Loviisa Heikinheimon tytär sairastui anoreksiaan. Pakkohoidon ja vaikeiden vaiheiden jälkeen tilanne on nyt parempi, ja tytär asuu jo omillaan.

Loviisa Heikinheimon tytär sairastui anoreksiaan. Pakkohoidon ja vaikeiden vaiheiden jälkeen tilanne on nyt parempi, ja tytär asuu jo omillaan. Heidi Kononen / Yle

Hämeenlinna– Tyttäreni oli kuin keskitysleirin ruumiskasasta nostettu. Hänellä oli sydämentykytyksiä, epileptisiä kohtauksia ja tajunnanmenetyksiä. Hänen elintoimintonsa olivat vaarassa. Hänen omasta mielestään missään ei ollut vikaa, kertoo hämeenlinnalainen Loviisa Heikinheimo.

Kahdeksan vuotta sitten tytär toimitettiin pakkohoitoon. Tapahtumasarja sai nimekseen vakavan anoreksian, psykoottista oireilua ja hyvin vaikean masennuksen.

Äitinä rakastat lastasi ja tekisit mitä tahansa helpottaaksesi toisen oloa, mutta voit tehdä niin kovin vähän. Loviisa Heikinheimo

– Jokainen päivä oli arvaamaton yllätys, jossa kellonajat ja ajankulu katosivat. Jatkuvassa hälytystilassa kuulostellaan oksentaako tytär tai onko ruoka syöty, Heikinheimo kertoo.

Alkuvuosia hän kuvailee kahdella sanalla: täydellinen kaaos.

– Ahdistus kaatuu niskaan etkä pysty tekemään sille mitään. On valtavan väsyttävää ja turhauttavaa ottaa vastaan ahdistus ja paha olo. Äitinä rakastat lastasi ja tekisit mitä tahansa helpottaaksesi toisen oloa, mutta voit tehdä niin kovin vähän.

Sataan osaan pilkottu omena

Anoreksiaan liittyy valtava tarve hallita elämäänsä. Itsekritiikki on murskaavaa ja sairauden tunne puuttuu.

– Maanantaina tytär kirjoitetaan ulos hoidosta, mutta tiistaina kotona on taas mahdotonta olla. Persoona muuttuu äkkinäiseksi ja oikuttelevaksi. Yksi omena pitäisi pilkkoa sataan yhtä suureen osaan, kertoo Loviisa Heikinheimo.

Maanantaina tytär kirjoitetaan ulos hoidosta, mutta tiistaina kotona on mahdotonta olla. Loviisa Heikinheimo

Loviisa kertoo pakottaneensa itsensä ajattelemaan, että käytöksessä puhuu anoreksia eikä tytär. Muuten tilanne olisi johtanut valtakamppailuun oman lapsen kanssa.

Vuosia kestäneen kierteen jälkeen Loviisan tytär muutti tukiasunnosta omilleen. Tytär on sanonut, että hän aikoo selvitä anoreksiasta.

– Luotan tyttäreni sanaan. Vuosia olen ainoastaan hengitellyt nenä juuri ja juuri pinnan yläpuolella. Eräs ystäväni sanoi, että emme ole luolassa, vaan tunnelissa. Ja siellä on aina lopulta valoa näkyvissä. Nyt tunnen, että vuosien jälkeen minulla on hiukan tukevaa maata jalkojeni alla, pohtii Loviisa Heikinheimo.

Perhepohjainen hoito auttaa myös omaisia

Lääketieteen tohtori Reita Nyberg on myös anorektikon äiti. Nyberg sanoo perheiden jäävän usein yksin anoreksian kohdatessa.

– Sanoisin jopa, että osa hoidosta on enemmän haitallista kuin hyödyllistä, lataa Nyberg.

Kun perhe tulee hakemaan apua, on tilanne kotona jo kaoottinen.

– Siksi ohjakset annetaan usein hoitohenkilökunnalle, sanoo Nyberg.

Anna Sirén / Yle

Nyberg toi Iso-Britanniasta Suomeen niin sanotun Maudsleyn menetelmän oppeja. Perhepohjaisessa hoidossa pyritään antamaan vanhemmille eväitä anoreksian kohtaamisessa.

– Perheen jäsenille opetetaan samoja taitoja kuin psykiatrisille sairaanhoitajille. Syömishäiriökäyttäytyminen on jopa pahempaa kotona, kun syömishäiriö haastaa kotiväkeä hoitajia enemmän.

Anoreksiassa psykoosi kohdistuu itseen

Reita Nyberg sanoo ammattilaisillekin olevan vaikeaa tunnistaa sitä, mikä on sairautta ja mikä ei. Aluksi anorektikko ei itsekään halua sairaudestaan eroon.

– Anoreksiassa psykoosi kohdistuu omaan itseen eikä ympäristöön. Sitä ei siis mielletä sellaiseksi mielenterveyden häiriöksi kuin esimerkiksi skitsofreniaa. Silti sairastunut on ihan yhtä pihalla omasta tilanteestaan.

Lääketieteen tohtori Reita Nyberg sanoo perheen tarvitsevan välineitä anoreksiaan sairastuneen ymmärtämiseksi. Reita Nyberg

Anoreksia tekee ruokapöydästä sotatantereen. Omaisen kannattaa muokata omia reaktioitaan syömishäiriökäyttäytymiseen.

– Se on todella vaikeaa, mutta kannattaa opetella olemaan rauhallinen ja neutraali. Omaa hätää ja pelkoa ei kannata näyttää sairastuneelle, neuvoo Nyberg.

– Voi ystävällisesti vaatia sanomalla, että "ruoka on lääke, minä rakastan sinua, ota seuraava lusikallinen".

Viimeisten kilojen ahdistus

Nopeasti ja oikein hoidettuna anoreksian akuuttiin hoitoon kuluu perhepohjaisessa hoidossa noin vuosi. Jos tavoitepaino on liian matala, sairastunut voi jäädä jopa vuosikymmeniksi roikkumaan puolitoipuneeseen tilaan. Nyberg puhuu "viimeisten kilojen ahdistuksesta."

– Uudelleensairastuminen tapahtuu parin vuoden sisään. Silloin tavoitepaino on ollut liian matala eikä mieli ole ehtinyt toipua kunnolla. Painoon pitäisi jättää "särkymävaraa", esimerkiksi sairastumista varten, jolloin ei oikeastikaan ruoka maistu, sanoo Reita Nyberg.

Alttius anoreksiaan voi uinua kehossa kuten alttius vaikka kakkostyypin diabetekseen. Silloin auttaa tietoisuus siitä, milloin anoreksia uhkaa nousta pintaan.

– Uutta kesämekkoa varten ei laihduteta eikä nukkumisesta tingitä uuden liikuntaharrastuksen varjolla. Eikä entinen anorektikko laihduta koskaan, sanoo Reita Nyberg.

Hoidettavat pois kotoa pitkiä aikoja

Suomessa syömishäiriöiden hoitoa on kehitetty yleispsykiatrian yhteydessä. Lisäksi on perustettu syömishäiriöön keskittyneitä yksiköitä.

TAYSin nuorisopsykiatrian poliklinikan osastonylilääkärin Jaana Ruuskan mukaan varsinkin nuoret ovat eriarvoisessa asemassa riippuen siitä, missä he asuvat.

Perhepohjainen hoitomalli edellyttää vanhemmilta voimakasta sitoutumista ja osallistumista hoitoon. Jaana Ruuska

– Etäisyydet hoitopaikkoihin ovat osin pitkät ja hoitoa ei saa kodin lähellä. Nuoruusiässä se saattaa johtaa siihen, että joudutaan olemaan pois kotoa pitkiäkin aikoja.

2000-luvulla tieto syömishäiriöistä on Ruuskan mielestä lisääntynyt paljon.

– Hoidollista osaamista on mahdollista hankkia ja sikäli osaamista on huomattavasti enemmän kuin 30 vuotta sitten, kertoo Ruuska.

Perhemalli vaatii vanhemmilta paljon

Perhepohjaista hoitomallia on Ruuskan mukaan kehitetty eri puolilla maata eteenpäin. Hoitomalli on manualisoitu ja siinä on kolme eri vaihetta. Ensimmäisessä vaiheessa koko hoito keskittyy ravitsemustilan korjaamiseen. Hoidon aikana aletaan pikkuhiljaa keskittyä syömishäiriön taustalla oleviin asioihin.

– Perhepohjainen hoitomalli edellyttää vanhemmilta voimakasta sitoutumista ja osallistumista hoitoon. Tutkimusten mukaan lasten ja nuorten hoidossa tästä hoitomuodosta on eniten näyttöä, kertoo Jaana Ruuska.

Anoreksian hoidossa yhteistyön täytyy sujua sekä nuoren että vanhempien kanssa. Ilman sitä toipuminen pitkittyy, Ruuska muistuttaa.

– Nuori pelkää toipumista, koska se tarkoittaa painon korjaantumista. Toipumisessa huomioidaan tämän ahdistuksen ja pelon helpottaminen erilaisin hoidollisin keinoin.

– Vanhemmat joutuvat sitoutumaan ravitsemuksen korjaamiseen ikätasoa nuoremman lapsen tavoin. Tämä tarkoittaa ruuan ympärillä käytävää voimakasta taistelua – mikä täytyy kestää.