Defilările comuniste de 23 august decurgeau după o schemă fixă: parada militară, apoi defilarea etnografică, a sindicatelor, fabricilor și uzinelor, dansuri tematice muncitorești și folclorice, la sfârșit mulțimea cetățenilor și oamenilor muncii. An de an, un ritual azi uitat.

Am fost ușor surprins să văd că același tipic îl aveau și defilările din timpul dictaturii regale a lui Carol al II-lea – comuniștii nu inventaseră nimic, în locul străjerilor au pus pionierii, în locul breslelor sindicatelor și tot așa. Mergând și mai în urmă am găsit (cred) originea acestei tipologii: turneul regelui Ferdinand și reginei Maria prin Ardeal în luna mai 1919. Atunci tot așa aveau loc defilările: paradă militară urmată de ”conductul etnografic” în limbajul epocii – locuitorii satelor din împrejurimi, în frunte cu preotul, în costume populare treceau prin fața pavilionului în care se găseau suveranii. (Un exemplu în imaginea de mai jos, defilarea de la Oradea din 23 mai 1919, Arhivele Naționale ale României, Colecția Documente Fotografice, I 3365/2.)

Din acest turneu ardelenesc al suveranilor s-au păstrat cam 300 de fotografii: la Oradea, Carei, Bistrița, Cluj, Alba Iulia, Sibiu – peste tot a fost la fel. Din jurnalul reginei Maria se vede că suverana pornise în călătoria asta întristată (problema cu Carol al II-lea care voia să renunțe la tron), însă după primele contacte cu ardelenii bateriile reginei încep să se încarce. Baia de mulțime de la Câmpia Turzii a impresionat-o pe regină, când ardelenii s-au înghesuit s-o atingă și să-i sărute mâinile, inițial s-a speriat dar și-a dat seama că este adorată, nu atacată.

Entuziasmul ardelenilor din luna mai 1919 era sincer – armata română tocmai ce alungase paramilitarii unguri și restabilise ordinea în Ardeal, trupele bolșevice ale lui Bela Kuhn fuseseră aruncate peste Tisa și intrarea în componența României devenea o realitate palpabilă prin prezența fizică a regelui și reginei. Impresia generală este că la 1 decembrie 1918 s-a încheiat problema unirii Ardealului cu România – de fapt abia a început la acea dată. O serie de atrocități comise de maghiari împotriva românilor (consemnate de Iuliu Maniu într-un lung raport trimis la Paris) a cam băgat spaima în Români și unirea nu era chiar 100% sigură, ca să nu amintim de ofensiva bolșevicilor de la Budapesta.

Revenind la problema de față – defilarea românilor în 1919 în costume populare era o realitate în acest an, oamenii așa se îmbrăcau, iar entuziasmul lor era sincer, scăpaseră de o administrație pe care nu o mai suportau și de o perioadă în care nu erau siguri de viața lor. Regina Maria își mărturisește în jurnal emoția și uimirea față de manifestările entuziaste ale românilor ardeleni care au lăsat o impresie profundă asupra ei – femeia scria că încearcă din răsputeri să nu se lase luată de valul adulării a mii și mii de oameni.

Cumva păstrarea acestui ritual al defilării românilor în costume populare a fost preluat de Carol II-lea în timpul dictaturii regale – probabil un fel de rezolvare a frustrării că nu a participat la explozia de bucurie sinceră din 1919. După dictatura carlistă defilarea românilor în costume populare a devenit un ritual al comuniștilor, din ce în ce mai golit de sens și conținut de vreme ce nimeni nu se mai îmbrăca așa, dar ritualul este în esența lui irațional.

***

***