Danmarks Statistik fortalte i fredags om et fald i det danske bruttonationalprodukt på 0,3 pct. i årets andet kvartal. Over hele kriseperioden 2008-13 er Danmarks BNP skrumpet med fire pct.

Eurostat fortæller samme historie for Europa: Minus 0,2 pct. i tysk BNP-vækst i dette års andet kvartal, nulvækst i Eurozonen samt beskedne 0,2 pct. vækst for hele EU. Siden krisestarten og frem til dette års begyndelse er EU-økonomien skrumpet med 0,8 pct. og Eurozonens med 1,5 pct.

Denne langvarige stagnation får stadig flere økonomer til at sammenligne EU med Japan, som efter en bolig- og aktiebobles bristen i 1992 oplevede ’det spildte årti’ – som nu faktisk er blevet til to årtier – med nul- eller lavvækst og stigende statslig gældsætning.

»Har Europa kurs mod samme skæbne? Parallellerne mellem den europæiske og japanske økonomis baner er ubestrideligt,« skrev Michael Heise forleden. Han er cheføkonom i en af verdens største forsikrings- og finansvirksomheder, Allianz SE.

»Eurozonens genopretning tog aldrig rigtig fart, og nu synes den at ebbe ud,« sagde vicedirektør Simon Tilford, Centre for European Reform, til Wall Street Journal.

»Eurozonens økonomi er i krise. Det spæde opsving er ved at køre i grøften,« noterede Sydbanks cheføkonom Jacob Graven i fredags.

I USA voksede BNP med 4,2 pct. i dette års andet kvartal, men det var efter et første kvartal med en minusvækst på 2,9 pct., og for hele 2014 forudser Den Internationale Valutafond, IMF, en »skuffende« amerikansk BNP-vækst på 1,7 pct. Siden 2008 har USA præsteret en gennemsnitlig årlig BNP-vækst på blot én pct.

Altså en fortsat underdrejet vestlig økonomi, der – især for Europas vedkommende – har umådelig svært ved at finde vej ud af depressionen, og hvad der dermed følger af arbejdsløshed og social nød. Men midt i dette billede af stagnation er der noget, der stiger mod himlen: Aktiekurserne.

Himmelflugten

Det danske totalindeks for aktier på Fondsbørsen, OMXC, der startede på værdien 100 i 1996, ligger i dag på over 600, det højeste nogensinde og markant over før-krise rekorden i 2007 på 500.

Det britiske FTSE100-indeks over aktiekursen for de 100 største selskaber på børsen i London nåede op til weekenden indeksværdien 6.820 og er dermed nær rekordværdien 6.930 i december 1999 – umiddelbart før Dot com-boblens bristen – samt over værdien 6.730 før den seneste boligbobles bristen i 2007.

Og i USA satte Standard & Poor’s 500-indekset over 500 store selskaber på Nasdaq-børsen forleden rekord med den højeste aktiekursværdi nogensinde: 2.003 mod 1.552 under Dot com-bølgen, 1.576 før finanskrisens start i 2007 samt sølle 676, da krisen var dybest i foråret 2009. Børsværdien af selskaberne i S&P500-indekset er altså næsten tredoblet gennem de seneste fem kriseår.

Så noget ser ud til at gå aldeles strålende, ja, nærmest bedre end nogensinde. Et historisk økonomisk boom, skrev den britiske økonom Ha-Joon Chang, Cambridge University, i foråret i The Guardian om de himmelstræbende aktiekurver. Men tilføjede: »Dette er definitivt den største aktiemarkedsboble i den moderne historie.«

Og det, man ved om finansielle bobler, er det, tidligere centralbankchef i USA, Alan Greenspan, sagde til Wall Street Journals MarketWatch i juli:

»Alle bobler ekspanderer, og de kollapser alle.«

»Vi har kurs mod problemer,« lød Changs advarsel tilbage i maj måned.

Bristefærdig?

I øjeblikket diskuterer økonomer og finanseksperter, hvad der egentlig foregår, og hvor farlig situationen er eller ikke er.

»Vi befinder os nu i den tredjestørste aktieboble i USA’s historie,« skrev Brett Arends, anerkendt amerikansk finansanalytiker og -kommentator, for nylig i MarketWatch.

Han henviser til analyser lavet af investeringsrådgiver Andrew Smithers, ifølge hvilken kursen på de amerikanske aktier p.t. er 80 pct. overvurderet. Kun to gange tidligere – nemlig op til finanskrisen i 1929 og Dot com-boblens bristen i 1999 – har aktierne været så stærkt overvurderede.

Smithers tror, at kurserne vil stige endnu mere, før det måske går galt. Brett Arends finder udviklingen uforudsigelig, men har tillid til Smithers’ analyse.

Den amerikanske økonom Robert Shiller fra Yale University, der modtog Nobelprisen sidste år og anses for den ledende kapacitet på området, har udviklet den såkaldte CAPE-indikator, der er forholdet mellem S&P 500-aktiekursen og den gennemsnitlige årlige indtjening over en tiårig periode i de noterede selskaber. En høj CAPE-værdi tyder på, at aktier handles til en kurs, der ikke retfærdiggøres af den faktiske evne til indtjening.

»Nu er den over 25, et niveau som siden 1881 kun er blevet overgået i tre tidligere perioder: Årene omkring 1929, 1999 og 2007. Store fald i markedet fulgte de toppunkter,« noterer Robert Shiller i New York Times.

Jesse Colombo, uafhængig økonomisk analytiker og investor samt kommentator ved finansmagasinet Forbes, forudsagde allerede i 2003 den amerikanske boligbobles bristen i 2007. Nu advarer han på ny i Forbes om »en farlig spekulativ boble«, der vil briste, når investorerne begynder at løbe mod udgangen, fordi de indser, at virksomhederne ikke er de høje kurser værd og ikke vil give det forventede afkast.

»Uagtet hvad de kolde, hårde kendsgerninger viser, er en hærskare af eksperter, økonomer og investorer på vej ud i lyset for at benægte eksistensen af, hvad der er en af de mest åbenlyse bobler i historien,« skriver Colombo og præsenterer intet mindre end en farlig spekulativ boble. 23 grafer, der angiveligt »beviser, at aktier er på vej mod et ødelæggende crash«. Investeringsguruen, leder af selskabet GMO, Jeremy Grantham, deler bekymringen og spår, at boblen mest sandsynligt vil briste omkring 2016.

For mange penge

Spørgsmålet er, hvad der forklarer de store strømme af investorkapital til det amerikanske, europæiske og internationale aktiemarked i en tid, hvor realøkonomien er gået mere eller mindre i stå. Ha-Joon Chang hævder, at der i modsætning til tidligere bobler ikke ligger nogen plausibel fortælling til grund for den hidsige, aktuelle investeringslyst.

Under Dot com-boblen frem til 2000 troede mange, at de nye it-teknologier ville revolutionere økonomien og muliggøre nærmest endeløs vækst – derfor blev der investeret så voldsomt i it-aktier. Op til krisestarten i 2007-08 troede investorerne, at alle de nye finansielle produkter sikrede korrekte prissætninger, samtidig med at mange økonomer og politikere mente, at man var nået frem til så gode økonomiske teorier og styringspolitikker, at krisernes tid var et overstået kapitel. Det var dengang, statsminister Anders Fogh Rasmussen (V) sagde, at »der er økonomer, som må begynde at overveje at skrive lærebøgerne på universiteterne om« – få måneder før drømmen om en ny krisefri økonomi brød sammen med boligboblens bristen.

»Denne gang er der ingen, der leverer en ny fortælling, som kan retfærdiggøre de nye bobler, fordi, ja fordi der ikke er nogen plausibel forklaring,« skriver Chang.

»De fleste investorer ved godt, at de nuværende niveauer for aktiepriserne ikke kan bære.«

Så hvorfor sker det? Fordi, enkelt udtryk, der er nogle, der har alt for mange penge. ’Tilstrømning af stadig mere likviditet’ i økonomsprog.

Hvor skal man gå hen?

Normalt kan national- og centralbanker bruge det pengepolitiske instrument at sænke renten til at sætte gang i væksten. Det gør det billigt at låne penge og dermed attraktivt at investere for lånte penge i nye vækstskabende aktiviteter.

Men renten er i disse år så ultra-lav, som den kan blive, og derfor kan centralbankerne ikke stimulere mere på den måde. I stedet har man trykt flere penge og brugt dem til at opkøbe obligationer hos bankerne, der dermed får ny likviditet. Dette er den såkaldte ’kvantitative lempelse’, som for den amerikanske centralbanks vedkommende angives at have tilført den finansielle sektor omkring 4.400 mia. dollar over kriseårene, og som stadig fortsætter.

Også den europæiske centralbank ECB har praktiseret og praktiserer stadig denne form for pengeskabelse ud af den blå luft.

Alle disse penge skal bruges til noget, lånes ud til lav rente for at blive investeret. Men da også renten på obligationer er ultralav, er det sjældent et attraktivt sted at investere den lånte kapital – afkastet er yderst ringe for de private investorer, men også for f.eks. pensionskasser, som hver måned skal placere nye enorme pensionskundebeløb. P.t. bedømmes ejendomsmarkedet og råvaremarkedet heller ikke som voldsom lønsomt at investere i, om end boligmarkedet er i stigning i visse lande og her har fået nogle til at nævne risikoen for også en ny boligboble.

»Der er ikke mange andre steder, investorerne kan dirigere deres penge hen, så det driver investorpengene ind på aktiemarkedet,« siger direktør Peter J. Clare fra aktiefirmaet Carlyle Group til New York Times.

Her presser efterspørgslen kurserne op, hvad der får endnu flere til at forsøge sig på aktiemarkedet ud fra en forhåbning om, at kursstigningerne kan blive ved. Robert Shiller bruger udtrykket »redningskrans på Titanic« om dette forsøg på at skaffe sig en øget formue på papiret ved at byde aktier op i overpriser, som der ikke er dækning for. Resultatet er, at boblen vokser, måske til punktet hvor den brister.

»Når bobler opstår, får de deres eget liv. Det er meget svært at stoppe dem,« sagde Alan Greenspan i MarketWatch-interviewet.

»Bobler er en funktion af en uforanderlig menneskelig natur (…) Jeg mener virkelig, at centralbanker, der tror, de kan kvæle en boble, lever i en tilstand af manglende realisme.«

Shiller siger tilsvarende, at han ikke i økonomisk teori kan identificere nogen dækkende, rationel forklaring på det fænomen, at aktiepriserne bydes for højt op.

»Jeg mistænker, at de virkelige svar primært skal findes i sociologien og socialpsykologiens rige – i fænomener som irrationel overstadighed, der altid tidligere er endt med at svinde bort,« bemærker han.

Rygterne går nu i en række af nettets finansfora, at milliardæren og investoren George Soros – manden der i 1992 tjente en milliard pund på at spekulere i og bidrage til det britiske punds exit fra fastkurspolitikken – har sat 2,2 milliarder dollar på, at den amerikanske aktieboble vil punktere.

Ingen kan i dag vide, hvilke konsekvenser det får, når eller hvis boblerne brister. Falder aktiekurserne, bliver de børsnoterede virksomheder som udgangspunkt mindre værd og dermed mindre i stand til at investere, udvikle sig og vokse. Aktieejernes værdipapirer – heriblandt også pensionskunders formuer – bliver tilsvarende mindre værd, hvad der kan mindske disses lyst og evne til både at investere og forbruge.

Tilliden til en økonomi, der i forvejen er plaget af nervøs tilbageholdenhed, kan skrumpe yderligere.