Tilbage står tre mere alvorlige udfordringer for atomkraften, som den ser ud i dag: prisen, affaldet og risikoen for spredning af atomvåben.

Dem kan man ikke bare trække på skuldrene ad, men om de er alvorlige nok til at affeje atomkraft som middel til at bekæmpe klimaforandringerne, afhænger af øjnene, der ser.

Prisen for atomkraft er ganske rigtigt ret høj og har været stigende i hvert fald i Europa og USA, mens især sol og vind er raslet ned i pris de senere år.

Men her er det vigtigt at huske, at atomkraftværker producerer strøm hele tiden, mens sol og vind skal bruge batterier eller andet for at jævne forskelle i produktion ud over tid. Indregner man det, tager atomkraft sig mindre uøkonomisk ud i sammenligning med de andre CO2-fri alternativer.

Dertil kommer, at prisen for sol- og vindkraft på samfundsplan formentlig vil blive uforholdsmæssig høj, hvis den vedvarende energi skal levere al strøm uden nogen som helst hjælp fra for eksempel atomkraft. Det vil nemlig kræve virkelig mange solceller og vindmøller, virkelig mange batterier og et virkelig stort og avanceret elnet, hvis man ikke vil risikere strømafbrydelser. Og så er der jo også det med arealforbruget. Atomkraft fylder som nævnt meget mindre, og det er en stor klimagevinst.

Affaldet er til gengæld ikke rart at tænke på. Noget af det vil udsende farlige mængder stråling i længere tid, end mennesket har eksisteret som art, og kan forårsage stor skade, hvis det slipper ud i det fri.

Men det vigtige at forstå er, at der faktisk ikke er så meget atomaffald, og at langt det meste ikke er ret radioaktivt eller ret langlivet.

Alt atomaffald, der nogensinde er produceret, udgør tilsammen et rumfang svarende til en terning, som måler 330 meter på alle leder. Og 95 procent af affaldet er så lidt radioaktivt, at man kan putte det i stålcontainerne og stille det af vejen i bygninger eller grusgrave i nogle århundreder, og så er faren faktisk drevet over.

Den tilbageværende del af terningen med mere problematisk affald måler 120 meter på hver led. Det meste af det kan relativt enkelt indkapsles i stål og cement og placeres i underjordiske lagre, hvilket man allerede har erfaring med.

Værre er det med det allermest radioaktive og langlivede affald. Foreløbig står det opmagasineret i små beholdere rundtomkring på atomkraftværkerne, men mange lande har planer om at begrave det dybt under jorden, hvor det så må ligge i hundredtusinder af år og forhåbentlig aldrig blive set af nogen igen. Finland, Frankrig og Sverige er længst fremme, og finnerne har allerede fået byggetilladelsen.

Dybe underjordiske lagre er også den langsigtede plan for store dele af de cirka 370.000 tons højradioaktivt, brugt reaktorbrændstof, som er blevet til overs gennem årene. 370.000 tons svarer cirka til vægten af lasten på to af verdens største containerskibe, men rumfanget er langt, langt mindre, fordi der er tale om tungmetal. Og man behøver teknisk set ikke begrave det hele, fordi en stor del kan genbruges, hvilket mange lande allerede gør.

Risikoen for spredning af atomvåben må man også tage alvorligt. Ethvert land med et fungerende atomkraftværk eller et anlæg til fremstilling af beriget uran til at fodre atomreaktorer med kan groft sagt lave atombomber. Og det er måske et meget rimeligt argument for, at man i hvert fald ikke uden videre bør udstyre alle lande med atomkraftværker, særligt ikke hvis de er meget politisk ustabile – klimaforandringer eller ej.

Omvendt kan man dog også argumentere for, at man kan komme ret langt ved at kræve, at atomfaciliteter skal kontrolleres jævnligt af internationale inspektører.

Men så er der selvfølgelig alle de lande, som allerede har atomkraft eller sågar atombomber. Her er risikoen for spredning af våbenmateriale jo allerede til stede. Den stiger måske med antallet af atomanlæg, men spørgsmålet er hvor meget, og om det er mere skræmmende end klimaforandringerne.