Am văzut mai demult un experiment – 2 maimuțe puse în 2 cuști alăturate, cuștile având pereți transparenți astfel încât fiecare din cele 2 maimuțe să vadă tot ce se întâmplă. Și au pus maimuțele să rezolve niște probleme relativ simple. Dacă le rezolvau primeau recompensă, dacă nu le rezolvau nu primeau. Maimuțele s-au prins repede și, cu gândul la recompensă, rezolvau taskurile cu mult entuziasm. Numai că la un moment dat, pentru același tip de problemă, unei maimuțe i s-au dat banane și celeilalte castraveți. Bineînțeles, maimuța care primea banane n-a avut nimic de obiectat, ei îi convenea tratamentul special. Cealaltă în schimb, la început a acceptat castraveții (până la urmă primea și ea ceva, nu?), dar a început să se prindă că e o discriminare – la taskuri egale recompensele nu erau egale. Măh, ce crezi că a făcut maimuța oropsită? A început să facă ditamai tărăboiul, a aruncat cu castraveții în dresori și-a arătat colții amenințător a început să zgâlțâie gratiile cuștii… Ce s-a urmărit cu acest experiment? Cercetătorii credeau că nevoia de justiție și echitate este una primară, că activează zone pe care le avem în creierul primitiv și că nu este specifică doar omului, dar și animalele au această nevoie.

Am citit că în niște statistici din astea mondiale copiii din România sunt pe locul 2 într-un clasament al fericirii. Se pare că e mișto să trăiești în România dacă ești copil. Dar ce să vezi? Când vine vorba de adulți, atunci românii sunt aproape de coada clasamentului. Ce se întâmplă???? Nu crezi că e ceva greșit în ceea ce facem? Ne naștem veseli și pe urmă reușim cumva să ne pierdem toată fericirea pe drum.

Explicațiile sunt mai complexe. Probabil copiii din țările civilizate încep mai devreme o viață disciplinată, li se dau mai devreme sarcini care să-i responsabilizeze, sunt pregătiți mai devreme pentru viața de adult, tocmai ca atunci când vor crește mari să aibă o viață mai ușoară și poate mai fericită. La noi trecerea de la copilărie la viața de adult este mult mai bruscă, iar viața de adult din România nu este tocmai ușoară. Dar uite, una dintre explicații este dată și de experimentul pe care l-am povestit la început – noi trăim într-o societate profund nedreaptă, profund injustă. Cum să fii fericit când vezi că la fiecare pas ești nedreptățit într-un fel sau altul?

Dacă și maimuțele pot face comparații atunci imaginează-ți că și eu pot face comparații. Nu zic că prețul litrului de benzină din România este aproape la fel cu cel din Germania, dar șoselele noastre sunt praf în comparație cu ce au nemții. Este o mare nedreptate de care sunt de vină guvernanții noștri. A fost o perioadă când n-aveam bani, dar de vreo 10 ani sunt bani și vin bani și din fonduri europene și cu toate acestea nu se face nimic, toți banii se risipesc. Te uiți la nemți, te uiți la noi și începi să te enervezi. Și cică trebuie să fim mândri că suntem români. Bine, nu ne mai uităm la nemți. Ăia sunt de pe altă planetă, n-au tot 2 mâini și 2 picioare ca noi, la ei ziua nu e tot de 24 de ore. Să ne uităm numai la noi atunci. Păi ce vedem? Vedem că după 30 de ani de la Revoluție încă nu s-a făcut dreptate. Nici măcar lumină cât de cât, ce să mai spun de dreptate. Vedem că unii care au slujit în regimul comunist au acum pensii speciale. Și ce pensii!!! Nu doar că lor li se dă o banană și nouă un castravete, lor li se dă un ciorchine întreg de banane, iar nouă ne rămân doar cojile de la castraveți.

Am văzut ieri la TV o tanti grefier care era nemulțumită că n-o să mai aibă pensie specială. Și pentru asta ieșise să protesteze. Măh, pot să înțeleg că femeia era nemulțumită, pot să înțeleg și să accept că are dreptul să protesteze. Dar m-au nemulțumit profund argumentele ei – cum că are muncă grea, că stă peste program, că are drepturile îngrădite și ea nu mai poate face și altceva în plus față de munca de grefier pentru a-și spori veniturile. Nu, zău? Dar oare corporatiștii nu au muncă grea? Oare ei nu stau peste program? Oare ei mai pot să facă și altceva în afară de a munci 10 ore pe zi și a sta încă 2-3 ore blocați în trafic? Și când auzi ce pensii speciale au unii – zeci de mii de euro pe lună, cât nu câștigă un întreg departament dintr-o corporație.

Să-ți mai spun o mică poveste. Acum câteva ierni eram la un moment dat pe stradă și, nu știu de ce, mi-a căzut privirea pe un scuterist care livrează pizza. Condițiile meteo erau total improprii mersului pe 2 roți. Eu personal n-aș fi ieșit cu motocicleta pe vremea aia pentru nimic în lume. Și cu toate astea scuteristul era la datorie. Zgribulit, pe cap cu o cască luată din talcioc (probabil s-ar fi spart ca o coajă de ou la cea mai mică căzătură), cu un scuter și ăla ca vai de el, mergea vitejește prin zloată, se strecura printre mașini… Omul ăla își punea viața în pericol pentru câteva sute de lei. Și o făcea fără să se plângă. Pentru că el nu era special, nu avea cine să-i poarte de grijă. Dacă te uiți în trafic o să vezi zeci de curieri ca el, pe scutere sau pe biciclete. Câteodată îi mai și înjuri că ți-au tăiat calea sau doar așa ca să te descarci după o zi foarte stresantă, iar de cele mai multe ori nici nu-i bagi în seamă, ei nu sunt speciali. Și pentru mine curierii sunt aproape invizibili, dar nu știu de ce imaginea acelui scuterist mi s-a întipărit în memorie și îmi aduc aminte de el ori de câte ori sunt discuții despre cât de periculoasă, cât de riscantă este o meserie sau alta, cât de importantă este etc. De ce ți-am spus despre scuterist? Pentru că sunt mii de meserii periculoase. Nu doar polițiștii sau pompierii își riscă viața, nu doar medicii sau judecătorii fac lucruri importante, nu doar primarii sau parlamentarii iau decizii cu impact social. De ce unii să aibă parte de tratament special?