I Beit HaKerem i det sydvestlige Jerusalem, nær det gule murstenspalads, hvor borgmesteren bor, står et symbol på en af de største heltefortællinger i Danmarkshistorien.

Midt på Kikar Denya, Danmarkspladsen, hviler monumentet. Sorte bjælker vredet om sig selv, så det ligner en lille fiskerbåd. Monumentet er udført af den israelsk-danske skulptør Rolf Roda Reilinger på bestilling af de israelske myndigheder, og mindepladen på dansk, svensk og engelsk lyder:

I oktober 1943 trodsede det danske folk og modstandsbevægelsen nazisternes besættelse af deres land ved at redde deres jødiske landsmænd. I løbet af ti nætter blev næsten alle danske jøder – over syv tusind mennesker – sendt i sikkerhed over Øresund til Sverige i fiskerbåde og andre småskibe. Den danske modighed og den svenske gæstfrihed gav et uudsletteligt bevis på menneskelige værdier i en barbarisk tid. Israel og verdens jøder vil aldrig glemme.

Redningen af de danske jøder, også kaldet Jødeaktionen, bliver i historieskrivningen ofte udlagt som hele det danske folks redning. Aktionen var nemlig et opgør med den kontroversielle samarbejdspolitik og spillede angiveligt en nøglerolle for, at Danmark efter krigen endte med at stå på de allieredes side.

Hvad mindepladen på Kikar Denya ikke beretter om er, hvor godt danskerne tog sig betalt for dette »bevis på menneskelige værdier«.

Det kostede i gennemsnit 1000 kr. pr. person at komme til Sverige i 1943. Nogle familier betalte dog helt op til 50.000 kroner for at undslippe fra nazismens rædsler. Hvis man justerer for købekraften, svarer det i nutidspenge til en gennemsnitspris på 20.000 kr. for at sejle med de danske fiskere, mens nogle jøder altså betalte op mod en million kroner for turen over Øresund.

Det skriver Dansk Institut for Internationale Studier (DIIS) på undervisningsportalen folkedrab.dk, der blev relanceret i april.

Til sammenligning kostede det sidste år mellem 6000 og 27.000 kroner for en flygtning at blive sejlet fra Libyen til Lampedusa i Italien, ifølge Europol. Så kan det godt være, at Israel og verdens jøder aldrig vil glemme danskernes heltemod. Men hvad nu, hvis de husker forkert?

Helte og skurke

Man skal være påpasselig med at sammenligne historien med nutiden, fordi man risikerer at ignorere den kontekst, historien udspillede sig i. Alligevel sker det hele tiden, forklarer Claus Bundgård Christensen, lektor i historie ved Roskilde Universitet.

Han ser Jødeaktionen som et eksempel på, hvordan forsimplede historiske narrativer kan manifestere sig og gribe ind i nutiden. Både fysisk, som med mindepladen og den sorte båd på Kikar Denya. Men også som politisk og kulturel markør i vores kollektive bevidsthed.

»Det smukke billede af fiskerkutterne, som stævner ud med brave fiskere, ivrige efter at hjælpe deres landsmænd, er den mest kendte begivenhed i dansk historie overhovedet. Set fra udlandet er det en enestående fortælling om Danmark, men den holder ikke helt stik. Fiskerne tjente enormt godt på det, de er at sammenligne med moderne menneskesmuglere. Men det har været et tabu i mange år.«

Tabuerne går som spøgelser gennem den kollektive Danmarkshistorie, forklarer han. Det er en diskursiv kamp, der udspiller sig i spændingsfeltet mellem sandheder og løgne, hvilket stiller store krav til historikere, såvel som journalister. For sensationer er nemme at konstruere.

»Historien kan bruges og misbruges af alle. Eksempelvis ser vi i disse år, hvordan både indvandrerkritiske stemmer og venligboere knytter an til den samme fortælling om modstandsbevægelsen under Anden Verdenskrig. Den ene lejr vil beskytte Danmark mod ’en ydre fjende’, mens den anden fløj ser sig selv som fiskerne, der hjalp jøderne til Sverige,« siger Claus Bundgård Christensen.

»Der ligger en kerneopgave for faghistorikere i at gå ind og slå fast, gennem fagbøger og i medierne, når der foregår urimelig brug af historien. For jo længere vi kommer væk fra begivenhederne, og de faktiske øjenvidner forsvinder, des større er risikoen for misbrug, overdrivelser og løgne.«

Slaver og nationalisme

Intuitivt kunne man ellers tænke, at jo længere historien kommer på afstand, des køligere og ædrueligere vil det være muligt at beskrive den. Men det kan være smertefuldt at gøre op med de dominerende narrativer, selv om de ligger hundreder af år tilbage i tiden. Det forklarer Astrid Nonbo Andersen, der forsker i erindrings- og historiepolitik på DIIS:

»Helt grundlæggende indgår alle individer i en relation til sociale fællesskaber; fra familien til fodboldklubben og op til nationens historie. Hvis du begynder at gå ind og rode i vores kollektive fortællinger, kan det gøre ondt. For du er inde og rode i selve vores identitet.«

Astrid Nonbo Andersen peger også på, at kolonitiden ikke fylder meget i den danske historiefortælling.

»Den måde, vi stadig i dag fortæller Danmarkshistorien på, er grundlagt i 1800-tallet, hvor nationalstaten blev en realitet. I dag er det så selvindlysende, at vi har svært ved at forstå det, men hvis du kigger på dansk historieskrivning i 1700-tallet, er det en kosmopolitisk fortælling, som spænder over danskeres, nordmænds og holsteneres historie, foruden kolonierne, dog mere indirekte. Alle de menneskers virkelighed er nærmest totalt udgrænset i vores historiefortælling i dag, selv om de i hundredvis af år har spillet en central rolle i vores fælles historie.«

Når der endelig snakkes Danmarks kolonihistorie, er udgangspunktet paradoksalt nok ofte afslutningen. Danskerne hædres som humanistiske foregangsmænd, fordi Danmark i 1792 blev det første land, der vedtog at ophæve sin transatlantiske slavehandel. Der snakkes sjældent om de 100.000 afrikanere, der blev fragtet over Atlanten i danske skibe for at arbejde som slaver i de dansk vestindiske sukkerplantager.

Ifølge Astrid Nonbo Andersen er slaveriets historie marginaliseret i dansk historieskrivning.

»For både Grønland og det tidligere Vestindien gælder det, at vi har utroligt svært ved at forstå, at de har et forhold til Danmarkshistorien. Men det er jo også deres historie. Vores kollektive ansvar som kolonimagt er en historisk kamp, som både udspiller sig i Grønland, såvel som i den danske offentlighed,« siger DIIS-forskeren.

Til kamp mod BZ

Peter Øvig Knudsen er ikke historiker, men har som forfatter flere gange gravet i den. Undervejs er han flere gange blevet truet, både juridisk og korporligt, siden han skrev om modstandsbevægelsens likvideringer i Efter Drabet (2001) og den mørke side af 68’er-oprøret i Hippie 2 (2012).

Under arbejdet med hans nye bog om BZ-bevægelsen, der udkom 4. oktober, har ukendte gerningsmænd smadret ruderne i hans hus. Mens bogen endnu kun var på idéplan, skrev ledende BZ-folk i 2014 et åbent brev, hvor de bad alle »tænke sig MEGET godt om«, før de udtalte sig til forfatteren.

Slumstormerne og dem, der senere kaldte sig bz’ere, satte fra 1960’erne fokus på boligmanglen ved at indtage tomme bygninger. Mange fra bevægelsen ønskede ikke at medvirke i journalist Peter Øvig Knudsens nye bog om bz, og nogen har i stedet taget initiativ til en medieportal, hvor bz-historien skal fortælles fra aktivisternes eget perspektiv. Lars Hansen

»Hans (Peter Øvig Knudsens, red.) mission, ligesom hans andre bøger, er at fortælle bedsteborger-Danmark, hvorfor det er godt, at de ikke flipper ud og forlader den slagne middelvej. ’For se hvor galt det ellers kan gå’. Vi, og vores historie kommer med andre ord til at blive reduceret til en zoologisk have, som folk der har deres på det tørre, kan sætte sig ned og glo på,« står der blandt andet i brevet.

Peter Øvig Knudsen mener, at reaktionen er udtryk for, at det gamle BZ-miljø trods sin anarkisme har svært ved at afgive kontrollen over deres egen historie.

»Det er et paradoks, men det tydeliggør også, hvordan historien om BZ er svejset dybt ind i deres identitet. Det er ikke en jakke, de tager på. De har været i bevægelsen, siden de var 14-15 år. Og selv om det er 30 år siden, og de nu er granvoksne kvinder og mænd, opfatter de stadig sig selv som frihedskæmpere. Det har de været bange for, at jeg ville gå ind og pille ved,« mener han.

Et overgreb på sjælen

Peter Øvig Knudsen mener ikke, at han skriver sine bøger med en forudbestemt vinkel. »Det ville være kedeligt, hvis jeg skulle bruge tre år at mit liv på en bog, hvor konklusionen er givet på forhånd.«

Omvendt er den røde tråd i hans forfatterskab at tage livtag med idealistiske bevægelser, hvor historieskrivningen virker ufuldstændig. Når nogen fortier dele af sandheden – eller måske bare glemmer den.

»Mit mål er ikke at angribe folks identitet, men det kommer jeg indirekte til at gøre. Og når du piller ved folks selvforståelse, reagerer de lidt, som om man vil slå dem ihjel. Historieskrivning kan ikke være fysisk livstruende, men det kan være eksistentielt livstruende for dem, jeg beskriver. Det må føles som et overgreb. Men der er ingen vej uden om at krænke mennesker, hvis man laver dokumentarisme om vigtige historiske begivenheder,« mener Peter Øvig Knudsen.

Læs også: BZ var drevet af frihedskamp, ikke af vold

I Nakkeskuddet (2014) genbesøger han sine værste kontroverser med kilderne. Forfatteren fortryder ikke noget, men opdagede til sin overraskelse, at han selv havde pyntet på historien.

»Da jeg genlæste mailkorrespondancerne, kunne jeg se, at jeg har efterrationaliseret på samme måde, som dem, der er rasende på mig. Ubevidst havde jeg redigeret i hukommelsen, så jeg fremstod mere som en helt over for ’de onde’, der ikke vil have sandheden frem,« siger han.

Eksempelvis husker han en sag om en kvindelig læge, der var kæreste med et medlem i Blekingegadebanden og hjalp med at skaffe bedøvelsesmidler til en kidnapning i Sverige. Kvinden var aldrig blevet dømt for sin medvirken, da Peter Øvig Knudsen interviewede hende. Hun overvejede først at deltage i bogen under dæknavnet ‘Anna’, men ændrede pludselig holdning.

»Som jeg huskede det, fik jeg ud af det blå et brev fra hendes advokat, som truer med at sagsøge mig i hoved og røv, hvis jeg overhovedet nævner klienten i bogen. Det blev en klassisk historie om mig som ‘sandhedshelten’, der forsøges bremset af truende jurister,« siger Peter Øvig Knudsen.

»Men da jeg genlæste mailkorrespondancerne, kan jeg se, det slet ikke var noget lyn fra en klar himmel. Hun havde sendt flere mails, hvor hun forklarede, at hun lå søvnløs nat efter nat. Hun havde ikke fortalt historien til sine børn og nuværende mand, og hvis jeg skrev den, ville hun miste alt. Ægteskab, børn, sin lægeklinik. Den mellemregning – hendes overvejelser og frygt – havde jeg simpelthen redigeret ud af min egen heltefortælling,« siger Peter Øvig Knudsen og tilføjer:

»Det er skræmmende, hvordan ens erindring kan bøje sig over tid. Vi vil åbenbart alle gerne fremstå som frihedshelte i vores egne historier.«

Deltag i BZ-historieskrivningen Mange med tilhør til BZ-bevægelsen har valgt ikke at tale med Peter Øvig Knudsen, og nu har tidligere BZ’ere besluttet sig for at selv at fortælle historien. ‘BZ Multimedieprojektet’ er en kommende webportal, hvor alle kan få adgang til billeder, historier og anekdoter om livet i BZ, ‘fortalt af dem, der var der selv’. »Fordi vi lever i en tid, hvor den den såkaldte økonomiske nødvendighedspolitiske tankegang dominerer vores liv, kan alternativerne let gå tabt. Det er derfor blevet vigtigere end nogensinde at vise ungdommen og kommende generationer, at der findes leveformer og værdier, som ikke er dikteret af en kapitalistisk og materialistisk kultur,« skriver bagmændene på Facebook-gruppen BZ Portalen. Følg projektet på bz-dk.info og Facebook

Hvem er ’vi’?

De sidste tyve år har også politikere i stigende grad kastet sig ind i fortolkningen af Danmarkshistorien.

Det forklarer Rosanna Farbøl, ekstern lektor ved institut for Kultur og Samfund på Aarhus Universitet. Hun skrev sin afhandling om danske politikeres brug af Den Kolde Krig og besættelsestiden i argumentationen for deres nutidige politik.

»Når du kigger på de to perioder, ligger der nogle erindringsmæssige skabeloner og mønstre, som er styrende for den måde, vi forstår nutiden på. Det gælder for eksempel idéer om, hvad der er rigtigt og forkert. Om man skal stå op imod det onde, som modstandsbevægelsen gjorde, eller om man skal forsøge en mere realpolitisk og pragmatisk tilgang til udenrigspolitikken,« forklarer Farbøl.

Det mest berømte eksempel i nyere tid er Anders Fogh Rasmussens tale ved 60-året for opgøret med samarbejdspolitikken, som han kaldte »et moralsk svigt«. Det var fem måneder efter, at invasionen af Irak var påbegyndt, og små fire måneder før Saddam Hussein blev fundet i et jordhul uden for Tikrit.

»Med sin tale forsøgte Anders Fogh Rasmussen at skabe et historiepolitisk argument for vores deltagelse i krigene i 2001 og 2003. Hans narrativ handlede om, at ’vi’ havde pådraget os en dobbelt skyld, fordi ’vi’ svigtede under besættelsen og igen under Den Kolde Krig med fodnotepolitikken,« siger Rosanna Farbøl og tilføjer, at venstrefløjen bruger samme historiepolitiske kneb.

»Enhedslisten og SF henter også deres verdensbillede i en koldkrigsforståelse. Frank Aaen argumenterede f.eks. for, at Danmark skulle have væltet Saddam Hussein på samme måde, som ’vi’ gjorde under Apartheidstyret, hvor venstrefløjen støttede græsrødderne og dissidenterne. Socialdemokraterne har også talt meget om, at ’vi’ skulle have lært af Vietnamkrigen, hvor USA handlede forkert. På den måde henter stort set alle partier politisk legitimitet i historien og ynder at ignorere de kompleksiteter, som taler imod deres udlægning.«

Daværende statsminister Anders Fogh Rasmussen brugte, hvad historikeren Rosanna Farbøl kalder historiepolitiske argumenter til at legitimere beslutningen om at gå ind i Irakkrigen. Siden forsøgte en aktivist at synliggøre det blod, han mente, statsministeren med sin beslutning havde fået på sig, ved at kaste med rød maling. Jens Dresling

Politisk bestillingsarbejde

Rosanna Farbøl er en af flere forskere, der bidrager til antologien Konfliktzonen Danmark – striden om dansk historie, der udkommer næste år på Gads Forlag. Antologien går ned i nogle af de mest kontroversielle historiske begivenheder i Danmarkshistorien, fra 1864 over forfatningskampen til kunstneriske nybrud.

Også inden for forskningsfeltet blander politikerne sig i stigende grad i historien, mener Farbøl. Hun peger på, at Folketinget de sidste 20 år har brugt over 100 mio. skattekroner på at gennemføre specifikke forskningsprojekter.

SR-regeringen startede i 1990’erne Dansk Udenrigspolitisk Instituts 1.100 siders redegørelse om Grønland under Den Kolde Krig, som blev efterfulgt af PET-kommissionens rapport om overvågningen af venstrefløjen.

Da VK-regeringen kom til magten, fortsatte de den linje med DIIS-rapporten om Danmark under Den Kolde Krig, efterfulgt af Center for Koldkrigsforskning under professor Bent Jensen.

»Det er en interessant nedbrydning af grænser mellem politik og videnskab i Danmark. Det betyder ikke, at der er noget galt med de undersøgelser, men det bliver en bestemt måde at sætte fokus på vores historie på,« mener Rosanna Farbøl.

»Historikerne må afgøre med sig selv, i hvor høj grad de vil spille med eller gå ud over kommissoriet. Men det er under alle omstændigheder et smart politisk redskab til at sparke et kontroversielt spørgsmål til hjørne, hvis det er ved at komme ud af kontrol.«

Skal vi lade historien være i fred?

Det var angiveligt Napoleon Bonaparte, der sagde, at »historien er et sæt løgne, vi er blevet enige om«. Når det gælder smukke løgne, kan det være fristende at overveje, hvorvidt der altid er behov for sandheden.

Hvis nu myten om de danske fiskeres heltemod kan inspirere andre til at hjælpe forfulgte. Hvis myten styrker Danmarks omdømme i udlandet. Hvis myten får Jerusalems skolebørn til at danse rundt om monumentet på Kikar Denya og tænke lidt bedre om menneskehedens potentiale. Er det værd at ødelægge det med noget så nuanceret og uinspirerende som sandheden?

»Ja,« mener Astrid Nonbo Andersen, Claus Bundgård Christensen og Peter Øvig Knudsen. I det omfang der kan etableres en sandhed, er den altid bedre end myten, mener de.

»Som historiker mener jeg, det er vores vigtigste opgave at bryde med vrangforestillinger, uanset om det så er vores heltebilleder. For os handler det om at komme frem til sandheden om, hvad der egentlig skete. Men hvis du er politiker med nationens interesse for øje, kan det se helt anderledes ud,« siger Astrid Nonbo Andersen.

Peter Øvig Knudsen er enig: »Hvis ikke vi punkterer myterne, bliver vi ikke et hammerslag klogere. Hvis vi bilder os selv ind, at frihedskæmperne under Anden Verdenskrig var renskurede helte i cottoncoats, skaber vi som samfund en løgn om, at vi kan gå i krig uden at begå frygtelige handlinger og få blod på skjorten. Sandheden er, at nogle af frihedskæmperne var psykopater, der elskede at slå ihjel. Myterne kan være rare, men de kan også være enormt farlige.«

Rosanna Farbøl mener, at der kan være situationer, hvor myterne har en konstruktiv funktion.

»Myten om besættelsestiden herhjemme er, at vi alle var i samme båd. Vi var alle demokrater. Den myte kan vi i dag punktere – og med god grund. Men du kan også sige, at myterne hjalp os videre som nation efter krigen. De hjalp os med at hele de sår, der ellers kunne være blevet ret voldsomme og have skabt splid. Det er også myter, der helt konkret hjalp os til at træffe beslutningen om at træde ind i NATO,« siger hun med henvisning til parolen ’Aldrig mere 9. april’.

»Omvendt kan man sige, at myterne altid sker på bekostning af nogen. Der er nogle mindretal, som bliver skrevet ud af historien. Når det gælder nationale myter, skal man altid være opmærksom på, hvem der er inkluderet i ‘det nationale vi’.«

Hun mener imidlertid, at myterne kan »gøre os handlingsduelige«.

»Men vi risikerer også, at myterne på et tidspunkt bliver så naturaliserede og politiserede, at vi ikke længere kan sætte spørgsmålstegn ved dem. Så har vi et problem.«