Allerede inden omstændighederne omkring terrorangrebet mod et julemarked i Berlin den 19. december var kendte, udpegede den tyske højrefløj Angela Merkel og hendes flygtninge- og immigrationspolitik som hovedansvarlig for den tragiske hændelse.

Europas terrorisme er det direkte resultat af Merkels bløde flygtningepolitik og EU’s åbne grænser, lød det.

Sammenkædningen af terrorisme med EU’s ’flygtningekrise’ vil formentlig definere valg i både Tyskland, Holland og Frankrig i det kommende år. Dette er bekymrende, fordi der ikke er noget faktuelt belæg for at argumentere for, at den øgede terrorisme i Europa hænger sammen med det større antal flygtninge i EU.

Undersøger man forholdene nærmere, viser det sig, at der kun er få ’små’ eksempler på, at flygtninge og asylansøgere har været involveret i terrorisme i perioden fra 2014-2016.

Langt størstedelen af terrorangrebene i EU er begået af EU-borgere, hvoraf nogle har været i Syrien (såkaldte syrienkrigere), og størstedelen har været kendt af myndigheder og nationale sikkerhedstjenester i forvejen.

Antagelsen om, at terrortruslen kommer fra den fremmede, ukendte og ’ansigtsløse’ asylansøger eller flygtning, er altså en myte. Tværtimod viser 2015 og 2016’s angreb, at vi kender terroristerne godt: De er, og har længe været, en del af vore egne samfund.

Kun få flygtningeterrorister

Alligevel bruger mange indtaget af flygtninge som forklaringen på de senere års stigning i terrorisme på europæisk jord. Således kunne Politiken lillejuleaftensdag med henvisning til den norske forsker Petter Nesser berette, at sammenlagt 19 personer i de seneste tre år har været involveret i terrorhandlinger efter at være kommet til Europa som flygtninge.

Tallet virker i sammenligning med vores research overdrevent og dramatisk. Vi finder kun ganske få – højst en håndfuld – eksempler på, at personer med regulær status som flygtninge eller asylansøgere har været direkte indblandet i terrorisme siden 2014. Vi har derfor set nærmere på tallene i den artikel, som Petter Nesser sammen med to norske kolleger netop har publiceret i online tidsskriftet Perspectives on Terrorism, og som er baggrunden for citatet i Politiken.

I artiklen skriver de norske forskere, at der blandt terroristerne involveret i angrebene den 13. november 2015 i Paris var 12, der rejste ind i Europa fra Syrien som flygtninge. Langt de fleste andre officielle gennemgange af angrebene taler dog kun om to – et tal, der også fremgår af Nessers appendiks til artiklen.

Lad os bare skrive ’mindst to’, for efterforskningen kan ende med at vise, at der var flere. Pt. står det dog ubekræftet hen.

Dertil kommer spørgsmålet om, hvorvidt de registrerede angrebsmænd reelt var flygtninge – altså om de havde flygtningestatus. I Paris var sagen, at alle involverede var EU-borgere med undtagelse af to – en pakistaner og en afghaner – som dog ikke var flygtninge. Mange af angrebsmændene var allerede kendt af de nationale sikkerhedstjenester, og seks af dem var endda registreret som terrormistænkte i internationale databaser, bl.a. Schengen Information System (SIS) pga. deres rejser til Syrien.

Hvordan kommer man så frem til, at Paris-angrebene så involverede ’flygtninge’? Svaret er, at to af terroristerne brugte falske syriske dokumenter, herunder et syrisk pas, som var registreret stjålet i Interpols database, til at registrere sig som asylansøgere i Grækenland, før de rejste videre via flygtningestrømme til Ungarn.

Det vigtige er imidlertid, at de altså ikke var flygtninge eller asylansøgere, men EU-borgere og almindelige migranter, der foregav at være syriske asylansøgere.

I de norske forskeres tal indgår tillige en række sager, hvor personer f.eks. er tilbageholdt pga. mistanke om terrorplaner. Sagerne er imidlertid ikke afgjort. I nogle af sagerne mistænkes de involverede tillige for at rejse under falsk identitet som flygtninge, men det gør dem jo hverken til asylansøgere eller flygtninge.

Overbelastet grænseapparat

Hvordan kan det lade sig gøre for terroristerne at smugle sig ind i EU? For at forklare det er det nødvendigt at gøre flygtningekrisen – ikke flygtninge, men EU’s håndtering af dem – til en del af fortællingen.

Ved EU’s ydre grænser registreres asylansøgere, og de og deres dokumenter sikkerhedstjekkes. Når Paris-angriberne kunne udgive sig for at være flygtninge, var det, fordi et overbelastet ydre grænseapparat ved flygtningekrisens begyndelse ikke havde ressourcer eller kapacitet til at registrere ankomne asylansøgere eller krydstjekke dokumenter med internationale databaser såsom SIS og Interpol.

Havde man gjort det, ville man have fået information om stjålne pas og kendte profiler. På grund af den manglende kontrol lykkedes det for mindst to af Paris-gerningsmændene at komme ind i og rejse rundt i EU.

12 af de Paris-involverede blev stoppet af nationalt politi i EU eller gik igennem registrering ved EU’s ydre grænser. Men både grænsepersonale og nationalt politi manglede kapacitet til at bruge internationale databaser, hvilket betød, at angrebsmændene kunne passere grænserne uden at blive afsløret.

Mest kendt er måske, at fransk politi efter en kort afhøring løslod Paris-terroristen og fransk-belgieren Salah Abdeslam et par timer efter Paris-angrebene, fordi de belgiske myndigheder havde registreret ham i en anden database end den, franskmændene søgte i.

Konklusionen er altså, at Paris-angrebenes relation til flygtningestrømmen primært består i, at svagheder i EU’s grænse- og politisamarbejde under flygtningekrisen tillod mistænkte EU-borgere, syrienkrigere og terrorister at rejse mellem EU og Syrien uden at blive genkendt, ligesom det i mindst to tilfælde lykkedes dem at registrere sig som asylansøgere.

Kendte gerningsmænd

I juli måned i 2016 var der tre voldshandlinger i Tyskland relateret til asylansøgere og flygtninge: En blev begået af en voksen pakistaner, der under falsk identitet som uledsaget 17-årig afghaner søgte asyl; en anden blev begået af en flygtning, hvis handling af de tyske myndigheder betegnes som en amokhandling og ikke terrorisme; den tredje stod en afvist asylansøger bag. Tre døde, heraf to gerningsmænd, og 22 blev såret ved disse handlinger.

Gerningsmanden ved julemarkedet i Berlin i december, Anis Amri, havde ligeledes fået afslag på asyl. Han kom i 2011 til Italien fra Tunesien, hvor han var dømt for kriminalitet. I Italien blev han igen idømt fængsel for vold og anden kriminalitet og sad inde i tre et halvt år.

I 2015 kom han til Tyskland, hvor han på baggrund af advarsler blev overvåget af myndighederne indtil få uger før sin terrorhandling. Han var altså kendt af myndigheder i både Italien og Tyskland, og han kom ikke til EU i forbindelse med flygtningestrømmen i 2015.

Går man de kendte sager igennem; dem, hvor der er i stor skala er organiseret og gennemført fatale terrorangreb, nemlig Charlie Hebdo og Hyper Cacher kosher-angrebene i januar i Paris 2015, 13. november 2015-angrebene i Paris, samt Bruxelles-angrebene i marts 2016, er der ingen tvivl om, at de alle er gennemført af EU-borgere (immigranter eller efterkommere af immigranter).

De fleste gerningsmænd var kendt af myndighederne, havde været eller var under overvågning, og en del af dem var endda efterlyst internationalt.

Langt de fleste stammer fra velkendte netværk i Frankrig og Belgien, hvor de er født eller har boet det meste af deres liv.

Behov for mere EU

Terrorens rod er altså ikke flygtningene. Baggrunden for, at terroristerne kunne rejse frit rundt og samtidig løsningen på problemet, skal derimod findes i EU’s politi-, efterretnings- og grænsesamarbejde.

Det centrale spørgsmål er, hvordan personer, der er kendt af de europæiske sikkerhedstjenester og for nogles vedkommende endda er efterlyst, kan gennemføre de voldsomme terrorhandlinger, som især Frankrig er blevet ramt af?

En del af forklaringen er manglende samarbejde og koordination mellem de nationale sikkerhedstjenester. Derfor ligger svaret på terrortruslen lige for: Større EU-samarbejde om sikkerhed, politi og efterretninger mellem medlemsstaterne – ikke mindre.

Fremfor at de enkelte EU-stater udvikler deres egne nationale sikkerheds- og grænsekontroller, er et forstærket EU-samarbejde nødvendigt. Staterne skal kunne trække på fælles databaser, der registrerer falske pas, terrorister og syrienskrigere.

EU udvider i 2017 bestræbelserne på øget koordinering og bedre registrering i databaser bl.a. gennem Europol Information System (EIS), som Danmark desværre ikke har direkte adgang til efter den netop indgåede aftale med EU om Europol.

Danmark kan altså ikke søge direkte i den database, der har registreret 3.850 navne på såkaldte syrienkrigere – som dem fra det fransk-belgiske netværk, der rejste mellem Frankrig, Belgien og Syrien og begik de store terrorhandlinger i Frankrig og Belgien.

Erfaringerne fra 2015 og 2016 burde være, at mindre EU-koordination staterne imellem har ført til brist i sikkerhedsberedskabet og gjort det muligt for mistænkte og kendte terrorister at passere såvel EU’s ydre som de hastigt etablerede indre grænser. Skal Europa styrke beredskabet mod terrorisme, skal der derfor ikke mindre, men meget mere EU til.