Jeg er en såkaldt selvvalgt enlig mor, der har fået barn som enlig gennem insemination med donorsæd.

Min ældste datter fik jeg med en god ven. Vi ønskede os begge et barn, men ingen af os havde en kæreste. Det var fantastisk at kunne dele glæden med hinanden, men præcis som for mange andre nybagte forældre var det selvfølgelig også svært. Vi gik sågar i parterapi i nogle år for at få samarbejdet til at virke. Og det fungerer faktisk. Vi har fælles venner, holder ferie sammen, glædes sammen og deler bekymringerne, når der er nogen.

Men vi var ikke klar til at få et barn mere sammen. Vi ville ikke sætte alt det gode, vi havde opbygget, over styr med endnu en intens periode med for lidt søvn, kolik, og hvad der nu ellers plejer at skubbe småbørnsforældre og deres relation ud over kanten.

Og på trods af nogle indædte forsøg i datingverdenen lykkedes det mig heller ikke at finde en kæreste denne gang. Min yngste fik jeg derfor i 11. time som 41-årig med donorsæd. Hun er tre år i dag.

Den seneste tid er den offentlige debat flydt over med harme indlæg om selvvalgt enlige mødre. Debatten præges i høj grad af spekulationer om vores bevæggrunde, personligheder og måder at have familie på, men det er slående, hvor lidt de bekymrede debattører reelt ved om os.

Det har ansporet en voxpop i en facebookgruppe for selvvalgt enlige mødre: ’Hvad fik jer til at få børn alene?’ En lang tråd med historier, som jeg ville ønske, I alle sammen kunne læse.

Jeg vil gerne imødegå spekulationerne med lidt statistik og virkelige historier – blandt andet baseret på min egen historie og – i anonymiseret form – på dem, jeg er blevet præsenteret for i mit netværk af selvvalgt enlige mødre.

Lad os tage de mest dominerende spekulationer i debatten én for én:

Kvinder får børn alene, fordi de ikke vil have barn med en partner, eller fordi de ikke kan lide mænd

Der findes ganske rigtigt nogle få kvinder, som har fået barn alene, fordi de ikke vil have barn med en partner m/k. Af gode grunde. Nogle af dem er f.eks. aseksuelle – de forelsker sig ganske enkelt ikke og har ikke lyst til sex. Andre har været udsat for seksuelle overgreb og magter ikke at indgå i en intim relation med en mand.

Og endnu andre har haft nogle rigtig uheldige oplevelser i tidligere forhold, som har frataget dem lysten til endnu et forhold. I min verden er det et fantastisk fremskridt, at disse kvinder har fået mulighed for alligevel at få børn.

Ifølge et nyt europæisk studie af European Society of Human Reproduction and Embryology om selvvalgt enlige mødre – og ifølge voxpop’en i den danske Facebook-gruppe – er det for langt de fleste plan B at få barn alene. Og for nogle har det taget lang tid og været forbundet med stor sorg at skulle vinke farvel til plan A. Nogle har været i lange forhold med mænd, der ikke ville have børn, når det kom til stykket.

Andre har været i forhold, der gik i stykker, da de nærmede sig den kritiske deadline, og de turde ikke vente på at finde en ny kæreste. Nogle – som mig selv – har bare kæmpet til det sidste for at finde den rigtige, og på et tidspunkt var det altså nu, hvis de ville have et barn, inden det var for sent. Eller også havde æggestokkene bare larmet i så lang tid, at de ikke ville vente mere.

Langt de fleste af os har altså ikke valgt en partner fra, men valgt et barn til. Og eftersom der ikke lige stod en mand klar i horisonten, som var blevet far, hvis ikke vi havde fået barn alene (han var jo som sagt plan A), har vores valg ikke frataget nogen en farrolle.

De fleste af os har også stadig plads til en mand i vores liv. Skønne mænd i vores omgivelser, dating og drømmen om en partner er et meget varmt emne i vores facebookgrupper. Jo, vi kan skam godt lide mænd – og de er savnet!

Kvinder får børn alene, fordi de ikke orker at gå på kompromis med en anden og arbejde for at være noget for andre

Rasmus Ulstrup Larsen bekymrer sig i et debatindlæg i Berlingske over tendensen, fordi det at indgå i et forhold er vigtigt som led i at blive et menneske, som kan gå på kompromis, som andre kan holde ud, og som kan finde ud af at være noget for andre.

Jeg er fuldstændigt enig i, at det kan være utroligt udviklende at være i nære relationer og skulle kæmpe for at få dem til at fungere. Men for det første er det de færreste af os, som aldrig har været i et forhold, og mange har været i langvarige forhold. For det andet er det jo netop plan B at få barn alene – det er ikke et fravalg af en partner med alt, hvad det indebærer af hårdt relationsarbejde.

For det tredje findes der andre måder at indgå i nære relationer på end parforhold. For selvvalgt enlige mødre er netværk utrolig vigtigt, og mange flytter tættere på deres familie, når de får børn. Nogle flytter ligefrem i bofællesskab med deres forældre.

Endelig er der én relation, som er langt mere udfordrende og lærerig, når det gælder relationsarbejde og dét at tilsidesætte sig selv og være noget for andre. Det er relationen til ens børn.

Det er ikke i orden, at kvinder får børn alene, for mænd har ikke samme mulighed

Tjah, hvad kan jeg sige? Det er lidt det samme som at sige, at mænd ikke må springe toiletkøen over og pisse i buskene, fordi kvinder ikke har samme mulighed. Når det er sagt, så er min egen familie et eksempel på, at mænd faktisk har andre muligheder end at finde sig en kæreste at få børn med.

Min ældstes far og jeg fandt sammen om ønsket om at få et barn, fordi ingen af os havde en kæreste. Faktisk findes der en datingside til den slags – regnbuebarn.dk hedder den, og selv om navnet giver indtryk af, at den kun er for homoseksuelle, er der profiler af alle slags på siden.

Derudover kan mænd adoptere alene, sådan som også mange selvvalgt enlige mødre har gjort. Betingelserne er formelt set de samme som for kvindelige eneadoptanter. Men Adoption og Samfund oplyser, at meget få mænd henvender sig med ønsket om at adoptere som enlige. Rugemødre er også en mulighed – den mulighed er dog meget svær at forfølge, kan være dyr og har sine helt egne etiske problemstillinger, som det her indlæg ikke skal handle om.

Tendensen er bekymrende, fordi mænd mister deres rolle i familien

Lad os se lidt på statistikken. I 2016 blev der født 61.614 børn. Ifølge Dansk Fertilitetsselskabs årsrapport forventedes 580 børn at blive født af kvinder uden partner efter behandling på fertilitetsklinik i 2015. Det er 0,9 procent af alle fødsler. Det tal er dog i stigning og har været det, siden det blev lovligt. Måske er det den stigning, der vækker bekymring for, at det er en omsiggribende trend.

Men lad os tage udgangspunkt i, at der altid har været enlige kvinder, som ønskede sig børn. Det nye er, at de har mulighed for at få det. Antallet er vel først og fremmest i stigning, fordi det tager tid, før alle har kendskab til muligheden, og før der er skabt kulturelt albuerum til, at flere enlige kvinder tør tage springet. Men det vil finde sit leje.

Om det er ved 1,3 eller 2 procent ved jeg ikke, men det bliver på ingen måde en generel trussel mod mandens rolle i familien. Husk på, at det er plan B! Vi repræsenterer bare den andel i befolkningen, der før i tiden ikke fik børn.

Børn skal vokse op med en mor og en far

Den påstand hviler på en præmis om, at kernefamilien altid har dannet rammen om familien, og at dét at vokse op uden en nærværende far er noget spritnyt, som er kommet med de moderne familieformer. Men vi skal bare to generationer tilbage, før faderen spillede en meget lille rolle som omsorgsperson i mange familier.

Nogle debattører refererer til forskning, som viser, at børn af enlige forældre klarer sig dårligere end børn i kernefamilier. Problemet er, at disse studier ikke skelner mellem børn af selvvalgt enlige og børn, hvis forældre er blevet skilt, som har mistet en forælder eller af andre grunde aldrig har set deres ene forælder.

Nogle familier kommer godt igennem den slags kriser, men andre er meget udfordrede, og det kan på ingen måde sammenlignes med vilkårene for børn af selvvalgt enlige forældre.

I det europæiske studie, jeg henviste til først i artiklen, fandt man, at børn af selvvalgt enlige forældre trives fuldstændigt lige så godt som børn i kernefamilier, og at forældre-barn-relationen er lige velfungerende hos begge grupper.

For mit eget vedkommende ligger det så heldigt, at min ældstes far har forelsket sig hovedkulds i den yngste, henter hende i børnehaven mindst en gang om ugen og ellers passer alt det, han kan.

Derudover bor jeg i familiekollektiv med min søster, svoger og deres to drenge på fem år. Vi spiser jævnligt sammen, deles om opgaverne og passer ungerne på skift, og ungerne løber frem og tilbage mellem vores lejligheder.

I baghaven har vores bagboere, et pensioneret ægtepar, lavet et hul i plankeværket – her færdes ungerne også hjemmevant og bliver passet indimellem. Min far henter ungerne en gang om ugen. Alt i alt mangler mine unger hverken voksne m/k eller børn at relatere sig til, og jeg har masser af ressourcer omkring mig, som jeg kan trække på.

Offentligt stigmatisering

Der er mange vigtige emner omkring eneforældreskab, som vi godt kunne bruge en debat om. Men det ville være rigtig godt, hvis debatten var næret af indsigt i vores historier og bevæggrunde. Der er intet at bekymre sig for.

Vi er ikke en tendens, der vil brede sig som en steppebrand. Vores børn trives helt som andre børn. Og der vil altid være brug for mænd. Ikke bare som donorer, men som livspartnere, elskere, venner, fædre, kolleger og voksenvenner.

Hvis der er noget, vi bør bekymre os om, er det måske snarere, hvad offentlig stigmatisering af selvvalgt enlige mødre – og dermed konceptet selvvalgt enlige forældre i det hele taget – gør ved mænds albuerum til at blive selvvalgt enlige fædre. For jeg kunne da virkelig godt ønske mig, at flere mænd havde og greb den mulighed. Jeg ved, de er derude, de enlige mænd, som brændende ønsker sig et barn. Og jeg forstår dem virkelig godt.