Adam Smith skrev, at intet er farligere end en mand, der er så overbevist om sin egen fortræffelighed, at han opfatter samfundet som et skakspil, hvis brikker han kan flytte rundt efter forgodtbefindende. Det ved ingen nok til, og den slags arrogance kommer der derfor sjældent noget godt ud af.

Smith havde åbenlyst aldrig mødt Uffe Elbæk og dennes politiske modstykke til de skattesubsidierede varmluftsprojekter, Elbæk har gjort det til en personlig forretning at bygge op. Men Smith ville næppe have kunnet finde et bedre eksempel eller været mindre imponeret.

Få partier er blevet grundlagt med udgangspunkt i partiledernes åbenlyse inkompetence. Hvor f.eks. Socialdemokraterne voksede gennem generationer ud af en arbejderbevægelse, der samlede næsten halvdelen af befolkningen om en ideologisk sag, er Alternativets eksistens baseret i, at Elbæk var ude af stand til at fungere som kulturminister.

Nu leder han så et parti, hvis skattepolitik ifølge Politiken blev formuleret ved et møde, hvor deltagerne lagde for med at lege kluddermor. I et indslag på DR optrådte Elbæk forleden med Jytte Abildstrøm som officiel ’parti-fe’, der lavede klappeleg imod »forbrug, vækst og konkurrence«.

Man er, kort sagt, partiet imod velstand – og man har da også foreslået at erstatte kontanthjælp med en betingelsesløs basisydelse. En global skat på ressourcer – udskrevet af en ikke-eksisterende myndighed og uden hensyn til, hvordan dét rammer verdens fattigste. Forbud imod kapitalfonde – og dermed imod at etablere i nye virksomheder. Landområderne skal have egen valuta. Og i øvrigt er krig og katastrofer godt for bruttonationalproduktet.

Hvad der savnes af indsigt og sammenhæng, mangler partiet ikke i forbud, påbud og politisk korrekt ensretning af selv de mindste dele af danskernes hverdag. Citronhalvmåner, nutella, salami og grønne sodavand skal forbydes. Danskerne skal kun spise kød om mandagen og maks. 300 gram om ugen. Alt landbrug skal være økologisk, koste hvad det vil. Private kvægavleres jord skal bruges til »sammenhængende naturlandskaber«, og skovejerne skal have bisonokser gående løse.

På et eller andet tidspunkt burde nogen agere en nutidig udgave af den lille dreng i Kejserens Nye Klæder og råbe: »Er I fuldstændigt skingrende gale?«

Men medierne har næsten konsekvent givet partiet politisk frikort. Hvis f.eks. Liberal Alliance får Finansministeriet eller DREAM til at gennemregne det nærmeste, man kommer på en skudsikker økonomisk politik, bliver forslagets decimaler underkastet en blanding af en rektalundersøgelse og den spanske inkvisition.

Når Alternativet derimod skyder til højre og venstre med usammenhængende, uberegnede forslag, så nærmest stryger man partiet med hårene. På et spørgsmål om økonomers indvending, at partiets forslag om at tvinge danskerne til maks. at arbejde 30 timer om ugen, vil koste 270 mia. kr., får Elbæk lov til uimodsagt at svare, at ”der er jo flere økonomiske modeller”. Da en anden journalist spørger, om partiet ikke mangler en sammenhængende økonomisk politik, slipper Elbæk afsted med at svare:

»Nej, i går havde vi en kronik i Politiken, hvor vi udfordrede bankerne.«

Punktum. Den slags sort snak er jo ikke engang morsom – men der er mennesker og medier, der tager den seriøst. Hvorfor denne forskel? Måske fordi partiet er så grinagtigt useriøst, at mange ikke føler, at de behøver at forholde sig seriøst til det? Måske fordi den journaliststand, der ifølge gentagne undersøgelser sætter 80-90 pct. af dens krydser til venstre for midten, bare ikke rigtigt har lyst til at gå partiet hårdt på klingen? I hvert fald har storbytosserne nu fået et helt parti – helt for sig selv.