Îi plăcea partea asta a țării, chit că erau mulți etnici locali. Atât timp cât nu ridicau steaguri verzi sau țipau după autonomie, erau chiar simpatici. Iar bucătăria lor chiar merita să le auzi limba spurcată. Mai ales că acum îi ghiorăiau mațele. Kürtöskalács scria pe gheretă.

„Un colac secuiesc” comandă el într-o românească impecabilă, ridicând un deget în aer ca să puncteze impecabilitatea limbii. Vânzătorul se întoarse zâmbind și spre oroarea lui era complet nepalez și lipsit de orice rușine în legătură cu asta. Îi întinse un colac secuiesc cu mâinile lui mult mai maro decât media țării. Colacul mirosea puțin a ghimbir.