Dette er ikke afslutningen. Det er ikke engang begyndelsen på afslutningen. Men måske er det afslutningen på begyndelsen. Det sagde Winston Churchill i 1942 efter slaget ved El Alamein.

Skal der komme noget konstruktivt ud af det, der med 99,99 procents sikkerhed var et salafistisk terrorangreb i Manchester mandag aften, bør det være, at det også bliver afslutningen på begyndelsen.

Afslutningen på den begyndelse, hvor pseudotænksomme mennesker forveksler Rote Armée Fraktions taktik med den salafistiske taktik og siger ting i retning af: Jamen, terroristerne vil have, at staten tager sin demokratiske maske af.

Det ville RAF ganske rigtigt – så det gjorde Vesttyskland under Helmut Schmidts kloge ledelse ikke.

Salafisterne vil dræbe vantro og kættere, fordi det er deres hellige pligt at dræbe dem. Men en rar sidegevinst ville være houllebecksk underkastelse. Altså at flertallet i de vestlige samfund accepterer en gradvis islamisering for på den måde at købe sig noget fred og ro.

Afslutningen på den begyndelse, hvor folk spiller den smukke melodi af John Lennon, som han desværre forsynede med en gennemført håbløs og defaitistisk tekst.

Afslutningen på den begyndelse, hvor fiffige personer fremhæver, at der omkommer langt flere mennesker i færdselsuheld, end ved terrorisme.

Det er jo sandt. Men hvad har mord med ulykker at gøre?

Afslutningen på den begyndelse, hvor for mange af mine kolleger siger, at nu må vi stå sammen. Det gør vi allerede. Det er bare ikke løsningen på vedvarende, voldelige overgreb på menneske-livet, ytringsfriheden og forsamlingsfriheden fra salafisternes side.

Afslutningen på den begyndelse, hvor gamle venstrefløjsere siger, at det jo ikke er så mærkeligt, at de bomber os, når vi bomber dem.

Udspringer indsatserne i Libyen og Syrien ikke af Det arabiske forår? Udspringer de ikke af FN’s ønske om, at civiliserede nationer beskytter civilbefolkninger mod overgreb?

Afslutningen på den begyndelse, hvor verdensfjerne intellektuelle spørger, om det i det hele taget er terror? Nej, selvfølgelig er det ikke terror. Men tillad mig samtidig påpege, at Deres røv er en vandflyver.

Når begyndelsen er endegyldigt forbi, kan vi komme til fortsættelsen.

Salafismen er en af de mest succesfulde grene af sunni. Den støttes af pengestrømme fra udlandet – ikke mindst Golfstaterne. Den propaganderes i salafistiske bedehuse af fanatiske, antisemitiske forkyndere. Den gærer i den etniske underklasse, hvor den går i forbindelse med almindelig kriminalitet til en apokalyptisk hævn over de frie, demokratiske samfund for den brøde at have udfordret voldspatriarkatet og at have afsløret egen inkompetence.

Salafismen er ikke en religion. Det er en politisk ideologi meget lig nazismen, som sejler under religiøst bekvemmelighedsflag.

Men den skal forstås, som vi forstod nazismen. Og bekæmpes, som vi bekæmpede nazismen. Før stopper terroren ikke.