Knap en måned til Europa-parlamentsvalg og folkeafstemning om patentdomstol. Voksende EU-skepsis i Danmark og i Europa. Forventet stærkt fremgang til yderfløjene. Hvad skal man dog stemme? Hvad skal Danmark med EU? Hvilken rolle og plads har EU overhovedet i den turbulente globale økonomi?

Forleden havde organisationen Nyt Europa inviteret to herrer med mange ord i bagagen til at dele deres tanker om Danmark, EU og verden med en fuld foredragssal i Vartov, København. Økonomen, der tager pejling af de herskende globale megatrends. Og politologen, der insisterer på, at verden er bestemt af, hvad vi beslutter os for.

Win the crowd er det nye offensive slagord i kampen om opbakning til en ny værdibaseret verdensorden, siger økonomen.

»Alt drejer sig om politik. Vi har indflydelse efter, hvad vi tænker og gør. Intet er givet. Alt er åbent,« siger politologen.

D’herrer er Jørgen Ørstrøm Møller, tidligere departementschef i Udenrigsministeriet og firedobbelt ambassadør, nu professor ved CBS og Singapore Management University, og Ove Kaj Pedersen, professor i komparativ politisk økonomi ved CBS og forfatter til bl.a. bogen Konkurrencestaten om globaliseringens politiske historie. De er enige om, at EU er presset. Og at EU er vigtig. Hvor Ørstrøm Møller når den konklusion ved at se fremad, udlæser Ove Kaj Pedersen den snarere af historien.

»I 2050 vil verdens politiske og økonomiske centrum ligge i Asien. Den positive overraskelse vil være Afrika. Eurozonen vil klare sig bedre end ventet. Der vil være store problemer for det amerikanske samfund. Latinamerika vil være et kontinent med en stor fremtid bag sig. Japan vil forsvinde ud af radarskærmen. De store tabere bliver Rusland og Mellemøsten,« lyder Ørstrøm Møllers syntese af udviklingen, som han belægger med tal og data.

Første bestemmende parameter for udviklingen er gælden.

»Gæld afspejler, at man i fortiden har brugt mere end man tjente, og tilbagebetaling indebærer, at man i fremtiden skal bruge mindre, end man tjener. Med den selvfølgelige konsekvens, at væksten bliver lavere i hvert fald de næste 10 år,« fastslår økonomen.

Hvis det stærkt forgældede USA i 2040 skal være nået tilbage til en holdbar statsfinansiel situation, skal der ske en finansiel stramning på 16,1 pct., viser tal fra Bank of International Settlements.

»Det er chokerende, næsten uladsiggørligt,« mener Ørstrøm Møller.

For Storbritannien er kravet 14 pct., og for Japan uhyrlige 19,6 pct. For de fleste andre lande er gældsbyrden mindre og udfordringen antagelig til at håndtere.

»Dette viser meget klart, at gælden og den statsfinansielle situation vil lægge sin klamme hånd på Japan, USA og Storbritannien, der vil blive holdt nede i en gældsfælde med lavvækst til følge.«

Det virkelige chok

Næste parameter er demografien. Herunder ifølge Ørstrøm Møller »det virkelige chok«: ’forsørgerbyrden’, andelen af ældre over 65 år som stiger i alle verdensdele de kommende årtier – uhyggelig meget i Japan, voldsomt i EU, markant i USA og Kina, meget lidt i Afrika.

En tredje parameter er verdens opsparing. Den har de seneste årtier fundet sted i Asien, især Kina, og det bliver den ved med. Indtil 2008 lod kineserne i høj grad Wall Street placere de kinesiske penge for at sikre et højt afkast.

»Men det viste sig at være en rigtig, rigtig dårlig ide,« og derfor har kineserne nu ifølge Ørstrøm opbygget deres egen investeringsekspertise.

»Det får en dramatisk konsekvens for den vestlige verden. Så længe den kinesiske opsparing blev deponeret på Wall Street, blev den kanaliseret rundt i verden efter vestlige præferencer. Nu bliver det efter kinesiske præferencer. Vi får i de kommende år en enorm bølge af kinesiske opkøb af virksomheder,« mener han. Og vel at mærke solide virksomheder der giver Kina adgang til teknologi, knowhow, management og naturressourcer.

Jørgen Ørstrøm Møller påpeger det ironiske i, at USA og EU banede vej for en økonomisk globalisering med frihandel og fri kapitalbevægelser for selv at drage nytte af det – for nu blot at erfare, at Kina og andre ikkevestlige vækstøkonomier vinder på det.

»Det var jo ikke meningen,« siger han og spår, at især USA’s interesse for at opretholde den økonomiske globalisering vil kølnes.

»Alt det her betyder, at den økonomiske tyngde flytter endnu mere væk fra vores del af verden. De nye ting sker uden for vores område. Væksten finder sted andre steder.«

USA har ledet verden siden 1945 og defineret de internationale institutioner, der har præget den, men i dag har USA mistet troen på sig selv og trækker sig tilbage fra verden, samtidig med at resten af verden ikke mere ønsker at bruge den amerikanske model. For den leverer ikke længere.

»Og når USA snubler, snubler de internationale organisationer også,« siger Ørstrøm Møller, der mener, vi er på vej mod en leddeløs verden med no one in charge.

»Vi har set det med Ukraine, i Nordkorea, Syrien og Iran: USA udfordres åbenlyst, og USA affinder sig med det. Det er et nyt fænomen.«

»Vi befinder os i en global konkurrence om udformningen af en ny samfundsmodel, der kan stå for det pres, vi lever under med omformningen af de økonomiske betingelser og politiske vilkår,« lyder Jørgen Ørstrøm Møllers centrale pointe.

På det globale plan mener han, vi bevæger os mod et værdistyret system, hvor det ny nøgleord er win the crowd. Hvor der foregår en løbende kappestrid om at have opinionen med sig, forme holdningerne, vinde opfattelsessfæren – sådan som det er tilfældet netop nu med kampen i det offentlige rum om, hvad der er rigtigt og forkert i Ukraine.

Velfærdsmodellen

Hvor verden hidtil har sat militær og økonomisk magt i centrum, ønsker mennesker i dag i stigende grad samfundet indrettet efter værdier som sikkerhed – ikke mindst for privatsfæren – social stabilitet og tryghed, bæredygtighed, respekt og tolerance. Samtidig distancerer man sig fra en økonomisk model, der domineres af store koncerner og øger uligheden, og fra en politisk ledelse, der ikke kan eller vil levere et alternativ. Ørstrøm taler om industrialiseringens forældede politisk-økonomiske model.

»Det system, vi lever med i dag, har løbet linen ud. Vi kan ikke klynge os til det eksisterende system med alle dets mangler.«

»Det skaber en fantastisk chance for EU: EU som geopolitisk aktør. EU har ikke store muligheder i det globale magtspil, men EU har en meget stor påvirkning af den internationale opfattelsessfære. Fordi EU – det lyder arrogant, men jeg tør godt sige det – EU og europæerne har nået en grad af politisk modenhed som ingen andre i verden. Og i Europa forsøger vi at finde den ny samfundsmodel. Vi prøver, om man kan kombinere et velfærdssamfund med en konkurrencestat. Det kan godt være, det ikke lade sig gøre, men vi er på vej til at prøve. Det er et kolossalt interessant eksperiment.«

Her tager Ove Kaj Pedersen over med en redegørelse for den danske velfærdsmodels internationale rødder og de vanskeligheder, den står over for i mødet med den turbulente globale økonomi.

»Globalisering er en af de vanskeligste og også politisk farligste processer at gennemføre overhovedet,« siger han. Den indebærer kolossale udfordringer »som kræver en helt anden måde at tænke på«.

»Globalisering er ikke noget, Vorherre har besluttet. Ej heller noget, markedsøkonomien gennemfører med sine egne selvrådende mekanismer,« betoner Ove Kaj Pedersen og understreger fra starten sit mantra: »Det hele drejer sig om politik og derfor om deltagelse.«

Han beskriver, hvordan velfærdsstaterne i deres forskellige afskygninger blev grundlagt ved slutningen af Anden Verdenskrig, da man under Bretton Woods-forhandlingerne og med den britiske økonom John Maynard Keynes som idemæssig arkitekt etablerede de beskyttelsessystemer, der skulle hindre en gentagelse af Første Verdenskrig, 30’ernes krise og Anden Verdenskrig: Dels de nye internationale institutioner – IMF, Verdensbanken, GATT – dels fire typer nationale redskaber: kontrol med kapitalbevægelser, national valutapolitik, told- og afgiftssystemer samt tekniske standarder. Tilsammen rammer og redskaber, der på en gang skulle sikre landenes integration i en ny internationaliseret økonomi og beskytte grundlaget for deres fremspirende velfærd.

I den nordiske udgave af velfærdsstaten var det solidaritetsbaserede kompensationsbegreb det centrale: dagpenge, sygedagpenge og anden hjælp til de trængende, finansieret af den markante økonomiske vækst.

»Til alles forbavselse og skuffelse viste efterkrigstidens store vækstprocenter sig at være urealistiske, og derfor begyndte vækstmotoren bag velfærdsstaten at løbe tør, allerede fra begyndelsen af 1970’erne,« fortæller Ove Kaj Pedersen.

Samtidig mister regeringerne deres beskyttelsesredskaber af forskellige grunde. F.eks. betyder den lavere vækst, at Danmark begynder at gældsætte sig til Tyskland for at finansiere velfærden, og det motiverer i 1982 en opgivelse af den danske valutapolitik ved at koble kronen til D-mark og afskrive devaluering som mulighed.

Danmarks indtræden nogle år senere i EU’s indre marked betyder dertil, at told, afgifter og gebyrer gradvis fjernes, og tekniske standarder overgår fra at være nationale til at være europæiske. Parallelt tager den internationale deregulering af finansmarkederne og kapitalbevægelserne fart.

»Så i begyndelsen af 90’erne er samtlige fire beskyttelsesredskaber så at sige væk. Og i den situation står regeringerne med den store opgave at finde et alternativ ved at udvikle nye typer politikker, der ikke handler om at beskytte, men om at mobilisere.«

I stedet for at lægge vægt på evnen til at kompensere med understøttelse til arbejdsløse etc. bliver fokus i stigende grad at forebygge via uddannelse, sundhedskampagner m.m.

»Man skifter fra en reaktiv til en proaktiv politik. Fra fordelingspolitik til incitamentspolitik. Fra at bruge skattepolitik, overførsler, SU og alt mulig andet til at tilstræbe en optimeret udnyttelse af den potentielle produktive faktor,« siger Ove Kaj Pedersen.

Det er det, han kalder konkurrencestaten. Og spørger man ham, er det hidtil gået »fantastisk godt«.

»Ved enhver sammenligning er den danske velfærdsstat en unik konkurrencestat,« mens f.eks. den amerikanske og britiske udgave har betydet en demontering af velfærdsstaten.

Vankelmodet

Det er denne udgave af velfærdssamfundet, der nu møder de globale megatrends, som Ørstrøm Møller har beskrevet.

»Ligegyldigt om vi blafrer med flaget, klapper med vores klaphat, råber og skriger, så foregår globaliseringen, fordi det er et politiske projekt, og der er globale interesser bag den, og fordi de interesser ikke lader sig påvirke af ret meget, der sker i et lille land højt mod nord,« noterer Ove Kaj Pedersen.

Som Ørstrøm Møller ser han EU som forudsætningen for den danske velfærdsstats opretholdelse.

»EU sætter rammerne. Sådan har det været de seneste 20-25 år, sådan bliver det ganske givet i fremtiden. Og kikser det europæiske projekt, kikser også det nationale velfærdsprojekt,« siger politologen.

Derfor finder både han og Ørstrøm det afgørende, at Danmark – Ove Kaj Pedersen siger mere specifikt: centrum-venstre i Danmark – slås aktivt for det, Pedersen kalder det progressive europæiske projekt. Man må formulere en offensiv dagsorden for Europa. Og slås imod det – med Pedersens ord – konservative projekt, der synes at have vind i sejlene op til parlamentsvalget, og som handler om at vogte danske særinteresser.

»Den store tragedie ligger i centrum-venstres vankelmodighed,« mener han.

»Politik er vigtig, politik er afgørende, og ingen har ret til at sidde på deres flade.«