Hvad man derimod godt kan tillade sig at sige langt mere skråsikkert ud fra tallene, er dét, som jeg citerede Thomas Gammeltoft-Hansen for i begyndelsen af artiklen:

Nemlig at danske regeringsskifter de seneste 15 år ikke har haft den klare effekt på asyltallene, som Inger Støjberg og resten af regeringen hævder, at de har haft.

Man kan ikke se, at tallene stiger som følge af Thorning-regeringens politik, og man kan heller ikke se, at de falder som følge af den nuværendes.

Hvorfor er det sådan?

Jo, for at finde svaret på dét skal man formentlig spole tiden tilbage endnu en gang – denne gang helt tilbage til 2002.

Her gennemfører den nyvalgte Venstre-statsminister Anders Fogh Rasmussen nemlig en meget markant ændring af asylpolitikken, hvor der strammes op på en lang række væsentlige punkter på én gang.

Siden har linjen i asylpolitikken – trods justeringerne under Thorning – i det store og hele været temmelig konstant, trods alle skænderierne i medierne og under valgkampene.

“Effekten af forskellige stramninger de seneste år har ikke været særligt stor, men det hænger i høj grad sammen med, at Danmark blev kendt som et restriktivt land på asylområdet allerede tidligere,” siger Thomas Gammeltoft-Hansen.

Så hvad sker der under Fogh? Jo, først og fremmest ændres udlændingeloven, så der ikke længere gives asyl til mennesker, som måske nok kommer fra et krigsplaget land, men som ikke kan leve op til FN’s Flygtningekonventions krav om ‘velbegrundet frygt’ for at blive personligt forfulgt på grund af et tilhørsforhold til en bestemt religiøs, etnisk eller politisk gruppe.

Samtidig bliver det sværere at få familiesammenføring og permanent opholdstilladelse, og der skæres også i ydelserne til arbejdsløse flygtninge, som har fået asyl – de flyttes fra kontanthjælp til den noget lavere starthjælp.

Effekten af de mange stramninger er umiddelbart aflæselig på asyltallene. Tilstrømningen til Danmark falder, og forskning har tidligere dokumenteret, hvordan de danske stramninger forskubber asylansøgere fra Danmark til vores nabolande.

Ifølge migrationsprofessor Grete Brochmann fra Universitetet i Oslo er årsagen til den markante effekt af Foghs stramninger, at det netop er store, markante ændringer i asylpolitikken på mange områder på én gang, som gør en forskel – ikke små og gradvise stramninger.

“Når man gør det, Danmark gjorde i 2001 og 2002, hvor man strammede på næsten alle fronter samtidig, så gør det et vældigt kraftfuldt indtryk internationalt,” siger hun.

“Det har sat en stemning og givet Danmark et rygte, som jeg tror, Danmark stadig profiterer af, hvis målsætningen er at have lav tilstrømning.”

Omvendt finder hun det stærkt tvivlsomt, at seneste mange års justeringer skulle have haft en effekt.

“Thorning-Schmidts opblødninger var jo marginale. Socialdemokraterne i Danmark har jo i al væsentlighed støttet op om den nye restriktive linje, selv om der var nogle få opblødninger på nogle områder, som jeg tror, de færreste vil anse som udslagsgivende, hvis du sidder og kalkulerer, hvor du skal hen i verden,” siger hun.

“Det, som slår igennem, er, når det er store og væsentlige ændringer som det, der skete i Sverige i 2015 og 2016. Det kunne ingen undgå at lægge mærke til internationalt.”

Thomas Gammeltoft-Hansen er enig: Anders Fogh Rasmussen skaffede Danmark et dårligt ry blandt flygtninge og migranter med sine stramninger, og det har vi opretholdt siden – uanset hvem der har haft magten.

“Det er svært at se en markant effekt af danske regeringsskifter hverken den ene eller anden vej de seneste 15 år,” siger han.

“S-R-regeringen gennemførte jo også markante stramninger i sin periode, og jeg kan ikke se, at dét, at der så også var nogle lempelser i forhold til økonomiske ydelser, skal have haft en særlig effekt. Der, hvor vi kan se en effekt, er over en lidt længere periode tilbage fra starten af 00’erne. Der kan vi se en meget tydelig effekt fra cirka 2001 og fremefter.”