***

„Noi nu avem o istorie a fotografiei, a imaginii și a uzului imaginii, cultural vorbind. Nici măcar artiștii români care lucrează cu fotografie n-au la ce să se raporteze”, spune Ștefan Sava. Alături de colegele sale de la Salonul de Proiecte - artista Alexandra Croitoru și criticul de artă Magda Radu - încearcă să schimbe nițel starea asta de fapt prin valorificarea arhivei lui Mihai Oroveanu.

Salonul de Proiecte e un program ce promovează arta contemporană prin expoziții, publicații, prezentări și dezbateri. Din 2011, când a fost fondat, Salonul a funcționat în Anexa Muzeului Național de Artă Contemporană (MNAC), pe Calea Moșilor din București, prin bunăvoința lui Mihai Oroveanu, cel care conducea instituția. Oroveanu le-a prezentat clădirea ca pe locul în care dorea să deschidă un muzeu al fotografiei, în lipsa unui alt spațiu. Avea acolo câteva cutii cu printuri și arăta oricui venea o mică parte din colecția lui. Aducea politicieni, se ducea la întâlniri, le scria succesivilor miniștri ai culturii, făcea tot ce-i stătea în puteri pentru a promova ideea asta.

„Colecția lui personală și imaginile care s-au adunat la MNAC ar fi putut forma nucleul incipient al unei astfel de instituții, care ar fi putut îmbina funcția de prezervare și clasare cu cea de expunere, incluzând expunerea lucrărilor unor fotografi contemporani”, spune Anca Oroveanu, profesoară de istoria și teoria artei la Universitatea Naţională de Arte din Bucureşti și director ştiinţific la New Europe College (NEC), despre eforturile soțului său. Proiectul a rămas însă în suspensie.

***

Mihai Oroveanu (1946-2013) a rămas cunoscut mai ales ca fondator și director general al MNAC din București, ca director al Oficiului Naţional pentru Documentare şi Expoziţii de Artă și ca inițiator al primelor târguri de carte de după 1989. Sub rolurile astea se afla povestitorul, bonomul, omul curios, după cum reiese din descrierea făcută de prietenul său Andrei Pleșu în Dilema Veche, la câteva luni după moartea sa.

Era fotograf, istoric de artă și un om extrem de interesat de istorie, bun cunoscător în acest domeniu, spune Anca Oroveanu. „Interesele lui corespundeau acestei triple formații și au devenit progresiv extrem de largi. Era dezolat de dezinteresul față de imaginile fotografice ca documente istorice și încerca să compenseze cum putea această carență. Dar îl interesa în aceeași măsură fotografia ca mediu, cu toate particularitățile ei: tehnice, estetice, etc.”.

La început, adunatul fotografiilor și clișeelor era pentru el o activitate mai modestă, își amintește Anca Oroveanu. Pasiunea asta s-a intensificat însă după Revoluție. Sursele erau foarte variate, spunea ea: „de la cunoștințe sau rude dispuse să-i dea fotografii sau albume fotografice la talcioc, târguri așa-zise «de antichități» sau ocazii în care afla (după 1989) că o instituție se dispensează de parte din colecția ei ori chiar o casează. În timp au apărut oameni care funcționau ca mijlocitori și unii dintre ei îi puneau de-o parte fotografii, clișee, albume etc. Uneori a cules de pe stradă lucruri aruncate, albume de fotografii personale, de exemplu”. Ștefan Sava spune că Oroveanu devenise foarte cunoscut printre anticari, astfel încât imediat ce apărea ceva interesant pe piață, probabil aceștia îl căutau pentru a-i vinde imaginile. A strâns peste 100.000 de imagini, pe diferite suporturi.