Det tyske sprog ligger for døden, lyder en overskrift i Berlingske Tidende 30. januar. Jeg kan berolige de læsere, der ligesom jeg blev forundret over denne besynderlige påstand, med, at det tyske sprogs død er stærkt overdrevet. Faktisk forholder det sig omvendt. Interessen for tysk sprog og kultur har været støt stigende i en årrække, især i Østasien, Latinamerika, Mellemøsten, Syd-, Mellem- og Østeuropa. Citatet er derfor udtryk for noget, der kun kan betegnes som provinsialisme. Den har præget i hvert fald den danske sprogpolitik i efterhånden ganske lang tid. Sprog er politisk, og man har også en – ødelæggende – sprogpolitik, når den er fuldstændig fraværende.

Tysk er med ca. 110 millioner mennesker det absolut mest talte modersmål i Europa. De fleste tysktalende er ret ligeglade med, om der læres tysk i Danmark. Som turist, eller hvis man vil købe noget, kan man udmærket gøre det på engelsk og endda dansk (i dele af Nordtyskland). Som kineser, russer eller araber kan man sagtens shoppe på sit eget sprog i de dyre butikker i München, Hamburg eller Berlin. Hvis man derimod gerne vil sælge noget, er det selvfølgelig en anden sag, og det gælder både produkter, kultur eller politiske synspunkter.

Men hvorfor bliver sprogfagene egentlig ramt særlig hårdt, hver gang der kommer nye nedskæringer på universiteterne? Sprogfag koster væsentligt mere end andre humanistiske fag, uden at der tages højde for det i bevillingssystemet. Sprogindlæring kræver flere timer og mindre hold. Sprogstuderende tilbringer typisk noget af deres studietid i udlandet – og det skal de også. Dog »tjener« uddannelsesinstitutionen i Danmark ikke på dem i mellemtiden. Der er heller ingen stordriftsfordele, netop fordi de enkelte sprog, kulturer og traditioner er så forskellige. Hvert sprogfag har derudover brug for specialister på en lang række forskellige områder.

At læse et sprogfag er en stor intellektuel udfordring. Her skal man faktisk kunne noget, som man ikke kan snakke sig fra: Udover at beherske et eller flere fremmedsprog kræves der en specialistviden i den pågældende nations litteratur-, historie-, kultur- eller sprogvidenskab. Vi tiltrækker derfor nogle af de dygtigste studerende, men desværre også nogle svagere, som kun kan komme ind, fordi vi har været tvunget til at sænke adgangskravene for overlevelsens skyld. Underfinansieringen har ført til en ond cirkel. Det høje frafald skyldes delvis, at der ikke længere er råd til at tilbyde de studerende det, der egentlig skal til for at studere et fremmedsprog på højeste niveau.

Jeg tror ikke, at politikere og andre relevante aktører uden for universitetet kender nok til sprogfagenes særlige krav og profil. Ellers ville de jo have reageret for længst. Lad mig slå fast, at vi har at gøre med hverken sprogenes krise eller en faglig krise i sprogfagene. Vi har at gøre med en prioriteringskrise. Sprogfagene bliver sat i bås med de øvrige humanistiske fag og kritiseres udifferentieret på baggrund af forsimplende fordomme. I artiklen, som jeg henviste til indledningsvis, citeres Dansk Industris underdirektør Charlotte Rønhof for, at litteraturanalysen fylder for meget på bekostning af sprogindlæringen i gymnasieskolen. »Anvendelsesperspektivet ved sprog,« siger hun, »er væk på den måde. Når man arbejder med Frankrig, er det jo ikke en analyse af fransk digtning, man har brug for, men at kunne begå sig på fransk.« Det er sikkert en udbredt holdning blandt folk uden kendskab til fremmedsprogsindlæring, men det er også et godt eksempel på de mange misforståelser, der hersker på dette område. Når litteratur altid har spillet så væsentlig en rolle i fremmedsprogsundervisningen, skyldes det ganske enkelt, at analyse, oversættelse, forståelse og diskussion af komplekse litterære tekster er et af de mest effektive instrumenter, hvis man vil have folk til at lære et tilsvarende komplekst og nuanceret sprog, med rig kulturel dannelse og antiprovinsiel verdensforståelse som sidegevinst. Med andre ord: I gymnasiet lærer vi ikke fransk for at forstå et digt, vi læser digte for at lære fransk på en avanceret måde. Desværre har Charlotte Rønhof dog heller ikke ret i sin diagnose. I løbet af de sidste 10-15 år er litteraturundervisningen næsten forsvundet fra gymnasieskolen. Effekten er ikke til at tage fejl af. Vi kan fra år til år mærke, hvordan danske studerendes sprogkundskaber bliver ringere og ringere. Jeg ved heller ikke, hvornår Charlotte Rønhof sidst har talt fransk med en franskmand, men navnlig i Frankrig spiller den litterære dannelse stadigvæk en stor rolle i erhvervslivet og i politik. Er man uvidende om fransk litteratur, kan man »begå« sig nok så flot sprogligt: Man vil ikke blive taget alvorligt.

Det sprogsyn, Charlotte Rønhof giver udtryk for, er alt for snævert. Sprog kan netop ikke adskilles fra kultur, ligesom den danske kultur ikke kan adskilles fra andre sprogområder: Ingen dansk kultur, som vi kender den i dag, uden f.eks. tysk indflydelse. At beskæftige sig med andre sprog er altid at beskæftige sig med både ens egen og den fremmede kultur. Husk på, hvad vi i Danmark – med rette! – forventer af migranter, som ønsker at blive integreret i samfundet. Det er åbenbart ikke nok at kunne klare sig på engelsk, selvom det burde være rigeligt, hvis sprog kun handlede om at »begå« sig. Og i sproget ligger der ifølge indfødsretsprøven også en masse viden om dansk kultur, historie, skikke, værdier, institutioner osv.

Det er bl.a. derfor, at sprogfagene på universitetet netop ikke er uddannelser i det »rene«, anvendelsesorienterede sprog. Det ville svare til, at fysikere, matematikere eller samfundsvidenskabsfolk kun skulle orientere sig mod det umiddelbart anvendelige. Sådan opnår man aldrig dybere indsigt – og derfor i sidste ende heller ikke nye anvendelsesmuligheder. Jo, på universiteterne kan vi modsat gymnasierne godt finde ud af, for nu at overdrive lidt, at lære et sprog kun for et enkelt digts skyld. Det skal vi, fordi vi er specialister, der måler os med andre specialister i en globaliseret verden. Vi skal også udvikle motivationen for at beskæftige sig med svære litterære, historiske og sprogvidenskabelige emner for deres egen skyld. Det er kun ad den vej, at vi kan udruste dem, der vil anvende deres viden og kunnen bredt, på en ordentlig måde. Når man ansætter en sprogkandidat uden for gymnasiet, ansætter man i virkeligheden flere på én gang: en litterat, en lingvist, en historiker, en kulturforsker, en ekspert i en hel region. Det giver et kæmpe overskud og omstillingsevne. Det kan være, at Dansk Industri skulle prøve det – jeg kan anbefale egnede kandidater med det samme, men man skal skynde sig, for også her gælder loven om udbud og efterspørgsel.

I den henseende er den kortsigtede danske sprogpolitik nemlig guld værd for vores nuværende studerende. Kandidaterne fra f.eks. tysk er efterspurgt som aldrig før, og arbejdsløshed er stort set ukendt for dem. For Danmark som helhed er det derimod trist, at vi både økonomisk, kulturelt og åndeligt bliver fattigere pga. af noget, som nemt kunne rettes op ved hjælp af en mere tidssvarende finansieringsmodel. Både sprogene og fremmedsprogsfagene vil selvfølgelig overleve. Om de også vil gøre det i Danmark er en politisk beslutning. Mit indtryk er, at den almindelige danske befolkning er langt mere klar over betydningen af sproglig-kulturel mangfoldighed i vores uddannelsessystem end store dele af den politiske klasse. Måske fordi de almindelige danskere, når de befinder sig uden for landets grænser, ikke som politikere og embedsmænd kun omgås andre politikere og embedsmænd med samme dårlige globish (global English)? Lad os tage os sammen og erstatte en brøkdel af studiepladserne i samfundsvidenskab eller medievidenskab (undskyld, kære kolleger!) med forsvarligt udstyrede fag i både antikke og moderne, små og store sprogfag. Det ville være trist, hvis dette traditionelt åbne, rige og civiliserede land skulle blive kendt for at være Europas mest indelukkede nation både politisk og sprogpolitisk.