Jeg står foran huset – det forbandede hus, hvor far til fire bor. Ja, det er her, hovedpersonerne i alle Far til fire-filmene bor. I et svagt øjeblik overvejer jeg at sætte en tændstik til det hele i håbet om, at filmproducent Henrik Møller-Sørensen så ikke kan lave flere Far til fire-film.

Han har allerede lavet syv, hvoraf den seneste, Far til fire – Onkel Sofus vender tilbage, har premiere i dag, og der er gudhjælpemig en ottende på vej.

Men der bor en familie i huset, og det vil trods alt være synd for dem, hvis jeg futter deres hjem af. Desuden er det blot ét rækkehus blandt mange andre identiske rækkehuse, som ligger lige over for Det Danske Filmstudie i Lyngby, hvor Henrik Møller-Sørensens ASA-film holder til. Flere af rækkehusene har på skift ageret hjem for far til fire siden de allerførste film fra 1950’erne.

Jeg er taget til Lyngby for at tale med Henrik Møller-Sørensen og forsøge at overbevise ham om, at han skal lægge Far til fire på hylden. Bevares, filmene, som han begyndte at lave i 2005, sælger billetter og tjener penge – hver af de første seks af de nye Far til fire-film er blevet set af ca. 400.000 mennesker – men ligesom de fleste andre anmeldere har jeg svært ved at finde forsonende træk ved den slags udglattende, ufarlige familiefilm, der sætter barren så lavt og sigter efter så bredt et publikum, at de ikke rammer noget som helst.

Far til fire er anakronismer, der ikke har meget med verden i dag at gøre, taler ned til sit publikum, forveksler komik med fjolleri og handler om karikaturer, ikke rigtige mennesker.

Jeg har tidligere i anmeldelser, ledere og kommentarer forsøgt at gøre kål på Far til fire, men det er ikke lykkedes mig – hverken Henrik Møller-Sørensen eller publikum har lyttet.

Jeg har dog skrevet om min mission på Twitter, og på vej til interviewet i Lyngby får jeg beskeder som, »du tager én for holdet«, »vi børnefamilier hepper på dig« og »glem regeringen, SF, skattely og transferdeadline i dag. Det er Monggaards Mission, der er dagens vigtigste opgave for Danmarks fremtid.«

Så da jeg ankommer til Blomstervænget og Det Danske Filmstudie, er jeg klar. Jeg er med vilje 10 minutter for tidligt på den i forventningen om, at jeg kan fange Henrik Møller-Sørensen på det forkerte ben og ryste ham lidt.

Men sådan kommer det ikke til at gå. Det er ham, der ryster mig. Den garvede producent kommer mig smilende i møde i snevejret og er allerede klar med croissanter og levende lys på sit behageligt varme kontor.

Far til fire-motoren

– Henrik Møller-Sørensen, familiefilmen, det vil sige film som ’Far til fire og Min søsters børn, er efter min mening dansk films svøbe. De forsøger at ramme så bredt et publikum som muligt, hvorfor de rammer helt ved siden af.

»Vores mål med de her film er at sælge nogle billetter. Jeg har lavet mange film gennem tiden, og når man ved, hvor mange kræfter man bruger på at lave en film, så synes jeg faktisk ikke, at man kan være det bekendt over for sig selv, hvis der ikke er nogen, der ser den. De film, vi laver med støtte fra Markedsordningen på Det Danske Filminstitut, kommer der i sagens natur mange mennesker ind for at se. Det er hele pointen med Markedsordningen, der er en kommerciel ordning. Vi har med forskellige film, blandt andre MGP Missionen, søgt Konsulentordningen, men vi har ikke kunnet få støtte siden 2001. Vi har prøvet over 20 gange. Vi er nødt til at satse på Markedsordningen, så vi kan få en kontinuitet. Når vi laver store brede film som Far til fire, betyder det blandt andet, at vi kan lave en film som MGP Missionen uden støtte fra Filminstituttet.«

Men du har lavet seks film med Niels Olsen som far og Claus Bjerre som instruktør. Nu begynder du forfra med Giacomo Campeotto i instruktørstolen og Jesper Asholt som far. Hvorfor ikke finde på noget nyt? Hvorfor blive ved med at lave Far til fire?

»Vi laver også andre ting.«

– Det ved jeg godt. Men hvorfor blive ved med at lave ’Far til fire’?

»Hvis ikke vi havde haft Far til fire, havde vi ikke kunnet lave noget andet. Det er en motor, som gør, at vi har råd til at have folk ansat. Hvis man kigger rundt i filmbranchen, kan man se, at der kun er tre selskaber, der har sorte tal på bundlinjen, og vi er et af de selskaber.«

– Det handler altså kun om penge!?

»Nej, det siger jeg ikke. Jeg siger, at det betyder, at vi også kan lave noget andet.«

– Men hvad handler det så ellers om med ’Far til fire’?

»Folk morer sig virkelig over filmene, og det kan godt være, at man siger, at vi har lavet så mange af dem, men Bodil Jørgensen, der spiller Fru Sejersen i den nye film, har for eksempel ikke været med før, og hun tilfører så meget, og Jesper er en helt anden type far.«

– Men hvad skal vi bruge ’Far til fire’ til? Det, der i mine øjne giver ’MGP Missionen’ kvaliteter – og jeg synes, at der er flere ting galt med den film – er blandt andet, at den vender en indvandrer- og integrationsproblematik på hovedet, så det er drengen fra Jylland, der er den fremmede, ikke pigen, der er brun i huden. Den slags greb ser jeg ikke i ’Far til fire’.

»Hvis ikke vi lavede Far til fire, hvad var så alternativet? Min søsters børn? Hvis vi sagde helt farvel til den type film, ville vi være overladt til amerikanske animationsfilm, som slet ikke er rodfæstet i vores egen kultur.«

– Men som producent er du nødt til at tage ansvar og ikke bare tørre det af på amerikanerne. ’Antboy’ er et godt eksempel på en familiefilm, der tager sit publikum alvorligt, er baseret på originalt materiale, og som sælger tilpas mange billetter til, at man nu laver en to’er. Hvorfor ikke finde på noget nyt?

»Vi leder sandelig også efter originalt materiale, hele tiden. Vi har masser af projekter under udvikling. Men det er ikke det samme som at sige, at så skrotter vi det, vi har i gang.«

En god oplevelse

– Du har stadig ikke svaret mig på, hvad alle vi andre skal bruge ’Far til fire’ til.

»Vi laver exit polls på filmene sammen med Filminstituttet, og det viser sig, at folk har en god oplevelse med dem. Så når du spørger, hvad vi skal bruge dem til, så vil jeg sige, at de giver folk en god oplevelse.«

– Men skal der ikke være mere i det? Der bliver lavet for mange ufarlige familiefilm og for få regulære børnefilm, som handler om den verden, børn lever i i dag, og om det liv, de lever.

»Men Christian, du er nødt til at forstå, at vi bor i et lille land, og selv med støttesystemet er privatkapitalen på film som Giacomos Storm og MGP Missionen, der prøver noget af det, du efterlyser, ikke tjent hjem endnu. Det er fedt også at lave sådan nogle film, men det kan kun lade sig gøre på grund af Far til fire. Og hvis jeg syntes, at det var ufedt at lave Far til fire, ville jeg holde op.«

– Men når du laver ’Far til fire’ og ved, at du nærmest er garanteret et stort antal mennesker i biografen, hvorfor så ikke bruge den fantastiske platform I har til at udfordre publikum lidt?

»Vi har faktisk sådan en guide eller Bibel til Far til fire-universet, og det er sådan noget med, at de onde bliver ikke sat i fængsel, dem hjælper man videre. Det er positive ting. Familiens mantra er, at ’her i familien hjælper vi hinanden’. Det er sådan set okay at have som budskaber, og hvis man puttede andre elementer ind i filmene, ville det ikke være Far til fire-film mere. Vi forholder os tro mod de oprindelige film og tegneserien, der ligger bag.«

Opdragende funktion

– De gamle ’Far til fire-film’, er anakronismer, og det er sjovt og nostalgisk. Men når jeg ser film, der er lavet i 2013, og som også forekommer anakronistiske, tænker jeg, at de børn, der ser den, får et forvrænget billede af verden. Filmen idylliserer og får dem ikke til at vokse og gør dem ikke klogere. Jeg synes, at I svigter den opdragende funktion, som film for børn også kan have – og måske bør have, fordi det er et massemedie.

»Jeg har ingen intention om, at mine film skal have en opdragende funktion. Vi vil gerne give børnene en god oplevelse. I et interview omkring de gamle film blev Peter Malberg spurgt, hvorfor filmene var blevet så populære, og han svarede, at det var, fordi der hele tiden var så meget på spil – det handlede om liv og død. Og det prøver vi rent faktisk også at have.«

– Men hvorfor skal håndværket være så dårligt i en ’Far til fire’-film, hvorfor skal dialogen være så flad og dum, hvorfor skal personerne være karikaturer og ikke rigtige mennesker? Som kritiker får jeg tit at vide, at jeg ikke kan lide folkelige film. Men faktum er, at jeg godt kan lide folkelighed, hvis det er lavet intelligent. ’Olsen-banden’-filmene er velformede folkekomedier for hele familien, men de er også lunt satiriske portrætter af Danmark og danskerne.

»De mest populære figurer i Far til fire er Lille Per og Onkel Anders. Det, at Onkel Anders opfører sig så specielt, som han gør, synes børn jo er helt vildt sjovt.«

– Men hvorfor skal figurerne være så karikerede? Det er ikke mennesker, og sådan tager man ikke børnepublikummet alvorligt. Far i de gamle film var jo også nogle gange bare en helt almindelig, træt far til fire.

»I de nye film, vi nu kommer med, underspiller far ligesom i de gamle film. Vi holder Onkel Anders-figuren som den, der gør de mærkelige ting. Også børnefigurerne i den nye film er meget naturalistiske.«

Misforstået komik

– Synes du selv, at ’Far til fire’-filmene er gode?

»Det er klart, at der er nogle, der er bedre end andre, og nogle er man mere heldige med end andre. Men jeg vil sige, at den nye, vi har lavet, er lige så god som nogle af de første. Og den allerførste af Far til fire-filmene, hvor far er nødt til at optræde i dametøj for at få et arbejde, er kraftedeme også morsom. Det må godt være lidt sjovt, Christian, må det ikke!?«

– Bestemt. Jeg elsker komedier, men jeg synes tit, at man forveksler god komik med falden på halen, mænd i dametøj og folk, der falder. Det kan være godt, hvis det er Gøg og Gokke eller Chaplin, og det er lavet med en vis elegance og filmisk opfindsomhed. I virkeligheden er komedien en af de bedste genrer, hvis man gerne vil fortælle folk et eller andet. Lad mig spørge på en anden måde. Du har fået statsstøtte til syv ’Far til fire’-film …

»Og ansøgningen til den ottende ligger hos Markedsordningen på Filminstituttet nu …«

– Jeg kan altså nå at stoppe en eventuel støttetildeling!?

»Så skal det være noget af en artikel. Så skal du på forsiden.«

Noget for børnene

– Men når man får statsstøtte gennem Filminstituttet, bør der efter min mening også følge en public service-forpligtelse med. ’Far til fire’ er ikke public service.

»Public service-forpligtelsen interesserer mig ikke på den måde, fordi det for mig handler om at lave brede film. Og støtten, vi får, betyder, at vi får privatkapitalen i Far til fire-filmene hjem igen og så har vi penge til andre projekter. Pengene bliver i systemet.«

– Tænker du nogensinde på filmkunst?

»Ja, jeg har gået på universitetet og læst Film- og Medievidenskab.

– Det ved jeg. Og hvordan kunne det så gå så galt?

»Det skal jeg fortælle dig, Christian. Mens jeg gik på universitet i 1970’erne, blev jeg tilbudt et job i filmbranchen med at lave reklamefilm for Per Holst. Jeg sad på universitetet og snakkede marxistisk kunst og kultur, og det var fedt. Men det var federe at lave film. Jeg fik job hos Per Holst, og jeg kan huske, at vi skulle lave en reklamefilm for VO5 hårshampoo. Vi stod på Strøget, og så kom nogle af mine gamle studiekammerater forbi, og jeg havde fem VO5-flasker i favnen, som jeg skyndte mig at gemme på ryggen.«

– Gemmer du også Far til fire-filmene på ryggen, når du møder nogle af dine gamle studiekammerater?

»Nej. Og hvis jeg skal lave noget andet, så skal det være noget, mine børn gerne vil se – hidtil har de været i Far til fire-målgruppen. Når man har børn, vil man gerne lave noget, de synes, er sjovt.«

Interviewet er slut, og der skal tages billeder. Fotografen mener, at jeg har tabt diskussionen. Jeg forsøger mig med en lidt vævende forklaring om, at det jo er svært at argumentere mod film, der tjener penge, men jeg kan godt selv høre, hvor hult det klinger.

Fotografen synes, at jeg skal være med på billedet – det er jo min mission – og han laver en opstilling, hvor Henrik Møller-Sørensen står foran mig med Lille Pers elefant, Bodil, under armen, mens jeg forsøger at kværke ham, producenten, og ser ekstatisk op mod himlen.

Jeg lægger fingrene løst om halsen på ham og prøver at se gal ud. Det er ikke svært, og jeg overvejer et sekund at klemme til. Men jeg gør det selvfølgelig ikke. Jeg vil trods alt ikke slå ihjel for filmkunsten.

Desuden er Henrik Møller-Sørensen sådan en rar mand.