A început să circule de ieri pe Facebook o poză cu profesorul Leon Dănăilă stând cu ochii închiși în metrou. Nimic din înfățișarea pe care o poartă în public nu trădează excepționalul pe care îl atribuim acestui om. Un neurochirurg recunoscut la nivel național și internațional, după cum spune presa, după cum depun mărturie alți medici.

Simplitatea cu care își trăiește viață îi uimește pe mulți contemporani. Li se pare că inspiră un sentiment de frondă la adresa mizeriei societății în care trăim. Acești comentatori îl identifică pe profesorul Dănăilă drept un fel de înger păzitor al unei comunități în derivă. Printre ei, s-au găsit unii care să-l transforme chiar în exponentul patriotismului (adevărat).

Toate acestea pălesc în față ideii că profesorul Dănăilă ar fi putut pleca să câștige mai bine în altă parte, dar, mărinimos, a preferat să rămână aici și să salveze români.

Comentariul de mai jos, poate născut dintr-un profund sentiment de respect pentru neurochirurgul nostru, denotă o miopie morală profundă. O să încerc să explic pe scurt de ce cred acest lucru.

În primul rând, modul de viață al profesorului Dănăilă reprezintă o alegere personală. Fiecare dintre noi facem alegeri mai mici sau mai mari care, ulterior, ajung să ne definească, să determine o anumită conduită și o anumită percepție asupra noastră. Asta spune multe despre caracterul său, însă doar atât.

În al doilea rând, din faptul că medicul Dănăilă nu a plecat, alegând un salariu de mizerie în România în locul aurului pe care, ipotetic vorbind, l-ar fi putut primi în alte țări, nu putem să conchidem că ar fi făcut o astfel de alegere pentru că „a preferat să salveze români”.

Pur și simplu nu avem cum să știm acest lucru dacă nu ni-l spune chiar dânsul. Pur și simplu, o astfel de concluzie este incorectă din punct de vedere logic. Ar fi putut foarte bine să aleagă să trăiască în România fiindcă iubea o femeie care nu-și dorea să o ia de la început printre străini. Poate că nu l-au lăsat cei din regimul ceaușist. Poate, poate, poate…

În al treilea rând, argumentul utilizat de utilizatorii de Facebook care au distribuit de poza cu profesorul Dănăilă conține o mică perversitate. Ni se spune că o astfel de alegere reprezintă o dovadă de patriotism adevărat, manifestarea unei virtuți, dar se trece sub tăcere faptul că un neurochirurg, de când își începe rezidențiatul și până iese la pensie, este plătit în România la nivelul personalului de curățenie sau unui „assistant manager” dintr-o corporație. Alegerea profesorului Dănăilă ne indică un stil de viață auster, dar oare de ce medicii trebuie să fie nevoiți să meargă cu metroul, de ce trebuie să se citească pe față lor o viață de neajunsuri, de ce trebuie să ajungă la pensie și să nu-și poată permite un concediu? E valabil și pentru alte categorii profesionale. Oare nu este imoral faptul că un astfel de om este răsplătit întreaga sa viață, pentru nopțile sacrificate în slujba românilor, mult sub nivelul unui polițist, șofer de la orice minister doriți voi ori sub nivelul barmanului care îl servește pe cetățeanul turmentat?

Respectul vine nu doar din „Mulțumesc!”, ci și din modul cum răsplătim muncă fiecăruia. Atâta timp cât un medic, un profesor sau orice alt angajat nu este în stare ca din salariul său să asigure familiei un minimum de securitate financiară, orice „Mulțumesc!” este doar o dovadă de ipocrizie.

Prefer medici care au mașini ca cea de mai jos, care au în geam o legitimație specială care le permite să aibă acces în zone cu restricții de circulație, decât medici care rămân în drum cu mașina personală sau cu salvarea, care se plâng că trebuie să facă tot felul de compromisuri pentru a avea acces la literatura de specialitate sau care să fie nevoiți să se milogească pentru niște sponsorizări ca să participe pe bune la congrese, ca să aibă instrumentar în spital sau să poată cumpăra consumabile pentru un laborator.

Mașina unui medic, fotografiată de mine la Roma în 2010

Și asta pentru simplul motiv că de medic depinde în mod direct viață unui om.

Dacă acel medic intră în sală de operații cu gândul la ce pune pe masă propriilor săi copii sau la sponsorizări sau fără să beneficieze de cine știe ce instrument medical, un om poate muri. Dacă acel medic nu se poate deplasa în timp util în miezul nopții la o urgență, un om poate muri. Dacă acel medic lucrează într-un mediu infestat cu tot felul de bacterii, un om poate muri.

Nicio altă profesie nu are privilegiul de a face astfel de alegeri, cu adevărat de viață și de moarte. Așa că, „Chapeau, domnule profesor! Chapeau pentru faptul că ați răzbit în condiții mizere. Chapeau că răzbiți în continuare într-o societate care nu știe să-și respecte valorile”.

Legitimația care atestă că șoferul este medic și poate intra cu mașina în zone cu restricții de circulație















Text apărut pe blogul autorului