Spomenuli ste Tomislava Radića. Vaš filmski debi bio je u njegovom filmu »Živa istina« iz 1971., no čini mi se da je publici, pa i meni, najdraža vaša glazba iz filma »Glembajevi«?

– Pa i meni. Svi su se tada čudili da nisam dobio Zlatnu Arenu. Bilo je to ono vrijeme »društvene i republičke raspodjele talenata«.

Po ključu?

– Da, ali dobio sam Zlatnu Arenu za Bulajićevog »Donatora«, što apsolutno potpisujem, i za film »Pont-Neuf« Željka Senečića, posvećen velikom našem slikaru Račiću, koji mi je jedan od najmilijih uopće slikara koji postoje.

Koliko ste bili autonomni u radu »Glembajevih« ili ste radili po napucima redatelja Vrdoljaka?

– Volim da je što više snimljenog materijala i, naravno, ozbiljnih razgovora. Nakon toga se uselim u svoju radnu sobu i izlazaka više nema. Koristim samo gumicu i olovku. Ne pišem ništa kompjuterski. U životu nisam vidio internet, ništa od toga ne znam. Imam samo kućno zvonce; derem se »tko je«, i ne otvaram. I onda danonoćno pišem. A kad bi inače to napravio, da sam drugo radio.

Jesu li izgubljeni originalni notni zapisi »Glembajevih«?

– Najvećim dijelom nisu, iako je izgubljeno dosta toga. U našim legitimnim arhivama, gdje su ljudi plaćeni da čuvaju te arhive, nije mnogo toga sačuvano. Ali, ja bih uvijek partiture dao ukoričiti u jednoj radnji u Zagrebu i osnovno kao, recimo, »Prosjaci i sinovi«, »Glembajevi«, »Donator«, to sam uspio spasiti, tu je kod mene. Dolazi mi maestro Silvije Glojnarić, dogodine ćemo prirediti jedan koncert posvećen mom radu, izaći će jedan album nota u izdanju društva skladatelja.

Široj ste publici najpoznatiji po šansonama, no znali ste u prošlosti isticati svoju ljubav prema klasičnoj glazbi. Primjer su i »Glembajevi«, no i za skladbu »Moderato cantabile« ste koristili…

– To je samo citat koji sam koristio za uvod, jednu sonatinu od Diabellija, koja je isto tako korištena u filmu »Moderato cantabile«. Uzeo sam ta četiri takta, kao citat, ali ne da ih dalje imitirao, već kao uspomenu na taj film koji sam neizmjerno volio, kao i Diabellija.

Koliko se razlikuje proces kreiranja skladbe klasične glazbe od onog stvaranja pop pjesme?

– To je slično, ali, naravno, kad pišem ono što pjevam, onda sam ovisnik o riječima, znate. Onda riječi naređuju to kakva će biti melodija i koji će žanr biti. Pišući ono što ću pjevati, to u prvom redu ovisi o tome što se smješta u tvoj glas, i što kažu stihovi. Tim dvojstvom i jedinstvom glazbe i riječi, tako nastaje ta vrsta.

Koliko je ljubavna pjesma angažiranija od politički angažirane pjesme?

Meni je jedna od vaših najljepših pjesama »Da su me ukrali Cigani«. – Nju i ja volim. U djetinjstvu, kad si bio jako zločest, govorilo se da ćete odnit’ Cigani. A onda sam ja na konto toga napisao da su me bar odnijeli, možda bih živio sasvim drugačije. Bio bih bogat i voljen… – Svirao bih gitaru i prelazio milje… Ljubeći jedno biće… – Slobodno i divlje. A vi ste upućeni u moj nerad? Još samo jedno pitanje mi postavite, a koje glasi: »Nakon tolikih godina rada, recite mi u čemu je tajna vašeg neuspjeha? To se tako pita (smijeh). Završit ćemo s Gabi Novak. Krajem ovog mjeseca obilježiti ćete 42 godine braka, a zajedno ste više od 50 godina. – Gabi sam počeo udvarati kad je ona bila u 23. godini, vjenčali smo se 1973. godine, te godine rođen je Matija, otvorena je dvorana Lisinski, te sam godine objavio »Homo Volans«… A Gabi mi je bila namrijeta, što se kaže. Ona je prediskretna. To je žena koja je pjevala s Louisom Armstrongom, pjevala je na svim jazz festivalima na Bledu, pa s Garryem Burtonom, s Johnom Lewisom koji je vodio Modern Jazz Quartet, s njim je pjevala »The first time ever i saw your face«. I ona to sve diskretno drži, ne spominje nikome. Znate što to znači pjevati s Johnom Lewisom, Garyjem Burtonom ili pjevati 1958. u Ritz baru u Zagrebu s Armstrongom? To je kao da si osobno upoznao Boga. Bili ste metom mnogih žena, no »Pjesmu o Gabi« otvarate stihovima: »Učinila si, srce moje, što nisu znale druge žene; od prvog dana, prve smjene, ti si kao vojnik stala uz mene«. – Pa to je istina. Ona je moj glavni čuvar, ali i ja njen glavni čuvar. Meni je stalo do toga da ona živi duže nego ja, jer je ona stožerna persona u ovoj obitelji. Ona sve drži na okupu.

– Mada sam i ja imao takvih pjesama, ali opet na moj ironičan način. Mislim da ljubavne pjesme više govore o politici nego što političke pjesme govore o politici. Jer ljubav je temelj svega. Što bih sad ja mijenjao u životu za ljubav prema svojim unukama. Nema te politike, nema mjesta gdje bih se poklonio, dodvorio, ni dao ruku. Ljubav mi je glavno mjesto.

Briga oko novca

Zanimljivo je kako neki vaš opus otkrivaju i putem reklame. Recentni primjer je vaša pjesma »Ono sve što znaš o meni«, u reklami za jednu banku.

– Uzimaju sve. Pa onda ovo što sam napisao za Gabi, »On me voli na svoj način«.

»Nostalgična« TBF-a koristi jedan dio, ali riječ je ipak o autorskoj skladbi, i to sjajnoj.

– A što ja mogu. Ljudi izmole. Neki uzimaju bez pitanja. Poklanjam toga kolikogod hoćete. To je isto vrsta dobrotvorenja. Sad su bili iz Holdinga, imali su temu parkiranje po Zagrebu, onda »možemo li uzeti vašu pjesmu«, onda sam rekao »uzmite«. Onda netko radi film o Braču, pa ima jedna pjesma koju smo Runjić i ja napisali o Braču, pa sam rekao »uzmite«.

Ali ne vjerujem da svojedobno niste zaštitili autorska prava skladbe »Sanjam te« odnosno njen dio »Ali nekih stvari ima, što ne govore se svima«, korištene u »Malim tajnama velikih majstora kuhinje«?

– Tu nas je netko zaštitio, ali znate što, tu se ja vrlo malo razumijem. Na moju sreću, imam Matiju koji je vrlo brižan oko mog rada. Zna da me se lako izigra, ne dospijem ja to niti pratiti, niti je to moja priroda. I hvala Bogu, imam moju nevjestu Marinu koja je pravnica i koja također vodi jednu urednu brigu oko toga da me se baš ne raznosi onako. Onda me neki dan zovu iz Beograda, mogu li za jedan film koristiti »Kad bi svi ljudi na svijetu«, ja naravno odmah kažem »nosite«. Zovu neki drugi za bijeg ljudi u Rumunjsku, mogu li koristiti »Moderato cantabile«, onda Arsen normalno kaže »nosite«. To tako ide. Nije mi Bog dao tu sposobnost brige oko novca. A što se tiče reklama, napravio sam ih masu, doslovno pisanih. Pa gdje su »Grejp«, »Nara«, sve te stvari, »Bombon Kraš kvalitete« (smijeh). Ma sve sam radio. A što sam u životu imao raditi nego raditi. Netko se sklanja u politiku, netko u alkohol, netko u erotiku, ja sam se najviše u životu, uz ove druge nedostatke, sklanjao u rad. To isto ovog časa činim čim se vas oslobodim, odmah idem raditi.

Spomenuta pjesma »Sanjam te« posebno se sviđala Sergiu Endrigu. Naišao sam na jedan novinski tekst iz 1968. gdje kažete da vas je Endrigo dočekao jednom u Parizu pjevušeći baš tu pjesmu.

– Kad je prvi put došao u Zagreb, bio je to siječanj 1965. On mi je bio kao stariji brat. Upravo se sada bavim Sergiom jer me je njegova kćerka Claudia koja radi veliku monografiju o ocu zamolila da ispišem i zbrojim njegove zagrebačke godine. U Zagrebu bi ponekad sjedio kod onih koji su ga jako voljeli, jednu večer kod Krajača, drugu večer kod Nikice Kalogjere, pa bi mu svaki od nas predočio nešto od toga što radi. I kad sam mu ja odsvirao »Sanjam te«, onda je rekao: »To je moj čovjek, čovjek za mene«. Eto, tako je počelo sve. Do posljednjeg dana. I posljednji put kad je izišao iz kuće, iz Italije, došao je u Zagreb. Zaljubio se u moju unuku, i ona u njega. I onda mi je Sergio rekao: »Ako ikada više dođem u Zagreb, doći ću zbog Lu, a ne zbog tebe«. I onda me je dva dana prije Uskrsa 2005. zvao i rekao da ide u bolnicu. Nažalost, nije se vratio.

