Der er ingen anden farbar løsning end den, som Københavns radikale beskæftigelses- og integrationsborgmester, Anna Mee Allerslev, fandt frem til onsdag: Hun trækker sig. Endda eftertrykkeligt.

Hun forlader øjeblikkeligt sit borgmesterembede og sit sæde i borgerrepræsentationen. Sin førsteplads på den radikale opstilling til kommunalvalget den 21. november i år kan Allerslev af valgtekniske årsager ikke forlade. Men hun gjorde det på sit pressemøde onsdag klart, at hun vil søge sig fritaget for at indtræde, hvis hun får stemmer nok til at blive valgt.

At Anna Mee Allerslev besidder betydeligt politisk talent, beviste hun ved den velartikulerede, fattede og værdige måde, hun gennemførte pressemødet på.

Hendes afgang blev nødvendig, efter at flere førende partifæller på det seneste har undsagt hende med en kritik, der i ordets egentlige forstand er radikal – og som rækker langt videre end de sager om svigtende dømmekraft, som Allerslev har rodet sig ud i. Formanden for De Radikale i Hovedstaden, Bo Nissen Knudsen, har tirsdag nedlagt sin post og på Facebook givet denne begrundelse:

»Det er ikke muligt for mig at stå inde for, at vores spidskandidat midt i stormvejret har prioriteret at bruge sin tid på interne intriger i partiet og på systematisk og med talløse løgne at underminere partiforeningens demokratiske strukturer og beslutningsgange.«

Bo Nissen Knudsens afgang har ført til afsløring af, at formanden for det radikale kampagneudvalg i København, Rasmus Pontoppidan, allerede er afgået i protest mod »spidskandidaten og den politiske kultur, som spredtes omkring hende«. Pontoppidan tilføjer på Facebook: »Personligt oplevede jeg ukonstruktiv kritik, som altid kom på bagkant; en mangel på ydmyghed, og en katastrofal mangel på værdsættelse af de frivillige, som udgør rygraden i alle kampagner.«

Til overflod meldte det radikale regionsrådsmedlem, Charlotte Fischer, sig på Facebook med en opfordring på Facebook: »Vi kan ikke mere. Anna Mee, gå.«

Den sag, der skubbede Charlotte Fischer til at bønfalde om Allerslevs afgang nu, er dagbladet B.T.’s afsløring af, at Allerslev som beskæftigelses- og integrationsborgmester har lagt pres på direktøren for en anden forvaltning, nemlig Teknik og Miljø. Formål: at få byggetilladelse til et omfattende byggeri i Kløverparken på Amager på en grund delvist ejet af Øens Murerfirma.

Her er indehaveren Jan Elving, som Allerslev i anden sammenhæng har omtalt som »en privat ven«. Elving har været i søgelyset, fordi hans firma, der er samarbejdspartner med Allerslevs forvaltning, gratis stillede et festlokale til rådighed for fejringen af hendes 30-årsfødselsdag.

På sit pressemøde begrundede Allerslev sit pres i byggesagen med, at byggeriet er til kulturelle formål, »som altid har haft de radikales hjerte«. Regionsrådsmedlem Charlotte Fischer har udlagt sagen anderledes barsk: »Det her hører til i den kasse, der hedder korruption.«

Det er nok stærke ord, men i hvert fald er der tale om svigtende dømmekraft. Sådan som Allerslev også har lagt for dagen ved på rådhuset at skaffe sig et gratis bryllupsfestlokale, som hun nu – efter en kraftig mediekritik – har betalt 65.000 kr. for. Særligt eftertænksomt er det heller ikke, at Allerslev omkring bryllupsfesten satte rådhuspersonalet til at besvare hele 84 spørgsmål om arrangementets nærmere afvikling.

Vil man se yderligere dokumentation for Anna Mee Allerslevs manglende dømmekraft, kan man beskue den valgvideo, hun har lagt ud på nettet, hvor hun sludrer om sin telefonbrug under toiletbesøg, spiser lakridspiber og slår vejrmølle i byens gader.

Ansvaret for Allerslev ligger på De Radikale. Nok har partierne ikke længere tidligere tiders betydning, men de er stadig garanten for lødigheden af de kandidater, partiet opstiller. Jo vigtigere poster, des større ansvar.

Den kritik, som førende københavnske radikale nu fremsætter mod Allerslev, afslører, at partiet ikke har udøvet sin funktion som filter, men har satset på vælgermæssig fordel ved at opstille en populær kandidat. Uanset den tvivl, som de nærmeste i partiet må have næret. Det er et demokratisk svigt, som er mindst lige så bekymrende som Anna Mee Allerslevs manglende dømmekraft.