Dansk Folkeparti nød en stor og på mange måder velfortjent succes ved valget i sidste uge.

Sådan, som jeg oplevede dem som sidemænd og -kvinder i tre ugers paneldebatter i Syd- og Sønderjylland, var de imødekommende over for både vælgere og kolleger, velforberedte – og så gik de til valg på en række bredt appellerende temaer som for eksempel østarbejdere/social dumping, bedre grænsebevogtning, kritik af centraliseringen og kritik af den offentlige service.

Ikke mærkeligt, at det belønnes, når begge de store »borgmesterpartier« fremstår som administrative partier, der har en betydelig grad af medansvar for de ting, der blev kritiseret.

En ting, jeg som LAer ville ønske, vi kunne have diskuteret, var arven fra Mogens Glistrup.

For hvis jeg skal sige det populært, men lige ud af posen: Jeg oplever, at DF glemmer mere og mere af, hvad han stod for (thi han var ganske tydeligt til stede i de første versioner af DFs partiprogram). Mens blandt andre jeg selv i stigende grad anerkender hans kritik af den abnormt store, offentlige sektor og af det abnormt høje skattetryk i Danmark.

Baggrunden for Mogens Glistrups kritik var enkel – og han var langt fra alene. Blandt hans åndsfæller bør man i særlig grad nævne forfatteren til en af Danmarks mest solgte debatbøger nogensinde: den socialdemokratiske økonomi-professor Jørgen S. Dich, der i 1973 udgav bogen »Den Herskende Klasse«.

Her er Glistrups og Dichs udgangspunkt: Omkring 1960 var Danmark på samme tid ét af de rigeste lande i verden og et af de lande i Europa, der havde den laveste skat.

Men inden for knap femten år skete der en eksplosiv stigning i både skattetrykket og i antallet af offentligt ansatte.

Det kritiserede Glistrup på sin måde: sprogligt set utrolig veloplagt. Intellektuelt: skarpt som en hobbykniv. Dich sagde det samme, blot mere professoralt:

»Hvis man tror, at væksten i den offentlige sektor og det deraf følgende, voksende skattetryk skyldes en kolossal mængde mennesker, der har det svært og skal hjælpes, tager man grueligt fejl.

De mennesker, der har hjælp behov (sagde Dich – og jeg tror, at Glistrup ville have nikket bifaldende) – er midler, en støt voksende klasse af bureaukrater og projektmagere (tilsammen kaldet »den herskende klasse«) anvender for at nå deres mål.

Og hvad var disse mål? Udtrykt på den kortest mulige måde: Et behageligt arbejde og en høj løn.

Med andre ord: den herskende klasse opfinder hele tiden spændende og vellønnet arbejde til sig selv med den begrundelse, at »den sidste sjæl ikke er frelst«. Altså: at der stadig (hvis vi inkluderer ethvert tænkeligt førsteverdensproblem) findes mennesker i Danmark, der har det dårligt og skal have hjælp af staten.

Så kære DFere: Hvordan har I det egentlig med Glistrup i dag? Og kunne man eventuelt enes om, at folk, der befinder sig i en vanskelig situation, selvfølgelig skal hjælpes. Mens det aldrig i sig selv kan blive et offentligt anliggende at skaffe veluddannede mennesker et spændende og behageligt job.