***

La mine în clasă, la Liceul Tehnologic Special „Regina Elisabeta” din Vatra Luminoasă din București, în afară de mine, toți colegii erau slab văzători. Acolo am început să scriu în Braille și, de la un moment dat, numai pe laptop, dar Bacalaureatul l-am dat în Braille. Oricum, învățasem alfabetul de la frate-meu între timp, chiar dacă nu îl utilizasem.

Am stat atunci în internatul liceului, și ăla tot în Vatra Luminoasă, un spațiu care, până la intersecția cu Mihai Bravu, a fost donat Societății Orbilor de către Regina Elisabeta. Școala e acolo din 1906, de când se căutau moduri în care să se poată organiza oamenii care nu văd, să facă ceva cu viața lor, să nu mai cerșească sau să fie trimiși de alții la cerșit. Aveau și locuințele acolo. Cei mai mulți confecționau perii și cutii de ambalat. Apropo, mie nu mi se pare OK cuvântul „orb”, cu atât mai puțin să fie utilizat oficial azi, pentru că e prea dur și reflectă neputința, adică e legat de handicap, nu de dizabilitate. Pentru mine, „handicap” e ceea ce nu pot să fac, iar „dizabilitate” e ceea ce fac mai prost. În comunitate, termenul „nevăzător” e cel mai utilizat.

În fine, aia a fost vârsta la care am vrut să cunosc alți nevăzători și să îmi dau seama ce făceau ei, spre deosebire de mine. Am început să înțeleg că ar trebui să-mi găsesc un sens. A fost și o experiență interesantă cu informatica în clasa a IX-a: în primul semestru am avut media 6, pentru că materia a fost pur teoretică și profesorul nici nu prea încerca să mă facă să înțeleg, iar după aceea, în semestrul II, am avut media 10, pentru că am început să scriu cod. Am făcut asta la ore, după care am progresat singur.

„Mi-am asumat încă de pe atunci că, pe cât o să pot, o să ajut alți nevăzători să folosească tehnologia, așa că mă întâlnesc cu persoane care au nevoie de ea pentru educație sau pentru piața muncii. De exemplu, le explic cum funcționează screen reader-ul sau cum să apese tastele. Din câte știu, azi, în România, suntem doar cinci nevăzători care profesăm în IT.” - Alex Cucu

Nivelul de educație la școala specială era puțin mai scăzut decât ce aș fi vrut. Dar n-am depus un efort să merg la alt liceu, deși la sfârșitul clasei a X-a am vrut să mă transfer la Colegiul „Mihai Viteazul”. Până la urmă, eu nu am luat decizia, părinții nu au luat-o pentru mine și am rămas acolo. A contribuit și faptul că îmi făcusem prietenă. Totuși, proful meu de informatică a avut o tentativă să mă trimită la olimpiadă, dar, în final, am mers doar la olimpiada între școlile speciale, în 2013. Cu toate că am citit documentația, nu m-am pregătit cu adevărat, pentru că am considerat cumva fake concursul. Îmi doream să fie și în alt mediu, nu doar în acela al oamenilor cu dizabilități vizuale. Până la urmă, am luat premiul III.



Mi-am asumat încă de pe atunci că, pe cât o să pot, o să ajut alți nevăzători să folosească tehnologia, așa că mă întâlnesc cu persoane care au nevoie de ea pentru educație sau pentru piața muncii. De exemplu, le explic cum funcționează screen reader-ul sau cum să apese tastele. Din câte știu, azi, în România, suntem doar cinci nevăzători care profesăm în IT. Principala meserie a celor care nu văd e masajul, deși acum pot să lucreze în radio, în IT, la call center sau să fie copywriteri. La call center e mai greu, pentru că se duc mulți la interviuri și sunt câteva minute alocate pentru fiecare. Am tot avut discuții cu prietenii și știu că angajatorii preferă pe cineva care vede.

***

Datorită acelui concurs din 2013, am intrat ca olimpic la Facultatea de Matematică și Informatică a Universității din București, unde mi-am dorit să ajung încă de printr-a X-a. În vară, înainte să înceapă cursurile, la 19 ani, am mers prima dată cu baston. Până atunci, nu ieșisem singur, ci doar cu însoțitor. Chiar și când mergeam cu un alt nevăzător, nu trebuia să mă orientez eu și să-mi găsesc repere. Eram la frate-meu, la Ovidiu, în garsoniera unde locuia, am luat un baston și am plecat la un prieten. Am mers vreo sută de metri de acasă până în stație, am urcat în autobuz și am coborât. Mai fusesem pe drumul ăla, dar de pe trotuar trebuia să o iau printr-o parcare și după aia să fac dreapta, să ajung pe un alt trotuar. Mă dezorientasem în parcare, pentru că mi-era teamă că o să vină mașini, așa că l-am sunat la un moment dat pe prietenul meu, și el nevăzător, pentru că era traseul pe care îl făcea zilnic și îl știa. Oricum, m-am simțit independent!



Abia în anul II de facultate m-am considerat la nivelul colegilor mei. După prima lună, habar n-aveam ce căutam acolo, pentru că problemele se făceau pentru olimpici, fiind grupa de la care existau cele mai multe așteptări. Dar am învățat o mulțime de lucruri de la colegi; inclusiv la bere, că discuțiile se duceau în jurul informaticii și al problemelor pe care le aveam de rezolvat, pe lângă cele despre fete și concerte. Pentru că la cursul de analiză matematică nu aveam materialele complet accesibile, colegii mi-au dictat sau m-au ajutat să scriu fără simboluri matematice, adică înlocuindu-le: pentru „putere”, de exemplu, foloseam Shift+6. Dacă nu ar fi fost tehnologia, ar fi trebuit să transpun în Braille fiecare pagină.

***

Mi s-a întâmplat ca unii oameni, mai ales din administrația publică, să nu vorbească direct cu mine, ci doar cu însoțitorul. Dacă sunt cu mama, îi pun ei întrebări, deși vine numai pentru că, în general, clădirile noi sunt un mediu inaccesibil și ar fi mai complicat să mă duc singur.