Varför växer den nya högern i världen? Inte den traditionella, utan en mer folklig populistisk höger som kopplar an till vanliga människors oro snarare än ekonomiska eller sociala ideal. Varför växer inte en motsvarande vänster i samma takt? Hur vann egentligen någon som Trump eller Johnson nu senast i England. Det enkla svaret (bland flera förvisso) är att man upplevs som folklig, inte som om politikern befinner sig ovan en själv, inte blir tillsagd hur man borde vara utan man får bara vara sig själv. Det finns ju uppenbarligen problem med dessa politiker, även om de kan vara mer ärliga än de flesta andra politiker många gånger, så slinker osanningar och överdrifter många gånger in i deras retorik ändå (se Trump). Men återigen, vad är alternativet? Någon som ljuger ibland mot någon som föraktar dig. Men denna nya högers etablerade motståndare då? Demokrater, Labour, våra egna sossar. Hur är de? Gång på gång istället för att ta vara deras existerande energi i vissa samhällsfrågor (tex. invandring, EU, lag och ordning) så försöker man fostra bort vuxna människors oro och i princip vifta bort problem. De tillåts inte tänka själva, jag är ju själv socialist men jag är en fritänkare som gärna drar mina egna slutsatser, ingen central organisation kommer någonsin ha monopol på mitt tänkande. Dessvärre tillåter många människor, många från vänster men även höger att anamma ett centralt förmedlat politiskt budskap istället för att tänka själv. För de som då väljer att tänka själva, hur upplevs det bli tillsagd att du har tänkt fel, att ett parti eller en expertpanel endast kan ha det rätta svaret. Att du inte räknas, hur sjutton göder detta inte populister vars budskap är ”du har fullständigt rätt, vi vill bara genomföra din vilja, rösta på oss”.

Nu blev ovan text lite tung på just vänsterrörelsers folkförakt men det finns likväl på högerkanten. Etablissemangsrepublikaner före Trump och länge de svenska Moderaterna. Det finns en tro på att ett partis politik är viktigare än folkviljan, att partier försöker få igenom sin vilja kan förstås men då det sker trots bristande majoriteter sätter man sig själv framför folket. När svensk migrationspolitik till exempel avgörs av småpartier som ger betydligt generösare förslag än vad folkviljan skulle gjort, exempelvis vid en folkomröstning (vilket för övrigt vore lämpligt för att kunna lägga hela frågan bakom oss). Här har partierna vetat bättre än folket själva om vad som är bäst, enligt dem själva så klart. En annan intressant sak vi kan ta upp är hur ordet populist anses vara en förolämpning. Förvisso, en principlös karriärspolitiker som bara lovar vad som populärt just nu för att få röster är nog inget att hylla. Men om en stor del av folket vill nu ha klimatreform, migrationsreform, arbetsförmedlingsreform vad det nu är och det finns ett parti som snappar upp detta, vad är problemet? Demokratin gör sitt jobb. Utan det är snarare att politiker känner ett sorts berättigande till folks röster, ”varför röstar inte alla arbetare automatiskt på oss sossar?”, ”Hur kan högerväljare överge oss moderater som stått längst till höger tidigare?” osv. Nej, ingen är berättigad, demokrati handlar om förnyelse, om en demokrati stelnar och inte förnyas genom val så är det inte längre en demokrati. Sen har vi lönerna, borde man automatiskt bli övre medelklass bara för att man representerar folk som politiker? Löner på 50.000+ till över 100.000 för de högsta hönsen, blir de faktiskt bättre med högre lön då? Eller sämre om vi sänker lönen (strejkande politiker kanske)? Nja, jag är själv skeptiskt till hela karriärspolitiken till att börja med. Folk som fostras in i ungdomsförbund för att garanteras platser i kommun och riksdag för de känner rätt personer, inte för att de personligen gjorde ett bra argument inför väljarna. Blir du politiker så borde du förvänta dig att göra uppoffringar, till exempel inte tjäna lika mycket eller MER än ett civilt yrke skulle gjort. Det är viktigt att politiker hålls nere på marken, kan leva som vanligt folk och inte börjar sväva iväg på moln.

Men nog det mest centrala här är distansen mellan den politiska klassen och vanligt folk. Hur i hela världen kunde det klimatvänliga Sverige få en bensinupprop, frågar sig Miljöpartiet. Svar: Vi är ett av Europas största länder till ytan, många pendlar, alla bor faktiskt inte i Stockholm… Eller ta USA och England igen, Trump och Johnson vann över arbetare som tidigare främst eller till och med enbart röstat in Demokrater eller Labour. Där vänsterpartierna anammat många liberala storstadsfrågor som inte lockar arbetare, särskilt på landsbygden mycket. När förslag känns distanserade, så känns motståndarens mer ärliga folkliga anda mer attraktiv. Eller åter i Sverige, folk som inte förstår Sverigedemokratiska väljare. Nej, folk är inte plötsligt fascister, de läser nyheterna och ser förortsupplopp och bombningar. Vad gör den etablerade politiska klassen av alla partier åt detta? ”Det är beklagligt att vi ser en sådan utveckling men <parti här> som hade makten för åtta år sen kunde ha gjort något åt detta…” (Jag tyckte mig höra sossar beskylla Bildt-regeringen för något härom veckan, jag ger upp). Så är populismens tillväxt ett dugg konstigt då? Nejdå, etablerade politiker låtsas som inget förändras men gapar och skriker att fascistlutande rörelser ändå ligger bakom de få fel som kanske finns. Jaja, men vänsterpopulismen då? Nej, inte Greta, dessutom gick MP back så det gick heller inte. Var är den? Jo, det finns väl ett vänsteretablissemang, som är väldigt förstelnat och inte vill förlora makten, det är till det som vänstersympatisörer oftast ger sin tilltro men det är kontraproduktivt eftersom det enda det gjort är att förstärka den nya högern. När den tvärvägrat att se vanligt folks bekymmer i många av vår tids stora frågor. Framtiden tillhör dessvärre den nya högern om vänstern inte skärper sig eller lyckas bilda vänsterpopulistiska alternativ som kan locka tillbaka dessa avhoppare till högern. I alla fall, så är populismens tillväxt en grav man själv grävt åt sig under många år.

Med vänliga hälsningar / PBjörkh