Славчо Михайлов: Трябва да има закон за сираците

Славчо Михайлов е на 25 години. Израсъл е и е отгледан във варненския дом за момчета “Княгиня Надежда”. Сблъскал се с несгодите на живота без родители. Само преди две седмици той основа инициативен комитет на сираците, навършили 18 години. Причината за това са трудностите на живота, с които трябва да се борят изоставените деца. След първата публична изява на инициативния комитет Славчо Михайлов отговори на въпроси на радио “Фокус” - Варна.



“Фокус”: Какво се случва със сираците в България, след като навършат 18 години?

Славчо Михайлов: Съгласно правилника за Народната просвета е записано, че младежите, навършили 18 години, трябва да напуснат домовете за деца, лишени от родителска грижа. Те получават две одеала, комплект чаршафи и обувки според сезона по решение на педагогическия съвет и ако домът разполага с такива. Съгласно Закона за закрила на детето, член 29, при навършване на 18 години се прекратява доставката на услугите, предоставяни в домовете за сираци, поради това, че те вече са пълнолетни граждани. Тук има противоречие в Закона за народната просвета и Закона за закрила на детето, тъй като не е помислено за децата, настанени в домове. Оказва се, че средното образование у нас вече се завършва на 19-20-годишна възраст и не е помислено за това, че децата в домовете не могат да успеят да завършат средното си образование, докато са в домовете, защото трябва да напуснат. Всъщност, тези деца, след като напуснат дома, трябва да си намерят жилище, работа и да ходят на училище. Няма нито специален закон за такива като нас, нито министерско постановление, от което да става ясно какво става с младежите сираци след напускането на специализираните домове. За съжаление, няма такава нагласа сред политическия ни елит на национално ниво, да решат този немалък проблем. Вярвам, че те се сещат за нас, но само тогава, когато има избори. Аз съм един от хората, които работят доста често по повод най-различни кампании. Много често се налага, когато искам нещо добро да се случи за всички сираци на България, да си говорим по избори на тъмно. Това е доста неприятно. Това са чиста проба пазарлъци.

“Фокус”: Какво трябва да се направи за решаването на тези проблеми?

Славчо Михайлов: Това, което искам на общинско ниво, е да се признае, че съществува социалната група сираци. Ние искаме да получим безплатни карти за градския транспорт за онези младежи, които продължават образованието си и извън сиропиталището. Такива карти са необходими и на безработните младежи, за да могат да си търсят работа. Скептично съм настроен към обещаните две защитени жилища, защото това беше лансирано като идея и през 2000 година. Тогава проблемът беше, че нямало пари. Наслушал съм се на обещания. Но изпълнението на този ангажимент не е непосилно за община Варна. Например в Бургас на сираците е осигурена една къщичка, за навършили 18 години. Такива къщички има и в Пловдив. В тях живеят над 30 младежи. Такъв пример мога да дам и за Велико Търново, където сираците живеят в общежитие и само се грижат за себе си. Община Варна е доста богата община. Тя е с претенции за това, че е морска столица на европейските балкани. Но нека, като има такива високи претенции, да се оправи и в тази насока. Това, от което се обиждат общинските съветници е, че те били правили нещо за варненските сираци. Аз си подадох молба за еднократна помощ, но ми я отказаха, защото не ме били намерили на посочения адрес. Ами как да ме намерят в дома, където съм отгледан, след като оттам съм изгонен по закон? Къде да се регистрирам, след като напусна дома? По този начин аз не мога да се възползвам от правата си по отношение на социално подпомагане или от каквито и да било други институции. И не само това, ами аз съм и в нарушение, и мога да бъда наказан съгласно Закона за документите за самоличност, защото не съм си направил регистрация на мястото, на което живея. Нали се сещате, че ние, след като напуснем дома, ставаме отвсякъде неприятни за всички. Това, което искаме ние, е всички институции, които работят в социалната сфера, да се обединят по проблемите на сираците и да се разберат по между си кой какви ангажименти ще поеме, и то още преди ние да сме изхвърлени от дома за сираци. Общината не е мотивирана да подпомага нито дома, нито децата от дома, защото те са на подчинение на министерството, а не на общината. За мен по-нормално е всички тези домове като намиращи се на територията на общини, да са и на тяхно подчинение. Защото, ако трябва да ходим да питаме образователният министър колко дома е посетил, той ще отговори, че е бил в не повече от три. А домовете у нас не са никак малко. Ако кметът на града пък има проблеми и не може да финансира навременно дома за сираци, то той може да се обърне към местния бизнес за помощ и ще я получи. По този начин, сигурен съм, че тези домове ще оцелеят.

“Фокус”: А как гледате на връщането на децата в семейна среда?

Славчо Михайлов: Според мен това е страшна простотия. Сега го прилагат със закон, а преди беше без закон. От “Социални грижи”, след като напуснах дома, ми предложиха въпреки декларацията за отказ от родителски права, да се върна при майка ми, която не ме е виждала от 20 години. Това за мен е не само абсурдно, но и ме обижда страшно много. Това ме отблъсква от институциите и ме озлобява. Имам позиции в делегацията на Европейската комисия в България и ако държавата не помисли за нас, аз ще инициирам национална подписка на младежи сираци и всички съпричастни с нашите проблеми хора до Европейската комисия, и това може да се окаже една от причините България да не влезе през 2007 г. в ЕС. Това е доста отговорно, но не може тази страна да претендира, че е нещо и в същото време вътрешната й политика да е пълен хаос по отношение на децата. Заричам се, че ще го направя само и само да постигна целта си. Обществото има мнение, че сираците са крадци, престъпници и т. н., но нека да не правим нещата така, както ги прави “Атака”

“Фокус”: Какво имате предвид?

Славчо Михайлов: При ромите - един ако открадне, казват, че всички роми крадат. При сираците е същото. Но обществото защо не си зададе въпроса защо със сираците се случва всичко това? Може би при 40 процента от всички сираци това наистина е факт. Поне 80 на сто от сираците не могат да се реализират в живота, защото начините на обгрижване в домовете са много тромави. Мен са ме отгледали с внушението, че всичко, което ми се дава, е наготово и по никакъв начин не се работи върху възпитанието и мисленето на тези деца. Никой не те подготвя за това, което те чака отвъд стените на дома. Още от малки в домовете се научаваме да сме злобни дори и към тези, които ни отглеждат. Защото всеки си има своите проблеми и в дома няма някой, който да те изслуша. Събирането на толкова много проблеми, без да си ги споделил и получил съвет как да реагираш в дадена ситуация, травматизира децата. Това е една от причините после децата да не могат да се реализират. Причина да стават крадци е не желанието за крадене, а принудата. Направо се чудя аз как не съм станал крадец. След като бъдат изгонени от дома, някои от децата стават клиенти на затворите. Получава се една институционализация. При момичетата пък се повтарят грешките на генетичните родители и се получава един затворен кръг. Много от момичетата стават самотни майки, многодетни при това, и оставят децата си в домове за сираци, защото няма къде и с какво да ги отглеждат и се налага да продължават да проституират, за да могат да се издържат. Ако това очаква обществото, ако това е политиката на страната ни спрямо нас - то аз не виждам смисъл да плащам данъци на тази държава.

“Фокус”: Няма ли да се променят нещата с помощта на приемните семейства?

Славчо Михайлов: Мисленето на българина не е европейско. Той мисли, че има ли далавера и кирия в това. За никого не е тайна, че много от хората по времето на Иван Костов се нареждаха за социална помощ, защото отглеждат по няколко деца. Това бяха причините децата да останат при тях. Но държавата, подпомагайки такива родители заради това, че си гледат децата, не мисли че тези родители са алкохолици, не се грижат за децата си и тези деца са непрекъснат обект на престъпление. А това, че институциите щели да обгрижват децата отвън, докато са в приемно семейство, са пълни глупости. Няма такова нещо. Имал съм възможност да бъда осиновен поне пет пъти и това не се е случило, защото всеки търси само лична изгода. Кандидат-осиновителите обикновено са възмутени от това, че директорите на домовете искат пари срещу дете и така нататък. Затова приемните семейства са ми доста чужди. Никой не мисли и затова какво означава приемно семейство - ще ме гледат до 18 години и после ще ме и изхвърлят на улицата, защото държавата вече няма да плаща за мен. При всички случаи това приемно семейство ще създаде срив в роднинската среда. По-добре е децата да живеят в дом, за да знаят, че те родители нямат и сами трябва да се справят. Освен това за държавата домовете са по-евтини.

“Фокус”: Не е ли все пак по-добре за психиката на детето вместо да расте в дом, да е настанено в приемно семейство?

Славчо Михайлов: Не. Защото все някой ще внуши на това дете, че приемното семейство е родителят. На 7 годинки едно дете не може да разбере за какво става въпрос. В един миг това дете ще разбере, че не става въпрос за родител, а за хора, които го гледат срещу заплата. Това е много травмиращо. Държавата не може ли да поработи върху това, да предотвратява изоставянето на деца? Моята майка има 5 апартамента, от проституция си ги е изкарала. Питам, защо държавата не конфискува поне единия апартамент от тях. Оказва се, че аз съм с декларация за отказ от родителски права. Живял съм без родители до 18-годишен. Обаче съгласно Закона за наследството аз се оказвам наследник на майка си. Защо, нали съм сирак и 18 години ми е внушавано, че съм без родители?! И изведнъж се оказва, че аз имам майка и наследство. Дори мога да водя дело срещу нея за част от нейните имоти. Защо е така? Излиза така, че едва ли не обществото самозалъгва себе си, че има сираци - което не е така. Сирак е дете, чиито родители са починали и няма близки и роднини. Но 80 процента от децата в домовете не са сираци, а са с отказ от родителски права. Абсурдно е това. Да не говорим, че в тези декларации никъде не е записано каква е причината за изоставянето. Мен не ме и интересува, но при издаването на лична карта аз не попълвам редовете за родители, защото не ги познавам, а служителката ми дава пълна информация за това. Това е много унизително за мен. Аз 20 години живея с мисълта, че съм без родители и изведнъж ми се дава документ с личните данни на цялото ми семейство! Аз тези хора не ги познавам и не искам да чувам за тях. Но това ми се натриса без мое позволение. Получават се страхотни разминавания в законите. Депутатите тези въпроси ги решават на парче и то в движение.

“Фокус”: Трябва ли да има отделен закон за хората, които са във вашето положение?

Славчо Михайлов: Това, на което държим, е да има Закон за сираците. Той да регламентира като излезеш на 18 годин от дома, какво правиш, къде отиваш, какво се случва с теб. Необходим е закон и освен на срещата тук във Варна, ще внесем официално искане на бала при президента, ще инициираме той да лобира за идеята да бъде създаден специален закон за сираците.

Трябва да има такъв закон, аз съм 100 процента зад идеята, която предлагаме и съм готов, както и много други младежи, от опита който имаме, тъй като сме отгледани в институции, да участваме при изготвянето на един такъв закон.

Освен нашите искания, тук трябва да се чуят и мненията на специалистите, и може би заедно, ако се обединим, ще стане един добър закон за сираците. Има сираци, които са на 30 години и още не могат да стъпят на краката си, защото миналото им пречи. Трябва да се направи така, че след като напуснат домовете, сираците да не стават престъпници по принуда. Не това трябва да очаква обществото от нас. Значи аз мисля, че имам качества, но в домовете, където сме отгледани, нашите качества не се ценят, не ти се дава правото и възможността да казваш какво ти харесва и какво не. За съжаление в институциите, в които отиваме, като “Социално подпомагане” например, много трудно разбират нашия проблем. Българинът е свикнал да приеме нещо, след като го види - например като види инвалид, осъзнава неговата болка. Тогава се отваря хуманността му и е склонен да съдейства и помогне.

Юлия ГЕОРГИЕВА