Nelikymppisellä Markolla on pian viisivuotias lapsi, jonka isä hän on vain oikeuden silmissä ja jota hän ei ole enää vuosiin nähnyt.

Eteläsuomalainen Marko sai hermoromahduksen, kun hän sai tietää, ettei hänen lapsensa ollutkaan hänen. Kuvituskuva. MOSTPHOTOS

– Tenava ei enää muista minua, toivottavasti.

Näin miettii nyt Marko, joka ei ole nähnyt poikaansa kahteen ja puoleen vuoteen. Tai oikeastaan kyseessä ei ole hänen poikansa, sen totesi DNA-testi yli 99,999 prosentin varmuudella.

Elettiin tammikuuta 2016, kun hän oli juuri peitellyt pikkuisen sänkyynsä ja aikoi katsoa sähköpostinsa. Laite kirjautui kuitenkin toiselle tilille. Toisen viestejä ei saisi lukea, mutta ei hän omien sanojensa mukaan voinut muutakaan.

Seurasi puhelu ja suora kysymys vaimolle: kuka on lapsemme isä? Vastaus ei ollut Marko.

Lapsi olikin ollut pienoinen ihme, sillä pariskunta oli yrittänyt lasta tuloksetta vuosia ja käyneet lapsettomuushoidoissa. Avioliitto oli kestänyt valheen paljastuessa yli kymmenen vuotta. Yhdessä hetkessä Markon koko maailma murskaantui.

Salasuhde, jonka tuotos lapsi oli, oli Markon mukaan kestänyt kolme vuotta.

Maaliskuussa Marko muutti pois kotoa, työtoverinsa nurkkiin.

Huhtikuussa vaimo jätti avioeropaperit.

Kesäkuussa lapsi täytti kaksi vuotta.

Elokuussa Marko jätti käräjäoikeuteen kanteen isyyden kumoamisesta.

Painava syy?

”Selostetun perusteella asiassa on ensin ratkaistava kysymys siitä, voidaanko kanne ottaa tutkittavaksi eli onko kantajalla ollut laillinen este tai erittäin painava syy kanteen nostamiselle määräajan jälkeen,” käräjäoikeus 11.1.2017.

Oliko Markolla hyväksyttävä syy jättää hakemus isyyden purkamisesta myöhässä eli sen jälkeen, kun lapsi on täyttänyt kaksi vuotta? Tämä oli keskeinen kysymys oikeudessa.

Marko sai tilattua jo tammikuussa isyystestin. Se odotti hänen autonsa takakontissa kaksi kuukautta, ennen kuin hän vanhempiensa tukemana sai testin viimein tehdyksi ja lähetettyä Terveyden ja hyvinvoinnin laitokselle.

THL:n tekemästä DNA-tutkimuksesta käy kiistatta ilmi, ettei Marko ole lapsensa biologinen isä.

Oikeudelle todisteeksi jätetty THL:n tekemä DNA-testi oli päivätty huhtikuun lopulle. Määräaikaan oli tuolloin aikaa puolisentoista kuukautta. Markolle päätös ehti toukokuussa.

Marko, joka ei omien sanojensa ja oikeudelle jättämänsä lausunnon mukaan tiennyt määräajasta tuolloin mitään, ei ollut siinä henkisessä tilassa, että olisi kyennyt edistämään asiaa millään tavalla vielä tuolloin. Eikä hän ollut tehnyt päätöstäkään. THL:n lähettämä kirje pysyi sekin jonkin aikaa avaamatta, ja avaamiseenkin tarvittiin läheisen tukea.

Oikeuden mukaan aikaa oli riittävästi eikä lyhytkään määräaika sellaisenaan ole riittävä peruste kanteen tutkimiselle.

Toinen kysymys, jota oikeus tarkasteli, liittyi Markon terveyteen.

Epätoivoa, pelkoa

”Saanut nukuttua vain unilääkkeiden avulla... Esille hän on tuonut jännittyneisyyttä, voimattomuutta ja surullisuutta... On kokenut suurta pettymyksen tunnetta, vihaa ja toisaalta surua. Miettinyt tilannetta myös pienen lapsen osalta, tämän mahdollista vaikutusta lapsen elämään. Havaittavissa oli epätoivoa, pelkoa päätösten tekemisen vaikeutta... Vaikka isyystutkimus tehtiin, ei pystynyt/voinut avata kirjekuorta heti... Isyyden suhteen päätöksen teko oli vaikeaa vaikean psyykkisen olotilan vuoksi”, otteita oikeuspsykiatrian erikoislääkärin lausunnosta käräjäoikeudelle 2.11.2016.

Pahasta romahduksesta kärsinyt Marko oli hakeutunut ammattiauttajalle jo tammikuussa 2016, pari viikkoa sen jälkeen, kun totuus oli valjennut hänelle.

Töissä hän kuitenkin yritti käydä. Se ei oikein sujunut.

– Töihin paluun jälkeen hän oli poissaoleva, ärtyisä, aloitekyvytön, myöhästeli töistä, ja hänellä alkoi olla lukuisia poissaoloja, Markon pitkään tuntenut työtoveri muisteli kirjallisessa lausunnossaan tammikuussa 2017.

Helmikuussa Marko sai kerrottua esimiehilleen ja läheisille kollegoilleen, mitä oli tapahtunut. Kollega neuvoi, ettei valtiolla työskentelevän Markon kannata käyttää työterveyshuoltoa: siitä voisi saada merkinnän mielenterveysongelmista, mikä taas vaikeuttaisi tiettyihin työtehtäviin hakemista.

Pitkin kevättä Markon mielentila seilasi.

– Toukokuussa hän lamaantui täysin saatuaan kantasolututkimuksen tuloksen, jonka mukaan hän ei ollut biologinen isä. Hän oli selvästi masentunut, kollega kirjoitti.

Traumaperäinen stressihäiriö

”Tutkimustilanteessa totesin tutkittavaa vaivanneen useita viikkoja unettomuuden, tuska- ja ahdistustilanteen sekä toivottomuuden, avuttomuuden. Hänellä totesin negatiivisia kognitioita ja mielialan muutoksia sekä muutoksia sosiaalisen käyttäytymisen alueella, eristymistä. Hänellä oli tyypillisesti traumaperäisen stressihäiriön (PTSD) kuva, siitä aiheutui merkittävässä määrin kärsimystä ja sosiaalista sekä ammatillista haittaa. Kyseinen reaktiosairaus kestää tyypillisesti kuukausia, 6-12 kuukautta. Sen aikana ei voi realistisesti odottaa potilaan toimivan kaikilta osin järkevästi: potilas siirtää ratkaisuja, ei uskalla avata asioita, viikot, kuukaudet kuluvat vain arkirutiinien parissa, ja niiden avulla”, tammikuussa 2016 Markon tutkineen erikoislääkärin lausunto 20.1.2017.

Lääkärien ja läheisten lausunnot eivät auttaneet. Lapsen äiti ja lapsen edunvalvojan sijainen vastustivat isyyden purkua. Äiti vetosi ”lapsen etuun”, edunvalvojan sijainen myöhäiseen kanteen nostamiseen.

Käräjäoikeus totesi tammikuussa 2017 tekemällään päätöksellä, ettei painavia syitä kanteen jättämiselle isyyslaissa määritellyn kahden vuoden määräajan jälkeen ollut. Hovioikeus ei hyväksynyt valitusta.

Käräjäoikeus keskittyi päätöksessään tarkastelemaan sitä, oliko kantajalla hyväksyttäviä syitä jättää kannettaan kahden vuoden määräajan jälkeen.

Lapsen kannalta oikeuden päätöksillä ei ollut merkitystä. Marko näki lapsensa toistaiseksi viimeisen kerran 4. syyskuuta 2016. Yhteydenpito poikaan katkesi samoihin aikoihin, kun äiti sai tietää isyyskanteesta.

Vielä kesällä 2016 Marko ajatteli, että hän voisi jatkaa pojan isänä.

– On kolmenlaista vanhemmuutta. Biologista, juridista ja sosiaalista. Ensimmäistä en ole, toista en halua olla, kolmas olisin voinut olla.

Mutta ilman sitä valhetta.

Marko uskoo, että jos isyys olisi saatu purettua, hän olisi kenties voinut olla aikuinen lapsensa elämässä. Hän uskoo ajaneensa lapsen etua, joka ei muun muassa oikeuden päätösten takia hänen mielestään ole toteutunut.

Jälkikäteen ajateltuna hän sanoo, ettei ehkä olisikaan voinut. Mutta irtiottoa, kärsimystä, surua ja epäilystä omaan toimintaan kesti pitkään.

– Henkisesti meni kaksi vuotta, että pystyin päästämään irti lapsesta.

Viime kesänä asia alkoi kirkastua hänelle. Hän ymmärsi, ettei hän voisi enää olla mukana lapsen elämässä.

– Sitä kaksivuotiasta pikkulasta ei enää ole. Nyt on viisivuotias. Hänellä on asiat hyvin, hän näyttää isältään, ja henkinen side on poikki. Tenava ei enää muista minua, toivottavasti.

Lapsen biologinen isä on tiedossa, mutta siitä huolimatta Marko on juridisesti kiinni lapsessa. Hänen mielestään lapsen etu ei ole toteutunut. Kuvituskuva. MOSTPHOTOS

Luotto oikeuslaitokseen meni

Puolisonsa toimintaan pettynyt mies teki loppuvuodesta 2016 myös rikosilmoituksen poliisille, jossa hän syytti ex-vaimoaan petoksesta. Poliisi teki asiassa tutkimattajättämispäätöksen.

”Asia perustuu ainoastaan X:n subjektiiviseen käsitykseen siitä, että häntä olisi petetty avioliiton aikana ja avioliiton päätyttyä hän epäilee, ettei hän olekaan yhteisen lapsen isä. Kyseessä on selkeä avioeroon ja sen selvittelyyn liittyvä siviilioikeudellinen asia. Tutkintapyynnön perusteella ei tule selville sellaista seikkaa, että asiassa olisi syytä epäillä petos rikoksen edellyttämää tunnusmerkistöä tahallisesta erehdyttämistarkoituksesta”, poliisi ratkaisussaan 2. maaliskuuta 2017.

Alkuvuodesta 2017 tapaus sai myös sivujuonteen, sillä ex-vaimon työnantaja alkoi epäillä häntä talousrikoksesta. Asia päätyi oikeuteen ja viime vuonna annettuun ehdolliseen vankeustuomioon sekä kymmenientuhansien eurojen korvausvelvollisuuteen.

Marko päätti kokeilla rikosilmoituksen jättämistä petoksesta toiselle poliisilaitokselle, sillä pariskunta asui useammalla paikkakunnalla töidensä takia. Kuinka ollakaan, toisen paikkakunnan poliisin mielestä tutkimiskynnys ylittyi ja syyttäjän mielestä myös syytekynnys.

Käräjäoikeus kuitenkin päätti alkuvuodesta 2019, että äiti ei olisi taloudellisen edun tavoittelun takia uskotellut miehensä olevan lapsen isä. Maaliskuussa 2019 äiti jätti hakemuksen yksinhuoltajuudesta ja elatusmaksuista käräjäoikeudelle.

Markoa hiertää se, ettei asioita tutkittu kokonaisuutena. Hän uskoo, että kokonaisharkinta olisi ehkä voinut oikeudessa muuttaa isyys- ja petosasiat hänen edukseen.

– Tuijotettiin vain yhtä pistettä kerrallaan.

Hänen mielestään isyyslain henki ei hänen kohdallaan toteutunut. Lapsella ei käytännössä ole isää, mitään perhe-elämää ei ole eikä tule, ja jäljelle on jäänyt vain ”juridinen kahle”.

– Jos kasetti olisi kestänyt ja olisin jättänyt kanteen seitsemää viikkoa aikaisemmin, mitään ei tarvitsisi ihmetellä, Marko arvelee.

Ei ennakkotapausta

Häntä ihmetyttää myös, mikseivät ylemmät oikeusasteet ottaneet isyyskannetta käsiteltäväkseen. Vastaavaa ennakkotapausta ei ole. Käräjäoikeus kylläkin vetosi omassa ratkaisussaan painavaa syytä punnitessaan kahteen KKO:n päätökseen, joista toinen oli 40 vuoden takaa.

Sen ratkaisusta käy ilmi, millainen henkinen isku on saada kuulla, ettei olekaan lapsensa isä:

”Tämä tieto oli koskenut A:ta niin oli joutunut 13.3. ja 2.6.1976 väliseksi ajaksi mielisairaalahoitoon,” KKO:1983-II-63.

Uusi hermoromahdus tuolle miehelle koitti, kun hänelle kolme vuotta myöhemmin vahvistui, ettei hän ole lapsen isä. Hän hakeutui uudelleen ”mielisairaalahoitoon” maaliskuussa 1979.

”3.6.1979 A oli mielisairaalassa ollessaan isyysasiassa kokemansa ahdistuksen johdosta surmannut itsensä”, KKO:1983-II-63.

– En yhtään ihmettele, että joku on vetänyt haulit hattuun. Ihme, etten itse vetänyt, Marko toteaa.

Juttu on julkaistu alun perin huhtikuussa 2019.