Suonenjokinen perheenäiti Sonja Ylönen oli ajatellut elävänsä keskiluokkaista elämää, johon leipäjonot eivät kuulu. Mutta hänellekin tuli eteen päivä, jolloin oli pakko muuttaa käsitystään.

Ylönen haki ruoka-apua ensimmäisen kerran jo vuosia sitten, kun lapset olivat pieniä. Hyväntekeväisyyden tarjoamaan apuun turvautuminen ei jännittänyt, vaikka välillä pieni häpeän leima kävi mielessä.

Kyllä sen tekee perheensä eteen. Sonja Ylönen

Nyt hän on 47-vuotias kuuden lapsen yksinhuoltaja, jonka lapsista nuorin asuu vielä kotona. Hän on ollut vajaat kymmenen vuotta työkyvyttömyyseläkkeellä keskivaikean masennuksen sekä Crohnin taudin ja migreenin vuoksi. Ruoka-avussa käymisestä on tullut arkipäiväistä.

– Kyllä sen tekee perheensä eteen. Konkreettinen ruoka-apu oli yksi keino selvitä, toteaa Ylönen.

Leipäjonoissa käyminen voi olla sosiaalista toimintaa

Itä-Suomen yliopistossa tehdyn väitöstutkimuksen mukaan suurin osa leipäjonoissa käyvistä ei koe ruoka-avun hakemista häpeällisenä. Häpeää kertoo tuntevansa joka kolmas. Tulos on Tampereen yliopiston tutkijan Tuomo Laihialan mielestä yllättävä.

– Valtaväestön näkökulmasta olisi helppo kuvitella, että useampi kokisi avun hakemisen nöyryyttävänä. Leipäjonossa käyminen on kuitenkin nähtävissä myös sosiaalisen puolensa kautta. Sieltä saatavalla sosiaalisella tuella ja vertaistuella on merkitystä siihen, että ihminen ei koekaan ruoka-apua nöyryyttävänä.

Myös Sonja Ylönen kiittelee ruoka-avun tuomaa sosiaalista toimintaa.

– Tämä on vähän kuin vertaistukea.

Harvinaisen laajassa leipäjonotutkimuksessa (siirryt toiseen palveluun) kerättiin tietoa 36 suomalaisesta ruoka-avun toimipisteestä. Tutkimuksen mukaan erityisesti naiset, lapsiperheelliset ja korkeasti koulutetut häpeävät ruoka-apuun turvautumista muita useammin. Häpeän tunne näyttää korostuvan suhteessa omaan viiteryhmään esimerkiksi silloin, kun itsensä tai perheensä elättämisessä koetaan epäonnistumista.

– Sitä me emme tiedä, että kuinka moni jättää hakematta apua, koska pitävät sitä nöyryyttävänä, pohtii Laihiala.

Hän kertoo, että hyvinvointi on suomalaisessa yhteiskunnassa kasautunut tietyille ihmisryhmille ja yhä useampi on jäänyt sivuun tästä kehityksestä. Tämä altistaa myös muille ongelmille.

Leipäjonoissa käyminen voi johtaa huono-osaisen identiteettiin. Tuomo Laihiala

– Ruoka-avun saajista kolme neljästä kärsii syvästä taloudellisesta huono-osaisuudesta. Se on suurin syy turvautua ruoka-apuun. Yksi keskeinen tutkimustulos on myös se, että leipäjonoissa käyminen voi johtaa huono-osaisen identiteettiin, kuvailee Laihiala tutkimustuloksia.

Taloudellisten vaikeuksien lisäksi moni kärsii henkisistä tai fyysisistä terveysongelmista, yksinäisyydestä ja jopa nälästä.

Tutkija Tuomo Laihiala sanoo, että huono-osaiset ovat liikaa hyväntekeväisyyden tarjoaman avun varassa. Antti Karhunen / Yle

Naisia ja miehiä on leipäjonoissa saman verran

Ruoka-apuun turvautuvat useimmin työttömät ja eläkeläiset, päihdeongelmaiset sekä asunnottomat keski-ikäiset. Tutkimus toi esiin myös uutta tietoa leipäjonoissa käyvistä. Laihialan mukaan ruokajonot ovat tuoneet pienituloiset eläkeläisnaiset ja vähävaraiset lapsiperheet sekä yksinhuoltajaäidit katukuvaan.

– Olemme tottuneet näkemään leipäjonoissa laitapuolen kulkijoita, jotka ovat usein miehiä. Voisi sanoa, että leipäjonot ovat siinä mielessä tasa-arvoistuneet, että miehiä että naisia leipäjonoissa suurin piirtein saman verran, tarkentaa Laihiala.

Laihiala arvioi, että leipäjonot ovat viime vuosina pidentyneet ja hyväntekeväisyyden avulla annettavan ruoka-avun määrä on kasvanut. Esimerkiksi seurakuntien tarjoama ruoka-avun määrä on tuplaantunut kymmenessä vuodessa. Näyttää siltä, että ruokajonot ovat arkipäiväistyneet.

– Ruoka-avulle on suuri tarve. Valtaosa kokee sen pärjäämisensä kannalta välttämättömäksi, Laihiala arvioi.

Suonenjoen seurakuntakodilla tarjotaan lämmintä ruokaa kerran kuukaudessa. Antti Karhunen / Yle

"Yhteiskunta on epäonnistunut huono-osaisten tukemisessa"

Tutkija Tuomo Laihialan mielestä yhteiskunta on epäonnistunut huono-osaisten tukemisessa. Monet ruoka-avun jakajat saavat julkista rahaa joko kunnalta tai valtiolta, mutta varoja pitäisi kanavoida paremmin suoraan kansalaisille. Perusturva tulisi taata kaikille.

– Pohjoismaisen hyvinvointivaltion tavoitteena on, että jokaisen pitäisi tulla perusturvalla toimeen. Nyt ollaan liikaa hyväntekeväisyyden tarjoaman avun varassa, harmittelee Laihiala.

Pelkästään yhteiskunnan avun varaan ei pysty tuudittautumaan. Sonja Ylönen

Myös Ylönen myöntää, että pelkästään yhteiskunnan avun varaan ei pysty tuudittautumaan. Hän ei kuitenkaan ajattele, että kaikki pitäisi loputtomiin maksaa veronmaksajien rahoilla. Ylönen perääkin yhteiskunnalta järkevämpää rahankäyttöä.

– Suomeen tulivat nämä pandat. Niistähän olisi voitu vaikka kieltäytyä ja käyttää ne miljoonat työttömien kuntoutukseen tai ruokajonojen tukemiseen. Tulevatko päättäjät vauhtisokeaksi vai mikä siellä on, ihmettelee Ylönen.

Nainen uskoo, että päättäjillä ei ole minkäänlaista käsitystä siitä, millaista elämää vähävaraiset elävät. Hän toivottaakin heidät tervetulleeksi viettämään päivän ajan köyhän elämää.

– Mikään elämä ei ole ruusuilla tanssimista, mutta kyllä täällä rotkon pohjalla ollaan todella yksinäisiä välillä, Ylönen sanoo hiljaa.