Iako je moj kvart bio najveći u Splitu, nikad na pitanje – “Di živiš?” – ne bi odgovarali sa – “Na Bolu.” – zbog uvijek istog, prokletog sljedećeg pitanja – “Jel na Braču?”.

Jednostavnije nam je bilo reći – “Iz Parka”.

Tada bi svako znao da smo s područja južno od slastičarne “Plavi Jadran”, sjeverno od ulice Mažuranićevo šetalište, istočno od osnovne škole “Bratstvo i jedinstvo” i zapadno od AVNOJ-eve ulice, s onim velikim parkom u sredini.

Baš ta AVNOJ-eva ulica je osamdesetih bila nepisana granica sa Siromašnom četvrti, našim najvećim kvartovskim neprijateljem.

Nazvana po kultnom američkom filmu iz 1979.g., bila je realna prijetnja svakom prolazniku kroz nju, pogotovo nama iz Parka.

Glavno mjesto okupljanja Siročića su bile tribine školskog igrališta, gdje je uvijek bilo bar dvadesetak kosatih i neuhranjenih delikvenata, s kesama ljepila.

Nezgodno je bilo kada bi te mater poslala na pazarić u dućan, a ti nabasaš na njih.

U najboljem slučaju bi dobio ciglu u zamjenu za kućne novce, a nerijetko i razbijen nos, kao specijalni bonus dodatak.

Međutim, ne bi ni oni prošli lišo kada bi ih zatekli na našem teritoriju, primjerice kupovini bureka u slastičarnici “Hajduk”.

Posebno bi bilo brutalno kada bi ih nagazila zloglasna braća Perković, kao onda 1987. kada su dvojici siromaha udarali glavom o onaj zidić ispred Idrizovog objekta. Čak su ih onako onesviještene mazali sladoledom i pišali se po njima, vrišteći od smijeha.

Digla se Siromašna četvrt na noge, mobilizirali trideset najluđih delikvenata i napravili presedan u kvartovskom ratovanju. Ušli prvi put na naše svetište, u samo srce parka.

Scena iz “Ratnika podzemlja”. Trideset silueta šutke prilazi centru parka u formaciji, otkrivajući svoju aktivnost samo žarom cigareta i zveckanjem lanaca.

Na mjestu šest klupa nikog, osim jednog koji ih ni ne primjećuje zbog zauzetosti gonganjem ljepila. Ludi Đeke. Ostao sam u kvartu jer mu se s ostalima nije išlo na Hajduka.

Podigne glavu i ugleda oko sebe trideset sjena kako im se u mrklom mraku žare cigare u ustima.

– Šta ćemo sad momčino, a? – Upita jedan od njih.

A Đeke se nasmije se onim promuklim, narkomanskim glasom i reče;

– A sad ćete mi lipo jedan po jedan popušiti kurac! – I otrgne jednu dasku od klupe.

Dobio je teške batine, ali je sa držanjem izborio ulazak u kvartovsku legendu. Pričalo se da je kao splitski Srbin otišao u Knin ’91.-e i postao četnik.

Da stvar bude nevjerojatnija, đaneri su pričali kako bi se u jeku rata znao uvući u grad i vrbovati ih da idu sa njim na barikade i usput zarade nešto novaca.

– Ništa ne tribate radit, samo držat pušku u ruci. – Bio je sarkastično uporan.

Kažu da je hrabro poginuo u jurišu na neko naše sanitetsko vozilo pokraj Kijeva. Jebalo se njega za rat, prije mislim da je stradao zbog nade da su u vozilu heptanoni.

Vratimo se iz rata par godina nazad, a dvije nakon prvog i zadnjeg ulaska neprijatelja u park.

Godina je 1989. i mlađa ekipa iz Siromašne, na čelu sa Škiljom, dolazi u Park hvatati lokalne curice.

To zasmeta lokalnom Deni Doktoru, koji se s mulcima iz Siromašne pokači, a ovi mu šipkom slomiju ruku. Nakon toga veća grupa domaćih prebija Škilju i njegove, što je više nego jasno – počinje rat.

Odmazda Siromaha kreče brzo i iznenada. Ponovno se ponavlja 1987.godina.

Zenga iz Siromašne vodi tridesetak naoružanih momaka i ponovno zatiću usamljenika na klupi.

Ne, nije to opet bio Đeke. Taj je vjerojatno već bio u Kninu.

Radilo se o Draganu, poznatijem kao Drkiju, koji je tu čekao svoju curu.

I ponovo isti scenario, Drki se ne da, ali na kraju biva izudaran, a motor mu razbijen.

Sljedećih dana i mi mulci dajemo obol toj borbi. Gađamo se kamenjem sa njihovim vršnjacima, svako sa svoje strane AVNOJ-eve. Jedan juriš i par njihovih glava je krvavo.

Slavili smo pobjedu u ulici, ali k’o danas se sjećam kako se u zraku doslovno mogla osjetiti napetost, kako smo s klupe gledali put ceste kada će naletjeti na nas.

Mi smo bili prva ulica na braniku Parka od Siromašne. Četiri zgrade na uglu Mažuranićevog i AVNOJ-eve, tj današnje Dubrovačke.

Napetost je pojačala vijest da centralni park neće stati na našu stranu, zbog toga što blizanci nisu htjeli u sukob s partnerima u poslu.

Ostali smo sami i prepušteni brojnijem neprijatelju. Nas je bilo najviše dvadeset i to većina ispod četrnaest godina, a vijesti iz Siromašne su govorile kako ih na tribinama ima već preko trideset i to mahom starijih.

Netko je otišao po fajtera Zankija u get, jer je po majci pripadao našem kvartu. Pa je sa starijim Bepom otišao u park tražiti pomoć. Nije ih bilo skoro sat vremena, a preko ulice se orila pjesma: “Suve šljive i orasi, mi smo braća siromasi!”

Jeben prizor. Četrdesetak neprijatelja se spuštalo niz skale s letvama i bocama. Neki su hodajući i ljepilo udisali iz kesa. Povukli smo se na beton ispred parka i čekali sigurne batine iz neravnopravne borbe s višestruko jačim Siromasima.

Stali su na par metara od nas i uz sarkastične osmijehe počeli prijeteći lupkati palicom od dlan. Iz grupe im istupe dvojica, Prde i vođa Debeli, te priđu našem Bepu, koji je, doduše, uživao respekt kod njih, ali ovaj put su strasti nadjačale poštivanje.

– Šta vam je ovo tribalo brate, jel znaš da ćete sad dobiti batine? – Zaprijeti Debeli.

Prvi put sam vidio uplašenog Bepa kako igra na uzaludnu kartu pokušaja hvatanja na osjećaje, pa mu je drhtavim glasom rekao;

– Debeli, brate, nismo ja i ti mulci, triba ovo izgladit i… – Pa mu rečenicu prekine pucanje letve od rame Debelog.

– Nema priče! Ajmo, crta odavde pičke jedne!

Bio je to Bebi, a iza njega još tridesetak momaka iz Parka. Siromasi su lagano ustuknuli, nećkajući se što da naprave. Tada se začuje iz drugog pravca;

– “Ajmooooo…!!”

Bio je to Zanki. Tetoviran i u bijeloj potkošulji s baseball palicom, predvodio je još veću grupu huligana.

Bila su to zapadno parkovska braća iz Bombe, nerealno ružnih komunističkih zgrada kod osnovne škole.

Iz tri pravca smo se zaletjeli na njih takvom silinom, da ih je pola u prvom naletu popadalo pod cipelarku, a ostatak ekipe je bježalo, spašavajući živu glavu.

Zanki i Bebi su pikirali samo na Debelog, te su ga na vrhu ulice sustigli, ubacili u neki grm i zatukli.

Kako nas je sad tu bilo preko stotinu, a pobjednički zanos potjerao krv u mozak, netko viknu;

– Ajmo ekipa na Siromašnu! – Što je masa s veseljem prihvatila i tako smo krenuli pisati najslavnije stranice kvartovske povijesti.

Nepregledna masa ljudi prelazi AVNOJ-evu, naoružana od kamenja, letava i lanaca, do baseball palica i nunčaka.

Auti koče, majke bježe s djecom, prolaznici stoje skamenjeni od straha.

I onda povijest. S dvije strane se opkoljava njihovo svetište, tribina školskog igrališta i nakon kratkotrajnog otpora, dvadesetorici branitelja časti Siromašne ne preostaje ništa nego da se predaju.

Neki su se toliko uživjeli da su zarobljenike htjeli vezati za tribine, gasiti opuške po njima, na što skoči Karlo Zanki, udari prvog našeg i reče;

– Ovako papci, ko takne jednog od ovih momaka imat će posla sa mnom! Koji van je kurac ka? Jesu se momci pošteno borili? Onda ne budite pizde.

Nitko nije proturječio, a sve i da je htio, ne bi imao kada jer su se iz daljine čule milicijske sirene.

Nastao je stampedo, u kojem je nekoliko boca i kamenja poletjelo čak i prema miliciji, koja je u to vrijeme bila strah i trepet svima, a onda su se svi razišli ka svojim kućama.

Bila je to velika pobjeda Parka i zadnji sukob između ta dva kvarta. Godinu dana poslije je nastupilo neko novo, nama nepoznato doba.