Mättäät litisevät arkeologin kumisaappaiden alla, kun hän kahlaa Espoon Lillträskin kosteikossa. Maasto on Satu Koivistolle perin tuttua: hänen tuore väitöstutkimuksensa keskittyy kosteikkoarkeologiaan ja menetelmiin, joilla sen kohteet olisivat parhaiten paikallistettavissa.

Tutkittavaa riittäisi, sillä noin kolmannes Suomen maa-alasta on turvemaiden peitossa, ja kosteassa säilyy jopa tuhansia vuosia sellaista, minkä hapan maaperämme syö muualta nopeasti.

Vettyneet rakenteet vettyneessä ympäristössä eivät löydy kuivanmaan keinoilla.

Kivikautisilta kuivanmaan kaivauksilta on jokseenkin turha toivoa löytävänsä mitään, mikä on joskus ollut elossa, puusta ihmisiin. Luuta voi löytää, mutta vain, jos se on palanutta. Kosteikko on toista maata, hapetonta ja siksi ihanteellista orgaanisten materiaalien säilymiselle.

Silti kosteikkoarkeologiaa on tehty Suomessa hyvin vähän, ja Satu Koivisto arvioi, että mahdollisista löydöistä on saatu esille vasta jäävuoren huippu. Ongelmana on se, ettei kohteita voi löytää perinteisillä kuivanmaan arkeologian menetelmillä.

– Hyvin usein arkeologinen aineisto on kosteikoissa hautautunut hyvin syvälle. Turvetta saattaa olla useita metrejä. Lisäksi on erilaisia liejukerroksia ja tulvasedimenttejä.

Työtä vaikeuttaa myös se, että geofysikaalisilla menetelmillä on vaikea erottaa vettyneitä rakenteita vettyneestä ympäristöstä.

Maan kohoaminen vie vanhoja rantoja sisämaahan

Kosteikkojen kätköissä piilee tietoa niin Suomen muinaisten asukkaiden elämänmenosta kuin ympäristön ja luonnonolojen muutoksista.

– Itse olen päässyt tutkimaan Yli-Iin Purkajasuon kivikautista kalastuspaikkaa, joka on noin 5 200 vuotta vanha. Sieltä me nostimme toista tuhatta hyvin säilynyttä puuesinettä, Satu Koivisto kertoo.

Suurin osa oli kiinteiden kalastusrakenteiden osia, jotka olivat peittyneet nopeasti tulvakerroksiin.

– Myös tällaiset onnekkaat sattumukset ovat voineet säilyttää arvokkaita arkeologisia aineistoja harvinaisen hyvin.

Pohjanmaa on maan voimakkaan kohoamisen vuoksi kosteikkoarkeologialle otollinen alue. Esimerkiksi Purkajasuo on ollut Iijoen suistoa, aivan merenrannikkoa, mutta maan kohoaminen on vienyt suota kohti sisämaata.

Satu Koivisto Anniina Wallius / Yle

Kivikauden katiska oli käytössä tuhansia vuosia

Koivisto on väitöstutkimuksessaan keskittynyt erityisesti kivikautisessa kalastuksessa käytettyihin puurakenteisiin. Hän on tehnyt tapaustutkimusta Purkajasuon lisäksi Haapajärvellä, jossa niin ikään kalastettiin isossa mitassa puisilla pyydyksillä.

Tutkittuaan kaiken mahdollisen kirjallisen aineiston ja kyseltyään kenttäarkeologien kokemuksia, hän totesi, että tällaiset rakenteet ovat Suomelle erityisen tyypillisiä.

Kivikautinen tuotekehittely osoittautui niin oivalliseksi, että hyvin samankaltaiset mallit olivat käytössä aina 1950-luvulle, kanaverkkokatiskojen aikaan saakka.

– Liistekatiskat ovat olleet erityisesti tietyillä alueilla Suomessa järvikalastuksessa, kalojen kutupyynnissä, aivan voittamaton menetelmä. Järvistämme löytyy vieläkin sellaisten pyydysten jäännöksiä hyvinkin paljon, Koivisto kertoo.

Näin teet kivikautisen liistekatiskan Männyn pitkistä puunsäleistä tehdyn liistekatiskan ajatus oli sama kuin katiskalla yleensä: saada kalat sulkupyydykseen, josta ne eivät pääse uimaan pois. Satu Koiviston ohje muinaiskatiskan tekijälle menee näin: Otetaan mäntypuinen tukki ja ryhdytään halkomaan siitä ohuita säleitä. Kivikaudella se tehtiin puukapulalla ja nuijalla.

Pitkät ja hyvin joustavat liistesäleet punotaan yhteen ritilämäiseksi rakenteeksi.

Kivikaudella käytettiin punomiseen etenkin koivuntuohinauhaa.

Järvenpohjaan lyödään paaluja kalojen kutu- ja kulkupaikoille.

Kiinnitetään liisteritilät paaluihin, usein ympyräksi tai sydämen muotoon.

Lisätään johdinaitoja ohjaamaan kaloja pyydykseen.

Kalastusmenetelmä saattoi kivikaudella olla likipitäen sama kuin vielä 60 vuotta sitten, mutta kalastus ei ollut harrastus. Työ vei yhteisöltä paljon aikaa ja vaivaa, ja se oli erityisen tärkeää silloin, kun syötävää oli muutoin huonosti saatavilla.

– Vaikka on ollut muitakin elinkeinoja, suurriistan pyyntiä ja kasvien keräilyä ja myöhemmin maanviljelystä, niin kalastus on ollut kivijalka. Meillä on ollut nämä tuhannet kalavedet ja niitä on hyödynnetty hyvin monipuolisesti, Koivisto sanoo.

Hänen tutkimansa alueet Pohjanmaan jokisuissa ja pienissä järvissä lähellä rannikkoa osoittavat, että kalastus vaati paljon työvoimaa ja -panosta aina pyydysten rakentamisesta ja ylläpidosta saaliin käsittelyyn ja varastointiin.

– Ruuan hankinta on ollut niitä perusasioita, miksi tännekin Pohjan perille on tultu asumaan ihan jo jääkauden jälkeen. Kyllä silloin kuljettiin näiden hyvien kalavesien ja suurriistan ja hylkeiden perässä.

Ennen kaivamista pitää kartoittaa

Koivisto myöntää, että kalastuspaikkojen korostumisessa tutkimuskohteena saattaa olla pientä vääristymää. Esimerkiksi umpeen kasvaneiden järvien asuinpaikkoihin ei ole päästy kunnolla käsiksi, koska ne saattavat olla hyvin syvälle hautautuneita.

– Meillä tunnetaan jonkin verran tällaisia tapauksia, mutta uusien löytämiseksi tarvittaisiin systemaattinen projekti, jossa käytäisiin läpi vastaavia alueita. Se vaatisi myös kaivauksia, jotta pääsisimme tunkeutumaan mielenkiintoisiin kerrostumiin.

Ennen kaivauksia pitää kuitenkin kartoittaa, mistä kannattaa kaivaa. Sitä varten Koivisto esittää tutkimuksessaan yhdistelmää eri menetelmistä.

– Kaiken alku on ympäristön rekonstruoiminen eli esimerkiksi umpeen kasvaneen järven mallintaminen ja tiettyjen rantavaiheiden hakeminen. Haapajärvellä testasin lisäksi kolmea sähkömagneettista menetelmää.

Suot ovat vanhoja mutta eivät ikuisia

Kosteikkojen tutkimusta ei voi lykätä loputtomiin, jos tieto varhaisten suomalaisten elämästä ja elinympäristöstä halutaan talteen. Jo kauan sitten soita kuivatettiin, kun tarvittiin uutta viljelymaata. Sen jälkeen suota on vallattu metsänkasvatukselle ja turvetuotannolle.

– Ojitus laskee jatkuvasti pohjaveden pintaa, ja myös ilmastonmuutoksen merkit näkyvät kosteikkojen kunnossa. Maaperä myös happamoituu esimerkiksi ympäröivän maanviljelyksen takia, Koivisto sanoo.

Satu Koivisto tutkii nyt Saimaata. Ennen vedenpinnan nousua nykyisessä järvessä oli muinaissuomalaisten asuin- ja pyyntimaita.

Mitä sellaista Suomen kosteikoista voisi löytyä, joka kertoisi elinkeinojen ja ympäristön lisäksi henkisestä elämästä? Myöhäiskivikaudelta on jo irtolöytöinä esimerkiksi vasarakirveitä, jotka aikoinaan uhrattiin tarkoituksella kosteikkoon.

Voisiko turpeen kätköissä Suomessakin levätä uhrattuja tai muusta syystä tapettuja, suon säilömiä vainajia? Näistä suoruumiista tunnetuimmat ovat Tanskasta, mutta niitä on löydetty muualtakin Pohjois-Euroopasta.

Suomen soissa ei pitäisi olla mitään biologista tai kemiallista tekijää, joka tekisi sen mahdottomaksi, sanoo Koivisto.

– Olen keskustellut soiden kemiallisesta koostumuksesta tästä näkökulmasta monen turvetutkijan kanssa. Sitä minä vielä odotan urani aikana, että se suoruumis tulisi vastaan!

"Kuin tervaan valettuna hän makaa turvepieluksella", kirjoitti irlantilaisrunoilija Seamus Heaney tästä Tanskan Grauballesta löydetystä, turpeen muumioimasta miehestä, joka eli 2 300 vuotta sitten. Ruumis löydettiin 1950-luvulla. Sven Robsson

Kosteikkoarkeologit tutkivat soiden lisäksi myös muita alueita, jotka ovat aina tai ajoittain veden peitossa – jokia, järviä, tulva-alueita. Koiviston uusin kohde on Saimaa, jonka vedenpinta on ollut jopa 20 metriä nykyistä matalammalla.

Helsingin yliopiston Lost Inland Landscapes (LIL) (siirryt toiseen palveluun) -hankkeessa pyritään löytämään arkeologisia kohteita, jotka ovat jääneet eteläisen Saimaan vedenpinnan alle tai hautautuneet rantasoiden kerrostumiin.

Voit ladata Satu Koiviston väitöskirjan Archaeology of Finnish wetlands : With special reference to studies of Stone Age stationary wooden fishing structures (siirryt toiseen palveluun) luettavaksesi verkosta.