel de chiloți-armură. A venit prin apă și n-a vrut să se ude. Se prezintă: Robinson Crusoe. Aventurier, bișnițar, braconier, se ocupă cu de toate și se poartă de parcă ar fi toată viața pe o insulă pustie și dacă e ceva de făcut trebuie să facă el.

Auzisem că e un moș care stă într-o căsuță albă dintr-o mare de stuf, dar mă așteptam să fie un singuratic senil. Când colo, Robinson Crusoe are o gândire practică-brici și se ține tare, încă umblă tot timpul de colo-colo.

“Din Vama Veche până în Chilia Veche mă știe toată lumea. Spuneți că mergeți din partea mea și vă vor primi toți”, și începe să-i înșire, mai întâi dați de popa ăla care nu știu ce-a făcut, apoi de niște țigani cu câini care trebe să vă primească, cum să nu primești un călător… și culmea e că are dreptate, am găsit tot ce ne-a zis și toți îl știau. “Ehee, cum să nu-l știi pe Atamanu?”

Când ne-am luat rămas-bun avea un cuțit în mână și-un telefon în cealaltă, striga povețe până când nu l-am mai auzit, ne-am îndepărtat cu îndârjirea că putem ajunge oriunde, dacă moșneagul ăsta a fost peste tot.

Nu trebuie să stai în pustietate ca să ai coloană vertebrală. Un țigan împinge un tomberon pe faleza din Constanța și turiștii întorc capul când trec pe lângă el, dar localnicii îl întâmpină cu vă salut, domnule, pensionarii își ridică pălăria, doamnele îi zâmbesc, copiii strigă după el Mircea, Mirceaaa, el le zâmbește și le ciufulește părul.

Gunoierul are părul lins pe spate și o uniformă reflectorizantă impecabilă. Când umblă pe străzi să strângă ambalaje (uite cum aruncă românii ăștia) se oprește și întreabă oamenii cum o mai duc, le dă ultimele vești din cartier…

Mircea e un conector social. Are un rol important în comunitatea din centrul vechi al Constanței și e apreciat pentru asta, iar el se poartă cu demnitate, dar fără trufie.

– Ce ești, turc? îl întreabă în fața cazinoului un neamț român care cântă iarna la Koln și vara la noi pe litoral.

– Nu, sunt țigan românizat, zice Mircea apăsat. De fapt, e pur și simplu un om bun.

“Am plecat de jos, am urcat treaptă cu treaptă până am ajuns în vârful piramidei”, spune un ochelarist țigănos în timp ce mestecă în ciorbă. “De fapt, încă n-am ajuns. Aproape…” Are familie, casă, o slujbă bună, a tras până a obținut tot ce-a visat. Ar fi construit și mai mult, dar a ținut tot timpul să mănânce sănătos, legume, rațe, doar chestii crescute de el în curte.

E cantonierul de pe Grindul Chituc. Ne-a luat de pe drum, flămânzi și obosiți, să ne dea o masă caldă, că doar “când vezi că un om are nevoie, trebuie să-l ajuți. Eu tot timpul am ajutat când am putut. Și unguri am primit aici…” Odată cu bunăstarea, a dezvoltat o oarecare toleranță și bunăvoință față de lume, oricât ar fi ea de vitregă.

“E destrăbălare aicea pe plajă, vine lumea să stea în curu ‘gol. Odată am trecut cu range roveru’ pe lângă unu’, era cu capul între craci la aia. Colegu’ dă să strige la ei, da eu am zis lasă-i în pace, fiecare se distrează cum vrea. Că ești homosexual, handicapat, cerșetor, fiecare are dreptul să trăiască.”

Ne arată pe mobil o poză cu el, tatăl lui și fiul lui, cu un cap de porc pârlit în brațe. E mândru de tot, dar a trebuit să lupte ca să ajungă aici.

“Dacă mă bat cu unu’ și îl las în șant, a doua zi îl ridic.“

Între Mamaia și Constanța e un dig care se termină într-un deal cu boscheți. Din iarba înaltă se ivește un cort albastru și pe cărare se apropie un moș la bustul gol, cu o borsetă la gât. Tocmai a venit de la Dărmănești cu nepotul să își caute amândoi de lucru pe litoral. A avut loc de muncă și tot ce trebuie, dar țara a rămas de izbeliște și el a ajuns “Draivar tomberon at social ajutor”, cum și-a scris pe profilul de Facebook.

Și-a pus Facebook că a înțeles că ăsta-i viitorul, tre’ să te pricepi, să vorbești cu lumea, să știi ce se întâmplă în jurul tău. Are o tabletă cu încărcător solar și mai intră seara să citească articole și să comenteze, “nu doar like, cum dau ăștia tineri”. Îi lăsăm numele și seara primim mesaj pe Facebook: “Sunt mosu de pe faleza cu cortu. multa sanatate”. Zice că o să scrie și el aici pe blog, dacă îl ține bateria la tabletă.

Situația lui pare foarte derizorie, am văzut oameni care se dau de ceasul morții trăind în condiții mai bune, dar el e liniștit, se bucură de fiecare lucru nou pe care îl întâlnește. “Eu nu mă enervez. De aia nu am nici un fir negru în cap. Azi e azi și mâine-i mâine.”

A doua zi ne întâlnim cu el pe faleză, e tot liniștit, dar parcă și mai bucuros, pentru că și-au găsit de lucru și el și nepotul lui. El paznic la o terasă, nepotul la tras de șezlonguri. E bine și așa, deși băiatul și-ar dori să fie cântăreț – la el în Dărmănești cântă tot timpul pe străzi. Ne trage o cântare și aici, pe faleza din Mamaia, ceva sfâșietor, de jale…

“Fii mai relaxat”, îi zice moșul. “Ce poți să pățești? Nimic.”

E noapte și stau întins pe nisip, între stânci și mare, într-un colțișor de Eforie. Mă uit la cer, ochii se obișnuiesc cu întunericul și văd tot mai multe stele, unele strălucitoare ca vârfurile de ac, altele mici și dese ca praful de lapte. Mi se închid ochii și îmi amintesc de toți oamenii ăștia, mai întâi pe rând, apoi chipurile lor se amestecă într-o constelație, iar cuvintele lor se amestecă într-o singură povață și atunci cad într-un somn adânc. Nu-mi amintesc povața decât ca un murmur, dar îmi amintesc chipul lor.

E un chip palid și bărbos, cu ochii goi… e statuia lui Marcus Aurelius.