Haideţi să cerem desfiinţarea venitului minim garantat

Din 2001 încoace cetăţenii fără venituri primesc bani din partea statului român (mai precis, din bugetele locale). Legea categoriseşte diverse situaţii şi nevoi, dar, în mare, o familie fără alte venituri, care are 2 copii, poate încasa cam 450 de lei pe lună. La asta se mai adaugă alocaţiile pentru copii, 200 de lei pentru copilul până la 2 ani şi 42 peste 2 ani, ajutoare pentru încălzirea locuinţei, alocaţii pentru susţinerea familiei,

Acum, legea venitului minim garantat condiţionează acordarea ajutorului de prestarea unor ore de muncă în favoarea comunităţii. În sine, nu este o idee rea, doar că sunt prevăzute tot soiul de excepţii de la această condiţie (dacă beneficiarul ajutorului are copii în întreţinere, de exemplu, sau are diverse probleme de sănătate sau îngrijeşte persoane cu handicap etc.), rezultatul fiind că e simplu ca beneficiarul să nu muncească, de fapt, nimic în schimbul ajutorului.

În plus, controlul şi anchetele sociale în asemenea cazuri trebuie făcute tot de primării, dar acestea sunt, de obicei, subfinanţate şi în deficit de personal, iar de aici alte portiţe prin care se ocolesc restricţiile legale. Şi, nu în ultimul rând, organizarea însăşi a unor grupuri de oameni pentru orice fel de muncă prezintă unele provocări manageriale care s-ar putea să depăşească multe primării mici din această ţară (oricine a coordonat un colectiv, oricât de restrâns, înţelege ce spun).

Una peste alta, peste două milioane de cetăţeni din România primesc lună de lună bani de la stat (sute de lei) în schimbul unui destul de ipotetice munci depuse în beneficiul comunităţii.

Efectul acestei cadorisiri de la stat este deosebit de pervers. Cu nişte sute de lei primite, de fapt, degeaba, cu un porc în spatele casei şi nişte găini în poiată, cu câte o zi de muncă necalificată şi neimpozitată pe ici, pe colo şi, poate, cu câte un furtişag de nevoie, oamenii aceştia pot supravieţui fără a fi nevoiţi să muncească, de fapt, în mod organizat. Ei nu contribuie cu nimic la progresul societăţii, practic nu plătesc taxe, impozite, contribuţii la sistemul de sănătate sau la fondul de pensii, n-au putere de cumpărare nici măcar în ceea ce priveşte utilităţi de bază şi, în general, sunt o categorie profund vulnerabilă la mituirea electorală prin diverse promisiuni populiste şi cadouri altfel derizorii: pentru ei, o sticlă de ulei şi un kil de făină chiar reprezintă ceva, încă două zile în care păcălesc foamea.

Se ajunge la situaţii bizare, în care oamenii refuză şansa de a ieşi din sărăcie doar pentru că trebuie să-şi învingă dependenţa de ajutorul de la stat. Primarul comunei Dângeni din Botoşani, de exemplu, a ajuns să facă apel pe Facebook la consăteni să se angajeze, totuşi, la o fabrică de confecţii din zonă, contra unui salariu net de 1000 de lei şi transport inclus:

1000 de lei net poate că nu-s mulţi – cu siguranţă nu te îmbogăţeşti cu banii ăştia – dar ei reprezintă, de fapt, o oportunitate de a progresa, aşa cum e orice loc de muncă. Poate că, dacă eşti un angajat serios şi cu iniţiativă, vei fi remarcat şi vei promova; poate vei cunoaşte alţi oameni care-ţi vor împărtăşi experienţe şi îţi vor da idei; poate vei afla despre alte locuri de muncă, mai bine plătite; poate-ţi va veni ideea unei afaceri, pornind de la ce observi la locul tău de muncă. Nimic din toate astea nu se pot întâmpla, însă, celor care stau pe cur, în jeg, aşteptând ajutorul social de la o lună la alta.

Scara de valori s-a răsturnat complet din cauza acestei pomeni.

Iată ce s-a întâmplat în Deva, de exemplu, unde Consiliul Local a decis anul trecut să nu mai ofere de mâncare la cantina socială persoanelor fără venituri decât dacă acestea muncesc un anumit număr de ore pentru comunitate.

Astfel, pentru câte o masă caldă pe zi, o lună întreagă (şi hrană rece de sărbători, când cantina e închisă), o persoană fără venituri trebuie să muncească 25 de ore pe lună – adică 1 oră, în medie, pe zi. O oră de muncă pe zi pentru o masă caldă pe zi!

Mai mult, Consiliul Local Deva a oferit celor aflaţi în nevoie posibilitata să-şi hrănească şi familiile în schimbul unor ore de muncă prestate de o singură persoană. astfel, pentru 50 de ore muncite lunar poate fi adusă încă o persoană la cantină, zi de zi. Se dau 3 porţii pe zi, o lună la rând, pentru 75 de ore muncite lunar, apoi 4 porţii, pentru 4 persoane, toată luna, pentru 100 de ore muncite de o singură persoană. În fine, prmăria oferă 5 porţii zilnic pentru 150 de ore de muncă. Practic, pentru un program de muncă în folosul comunităţii de 7 ore şi ceva pe zi, o persoană fără venituri ar putea hrăni 5 oameni zilnic.

Mie mi se pare rezonabil (încă o dată, vorbim despre persoane fără venituri, da?) Dar care a fost rezultatul regulii impuse în 2013? Numărul solicitanţilor a scăzut la jumătate, de la 400 la 200. Rezultă că, de fapt, jumătate dintre cei care solicitaseră sprijinul primăriei nu aveau nevoie de el – sau nu atât de mare nevoie încât să şi muncească în schimbul acestuia.

Pomana numită “venitul minim garantat” schimbă societatea în rău, lună de lună, de ani de zile încoace. Nu este solidaritate socială, este doar coruperea unor categorii defavorizate de câţiva politicieni care, altfel, sunt plini de dispreţ faţă de electorat.

Oamenii învaţă că au, cumva, dreptul să primească bani de la stat doar pentru că există şi ajung să dispreţuiască munca – de ce să mai muncească dacă pot câştiga aproape la fel nemuncind nimic, doar din pomană, furtişag şi economie la săpun?

Votul meu va merge la partidul care va lupta pentru desfiinţarea venitului minim garantat. Trebuie găsite alte modalităţi de sprijinire a celor aflaţi în nevoie – aflaţi cu adevărat în nevoie – şi, în acelaşi timp, oamenii trebuie să reînveţe, în ţara asta, că trebuie să muncească pentru a primi ceva în schimb.

(Ilustraţie – Shutterstock)