Jag satt en gång på en träningscykel och trampade så svetten rann hos Gevalias företagsläkare. Man koll­ade hjärtljud, lungkapacitet och gjorde ett grundligt fystest för att säkerställa att jag var en duglig arbetare­ för det tre månaders vikariat som stod på spel. ­Hade jag fysiken och skötte mina kort väl kanske, kanske, det fanns möjligheter till en fast tjänst sa personalchefen i intervjun.

Personalchef, jag älskar den titeln, en tydlig ­arbetsbeskrivning och också liksom en kommunicerande dialog med dom anställda. Personalchefen som jag minns det var en i ”gänget” på arbetsplatsen. Var det något fel i gruppen kunde man vända sig till personalchefen eftersom titeln berättade att det var hen som var ansvarig för personalens väl och ve.

Tyvärr finns det inga personalchefer längre. I dag heter personalchef något så urbota distanserande och maktfullkomligt som HR-chef. HR vilket man antas förstå ­ står för Human Resources. Översatt till svenska, som vi brukar prata, betyder det, mänskliga­ resurser. HR-chefen är alltså chef över de mänskliga ­resurserna på arbetsplatsen.

HR-chef smaka på ordet, känn ­vilket von oben och INTE personalvänligt perspektiv det signalerar. Det sitter väldigt djupt rotat i mitt gamla arbetarrättvisehjärta att ha all respekt för en personalchef men ingen respekt alls för någon som oreflekterat kallar sig för HR-chef.

Faktum är att jag under mitt yrkesliv bara har haft goda erfarenheter av människor som kallat sig personalchefer och bara dåliga erfarenheter av de som kallat sig HR-chefer. Personalcheferna i mitt yrkesliv har mer fungerat som tränare till ett lag, tränare som förstått att summan av allas insats kan bli större än beräknat om alla mår bra.

HR-cheferna i min yrkeskarriär däremot har sett gruppen mer som ett antal pärmar man kan byta ut lite hursomhelst med samma resultat. Jag dristar mig till att säga att personal­omsorgen har blivit sämre sedan HR-människorna tog över världen.

Just personalomsorg har jag alltid varit både känslig ­inför och nyfiken på. Hur tänker ledningen kring de som gör vardagsjobbet? Hur ser de egentligen på oss anställda? Sådana saker vill man ha reda på men får sällan.

Jag minns när jag jobbade inom hemtjänsten och den konturlöse arbetsgivaren Gävle Kommun skulle glädja oss hemsamariter med ett julkort. Det var ett fotografi från en snötäckt korsning: Nygatan/Norra Kungsgatan i Gävle. Trafikljuset i korsningen signalerade rött.

Kommunen tänkte nog rött som i, jul, frid och glädje. Vi anställda satt och gnisslade tänder i fikarummet på servicehuset och tänkte bara rött = stopp, nej, förbjudet, hit men inte längre. Från vårt perspektiv klarade den osynlige arbetsgivaren inte ens av att göra ett julkort.

För några år sedan var det en tävlande i ”Vem Vet Mest” som arbetade med kundbemötande för statliga verk och myndigheter. Jag frågade honom varför just de ofta var så dåliga på just kundbemötande. Hans svar var både träffande och tragiskt.

Han sa, att i det privata näringslivet är varje möte en potentiell affär, du måste vara trevlig och tillmötesgående i alla led för att ­uppfattas som en god affärspartner, pengarna kommer framifrån i varje möte­.

Statliga bolag, verk och myndigheter däremot tjänar inga pengar, ­pengarna kommer bakifrån dem, har ­bara utgifter, och måste hushålla med sina resurser. En tårta till personalen blir då bara en utgift.

Man tjänar inte ens på att ha glad personal. Visst är det för sorgligt.

Så till alla er som kallar er HR-chefer inom statlig och kommunal förvaltning vill jag bara säga, glöm för fan inte bort tårtan, ni tjänar faktiskt på den i längden, en tårta spelar ­större roll än du anar.