На мою суб’єктивну думку, схильність до читання – це свого роду дар, який дається природою далеко не кожній людині. Саме тому я завжди досить скептично ставився до спроб примусити усіх дітей багато читати. Це як примушувати усіх щодня малювати чи танцювати – комусь це дасться радісно і легко, а в когось сформується огида. Отже, бідкання сучасних батьків та вчителів буцімто теперішні діти мало читають я сприймаю з іронією – бо і в часи мого шкільного дитинства читали далеко не всі мої однолітки. Підозрюю, що відсоток залюбки читаючих дітей з тих пір не сильно змінився, й думаю, що не зміниться і в майбутньому. Отже, літераторів та книговидавців прошу не хвилюватися – читачі у вас завжди були та будуть. Головне, щоб були хороші книги.

Що стосується мене особисто, то відсутність талантів у музиці чи образотворчому мистецтві природа компенсувала якраз схильністю до читання. При тому компенсувала досить щедро, бо я завжди любив цю справу. А читати, за маминими словами, навчився дуже рано і якось непомітно – батьки навіть не встигли як слід підготуватися. Дитячих книг у хаті не виявилося, тому моїми першими книгами були батькові підручники з теоретичної механіки. Правда читав я не зовсім правильно і якось викликав гучний регіт цілого автобусу, коли сидячи в мами на колінах прочитав уголос вивішене над якоюсь установою гасло, з якого випливало, що СРСР і Октябрь – родичі. Оскільки гасло “СССР – родина Октября” я прочитав, звісно, українською. З тих пір я не люблю гасел і знаю, що читати краще мовчки, про себе.

Однією з найперших самостійно прочитаних мною книг була “Рамаяна” – яскраво як на радянські часи ілюстрована книга видавництва “Веселка”. Пригадую, що фантастичний світ давньоіндійського епосу з ванарами і ракшасами, війни між людьми й мавпами, шляхетний Рама, їхнє кохання з Сітою мене якось не сильно зачепили. Але я весь час дивувався алогічності з мого погляду вчинків Рами, бо навіщо ж він добровільно подався у вигнання, коли цілком міг одразу стати царем. Адже ж на його боці були і армія, і народ, та й мама йому радила не робити дурниць, а сміливо боротися за владу. Зараз, гортаючи оту книгу, я посміююся із власних дитячих “політологічних” міркувань, але зрештою перший досвід самостійного мислення і критичного ставлення до прочитаного мені дала, мабуть, саме “Рамаяна”.

Надалі, ковтаючи книги за книгами у мене сформувалися свої смаки й уподобання, через які книг з езотерики, містики, психологічних трилерів чи емоційних конвульсій душевно неврівноважених авторів на полицях моєї домашньої бібліотеки майже немає. А кілька зроблених у різні періоди життя спроб прочитати “Братьев Карамазовых” завершувалися сердитим закриттям книги з нецензурними виловами на адресу Достоєвського. Органічно не переношу “достоєвщини”, хоча я цим зовсім не пишаюся. Але й не соромлюся. Просто це не моє, тому мені все життя найдужче подобалися твори авторів, які міцно стояли на ногах і споглядали навколишній світ веселим, іронічним поглядом душевно здорових людей. Але особливо я люблю ті книги, які дарують одну з найприємніших для людини насолод – здоровий веселий сміх.

Тут слід додати, що ніколи не розумів висловів “книга, яка перевернула мій світ”, чи “книга усього мого життя”. В мене таких книг, на щастя, не було, ба більше – на різних етапах життя подобалися різні книги. Й те, від чого я був у захваті підлітком, у зрілому віці викликало хіба що позіхання. І навпаки – під старість я щиро насолоджуюся книгами, які “не пішли” мені в студентські роки. Людина з віком змінюється, змінюється й навколишній світ і разом із ним і наше ставлення до деяких книг. Так, наприклад, років з десять тому я кардинально переглянув своє ставлення до творчості Ільфа і Петрова. При тому, що належу до покоління, яке і “12 стільців”, і “Золоте теля” знало практично на пам’ять. Але з плином часу я сильно до цих книг охолонув і вже не назву серед своїх улюблених. Так теж буває.

Однак, мене просять розповісти про 10 книг, які мені все ж таки зараз подобаються. Тож, пробігши очима по полицях домашньої бібліотеки, наважуся їх назвати: