Something is rotten. Paradise Papers er historien om forråelse og moralsk forfald. En shakespearsk realitytragedie med skurke fra samfundets top og den globale elite. Tragedien afslører en fundamental forråelse af kapitalismen og underminering af samfundskontrakten i de liberale demokratier. Desværre er det hele nok snart glemt igen. Hvilket er den egentlige tragedie.

For dem, der har fulgt lidt med i medieland, bør det nu stå tindrende klart, at OECD-landene sammen med skattely gennem årtier har fået opbygget et patologisk system, hvor globale virksomheder og den økonomiske elite kan operere i en uigennemskuelig parallelvirkelighed, hvor de ’lovligt’ omgås regler, som alle vi andre må spille efter.

Panama-papirerne og nu Paradise-papirerne har afsløret, at mængden af ​​penge, der gemmes af vejen i fjerntliggende skattely, er markant større og mere systematisk, end vi hidtil har troet. Samtidig viser undersøgelser en stadigt stigende husholdningsgæld, og at låntagning når niveauer fra før den globale finanskrise. Så alt imens en lille eksklusiv elite opbygger formuer via sindrige skattekonstruktioner, er de fleste af os gældsatte og bekymrede for vores job og betaling af næste husleje.

Også i en dansk kontekst må Paradise-papirerne betyde selvransagelse. Men trods det massive omfang af ’skatteplanlægning’ og åbenlys svindel har der været et næsten totalt fravær af fordømmelse eller forargelse fra Børsen-CEPOS-segmentet.

Den samme fløj, som forarges, når skattekroner misbruges, skælder ud over Dovne Robert, bureaukrati og velfærdsstatens forsørgelseskultur og som klager over det høje skatteniveau, der underminerer initiativ og virkelyst. Tavsheden og fraværet af fordømmelse viser, at de mangler et moralsk kompas.

Bekæmpelse af skat

Dagsordenen er åbenlyst at kæmpe mod skat og selve skattebegrebet, fordi de vil rulle staten tilbage og opbygge et frit marked, en ’utopi’. Men Paradise-papirerne bør udløse en større refleksion over, hvor længe ’nyttige idioter’ kan maskere en korrumperet skattetænkning bag en markedsøkonomisk abstraktion. For kampen for vækst og velstand går ikke gennem skattely og obskure regler, der begunstiger de få.

En af de markante sejre for den (neoliberale) økonomiske konsensus er netop forestillingen om, at der kun er et enkelt sæt af økonomiske politikker, som regeringer ikke kan afvige fra uden at tabe det hele på gulvet.

Ved at etablere begreber som ’markedet’ som en naturlig kraft har de været i stand til at frembringe en opfattelse af virkeligheden, hvor afvigelse fra den foretrukne politik ses som skadelig og uansvarlig. Hvor økonomi står over politik. Og hvor skat er noget hø.

Men vores nuværende system er ikke ufravigeligt. Det er en akkumulering af politiske valg over tid. Eksempelvis blev begunstigede skatteaftaler eller skattely oprindeligt oprettet af det britiske imperium for indirekte at subsidiere sine tidligere kolonier for at fremme væksten i finansielle transaktioner. Ikke for at hjælpe virksomheder og enkeltpersoner med at gemme milliardbeløb og omgå lokale skatteregler.

Vi har også valgt at lade finanssektoren løbe løbsk. Isoleret set er en dynamisk finansiel sektor vigtig, og udstedelse af lån er i sig selv ikke dårligt. Men der er grænser for, hvor meget finanssektoren kan fylde i samfundet, før den hæmmer vækst og begynder at kannibalisere sig selv.

Lad os derfor træffe de rette politiske valg – herunder at ulovligøre brugen af sofistikerede smuthuller og gråzoner til at undgå skat, hvad enten det er for virksomheder, pensionskasser eller enkeltpersoner.

Og sætte en stopper for eksempelvis asset-stripping, hvor holdingselskaber kan opkøbe kæder af selskaber, fylde dem med gæld og derefter presse alle værdier ud og gemme dem i skattely. En praksis, som begunstiger de få rige, men som er kostbar for ​​samfundet.

Frem for den uansvarlige legitimering af uretfærdighed og hykleri, burde hele det politiske spektrum tage bestik af Paradise-papirerne – og begynde at forstå, hvad der driver Brexit, Trump og den voksende protektionisme, polarisering og frygt.

Globaliseringsfortællingen er blevet demaskeret og forrådt af de superrige og uansvarlige politikere. Lidt forenklet mærker vi konsekvenserne af den økonomiske globaliserings politiske skyggeside.

Der er mange årsager til, at det er kommet så vidt. Men den hastigt voksende kløft mellem top og bund står centralt. Her har særlig LuxLeaks, Panama-papirerne og nu Paradis-papirerne leveret skamfulde eksempler på, hvordan eliten og de globale virksomheder har glemt alt om fairness, lighed og retfærdighed.

Det alarmerende ved disse historier er ikke kun omfanget af de superrige og globale virksomheders skatteunddragelse, men også det faktum, at det sker så åbenlyst. Almindelige lønmodtagere ville næppe kunne slippe af sted med det samme uden at blive både retsforfulgt og dømt.

Lovlig skatteunddragelse

Men når Apple, kapitalfonde og superrige gør det, er det ikke skatteunddragelse, men effektiv skatteplanlægning til ’gavn for samfundet’. Kort fortalt, kan skatteunddragelse i dag gøres med hjemmel i lovgivningen – og opfattes som en helt naturlig praksis.

Det kræver politisk mod og lederskab at sætte fokus på denne grundlæggende ulighed. De politiske demagoger og populister i Europa og USA kan kun bekæmpes, hvis politikerne kan bevise over for vælgerne, at kapitalismen kan levere en bedre fremtid for alle grupper i befolkningen.

Det kræver bl.a. at virksomhedsledere og ejere skal samarbejde med regeringer om en mere retfærdig fordeling af kapitalismens gevinster. Herunder ved at betale en rimelig skat, men også gennem rimelige løn- og bonusordninger. Et grotesk eksempel på sidstnævnte er virksomheden Bet365’s CEO, Denise Coates, der har givet sig selv en årsløn på 1,7 milliarder kroner. For det er tilsyneladende hvad markedet mener, hun er værd!

Frem for overfladiske corporate social responsibility (CSR) tiltag, burde regeringer og globale virksomheder begynde med det grundlæggende samfundsansvar: at betale et rimeligt og fair bidrag i skat, der hvor deres aktiviteter finder sted.

Alternativet skræmmer

Kritikken af den massive globale skatteunddragelse og voksende ulighed er ikke noget, som centrum-venstre skal have patent på. Det bør være en sag for alle, der ønsker at fastholde kapitalismen som samfundets økonomiske motor. Og derfor bør højrefløjen og virksomhederne melde sig ind i kampen.

Ikke af kærlighed til lighed og regulering; men fordi alternativet er skræmmende. Hvis vi søger tilbage i historien, kan Bismarcks sociale reformer i Tyskland i slutningen af det 19. århundrede også tjene som historisk reference: kapitalismen skulle reddes fra kapitalismen.

Da den franske økonom Thomas Piketty brød igennem med Kapitalen i det 21. Århundrede, var det med budskabet om, at verden var på vej mod ekstrem ulighed. Han foreslog, at kun en 70 procent afgift på formuer ville kunne sikre den frie markedsøkonomis fremtid. Men før det kunne vi jo passende begynde med at sætte effektivt ind over den omfattende brug af skatteunddragelse og skattely.

Når støvet har lagt sig oven på mediernes fokus på kendisser og berømtheder, er det afgørende, at vi både herhjemme og i EU-regi tager fat i de strukturelle udfordringer og indleder en radikal gentænkning af skatteregler og finansiel regulering.

Den største fare er ikke, at vi kommer til at overregulere, men at Paradise-papirerne hurtigt ender på glemslens mødding over dårlig samvittighed, stort ståhej og meget lidt handling.