(Kirjoitus on julkaistu Suomen Kuvalehdessä Näkökulma-artikkelina)

Yhdysvaltalainen politiikantutkija Francis Fukuyama – mies, joka tunnetaan kirjastaan Historian loppu, ajalta, jolloin hän vielä kuvitteli länsimaisen liberalismin olevan yhteiskunnallisen evoluution huipentuma – on kehittänyt termin vetokratia, kuvaamaan länsimaisten demokratioiden halvaantunutta tilaa. Päätöksiä ei synny, kun liian monella taholla on niihin veto-oikeus. Alun perin hän kuvasi sillä Yhdysvaltain politiikan tilaa, jossa senaatti, edustajainhuone ja presidentti voivat kumota toistensa päätöksiä, mutta havaitsi, että sama ongelma pätee länsimaihin ylipäänsä.

Suomi menetti kykynsä tehdä päätöksiä joskus kymmenen vuotta sitten. Ahon ja Lipposen hallitukset olivat sitä ennen panneet tuulemaan. Moni muistelee Lipposen aikaa pahalla, koska tehtiin paljon heidän mielestään huonoja päätöksiä. Moniarvoisessa maassa kenenkään kannalta eivät kaikki päätökset voi olla hyviä. Jos olisivat, tuo joku olisikin yksinvaltias.

Minuakin moni Lipposen hallituksen päätös harmitti, mutta niiden jälkeen maa oli erinomaisessa kunnossa sijoittuen kärkijoukkoon melkein kaikissa maidenvälisissä kauneuskilpailuissa. Hyvä maa tämä on vieläkin, mutta sija sijalta on rankingeissa pudottu ja valtion taloudellinen tilanne on kauhistuttava.

Sateen sattuessa voidaan kiistellä, onko sadetakki parempi kuin sateenvarjo, mutta tyhmintä on jäädä riitelemään sateeseen ja kastua.

Puolueiden sisäisen yhtenäisyyden säilyttämiseksi jokainen puolue kaihtaa päätöksiä, jotka voisivat repiä niitä sisältä päin. Juuri tämän takia sosialidemokraatit kaatoivat kuntauudistuksen. Johtajuus oli puolueiden sisällä arvossaan 1990-luvun talouskriisin vauhdittamana, mutta tämä kriisi on kehittynyt niin hitaasti, että siihen on totuttu niin kuin sammakko tottuu kattilan hitaasti lämpiävään veteen ymmärtämättä hypätä pois.

Hallituksessa pitäisi tehdä enemmän äänestyspäätöksiä ja pääministerin pitäisi tarvittaessa turvautua opposition apuun. On sanottu, että vähemmistöhallitukset voisivat toimia monipuoluehallituksia paremmin, koska sisäisesti yhtenäinen hallitus toimii johdonmukaisemmin. Neuvottelut opposition kanssa olisivat tietysti työläitä. Eduskunnan valta kasvaisi. Tässä on vedottu Ruotsin esimerkkiin, joka juuri tällä hetkellä ei näytä parhaita puoliaan.

Vaikka vähemmistöhallituksiin ei mentäisi, pitäisi tehdä mahdolliseksi hallituksen muodostaminen kapeammalla pohjalla. Ruotsissa ja Saksassa hallitus voi hallita yhden äänen enemmistöllä. Jotta tämä olisi mahdollista myös Suomessa, pitäisi joko tehdä herrasmiessopimuksia opposition kanssa, jotta tilapäiset poissaolot eivät voisi ratkaista – tai pitäisi siirtyä nykyaikaan niin, että virkamatkalla tai sairauslomalla olevat voisivat äänestää kännykällään. On kai vuonna 2015 on muitakin tapoja selvittää pääministerin kanta hallituksensa nauttimaan luottamukseen kuin lennättää hänet kesken tärkeän EU-kokouksen eduskuntaan painamaan nappia.

Olisi hyvä saada läpi edes ne uudistukset, joita eduskunnan enemmistö tosiasiassa tukee. Vielä parempaan tulokseen päästäisiin palaamalla vanhaan hyvään lehmänkauppojen aikaan. Enemmistöpäätöksissä on se vika, ettei kokonaisuus aina ole hyvä minkään ryhmän kannalta, koska ei mitata kannatuksen ja vastustuksen voimakkuutta.

Olettakaamme, että päättäjinä on kolme yhtä suurta tahoa ja ratkaistavana kolme uudistusta, joista kutakin kannattaa yksi taho vuorollaan muiden vastustaessa. Se yksi asia on aina tätä kannattavalle taholle elintärkeä ja niille kahdelle muulla asian vastustaminen jokseenkin samantekevää. Enemmistöpäätöksellä yhtään uudistusta ei hyväksytä, mutta jos on mahdollista neuvotella, kaikki kolme hyväksytään. Lopputulos on kaikkien kannalta parempi kuin erillisiin enemmistöpäätöksiin perustuva. Aivan eri asioiden niputtaminen yhteen tuottaa parempia päätöksiä kuin suoraviivainen äänestäminen.

Lipposen hallituksessa mukana olleet puolueet pidettiin tyytyväisinä sillä, että jokainen sai läpi joitain itselleen tärkeitä asioita. Kataisen hallituksessa sillä, että kaikilla oli veto-oikeus lähes kaikkeen. Ero näkyi tuloksissa.

= = = =

Suomen hyvinvointivaltio rakennettiin pitkälti kolmikantaisesti, mutta nyt työmarkkinajärjestöistä on tullut jarrumiehiä. Konsensuksella pääsee eteenpäin, kun kaikkea tulee lisää. Kun lisää jaettavaa ei olekaan, muutosten tekeminen yhteisymmärryksessä on vaikeaa, sillä joltakin pitäisi ottaa, jotta toiselle voitaisiin antaa. En tiedä, onko realistista toivoa, että kolmikannassa pystyttäisiin jatkossa parempaan. Ellei pystytä, eduskunnan on otettava itselleen takaisin valta, jonka se on kolmikannalle luovuttanut.

Vaikeata päätösten teko on ollut myös Euroopalle. Jokaisella Euroopan maalla on oma sisäinen vetokratiansa, joiden päälle tulee jäsenmaiden välinen veto-oikeuksien sokkelo. En ole varma, onko Suomi parantanut omaa asemaansa ajamalla Maltalle ja Kyprokselle veto-oikeutta EU:n päätöksiin saadakseen sen myös itselleen.

Eurooppa on hukannut kohta vuosikymmenen talouskriisissä, koska perussopimus on täynnä tapoja hankaloittaa päätösten tekoa. Voidaan liioittelematta sanoa, että kyvyttömyys päätöksiin on maksanut Euroopalle sen johtavan aseman maailmassa. Aasian maat rynnivät ohi ja Yhdysvallat vetää kaulaa.