Discuții recente legate de posibila desființare a UEFISCDI – Unitatea Executivă pentru Finanțarea Învățământului Superior, a Cercetării, Dezvoltării și Inovației – m-au determinat să aduc în discuție un subiect despre care am citit puține comentarii în presa românească: contractul social dintre știință și societate. Ideea unui astfel de contract a apărut cu patru sute de ani în urmă, când marele filosof naturalist Francis Bacon s-a arătat îngrijorat nu numai de statutul și rolul științei, ci și de contractul social dintre oamenii de știință și restul lumii.

În lucrarea sa The Great Instauration, 1620, Bacon a discutat, printre altele, două aspecte esențiale pentru ceea ce va deveni, și este în prezent, știința și slujitorii ei: 1) oamenii de știință trebuie să caute cunoașterea și înțelegerea pentru beneficiul vieții, și 2) dragostea pentru ceilalți să fie principala motivație.

Gândirea lui Bacon ar putea surprinde pe unii și astăzi drept remarcabilă. În parte, pentru că filosofii naturaliști din vremea sa, fiind în general oameni bogați, nu aveau nevoie de finanțare externă pentru cercetările lor. Dacă judecăm după standardele actuale, ne-am putea imagina că cercetătorii auto-finanțați nu ar trebui să dea socoteală nimănui ca să-și justifice interesele sau preferințele lor pentru a face știință. La fel, ideea unei iubiri elevate și altruiste (a căuta bunăstarea pentru alții, chiar cu posibile costuri pentru noi înșine) nu-și mai găsește locul în discuțiile curente despre știință și politicile publice.

Astăzi, din contra, cercetarea științifică, mult mai scumpă, este finanțată în cea mai mare parte de guverne, adică, indirect, de plătitorii de taxe. Majoritatea suportului financiar vine din partea unor oameni mult mai strâmtorați decât noi („bănuțul văduvei”). Și situația aceasta generează unele întrebări pentru lucrătorii din domeniul științei (printre care mă număr): De ce trebuie ca oamenii să ne plătească? Nu cumva pentru că ei speră că munca noastră de cercetare va îmbunătăți semnificativ viața lor? Nu le datorăm ceva în schimb pentru banii lor? Cum ar trebui să arate o contribuție corectă (cinstită) adusă societății pentru investițiile făcute în știință?

Posibilele răspunsuri la aceste întrebări trebuie să se regăsească într-un contract social încheiat între știință (reprezentată, în principal, de profesori/cercetători) și societate (reprezentată de plătitorii de taxe). Existența unui astfel de contract este binevenită pentru că exprimă două nevoi, ambele legitime și, uneori, conflictuale: 1) nevoia asigurării unei „libertăți” substanțiale a științei; 2) nevoia de a face dezvoltarea științei compatibilă cu alte necesități societale, care ar putea impune anumite „limitări” acestei libertăți. În fapt, noțiunea de „contract” implică acordul, înțelegerea și acceptarea (iar nu impunerea) condițiilor stipulate.

Întrucât acest contract social se referă specific la știință (ca și la tehnologie), trebuie ca o analiză atentă să ofere răspunsuri la următoarelor întrebări[1]:

a) Care sunt caracteristicile esențiale și specifice ale sub-sistemului numit „știință” pe care contractul trebuie să le respecte și promoveze fără să le comprime?;

b) Care sunt celelalte sub-sisteme societale direct conectate, prin mecanisme de tip feed-back, cu sub-sistemul știință?

c) Care sunt sub-sistemele non-societale care întrețin cele mai consistente relații de tip feed-back cu știința?

Răspunsul la întrebarea a) trebuie să clarifice, în termeni de cunoaștere obiectivă și solidă, acele rezultate pe care știința este capabilă, în mod unic și specific, să le ofere fără să primejduiască contractul social. Prin specificarea lor, știința devine responsabilă public pentru „livrare”, iar societatea poate să estimeze valoarea investițiilor făcute în știință. Este, de asemenea, o acceptare tacită a faptului că „produsele” științei și tehnologiei sunt indispensabile pentru buna funcționare a sistemului social ca întreg, ca și a diverselor sub-sisteme.

Răspunsul la întrebarea b) trebuie să indice clar ce „produse” ale sub-sistemului științifico-tehnologic ar putea fi valorificate de alte sub-sisteme, de exemplu, agricol, industrial, medical, militar, transporturi și comunicații, politic, moral etc.

Răspunsul la întrebarea c) trebuie, de asemenea, să specifice cu claritate cantitatea de resurse de mediu care sunt „consumate” prin funcționarea sub-sistemului științific și care ar putea fi daunele produse pe termen scurt, mediu și lung de această funcționare. Această analiză se referă nu atât la „interdicții”, cât la „limitările obiective”, care trebuie recunoscute și apropriate pentru buna funcționare a științei.

Un exemplu de contract social știință- societate

Am făcut cercetare științifică în România în perioada 1981 – 1993, dar a fost mai degrabă un simulacru: nu eram plătit, pentru că activitatea de cercetare intra în norma didactică, nu aveam aparatură și echipament de teren adecvate, literatura de specialitate era 99% sovietică, iar deplasările, chiar cu invitații plătite, la congrese internaționale mi-au fost total interzise (vezi unele justificări aici). Practic, activitatea mea reală de cercetător a început acum 22 de ani, când, după câștigarea unei burse Fulbright, am ajuns la University of Oklahoma. Din 2001, lucrez la City University of New York, Brooklyn College. De aceea, punctele de vedere, expuse în continuare, reflectă experiența mea americană. Sper că eventualii cititori ai acestor rânduri vor beneficia de exemplul concret al unui contract social dintre știință și societate și, dacă vor fi interesați, l-ar putea propune societății civile din România.

Simplificând foarte mult, se poate spune că, în Statele Unite ale Americii, contractul dintre știință și societate datează de la sfârșitul celui de-al doilea război mondial, când Vannevar Bush a publicat un raport fundamental și de mare influență asupra mediilor politice și a publicului: Știința, o frontieră fără margini: Un raport către Președinte despre un program de cercetare științifică postbelică[2].

Raportul Bush către Președintele Truman a reprezentat planul fundamental al politicii SUA vizavi de știință și cercetarea universitară. De asemenea, raportul a instituționalizat normele sociale – universalismul, obiectivitatea, scepticismul organizat și comunitarismul – care, mai târziu, au fost identificate ca definind știința și garantând marșul ei progresiv către adevăr

Să ne amintim că Statele Unite au intrat în război în 1941 cu echipament și arme învechite, mult sub nivelul tehnic al Puterilor Axei. În ciuda acestui start întârziat, după numai patru ani, Aliații au obținut victoria care, într-o măsură covârșitoare, s-a datorat capacității lor industriale impresionante, accesului la resurse naturale și, deloc neglijabil, unor invenții și avansuri tehnologice. De exemplu, bomba atomică, radarul și penicilina au schimbat decisiv soarta războiului. Din fericire, războiul s-a terminat înainte ca savanții germani să fructifice avansul lor în domeniul rachetelor.

După război, amenințarea sovietică risca să devină confruntațională și, în cele din urmă, a condus la declanșarea Războiului Rece. Pentru a contracara această situație, conducătorii Statelor Unite au cerut un program de cercetare și dezvoltare larg, robust, concertat și susținut. În 1950, ei au înființat National Science Foundation – NSF (un minister al cercetării sui-generis, asemănător cu UEFISCDI). Au urmat apoi investiții masive în energia atomică și tehnologia spațială (ca urmare a lansării Sputnik-lui de către Uniunea Sovietică în 1957).

Limbajul prin care s-a stabilit NSF vorbește despre scopuri naționale, dar oamenii de știință și liderii politici și-au dat seama repede că aceste scopuri s-ar putea atinge cel mai repede dacă cercetătorii vor fi lăsați să decidă ei înșiși care sunt cele mai promițătoare teme de cercetare. Pentru o vreme, limbajul care se utiliza în această situație vorbea chiar despre „știință motivată de curiozitate”. Ca și cum oamenii de știință ar fi spus cu tupeu societății: „Dați-ne o mulțime de bani și nu puneți prea multe întrebări, iar într-o bună zi veți fi bucuroși de ce-ați făcut”[3].

Interesant de remarcat este că ambii parteneri ai acestei versiuni a contractului social și-au onorat obligațiile preț de o jumătate de secol. Prin intermediul Congresului, publicul a fost generos și statornic cu finanțarea cercetării, iar oamenii de știință au produs, în schimb, un adevărat corn al abundenței, plin de beneficii societale în agricultură, energie, sănătate, informatică, cosmologie, transporturi și multe altele. Toate aceste invenții și avansuri tehnologice au alimentat creșterea economică, au fundamentat securitatea națională și au crescut calitatea vieții, iar în final, au asigurat Statelor Unite un loc primordial ca „națiune indispensabilă” pe scena lumii.

Ar mai trebui subliniat faptul că în Statele Unite, în paralel cu cercetarea sponsorizată de public, există o extrem de valoroasă și lucrativă cercetare privată, finanțată de diverse companii. Dacă astăzi folosim un computer, un telefon inteligent, un software dedicat, o pastilă Viagra sau Lipitor, un motor de căutare pe Internet și multe, multe altele, acestea se datoresc cercetărilor din companii private precum Microsoft, Apple, Adobe, Pfizer, Google, Facebook, YouTube etc. Chiar și în domeniul în care lucrez, o multitudine de invenții și progrese tehnologice, precum fracturarea hidraulică, forajul orizontal dirijat, seismica 3-D și 4-D, carotaje geofizice de mare rezoluție ș.a.m.d., sunt produse ale cercetărilor private finanțate de industria de profil. Suportul public pentru acest tip de cercetări a fost și este extrem de limitat.

Care este situația prezentă a contractului social din SUA?

Pentru mai bine de cincizeci de ani, după publicarea raportului Bush, în Statele Unite știința a înflorit în parte datorită existenței acelei înțelegeri fundamentale și stabile dintre practicanții științei și restul societății. Cu alte cuvinte, a funcționat un acord bazat pe încredere, care stabilea responsabilitățile fiecărei părți, și care – în principiu – includea sancțiuni corespunzătoare în cazul în care nu erau îndeplinite aceste obligații.

Relația mai mult decât agreabilă dintre oamenii de știință, societate și stat a început însă să se schimbe. În ultimele decenii, o serie de stresuri au slăbit rezistența intrinsecă a contractului social dintre știință și societate. Complexitatea și creșterea costurilor de cercetare au crescut continuu. Pe de altă parte au apărut probleme societale noi și urgente – în învățământ, protecția mediului, relațiile internaționale, menținerea infrastructurilor îmbătrânite, securitatea națională, sănătate etc. – care necesită soluții rapide, intrând astfel în competiție cu finanțarea pentru știință. În plus, Statele Unite au trecut prin două războaie grele și costisitoare, care au secătuit bugetul federal, și printr-o criză economică teribilă. În aceste condiții, societatea a cerut oamenilor de știință mai mult ajutor, chiar dacă bugetele pentru cercetare științifică au rămas relativ constante. Practic, relațiile s-au încordat în ambele părți.

Dar speranța unui contract social viabil nu a murit. Și afirm asta bazând-mă pe propria mea experiență în obținerea unor contracte de cercetare plătite din banul public. Cu o singură excepție (un proiect de câteva luni, în 1997, cu compania Amoco din Oklahoma), întreaga mea activitate de cercetare din ultimii 22 de ani a fost finanțată prin concursuri din fonduri publice (federale și statale). Iar când spun concursuri, asta înseamnă că proiectele mele au fost evaluate într-o competiție cu posibili contracandidați din cele peste 10.000 de universități americane. Iar dacă unele universități se numesc Harvard (153 premii Nobel), Columbia (101 premii Nobel), MIT (84 premii Nobel) sau Stanford (59 Nobel), înseamnă că mi-a trebuit un mare curaj să concurez, pentru că City University of New York numără numai 13 laureați Nobel J. Este adevărat însă că nu se acordă un premiu Nobel pentru geologie sau geofizică. ENI Awards, pentru care am fost nominalizat în 2012, este echivalentul premiilor Nobel în geoștiințele petroliere.

Ceea ce am remarcat la proiectele finanțate după 2001 este, pe lângă meritele intelectuale ale activității propuse, capitolul, tot mai extins, dedicat impactului societal al cercetării pentru care se cere finanțare publică. Cu alte cuvinte, trebuie explicat foarte clar și în termeni cât mai simpli, care va fi relevanța și valoarea rezultatelor obținute când proiectul va fi finalizat și ce beneficii va primi societatea în schimbul suportului financiar. O politică de Informare Publică (Public Outreach), gândită atent și focalizată pe audiența-țintă, va reuși să capteze interesul și benevolența cetățenilor și, prin ei, a politicienilor care administrează fondurile publice[4].

În cazul cercetărilor geologice-geofizice, atenția opiniei publice din SUA (uneori și din România) este sensibilizată de unele teme specifice legate de degradarea mediului, vulnerabilitatea la hazarduri naturale și riscurile asociate sau managementul resurselor naturale (în România, vezi cazurile Roșia Montană și gazele de șist de la Pungești). Este lesne de înțeles și ușor de evaluat interesul deosebit și sensibilitatea publicului pentru astfel de teme de cercetare. Obiectivitatea cercetătorului și lipsa lui de opțiuni partizane în studiul propus, sunt atuuri prețioase pentru câștigarea încrederii unei societăți deja polarizate și stresate. A proceda altfel circumscrie o atitudine arogantă și periculoasă.

Observațiile mele de mai sus, legate de contractul social dintre cercetarea științifică și societate, mi-au fost inspirate, după cum am scris, de discuțiile recente legate de posibila desființare a UEFISCDI și înlocuirea acesteia cu altceva. O scurtă experiență personală cred că merită povestită aici.

UEFISCDI mi-a solicitat de câteva ori – și am acceptat – să servesc drept evaluator extern pentru proiecte din domeniul geologiei și geofizicii. De asemenea, am făcut parte dintr-o echipă internațională de experți, care s-au deplasat la facultăți de profil din diverse orașe românești pentru evalua potențialul lor logistic, didactic și de cercetare în vederea unor acreditări despre care ni s-a spus prea puțin la început și nu am auzit nimic după plecarea din România.

Am primit spre evaluare circa două duzini de proiecte scrise de cadre didactice și/sau cercetători de la universitățile românești. Cu părere de rău, a trebuit să resping o bună parte dintre acele proiecte datorită, în principal, tocmai lipsei unui capitol dedicat impacturilor societale pe care cercetarea propusă le-ar fi produs în cazul finanțării. Practic, nu reieșea de loc de ce o anumită temă ar trebui acceptată, iar alta, nu. Desigur, am considerat și meritele intelectuale individuale. Și aici m-am lovit de lipsa unor ipoteze de studiu, care ar fi trebuit să fie, prin rezultatele cercetării, acceptate sau respinse (falsificabile sau nefalsificabile, în sensul lui Karl Popper). În fond, cercetarea științifică nu se face doar pentru a mai adăuga o cărămidă la templul științei, ci pentru a testa ipoteze multiple, care să explice datele colectate și analizate, eventual să producă acel breakthrough capabil să aducă României într-o bună zi premiul Nobel mult visat.

Într-o bună tradiției românească, administratorii UEFISCDI mi-au cerut repetat să modific scorurile acordate (numai în sensul creșterii lor!), pentru că, vedeți Dvs., ceilalți evaluatori nu au fost așa critici ca Dvs.! Gustul neplăcut al acestor experiențe m-a determinat să încetez colaborarea mea cu agenția menționată.

Contractul social al științei obligă pe cercetători să se integreze cât mai intim în societatea care îi susține financiar, să se plieze constructiv pe nevoile acesteia. Eforturile lor sunt așteptate în direcția rezolvării unor probleme presante din viața de zi cu zi, astfel încât infama etichetă de „savanți în turnul de fildeș” să rămână în domeniul trecutului. Oamenii de știință pot nu numai să stabilească un contract social mai robust, mai productiv, mai sustenabil pentru viitor; ei pot de asemenea să îndrepte lumea pe calea către un viitor mai luminos decât prezentul.

NOTE________

[1] Demeritt, D., 2000, The New Social Contract for Science: Accountability, Relevance, and Value in US and UK Science and Research Policy, Antipode, 32:3, p. 308 – 329

UNESCO, 1999, A new Social Contract for Science, http://www.unesco.org/science/wcs/abstracts/II_5_social.htm

[2] Bush, V., 1945, Science, the Endless Frontier: A Report to the President on a Program for Postwar Scientific Research, U.S. Gov. Print. Off., Washington D.C. https://www.nsf.gov/od/lpa/nsf50/vbush1945.htm

[3] Hooke, W., 2015, Reaffirming the Social Contract Between Science and Society, EOS, 1 aprilie 2015

[4] Cu toată modestia, aș vrea să dau ca exemplu ultimul meu proiect cu U.S. Department of Energy, National Technology Energy Laboratory, Carbon Dioxide Sealing Capacity: Textural or Compositional Controls?

http://www.netl.doe.gov/publications/factsheets/project/FE0002028.pdf.

Similar, ultimul meu proiect cu Research Foundation of CUNY este:

Intelligent Modelling Approaches in Petroleum Geosciences, care a stat la baza ultimei mele cărți de la Springer:

Artificial Intelligent Approaches in Petroleum Geosciences

http://www.springer.com/us/book/9783319165301#aboutBook