Prolog. Washington, august 2014:

11 et halvt år er gået siden invasionen af Irak og otte år, siden Saddam Hussein blev hængt for forbrydelser mod sit folk, begået mens han var ved magten. Nu hærger en ny ondskab i hans sted. Militante islamister fra Islamisk Stat henretter børn og halshugger på video i Irak og Syrien, mens verden ser til i chok. I Washington sidder en mand, der har mødt det onde før. Charles Duelfer ledte et seks måneder langt forhør af Saddam Hussein som særlig rådgiver for CIA’s direktør og chef for Iraq Survey Group efter invasionen i 2003. Mødet med Saddam Hussein lærte ham, at fjenden sjældent er, som man forventer, men at vi må kende det onde for at dæmme det ind.

»Vi tog fejl af Saddam Hussein. Efterretningstjenesterne tog fejl, politikerne tog fejl, og Saddam Hussein tog fejl. Han overså Washingtons dybfølte frygt for Irak. Alle involverede havde en fejlagtig opfattelse af hinanden og traf tragiske beslutninger på det grundlag.«

»Selv på det højeste niveau i USA, selv regeringens såkaldte eksperter, havde kun en tegneserieagtig forestilling om, hvem Saddam Hussein var, hvad der motiverede ham, og hvordan han udøvede sin magt.«

»Jeg har brugt utrolig meget tid på at tænke over efterretningerne op til invasionen i 2003, og hvor alvorligt vi tog fejl. I tilfælde som Irak forstår vi virkelig ikke, hvordan lederne tænker og træffer deres beslutninger, og hvad det angår, mener jeg, at regimer som dem i Nordkorea, Iran og Islamisk Stat falder i den samme kategori. Omvendt har de ingen anelse om, hvordan Washington fungerer. Og dog tvinges vores ledere til at træffe kritiske beslutninger på et grundlag af så stor uvidenhed. Skal det virkelig være sådan?«

Forhør af Saddam Hussein. Bagdad, december 2003:

Hele verden følger med, da amerikanske soldater finder Saddam Hussein efter ni måneders flugt i en jordhule uden for byen Tikrit. Nu er den faldne despot fængslet i Camp Cropper i det nordlige Bagdad. Men jagten på Saddam Husseins formodede lager af kemiske, biologiske og især atomvåben er stadig i gang. Charles Duelfer er udpeget af Pentagon og CIA som manden, der skal få Saddam Hussein til at tale. Han lægger en strategi og finder en særlig agent, der måske kan åbne døren til diktatorens hjerte.

»Vi havde en enestående mulighed for at komme ind i hjernen og hjertet på et af verdens mest ubegribelige, autoritære regimer: Vi havde fanget lederen. Saddam Hussein befandt sig i en celle på tre gange tre meter, og vi kunne spørge ham om lige det, vi ville.«

»Mit job var at finde ud af, om han havde de masseødelæggelsesvåben, der var en bærende grund for invasionen af Irak. Men jeg ville mere end det. Jeg ville vide, hvorfor Saddam Hussein handlede, som han gjorde, og hvordan han havde reageret på de skridt, militære og diplomatiske, som USA tog, både mens invasionen var under opsejling, men også under Golfkrigen og op gennem historien. Med andre ord ville jeg vide, hvordan han fortolkede os. Jeg ville skabe et fuldstændigt billede, som historikerne kunne bruge, og som selv en iraker ville kunne ty til for at lære noget om, hvordan regimet fungerede.«

»Saddam vidste, at hans dage var talte. Han vidste, at andre omkring ham ville sværte ham til. Mænd som Abed Hamid Mahmud al-Tikriti, hans tidligere personlige sekretær, ville prøve at lægge al skyld på sin gamle chef, for han havde stadig en chance for at hytte sit eget skind. Vi regnede med, at Saddams motivation for at tale med os ville være, at han på den måde kunne være med til at skrive sit eftermæle.«

»Vores strategi var, at kun én person skulle fungere som Saddams forbindelse til verden udenfor. Én enkelt person skulle give ham adgang til at skabe sit eftermæle, til menneskelig kontakt, endda til at se, hvad klokken var, til alting.«

»Vi ledte efter en person, som talte arabisk og var på cirka samme alder som Saddams to sønner. Fra FBI fik vi tilbudt George Piro. Han var en politiuddannet agent, midt i 30’erne, amerikaner med libanesisk baggrund og havde kun arbejdet for FBI få år på det tidspunkt. Men George var en flot fyr, han havde et glimt i øjet og var meget præsentabel.«

»Afhøringerne startede i januar 2004 og varede indtil juni, og de to talte sammen hver dag. Jeg så jævnligt med på video og tilbragte meget tid med George, hvor vi justerede, hvilke emner, han og Saddam skulle tage op, og hvad vi stadig manglede at vide.«

»Vi skelnede mellem formelle og uformelle møder. De formelle møder var strukturerede. Der talte George og Saddam for eksempel om en begivenhed under Golfkrigen eller om, hvordan Saddam organiserede sig som leder, da han kom til magten i 1979. Men der var også særlige øjeblikke, der mere havde karakter af personlige samtaler og rådgivning mellem ligesindede.«

»Da vi begyndte, befandt Saddam sig i en almindelig celle. Men som tiden gik, ønskede George at gøre mere ud af omgivelserne. Cellen blev større og pænere indrettet. Der var et rum med en sofa, og de havde samtaler, hvor de spadserede rundt.«

»Der var en del spændinger og styrkeprøver mellem de to. På et tidspunkt gik Saddam endda i sultestrejke. Men efter en tid udviklede de et godt forhold. Saddam talte til George, som om han talte til en repræsentant for den øverste, amerikanske ledelse. Han præsenterede sine synspunkter på USAs rolle og position i verden og øste af sin visdom til George. Saddam fik aldrig at vide, hvad Georges rang og erfaring i virkeligheden var. George spillede med og lod som om, at også han bar byrden af lederskab på sine skuldre. Vores håb havde været, at Saddam ville opfatte George som en slags søn. I stedet begyndte han at se sig selv i ham, da han var i den alder. Det viste sig at være en kraftfuld dynamik.«

USA’s bedste ven i Mellemøsten. Bagdad, september 2001.

Det er to år før invasionen af Irak. Den 11. september angriber terrorbevægelsen Al Qaeda World Trade Center i New York. Præsident Bush indblæser krigen mod terror og udnævner Saddam Hussein til centrum i ondskabens akse. Men den amerikanske præsident kender sin nye fjende dårligt. Tre et halvt år senere afslører de intime samtaler i fængslet mellem Saddam Hussein og George Piro, at diktatoren nok følte glæde, da islamisterne angreb New York, men af helt andre grunde, end amerikanerne troede.

»Vi spurgte Saddam om 11. september. I Washington var det en udbredt antagelse, at han var tilfreds med Al Qaedas angreb, simpelthen fordi nogen angreb USA. Det var han også. Men han havde en helt anden grund til at være tilfreds. Han mente, at angrebet på New York endelig ville få Washington til at forstå, at USA var nødt til at samarbejde med Irak om at komme de her sindssyge islamister til livs. Der var jo tale om en fælles fjende.«

»Saddam mente, at Irak og USA langt hen ad vejen havde samme interesser. Han så sig om i Mellemøsten og konstaterede, at Irak havde ressourcer, det var et sekulært land og grundlæggende vestligt orienteret. Irakerne var dygtige ingeniører, gode bygherrer, landet havde et uddannelsessystem og verdens fjerde største hær. De andre lande i regionen, ha! De var jo nærmest beduiner, men var så heldige at være født på en spandfuld olie. Irak, derimod, var den reelle leder i regionen. Irak var bolværket mod de vanvittige islamister.«

»Det var en holdning med historiske rødder. Husk på, at Saddam kom til magten i 1979. Kort efter kom den iranske, islamistiske revolution, som både Irak og USA så som en trussel. Op gennem 1980’erne støttede USA Irak. Der var en masse udveksling af efterretninger og anden assistance til Saddam.«

»Golfkrigen ændrede fuldstændig USA’s forhold til Irak. Men Saddam ændrede sig kun langsomt. Op gennem 1990’erne kom han med gentagne tilnærmelser til USA, herunder også til mig selv, når jeg var i Bagdad i min egenskab af næstformand for FN’s våbeninspektører. Til formelle møder sagde de irakiske regeringsrepræsentanter: ’Hvad skal vi gøre for at tale med jer amerikanere? Vi ønsker at være jeres bedste venner i regionen’. Irak gav os den slags tilbud uden at forstå, at det politiske miljø i Washington gjorde det umuligt for nogen regering at indlede en dialog med Saddam Hussein. Saddam fattede det ikke. Han troede, at tiden ville læge alle sår efter hans fejlslagne invasion af Kuwait. Han troede, at USA ville vågne op og indse, at vi havde samme interesser.«

»I det hele taget var Saddam langt mere bekymret for Iran, end vi regnede med. I USA tror vi altid, det handler om os, og jo, Saddam tænkte på Washington. Men det meste af tiden var det Iran, han frygtede. Mange af hans tvetydige udtalelser om masseødelæggelsesvåben var mere møntet på Iran end på USA. Det faldt ham aldrig ind, at Washington så ham som en del af samme terrortrussel, som kom fra al-Qaeda og andre islamister.«

En stor arabisk leder. Bagdad, forår 2004.

Det er et år efter invasionen af Irak, og amerikanerne har afhørt Saddam Hussein, siden han blev taget til fange i december året før. Men snart vil samtalerne forstumme. Første juli vil amerikanske tropper overdrage deres prominente fange til landets nye regering og til retsforfølgelse ved Iraks krigsforbrydertribunal for bl.a. folkedrab og forbrydelser mod menneskeheden. Men den onde selv har et andet syn på sit lederskab og irakernes skæbne under hans regime. Det afslører han for George Piro, inden tiden rinder ud.

»Saddam så sig selv i et hundredårigt kontinuum. Han var den seneste i en række af storslåede arabiske ledere i stil med den islamiske hærfører Saladin og den egyptiske præsident Gamal Abdel Nasser.«

»Han følte en stor stolthed over den forskel, han havde gjort for store dele af den irakiske befolkning fra 1960’erne og frem til slutningen af 90’erne. ’Hør nu,’ kunne han finde på at sige, ’da jeg kom til magten, gik folk i sandaler!’«.

»I hans øjne var der sket betydelige fremskridt i hans regeringstid: Uddannelsessystemet, infrastrukturen, sundhedsvæsnet og hæren var bedre og stærkere end nogensinde, i en vis forstand forbedrede han også kvindernes rolle i samfundet, og han holdt religion og politik adskilt. På den måde så Saddam aldrig nogen forskel mellem sig selv og sit folk, han følte, at han tjente sit land.«

»Det er en udbredt påstand, at Saddam var sindssyg, og han var uden tvivl narcissist. Alting handlede om Saddam. Men jeg mener, han udviklede sig sådan, fordi han aldrig oplevede nogen begrænsninger. Han lå ikke under for samfundets bedømmelse. Han rådførte sig med forskellige mennesker, men han fik aldrig for alvor andet modspil end de forestillinger, han kunne gøre sig om folks holdninger til ham selv og hans beslutninger. George og jeg studerede denne tyran, og vi så meget i ham, som er i os selv og i alle mennesker.«

»Men Saddam adskilte sig fra andre på den måde, at han havde ambitionerne til at kæmpe sig frem til lederskabet af Irak og fastholde det. Samtidig bekymrede det ham mindre, end det måske ville bekymre andre, at påføre sine medmennesker stor smerte i den proces. Han mente, at det var prisen værd. Det er den narcissistiske del af hans personlighed: Han syntes virkelig, at andre burde ofre sig for ham og hans projekt. I sit hoved skabte Saddam en stor arabisk nation, og her var målet vigtigere end midlerne.«

»Saddam var sikker på, at eftertiden ville vurdere hans regeringstid langt mere positivt, end tilfældet er. Det troede han på, helt frem til slutningen. Selv til allersidst, da han blev hængt, opførte han sig mere værdigt end dem, der hængte ham. Jeg husker de optagelser fra en mobiltelefon, der slap ud fra henrettelsen. Folk råbte og hånede ham, det var som en henrettelse i middelalderen. Saddam var ikke noget godt menneske. Men han førte sig med værdighed helt frem til slutningen, og det afspejler hans syn på sig selv som en stor arabisk leder i historisk sammenhæng.«

Bomber eller penge. Washington, 31. december 2006.

Det er dagen efter, at Saddam Hussein er blevet hængt for sine forbrydelser mod sit folk i de mere end tyve år, han var ved magten i Irak. Det er to et halvt år siden, Charles Duelfer og George Piro afsluttede deres forhør og overlod Saddam Hussein til retssagen i Irak. I aften spiser de middag i staten Virginia. I Irak ulmer det i tomrummet efter den gamle diktator, der trods alt holdt samling på landet. Otte år senere vil en ny fjende tage hans plads. Og Charles Duelfer maner til eftertanke, når det gælder taktikken i forhold til at tackle Islamisk Stat i Irak og Syrien. For det er svært at bekæmpe ondskab, hvis man ikke prøver at forstå den.

»Saddam talte ofte om, hvordan det ville gå med Irak, nu hvor han var borte. Han sagde blandt andet: ’Uanset hvad I gør, så hold turbanerne ude af regeringen’. Og det var faktisk en af de ting, der lykkedes for ham. Ingen fik plads i regeringen, hvis de tilhørte en af Iraks religiøse grupperinger.«

»Den aften på restauranten følte både George og jeg et tab efter Saddam Hussein. Jeg ville ønske, at irakerne var brudt ud af deres lange tradition for at henrette folk og havde holdt ham i live, for han var en kilde til information.«

»Det var aldrig politisk korrekt at indrømme, men der var megen visdom i Saddam. Der var altid kun fokus på hans onde gerninger, ingen amerikansk leder bad nogensinde om at se en liste med de ting, der fungerede under hans regime, og den ville ellers have været lang. Min pointe er, at Vesten var exceptionelt uvidende om det land, de invaderede. Den viden, beslutningstagerne havde at holde sig til, var karikeret og todimensionel, og den blev konstant bekræftet af medierne, der viste Saddam Hussein med hans gevær, mens han skød op i luften. Det er det samme i dag. I dag har vi et lige så karikeret billede af en diktator som Kim Jong-un i Nordkorea og af Islamisk Stat i Irak og Syrien.«

»Ingen ved en brik om Islamisk Stat og deres lederskab. Vi kan kun fortolke det, de gør, og det virker absolut rædselsfuldt. Men jeg tror ikke, at nogen i Washington kan forklare, hvem disse mennesker egentlig er. Vi har den her nærmest navnløse fyr, Abu Bakr al-Baghdadi i spidsen, som har siddet i fængsel i et par år. Men hvem er top ti i deres organisation? Hvordan er strukturen? Hvad er overhovedet deres mål? Åh, ja, vi hører, at de vil have et kalifat, men hvad hulen betyder det? Jeg ved ikke engang, hvad det betyder!«

»Vi ved end ikke, hvordan den gruppering, vi kalder Islamisk Stat, er stykket sammen. Vi ved ikke, hvem der i stilhed accepterer dem, hvem der støtter deres kamp mod regeringen, og hvem der faktisk er tilhængere af deres ideologi. Ingen forstår, hvordan de er indrettet, og det er selvfølgelig et problem. For ud over at myrde dem er det svært at vide, hvordan vi vinder ideologisk: Hvordan vi forhindrer, at folk tilslutter sig deres styrker.«

»Personligt tvivler jeg på, at det er muligt at indlede en dialog med Islamisk Stat, selv vil jeg nødig være den mand, der tager hen til en forhandling med dem. Men det står i hvert fald klart, at Islamisk Stat især har fremgang, fordi bestemte grupper ingen interesse har i at støtte regeringen i Bagdad. Det gælder sunnimuslimer, tidligere officerer i Saddam Husseins hær, profiler fra hans Baath-parti og andre, der blev udstødt af samfundet, da Saddam Hussein blev væltet fra magten. Disse mennesker er ikke islamister, de er ikke vilde med Islamisk Stat, men de er på udkig efter en anden vej end regeringen i Bagdad. Det er de grupper, Vesten aktivt skal forsøge at engagere.«

»Præsident Obama har sagt, at han endnu kæmper med at få en strategi på plads. Det er usædvanligt ærligt sagt, og han har ret. Først når vi kortlægger Islamisk Stat kan vi vide, hvordan vi tackler dem med andet end bomber, der både i dag og under krigen mod Saddam Hussein er Vestens eneste svar.«

»Problemet er, at USA er dårlig til at løse den slags opgaver. Vi er verdens sidste supermagt, og folk tror, vi har et arsenal af raffinerede løsninger på ethvert problem. Sandheden er, at vores redskaber er meget begrænsede. Vi kan sende penge, soldater eller bombe tingene i smadder.«

»USA var ude af stand til at fjerne Saddam Hussein fra magten uden at gå i krig og smadre hele landet. Det er det samme med Islamisk Stat i dag. Hvis problemet kræver andet end penge eller bomber, kan USA næppe løse det godt. Dét er læren fra Irak.«

Denne artikel er baseret på tre interview med Charles Duelfer. Det første interview blev lavet i Washington i oktober 2012 af filminstruktør Boris Benjamin Bertram til hans dokumentarfilm 'Krigskampagnen' om optakten til Irakkrigen i 2003. De to senere interview er udført i slutningen af august 2014.