Aikojen synkkyydestä kertoo, että sivistyksen ja yliopiston yhdeksi näkyvimmäksi puolestapuhujaksi on valikoitunut kielentutkija Janne Saarikivi. Saarikivi on arvostellut näyttävästi hallituksen koulutuspolitiikkaa blogikirjoituksissa ja puheissa. Hän on esiintynyt tiedotusvälineissä jatkuvasti yliopistolaisten näkemysten edustajana. Osa yliopistoväestä on hurrannut Saarikivelle sosiaalisessa mediassa.

Synkkää tästä tekee se, että Saarikiven yhteiskunnalliset näkemykset ovat sanalla sanoen aika tympeitä. Tämän tietää jokainen Saarikiven tiedekolumneja Helsingin Sanomista lukenut. On vaikea sanoa kumpi häiritsee enemmän, Saarikiven nurkkakuntainen taantumuksellisuus vai onneton yhteiskunnallinen analyysi.

Nyt Image-lehti on tilannut Saarikiveltä uudenvuodenpuheen muotoisen kirjoituksen. Kolumneista tutut teemat toistuvat puheessa. Puheen pitäisi viimeistään vakuuttaa jokainen siitä, että Saarikivi soveltuu huonosti sivistyksen esitaistelijaksi. Mutta siltä varalta, että tämä ei tapahdu itsestään, olen kirjoittanut joitakin huomioita puheesta ja Saarikiven näkemyksistä yleisemmin.

Talouskasvu

Saarikivi kertoo puheensa aluksi, että meille suomalaisille valehdellaan. Sanotaan, että menee huonosti, vaikka oikeasti menee hyvin. ”Suomen kansantalous on oikeasti iso”, Saarikivi kertoo. Meidän pitäisi jo ”hävetä hyvinvointiamme”. Talouskasvun vaatiminen on ”alhaista”, vaaditaan vain lisää meille ”ökyrikkaille”.

Tämä on aika tavanomaista löysää kasvukritiikkiä. Mutta sanon silti siitä pari sanaa. Talouskasvu, oikein ymmärrettynä on sitä, että ihmisten mahdollisuudet saavuttaa itselleen tärkeitä asioita lisääntyvät. Kasvu on sitä, että köyhistä tulee rikkaita. Kasvu on sitä, että tietämättömät saavat tietoa.

Yksi osa kasvua ovat lisääntyneet tavaroiden ja palveluiden kulutusmahdollisuudet. Mutta kasvua on myös lisääntynyt mahdollisuus nauttia vapaasta yhdessäolosta perheen kanssa, taide-elämyksistä, luonnosta tai sivistyksestä. Minulla on aivan toisenlaiset mahdollisuudet tähän kuin isoisovanhemmillani. Sitä on kasvu. Kasvua vastustava on joko sekaisin tai vihaa ihmisiä.

Bruttokansantuotteen kasvu on todelliselle kasvulle monella tavalla puutteellinen mittari, mutta en usko että Saarikiven kritiikki kohdistuu vain mittausmenetelmiin.

Saarikivi puhuu myös koko ajan erikoisessa me-muodossa. Me olemme ökyrikkaita, meidän pitäisi hävetä. Mutta kaikki suomalaiset eivät ole Saarikiven asemassa. Saarikivi saa tehdä (julkisista varoista maksetulla) hyvällä professorin palkalla mielekästä ja arvostettua työtä. Valtaosalla suomalaisista on huomattavasti pienemmät tulot, eikä työ kaupan kassalla muutenkaan ole niin hauskaa.

Talouskasvu on sitä, että nämä muutkin voivat tavoitella Saarikiven elämänlaatua. Mutta Saarikiven mielestä ihminen on ahne, jos haluaa itselleen ja lapsilleen samaa, jota Saarikivellä jo on. Saarikivi on lenkki ikivanhassa ketjussa, jossa yhteiskunnan etuoikeutetut vastustavat muutosta, koska asiat ovat heidän näkökulmastaan ihan hyvin juuri nyt.

Suomen vertaaminen muihin maihin

Saarikivi kertoo, että naurettavat politiikot, yritysjohtajat ja yliopiston rehtorit vertaavat Suomea muihin maihin, ja sanovat että Suomi jää niistä jälkeen. Saarikiven mukaan tässä on kysymys naurettavasta peniksen pituuskisaan verrattavasta toiminnasta. Vertailu muihin ei ole ”aikuisten elämää”.

Saarikiven analyysi on naurettava. Maavertailuja tehdään kahdesta syystä. Ensiksi katsomalla mitä muissa samanlaisissa maissa tapahtuu, voidaan yrittää selvittää, voidaanko Suomessa onnistua paremmin. Jos esimerkiksi muualla suunnilleen samanlaiset ihmiset pystyvät suunnilleen samalla työmäärällä saavuttamaan korkeamman elintason, täällä tehdään ehkä jotain väärin. Jos muualla saadaan samoilla verorahoilla paremmat päiväkodit, sairaalat tai koulut, ehkä meilläkin voidaan parantaa. Naapurimaista voidaan oppia jotakin.

Samoin päätöksentekijöiden (tai tieteentekijöiden) väitteitä omien tekojensa nerokkuudesta voidaan yrittää tarkastaa vertailemalla siihen, mitä muualla tapahtuu. Jos muualla menee paremmin ja tehdään erilaisia päätöksiä, kenties meillä tehty politiikka ei olekaan niin hienoa. Toki järkevien vertailujen tekeminen on monella tavalla vaikeaa. On vaikeaa saada selville, mistä vertailumaiden menestys tai menestymättömyys johtuu. Mutta vaihtoehtoja tälle ei juuri ole.

Toinen syy vertailuihin on se, että pieni maa elää vaihtokaupasta muiden maiden kanssa. Suomessa ei voida tuottaa kuin murto-osa niistä hyvistä asioista, joita sivistynyt elämä edellyttää. Suurin osa täytyy hankkia vaihtamalla täällä tuotettuja asioita muualla tuotettuihin. Meillä täytyy siis tehdä jotain, jota muiden maiden asukkaat pitävät arvokkaana.

Kun tuotamme arvokkaita asioita, muut maat lähettävät paluupostissa tänne itse valmistamiaan arvokkaita asioita. Jos tuotamme vähemmän arvokkaita asioita, paluupostissa tulee vähän eikä niin hyvää tavaraa. Suomen pysyminen muiden mukana kehityksessä on tärkeää juuri tästä syystä. Suomessa pitää olla vastaisuudessakin tarjota vaihdossa asioita, joita muissa maissa pidetään arvossa.

Jos Suomi olisi 1980-luvulla päättänyt siirtyä Saarikiven malliin ja hypätä kehityksen kelkasta, täällä tuotettaisiin edelleen 1980-luvun tavaroita. Kukaan ei suostuisi vaihtamaan niitä 2010-luvun tavaroihin, joten täällä elettäisiin kurjuudessa. Kukaan ei suostuisi ostamaan Mobira Talkmaneja mihinkään hintaan. Meidän täytyy pysyä mukana muiden kehityksessä, jotta meillä on tarjota muille jotain mitä nämä haluavat. Kehityksestä putoamisen seurauksena ei ole pysyminen nykyisellä elintasolla, vaan köyhyys ja kurjuus.

Kehityksessä mukana pysyminen ei siis ole naurettava asia, vaan sivistyneen elämän ehto. Vertailu muihin maihin on sekin tuiki tarpeellista.

Rahan palvonta

Saarikiven mukaan pahinta nykymaailmassa on rahasta puhuminen. Mistään asiasta ei enää voida puhua puhumatta rahasta. Päivähoito, yliopistot, ympäristönsuojelu, aluepolitiikka, tiede ja taide muuttuvat kuulemma hetkessä kysymykseksi rahasta poliitikkojen puheissa. Saarikiven mukaan rahan ja talouden pitäisi olla mielekkään elämän palvelijoita, mutta niistä on tullut hallitsija,

Tämä on varsin epäkypsä arvio ihmiseltä, joka mielellään kutsuu kaikkia muita ”lapsellisiksi”. Puhuminen siitä, mihin julkisia varoja käytetään ei ole puhetta rahasta. Se on puhetta siitä, mitkä ovat ne asiat, joita julkisen sektorin pitää tehdä ja mitä jättää tekemättä. Julkisten varojen käytöstä kilpailevat koko ajan useat kohteet. Rahapuheen sijasta kysymys on todellisista, vaikeista valinnoista. Aluepolitiikkaan käytetyt varat voitaisiin vaihtoehtoisesti käyttää päiväkoteihin tai lastensairaaloihin. Yliopiston tutkijakollegiumin (Saarikiven työnantaja) kustannus ei ole abstraktia rahaa, vaan tietty määrä vanhainkoteja tai teiden päällystämistä.

Jokaisen julkisten menojen käyttökohteen täytyy pystyä oikeuttamaan itsensä verrattuna kaikkiin vaihtoehtoisiin käyttökohteisiin. Tämä pätee niin tieteeseen, taiteeseen, ympäristönsuojeluun kuin aluepolitiikkaankin. Keskustelu tästä on välttämätöntä, eikä sitä oikeastaan voi olla liikaa. Erimielisyyttä voi toki olla siitä, mitä valintoja pitäisi tehdä, mutta ei siitä, että asiaa pitää miettiä tarkkaan ja siitä pitää keskustella. Saarikiven mielestä hänen suosikkikohteidensa, kuten oman työpaikkansa, ei muka tarvitse kilpailla varoista muiden kohteiden kanssa. Hän haluaa vaientaa niitä koskevan keskustelun. Kansalaisten pitäisi mukisematta hyväksyä niiden rahoittaminen vain koska Saarikivi sanoo näin.

Keskustelu julkisen sektorin tehokkuudesta ei myöskään ole rahan palvontaa. Siinä on kysymys yksinkertaisesti siitä, voitaisiinko samoilla julkisilla varoilla saada enemmän hyviä asioita. Myös tässä Saarikivi haluaa eristää omat suosikkikohteensa arvostelulta. Kukaan ei saisi kysyä, kuinka paljon hyviä asioita yliopistoon tai taiteeseen sijoitetuilla varoilla saadaan.

Keskustelu julkistaloudesta ei ole pelkästään keskustelua siitä, mihin varat pitää käyttää. Se on myös keskustelua siitä, paljonko julkisia varoja pitää kerätä verottamalla. Tässäkään keskustelussa ei ole kysymys rahasta.

Valtio nimittäin ottaa verotuksella ihmisiltä oikeaa varallisuutta, siis todellisia hyviä asioita, ei rahaa. Jos veroja olisi vähemmän, ihmiset voisivat tekemällä saman työmäärän hankkia enemmän tarvitsemiansa tavaroita ja palveluksia tai muuten edistää omia päämääriään. Tai sitten he voisivat kuluttaa yhtä paljon tavaroita, mutta viettää enemmän aikaa perheensä kanssa, kuunnella Bachia tai käyskennellä metsässä. Verotus on näiden asioiden ottamista pois, ei rahan.

Valtio verottaa ihmisiltä lasten talvivaatteita ja iltakävelyitä, ei rahaa. Verotus pakottaa ihmiset luopumaan omista päämääristään toisten asettamien päämäärien vuoksi. Samalla se tietenkin muuttaa ihmisten kannustimia, mikä on tärkeä, mutta toisen kirjoituksen aihe.

Kansalaisilla onkin täysi oikeus, jopa velvollisuus keskustella siitä, kuinka paljon veroja heiltä pitää kerätä ja mihin heiltä pois verotetut hyvät asiat käytetään. Jos minulta on verotettu kävelyretki perheen kanssa tai lapsen luistimet, haluan tietenkin tietää mitä verovaroilla on tehty. Jatkuva keskustelu järkevästä julkisten varojen käytöstä on välttämätöntä terveessä yhteiskunnassa. Muuten ihmisiltä vietyjä arvokkaita asioita hukataan. Tilanteessa, jossa Suomi on köyhtynyt, keskustelua täytyy käydä tavanomaistakin ankarammin.

Saarikivi siis vaatii, että hänelle tärkeät asiat kuten yliopisto ja hänen taiteeksi määrittelemänsä asiat (Saarikivi erottaa tiukasti taiteen ja viihteen ”jumputuksen”) jätettäisiin julkisia varoja koskevan keskustelun ulkopuolelle. Jumputusta kuuntelevan rahvaan tehtävänä ei ole kyseenalaistaa. Sen tulee vain tehdä kiltisti taksvärkkinsä, jotta Saarikiven hienoiksi määrittelemät asiat voidaan rahoittaa.

Mainitaan Saarikiven taloudellisesta ajattelusta vielä sen verran, että hänen mielestään kestävyysvaje on huijausta ja ratkaisu valtion velkaantumiseen on se, että rahaa saa pankista.

Saarikiven puutteellinen taloudellinen sivistys on tietysti aika erikoista sivistyksen puolestapuhujana itseään markkinoivalle henkilölle. Tätä epämiellyttävämpää on Saarikiven painostava arvokonservatismi, jonka hänen kulttuuriset ja uskonnolliset näkemyksensä paljastavat.

Taantumuksellisuus

Saarikiven mielestä ilmeisesti globalisaatio on köyhdyttänyt maailmaa kulttuurisesti. Paitsi puheessaan, hän on käsitellyt teemaa kolumneissaan. Ennen asiat olivat paremmin, kun toisistaan eristyksissä eläviä kulttuureita oli paljon. Nyt kaikki kulttuurit ovat sekoittuneet yhdeksi ”monokulttuuriksi”, jota hallitsee englanninkielinen jumputus.

On valitettavan yleistä kuulla nyky-Suomessa esitettävän tällaisia kulttuurisen puhtauden vaatimuksia. Esittäjinä on kuitenkin yleensä persujen ääliömäisin siipi, jonka somepostauksia yliopisto- ja kulttuuriväki harvoin tykkäilee.

Tietysti globalisaatio on johtanut siihen, että ennen erilliset kulttuurit ovat sekoittuneet toisiinsa. Paikalliset kulttuurit ovat liittäneet itseensä piirteitä muualta, ja muuttuneet samalla. Mutta tämä on pääosin ihmiskuntaa rikastuttava, ei köyhdyttävä asia.

Kukaan ei voi järkevästi olla sitä mieltä, että suomalaisten ulottuvilla oleva kulttuuritarjonta olisi köyhempää kuin 50 vuotta sitten. Paitsi perinteisiä suomalaisia (siis yli 100 vuotta sitten jostain lainattuja) kulttuurimuotoja, meillä on käytettävissämme koko maailman kulttuuritarjonta: aasialaisia elokuvia, afrikkalaista musiikkia, amerikkalaista televisiota, ruokaa kaikkialta maailmasta ja niin edelleen.

Kun kulttuurit kohtaavat, ne eivät tuhoudu, vaan sekoittuvat ja muuttuvat. Maailman kiinnostavimmat paikat ovat niitä, joissa tätä sekoittumista on tapahtunut eniten, kuten New York, Hong Kong tai Lontoo. Sen sijaan kammottavimpia paikkoja ovat ne, joissa paikalliset saarikivet ovat pystyneet estämään ulkomaailman kulttuuriset virtaukset. Ja aina kun ovet on avattu, kuten vaikkapa Kiinassa muutama vuosikymmen sitten, seurauksena on ollut kulttuurinen kukoistus (ainakin entiseen verrattuna), ei taantuma. Toisistaan erillisten kulttuurien haikailu on kulttuurisen köyhyyden ja inhimillisen eristyksen haikailua. Saarikiven visio on tympeä.

Sama taantumuksellinen tai suorastaan persumainen asenne näkyy Saarikiven uskonnollisissa näkemyksissä. Hän haikailee vanhanaikaisen uskonnollisuuden perään. Saarikivi puhuu kaunopuheisuutta tavoitellen siitä, miten hienoa on kun ihmiset toistelevat samoja uskonnollisia lauseita kuin vuosituhansia sitten. Suomalaisten olisi myös pitänyt lähettää Pariisin ilmastokokouksen delegaatio matkaan virsiä veisaten. Kolumneissaan Saarikivi on toistuvasti yrittänyt hämärtää eroa empiiristen tosiasioiden ja uskonnon välillä. Joulupukkia ja empiiristä todellisuutta koskevat uskomukset rinnastuvat Saarikiven näkemyksissä.

Saarikivi toivoo puheessaan, että ihmiset perustaisivat globaalin puolueen, joka ajaisi kasvun pysäyttämistä ja itsekkyyden lopettamista. Puolueita, joilla on vastenmielisiä tai hassuja ohjelmia on kuitenkin tarpeeksi. Jos olisin taipuvainen kaunopuheisuuteen, toivoisin sen sijaan, että maailman ihmiset kohtaisivat toisiaan ystävinä, kauppakumppaneina, rakastajina, maahanmuuttajina ja naapureina. Toivoisin, että ihmiset liikkuisivat, sekoittaisivat kulttuureja, vaihtaisivat kieltä ja kulttuuria kuin paitaa, hytkyisivät jumputuksen tahdissa ja vähät välittäisivät perinteiden ja kulttuurin vaalijoiden paheksunnasta tai yhtenäiskulttuurista. Siis tekisivät juuri päinvastoin kuin Saarikivi toivoo. Jumputus kunniaan!

Harvard ja Arkangeli

Saarikiven näkemykset yliopistosta ovat todella nurkkakuntaisia, etten sanoisi provinsiaalisia. Puheessa hän kertoo, miten yliopistojen vertailut ovat naurettavia. Tässä Saarikivi peilaa aiempaa kolumniaan, jossa hän toteaa, että ”virallisesti parhaat” yliopistot, kuten Harvard, ovat ”yksityislaitoksia”, joissa ”ei tutkita mitään kiinnostavaa”.

Kaikki tiedettä yhtään tuntevat tietävät, että tämä on tolkutonta puhetta. Merkittävä osa kaikkein kiinnostavimmista tieteellisistä ajatuksista tulee Harvardista ja muista amerikkalaisista ”yksityislaitoksista”. Maailman lahjakkaimmat ihmiset virtaavat näihin yliopistoihin opiskelemaan, tutkimaan ja opettamaan. Tämä pätee kielitieteeseen siinä kuin muihinkin tieteisiin.

Saarikivi kertoo kolumnissa, että hänen oman tutkimuksensa kannalta Joensuun ja Arkangelin yliopistot ovat Harvardia kiinnostavampia. Hän myös kehuskelee, ettei kukaan välitä hänen tieteellisistä julkaisuistaan. Saarikivi ei edes näe, että nämä kaikki asiat kertovat hänen oman tutkimuksensa perifeerisyydestä, eivät tieteestä tai Harvardista.

Sivistykselle parempi puolestapuhuja

Suomalainen yliopistoväki, kulttuuri ja sivistys ansaitsevat kaunopuheisen puolestapuhujan näinä hankalina aikoina. Janne Saarikivi ei ole tähän tehtävään sopiva henkilö. On suorastaan pelottavaa, että sivistyneistössä on laajaa kannatusta Saarikiven yhteiskunnallisesti lukutaidottomille ja läpikotaisin taantumuksellisille näkemyksille. Sivistyneistön on pystyttävä parempaan.

Lisätty 30.12.2015. Voit lukea myös Janne Saarikiven vastauksen kirjoitukseen.

Blogit Liberan blogiin kirjoittavat eri alojen asiantuntijat tai muuten vain mielenkiintoiset henkilöt. Blogit ovat kirjoittajiensa mielipiteitä, eivätkä välttämättä edusta Liberan virallista kantaa.