I ett öppet brev till inrikesminister Anders Ygeman och rikspolischefen Dan Eliasson beskriver Mimmi Ekfeldt en allt mer pressad arbetssituation som inbegriper just långa bilfärder, uppdrag som snabbt måste avslutas för att nästa kallar och en överbelastad larmcentral. Bakgrunden till Ekfeldts brev är då en kollega som utgick från Karlshamn omkom i en bilolycka på väg 24 nordväst om Tyringe. Hon är mycket kritisk till hur hon och hennes kollegor pressas till långa körsträckor och orimliga arbetsförhållanden.

Polismannen och hundföraren Pierre Nilsson blev 37 år gammal. Han dog under tjänsteutövning.

Varken Anders Ygeman eller Dan Eliasson har valt att svara på Mimmi Ekfeldts brev. Så talar endast maktens arrogans efter ett dödsfall av en polis i tjänsten. Att Ygeman inte svarar är en sak, politiker på den nivån gör sällan det. De lever för högt ovan molnen för att fånga upp denna typ av signaler, även om det är en arbetarledd regering. Men att inte rikspolischefen bryr sig borde vara anmärkningsvärt.

Inrikesminister Anders Ygeman har i SVT försäkrat att det inte föreligger någon polisbrist i Sverige. Trots att nettouppsägningarna av poliser i främst yttre tjänst idag ligger på två poliser i veckan. Flertalet polisstationer kommer att stänga sina receptioner helt under sommaren och detta samtidigt som antalet utsatta och särskilt utsatta områden visat sig ha ökat med två i kvartalet sedan 2016. Områden där

polisen har svårt att fullfölja sina uppdrag

det finns parallella samhällsstrukturer

invånarna är obenägna att delta i rättsprocessen

det förekommer våldsbejakande religiös extremism

Inrikesminister Ygeman är på väg att gå från regeringens största tillgång till att inför 2018 riskera att bli dess största belastning. Det spelar snart ingen roll hur djup stämma han har, hur mycket han utlovar eller hur lugn han verkar. Resultaten som Dan Eliasson levererar pekar alla åt fel håll samtidigt som polis efter polis nu ser ut att ge upp. Att poliser dör i tjänsten möts nu med i bästa fall av en mediestrategisk tystnad, i sämsta fall en axelryckning.

Bilden av en polisledning helt bortkopplad från polisers och medborgares vardag förstärks av att Umeåpolisen Jenny Eriksson i mars i år fick beskedet från sin arbetsgivare att hennes engagemang i föreningen Hand i hand för kvinnofrid skadade allmänhetens förtroende för polisen.

Att risken att en gärningsman skulle kunna känna sig kränkt om han mötte Eriksson i hennes roll som frivilligarbetare vägde tyngre än samhällets intresse av arbete i preventivt syfte. Arbetsdomstolen menade dock, i motsats till polisledningen, att det är långsökt att Jenny Erikssons engagemang för våldsutsatta kvinnor skulle påverka polismyndigheten negativt.

Ygeman har nu haft ansvar för polisen i snart tre år och han kan inte längre skylla på att en riksdagsmajoritet röstade igenom reformen och inte heller på Alliansens rekrytering av Dan Eliasson. Ygeman har haft fler möjligheter än någon annan att bringa ordning då han haft det politiska ansvaret sedan hösten 2014.

En inte osökt parallell kan göras med den tidigare försvarsministern Mikael Odenberg, M. De delar i grunden en popularitet i sina egna partier och bland allmänhet. Det som skiljer dem åt är synen på sin roll som chef och ledare.

När det blev klart för Odenberg att han inte fick de ekonomiska resurser han behövde för att lösa sin uppgift valde han att säga upp sig. Av respekt inför sig själv men även av respekt för Försvarsmaktens anställda. Han kunde inte leverera det han ville och lovat dem. Med de resurser som han erbjöds kunde han inte ta hand om sin personal på det sätt han kunde stå för. Ygeman sitter däremot kvar till varje pris, oavsett hur illa hans personal far under Dan Eliassons ledning. Att Eliasson har jobbet kvar är även det Ygemans ansvar. Allt inramat av en tystnadens och maktens arrogans.

När en god och efraren chef inte ser att uppgiften går att lösa eller att han eller hon är fel person att leda är det omdömesgillt ledarskap att lämna över till någon annan. Såväl Eliasson som Ygeman väljer sin väg. I samförstånd.

Ygeman och Eliasson betraktar sitt ansvarsområde med tystnadens och maktens arrogans. Jenny Eriksson och hennes engagemang i brottsoffrens situation räddades kvar inom polisen av Arbetsdomstolen. Inte polisledningen. Polismannen och hundföraren Pierre Nilsson blev 37 år gammal. Han dog under tjänsteutövning.