Danske læger nægtede at behandle dem: Der døde flere civile tyskere i Danmark efter slutningen af krigen og året efter, end danskere under krigen

Kender du til nogle af de tyske flygtningebørn, som kom til Danmark i 1945, så vil vi meget gerne høre fra dig? Send mail til ehren@eb.dk.

I aftes tændte danskerne levende lys i vindueskarmene for at fejre befrielsen. For tusindvis af tyske flygtningebørn, som kom til Danmark i 1945, var der dog intet befriende ved at komme til landet.

Mellem 1945 og 1946 døde 13.492 tyske flygtninge på dansk jord. 7000 af dem var under fem år – heraf var 3000 spædbørn.

Dermed døde flere civile tyskere i Danmark, end krigshandlinger slog danskere - herunder danske søfolk og frikorpsfolk - ihjel under fem års besættelse.

Efter at have overlevet flugten fra det krigsplagede hjemland, døde børnene i Danmark af tilstande og sygdomme, som også dengang var simple at behandle: mave-, tarminfektioner, dehydrering, underernæring, skarlagensfeber og mæslinger.

Alt for mange døde, fordi danske læger nægtede at behandle tyskere. Bag beslutningen stod Lægeforeningen, Sundhedsstyrelsen, Udenrigsministeriet, Dansk Røde Kors og Frihedsrådet.

Det kulsorte kapitel i den danske efterkrigshistorie, som Ekstra Bladet i anledning af 70-året for Danmarks befrielse igen kaster lys på, blev afsløret af Kirsten Lylloff i 1999. Hun dokumenterede med sin forskning, hvordan Danmark havde taget sig af flygtningene – en historie som hidtil havde været udlagt i et langt pænere lys.

Artiklen fortsætter under billedet...

Kirsten Lylloff er pensioneret overlæge og historiker og har skrevet det dystre kapitel af danmarkshistorien om landets behandling eller mangel på samme af tyske flygtninge. (Foto: Philip Davali)

Den nu pensionerede læge, som gjorde sine uhyggelige opdagelser, da hun begyndte at studere historie på Åbent Universitet, betegner behandlingen af flygtningene som misrøgt og udtryk for tyskerhadet i befolkningen.

Forbudt at hjælpe tyskere

I marts 1945 besluttede Lægeforeningens hovedbestyrelse, at man ikke kunne ’medvirke ved organisation af nogen form for lægehjælp til tyske civilflygtninge’.

I samme måned viser en rapport fra Blegdamshospitalet, hvordan en vagthavende reservelæge afviste stribevis af alvorligt syge børn.

’Det er meget vanskeligt at afvise disse patienter, der trænger haardt til indlæggelse’, skrev hun bl.a. i rapporten, hvor det fremgår, at børn i elendig forfatning blev afvist og i stedet sendt til det tyske krigslazaret. Her var ifølge Internationalt Røde Kors propfyldt med knap 171.000 sårede tyske soldater og var ifølge Lylloff bestemt ikke et sted med kapacitet til at behandle livstruede børn.

Samme afvisning af tyskere fortsatte efter befrielsen, hvor flygtningene bogstaveligt talt blev isoleret med pigtråd fra det danske samfund:

– De danske læger nægtede at behandle de tyske flygtninge, undtagen hvis der var tale om paratyfus, tyfus, plettyfus og dysenteri. Men det var kun, fordi de kunne smitte den danske befolkning, siger den i dag 73-årige Kirsten Lylloff.

Artiklen fortsætter under billedet...

Fra februar til 5. maj 1945 kom i alt 250.000 tyske flygtninge til Danmark - de sidste 200.000 kom i april og i altovervejende grad fra de østlige dele af Tyskland, hvor de i panik flygtede fra de fremrykkende russere. Tusindvis af flygtningebørn døde i Danmark af tilstande og sygdomme, som også dengang var simple at behandle: mave-, tarminfektioner, dehydrering, underernæring, skarlagensfeber og mæslinger.

Børn sultede

Flygtningene var stuvet sammen under ubeskrivelige forhold i skoler, idrætshaller og lignende bygninger, og forholdene er beskrevet i adskillige indberetninger fra tilsynsførende læger i flygtningeadministrationens arkiver.

Udefra kom ingen hjælp, for det var forbudt at donere mad og tøj til flygtningene, som ikke måtte have omgang med danskerne.

- De blev set som et fremmedlegeme, som under ingen omstændigheder skulle blive en del af danskheden, siger Kirsten Lylloff.

Artiklen fortsætter under billedet...

De tyske flygtninge blev efter befrielsen bogstaveligt talt isoleret med pigtråd fra det danske samfund. (Foto: Privatfoto/Lemuel Books)

Danskerne ville have tyskerne ud af skolerne, og der blev bygget store baraklejre til flygtningene.

Her skulle 2,5 kvadratmeter gøre det ud for både sove– og opholdsareal pr voksen – endnu mindre plads var der til børnene. Barakkerne var elendigt opvarmet, og flere steder sov man direkte på et betongulv, som var overstrøet med halm med papirsække over sig.

Artiklen fortsætter under billedet...

En tredjedel af flygtningene var børn under 15 år. Efter 5. maj 1945 kunne de ikke forlade lejrene og måtte nøjes med mad og andre vitale fornødenheder, som den danske stat udleverede til dem. Madrationer var skåret ned til et minimum, som børn ikke kunne leve af.

I maj 1945 foreskrev kostregulativet fra Arbejds– og Socialministeriet, at hver voksne flygtning skulle have en daglig kaloriemængde på 2000 kalorier. Tre børn under otte år måtte deles om mængden og fik altså 650 kalorier om dagen.

– Det er slet ikke nok til at overleve, siger Kirsten Lylloff, som tilføjer, at rationerne fra juni 1945 blev sat gradvist op, men ifølge hende ikke hurtigt nok til at undgå de mange dødsfald.

De fleste under to år døde

Især babyer var dårligt stillede. Mødrene var ofte udmarvede og syge og kunne ikke amme. Desuden skulle lejrene selv sørge for en retfærdig fordeling af levnedsmidlerne mellem flygtningene – et system, der inviterede til misbrug og uretfærdighed – især overfor de uledsagede flygtningebørn, hvis historie Kirsten Lylloff også har forsket i.

Hun har gransket tusindvis af dokumenter fra 1945 og frem, og ifølge gennemgangen af fødsels– og dødsstatistikker er langt de fleste tyske flygtningebørn under to år døde under deres ophold i 1945 i Danmark.

Ifølge Kirsten Lylloff døde allerflest børn pr. dag mellem 5. og 8. maj 1945.

Artiklen fortsætter under billedet...

Mens de 10-14-årige ifølge hendes granskning af tusindvis af dokumenter fra 1945 og frem overlevede de kummerlige forhold forbavsende godt, var dødeligheden blandt børn under to år meget høj. Ifølge Lylloffs gennemgang af fødsels- og dødsstatistikker er langt de fleste tyske flygtningebørn under to år døde under deres ophold i 1945 i Danmark. (Foto: Hammerschmidt Foto/Den Gamle By)

Med tiden og fra foråret 1946 og indtil den sidste tyske flygtning i 1949 forlod Danmark blev forholdene for de tyske flygtninge forbedret.

Ikke alle læger fulgte livsfarlig ordre

Men Kirsten Lylloff er overbevist om, at tusinder af tyske flygtningebørn kunne have overlevet, hvis de danske læger havde levet op til god moral og faglighed.

– Allerede da de første ankom, rapporterede karantænelægen, at de var i en forfærdelig tilstand. Det var hverken pænt eller medmenneskeligt og en del af historien, som ikke var beskrevet. Og jeg mener, det er vigtigt, at det kommer frem, siger Kirsten Lylloff, som påpeger, at ikke alle læger fulgte dekretet fra oven om ikke at hjælpe tyskere.

– Der findes indberetninger fra når læger fik syn for sagen og kiggede de døende børn i øjnene. Og når det skete, var der også nogen, der ikke kunne leve med ikke at hjælpe. Der er nogle eksempler – blandt andet fra Grenaa og Maribo, hvor enkelte læger har behandlet tyske flygtninge fuldstændig på lige fod med danskere.

Artiklen fortsætter under billedet...

Med tiden og fra foråret 1946 og indtil den sidste tyske flygtning i 1949 forlod Danmark blev forholdene for de tyske flygtninge forbedret. (Foto: Hammerschmidt Foto/Den Gamle By)

Hun fremhæver desuden den daværende formand for Lægeforeningen Mogens Fenger som den eneste beslutningstager, der kæmpede imod afvisningen af flygtningene. Han forhandlede med tyskerne via den rigsbefuldmægtigede i Danmark - nazisten Werner Best - om muligheden for at behandle flygtningene. Betingelsen var, at danske fanger i koncentrationslejrene skulle have bedre forhold eller frigives. Virkeligheden blev dog en anden, hvad angik de tyske civilflygtninge.

Lægeløftet er lægeløftet

Kirsten Lylloff kan af indlysende årsager ikke sige, at hun ikke ville have handlet som hovedparten af de danske læger i efterkrigstiden:

– Men det håber jeg jo ikke. Der var et stort had mod Tyskland og tyskerne. Men lægeløftet er lægeløftet, og det har altså eksisteret siden 1815, og det kan ikke gradbøjes.

Kirsten Lylloff erkender, at hun især husker én gang i sin tid som læge mest af alt selv havde lyst til at blæse på sin forpligtelse.

- Det var en spritbilist, der havde mejet en hel familie ned, og han var den eneste, der kun havde fået nogle skrammer. De blev allesammen bragt ind på skadestuen, og jeg skulle behandle ham. Han var uden for rækkevidde og lå og sang og råbte og skreg og anede ikke, hvad der foregik. Ved siden af lå nogle af de hårdt kvæstede uskyldige mennesker, og det var da ikke lige ham, jeg havde allermest lyst til at hjælpe. Men det gjorde jeg selvfølgelig.

Pas på med at dømme andre

Hun mener, at det mørke kapitel af danmarkshistorien er vigtig at huske:

- Vi skal bare passe på med ikke at gøre os bedre end de andre, når vi vender os mod for eksempel etniske udrensninger i Balkan. Vi har været ligeså slemme som de andre, når vi snakker om den opførsel, som had kan medføre.

Fakta om Kirsten Lylloff: Født i december 1941. Uddannet læge i 1967 fra Københavns Universitet. Reservelæge i Aalborg frem til 1986, hvor hun blev overlæge på Hillerød Sygehus. Begyndte i 1997 at læse historie på Åbent Universitet og stod i 1999 bag rapporten 'Kan lægeløftet gradbøjes?', som blev trykt i Historisk Tidsskrift. Senere kom ph.d.-afhandlingen ’Barn eller fjende’, hvor hun undersøgte forholdene for de tyske flygtninge, som endte i børnelejre i Danmark. Kirsten Lylloff er blevet pensioneret fra sin lægegerning, men er fortsat aktiv indenfor historieforskning. Hun bruger næsten alle sine vågne timer på Det Kongelige Bibliotek.

Kirsten Lylloffs forskning, som førte til en ph.d.-grad bygger bl.a. på arkivmateriale fra Sundhedsstyrelsen, Dansk Røde Kors, Udenrigsministeriet og Den Almindelige Danske Lægeforening.

Dansk Røde Kors og Lægeforeningen har tidligere angret den rystende historie, som Kirsten Lylloffs forskning har afsløret. I går henviste Lægeforeningen dog til en leder i Ugeskrift for Læger skrevet af den tidligere formand for Lægeforeningens etiske råd Hans Buhl fra 2003, hvor han understregede, at man ikke kan ’pålægge den danske lægestand en kollektiv skyld for en humanitær katastrofe blandt tyske flygtninge’.

Kender du til nogle af de tyske flygtningebørn, som kom til Danmark i 1945, så vil vi meget gerne høre fra dig? Send mail til ehren@eb.dk.