Joel har vundet. Han har rejst hundredvis af kilometer gennem et postapokalyptisk og højtideligt stille USA, han har overlevet på trods af den svampeinfektion, der har omdannet størstedelen af det, der engang var menneskeheden, til absurd rædselsvækkende zombier; han har beskyttet den unge kvinde Ellie, som er immun og dermed civilisationens ene håb om en fremtid. Han har overlevet og vundet. Tror han. Nu står han overfor et valg.

Den organisation, han og Ellie er nået frem til, viser sig at ville operere på hende. De vil tage det, som gør hende immun over for infektionen, ud af hendes hjerne, så de kan lave en vaccine, men operationen vil slå hende ihjel. Det er Ellie eller vaccinen, Ellie eller alle andre, egentlig. En lortesituation.

Joel skal beslutte sig for, om han vil lade lægerne operere. Det vil han ikke. Han begynder at slå ihjel. Det har han gjort før, mange gange, og det har været brutalt hver gang. Denne gang er bare anderledes. Dem, han slår ihjel, er ikke desperate landevejsrøvere, denne gang er de læger, hvis eneste mål det er at redde resterne af nogen som helst civilisation. Det ender med, at Joel henretter lederen af organisationen med et skud i hovedet og tager Ellie med ud i vildnisset. De går rundt derude og taler om, at Ellie kunne være blevet gode venner med Joels datter, som blev slået ihjel i infektionens panikramte begyndelse. Joel virker til at se Ellie som sin nye datter. Han lyver for hende, han er selvisk, men gemmer sig bag ord om, at han gjorde, hvad han gjorde, for hendes skyld. Det hele er ganske forfærdeligt.

Nå.

Dette er slutningen på computerspillet The Last of Us fra 2013, og det er meget stemningsmættet og rørende at gennemspille. Personligt har jeg sjældent været revet sådan med af noget spil, undervejs sad jeg med kæben laaaangt nede på brystet som en idiot. Valget, man gennem Joel sættes til at føre ud i livet, er umuligt, man har været helten hele vejen igennem, men pludselig er man manden, der stikker læger ned med en skalpel.

Det er overvældende, så langt så godt, men vigtigere er det, at det er et fantastisk eksempel på det, som gør spil til en særlig kunstform – ingen andre udstiller den menneskelige moral så godt som spil.

Nørdens hævn, ikke sandt?