Ervin Kohn skrev i Dagbladet 12. desember en kronikk der han tok til orde for å innskrenke ytringsfriheten for hva han anser som krenkende og farlige ytringer. Begrunnelsen gis ved Karl Popper, som hevder at: «Dersom vi er uinnskrenket tolerante, selv mot dem som er intolerante, dersom vi ikke er beredt til å forsvare et tolerant samfunn mot de intolerantes angrep, så vil de tolerante bli tilintetgjort, og toleransen med dem. Vi bør derfor i toleransens navn forbeholde oss retten til ikke å tolerere de intolerante».

Det er vanskelig å si seg enig i påstanden. Vi har hatt nesten uhemmet ytringsfrihet til politiske utspill i to hundre år her i landet så langt. Hvorfor har ikke «de intolerante» tatt over statsapparatet ennå? Det er ikke slik at det liberale samfunn har vært uutfordret. Spesielt kan man nevne radikalerne på 60- og 70-tallet, som med stor iver hyllet totalitære ideologier og despoter som Mao, Lenin og Pol Pot. Det liberale samfunn overlevde denne utfordringen med den største selvfølgelighet, uten å innskrenke kommunistenes ytringsfrihet overhodet.

Det virker som om Kohn anser det som en slags naturlov at de intolerante vil vinne en debatt med de tolerante. Men hvorfor kan ikke de tolerante tilbakevise kritikken? Har Kohn så liten tro påe egne argumenter?

Til sist må det påpekes hvor skummelt det er å først begynne å innskrenke ytringsfriheten. Har man gjort det en gang er det lettere å gjøre det gang nummer to, og så videre. Jo mer omfattende lovverk, dess større gråsoner og større mulighet for å ta ut meningsmotstandere ved kreative tolkninger av lovverket og strategisk posisjonerte embetsmenn. Dette kan høres fjernt ut, men hvorfor risikere det i det hele tatt? Ytringsfriheten har ikke bydd oss på noe annet enn fordeler i sin to hundre år lange historie i landet. Det ville være dårskap av dimensjoner å forkaste den nå, og på så tynt grunnlag.