Denna understreckare publicerades ursprungligen den 23 november 1918 och återpubliceras här samt görs fritt tillgänglig för allmänheten i samband med Under streckets 100-årsjubileum, med stöd från Riksbankens Jubileumsfond.

Detta är en understreckare, en fördjupande essä, dagligen i SvD sedan 1918. Åsikter som uttrycks är skribentens egna.

Av mycket stor betydelse även ur andra synpunkter är fakultetens plan att låta anställa en statistisk utredning över sambandet mellan studentbetygets allmänna höjd och beskaffenheten av de examina som sedermera avläggas. Det är en gammal tvistefråga huruvida A-studenter visa större eller mindre fallenhet för akademiska studier än B-studenter. Numera finnas visserligen inga s.k. mogenhetsbetyg, men vid en statistisk utredning torde dylika kunna ställas även å de nutida studentbetygen på liknande grunder som gällde för de gamla. Min egen ringa erfarenhet säger mig, att man ingalunda alltid får se A-studenten såsom den främste vid akademien, utan ej så alldeles sällan i stället avgjort efter B-studenten. Men vilken uppfattning man än må ha härom, så är det tydligt att en statistisk utredning har ett mycket stort praktiskt intresse. A priori föreligger intet skäl att tro att den kunnige skolynglingen är avgjort intelligentare än den okunnige.

Läs även När utbildning blev en tävlingsgren

Det kan klinga paradoxalt detta, men förhållandet är dock det, att skolstudierna fordra inlärandet av vissa pensa; det är härvid i främsta rummet fråga om minneskunskaper, alltså ett utvecklande av minnet. Men detta kan vara alldeles förträffligt utvecklat utan att förståndet behöver visa en motsvarande hög utveckling. Ja, många imbeciller förete som bekant en förbluffande utveckling just av minnet, och kunna med lätthet inlära nog så komplicerade utanläxor och minnas dem otroligt länge. Jag vill ingalunda påstå, att skolstudierna uteslutande resultera i minneskunskaper, men vågar dock anse, att de övervägande just bygga på och leda till dylika. Mycket ofta är den goda intelligensen förbunden med ett svagt minne – ehuru naturligtvis även många undantag finnas. Under det att den måttligt eller undermåligt begåvade finner den största tillfredsställelsen vid "studiet” av just sådana ämnen, som fordra främst användningen av minnet, så väcker allt dylikt studium motvilja hos den begåvade, vilken tvingas att söka kompensera sin svårighet att minnas genom att i stället på reflexionens och eftersinnandets väg komma underfund med det väsentliga. De båda slagen av begåvning: minnes- och intelligensbegåvning, arbeta alltså på principiellt olikartat sätt. Men det är uppenbart, att minneskonstnären måste under skolstudierna hava ett bestämt övertag över den minnessvaga intelligensen. Är detta riktigt, så blir slutsatsen den, att man i allmänhet (naturligtvis ingalunda alltid) bör med viss misstro betrakta de glänsande skolbetygen: de äro ingalunda städse de för framtiden mest hoppingivande. Varav också följer, att vissa högskolors sätt att söka begränsa tilloppet av studerande genom att medgiva inskrivning endast för dem som äga de högsta skolbetygen, i själva verket kanhända är långt ifrån ideal och kanske tillför ett rätt medelmåttigt material.