»’Gør din pligt og kræv din ret’ — og det var i den rækkefølge! — er funderet i arbejderbevægelsen. Og den tilgang har stået stærkere, end den gør i dag.«

Hjemvendt fra møder i Bruxelles kaster den socialdemokratiske beskæftigelsesminister Mette Frederiksen sig ind i debatten om fremtidssikringen af velfærdssamfundet. Hun svarer i den forbindelse på Informations spørgsmål:

— Kan velfærdsstaten kræve, at vi hjælper hinanden?

»Nej, men de mennesker, der bor i den, kan kræve det. Og det bliver vi nødt til,« siger hun og tilføjer, at alt andet ville være udtryk for mangel på respekt: »Et samfund hvor du ikke kan lave forpligtende aftaler med hinanden, falder fra hinanden. Velfærdsstaten — eller jeg kan bedre lide at kalde det velfærdssamfundet — er ikke et mål, men et middel til at opnå størst mulig frihed for den enkelte borger. Er vi lykkedes med det? Nej, der er lang vej foran os, men måske er en del af problemet, at vi gør organiseringen til målet. Det er kun et middel.«

— Deler du opfattelsen af, at vi oplever en krævementalitet?

»Min kollega socialministeren har ret i, at for nogle fylder rettigheder mere end pligter. Og der er sket et skred fra tidligere generationer.«

Vi arbejder meget

Mette Frederiksen fortæller om sin egen opvækst i en nordjysk kernefamilie:

»Jeg har fået ørerne tudet fulde med, at man skal arbejde og kunne forsørge sig selv, passe sine ting og gøre det, der står i loven.«

Ifølge beskæftigelsesministeren er danskerne rent faktisk et arbejdsomt folk også i omverdenens øjne:

»Både mor og far arbejder, og vi har meget lidt hjælp til det huslige. På den måde arbejder vi mere end mange andre.«

— Men hvor kan du se, at der et sket et skred?

»Jeg kan høre det, når jeg taler med unge. Jeg er selvfølgelig farvet af, at jeg har arbejdet med socialområdet, hvor mange unge hænger på kanten. Men jeg møder en del unge, som synes, at det er o.k., at være på kontanthjælp. Her er der sket et skred.«

— Hvis ansvar er det?

»Det er kollektivt. Højrefløjen ynder at sige, at det er den nordiske velfærdsmodel, men jeg tror, at man skal tage ansvaret på sig. Lige præcis normer er mere end noget andet kulturbårne. Og der bærer vi alle sammen et ansvar.«

— Hvordan kan man vænne folk til at tænke anderledes og være mere tilbageholdende?

»Ingen har den fulde løsning, men en del handler om at være præcis i sine krav. Det handler både om, hvordan vi opdrager vores børn, og om at skolen kræver noget af forældrene.«

— Hvor skal pligterne stå tydeligere?

»Du skal stå til rådighed for arbejdsmarkedet, unge under 30 år skal tage en uddannelse, vi skal sætte ind med stærkere bekæmpelse af sort arbejde og styrke indsatsen mod socialt bedrageri,« siger hun og tilføjer:

»Og vi kommer ikke uden om, at vi i forældregenerationen skal tage et større ansvar. Vi må sætte det abstrakte fællesskab, som vi har i Danmark, hvor vi betaler skat for at andre kan komme på hospitalet, højt på dagsordenen.«

Svært at drage en grænse

— Er det så o.k., at forældre skal male i deres børns daginstitutioner?

»Uanset om det er i dagtilbud eller skole skal rammerne være skattefinansieret. Men at forældre vedligeholder legepladsen, som vi gør i min søns børnehave, er et godt eksempel, for det har en værdi ud over den materielle. Børnene passer bedre på deres legeplads, og det skaber social kapital, når man en lørdag eftermiddag sætter en legeplads i stand.«

— Hvorfor var det så helt galt, da Claus Hjort Frederiksen for år tilbage talte om, at man kunne bidrage ved at male på sin gamle mors plejehjem?

»Jeg er helt enig i, at man i det omfang, det overhovedet er muligt, skal tage et større ansvar for de ældre i familien. Men den fysiske vedligeholdelse er en fællesskabsopgave.«

— Hvorfor gælder det ikke for lejepladsen?

»De fysiske rammer skal være i orden og indeklimaet i børnehaven må ikke afhænge af forældrene. Men jeg sætter ikke en hårfin grænse op for, hvad der er hvad. Mange plejehjem ville have godt af, at man havde en familieeftermiddag.«

— En del forskere mener, at vi i fremtiden er nødt til at bidrage mere med personligt ansvar — om ikke andet fordi udgifter og indtægter ikke hænger sammen?

»Motivet for den udvikling er ikke ligegyldig. Hvis man vil have skattelettelser og derfor ønsker, at forældrene yder noget mere i børnehaven, er det en forkert rækkefølge. Hvis man ønsker forældrenes hjælp for at skabe merværdi for fællesskabet, er det en god idé. Når det handler om engagement og ansvar, kan man ikke sætte faste grænser op.«

Uretmæssig hjælp

— Er der steder, hvor man fremover må slække på de universelle ydelser for at målrette dem, der har mest behov?

»Jeg tror snarere, at man skal tænke det den anden vej rundt. Nemlig at stille klare krav til de, der ikke møder kontanthjælpssystemet med den sunde indstilling, at det her er min sidste mulighed, og at jeg gør alt, hvad jeg kan for at forsøge mig selv igen.«

— Men man har jo sagt, at folk skal stå til rådighed?

»Ja, men er det sket?«

— Du tror, at der er nogle, der har fået kontanthjælp, som ikke har stået til rådighed?

»Ja, det tror jeg.«

Beskæftigelsesministeren henviser til, at man i Aalborg laver såkaldt nytteaktivering for unge under 30. Mens man undersøger, om den unge rent faktisk er berettiget til kontanthjælp, får den pågældende besked på at skulle gøre rent i pensionisters haver 37 timer om ugen.

»Og en tredjedel vender rundt i døren og siger »nej, så finder jeg et arbejde selv,« siger ministeren og kalder det ’sund fornuft’: »For der er nogle af vores unge, der ikke møder kontanthjælpen med den sunde fornuft.«

Sluttelig slår Mette Frederiksen fast, at på samme måde som S står som grundlæggere af velfærdssamfundet, er det også dem, der har pligt til at fremtidssikre det.

»Derfor er tiden også kommet til reformer,« siger hun med henvisning til trepartsforhandlinger og reform af overførselsindkomster.

»Vi skal i gang med at tilpasse velfærdssamfundet til det nye årtusinde.«

Og selv om den replik er fristende at runde af på, så gør vi plads til en slutpointe fra ministeren. Den starter med en fortælling om det nydelige børnebiblioteket i Ballerup, hvor alle bøgerne ser ud til at være i god stand — selv uden en sur bibliotekar, der holder vagt:

»Der er mange kollektive spilleregler, som vi danskere respekterer. Vi skal også passe på ikke at male et for dystert billede,« siger hun.