PILOTPROSJEKT: Siden én av fire førsteklassinger i Oslo ikke kan nok norsk til å følge undervisningen, har Oslo-skolen startet et pilotprosjekt med en halvtimes undervisningsøkt før og etter den ordinære undervisningen for å forbedre språkkunnskapene. Foto: LINE MØLLER Foto: ,

En skole for alle

Hvis norsk skole virkelig skal være for alle, må

alle gis reelle muligheter til faglig utvikling.

Skolen er ikke bedre enn de svakeste på laget, men fremdeles får de svakeste et uverdig tilbud.

VG Debatt

20. september 2015

Artikkelen er over fem år gammel

Sanna Sarromaa, skribent, histroiker og forfatter

Jeg hilser fra den finske skolen. Klokken er 8:15 og mine to annenklassinger har akkurat gått til skolen. Tre dager i uken begynner de en skoletime tidligere enn de fleste klassekameratene. De får såkalt støtteundervisning.

Støtteundervisning er en del av den finske spesialpedagogiske verktøypakken og den skal løfte dem opp til nivået med de andre i klassen.

Sanna Sarromaa Foto: ,

Mine barn er ikke så veldig annerledes enn andre barn. Halvparten av finske elever får spesialundervisning innen fylte 17 for å forhindre at de blir liggende etter. Den største delen av spesialundervisningen gis tidlig i skoleløpet når grunnlaget legges. Støtteundervisningen for mine barn var på plass uken etter skolestart.

Sen tidlig innsats

Tidlig innsats er noe man kan her til lands. Ideen er å sette inn mest mulig ressurser i 1.–3. klasse slik at elevmassen er mest mulig utjevnet i 4. og 5. klasse. Enhver lærer vet at det er lettere å undervise en homogen masse enn en klasse med fire års sprik på kunnskapsnivået.

Tidlig innsats har vært skolemantraet i Norge i minst ti år, men det er fortsatt ikke blitt en systematisk metodikk. «Tidlig innsats» er en del av politikernes papegøyespråk – et begrep som sitter like løst som «barnets beste» og brukes til å tjene egne politiske målsettinger og retoriske behov.

Tidlig innsats er fremdeles ikke en mainstream-strategi og blir dessuten ofte «byråkratisk innsats.» Trenger en svak elev hjelp i Norge, kan det nemlig ta lang tid før den er på plass. Den pedagogisk-psykologiske tjenesten må kobles inn og en tung papirmølle settes i gang. PPT skal foreta observasjoner, kjøre tester, gjøre en utredning og komme med en innstilling. Deretter skal skolens rektor fatte et vedtak på grunnlag av PP-tjenestens anbefalinger. En slik prosess tar lang tid, og imens sitter den svake eleven og venter på hjelpen han eller hun trenger.

Uverdig tilbud

Det er også sannsynlig at hjelpen eleven får etter vedtaket er langt ifra tilstrekkelig faglig sett. Anslagene varierer fra 20 til 50 prosent, men en stor andel av all spesialpedagogikk i norsk skole utføres av ukvalifiserte assistenter. Det er et kjempeparadoks at spesialpedagogene sitter på kontorene sine i PP-tjenesten, langt fra elevene, men når vedtaket er på plass, står ufaglærte assistenter for den aller viktigste biten – opplæringen av eleven.

Diverse evalueringer av den norske spesialundervisningen viser at de 50 000 elever som mottar spesialundervisning i den norske grunnskolen i liten grad oppnår den kompensatoriske effekten dette utdanningstilbudet er ment å gi. Dette er et uverdig tilbud.

Det som i Norge tok ett år å utrede for min datter, var på plass fra uke to i Finland uten utredning. «Så synd vi kommer inn så sent», beklaget klasselæreren i 2. klasse som ikke hadde fått begynne med støtteundervisning og spesialpedagogiske tiltak allerede i første klasse. En dyktig lærer både i Norge og i Finland ser hvor skoen trykker uten et omfattende byråkrati.

Oslo-skolen viser vei

Når én av fire førsteklassinger i Oslo ikke kan nok norsk til å følge undervisningen, har Oslo-skolen startet et pilotprosjekt med en halvtimes undervisningsøkt før og etter den ordinære undervisningen for å forbedre språkkunnskapene. Prosjektet startet med fire skoler og har utvidet seg til over 50.

Det er ikke noe galt med barna som deltar, de har bare et annet morsmål. De har ikke lært alle språkets nivåer og registre. Det er noe av dette mine barn også får hjelp til i Finland. Hverdagsfinsken som de har snakket hjemme i Norge strekker seg ikke til tieroverganger i matematikk på finsk.

Det nærliggende spørsmålet er hvorfor Oslos eksempel ikke kan utvides til å inkludere flere fag, alle barn og hele landet? Det er ikke bare fremmedspråklige som trenger ekstra hjelp og det er ikke bare i norsk og bare i Oslo denne hjelpen er nødvendig.

Midlertidig, ikke stigmatiserende

I Finland tenker man at mange av de elevene som mottar spesialundervisning har midlertidige vansker. De har et problem, de er ikke problemet selv. Finland har verdens høyeste andel av barn som mottar spesialundervisning. Merkelappen er som oftest midlertidig, men ikke stigmatiserende eller nedsettende. Skolen bestemmer hvem som skal få denne ekstrahjelpen, noen pp-tjeneste finnes ikke.

Finland har 3–4 typer med spesialundervisning. Primært forsøker læreren å hjelpe til i timene i tråd med idealet om tilpasset opplæring. Går ikke det, kommer en spesialpedagog til klasserommet. Den som mottar spesialundervisning, vet hvorfor spesialpedagogen er med.

Andre elever vet ikke det, og spesialpedagogen hjelper alle som trenger det. Man forsøker å hjelpe de svakeste i samme klasserom som man hjelper resten av elevene. Sliter eleven fortsatt, gis det spesialundervisning i spesiallærerens rom.

Et norsk paradoks

Den finske skolen er ingen eliteskole. At Finland tradisjonelt har klart det bra i Pisa, skyldes ikke elitesatsing, tvert imot. I Finland får de svake den hjelpen de trenger og fortjener. De beste i Finland er ikke bedre enn de beste i andre land, men det er derimot de svakeste.

Den finske skolen klarer å heve opp de svakeste. Det slår naturligvis ut på testene der massene måles.

Man liker å tro at den norske skolen er tuftet på likhet og inkludering, men hvis norsk skole virkelig skal være for alle, må alle gis reelle muligheter til faglig utvikling. Samtlige elever må få mulighet til å utvikle sitt potensial så langt som mulig.

Frafallet hindres allerede i 1. klasse med et godt grunnlag. Frafall i videregående opplæring i Finland er 15 prosent, i Norge 28 prosent. Får tidlig innsats et konkret innhold i Norge, vil det på sikt slå positivt ut på dette tallet.

Det er et åpenbart paradoks i den norske skolens håndtering av de svakeste. Skolen, og samfunnet, er ikke bedre enn de svakeste på laget.

Publisert: 20.09.15 kl. 14:13