Skoldebattens stora sorg är att den är precis lika ytlig och ovidkommande som den är förutsägbar. De involverade parterna fyller pliktskyldigt sina roller och delar med sig av samma gamla inövade plattityder på samma gamla inavlade debattsidor, uppställda bakom linjer som redan dragits i sanden för länge sedan. Kanske är det futtigt att ifrågasätta hur mycket genuin tro det faktiskt finns bakom dessa konkurrerande verklighetsbeskrivningar. Att högt uppsatta politiker inom oppositionen faktiskt tror att lösningen ligger i att ge just dessa politiker otroligt välbetalda arbeten som ministrar, myndighetschefer och riksdagsledamöter vore det ju nästan dumt att tvivla på. Att denna tro nu råkar vara otroligt bekväm och självbekräftande är som bekant en helt annan femma, och alla tråkmånsar som pratar om Socialdemokraternas långtgående ansvar i skapandet av dagens situation (genom att ta upp helt ovidkommande saker som att det exempelvis var S och V som drev igenom kommunaliseringen av skolan) bör också komma ihåg att det vackra och fantastiska med just tro är att den faktiskt inte behöver ha något alls med verkligheten att göra.

Det är dock inte en överdrift att hävda att debatten kring skolan idag präglas av en sällan skådad kognitiv dissonans. Med detta begrepp menas en situation där verkligheten alltmer glider ifrån de föreställningar och trossatser som är allmänt accepterade som sanna: när glappet mellan ideal och realitet blir större och större så blir uppgiften att förena de två svårare och svårare, vilket tenderar att producera ganska bisarra resonemang som följd.

För säkerhets skull så kan vi börja med ett tämligen enkelt konstaterande: när man idag talar om huruvida skolan har misslyckats eller riskerar att misslyckas så är det förhållande man i princip alltid vill komma åt att fler och fler unga idag hamnar i olika former av halvpermanent arbetslöshet när de väl kommer ut i det vi kallar för vuxenlivet. Antingen så misslyckas de med att ta fullständiga högstadiebetyg och hamnar i arbetslöshet, eller så misslyckas de med att ta fullständiga gymnasiebetyg och hamnar i arbetslöshet, eller så tar de en fullständig gymnasieexamen men hamnar i arbetslöshet ändå (*eller* så går de ut högskolan och hamnar – mystiskt nog! – i arbetslöshet trots detta).

Eller, för att vända på steken: hur många politiker och professionella tyckare är det egentligen som förlorar sömn över att få niondeklassare vet vad ”kontrapunktisk musik” är eller att folk går ur gymnasiet utan att ha läst Iliaden? I samma veva så är det sällan man talar om att elever ”saknar kunskap” på någon sorts epistemologisk grund (när var egentligen senaste gången du läste ett inlägg i skoldebatten som menade att skolans problem låg i att eleverna saknar den filosofiska skolning som krävs för att besvara frågor såsom ”vad är kunskap?” eller ”hur skiljer vi sanning från osanning?”?), utan ”kunskap” figurerar här som en omskrivning av ”det som gör att man kan få (och behålla) en anställning”. En välfungerande skola är enligt detta synsätt per definition en skola som absolut inte producerar stora mängder arbetslösa före detta elever. Att denna sorts begreppsanvändning för med sig sina egna problem kanske säger sig självt.

Sysselsättningen må vara kärnan i det man talar om när man talar om skolans vara eller icke vara, men detta är en kärna som omgärdas av vissa livsviktiga myter. Vi kan börja med den kanske mest centrala: antagandet att vi människor idag vet mer, kan mer och besitter fler och bredare färdigheter idag än någonsin tidigare. Denna bild är i sin tur intimt förknippad med uppfattningen om vad skolans roll är, bör eller måste vara: alltså som en förmedlare av ännu mer ”kunskap” till elever/framtida arbetare i vad som numera är en ”kunskapsekonomi”, där länder och nationer ständigt tävlar med varandra för att fylla sina invånare med mer kunskap än alla andra, något som antas skapa mer välbetalda arbetstillfällen och ökad allmän välfärd för de länder som lyckas bäst. Här har vi äntligen både mål och metod klara för oss: skolan är lyckad om den ger ser till att dess elever hittar en plats i samhället efter examen, och sättet som detta mål uppnås på är genom att förbättra kunskapen, vilket är menat att leda till högteknologiska, ”moderna” jobb.

Den debatt som har kommit att bygga på denna sorts antaganden och förutfattade ramar är på det hela taget ett väldigt sorgligt skådespel. Den som vill diskutera ett ämne gör alltid bäst i att börja med att undersöka sina egna antaganden om ämnet, och skolan är mig veterligen inget undantag här. Om skolans brist består i att den inte ”gör sitt jobb”, vad består då detta jobb i till att börja med? Varför har institutionen denna uppgift, och i vilket större sammanhang – i vad för sorts samhälle – är det menat att man ska utföra den? Det går inte att bygga ett stabilt hus på en instabil grund, och det går inte heller att bygga någon sorts genuin kunskap ovanpå ett fundament av osynliga antaganden som man aldrig vågar undersöka eller utsätta för kritik. Den röda tråden här är att om skolan bara förbättrades så skulle den strukturella arbetslösheten antingen försvinna eller åtminstone vara mycket mindre av ett problem, men skälen bakom arbetslösheten (eller validiteten i de egna antagandena om kunskapsekonomins faktiska existens) utgör ständigt förbjuden mark för diskussion. Hit men inte längre, alltså: diskutera gärna hur många lärare vi ska ha eller hur tidigt betygen ska komma in, men sätt inte saker i kontext. Att diskutera enstaka träd är en sak, men att diskutera den skog de befinner sig i är ett faux pas utan like.

Nu råkar det dock vara så att alla försök att bringa tanke i linje med verklighet som inte också vågar ge sig på en seriös sorts systemkritik är dömda att misslyckas, samtidigt som just den sorts kritik som behövs numera är helt tabubelagd. Efter Sovjetunionens kollaps, Fukuyamas proklamerade av samtiden som historiens slutpunkt och postmodernismens signatur på ”de stora narrativens” dödsruna så tycks det vara mer än lite passé att försöka diskutera de mest grundläggande konturerna i det samhälle vi lever i. Det finns inte – och kommer aldrig att finnas – något annat än den globaliserade marknadsekonomin och kapitalismens imperativ att ständigt pånyttfödas som människa och konsument, och därmed så är varje diskussion som inte rättar sig efter grundtesen om samtidens permanens inte önskvärd eller ens möjlig. Denna sorts ”kapitalistiska realism” och dess typiska fantasibrist är kanske något av en ironi, då själva essensen i kapitalismen som system – något som bland annat Marx tidigt noterade – är att ”allt fast och beständigt förflyktigas”.

Hursomhelst återstår inte särskilt mycket när man väl slängt igen dörren i ansiktet på alla ansatser till analys eller kritik av det samhälle skolan faktiskt är tvungen att verka i. Det tycks faktiskt som det enda som man idag kan föreställa sig inom de givna ramarnas logik är ett ändlöst trixande med betygskriterier, läroplaner, utbildningsformer, pedagogik, och så vidare. Att försöka åtgärda problem som ligger helt och hållet utanför skolans domäner (överskottet på arbetskraft) genom reformer av betygssystemet och ett ständigt petande i läroplaner är ju egentligen något absurt, men det är samtidigt ett tämligen naturligt resultat i en situation där man inte ens kan föreställa sig den sortens frågor som skulle kasta ljus på den strukturella arbetslöshetens faktiska orsaker eller (brist på) lösningar. ”Ökad kunskap” är namnet på det halmstrå man desperat greppar efter i varje konfrontation med ett problem som kräver frågor som man inte får ställa och som man inte kan ställa; skolan tilldelas helt enkelt rollen som den vitduk eller den fetisch på vilken man kan projicera det magiska tänkandet som låter debattörer och politiker fly från en verklighet de varken vill eller kan hantera.

Faktum är att själva idén om ”kunskapsekonomin” som sådan kräver en god dos verklighetsförnekelse. Ser man till skolelevers faktiska färdigheter så är bilden inte direkt god; på områden såsom läsförståelse ligger det närmare att säga att kunskapsekonomins intåg sammanfallit med att vi överlag kan allt mindre och mindre, inte mer. Om du hanterat en tjugolapp någon gång under de senaste två decennierna så har du faktiskt äran att – åtminstone indirekt – ha kommit i kontakt med en av Sveriges kulturskatter, dvs Selma Lagerlöfs berömda roman, Nils Holgerssons underbara resa genom Sverige. Illustrationen på tjugolappen visar Nils Holgersson ridande på tamgåsen Mårten i en resa som så småningom tar dem genom Sveriges alla förlovade landskap. Ett kanske mindre känt faktum är dock att denna roman skrevs vid nittonhundratalets början i syftet att fungera som en skolbok i geografi, och för den som är nyfiken kan jag tilläga att folkskolan på den tiden bestod av hela sex(!) årskurser. Varför tar jag då upp detta? Jo, därför att vid tidpunkten jag gick ut gymnasiet – alltså ett drygt sekel senare – så ansåg många av mina lärare att boken låg på gymnasienivå och var för avancerad för högstadieelever. Att boken numera betraktas som overkill bland just de åldrarna den till en början skrevs för beror inte endast på att språket numera är gammalmodigt: läsförståelse är – likt de flesta färdigheter – något man tillgodogör genom övning, och här har nivåerna helt enkelt sjunkit. I sammanhanget kan också denna knappt ett år gamla debattartikel i UNT nämnas:

http://www.unt.se/debatt/vara-studenter-kan-inte-svenska-2027570.aspx

Allt detta må vara illa nog, men det finns samtidigt något absurt i själva grundtanken här: dvs. i antagandet att det idag faktiskt krävs mer kunskap än någonsin tidigare på arbetsplatser överlag. Låt oss ta arbetssituationen för en butikskassör som exempel: idag så behöver man knappast ens en rudimentär fallenhet för huvudräkning för att klara av jobbet, då både räkning och inventering numera utförs av en dator utrustad med streckkodsläsare. Jämfört med situationen femtio år tidigare så medför alltså arbetet ovedersägligt lägre krav på färdigheterna. Att utbildningskravet stigit till den grad att det i dagsläget är tämligen svårt att få ett jobb som kassör utan en fullgjord gymnasieutbildning är knappast ett intyg på att vi faktiskt lever i en kunskapsekonomi, utan anledningen att det numera krävs tolv års skolgång för att ha några större chanser att få ett jobb som butikskassör är helt enkelt den ständigt ökade konkurrensen om de jobb som faktiskt finns. Detta förhållande är för övrigt knappast ”rocket science”, men anledningen till att dessa självklarheter överhuvudtaget inte verkar vara särskilt självklara idag har allt att göra med att det nästan är omöjligt att erkänna sambandet ovan utan att samtidigt tvingas att ställa strukturella frågor om vart vår sociala ekonomi faktiskt är på väg.

Vad kan vi då förvänta oss från de politiska partierna här? Högst troligen så är svaret ”ingenting”, och detta av flera skäl. Det är något väldigt lustigt med proklamationerna om att en rödgrön regering – eller kanske mer specifikt Vänsterpartiet – skulle utgöra någon sorts lösning på dagens problem, speciellt då V som parti ironiskt nog torde vara nästan unikt oförmöget att faktiskt producera lösningar på området. Skälet är egentligen ganska uppenbart: ända sedan Sovjetunionens kollaps har partiet fört en ständig kamp för att ”göra upp” med sin historia som det nu heter, och resultatet är att man bitvis demonterat eller helt och hållet kastat bort det ramverk som skulle kunna fungera som grund för en effektiv systemkritik. Detta kanske kommer som något av en nyhet för en del läsare, men systemkritik är inte samma sak som att säga ”X och Y är dåligt” eller ”vi tycker inte om X och Y”. Systemkritik är i själva verket förmågan att kunna analysera och förklara X och Y på ett stringent sätt samt att kunna lägga fram plausibla alternativ, alternativ baserade på verkligheten så som den faktiskt ser ut. Här saknar Vänsterpartiet av idag både viljan och den grundläggande teoretiska kompetensen för att klara av endera uppgift. Som bekant så har också partiet idag en allvarlig tendens mot att försöka vara alla till lags, och att förvänta sig något så djupt impopulärt och kontroversiellt som ett ifrågasättande av någon eller några av vårt samhälles mest grundläggande trossatser från ett sådant parti är – minst sagt – att hänge sig åt en avancerad form av självbedrägeri.

Till saken hör också att all den ”profilering” man har jobbat ihop angående välfärd och offentlig sektor faktiskt är helt och hållet värdelös. Här behöver vi endast blicka mot konkurrenterna för att se till vilken grad som jakten på profilering är att bygga sin framtid på en grund av sand. Att folkpartiet profilerat sig som mästare i skolfrågor sedan länge tillbaka visade sig vara en minst sagt klen tröst när det väl kom ut att skolan endast fortsatt att haverera under deras översyn, och att man har ”profil” i en fråga behöver som bekant inte betyda att man har någon egentlig kompetens på området. Det är mycket möjligt att Folkpartiets signum kommer att gå från att vara partiets största resurs till att bli dess mest förlamande akilleshäl, men detta återstår alltjämt att se.

Verkligheten handlar i sista hand varken om profilering eller intentioner. Den strukturella arbetslösheten kommer inte att försvinna i första taget. Allt talar snarare för att den kommer att fortsätta växa med tiden, påskyndad av de politiska och ekonomiska kriser som gått hand i hand med utvecklingen sedan upplösningen av Bretton Woods. Inget nytt under solen, alltså: detta har varit en sekulär trend sedan årtionden tillbaka, och ju knaggligare det går, desto mindre resurser kommer återstå när välfärden väl ska finansieras. För övrigt så är detta är en läxa som socialdemokratin lärt sig mycket väl. De om några sitter på en väldigt djup förståelse för hur begränsat rörelseutrymmet är idag för den som vill verka inom ramarna för status quo, och deras obenägenhet att föra en klassisk socialdemokratiskt politik har absolut inget med något så tröttsamt som ”glömska” att göra. Tvärtom så inser man att det inte längre går att föra socialdemokratisk politik utan att helt bryta med status quo och den rådande ekonomiska och politiska ordningen överlag, och man har helt enkelt gjort valet att sitta tyst i båten och njuta av fördelarna snarare än att vicka på den och riskera allt. Socialdemokraterna är ett bekvämt parti, men det är inte ett dumt parti, och att de inte lovar guld och gröna skogar till höger och vänster och numera faktiskt tycks acceptera historiskt låga valsiffror som en ny normalsituation för partiet har endast att göra med att de vet att konsekvenserna av att lova högt och inte leverera är långt mer destruktiva än de som följer på att inte lova någonting överhuvudtaget. Fegt? Kanske. Ohållbart i längden? Onekligen. Å andra sidan: som överlevnadsstrategi på kort- och medellång sikt så är den definitivt bättre än alternativet, alltså att likt Vänsterpartiet lova stort utan att ha en solid förståelse för vad det är man faktiskt håller på och lovar.

Jan Björklund har angripit problemen i skolan genom en metod som kanske bäst kan karaktäriseras som en mix av verklighetsflykt och magiskt tänkande. Idag är resultaten fullt synliga, och vi ser alltså just hur destruktiva alla dessa reformer, alla moralkakor och alla förmätna förnuftskurer faktiskt varit. Bör detta egentligen förvåna någon? Lärare – som överlag har ganska goda kunskaper i pedagogik och knappast behöver någon detaljstyrning från politiker för att sköta sina jobb – och den skola de verkar i har tvingats fungera som politiskt fotboll i ett desperat spel vars poäng är fortsätta låtsas att samtidens accelererande sociala och ekonomiska desintegration egentligen handlar om något så enkelt och vardagligt som betygsålder eller lata elever som kommer för sent till lektionerna, där magiskt tänkande av sorten som hävdar att ett kroniskt arbetskraftsöverskott kan lösas genom att ge folk mer och ”bättre” utbildning givits fritt spelrum då ingen vill hantera – eller ens formulera – de bakomliggande problemen. Vänstern har knappast mycket att skryta om här, och den saknar i stort både viljan och förmågan att problematisera den senmoderna form av kapitalism vi lever i på ett icke-frasradikalt, icke-skrattretande sätt. Lösningen här stavas knappast ännu mer magiskt tänkande från den motsatta sidan av det politiska spektrumet. Här krävs en förutsättningslös och framförallt modig analys av den växande arbetslösheten och rollen denna har kommit att spela i alla mogna ekonomier de senaste decennierna. För att låna från Voltaire: om inte en sådan politisk kraft existerar idag så är det helt enkelt nödvändigt att uppfinna den.