Noget af det værste, man kan gøre, er at lave ingenting.

»Alle laver af og til ingenting, men vi kan ikke lide at sige, når vi gør det. Der er ikke nogen, der går ind til chefen og siger – jeg har lavet ingenting i dag,« siger Martin Demant Frederiksen.

Han sidder på sit kontor på Institut for Tværkulturelle og Regionale Studier på Københavns Universitet. Det udvider sig, universitetet, så han har udsigt til noget af en byggeplads:

»Jeg kan ikke finde ud af om udsigten er utopisk eller dystopisk.«

— Hvad hælder du til?

»Jeg hælder til dystopisk. Men det er måske en arbejdsskade.«

Martin Demant Frederiksens primære forskningsområde er ’ingenting’:

»Jeg kan tale om ingenting i timevis,« siger han. Det er selvsagt et paradoks, at han som forsker forsøger at få mening ud af ingenting og det erklæret meningsløse, men det er ikke desto mindre, hvad han gør i sit nuværende forskningsprojekt, som er støttet af det frie Forskningsråd, og som er en del af det prestigefulde Sapere Aude-program. Hans tanke med projektet er at kigge på ’ingenting’ på en mere fordomsfri måde.

»Jeg prøver at finde ud af, hvad der sker, hvis man tager meningsløsheden seriøst.« Når det er interessant, er det netop, fordi vi har så svært ved begrebet:

»Tænk, hvis man kom ind på jobcenteret og sagde: ’Jeg har ikke nogen mål i mit liv. Og lige nu gider jeg faktisk ikke at lave noget, for jeg sidder med ingenting, og det bliver jeg nødt til at forholde mig til.’ Det ville være det værste, man kunne gøre. Man ville ryge ned i ’klasse å’, hvis den findes. ’Ingenting’ er så negativt ladet og betændt i Danmark. Vi kan slet ikke acceptere, at det kan eksistere, og hvis det gør det, så er det noget, folk skal trækkes ud af. Så må de til psykolog eller coach for at kunne komme på rette vej igen.«

Fjumreårene er så godt som afskaffet, og et hul i et CV’et er det noget af det værste, man kan have:

»Hvad har han lavet i de to år? Det vil man automatisk spørge efter. Man kan ikke have lavet ingenting i to år,« siger Martin Demant Frederiksen.

»Da Dovne Robert kom frem, satte han sig helt uden for den normale opfattelse af, hvad man bør gøre med sit liv. Han blev jo nærmest en djævelsk figur, som politikerne kunne spille bold op ad.«

Og sådan en figur bliver ekstra kontroversiel i et velfærdssamfund som det danske:

»Vi skal alle bidrage til velfærdsstaten, så velfærdsstaten kan sørge for os alle sammen. I sådan et samfund bliver folk, som gør ingenting, ekstra problematiske.«

Meningsfuld

Martin Demant Frederiksen ville prøve at se verden fra en anden side. Så han tog på feltarbejde blandt en gruppe erklærede nihilister i Georgien.

En gruppe mennesker, som nyder at lave ingenting, og som trives med det. Han taler sproget og havde tidligere været i Georgien, hvor han havde mødt nogle af de nihilister, som blev omdrejningspunktet for de næste fire måneder af hans liv.

»De fleste havde arbejde, men fra fredag eftermiddag og 48 timer frem mødtes de i en lejlighed i en forstad og lavede ingenting. Og jeg var med,« fortæller han. Der var fem nihilister, som var der nogenlunde fast– og et hold af mere løst tilknyttede, som var der i perioder. De var i alderen 20-40 år. De fleste var singler. Et par stykker havde været gift og fået børn, men var ikke sammen med familierne mere:

»Grundlæggende kan man sige, at de kedede sig bevidst. Og at de var fuldstændigt ligeglade med samfundet omkring dem, imens de gjorde det.«

De fleste forbinder nihilismen med Nietzsche, men i den region er man mest inspireret af den russiske nihilisme, som er mere aktivistisk.

»Det var en meget stilren nihilisme, jeg oplevede. Det var bare ingenting for ingentings skyld,« siger han. Der blev eksempelvis aldrig snakket om noget, som pegede ud i en debat i samfundet:

»I starten var det svært for mig. Jeg var sådan ’skal vi ikke snakke om noget’, når jeg mente, vi havde siddet der i mange timer. Så svarede de bare, at det gad de ikke. Jeg foreslog også en dag, at vi skulle gå en tur – solen skinnede. Men det svarede de ikke på. De fandt i det hele taget sociale samtaler ubehagelige, og de anerkendte ikke nogen præmis om, at det skulle være nødvendigt at snakke sammen.«

»Man kunne godt snakke om en film eller sådan noget. Det var det tætteste, jeg kom på noget med mening og holdninger. Men det blev aldrig ret dybt. Mest af alt sad man bare og kæderøg og drak vodka, til weekenden var ovre.« I løbet af de fire måneder oplevede han kun en enkelt undtagelse:

»En dag var der en af dem, der havde drukket sig meget fuld, og som kritiserede præsidenten. Det er den eneste gang, jeg har oplevet nogen af dem have en holdning til noget som helst i samfundet. Og da jeg kom tilbage ugen efter undskyldte han som det første – det var også kikset, at han havde drukket sig så fuld, at han var kommet til at sige sådan noget.«

Det gjorde det svært at lave feltarbejde:

»De vidste, hvorfor jeg var der, men de ville ikke svare på spørgsmål. Når jeg spurgte om noget, som de kunne regne ud var til forskningsbrug, så svarede de bare ikke.«

Sociale og kulturelle koder accepterede de heller ikke. Der var ingen måltider – man spiste bare en kiks, eller hvad der måtte være i skabet – når man var sulten. Man havde ikke noget behov for at gøre noget sammen. Da Martin Demant Frederiksens familie var på besøg i Georgien spurgte han, om han måtte tage sin kone og børn med derud:

»De svarede bare, at det så de egentlig ingen grund til,« siger Martin Demant Frederiksen.

»De ting, som er meningsfulde for mig, skulle jeg ligesom lægge fra mig, når jeg trådte ind i den sammenhæng.

– Var de bange for det?

»Nej, det var bare til besvær. Der var ikke noget at hente i det. Og alene det at anerkende noget, som giver mening i den forestillingsverden, de mener, vi andre lever i – det har de ikke lyst til.«

Jagten på en mening

Martin Demant Frederiksen havde det både godt og skidt med at være i huset:

»I starten var det spændende, men til sidst var det med tunge ben, jeg tog derud. Det med at vide, at der ikke sker noget i løbet af de næste 48 timer, kan være hårdt,« siger han. Men der var også noget befriende ved det:

»Alle andre steder, hvor jeg kommer, skal man tilpasse sig til nogen forventninger. At være i et rum, hvor alle normer og regler ikke er der, og man egentlig bare kan få lov til at være sig selv uden at skule bekymre sig, var rart. Det er muligt, at jeg ikke fik svar, når jeg spurgte om noget, men jeg var velkommen til at spørge. På den måde var det sådan set meget fordomsfrit. Det var også et kreativt rum, og der kom mange kunstnere i lejligheden.« Martin Demant Frederiksen fortæller, at det »gav en vis ro i kroppen at kunne slappe helt af og ikke tænke på de ting, der skete omkring en«. Og selv om Martin Demant Frederiksens eget liv som forsker og familiefar står i kontrast til den georgiske nihilisme, så synes han godt, at vi kan lære noget af den:

»Når vi er så fokuserede på at få det hele til at give mening. Når vores liv hele tiden udadtil skal se ud, som om det er noget – at vi er produktive på arbejdet eller har holdt en fed weekend sammen med børnene, hvor alt var fantastisk – så bliver det også sværere at være det indadtil. Når der i virkeligheden ikke sker så forfærdeligt meget. Eller at der ikke sker det, som vi prøver at få det til at se ud, som om der sker. Der er mange, der knækker nakken på ikke at kunne gøre livet tilstrækkeligt meningsfuldt. Hvis vi i stedet kunne acceptere og erkende, at det ikke altid behøver at være det. At det er ok, at man en gang i mellem siger ’nej’ eller trækker sig ud. Eller at sige: ’Der er ikke kommet noget, som gav mening, ud af min dag’.«

Det gælder også i forhold til samfundsdebatten:

»Når der sker noget i samfundet er det også forventet at vi hurtigt har holdning til det. Og gerne skriver en one-liner om det på Twitter eller Facebook. Det er et tabu at sige, ’det her har jeg ikke nogen mening om. Jeg synes, at det er ret ligegyldigt.’ Men det er jo sådan, man har det en gang imellem, og det tror jeg kan være sundt at erkende og italesætte.«

Han mener, at det især er de svageste, der kan komme til at føle, at de er meget langt fra målet:

»Det er de svageste, der har det sværest i et samfund, hvor det ikke er accepteret ikke at lave noget og ikke at mene noget. Hvis alle udadtil ser ud, som om de laver noget, som giver mening og har et godt arbejde, et velfungerende familieliv og nogle fantastiske ferier, så er der nogle, som kommer til at føle sig meget udenfor. De kommer til at føle, at de er meget langt fra normaltilstanden, som i virkeligheden ikke er spor normal, fordi ’ingenting’ eksisterer for alle. Og for de fleste af os mange gange i løbet af en dag. Vi taler bare ikke om det,« siger han og tilføjer:

»Hvis vi lod ingenting være noget, så ville det også være nemmere at komme ud af en uproduktiv periode igen, for ellers kan det blive en meget fastlåst negativ position.«

Vores angst for ingenting og det meningsløse blev tydelig i debatten efter skyderierne i København den 14. februar.

»Når der var nogen, der antydede, at det kunne være meningsløst – at der muligvis ikke lå specielt mange tanker og overvejelser bag det – så begyndte vi straks at lede efter mening. Jeg siger ikke, at angrebet var meningsløst. Men det var tydeligt, at der er en tryghed i at finde en mening, for så kan man handle. Så kan man kigge på, hvornår han blev radikaliseret. Og politikerne og debattørerne kan melde ud, at der skal tages mere hånd om unge som ham, eller at grænserne skal lukkes, alt efter hvor man står,« siger Martin Demant Frederiksen og tilføjer:

»Hvis nu vi forestillede os, at ingenting spillede en rolle. Så er det jo nogle helt andre forklaringer, vi skal bruge for at kunne analysere angrebet. Derfor forsvinder det hurtigt ud af diskussionen igen,« siger han. På samme måde har vi det med mange sygdomme:

»For nogle uger siden hørte jeg en overlæge sige, at vi skal vænne os til tanken om, at kræft kan slå ned på alle. Det betyder også, at man ingenting kan gøre, og det er på en måde uhyggeligt. Vi vil gerne have, at det er 1:1. At det er, fordi man ryger, eller fordi man ikke dyrker motion. Når det er en mulighed, at man ingenting kan gøre ved det, så skaber det større frygt.«

Frisættelse

Spørgsmålet er så, om det overhovedet giver mening at se meningsløsheden og ’ingenting’ som brugbare begreber i vores samfund:

»Dels ville samfundet slet ikke fungere, hvis alle lavede ingenting hele tiden. Det er klart. Dels er det svært at skrive om ingenting. For som forsker begynder man at proppe mening ind i det, og det gør jeg også nu, hvor jeg taler med dig. Hvordan skriver man om ingenting på en meningsfuld måde, samtidig med at man afspejler den sociale virkelighed, som jeg oplevede i Georgien, og som det handler om?« spørger Martin Demant Frederiksen.

»Det her rykker ved hele den måde, samfundsvidenskaben og videnskaben i det hele taget er bygget op på. Vi skal finde sammenhænge og mening. De empiriske fænomener, som ikke har nogen mening bliver skåret væk. Der er næsten ingen, som har taget meningsløsheden seriøst andet end som filosofiske refleksioner.«

Og så er vi henne ved det helt centrale spørgsmål – nemlig om det overhovedet er muligt at lave ingenting, uden at det giver nogen form for mening?

»På sin vis kan man sige, at det giver mening, når mine venner i Georgien er sammen. Alene det at de mødes er en bevidst handling. Hvad ville der ske, hvis de sad hver for sig? Jeg har desværre ikke kunnet spørge dem om de her ting, men det antyder en form for mening.«

Det er formentlig også derfor, de ikke ønskede at snakke om det. For hvis man begynder at fortælle om nihilismens fortræffeligheder, så kommer den pludselig til at give mening:

»Det er det, man kalder the nihilist conundrum – nihilismens gåde. Det, at du erklærer dig som nihilist, gør, at du erklærer dig som noget. Og vel at mærke noget, som går imod det, du erklærer dig som. Nihilismen indeholder sin egen umulighed i den forstand. Og det gør det at lave ingenting også. Det bliver en handling at lave ingenting, og dermed kan man diskutere, om det så overhovedet er ingenting.«