Vid sidan om till exempel krogbranschen och rivningsbranschen sällar sig nu hemtjänsten till de verksamheter som bygger på brott mot lagar och regler. För personalens skull, men också för vår egen, måste hemtjänsten förändras i grunden.

Hemtjänsten i Sverige har slutat fungera. Eller snarare, den fungerar bara om vårdpersonalen pressar sig till det yttersta i strid med arbetsrätt och arbetsmiljöföreskrifter.

Min sambo jobbar i ett medelstort privat hemtjänstföretag. För att hon och arbetskamraterna ska få ihop sina arbetsscheman måste de ofta strunta i sina matraster och uppmanas av cheferna att stjäla tid till förflyttningar från de gamlas beviljade vårdtid. Resultatet blir naturligtvis (förutom förskingring av skattemedel) en extrem stress, inte bara för personalen utan också för de gamla.

Resultatet blir naturligtvis en extrem stress, inte bara för personalen utan också för de gamla.

Det pressade schemat skapar vanvård. Dementa vårdbehövande (som egentligen borde beviljas plats på boenden) får en tallrik mat framslängd framför sig i hemmet, sedan måste personalen springa vidare och vid nästa besök står maten föga förvånande kvar. För att spara tid uppmanades en man att bajsa i blöjan eftersom det skulle ta för lång tid att ge hjälp med toalettbesök.

Min sambo är skyddsombud och kämpar för att förbättra arbetsmiljön, men det är svårt eftersom problemen inte är lokala, de är strukturella. Kommunal säger att det är likadant överallt och forskningsstudier visar att hemtjänstpersonal över hela landet går på knäna. Eftersom arbetet räknas på minuten finns det tydlig statistik: Personalens bördor har ökat kraftigt under de senaste tio åren och varannan anställd i hemtjänsten överväger att sluta.

Varför sätter ingen ned foten? Varför protesterar inte personalen? Det gör de. Fyrtio skyddsombud inom hemtjänsten i Göteborgs stad skickade till exempel in ett klagomål över arbetsmiljön för några månader sedan. Mängder av Lex Sarah-anmälningar görs i det tysta (de syns inte utåt, till exempel för anhöriga som ska välja hemtjänstbolag, utan behandlas mer som företagshemligheter).

Men det räcker uppenbarligen inte.

Den vanliga fackliga gräsrotskampen kommer av sig, för om personalen skulle strejka eller bara – i gammal god fackföreningsanda – arbeta efter regelboken, det vill säga, följa den gällande arbetsrätten och arbetsmiljöverkets föreskrifter – tja, då skulle många svårt sjuka bli utan vård.

Hemtjänsten har blivit ett gisslandrama där en ohälsa ställs mot en annan: De vårdbehövandes mot vårdarbetarnas. Så maskeras branschens haveri och det blir business as usual med vanvård, avtalsbrott och privata vinster.

Så maskeras branschens haveri och det blir business as usual med vanvård, avtalsbrott och privata vinster.

Trots det satte en grupp hemtjänstanställda i Stockholm för några år sedan sina GPS-system i blockad och punktstrejkade på ett kreativt sätt som inte gick ut över de gamla. De fick ovationer från kollegor runtom i landet.

Men efter inskränkningen av strejkrätten lyder LO:s slutmål för alla stridsåtgärder i branschen: Kollektivavtal med Kommunal. I ljuset av branschens problem säger det mycket om ambitionsnivån. Kan en arbetarrörelse bli mindre visionär än så?

Alla blir vi äldre. För personalens skull, men också för vår egen, måste hemtjänsten förändras i grunden. Vi borde stötta alla protester från hemtjänstpersonal, sprida deras debattartiklar, delta i manifestationerna, sätta press på våra lokala politiker. En gång fanns det en tanke i arbetarrörelsen om att andra arbetare måste strejka för de som inte själva kan strejka. Den tanken skulle behöva bli handling idag.