For det første, hvis der ikke var ligheder mellem softwareudviklere, ville den enes arbejde ikke kunne forstås af en anden. For det andet, så er der mange af de protester, der har været imod patentering af software, som ligner hinanden, så på en eller anden måde må de protesterende have et fælles værdisæt. Hvis der er tilstrækkeligt mange sådanne sammenfald, kan man kalde det en lobby.

Nu kommer vi til min egen indfaldsvinkel. For det første har jeg egentlig kun refereret lovgivning, som dækker enhver i en given stat, og desuden har jeg beskrevet, hvordan denne lovgivning i praksis anvendes, herunder patentspecialistens rolle som brobygger imellem teknologi og afgrænsning af rettigheder. En patentspecialist kan “misbruges”, set fra en gruppe i samfundet, nøjagtig ligesom en skatteekspert kan, eller en ekspert i miljølovgivning. Det ændrer alt intet på, at reglerne nu er, som de er, og at hvis man rammes af dem, så er der konsulenter til rådighed. Reglerne er lavet for samfundet, ikke for specialisterne (“patentindustrien”).

Jeg har stadig en naiv tro på, at der er en social kontrakt mellem samfundet, som får viden, der ellers ville have været skjult eller hemmeligholdt og den, som udvikler denne viden. Den amerikanske patentlov havde i virkeligt mange år et helt konkret krav til, at opfinderen skulle beskrive “best mode”, dvs. den eksakte indstillling af parametre, så man fik det optimale udbytte af opfindelsen. Det var samfundets krav til opfinderen, før han fik sit tidsbegrænsede “monopol”. I England havde man i virkeligt mange år den regel, at man kunne få forlænget sin patenttid (ud over den alment maksimale løbetid dengang på 14 år), hvis man som opfinder ikke havde fået nok ud af sin opfindelse, fordi den byggede på elementer, som ikke var udviklet tilstrækkeligt til at almenheden kunne få glæde af den. Samfundet tog altså ansvaret for, at opfinderen fik glæde af sit “monopol”, selvom vi jo blot havde kunnet vente på de manglende elementer. Et godt eksempel er et patent på farvefjernsyn fra 1930erne, som (dette efter hukommelsen) først udløb endeligt i 1960erne.

Observation af patentudviklingen i mange år samt senest Drahos bog (som jeg henviser til i mit “Svar2 til Christian Nobel”) viser, at den sociale kontrakt er i færd med at blive udvandet. Dette er kun til glæde for den transnationale industri, som handler patentrettigheder i bundter og gensidigt respekterer hinandens bundter, og som har råd til de retssager, man er nødt til at føre imod “opkomlinge” for at bevare positionen på markedet.

Her har politikerne ikke været vakse – de er faldet for den transnationale industris lobbyvirksomhed, som har lovet (kortsigtet) vækst, hvis den blot får lov til stille mindre krav til kvaliteten af patenter. Når man ikke kan råbe politikerne op, fordi de har andre prioriteter og ikke har en tidshorisont, der går ud over valgbarhed ved næste valg (hvilket er alt for kort i forhold til et patents løbetid), så kan man kun forbedre situationen ved at arbejde indenfor systemet. Indtil videre giver det ret for offentligheden til at protestere mod patenter, som ikke burde have været udstedt. Og går man sammen om at gøre det, så kan man med en sådan “crowdfunding” udmærket komme på omgangshøjde med den transnationale industris dybe lommer. Det har været prøvet før.

Vi har fjernet os meget langt fra mit allerførste indlæg, som var en analyse af, hvorfor det under dagens forhold var en rigtig og nødvendig beslutning at sælge UR (husk, Universal Robots!). Patentprincippets udvikling fortjener en selvstændig tråd, men det er der ikke meget interesse for udenfor folkeafstemningslobbyismen fra 2014. Jeg forsøgte i februar vedrørende den europæiske patentorganisation EPO og dens problemer. Den er kun blevet bemærket i udlandet!