Ylen gallup kirvoitti hanakan juupas eipäs väittelyn aluepolitiikasta, kun keskellä heinäkuuta tehty kysely osoitti, että enemmistö suomalaisista haluaisi pitää mökkikuntansa asuttuna.

Minäkin toki. Puumalan torilla on mukavampi käydä, kun siellä on myyntikojuja ja jäätelökioski. Mutta sitä en tiedä, miten saisi nämä ihmiset pysymään kunnassa, jossa syntyi viime vuonna seitsemän saimaannorppaa ja kolme lasta. Kunnan väkiluku on romahtanut kolmannekseen sitten suurten ikäluokkien lapsuuden. En osaa kuvitella aluepoliittista mallia, jolla kehityksen voisi pysäyttää.

Kehityksen suunta on pysynyt samana jo pitkään.

Kolme neljäsosaa sodan jälkeisistä suurista ikäluokista syntyi maaseudulla. Tällä hetkellä taajamien osuus taas on 84 prosenttia, joka on pohjoismaista tasoa. Se tarkoittaa, että koko Suomi ei ole asuttu, eikä ole koskaan ollutkaan.

Aluepolitiikan pitkä linja on ollut tarjota ihmisille moderni elintaso asuinpaikasta riippumatta. Tavoite on toteutunut millä tahansa mittarilla loistavasti. Meillä ei ole maalaisköyhälistöä samalla tavalla kuin vaikkapa Venäjällä, eikä kenenkään elämä riipu siitä, selviääkö ainoa lehmä seuraavasta talvesta. Lääkäriin pääsee, ja maailman paras koululaitos mahdollistaa sen, että savupirtistäkin pääsee presidentiksi. Ongelmaksi jää vain se, että ihmiset haluavat muuttaa kaupunkiin.

Aluepoliittinen keskustelu ei tavoita kehityksen taustoja, vaan jämähtää väittelyksi tulonsiirroista. Maakuntapoliitikot innostuivat gallup-tuloksesta ja tulkitsivat sen valtakirjaksi pumpata taantuviin kuntiin lisää rahaa, ja kaupunkipoliitikot uhkaksi, että näin todella tapahtuu.

Tärkein taloudellista menestystä selittävä tekijä on väestöntiheys. Työtä syntyy sinne, missä on tekijöitä, poikkeuksena tuntureillaan tulosta tekevä Ylä-Lappi.

Väestöntiheys taas perustuu, hedelmättömälle niemelle pääkaupungiksi perustuttua Helsinkiä lukuunottamatta, maaperään. Asutus levisi vuosisatojen kuluessa niille alueille, joilla oli viljelykelpoista maata ja taannoiset tihentymät näkyvät väestökartalla vieläkin. Nämä alueet kasvavat edelleen, koska innovaatioihin perustuva talous edellyttää, että uutta keksitään porukalla.

Parasta aluepolitiikkaa on se, että maaseudulla on pakon edessä havahduttu tekemään jotain myös itse.

Taantuvat alueet ovat joko kivikkoa kuten Etelä-Savo, tai useimpien viljakasvien pohjoisrajan takana kuten Kainuu ja Perä-Pohjola. Näillä alueilla on alunperinkin paljon susia ja vähän väkeä, eikä modernin tietotalouden edellytyksiä synny, kun mökin ikkunasta näkyy vain harvaksi hakattua metsää.

Monilla alueilla elämisen edellytykset ovat heikentyneet ihan itsestä riippumattomista syistä. Pohjanmaan jokien patoaminen tuhosi elinkeinon tuhansilta ja taas tuhansilta, kun lohen nousu tyssäsi sähköntuotantoon. Yksin Kemijoen saaliit olivat 160 tonnia vuodessa. Pohjois-Karjalan talousalue taas halkesi kahtia ja kauppareitit katkesivat Venäjän vallankumouksessa.

Kestävintä tuhoa aiheutti kuitenkin sama politiikka, jolla maaseutua yritettiin pitkään pelastaa. Kekkosen Suomen aluepolitiikka tarkoitti käytännössä sitä, että Valio osoitti tilakohtaiset tuotantokiintiöt maidolle ja voille, samalla kun keskusliikkeet sanelivat ostohinnat, ja kertoivat pitikö istuttaa lanttua vai porkkanaa. Järjestelmä kitki maaseudulta markkinatalouden erittäin tehokkaasti.

Maasedulla on häviävän vähän elintarvikkeita jalostavia pientuottajia, kun on totuttu tarjoamaan raaka-aineita keskusliikkeille ja einesteollisuudelle, ja muu yritystoiminta on suuryhtiöiden ja Pohjanmaan lestadiolaisverkostojen varassa. Paikallista leipää saa etsiä tiheällä kammalla ja juustot valmistaa Valio.

Parasta aluepolitiikkaa on se, että maaseudulla on pakon edessä havahduttu tekemään jotain myös itse. Se ei nyt vain enää mene niin, että voisi odolla meijeriautoa ja kiinteää litrahintaa, joka takaa alemman toimihenkilön tulotason.

Lisäksi kahden keskusliikkeen osto-duopoli pitäisi räjäyttää heti. Voisiko keskusta tehdä tästä aloitteen?

Jukka Relander

Kirjoittaja on toipuva vihreä poliitikko, joka mökkeilee Puumalassa.