Kommunchefen Claes Hultgren beskriver sin kommuns situation i Ekonomirapporten för våren 2019 på hemsidan för Sveriges Kommuner och Landsting (SKL), och det är skrämmande läsning.

Hultgren berättar hur Filipstad haft asylmottagning med ungefär 300 platser i kommunal regi sedan 1990-talet, något som enligt hans mening fungerade bra. De flyktingar som fick uppehållstillstånd blev i nästan samtliga fall sedan kommunplacerade i andra kommuner. Det här kunde kommunen hantera.

Sedan kom EBO-lagen, där flyktingar ges rätt att ordna sitt boende på egen hand, samtidigt som asylförläggningarna privatiserades. Hela systemet havererade, och en bidragande orsak var att Filipstad också blev en inflyttningskommun eftersom de större kommunerna runt omkring hade bostadsbrist. Resultatet var att man periodvis hade så många som 1 200-1 300 asylplatser i en kommun med 10 500 invånare totalt. Ändå skulle kommunen tillhandahålla både skolor till barnen och service till de tillfälliga medborgarna. ”De långa handläggningstiderna gjorde att människor bodde i kommunen i åratal utan att få sin sak prövad. De blev sedan kvar i kommunen, med små möjligheter att komma ut på arbetsmarknaden”, berättar Hultgren.

Delegationen mot segregation (Delmos) lovade att Filipstad, inom ramen för regeringens satsning på 32 utvalda kommuner med stort flyktingmottagande, skulle få cirka 40 miljoner kronor per år fram till 2027. Detta gav kommunen hopp. Nya beslut har gjort att denna möjlighet uteblir. Under de närmaste tre åren kan det medföra ett behov av åtgärder som motsvarar 3 kronor i kommunalskatt, uppskattar Hultgren.

Hur ser det då ut i kommunen? En stor andel barn med målsmän som är utomeuropeiskt födda finns i för- och grundskolan, och skolans roll behöver bli starkare – detta eftersom det man inte kan utgå ifrån att barn får kunskapsstöd hemifrån. Ofta har barnen uppnått en större kompetens än sina målsmän redan efter några år. Samtidigt har både etablerade svenskar och migranter en problematisk situation i Filipstad, eftersom det både råder hög arbetslöshet och invånarnas kompetensnivå är låg i förhållande till vad som erbjuds. Det är något som också skapar motsättningar mellan olika grupper med svag ställning.

Arbetsförmedlingens statistik från februari 2019 visar att arbetslösheten är 11 procent i Filipstad, och Hultgren tillägger att situationen är mörkare än så eftersom de flesta med utomeuropeisk bakgrund står utanför arbetsmarknaden. Det är en grupp invånare med högt beroende av bidrag och låg utbildningsnivå, en grupp som riskerar att aldrig komma in vare sig på arbetsmarknaden eller i samhället och som är en tung utgiftspost för kommunen. Till detta kan läggas att barnfattigdomen är näst högst i Sverige. En fjärdedel av alla barn i grundskolan klassificeras som fattiga enligt Rädda Barnens måttstock.

”Allt detta är övermäktigt att hantera med egna resurser. Den ekonomiska situationen i Filipstad kan inte lösas genom mellankommunala system utan måste finansieras med statliga medel”, avslutar Hultgren.

Det framgår av berättelsen att kapitalismen är känslolös och saknar medmänsklighet. Det finns förstås inte heller någon form av central planering. Det är helt enkelt ett kaotiskt system som jobbar febrilt för att tjäna borgarklassen och struntar i konsekvenserna. Situationen i Filipstad kunde ha beskrivits av en kommunist, men denne skulle ha lagt till att ett sådant ruttet system måste krossas och ersättas av en arbetarstat. Det är en illusion att förvänta sig att den borgerliga staten ska ställa upp på kommunens befolkning. Beskrivningen visar hur dyrt flyktingmottagande kan bli när privata intressen kombineras med den borgerliga statens likgiltighet.

Sammanfattningsvis handlar det om privatiseringar, enormt hög arbetslöshet, fattigdom, kommunens dåliga ekonomi, byråkrati, staten som inte tar sitt ansvar, bristande integration, ett samhälle som går under. Socialismen hade aldrig tillåtit en sådan sorglig situation. Därför är det viktigt att kämpa för att förverkliga arbetarklassens befrielse från kapitalismens slaveri.

Anton Makarenko