La începutul lui decembrie am primit prin poștă o notificare de la ANAF. Se făcea că n-am depus nu știu ce declarație (despre care știam, și confirmasem deja cu doi contabili că nu trebuie depusă), drept pentru care să mă prezint în maximum 15 zile la sediul ANAF pentru audiere, iar acolo la ANAF să îl caut pe domnul D.I.P.A., mă jur, exact așa scrie pe foaia oficială.

Iar dacă vreau lămuriri, să sun la un număr de telefon fix cutare.

După un preinfarct și un semi atac cerebral, am încercat să procesez textul. Bun, deci niște firme cu care am avut contracte pe drepturi de autor în 2013 nu au plătit pentru mine niște contribuții, iar eu acum sunt audiată de ANAF pentru asta. 14 dintre cele 15 zile trecuseră deja pe calea poștei române, așadar a doua zi trebuia să mă prezint musai la ANAF la domnul ăsta să mă audieze. Am sunat și la numărul de pe scrisoare, am sunat de niște zeci de ori, ca maniaca, ați ghicit însă, când nu suna ocupat, nu răspundea nimeni. Nu știu zău ce-o fi fost în capul meu să pierd timp cu așa ceva, la numerele astea nu răspunde nimeni niciodată, asta știe și un copil de 2 ani, serios.

Am anulat tot ce aveam de făcut în ziua respectivă, m-am îmbrăcat frumos, am pupat familia, apoi i-am spus soțului:

– Gata, mă duc să mă audieze.

Copiii mi-au mirosit imediat frica și-au întrebat:

– Mami, or să te omoare?

– Aoleu, nuu, nici vorbă.

– Or să te bage la pușcărie?

– Nu. Nu cred. Nu știu. De fapt, habar n-am… am zis cu voce mică.

Am plecat, cu inima ascunsă bine printre intestine. Se știe doar că n-are cum să iasă bine cu notificare de audiere la ANAF. O să plătesc ce vor, numai să mă lase în pace, mă gândeam. Mereu am plătit totul la timp, am depus totul la timp, de ce mi se întâmplă asta, de ceee, în fine, am ajuns.

O sală imensă în care mirosea a naftalină și a tuș de imprimantă. Zeci de oameni care stăteau la tot felul de cozi care mai de care mai întortocheate, la ghișee cu nume care nu păreau să aibă nimic de-a face cu foaia pe care o mototoleam în pumn. La fel ca mine, alți patru derutați se învârteau în jurul propriei axe, cu o foaie în mână. Aha, ăștia sigur sunt de-ai mei, cu notificare de audiere.

Un portar generos a venit să ne orienteze. Ce-aveți? Notificare? Acolo la ghișeul 52. Desigur, unde era coada cea mai stufoasă. Zeci de oameni stăteau în picioare cu brațele pline de dosare, coli, hârtii și chitanțe.

O doamnă mă împunge în spate cu degetul:

– Domnișoară, dacă vreau să aflu dacă am ceva de plătit, unde să întreb?

– În orice caz, nu la mine, doamnă, habar n-am, nu pricep nimic. Ați primit vreo foaie?

– Nu, m-am gândit să vin să întreb, ce să mai consume ei foi degeaba…

Opaaa, există deci oameni care vin aici din proprie inițiativă? Ca la film? Nu știu ce să fac eu azi… să mă duc la Poștă să stau la coadă patru ore pentru un plic? Nooo, mă duc la ANAF, acolo-s cozile mai lungi și lumea mai supărată, sigur iese oleacă de circ, ia să-mi iau și niște popcorn într-o punguță.

După vreo oră și ceva, mi-a venit rândul. La biroul din fața mea stătea un domn corpolent, între două vârste, foarte concentrat.

Să-i spunem domnul DIPA, așa cum foarte potrivit îl numește documentul oficial. Imediat ce pun pe biroul lui buletinul și mă așez sfios pe scaunul din fața domniei sale, strângând la piept docomentul, el tastează expert codul meu numeric personal în calculator, folosind exclusiv un deget arătător.

Pentru câteva secunde, mi se desfășoară în fața ochilor toată viața, iar sub ochii lui, tot istoricul meu fiscal, îmi imaginez transpirându-mă toată.

– Ați avut venituri din drepturi de autor în 2013? mă întreabă cu o sprânceană ridicată.

Încep să mă tem că am nimerit la un domn DIPA greșit. De ce mă întreabă pe mine, nu scrie acolo?

– Am avut, da.

– Și, au plătit firmele pentru dumneavoastră constribuțiile la pensii?

– Eu așa credeam, că au plătit.

Liniște. Mă privește, cu sprâncenele egale.

– Nu vedeți acolo în sistem dacă au plătit? îndrăznesc eu.

– Nu.

Aha.

– Deci practic nu știți dacă au plătit sau nu.

– Nu.

– Atunci pot să întreb de ce am primit notificarea pentru audiere, dacă dvs nu știți dacă există motiv să fiu audiată sau nu?

Liniște din nou. Nu mă las.

– E ceva ce pot face eu azi aici pentru a clarifica situația?

– Nu. Calculele pentru 2013 se vor face de luna viitoare. Puteți între timp să adunați adeverințe de la firmele cu care ați colaborat, care să ateste că au plătit pentru dumneavoastră.

– Deși e posibil să nu fie nevoie de ele, căci poate toți au plătit.

– Exact.

Bun, s-a făcut lumină, vedem cu toții bine acum în ce beznă ne zbatem.

– Păi atunci poate nu e nevoie să adun 8 adeverințe de la 8 firme cu care am lucrat acum 5 ani.

– Foarte posibil.

– Mă duc acasă deci și aștept hârtia care zice dacă și ce am de plătit?

– Dacă doriți…

Nu, domnule, eu aș dori să știu pentru ce am pierdut jumătate de zi pe care nu o aveam liberă oricum, de ce am primit scrisoarea asta care ne-a băgat în boale pe toți, ca să vin aici să vorbesc cu un om care nu știe nimic, care are acces într-un sistem care nu știe nimic, care mă trimite să caut cai verzi pe pereți, de parcă eu n-am nimic de făcut în viața asta decât să culeg adeverințe de la oameni care oricum completează tone de hârtii pe care le depun și pe care cineva stă să le bage într-un sistem care oricum nu știe nimic.

Am plecat mai încurcată decât am venit. Am sunat la una dintre firme, companie serioasă, sute de angajați.

– Ați plătit contribuția la pensii, corect?

– Normal.

– Îmi puteți da o adeverință care să ateste asta?

– Păi, contribuțiile acestea se plătesc odată, toate, în aceeași operațiune, pentru toți angajații. Nu pot să-ți dau nici o dovadă că am plătit fix pentru tine, pot să-ți dau o dovadă cu viramentele lunare pe tot anul pentru toți angajații. Și mai pot să-ți dau o foaie pe care să trecem noi procentele tale și sumele la venitul tău, dar ei au deja informația asta, pentru că le-am trimis-o noi încă de atunci.

Superb. Deci m-au chemat la sediul ANAF să mă audieze pentru că niște firme e posibil să nu fi plătit pentru mine niște contribuții, deși poate totuși le-au plătit, ce să-i faci, nu știe nimeni, și deși m-au notificat să mă prezint urgent pentru audiere, ei nu mă pot audia pentru că nu știu nici ei dacă s-a plătit sau nu, dar în orice caz eu aș putea să adun între timp niște adeverințe care nu doar că s-ar putea să nu fie necesare, dar oricum, ei le au deja. Plus că stai puțin, dacă niște firme n-au plătit, n-ar fi drăguț să le audiezi PE ELE? Ce-o să fac eu să-i oblig să plătească ce s-au angajat prin contract să plătească?

Păi nu că-i frumoasă viața în România? Nu știi niciodată cine ce cretinătățuri o să-ți ceară mâine. Neapărat pe hârtie, în dublu exemplar, cu ștampilă și timbru fiscal, adunate moț într-un dosar cu șină.

Sursa foto: birocrație via Shuttestock.com