Vet du hva jeg hater? Starbucks. Vet du hva jeg hater mer? Espresso House.

Ben Mcpherson

4. mai 2015

Starbucks’ forretningsmodell oversvømmer byene med kaffebarer og presser ut den lokale konkurransen, mener Ben McPherson. Ted S. Warren/AP/NTB Scanpix

Norge må unngå The international language of bad coffee.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Før visste du hvor du befant deg med kaffe i Norge: hjemme med venner og familie, kanskje i en idrettshall eller på en bensinstasjon.

Kokekaffe eller filter? Det var spørsmålet.

Så kom kaffebarene, og kaffen førte deg til et nytt og eksotisk sted utenfor hjemmet. Og så … kom plutselig de internasjonale kjedene og tok over, og kaffedrikking ble til nok en rotløs, intetsigende og globalisert ikke-erfaring.

Vet du hva jeg hater? Jeg hater Starbucks.

Misforstå meg rett: Dette er ikke personlig. Folk som jobber påStarbucks – påkafeene eller i ledelsen – er sikkert herlige folk. Men Starbucks er blitt den internasjonale normen nå, og selskapet styres av algoritmer. Og det er påtide å erklære krig mot disse algoritmene.

Starbucks’ forretningsmodell oversvømmer byene med kaffebarer og presser ut den lokale konkurransen.

Uendelig sentralisert kapital som pumpes inn til alle andre aktører er presset ut av alle gode lokasjoner og i forlengelsen hele markedet.

Ben McPherson. Vegard Grøtt

Jeg hater maten og den overmannende og umiskjennelige stanken av maissirup; men mest av alt hater jeg at de fjerner ethvert lokalt element i alt de serverer. Ser du ikke ut av vinduet, aner du ikke hvor du er.

Da hjelper det ikke at Starbucks tross alt kan servere en anstendig espresso. Bare du klarer å glemme alt som inneholder en touch av melk, kan kaféopplevelsen reddes inn. Så vidt.

Skuffelsens markør

Hva hater jeg mer enn Starbucks? Espresso House.

Hver gang jeg blir lokket dit tror jeg at jeg må ha tatt feil, at kaffen de serverer ikke kan være så dårlig som jeg husket fra sist. Og hver gang er det enda verre.

Cappuccinoen – selv en dobbel – er tam og smakløs. Og espressoen? Espresso House bærer sitt navn som om det skulle vært en hedersbetegnelse; I realiteten er navnet en konstant kilde til skuffelse.

Enhver kaffekjede – og det var tross alt selvvalgt å kalle seg Espresso House – burde som et minimum klare å servere en grei espresso.

Det må da være rimelig? Men Espresso House serverer en espresso som i det minste får mine italienske venner til å se rødt. Jeg føler med dem.

Espressoen er usannsynlig bitter. Selv med sukker er ettersmaken fra koppen ved siden av meg mens jeg skriver dette kvalmende. Disgusting. Jeg ønsker meg en appelsinjuice for å rense ganen. Sånn skal det ikke være.

En om mulig enda større skuffelse er at Espresso House ser ut til å ut-starbuckse Starbucks.

De serverer kaffen i kopper av obskøn størrelse; bakervarene og kakene minner om storkapital med et hint av maissirup og amerikansk overvekt. De er opprinnelig svenske, men eies nå av Herkules Capital i Norge.

Dette har ingenting åsi for opplevelsen. De kunne like gjerne vært fra Seattle; eller Singapore, for den saks skyld. Vi kunne vært hvor som helst. Men stedet vi i hvert fall ikke er, er i Sverige.

Det finnes ikke noe fiket ved Espresso House. I Oslo har de overtatt de fleste gode kaffebarplasseringer der man tidligere fant gode norske kjeder som Åpent Bakeri og United Bakeries.

Glem hjemmelaget syltetøy og kortreist pålegg på nybakt bakverk – dette kan oppsummeres som variasjoner over hva vi tror amerikanere spiser.

Man kan nok si noe av det samme om Wayne’s Coffee: der er også kaffen svak og livløs, maten generisk. Men Wayne’s opererer ikke etter den same aggressive, skvis-ut-konkurransen-modellen som Espresso House. De konkurrerer, faktisk. De presser ikke ut den lokale konkurransen.

Det er umulig å hate Wayne’s: mesteparten av tiden glemmer jeg at de engang finnes. Men Herkules Capital – sorry, «Espresso House» – har så vidt begynt. De har 146 kaffebarer i Sverige. Nå er det Norges tur.

Knus konkurransen

Deprimerende nok har Starbucks og Espresso House basert seg på en forretningsmodell som skal overmanne, knuse og sluke konkurransen.

Der små, norske kjeder raskt må gå i pluss for å kunne overleve, har disse ansiktsløse internasjonale foretakene råd til ikke bare måneder med tap, men år.

Flere av Oslos mindre paradegater er allerede infisert, og nå står boområdene for tur. Spaser noen hundre meter i Ullevålsveien i Oslo og du skjønner hva jeg mener.

Starbucks er så stort at hver enkelt kaffebar ikke trenger å gå i pluss på fem år. Ja, fem år. På så lang tid rekker de å drukne all konkurranse og overfylle markedet med kjedelig mat og smakløs kaffe.

I London ruller Starbucks ut flere kaffebarer i same kvartal. Det er en policy. Og i Göteborg rakk jeg å telle tre Espresso House bare i jernbanebygget. Tre. Samme ulv, nye klær.

Hvorfor gjør det noe? Det gjør noe fordi Norge er gode på kaffe.

Faktisk er Norge veldig gode på kaffe. Små norske kaffekjeder lager noe av den beste kaffen du kommer til å finne noe sted. Hvordan kan man ellers få en autentisk gourmeterfaring i dette landet for rundt 30 kroner?

Tim Wendelboe har et mikrobrenneri i Oslo som er blant verdens aller beste: Jeg møtte en kvinne som hadde reist helt fra New Zealand for åjobbe der! Flere andre små kaffebarer leverer autentisk og bra – at de overlever i et slikt klima er et mirakel.

Kaffe med kjærlighet

Med samme lidenskap som jeg hater Espresso House, elsker jeg Kaffebrenneriet. Jeg elsker at en cappuccino eller en latte smaker av kaffe, ikke melk.

Jeg elsker ettersmaken, som hverken er bitter eller seig. Og jeg elsker det faktum at jeg ikke må sjekke om jeg sitter på en flyplass i en amerikansk flyover state i transitt og venter på neste fly videre.

Kaffebrenneriet later ikke som de er italienske; de etteraper ikke Starbucks’ forretningsmodell.

Jeg elsker at de selger rosinboller og brød med brunost ved siden av scones og mer jålete fennikelsalami. De er litt eksentriske, og de kan lage en himmelsk espresso. De har skapt noe i verdensklasse, og samtidig klart å holde på sitt autentiske norske særpreg.

Jeg må erkjenne en viss favorisering. Jeg har skrevet store deler av min første roman på Kaffebrenneriet. De har aldri skyndet på meg, eller antydet at jeg ikke har brukt penger nok til å få sitte time etter time i vinduet. Jeg er partisk, kanskje, men med god grunn.

Jeg har også merket meg noe annet ved denne kjeden. Kaffebrenneriet har ikke WiFi.

Folk snakker med hverandre – om hunder, været, politikk …: Det spiller ingen rolle. Det er ikke bare et sted man kan kjøpe kaffe: flere av filialene er integrerte brikker i lokalsamfunnet som oppfyller mange av de samme sosiale funksjonene som en god britisk neighbourhood pub.

Folk stikker innom alene for å se etter venner og bekjente, og kan sitte i timevis med en single espresso mens verden passerer.

Storbritannia er fortapt, kaffemessig. Storkjedene har tatt over. I Norge er det fortsatt håp.

Kaffen er bedre, og billigere, på de små norske kjedene, og på enkelte lokaleide kaffebarer. La oss hjelpe dem åskvise ut storkjedene med sine overprisede varer. Det vil nok ta mange år, men vi har intet annet enn dårlig kaffe å tape.

Twitter: @TheBenMcPherson

Følg Aftenposten meninger på Facebook og Twitter