For godt et år siden blev jeg under en ferie på Gran Canaria indlagt med blodprop i hjertet, og jeg fik i den forbindelse indopereret to stenter. Da jeg med få dages forsinkelse var tilbage i Danmark, lå der allerede en bunke henvendelser fra Region Sjælland, som var blevet informeret om min sygdom. Der var flere undersøgelser og informationsmøder på programmet og en genoptræningsplan på 16 lektioner.

Jeg er 60 år gammel og arbejder som chefkonsulent i et ministerium, og helt ærligt var min første reaktion: »Jamen, hvornår skal jeg så arbejde?«

Men jeg var samtidig glad for, at der blev taget sig godt af mig, og jeg besluttede derfor også at følge hele programmet, især fordi det blev understreget, at erfaringerne viste, at risikoen for tilbagefald og genindlæggelse reduceres væsentligt for de patienter, der følger programmet. Det er givetvis en rigtig god og besparende indsats til glæde og gavn for alle parter.

Det er dejligt at opleve, at systemet fungerer, tænkte jeg. Men der var jeg måske lidt for hurtig. I de følgende måneder oplevede jeg nemlig et bureaukratisk og firkantet beskæftigelsessystem, der bestemt ikke virker, og som bruger sine ressourcer på at kontrollere borgerne i stedet for at hjælpe dem.

’Det må være en fejl’

Det første, jeg gjorde, efter at have taget beslutningen om at gennemgå regionens genoptræningsprogram, var at aftale med min arbejdsgiver, at jeg skulle have en deltidssygemelding, hvor jeg arbejdede det antal timer, jeg magtede, og under hensyntagen til, at jeg fulgte programmet.

Det oplevede jeg fuld støtte til fra min arbejdsplads. Heldigvis har jeg et job, hvor jeg i stor udstrækning kan arbejde hjemmefra, så aftalen var, at de dage hvor jeg skulle deltage i Region Sjællands program, arbejdede jeg hjemmefra i det resterende antal timer. De øvrige dage arbejdede jeg normalt.

Sammen med min arbejdsgiver udfyldte jeg den mulighedserklæring, man skal udfylde – og min egen læge var enig i, at det var et hensigtsmæssigt forløb. Mulighedserklæring med tilhørende lægeerklæring blev indsendt, og her begyndte problemerne med kommunens jobcenter. Få dage efter modtog jeg nemlig et brev fra jobcentret, som jeg skulle kontakte for at drøfte mine muligheder for fastholdelse på arbejdsmarkedet, ligesom jeg blev bedt om at fremsende en ny lægeerklæring.

Det måtte da være en fejl, tænkte jeg. For jeg var jo på arbejdsmarkedet, og jeg havde jo netop i samråd med både min arbejdsgiver og min læge aftalt en plan for, hvordan og hvornår jeg ville være tilbage på fuld tid.

Jeg kontaktede derfor jobcentret og fik besked om, at der bestemt ikke var tale om en fejl. Det var den procedure, der skulle følges, og jeg skulle komme til møder hver måned på jobcentret. Da jeg spurgte til formålet med disse foranstaltninger, fik jeg at vide, at formålet var at lægge en plan for min tilbagevenden til arbejdsmarkedet.

Jeg fremførte, at planen jo netop fremgik af mulighedserklæringen, at der med den også var indsendt en lægeerklæring, og at det da ville være totalt ressourcespild at besvære min læge med endnu en lægeerklæring, og efterfølgende ’slap’ jeg da også for den ekstra lægeerklæring, hvis jeg selv ville rekvirere en kopi af den fra min arbejdsgiver.

Det gjorde jeg så. Samtidig insisterede jeg på at få oplyst det reelle formål med møderne på jobcentret, og i den forbindelse sendte jobcentret mig en kopi af bekendtgørelsen, hvilket jo ikke gav svar på mit spørgsmål om formålet.

Jeg fik efterfølgende oplyst, at møderne på jobcentret også skulle bruges til at følge op på (læs: kontrollere), at jeg fulgte planen for min tilbagevenden til arbejdsmarkedet, men da både min arbejdsgiver og jeg skulle indrapportere, hvor mange timer jeg arbejdede, var det egentlig heller ikke en særlig god forklaring. Hårdt presset måtte den søde (og sikkert hårdt belastede) sagsbehandler på jobcentret erkende, at det var noget, hun skulle gøre. Ellers ville der komme anmærkninger fra den interne revision.

Ved nærmere eftertanke kan jeg således konstatere, at formålet med møderne ikke var at støtte mig. Møderne var derimod udelukkende til for, at man kunne sætte flueben ved en udført opgave i jobcentret. Og det giver jo ingen mening for nogen.

Jeg har virkelig svært ved at se, hvordan en sagsbehandler på jobcentret, som hverken kender mig, eller det job, jeg udfører, skulle kunne hjælpe mig med at beholde det job, jeg allerede havde. Eller for den sags skyld hjælpe mig med en plan – som jeg også allerede havde – for min tilbagevendelse til fuld tid på arbejdsmarkedet.

Og så er vi måske ved sagens kerne: At jobcentrets opgave i virkeligheden ikke er at hjælpe borgerne til et godt arbejdsliv, men i langt højere grad har til opgave at kontrollere, at ingen borgere får udbetalt så meget som en krone for meget. Det ville være rart, hvis man som borger blev mødt med tillid og omsorg frem for med kontrol og mistænkeliggørelse.

Kontrol i stedet for hjælp

Jeg fik heldigvis igennem, at møderne med jobcentret kunne klares over telefon, så jeg ikke skulle tage fri fra mit arbejde for at tale med dem om, hvordan jeg får et arbejde. De månedlige kontrolopringninger var heldigvis meget korte. Sagsbehandleren præsenterede sig og spurgte, hvordan det gik. Jeg svarede, at det gik fint, at planen, der var angivet i mulighedserklæringen, blev fulgt, og at jeg forventede at være tilbage på fuld tid som angivet i planen.

Hver gang tænkte jeg, at nu kunne sagsbehandleren sætte flueben og ikke frygte anmærkninger fra den interne revision. Jeg undres fortsat over behovet for jobcentrets/kommunens/systemets behov for disse telefonsamtaler, da det jo fremgik af min arbejdsgivers og mine inddateringer, hvor mange timer jeg havde arbejdet, og hvor mange timer jeg havde registreret som sygefravær.

Jeg oplevede hele forløbet med jobcentret som særdeles ydmygende. Det skal ikke forstås, som at det er nedværdigende at komme på et jobcenter, men hele den mistænkeliggørelse, der er omkring ens situation er belastende – endda nok lidt ekstra, når man ikke er helt på toppen.

Hvor er den sunde fornuft henne? Tror nogen virkelig, at jeg vil fake mig til en blodprop og efterfølgende operation? Tror nogen virkelig, at jeg vil prøve at snyde mig til dagpenge eller ekstra fridage?

Vi hører jævnligt i medierne, at jobcentrenes sagsbehandlere er overbelastede, og vi hører også ofte om, at der ikke er tid til at give den nødvendige hjælp til personer, der virkelig har brug for det. Det er jo ikke så mærkeligt, hvis tiden i stedet bruges på at sætte flueben for totalt unødvendige afholdte møder.

Er alle regler blevet så rigide, at den enkelte sagsbehandler ikke må lave individuelle vurderinger? Havde de lavet en individuel vurdering af mig, ville de have fundet ud af, at jeg har været på arbejdsmarkedet, siden jeg var 15 år, at mit samlede antal af sygedage ligger et godt stykke under gennemsnittet, at jeg lagde de første arbejdstimer 10 dage efter, jeg blev indlagt, og at jeg i øvrigt aldrig har forsøgt at snyde mig til fordele fra den fælles kasse.

Havde de foretaget en sådan vurdering, kunne jobcentret have brugt ressourcerne på at hjælpe dem, der virkelig har behov, og jeg ville ikke have følt mig kontrolleret og mistænkeliggjort.

Jeg kan ikke lade være med at tænke, at det er historier som dem om Dovne Robert og Fattig-Carina, der medfører, at der indføres processer som sikrer, at ingen får for meget, men som desværre også indebærer, at ressourcerne ikke anvendes til de rette opgaver. Mit forslag er, at vi dropper mistænkeliggørelsen og i stedet får genindført den sunde fornuft.