Karina Pedersens »Helt ude i hampen« er en autofiktiv brevroman, som er blevet faktatjekket, fordi man ikke mener, at det er en roman. Hun beskriver i 95 fiktive e-mails sendt til et »du«, som vi ikke ved, hvem er, livet i underklassen. Hun siger ikke arbejderklassen, men bruger det ord, underklassen, som Gunnar Myrdal opfandt i 1960erne. Hun siger groft sagt, at underklassen selv er skyld i det, og at det ikke hjælper at sende flere skattekroner ned til dem, og at moderen er helt ude i hampen. De eneste helte i romanen er et par indvandrere: tamiler.

Det viser sig tilsyneladende, at det ikke passer, hvad hun har sagt og skrevet. Men kan man faktatjekke romaner? Ja, åbenbart.

Engang hyldede man postmoderne romaner, fordi de var fiktive, i dag anklager man fiktive romaner, fordi de er postfaktuelle. Og et af argumenterne, som faktajægerne anfører, er, at »Helt ude i hampen« er blevet markedsført som ikke-fiktion, og så mener de, at det jo må passe. De synes ikke, at teksten er en roman. For det står jo ikke på den. Der er faktisk mange romaner, hvor der ikke står »roman«. Disse betegnelser skal kun hjælpe boghandlere og bibliotekarer med at stille bøgerne på de rette hylder.

Metroxpress satte faktatjekket i gang. Aviser er også fiktive genrer; de er endagsbestsellere. En journalist – og den slags er altid troværdige – har fundet frem til den skoleklasse, som Karina Pedersen gik i, selvom denne klasse ikke er med i bogen; det er kun underklassen. De fleste i hendes klasse har klaret sig udmærket, viser det sig.

Sagen minder angiveligt om Yahya Hassan. Efter at hans digtsamling var udkommet, var der vrede i hans skoleklasse, for de ikke kunne genkende det liv, som han beskrev. Og de missionske protesterede, dengang Hans Kirk havde skrevet om dem i »Fiskerne« (1928).

Det ser ud til, at »Helt ude i hampen« er ved at få samme skæbne som Peter Høegs »De måske egnede«, der handlede om hans opvækst og forfærdelige skolegang. Romanen var lige ved at føre til reformer af skolevæsenet, indtil det gik op for folk, at de var blevet snydt. Det hele var pure opspind. Er vi vidne til det samme i forbindelse med Karina Pedersen?

Høegs bog blev lanceret som en roman, og det viser, at det ikke betyder noget, hvordan tekster præsenteres. Det er i visse situationer meget fint med fiktioner. De kan være en vej til sandheden, men i Karina Pedersens tilfælde er fiktion det samme som løgn. Der er også tale om en slags hævnaktion, idet hun siger, at underklassen altid lyver. Det er løgnerens paradoks. Karina Pedersen lyver, når hun siger, at underklassen lyver, for den taler sandt. Det siger underklassen selv – og socialrådgiverne? Og socialrådgivere taler altid sandt? Ikke sandt?

Selvfølgelig er »Helt ude i hampen« en roman. Titlen på forsiden er skrevet med barneskrift, altså af en der næsten ikke kan skrive. Dette skriftbillede er titlen på en tekst, skrevet af en person der skriver godt, morsomt, skarpt og intelligent. Forfatternavnet er en del af forsidebilledet: »Karina Pedersen Til:………«, og så er modtagerens navn slettet. Undertitlen er »mails fra underklassen«. Underklassen er forfatter og afsender. Og underklassen kan lige så lidt sende mails, som havren kan sige, den har bjælder på.

Hvordan kan man overse alle disse litterære greb? Og humoren?

Forfattere til brevromaner lader altid, som om brevene er ægte. Der er flere modeller, som Karina Pedersen har brugt for at beskrive underklassen, som hun gør. Hun har endog været så venlig at hjælpe læserne, så de kan identificere den tradition, som hun indskriver sig i.

Vi kan passende nævne romanforfatteren E.M. Forster (1879-1970). Forster sagde engang, at de fattige kunne man ikke repræsentere i romaner. De kunne kun beskrives af statistikere eller lyrikere. Karina Pedersen forsøger trods alt. Hun bruger andre forbilleder. Dels nævner hun Ken Aulettas »The Underclass« fra 1982, dels henviser hun til den engelske forfatter Theodore Dalrymple (et pseudonym), der var læge i Birmingham og udgav en meget omdiskuteret bog, »Life at the Bottom«. Romanen slutter med et Dalrymple-citat. Et sted henviser afsenderen til den jødisk-italienske forfatter og læge Cesare Lombroso (1835-1909). Han er ved at få en renæssance med bio-kriminologien.

Dernæst er Karina Pedersen del af en tendens. DR brugte også en fiktiv form, da de iscenesatte forskellen mellem de rige i Hasseris, der nyder godt af velfærdsstaten, og de fattige i Aalborg Øst, der er velfærdsstatens tabere.

Fjernsynet gør ofte underklassen til underholdning. Vi nyder at se »De unge mødre« eller »Luksusfælden«, og det gør vi, fordi vi er glade for, at det ikke er os. Det er omvendt eskapisme. Jakob Ejersbo beskrev underklassens liv i Aalborg, Jacob Skyggebjerg har i »Vor tids helt« fortalt om en opvækst, der ligner Karina Pedersens, og Louise Bach har gjort noget tilsvarende om Randers i romanen »Standpunkt«. Og nu er Ejersbo også blevet faktatjekket for sine Afrikaromaner. Karina Pedersen indsætter i sin tekst nogle subtile litterære signaler. Et sted lyder det:

»Jeg har lidt nyt om Bror X og kæresten«, og så kommer en selvrefleksiv bemærkning: »hvis man har hang til socialrealisme«.

Romaner kan være socialrealistiske. Og folk har netop hang til socialrealisme, men her kommer Karina Pedersens ironi til udtryk. Hun siger: I har hang til socialrealisme, nu skal jeg lade, som om jeg skriver det.

Karina Pedersen er selv sluppet helt ud af sumpen, på samme måde som Kim Leine slap ud af det misbrug og den incest, som han skildrede i »Kalak«, og på samme måde som Erling Jepsen overlevede opvæksten i Gram, som vi læste om i »Kunsten at græde i kor«. Modellen for dem alle er naturligvis H.C. Andersen. Man går så grueligt meget igennem, men ender som forfattere, der udgiver på Gyldendal. Det lykkes at slippe ud, fordi de kommende forfattere begynder at læse stor litteratur. Litteraturen er vejen ud af et dårligt liv. Karina Pedersen læste Shakespeare, Dostojevskij og Tolstoj:

»Tolstoj havde fuldstændig ret, da han skrev, at alle ulykkelige familier er ulykkelige på hver sin måde, for der er tilsyneladende ingen grænser for, hvor mange måder underklassen kan ødelægge deres liv på (mail 82).«

Det gælder for alle disse autofiktive romaner, som jeg har nævnt, at de er succeshistorier. På den måde adskiller de sig fra samtidens tyske romaner, for der er mange af dem, der handler om mennesker, der mister alt og synker ned i underklassen. Altså i virkeligheden. Disse romaner kaldes faktaromaner – Tatsachenromanen – og en af de kendteste er Robert Kischs (pseudomym) »Möbelhaus« om en kendt tysk journalist, der bliver møbelsælger.

Hvorfor har kritikken mod »Helt ude i hampen« været så hård, og hvorfor har den set bort fra de æstetiske kvaliteter?

Jacob Skyggebjerg skriver i sin roman: »Måske er jeg et produkt«. Og så nævner han sin fars opvækst i et »fugtigt baghus« i Horsens, sin farfars drikkeri osv. Vi ser for os hønsegården.

Karina Pedersen kunne aldrig finde på at sige sådan. Hun er ikke et produkt, men noget så gammeldags som eksistentialist. Hun anser mennesket for at være skyldigt og ansvarligt. Dernæst er Karina Pedersen noget for forfattere så usædvanligt: Hun er ikke med i Enhedslisten. Og det er helt ude i hampen. Hun skal kanøfles.