(Tana:) Am doi colegi de facultate care mă întreabă recurent de ce nu vreau să plec din țară. Adică, aș câștiga de zece ori mai bine, condițiile din spitale ar fi infinit mai bune, nu ar trebui să îmi pun pacienții să își cumpere inclusiv fașe sterile, pentru că fondurile spitalelor s-au terminat. Nu aș fi în situația în care să știu că există tratament nou pentru cutare boală, dar să înghit în sec și să sper că poate o campanie pe vreun blog sau rețea socială o să salveze un pacient cu limfom. Sănătatea în România e la pământ, nici o noutate în asta. Dar eu vreau să fiu medic aici, în țară.

Nu sufăr de ceva patriotism naiv. Ideea de patriotism mi se pare absurdă, în contextul în care nu avem nici un fel de idealuri și obiective concrete la care să aspirăm. Suferim de plângere de milă colectivă, dar puțini iau atitudine într-o discuție publică și mulți șușotesc prin băi de companii. Atitudinea „să-mi fie bine acu, că mâine om vedea” e omniprezentă, nu avem principiul sacrificiului de azi pentru un viitor mai bun. Ne dorim schimbare, fără să știm exact în ce constă schimbarea aia și ce plan trebuie aplicat ca să se și întâmple. Pur și simplu să fie „altceva”, chiar dacă un „altceva” fără perspective clare, e în final „la fel”.

Sunt conștientă de neajunsurile traiului în România, de scara de valori diformă și descendentă. Dar dacă toți cei conștienți, capabili și interesați de schimbare aleg să facă acea schimbare doar în propriul beneficiu, adică să își ia catrafusele și să plece afară, atunci probabil nu suntem nici așa capabili, nici așa interesați de acel altceva. Eu vreau să rămân în România. Pentru că am ales o meserie în care e vorba despre oameni. Trebuie să ajut oameni. Și ajutorul ăsta nu trebuie să se rezume la medicamente și intervenții chirurgicale. Medicii sunt și au fost dintotdeauna piloni în societate și busole morale într-o lume aparent fără direcție. Dacă aleg să plec fără măcar să încerc să schimb ceva aici, mă consider lașă. Și ce respect pot eu să pretind să mi se ofere, când sunt lipsită de curaj? Mi-aș înghiți foie gras-ul cu noduri și m-aș bronza pe-o parte în Reunion, dacă aș pleca cu sentimentul că nu am făcut tot ce se putea acasă. Sunt încă tânâră, foarte, și am în gând să rămân tânără cât mai mult timp. Iar când ești tânăr, poți să mănânci cartofi, să mergi cu autobusul și să-ți faci concedii în cort. Nu îmi contorizez fericirea în numere din cont, ci în amintri și reușite, iar pentru asta nu îmi trebuie o căruță de bani. Mi-e dat să am alături oameni la fel de entuziaști și văd sclipirea în ochii unora ce trec pe lângă mine pe stradă.

Pentru inteligența multora, pentru spiritul jovial, pentru cei inventivi, pentru țăranii care și-au dat seama că pot să producă roșii bio, pentru firmele mici care au un concept și nu-și trădează cauza, pentru cei care aleg să iasă în stradă pentru un ideal, pentru bunicul meu care încă e contabil, la aproape 80 de ani, pentru prietenii mei, care vor ajunge medici, arhitecți, constructori, actori, PR sau jurnaliști și nu vor uita de ce au pornit pe drumul lor, pentru locuri frumoase și oameni cu adevărat buni, aleg să fiu medic în România, cu un salar de 800 RON. Merit mai mult? Cu siguranță. Dar țara asta mă merită pe mine, să stau pe baricade și să nu încetez să cred în ea.

La mulți ani, cu conștiința împăcată!