Läheltä piti, ettei Venäjä saanut Hussein al-Taeesta (sd) otollista painostuksen kohdetta eduskuntaan, erikoistoimittaja Arja Paananen kirjoittaa.

Kohu Sdp:n tuoreen kansanedustajan Hussein al-Taeen taustoista paljastuneista epäselvyyksistä ei laantunut ensimmäiseen erään, vaan nyt on menossa toinen kierros.

Pian eduskuntavaalien jälkeen kävi ilmi, että presidentti Martti Ahtisaaren luomassa CMI-järjestössä rauhanvälittäjänä meritoituneella al-Taeella oli menneisyydessään salaisuus, jonka paljastumista hän pelkäsi.

Kyse oli vuosien takaisista jyrkkäsävyisistä nettikirjoituksista, joissa al-Taee käytti leimaavia ilmauksia muun muassa juutalaisista, somaleista, sunnimuslimeista, kurdeista ja homoseksuaaleista. Hän myös vihjaili Yhdysvaltain ja Israelin toimivan yhteistyössä äärijärjestö Isisin kanssa.

Paljastuminen, sitä seurannut julkinen häpeä ja mitä ilmeisimmin myös rankat itsesyytökset johtivat siihen, että al-Taee jäi pitkälle sairauslomalle.

Kuluneella viikolla al-Taee on palaillut töihin joutuakseen vain uuden kohun keskelle.

Hussein al-Taeen on määrä esiintyä sunnuntaina 28. heinäkuuta paneelikeskustelussa Karjaan Faces-festivaaleilla.­

Nyt kyse on hänen opintohistoriastaan. Kahden oletetun tutkinnon sijaan al-Taeella onkin Varsovasta vain yksi tutkinto, mutta hänen mukaansa kyse on vain julkisiin profiileihin epähuomiossa livahtaneista epätarkkuuksista.

Kaiken keskellä Suomessa on jäänyt hyvin vähälle pohdinnalle yksi erikoinen seikka, joka näyttää kummitelleen al-Taeen ongelmien taustalla niiden syntyvaiheessa.

On myös hyvin mahdollista, että al-Taee itsekään ei ole tiedostanut tuolloin potentiaalista ongelmaa eikä tullut ajatelleeksi, mihin kaikkeen hänet olisi saatettu yrittää myöhemmin vetää.

Potentiaalisen ongelman nimi on Venäjä.

Näin jälkikäteen voi arvioida, että Hussein al-Taeesta oli hyvää vauhtia kasvamassa sellainen vaikuttaja sekä suomalaiseen yhteiskuntaan että Lähi-itään, että mikä tahansa Venäjän hallussa oleva kiristysväline häntä vastaan olisi saattanut osoittautua Moskovalle kullanarvoiseksi.

Eduskuntavaalien jälkeen paljastui, että Venäjällä itse asiassa saattoi olla tuollainen instrumentti jo hallussaan.

Jos al-Taee olisi onnistunut sitkeissä yrityksissään salata ja kiistää kyseenalaiset nettikirjoituksensa Suomen julkisuudessa, Venäjään kytkeytyvät tahot olisivat viimeistään siinä vaiheessa ymmärtäneet, kuinka arvokasta materiaalia heillä on hallussaan.

Venäjällä tällaista materiaalia kutsutaan kompromaatiksi eli raskauttavaksi aineistoksi, jota voidaan käyttää myöhemmin eri tavoin ihmisten painostamiseen.

Mitään näyttöä ei kuitenkaan ole siitä, että Venäjä olisi kiristänyt al-Taeeta tai että al-Taee itse olisi tullut tätä mahdollisuutta edes miettineeksi. Mutta pohditaan sitä nyt edes tässä kirjoituksessa.

Tarkemmin sanoen kyse on valtiollisen Venäjän mahdollisesta kiinnostuksesta al-Taeehen, vaikutusvaltaisen irakilaisperheen poikaan, josta kasvoi Suomessa esimerkillinen maahanmuuttajavaikuttaja.

Olennainen kysymys kuuluukin: Joutuiko al-Taee pelkkää tietämättömyyttään ja ymmärtämättömyyttään sotketuksi osaksi Venäjän informaatiovaikuttamisen verkostoa vai onko hänellä joitakin suhteita tai sympatioita presidentti Vladimir Putinin politiikkaan ja hallintokoneistoon?

Al-Taee kirjoitti osan kohutuista vihanpurkauksistaan Facebookissa toimivaan Gazan sota – Lähi-idän tilanne -uutisryhmään, joka on tuottanut sisältöä myös MV-sivuston tietynlaisena edeltäjänä toimineelle Verkkomedia.org-sivustolle. Hän on myös myöntänyt toimineensa jonkin aikaa kyseisen uutisryhmän moderaattorina.

Venäjän Itä-Ukrainaan luomien nukketasavaltojen propagandistina sittemmin toiminut Janus Putkonen perusti Verkkomedian suomalaisen ”valtamedian” haastajaksi eli väitetyksi ”vaihtoehtomediaksi” jo vuonna 2011.

Janus Putkosen Venäjä-mielisyys näkyi jo 2012. Kun Venäjän asevoimien silloinen komentaja, kenraali Nikolai Makarov kävi Helsingissä 2012 pitämässä Suomen Nato-yhteistyötä moittineen puheen, Putkonen kirjoitti Verkkomediaan kiitospuheen Makaroville.­

Vuosina 2012–2014 Putkosta haastateltiin säännöllisesti Venäjän valtiolliseen mediaan, mutta vasta Krimin valtauksen jälkeen keväällä 2014 hänen sivustonsa Venäjä-myönteisyys alettiin ymmärtää laajemmin. Tosin vielä silloinkin Suomen journalistinen media joutui varomaan sanamuotojaan – kuten sittemmin myös MV-lehden kohdalla – sillä ilmiselvää ”savuavaa asetta” Venäjä-yhteyksistä ei ollut esittää.

Huhtikuussa 2014 Putkonen kävi jo Venäjän organisoiman delegaation mukana Ukrainassa ”selvittämässä ihmisoikeustilannetta” Maidanin kansannousun jälkeen.

– Vastaanotin Moskovasta, varsin huomattavalta tasolta saamani kutsun merkittävänä luottamuksen osoituksena sekä minulle henkilökohtaisesti että Verkkomedialle kokonaisuutena, Putkonen kirjoitti tuolloin Kiovan-matkastaan.

Kesällä 2015 Putkonen muutti asumaan Venäjän propagandistiksi Itä-Ukrainaan, josta käsin hän kertoo pyörittävänsä nykyisin Ilja Janitskinin luomuksena aiemmin tunnettua MV-sivustoa.

Ympyrä on siten sulkeutunut ja Putkosen sekä Janitskinin epäillyt Venäjä-yhteydet ovat saaneet vahvistusta. Silti yhä edelleenkin Suomessa on paljon ihmisiä, jotka haluavat uskoa heidän pyyteettömään sananvapaussankaruuteensa.

Gaza-uutisryhmästä löytyy yhä joitakin säilyneitä al-Taeen postauksia vuosilta 2014-2015. IS:lle al-Taee kertoi puolestaan toimineensa ryhmän moderaattorina ”vähän aikaa arabikevään aikana”, mikä viittaisi aiempaan ajanjaksoon eli jonnekin vuosien 2011–2013 välille.

– Kun henkilökohtaisesti aloin näkemään Venäjä-mielistä ajattelua, niin en lähtenyt sellaiseen mukaan ja poistuin näistä ryhmistä, al-Taee selitti STT:lle keväällä tarkkoja ajankohtia kertomatta.

Al-Taee on poistanut osan kohutuista somekirjoituksistaan, mutta osan niistä hän on tunnustanut kirjoittaneensa ollessaan aloittelemassa CMI:ssä. Hän työskenteli CMI:lle konsulttina syyskuusta 2014 alkaen ja vuodesta 2015 alkaen työsuhteessa.

Kesäkuulta 2017 Facebookin Gaza-ryhmästä löytyy puolestaan kirjoitus, jossa yksi ryhmän ylläpitäjistä valittaa entisen ”ylläpitäjäkumppaninsa” al-Taeen kutsuneen häntä trolliksi ja estäneen hänet omalla sivullaan.

Esto oli kertoman mukaan tullut sen jälkeen, kun trolli-nimittelyn kohteeksi joutunut nainen oli kirjoittanut al-Taeen FB-seinälle kriittisen kommentin, jossa hän oli maininnut myös, että al-Taee ”oli Verkkomediassa, kun siirtyi CMI...”

Eli viimeistään kesästä 2017 alkaen al-Taeen itsensä on täytynyt tiedostaa, että hänen Verkkomediaan ja venäläismieliseen keskusteluryhmään liittyvä menneisyytensä saattaisi tulla jossain vaiheessa isomman yleisön tietoon.

Olennaista olisi tietää, kuinka al-Taee tuli menneeksi mukaan Venäjän propagandaa palveleviin keskusteluketjuihin. Eikö hän aluksi tosiaan tajunnut, keiden kanssa oli tekemisissä? Mitä hän teki moderaattorina ja koska hän irtautui ketjuista?

Suomessa toimii tälläkin hetkellä lukuisia näennäisen riippumattomia ”vaihtoehtosivustoja” ja keskusteluryhmiä, jotka palvelevat Kremlin etuja. Sivustojen yhtenä tarkoituksena on radikalisoida erilaista ääriajattelua, kylvää suomalaiseen yhteiskuntaan ristiriitoja ja provosoida ihmisiä vihakirjoituksiin.

Pakko on kysyä myös vielä ikävämpi kysymys. Eli olisiko sittenkin mahdollista, että al-Taee olisi tullut kirjoituksissaan paljastaneeksi todelliset ajatuksensa ja viiteryhmänsä, jotka eivät sittemmin sopineetkaan hänen rooliinsa rauhantekijänä CMI:ssä?

Kaiken tässä vaiheessa esille tulleen perusteella vaikuttaa kuitenkin siltä, että al-Taee on tehnyt aidosti hyvää työtä CMI:ssä, hänellä ei ole erityisiä Venäjä-yhteyksiä ja hän myös vilpittömästi katuu sosiaalisen median keskustelukiihkossa kirjoittamiaan lausuntoja.

Elämässä monet asiat tapahtuvat usein sattuman kautta, joten al-Taeen meno mukaan Venäjä-mielisille sivustoille saattaa olla hyvinkin sattumaa.

Mutta viimeistään siinä vaiheessa, kun hän on ilmaantunut mukaan keskusteluihin, sivustoja monitoroivat Venäjän edustajat ovat varmasti ymmärtäneet, kuinka kiinnostava henkilö heidän verkossaan surffaa.

Irakin johtaja Saddam Hussein kuvattuna 1982. Hussein al-Taeen isä oli kuuluisa Saddamin vastustaja, minkä vuoksi hän päätyi perheineen pakolaiseksi Suomeen 1993. Saddam syrjäytettiin ja teloitettiin 2003, minkä jälkeen al-Taeen isä palasi Irakiin maan uuden hallinnon palvelukseen.­

Hussein al-Taeen isä Asaad Abu Gulal al-Taee toimi Saddam Husseinin valta-aikana Irakissa vallankumouksellisena toisinajattelijana ja istui pitkään vankilassa. Kun Yhdysvaltain ja Britannian johtama liittouma syrjäytti Saddamin 2003, Suomessa perheineen pakolaisena asunut isä-Asaad palasi takaisin Irakiin tekemään näyttävän uran uuden hallinnon kuvernöörinä ja diplomaattina.

Hussein al-Taeen vanhemmat Al-Seiab Alia ja Asaad al-Taee kuvattuna Suomessa vuonna 2004.­

Olisikin Venäjän tiedustelupalvelujen aliarvioimista ajatella, että vuonna 1993 Suomeen pakolaisena päätynyt al-Taeen shiiaperhe ei olisi ollut Moskovalla ainakin tiedossa tai mahdollisesti jopa löyhässä seurannassa vuosien varrella. Venäjä on aina pyrkinyt vaikutusvaltansa kasvattamiseen Lähi-idässä, joten isä-Asaadin ja hänen jälkikasvunsa työuria lienee pidetty silmällä kaiken varalta.

Takuuvarmasti kiinnostava henkilö Hussein al-Taeesta on tullut Venäjän silmissä viimeistään silloin, kun hän meni töihin Martti Ahtisaaren CMI:hin. Tuolloin hän on päässyt osaksi sisäpiiriä sellaisten konfliktien ratkaisemisessa, joissa Venäjällä on joko jokin rooli tai ainakin suuret intressit.

Venäjän Balkanin-edustaja Viktor Tshernomyrdin ja presidentti Martti Ahtisaari taivuttelivat Slobodan Milosevicin hyväksymään Kosovon rauhansopimuksen 1999. Vuosina 2006-2007 Ahtisaari oli puolestaan laatimassa suunnitelmaa Kosovon itsenäistymiseksi.­

Harva suomalainen tulee ehkä myöskään ajatelleeksi, että arvostamamme Ahtisaari on ollut Venäjälle vuosien saatossa todellinen punainen vaate.

Keväällä 1999 Kosovon sodan aikana Nato pommitti Jugoslaviaa ilman YK:n ja Venäjän suostumusta, minkä Venäjä koki suureksi loukkaukseksi ”serbiveljiään” kohtaan. Ahtisaari taivutteli tuolloin yhdessä Venäjän edustajana toimineen Viktor Tshernomyrdinin kanssa Slobodan Milosevicin vetämään joukkonsa Kosovosta, mutta Venäjän kansallismielisissä piireissä Tshernomyrdin leimattiin jo silloin maanpetturiksi ja Ahtisaari hänen konnakaverikseen.

2006–2007 Ahtisaari oli puolestaan laatimassa suunnitelmaa, jonka pohjalta Kosovon itsenäistyminen toteutui, vaikkakin Kosovon yksipuolisella julistuksella 2008. Ahtisaarta pidetään siten Kosovon itsenäisyyden räätälinä, vaikka hänen suunnitelmansa suoranainen toteuttaminen kaatui Venäjän vastustukseen eikä Venäjä edelleenkään tunnusta Kosovoa.

Putinin aikana Venäjä on tehnyt Naton pommituksista ja Kosovon itsenäistymisestä symbolisen oikeutuksen omille toimilleen. Kosovolla perustellaan esimerkiksi Krimin valtausta, kun Venäjä haluaa panna lännen maksamaan kokemastaan nöyryytyksestä.

Olisikin jälleen Venäjän tiedustelupalvelujen aliarvioimista olettaa, että heitä ei kiinnostaisi se, mitä Ahtisaaren luoma rauhanjärjestö nykyisin tekee, keitä siellä on töissä ja kuinka heihin pääsisi vaikuttamaan.

Venäjän presidentti Vladimir Putin katsoo venäläisten nöyryyttämisen alkaneen Naton Belgradin pommituksista 1999 ja Kosovon itsenäistymisestä. Kosovon takia Venäjällä suhteudutaan yhä karsaasti presidentti Martti Ahtisaareen.­

Moni lukija saattaa tässä vaiheessa ajatella, että edellä esitetyt jossittelut ovat salaliitto­teorioita, jollaiset eivät kuulu Suomeen eivätkä ylipäätään nykypäivään.

On tietenkin mahdollista, että al-Taeen kohdalla mikään edellä kuvattu Venäjään liittyvä ajatuskulku ei olisi lopulta toteutunut. Tärkeää olisi kuitenkin Suomessakin tiedostaa, että Venäjän painostus- ja värväystoiminta alkaa usein juuri tällä tapaa.

On ensin ehkä hyvinkin pieni, mutta paljastusmishäpeää sisältävä välikohtaus, jonka avulla viattomaan ihmiseen saadaan ote. Mutta mitä enemmän aikaa kuluu ja mitä korkeammalle ihminen kohoaa urallaan, sitä tiukemmin hänet voidaan kytkeä kiinni Venäjään eikä ulospääsyä enää ole.

Virossa paljastui esimerkiksi äskettäin korkea-arvoisen vironvenäläisen upseerin vakoiluskandaali, joka alkoi näennäisen harmittomasta sukulaisreissusta Venäjälle.

Deniss Metsavas kertoi menneensä 2007 Smolenskiin sukuloimaan, kun hän oli tavannut diskossa mukavan tytön ja viettänyt tämän kanssa yhteisen yön. Seuraavana päivänä oli paljastunut, että heidän yöstään oli olemassa videotallenne ja Metsavasia uhattiin raiskaussyytteellä. Metsavas murtui, sillä hänet olisi voitu tuomita pitkään vankeuteen Venäjällä.

Vironvenäläisen Deniss Metsavasin tapaus on klassinen esimerkki siitä, kuinka Venäjä voi saada ihmisestä otteen kompromatin eli potentiaalisesti häpeällisen tai raskauttavan tiedon avulla. Metsavas sai tykistöupseerin koulutuksen Suomessa 2003-2005. Raiskauksen lavastus tapahtui Venäjällä sukulointireissulla 2007.­

Tässä vaiheessa Venäjän virkavallan edustajat tarjoutuivat yllättäen ”auttamaan” Metsavasia. Hänet päästettiin palaamaan ilman syytteitä Viroon eikä hän kertonut välikohtauksesta esimiehilleen. Metsavasin ura upseerina oli nousussa, joten kunnianhimo ajoi riskien tajuamisen edelle.

Metsavas ehti toivoa asian jo unohtuneen, sillä GRU-miehet ottivat häneen yhteyttä seuraavan kerran vasta vuoden kuluttua. Siitä eteenpäin hän luovutti Venäjälle tietoja, sillä häpeä ja pelko paljastumisesta pitivät hänet koukussa – vaikka varsinaista ”alkurikosta” eli raiskausta hän ei ollut omien sanojensa mukaan koskaan tehnyt.

Metsavasin tapaus on klassinen kiristyskuvio. Kohteeksi otetaan uranousussa oleva henkilö, josta kehitellään ensin kompromaatti, minkä jälkeen hänet voidaan taivutella yhteistyöhön pienin askelin.

Näihin päiviin asti ansana on toiminut usein seksi, mutta nykyisin se voi olla myös netti.

Venäjän valtiollisten toimijoiden aikajänne on pitkä ja kyky hyödyntää avautuvat tilaisuudet salamannopea, kuten Krimin kaappauksesta tiedämme.

Jo Neuvostoliitto seurasi mielenkiinnolla eri maiden nuoria lahjakkuuksia, sillä joku heistä saattoi nousta vuosien saatossa asemaan, jossa nuoruudenhölmöilyjen paljastuminen voisi tuhota uran.

Suomen lintukodosta käsin ajatellen tämä kaikki voi tuntua foliohattu-ajattelulta, mutta tosiasiassa esimerkiksi kaikkien kaksoiskansalaisten, virkamiesten, poliitikkojen, upseereiden ja toimittajien kannattaisi tiedostaa nämä riskit.

Al-Taeen etu on, että hän joutui kohtaamaan somekirjoitustensa aiheuttaman julkisen häpeän jo nyt eikä hänen tarvinnut elää paljastumispelon kanssa loppuelämäänsä.

Yhä edelleen al-Taeella on mahdollisuus tehdä vielä vaikka millainen ura niin rauhanvälittäjänä kuin poliitikkona, mutta se edellyttää yhtä asiaa. Hänen on käytävä kaikki epäselvyydet läpi niin, että jatkossa hänellä ei ole enää mitään pelättävää.