Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Norsk politi har havnet på det omdømmemessige skråplanet.

De siste dagene har det kommet enda flere riper i omdømmelakken.

Politiet i Bergen, hittil mest kjent for politivold, grov forfølgelse av interne varslere, og generell ledelsesmessig ukultur, har blitt avslørt for å i tillegg drive utstrakt budsjettjuks.

De har valgt å nedprioritere mindre til mellomstore ikke-voldelige narkotikaforbrytelser. I stedet har de brukt ressursene på vold og sedelighet i sin alminnelighet og spesielt på opprullingen av en rett ut grotesk pedofilisak.

Dette ville jo vært en bra prioritering om det ikke hadde vært for at de - for å pynte på statistikken - har løpt rundt den blå steinen ved enden av Torgalmenningen på jakt etter brukere de kan bøtelegge. En jakt som er i strid med Riksadvokatens prioriteringsanvisninger.

, hittil mest kjent å stå bak politiets beste fester (eller «nettverksbygging i en sosial ramme» som de kaller det når de søker om penger fra Politidirektoratet), har på sin side engasjert seg direkte i å misbruke politimakt for å stenge ned enhver kritikk mot seg selv.

Ukulturen i politiet i Bergen har vært kjent for allmennheten helt siden Edvard Vogt og Gunnar Nordhus det året jeg ble født skrev en rapport om vold i byen. I den kom det frem at en overraskende stor del av legebehandlede voldsofre, omkring 360 tilfeller årlig, var ofre for politivold.

Fremferden til Norsk Narkotikapolitiforening har i større grad gått under radaren. Reaksjonsmønsteret når man utsettes for kritikk er imidlertid nokså likt.

Bergenspolitiet gikk nådeløst etter politivoldofrene i de såkalte boomerangsakene og fikk ti av dem dømt for falsk forklaring. Easy match. Sto det ord mot ord mellom en litt rufsete gatefugl og en respektabel politimann, la retten til grunn at det var gatefuglen som løy.

Ti år skulle det gå før sakene ble gjenopptatt og de dømte frikjent av Høyesterett og også for seks av dem tildelt erstatning. Høyesteretts begrunnelse? Bergenspolitiet manglet fullstendig troverdighet, betjentene hadde en historikk for å lyve (!), og Lagmannsretten var både inhabil og hadde en bevisvurdering som uten videre tok politiets forklaring for god fisk.

Boomerangsakene gikk i 1986. Gjenopptagelsen kom i 1996. Man skulle jo tro at både samfunnet og politiet siden den gang hadde beveget seg videre. Og det har det jo sikkert. De fleste andre steder enn i Norsk Narkotikapolitiforening.

For et par uker siden opprettet en eller flere personer en parodikonto på Twitter som tøyset med foreningen. Helt siden hoffnarrens tid har satire og humor vært en av våre viktige kanaler for å gå makta i rette. Helt siden hoffnarrens tid har makta hatet det. Norsk Narkotikapolitiforening er makta.

Etter under to døgn var kontoen stengt. Det at Twitters regelverk eksplisitt aksepterer parodikonti betydde lite. Stengingsordren kom jo fra politiet må vite. Et politi som til og med i beste Putin-stil skrøt av sin nedstenging av motstemmer både på Twitter og sin Facebookside etterpå.

Norsk Narkotikapolitiforening (NNPF) er en privat forening bestående av folk med tilknytning til politi, påtalemyndighet, tollvesen og andre som deler det mål at dagens mislykkede narkotikapolitikk skal videreføres uansett kostnad.

Foreningen, med over 3000 medlemmer, og et stort antall betalende støttemedlemmer som er uten bakgrunn fra politi- eller kontrollmyndighet, fungerer som en ruspolitisk lobbyorganisasjon som utrettelig arbeider for å få allokert mest mulig av politiets midler til narkotikabekjempelse.

Utad fremstår organisasjonen som om den faktisk representerer politiet. Organisasjonens medlemmer bærer ofte uniform, og lar seg presentere som om de «kommer fra politiet» når de drar rundt på skolebesøk og prediker de mest underlige ting (som for eksempel at det er et utbredt problem at ungdom røyker bananskall for å bli rusa).

Sammenblandingen mellom det private foreningsarbeidet og det faktiske politiarbeidet er tilnærmet total.Det samme gjør de også når de uanmeldt dukker opp på utesteder, i idrettslag og sammen med Antidoping Norge på treningssentre rundt omkring i landet. Når deres leder skal oppgi hvilken epost han kan nås på oppgir han en epostadresse som slutter på @politiet.no.

Norsk narkotikapolitiforening svarer på anklagene i bunnen av denne saken.

Politistasjonssjef Øystein Holt holder foredrag for NNPFs medlemmer om hvordan han i Tønsberg har fått dette gjennomført. Logoen «Bry Deg» markedsføres og brandes tungt. Den selgende avslutningen i markedsføringen av Holts foredrag for NNPFs medlemmer går slik: «Sammen med Linda Duvholt og Bjørn Tore Røed gir Holt oppskriften på hvordan du kan etablere tilsvarende prosjekt i ditt nærmiljø.»På NNPFs hjemmeside markedsføres «Bry Deg uteliv» hardt som et «rus- og kriminalitetsforebyggende prosjekt, med samarbeid mellom utelivsbransjen, politi og kommune».

En slik sammenblanding av offentlige og private roller er alltid galt. Når det i tillegg skjer i den ene organisasjonen vi som stat har gitt ansvaret for å forvalte statens voldsmonopol mot egne borgere, er det i tillegg et reelt demokratisk problem.

Scroller man litt lengre ned på siden finner man dette: «Bry Deg - si nei til narkotika" er registrert varemerke. Misbruk vil bli påtalt og erstatningskrav fremmet.» Som Deep Throat sa til Bernstein og Woodward: «Follow the money.»

Utestedene får stadig besøk av NNPF-medlemmer - med eller uten uniform - men alltid med politiidentifikasjon som gir vennligsinnede råd om å bli med på en kostbar kampanje mot narkotika. De har neppe neppe noe annet valg enn å anse det som en direkte ordre fra politiet. En ordre som i virkeligheten leveres av en intern lobbyorganisasjon med en politisk agenda og økonomiske interesser i gjennomføringen av slike kampanjer.

Kampanjemateriell selges til alt overmål fra NNPFs nettbutikk under varemerket «Bry Deg». Også kursmateriell og foredragsholdere kjøpes fra NNPF.

Graden av valgfrihet er høyst uklar. Den vennlige oppfordringen om å kjøpe materiell, for å vise at du tar narkotikabekjempelse på alvor, kommer fra en person, som uken etter kan gi deg store problemer om han rent politifaglig skulle mene at du ikke i tilstrekkelig grad tar narkotikabekjempelse på alvor.

For utestedenes vedkommende er dette et spørsmål om fortsatt eksistens. Det skal ikke mer enn en liten negativ uttalelse til før skjenkebevillingen ryker, slik det nylig holdt på å skje med utestedet Blå i Oslo. Derfor uteblir også kritikken. Er du redd og i den situasjon at de du er redd for er dem du vanligvis kontakter når du er redd, ja da holder du kjeft. Ikke bare på utesteder, men også i idrettslag og på treningssentre finner man «Bry Deg» materiell innkjøpt fra NNPF. Graden av valgfrihet er diskutabel også der.

Spesielt valgfritt er det heller ikke å bli utsatt for skolebesøk fra denne gjengen. Pliktskyldig stiller skolene opp når NNPF ønsker det. Dagen før skoleturneen begynner, offentliggjør de, sammen med Avholdsfolket Landsråd (eller Actis som de kaller seg nå), et publisitetsstunt i form av en undersøkelse hvor det påstås at politi i alle politidistrikter rapporterer om økt narkotikaomsetning på skolene. Det viser seg imidlertid at resultatene NNPF viser til er basert på en spørreundersøkelse blant egne medlemmer. Det er ikke vanskelig å tenke seg at disse både vet hva den skal brukes til og hva de skal svare.

Ikke overraskende gir undersøkelsen akkurat det resultat de og Actis ønsker seg. Et resultat stikk i strid med all forskning på området, som jo viser at ungdomsbruken går ned.

Ironisk nok Twitret til og med Actis at bruken av cannabis er halvert blant 15- og 16-åringer siden årtusenskiftet. Jeg har sjelden gitt Avholdsfolkets Landsråd og deres Generalsekretær, Mina Gerhardsen, særskilt mye redelighetsanerkjennelse, men her skal hun jo i alle fall ha det at hun ikke begikk løgn. Ten points.

Dagbladet advarte på lederplass mot disse skolebesøkene. Og det med god grunn. Det er, som Dagbladet påpeker, «betegnende for norsk tilnærming til ruspolitikk» at det er politifolk og ikke helsepersonell som reiser rundt på skolene for å «informere» unge om farene med rus.

Når politifolkene tilhører en privat organisasjon bestående av politifolk med egeninteresse i at turneen finner sted er det enda mer betegnende.

Når politifolkene som gjennomfører skolebesøkene også oppfører seg som om de er med i en eller annen amerikansk film, blir det hele ufrivillig komisk. Et illustrerende eksempel kan vi hente fra da NNPF dro med seg justisministeren til Stovner Videregående. Med Anders Anundsen på første rad entrer leder av Norsk Narkotikapolitiforening i Oslo Jan Erik Bresil podiet - på vegne av politiet - iført en svart t-skjorte med Norsk Narkotikapolitiforenings varemerkebeskyttede «Bry Deg» logo. Bresil er kanskje best kjent fra NRK-dokumentaren Politi og røver, der han i sivil «leker katt og mus med hasj-selgende ungdommer», som det heter på NRKs nett-TV-sider.

Er ens hovedoppgave å være tøffest i byen, kan man jo ikke ta seg tid til slagord av typen «Bry Deg - si nei til interessekonflikter».

Bresil starter ufortrødent hele skolebesøket med å vise et skryteklipp fra den nevnte NRK-serien, hvor han snakker strengt til barnevernsbarn som blir tatt for å kjøpe litt hasj. Foran elevene ser Bresil imponert på seg selv når han truer barnevernsbarna med å «knuse døra di hvis dette fortsetter». En fin måte å bygge tillit mellom politi og ungdom, hvis vi skal tro Norsk Narkotikapolitiforening.

Men det er det jo selvsagt ikke. Vi vet at det ikke er det. Slike «Scared Straight»-programmer har nemlig blitt forsket på. Mye. Det er ikke bare det at de ikke virker. De er også ødeleggende. Programmene bryter ned den allerede skjøre tilliten mellom politiet og ungdommene de hevder å hjelpe (…hvem i alle herrens dager, bortsett fra NNPF, tror at det hjelper å true unger med å «knuse døra di»?). Skremmetaktikken ødelegger tilliten så mye at de unge slutter å snakke med politiet. De som utsettes for slike programmer har derfor større, ikke mindre sannsynlighet for å bli kriminelt rusbelastet senere.

Heldigvis fortsatte skolebesøket på en noe lettere tone slik at man kan ha et håp om at NNPFs voldsromantikk gikk litt i glemmeboka hos elevene. Slik beskriver Natt og Dag det:

«Elevene virker fortsatt uberørte. Men så har de heller ikke møtt neste taler Per Jonas Lie fra bydel Alna ennå. Lie leder prosjektet «Ut av tåka – bydel Alna», har hestehale og et enormt skjerf rundt halsen. Lie er av typen som henvender seg direkte til kidsa.

«Noen som har sett Pablo Escobar på Netflix? Dere vet hvordan det gikk med ham? Død på et tak. Og han røyka jo ganske mye… Jeg regner med ingen av dere har lyst til å bli skutt på et tak?»

Boom! Den satt, tenker jeg! Det er fortsatt laber respons i salen, men la oss være ærlige: Ingen har jo lyst til å bli skutt på et tak! Bresil kan true med å knuse døra di så mye han vil, det er ikke før en bydelsansatt fyr med hestehale begynner å sammenligne det å røyke cannabis med Pablo Escobars Netflix-død, at det virkelig begynner å bli alvor!

Lie er typen som sier ting som «hvor fett er det egentlig å tømme kjøleskapet til mora til Ali fordi dere hadde munchies?» og bruker uttrykk som «jazztobakk» og «jungelsigaretter». Fyren er avskrekkende i seg selv. Det absolutt siste man vil som 16-åring er å bli tatt for å røyke hasj og ha masse samtaler med en voksen fyr som «vet hvordan det er å være kid».»

Om elevene rett og slett har sett så mange amerikanske filmer at NNPFs forsøk på å leke Miami Vice ikke gjør særskilt inntrykk, eller om det er Per Jonas Lie fra bydel Alna som årsaksforklarer graden av entusiasme er uvisst, men skolebesøket ender i alle fall på akkurat samme måte som det har gjort alle de ganger jeg har bevitnet den samme misèren:

«En gutt som har forvillet seg helt frem til andre rad har sovnet, og henger fremoverlent med hodet mot stolryggen til Anundsen. Klokka nærmer seg 11 og elevene har begynt å klappe unaturlig ofte, gjerne midt i setninger, i tapre forsøk på å markere en slags slutt på arrangementet.»

NNPFs rolleblanding på skolebesøk og den oppkonstruerte «undersøkelsen» de diktet opp for å markedsføre dem er et symptom på en generell adferd, og ikke enestående eksempler. I samfunnsdebatten brukes sammenblandingen aktivt. Tillitsvalgte glir inn og ut mellom forenings- og politirollen i det offentlige ordskiftet, slik at det etterlatte inntrykket er at det er politiet som representeres når foreningens politiske standpunkter skal argumenteres for.

Gjennom den lånte troverdighet uniformen gir kan det rene visvas presenteres som om det er fakta. Den famøse undersøkelsen som innledet skoleturneen er kun ett eksempel.

Et annet er når NNPF nylig inviterte en nokså snodig pensjonert politimann fra Los Angeles til sin utdanningskonferanse. Han kunne meddele at amerikanske byer (hvor kriminaliteten i virkeligheten faller kraftig) nå flommer over av psykotiske drapsmenn i hasjrus. Dette som en følge av at nesten halve landet har legalisert cannabis, mens forskningen er samstemt på at regulert omsetning medfører fall i kriminalitet.

Denne fyren er mest kjent for fantastiske påstander om at 84% av alle familievoldsaker er relatert til crack- og metamfetaminbruk. At han i det hele tatt slippes løs på skjermen, når overskriften er «Nyheter» og ikke «Åndenes Makt», skyldes kun én ting. Han ble solgt inn av Norsk Narkotikapolitiforening. For politiet kan man jo stole på!

Eller kunne. I ordene til det anerkjente amerikanske bladet Reason:

"Brooks also claimed that violence went down during alcohol prohibition, when the homicide rate rose by more than 40 percent, perhaps this claim is not that surprising. But you have to marvel at his prestidigitatory skills in pulling such an impressive number out of thin air. Not only is it remarkably precise, but it leaves only 16 percent of domestic violence to blame on alcohol (a point with which the Marin Institute might take issue), not to mention cases where the assailant consumes some other drug or is completely sober."

Én ting er NNPFs tyvlåning av arbeidsgivers troverdighet når de på mer eller mindre virkelighetsnært grunnlag presenterer sine egne synspunkter. Når man ser på hva politiet har å stri med om dagen, er vel akkurat dét et av deres minste problemer. Mye verre er det å tyvlåne arbeidsgivers troverdighet når man skal stoppe kjeften på meningsmotstandere. I alle fall når arbeidsgiver tilhører den ene gruppen samfunnet har gitt det store ansvaret det innebærer å faktisk disponere tvangsmidlene til å gjøre akkurat det.

På den litt uskyldige siden av skalaen finner man det misbruk av stilling Øyvind Buraas som styremedlem i NNPF begår når han forsøker å stoppe daværende leder av Fremskrittspartiet Ungdom fra å ha meninger om regulert omsetning av cannabis, ved å liste opp «10 grunner til å ikke stemme Frp».

Intet i det Buraas skrev ville vært problematisk i en organisasjon som ikke lever av å viske ut skillet mellom offentlig tjenesteutøvelse og privat foreningsarbeid. Men når de gjør det, kan alt de sier anses å være offisielle uttalelser fra politiet. Og da blir det helt korrekt som FrPs justispolitiker Jan Arild Ellingsen skriver: «Urent trav fra Narkotikapolitiet»

Man blir fristet til å tenke sine tanker rundt NNPFs tilnærming i denne saken. Ønsker Narkotikapolitiforeningen å «straffe» FrP fordi FpU «lefler» med cannabis? Man kan selv lese ut fra Politidirektoratets rapport om bekjempelse av narkotikakriminalitet at:

« Politiet bør være oppmerksomme på debatter og opptreden som er egnet til å skape sosial aksept for narkotikakriminalitet, for eksempel legalisering av cannabis».

Hvor godt denne strategien harmonerer med maktfordelingsprinsippet skal ikke jeg vurdere nå, men det er svært problematisk dersom politiet skaper et klima hvor folk ikke kan vite om deres meninger om ruspolitikk blir gjenstand for politiets interesse eller søkelys."

Mindre uskyldig blir det når Ellingsens siste avsnitt får konkret manifestasjon utenfor avisenes leserbrevspalter.

Det er oppsiktsvekkende nok at politiet sine handlingsplaner konstanterer at at de skal holde et øye med «opptreden» hvor mennesker benytter sin grunnlovsfestede ytringsfrihet til å mene noe om hva som skal være forbudt eller ikke. Når det i tillegg er en intern pressgruppe som arbeider for å opprettholde den rådende politikk, er det kun ett uttrykk som ringer bak i mitt hode: «land vi ikke bør sammenligne oss med».

På et arrangement i vår holdt forskeren Teri Krebs en apell hvor hun tok til orde for en endring i norsk narkotikapolitikk. Sammen med ektemannen Pål-Ørjan Johansen har Krebs vært en internasjonal stemme for en kunnskapsbasert tilnærming til bruk av psykoaktive stoffer, med dekning både i New York Times og Huffington Post.

Ekteparets forskning har i stor grad sentrert seg rundt de potensielle positive sidene enkelte psykoaktiva kan ha for sinnet. Dette er et tema som opptar stadig flere forskere verden over. Spesielt fordi dagens behandlingsmetoder for både depresjon, posttraumatisk stress og andre psykiske lidelser er fortvilende virkningsløse.

Ekteparet har publisert sin forskning i anerkjente internasjonale tidsskrift som The Lancet og Journal of Psychoparmacology, hvor de har vist at statistiske analyser av populasjonsstudier forteller oss at mennesker som bruker psykedeliske stoffer, som psilocybin (den aktive ingrediensen i fleinsopp) og LSD, har bedre mental helse enn de som ikke gjør det.

Ekteparets konklusjoner er helt i tråd med resultater fra andre forskere på feltet. Psykedelika og MDMA (virkestoffet i Ecstasy) har vist seg å ha betydelig potensial i behandling av lidelser som nettopp posttraumatisk stress og alvorlige depresjoner.

På bakgrunn av denne kunnskapen - og med det tilleggsargument at akkurat disse stoffene regnes tilnærmet ufarlige (i motsetning til for eksempel alkohol) ved ansvarlig bruk - har Krebs argumentert for at både rekreasjonell og medisinsk anvendelse av stoffene må være omfattet av menneskerettighetenes beskyttelse av privatliv. Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen slår fast følgende om retten til privatliv, «there shall be no interference by a public authority with the exercise of this right except such as [..] is necessary in a democratic society». Man kan være enig eller uenig med Krebs, men det er i alle fall et legitimt synspunkt å ha.

Det vil si, det er ikke et legitimt synspunkt i NNPFs øyne.

Narkotikapolitiet stiller opp og overvåker arrangementet. Der ser de Krebs holde apell og foretar da den vurdering at denne meningsmotstanderen de i lang tid har fulgt med på og irritert seg over, «ser ruset ut». På bakgrunn av denne subjektive vurderingen arresteres Krebs foran øynene på sin to år gamle datter.

Hvem foresto arrestasjonen? Jan Erik Bresil. Den samme lederen for Norsk Narkotikapolitiforening i Oslo som sto foran elevene på Stovner Videregående og viste frem video av seg selv mens han truet unger med å «knuse døra di hvis dette fortsetter».

Narkotikalovgivningen gir politiet svært vide fullmakter. Den såkalte «mistanke om rus» ga grunnlag for både pågripelse og ransaking på bopel. For Bresil gjaldt det da å handle raskt, og ikke vente på resultatet fra rustestene Krebs ble utsatt for. Rustestene var jo selvsagt negative. I den kroppen var det ikke noe sterkere enn grønn te.

Bare timer etter pågripelsen tar Bresil og kumpanene seg inn i Krebs’ bopel og endevender den fullstendig. Oppå et skap finner politiet 0,8 gram fleinsopp. En psykoaktiv sopp som vokser fritt i norsk natur.

Dette er et kvantum som vil gi en grad av rus tilsvarende et par kopper sterk kaffe. Selv om funnet kun kvalifiserte til bot, besluttet politiet å holde på Krebs, og at også far skulle pågripes. Johansen og eldstedatteren på fire ble hentet ved midnatt, og de to foreldrene satt på glattcelle til neste kveld. Ut over de 0,8 grammene med fleinsopp beslagla politiet hos paret også noe røkelse og et par fluortabletter – som ble sendt Kripos til analyse for at det hele ikke skulle se fullstendig latterlig ut

Ruspåvirkningen var oppdiktet. De 0.8 grammene med fleinsopp (som jo også viste seg slett ikke å tilhøre Krebs) var heller ikke så mye å snakke om. Man skulle jo derfor tro at det hele skulle være fort unnagjort.

Men den gang ei. Skal man tro forsvarernes opprørte kronikk i etterkant var temaet nemlig et helt annet. De skriver:

"Det ble stilt inngående spørsmål om deres politiske syn og foreningen EmmaSofia, og den flere timer lange utspørringen virket myntet mer på politiske dissidenter enn vanlige borgere siktet for et bøteforhold."

Eller som de sa det i USA i sin tid: «Are you or have you ever been a member of the communist party.»

Det var interessant å merke seg politiets respons da denne adferden ble forsøkt kritisert av alt fra jusprofessorer via forsvarsadvokater til tidligere Høyesterettsdommere etterpå. Helt blind for sammenblandingen av roller fra en politileder som i sitt foreningsarbeide har frontet forslag om forbud(!) mot ytringer som er positive til en alternativ ruspolitikk, slås det uten videre fast via stasjonssjef Kåre Stølen at: «Det som ble bestemt angående politiets innsats hadde ifølge Stølen ingenting med innsatslederens verv i Norsk Narkotikapolitiforening å gjøre. Stølen understreker likevel at innsatslederen jo har en spesiell kunnskap om narkotika.»

En mann med «spesiell kunnskap om narkotika», ja. Og lederverv i organisasjonen som vil forby slike ytringer der folk ferdes. Det er ikke så rent lite oppsiktsvekkende når politiet videre i begrunnelsen for å plassere akkurat denne personen til å våke over sine meningsmotstandere skriver at «vår oppgave var å legge til rette for markeringen og sikre ytringsfriheten, noe som er vanlig ved demonstrasjoner».

NNPFs noe spesielle tilnærming til å «sikre ytringsfriheten» ble, som nevnt innledningsvis, igjen demonstrert forrige helg. Da gikk de til det skritt å stenge ned en Twitterkonto som under tullenavnet Norsk Politinarkotikaforening parodierte deres noen ganger litt ufrivillig komiske budskap. Typiske Twittermeldinger fra kontoen var «Uheldig at Cannabis ikke viser seg farlig. Viktig at narkotikabruk får konsekvenser.» påheftet en lenke til en studie som viser at cannabis slett ikke påvirker intelligens negativt eller «Det er en myte at legalisering og beskatning gir økte inntekter til staten. Bare å gi de narkomane høye nok bøter.» påheftet lenke til en sak hvor politiet fikk skarp kritikk for å ha gitt en sliten narkoman ti tusen kroner i bot.

Etter et par dager i drift ble kontoen plutselig stengt. Alle tweets ble slettet, og vi følgere fikk bare beskjed om at «this account has been suspended».

Rett etter legger NNPF ut følgende skrytemelding på henholdsvis Facebook og Twitter: «I dag har twitter stengt en konto som utga seg for å representere NNPF ved å manipulere foreningens logo. Følg oss heller her @nnpf3.»

Det var jo riktig at Norsk Politinarkotikaforenings logo var basert på NNPFs. Det er jo litt av poenget med parodi og satire. Det kan dessuten være utfordrende å parodiere en reaksjonær organisasjon som NNPF. Ifølge internettregelen Poe’s Law er umulig å skille virkelighet og satire der satireobjektene er fundamentalister.

Like fullt er Twitters regler entydige. De fastslår at parodier er tillatt.

På Twitter finnes det nemlig titusener slike parodikonti. Om de klages inn for å være for like, slik at de reelt kan forveksles med dem de parodierer, ber Twitter parodikontoen om å rette dette opp. Dette har Twitter en standardtekst for:

«Kontoen din er rapportert inn som identitetstyveri. Identitetstyveri bryter med Twitter-reglene. Kontoen din kan kanskje kvalifisere som en parodi eller en fan-konto. For å unngå suspensjon av kontoen din, må du gjøre de nødvendige endringer på kontoen din innen de neste 48 timene.»

Tusener av parodikonti som har blitt rapportert inn av sure folk som ikke liker å bli parodiert, har fått denne meldingen på sitt lokale språk opp gjennom årene. Men ikke Norsk Politinarkotikaforening. Når folka bak forsøkte å logge seg inn, kom det bare en kort melding:

«Your account has been suspended».

Ingen 48 timer der, nei. Ingen advarsel. Ingen forklaring engang. Tekst på engelsk og ikke på lokalt språk.

På vegne av parodikontogründerne skrev jeg (vi jurister kan brukes til mangt) en klage til Twitter, hvor jeg redegjorde for at dette var en parodikonto, forklarte hvem den parodierte og på hvilken måte det var samfunnsrelevant samt viste at forskjellene mellom original og parodi var så store at forvekslingsfaren var lik null. Svaret?

«This account has been suspended and will not be restored.»

Kort og konsist. Jeg klager en gang til for å være helt sikker på at budskapet var forstått. Svar?

«Thanks for your response. As mentioned, your Twitter account was suspended for violating Twitter Rules regarding Impersonation. This account will not be restored.»

Voldsomt kort og konsist igjen. Og svært så ulikt Twitter. Selskapet som jo stort sett tillater hva som helst om hva som helst når som helst.

Jeg finner dette nokså merkelig og gjør det jeg gjør når jeg finner ting nokså merkelig. Setter meg med Google en times tid.

En time med søking, tråling av brukerfora og lesing av Twitters supportdatabase senere, er fasiten klar: Twitter gir alltid advarsel først. Alltid. De stenger aldri ned konti direkte. Bortsett fra i én type tilfeller: Der hvor de har fått en direkte ordre om å gjøre det fra politiet.

Å stenge en slik parodikonto er noe av det dummeste en aktør som NNPF kan gjøre. En annen av Internettets lovmessigheter er nemlig den såkalte Streisand-effekten: En fotograf som skulle ta bilde av kysten utenfor Barbra Streisands hus kom i sin tid i skade for også å ta et bilde av huset. Dette falt Streisand tungt for brystet, da hun ikke ønsket at noen skulle se hvordan hun hadde det hjemme. Advokathenvendelsen hvor bildet ble beordret fjernet fikk imidlertid ikke den effekt Streisand hadde sett for seg; i stedet for at bildet forsvant, kopierte og delte folk det over en lav sko for å protestere mot sensuren.

Snart hadde flere hundre tusen mennesker sett det bildet av Streisands hus hun ønsket å fjerne fra jordens overflate.

Nokså umiddelbart etter stengingen begynte det å tikke inn meldinger både på NNPFs Facebookside og på Twitter. Kritikken var unison, og kom fra både vanlige brukere, Stortingsrepresentanter og profilerte advokater. Med en gang parodikontoen var oppe igjen under nytt navn, @notnpnf, rant det inn med følgere. En fullstendig ubetydelig Twitterkonto med noen få titalls følgere var over natta omgjort til en konto med fem ganger så mange følgere som NNPF selv. Forresten: Scroll tilbake i avsnittet, følg linken og abonner på kontoen du også!

Hadde det ikke vært for at det er utenomordentlig sørgelig, ville jo dette keitete forsøket på debattknebling vært noe i nærheten av hysterisk morsomt.

Samtidig illustrerer saken noe direkte skummelt. En privat organisasjon som patologisk blander sammen myndighetsutøvelse og foreningsliv, og som bruker myndighetsdelen av seg til å stoppe kjeften på brysomme meningsmotstandere er neppe «necessary in a democratic society», for igjen å låne ordene fra menneskerettighetskonvensjonen.

Det gjelder uansett om de endevender husene til meningsmotstanderne på sviktende grunnlag eller om de instruerer Twitter til å stenge dem ute fra å bruke sin demokratiske rett til å gi offentlig kritikk gjennom satire.

Jeg antar jo forøvrig at jeg er nestemann ut.

Her for et par dager siden gjorde jeg nemlig den store feil å uttale meg om politiprioriteringer i lys av avsløringene om at ledelsen i Bergenspolitiet har prioritert knappe politiressurser annerledes enn det NNPF ønsker. Dette ble jo varslet av en av NNPFs mest markante medlemmer i et 52 siders varslingsskriv (jeg har arbeidet med varslingssaker i 15 år - jeg har aldri sett et 52 siders varslingsskriv skrevet av kun én person), deretter lekket til VG av ukjente personer i betimelig tid til å treffe budsjettbehandlingen i politiet for 2017, etterfulgt av en serie oppslag om viktigheten av å prioritere opp narkotikabekjempelsen med profilerte NNPF-medlemmer i hovedrollene, som tilfeldigvis valgte akkurat denne uken til å fremlegge sine synspunkter.

Jeg påpekte at politiet kanskje ville vært i stand til å både stoppe tung narkotikakriminalitet og etterforske vold og sedelighet om de brukte ressursene på det og ikke på å jage brukere rundt omkring. Dette falt åpenbart lederen for Norsk Narkotikapolitiforening i Oslo, Jan Erik Bresil, tungt for brystet.

Etter først å ha benektet at dette var noe politiet brukte ressurser på, deretter forsvart at det ble brukt ressurser på brukere fordi det ga en inngang for barnevernet (veldig godt argument for å jage enslige menn i tyveårene) og hevdet at brukersaker kun er de som faller inn under legemiddelloven (to gram hasj, eller tre brukerdoser heroin og du er over i straffeloven) ble Bresil åpenbart provosert av å bli møtt med motargumenter i stedet for beundrende ungpikeblikk.

Når jeg da peker på at flere av de aktivt narkomane i Oslo sentrum forteller meg og andre som snakker med dem, at de ikke tør å fortelle hvordan de egentlig har det når Bresil og hans «Miami Vice»-kumpaner er tilstede og avslutter med ordene “Dere må justere praksis”, blir det månelyst. (Og dette var flere dager før månen ble så forbaska stor.)

Oslopolitiets helt egen dørknuser smeller først til med å - rettet mot meg - slå fast at hele diskusjonen er drevet av «sofanarkomane» (et begrep mannen også har brukt før om sine meningsmotstandere) som ønsker å røyke i fred. Så drar han virkelig til og slår fast:

«Dere skyver tunge misbrukere som må ha helsehjelp til å slutte forran [sic] dere for å røyke joint for morro[sic].» (Sånn for ordens skyld: «Dere» er bare meg, og meg alene. Den eneste han diskuterte med var meg. Og den han sendte sitt svar til var meg. Trusselen var ikke til å misforstå.)

Mannen som arresterte den klinkende edru meningsmotstanderen Teri Krebs fordi han mente hun var ruspåvirket, og som viste frem video av seg selv hvor han truet barnevernsbarn med å «knuse døra di hvis dette fortsetter» til en haug med femtenåringer slo altså fast at min motivasjon for å engasjere meg i et politisk tema med en samfunnskostnad på milliarder, åpenbare menneskerettighetsaspekter og stor betydning for folkehelsen, er at jeg vil «røyke joint for morro [sic]».

Dét er klart! Det kan jo ikke være noen andre beveggrunner enn at man er sofanarkoman hasjrøyker selv.

Men det er faktisk ulovlig i dette landet å røyke joint for moro. Røyker du joint for moro kommer Jan Erik Bresil hjem til deg med hunder, «knuser døra di» og endevender leiligheten din, slik han gjorde med Teri Krebs.

Denne mannen mener altså at engasjement for annen politikk i seg selv er mistankegrunnlag for straffbare handlinger. Den samme mannen politiet i Oslo ikke så noen betenkeligheter med å sette til å «legge til rette for markeringen og sikre ytringsfriheten» da tilhengere av en alternativ politikk i vår skulle ha sitt arrangement. Han har jo “en spesiell kunnskap om narkotika”, må vite.

Det er mulig Bresils Freudian slip skyldes at den nøye orkestrerte mediekampanjen hvor VG brukes for å få prioritert opp den narkotikakriminalitet politifolkene synes det er spennende å jobbe med, og ned vold og sedelighet som ikke har et like kult «Miami Vice»-preg ikke går helt etter planen.

Det ligger veldig mye arbeid bak å få på plass en så stor mengde med medieoppslag. Historier skal hentes inn og systematiseres. Budskap skal spisses. Folk skal få beskjed om hvem som går først, og hvem som skal vente en uke. Journalister skal loves ekslusivitet. Organisasjoner med legitim interesse i dokumentene som søker om innsyn på vanlig demokratisk måte skal nektes dette slik at avtalene om eksklusivitet kan holdes.

Det er fryktelig mye arbeid. Det vet jeg. Jeg har gjort det selv. Flere ganger.

Da er det rett ut irriterende at noen plutselig begynner å påpeke hva det er NNPF egentlig driver med. Nemlig misbruk av varslerinstituttet til indre fraksjonering og budsjettkamp.

Først ut var professor i rettsvitenskap Hans Fredrik Marthinussen som påpekte det åpenbare:

«Det er grupperinger i norsk politi som ønsker at narkotika skal forbli førsteprioritet, til tross for at det blant annet leder til mangel på voldtektsetterforskere. I årets evaluering konkluderte Politidirektoratet med at fire av ti voldtektssaker ble etterforsket med lav eller svært lav kvalitet. Det er en direkte konsekvens av narkotikasakenes status. Som lederen i Politiets Fellesforbund, Sindre Bolstad, sier til BT, er det en trend i hele landet at andre saker nå er i ferd med å bli ansett som viktigere enn narkotika.»

Vi vet alle hvem disse “grupperingene” er. De har jo et navn. De har til og med varemerkebeskyttet logoen sin.

Hvorfor akkurat Bergen? Hvorfor akkurat nå? Bergenspolitiet ligger allerede nede. Etter sin sjokkerende dårlige håndtering av tidligere varslersaker er de ett lett bytte i politiets interne maktkamp.

Marthinussen fortsetter:

«Denne grupperingen har trolig valgt seg ut bergenspolitiet som det åpenbart enkleste målet for «sjokkavsløringen». De håper at dette skal sikre narkotikasakenes status som politiets førsteprioritet i årene fremover, selv om krigen allerede er tapt.»

Etter Marthinussen fulgte flere på. Torstein Ulserød i Civita:

«Denne skandalen handler om en feilslått narkotikapolitikk, og hvordan sterke krefter i norsk politi driver en politisk kampanje for å bekjempe både endringer og legitim debatt om denne politikken. Varsleren i bergenspolitiet kan med god grunn mistenkes for å delta i en slik kampanje for å ivareta narkotikapolitiets interesser i at kampen mot narkotika fortsetter som før. VGs dekning har imidlertid vært tendensiøs i en grad som vitner om at avisen helt overser disse problemstillingene».

I Dagbladet fant saken veien helt frem til lederplass, hvor avisen slår fast at:

«Politidirektoratet har fjernet narkotikakriminalitet fra listen over områder politidistrikene skal rapportere i form av tradisjonell mål og resultatstyring. Det er et signal om at andre kriminalitetsområder er viktigere å prioritere, som volds-, sedelighets- og menneskehandelssaker. Det er bra.»

Det er vanskelig å være uenig med Dagbladet. Det er bra. Det er veldig, veldig mye viktigere for meg at politiet prioriterer ressursene sine til å forhindre at min datter blir voldtatt, eller eventuelt skåner livet på voldtektsmannen ved å pågripe ham før jeg rekker å oppspore ham om det først skulle skje, enn at de åker fast min datter for å ha tatt et par trekk av en joint, om hun skulle finne på å tøffe seg på fest når hun kommer i den alderen.

Men det gjør de dessverre ikke. Professor Marthinussen påpeker i sin gjennomgang noe som burde gjøre oss alle både sinte og lei oss på samme tid:

«Det er nemlig ikke like gøy å arbeide med familievoldssaker, voldtekter, organisert arbeidslivskriminalitet og krevende pedofilisaker. Det er langt mindre kommunikasjonskontroll, spaning, avansert teknisk utstyr som falske basestasjoner og andre spennende politimetoder som benyttes i slike saker. Dette er en stygg maktkamp som foregår på innsiden av politiet, og de har så langt fått mediene på kroken.»

Jusprofessorens påpekning er åpenbart korrekt også her. Det er nemlig ikke lenge siden NRK kunne avsløre at over 200 voldtektssaker i Norge har vært under etterforskning i seks måneder eller mer, uten at politiet har tatt ut tiltale eller henlagt saken. Hvorfor? Fordi etterforskere heller vil jobbe med narkotikakriminalitet enn vold og sedelighet. Sakene er mer spennende, og ikke nok med det; de som jobber med narkotikaforbrytelser får bedre lønn.

Det er lett å være enig med leder for politijuristene, Sverre Bromander, når han på denne bakgrunn uttaler at «overgrepssaker og voldtektssaker bør kanskje være det aller viktigste politiet» jobber med, uttrykker sin frustrasjon over dette og legger til at de som jobber med narkotikakriminalitet ikke bare får høyere lønn, men også får «mer ressurser til rådighet».

Jeg ble for et par dager siden spurt av TV2 om jeg hadde noen forklaring på hvorfor NNPF var villig til å gå til så voldsomme skritt for å holde på sin posisjon i samfunnet.

Det var åpenbart at journalisten hadde problemer med å tro meg da jeg la frem tall etter tall etter tall som viste at de, i tillegg til å blande sammen roller, bruke statens maktapparat til å forsøke å stoppe munnen på sine meningsmotstandere, påvirke budsjettprosessene gjennom illojalt å plante budsjettpåvirkningsaker i VG under dekke av å være varslersaker, også konsekvent jukser på statistikk og kildebruk, eksempelvis gjennom fantasiundersøkelsen de lagde blandt egne medlemmer, og presenterte som polititall.

Høyere lønn. Mer ressurser til rådighet. Mer spennende arbeidsdag. Den amerikanske samfunnsøkonomen James M. Buchanan fikk allerede for tretti år siden i år - i 1986 - nobelprisen i økonomi for å gjennom sin bok “The Calculus of Consent” å vise hvor sterk incentivvirkning de faktorene har. Vi er alle bare mennesker. Og karriere i politiet, dette har vært den enkleste veien å klatre - se alle politisjefer som kommer fra narkotika. I dag er de noe “pissed off” også fordi termen organisert kriminalitet har dreiet perspektivet bort fra de rene narkosakene.

Vi må forutsette mer av dette i årene som kommer. Det er svært få som aksepterer å miste makt og innflytelse, høyere lønn og mer spennende arbeidshverdager uten kamp. Og i politiet kan det bli stygt fremover.

Line Granås, Ronny Lindesteg og Bente Otterstad skrev for ikke lenge siden en avhandling ved navn «Å sitte stille i båten» om fryktkulturen i politiet. Den er forstemmende lesning.

I politiet finnes det en korpsånd som man ofte finner i organisasjoner som opplever mye sammen, og hvor man kjenner på følelsen av “oss mot verden”. Det er mye bra med det når team skal jobbe sammen og folk skal stole på hverandre operativt. Men det er også farlig.

Da politiets fellesforbund skulle sikre høyere lønn for noen få år siden, gikk det rett og slett ut epost om at de som jobbet overtid kom til å bli mobbet og fryst ut av stillingene sine.

Polititjenestemenn som valgte å jobbe frivillig overtid opplevde å få gule lapper i posthyllene sine, som et forvarsel fra kolleger om at rødt kort blir det neste. Politifolk som skrev seg opp på overtidslister fikk tekstmeldinger hvor de ble kalt for “judas” og fikk klar og tydelig beskjed om at det ville få konsekvenser for deres jobbfremtid.

Etter at den brutale interne undertrykkingen kom i media, har man nok blitt litt flinkere til å gi de beskjedene muntlig. Men de gis.

Skal man bygge en sekt kan man imidlertid ikke bare spille på frykt. Disiplene må også belønnes. Innenfor rammen av det offisielle politiet skjer belønningen ved at de som jobber med narkotika får høyere lønn og mer interessante arbeidsoppgaver. Internt i NNPF er belønningen mer flytende.

Når NNPF samler sine tropper til konferanse er «det faglige programmet spennende», som de selv skriver i søknaden om penger. Penger trenger fra Politidirektoratet siden de bruker 900 000 til «subsidiering av deltageravgiften».

Klart det. De har jo faglige høydare som «Fra misbruk til steinkasting og kidnappinger» og «Colorado - en tåkelagt stat i USA». (Seriøst! I KID YOU NOT!!!)

Men det er jo ikke nok for å sikre at folk kommer. I søknaden forklares det at konferansen skal arrangeres« i en sosial ramme som skal legge til rette for nettverksbygging og erfaringsutveksling». Alle som noensinne har søkt det offentlige om penger til konferanser vet eksakt hva det betyr.

For de av leserne som ikke har søkt det offentlige om penger før, kan denne Twittermeldingen fra en politimann som ikke er medlem der muligens lede tankene i riktig retning:

«Forøvrig har jeg aldri vært på NNPF sin konferanse. Bare plukket opp fulle kolleger som har vært på banketten.»

Ved siden av mitt arbeide, som min kone nok vil påstå at tar mesteparten av mine våkne timer driver jeg et par utenomsportslige aktiviteter.

Jeg sitter i hovedstyret i Oslo Høyre og jeg er styreleder i en helt fantastisk organisasjon som heter Røverhuset hvor innsatte i norske fengsler lager radio av internasjonal toppklasse som utdannings og rehabiliteringstiltak i fengselet. Gjennom å tilby folk positive ting de kan fylle livet sitt legger Røverhuset til rette for at folk kan hjelpe seg selv.

Gjennom å tro på det gode og dyrke det frem i stedet for å fokusere på det vonde og forsøke å tvinge det bort, skaper folk et liv for seg selv uten behov for det vonde.

Dette har vi mennesker egentlig alltid visst. Derfor finner vi den samme lærdommen så langt tilbake som I Æsops fabler hvor solen vinner ved å få mannen til å ha lyst til å ta av seg jakken fremfor vinden som prøvde å blåse den av.

Denne troen på at vi hjelper folk med å dyrke det gode fremfor å straffe det onde har også fått meg til å engasjere meg i en forening som heter Foreningen Tryggere Ruspolitikk. Foreningen arbeider for en trygg og kunnskapsbasert ruspolitikk i Norge hvor vi møter mennesker med rusproblemer på en annen måte enn det NNPF tar til orde for.

Vi mener det er galt å true med å «knuse døra di hvis dette fortsetter». Vi tror at vi voksne bedre normerer unges adferd med å gå foran som gode eksempler og selv ha en livsførsel de kan se på og kopiere. Vi tror pappaen som lukter gammel røyk mens han belærer sin sønn om tobakkens farer bare har begrenset gjennomslagskraft. Derfor er alle våre arrangementer rusfrie.

NNPF har i alle år hatt rykte på seg for å ha de villeste festene i hele politiet. En skjebne NNPF deler med andre organisasjoner med rent «narkotikaforebyggende» og ikke bredt rusforebyggende formål i andre sektorer. Eksempelvis på ungdomsorganisasjonssiden. Da jeg var i ungdomspolitikken visste alle at stedet å dra for sex, booze and rock&roll var sommerleirene til Ungdom Mot Narkotika. (Jeg er ikke ung lengre så jeg vet ikke hvordan de har det nå - de kan ha skjerpet seg.)

Å ha «narkotikaforebygging» i formålet plasserer deg utenfor normale adferdskrav på alkoholsiden. Du er liksom allerede godkjent.

Det er trist at det er slik. Det er trist for politiet. Det er trist for rusforebyggingen i samfunnet. Det er trist for de som kanskje utvikler et alkoholproblem. Og det er til slutt trist for skattebetalerne, siden det til syvende og sist er dem som betaler kalaset.

Søknaden fra NNPF om konferansestøtte blir jo tross alt innvilget hvert eneste år. Innvilget av saksbehandlere politiet ikke vil fortelle oss om er medlemmer i NNPF eller om skal på konferansen og være med på festen.

Akkurat hvor mye penger som går til NNPF fra skattebetalerne vet vi nemlig ikke. Akkurat hvor stor sammenblanding av roller som faktisk skjer vet vi nemlig ikke.

Årsaken til det er at politiet beskytter sine egne og nekter fullt innsyn.

Etter den helt drøye nedstengingen av satirekontoen mottok Politidirektoratet en innsynsbegjæring. Den ba om innsyn i epostkorrespondanse mellom leder i NNPF, Lars Holmen, og andre medlemmer i NNPF via politiets epostkonti de siste to ukene. Bakgrunnen for innsynet var i kjernen av offentlighetslovens begrunnelse. Her har det muligens foregått et maktovergrep gjennom misbruk av stilling for å fremme interessene til en privat organisasjon.

Innsynsbegjæringen ble blankt avvist. Begrunnelsen er rett ut vakker:

«Norsk Narkotikapolitiforening (NNPF) er en ideell organisasjon, se bl.a foreningens hjemmeside. Vi kan derfor ikke se at offentlighetslova kommer til anvendelse, se offentlighetslova §2 om lovens virkeområde, og vi kan heller ikke se at det skal være politiet som skulle gi innsyn i eventuell korrespondanse mellom foreningen og medlemmer i foreningen. Dette må gjelde selv om evt en e-postadresse i politiet skulle vært brukt.»

En fantastisk konstruksjon!

Etabler en forening på siden og karakteriser all din lyssky kommunikasjon som foreningskomunikasjon. Bang! Der forsvant offentlighetens rett til innsyn.Der forsvant klagerettene. Der forsvant rettssikerheten.

Det er vel bare å sitere Jerry Seinfeld: Yada, yada, yada.

Denne sammenblandingen som egentlig alle i politiet vet om må opphøre. Driver du foreningsvirksomhet i det politet så vakkert betegner som “en ideell forening” bruker du ikke arbeidsgivers epost når arbeidsgiver faktisk er den organisasjonen som disponerer samfunnets tvangsmidler. Du får ikke politiet til å bruke “Bry Deg” som kampanjeslogan, når du selv jobber i politet og har varemerkebeskyttet det. Du bruker ikke tvangsmidler for å stoppe kjeften på folk.

Kort sagt følger du Googles opprinnelige verdiformulering: «Don’t be evil!»

Siden NNPF jo synes ute av stand til å forstå dette selv bør politidirektøren forstå det for dem. Om politidirektøren ikke forstår det bør en annen politidirektør få lov til å gjøre det i stedet for.

Så kjære politidirektør:

«Bry deg - si nei til Norsk Narkotikapolitiforening»