Voz se zaustvio u Subotici i Czinner je uhapšen. Uhapšen je i Grünlich zbog posedovanja revolvera a Musker je priveden zbog saučesništva, jer je bio prisutan tokom hapšenja.

Tokom suđenja, Czinner je održao žestok politički govor iako u sudnici nije bila prisutna publika. Ubrzo je osuđen na smrt.

Tri zarobljenika su tokom noći zadržana u čekaonici. Vešti Grünlich je provalio vrata i svo troje su pokušali da pobegnu i dotrče do automobila. Nažalost, jedino je Grünlich bio sposoban za to – Czinner je pogodjen i Musker ga sakriva štali, ali uskoro nakon toga, on umire.

Ovo je samo deo sižea poznate novele Grahama Greena iz 1932. godine – Staboul train (Orient express za američko izdanje). Ovaj dramatični triler smešten je u voz „Orijent ekspres“ koji putuje od Belgije prema Istambulu, a na svom putu staje i na stanici Subotica. Celo jedno poglavlje (od pet), dešava se u našem gradu. Revolucionar iz Beograda, kabaretska plesačica, novinarka istopolne orijentacije i ostali karakteri u kolopletu dramatičnih događaja, doživeli su uspeh kod čitalaca a ubrzo su dočekali i filmsku verziju.

Priča i danas dočarava duh tog vremena a uspeh duguje i toj atmosferi voza, koji je zgodna pozornica za kvalitetan triler (koristili su ga i Hičkok i Agata Kristi).

Subotica tridesetih

Kako je Graham Green zamišljao Suboticu tada, možemo samo da nagađamo. Možda poneka razglednica ili slika…Ako je prošao vozom ovuda, ni onda nije, kao ni danas, iz vagona mnogo toga moglo da se vidi.

Zoltan Šifliš u knjizi „Filmska lica Subotice„ navodi:

U Subotici je 1933. godine dopisnik FOXa nemački snimatelj Hans von Pebal snimao eksterijere oko železničke stanice, bez glumaca, za potrebe realizacije igranog filma Orient express koji je nemački reditelj Paul Martin realizovao za američko preduzeće Fox film Corporation. To je verovatno snimljeno radi autentičnosti ambijenta na čemu je insistirao reditelj.

Danas putem globalne mreže možemo da upoznajemo razne gradove i krajeve sveta, da im prilazimo iz vazduha okom satelita…ali do pre petnaestak godina, sve je bilo sasvim drugačije.

Iako „gvozdeni put“ ide gotovo kroz sam centar, malo toga putnik može da vidi kroz prozor prolazeći kroz Suboticu. Od Zagreba odnosno Sombora, to su neki kućerci i zadnja dvorišta, a sem Građevinskog fakulteta i Hale sportova, može mu se učiniti da je to neka mala varoš. Sa druge strane, prolazi se pored deponije i opet nekih skromnih dvorišta ili fabričkih pogona. Jedino noću, kada se ne prepoznaje apokaliptični prizor gradskog smetlišta, pažljivi posmatrač videće u daljini svetla Prozivke, osvetljene tornjeve…, to je ono što iz daljine nagoveštava da je ovde grad.

Sudbina ravničarskih gradova je ta, da nema puno panorama i vidika. Jedan se, recimo otvorio izgradnjom autoputa i petlje Subotica – istok. Sa te pozicije noću, zahvaljujući dobro osvetljenom putu prema Paliću, putniku sa „koridora 10“ se ukazuje veliki grad. Veći nego što jeste, isto kako se iz blizine, iz voza, on čini manjim.

A ulazeći prugom u Suboticu, jedina tačka gde se dodiruju dve važne saobraćajne arterije, jeste prelazak preko podvožnjaka, kada blesne svetlost bulevara i brzih automobila.

Kada prolazimo ispod podvožnjaka po milioniti put, uvek žureći nekud, to mesto i nije nešto posebno. Ali dolazeći vozom iz daleka, putujući kroz nenaseljena prostranstva ili noću kroz mrak, obuzeti onim osećanjem da ceo svet spava, na tom mestu nam zaigra srce, jer vidimo da grad ipak živi, da smo stigli kući.

Vidi još : Noćni voz za Suboticu

--- reklama ---

--- reklama ---