Alun perin tarkoitukseni oli rajata kirjoitussarja kolmeen suureen puolueeseen, mutta kun niin moni odottaa kieli pitkällä analyysiani vihreistä, kirjoitettakoon vielä tämä neljäskin osuus. En edes yritä katsoa asiaa ulkopuolta, mutta esitän itseni näköisen analyysin sisältä päin.

Kaikki puolueet ovat historiansa vankeja, vihreätkin.

Minulle vihreiden perustaminen ajoittuu vuoteen 1976, kun perustimme Helsingin kuntavaaleja varten Helsinki-liike ry:n. Se oli kaupunkipoliittinen ryhmittymä, joka vastusti auton ylivaltaa liikennesuunnittelussa, rumia betonilaatikoita ja kaupungin liiallista kasvua (sic!). Vaalitoimisto oli Enemmistö ry:n tiloissa.

Koijärvi-liikkeen jälkeen liike sai nykyistä selvemmin luonnonsuojelupainotuksia, mutta Ville Komsin yhden hengen valtuustoryhmän (1981-84) teemat olivat edelleen vahvasti kaupunkipoliittisia. Mukaan tuli erilaisia vaihtoehtoliikkeitä, vaihtoehtolehdistä (Haavisto, Hautala, Sauri, Teppo Turkki), vammaisliikkeestä (Könkkölät), feministeistä ja talonvaltaajista. (Minulla on Koijärvi-liikkeen lisäksi tililläni myös sakkotuomio purkutuomion saaneen Tampereen vanhan virastotalon valtauksesta. Talo on yhä pystyssä.)

1980-luku oli aatteellisen vapautuksen kuohua, kun yliopistot ja nuorisopolitiikka vapautuivat taistolaisten hegemoniasta. Tämä kaikki kanavoitui hyvin kaoottisesti vihreisiin.

Vihreät eivät olleet puhdas luonnonsuojeluliike, vaan mukana oli alun perin erilaisia nykyisin arvoliberalismiin liitettäviä aktiviteetteja.

Iltalehdellä oli missio leimata vihreät taistolaisten salajuoneksi, mutta tilanne oli pikemminkin päinvastoin. Se oli antiteesi taistolaisuudelle. Jos jokin poliittinen leima olisi pitänyt lyödä, olisi se ollut liberaalit, koska harvoista puoluetaustan omaavista liberaaleilla oli suuri yliedustus. Niinpä kun vihreät nousivat eduskuntaan, liberaalit poistuivat sieltä. Jotain symboliikkaa oli siinä, että saimme liberaalien entisen ryhmähuoneen. Jouduin soittamaan liberaalien puoluetoimistoon ja pyytämään heitä hakemaan Ståhlbergin kuvansa pois.

Oli myös niitä, jotka olisivat halunneet vihreistä tiukan syväekologisen puolueen. Tämä ristiriita sävytti vihreän eduskuntaryhmän toimintaa kahdeksan vuotta, 1987 – 95. Näitä syväekologisia puolueita perustettiin ympäri Eurooppaa, mutta en muista yhdenkään niistä päässeen yli prosentin kannatukseen.

Ajattelimme tätä tilapäisenä projektina

Muistan erään neuvonpidon Helsingissä silloin, kun vihreät eivät vielä olleet puolue. Me viitoitimme, että vihreiden tehtävä on toimia väliaikaisena katalyyttina tarkoituksena muuttaa koko puoluelaitosta. Sydäntä sosialidemokratiaan ja järkeä keskustalaisuuteen, oli yksi sloganeista. Emme kuuna päivänä kuvitelleet, että vihreistä kehittyisi keskisuuri puolue, en minä ainakaan.

Meitä oli aluksi todella vähän, eikä meillä ollut mitään kunnollista organisaatiota. Siihen nähden toimintamme oli valtavan tehokasta. Euroa tai henkeä kohden laskettuna näkyvyytemme oli valtava. Nyttemmin olen oppinut, että menestyvien luovan alan yritysten organisaatiot muistuttavat sen aikaista kaaosorganisaatiotamme. Nyt puolueella on puoluetuki ja iso puoluetoimisto. Resurssien valtava kasvu on johtanut tietysti näkyvämpään ja laajempaa toimintaan, mutta suhteessa resurssien kasvuun toiminnan kasvu on vaatimatonta. ”Tuottavuus” on laskenut muiden puolueiden tasolle.

Jos ajattelemme sitä alkuperäistä ajatustamme väliaikaisesta, katalyyttisesta liikkeestä, olisi ollut perusteltua panna pillit pussiin 2000-luvun alussa. Tehtävä suoritettu.

Ekologinen lokero vahingossa

Vihreät olivat kuitenkin vallanneet politiikassa ekologisen lokeron, joka oli aivan erilainen kuin kuvittelimme.

Joku on vähätellyt vihreitä sanomalla, että ettehän te edusta oikeata kansaa, koska olette nuorten koulutettujen kaupunkilaisten puolue. Miten sen nyt ottaa. Tuo joukko on tehnyt kaikki historian vallankumoukset.

Tuo on se lokero, jota kaikki puolueet himoitsevat, mutta jonka vihreät valtasivat vähän erehdyksessä. Olen kirjoittanut tätä tässä.

http://www.soininvaara.fi/2017/04/14/urbaanin-liberaalipuolueen-ekologinen-lokero-odottaa-tayttajaansa/

Tähän liittyy vihreiden tulevaisuuden kannalta useampikin ongelma. Ensimmäinen on, että puolue ei kehtaa olla rehellisesti sitä mitä se on. En tiedä, kuinka monta maaseutupoliittista ohjelmaa vihreät ovat ehtineet jo laatia, mutta kaupunkipoliittisia ei ole laadittu. Hävetään sitä, missä ollaan vahvoja ja kaivataan sitä, missä ollaan heikkoja.

Kaupunkilaispuolueen ei pidä olla maalaisvastainen puolue. Viime aikoina vihreät ovat voimistuneet nimenomaan maakunnissa. Ei pidä olla valtakunnallista puoluetta, joka ei tähtää koko maan menestykseen. Maaseudun uudistamisessa vihreillä on oma tehtävänsä, mutta silti puolueen painotus on vähän erikoinen.

Fundamentalismi on aina pahasta

Aatteellisuus on hyvä, mutta kaikkinainen fundamentalismi on aina pahasta. Kun joka neljäs helsinkiläinen kannattaa vihreitä, he eivät ole kaikki kiiluvasilmäisiä luontofanaatikkoja. Moni vihreä ajattelee – ei enemmistö, mutta liian moni – että meidän on oltava aina luontoarvojen puolella, jos luontoarvot ja muuta arvot joutuvat vastatusten. Ekonomistina ajattelen tavoitteita aina jonkinlaisten vaihtosuhteiden kautta.

Minulle ilmastokysymykset ovat olleet jopa alkuperäisen luonnon suojelua tärkeämpi asia. Kirjoitin siitä joskus jopa kouluaineen. (Tulin ylioppilaaksi vuonna 1970.) Joskus myös ilmastokysymykset ovat vastakkain alkuperäisen luonnonsuojelun kanssa. Kaupunkisuunnittelussa näin käy jopa usein.

Poliitikoissa on paljon niitä, joiden mielestä meidän on oltava sillä tai tällä kannalla, koska kuulumme tähän puolueeseen. Kokoomuslaiset esimerkiksi kannattavat automaattisesti ja demarit vastustavat yhtä automaattisesti jokseenkin kaiken mahdollisen yksityistämistä. Vihreätkään eivät ole suojassa selkärangalla ajattelulta. Kavahdan sitä vihreissä enemmän kuin muissa, koska meidän aatteellisiin periaatteisiimme on ainakin ennen kuulunut toisenlainen argumentointitapa.

Miksi kirjoitan tästä? Koska vihreiden valtaama ekologinen lokero ei ole vihreiden käsissä kovinkaan vahvasti. Voidakseen säilyttää johtavan kaupunkipuolueen asemansa vihreiden pitäisi olla maltillisemmin vihreitä, mutta eihän se taas käy. Siksi tuo ekologinen lokero ei ole mitenkään suojattu kilpailulta. Nyt tuosta lokerosta kilpailevat kokoomus ja vihreät, rajoitetusti vasemmistoliittolaiset, mutta uusia yrittäjiä voi ilmaantua.

Ydinvoima

Vihreiden vahvuus päätöksentekijöinä kunnissa on puolueen nuoruudessa. Ei ole syntynyt sellaisia fakkiutumisia, joista kirjoitin kokoomuksen, keskustan ja erityisesti demarien kohdalla. Jotain on meillekin ehtinyt karttua.

Olin itse hyvin voimakkaasti mukana 1980-luvun ydinvoiman vastaisessa liikkeessä. Me voitimme sen taistelun. Sellaisia rotiskoja, joita silloin suunniteltiin, ei saa rakentaa enää missään.

Vihreille ydinvoimasta muodostui välillä kysymys, josta ei sovi keskustella. Olemme lähteneet kaksi kertaa hallituksesta ydinvoiman takia, vuonna 2002 ja 2014. Vuoden 2002 lähtö risoi minua suuresti, koska työ jäi kesken ja se tuntui rintamakarkuruudelta.

Minun ministeripostini oli silloin jo päättynyt, joten omasta asemasta ei ollut kyse. Vuonna 2014 olin sitä mieltä, että siitä hallituksesta olisi pitänyt lähteä jo aikaisemmin, jotta huonon hallituksen olisi saanut nurin.

Ydinvoimaa voi vastustaa liiallisten riskien takia tai sitä voi kannattaa päästöttömänä energialähteenä, jonka käyttö ei vaadi Suomen metsien alistamista puupelloiksi.

Fundamentalistinen suhtautuminen ydinvoimaan on vihreille taakka. Se myös karkottaa rationaalisesti ajattelevia, ilmastonmuutoksesta huolestuneita. Mutta ennen kaikkea on suhteetonta tehdä siitä kaiken ylittävä asia.

Kysymys ydinvoimasta toivottavasti normalisoituu. Vihreä valtuutettu Atte Harjanne on allekirjoittanut aloitteen Helsingin lämmittämisellä modulaaristen ydinvoimaloiden avulla, eikä häntä ole tämän takia ryhdytty vieroksumaan. Tieteen ja teknologian vihreiden Viitteen keskuudessa suhtautuminen ydinvoimaan on perin salliva. Tämä taitaa olla vähän sukupolvikysymys. Nuorille kysymys ydinvoimasta ei ole samalla tavalla merkityksellinen kuin meille 1980-luvun ydinvoimataistot läpikäyneille.

Kyvyttömyys käyttää jäsenistöä

Eräs kokoomuslainen sanoi minulle viime valtuustokaudella, että on teillä helppoa, kun voitte lähettää ryhmien välisiin neuvotteluihin kenet tahansa, kun taas heillä on vain pari kolme mahdollista.

Politiikka potee kykypulaa, mutta vihreisiin tulee nuorta osaavaa väkeä niin paljon, ettei heitä pystytä käyttämään tehokkaasti. On itse asiassa häpeä, ettei tuosta voimavarasta saada enempää irti.

Jos vihreillä olisi samanlaiset meritokraattiset periaatteen kuin keskustalla, joukkue olisi aivan ylivoimainen.

Jos politiikka olisi kuin NHL, jossa pelaajia voidaan myydä vastustajille, vihreät tekisivät kasvattiseurana kovan tilin samalla, kun eräät toiset puolueet saisivat kipeästi kaipaamaansa täydennystä. J

Ei valmistelukoneistoa

Arvostelin kokoomusta siitä, ettei puolueella ole kunnollista valmistelukoneistoa, mutta ei sitä ole vihreilläkään. Yleensä puolueiden valmistelukoneistot hankkivat osaamisen poliittisesti valituilta virkamiehiltä ja etujärjestöistä. Vihreiden pitäisi verkottua nykyistäkin tehokkaammin tiedemaailman kanssa. Jos aikoo kantaa maan tulevaisuudesta, on parannettava puolueen kannanmuodostuksen tasokkuutta.

Porvarillinen vasemmistopuolue?

Vihreät eivät mielellään asemoi itseään poliittiselle kartalle. Se voi olla viisasta, koska määreet ovat vanhan maailman perua aikana, jolloin eurooppalainen äärioikeisto ja äärivasemmisto ovat löytäneet toisensa.

Minä olen käyttänyt termiä porvarillinen vasemmisto. Vasemmisto, koska vihreät ovat sosiaalisen tasa-arvon puolue ja kannattavat voimakkaasti pohjoismaista hyvinvointivaltiota. Porvarillinen, koska ajattelu ei lähde sen enempää valtiollisesta sosialismista kuin ammattiryhdistysliikkeen vallastakaan. Myönnän, että olen varastanut termin presidentti Ståhlbergilta.

Tarvittaisiin vasemmistolaista markkinaliberalismia. Markkinatalouden ymmärtäjiä vihreissä on todella paljon. Jos demarit eivät kehitä vasemmistolaista strategiaa markkinatalouden oloihin, vihreiden on se tehtävä. Silläkin uhalla, että jokaista markkinatalouden toiminnan ymmärtäjää leimataan oikeistolaiseksi.

Miten saisi ihmiset ymmärtämään, että ei-markkinaehtoisilla ratkaisuilla suojellaan pääsääntöisesti jonkun etuoikeuksia?

Antero Vartia on tunkeutunut ajatuksillaan julkisuuteen. Arvostan häntä joka päivä enemmän. Vähemmän tunnettua lienee, että Liberan toiminnanjohtaja Mikko Kiesiläinen on vihreä varavaltuutettu Helsingissä.

Uusi puheenjohtaja Touko Aalto on poliittiselta linjaltaan erittäin hyvä. Hänellä on vähän ongelmia julkisuuden kanssa, mutta uskon niiden menevän ohi. Julkisuus on tottunut odottamaan vihreiltä räväköitä heittoja ja kun teksti onkin ihan asiallista, sitä ei julkaista.

Vihreä populismi

Yksi niistä syistä, joiden vuoksi en halunnut jatkaa eduskunnassa, oli se, että puolue kesken kauden hallituksesta lähdettyään oli jokseenkin varma oppositiopuolue. Inhoan oppositiokansanedustajien tehtävää. Julkisuus palkitsee helpoista heitoista. Tähän houkutukseen vihreä eduskuntaryhmäkin minusta vähän sortui. Välillä melkein harmitti, että sillä tavalla saa niin paljon kannatusta.

En ollut tämän huoleni kanssa yksin. Jos joku vaivautuisi analysoimaan vihreiden siirtoäänijärjestelmään perustuvan puheenjohtajavaalin vaiheita, huomattaisiin, että moni äänesti populismia vastaan.

Samaan ongelmakenttään liittyy liiallinen sovinnaisuus, siis se, ettei uskalla olla rohkeasti eri mieltä niiden kanssa, joiden kanssa kuuluu olla samaa mieltä. Antero Vartiaa tämä kritiikki ei todellakaan koske.

Loistava tulevaisuus tai sitten ei

Demarien lamaantuminen on jättänyt puoluekentässä paljon tilaa vihreille. Vaikka omalle puolueelleni olisi eduksi, että demarit kaivautuisivat yhä syvemmälle juoksuhautoihinsa ja unohtuisivat sinne, toivoisin kuitenkin ihan isänmaan etua ajatellen, että he joskus tuosta vielä virkoavat.

Kokoomuksen modernisoituminen voisi viedä myös paljon tilaa vihreiltä, niin kuin on tainnut vähän käydäkin Jan Vapaavuoren myötä. (Tästä minulla ei ole mitään mitattua tietoa) Muuten uhkaa kokoomuksen uudistumisesta ei vihreille näytä olevan.

Vihreiden tulevaisuus voi olla todella aurinkoinen, mutta kyllä se voidaan myös tyriä. 2030-luvulla vihreitä kansanedustajia on jotain välillä 0-50.

= = = =

(Sarja päättyy tähän)