Sanktionerne mod Rusland skal ophæves. De virker alligevel ikke. Krim er annekteret, og det er der alligevel ikke noget, vi kan gøre ved. Nu må vi bare se at komme videre og få en dialog i gang med Rusland, så det anspændte forhold ikke udvikler sig til en ny verdenskrig.

Sådan lyder Maria Krarups (DF) argumenter for en mere forsonende kurs over for Rusland. Mens Forsvarets Efterretningstjeneste, de fleste eksperter og politikere ser Rusland som en voksende trussel mod såvel Danmarks som NATO, taler Marie Krarup stadig varmere og mere overbevist om behovet for øget samarbejde med Rusland.

Senest har hun påstået, at Forsvarets Efterretningstjeneste overdriver truslen fra Rusland for aflede opmærksomheden fra den islamistiske terrortrussel, som hun mener, er langt værre.

Angrebet på FE har fået en lang række politikere i Dansk Folkeparti til at undsige hende og understrege, at DF skam har fuld tillid til efterretningstjenestens vurderinger.

Tidligere har politikere på tværs af det politiske spektrum kaldt Marie Krarup en nyttig idiot og Dansk Folkepartis støtte til Putin for en sikkerhedstrussel, mens debattører især på de sociale medier antyder, at hun skulle være købt og betalt af Rusland.

Marie Krarup afviser på det skarpeste, at hun skulle være i lommen på Rusland, da Information møder hende på hendes hyggelige kontor oppe under taget i Proviantgården, der huser mange af Folketingets politikere side om side med selve Christiansborg.

»Det er fuldstændig tåbeligt,« siger hun.

»Ville de også sige det, hvis jeg talt for en dialog med Kina eller Saudi-Arabien? Den slags beskyldninger er både ondskabsfulde, platte og et udtryk for de personangreb og det lave debatniveau, jeg må finde mig i, fordi jeg udtaler mig om Rusland. Jeg er ikke Ruslands stemme i Folketinget. Jeg taler Danmarks sag, og jeg mener ikke, det er i Danmarks interesse, at vi skal i krig med Rusland.«

Russisk hjerteblod

Bortset fra en farverig turistplatte med Vasilij-katedralens berømte løgkupler i centrum og ordet ’Moskva’ skrevet på russisk og engelsk rundt om, er der ikke meget på Marie Kraups kontor, der peger på hendes stærke interesse for Rusland.

Resten af udsmykningen under de fritlagte bjælker består af en camouflagefarvet kasket fra de danske specialstyrker i Irak, Marie Krarups eget gradstegn fra Forsvaret, hvor hun er major af reserven, og tre danske landskabsmalerier fra Folketingets kunstdepot. På reolen ligger papirerne fra et foredrag med titlen »Gud, Konge og Fædreland«.

Men Rusland er en hjertesag for den 51-årige forsvarsordfører.

En søgning i den danske mediedatabase Infomedia viser, at hun det seneste år optræder i ikke mindre end 556 artikler med det emne. Og dertil kommer en større mængde tv- og radioindslag.

Selv synes hun ikke, at hun taler meget om Rusland og mener, det er et tilfælde, at det lige er hende, der har fået den opgave.

»Fra 1985 til 2005 var Rusland faktisk min hovedbeskæftigelse, så derfor er det tilfældigvis mig, der udtaler mig om det emne,« siger hun med henvisning til sin uddannelse som cand.mag. i russisk, sprogofficer og hendes tre år som assisterende forsvarsattache ved den danske ambassade i Moskva.

Men derudover er Rusland et meget vigtigt emne, understreger hun.

»Når forsvarsminister Claus Hjort (Frederiksen, red.) og mange andre siger, at Rusland er den største trussel mod Danmark, så er det naturligvis vigtigt at beskæftige sig med det.«

Hvilken trussel?

Men i Marie Krarups optik er Rusland alt andet end en trussel: »Det er ikke det billede, jeg ser. Jeg kan simpelthen ikke få øje på, hvad det er for en konkret trussel, Rusland skulle udgøre.«

»Rusland er militært 10-12 gange svagere end NATO, og de opruster jo ikke i voldsom grad. Faktisk sparer de to procent på det russiske forsvarsbudget til næste år. Så det ligner i hvert fald ikke et land, der er på vej ud i en ny krig.«

– Men hvad med den russiske krænkelse af dansk luftrum og den russiske cybertrussel, som forsvarsminister Claus Hjort Frederiksen netop har advaret om?

»De skal ikke krænke vores luftrum eller lave cyberangreb. Det skal vi bestemt have stoppet, men det gør vi bedst ved at lave nogle aftaler med russerne om det. Det er det eneste rigtige. Man skal ikke skræmme hinanden,« siger hun.

Dialog og samarbejde med Rusland er i det hele taget vejen frem, understreger Marie Krarup.

»Man skal tale med hinanden og prøve at forstå, hvad de andre siger for at kunne hævde sine egne interesser. Sådan er international politik jo. Og det gælder Rusland såvel som Kina eller Iran for den sags skyld.«

Når det kommer til Rusland, mener hun imidlertid, at der er en »helt utrolig skævvridning af debatten og en fuldkommen latterlig dæmonisering af Rusland«:

»Vi skal selvfølgelig hele tiden være kritiske og være klar over, at det er et spil. Men hvis vi gerne vil have en fredelig udvikling i verden, er vi nødt til at tale med de statsledere, der er, i stedet for at stå og række en fuck-finger af dem og sige: I er dumme, I er dumme, I er dumme.«

Sket er sket

Marie Krarup argumenterer desuden kraftigt for, at Vesten skal ophæve de økonomiske sanktioner mod Rusland, som blev indført i kølvandet på Ruslands annektering af Krim-halvøen i 2014 – et synspunkt, som flere andre højrepopulistiske partier i Europa og den amerikanske præsident, Donald Trump, deler.

Sanktionerne er uretfærdige og virker ikke, lyder hendes begrundelse: »Sanktionerne fører ikke til noget som helst. De forøger bare spændingen.«

– Har Rusland da ret til at annektere Krim?

»Det har jeg ikke nogen holdning til, for sket er jo sket. Den vestlige holdning er, at Rusland har gjort noget forkert, derfor skal Rusland straffes,« siger hun. »Men international ret er jo ikke hugget i beton. Det er elastik i metermål, som Vesten bruger til at retfærdiggøre deres egne handlinger og fordømme andres, ganske som det passer i deres kram.«

– Men er annekteringen af Krim lovlig eller ulovlig efter din mening?

»Det er en uvigtig betragtning. Det, der er en vigtig betragtning, er at finde ud af, hvordan kan vi skabe en verden, hvor vi ikke skal i krig med hinanden.«

Hyperrealister

Når Marie Krarups kald til forsoning vækker sig megen opsigt, skyldes det ifølge hende selv blot, at Dansk Folkeparti har en helt anden udenrigspolitik end alle andre partier på Christiansborg.

De er nemlig hyperrealister, forklarer hun.

»Det er jo ikke, fordi vi bedre kan lide Rusland eller overhovedet har nogen interesse i at fremhæve Rusland. Det er simpelthen, fordi vi har en realistisk holdning til udenrigspolitik. Vi har ikke den idealistiske tilgang, som alle andre har – og derfor får de ting, vi siger, så megen opmærksomhed,« siger hun.

Den realistiske tilgang betyder, at Marie Krarup ikke har nogen plan om at lave verden om.

Den er, som den er, og det hverken kan eller skal Danmark gøre noget ved.

»Vi har en realistisk, pragmatisk tilgang, hvor vi ser på verden, som den er. Vi har ikke nogen mission, for det kan vi ikke tillade os, sådan som vi ser det,« siger hun.

»Derfor mener vi også, at vi skal tale med de styrer og de lande, der nu engang er. Også selv om de har nogle systemer, vi ikke kan lide. Vi må respektere dem alligevel og bare sige, at det skidt vil vi ikke have inden for vores egne grænser. Vi skal ikke lave verden om.«

Sig selv nok

På Amnesty Internationals hjemmeside ligger der mere end 40 siders rapporter om menneskerettighedskrænkelser begået af præsident Putins styre. Men Marie Krarup er ikke den, der kritiserer hverken drab på civile i Syrien, politiske mord, fængsling af oppositionspolitikere eller undertrykkelse af pressefriheden i Rusland. Og det er der en god grund til, siger hun.

»Jeg bryder mig bestemt ikke om det russiske styre. Jeg synes ikke, der er frihed nok. Jeg kan godt lide den frihed, vi har i Danmark, men det er ikke min sag at indrette Rusland. Det må de sandelig selv sørge for,« siger hun.

»De interne forhold i Rusland har jeg ikke nogen mening om.«

I det hele taget mener Marie Krarup ikke, at Danmark eller Vesten skal blande sig i, hvad der foregår i andre lande.

»Det der med at gå rundt og have universelle principper for en verden, som er alsidig og mangetydig, det er bare forkert,« siger hun.

På det punkt er Marie Krarup også enig med Putin, erkender hun.

»Vi er enige om, at den her drøm om, at hele verden ville blive liberal og demokratisk og bla-bla-bla er hamrende forkert. Men det er der jo også mange andre lande, der mener – faktisk stort set alle andre end Vesteuropa og USA.«

Farvel til Fukuyama

Ifølge Marie Krarup er Vesten på vej til at gøre op med ambitionen om den liberale verdensorden, og det er hun rigtig tilfreds med: »Der har været alt for meget; ’vi vil først tale med jer, når I gør ligesom os, taler ligesom os og skriver under på den liberale verdensorden regler ligesom os’,« siger hun.

»Det er jo ikke en måde at få fred og fornuft ind i verden på.«

Tværtimod mener hun, at den liberale verdensorden har gjort Vesten overmodig og skabt afstand til de kristne værdier, som hun mener, den vestlige verden burde holde sig til.

»Den sekularisering, vi har haft i Vesten, har ført til en holdning, hvor vi tror, at vi har fundet sandheden. Det ville vi nok ikke være sket, hvis vi havde fastholdt de kristne værdier, hvor vi godt ved, at vi er syndere, og vi skal være selvkritiske og se bjælken i vores eget øje i stedet for splinten i vores broders,« siger hun og lyder pludselig som den præstedatter fra Seem, hun også er.

»Jeg ser det som en meget stor fordel, at vi er på vej væk fra den amerikanske politolog Francis Fukuyamas idé om det liberale demokrati og fri markedsøkonomi som den endelige verdensorden, for den har jo ført til mange ulykker. Det er jo dybest set bare en religiøs idé.«

I stedet mener hun, at den amerikanske professor Samuel Huntingtons tanker om civilisationernes sammenstød er meget mere relevante.

»De beskriver jo virkeligheden, og hvis vi forholder os til virkeligheden, som den er, får vi meget større mulighed for at få mere fred i verden,« siger hun mens Folketingets reception ringer for meddele, at det næste hold journalister er på vej.

»Vi får selvfølgelig aldrig 100 procent fred, for mennesker er mennesker,« konstaterer hun på vej ud af døren.

»Men vi bevæger os i den rigtige retning, og det sker heldigvis helt af sig selv.«