Shopping, mat, mandarinsnack (Wilma, 14, pluggar språket) och en kopp svenskt bryggkaffe med stadens nya fotbollsstjärna, Tobias Hysén.

Nu dominerar han som världens längsta high school-spelare, trots att han aldrig förut har spelat basket.

Tacko hittades på en skola i Senegal, vilket inte var svårt eftersom han är 2,25 lång. Och 17 år.

Googla fram den killen på Tuben, sköna basketbilder även om de gränsar till freakshow.

I slutändan blir det alltid fler och större rubriker kring de som INTE kommer än de som faktiskt kommer och spelar VM. Humor.

Eller vem kommer inte?

Den sedvanliga, den som gör att hockey-VM lever över flera månader och som kanske följs mer intensivt än själva mästerskapet: vem kommer?

Ett ungt svenskt handbollslandslag gjorde storartade landskamper mot Kroatien och Spanien i turnering i Schweiz.

Sagt av TV4:s programdirektör för NYHETER och samhälle, Viveka Hansson, sedan det stått klart att 140 av 165 journalister får lämna sina jobb när lokala nyhetsredaktioner skrotas.

Det är en nödvändighet om vi ska kunna göra relevant journalistik

Lite uppfriskande var det väl ändå med en liten oskyldig fylleskandal i den präktiga norska skidåkargemenskapen?

Inte för att jag vill slå ett slag för överkonsumtion av alkohol eller busstreck som att lufta bildäck.

Atletico har allt som är gjort för att man vill att laget ska nå ännu större framgång.

24.15 på 50 meter är häpnadsväckande i sig men också världens näst bästa tid i år.

Lite i skymundan av våra stora lagsporter och en bit bakom media-Sveriges ändlösa hyllande av golfspelare med potentiell stjärnstatus: Sarah fortsätter att bevisa sin plats som en av världens snabbaste i simbassängen.

När detta skrivs har det sålts 23 000 biljetter till Hammarby-Degerfors.

Det är en match i superettan, landets näst högsta serie, och det är förstås värt att påpeka.

Liksom det faktum att det är Hammarbys femte raka säsongsstart bland Ängelholm, Ljungskile, Jönköpings Södra, Assyriska och vad det nu må vara som för evigt är rätt nöjda med att vara där de är och som då och då är bättre än de stora från Hufvudstaden.

Tjugotrejävlatusen!

No offense mot vare sig klassiska Degerfors eller superettan, men det är inte det som lockar.

Det är heller inte nya norrmän, Hopf i målet eller en dansk mittback.

Inte ens Kennedy drar 23 000.

Det är inte Nanne, den nya husguden.

Jag tror inte ens det är fotbollen.

Det är snarare samlingen runt en trosuppfattning som heter Hammarby.

Du får gärna kalla det en myt.

Men de som lever upp till den lever åtminstone i den och med den.

Väldigt många människor besöker våra fotbollsarenor för att de dras till fotbollen, för all del är de allra flesta där för att följa sitt eget lag.

Men det är ju ingen som går till Söderst....var jag på väg att skriva...Tele 2 för den vackra fotbollens skull.

Den myten går inte ens de allra mest inbitna bajare på.

De senaste säsongerna har Hammarby inte spelat attraktivare fotboll än Gefle.

Däremot väldigt mycket sämre och mindre framgångsrikt.

Men så länge det finns en stark tro, då finns det hopp.

Så tänker Hammarbys inbitna anhängare i år, och förra året och 2010 och 1976 och alla andra år.

Signifikativt: Seriepremiären mot Assyriska på Södertälje arena.

Det talades, som vanligt, om allsvenskan, om superlag och supertränare, om 2001 och drömmar om ett Champions League runt hörnet (jag överdriver här, men ni förstår).

Jag såg mest en medioker match mellan två superettanlag där Assyriska stundtals var klart bättre än Hammarby.

Jag såg en laguppställning som är vad den är, ganska hyfsad på den här nivån, men som ju inte blir bättre per automatik bara för att spelarna har en tröja med Hammarbys klubbmärke på. Så enkelt är det inte.

Det finns alltid skäl till att norrmän, en dansk och en holländare spelar i Sverige. I det som är division nr två.

Men det kom ett mål på övertid och glädjen, firandet, scenerna sa det jag försöker förmedla här: tron på Messias återkomst.

Det hör till att Hammarby tror på sina mirakel.

Herregud, laget vann allsvenskan 2001 efter några år med ekonomiskt superkaos, videojuggar, usla resultat, sparkade tränare och efter 0-0 mot Vallentuna i serieupptakten (Svenska cupen).

Jag vet ingen som vet hur det gick till när Hammarby vann klubbens hittills enda SM-guld.

Plötsligt började Lasse Eriksson gå på vatten och så stod Andreas Hermansson, Peter Markstedt, Trym Bergman, Peter Holm, Jonas Stark och en ung Kennedy Bakircioglu som svenska mästare.

Det är som det alltid har varit med Hammarby, du vet aldrig riktigt hur det slutar och det är ingen myt.

Eller, om vi ska vara helt ärliga, du vet att det rätt ofta slutar lite sämre än förväntat.

Det har blivit The True Story of a Hammarbyares Life.

Men i år, då är allting annorlunda. Precis som alla andra år. Jodå, så är det. Nanne lär höra bön och då tror ingen något annat än att allsvenskan är här.

Men den Nanne Bergstrand jag känner bygger alltid på sikt, det kommer att krävas mycket tålamod och förmodligen lite tid innan han har satt sin prägel på Hammarby.

Om Nanne har samme möjligheter som i Kalmar FF så är ett lag av Hammarbys storlek och publikkraft allsvenskt förr eller senare.

Det kan säkert ske i år. Eller om tre år

Frågan är om fans och ledning har ett tålamod som sträcker sig längre en förlustmatch mot Ljungskile?

Men det kommer bli skön stämning, stark ljudnivå, sång och en Tidaholm-kvart som ska ökas; på gränsen till Maranata.

För tron på Hammarby överges aldrig av de som är fast i den religionen.

De vet vi säkert som Amen i Tele 2 arena.