Näin Pew määritteli erilaiset väitteet Tosiasia- eli faktaväite voidaan osoittaa joko oikeaksi tai vääräksi (todeksi tai epätodeksi) objektiivisen todistusaineiston avulla. Luokittelun kannalta vastaajan ei tarvitse tietää, pitääkö väite paikkansa. Esim. "Presidentti Barack Obama on syntynyt Yhdysvalloissa." Mielipidettä ei voi yksiselitteisesti todistaa oikeaksi tai vääräksi. Luokittelun kannalta ei ole oleellista, onko vastaaja väitteestä samaa mieltä vai ei. Esim. "Minimipalkan nostaminen 15 dollariin tunnilta on elintärkeää terveen valtiontalouden kannalta." Lähde: Pew (siirryt toiseen palveluun)

"Presidentti Barack Obama on syntynyt Yhdysvalloissa."

Sillä ei ole nyt väliä, onko edellinen väite totta vai ei. Mutta onko se ylipäätään väite, jonka todenperäisyys voidaan tarkistaa?

Monen yhdysvaltalaisen mielestä ei. Heidän mukaansa kyse on mielipiteestä.

Yhdysvaltalainen tutkimuslaitos Pew selvitti taannoin (siirryt toiseen palveluun), miten hyvin sikäläiset aikuiset erottavat uutisissa esiintyvät erilaiset väittämät toisistaan. Käytännössä vastaajille esitettiin kymmenen toteamusta, joista piti päätellä, ovatko ne tosiasia- eli faktaväitteitä vai mielipiteitä.

Tulos oli kehno: vain neljännes tunnisti kaikki tosiasiaväitteet, kolmannes luokitteli oikein kaikki mielipiteet. (Täällä voit kokeilla (siirryt toiseen palveluun), miten itse pärjäät.)

Lisäksi kyselystä kävi ilmi, että oma mielipide asiasta vaikuttaa vahvasti siihen, pidetäänkö jotain toteamusta tosiasiaväitteenä vai mielipiteenä. Jos vastaaja luokitteli toteamuksen faktaväitteeksi, hän todennäköisesti myös uskoi väitteen olevan totta.

Ei siis ole yllättävää, että miltei yhdeksän kymmenestä demokraattivastaajasta luokitteli aivan oikein Obama-lauseen tosiasiaväitteeksi. Sen sijaan republikaaneista samoin teki vähän yli kuusi kymmenestä.

Demokraattien ei kuitenkaan voi päätellä olevan republikaaneja fiksumpia. Ei ainakaan, kun tarkastellaan toista väittämää Pew’n kyselyssä:

”Minimipalkan nostaminen 15 dollariin tunnilta on elintärkeää terveen valtiontalouden kannalta.”

Tätä piti virheellisesti tosiasiaväitteenä selvästi yli kolmannes demokraateista. Republikaaneista väärin vastasi noin kuudennes.

Näin ollen poliittinen kanta vaikuttaa vinoumaan tapauksesta riippuen – mutta onko pohjimmiltaan kyse laiskasta ajattelusta vai tahallisesta väärintulkinnasta?

Oma ennakkoasenne vaikuttaa siihen, pidetäänkö jotain faktana vai mielipiteenä. Getty Images

Nuoret pärjäävät vanhempia paremmin

Psykologian tohtori Tapani Riekki on erikoistunut työssään ajatteluun ja päätöksentekoon. Hänen mukaansa Pew’n tulos sopii hyvin yhteen sen kanssa, mitä tiedetään kyvyistämme ymmärtää asioita ja tulkita tietoa.

Kiinnitämme eniten huomiota entuudestaan tuttuihin asioihin, jotka myös muistamme parhaiten ja käsittelemme syvimmin. Toisin sanoen aiempi kokemus vinouttaa (siirryt toiseen palveluun) sitä, miten käsittelemme uutta tietoa.

– Päämme ei toimi kuin Sherlock Holmesilla, joka ottaa aluksi huomioon kaikki vaihtoehdot, alkaa sitten sulkea niistä pois epätosia ja jättää lopulta totuuden jäljelle. Me toimimme juuri päinvastoin: menemme sillä, minkä jo tiedämme, ja koetamme vahvistaa käsitystämme, Riekki selittää.

Riekin mukaan tapamme on ymmärrettävä, koska jatkuva kaiken kyseenalaistaminen olisi äärimmäisen hidasta ja työlästä.

– Jos ajatellaan uskontoa tai politiikkaa, tällainen olisi myös melkoista identiteettityötä, kun koko ajan pitäisi pohtia, kuka oikein olen.

Kokemus karttuu iän myötä, mutta tämä ei näytä parantavan kykyä luokitella erilaisia väittämiä.

Pew’n kyselyssä 18–49-vuotiaat vastaajat suoriutuivat selvästi paremmin (siirryt toiseen palveluun) kuin yli viisikymppiset. Alle viisikymppiset olivat hyviä erottamaan faktat mielipiteistä riippumatta siitä, olivatko he samaa mieltä kulloisenkin toteamuksen sisällöstä vai eivät.

Pew arvioi tämän johtuvan siitä, että nuoret ovat vähemmän sitoutuneita puolueisiin. He voivat pärjätä myös siksi, että heillä on paljon kokemusta erilaisista uutislähteistä digiympäristössä.

Toisaalta erottelukyky näyttää kytkeytyvän poliittiseen valveutuneisuuteen ja vahvaan luottamukseen kansalliseen uutismediaan. Näistä kumpikaan ei ole nuorille tyypillistä.

Kyselytutkimus tehtiin Yhdysvalloissa, eikä sen tuloksia voi yleistää muualle. On kuitenkin viitteitä siitä, että vastaavaa voisi tapahtua esimerkiksi Suomessa.

Päämme ei toimi kuin Sherlock Holmesilla, joka seuloo järjestelmällisesti väitteitä ja sulkee pois epätosia yksi kerrallaan. Getty Images

Järkevä argumentaatio uhkaa kadota

Faktojen ja mielipiteiden sekoittuminen uutisissa heijastuu kaikkialle, arvioi Suomen tiedetoimittajain liiton pääsihteeri Ulla Järvi.

– Tiedotusvälineet ovat omiaan luomaan luottamusta kansalaisyhteiskuntaan, muihin ihmisiin ja instituutioihin. Kun tuo luottamus alkaa horjua, se vaikuttaa ihmisten turvallisuudentunteeseen.

Pew’n tuloksia voisi kärjistäen tulkita niin, ettei faktan ja mielipiteen erolla ole enää mitään väliä. Järvi ei silti ajattele niin kyynisesti.

– Toisaalta tämä saattaa kertoa siitä, että tällä hetkellä me haemme kovasti maailmankuvia ja arvomme ovat myllerryksessä.

Medialiitto teetti viime vuonna Suomessa kyselyn, jossa pureuduttiin valeuutisiin (siirryt toiseen palveluun). Toisin kuin Pew’n tutkimuksessa, nyt ei vertailtu erilaisia väitteitä, vaan kysyttiin kykyä erottaa tosi epätodesta.

Vastaajista 43 prosenttia kertoi törmäävänsä verkossa viikoittain uutisiin, jotka eivät ole täysin totuudenmukaisia. Kolme neljästä luotti omiin kykyihinsä tunnistaa valheellinen uutinen, ja nuorimmat uskoivat tässä itseensä vanhempia enemmän.

Tietysti on aivan eri asia luottaa kykyihinsä kuin olla oikeasti hyvä.

On löydetty tiettyjä ihmistyyppejä, jotka ovat erityisen alttiita haksahtamaan (siirryt toiseen palveluun) (HS), mutta mokia tekee helposti kuka tahansa. Meitä tuntuu kiinnostavan eniten se, sopivatko faktat ja mielipiteet omaan maailmankuvaamme.

Jos sanot tykkääväsi suklaajäätelöstä ja minä mansikkajäätelöstä, ei ole mitään keinoja todeta, kumpi on parempi. Mutta entäs jos sanon tykkääväni demokratiasta ja sinä diktatuurista? Eero Salmenkivi

Hupeneeko kykymme erottaa faktat mielipiteistä tosiaan vuosien karttuessa, vai kertovatko nuoria mairittelevat tulokset ainoastaan sukupolvien eroista? Tutkimustieto ei anna selvää vastausta.

Filosofian tohtori, yliopistonlehtori Eero Salmenkivi pitää koulutusta ja sosiaalista oikeudenmukaisuutta käsittelevää kurssia. Hän kertoo huomanneensa, että esimerkiksi sukupuoleen liittyvät ennakkokäsitykset omaksutaan melko varhain.

– Tällä kohtaa voisi kysyä, kuinka paljon ja mistä lähtien koulussa pitäisi opettaa erilaisia totuuden tunnistamisen keinoja. Luonnontieteissä asioita opitaan testaamaan kokeellisesti, mutta yhteiskunnallisissa ja eettisissä kysymyksissä vastaavat asetelmat eivät usein ole mahdollisia.

Salmenkivi sanoo, että tosiasioiden hämärtyminen liittyy laajempaan ongelmavyyhtiin esimerkiksi poliittisessa keskustelussa: jos kaikki muuttuu mielipiteiksi, keskustelusta katoaa järkevä argumentaatio.

– Jos sanot tykkääväsi suklaajäätelöstä ja minä mansikkajäätelöstä, ei ole mitään keinoja todeta, kumpi on parempi. Mutta entäs jos sanon tykkääväni demokratiasta ja sinä diktatuurista? Keinot vakuuttaa joku toinen muuttuvat puhtaasti manipulatiivisiksi, eikä silloin enää ole yhteisen järjen aluetta, jolla olisimme yhdessä ratkomassa ongelmia.

Onneksi tällaista kehitystä voi ehkäistä.

Hupeneeko kykymme erottaa faktat mielipiteistä sitä mukaa kuin vanhenemme? Getty Images

Mallia kannattaa ottaa ”superennustajista”

Tapani Riekki sanoo, ettei ole olemassa helppoa keinoa pitää mieltä avoimena. Hänen mukaansa joissain tutkimuksissa on yritetty opettaa ihmisiä huomaamaan ajattelun vinoumia, mutta tämä on osoittautunut todella vaikeaksi.

Itseään voi herätellä kysymällä, onko maailma sittenkään niin mustavalkoinen kuin on kuvitellut. Keskustellessa kannattaa suhtautua uteliaasti siihen, miksi toinen ajattelee eri tavalla, opastaa Riekki.

– Kannattaa miettiä, mitä hän oikeastaan yrittää ajaa takaa ja minkä vuoksi. Yleensä silloin löytyy jotain samaa, jota kautta päästään neuvottelemaan molempien tavoitteista.

Riekki nostaa esiin mallin, joka tunnetaan aktiivisesti avoimena ajatteluna (actively open-minded thinking). Ideana on oppia tarkastelemaan perusteellisesti kaikkea saatavilla olevaa tietoa sen sijaan, että hirttäytyisi tiettyyn tarinaan ja poimisi vain siihen sopivia faktoja.

Mitä tietoa minun pitäisi saada, että vaihtaisin mielipiteeni, mikä olisi riittävän vakuuttavaa? Tapani Riekki

Aktiivisesti avointa ajattelua hyödyntävät esimerkiksi niin sanotut superennustajat, joiden kyvyille on käyttöä muun muassa sotilastiedustelussa (siirryt toiseen palveluun) (BBC). Tällaiset superennustajat voivat ennakoida tulevia tapahtumia paremmin kuin perinteiset tiedusteluammattilaiset.

Periaatteessa kenellä tahansa on eväitä vastaavaan. Erityisen lohdullista on, että perehtymättömyydestä saattaa olla jopa etua, kunhan osaa kysyä oikeita kysymyksiä.

Tärkeintä on katsoa asioita useista näkökulmista ja olla lukitsematta mielipidettään liian aikaisin. Itselleen on hyvä esittää yksinkertainen kysymys, neuvoo Riekki.

– Mitä tietoa minun pitäisi saada, että vaihtaisin mielipiteeni, mikä olisi riittävän vakuuttavaa? Jos vastaus on, että ei mikään, niin silloin ollaan todella syvällä mustavalkoisessa uskomusmaailmassa.