Skal man have løn for ingenting, bare fordi man er borger i et land? Det mener erhvervsmanden Lars Seier Christensen åbenbart. Ikke nu med det samme. Men engang i fremtiden, når robotter og andet godt har overtaget alt det slidsomme arbejde.

Jeg kan sådan set godt lide den fremtidsoptimistiske side af Lars Seiers budskab. Jeg er enig i, at teknologi efter alt at dømme vil gøre os rigere, end vi i dag kan drømme om. Så tak for det budskab. Det trænger vi til i en verden, hvor dommedagsprofeterne har alt for let spil – selvom al historisk erfaring viser, at vi lever i en velstående og lykkelig tid.

Til gengæld er jeg noget mystificeret over Seiers forelskelse i borgerløn – og at »Danmark skal indføre borgerløn«. Hvem skal egentlig betale? Og hvorfor skal de betale for raske og rørige mennesker – bare fordi disse mener at have krav på at blive forsørget? Er det nu blevet en liberal målsætning?

Ikke for mig.

Og jeg undrer mig over, at Seier kan se det moralske perspektiv i den slags. Skulle mennesker ikke udnytte deres eget potentiale i stedet for at gøre deres medmennesker til malkekøer?

Lars Seier siger, at hans tilslutning til borgerløn ikke er ideologisk, men »pragmatisk«. Og at det er »nødvendigt grundet den teknologiske udvikling«.

Uden at bruge begrebet »disruption« mener Seier åbenbart, at fremtidens arbejdsmarked bliver »disruptet« – eller forstyrret – i den grad, at store grupper mennesker ikke har en chance for at forsørge sig selv.

Nu kan man selvfølgelig godt profetere om, at mange af fremtidens mennesker vil blive fuldstændig koblet af udviklingen, ude af stand til at klare sig i et højteknologisk samfund, fordi de ikke kan kapere de moderne opfindelser. Jeg forstår godt bekymringen. Men indtil videre tyder alt på, at mennesker kan klare sig glimrende i et højteknologisk samfund uden at være specielt dygtige til IT, programmering osv. Hvor mange af os forstår egentlig de computere og mobiltelefoner, vi bruger? Jeg gør ikke. Den moderne teknologi er netop en succes, når den gør os IT-analfabeter i stand til det mest utrolige, uden at vi i alle detaljer forstår hvorfor.

Det er i bund og grund den samme mekanisme, vi oplever på markedet, hvor millioner af mennesker samarbejder uden nogensinde at have mødt hinanden eller uden at forstå hinandens bidrag fuldt ud. Producenten af tennisbolde behøver ikke forstå, hvordan man udvinder gummi eller transporterer det fra havn til havn. Det klarer andre. Markedsprocessen er uforståelig for de fleste, men alligevel deltager vi i den og nyder godt af den.

Så for at gøre en lang historie kort: Intet tyder på, at uoverskuelige processer er til hinder for at mennesker kan fungere godt. Tværtimod kan servicemedarbejdere med begrænsede kundskaber klare det mest utrolige ved at betjene hjælpsom teknologi såsom iPads.

Men vil der overhovedet være brug for mennesker i fremtiden til at producere noget? Vil efterspørgslen på arbejdskraft ikke blive lig nul?

»Det vil være umuligt at konkurrere med en robot, der arbejder 168 timer om ugen, og er hurtigere og mere præcis end en arbejder, hvilket vi allerede ser masser af eksempler på«, skriver Lars Seier. »Så vi vil uvægerligt se mange mennesker miste deres muligheder for beskæftigelse, også selvom de gerne vil arbejde.«

Sådan har man jo til enhver tid kunnet tænke. Da maskinen »spinning Jenny« overflødiggjorde mange vævere i 1700-tallets England. Da ny telefoni overflødiggjorde telefonister i midten af 1900-tallet. Eller da massevis af sekretærer blev overflødiggjort af Microsoft-revolutionen.

På den baggrund er det i øvrigt lidt mystisk at opleve Bill Gates som fortaler for en skat på robotter, der tager folks arbejde. Skulle der have været en særlig skat på Microsoft-produkter? Selvfølgelig ikke. Man skal da ikke beskatte produktivitet, man skal opmuntre det. Jeg undrer mig over Gates. Men på den anden side: Det er jo ikke sikkert, at succesrige erhvervsfolk forstår markedet, bare fordi de nyder godt af det.

Det evige behov for arbejdskraft

Vi vil altid have brug for arbejdskraft. En gammel liberal økonom, Jean Baptiste Say, sagde det meget rammende: »Udbud skaber sin egen efterspørgsel«. Og det har vist sig at være fuldstændig korrekt. De sidste årtier har vi gang på gang gennemført reformer, som har øget arbejdsudbuddet. Hver gang har skeptikerne sagt, at det ville medføre arbejdsløshed. Det modsatte er tilfældet. Når efterlønsalderen er blevet hævet, fortsætter folk i altovervejende grad på arbejdsmarkedet. Vi har netop ikke oplevet en stigende ledighed blandt ældre.

Alle har ressourcer at bidrage med. Vi kan naturligvis ikke alle være topforskere og opfinde nye lægemidler eller energiformer. Men så kan vi deltage i den værdikæde, som frembringer de store opfindelser, byde ind med hver vores lille ydelse.

Når Seier forestiller sig en fremtid med borgerløn, må jeg derfor undre mig. Det er hverken moralsk eller nødvendigt. Han kan kalde det nok så »pragmatisk«. Det er dårligt tænkt.

Et menneske kan groft sagt opnå sin indkomst på tre måder: Som løn. Som afkast af en investering. Eller som overførsel fra skatteyderne.

Lad os for sjovs skyld antage, at Seier får ret – lad os sige, at vi i fremtiden alle sammen skulle blive ufatteligt rige i kraft af ny teknologi. Hvorfor skulle vi så nøjes med en borgerløn, der kræver en politisk fordelingskamp? Ville det ikke være mere oplagt, at vi alle blev investorer i den nye teknologi – og dermed kunne leve som »kuponklippere«, hvis vi ikke kunne leve af løn? (Og det er vel lidt det, som sker, når vi sparer op på arbejdsmarkedspension.)

Seier overser løsningen

Det er temmelig underligt, at Lars Seier overser den oplagte frivillige liberale løsning og straks springer ud i fantasierne om den statslige omfordeling – som borgerløn ret beset er et udtryk for.

Gennem tiden har adskillige filosoffer forestillet sig, hvordan overflodssamfund ville betyde helt nye samfundsstrukturer. I 1875 forestillede Karl Marx sig en ny slags samfund. I den første udviklingsfase måtte fordelingen af samfundsproduktet være »til enhver efter arbejdsydelse«. Men i en højere fase, at »enhver yder efter evne, enhver får efter behov!« forklarede Marx.

Jeg kan faktisk godt falde for den rare tanke om, at man bare kan nyde efter sine behov. Det går bare mere og mere op for mig, at mennesket er evigt søgende – og at vore behov derfor aldrig kan mættes.

Selvom jeg ikke kan udelukke, at landet med mælk og honning materialiserer sig engang ude i fremtiden, vil jeg tillade mig at tvivle på det. Mennesker vil altid have mere, og de ønsker altid bedre vilkår.

Vore dages mennesker er rigere end grever og baroner i middelalderen. Vi er rigere end stålmagnater og skibsredere for 100 år siden. Selv de allerfattigste af nutidens mennesker i den vestlige verden har adgang til medicin, transport og sikkerhed, som kejsere i det gamle Rom ville have misundt os. Og dermed kunne vi jo konkludere, at »vi« ikke behøver mere, end vi har i dag. At nok var mere end nok, og at lønninger, forbrugsmuligheder mm. ikke burde blive større.

Den er jeg ikke med på, og jeg tror heller ikke, mine medmennesker er. Selv den dag, vi måtte have robotter, der kan udføre gigantiske mængder hårdt arbejde, vil mennesker stadig stræbe højere – og sætte deres tid og arbejde ind på det.

Dermed vil der altid være noget at opdage og at belønne. Om det er med løn eller med afkast af kapital er for så vidt underordnet. Og derfor vil en passiverende omfordelende tvangsinddrevet statsuddelt borgerløn til raske mennesker aldrig blive et eftertragtelsesværdigt mål. Mindst af alt da for en liberal, der mener, at mennesker godt kan løse de fleste af deres problemer selv.

Danskerne skal ikke have borgerløn af staten, for så bliver vi per definition statens ansatte, afhængige af staten. Det er tværtimod staten, der skal være afhængig af os borgere, fordi vi betaler for staten. Noget af det mest frigørende, der findes for en borger, er faktisk at have retten til at kontrollere staten, fordi vi er statens arbejdsgivere.