Danmark er blandt internationale arbejdsmarkedsforskere verdensberømt for vores flexicuritymodel, hvor arbejdsgiverne nyder en høj grad af fleksibilitet, kan hyre og fyre forholdsvis let, og arbejdstagerne, hvis uheldet skulle være ude, har en høj grad af sikkerhed i form af et velfungerende dagpenge- og kontanthjælpssystem.

Men dagpengeperioden er som bekendt blevet væsentligt kortere, kompensationen mindre og optjeningsprincipperne hårdere.

Vi er, som den nu afdøde franske sociolog Pierre Bourdieu forudså det, overgået til en såkaldt flexploitation-model, hvor sikkerheden for arbejdstagerne er forværret, mens arbejdsgiverne har beholdt deres høje grad af fleksibilitet.

En fleksibeludnyttelsesmodel.

En høj grad af oplevet sikkerhed er dermed blevet afløst af en spirende oplevet usikkerhed for arbejdstagerne. Men meget tyder på, at flexploitation-modellen ikke længere kan stå alene. Der er nemlig også sket en anden udvikling, som betyder, at der måske skal en yderligere tredje arbejdsmarkedsmodel i spil; nemlig den udvikling der karakteriseres som ’flexisme’.

Frygt for at kritisere

’Flexisme’ opstår, når krav om øget fleksibilitet kombineret medmindre social sikkerhed fører til selvcensur og tilbageholdelse af kritik af sine arbejdsforhold.

Det er de seneste år blevet påvist, at alt for mange, både offentligt ansatte og privatansatte ikke tør ytre sig om kritisable forhold på deres arbejdsplads, som offentligheden ellers burde have kendskab til.

Det kan vedrøre social- og sundhedsassistenter, der ikke tør tale om svigt i forhold til de ældre.

Det kan være lærere, der ikke tør sige højt, at de ikke længere kan forberede sig ordentligt til undervisningen. Politibetjente, der ikke kan sige, at de anvender deres ressourcer forkert, og at konsekvensen er, at mange kriminelle går helt fri. Læger og sygeplejersker, der er bange for patienternes ve og vel grundet de konstante besparelser og omorganiseringer og medarbejdere i SKAT, der godt kan se, hvor den manglende kontrol bærer hen, men ikke tør ytre sig – listen fortsætter.

Kritisable forhold, som offentligheden burde have kendskab til, så fejl og mangler kan komme til livs, bliver dermed ikke længere håndteret med rettidig omhu.

Denne udvikling kendetegnes imidlertid ikke kun af en højere grad af oplevet usikkerhed, sådan som det ses i flexploitation-modellen, men også af, at en stor andel ansatte ikke tør ytre sig om kritisable vilkår. Et sådant arbejdsmarked må derfor beskrives som værende præget af ’flexisme’. Men hvorfor er der en sammenhæng mellem den højere grad af oplevet usikkerhed og selvcensur?

Svaret er ganske enkelt: I dag er der mere at miste, hvis man bliver afskediget på baggrund af at have påpeget kritisable forhold.

Det er ikke sådan, at alle rammes lige hårdt.

De veluddannede med højere og videregående uddannelser er umiddelbart mere tilbøjelige til at ytre sig om kritisable forhold end dem med korte videregående uddannelser. Det betyder, at vi bliver nødt til at tale om den reelle brug af ytringsfriheden, som noget der er delvist bestemt af indkomst- og uddannelsesniveau.

Det er således mere usikkert at ytre sig om kritisable forhold, når man har mere at miste – og det har de lavtlønnede og kortuddannede.

Selvcensur

Vi kan umiddelbart fastslå, at vores berømte flexicuritymodel skabte gode betingelser for ’selvrealisering’. Ligesom den sørgede for, at en stor del af befolkningen kunne ytre sig uden frygt for, at deres karrierer skulle lide skade, hvis de gik op imod ledelsen eller ytrede sig i offentligheden om et dårligt psykisk arbejdsmiljø.

Flexicuritymodellen var forudsætningen for, at den enkelte turde ytre sig ekstrovert i den offentlige debat. Og hvorfor ikke – for hvis man blev fyret grundet kritik af dårlige arbejdsforhold, kunne man dengang gå ud ad døren med fire eller syv års dagpenge og finde sig et nyt arbejde.

Flexploitation-modellen, der karakteriseres af en højere grad af usikkerhed, kræver til gengæld en højere grad af introvert ’selvkritik’. For går det galt, og man bliver fyret, er det ikke længere et udtryk for et mere dysfunktionelt arbejdsmarked, men derimod den enkeltes eget ansvar.

Et arbejdsmarked præget af ’flexisme’ er derimod præget af ’selvcensur’. For de, som ytrer kritik af arbejdspladsen, kommer uvægerligt til at udstille sig selv som dem, der ikke kan følge med – og så hellere tie. De udpeges som de ufleksible af et arbejdsmarked, som ikke længere tolererer kritik af dårlige politiske eller ledelsesmæssige beslutninger.

Dermed er ideen om et fleksibelt arbejdsmarked vendt på hovedet. Der er ikke længere tale om bedre muligheder for både arbejdsgiver og -tager, men om et usikkert arbejdsmarked præget af selvcensur, følelser af utilstrækkelighed og frygt for at miste arbejdet med de større økonomiske og sociale konsekvenser, der i dag følger med.

Stress

Udviklingen kan måske også vise sig at være en medvirkende årsag til den igangværende stressepidemi. Øget selvcensur kan nemlig lede til mere stress af flere årsager.

For det første skal vi forstå selvcensur i bogstavelig forstand. Det er ikke kun en censur af det frie ord, men også af selvet, og derfor oplever vi sandsynligvis, at flere reelt bliver stresssygemeldt af ikke at kunne tale om de problemer, de oplever.

For det andet indebærer selvcensuren en ny type tavshedskultur, hvor der ikke tages hånd om særlige kritisable forhold.

I denne kultur kan vi også finde forklaringen på, hvorfor vi ser den ene skandale efter den anden i den offentlige- og private sektor. Der tages simpelthen ikke hånd om problemerne med rettidig omhu. Og det har, for det tredje, den konsekvens, at der ikke reageres på et dårligt fungerende, stressfyldt og psykisk arbejdsmiljø, hvilket i værste fald forværres.

Kritik skaber forandring

Sikkerheden har i en dansk arbejdsmarkedskontekst bestået i en høj dagpengesats, men noget tyder på, at jo lavere kompensation, kortere dagpengeperiode og hårdere optjeningsprincipper, desto højere grad af oplevet usikkerhed og desto mindre tilbøjelighed til at ytre sig om kritisable forhold. Egentligt ganske logisk.

En af de væsentligste motorer for forandring er kritik, og den er en forudsætning for, at fejl og mangler kan løses. Men hvis netop ytret kritik resulterer i, at karrieren går i stå, fordi man bliver opfattet som ufleksibel, så fjerner vi muligheden for løbende at have en velfungerende debat om konsekvenserne af besparelser og reformer.

Et vellykket arbejdsmarked og godt psykisk arbejdsmiljø afhænger således ikke kun af velmenende ord om at nedbringe sygefraværet, skabe et bedre psykisk arbejdsmiljø og sikre de ansattes ytringsfrihed, men i høj grad også om, hvorvidt der er en økonomisk sikkerhed for at ytre sig.

Usikkerheden på det danske arbejdsmarked er stigende og set i lyset af, hvor mange der ikke tør ytre sig og er stressede, er det på sin plads at karakterisere vores nuværende arbejdsmarked, som et der er præget af ’flexisme’.

Det betyder, at den fleksibilitet, vi i årevis har hyldet, er begyndt at ændre form. Vi selvcensurerer, eftersom konsekvenserne ved at ytre sig er for store.