O minune a tehnicii se naște într-un garaj de bloc. Un tânăr inventator, la vârsta de 34 de ani, inventează prima mașină a timpului. Un vis din copilărie care-l va purta în lumi necunoscute și îi va aduce faima. Va rămâne în istoria omenirii ca cel care a trăit în mai multe perioade de timp. Va acumula o experiență ca nimeni altul.

Într-o zi de vară, după o lungă perioadă de ploi, vine și timpul primului test. Prognoza este bună, nu se prevăd ploi și fulgerele care ar putea să dea peste cap tot planul.

Da, inventatorul nostru are și un nume, dar nu vrea să-l dezvăluim. Nu vrea să fie asociat cu această experiență neobișnuită pe care a trăit-o și pe care vrea s-o uite cât mai curând posibil. Dar pentru că narațiunea n-ar avea sens fără un nume, să-i spunem simplu George.

—

Dimineața, ora 9, trafic infernal pe șoseaua Iancului. George coboară din apartamentul lui de la etajul șase și iese în spatele blocului folosind ieșirea secundară. Intră în garaj, aprinde lumina, închide ușa garajului și deconectează mașina timpului de la priza trifazică instalată cu multe pile și rugăminți de furnizorul de energie electrică. Mașina timpului era la încărcat de 10 zile. Avea nevoie de energie pentru două salturi în timp. Atât își dorea George. Dorea să fugă 50 de ani în viitor să vadă unde a ajuns. Voia să-și cunoască viitorul pe scurt și să se întoarcă în prezent. Voia să facă un test.

Mașinăria nu era ceva ce vezi prin filme. Nu era nimic spectaculos, nu avea părți rotative, nu scotea scântei și nu genera un portal în care era absorbită. Era o capsulă, fără geamuri, cu un generator în partea din spate, un scaun pentru un singur pasager și un panou de control pe care puteai să vezi nivelul de încărcare al bateriei, puteai să setezi data și ora și un buton roșu cu o etichetă murdară pe care scria „START”.

Și George a apăsat pe buton. Un șoc electric l-a zguduit scurt. Un șoc asemănător cu cel pe care l-a simțit când la vârsta de cinci a băgat două cuie în priză. O milisecundă, atât a trecut. Pe ecranul cu touch, ercran de care uitase că-l instalase, apărea „bine ați venit în 2068”. Da, el l-a pus acolo. Era ecranul care se aprindea doar dacă saltul în timp reușise.

Timid, George deschide trapa capsulei să descopere același garaj întunecat. Pentru că era un băiat prevăzător, avea tot timpul la chei o lanternă din aia rezistentă la intemperii. Lumina plăpândă a rezistat doar câteva secunde. Câteva secunde în care a avut timp să citească un mesaj înfiorător pe peretele din spate: „Vinde tot și fugi din țară!”.

George era descumpănit. Trăia cu senzația că cineva îi joacă o farsă. A deschis ușor ușa garajului. Același bloc comunist în care s-a născut și a trăit stătea în fața lui doar că arăta mult mai părăginit. Nu mai existau uși de intrare, gemurile până la etajul 4 era toate sparte și cârpite cu te miri ce.

Șoseaua Iancului era pustie. Era tot 9 dimineața dar nu era nimeni pe stradă. Trotuarul era plin de mașini parcate, acoperite cu folii de plastic, parcă puse la conservare de proprietarii lor. Pe străzi pustiu. La primul colț de stradă, un fost super-market era cumva transformat într-o alimentară cu câteva produse aruncate neglijent pe rafturi. O coadă formată din oameni posomărâți se prelingea ușor pe scările din fața magazinului.

Peisajul era dezolant. Părea că nu se întâmplă nimic. Nu circulau mașini pe stradă, totul părea cuprins de o pană de curent iremediabilă și liniștea era cumva întreruptă de câte o pasăre înfometată.

O pală de vânt i-a lipit lui George de picior o fițuică murdară cu ceva urme de salam pe ea. A ridicat-o de un colț. Era un ziar sau un fel de ziar. Curios, ziarul fiind o dovadă clară că mașina timpului a funcționat, George s-a apucat să citească. Da, anul era 2068, deci reușise! Titlul ziarului era „Antena 3”. Un fior de obidă a pătruns prin sistemul nervos al lui George. Curios din fire a început să citească titlurile: „Programul de guvernare implementat în proporție de 127% de către partid!”, „Ultima corporație a fost alungată din țară! Încă o victorie a partidului!”, „Guvernul are în plan pentru 2070 un proiect care să readucă curentul electric în casele a peste 50% dintre români!”, „Criză fără precedent în sectorul energetic și petrolier generată de corporațiile și agențiile străine care ne-au ruinat țara!”…

Nu, nu a mai suportat! Plin de o furie nestăvilită a pornit la goană către centru. La un moment dat, după ce adrelina s-a mai scurs din sistem, s-a oprit abia răsuflând în dreptul unei statui de care s-a sprijint ca să-și tragă sufletul. După câteva secunde a ridicat privirea și spre surprinderea lui constată că se sprijinea de bustul din piatră a unei femei. Cineva îi rupsese nasul. Pe soclu se mai vedeau câteva litere din nume. Materialul din care era construit era atât de prost încât ploaia mâncase pofticios din piatră și abia de mai distingeau primele litere din nume. Era o anume Gabriela… Nu se putea citi mai mult. Dar șocul cel mare abia atunci a coborât peste săracul George. Pe fundal, stând parcă să se prăvale peste el, era o catedrală strălucitoare, era o casă a domnului cum nu văzuse nicăieri în lume. Era catedrala mântuirii sau cum i-o zice. Era o construcție incredibil de bine păstrată care nu avea nicio legătură cu peisajul părăginit și părăsit din jur.

În lacrimi și plin de ură față de ceea ce i-a adus în suflet mașina timpului, George se întoarce la garaj, la mașina lui. Spre suprinderea lui mesajul cu „Vinde tot și fugi din țară!” de pe perete dispăruse și garajul arăta de parcă nu a fost al lui niciodată. Doar capsula inventată de el mai era acolo.

Plin de nerăbdare, fugărit parcă de niște năluci de coșmar de care nu știi cum să faci să mai scapi, George s-a întors cu succes în 2018 scuturat de același șoc electric.

Poză furată de la Andrei Crăciun de aici.