Edellisten eduskuntavaalien alla totesin kokoomuksen

tarvitsevan perussuomalaisten kannatuksen putoamisen. Eduskuntavaalien

tuloksena kokoomuksella olikin käytännössä vain yksi hallituspohjavaihtoehto

eli tämä nykyinen sekametelisoppa. Ilman perussuomalaisten putoamista, seuraava

hallitusneuvottelutilanne on hyvin vaikea kokoomukselle. Hallituksen

koheltamisen vuoksi keskusta on saanut hurjan kannatuksen kasvun. Lienee varsin

todennäköistä, että keskusta on seuraavassa hallituksessa. Joka tapauksessa

kokoomuksen ja demareiden varaan pohjautuva hallitus vaatisi taas käytännössä

kaikki mahdolliset pikkupuolueet jousille eikä yhteistyö demareiden kanssa ole

ollut kovinkaan sujuvaa.

Demareiden tilanne on muodostumassa erikoiseksi. Vähän kuin

taannoin Moskovan tukea nauttivat puolueet, se on pääsemässä nauttimaan paljon

parlamentaarista voimaansa vahvemman aseman. Todennäköisesti hyvin huonollakin

vaalituloksella demareita tullaan haluamaan hallitukseen. Heitä halunnevat sekä

keskusta että perussuomalaiset. Juha Sipilä voisi todennäköisesti olla halukas

myös kokoomuksen sisältäviin hallituspohjiin. Keskustassa kuitenkin on paljon

ajattelua siitä, että keskustan kannatus kestää hallitusvaltaa paljon paremmin

demareiden kuin kokoomuksen kanssa. Muutoinkin punamultaihmisiä keskustassa on

paljon. Vielä olennaisempaa kuitenkin lienee se, että perussuomalaiset varmasti

tavoittelevat juuri peruspunamultahallitusta. Ja keskusta haluaa varmasti

perussuomalaisten tai ainakin sen maaseutukannatuksen sulavan

hallitusvastuuseen asettamalla. Juuri se osa perussuomalaisuutta, joka erottaa

sen muista eurooppalaisista populistiliikkeistä vanhan vennamolaisuuden

muodossa, on keskustalle hankala. Pettyneiden duunareiden ja

maahanmuuttokriitikoiden perussuomalaiset taas lähinnä vahvistavat kepua

heikentämällä demareita ja kokoomusta.

Perussuomalaisten ja kokoomuksen välillä on paljon

painolastia eurooppapuheissa ja taannoisissa uutisoinneissakin on ollut viestiä

siitä, että perussuomalaisissa on halua näpäyttää kokoomusta. Soini kuitenkin

tuskin on niin pikkumainen, mutta kaiken järjen mukaan myös hän hakee

punamultaratkaisua. Aluksikin perussuomalaisille varmaan on annettava hallituksessa

jotain. Hankaluus Euroopassa ja pakkoruotsin lopettaminen eivät välttämättä ole

mieliksi demareille ja kepulle, mutta vielä vaikeampi niitä olisi kataislaisten

kokoomuslaisten niellä.

Suuri osa perussuomalaisten tavoitteista lienee demareiden ja

keskustan mielestä joko yhdentekeviä lillukanvarsia sekä kannatettavia tai

ainakin helpohkosti nieltäviä. Erityisesti Soini halunnee peruspunamullan

siksi, että siinä perussuomalaisten kannatus kestäisi paremmin

hallitusvastuuta. Jos persut on hallituksessa ja keskusta oppositiossa,

alkaisivat heti kepun puheet maaseudun unohtamisesta. Vielä hankalampi

perussuomalaisille olisi demarioppositio. Joku Jukka Kärnä olisi aina

huutamassa, että miksi ei pelasteta tehtaita. Kokoomusoppositiolle taas

perussuomalaiset olisivat vähän hankala maali. Mitä voitaisiin sanoa? Liikaa

maahanmuuttajia? Liikaa euro-tukia? Liikaa leikkauksia? Kokoomus toki voisi

oppositiossa saada äänestäjiä kepulta ja demareilta, mutta Soinin kannalta

olisi unelmaoppositio, jos se koostuisi kokoomuksesta, RKP:sta, vihreistä ja

vassemmistoliitosta.

Todennäköisesti Soini olisi valmis ohjelmakysymyksissä

joustamaankin, jos hän pystyisi sitten vaikuttamaan hallituspohjaan saaden

sinne mukaan myös demarit. Jos perussuomalaisten sulamista ei tapahdu,

demareilla onkin edessä iso valinta. Mennäkö oppositioon tavoitteena myöhempi

kannatuskasvu vai lähteäkö hallitukseen pienemmällä ryhmällä, mutta isolla

vallalla. Joka tapauksessa demareiden käsi ei ole niin surkea kuin

historiallisen huonot kannatusluvut antavat ymmärtää.

Sen sijaan kokoomukselle tilanne on paljon vaikeampi.

Suurimpanakin puolueena kokoomus kykeni vain nykyisen sotkuhallituksen

kokoamiseen. Perusongelma ovat juuri perussuomalaiset. Niin pitkään kuin

perussuomalaisten kannatus on yli 15 %:n tasolla, kokoomuksen

hallitusvaihtoehdot ovat hyvin rajoitetut. Surkeinta kokonaisuudessa on se,

että tehokkain ase perussuomalaisia vastaan olisi ollut se, ettei tärkeiden

asioiden hoitamista voi uskoa epäpäteville perussuomalaisille. Ongelma vain on,

että Kataisen-Urpilaisen hallitus itse on loistanut juuri epäpätevyyden

saralla. Vaikea olisi väittää, että Soini joukkoineen olisi koheltanut enemmän

kuin Henna Virkkunen ja Maria Guzenina-Richardson.

Enää ei ainakaan pitäisi kitkutella epäonnistumisesta

toiseen. Käytännössä tarvittaisiin joko Kataisen terästäytymistä tai

puheenjohtajan vaihtoa. Katainen voisi katkaista kitkuttelun esimerkiksi kaatamalla hallituksen kevään kehysriiheen.

Siinä kohdassa gallupit varmasti muuttuisivat johonkin suuntaan ja hävittävää

on aika vähän. Nythän hallituksessa ei edes täydellisen epäonnistunutta

Virkkusta ei ole kierrätetty, vaikka normaalisti näin suuret epäonnistumiset

johtaisivat ministerin vaihtoon. Uudella puheenjohtajalla taas olisi

mahdollisuus reippaasti irtisanoutua Kataisen ajan koheltamisesta ja viestiä,

että nyt kokoomuksen osalta sählääminen loppuu ja epäonnistumisesta toiseen

kitkuttelu ei ole jatkossa kokoomuksen tapa johtaa maata.