Manuale de limbă română pentru nevorbitorii nativi. La atât se reduce modesta propunere și, logic vorbind, textul ar trebui să se încheie aici. Totuși, mi-e teamă că cei de la platforma Contributors vor refuza să publice un text așa scurt și mă văd nevoit, deci, să-l lungesc.

Modesta propunere este adresată liderilor mișcării unioniste („Basarabia e România”), care a marcat câteva puncte importante în ultima vreme (Sfatul Țării 2, adoptarea Foii de Parcurs, conferința din 10 aprilie etc). Am tot respectul pentru efortul și succesele unioniștilor, cred totuși că pe undeva s-a strecurat o mică eroare: nu par să fie conștienți de statutul lor de minorité agissante. În Republica Moldova există unioniști, stataliști și indiferenți, iar în România există unioniști și indiferenți – în ambele țări, indiferenții alcătuind majoritatea absolută. Cât timp aceastei majorități nu i se poate răspunde la întrebarea „Și mie ce-mi iese?”, proiectul unionist rămâne ancorat doar în entuziasm. Iar asta nu-i suficient.

Manualele de limbă română pentru nevorbitorii nativi (pentru elevii cu altă limbă maternă decât româna) sunt cerute de maghiari de peste de 25 de ani, dar statul român s-a fofilat constant, deși utilitatea lor este incontenstabilă: un nevorbitor de română, care-ar învăța limba română ca pe o limbă străină (cum studiază copiii români engleza, de pildă), va învăța mai bine, mai repede, cu mult mai puțin efort și, cel mai important, fără ură. Cuvântul nu e deplasat. Când ești silit să înveți pe dinafară poezii* de secol XIX din care nu înțelegi absolut nimic, sau basme** din care nu înțelegi o mulțime de cuvinte și expresii, e foarte probabil să păstrezi o ură nestinsă pentru limba respectivelor poezii sau basme, nu pentru incapabilul autor de manuale care le-a alcătuit sau pentru lașul de ministru care le-a aprobat. Asta se întâmplă în România, din 1920 până în prezent. Asta li se va întâmpla și copiilor din minoritățile rusofone (ruși, găgăuzi, ucrainieni rusificați) după unire. Înțelept și strategic ar fi ca dumneavoastră, unioniștii de azi, să evitați în viitor repetarea unui scenariu categoric perdant.

Mică paranteză pentru „șovinii lingvistici” din România: maghiarii pot accepta, la rigoare, limba de stat ca limbă de comunicație, dar o refuză categoric ca limbă de cultură. De ce-ar face altfel? Limba maghiară e cel puțin la fel de bogată în posibilități de exprimare ca și româna, iar literatura maghiară are un avans considerabil asupra literaturii române (corpusul literar este mai mare, din motive istorice – nu e vina nimănui!). Același lucru va fi valabil și pentru rusofoni: de ce să cadă în cap de admirație pentru inubliabilul „Puiul” al nemuritorului nostru Ioan Alexandru Brătescu-Voinești, când literatura rusă e populată de atâtea și atâtea nume mari? De ce să te chinui cu Donici în română, când îl ai la-ndemână pe Krîlov în rusă? Lista poate continua indefinit. Am închis paranteza.

Includerea manualelor în proiectul unionist ar aduce simpatia (unei părți a) maghiarilor pentru acest proiect, și asta nu-i puțin lucru: nu mai suntem în 1918. Nu se mai fac uniri fără consultarea minorităților; bine, Putin face, dar el e din alt film. În ceea ce-i privește pe rusofonii Republicii Moldova, principala lor sperietoare este românizarea forțată cu care „țiganii de la București” le-ar tăbărî pe cap. Alcătuiți 11 manuale-model (pentru clasele II-XII) și-i lăsați pe manipulatori fără muniție, iar pe Putin în ofsaid.

Apropo de București, n-am precizat de ce eu personal privesc cu simpatie proiectul unionist: pentru că unul din pașii spre unire e regionalizarea. Cum altfel s-ar putea integra RM în România, dacă nu ca a opta regiune?! Că doar n-o să preia România sistemul raioanelor sau RM sistemul județelor! Orgoliile sunt prea mari. Cândva, prin 1947-1948, Iugoslavia și Bulgaria au discutat despre unirea celor două state, dar nu s-au înțeles: bulgarii aveau în vedere un aranjament ca cel dintre Cehia și Slovacia, o federație bistatală, pe când Tito le oferea doar integrarea în Iugoslavia, ca o a șaptea republică, Belgradul controlându-le pe toate. Revenind: o Românie regionalizată, după model polonez, cu politici publice locale, adaptate realității și specificului local, cu baronii scoși din pâine și toată plevușca de pe lângă ei trimisă la plimbare, da, este o perspectivă clar atractivă. Includeți-o în proiectul vostru și-i urniți din inerție pe indiferenți. Măcar pe o parte a actualilor indiferenți, partea care nu vrea să audă „Șpagă!” atunci când vă va întreba, inevitabil, „Și mie ce-mi iese?” [din unirea României cu RM].

*«Însă alți inspectori – de fapt, cei mai mulți dintre ei – nu descopereau prea multe motive de optimism în inspecțiile pe care le făceau. Un raport de inspecție la Liceul Catolic „Marianum” din Cluj, din primăvara anului 1923, ilustra cum, la peste patru ani de la unire, se făcea educație în inima Transilvaniei: „la clasa a II-a secundară… profesorul m-a așteptat cu poezia Ce te legeni, codrule? de Mihai Eminescu. Câte zile va fi chinuit pe eleve ca s-o memoreze nu știu; dar știu că copilele nu cunoșteau înțelesul material al nici unui cuvânt din poezia recitată, nici echivalentul lui în ungurește”». (A.N.I.C., Fond Ministerul Instrucțiunii, dosar 510/1923, filele 119-120). Sursa: volumul „România șu Ungaria în cadrul „Noii Europe” (1920-1923)”, de Lucian Leuștean, editura Polirom, 2003, ISBN 973-681-422-X. Citatul se află pagina 108, capitolul II, subcapitolul II.2, „Români și maghiari – probleme legate de sistemul de învățământ”. Întreaga lucrare a lui Lucian Leuștean pare analiza unui caz particular a legii lui Murphy („Dacă o unire poate merge prost, va merge!”).

**„Gerilă, văzând că toţi îi stau împotrivă, se mânie atunci şi unde nu trânteşte o brumă pe pereţi, de trei palme de groasă, de au început a clănţăni şi ceilalţi de frig, de sărea cămăşa de pe dânşii.

– Na! încaltea v-am făcut şi eu pe obraz. De-acum înainte spuneţi ce vă place, că nu mi-a fi ciudă, zise Gerilă, râzând cu hohot. Ei, apoi? Cică să nu te strici de râs! De HarapAlb, nu zic. Dar voi, mangosiţilor şi farfasiţilor, de câte ori îţi fi dormit în stroh şi pe târnomată, să am eu acum atâţia bani în pungă nu mi-ar mai trebui altă! Oare nu cumva v-aţi face şi voi, nişte feciori de ghindă, fătaţi în tindă, că sunteţi obraze subţiri?”. Sursa: http://www.povesti-pentru-copii.com/ion-creanga/povestea-lui-harap-alb.html