Do jen mi denove. Post 19 horoj da trajna vojaĝo mi re-alvenis al la farmo, kie mi volontulis dum la lasta aŭtuno (3 monatoj), kaj kie mi nun estas kunlaboranto, ĉefe kiel instruisto de momente 2 infanoj.

Sed saltu ni iom reen en la pasintecon: al mia forveturo. Fari la decidon pri translokiĝo por la sekva (stud)jaro estis klare malfacile por mi, pro diversaj kialoj. Inter ili certe ankaŭ pro miaj tre bonaj amikoj, kiujn mi nun por tempo ne vidos... estas multaj, kiujn mi tre volonte enpoŝigus kaj kunportus. Tamen, la tagon de mia forveturo la streĉo pro tiu disiĝo jam estis for: miaj "lastaj tagoj" ja temis pri "lastaj renkontiĝoj" kun tiuj karaj personoj, antaŭ ol mi estas for. Kaj mi spertis tiom da amo! Kelkaj, kun kiuj mi loĝis lastatempe, en la stujmo, eĉ akompanis min al la stacio, kio estis granda surprizo por mi. Kaj ĉar la trajno 20 minutojn malfruis, ni kantis, dancis kaj ridis multe ĉe la reloj, antaŭ ke mia trajno finfine ekis. Estis tiel bela! Mia koro plenis je dankemo kaj ĝojo. :)





boldog-szomorú búcsú / ĝoja-malgaja adiaŭo





az egyetlen dolog, ami mindig jó az elköszönésben: az ölelések! /

la unusola afero, kiu ĉiam bonas pri adiaŭuo: brakumoj!

Nu, kaj nun reen al mia "nova vivo": ne demandu ankoraŭ pri la detaloj de mia laboro: mi ĵus alvenis, krom saluti kelkajn ĉarmajn lokulojn, kiujn mi jam konas, mi ĉefe dormis. :D Ĉio evidentiĝos morgaŭ. Sed certas, ke krom fari la instruadon, mi ankaŭ elektos iun "fizikan laboron", por havi ekvilibron laŭ diversaj tipoj de laboro, koncentriĝo kaj respondeco.

Kio pli dirindas? Ĉarmaj homoj (kaj bestoj), sunbrilo, bela naturo ĉirkaŭe kaj - post 5,5 jaroj en stujmo* - finfine propra ĉambro, eĉ sufiĉe granda. :) Mi certe tre ĝuis vivi kun miaj kunloĝantinoj dum la studjaroj, plejparte ni vere bone amikiĝis, tamen belas nun havi privatan spacon - kaj tamen vivi en komunumo. Ĉi tiu domo estas sufiĉe granda: mi loĝas etaĝe, kun 7 infanoj kaj 1 plenkreska prizorganto. "Eĉ pli etaĝe" estas grandega kaj bonetosa komuna ejo por manĝi, kuiri kaj simple nur umi: ludiloj, libroj k.s.





mia nova ĉambro - eĉ kun propra fotelo! :)

az új szobám - saját fotellel! :)

kaj kun grandega ŝranko - iom superflue granda :D

és hatalmas szekrénnyel - kicsit feleslegesen óriási :D

elvido / kilátás

bunta manĝ-, kuir- kaj socia umejo - kun hamako! :O

színes konyha, étkező és közösségi tér - függőággyal! :O

Hát újra itt. 19 óra vonatozás után megérkeztem a farmra, ahol múlt ősszel önkéntesként dolgoztam (3 hónapot), és ahol most munkatárssá avanzsáltam, főleg (jelenleg) 2 gyerek tanáraként.De ugorjunk kicsit vissza a múltba: az elutazásomhoz. Meghozni az egy (tan)éves elköltözésről szóló döntést egyértelműen nehéz volt, több okból is. Többek között azért, mert sok jó barátot hagytam hátra, akiket most egy darabig nem fogok látni... sokan vannak, akiket szívesen zsebre vágtam és magammal hoztam volna. Ennek ellenére az elutazásom napján egyáltalán nem voltam e miatt az elválás miatt feszült: az utolsó napok "utolsó találkozókról" szóltak, hogy még az elutazásom előtt lássuk egymást ezekkel az emberekkel. És annyi szeretetet kaptam tőlük, ill. éreztem irántuk! Néhányan, akikkel az utóbbi időben egy kupacon laktam, még a pályaudvarra is elkísértek, amire egyáltalán nem számítottam. És mivel a vonatom 20 percet késett, még énekeltünk, táncoltunk és sokat nevettünk a peronon, mielőtt a vonatom végre elindult. Olyan szép volt! A szívem teli volt hálával és örömmel. :)A munkám részleteiről még ne kérdezz: épp most érkeztem, és azon kívül, hogy ödvözöltem néhány kedves régi ismerőst, egyelőre főleg az alvással voltam elfoglalva. :D De holnap majd minden kiderül. Ami viszont most is biztos, hogy a tanításon kívül valami fizikai munkát is szeretnék végezni, hogy meglegyen az egyensúly a különböző típusú munkák, figyelem és felelősség között.Mit is írhatnék még? Kedves emberek (és állatok), napsütés, szép természeti környezet és - 5,5 év kollégiumi együttlakás után - végre saját szoba, ráadásul elég nagy is. :) Bár nagyon élveztem az egyetemi éveim alatt másokkal lakni, azért szép, hogy most újra van egy kis privát terem - és hogy mégis egy közösségben lakom. Ez a ház elég nagy: én az emeleten élek, 7 gyerekkel és egy felnőtt "felügyelővel". Még följebb pedig csigalépcső vezet egy nagy és kellemes légkörű közös helyiségbe, amely egyszerre konyha, ebédlő és nappali: könyvekkel, játékokkal, stb.* stu(dent)hejmo