Den senaste veckan har det varit jaktsäsong på Miljöpartiet och dess bostadspolitik. Allt fler har fått upp ögonen för hur bostadsminister Mehmet Kaplan, MP, å ena sidan säger sig verka för fler bostäder, medan hans partikamrater å andra sidan motarbetar många byggen lokalt.

Vänsterpartiet har dock undkommit kritik, trots att man ofta har minst lika svårt som MP att få retorik och praktik att gå i takt.

I partiledaren Jonas Sjöstedts högtidsord framstår prioriteringarna som givna. Så här skriver V till exempel på sin hemsida:

"Det är också viktigt att det finns möjlighet att flytta dit det finns jobb och utbildningsplatser. Vänsterpartiet menar att politiken kan och bör ta ett aktivt ansvar för att komma till rätta med bostadsbristen".

Men när man nu har makten i Stockholms stad ser det där aktiva ansvaret mest ut att handla om att sätta käppar i hjulet för byggandet. Tillsammans med Miljöpartiet har man till exempel varit drivande i försöken att stoppa planer på 2 500 nya bostäder i närförorterna Hammarbyhöjden och Björkhagen.

Jag kan förstå om folk i landsorten är dödligt trötta på debatter om olika byggprojekt i huvudstaden. Men planerna är faktiskt ett lackmustest på om de rödgröna partierna menar allvar med sina bostadslöften. För om man inte är beredd att fälla några träd precis utanför tullarna, vad är man då egentligen beredd att offra för att mildra bostadsbristen?

Det är märkligt att just Vänsterpartiet ofta blir ett konservativt bevarandeparti i lokala bostadsfrågor. Det står ju så tydligt i strid med många av partiets andra hjärtefrågor.

Vänsterpartiet är ju inte bara det parti som tydligast talar om bostaden som en social rättighet. Man strider också för lägre avgifter i kollektivtrafiken för att folk ska kunna mötas, man har ett genuint engagemang för miljonprogramsområdena och man har en minst lika ambitiös klimatpolitik som Miljöpartiet.

Men när partiet säger nej till bostäder i centrala lägen motarbetar man utvecklingen mot en stad där färre behöver pendla, där isoleringen av förorterna kan brytas och där transportutsläppen minskar.

Mycket av motståndet mot förtätning inom MP beror nog på en skepsis mot staden som sådan. I V:s fall verkar det mer handla om att man navigerar efter gamla kartor.

Vänsterpartisterna verkar ha ett defaultläge där varje protestgrupp med plakat och megafon uppfattas som legitim. Man tycks tro att nejsägargrupperna representerar "den lilla människan" som behöver stöd i sin kamp mot illasinnade politiker och kommersiella byggbolag.

Vad man inte inser är dock att de människor som har centrala hyresrätter i dag faktiskt är en privilegierad grupp. Till skillnad från många unga och nyinflyttade stockholmare slipper de att flytta runt mellan fjärdehandskontrakt eller att låna mångmiljonbelopp för att få någonstans att bo. När Vänsterpartiet lierar sig med dem är det alltså i praktiken de besuttna man försvarar.

Men en yngre generation börjar nu organisera sig mot bostadsegoismen. Inför att byggplanerna ska behandlas av politikerna på nytt i juni är det inte bara nejsägarna som mobiliserar, även de som vill se fler bostäder har kallat till demonstration.

Den falangen finns rentav representerad inom Miljöpartiet. På partiets kongress tänker Grön ungdom ta strid mot nejsägarna.

Inom V är det däremot tyst. I framtiden tror jag att det kommer att bli ett uppenbart problem för partiet. Men än så länge kommer Vänsterpartiet alldeles för billigt undan med sitt bostadshyckleri.



Läs också:

MP:s gröna stad hotar klimatet



Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.