Samtal med lokalt taxibolag.

Telefonist: Och vilket nummer på gatan sa du?

Jag: 53.

Telefonist: (Ljudet av tangentbordsknattrande) Mmm. Men jag kan inte skicka bilen till den adressen.

Jag: Förlåt?

Telefonist: Jag kan inte skicka bilen till nummer 53. Jag får skicka den till nummer 49 istället.

Jag: Men…jag står ju på 53.

Telefonist: Mmm. Men det är en taxistolpe vid nummer 53.

(Tystnad)

Jag: Alltså…nu vill inte jag lägga mig i ditt jobb här. Men var det inte en taxi du planerade att skicka?

Telefonist: Mmm. Men den får inte stanna vid taxistolpen.

Jag: Taxin får inte stanna vid…taxistolpen?

Telefonist: Nej men precis.

Jag: Vad för typ av fordon är det generellt som stannar vid taxistolpen?

Telefonist: (Suckar lite som om hon tänker inleda nästa mening med orden ”alltsåmenhallå”.) Alltså. Men. Hallå. Det är ju taxibilar. Självklart.

Jag: Jag är förvirrad.

Telefonist: (Börjar prata långsamt, som om det primära problemet med vår diskussion så här långt inte varit orden utan hastigheten.) Men den fååår inte staaanna dääär!

Jag: Vid taxistolpen?

Telefonist: Nej men precis.

Jag: Så du måste skicka den till nummer 49 istället?

Telefonist: Mmm.

Jag: Har du något emot att jag undrar varför?

Telefonist: Nummer 53 är en taxistolpe.

Jag: Jag har lyckats sluta mig till att så är fallet, ja.

Telefonist: Bilen får inte stanna vid taxistolpen.

Jag: Taxin?

Telefonist: Va?

Jag: Du säger ”bilen” hela tiden, men du menar väl ”taxin”?

Telefonist: Vi säger ”bilen” här.

Jag: Och varför får den inte stanna vid taxistolpen?

Telefonist: Man får bara plocka upp folk där.

Jag: Jag skulle gärna vilja bli upplockad. Det är lite därför jag ringer.

Telefonist: Mmm. Men bilen får inte stanna där om den är förbeställd.

Jag: Vadå? Den får bara plocka upp mig här om den passerar lite slumpmässigt och jag vinkar? Typ?

Telefonist: Nej men exakt.

(Tystnad)

Jag: Om jag låtsas att jag inte har beställt den då.

Telefonist: Va?

Jag: Om du liksom bara ”hintar” åt chauffören att om han saktar in vid nummer 53 om sisådär fem minuter så KANSKE det står en kille i vit keps där som vill åka med, liksom. Goda chanser, så att säga. Jag kan gå runt lite nonchigt här på trottoaren och kolla på klockan, kanske gå in på Åhléns och låtsas handla till exempel en deoderant eller så, och precis när han kommer så kan jag bara ”NÄMEN, titta på KLOCKAN, bäst att jag skyndar mig att ta en TAX…”

Telefonist: (Låter lite som min vän och kontorskollega N gör när jag berättar en festlig anekdot från min helg och han avbryter mig genom att börja spela didgeridoo) Mmm, men nu går i alla fall inte det!

(Tystnad)

Telefonist: (Om jag får säga det själv lite onödigt brysk i tonen nu) Ska du ha den till nummer 49 eller inte?

Jag: Alltså, om det är det absolut enda sättet så, ja tack.

(Tangentbordsknattrande)

Jag: Om det inte är för mycket besvär.

Telefonist: Va?

Jag: Äh. Inget.

Telefonist: (Något som antingen är en ganska lång suck eller ljudet av någon som flyttar ett väldigt tungt vitrinskåp över ett väldigt gammalt brädgolv) Och hur var namnet?

Jag: Fredrik.

Telefonist: Då kommer bilen nu.

Jag: Okej. Till nummer 49?

Telefonist: Ja.

Jag: Jo…alltså, det är ett byggarbete där. Så de har liksom spärrat av halva gatan. Så jag kan inte stå där.

Telefonist: (Låter lite som om hon knäcker knogarna mot skrivbordsskivan medan vi pratar) Mmm. Men då kommer bilen stanna så nära den kan, vid en lastzon eller så.

Jag: Det närmaste den kan?

Telefonist: Nej men exakt.

Jag: Det närmaste den kommer kunna stanna är vid nummer 53.

Telefonist: Då kommer den stanna där.

(Aningen längre tystnad)

Jag: Du och jag ska nog inte planera ett bankrån ihop.

Telefonist: Va?

Jag: Äh. Inget.

Telefonist: (Låter lite som att hon håller fingret på en stor röd knapp där det står ”Disconnect call” men i själva verket låtsas att det är knappen till en fallucka i trottoaren ganska exakt rakt under mig) Mmm. Då kommer bilen då.

Jag: Till nummer 49?

Telefonist: Nej. Men. Exakt.