Jsou momenty, které o lidech řeknou to podstatné. Nemusí to být válka, ani hladomor, ani libovolná katastrofa. Nemusí to být vůbec mezní situace.

Může to být i přemýšlení nad tím, co budeme dělat s vlastními odpadky.

Nový zákon o odpadcích zakazuje skládkovat směsný a recyklovatelný odpad, a to od roku 2024. To je dobrý krok. Odpad je surovina – hledat pro jeho co největší část využití je bezpochyby rozumnější, než ho nechat ležet na vyhrazených místech za hranicemi obce.





Něco zakázat je snadné. Důležitější je, jaký další krok máme v plánu. Nebavíme se o třech popelnicích. Češi každoročně vyprodukuji přes pět milionů tun odpadu. Pokud už nemůžeme odpad skládkovat, můžeme jej buď znovu využít, nebo spálit, nebo se snažit vytvářet ho minimum.

První a třetí možnost je komplikovaná, dlouhodobá, v důsledku šetrnější a umožní nám vydržet na planetě o něco déle. Druhá možnost je přímočará, vytopí domácnosti, v důsledku je dražší a z principu nutí k vytváření – dalších odpadů.

A přesně tou cestou se vydáme: ministerstvo životního prostředí plánuje využít evropské peníze na modernizaci stávajících spaloven. O investicích opačným směrem – tedy především k omezení samotného vytváření odpadů – se nehovoří. Možná se dočkáme zázraku a nový státní plán odpadového hospodářství bude konkrétní opatření obsahovat. Jeho „návrh návrhu“ je plný smělých slov. Ale také je to dokument, který se v Česku do důsledku nikdy neplnil.

Takže to tipujme na ty spalovny. Kterých logicky musí vyrůst víc, než jsou dosavadní tři.

Nejde teď jen o to, že by recyklovat bylo dobře a pálit špatně. (Byť to tak pochopitelně je.) Spíš se ocitáme na miniaturní civilizační křižovatce. Česko může být zemí, o které se bude říkat: „tihle lidé pochopili, že odpady jsou průmysl sám o sobě. A dělají to chytře.“ Nic nám v tom nebrání. Anebo můžeme spalovat. V tom nám nebrání také nic.

A to jsou přesně ty momenty, které o lidech řeknou to podstatné, a nemusí to být ani válka.