Det er mange år siden, at rygende skorstene og industrielle femårsplaner var en del af venstrefløjens bagtæppe. Og den marxistiske opfattelse af naturen som en modstander, der skulle undertvinges menneskenes behov, har heldigvis heller ikke mange tilhængere tilbage.

For hvilken mening giver det at arbejde for bedre vilkår for lønmodtagerne, hvis fremgangen bygger på en ødelæggelse af vores naturgrundlag? Og hvad skal vi bruge et mere socialt retfærdigt samfund til, hvis vores planet bliver mere eller mindre ubeboelig på grund af klimaforandringer?

Alligevel mangler erkendelsen af, at den økonomiske vækst, som vi har kendt den, ikke kan fortsætte. At ideen om, at velstanden skal fordobles og multipliceres generation efter generation, simpelthen er uforenelig med at beskytte vores naturgrundlag og forhindre en katastrofal global opvarmning.

Tanken om eksponentiel vækst er i grunden absurd. Den betyder ikke bare, at vi skal have samme nominelle vækst i fremtiden, men at væksten i kroner og øre skal være højere år efter år efter år. Med en vækst på bare to procent om året vil vores forbrug være fordoblet på 35 år.

Det er ikke svært at regne ud, hvad det vil betyde for vores ressourceforbrug, forurening og udpining af naturressourcerne.

Væksten var et middel

Alligevel er ønsket om fortsat eksponentiel vækst stadig en integreret del af den økonomiske politik hos både Socialdemokratiet og SF.

Man abonnerer på de samme økonomiske fremskrivninger som højrefløjen, som forudsætter en årlig vækst, der ikke bare er den samme i kroner og øre, men er eksponentielt stigende år efter år. Det hænger ikke sammen, og det er på høje tid, at realismen indfinder sig – i det mindste i hele venstre side af folketingssalen.

At opgive målet om eksponentiel vækst i rige lande som Danmark vil være helt i overensstemmelse med venstrefløjens historiske projekt. Væksten var jo aldrig målet. Den var et middel til at løfte arbejderklassen ud af armod og skabe gode liv med høj social tryghed. I dag, hvor vi har opnået høj velstand, er det som om, at forholdet mellem mål og middel er vendt på hovedet. Væksten er blevet målet frem for midlet, og jagten på vækst skader i dag mulighederne for at skabe gode liv.

Den lange række af reformer af pensionsalder, efterløn, førtidspension og dagpenge er alle resultater af jagten på at fastholde eksponentiel vækst. Det samme er fremdriftsreformerne og det øgede pres på unge for hurtigt at færdiggøre en uddannelse. Har de reformer skabt bedre liv for den jævne dansker? Svaret er åbenlyst nej.

Men med erkendelsen af, at eksponentiel vækst er i strid med både bæredygtighed og med venstrefløjens mål om at skabe gode liv, melder sig en ny fordring. Det er her, det bliver åbenlyst, at man ikke kan være grøn uden at være rød. At en bæredygtig økonomi forudsætter, at vi finder den socialistiske værktøjskasse frem.

For uden den vækst, som vi har været vant til, vil der i takt med for eksempel den demografiske udvikling blive behov for at finde kilder til at finansiere stigende offentlige udgifter. Det berømte økonomiske råderum, som de seneste år er blevet politikernes foretrukne finansieringskilde, vil være langt mindre eller slet ikke være der. Pengene skal derfor findes inden for den eksisterende økonomi.

Hvis ikke velfærden skal udhules eller indkomstuligheden skal stige, så kræver det en større omfordeling af samfundets rigdom. Men det er langtfra umuligt. Der er i de seneste årtier sænket skatter for over 50 milliarder kroner – ikke mindst til mennesker med høje indkomster. Det vil blive nødvendigt at inddrage en betydelig del af de rabatter, der er givet, for at finansiere fremtidens velfærd.

Demokratiser økonomien

Men progressive ændringer i skattesystemet er ikke det eneste socialistiske værktøj, vi skal have fat i. Når vi i de kommende årtier skal udvikle en bæredygtig økonomi, kommer vi ikke uden om spørgsmålet om ejerskabet i økonomien.

Så længe økonomien er domineret af profitmotiverede private virksomheder, vil der helt naturligt foregå en kamp om fordelingen af overskuddet mellem lønmodtagerne og arbejdsgiverne.

Lønmodtagerne vil selvfølgelig kræve deres del af de voksende indtægter, som deres arbejde skaber. Ellers render arbejdsgiverne jo bare med en endnu større profit. Men dette mønster driver os mod et stadigt stigende og ikke bæredygtigt privat forbrug, som vi i vores del af verden ikke har behov for.

En større fordeling af ejerskabet til virksomhederne vil kunne bryde denne logik. Når vi selv ejer vores virksomheder, vil afkastet tilfalde os selv. Vi skal ikke slås med arbejdsgiverne om merproduktet.

Det giver os mulighed for at bryde logikken om, at velstanden og forbruget for evigt bare skal vokse. Vi kan for eksempel vælge at omsætte produktivitetsgevinster i lavere arbejdstid – i stedet for højere realløn.

En demokratisering af ejerskabet vil også kunne få stor betydning for virksomhedernes adfærd og investeringer. Når økonomien er domineret af kapitalistiske virksomheder, som år efter år skal sikre aktionærerne et voksende afkast, så vil investeringsbeslutningerne ofte have en kort horisont, og andre samfundsmæssige hensyn må vige. Demokratiske virksomheder kan derimod tænke langsigtet og vil helt naturligt inddrage andre hensyn end hurtige afkast.

Det er ikke tilfældigt, at det er kundeejede Coop, som har været pionererne inden for økologisk omstilling. Eller at det statsejede Ørsted (tidligere DONG) er blandt verdens giganter i grøn energi. Når private profitmotiver erstattes af demokratiske beslutninger fra kunder, borgere eller medarbejdere, så kan vi vælge at sætte bæredygtighed og samfundshensyn forrest.

Ikke mindst i finanssektoren vil en udbredelse af demokratisk ejerskab have enorm betydning. Vi har allerede set, hvordan vores demokratiske pensionskasser har været de første til at flytte investeringer væk fra fossile brændstoffer.

Men retningen på investeringsstrømmene er stadig i al for høj grad lagt i hænderne på de private finanshuse. Hvis vi skal dirigere økonomien i bæredygtig retning, skal magten over investeringerne i langt højere grad flyttes fra Danske Bank til det danske folk – kunder, medarbejdere og borgere.

Rød og grøn

Derfor var det også nedslående, at socialdemokraternes formand her i avisen tidligere på året affejede mine forslag om at fremme fælleseje i økonomien som et skrivebordsprojekt. For som Informations interview med Demokratisk Erhvervsnetværk så fint illustrerede, er fælleseje alt andet end et skrivebordprojekt. Det er tværtimod erfaret og vellykket virkelighed, som i mere end 100 år har været en integreret del af vores samfund og økonomi.

Fælleseje har igennem vores historie igen og igen været almindelige menneskers svar på markedskræfternes lemfældighed og kapitalismens uretfærdigheder. Og når vi i de kommende år skal skabe en ny bæredygtig økonomi, så er en demokratisering af økonomien og udbredelse af fælleseje en helt afgørende faktor.

Når vi skal opbygge fremtidens økonomi, hænger det røde og det grønne uløseligt sammen. Uden en omfordeling af rigdommen og uden en demokratisering af ejerskabet vil vi ikke være i stand til at tage de nødvendige beslutninger. Og uden en erkendelse af, at vækstøkonomien må erstattes af en bæredygtig cirkulær post-vækst-økonomi, kan vores kamp for retfærdighed i sidste ende være lige meget.