For 20 år siden var Kim Basse Larsen en af dem, jeg var bange for. En af dem fra Frydenlund.

I mine øjne var de jævnaldrende fra »Forbrydenlund«, som vi kaldte området, de lokale Orla Frøsnappere. Knallertkørende, vindjakkebærende rødder fra trøstesløse betonsiloer. Folk med hårde øjne og grimt sprog, der smadrede andre for et godt ord.

På papiret lyder vi ellers meget ens. Begge mænd født omkring 1980, der er opvokset i almennyttige boliger i det nordlige Aarhus, og som nu arbejder som journalister. Men min barndoms gade var Bodøvej i Aarhus Nord. Et tæt, lavt post-hippie rækkehuskvarter med fællesspisning, ulåste døre, tillid og tolerance. Et sted, man valgte til som rammen for et godt børneliv og fællesskab.

Kim voksede op en kilometer derfra, men i en anden verden. Frydenlund lå og ligger som en klynge betonhøjhuse i grænselandet mellem det nordlige og vestlige Aarhus.

Frydenlund var ikke et sted, man valgte til. Det var der, man endte, når der ikke var andre muligheder.

Kim Basse Larsen udgav for nylig sin debutroman, »Det halve menneske«. En fortælling om karakteren Lars, der i høj grad er baseret på Kims egen opvækst med en alkoholiseret far i et både kriminelt og voldeligt underklassemiljø. Men den egentlige hovedperson er Frydenlund og dens underklassekultur; et underdanmark, som hverken middelklassen eller eliten kender eller plejer omgang med. Sådan var det dengang, mener Kim Basse Larsen, og sådan er det stadig, lyder hans kritik.

Hverken politikere eller mediefolk har nogen faktisk berøring med underklasselivet, som det foregår i såvel de »brune« som de »hvide« ghettoer. Derfor optræder underklassen kun i vores fælles medier som pauseklovne og latterliggjorte socialklasse Å-klicheer. Derfor er den sociale arv så umulig at bryde, selv i år 2016. Og derfor har akademisk trænede politikere i de senere år trukket den ene katastrofale reform efter den anden ned over »underklassen«. Reformer, der blot øger den mentale afstand mellem klasserne og gør det endnu sværere at bryde ud af den sociale fastlåsthed, folk som Kim Basse Larsen er vokset op i.

romanaktuelle Kim Basse Larsen Fold sammen Læs mere Læs mere

Jeg skrev til Kim Basse Larsen og nævnte, hvordan min eneste berøring med folk fra Frydenlund var, når jeg som barn var ræd for at støde ind i netop folk som ham, når jeg en sjælden gang begav mig mod kinagrillen i områdets udkant. Et par timer senere kom der svar:

»Kinagrillen, der har jeg godt nok spist mange jumboburgere i min tid! Og ja, Bodøvej – der var jeg også nervøs for at komme. Det var jo uden for vores sikre ramme i Forbrydenlund, hvor vi forventede at få samme modtagelse, som vi gav andre. Slagsmål og aggressioner var jo det eneste, vi kendte til.«

At frygten for »de andre« kunne gå den anden vej, var overraskende og endnu et udtryk for, at Kims påstand om manglende viden på tværs af de økonomiske klasser havde noget på sig. Halvanden uge senere møder jeg Kim. Ikke i Frydenlund, men på Frederiksberg, hvor han har boet i en årrække. Hans svar undrede mig stadig: Hvordan pokker kunne de seje rødder fra Frydenlund være bange for nogle dialogorienterede rækkehusrollinger, som de sikkert kunne banke med højre øjenlåg?

»Jamen I talte helt anderledes, gik anderledes klædt og kendte fremmedord, vi aldrig havde hørt. I kunne jorde os i en diskussion så let som ingenting. Det vidste vi jo udmærket. Derfor var det også nemmere at starte slagsmål, fordi det var vores måde at hævde os selv på. Slagsmål var for os en integreret del af hverdagen. Min far gjorde faktisk det, at han bogstavelig talt i en brandert kastede mig og min bror rundt ude på græsplænen og helt konkret lærte mig og min bror at slås,« siger Kim Basse Larsen.

Hvad var det for en identitet, I dyrkede?

»Vi så os selv som stolte proletarer. En enhed, der stod sammen mod resten af verden uden for Frydenlund. En verden, som vi ikke forstod og betragtede med skepsis og mistro. Selvom vi godt vidste, at vi befandt os på bunden, var respekt ekstremt vigtigt for os. Men når man snakker om »respekt« i de kredse, så mener man i virkeligheden frygt.«

I bogen kommer hovedpersonens far tit hjem med hælervarer nede fra havnen, som bliver solgt i kvarteret. Var det udbredt i området?

»Ja, det var en helt integreret del af hverdagen. Forleden så jeg nogle af familiens gamle videobånd fra 1980erne, hvor man kan se en bil med hælervarer parkeret i kvarteret, og hvordan folk står derhenne og prutter om prisen.«

På den nu lukkede Frydenlundsskole, hvor Kim var elev, skete det mere end en gang, at eleverne fik en på kassen, og undervisningsmetoderne langt fra altid var lige pædagogiske.

»Jeg havde en engelsklærer, som kunne finde på at sige, hvis jeg lavede fejl, og det gjorde jeg ofte: »Lad os alle sammen pege fingre ad Kim og grine højt og hånligt«, og det gjorde alle i klassen så. Den slags overgik langtfra kun mig,« siger han.

I romanen »Det halve menneske« illustrerer Kim mentaliteten i Frydenlund med et dyreforsøg, som hovedpersonen ser på TV. En gruppe aber er forsamlet i et lokale med en stige, der fører op til en bananklase. Hver gang en abe kravler op efter bananerne, bliver de resterende på gulvet spulet med koldt vand af forskerne, der observerer dem. Resultatet bliver, at de våde aber tæsker den formastelige, og at alle snart holder sig fra bananer af frygt for tæsk og koldt vand.

I Kims analogi var det kolde vand, der holdt dem fra Frydenlund fra at kravle op ad samfundsstigen og væk fra underklassen, en kombination af mindreværd og stigmatisering fra det omgivende samfunds side.

»Når nogen rækker hånden frem, bliver den ofte slået tilbage, og man får at vide, at man er en taber fra underklassen. Det er også derfor, det har været så svært for mig at åbne op om min egen baggrund. Det er først i forbindelse med bogen og altså for ganske nylig, at jeg har kunnet gøre det.«

De udstrakte hænder var der dog, og det var i høj grad velfærdsstatens repræsentanter, som de sad på. Kim havde også gode lærere, der udviste stor omsorg for eleverne. Selvom faderen var svært alkoholiseret, sørgede han for, at sønnen kom på efterskole, hvor han opdagede, at der fandtes andre måder at løse problemer på end gennem vold. Gradvist distancerede han sig fra miljøet i Frydenlund, hvor bekendte i mellemtiden kastede sig ud i rambuktyverier og intenst stofmisbrug. Selv blev han murer og senere journalist.

Men han oplevede også, at der blev langet ud efter ham, mens han prøvede at klatre op ad stigen.

»Jeg er blevet kaldt snobbet og højrøvet rigtig mange gange. Det er ekstremt svært at vende sit miljø ryggen, for så har man pludselig slet ingenting.«

Den oplevelse afspejler bogens titel også. Følelsen af at være så splittet mellem både klasser og kulturer, at man ingen steder for alvor føler sig hel eller hjemme.

I processen med at forlade miljøet i Frydenlund måtte Kim erkende, at også han kunne være en af dem, der i abemetaforen spulede koldt vand på dem, der var ladt tilbage på gulvet.

»Jeg begyndte at bruge samme sprog og fremmedord, som eksempelvis jer fra Bodøvej anvendte. Jeg må tilstå, at jeg også brugte det til at hævde mig selv over for dem fra Frydenlund. Der har jeg, for at sige det som det er, selv været et dumt svin.«

Hvordan gik det med dem, du kendte, der blev tilbage i Frydenlund?

»Det lykkedes for nogle få at bryde med miljøet. Men for rigtig mange gjorde det ikke. En bekendt slog omkring 2008 sin ekskæreste og datter ihjel. En anden fik en lang fængselsdom for trafikdrab og besiddelse af en meget stor mængde narko. Der er virkelig mange tragiske skæbner.«

De erfaringer, Kim har gjort sig i Frydenlund, har udmøntet sig i stærke holdninger til velfærdsstatens ud- og mulige afvikling. Socialdemokraterne har grundlæggende svigtet underklassen, mener han. De fremstrakte hænder, som løftede ham ud af Frydenlund, frygter han nu er ved at gå tabt i karakterræs, målstyring og konkurrencestat. Han fremhæver Dansk Folkeparti for autentisk og oprigtigt at tale underklassens sprog, men mener, at partiets politik til gengæld vil skabe endnu større opsplitning og polarisering i samfundet – ikke mindst i forhold til indvandrere.

Særligt mener han, at det er vigtigt at få en større blanding af børn fra under- og middelklassen. Om nødvendigt gennem fordelingsordninger af skoleelever, så flere fra Nørrebro kommer til Hellerup og omvendt.

»Det er så utrolig vigtigt at få brudt de mentale grænser og fordomme, som jeg oplevede så tydeligt i Frydenlund. Fordomme, der går begge veje. I underklassen har man også virkelig mange fordomme om middelklassen.«

Han finder det også problematisk, at så få politikere og journalister kender til vilkårene i miljøer som Frydenlund. Derfor bør begge grupper søge at række ud for at rekruttere flere, der kan repræsentere underklassen og forstår dens virkelighed.

Mit eget indtryk fra medieverdenen er egentlig, at rigtig mange hjerter faktisk bløder for samfundets svage. At rigtig mange gerne vil fortælle deres historier, selvom man ikke selv kommer herfra?

»Ja, det er rigtigt. Men der er generelt en tendens til at gøre dem til stakler, og det er et problem. For det kan godt være, at mange er idioter, og hovedpersonen i min bog er langtfra altid sympatisk. Men her er det vigtigt at fortælle nuanceret om tankerne, holdningerne og ikke mindst følelserne hos de her folk og ikke blot reducere dem til endimensionelle karikaturer, det udelukkende er synd for.«