"Det är inte lika många kvinnor som män i nyhetsartiklar!" "Av alla som syns i medierna har bara nio procent utomnordisk bakgrund!" Djupare analyser än så behöver Rättviseförmedlingen inte göra. Det är bara att kasta fram några siffror så sköter sig resten. De statliga miljonerna rullar in, Rättviseförmedlingens representanter blir okritiskt intervjuade i medier och anlitas av självaste regeringen som mångfaldsexperter.

I veckan släppte organisationen en skrift om kön och etnicitet i nyhetsartiklar. På uppdrag av myndigheten Vinnova får Rättviseförmedlingen nämligen 3,2 miljoner kronor för att ”räkna media”. Att lyfta fram mönster som visar att få kvinnor får komma till tals som ekonomiexperter kan vara bra. Frågar medieredaktionerna män med svenskklingande namn av slentrian?

Att få unga får uttala sig i egenskap av experter borde däremot inte leda till höjda ögonbryn. Unga som varken har arbetslivserfarenhet eller högskolepoäng är av naturliga skäl sällan sakkunniga. Och eftersom etnisk bakgrund inte har kunnat fastställas för hela fyra procent bör även uppgiften om att endast nio procent har bakgrund utanför Norden tas med en nypa salt.

Men oavsett detaljer: statistik är inte fel i sig, siffror kan ge oss intressant information. Problemet är att Rättviseförmedlingen kopplar kompetens och rättvisa till ytliga egenskaper som hudfärg, namn och kön.

Tidigare har organisationen exempelvis berömt den nuvarande rödgröna regeringen för att tillräckligt många ministrar bryter mot ”vithetsnormen”. Organisationens ordförande Seher Yilmaz drog då slutsatsen att fler därför skulle kunna ”drömma om att bli politiker”. Men varför skulle vi vara representerade av politiker vi råkar dela hudfärg med? För egen del kan jag intyga att jag är bättre representerad av inrikesminister Anders Ygeman, S, än av bostadsminister Mehmet Kaplan, MP.

Fokus på yta leder fel. Då missar man att annat än diskriminering kan förklara varför exempelvis fackförbundet Byggnads endast har män i sin förbundsstyrelse, eller för den delen varför personer med iransk bakgrund är överrepresenterade bland tandläkare.

Visst har medierna problem med mångfald. Journalistkåren är starkt koncentrerad till vissa medelklassområden i storstäderna. Men vad hjälper det förortsbor och glesbygdsbor att invandrare eller svenskar från medelklassen i Majorna i Göteborg eller på Södermalm i Stockholm görs till deras representanter?

När Rättviseförmedlingen nyligen lämnade över en lista på 334 lämpliga personer för statliga styrelser och insynsråd, tog kulturminister Alice Bah Kuhnke glatt emot den. Den var så full av vänsternamn - Behrang Miri, Nabila Abdul Fattah, den knallröda poeten Athena Farrokhzad, Nisha Besara med S-bakgrund och Valerie Kyeyune Backström från “Rummet”, för att nämna några - att det blev komiskt. Det gäller alltså inte längre att bara ha rätt hår- och hudfärg: kompetens är tydligen även att ha vänsteråsikter.

Att gänget bakom Rättviseförmedlingen har en ytlig syn på vad mångfald är må vara hänt. Att de rekommenderar sina vänner till maktpositioner är inte heller så konstigt. Frågan är bara varför det offentliga Sverige så okritiskt omfamnar tokerierna.

LÄS MER: Så kan mångfald bli mer än tomma ord

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.