Hillan lehdet, lillukat ja mustikan varvut ovat vitamiinipitoisia teeaineksia, joita koltat ovat käyttäneet hyödyksi jo vuosisatoja. Kasvien käyttö on hyvin vähäistä nykyarjessa, kertoo kolttasaamelaisen ruokaperinteen taitaja.

NELLIM. Tänne minä aina hiippailen, hymyilee nellimiläinen Ritva Kytölä kävellessään kohti pientä jänkää.

Korppi raakkuu, kun saavumme kuivahkon jängän reunaan keräämään kasveja. Vielä emme hillasta, vaan tähtäimessä ovatkin tällä kertaa hillan lehdet. Kytölä ottaa varoen haitarimaisesta, nuoresta hillan lehden varvusta kiinni, napsaisee sen maasta ja haistelee lehden tuoksua.

– Hillan lehdistä voi tehdä vaikka mitä, mutta minä olen käyttänyt niitä lähinnä teeaineksena. Lehdistä voi tehdä myös tuoremehua, samaan tapaan kuin väinönputkesta. Siihen tulee upea kullankeltainen väri, opettaa Kytölä.

Aurinkoinen sää on paras kasvien keruuseen

Kasvien talteen keräämisessä kaikki liittyy säähän. Pitkän talven jälkeen hiljalleen kevääseen heräilevät kasvit ovat täynnä vitamiineja ja hivenaineita. Lehdet ja varvut tulee kerätä keväällä tai alkukesästä juuri silloin, kun ne ovat vasta nousseet ja kukkineet. Esimerkiksi horsmassa vain ensimmäiset kukat kerätään käyttöön, sillä aromit katoavat mitä pidemmälle kesä etenee.

Kulkiessaan Itä-Inarissa, Nellimin syrjämetsässä voi tuntea luonnon heränneen. Hyttyset inisevät korvan juuressa, mutta siitä huolimatta juuri tämä paikka on Ritva Kytölälle paratiisi.

– Täältä minä saan haettua kasveja ja mielikin paranee, hymähtää Kytölä.

Toimittaja Sara Wesslin ja Ritva Kytölä lähtivät Nellimin metsikköön hakemaan teeaineksia. Kuuntele koko haastattelu Yle Areenasta.

Kasveja käytetään nykyisin liian vähän

Saamelaiset ja muut pohjoisen kansat ovat hyödyntäneet kasveja ruuanlaitossa, lääkkeeksi ja teejuomana. Yhä enemmän myös nuoret ovat oppineet vanhoja perinteitä ja suuntaavat alkukesästä keräämään lähiyrttejä talven varalle.

Kuitenkin kasvien tuntemus ja niiden hyödyntäminen ei ole suurelle yleisölle tuttua. Kytölän mielestä monen kodin kaapiston tuotteen voisi korvata tavallisilla kasveilla.

– Tuntuu siltä, että olemme unohtaneet sen, mitä kaikkea kasveilla voi tehdä. Monen tuotteen voisi korvata vain sillä, että kävelisi lähimetsään ja poimisi kasveja.

Ritva Kytölä on kolttasaamelaisen ruokaperinteen taitaja ja on tutustunut kolttasaamelaisten kasvien käyttöön aikoinaan haastattelemalla ihmisiä aiheesta.

Ennen vanhaan kasvienkeruu kuului kalaretkien evästaukoihin.

Taukopaikan ympäristöstä kerättiin muun muassa horsman kukkaa sekä hillan ja lillukan lehtiä tsajustelua, eli teenjuontia varten.

Mustikoita poimiessa voi hyvinkin hyödyntää myös koko varren teetä varten. Varvut ja lehdet jätettiin hautumaan kuumaan veteen ja pian nuotion ympärillä sai nauttia tuoreesta teestä.

– Tällaiseen teehenhän voi laittaa vaikka mitä. Horsman kukat tuovat hunajaista makua juomaan. Teeveteen voi laittaa vaikkapa koivun lehtiä, vaikken siitä itse varsinaisesti tykkää, että tee maistuu saunavastalle, naurahtaa Kytölä.

Kolttasaamelaisille kaikista ylivertaisin kasvi oli kuitenkin männyn kuoresta saatava pettu, jota käytettiin paljon arjessa pula-ajasta huolimatta.

Entisajan Petsamo oli kasvien aarreaitta

Toisen maailmansodan loputtua kolttasaamelaiset joutuivat uusille asuinsijoille. Petsamon kasvisto oli erilaista, kuin nykyisillä asuinsijoilla Inarin Sevettijärvellä ja Nellimissä. Petsamon aluetta pidetään kasvitieteellisesti erikoisena idän ja lännen kasvilajiston kokonaisuutena, joka houkutti tutkijoita jo ennen maailmansotia.

Petsamon alueen kallisarvoinen luonto jouduttiin jättämään Neuvostoliiton puolelle. Kytölän mukaan evakkoon lähtö muutti kolttasaamelaisten perinteistä kasvien käyttöä.

– Siihen aikaan kolttien kasvimaailma oli niin erilainen. Näillä alueilla, jonne koltat asuvat nykyisin on paljon karumpi luonto, kuin Petsamossa. Petsamoahan pidettiin sellaisena kasvien aarreaittana, kertoo Kytölä.

Kytölän tekemissä haastatteluissa monet kolttasaamelaiset kertoivat, että Petsamon alueella oli vielä enemmän käyttökasveja, kuin Inarin maastossa.

– Voin kuvitella, että Petsamossa sen ajan ihmiset osasivat käyttää kasveja. Siellä kävi paljon vieraita, kuten tutkijoita, jotka toivat tietoa ympäri maailmaa, että millaisia kasveja voi käyttää mihinkin. Saattaa olla hyvinkin, että se tietämystaso on ollut paljon korkeammalla, kuin mitä meillä on tällä hetkellä, pohtii Kytölä.