I det liberale Danmark hersker en kulturblindhed. En særlig liberal renhed, som tilsiger, at kultur er noget, der vælges til og fra af den enkelte, ganske som varer i et supermarked. Kun økonomi og til nød lovgivning og jura kan diskuteres som markører, der har betydning for menneskers adfærd og for den politiske, liberale dagsorden.

Det er noget vrøvl.

Økonomi er ikke det eneste parameter, der har betydning for, at vi kan leve som frie mennesker i et frit samfund. Kulturmarkører har stor betydning for individets frihed og for de samfundsinstitutioner, som sikrer denne frihed. Det er på høje tid, at liberale melder sig ind i kulturkampen.

»It’s the econonomy, stupid!« lød en af tre nøglesætninger, der i 1992 udgjorde fundamentet for Bill Clintons succesfulde præsidentkampagne. Det er en talemåde, som mange liberale har taget på sig, og det med rette. Hvis økonomien fungerer, er der meget, der også fungerer. Når der er gang i økonomien, er der jobs og muligheder til de unge, økonomisk sikkerhed for familierne og samfundsmæssigt overskud til gode skoler, moderne sygehuse, ældrepleje og ordentlig infrastruktur. Plads til at leve det frie og gode liv, præcis som vi ønsker det.

Vi kan som regel strække os til, at også lovgivning har betydning for det frie liv. For at flertallet kan leve det liv, de ønsker, må der være retfærdige love. Loven skal være gennemskuelig, retssikkerheden i orden, og voldsforbrydere, svindlere og tyveknægte skal straffes, så samfundet ikke ender i utryghed, overgreb og anarki. Det er de fleste liberale enige i.

Men når vi kommer til de kulturelle parametre, viger mange liberale. De parametre anses ikke som afgørende for frihed eller tryghed. Det er ikke noget, der angår politikerne. Og det er lige her, det går galt.

Kulturen er – nøjagtig som økonomi og lovgivning – afgørende for, at loven i store træk overholdes, at økonomien fungerer, og at individets frihedsrettigheder respekteres. Kultur bør derfor også være med i den politisk liberale parlør. Og vi skal analysere og forholde os til kultur, når vi diskuterer udlændinge- og integrationspolitik. Blandt andet når regeringen snart fremlægger en parallelsamfundspakke.

Kultursammenstød

I disse år sker der et kultursammenstød i Europa, primært mellem på den ene side mellemøstlig og muslimsk kultur og vestlig og europæisk kultur på den anden. Det er ingenlunde et teoretisk forhold, men ganske konkret, evident og virkeligt.

Kultursammenstødet har mange facetter og kan blandt andet iagttages som forskelle i synet på ligestilling, individets status i forhold til familien, opdragelse, beskæftigelse, religionsfrihed og ytringsfrihed.

Listen er lang. Det kan man forvisse sig om i Danmarks Statistiks publikationer. Eller man kan se mod de voksende parallelsamfund, hvor problemer, som mange politikere har troet og håbet ville forsvinde med tiden, tværtom tiltager i styrke. Det er ikke kun sociale forskelle.

Tag et begreb som ligestilling. Som liberale vil vi i store træk mene, at vi har opnået ligestilling i Danmark. Samtidig kan vi ikke andet end at konstatere, at den ligestilling langt fra omfatter kvinder med mellemøstlige og muslimske rødder i samme omfang, som det gælder etnisk danske kvinder.

Fraværet af ligestilling udfolder sig ikke kun bag hjemmets vægge, men også på skoler og gymnasier som religiøs kontrol, der sætter særlige barrierer op for pigers adfærd, påklædning, valg og handlefrihed. Enten er der ligestilling og frihed, eller også er der ikke. Forskellene er så store, at unge med mellemøstlig og muslimsk baggrund i disse år søger til de samme gymnasier, mens etnisk danske unge søger væk derfra for at kunne leve et frit skandinavisk ungdomsliv.

Retten til at tale frit

Ytringsfrihed er et andet parameter. I Vesten har vi efterhånden gennem generationer udfordret og betvunget magthavere og religioner i en grad, så det står nedfældet i loven, at det er en ret at udtale sig frit og kritisere – også religion. Det lærer børn i folkeskolen. Men i mellemøstlige og muslimske samfund er der ikke en sådan ret, hvorfor kritik af islam kan medføre forfølgelse og overgreb.

Det er en fundamental – og kulturel – forskel. Og det er udtryk for et politisk ønske om, at man som borger skal kunne forholde sig kritisk til sine religiøse tekster, og andre også skal kunne gøre det.

Den manglende religionskritik er en barriere for det enkelte barn, der i en vestlig sammenhæng må (og i en dansk skole skal) lære at tænke analytisk og kritisk. Det er en barriere for den generelle udvikling af de muslimske mindretal i Vesten. Truslen om chikane og forfølgelse af frafaldne er så massiv, at kun meget få tidligere muslimer tør stå frem og sige, at de er netop det. Det er ikke religionsfrihed.

Et tredje kulturelt parameter er modstridende opfattelser af fællesskab kontra individualisme. Mens individet i skandinavisk sammenhæng kan løsrive sig fra sin familie, hvis man ønsker det, holdes man i mellemøstlig og muslimsk kultur ansvarlig for sine handlinger over for familien.

Der er mange goder forbundet med et stærkt slægtsfællesskab. Men når det kommer til fx konflikter i skolen, bliver det pludselig et problem, at den enkelte etnisk danske dreng pludselig står over for en gruppe, der opfatter konflikten som en fælles konflikt. Eller når en muslimsk kvinde bliver uenig med sine forældre om frihedsgrader, hun forventer at nyde, bliver det et problem, når det er en større gruppe, der holder hende tilbage og holder øje med hende.

Kultur i et jerngreb

Alle de ovenstående problemer er velbeskrevne og veldokumenterede. Det er forskellene i voldsparathed også. Kulturforskelle er af langt mindre betydning, når individet reelt holdes frit til at gøre noget andet, end det er vokset op med. Men når volden – trusler og chikane – bliver et anvendt redskab til at modarbejde individets frihed, holdes kulturen fast i et jerngreb. Og gives videre, generation efter generation. Det er her, vi som liberale må erkende, at kultur ikke bare er noget, der frit vælges til og fra. Og at den kultur, der dyrkes hos naboen, også har betydning for os og bliver vores ansvar.

Jeg skriver ikke alt dette, fordi jeg mener, at alt er galt med den mellemøstlige og muslimske kultur. Det er ikke tilfældet. Og hvis vi så mere af den del af den mellemøstlige og muslimske kultur, der skabte kaffe, skak, algebra, Alhambra og lægevidenskabelige landvindinger, ville vi ikke have denne diskussion overalt i Europa.

Jeg ønsker heller ikke at undsige alle med mellemøstlig og muslimsk oprindelse. Jeg har personligt en lang række gode bekendte med mellemøstlig og muslimsk baggrund, der er et udpræget gode for vores samfund og ville være det overalt i Europa. Flere er en aktiv del af vores folkestyre eller arbejder for frihedsrettigheder i civilsamfundet.

Vi kan løse nogle af disse problemer ved at ændre på økonomiske incitamenter og straffelovgivning. Men langtfra dem alle. Ser vi ud i Europa, er problemerne med kultursammenstød ikke så forskellige, faktisk er de over en kam identiske, om end der er markante forskelle i skattetryk, straffelovgivning og politistyrke fra land til land.

Den liberale afstandtagen til kulturelle sammenstød, der foregår i Danmark og andre steder i Europa, og som vokser hastigt i styrke, efterhånden som befolkningssammensætningen forrykkes, er uholdbar. Vi vil gerne være pæne mennesker, og derfor viger mange liberale tilbage, selvom friheden bliver knægtet. Det er vores pligt at analysere, adressere og bidrage til at finde løsninger alle de steder, hvor friheden udfordres og trænges tilbage. Også når presset kommer som kultur.

Vi har fået den frihed, vi nyder, i arv fra generationerne før os. Det er vores opgave at give mindst lige så meget frihed videre til dem efter os. Parallelsamfund, manglende ligestilling og ytringsfrihed, fravær af religionskritik er aktive fravalg af de dele af vestlig kultur, der udgør rammerne for det modsatte. De kulturelle forskelle i Danmark har i dag et stort demografisk omfang, og det bliver ikke mindre. Det skal vi modarbejde. It’s (also) about the culture, stupid!