Alle som har latt den klagende stemmen til Mick Jagger klynke gjennom høyttalerfilten, vet hvordan det er: Du kan ikke alltid få det du vil ha. Det er kanskje et og annet det skorter på i livet til den skinnmagre sangeren også. Men avkom er ikke blant dem: Jagger har åtte barn, født med ujevne mellomrom over en periode på 46 år. For stadig flere menn, i vesten og i Norge, går det motsatt vei. Gruppen med barnløse menn er stor og økende.

Noen av disse har medisinske problemer, noen er homofile fra generasjonen før det var vanlig for par av samme kjønn å få barn. Andre synes ikke det tradisjonelle familielivet er noe å trakte etter. Men som regel er det muligheten og ikke viljen det står på: De aller fleste menn ønsker seg barn, om ikke like sterkt som kvinner. Den største barrieren vil for mange være å finne en kvinne som vil ha barn med akkurat dem.

Tidligere i vår kom nye tall fra Statistisk sentralbyrå som bekrefter tendensen. Blant menn født i 1950, var det 14,8 prosent som ikke hadde barn ved fylte 45 år. For menn født i 1971 var det 23,7 prosent som var barnløse ved samme alder. Samtidig var 29,5 prosent av menn født i 1976 barnløse ved fylte førti; opp fra 16,3 prosent i 1950. Tilsvarende tall for kvinner ved 45 års alder er henholdsvis 8,4 og 15, 2 prosent – også økende, men ikke på langt nær like voldsomt. I befolkningen som sådan er nesten hver fjerde mann i Norge barnløs det året han fyller 45. Disse mennene kan naturligvis fremdeles få barn, ulikt de fleste kvinner, men det er få som blir far for første gang i den alderen. En betydelig andel norske menn går inn i alderdommen uten etterkommere, uten at dette er en situasjon de har ønsket å være i.

Kampen for at menn og kvinner skulle få gifte seg med den de ville ha, at de skulle kunne velge vekk en beiler ikke ønsket eller forlate et havarert ekteskap, var en lang og seig historisk kamp, nødvendig og viktig. Men når kjærlighetsmarkedet er sluppet fritt, og alle kan vente på å møte en de intenst vil ha, skaper det også store skjevheter og sterk ensomhet. Særlig mennene blir gjenstand for en tøff sosial seleksjon. I vestlige land blir det dessuten stadig færre jobber for menn som er ute etter manuelt arbeid som ikke krever lang skolegang, mens det blir flere for kvinner – omsorgsyrkene og servicebransjen trenger flittige hender selv om fabrikkene klarer seg uten. Menn som blir gående uten jobb, kan bli sett på som en belastning mer enn noe annet av kvinnene de møter. De vil ofte ikke vurdert som stabile livsledsagere og familiefedre.

Menn med lav inntekt og utdannelse strever mest med å etablere seg. De som scorer høyt på de samme skalaene, velges om igjen selv om de har med seg barn og bagasje fra tidligere forhold. Kvinner foretrekker pent brukte menn framfor de som virker som om de kommer i originalemballasjen – iblant svært godt brukte menn, om en skal dømme etter de fem kvinnene som har fått barn med Mick Jagger. Gruppen som får flere barnekull med flere kvinner, er nemlig også økende. Norske menn er i ferd med å deles inn i mennene som alltid vil finne noen som vil ha dem, og mennene som aldri gjør det.

Disse mennene har gjerne blitt igjen på bygda, mens damene har reist ut. Mens små steder strever med å gjøre seg lekre for jentene, vokser kvinneoverskuddet i byene – og barnløsheten øker blant de høyt utdannede kvinnene som bor der. Det kan være en vel så vanskelig situasjon som de rurale mennenes. Mange av disse kvinnene vil likevel heller reise til Danmark for å befruktes, og oppdra barn alene, enn å slå seg sammen med en mann de ikke synes er solid eller spennende nok.

Det er en situasjon som det er lettere å observere og analysere enn å gjøre noe med. Ingen vil tilbake til ei tid da folk levde lange liv i fornuftsekteskap eller hasteekteskap, fordi det var risikabelt å vente og uhørt å bryte ut. Men da må man også erkjenne at det å ønske seg barn og familie og ikke få det, kommer til å være stadig vanligere, særlig blant menn. Svært mange menn kommer til å ha et hverdagsliv uten sex, uten nærhet, uten noen å dele opplevelser med. Mange vil oppleve at det har skjedd fordi kvinnene enten ikke er der eller ikke vil ha dem. Det bør ikke overraske noen om mange av dem kjenner på frustrasjon, fortvilelse og sinne, og er mindre mottakelige for stemmer som vil sette kvinners utfordring på dagsorden.

Det er ikke så mye samfunnet kan gjøre for å hjelpe til. I slike saker må alle hjelpe seg selv. Men de fortjener sympati.