Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Jeg er lykkelig og klissete gift. Og fornøyd med det. Men la oss ignorere det en stund og bli fryktelig uromantiske: Den tilstanden skal det bli en slutt på.

Alle samliv ender, det er et faktum i livet. Enten skiller dere lag eller så dør en av dere.

Den eneste måten du kan unngå å bli enslig på er ved å dø først eller samtidig. Ikke en strategi å satse på, med andre ord. Med denne helt åpenbare uunngåelige framtida er det ett spørsmål som melder seg: Hvorfor i alle dager er ikke folk forberedt på det?

En av jobbene jeg hadde som student var kundeservice for en vaskemiddelprodusent, og noen av samtalene jeg tok var lett hjerteskjærende. Eldre nybakte enkemenn som aldri hadde tatt i vaskemaskinen måtte plutselig tilegne seg denne okkulte kunnskapen.

Det gikk som regel bra, men man tenker jo litt på dem som aldri hadde det betydelige motet som kreves for å ringe om sånt. Heldigvis er nok dette et generasjonsspesifikt problem.

Arbeidsdeling i hjemmet er egentlig vel og bra og folks egne valg. Men det fører til en del problemer når samliv ender. Og ikke bare for tilfellene med menn som aldri har laget mat eller kvinner som aldri har kjørt bil. Demograf Kari Skrede kaller en del av den norske familiemodellen «Likestilling Light», der kvinnen gjerne jobber i et kvinnedominert yrke og deltid, og mannen fremdeles regnes som hovedforsørger.

Dette, kombinert med at en stadig økende tendens til at en del menn får fler kull med fler kvinner (oftest med samlivsbrudd imellom) fører til et særlig kvinneproblem: Å ende opp med ansvar for barn, en slunken pensjon, en lav inntekt, og en CV med hull eller karrierepauser.

Det er med andre ord dyrt å ikke ha planlagt for å bli enslig.

Dette handler om både biologi, struktur og personlige valg. Det snakkes mye om de to første. Men la oss ta en titt på det siste. Og der står det begredelig til.

JURK (Juridisk rådgivning for kvinner) har ekteskap, skilsmisse, arv og samboerskap som saksområder. Ikke uten grunn. Få ting kan få så store langvarige økonomiske konsekvenser som å skille lag, særlig for samboende der en av partene har betalt på hus og en annen daglige utgifter, for eksempel. I situasjoner med dine barn, mine barn, særkullsbarn og samboerskap er arvesituasjonen uoversiktlig, for å si det mildt, særlig uten testamenter.

I tillegg er det ikke altfor uvanlig at bare en person i husholdet, som oftest mannen, har oversikt over penger som tjenes og hvor de går. Mange deltidsarbeidende gjør det ufrivillig, men langt fra alle. JURK har kalt å flytte sammen uten samboerkontrakt «Å hoppe ut Niagarafossen i en tønne». Og i en nylig undersøkelse om økonomikunnskap scoret kvinner grovt under menn på enkle spørsmål om blant annet renters rente.

Jeg innrømmer at det provoserer meg. Det er slett ikke lenge siden kvinner ikke hadde eiendomsrett om de var gift, måtte ha mannlig verge, og ikke kunne signere sitt egen navn på kontrakter. Selve hovedproblemet til Nora i Et dukkehjem var at hun hadde forfalsket sin fars signatur på et gjeldsbrev. Særeie, at kvinner rådet over egne eiendeler i ekteskapet, var en av de første kampsakene til Norsk Kvinnesaksforening.

At kvinner kan arbeide, inngå kontrakter, stifte gjeld og styre egen økonomi er ikke noen selvfølge i verden. Våre formødre har slåss for oss.

Det er vår fordømte plikt å bruke rettighetene: forvalte våre midler, regne på om vi har råd til å beholde huset alene, se på pensjonen, og logge oss inn på nettbanken selv.