År 2004 gav Folkpartiet ut ett uppmärksammade rapport med titeln Utanförskapets Karta. Rapporten använde SCBs geografiska mått för att dela in landet i ca fem tusen bostadsområden och undersökte hur många av dessa som var drabbade av djupa sociala problem. Kriterierna för att definieras som utanförskapsområde var att 60 procent eller färre av de boende i arbetsför ålder förvärvsarbetade samt att färre än 70 procent går ut grundskolan med fullständiga betyg eller att färre än 70 procent röstande i senaste kommunalvalet.

Folkpartiets rapport visade att antalet utanförskapsområden ökade från 3 stycken år 1990 till 128 stycken år 2002. Folkpartiet uppdaterade rapportserien flera gånger. Folkpartiets sista rapport visade att antal utanförskapsområden fortsatte öka till 156 år 2006, och fick undertiteln Arvet efter Mona Sahlin. Eftersom utanförskapets karta inte har uppdaterats sedan har det inte gått att utvärdera huruvida alliansregeringen lyckades vända utvecklingen.

På uppdrag av tankesmedjan Den Nya Välfärden har jag nu uppdaterat utanförskapets karta fram till år 2012. Min rapport om utanförskapets karta år 2006 till 2012 finns nu att ladda ned.

Jag använde data från SCB och följde samma metod som folkpartiet. Rapporten har varit klar ett tag, och Den Nya Välfärden hade planerat att släppa den om ett par veckor. De ändrade sig så att ingen hinner före och gick ut med ett pressmeddelande: ”Antalet utanförskapsområden ökar. Mellan 2006 och 2012 växte antalet utanförskapsområden från 156 till 186.”

Mauricio Rojas var vänlig nog att skriva förorden till min rapport om utanförskap:

”Tino Sanandaji har dokumenterat Folkpartiets och borgerlighetens misslyckande med

att vända den utveckling som dömer allt fler nya och gamla svenskar till ett liv i utanförskap. Utanförskapsområdena fortsatte att växa mellan 2006 och 2012, då det fanns 186 utanförskapsområden spridda runt om i Sverige. Samma år bodde 566 000 personer i dessa områden, en ökning med 16 procent i jämförelse med siffran för 2006!

Tino Sanandaji har använt samma metodologi som jag utarbetade vid framtagningen av Utanförskapets karta 2004 och som också användes för de förnyade versionerna av kartan 2005, 2006 och 2008. Dataunderlaget är också detsamma. Därför är hans resultat fullt jämförbara med de tidigare kartornas.

När vi presenterade de första Utanförskapets kartor försökte Socialdemokraterna komma med den ena bortförklaringen efter den andra i syfte att slippa erkänna ett historiskt misslyckande som var på väg att stå Sverige mycket dyrt. Det är bara att hoppas att Folkpartiet och borgerligheten inte upprepar samma pinsamma spektakel nu, när Den Nya Välfärden presenterar en aktualiserad version av kartan som klart och tydligt visar att åtminstone vad gäller kampen mot utanförskapet är de inte ett dugg bättre är sina föregångare.”

Uppdatering:

Dagen efter att jag gav ut min rapport släppte Folkpartiet för första gången på sex år en uppdaterade version av utanförskapet karta.

Antal utanförskapsområden var 156 år 2006 enligt båda rapporter. Båda undersöker förändring till år 2012. Trots samma metod och underlag från SCB så är slutsatserna inte detsamma. Jag kom fram till att antal utanförskapsområden under Alliansregeringen fortsatte öka från till 186. Folkpartiet menar att den uppgående trenden bröts och att antal utanförskapsråden sjönk något till 155.

Det är intressant att reda ut vad skillnaderna beror på, vilket jag just nu diskuterar med rapportförfattaren. Högst preliminärt så misstänker jag två metodskillnader. En är kopplad till ändrade gränsdragningar av bostadsområden. En annan skillnad är att Folkpartiet tycks ha ändrat sättet de beräknar skolresultat på från tidigare rapporter:

”Jämförelser bakåt i tiden på områdesnivå ska göras med viss försiktighet, eftersom vi i år för första gången kunnat dra nytta av den individbaserade betygsstatistik som Statistiska centralbyrån utvecklat. Tack vare detta går det nu att se exakt vilka skolresultat som elever i ett visst bostadsområde har, oavsett vilken skola de valt. Detta har stora effekter på de orter där många elever utnyttjar det fria skolvalet till att välja en friskola eller en annan kommunal skola än den som ligger närmast. Att statistiken över skolresultaten i Rosengård nu ligger väsentligt högre än i tidigare mätningar torde hänga samman med detta – många elever i Rosengård väljer att gå i andra skolor i Malmö än den som ligger närmast.”

Det nya sättet att mäta skolresultat är rimlig, men riskerar att påverka jämförbarhet över tid. Om man för 2012 använder ett sätt att beräkna skolresultat som ger bättre skolresultat i utanförskapsområden och jämför med 2006 så bör man retroaktiv använda samma sätt att räkna för 2006. Det är oklart för mig om FP gjort så eller inte. Vi reder förhoppningsvis ut det snart, det kan givetvis också vara så att jag har gjort något fel eller missförstått något i Folkpartiets metodologi.