NORSK FOTBALL HAR ved et par anledninger snust på sesongen vi en gang hadde, sett på fordelene/ulempene, og vendt det ryggen. I Norge spiller vi vår og høst.

Sånn har det vært siden Hovedserien ble til 1. Divisjon i 1963.

Det har blitt med snusinga.

MED LAGERBÄCK-ASSISTENT Per Joar Hansens utspill i VG før helga, er tida inne for å sette tennene i problematikken. Med fotballen parkert av den usynlige fienden, en sjelden døråpner for de gode og grundige debattene, bør sesongproblematikken settes på agendaen. Ikke bare fordi tid er det eneste vi har nok av, mest fordi det er en diskusjon norsk fotball bør ta i 2020.

Ideen er like god som den er godt timet.

Jeg håper den smitter.



Hva har vi egentlig å tape?

PER JOAR HANSENS anliggende er at norsk fotball er en liten brikke i et større spill. Det internasjonale. Det må tas hensyn til om målene og ambisjonene om EM, VM og de europeiske klubbturneringene lettere skal kunne la seg realisere. Norsk fotball snakker gjerne i store internasjonale bokstaver når målsettingene kommer fra Ullevaal Stadion og de store klubbene, men når avgjørelsene skal tas stenger demokratiet grensene.

Da er ikke lenger de hårete målene det overordnede.

Da er det bredden og mangfoldet i norsk toppfotball som rår.

NORGES ASSISTENTTRENER MENER isolasjonen er en hemsko. Vi må snu sesongen og gjøre som danskene. Ta de internasjonale utfordringene på alvor, og spille vår og høst. Ja, det er en radikal idé, men når du tenker på det, hva blir egentlig annerledes?

Det blir fortsatt fotball vår og høst.

Det skal fortsatt spilles om de samme trofeene.



EN AV MINE babyer i den norske fotballdebatten, av de samme internasjonale årsaker Per Joar Hansen snakker om når han vil snu hele sesongen, har lenge vært å snu cupen. Å begynne der. Starte på høsten og spille finalen i begynnelsen av juni. Med halvannen måned mellom finalen og kvalifiseringen til Europa League, vil cupvinnerens internasjonale muligheter forsterkes.

Da vil det ikke gå åtte måneder fra Europa League-billetten er vunnet til den skal løses ut i kvalifisering, altfor ofte med et helt nytt lag.

Med cupfinalen tidlig i juni kan vinnerlaget lettere holdes samlet, mens eventuelle spillerinvesteringer kan gjøres for å optimalisere mulighetene til å tjene de store pengene i Europa.

I 2019 BLE siste serierunde spilt 1. desember, med cupfinalen den påfølgende søndagen. Mange reagerte på det, spesielt cupfinalen den andre søndagen i advent. Det er ikke akkurat lunt i Norge i desember, selv om alt rundt en cupfinale varmer.

Gitt muligheten tror jeg alle Norges fotballsupportere ville valgt sommer foran vinter, om tidspunktet for finalehelg i Oslo ble sendt ut til høring.

SNUR VI SESONGEN vil dette falle på plass av seg selv. Vi kan som danskene starte sesongen i juli, spille til tredje/fjerde helga i november, ta en vinterpause (som nå) og starte opp igjen i mars (som i fjor). Det vil ikke bare tale til det allerede nevntes fordel, det vil også åpne døra for en omlegging av seriestrukturen slik at vi kan få det alle trenere og fagfolk ønsker seg mest av alt, flere kamper.

Med fotballen i sesong når vi kommer til de internasjonale datoene i slutten av mars, vil det også hjelpe landslaget med tanke på formen til de hjemlige spillerne.

Det er egentlig bare fordeler ved å snu sesongen.

IMOT TALER det du alltid hører i norsk fotball. Tradisjoner. Hver gang jeg har luftet tankene om snu cupen, er motargumentet det samme. Tradisjonen. Den norske fotballsesongen skal avsluttes med cupfinalen.

Det er sånn vi gjør det i Norge.

Det er sånn vi vil ha det.

Basta!

Greit, så la oss enes om det da, mens vi bruker hodet, tenker nytt og slår to fluer i en smekk.

Vi innfører den europeiske kalenderen og lar cupfinalen i henhold til tradisjonen avslutte sesongen når serien er ferdigspilt.

I juni!