Монополія Москви. Про що говорять зараз кримчани 31 жовтня 2018, 13:03 Вы также можете прочесть этот материал на русском языке

Кожне гасло про мир і компроміс змушує згадувати 2014 рік

Тоді в березні смакував чай у Сімферополі з давнім приятелем. Його історія була типовою. Закінчив істфак. Працював учителем. І вирішив податися подалі від шкільної зарплати в СБУ. Погони гарантували бодай якусь стабільність.

Він тоді казав мені, що не стане полишати Крим, щоб виїхати «на материк». Адже «Крим зробив свій вибір». Щось ще. А я розмішував чай ​​і обмірковував про те, як зручно розчинятися в колективі. «Ні, старий. Вибір робив не Крим. Вибір зробив ти сам. Тож не маскуйся». За декілька місяців я поїду до Києва. А він залишиться. З тими ж погонами, але з новим посвідченням. Воно, як відомо, гарантує бодай якусь стабільність, – пише Павло Казарін для Крим.реаліі.

А в Києві стабільності тоді не було. Зате були Іловайськ, Боїнг і перші «мінські». Вони проживуть ще кілька місяців – слідом буде Дебальцеве і другий Мінськ. У багажник автомобіля вмістилося не все. Насамперед не помістилися ілюзії. Баласт лишився вдома.

Тієї весни кожен в Криму робив власний вибір. Хтось поставив на російські прапори. Дехто поїхав до українських. А хтось залишився і «пішов під радари». Декому спочатку було байдуже, під яким прапором жити.

Дві останні групи сьогодні мовчать. Висловлюються лишень дві перші. Ті, хто спалив мости з українським материком. І ті, хто спалив його з російським. І будь-яку розмову на материку про компроміс з агресором я чую, як фразу: «Сиділи б удома».

Я розумію, що кожен з промовців це дуже не хоче програти. У них бізнес, російські гроші і зона комфорту. А ми не маємо ні того, ні іншого, ні третього. І програвати ми теж не хочемо. Тому що їхня перемога – це наша поразка.

Те саме, що означатиме правоту тих, хто присягав новим прапорам. Тих, хто навесні чотирнадцятого крутив пальцем біля скроні, коли ми пакували речі. Так, для нас це глибоко особисте. Так, ми захищаємо власний вибір. І що це змінює?

А тому так – часом ми надмірно емоційні. Нестримані, коли наражаємося на байдужих. Намагаємося не забувати про ті помилки, з якими довелося розлучитися чотири роки тому. Ставимо оборону на першу позицію у переліку пріоритетів. Адже переконалися, що трапляється, коли її ставлять десь наприкінці.

Українські торговці «миром» і «компромісом» продають те, що їм не належить. Монополія на ці товари – у Москви. А її українські торгові представники спромоглися продати мені лише мою власну поразку.

А заодно і всій країні.

Опубліковано з дозволу Радіо Свобода/Радіо Вільна Європа, 2101 Коннектикут авеню, Вашингтон 20036, США

Приєднуйтеся до нашого телеграм-каналу Мнения Нового Времени