„Tohle nezvládnu.“ „Tobě to jde líp.“ „Stejně to dopade jako vždycky.“ Když se podívám pravdě do očí – a je to hodně nepříjemný pohled – všechny tyhle sebeshazující věty říkám hlavně proto, že doufám, že mi je někdo začne okamžitě vyvracet, vymlouvat a dodávat mi optimismu. Pokud se občas ocitnu na druhé straně barikády, nikoli jako autorka, nýbrž adresátka těchto černých proroctví, pokaždé si uvědomím, kolik energie to člověka stojí, aby mi dokázal přesvědčivě, povzbudivě a pokud možno věrohodně oponovat.

Jistě, temné pochybnosti má o sobě každý. Psycholog Martin Seligman ale tvrdí, že čím víc je nahlas vysíláme do světa, tím víc si koledujeme o to, aby se nám doopravdy zhmotnily a vyplnily. Ve své studii zjistil, že způsob, jakým lidé vyprávějí svůj životní příběh, má velký vliv na to, jak se budou odvíjet další události jejich života. Pokud sami sebe líčí jako bezmocné oběti zmítané okolnostmi, velmi pravděpodobně se jim i v budoucnu povede hůř než těm, kteří jsou přesvědčeni, že mají svůj svět pod kontrolou.

Takže, pokud jde o mě, rozhodla jsem se sestavit si seznam vět, které se pokusím vyškrtnou ze svého slovníku.

„Stejně to dopadne jako minule.“ Když se mi něco nepovede hned napoprvé, má sklon si to v duchu zařadit do kolonky „tohle nejde“ a jakýmkoli dalším pokusům se pro jistotu úplně vyhnout. „Jsem (v tom) tlustá.“ Tohle je vysloveně loudění komplimentu, který staví adresáta vaší hlášky do nezáviděníhodné pozice. Ať řekne cokoli, bude to vypadat, že to říká jen z donucení. V horším případě řekne ano, jsi v tom tlustá. „To nezvládnu.“ Obvykle to neříkám na úkoly, u nichž opravdu hrozí, že je nezvládnu, ale na věci, které by zvládl i odrzlejší žák sedmé třídy. Jako třeba zatelefonovat na Pražskou správu sociálního zabezpečení. Nebo jít reklamovat zimní boty. „Proč by to měl pro mě udělat?“ Zjistila jsem, že spousta lidí pro vás udělá spoustu pěkných věcí jen tak, prostě proto, že jste je požádali. Ostatně i já sama se snažím vyhovět každému, kdo mě o něco požádá. Přesto mám sklon tuhle vlastnost u lidí podceňovat. A když potřebuju pomoc, pro jistotu si o ni neřeknu. „Proč ona může a já ne?“ Touto hláškou mě denodenně doslova mučí mé dcery. Jedné je deset a druhé je šest – a věcí, které jedna může a ta druhá ne, je na světě opravdu hodně. Podobné uvažování u dosspělých je ovšem ještě daleko ničivější. „S tím se prostě nedá nic dělat.“ Říkám to často. Správný předklad ovšem zní: „S tím nechci nic dělat.“