Der har bredt sig den besynderlige opfattelse hos nogle, at den europæiske asylpolitiks sammenbrud skyldes den danske udlændingepolitik. Sådan cirka, plus-minus.

Ræsonnementet er dette: Sveriges politiske establishment er i disse uger ved at skifte kurs. Man strammer asyllovgivningen og etablerer grænsekontrol, for man viste sig ude af stand til at håndtere de enorme flygtninge- og migrantstrømme. Mindst 190.000 ventes til Sverige blot i år.

Fortsætter det, bliver det uoverskueligt dyrt for det svenske samfund. Og man mangler steder at indkvartere de ankomne, blot for at nævne ét presserende praktisk problem. Well, lyder det, intet af dette er svenskernes skyld.

Det er sådan nogle som danskernes skyld. For vi har nemlig været usolidariske. Vi har ikke taget vores del af flygtninge- og migrantstrømmene. Vi kunne blot have åbnet vore hjerter og grænser som svenskerne og til dels tyskerne, så ville problemet ikke have været nær så uoverskueligt hos vore naboer.

Med andre ord: Det er den stramme danske udlændingepolitik – eller dens lige i visse andre EU-lande – som er den egentlige årsag til asyl-kollapset. Det er løbet svenskerne af hænde, men det er i virkeligheden vores ansvar, ikke deres.

Argumentationen er forfejlet. Og historieløs. Og vi taler endda ikke om nogen fjern historie, men den absolut nære historie.

For der er jo ikke tale om, at svenskerne er blevet overmandet af en flygtninge- og migrantbølge, som man var helt uforberedt på – og på ingen måde har været indstillet på at skulle håndtere. Tværtimod.

Det har indtil for få uger siden været den eneste gangbare holdning hos det svenske politiske establishment, at Sverige burde tage imod. I virkeligheden næsten uden grænser. Og uden at antallet af ankomne asylsøgere og migranter var noget, man burde diskutere.

Det er således blot nogle få år siden, at Centerpartiets leder Annie Lööf bedyrede, at Sverige skam sagtens kunne håndtere, at befolkningen voksede til 30 eller måske endda 40 millioner som følge af tilstrømningen.

Vi skal ikke længere tilbage end et års tid, før man støder på et interview i Politiken med den da afgående svenske statsminister Fredrik Reinfeldt, som svarede dette på spørgsmålet om, hvorfor Sverige ikke siger stop for tilstrømningen af udlændinge, nu da man også i forhold til andre lande i EU havde taget imod så mange:

»Men det rejser jo et andet spørgsmål. Hvad betyder ordet ’nok’? Er Sverige fyldt op? Er Norden fyldt op? Er vi for mange mennesker? Vi er 25 millioner mennesker, som bor i Norden. Jeg flyver ofte rundt over det svenske landskab. Det vil jeg anbefale andre at gøre. Der er uendelige marker og skove. Der er så meget plads, man kan tænke sig. Dem, der hævder, at landet er fyldt op, må jo vise, hvor det er fyldt op«.

Det er først nu, hvor Sverige alligevel har vist sig hurtigt at være blevet fyldt op, at både svenske og danske politikere er begyndt at give Danmark og andre EU-lande skylden for det svenske asylkollaps. Nu skyldes det manglende solidaritet.

Men det er en omskrivning af virkeligheden. Som går ud på, at svenskerne er endt som ofre for deres egen virkelighedsfjerne idealisme.

Havde samtlige EU-lande fulgt den svenske vej, ville det ikke have mindsket flygtninge- og migrantpresset på Europa. Tværtimod. Da ville vi alle have siddet i den svenske suppedas.

Hvad hverken svenske politikere eller danske, der sympatiserede med den nu opgivne svenske asylpolitik, naturligvis har lyst til at indrømme.