Grupul de localnici nemulțumiți de deciziile preotului consideră că printre bunurile care nu se mai regăsesc în parohie (unele vechi de sute de ani) ar putea fi și obiecte cu posibilă valoare de patrimoniu. Nu există însă o expertiză definitivă în acest sens.

Cel mai important – în povestea de la Săsăuș nu există inventare la zi ale icoanelor și bunurilor de cult. Cazul (aparent marginal la prima vedere) aduce în discuție modul greșit în care un preot și ierarhii săi au ales să justifice gestiunea obiectelor valoroase dintr-o biserică ortodoxă. Istoria certurilor din satul sibian e, de fapt, ilustrativă pentru felul în care Biserica Ortodoxă Română păstrează, inventariază și valorifică icoane și obiecte vechi (indiferent dacă ele sunt clasate sau nu în patrimoniul național).



Preotul Pavel din Săsăuș nu a fost capabil să le ofere sătenilor suspicioși explicații clare cu privire la dispariția icoanelor ori să facă gesturi care ar fi putut reduce tensiunile. El a refuzat să stea de vorbă oficial cu presa când scandalul a căpătat amploare.

Reprezentanții Mitropoliei Ardealului nu au vrut nici ei să ofere interviuri, fiind nevoie să apelăm la surse din instituție care au dorit să le fie protejată identitatea. Când reporterul Să fie lumină a mers la Mănăstirea Brâncoveanu de la Sâmbăta de Sus, pentru a obține clarificări în privința obiectelor de cult donate de preotul din Săsăuș, însuși mitropolitul Laurențiu Streza le-a interzis prin telefon călugărilor de acolo să dea vreo explicație celor de la „Să fie întuneric”.

După mai multe săptămâni de documentare, am reconstituit traseul dihoniei din satul Săsăuș – pentru că e important să chestionăm felul în care BOR își exercită proprietatea asupra bunurilor comunitare pe care le are în posesie.