Un pic de context: suntem un cuplu de români în jur de 30 de ani, avem un copil mic, suntem amândoi cu studii superioare, eu psiholog, el lucrează în IT. Cu alte cuvinte, suntem undeva în media celor care pleacă din România, nu suntem nici muncitori necalificați, dar nici studenți la Oxford. Ne permitem un trai mai mult decât decent, dar nu suntem bogați.

Am plecat din România acum 5 ani și ceva, dar cred că aproape în fiecare zi am avut discuția cu „Oare nu ar fi mai bine totuși să ne întoarcem acasă?”. Am plecat cu gândul să avem o experiența internațională, să ne distrăm, să călătorim câțiva ani (2, 3) și apoi să ne întoarcem acasă.

Nu am plecat de nevoie, am avut o viață medie și în România așa cum avem și aici, poate un pic mai puțin, însă eram tineri și, normal, cu alt stil de viață. Între timp, au trecut 5 ani, l-am început pe al șaselea și nu am fost niciodată mai departe de a fi pregătiți să ne întoarcem acasă așa cum era planul inițial.



De ce? Iată, pe scurt, dilema noastră:

Să încep cu problema cea mai spinoasă: banii. La momentul actual câștigăm aici mai mult decât am putea câștiga în România, însă și costurile vieții sunt altele. Raportat la cheltuielile lunare, cred că nivelul nostru de trai ar fi același și în România. Problema în România este siguranța salariului în noul context economic și cum poți dispune de el. Când a venit guvernul Cioloș ne decisesem pentru prima dată: „Gata, mergem acasă. Lucrurile încep să se schimbe!”. Modul lor de a guverna părea să ne ofere stabilitatea necesară pentru a începe să construim o viață acasă. Apoi știm cu toții ce a urmat, iar acum situația celor cu salarii peste medie este extrem de incertă, ba chiar trăiesc cu siguranța că pomenile electorale se vor plăti din banii lor. Taxele se vor lua de la ei, companiile care riscăm să plece din România sunt cele care îi plătesc pe ei, și așa mai departe. În plus, ca să beneficiem de decentă și servicii rezonabile, am fi obligați să apelăm la particulari în sănătate și educație, lucru care ar fi destul de scump. Așadar, la capitolul bani, România este o opțiune foarte riscantă acum.

Următoarea problemă este cariera. Pentru soțul meu, cariera stagnează aici. În străinătate ajungi la un punct dincolo de care nu prea mai ai unde să urci dacă ești un angajat. Pentru mine, ca psiholog, cariera nici măcar nu avansează momentan. În parte pentru ca stau acasă cu copilul, însă în cea mai mare parte din cauza limbii și a specificului domeniului meu.

Limba locala e o limba grea, o vorbesc la nivel decent, însă departe de perfecțiune. Pentru a putea activa ca psihoterapeut ai nevoie sa înțelegi toate nuanțele limbii și să poți sa le folosești la rândul tău. Nu se va întâmpla asta. Ignor, momentan, ideea că poate localnicii nu ar alege să meargă la o româncă sa îi spună cele mai adânci secrete și temeri. Pentru mine, deci, opțiunea este între a munci foarte puțin în domeniul meu sau a schimba domeniul și a lucra ce lucrează toți străinii, anume în multinațională. Pentru cariera mea, România ar avea mult mai multe de oferit în aria satisfacției personale și a debușeurilor profesionale.

O problema apărută nou, dar incredibil de complexă este viitorul copilului. Dacă am trăi altundeva, copilul nostru va fi imigrant de a doua generație. Nu am nici o idee cum să cresc o persoană de genul ăsta, felul în care un astfel de copil își construiește identitatea este extrem de complicat și presărat cu dificultăți pe care noi nu le vom înțelege, poate nici nu le vom afla.

Ca părinți trebuie sa îi fim modele și ghizi, iar, în parte, nu vom putea pentru ca nu vom avea aceeași viată. Acest aspect mă sperie teribil. Dacă am trăi în România, îmi e teamă pentru educația pe care o va primi (depășită în cel mai bun caz) și pentru ce vom face dacă vom avea vreodată nevoie sa mergem la un spital (risc mare de infecție și servicii proaste). Nu mi-aș ierta-o niciodată dacă fiica mea ar suferi ceva grav, așa cum au suferit multi alți copii și adulți, complet degeaba, în România.

Familiile noastre sunt altă sursă de gânduri care ne țin treji nopțile. Nu suntem nemuritori niciunul din noi, ma întristez la gândul că pierdem timp pe care l-am putea petrece cu părinții noștri, la gândul ca fetița noastră o sa crească fără familia extinsă de care am avut noi parte și care ne-a făcut cine suntem astăzi. Părinții noștri nu insistă sa ne întoarcem, însă ce părinte nu suferă să nu aibă alături copiii și nepoții?

Prietenii... ei bine... prieteni îți faci și în străinătate. Avem prieteni aici la care ținem și cu care împărțim timpul și sufletul nostru. Vara trecută, însă, 3 cupluri au plecat în alte țări. Brusc, viața noastră s-a schimbat complet. Fiind prieteni doar cu străini (este extrem de dificil să îți faci prieteni localnici din motive în care nu o sa intru aici), riști tot timpul ca oamenii respectivi sa se mute. Dacă nu este țara în care s-a născut, nimeni nu se simte legat de locul în care trăiește în așa măsură încât să nu plece dacă i se prezintă opțiuni mai bune în alta parte. Viața noastră aici are puțini piloni care o susțin, toți supuși riscului de a dispărea destul de ușor. Cred că la asta se referă americanul când vorbește despre „putting down roots”, aceste „roots” ne lipsesc nouă și pe astea le avem acasă.

A mai rămas factorul emoțional. Din punct de vedere emoțional, niciunul din noi nu e capabil să renunțe complet la România. Ce are locul ăsta de ne ține așa de legați de el? Personificată, România e ca un soț care te bate. Parcă nu îți vine sa îl părăsești, dacă se schimbă totuși? Dacă face cum a zis de atâtea ori și de acum înainte va fi totul bine? Au trecut 5 ani, iar noi suntem în continuare în relația asta toxică și suntem mai blocați ca niciodată. Un sticker mare cu Bucureștiul tronează in continuare deasupra patului nostru. Traiul aici e sigur, dar mediocru. Nu suntem legați de nimic aici, timpul trece peste noi la fel în fiecare zi. Suntem oameni care vrem să ne implicam civic, ne pasă de atâtea lucruri din România, am vrea să punem osul să construim ceva acolo și să ajutam la îmbunătățirea vieții noastre ca popor. Însă prețul perceput este foarte mare, stresul și nesiguranța caracteristice traiului românesc au ajuns să fie de nesuportat. Lupta zilnică cu abuzul și nedreptatea mă obosesc și mă demotivează. Am gustat progresul timp de un an în 2016 ca acum să vedem că de fapt totul a fost o coincidență și am revenit la ce știm de atâția ani atât de repede, încât încă ni se mai învârte capul. Îmi e teamă să mai sper în schimbare.

În concluzie, alegerea noastră se face între un confort stabil, dar liniar și previzibil, fără mari șanse de progres în străinătate și posibilitatea unui trai mai autentic și mai implicat sufletește, așadar mai împlinit, dar extrem de riscant și de stresant în România. Timpul trece, decizia trebuie luată, iar noi suntem veșnic prinși între doua lumi. A te întoarce sau nu, aceasta este cu adevărat întrebarea vieții noastre.