”Sveriges nye prins namnges efter stupad nazist”, får vi veta i tidningen ETC (22.4). Artikeln är undertecknad av Henrik Arnstad och illustreras med stort uppslagna bilder av våra kungligheter i sällskap med den tyske Führern. Herr Arnstad läxar upp kungen för att han tillåtit att den nye prinsen döpts till Hubertus som mellannamn. Enligt Arnstad är namnet belastat med nazistiskt förflutet. Men som vanligt, när han ger sig in på Tysklands historia får han det mesta om bakfoten.

Prinsessan Sibyllas yngre bror Hubertus gjorde sig aldrig bemärkt eller blivit känd som en nazist. Som homosexuell kände han sig knappast hemma i nazistkretsar och trots sin fars pronazistiska inställning gick han in i NSDAP först när kriget hade brutit ut, 30 år gammal. Så han hann aldrig bli en av ”Nazitysklands elit” som Arnstad påstår. Hubertus blev en vanlig Wehrmachtofficer med låg tjänstegrad och utan några kända utmärkelser, och han dog i en flygplansolycka. Han var inget undantag bland sina gelikar, adliga officerare måste som alla andra tyskar tjänstgöra i Wehrmacht och kämpa för Hitler. Men att därför säga att de, eller Hubertus, hade en ”direkt koppling till Hitlers utrotningskrig …och därmed även till Förintelsen” är att ta till och glida betänkligt på vedertaget språkbruk.

Hubertus far och vår kungs morfar Carl Eduard av Sachsen Coburg-Gotha (inte Karl Edward som Arnstad skriver och med bindestreck) var en typisk ”völkisch” och konservativ aristokrat och medlem i den nationalistiska frikåren Stahlhelm. Han blev tidigt en beundrare och anhängare av Hitler men dröjde med att bli medlem i NSDAP till först efter Hitlers makttillträde. Han var långtifrån den inflytelserika figur som Arnstad vill göra honom till. Hans offentliga befattningar inskränkte sig till ordförandeskapet i Tyska röda korset där han blev utnämnd redan av president Hindenburg och i Tyska automobil-klubben. Efter Hitlers makttillträde blev han utnämnd till ”Ehrenführer” med generalsgrad (Obergruppenführer) i NSKK, Automobilklubbens efterträdare.

Så när Arnstad skriver att ”frågan är om Hitler kommit till makten utan stödet från ätten Sachsen Coburg Gotha” driver han sin tes till rena löjets gräns. Om det sker av okunskap eller av illvilja är det i hans fall svårt att säga. Bland de högadliga tyska familjerna var det främst de kejserliga Hohenzollrarna som stödde Hitler, men inte ens i detta fall skulle någon seriös historiker vilja hävda att det var deras förtjänst eller fel att Hitler kom till makten. Den betydande roll som Arnstad tillskriver hertig Carl, prins Hubertus och deras släkt har i alla fall inte uppmärksammats av Tredje rikets historiker. Bland alla mig tillgängliga källor, exempelvis Snyders Encyklopedia of the Third Reich eller Hitler-biografier, är det bara Toland som nämner familjen Sachsen Coburg-Gotha. Han skriver på ett par rader att under Hitlers första besök i Coburg i oktober 1922 visade sig hertigen och hertiginnan vara ”mycket öppet nationalistiska”.

Hur långt kan man skylla på okunskap och var går gränsen för förtal? När Arnstad skriver att ”Hertig Karl Edvard slutade som dömd krigsförbrytare (brott mot mänskligheten)” är det inte längre någon feltolkning eller missförstånd utan en uppenbar osanning.

Efter krigets slut blev Carl Eduard en kort tid internerad och som partimedlem anklagad för brott mot mänskligheten. Efter flera rättegångar blev han 1950 frikänd från dessa anklagelser men som ”medlöpare och mindre belastad (Mitläufer und Minderbelasteter)” dömd till böter på 5000 DM. *)

Vad gäller de av ETC publicerade bilder där kronprins Gustaf Adolf visas i sällskap med Hitler hade det kanske varit lämpligt att upplysa läsarna att han vid båda tillfällen uppträder som officiell representant för Sverige, dels på Olympiaden 1936, dels på en diplomatisk tillställning i sällskap med bl. a. polska och danska officerare.

*) Denazifieringen som inleddes av ockupationsmakterna och fullföljdes av de tyska domstolarna pågick under tiden 1946-1951. De ansvariga delades upp i fem kategorier:

Huvudansvariga (krigsförbrytare) Belastade (aktivister, militarister och exploatörer) Mindre belastade Medlöpare Friade

Av de ca 2,5 miljoner tyskar som undersöktes i de västra ockupationszonerna blev ca 34% frikända, 54% bedömda som medlöpare och ca 10% dömdes som mindre belastade. Carl Eduard tillhörde alltså grupperna 3 och 4. Påföljden för de mindre belastade blev högre skatter, yrkesförbud och förlust av rösträtt under begränsad tid, eventuellt böter.