Regeringsforhandlingerne har nu rundet deres anden uge og er dermed på vej til at slå varighedsrekord. Alt taler dog for, at det skal lykkes. For de fire partier, der forhandler, har en stærk fællesmængde.

Når det gælder klimaet, er der allerede nået imponerende resultater. Der er nu enighed om en klimalov, der skal sikre, at Danmark sænker udledningerne med 70 procent inden 2030. Det vil formentlig være den mest ambitiøse klimalov i verden. Også når det gælder forsvaret for natur og biodiversitet, er der kæmpe muligheder i det nye flertal.

På velfærden kan mange års nedskæringskurs erstattes af et løft, der blandt andet kan sikre minimumsnormeringer i daginstitutionerne, investeringer i uddannelse og opgør med præstationskulturen i skole og uddannelsessystemet. Og selvom der er uenigheder om hvordan og hvor meget, så har alle fire partier lovet at sætte ind over for den voksende fattigdom blandt børn.

De fire partier kan i fællesskab gennemføre store politiske forandringer og levere på mange af deres vigtigste valgløfter. Men hvis det skal lykkes, er alle nødt til at bøje sig mod hinanden på de områder, hvor uenighederne findes.

- Socialdemokraterne er nødt til at komme Enhedslisten, SF og De Radikale i møde på udlændingepolitikken, så nogle af Støjbergs værste excesser kan rulles tilbage, børnene kan komme ud af lejrene, og Danmark igen tager kvoteflygtninge. Omvendt må de tre partier acceptere, at de ikke kan forpligte Socialdemokraterne på en politik, der er grundlæggende i modstrid med partiets valgløfter.

- Enhedslisten og SF må bøje sig mod De Radikale og acceptere, at der ikke i aftalen indgår løfter om at øge skatten på de højeste arbejdsindkomster – selvom det er hjerteblod for de to partier.

- Radikale må omvendt bøje sig mod Enhedslisten, SF og Socialdemokraterne og acceptere, at der ikke kan indskrives ambitioner om at øge beskæftigelsen gennem den gamle type arbejdsudbudsreformer, der sænker skatten i toppen eller forringer vilkårene for mennesker ramt af ledighed og sygdom.

Denne vilje til at bøje sig ændrer jo ikke ved, at partierne – når der er dannet en regering – hver især kan fortsætte med at arbejde for deres egen politik og søge de flertal, der måtte findes i Folketinget for at gennemføre den.

Men i aftaleteksten må partierne søge fællesmængderne. Og have som udgangspunkt, at alle skal være tilfredse med resultatet, og at ingen derfor skal tvinges til at spise ufordøjelige skovsnegle.

Denne tilgang synes udefra set at være særlig svær for Radikale. Partiet har gennem mange år været vant til at være kongemager, og til at deres mandater havde en helt særlig vægt vis-a-vis de øvrige partier i rød blok.

Det er bare ikke tilfældet længere. De Radikale har ikke andre parlamentariske alternativer. Præcis som det er tilfældet for de andre partier i blokken er en socialdemokratisk regering den eneste mulighed, hvis de skal kunne levere på deres valgløfter.

Radikale skal også vænne sig til, at de ikke som i 2011 forhandler alene med Socialdemokraterne. Selv hvis de – ligesom i Det Sorte Tårn – kan presse Socialdemokraterne til at forpligte sig til nye ulighedsskabende reformer, så vil der ikke kunne dannes regering. Fordi Enhedslisten vil modsætte sig en regering med sådan et politisk program.

Forhåbentlig vil alle partierne være parat til at sætte selvfølelse og nøkker til side og søge konstruktive løsninger, som alle kan se sig selv i. Alternativet er, at der dannes en SV-regering, eller at vi får et nyvalg, som kan spille magten tilbage i hænderne på højrefløjen.

Det ville være et historisk svigt af den mulighed, som et flertal af danskerne har givet det nye rød-grønne flertal. Derfor bør der fra alle sider lægges pres på de fire partier for at bøje sig mod hinanden og finde kompromiser og løsninger.

---------------

Pelle Dragsted (f. 1975) er forhenværende MF for Enhedslisten og har tidligere været presseansvarlig og politisk rådgiver, også i Enhedslisten.