Kymmenen vuotta sitten kaksi brittitutkijaa, Richard Wilkinson ja Kate Pickett julkaisivat kirjan The Spirit Level. Kirja ilmestyi myös nimellä Tasa-arvo ja hyvinvointi – Miksi pienet tuloerot koituvat kaikkien hyväksi.

Kirja oli lähtölaukaus pienimuotoiselle tieteelliselle vallankumoukselle. Lähes kaikki yhteiskuntatieteilijät, jopa taloustieteilijät alkoivat huolestua eriarvoisuudesta ja tutkia sen vaikutuksia.

Taloustieteissä soihdunkantajana toimi nuori ranskalainen ekonomisti Thomas Piketty. Hänen kirjansa Pääoma 2000-luvulla keskittyi tulo- ja varallisuuseroihin. Sitä voidaan pitää tärkeimpänä taloustieteen tutkimuksena vuosikymmeniin.

Eriarvoisus nousi myös poliitikkojen puheisiin. Siitä tuli myös poliittisen keskustelun johtava teema paitsi monien maiden sisällä myös kansainvälisissä yhteyksissä. Eriarvoisuudesta ovat nykyisin huolissaan muun muassa YK, Maailmanpankki että Kansainvälinen valuuttarahasto.

Lisää seurasi. Marraskuussa vaikutusvaltainen Deutsche Bank piti varallisuuseroja (siirryt toiseen palveluun) suurimpina ensi vuoden riskeinä rahoitusmarkkinoille.

Suomalaiset tutkijat ja poliitikot ottivat eriarvoisuuden omakseen. Suomessa käynnistyi runsaasti erilaisia tutkimusohjelmia, jotka keskittyivät eriarvoisuuteen. Siitä olikin tullut vakava ongelma yhteiskunnassamme. Politiikassa ”kasvava eriarvoisuus” on muodostunut iskulauseeksi, jota harva kyseenalaistaa.

Suomessa keskustelu tuloeroista on ollut jälkijättöistä.

Tulo- ja varallisuuserot ja niiden kasvu on vakava ongelma useissa maailman maissa. Näin on eritoten Yhdysvalloissa, vaikka jotkut arviot (siirryt toiseen palveluun)erojen kasvusta ovat liioiteltuja.

Suomessa keskustelu tuloeroista on ollut jälkijättöistä. Verouudistusten ja Nokia-vetoisen kasvun seurauksena Suomen tuloerot kasvoivat 1990-luvun jälkipuoliskolla nopeammin kuin missään toisessa OECD-maassa, mutta ovat sen jälkeen pysyneet lähes ennallaan (siirryt toiseen palveluun). Tuloerot ovat nyt selvästi korkeammalla tasolla kuin 1980-luvulla, mutta kansainvälisesti vertaillen edelleen matalia.

Kotimaiset tutkimukset eivät ole kyenneet osoittamaan, että tuloerot olisivat yksilötasolla syy-yhteydessä hyvinvointiongelmiin. Tämä on monelle yllätys. Esimerkiksi masennuslääkkeiden käyttö ei ole yhteydessä alueellisiin tuloeroihin (siirryt toiseen palveluun).

Eriarvoisuus on kasvanut muun muassa koulutuksen perusteella.

Tutkimukset ovat kuitenkin todistaneet, että eriarvoisuus on kasvanut muun muassa koulutuksen perusteella. Vain peruskoulutuksen saaneiden työllisyys on laskenut (siirryt toiseen palveluun) dramaattisesti suhteessa paremmin koulutettuihin.

Koulutustaso näkyy myös ennusteiden mukaisessa elinajassa (siirryt toiseen palveluun). Ero paremmin koulutettuihin on kasvanu, vaikkakaan ei enää viime vuosina. Tuorein havainto koskee sitä, että lapsettomuus on yleistynyt vain perusasteen koulutuksen saaneilla (siirryt toiseen palveluun) kun vertaillaan sitä paremmin koulutettuihin.

Eriarvoisuus on merkittävä asia ja sillä on vaikutuksia yhteiskunnalliseen kehitykseen. Tässäkin on syytä kuitenkin muistaa, että jos vasara on ainoa työkalu, koko maailma alkaa näyttää nauloilta.

Vähiten koulutettujen aseman suhteellinen heikentyminen ei välttämättä kerro eriarvoisuuden kasvusta. Päinvastoin se voi kertoa siitä, että yhä useammalla on mahdollista tavoitella parempaa asemaa yhteiskunnassa.

Viime vuosikymmenten aikana yleinen koulutustaso on noussut dramaattisesti. Yhä useampi suorittaa peruskoulun jälkeisen tutkinnon. Vähiten koulutetun ryhmän koko on pienentynyt. Ryhmään kuuluu entistä enemmän niitä, joilla on oppimisvaikeuksia tai muita elämän riskitekijöitä. Tästä syystä ryhmän hyvinvointi jää jälkeen paremmin koulutetuista. Syynä ei ole eriarvoisuus sinänsä, vaan koulutustason yleinen koheneminen.

Koulutus- ja työllisyysmahdollisuuksia pitäisi edelleen parantaa – ja välittää niistäkin, jotka eivät kaikesta huolimatta kouluttaudu tai työllisty.

Sama pätee työttömien tilanteeseen. Kun työllisyys paranee, työttömien suhteellinen asema heikkenee. Tämä johtuu siitä, että paremmassa asemassa olevat työllistyvät ja työttöminä jatkavat vain ne, joilla on suuria työllistymisen esteitä. Nämä esteet liittyvät yleensä erilaiseen pahoinvointiin.

En tietenkään tarkoita sitä, ettei vähän koulutettujen tai työttömien asemasta tulisi välittää. Päinvastoin olen sitä mieltä, että koulutus- ja työllisyysmahdollisuuksia pitäisi edelleen parantaa – ja välittää niistäkin, jotka eivät kaikesta huolimatta kouluttaudu tai työllisty. Liian yleistävän eriarvoisuuspuheen sijaan meidän olisi kuitenkin keskityttävä heikommassa asemassa olevien hyvinvointiongelmien todellisiin syihin.

Heikki Hiilamo

Kirjoittaja toimii Helsingin yliopiston sosiaalipolitiikan professorina. Aikaisemmin hän on työskennellyt mm. toimittajana Yleisradiossa 1994–1997.