I går var udenrigsministeren og justitsministeren i samråd i Folketingets udenrigsudvalg om den helt uhørte rolle, som Tyrkiets tilsyneladende har spillet i Hedegaard-sagen. Tyrkiet er medlem af NATO. Alligevel har de tilsyneladende forhandlet med Islamisk Stat om udveksling af gidsler.

De ville have løsladt de tyrkere og det diplomatiske personale, som var gidsler hos Islamisk Stat. Derfor er de åbenbart gået med til at frigive flere terrorister og formodede terrorister, som er eftersøgt i europæiske lande. En af dem er den danske statsborger med libanesisk baggrund BH, der formodes at stå bag drabsforsøget på Lars Hedegaard.

Der er mange utrolige ting i forløbet, som blev drøftet i samrådet i går. Tyrkiet har blæst på alle internationale spilleregler. Det har udvist ligegyldighed i forhold til Lars Hedegaards sikkerhed og i forhold til Danmark som en retsstat, der har krav på at rejse en sag mod en mand, som er anklaget for mordforsøg.

Men det helt afgørende i denne sag er, at den med al tydelighed viser, at Tyrkiet har udviklet sig til en stadig mere autoritær, islamistisk og anti-vestlig stat, som under ingen omstændigheder skal med i EU.

Man skulle tro, at det ville få regeringen og især Socialdemokraterne til at erkende, at Tyrkiet ikke hører hjemme i EU. Men det gør de ikke, og det er ikke noget nyt. Det har jeg selv oplevet på nærmeste hold.

I 2000 genoplivede EU forhandlingerne med Tyrkiet om medlemskab. Jeg var meget skeptisk, og på Socialdemokratiets landsmøde i september 2004 gik jeg på talerstolen og foreslog, at man skulle begynde at forholde sig kritisk til Tyrkiet. Da min egen kreds undsagde min holdning, meldte jeg mig ud af partiet. Siden har udviklingen i Tyrkiet kun bestyrket mig i, at landet ikke bør ind i EU.

TYRKIET ER ET meget splittet land. Der er stærke sekulære kræfter, der gerne ser en udvikling i retning af vestlige værdier og derfor arbejder hårdt for EU-medlemskab. Men de islamistiske og anti-vestlige strømninger vinder frem og præger i stigende grad landet. Det er især sket under Recep Tayyip Erdogan, der nu sidder på præsidentposten.

I 2008 besøgte han Tyskland, og her fik man et rystende billede af, hvad han står for. På et møde i Köln råbte han til 10.000 begejstrede tysk-tyrkere: »Ingen kan forvente af jer, at I underkaster jer en assimilation. For assimilation er en forbrydelse mod menneskeheden!«

Det egentlige budskab var, at tyrkerne i Tyskland skulle forblive tyrkere. De måtte ikke blive tyske og vestlige. Som Der Spiegel skrev om talen: »Det er en opfordring til fædrene om at forhindre deres døtre i at få de vestlige friheder og til at smide den tyske lærerinde, der kommer forbi for at tale om tørklædet, råt og brutalt ud ad døren. Det er en opfordring til etnisk separering.«

Erdogan krævede allerede dengang, at tyrkerne i Tyskland kunne få deres egne tyrkiske skoler og universiteter. Men han appellerede ikke kun til et tyrkisk tilhørsforhold, men også til et islamisk værdigrundlag og identitet. Erdogan lagde op til en magtkamp, hvor den meget store gruppe tyrkere i Tyskland skulle gå efter indflydelse på det tyske samfund.

I de seks år, der er gået siden dette besøg i Tyskland, er det kun gået i mere islamisk og anti-vestlig retning i Tyrkiet. De sekulære kræfter, som vil en anden vej, bliver råt og brutalt tromlet ned. Sidste år lod Erdogan således protestdemonstrationerne i Gezi-parken undertrykke med hård hånd. Men også andre modstandere er blevet slået ned.

Omtrent samtidig kom den største korruptionsskandale i Tyrkiets historie frem i lyset. Den involverede regeringens top og Erdogans egen familie. Mange troede, at nu var han færdig. Men det var dem, der havde forsøgt at få hans gerninger frem, som blev gjort tavse.

DER BLEV INDLEDT en sand heksejagt mod de politifolk, offentlige anklagere og dommere, som søgte at optrevle korruptionen. De blev skiftet ud med folk, Erdogan kunne kontrollere.

Det var et klokkeklart angreb på retsstaten og de demokratiske principper, men det var Erdogan ligeglad med. For ham var magten det eneste afgørende.

Og han har i den grad vundet magten. Han sejrede ved lokalvalgene i foråret og siden ved valget af præsident. Nu præger han Tyrkiet mere end nogensinde. Det er dette Tyrkiet, som har vist sig i sagen om Lars Hedegaards attentatmand. Og i holdningen til Islamisk Stat.

Mandag holdt Erdogan en tale, hvor han forklarede, at Vestens luftangreb mod Islamisk Stat bare var Vesten forsøg på at få kontrol med olien under Mellemøstens jord. (Politiken)

I DET HELE taget står det nu klart at Erdogan og hans AKP-parti mildt sagt ikke er entydige modstandere af Islamisk Stat, som er sunni-muslimsk ligesom Tyrkiet. Kurderne, der kæmper i Kobane, er ikke bedre end Islamisk Stat, lyder det. Det ligger helt i tråd med hans tætte kontakter til terrorbevægelsen Hamas.

Erdogans Tyrkiet kunne ikke drømme om at sætte landtropper ind mod Islamisk Stat i Syrien, sådan som man i Vesten har håbet. Tyrkiets størrelse og geografiske placering giver landet en stor sikkerhedspolitisk betydning for Vesten - ikke mindst i forhold til Mellemøsten. Derfor er et fortsat samarbejde, herunder inden for NATO, en ubetinget nødvendighed set med vestlige øjne.

Når man kritiserer EU’s optagelsesforhandlinger med Tyrkiet, får man ofte at vide, at de er nødvendige, fordi Tyrkiet er et stort land, der kan være en slags buffer mellem Vesten og Mellemøsten. Men den seneste udvikling med Hedegaard-sagen og forholdet til Islamisk Stat har vist, at Tyrkiet har holdninger og idealer, der under ingen omstændigheder hører hjemme i EU.