Kuusivuotias Vladimir saapui vahingossa junalla Leningradista Porkkalaan.

Junan ikkunat peitettiin, ennen kuin juna sai ajaa Porkkalan vuokra-alueen läpi. Pieni kuva: Vladimir Noviko saapui yksin Porkkalan vuokra-alueelle vuonna 1946. Kuvassa Vladimir kymmenvuotiaana vuonna 1950.­

Alkuvuonna 1946 pieni Vladimir-poika vaelteli sodanjälkeisessä Leningradissa ja etsi isäänsä. Lopulta isä löytyikin, mutta nopeasti kadulla syötyjen pullien jälkeen katosi jälleen poikansa elämästä niin kuin oli tehnyt jo aiemminkin – tällä kertaa kuitenkin lopullisesti.

Rautatieasemalla kylmissään ollut pikkupoika näki junan, jonka tavaravaunujen ovet olivat auki. Poika kömpi yhteen aseilla ja vaatteilla lastattuun vaunuun, veti ylleen upseerin takin ja nukahti.

Vladimir Novikov saapui yksin Porkkalan vuokra-alueelle vuonna 1946. Kuvassa Vladimir kymmenvuotiaana vuonna 1950.­

Kun poika seuraavan kerran havahtui, oli vaunun ovi kiinni ja juna liikkeessä. Vaunun oven viimein avautuessa kuusivuotias Vladimir Novikov oli saapunut Suomeen – tai tarkemmin Suomen Neuvostoliitolle vuokraamaan Porkkalaan.

Moskovan välirauhassa Suomi joutui vuokraamaan Neuvostoliitolle sotilastukikohdaksi Porkkalan alueen. Vuokra-alueen suomalaisilla asukkailla oli ollut syyskuussa 1944 alle kymmenen päivää aikaa poistua kodeistaan ennen kuin neuvostoliittolaiset ottivat alueen haltuunsa 29. syyskuuta. Porkkalaan saapui alkuvuodesta 1946 yksin myös pieni Vladimir.

Porkkala päivä palautuksen jälkeen.­

Kiertolaisen elämää

Vladimirin tarinan löysi vuokra-alueeseen kuuluneessa Degerbyssä sijaitsevassa Igor-museossa työskentelevä Anna Sindikayeva Porkkalan alueella asuneiden tai syntyneiden entisten neuvostokansalaisten internet-ryhmästä. Sindikajevan ja Novikovin kirjeenvaihto on tuonut lisävalaistusta pikkupojan arkeen Porkkalassa.

– Vladimir kertoi, että hänet oli useaan kertaan yritetty lähettää pois Porkkalasta, mutta hän oli aina juossut karkuun, kertoo Anna Sindikayeva, joka on Ukrainassa syntynyt mutta asunut vuosia Suomessa.

Anna Sindikayeva on selvittänyt Vladimir Novikovin vaiheita Porkkalassa.­

Porkkalassa pieni Vladimir vietti kiertolaisen elämää, kulki talosta taloon, asui ulkorakennuksissa ja bunkkereissa ja sai syödäkseen sotilaiden ruokaloista. Pojasta tuli vähitellen osa tukikohtayhteisöä, ja ylöspitonsa hän ”maksoi” kantamalla vettä ja polttopuita sekä keräämällä marjoja, sieniä, käpyjä ja pihkaa.

Kouluun Vladimir saatiin kahdeksanvuotiaana. Pänttääminen ei kuitenkaan ollut Vladimirin juttu, varsinkaan paremmilla säillä.

– Hän ei ollut poissa tunteja tai päiviä, vaan enemmänkin viikkoja, Anna Sindikayeva kertoo.

Koulunkäynti parani, kun vuonna 1952 Vladimir sai 12-vuotiaana käyttöönsä huoneen koululta.

Töitäkin pikkuhanslankarilla silti riitti. Metsissä vaeltelun lisäksi hän kävi muun muassa ostamassa tukikohtaelämään kyllästyneille sotilaille olutta, jota nämä sekoittivat votkaan.

Vladimir halusi Sotshiin

Porkkala oli alun perin jouduttu vuokraamaan Neuvostoliitolle 50 vuodeksi. Aseteknologian kehittyessä perinteinen tukikohtamalli oli kuitenkin menettänyt merkitystään, ja syyskuussa 1955 presidentti J.K. Paasikiven Moskovan-vierailulta saatiinkin iloisia uutisia. ”Kynä on korjannut, mitä miekka on särkenyt”, presidentti sanoi radiopuheessaan 22. syyskuuta 1955.

Autojono kohti Porkkalan rajaa Porkkalan vuokrasopimuksen päättymisen jälkeen.­

Porkkala palautettiin Suomelle tammikuun 1956 loppupuolella, mutta vuokra-alueen siviilejä alettiin lähettää takaisin Neuvostoliittoon jo edellissyksynä. 15-vuotiaan Vladimirin vuoro tuli 3. lokakuuta 1955. Hän oli pakannut henkilökohtaisen omaisuutensa – muun muassa jänishatun, merimiespuvun, nahkatakin, astioita, työkaluja – ja merkinnyt osoitteeksi Sotshin.

Kun Vladimirilta oli kysytty, mihin hän haluaa Porkkalasta yhdeksän vuoden jälkeen lähteä, oli vastaus Sotshi. Tarvittavat proopuskat mukanaan poika matkustikin junalla Leningradin kautta Mustanmeren rannalle.

Ennen lähtöään Vladimir kutsuttiin kuitenkin upseerin puheille. Sotilastukikohdan asioista ei sopinut puhua sieltä lähtemisen jälkeen.

– Kapteeni sanoi Vladimirille, että hänen on oltava 25 vuotta hiljaa siitä, mitä on alueella nähnyt, Anna Sindikayeva kertoo.

Matka jatkui Ukrainaan

Vladimir ei viihtynyt pitkään Sotshin palmujen alla, ja jo vuonna 1956 matka jatkui Ukrainaan.

– Miliisi pidätti rahattoman ja likaisen Vladimirin, Anna Sindikayeva kertoo Vladimirin muisteluista.

Miliisin kohtaaminen koitui lopulta Vladimirin onneksi. Hän sai paikan ammattikoulusta ja ammatin rakennusalalta. Ukrainassa Vladimir tapasi myös uudelleen äitinsä, joka oli muuttanut sinne Vladimirin synnyinseuduilta Altain alueelta.

76-vuotias Vladimir asuu edelleen Ukrainassa.