I en intervju 2003 sammanfattade Danmarks dåvarande statsminister, liberalen Anders Fogh Rasmussen, det politiska projekt som var vägledande för hans regeringar mellan 2001 och 2009. "Resultatet av kulturkampen avgör landets framtid. Inte den ekonomiska politiken.”

Det är svårt att föreställa sig en svensk borgerlig politiker formulera liknande tankegångar, frikopplade från idéer kring skatter och bidragsnivåer. Migrationsdebatten har emellertid fått allt fler att spekulera i att vi efter valet i september står inför en politisk utveckling som kommer att påminna om det danska 00-talet.

Fogh Rasmussen, som tog över som partiledare för det stora liberala partiet Venstre efter en oväntad valförlust 1998, menade att vägen till regeringsmakten handlade om att göra det omöjligt för Socialdemokraterna att förvandla varje valrörelse till en fråga om välfärdsstatens vara eller icke-vara.

Istället fångade Venstre upp den breda opinion som i spåren av stor invandring och tilltagande integrationsproblem under 1980- och 1990-talet ville se en restriktiv migrationspolitik. Men Fogh Rasmussens politiska projekt handlade också om att genom debatten om kultur och värderingar förändra danskarnas självbild och samhällssyn i borgerlig riktning.

Nio år efter att Fogh Rasmussen lämnade statsministerposten för att bli Natos generalsekreterare, ställer journalisterna Esben Schjørring och Michael Jannerup i boken “Værdikæmperne” (Gyldendal) frågan om det borgerliga Danmark vann kulturkampen. På migrationsområdet råder det inga tvivel om att Fogh Rasmussens regeringar skapade en ny konsensus. När Socialdemokraterna vann valet 2011 skedde ingen omprövning av migrationspolitiken, trots att koalitionspartnern, det socialliberala partiet Radikale Venstre, profilerat sig som motståndare till den restriktiva politiken.

Samtidigt gled migrationsfrågan ur händerna på de gamla borgerliga partierna, Venstre och Konservative, och kom snarare att definieras av regeringens stödparti, högerpopulistiska Dansk Folkeparti (DF). Från att ursprungligen ha handlat om att minska bidragsberoendet kom migrationsdebatten istället att handla om kultur och islam. Detta i kombination med att man gav upp ambitionerna att sänka skattetrycket och reformera välfärdsstaten ledde, menar författarna, till vad som närmast kan beskrivas som en existentiell kris för dansk borgerlighet, som förlorade sin särart.

Vad som talar för denna dystra tolkning är framförallt att de gamla borgerliga partierna idag har ett betydligt lägre väljarstöd än 2001 och hur DF etablerat sig som det största partiet på den borgerliga sidan, trots att partiet i synen på den ekonomiska politik snarare hör hemma till vänster.Det finns goda skäl att nyansera denna bild av den danska borgerlighetens misslyckande. Ur ett svenskt perspektiv är det särskilt intressant att reflektera över de politiska prioriteringarna. Att Danmark inte har lika stora problem relaterade till migration som Sverige, och har blivit ett land som många svenskar idag avundsjukt sneglar på, är till stor del ett resultat av Fogh Rasmussens vägval.

Det har också blivit uppenbart att integration handlar lika mycket om kultur och värderingar som arbetsmarknad och bidragsberoende. Det gäller inte minst när små, kulturellt liberala, länder som Danmark och Sverige möter människor med helt andra värderingar och traditioner. Att utifrån denna insikt skapa samhällelig sammanhållning kan i en tid av stora migrationsflöden ses som ett minst lika viktigt mål som sänkta skatter för borgerliga partier.

Men det är också skillnad mellan Anders Fogh Rasmussens regeringar och den nuvarande Venstreledaren och statsministern Lars Løkke Rasmussens. Hos den senare finns tydliga skattesänkarambitioner, som det däremot är svårt att fullt ut få majoritet för. Det går att införa jobbskatteavdrag, men att sänka de höga marginalskatterna är fortfarande politiskt omöjligt.

Den troligaste utgången av höstens val är att Sverige, precis som Danmark 2001, får en borgerlig minoritetsregering som i många frågor söker parlamentariskt stöd från ett högerpopulistiskt parti. Det är också troligt att migrationen under överskådlig framtid kommer att överskugga alla andra politiska frågor.

Men till skillnad från i Danmark är det svårt att se svensk borgerlighet ge upp sina ekonomisk-politiska ambitioner. Medan Dansk Folkeparti begränsar möjligheterna att sänka skatterna har Sverigedemokraterna tvärtom tillägnat sig en borgerlig syn på ekonomisk politik. Därför lär den som bildar regering i september kunna räkna med något som Danmarks borgerliga statsministrar saknat: En stabil majoritet för såväl en stram migrationspolitik som sänkta skatter.

Svend Dahl är fil dr i statsvetenskap och chef för Liberala Nyhetsbyrån.