Kære læsere,

I aften handler det ikke om teknik, men om rigtige, levende mennesker på tværs af historien.

Engang brændte jeg et stykke kanonkrudt af på mit kollegieværelse i Albertslund. Det var fundet af dykkere på havbunden ud for den sydnorske havneby Horten og stammede fra 1944. Det havde oprindeligt været ammunition til den meget store, 38-cm Bismarck-kanonstilling som sammen med en tilsvarende stilling ved Hanstholm skulle kunne lukke Skagerrak af for Royal Navy.

I så svært artilleri er drivladningen formet som plader på størrelse med strygefladen på en husholdningstændstikæske.

Da kordit røgen steg op på under loftet på værelse 241 gik det op for mig, at det der sved i min næse var lugten af 2. Verdenskrig. Sådan lugtede det forfærdelige slag mellem slagskibet Bismarck og slagkrydseren Hood i Danmarkstrædet altså.

Illustration: CS

Slagskibet Bismarck åbnede ild med sit 38-cm batteri mod den svagt pansrede HMS Hood og sænkede hende. Få dage senere led Bismarck selv den samme skæbne.

Det var tankevækkende. Lige her i mit værelse...av... Med ét kom historien meget tæt på.

Det skete igen her til aften. Men det var på grund af en venlig stemme - ikke korditrøg fra et skæbnesvangert søslag.

Jeg sidder her - og jeg er godt nok rørt - helt bogstaveligt til tårer. Lad mig dele med jer, hvad det er for en lille ting, der lige skete.

Jeg fandt én af mine yndlingsdokumentarer. Det er det dejlige, første afsnit af Moon Machines, som kan findes på youtube. Det første afsnit handler om måneraketten Saturn V.

Moon Machines - Saturn V

Dokumentaren fortæller meget smukt og sobert om Apollo-projektet og de mange ingeniører og teknikere som skabte det. De mennesker har altid haft en særlig status hos mig. Måske endda mere end astronauterne som den brede offentlighed kender meget bedre.

Én af de farverige figurer i Saturn-projektet var Mr. Robert Schwinghamer. I dokumentaren fortæller han om sit arbejde med Saturns boostertrin S1-C og om de kæmpemæssige raketprøvestande i Huntsville, Alabama. Han fortæller om forholdet til von Braun - som ifølge Schwinghamer kunne sælge et køleskab til en inuit med sin karisma. Karisma mangler den gamle raketingeniør, Schwinghamer, nu heller ikke selv, når han sidder der i flammedeflektoren på verdens største raketmotorprøvestand.

Illustration: CS

Forbilledet for VTC 3 - MSFC´s Saturn V teststand, med Mr. Schwinghamer.

Huntsville er om noget måneraketten Saturn V's fødeby. Her opstod de maskiner der gjorde menneskets hidtil mest ambitiøse opdagelsesrejse mulig. Det var i Huntsville, på Marchall Space Flight Center, at von Braun og hans tyskere designede de konstruktioner som den amerikanske flyindustri som contractors senere ville smelte ud af jordskorpen. Det var dog i allerhøjeste grad amerikanske teknikere og ingeniører der gennemførte den praktiske fremstilling og testning af de meget store raketter.

Én af dem var Mr. Schwinghamer. Han er i dag 85 år gammel, og helbredet er ikke det bedste. Men under månekapløbet var han en af de ingeniører der stod for S-1C's fysiske fremstilling og senere afprøvning i det gigantiske testanlæg.

Mens jeg så dokumentaren fik jeg en skør idé: Kan man ringe til Apolloprogrammet? Kunne man tage en snak med Mr. Robert Schwinghamer om at lave rakettanke og bygge prøvestande?

Google Google ... Bingo. Mr. Robert Swinghammer bor stadig med sin datter Elizabeth i Huntsville, Alabama.

Jeg taster nummeret ind...

En venlige kvindestemme svarer - på meget sydstatsamerikansk.

"Schwinghamers speaking..."

Et øjeblik stivner jeg...how... Hvad har jeg nu lavet? Jeg har ringet til... Huntsville... og der bli'r svaret !

Samtalen der følger er ganske vidunderlig. Denne aften - i aften - er Mr. Schwinghamers helbred ikke så godt. Men hans datter vil meget gerne høre hvad jeg har på hjerte.

Jeg fortæller om den gang jeg var 7 år og viste min mor en tegning af en Saturn V og fortalte hende, at det var en måneraket.

"So you see, It strikes me... that when I was a little boy I made a drawing of your dad's rocket for my mother..."

Jeg fortalte at vi her i København, her i 2013 - dybt inspireret af rumkapløbet og raketterne fra Huntsville - igen som dengang svejser meget store tanke af ganske tyndt letmetal. Jeg nævnte VTC 3 og HEAT 1600's dimensioner.

Faktisk var det en ikke helt ung dame et sted i de amerikanske sydstater jeg talte med... Men vidste hun noget om "propellant tanks", "turbo pump fed rocket engines" og "rocket engine test stands"? Ja, det skal jeg love for!

Hun var så vidende. Det var hele vores liv i vores familie fortalte hun. Hun fortalte om de voldsomme statiske tests der ødelagde ruderne i deres hus i downtown Huntsville. Hun fortalte om Mr. Schwinghamer og en familie som nok savnede sin travle far, men også var stolte som paver over at have en flig af andel i det stolteste kapitel i USA's historie.

"We loved it. We were all engulfed in the space program. We all felt so lucky to live in a time of exploration and shaken windows was not a problem. We were proud of every crack."

Elizabeth bad mig fortælle i detaljer om vores raket. Hun noterede det hele og bad om højde og vægt på VTC 3, dimensioner på HEAT 1600 og alting.

"I wanna tell Bob all the details. He will be so exited that you do this today - that you carry on and that you are inspired by the Saturn rocket."

"How tall is the test stand?"

"Did you say one hundred sixty tons of steel and concrete?"

"Sir, are you really calling from Denmark...? I didn't even know that you develop space boosters in Scandinavia."

"What kind of program is it? It sounds so unbelievable."

"Bob will be so exited when I tell him this."

"And it will be manned... and you use an American designed spacesuit...oh my..."

Jeg kunne mærke at jeg kunne tale fuldkommen indforstået med Elizabeth om endog indforståede raket termer. Det var en meget speciel følelse må jeg virkeligt sige.

Hun bad mig skrive til hendes mail med nogle fotos... og ringe igen snart. For Bob kæmper altså med sit helbred. Nogen dage er det bedre end andre.

Vi sagde hjerteligt farvel og på genhør.

Man sidder tilbage med en meget, meget speciel, varm fornemmelse i maven - om at "Moon Machines" ikke bare handler om maskiner, men virkelige, passionerede mennesker - som mange årtier efter den sidste Saturn V F1-motor nåede sit MECO, stadig kan mærke suset og drønet fra denne undtagelse i historien.

Jeg ville gerne hilse på ét af disse mennesker inden det er for sent. Det tror jeg faktisk jeg kommer til. Men bare denne samtale gør at jeg nok aldrig vil kunne se den dokumentar igen uden at få denne varme, venlige fornemmelse i maven.

At det eneste der virkelig tæller er mennesker. Maskinerne vi skaber er sekundære. Det er drivkraften, passionen og stoltheden der er den sande værdi og glæde for mennesker, der skaber noget i denne verden.

Peter Madsen.