I en tid med forslag om øremærket barselsordning for fædre og politisk indgriben med kvotefordeling af kvinder på topposter, er det på tide, at vi sætter ligestilling mellem forældre i landets mange skilsmissefamilier på dagsordenen.

Da det i sagens natur er et sæt forældre, der lever hver for sig, er det problematisk, at moderen stadig favoriseres som den bedst egnede forælder. Vi antager, at hun er den bedst egnede og mest dedikerede forælder. Hun kan være beriget med en far til sine børn, der »gør det godt«, men i forhold til hvad? I forhold til, at han er genetisk betinget til at være en lortefar?

Vi har de åbenlyse eksempler som børnepengene, der automatisk følger moderen. Det gør de for øvrigt også i familier, hvor faderen og moderen stadig deler adresse.

Vi har de biologiske fædres rettigheder. Faktum er, at lige nu kan en potentiel biologisk far kun søge om en faderskabstest inden for de første seks måneder af barnets liv. Herefter har han ingen rettigheder. Dette uanset om graviditeten er blevet holdt skjult for ham af moderen.

Børn følger moderen

Et andet faktum, der skævvrider ligestillingen mellem forældrene, er, at der for skilsmissebørn i Danmark ikke eksisterer begrebet delt bopæl. »Delt bosted« er ellers skrevet ind i både den norske og svenske lovgivning for at sikre fælles rettigheder for forældrene, da barnets bopæl bliver registreret hos begge to.

I Danmark er lovgivningen således, at det er barnets bopælsadresse, der afgør, hvilken forælder, der figurerer som beslutningstager. Fælles forældremyndighed er derfor ikke det samme som fælles rettigheder og fælles bestemmelsesret for forældrene.

Bopælsforælderen kan endda, med lovgivningen i ryggen, flytte barnet til andre dele i landet uden accept fra den anden forælder.

Statistisk set er det en klar fordel for kvinderne.

Af de ca. 270.000 børn, der i dag lever med to hjem, er 88 pct. af dem registreret med bopælsadresse hos moderen. Derfor figurerer de fleste fædre kun som fædre med samværsbørn. På trods af en fælles forældremyndighed.

Fordelingen afspejler hverken fædrenes manglende engagement eller stride ekskoner. Den afspejler derimod antagelsen og selvfølgeligheden om, at børnene følger moderen. For det er moderens børn.

Mødrene ytrer sig i velmenende vendinger som »jeg ønsker jo, at børnene har et tæt forhold til deres far« eller »børnene er jo også så glade for ham.« Det er ment positivt, men alligevel er det tydeligt, at der er en formodning om, at det ikke en selvfølge, at faderen er i børnenes liv – uagtet hans rolle og engagement i deres opvækst.

Han er der, fordi moderen ønsker det og giver ham pladsen. Hun er storsindet, og han skal være taknemmelig.

Konflikter optrappes

Problemet, som de fraskilte mænd løber ind i, er, at uanset om de har været deltagende på lige fod med moderen i barselsordninger, bleskift, deleordninger og forældremyndighed, så er de sig hele tiden bevidst om, at de med et forslag om at få bopælsadressen, stikker hånden i en hvepserede.

Det er en potentiel konflikt at åbne for dette, underligt nok, kontroversielle spørgsmål.

Det er et spørgsmål, hvor følelserne får lov til at erstatte rationaliteten.

I det øjeblik, fædrene beder om bopælen, beder de moderen om at opgive den rettighed, hun tager for givet.

Fædrene er fra begyndelsen i baghånd, og de er dybt afhængige af en lydhør ekskone. Når faderen beder om bopælsadressen, skal han føle sig privilegeret, hvis moderen »giver ham lov«. Det omvendte gør sig på ingen måde gældende.

Rigtig mange fædre er rigtig gode fædre – også selvom de måske ikke var gode ægtemænd.

Vi har brug for en familiepolitik, der følger samfundets udvikling med dedikerede fædre, som ikke længere vil nøjes med at være weekendfar.

Vi har brug for, at to egnede forældre er stillet lige i samarbejdet og beslutningerne vedrørende barnets trivsel.

Begyndelsen til det gode forældresamarbejde er, at forældrene ikke positioneres i et hierarki, hvor den ene får større opbakning via lovgivning end den anden.

Vi skal forholde os til barnets tarv som det absolut vigtigste. Men barnets tarv er i højeste grad også at have forældre, der ikke blot i kraft af deres køn har bestemmelsesretten over barnets liv.