Dimarts passat es feia pública una notícia trista: el diari La Veu anunciava que tancarà la redacció a final del 2019. La situació econòmica del digital, totalment incerta, va impedir a l’editor Moisès Vizcaíno continuar amb el seu projecte. “No puc dirigir una empresa si no sé quan podré pagar als treballadors”, lamentava.

La Veu tanca un any més tard que ho fera un altre diari en català, Jornada, que va estar present als quioscos durant un any i mig. La vida de La Veu ha estat més llarga: va nàixer l’any 2013 per iniciativa de l’esmentat Moisès Vizcaíno per cobrir un buit fonamental que calia omplir en el panorama de la premsa valenciana. Es tractava de fer un diari digital en la llengua del país. Un país que no compta amb gaires mitjans en català i que evidencia, per tant, una de les moltes mancances estructurals que pateix. També en el sector periodístic, encara més debilitat si l’aposta és la de fer periodisme en llengua no castellana.

Sobretot si les autoritats que han de donar suport a aquests projectes els deixen morir amb oblit i desinterès. Les darreres accions de la Generalitat Valenciana en aquest sentit són molt evidents: enguany, la Direcció General de Política Lingüística, dependent de la Conselleria d’Educació, Cultura i Esports, no ha donat cap ajuda als mitjans valencians que fan servir el català de manera total o parcial. Pel que fa a Presidència, amb un pressupost d’uns cinc milions d’euros de publicitat, no s’ha interessat gens pel diari La Veu, que no ha rebut res. Hi ha també qui critica la televisió pública valenciana, À Punt, quan exigeixen una millora generalitzada dels continguts, però són pocs els qui se centren en el fet que el pressupost de la televisió pública valenciana és paupèrrim. Pel que fa a les emissions de TV3 i IB3 al País Valencià, el Govern no ha fet cap pas per avançar en aquest sentit. És molt trist i molt indignant dir-ho, però més encara va fer el PP durant l’última etapa de Govern, amb Alberto Fabra com a president, quan a les Corts es va aprovar, amb majoria absoluta dels populars, l’acord de reciprocitat entre TV3 i l’ara extingida Radiotelevisió Valenciana. Amb el PSOE i Compromís governant al País Valencià, i amb Unides Podem incorporats al Govern en aquesta legislatura, l’executiu no ha estat capaç de garantir aquest dret bàsic dels catalanoparlants. No tot, però, queda en la premsa: el Govern valencià no ha tingut voluntat per avançar en el requisit lingüístic dins de l’àmbit funcionarial, i el català continua ben poc defensat dins de les institucions del país.

És evident que un mitjà no es pot sostenir només gràcies a la col·laboració institucional. La Veu, de fet, també ha estat víctima del context periodístic, d’un mal moment per a la premsa, d’un públic cada vegada menys consumidor i menys disposat a pagar per informar-se. Però també és evident que en un territori com el valencià, amb tantes mancances pel que fa a la llengua pròpia i als elements singulars del país, fa mal veure com els qui governen no creuen en les eines que, teòricament, han de servir per reforçar aquests trets que alguns, durant vint anys, han perseguit i maltractat sense contemplacions. Si alguna cosa ha de tindre un executiu de progrés és la voluntat de salvaguardar la cultura pròpia, més encara quan aquesta cultura pateix una clara situació d’indefensió. La Veu no és l’única víctima: ho som tots nosaltres, que perdem un mitjà que no té cap substitut. I també perquè aquesta situació frena qualsevol iniciativa per fer periodisme o altres activitats en català al País Valencià.