Mä muutuin Sakeksi kun mä olin 12-vuotias. Kuka ikinä olikaan elänyt minuna koko mun lapsuuden ei ollut mä. Ja hän kuoli ja hänen tilalleen tuli Sakke. Tai no, hän ei ikinä kuollut. Yritin tappaa hänet, mutta eihän se tietenkään niin mennyt. Siitä tuli sellanen loputon ympyrä johon jäätiin jumiin.

Olin 11-vuotias kun itseinho, epävarmuus ja viha heräs minussa. Se kasvoi ja kasvoi kunnes se oli ainoa asia jäljellä mun mielessä. Se oli ainoa asia minkä tunsin itsessäni.

Sillon aloin kirjottamaan mun frendeille jotka tunsin vaan netissä. Esitin poikaa netissä. En sillon tiennyt miks, mutta nyt tiedän; se oli helpompaa. Oli helpompaa olla tunnettu poikana. Mulla oli itsevarmempi olo Sakkena. Esitin myös vanhempaa kun oikeesti olin. Ja sekin johtu mun epävarmuudesta. Nuorethan väittää olevansa vanhempia kuin oikeasti ovat netissä tosi usein, vaikuttaakseen jotenkin “cooleilta” ja niin tein minäkin. Esitin siis käytännössä täysin toista ihmistä ja mulla oli hyvä olla se toinen ihminen.

Ystäväni ehdotti, että olen varmaan trans

Olin hirveän epävarma itsestäni ja pelkäsin että jos mun ystävät sais tietää että oon oikeasti tyttö, ne kaikki vihais mua. Ne pitäis mua sinä ihmisenä joka en halunnut olla. Ja mulla oli hirveen syyllinen olo siitä että valehtelin heille mun sukupuolesta ja iästä, kunnes en enää voinut pitää sitä salassa. Mä kerroin eräälle mun ystävistä että olin oikeesti tyttö mutta en halunnut olla tyttö. No, ei sekään halunnut et mä olisin tyttö. Se tais tykätä musta ja sitä varmaan kammotti idea tykätä tytöstä, joten se kerto mulle että oon varmaan trans.

Transsukupuolinen. Trans. No, sehän selittää kaiken, eikö? Miks oon näin epävarma. Miks en kestä kattoo itteeni. Miks haluisin nii kovasti olla joku toinen. Se sana, trans, oli hirvee helpotus mulle. Se teki kaikesta niin paljon selvempää. Se mä olen.

Kerroin sen jälkeen kaikille mun nettifrendeille et oon trans, ja kaikki reagoi hyvin. Sain pari uutta frendii jotka oli trans myös ja me puhuttii kaikesta.

Suunniteltiin tulevaisuutta kun muutetaan sukupuoli. Valitettiin toisillemme siitä että ei voitu alottaa hormooneja vielä. Puhuttiin siitä miten paljon me kaikki halusimme kuolla. Siitä miten vääriä meidän kehot on. Tuettiin toisiamme aina ku joku meni ja viilteli tai yritti tappaa ittensä. Siitä tuli sellanen loputon ympyrä johon me kaikki jäätiin yhessä jumiin.

En kestänyt elää siinä kehossa

Mun huono olo vain kasvoi. Joka päivä mä löysin itteni vessassa itkemässä jotain terävää kädessä ja kädet ihan veressä. Mä vihasin itteeni nii paljon. Mä syytin mun kehoa siitä että se oli väärä. Mä unelmoin siitä miten kuolisin ja syntyisin uudestaan jätkänä. Välillä otin purkin jotain pillereitä käteen, luvaten ittelleni että jonain päivänä mä vielä uskallan ottaa ne ja lopettaa tän kaiken.

Mä en nähnyt tietä pois mun itseinhosta, mun vihasta joka kohdistui mun kehoon. En mä kestänyt elää siinä kehossa. Se ei ollut mun keho, se oli väärä. Mä rankaisin sitä joka päivä siitä että se oli väärä. Välillä mä vaan suljin silmät ja kehitin itselleni mielikuvitus elämän jossa olin jätkä. Olin onnellinen.

Sitten mun itsetuhoisuus kävi ilmi. Olin lääkärissä kun se lääkäri näki mun käsivarret. Sanoin sille että se oli mun kissan syytä, kuten olin sanonut sata kertaa aiemmin kaikille muille jotka oli nähnyt ne. Mutta se ei uskonut mua. Ne oli liian symmetrisiä. Se puhui mun äidille ja muistan olleeni niin peloissani. Mitä nyt tapahtuu? Se tietää.

Mä muistan pelon ja huolen mun äidin silmissä. Se ei tiennyt. Sillä ei ollut mitään hajua miksi. Toivoin että se vaan heräis seuraavana aamuna ja olis unohtanut koko jutun. Mutta ei se tietenkään niin mennyt. Tietenkin se muisti. Ja tietenkin se halus tietää miksi.

Se lääkäri teki ilmotuksen mun viilloista. Pian joutuisin tapaamaan ihmisiä, puhumaan niille siitä että viiltelin. Se kaikki oli niin pelottavaa. Mutta sitä ennen joutuisin kertomaan mun omalle äidille. En mä voinut. Olin ihan romuna, ihan rikki ja niin eksyksissä.

Mutta kyllä mä lopulta kerroin mun äidille. Kerroin sille että en oo tyttö, oon trans. Ensin se hyväksy asian täysin. Se oli suorastaan helpottunut nyt kun se tiesi ja pysty jopa tekemään jotain asialle. Se helpotti munkin oloa, että nyt se tiesi ja se halus tukea mua.

Sosiaalinen transitio

Me mentiin parturille leikkaamaan mun hiukset lyhyiksi. Sitten me ostettiin mulle miesten vaatteita. Mä alotin bindaamisen. Mun äiti ja mä tilattiin binderi netistä.

Nyt varmaan asioitten pitäis alkaa mennä paremmin, vai mitä? Mutta ei. Kun tukka oli lyhyt ja vaatekaappi täynnä miesten vaatteita, oli hetken aikaa hyvä olla. Vain hetki. Sitten se huono olo tuli takasin ja vielä vahvempana. Mitä nyt? Mikään ei auta. Asiat näytti menevän koko ajan vaan yhteen suuntaan: mun on pakko muuttaa mun sukupuoli. Kokonaan. Se vaikutti olevan ainoo tapa voida paremmin. Sen oli pakko olla ainoo tapa. Koska jos se ei ole, niin mikä sitten?

Tuntui kuin olisin ollut jonkun kuilun reunalla, ja vaan mun identiteetti esti mua tippumasta pimeyteen. Vaan se että olin trans tuntu olevan selvää mulle. Ja ilman sitä, mun identiteettiä transpoikana, ei ollut mitään. Se oli ainoa asia mikä mulla oli.

Jos olisin nähnyt selvästi, olisin tajunnut että olin jo tippunut siihen kuiluun ja se ajatus, että mä olen poika, oli paino joka piti mut siellä kuilussa.

Mutta en mä nähnyt mitään selvästi. Näin vaan oman vääryyteni. Joka mun pitää korjata, jotta voisin olla onnellinen. Jotta voisin olla mikä mä oikeasti olen.

Ongelma oli aina mun mielessä, ei mun kehossa. Mutta mä näin sen toisinpäin. Keho oli väärä, mieli oli oikea. Se mikä olin sisältä: poika, se oli oikea. Se mikä mun keho on, se oli väärä.

Mun äiti tietenkin näki tän. Sen miten asiat vaan pahenivat uudestaan senkin jälkeen kun niitten olisi pitänyt parantua. Joten tässä vaiheessa se alko kyseenalaistamaan sitä että olen trans. Se alkoi lukemaan netistä monien transihmisten tarinoita, ja mitä enemmän se luki, sitä enemmän se huolestui.

Se alkoi puhumaan mulle siitä mitä se luki. Se rupes kysymään multa kysymyksiä, kuten mitä on olla poika tai mitä on olla tyttö mun mielestä. Mikä teki musta pojan.

Tapasin psykologia joka viikko. Se yritti auttaa mua lopettamaan viiltelyn. En halunnut kuulla mitään tästä. En halunnut miettiä sellasia asioita, en ollut valmis. Olin liian huonossa kunnossa ees puhumaan mun psykologille.

Melkein jäin kuilun pohjalle koko elämäksi

Oliko se joku lääkäri, vai mun psykologi, joka sitten ehdotti että kävisin nuorten transtukipisteellä. Se oli ihan lähellä sitä nuorten psykiatria paikkaa jossa kävin tapaamassa mun psykologia. Me päätettiin sitten käydä siellä, saatiin aika sinne aika nopeasti.

Tapasin siellä kaks transmiestä, joiden kanssa mä ja mun äiti puhuttiin siitä mitä olin käymässä läpi. Ne jako niitten tarinat transition kanssa. Ne sano että valitettavasti ne ei kuitenkaan voinut antaa hormoneja alaikäsille vielä. Mun äidille se oli hälytyskello, että ne sano niin. Se ei ollut koskaan ajatellutkaan, että joku haluaisi lääketieteellisesti muuttaa alaikäisen kroppaa. Mä itse vaan ajattelin että ehkä mä voin selvitä tarpeeks vanhaksi jotta mä voin muuttaa sukupuoleni.

Mun itseinho oli syvä kuilu joka otti vallan koko mun elämästä. Halusin vaan jotenkin pois. Pois itsestäni. Mun äiti oli onneksi koko ajan mun tukena. Ja jotenkin, se sai mut hitaasti kyseenalaistamaan mun ajatusmaailmaa. Ilman sitä olisin jääny jumiin sinne kuilun pohjalle koko mun elämäksi. Mutta sen sijaan että ajattelin että “mä olen poika”, mä aloin ajattelemaan että “mä ajattelen olevani poika”.

Mikä ero siinä on? Onko mitään muita vaihtoehtoja?

Mun suhteet mun nettifrendien kans katkesi hitaasti. Sain uusia ystäviä, ja löysin yhteyden mun oikeen elämän ystäviin taas. Mun suhde mun oikeen elämän frendeihin olin katkassu ite kun aloin ajattelemaan olevani poika. Mutta aloin puhuu niille taas.

Liityin uusille nettisivustoille ja tapasin uusia nettikavereita. Esitin vielä poikaa, mutta en koskaan sanonut olevani poika. En koskaan kertonut niille mun sukupuolta. Sitten aloin avautumaan niille ja ne mulle. Meistä tuli tosi läheisiä, ja ne oli mun tukena kunnes en ollut enää Sakke.

Olin minä taas.

Aloin hitaasti ihastumaan ihmisiin taas ja tajusin tykkääväni tytöistä. Se oli ehkä se asia mikä muutti kaiken mulle.

Se oli vasta pari kuukautta sitten kun aloin olemaan itseni taas. Aloin kutsumaan itseäni tytöksi taas. Aloin hyväksymään itseni taas.

Mun keho on mun koti. Ymmärsin vihdoin sen. Mä oon mun oma, ja mä kelpaan itselleni. Mä olen enemmän kuin mikä tytön pitäisi olla. Mä olen tyttö; vahva. Mä pääsin sen vihan läpi mikä herää melkein kaikissa tytöissä teini-iässä. Mä voitin sen. Mä olen enemmän kuin tarpeeksi juuri nyt, mun ei tarvitse muuttaa mun kehoa tai mun mieltä maailman vuoksi, koska mä olen mun oma.

Itsesi hyväksyminen on vaikeeta. Mutta monet asiat vaikuttaa mahdottomalta, kunnes ne on tehty. Mä tein sen.

Se oli kahden vuoden prosessi. Kaksi vuotta olin Sakke.

Olen 14-vuotias lesbo, en Sakke.





Sakke otti Kirjoon yhteyttä heinäkuussa haluten kertoa tarinansa. Tämä on tiettävästi ensimmäinen näin nuoren henkilön kirjoittama detransitiotarina. Se mitä nuoren naisen päässä tapahtuu transitioprosessissa on merkittävää uutta kokemusperäistä tietoa muille nuorille, vanhemmille sekä asiantuntijoille.





