Danmark har en af verdens største offentlige sektorer, finansieret af verdens næsthøjeste skattetryk. Alligevel har venstrefløjen haft held med at skabe en myte om, at den offentlige sektor hvert år udsultes, og valgkampen handlede for hovedparten af partierne om at love borgerne at bruge flest muligt af deres egne penge på mere offentligt forbrug.

Men alt for stor en del af de offentlige udgifter anvendes på bureaukrati og pseudoarbejde. Som tidligere embedsmand i Udenrigsministeriet har jeg været vidne til, hvordan simple opgaver tog uforholdsmæssig meget tid.

Når ministeren f.eks. skulle orienteres om et udenlandsk statsbesøg, skulle jeg som yngste medarbejder udarbejde et notat med informationer om det forestående besøg. Herefter skulle notatet kontrolleres af en fagkonsulent, en specialkonsulent, derefter en souschef og endelig en kontorchef, inden det gik videre op til direktionen. Hele processen blev håndteret gennem et it-system, som kun var delvist implementeret, fordi der var problemer med at få alle medarbejdere til at tage systemet i brug.

Og ligesom jeg sad der og brugte timevis på tomt arbejde, der ingen forskel gjorde for Danmarks udenrigspolitik, sidder der hver dag tusindvis af HK’ere og djøf’ere og udarbejder notater, skriver rapporter, afholder seminarer, workshops og deltager i alt for lange møder med alt for mange deltagere, uden at det direkte understøtter kernevelfærden.

Det fortsætter år efter år, fordi der hersker en enorm vidensasymmetri imellem ministeren og embedsmændene, i forhold til hvad embedsmændene anvender deres tid på. Derudover er ministrene politikere og ofte slet ikke interesseret i de forvaltningsmæssige aspekter af deres ressortområde.

Ryd op

Når politikerne hiver sygeplejersken, pædagogen eller politibetjenten frem som eksempler på faggrupper, hvor der godt kunne bruges et par ekstra hænder, har de formentlig ret. Men problemet er, at selv om de afsætter en pulje penge til f.eks. sundhedsområdet, ser vi alt for tit, at pengene ikke når ud til de såkaldt varme hænder.

Sundhedsområdet er det område, der har fået tilført flest ressourcer de seneste år. Men alligevel hører vi ofte om, hvordan borgere ikke får tilstrækkelig behandling, og hvordan sundhedspersonalet føler sig presset. Det kunne jo hænge sammen med, at der mellem 2007 og 2016 er kommet ca. 30 procent flere administrativt ansatte i regionerne, mens antallet af social- og sundhedsmedarbejdere faldt med 30 procent. For mange af de afsatte midler er altså endt i administration og bureaukrati alt for langt væk fra patienterne og fagpersonalet.

Inden de nye ministre går i gang med at udvikle ny politik, burde de rydde op i deres ministerier og tage kritisk stilling til de opgaver, som medarbejderne i ministeriet og de tilhørende styrelser er ansvarlige for.

For ministerierne får hurtigt deres helt eget liv, og en opgave bliver hurtigt til tre nye projekter, da ingen har interesse i at nedlægge deres eget arbejde, og kontorcheferne nødigt vil mindske antallet af medarbejdere og dermed tabe præstige i det ministerielle hierarki.

Der er dermed intet pres for at mindske antallet af udgifter, men derimod tusindvis af ideer til nye udgiftsposter. Læg dertil, at ingen har hånden på kogepladen; selv om et område åbenlyst har været underlagt mangelfuld ledelse, som f.eks. ved EFI-skandalen i skat, bliver de ansvarlige ledere ikke stillet til ansvar, men går derfra med fede bonusser.

Hvis man undlod at genansætte en række af de kolde hænder, som ikke bidrager med reel kernevelfærd, kunne der frigives milliarder, som kunne anvendes i den offentlige sektor eller på skattelettelser. Det ville dermed ikke være nødvendigt at tilføre endnu flere penge til den offentlige sektor.

Så længe ingen interesserer sig for det spild af ressourcer, der hver dag finder sted i den offentlige sektor, er der kun én måde at finansiere venstrefløjens ønsker om nye udgiftsposter på, og det er gennem skattestigninger, hvilket vil skade den økonomiske vækst og velstanden for danskerne.

Og presset for mere forbrug har inden ende, for som simpel politisk teori tilsiger, vil der uanset statens størrelse altid være et pres på et øget offentligt forbrug, da borgerne aldrig (uanset kvaliteten) stiller sig tilfredse med status quo.

Der er kun én vej til at løse dette problem, og det kræver, at de nye ministre går i gang med det kedelige rugbrødsarbejde; med at rydde op i mængden af bureaukrati og pseudoarbejde i den offentlige sektor. Sæt i gang.