Traversarea României cu mașina, un calvar

Vara asta am decis să facem o vacanță în câteva orașe din Europa, iar varianta economică a fost, evident, să plecăm cu mașina noastră. Știam că va fi greu să traversăm România, pentru că am mai plecat așa, hai-hui, și în alți ani, dar trecuse ceva timp de la ultima vacanță urbană de acest gen și ne-am imaginat că acum va fi un pic mai bine – în fond, în ultimii ani au apărut câteva tronsoane de autostradă spre Vest și s-au dat în folosință niște centuri ocolitoare, pe ici, pe colo, deci am estimat că vom putea tranzita România mai repede.

A fost taman invers.

Nu știu cum, dar lucrurile mi se par acum mult mai rele ca în urmă cu 10 ani, și nu pe bucățile de autostradă, ci pe porțiunile de drum național și județean care fac legătura între acestea. Aici se circulă mult mai încet și mai haotic, ambuteiajele durează mai mult și sunt pe distanțe mai mari, accidentele sunt mult mai letale.

Prima noastră escală a fost Oradea, pentru că nu mai fusesem acolo de aproape 30 de ani și pentru că eram curioși să vedem cum e la cârciuma lui Adi Hădean, Meatic (off-topic: e bine de tot). Waze ne-a propus 3 rute, niciuna sub 7 ore.

În final, drumul până la Oradea a durat 10 ore (pentru un drum de 600 km).

Am stat mai mult de o oră complet blocați pe Valea Oltului, după ce șoferul unei dube s-a angajat într-o depășire fără vizibilitate și s-a înfipt într-un TIR. Accidentul a întrerupt circulația pe ambele sensuri pentru câteva ore și a ucis 3 oameni. Așa arătau cele două vehicule când am trecut noi prin locul accidentului:

După ce am scăpat de blocajul acesta, am intrat într-un ambuteiaj de câțiva kilometri înaintea sensului giratoriu de la Veștem, spre Sibiu, la ieșirea de pe Valea Oltului. Acolo s-a mai dus vreo jumătate de oră.

Mai devreme, Waze ne scosese pe un drum județean, secundar, estimând că e mai rapid decât cel de pe Valea Oltului. Waze nu știe, însă, care e calitatea drumurilor secundare, așa că era să rupem mașina pe coclauri, și același lucru ni s-a întâmplat și mai târziu, când am ieșit de pe bucata de autostradă dintre Sibiu și Timișoara ca să apucăm în sus, spre Oradea – în România, drumurile secundare sunt aproape întotdeauna într-o stare cumplită de degradare, ceea ce nu ajută deloc la reducerea presiunii traficului pe cele principale. Oamenii le evită din experiență și pe bună dreptate.

Ionela a făcut un film cu drumul nostru până la Oradea. Deși nu prea se vede în montaj, vă spun că, în cele 10 ore petrecute pe drum, entuziasmul de la primele cadre i s-a schimbat în exasperare, apoi în disperare pe măsură ce trecea timpul și destinația noastră rămânea tot îndepărtată.

Când am revenit în țară, după mai mult de două săptămâni, am ales ruta Timișoara-București. Din nou, Waze ne-a propus câteva rute de aproape 7 ore. Am ales-o pe cea mai rapidă, pe Valea Oltului (din nou), dar de data asta am avut noroc – sau cel puțin așa am crezut, când am dat o recalculare a rutelor pe la jumătatea drumului, când încă eram pe bucata de autostradă spre Deva, și varianta prin Valea Oltului a dispărut cu totul. Peste câteva minute, colegii de la Europa FM dădeau o actualizare la radio: alt accident grav pe Valea Oltului, cu 4 mașini implicate (dintre care un autotren) și 6 victime blocase din nou complet circulația. Ne-am reorientat spre Brașov-Valea Prahovei, în încercarea de a evita drumul lung prin toate satele de pe celelalte variante, dar ne-am împotmolit într-un ambuteiaj de o oră la ieșirea din Predeal. Acesta a durat o oră și a ținut până în Bușteni. Era vineri și m-am așteptat să fie coloană pe celălalt sens, dinspre București spre Brașov, dar și sensul către București era la fel de blocat. Ne-am oprit și am mâncat undeva (la Casa Ancuței, din Bușteni, ciorba de fasole cu afumătură în pâine e foarte bună).

Am ajuns acasă tot după 10 ore.

Am (re)descoperit că dacă circuli normal, e practic imposibil să faci mai puțin de 8 ore pentru 5-600 de km de la București până la granița de vest – și e probabil să ajungi la 10 din cauza a tot soiul de incidente neprevăzute, dar inevitabile. Ce înseamnă să circuli normal? Adică fără depășiri mari ale vitezei regulamentare (în limita aia de 10 kmh care te scapă de amendă), opriri la vreo două sau trei ore, câteva minute, ca să te dezmorțești sau să schimbi șoferul, și o escală de masă (spre Oradea n-am făcut-o, am ronțăit în mașină).

Nu m-apuc să descriu acum ce-nseamnă rețeaua de autostrăzi de după graniță, spre Vest. Cine a fost, știe despre ce vorbesc, cine nu, să-și imagineze o circulație fluentă, pe mii și mii de kilometri, lucrări de geniu civil peste tot și șantiere întinse pe zeci de kilometri pentru extinderea infrastructurii existente – de la două la trei benzi, de exemplu, sau de la trei la patru. Aceste țări și guvernele care le conduc sunt obsedate să-și îmbunătățească și să-și extindă permanent infrastructura, care aduce bani și dezvoltare permanebtă.

În România, e exact pe dos. Nu se lucrează aproape nicăieri iar guvernul (guvernele) nu fac mai nimic ca să rezolve problemele infrastructurii – fie că vorbim de legislația confuză, escrocheriile constructorilor, lucrările de proastă calitate șamd.

Una peste alta, durata mare a deplasării auto în România este revoltătoare în sine, dar ai putea s-o accepți, să zicem, ca turist, dacă ești în vacanță, că doar mergi la relaxare, nu-i așa? nu ai niciun contract de îndeplinit și niciun record de stabilit, deci de ce să te grăbești?

Doar că drumurile și traficul în sine, în România, nu sunt deloc de relaxare. Este o lipsă cumplită de educație rutieră, e plin de șoferi inconștienți sau pur și simplu exasperați care conduc la risc, mereu în buza unui accident catastrofal. Șoselele sunt proaste, pline de denivelări și de petice, marcate insuficient, și toate traversează localități în care bețivii, bicicliștii și căruțașii se iau la-ntrecere care să-ți taie mai neașteptat calea. Majoritatea drumurilor din România sunt doar vechile drumuri ale carelor cu boi care trebuiau să treacă chiar prin mijlocul satului; altele ne-au rămas moștenire de la romani (citiți aici o explicație interesantă). Sunt puține trasee noi (Transfăgărășanul, de pildă, este invenția lui Ceaușescu; pe cât de spectaculos, pe atât de inutil din punct de vedere economic).

Înțelegem, cu toții, că nu vacanțele sunt importante în acest caz, ci însăși economia țării.

O infrastructură rutieră bună determină creștere economică solidă (Ziarul Financiar consideră că creșterea rapidă a PIB-ului județului Constanța din ultimii ani, de exemplu, se datorează finalizării Autostrăzii Soarelui – sursa). România se sufocă din cauza lipsei legăturilor eficiente între regiuni – fie că vorbim de autostrăzi, fie de căi ferate moderne, care să permită o viteză de deplasare ridicată.

Cum poate fi depășită această stare de înapoiere cronică? Prin scoaterea factorului electoral din dezvoltarea infrastructurii românești. Acest obiectiv trebuie declarat prioritate națională (așa cum propune senatorul PNL Florin Cîțu) și finanțat consistent, prin bugetare multianuală, printr-o înțelegere transpartinică. Structura administrativă care ar urma să se ocupe de acest efort, care va dura zeci de ani, trebuie, de asemenea, scoasă de sub influența și autoritatea politicului și populată cu profesioniști bine plătiți, după cum propune deputatul USR Cătălin Drulă (care spune că există inclusiv un contract de asistență tehnică de la compania austriacă de autostrăzi pentru crearea unei structuri de acest gen în România).

Poftim, un nou proiect de țară, domnule președinte Iohannis.

Ah, și dacă nu funcționează cu binișorul, propun o interdicție legală pentru membrii Parlamentului și angajații Guvernului de a mai folosi transport aerian la deplasările prin România și girofarul la deplasările cu mașina.

Plus obligația unui drum lunar cu automobilul, dus-întors, cu traversarea Carpaților.

Și, pentru că pofta vine mâncând, să punem pe listă și o înconjurare săptămânală, în zi de lucru, a Bucureștiului, pe șoseaua de centură.

Să vezi atunci înțelegere transpartinică pentru construcția de autostrăzi.