Taloustieteilijät viittaavat usein tehokkuuden ja tulonjaon tasaamistavoitteen väliseen ristiriitaan (equity-efficiency tradeoff).[1] Erityisen usein se tulee esiin verotukseen liittyvissä kysymyksissä.

Tehokas verojärjestelmä ei tarpeettomasti ohjaa ihmisten valintoja. Usein kaikkein tehokkain vero olisi ns. könttäsummavero, jonka suuruus ei riipu siitä, mitä verotettava tekee tai jättää tekemättä. Esimerkiksi verotuksen vaikutuksesta työn tarjontaan tai investointeihin ei tarvitsisi huolehtia, jos verot voitaisiin kerätä könttäsummaveroilla, tyyliin 20 000 euroa vuodessa per nuppi.

Suurin osa ihmisistä kuitenkin haluaa, että verotusta käytetään paitsi julkisten menojen rahoittamiseen, myös tuloerojen tasoittamiseen. Silloin on käytännössä pakko tinkiä tehokkuudesta, sillä tuloerojen tasaaminen ei onnistu könttäsummaveroilla. Niinpä suuri osa verotuloista kerätään veroilla, jotka vaikuttavat esimerkiksi siihen, paljonko ihmisten kannattaa tehdä töitä, säästää, tai kantaa yrittäjäriskiä.

Joissakin tapauksissa verotuksella on toki syytäkin ohjata käyttäytymistä. Esimerkiksi ympäristöongelmia on järkevää hoitaa haittaveroilla. Useimmiten verotuksen ohjaava vaikutus on kuitenkin omiaan vähentämään hyvinvointia.

Se, kuinka paljon tuloja halutaan lopulta tasata, on oma kysymyksensä. Mutta koska tehokkuus sinänsä on aina hyvä asia, kannattaa tietysti tavoitella politiikkaa, jolla haluttu tulojen tasaaminen saadaan aikaiseksi mahdollisimman pienillä vahingoilla tehokkuuden kannalta. Tämä on myös ns. optimiveroteorian lähtökohta.

Valitettavasti tällaista ajattelua ei käytännössä sovelleta ainakaan kovin johdonmukaisesti. Seuraavassa muutama esimerkki julkisen vallan toimista, joille on helppo löytää vaihtoehto, joka olisi selvästi parempi sekä tulonjaon tasaamispyrkimysten että tehokkuuden kannalta. Joitakin näistä esimerkeistä olen käsitellyt tällä palstalla aikaisemminkin. VATTin alkukesästä julkaisemassa raportissa tuotiin esille samoja asioita asumisen verotukseen ja arvonlisäverotukseen liittyen.

Osa-aikaeläke ja vuorotteluvapaa. Lahjomme ihmisiä, joilla on työpaikka, vähentämään työntekoaan. Tämä ei hyödytä köyhimpiä, sillä köyhimmillä ei ole työpaikkaa, josta voisi jäädä osa-aikaeläkkeelle tai vuorotteluvapaalle. Osa-aikaeläkettä hyödyntävät ihmiset ovat yleensä keskimääräistä parempituloisia. Veikkaan että sama pätee vuorotteluvapaaseenkin.

Omistus- ja vuokra-asumisen verokohtelu. Verotamme vuokra-asumista paljon ankarammin kuin omistusasumista. Yksi kielteinen seuraus on se, että kotitalouksien varallisuus on huonosti hajautettu. Omaan asuntoon kannattaa sijoittaa suurellakin velkavivulla. Lisäksi vuokra-asuntomarkkinoiden pienuus hidastaa työvoiman liikkuvuutta. Tulonjakovaikutukset ovat kielteisiä jo sen vuoksi, että vuokra-asujat ovat keskimääräistä köyhempiä.

Kevyt kiinteistöverotus. Verotamme ankarasti lähes kaikkea mikä liikkuu, mukaan lukien investointeja tuotannolliseen pääomaan. Olisi parempi verottaa pikemminkin sitä mikä ei liiku. Tässä mielessä paras vero on vero, joka kohdistuu maahan. Lähellä keskustaa olevien asuintotonttien arvo nousee kun kaupunki kasvaa ja tulee houkuttelevammiksi paikaksi asua. Näin syntyvän arvonnousun verottaminen kiinteistöverolla on tehokkuuden kannalta ainakin vähemmän haitallista kuin työn tai tuotannollisten investointien verottaminen.

Kiinteistöverot ovat Suomessa hyvin matalia, erityisesti verrattuna verotuksen yleiseen tasoon. Kiinteistöverojen korottaminen yhdistettynä pienten palkkatulojen verotuksen keventämiseen tasaisi tuloeroja ja lisäisi samalla työllisyyttä. (Kuten edellä mainitussa VATTin raportissa todetaan, kiinteistöverotusta tulisi lisäksi kehittää niin, että se kohdistuisi nykyistä enemmän tonttien, eikä niinkään rakennusten arvoon.)

Erilaiset asuntoarpajaiset kuten Hitas-järjestelmä ja puoli-ilmaiset omakotitalotontit. Lahjoitamme yhteistä varallisuutta sattumanvaraisesti valituille, yleensä keski- tai hyvätuloisille kotitalouksille. Fiksumpaa olisi myydä asunnot tai tontit markkinahintaan ja käyttää saadut rahat tehokkuuden kannalta haitallisimpien verojen alentamiseen.

Alennetut arvonlisäverokannat. Ruoan alennettua arvonlisäverokantaa perustellaan sillä, että pienituloiset kuluttavat suuremman osan tuloistaan ruokaan kuin suurituloiset. Samalla kuitenkin verotus ohjaa ihmisiä kuluttamaan enemmän ruokaa ja vastaavasti vähemmän kaikkea muuta. Lisäksi erilaiset verokannat aiheuttavat hallinnollisia kustannuksia. Euromääräisesti suurituloiset tietysti hyötyvät ruoan alennetusta arvonlisäverokannasta enemmän kuin pienituloiset. Siksi tuloja kannattaa ennemmin tasoittaa muilla keinoin, esimerkiksi tulonsiirroilla ja progressiivisella ansiotuloverotuksella.

[1] “Tradeoff” on termi, jota taloustieteilijä tarvitsee muutenkin jatkuvasti. Siitä huolimatta en tiedä sille hyvää suomennosta, ellei sitten “treidohvia” jo hyväksytä.

Avainsanat: tehokkuus, tulonjako

Aihealueet: Julkinen talous