Det lyssky frasalg af en stor andel af statens aktier i Dong Energy til den amerikanske investeringsbank Goldman Sachs – med tilnavnet ’vampyrblæksprutten’ – har udviklet sig til et politisk drama af næsten shakespearske dimensioner. Finansminister Bjarne Corydon (S) trækker et tragisk spor af person-intriger, hovmod og magtfuldkommenhed efter sig. I parlamentarisk forstand har han begået en form for statskup, som kun giver de øverste Dong-topchefer grund til at grine hele vejen til banken i Wall Street.

Ikke blot solgte regeringen billigt ud af strategisk national infrastruktur på tvivlsomme vilkår, men nu viser det sig tilmed, at Folketinget famlede i blinde; som hånddukker i mørke. Kun en lille betroet inderkreds af embedsmænd ved den dag i dag, hvorfor finansministeren droppede de danske pensionskassers tilbud, for i stedet at sælge til en investeringsbank, der end ikke lægger skjul på at ville kanalisere værdierne ud af landet via skattely.

Senest med udgivelserne af to bøger om den kontroversielle salgsproces er der igen kommet fokus på det gådefulde bagdørssalg: Den væsentligste afsløring er, at ikke engang Folketingets Finansudvalg blev fuldt ud orienteret om vilkårene for salget af Dong Energy. Landets folkevalgte vidste reelt ikke, hvad de sagde ja til, da Goldman Sachs fik lov til at opkøbe en del af den danske energimastodont til en påfaldende lav pris, som samtidig giver de direkte involverede parter, herunder særligt den nye koncerndirektør Henrik Poulsen, en hidtil uset personlig gigantgevinst.

I et opsigtsvækkende parlamentarisk kunstgreb har Dansk Folkepartis formand – og i denne sammenhæng nok så væsentligt også tidligere formand for Finansudvalget – Kristian Thulesen Dahl nu klaget til Folketingets præsidium: »Hvis ikke man griber ind, men lader det her passere, så har man vel fastsat en ny balance mellem, hvad Finansministeriet kan tillade sig over for Folketinget, og hvad Folketinget egentlig kan gøre,« lyder den snusfornuftige logik fra Thulesen Dahl.

Overvej lige den herskende ubalance: Finansministeren pressede en dubiøs beslutning igennem, som Danmarks øvrige folkevalgte slet ikke fik indsigt i, og som straks førte til SF’s indre kollaps som regeringsparti. De formelle beslutningstagere blev holdt for nar. Og efterfølgende har Bjarne Corydon ikke ønsket at stille op og forsvare forløbet tilbundsgående i offentligheden. Bekvemt nok vil han ikke interviewes om skandalen.

Sagsforløbet fremstår så meget desto mere som en skændsel mod alle de retsstatslige principper om åbenhed og folkestyre, som normalt hyldes ved festlige lejligheder. Demokratiet er ganske enkelt blevet kortsluttet, og embedsvældet har overtaget kontrollen.

Som det fremgår af journalisten Anders-Peter Mathiasens bog, Det bedste bud, advarede Kammeradvokaten netop mod, at Dong Energy blev solgt på for dårlige vilkår for den danske stat. I et notat, der først senere er kommet frem, skriver Kammeradvokaten, at »der vil altså efter min vurdering bestå en forpligtelse for Finansudvalget til ikke at tiltræde aftalerne, hvis udvalget har tilstrækkeligt tungtvejende grunde til at tro, at en fornyet procedure vil føre til et økonomisk mere gunstigt resultat for staten i dens egenskab af aktionær i Dong Energy«.

Men Finansudvalget fik aldrig dette notat, som altså indskærper, at salget af Dong Energy skulle stoppes af Folketinget, hvis »en fornyet procedure vil føre til et økonomisk mere gunstigt resultat for staten«. Men hvordan skulle Finansudvalgets medlemmer dog kunne fungere som en demokratisk tjek- og balancemekanisme, når de slet ikke blev orienteret detaljeret om vilkårene i hverken Goldman Sachs købstilbud eller de danske pensionskassers matchende alternativ?

Som sagen foreløbigt står oplyst, virker finansminister Bjarne Corydon til overlagt og bevidst at have forbrudt sig mod ministeransvarlighedsloven, hvori det hedder, at en minister kan straffes, »såfremt en minister (…) under Folketingets behandling af en sag fortier oplysninger, der er af væsentlig betydning for tingets bedømmelse af sagen«.