»Forskellen på at arbejde og modtage offentlig forsørgelse er for lille.«

Sådan lød det i skatteminister Thor Möger Pedersens (SF) oplæg til den skattereform, der nu forhandles om. Underforstået: Som forholdene er nu, kan det ikke betale sig at arbejde, og bl.a. derfor har vi ledighed.

Det budskab er længe blevet ført frem af højrefløjen, og det er ikke underligt, at bl.a. Joachim B. Olsen fra Liberal Alliance jubler, som havde han lige vundet en OL-medalje. Han har kaldt initiativet for det, det er: »… et paradigmeskifte på venstrefløjen«.

Kommentatorerne æder præmisserne for skattereformen råt: Der er en sammenhæng mellem ledighed og skat/offentlig ydelser, og derfor har oplægget blot afstedkommet en pseudodebat, hvor man diskuterer, om forslaget er vidtgående nok.

Problemet er bare, at grundpræmissen bygger på en række myter om, hvorfor vi arbejder. En ny Rambøll-undersøgelse, som Jyllands-Posten offentliggjorde for nylig, viser, at skattelettelser ikke vil få danskerne til at arbejde mere. Og mere end 100 års erfaring med velfærdsstaten viser, at dynamikken er radikalt anderledes, end den man lægger til grund for skattereformen.

Velfærdsstaten som modbevis

Tanken bag skattereformen er i virkeligheden den helt grundlæggende og klassiske diskussion om den private ejendomsret og statens indgreb heri. Det har siden midten af 1800-tallet været omdrejningspunktet i uenigheden mellem liberalismen og socialismen.

Liberalisterne har forudsagt al produktivitet og foretagsomheds ophør cirka tusinde gange (og taget fejl ligeså mange gange), siden socialisterne første gang påpegede, at man måske kunne indrette samfundet, så det ikke var egnens storbonde eller handelsmand, der sad på 95 procent af værdierne, mens resten levede kummerligt og døde af sult, fejlernæring, banale sygdomme, overanstrengelse og kulde.

Det socialistiske projekt kaldes i dag den europæiske velfærdsstat, og det har konsekvent modbevist de liberale antagelser og myter. Faktisk tyder det på, at virkeligheden gebærder sig lige modsat af de liberale antagelser: De lande, der udfordrer myten og har veludbyggede offentlige sektorer, er praktisk talt uden undtagelse de rigeste og mest produktive.

Som udgangspunkt arbejder man ganske vist for at få penge eller det, penge kan skaffe én, men så snart det basale er dækket ind, er det helt andre faktorer, der determinerer vores til- og fravalg af arbejde.

Det underlige er, at så få åbner øjnene og iagttager den håndgribelige virkelighed omkring dem og stiller spørgsmål ved den liberale myte.

Allerede ved vores uddannelsesvalg falder de liberale antagelser om den direkte sammenhæng mellem penge og motivation til jorden med et brag. Burde det store flertal drevet af rationelle og økonomimaksimerende motiver ikke søge mod professioner, hvor de kan forvente den største indtægt? Altså, meget forsimplet, burde vi ikke alle stile mod at blive børshajer, chefer og direktører?

Jo, det burde vi, men det gør vi som bekendt ikke. Faktisk er det ikke usædvanligt, at flertallet af en årgang søger mod uddannelser – lærer, pædagog, sygeplejerske, politibetjent, socialrådgiver osv. – hvor en af de få ting, man kan love dem på forhånd, er, at lønnen bliver væsentligt lavere sammenlignet med andre erhverv.

Eksemplerne på den manglende sammenhæng mellem motivation og løn står i kø. Omkring 40 procent af danskerne, næsten 1,9 millioner mennesker, laver frivilligt arbejde. Altså ekstraarbejde i idrætsforeningen, skolen, kirken, den politiske eller sociale organisation og alle mulige andre steder. Arbejde, de ikke får en krone for.

Hvorfor? Helt enkelt, fordi indkomst kun betyder noget indtil det punkt, hvor de basale behov for husly, føde og beklædning er opfyldt. Da disse behov heldigvis er opfyldt for stort set alle beskæftigede i Danmark, er det helt andre parametre, danskerne agerer ud fra.

To helt nye undersøgelser viser da også, at ændringer i skattesystemet ikke vil ændre vores motivation i forhold til at arbejde hverken mere eller mindre. Både Rambøll og tænketanken Cevea har netop offentliggjort målinger med enslydende og klare konklusioner: Over 75 pct. af danskerne afviser fuldstændig, at en skattereform vil betyde noget for deres motivation og prioriteter.

Øger stigmatiseringen

Derfor er det nærmest en hån, når særligt S og SF ifører sig en arbejderretorik og taler om leverpostejsmadder, Kansas-Danmark og rugbrødsreform.

Man modarbejder og splitter netop dette arbejdersegment ved at opstille en kunstig modsætning mellem ledige og arbejdende. Den langt overvejende del af de ledige er netop kendetegnet ved at være arbejdende, som i en kortere eller længere periode ufrivilligt mangler et sted at gå hen med deres leverpostejsmadder.

En undersøgelse, offentliggjort og refereret i de fleste medier i maj, sætter en fed streg under et af de virkelige problemer ved ledighed: stigmatiseringen og den sociale eksklusion. Det er det problem, regeringen nu forværrer. Faktisk vil de fleste hellere end gerne arbejde. De vil endda arbejde det samme for væsentligt færre penge, for udover fattigdom afstedkommer ledighed skam, mindreværd og isolation. Således oplyser seks ud af 10 af de ledige »at de føler sig mindre værd«, og at de af den grund f.eks. har prøvet at fravælge en familiefest i en ledighedssituation.

Helt kort: Den ældgamle liberale myte om, hvorfor vi arbejder har sejret, men den er stadig forkert. Regeringen er med andre ord i gang med at save grundpillerne i vores velfærdssamfund over på de helt forkerte præmisser.

Foghs kulturrevolution

Men hvor kommer myten fra? Og hvordan har den kunnet vokse sig så voldsom og sejlivet?

Alt peger på, at Anders Fogh Rasmussen er ophavsmanden. Da han for tre år siden forlod posten som statsminister, var det på mange måder et forandret Danmark, han overlod til sine efterfølgere. Konturerne af hans værk er først nu ved at tegne sig.

Mens alle af indlysende grunde var optaget af indvandrerdebatten i 00’erne, skete det centrale værdipolitiske skift måske i virkeligheden på det økonomiske område: Den (neo-)liberale doktrin om løntilbageholdenhed, mindre stat og lavere skat – særligt for dem, der tjener mest – er blevet en sandhed, som S og selv SF lader til at acceptere.

Det er Fogh Rasmussens virkelige sejr, at han under dække af næsten ti års værdipolitisk indvandrerdebat fik drejet Danmark i en retning, som gør op med den økonomiske model, der er selve grundlaget for den nordeuropæiske velstand. Fogh-Rasmussen plantede et frø, som nu blomstrer i S og SF’s have. I dag befinder vi os i den paradoksale situation, at den røde danske regering på flere centrale økonomiske politikområder ligger til højre for borgerlige/liberale regeringer andre steder i Europa. Kernen i den tankegang, som nu også er udgangspunktet i oplægget til en skattereform, bygger på de Fogh’ske antagelser om, at universelle og relativt generøse velfærdsydelser fjerner incitamentet til at arbejde, samt at økonomiske gevinster driver værket på arbejdsmarkedet.