Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Arendalsuka er over for i år, og nok en gang reises spørsmål om uka er for «eliten» og de som har økonomi nok til å oppholde seg i sørlandsbyen med kost og losji, leie av lokale, med egne arrangementer og fester for å skape oppmerksomhet om sine interesser.

Margrete Løbben Hansen. Vis mer

Arendalsuka illustrerer hvor profesjonaliserte interesseorganisasjonene er blitt, hvor de jobber systematisk i flere kanaler for å drive lobbyvirksomhet opp mot politikerne.

Lobbyisme kan defineres som en utveksling av informasjon og interesser mellom avsender og mottaker, der avsender formidler politiske løsninger i henhold til sine interesser. Lobbyisten kan like gjerne komme fra profesjonaliserte PR-byrå som First House, selskaper som Equinor eller NGO-ere som Flyktninghjelpen.

Dette er i seg selv ikke et demokratisk problem, men den manglende åpenheten rundt det, er det. Derfor er tiden overmoden for at Stortinget innfører et lobbyregister, der interesseorganisasjoner har registreringsplikt med navn, kontaktinfo og hvilke interesser de har.

Som en borger ønsker jeg å vite hvor det partiet jeg stemmer på henter deler av kunnskapsgrunnlaget sitt. Hvilke aktører er det Arbeiderpartiet har mest kontakt med i ukene før landsmøtet neste år, der de skal ta en ny beslutning på konsekvensutredning av oljeboring i Lofoten og Vesterålen? Hvem er det Frp snakker med når det foregår bompengeaksjoner i Rogaland? Vi får ikke direkte svar på dette ved et lobbyregister, men det gjør at vi kan tegne oss et bilde av hvem aktørene er.

Lobbyregistre er allerede innført i politiske maktsentrum som hos parlamentene i Washington D.C, i EU-hovedstaden Brussel og hos det britiske parlamentet i Westminster i London.

I de nordiske landene har det foreløpig ikke skjedd, men her har Norge en gylden mulighet til å gå foran som et godt eksempel.

Norske politikere er ikke helt blinde på dette fenomenet. Trondheim kommune vedtok i fjor høst å opprette et lobbyregister. Omtrent samtidig fremmet Venstres stortingsrepresentanter Carl-Erik Grimstad og Jon Gunnes et representantforslag om innføring av lobbyregister for aktørene som oppsøker representantene på Stortinget eller den politiske ledelsen i departementene.

Forslaget til Gunnes og Grimstad er det femte i rekken av foreslåtte lobbyregistre i landets øverste organ. Også i fjor høst ble forslaget møtt med lunken mottakelse i Stortinget.

Presidentskapet som behandlet lovforslaget, argumenterte med at et slik lobbyregister er ressurskrevende, at vi har en forvaltningspraksis med mye åpenhet og at den enkelte stortingsrepresentant selv må være i stand til å vurdere informasjonen som mottas, på et selvstendig grunnlag.

Hvor ressurskrevende er det egentlig med en egen nettside hvor aktørene bes å registrere seg med navn, interesser og kontaktinfo? Slik som Miljøpartiet De Grønne på Stortinget har gjort. For tiden arbeider jeg med masteroppgaven min i statsvitenskap, om hvordan norske interesseorganisasjoner i Brussel jobber for å påvirke Europaparlamentet. Oversikten over norske aktører har jeg enkelt kunnet hente ut av lobbyregisteret til EU.

Forslaget om lobbyregister er for øvrig noe PR-byråer selv har ønsket velkommen. I 2010 viste en undersøkelse at 2 av 3 ønsker dette, deriblant Geelmuyden Kiese, som var raskt ute med å applaudere Trondheims lobbyregister. Ønsket er der, hos både PR-bransjen selv og vi som ønsker å gjennomføre forskningsprosjekter, men det synes å ha liten effekt når ikke de store partiene går i bresjen for det.

Som Agenda-leder Kaia Storvik har skrevet i VG, må den økende bruken av anmodningsvedtak i Stortinget det siste året sees i sammenheng med at flere interessegrupper konkurrerer om innflytelse. Lobbyvirksomheten har for alvor rettet seg mot Stortinget. Da bør vi kreve at politikerne våre også viser en mer systematisk åpenhet rundt det.