Sîntem la începutul primăverii, însă Capitala nu e foarte verde. Conform Cadastrului Verde din 2011, în Bucureşti sînt aproximativ 2,1 milioane de arbori, dintre care 1,7 milioane pe domeniul public, iar restul pe domenii private. Deşi Primăria estimează că în prezent numărul arborilor a crescut mult, acesta rămîne unul mic faţă de recomandările Uniunii Europene – statisticile indicînd doar în jur de 1 arbore pe cap de locuitor, faţă de 3, cît se cere la nivel european. Nici legislaţia românească privind calitatea aerului nu respectă cerinţele – sîntem pe ultimul loc în Europa la acest capitol, mai multe substanţe poluante înregistrînd valori peste limitele stabilite de UE sau cele recomandate de către Organizaţia Mondială a Sănătăţii şi ducînd, în timp, la apariţia mai multor boli. În plus, în Bucureşti, numărul autoturismelor a depăşit în prezent 1,2 milioane, se construiesc numeroase blocuri de locuinţe şi parcări şi se betonează de zor, fiind tăiaţi foarte mulţi arbori – deşi legislaţia interzice construirea pe spaţiul verde –, fără a fi plantaţi suficienţi în loc. Nu scapă nici parcurile – bucăţi din acestea fiind retrocedate sau ameninţate de proiecte imobiliare. Vă simţiţi sufocaţi? Şi copacii la fel.

Cu toate că, în perioada 2012-2016, Direcţia de Mediu a Primăriei Bucureşti a emis avize de defrişare pentru doar peste 25.000 de arbori, cu obligativitatea plantării în compensare a peste 49.000 de arbori, Dan Trifu, vicepreşedintele Fundaţiei Eco-Civica, estimează că în ultimii ani au dispărut din Capitală în jur de un milion de arbori. „Cei care construiesc blocuri noi au obligaţia de a planta 4 copaci la 1 loc de parcare, dar asta nu se întîmplă. Legea nu e respectată. Firmele ori nu plantează deloc în perimetrul alocat construcţiei, ori spun că vor planta în altă zonă, în compensație. În acte apar plantații în locuri care figurează deja ca spaţii verzi. Marii retaileri, mall-urile – aceştia sînt cei mai păcătoși: de pildă, Mega Mall a compensat cu Parcul Păsărarilor. Se pierd în jur de două hectare la fiecare hipermarket sau mall“, afirmă Dan Trifu. Justiţia reuşeşte, uneori, să facă dreptate. La începutul lunii aprilie – după mai mulţi ani de eforturi susţinute ale locuitorilor din zonă, alături de Eco-Civica şi Asociaţia Salvaţi Bucureştiul –, Tribunalul Bucureşti a anulat autorizaţia de construire emisă de Primăria Sectorului 4 pentru ridicarea unui cartier de blocuri pe două hectare din Parcul Tineretului. Asta însă abia după ce arborii au fost defrişaţi, iar blocurile au fost deja, în mare parte, ridicate.

O altă problemă o reprezintă aşa-numita „toaletare“ a arborilor. De multe ori, au loc defrișări în spatele blocurilor, copacii fiind ciuntiţi sub scuza toaletării. „Termenul de «toaletare» din română este profund înșelător, deoarece el acoperă mai mulţi termeni de specialitate, clar diferiți între ei. «Toaletare» spune totul şi nimic“, îmi povesteşte Mihai Buzea, arborist cu experienţă atît în ţară, cît şi în afara ei. „În Marea Britanie am învăţat despre crown lift – înălțarea coroanei, prin tăierea crăcilor din josul acesteia, despre cutback – tăierea crăcilor într-o parte a coroanei, de exemplu cea care atinge o clădire sau un felinar stradal, despre pruning – tăierea vîrfurilor coroanei, pentru a obţine o anumită formă, despre crown reduction – tăierea unui anumit procent de crăci din interiorul coroanei, pentru a o aerisi (10%, 25%, 35%, 50%), despre deadwood reduction – „a lua toată uscătura“ –, despre pollard, adică o reducere foarte drastică a coroanei, în urma căreia copacul trebuie să arate ca un schelet (fiind extrem de util anumitor specii, teiul, platanul, castanul, paltinul, arțarul, cărora le prelungește viaţa cu mulţi ani), despre monolith, adică tăierea coroanei aproape cu totul, din arbore rămînînd nişte monoliți, exact cum spune şi numele, metodă care dă rezultate excelente în cazul nenumăratelor varietăţi de plopi.“

Echipele de arborişti sînt plătite fie de primăriile locale, fie de particulari, de obicei ca să toaleteze copacii periculoşi, din raţiuni de siguranţă. Anul trecut, de pildă, zeci de arbori au fost tăiaţi de pe Şoseaua Kiseleff şi din Cişmigiu, consideraţi „pericol public“ de către autorităţi, cu toate că, în opinia publică, aceştia păreau sănătoşi. Cît despre clienţii privaţi, spune Mihai Buzea, „cea mai mare problemă este faptul că au nevoie de aprobare pentru orice lucrare de arboristică asupra copacilor de pe propria proprietate (uneori chiar de la Ocolul Silvic), aşa că de foarte multe ori oamenii aleg să riște şi să ne ofere lucrarea fără aprobarea primăriei. În general, primăriile preferă să cheme la muncă echipe de oameni slab calificaţi, care fac şi ei ce pot, cu rezultate care se văd prin toate oraşele ţării (există şi excepţii). Din punct de vedere profesional, majoritatea lucrărilor de arboristică pe care le văd eu în Bucureşti, cel puţin, sînt făcute de oameni care nu se pricep. Taie şi ei cum îi taie capul, scuzaţi-mi jocul de cuvinte. Mă doare sufletul cînd văd cum îşi bat joc de copaci! Dar de unde oameni calificaţi într-o meserie despre care românii nici nu ştiu că există?!“

Discutînd tot despre toaletarea arborilor din Capitală, Vera Dobrescu, lector dr. la Facultatea de Horticultură a USAMV, îmi spune: „Din păcate, în Bucureşti sînt puţini arbori aranjaţi frumos – toaletarea lor a devenit de-a dreptul amputare. Fără frunziş, arborii se sufocă, nu mai au acces la suficient oxigen. Nici o specie nu se taie fără a fi urmărite anumite modalităţi specifice de toaletare. În plus, trebuie analizat fiecare copac individual. Nu pot fi blamaţi cei care se ocupă de toaletări – de regulă, ei nu sînt specialişti, ci alpinişti utilitari. Poate că dacă ar fi instruiţi înainte să meargă pe teren, lucrurile ar fi mai bune, dar la noi, din păcate, se aleg firmele cu preţurile cele mai mici. Noi, la Facultatea de Horticultură, am propus Primăriei Bucureşti un proiect: vrem să oferim lecţii lucrătorilor care merg pe teren la toaletarea arborilor. Ei au fost de acord, în principiu.“ (Din păcate, însă, Primăria Bucureşti nu ne-a putut oferi detalii despre implementarea acestui proiect.)

Ce ne rămîne, aşadar, de făcut? Lăsînd aceste defrişări şi „toaletări“ abuzive să aibă loc, s-ar spune că nu ne deranjează şi nu ne interesează prea mult cum arată oraşul în care locuim. În afara propriului apartament, mulţi bucureşteni nu simt o foarte mare nevoie de a se implica – fie că asta înseamnă să aibă grijă de curtea blocului, să anunțe autorităţile privind cîinii vagabonzi de pe strada lor ori maşinile parcate aiurea, sau să fie atenți la soarta arborilor din cartier.

Există însă şi oameni care se implică. Edmond Niculuşcă este unul dintre ei – fondatorul Asociaţiei Române pentru Cultură, Educaţie şi Normalitate, un tînăr care vrea să genereze o schimbare. Îndrăgostit de clădirile vechi şi patrimoniul istoric al Bucureştiului, Edmond Niculuşcă îşi începe povestea cu atragerea de fonduri pentru restaurarea, în 2009, a Şcolii Centrale din Bucureşti. La momentul respectiv, nu s-a ocupat şi de grădina interioară a liceului, însă anul trecut şi-a îndreptat atenţia şi către aceasta. În centrul acestei grădini – concepute ca grădinile-paradis, de arhitectul Ion Mincu – se află un arbore, un frasin plantat la inaugurarea şcolii, în jur de 1891. „Există mărturii istorice“, spune Edmond Niculuşcă, „avem fotografii. Cea mai veche este din 1901, unde frasinul apare deja, e mic, e pui, e foarte verde. Aceea e de fapt prima fotografie a primelor generaţii de la Şcoala Centrală care se fotografiază cu acest frasin. Copacul e ca un fir roşu care leagă generațiile care au învăţat în Şcoala Centrală din 1891 pînă azi, e singura prezenţă vie, aş putea spune, care leagă generaţiile astea şi care a fost martorul tuturor celor care au trecut pe acolo.“

Frasinul în vîrstă de aproximativ 126 de ani de la Şcoala Centrală nu este cel mai bătrîn dintre arborii Capitalei. În Grădina Botanică mai există un frasin a cărui vîrstă e estimată la peste 200 de ani. Însă platanii sunt printre cei mai bătrîni copaci din Bucureşti – cum este, de pildă, cel de pe malul Dîmboviţei, la podul Cotroceni, despre care se spune că ar avea peste 300 de ani. Pe strada Berzei se află un alt platan de peste 200 de ani, iar la intrarea în parcul Cişmigiu se află un altul, plantat, se pare, de dinaintea amenajării parcului, experţii estimînd vîrsta sa la peste 300 de ani. Un dud de 500 de ani se află în curtea Bisericii Adormirea Sf. Ana, iar la intersecţia bulevardului Ferdinand cu strada Horei – singurul stejar roşu din Bucureşti, în vîrstă de peste 300 de ani. O parte dintre aceşti arbori au avut, la un moment dat, plăcuţe pe care le era notată vîrsta, însă acestea au dispărut între timp.

Anul trecut, frasinul de la Şcoala Centrală şi vegetaţia din grădină se aflau într-o stare tot mai deteriorată. Aşa că Edmond a luat legătura cu Universitatea de Agronomie, iar Vera Dobrescu, specialist horticultor, a fost de acord să îi ajute. Aceasta a luat întîi probe din scoarţă, frunze şi sol, ca să vadă ce boli are frasinul şi ce se întîmplă în jurul lui. „Părea că se instalează această stare de regresie a vieţii copacului, erau semne de ciocănitori în copac, iar anumite tipuri de ciuperci arătau că se apropie de moarte. S-a curăţat tot ce era uscat, a fost echilibrat puţin copacul, pentru că el e înclinat, şi a fost dat cu o soluţie împotriva dăunătorilor. I s-a făcut şi tomografie, ca să vedem interiorul. S-a stabilit un tratament, a fost adusă o perfuzie din China, cu minerale, tratament care a mai fost folosit şi la teii din Iaşi, dînd energie copacului pentru a se întrema. Ar mai putea trăi pînă la 20 de ani, poate chiar mai mult“, spune Edmond Niculuşcă.

Astfel de tratamente au mai fost aplicate, în Bucureşti, în curtea cu platani a BNR, spune Vera Dobrescu – acolo, arborii erau foarte afectaţi. La Şcoala Centrală a lucrat voluntar, însă la BNR, cei de la bancă au înţeles că arborii aceia sînt foarte importanţi şi au investit în salvarea lor, mai adaugă ea. Şi Primăria Capitalei se implică – pentru anul 2017, a alocat în bugetul local fondurile necesare achiziționării unui tomograf acustic pentru evaluarea stării de sănătate a arborilor. Cu ajutorul acestui tip de aparat, se poate stabili cu exactitate dacă arborele are sau nu o problemă majoră de sănătate, putînd fi evidențiate deformațiile patologice, în vederea prevenirii producerii unor incidente provocate de prăbușirea arborilor sau a ramurilor – susţine Direcţia de Mediu.

Revenind la frasin, Edmond îmi spune că acesta „e arbore de pădure, are nevoie de umezeală, iar în mediul lui natural trăieşte pînă la 200 şi ceva de ani. Problema e că se află într-un Bucureşti tot mai uscat. Discutam cu specialiştii şi aceştia spuneau că sînt mulţi copaci bolnavi în Bucureşti. Teii şi castanii nu mai rezistă. Castanii se usucă în august, iar unii dintre ei înfloresc în septembrie, ceea ce înseamnă că un castan trăieşte două cicluri într-un an, iar asta îl îmbătrîneşte. Se usucă din cauza poluării, şi teii au început să se îmbolnăvească.

Noi, la ARCEN, încercăm să obţinem fonduri pentru a restaura grădina şi a reface microclimatul din jurul copacului – el se usucă şi pentru că nu mai e multă vegetație în jur, iar căldura rămîne în sol în profunzime.“ Din fericire, în această primăvară, se poate vedea că tratamentul a avut efect şi frasinul se regenerează.

De Noaptea Muzeelor şi de Sînziene, grădina interioară a Şcolii Centrale este deschisă publicului. În acest fel, Edmond Niculuşcă şi ARCEN încearcă să tragă un semnal de alarmă, aducînd în atenţie starea grădinilor, a spaţiilor verzi din Capitală. „Miza era să salvăm copacul, să dăm un exemplu. A salva un copac nu e un lucru atît de complicat, dar e extrem de important. Am vrut să facem asta şi pentru că acest arbore are o valoare memorială, e un simbol al Şcolii Centrale. Poate că e caraghios să salvezi un copac, dar demersul, daca are succes, e de replicat“, adaugă Edmond. „Dacă fiecare om şi-ar asuma să salveze cîte un copac, ar fi ceva.“

Foto: Andrei Ivan (sus), Alberto Groşescu (jos)