Oletteko koskaan miettinyt miksi saduisa yleensä kerrotaan paljon siitä miten prinsessasta tulee kuningatar ja hyvin vähän siitä millaista elämä prinsessana on? Minäpä kerron teille. Kysessä on ispiraation puute! Minulla on suunnitelmissa useita lisäkohtauksia juuri 15-17 -vuotiaan prinsessan elämästä, mutta ne eivät ole vielä julkaisukelpoisia. Päätin koostaa valmiiksi kirjoitetusta kohtauksista lukijoilleni yhteenkootun version, pitäähän teidän tietää saatiinko prinsessa naitettua. Ja ehkäpä julkaisusta saa inspiraatiota jatko–osien tekoon.

Osa A: Prologi

Olipa kerran, kauan sitten, kaukaisessa Valtakunnassa prinsessa nimeltä Elenore.

A.1.

Elenor yritti pysyä paikallaan kun hänen imettäjänsä kampasi hänen pitkää suoraa karmiininpunaista tukkaansa. Tämä olisi viimeinen aamu, jona peseytyminen ja pukeutuminen päättyisi rauhalliseen joka-aamuiseen rituaaliin, jossa Ada kampasi ja letitti Elenorin tukan kahdelle letille, samalla kun hän varusti tiedolla tulevasta päivästä. Tänään Elenorista tulisi neito ja hän ei olisi enää imettäjänsä alaisuudessa.

”Muistathan mitä sinun pitää sanoa? ”

”Kyllä, Ada.”

”No, vielä kerran”

”Kyllä, Ada. Minä otan vastaan tämän tehtävän kunniana, kuningatar Elhimi.”

”Oikein hyvä, osaat oman osasi hyvin, mikä sinua huolettaa?”

”En minä osaa, Ada. En minä osaa esiintyä yleisön edessä, näytän kuitenkin typerältä, tai käännyn väärään aikaan. En ikinä pääse neidoksi, Ada.”

”Hyvin se menee, olemme harjoitelleet viikon ajan, joka päivä ja osaat osasi ulkoa. Kun sinut kutsutaan, kävelet naisten eteen, kuningatar ohjaa sinut pallille, kampaa tukkasi auki, asettaa hunnun päähäsi ja kysyy otatko vastaan tehtävän Elroin linnanneitona. Vastaat ja esiintyminen on ohi osaltasi.”

”Mutta Ada, minulla on päälläni uusi puku, osanko minä liikkuakaan tässä? Minusta tuntuu että tämä on liian iso minulle?”

Todellakin Elenorin uusi leninki oli näkyvin piirre tänään tapahtuvasta muutoksesta. Lapsuusajan polvimittaiset hameet saivat nyt väistyä uuden maahan asti ulottuvan leningin tieltä. Lisäksi tuon kyseisen päivän alusmekossa on aina jotakin erityistä jokaiselle tytölle, riippumatta siitä onko hän kisällin tytär vai prinsessa. Se on ensimmäinen alusmekko, jonka hän on itse tehnyt alusta loppuun. Tosin tässä kohden Elenor vähän oikaisi, kuin todellinen prinsessa. Hän oli kyllä ollut mukana kehräämässä lankaerää, josta tämä kangas oli muodostettu ja hän oli kutonut oman osansa kankaasta muiden tyttöjen kanssa, ihan niin kuin perinne vaatii. Hän oli leikannut ja ommellut mekon kappaleet yhteen, mutta sen vaikeimmat leningin alta näkyviin jäävät osat, kaula-aukon ja hihansuut, oli Ada viimeistellyt, olipa tainnut auttaa harsimalla hihat kohdalleen ennen istutustakin.

”Näytätte oikein sievältä uudessa puvussanne, Elenor neito.”

”Kyllä sinä selviät tästä hengissä”, voisiko noihin päivän lohdullisimpiin sanoihin luottaa? Kaikki hovin naiset olivat kokoontumassa Valtiattarenhalliin. Kuningatar Elhimi seisoi vakaana korokkeen sivulla, pukeutuneena muodollisiin, runsaasti kirjailtuihin vaatteisiin. Krysanteemit ja tammenterhot vuorottelivat kaula-aukon ympärillä, luoden vastinparin kasvojen yläpuolella olevalle tiaralle, ja synnyttäen teeman läpi puvun toistuville pienille jälleen helmaa kohti suureneville kuvioille.

Elenor istui Adan vieressä tyynyllä, hokien vuorosanojaan, kun Kuningatar käveli kaikkien eteen. Salin puheensorina hiljeni, ja kaikkien katseet kääntyivät eteen. Elenorin sydän jätti pari lyöntiä väliin, mutta päättikin sitten jatkaa tavalliseen tahtiin sillä jääräpäisyydellä minkä vain parikymmentä sukupolvea kuninkaallista verta voi antaa. Kuullessaan nimensä prinsessa nousi ja loi katseensa eteen kohti kuningatarta. Yhtäkkiä Elenorin mieli oli kirkas ja havaitsi kaiken tapahtuvan, hän ei juuri nyt muistanut mitä hänen piti sanoa, mutta tiesi että se kyllä tulisi mieleen kun oikea aika saapuisi. Hän puikkelehti naisten lomitse kuningattaren viittaaman istuimen eteen. Kuningatar puhui suoraan hänelle:

”Elenor, Edelmundin tytär, tänään elämässäsi alkaa uusi vaihe. Lapsena sinua koulutettiin, nyt on aika siirtyä kasvatukseen. Pikkulapsena opit kävelemään, opit ettei ihmisiä saa purra, ettei huoneisiin mennä koputtamatta, opit miten sarka ja huopa eroavat toisistaan, opit lukemaan, opit oikean puhuttelutavan kullekin säädylle, ja pitämään neulaa kädessä.”

Oliko tuo pieni rohkaiseva hymynkare osoitettu hänelle.

”Kaikkien on opittava nämä, jotta elämästä tulisi toimivampaa. Ilman näitä ei ole pohjaa jolle rakentaa kasvatusta. Nyt on tullut aika pyrkiä korkeammalle. Loppujen lopuksi, koulutus on vain jotain, mitä tehdään hevosillekin. Oletan ratsuni tuntevan komennon laukkaan, olevan purematta ihmisiä, pysyvän pakallaan kulkueessa, ja tulevan luokse kutsusta. Ja se riittää hevoselle. Luonteenlaatu on se minkä mukaan ihminen punnitaan. Luonteen kasvatus on jalosukuisen elämänmittainen haaste ja sen lujittaminen on kasvatuksesi päämäärä.”

Kuningatar viittasi Elenoria istuutumaan. Lapsuuden letit lähtivät päästä vakaa harjanveto kerrallaan. Niin paljon kuin Elenor oli odottanut tätä päivää, nyt hän suri lettejään. Hän oli halutessaan aika hyvä tekemään mitä käskettiin, enää se ei riittäisi. Ajatus vastuusta pelotti, mutta samalla kutkutti nuorta heräämässä olevaa mieltä.

Nopeammin kun Elenor odottikaan, koko tukka oli kammattu auki, uusi kahiseva huntu asetettu kiiltävän punaisille kutreille ja hän ja kuningatar jälleen seisomassa vastakkain.

Kuningatar veti rauhallisesti henkeä ja kysyi:

”Minä, Elroin kuningashuoneen naistenhovin valtiatar, kuningatar Elhimi, kysyn teiltä prinsessa Elenor, antaudutteko palvelemaan Elroin kuningashuoneen etuja tästä lähtien, ottamalla vastaan tehtävän Elroin hovin hovineitona?”

Elenor ulkoluki oman osansa muodollisuuksista virheettömästi. Kuningatar vaihtoi muodollisen airueen-äänensä, omaan vivahteikkaaseen, mutta edelleen aivan yhtä kuuluvaan ääneensä.

”Olette tervetullut hovinaisten joukkoon, Elenor neito. Tästä päivästä eteenpäin teitä tullaan kohtelemaan ja puhuttelemaan prinsessana. Koska ette enää ole lapsi, luovutatte imettäjänne käyttöön annetun huoneen, jonka liitän jälleen osaksi Kuningatar-huoneistoa. Määrään käyttöönne sen sijaan uuteen asemaanne soveltuvan huoneiston, ja palvelustytöt. ”

A.2.

Kuningas Edelmund istui työhuoneessaan, kun käytävä kaikui henkivartijan kuulutuksesta: ”Prinsessa Elenor -neito, saapuu!”

Kuninkaan kasvot sulivat hymyyn, se oli uutinen, jonka hän juuri nyt kaikkein mieluimmin kuuli. Tai jos tarkkoja ollaan, oli pari uutista jotka hän olisi kuullut mieluummin. Tulija olisi saanut olla aiempi Kuningatar, Elenorin äiti, mutta hän kuoli lapsivuoteeseen jo viisi vuotta sitten. Toki myös uutinen Kruununprinssi Eldwinistä ensimmäisessä haarniskassaan olisi saanut isän pakahtumaan ylpeydestä, mutta prinssi oli vasta viisivuotias. Edelmund venytteli leveää selkäänsä ja kääntyi katsomaan käytävään. Sieltä hänen pikku prinsessansa tuli, uudessa vaaleansinisessä leningissään, tosin varsin kömpelön oloinen prinsessa, jolla oli kädessä kaunis kukkakimppu, toisessa kädessä hän roikotti puista harjoitusmiekkaa. Prinsessa näytti surulliselta, tämän olisi luullut olevan ilon päivä nuorelle neidolle, joka pääsee ensikertaa nauttimaan arvonsa mukaisista etuoikeuksista. Olikohan tuo mekkokin hiukan liian iso, sen etumus laahasi pahasti maata.

”Tyttäreni, Prinsessa Elenor. Onpa hienoa nähdä teidät uudessa puvussanne.”

”Isä.” Elenor ojensi kukkia välinpitämättömästi.

”Miksi näytätte surulliselta, onko jotain tapahtunut?”

”Ei, ei mitään.” vastasi vaisu Elenor.

”Sulkekaa työhuoneen ovet!” Edelmund huusi oven kummallakin puolella oleville vartioille. Samalla kun ovet kolahtivat kiinni, Edelmund istuutui ollakseen itseään puolta lyhyemmän prinsessan korkuinen ja sanoi ystävällisen sujuvasti:

”Ajattelin että voisitte asetella kukat näihin kahteen maljakkoon”

Mitään sanomatta Elenor rikkoi vasta asettelemansa kauniin kimpun ja alkoi asetella sitä kahteen erilliseen maljakkoon, jotain tyttö ainakin oli oppinut koulussa.

Asetellessaan kukkia Elenorin ajatukset laukkasivat päivän tapahtumissa. Palatessaan huoneeseensa hän oli nähnyt Adan ja kahden muun palvelustytön pakkaavan hänen viimeisiä tavaroitaan. Hän sai kuninkaan viestin tuoda kukkakimppu ja näki samalla sivuun asetetun puumiekkansa. Elenor halusi vain pois tunnistamattomaan järjestykseen sekoitetusta huoneestaan ja pakeni kohti palatsin puutarhaa. Hän poimi vuodenajan parhaita kukkia, katsoi tarkkaan että kukin kukka oli vielä vähän nupullaan, ja asetteli ne kimppuun värien mukaan. Hän kysyi puutarhurilta, oliko tammissa oksaa, josta saisi leikata lehvät kehystämään kimppua. Hän oli selvinnyt hengissä ensimmäisestä julkisesta esiintymisestään, kaksi alempaan aatelistoon kuuluvaa neitoa oli puhutellut häntä vahingossa väärin ja hän oli saanut kymmen kutsua eri hovinaisten harrasteseuroihin, Elenorista tuntui että hän oli hukkumassa tähän uuteen maailmaan.

”Miksi kannatte puumiekkaa mukana?”

”Neidot eivät miekkaile. Lapsuuden miekkailutuntien jälkeen palautan sen asesaliin”

”Kuulostaa siltä ettette haluaisi lopettaa?”

”Oi, en!” huokaisi tyttö, ”En minä halua sotilaaksi, älkää ymmärtäkö väärin, se vain oli jotain josta pidin…”

”Oletteko hyvä?”

”Ei, en kai minä ole. Olen ryhmässäni keskinkertainen, mutta moni nuorempikin tyttö on parempi. Voih! Se on vain se tunne, kaikki on niin mustavalkoisen selkeää, joko voitat tai häviät, siinä, sillä hetkellä ei ole muita vaihtoehtoja…” Elenor vaikeni kuin olisi jo sanonut liikaa.

”Olette prinsessa, kyllä te voitte jatkaa miekkailua jos haluatte.”

”Voinko?” toivon heräämisen olisi voinut kuulla tumpeloinkin ihmistuntia noista kahdesta tavusta.

”Mutta eihän kukaan muu neito miekkaile. Paitsi tietysti ne joita koulutetaan kilpineidoiksi. Aseneidon ura ei ole minua varten.”

”Ei minun oleteta enää tämän ikäisenä osallistuvan taisteluun, mutta silti käyn säännöllisesti harjoittelemassa. Voisin järjestää niin että osallistutte kerran viikossa ikäistenne neitojen harjoituksiin.”

”Miksi. Miksi te harjoittelette?” neito kysyi totisena.

”No, ruumiinliikunta tekee hyvää…” kuningas sekä metsästi, tanssi että ratsasti, siitä kyllä olisi saanut tarpeeksi liikuntaa.

”Jos tulee tilanne että joudun puolustamaan itseäni…” silloin taitaisi mennä aika huonosti muutenkin. Elroin suku oli varustanut linnaa viimeiset sukupolvet, ja kuningas ei liikkunut missään ilman pätevää henkivartiokaartiaan.

”Näytän miehille esimerkkiä, he harjoittelevat ahkerasti kun näkevät, että minäkin harjoittelen…” ja näkevät kun minä häviän kerta toisensa jälkeen. Sitten tyydyttävä oivallus veti kuninkaan suunpielen ylöspäin, jo pitkään hänellä ollut ajatus suostui vihdoin asettumaan sanalliseen muotoon.

”Se pitää nöyränä!”

Hän selitti asian tyttärelleen:

”Ette harjoittelisi enää tasoistenne kanssa. Kilpineidoiksi valmennettavat harjoittelevat päivittäin, kolmessa vuodessa heistä voi tulla teidän henkivartioitanne. Voisi oikeastaan olla hyvä ajatus, jos oppisitte puolustautumaan yhdessä omien aseneitojenne kanssa. Mutta vapaissa harjoituksissa saatte tottua häviämään. Prinsessana saatte tottua etuoikeuksiin elämän kaikilla aloilla. Joskus on hyvä konkreettisesti nähdä että muut ovat teitä parempia, useimmiten se on heidän ammattinsa, kuten kaartini kohdalla.”

A.2.2.

Isän ja tyttären välillä oli syntynyt yhteisymmärrys, joka oli yhtä harrastusta suurempi. Kummankin suonissa virtasi parikymmentä sukupolvea kuninkaallista verta, jonka lisäksi kummankin poikkeuksellinen yhteiskunnallinen asema sai heidät tuntemaan samankaltaisuutta. Edelmund olisi mieluummin opastanut prinssiään, mutta joutuessaan odottamaan kruununperijän varttumista hän alkoi kohdella Elenoria totutusta poikkeavasti, lähes kuin prinssiä.

Miksi prinsessa jääräpäisesti halusi jatkaa miekkailua, ei koskaan auennut kenellekään muulle. Tämä on niitä asioita joita kaikkitietäväkertojakaan ei voi paljastaa ulkopuolisille. Mutta voin hyvin kertoa teille tämän verran:

On yleisesti tiedossa että kilpineidot olivat ritarien arvostamia puolisoita, koska he ymmärsivät taistelun haasteet. On myös yleisesti tiedossa että Kuningas yrittää nostaa prinsessojen arvon korkeaksi, saadakseen Elroin suvulle tai Kuningaskunnalle mahdollisimman edullisen aseman naimaneuvotteluihin. Tämä tieto on toki myös Elenorilla, joka haluaa valmistaa itseään parhaalle miehelle, joka valtakunnasta löytyy.

Kuningas Edelmund avasi sivukaapin ja otti sieltä prinsessalle tämän päivän kunniaksi teettämänsä lahjan. Osaisikohan hän? Hänen isänsä oli osannut. Samanikäisenä hän oli istunut tuolla pienellä rahilla vielä paljon epävarmempana kuin Elenor nyt.

”Tästä tulikin paljon soveliaampi lahja kuin suunnittelinkaan.” Edelmund näytti tyytyväisenä isoa kankaaseen käärittyä myttyä.

”Tässä linnassa on ollut tapana, että jalosukuinen saa kantaa mukanaan asetta, kun ei enää ole imettäjänsä alaisuudessa. Toivon että käytätte tätä enemmän kaarnaveneiden veistelyyn kuin ihmisten pistämiseen. Olkaa hyvä.” Veistelivätkö neidot huvikseen? Ei hän tiennyt näistä asioista.

Elenor avasi kankaan ja löysi siron tavallista pitkäteräisemmän tikarin, siinä oli lyhyt kahva, joka sopi hyvin Elenorin pieneen käteen ja hillityt hopeiset helat. Prinsessa hymyili ja kiinnitti tikarin vyölleen, sitten hän yritti puukottaa ilmaa edessään, ilmaan osui ja se kaatui suhisten.

”Moni esi-isämme on kävellyt tämän saman linnan käytäviä aseensa vyöllään, toivon että seuraat heidän jalanjäljissään. Tässä linnassa ei ole puukotettu ihmisiä väärän mielipiteen takia. Todellista kuninkaallista mielenlujuutta osoittaa se, että vaikka kannatte mukananne asetta, pystytte hillitsemään itsenne. Ja tässä yhteydessä en tarkoita vain aseen käyttämistä, tarkoitan myös sen uhkaan viittaamista. ” Tämä oli osuus, jota kuningas oli pelännyt, hyvinhän se meni vaikkakin hänen isänsä oli puhunut herrasmiehistä ja ritarinkunniasta. Sitten olisi vuorossa puhe joka tulisi pitää jokaiselle neidolle.

”Tiedän että nyt kun teillä on neidon asu, myös miehet alkavat kiinnittää teihin huomiota. Jos se pysyy kaukaa tapahtuvana ihailuna korkeaa prinsessaa kohtaan, se on normaalia ja hyväksyttävää. Kuninkaallisen liikkuminen aiheuttaa aina tiettyä huomiota, teidän toki enemmän koska olette nuori ja kaunis. Tiedän kuitenkin myös sen että kaikki miehet eivät osaa hillitä käytöstään näin kunnioittavaksi. Minä, serkkunne, ritarini ja oikeastaan kaikki miehet linnassa, pitävät kunnianaan rientää puolustamaan viattomuuttanne, jos huudatte apua. Mikäli joku julkeaa yrittää kosketella teitä, käyttäkää tikaria vapaasti. Kyseessä ei ole vain rikos henkilökohtaisesti teitä vastaan vaan suvereniteettirikos. ”

Arvelisin että monet jättäisivät suudelman varastamatta jos kaikille tytöille kerrottaisiin, että heidän viattomuutensa on valtion omaisuutta, jota kukaan ei saa loukata. Ja sen puolustaminen kuninkaallinen käsky.

”Tulisin hyvin iloiseksi, jos toisitte minulle jatkossakin kukkia aamupäivän oppituntienne jälkeen.” Huomatkaa miten taiteellisesti Kuningas asetteli sanansa, se ei ollut käsky eikä liioin kuninkaallinen pyyntö, Elenor todella saisi toimia halunsa mukaan.

Edelmund katseli kun Elenor lähti kantaen tikariaan ylpeästi vyöllä. Hameen laskokset peittivät siron tikarin lähes näkymättömiin, ja hamekaan ei enää näyttänyt liian isolta. Kuninkaalliset sukupolvet ennen häntä olivat kulkeneet näitä käytäviä kuten hänkin, ja hän voisi turvallisesti asettua osaksi jatkumoa joka tehtävä oli huolehtia Valtakunnasta.

A.3. Uusi huone

Esiintymisensä jälkeen Elenorilla ei ollut minkäänlaista muistikuvaa, mitä lavalla oli tapahtunut. Lavalta hän oli palannut muiden neitojen joukkoon, ja jutellut näiden kanssa, joten hän ei ollut nähnyt Adaa kysyäkseen miten hänellä meni. Ilmeisesti hyvin, kukaan ei ainakaan ollut sanonut mitään. Kuningattaren hovinainen Sei tuli vastaan käytävällä, häneltä uskaltaisi kysyä.

”Kuule, Sei.”

”Niin, Elenor-prinsessa” Jotenkin tuo prinsessa vielä vähän sorahti korvaan, ihan kuin Elenor ei olisi vielä ihan kasvanut tittelinsä kokoiseksi.

”Minulla ei ole mitään muistikuvaa, mitä sanoin tai tein lavalla. Menikö osuuteni hyvin?” Sei pysähtyi miettimään, se ei tarkoittanut mitään pahaa, kun hän lopulta puhui, hänen sanoihinsa voi luottaa. Odottaminen oli silti aika piinallista.

”Kävelysi eteen oli oikein esimerkillinen, olit rauhallinen, tiesit mihin olit menossa, seisoit edessä ryhdikkäänä ja liikuit luonnollisesti. Sinua taisi ruveta jännittämään kun tukkaasi harjattiin. Äänesi oli kirkas ja kuuluva ja sanoit vuorosanasi virheettömästi. Liikuit kyllä oikein, mutta sydämesi ei tainnut olla ihan mukana. Oliko se jotain mitä Kuningatar sanoi?”

”Elämässäni mikään alue ei jää entiselleen.” Sei mietti Elenorin sanoja tapansa mukaan pää hieman kallellaan.

”Opintonne eivät muutu, historian opettajaa ei kiinnosta puhutteleeko hän teitä Elenor-neidoksi vai Elenoriksi. Hän päästää teidät isompien lasten ryhmään vasta kun tunnette koko Elroin suvun vaiheet. Huoneesi vaihtuu, samoin kampauksesi. Tuo ei taida olla teidän ensimmäinen uusi hameenne, joten oikeastaan se ei ole niin poikkeuksellinen”

”En onnistu etenemään mihinkään käytävillä, ihmiset tervehtivät minua kuten jalosukuista kuuluu, ja joudun pysähtymään tuon tuostakin.”

”Onko se niin paha asia? Jalosukuinen on läsnä, hän huomioi ihmiset ympärillään. Jokainen ihmisten välinen kohtaaminen on ainutlaatuinen, sen arvoinen että pysähtyy tai niiaa.” Elenor mietti näitä varsin tarkkoja huomioita, joka sana oli totta.

”Mihin kellarikoppiin minä olen nyt muuttamassa, Elhimi haluaa minut pois vierestään.”

”Hän vain haluaa haltuunsa vierekkäiset huoneet, jotka on suunniteltu yhtenäiseksi huoneistoksi. Uudet huoneenne ovat etelätornissa, kolme toistensa päällä olevaa tilavaa huonetta joissa on kapeat ja korkeat kaari-ikkunat ja maisema niittyjen yli vuorille.” Sei varmisti vielä kerran ajatuksensa ja toi sen sitten julki: ”Luulen että ne sopivat teille erinomaisesti.” Niin avarat valoisat huoneet sopivatkin, vanha harmaa torni heräsi eloon kun nuori elämäniloinen prinsessa asettui sinne, kutsui sinne ystäviään ja opetteli elämää.

A.4.1 Räätälillä

Elenor oli saanut luvan teettää itselleen poikkeuksellisesti kaksi uutta pukua. Kiertävän räätäliseurueen linnanpihalle pystyttämässä teltassa tunnelma oli karnevaalimainen. Seurueen räätälimestari esitteli apulaisineen upeimpia kankaitaan ja näyttävimpiä kirjontamallejaan nuorelle prinsessalle. Prinsessa oli elementissään, upeat pitsit, välkkyvät silkit ja hohtavat sametit oli rullattu auki kankaan esittelemiseksi.

Teltassa oli riittänyt kuhinaa koko päivän, sillä monet linnan naisista olivat tilanneet jotain. Parhaillaan eräs vanha vaimo, joka kuului vähävaikutusvaltaiseen aatelisukuun, oli teettämässä itselleen yksinkertaista alusmekkoa. Pricilla ei enää nähnyt riittävän hyvin neuloakseen itse, onneksi hyvin tehty puku saattoi kestää kymmeniä vuosia, mutta alusmekot kuluivat. Kisälli esitteli hänelle kehittämäänsä sahramin kukkia esittävää mallia, kuultuaan Pricillan suvun vaakunakukan. Malli oli hento ja herkkä, kuin luotu hänelle, mutta rahat riittäisivät vain yksinkertaisimpaan kuviottomaan paitaan. Vaimo ei silti pystynyt sanomaan tälle kauneudelle ei, hän jäi ihailemaan kuvia, ja haaveilemaan edes pienistä kukista rintapieleen.

Samaan aikaan Prinsessa oli saanut rajattua vaihtoehtonsa kolmeen. Smaragdinvihreä kangas puki prinsessaa poikkeuksellisen hyvin, se sai hänen karmiininpunaiset hiuksensa hehkumaan. Musta silkkileninki olisi jokaisen naisen vaatekaappia pätevöittävä asu ja räätälin kanssa he olivat hahmotelleet siihen paljon kirkkaita nuorekkaita kukkakirjontoja, leiskuvia unikkoja, säihkyviä liljoja, linjakkaita iiriksiä. Sen ajan muotiväri erityisesti neitojen keskuudessa oli hehkuva oranssi, Elenorille se oli ongelma, sillä kylmä karmiininpunainen tukka sai lähes poikkeuksetta oranssin näyttään valjulta, tai vielä pahempaa tukan näyttämän mauttomalta. Ammattitaitoinen räätäli oli kaikesta huolimatta löytänyt hänelle ihan kelvollisesti sopivan sävyn, vihdoin Elenorkin voisi pukeutua muodikkaasti.

”Mitkä minä näistä valitsen!”

Hän tarvitsisi kaikkia, hänellä ei ollut kuin vaaleansininen leninkinsä, hän todella tarvitsi uusia, mutta kaikkia ei voisi ottaa. Sama ongelma kuin elämässä muutenkin, hän sai nyt esittää toiveita vapaa-ajantoimintansa suhteen. Hän oli viimeisen kahden viikon aikana ottanut vastaan kaikki saamansa kutsut, mutta Kasvatusmestari oli sanonut että hänen pitäisi alkaa valita. Mutta ellei hän saapuisi ylemmän aateliston ompeluseuraan, nämä alkaisivat halveksia häntä. Nuoret neidot olivat juuri perustaneet koirakammarin, se näytti hauskalta ja isä varmaan antaisi hänelle pennun jos hän vain pyytäisi. Laulutunnit veivät aikaa, mutta hänestä oli miellyttävää tuottaa musiikkia. Vanha vaimo oli hiljaa kiertänyt katsomaan kolmea kangasta joiden välillä prinsessa puntaroi, niin hän voisi vielä vähän pitkittää oleiluaan tässä värikylläisessä kauneuden ihmemaassa.

”Minä ottaisin mustan, se näyttää uskottavalta ja sitä voi hyvin käyttää joka päivä.”

Uskottavuutta prinsessa ulkonäköönsä kaipasikin, iloisena toisesta mielipiteestä hän nosti seuraavaksi eteensä välkehtivän smaragdinvihreän kankaan, ja vaimo huokaisi ihastuksesta, vihreä heräsi eloon prinsessan yllä ja vei ajatukset metsän ikuiseen siimekseen sekä tulen lailla roihuavaan tukkaan. Sitten oli vuorossa ihastuttavan lämmin kaikkien tavoittelema muotiväri:

”Se saa teidät pulppuamaan nuoruutta ja energiaa,kunpa minäkin voisin pitää tuota, tällaiselle vanhalle se ei enää passaa. Jos olette epävarma, älkää miettikö mitä luulette muiden haluavan, miettikää millaisia arvoja haluatte ilmaista.”

Kehuttaan vielä kaikkia, eihän vaimo ollut asemassa jossa voisi kyseenalaistaa prinsessan esivalintaa, hän harkitsi ja lausui:

”Te olette Prinsessa. Te voitte valita aivan mitä haluatte.”

Joku joka on seurannut prinsessamme viimeisintä viikkoa neitona saattaa ajatella, että hän on kuullut nämä sanat jo ainakin kymmenesti. Kuitenkin tämä oli ensimmäinen kerta, jona prinsessa todella kuuli ne.

”Kiitos.” Prinsessa kapsahti vaimon kaulaan.

”Oi, kiitos!” Ei, prinsessamme ajatukset eivät olleet enää puvuissa, vaan vapaa-ajantoiminnoissa, ja nuo sanat olivat saaneet ajatukset loksahtamaan kohdilleen. Hän katsoi kaikkia kolmea kangasta ja kumartui sitten räätälimestarin puoleen

”Voisitteko tehdä…”, loppuosan lauseesta hän kuiskutti räätälin korvaan.

Räätäli käveli kisällin luo, tarkisti tämän muistiinpanot, sanoi tälle pari sanaa ja siirtyi jälleen auttamaan prinsessaa. Kisälli viittasi vaimolle ja totesi joutuvansa tarkistamaan vielä muutamia mittoja.

Pari viikkoa myöhemmin kun vanha vaimo tuli hakemaan paitaansa hänelle sanottiin ettei se vielä olekaan valmis, heille oli tullut joitain muutoksia sekä materiaaliin, että aikatauluun, johtuen eräästä paremmin maksavasta asiakkaasta. Tilaus olisi valmis vasta räätälien viimeisenä päivänä linnassa. Hinta kuitenkin pysyisi sovitussa. Vaimo oli tyytyväinen ettei häneltä yritetty huijata lisää rahaa, mutta mietti, mitä oli meneillään. Eivät kai ne voisi vaihtaa kangasta vielä huonompilaatuiseen.

Sovittuna iltapäivänä Pricilla saapui paikalle. Hänelle annettiin tuoli ja hänen eteensä kannettiin kaavuilla peitettyjä vaatetelineitä. Hänet otti vastaan kunnioittavasti kolmen räätälin saattue, näistä vanhin toivotti hänet tervetulleeksi.

”Täytyy nyt ensinnäkin sanoa, että Kreivitär Pricillan tilauksesta muodostui mielenkiintoisin kokonaisuus aikoihin. Kuten jo aikaisemmin ilmoitin, Kreivittärelle alun perin ilmoitettu hinta ei muutu. Varakas asiakas vain hieman muutti Kreivittären tilausta ja se on nyt maksettu meidän juomarahoineen, ja saanen sanoa että ne olivat varsin avokätiset Kreivittären puvusta.” Räätäli teki karikatyyrisen näyttävän hovinarrin kumarruksen, mutta kasvot kuvastivat vilpitöntä kiitollisuutta anteliaasta maksusta. Hän viittasi kädellään, ja apulaiset lennättivät kaavut vaatteiden päältä. Ja mitkä vaatteet!

Yön mustaa silkkiä oleva puku oli kirjailtu sahraminkukka kuvioilla ylhäältä alas. Räätälit olivat piirtäneet uudelleen ja laajentaneet vaimon ihailemaan hentoa mallia niin että kukan eri variaatioita riitti koko puvun pituudelta. Eikä vain sitä, sillä pukuun oli luotu toinenkin teema. Näytti kuin sahramin kukkien punaisista emeistä olisi lähtenyt miehustaa reunustava, ja helmaan laskeutuva spiraali joka kävi läpi värisävyt punaisesta oranssin kautta siihen keltaisen sävyyn, jonka sahrami antoi leivonnaisiin. Koko puku oli tehty parhaista ja kestävimmistä raaka-aineista sen kirjonnat olivat hienointa kädenjälkeä. Kokonaisuuden kruunasi parhaasta palttinasta tehty alusmekko, jonka kaula-aukkoa koristivat pikkuriikkiset sahraminkukat.

Vaimo oli sanaton. Saatuaan puvun ensimmäistä kertaa päälleen Pricillan oli pakko todeta että Prinsessalla oli jalon sydämen lisäksi loistava tyylitaju. Mittojen mukaan tehty puku tietysti mukautui täydelleen kastajansa liikkeisiin, mutta samalla muotiväriä olevat spiraalit asettuivat hillityiksi raameiksi rauhalliselle puvulle, ja vaatimattomat pienet vaaleansiniset kukat pääsivät näyttämään tenhonsa. Kreivitär Pricilla, koskakohan häntä oli viimeksi kutsuttu kreivittäreksi, lähti teltasta täynnä hiljaista tyytyväisyyttä hoitamaan töitään. Ja voin paljastaa, ettei tuo tyytyväisyys pääosinkaan kummunnut unelmien leningistä. Pricillan mies riensi halaamaan häntä oltuaan erossa rakkaastaan koko sovituksen ajan. Hän näki sisäisen hymyn valaisevan morsiamensa kasvot kauniisti, ja kuiskasi ”olet kaunis”. Irrotessaan halauksesta pari minuuttia myöhemmin hän huomasi uuden leninginkin, ja jäi hämmästyneenä kuuntelemaan sen tarinaa.

Seuraavilla päivällisillä Elenor nähtiin välkehtivän vihreässä leningissä, ilmava vihreä harso koristi miehustaa. Sirot pitsit viimeistelivät hihansuut ja kaula-aukon. Näytti siltä kuin vihreiden, hyvin vihreiden, silmien väri olisi valunut täyttämään mekon, joka puolestaan käytti kaiken vaikutusvaltansa karmiinin punaisen tukan loistokkuuden koristamiseen.

Aikanaan, kanavia joita kuninkaat kuulevat kaikesta linnassa tapahtuvasta, myös Kuningas kuuli tapauksesta. Hän ei sanonut mitään kuunnellessaan kertomusta, vain hymyili. Elenorin kasvatus taisi olla onnistunut jossain. Eihän prinsessan valinta taloudellisesti ollut järkevä, mutta ei tässä kasvatettu kauppiaan tytärtä. Osa prinsessan roolia oli ylenpalttisten suosionosoitusten jakaminen ja poliittisia ongelmia teosta ei tulisi. Seuraavan räätäliseurueen saapuessa linnaan, jostain syystä, Elenor sai jälleen teettää kaksi pukua kerralla.

A.5. kasvatusmestari

”Teidän oletetaan opiskelevan linnan yleisillä oppitunneilla, jotka kruunu tarjoaa kaikille linnassa oleskeleville jalosukuisille lapsille ja nuorille: Etiketti, Logiikka, Filosofia, Strategia, Historia ja Kirjallisuus. Lisäksi Kuningas on päättänyt että prinsessatunneilla opiskelette seuraavia aineita: Retoriikka, Edustavuus, Tahdikkuus, Valtiotieteet ja Organisointi.” Kasvatusmestari Comenius aloittaa, jatkaen:

”Nyt te saatte vaikuttaa siihen mitä teette näistä jääneellä ajalla ja energialla. Käsittääkseni olette viime viikkoina osallistuneet jokseenkin jokaiseen linnassa olevaan harrasteeseen ja seuraan, nyt muodostamme järkevän kokonaisuuden kasvatuksestanne.” Mestarin silmät tuikkivat lähes vahingoniloisesti, tietäen että prinsessa oli kirjaimellisesti käyttänyt lähes jokaisen hereilläolo hetken osallistuen johonkin toimintaan, todeten sen rasittavaksi.

”Haluan ratsastaa ja miekkailla.” Oli prinsessan ensimmäinen selkeä mielipide.

”Ratsastus on oikein soveliasta virkistystoimintaa neidolle, se kehittää sekä ruumista että mieltä, ja mahdollistaa liikkumisen muutoinkin kuin vaunuissa. Ja miekkailusta sovimme jo isäsi kanssa.”

”En pidä ompelusta, en neulomisesta enkä kirjonnasta. En minä joudu tekemään vaatteita itselleni.” Comeniuksen silmistä kuvastui huoli nuoren naisen pärjäämisestä myöhemmissä elämän vaiheissa, kun hän vastasi:

”Ymmärrän, tässä on nyt kaksi asianhaaraa jotka meidän on otettava huomioon. Ensinnäkin suhteellisen suuri osa linnan naisten sosiaalisesta toiminnasta tapahtuu ompeluseuroissa. Toisekseen teidän on edelleen ommeltava itse alusmekkonne. Voitte jättää kirjonnan ja kutomisen. Kuinka moneen ompeluseuraan teidän olisi osallistuttava viikossa jotta teillä olisi aina alusmekko?”

”Arvelisin että kahteen.”

Tämän jälkeen Comenius ja Elenor tekivät kuukausiaikataulun, jossa hän osallistui tasapuolisesti eri ompeluseuroihin.

”Pidän lukemisesta, joten voisin kai osallistua kirjakerhoon.”

”Luette jo koulutuksenne puolesta poikkeuksellisen paljon, mutta taidatte olla kiinnostunut myös viihdekirjallisuudesta. Siellä tutustutte eri-ikäisiin naisiin, eivätkä kokoukset vie kohtuuttomasti aikaa, se käy.”

”Sitten muutamat neidot ovat perustaneet koirakammarin, olen vieraillut siellä parina viikkona, ja se näyttää hauskalta.”

”Vai että lemmikkikoira. Se voisi kyllä opettaa teille vastuuta ja johtamista, mutta oletteko varma että haluatte uhrata niin paljon aikaa siihen. Koira vaatii huolenpitoa monta kertaa päivässä, ja prinsessalla on muutenkin kiireinen aikataulu.” Tämä sai prinsessan mietteliääksi, ei hän varsinaisesti kaivannut omaa lemmikkiä. Kun kasvatusmestari ymmärsi prinsessan toiveen katsella leikkiviä luontokappaleita, he päätyivät toisenlaiseen ratkaisuun. Prinsessa vierailisi välillä koirakammarissa, ilman omaa koiraa, lisäksi joku esittelisi hänelle keväällä varsoja ja hän voisi seurata niiden kasvua. Luontoarvoista mukaan tulivat tietysti Kuninkaalle vietävän kukkakimpun poimiminen, ja sovittiin, että prinsessa saisi puutarhasta pienen palstan jossa kasvattaa itse kukkia. Mestari myös kehotti Elenoria lukemaan kirjaansa sään salliessa puutarhassa.

”Jätitte kirjonnan pois mutta kokoatte kukkakimppuja, mitä mieltä olette muista luovista ajanvietteistä?”

”Pidän harpusta, huilusta, maalaamisesta, tanssista ja laulusta.”

”Siinä oli monta mielenkiinnon kohdetta, mitkä ovat tärkeimmät?”

”Haluaisin jatkaa laulamista, mutta en halua käyttää siihen näin paljon aikaa. Neidot opettelevat uudet laulut aina kun joku trubaduuri tuo ne linnaan. En millään ehdi opetella niin montaa kappaletta, joten ajattelin että voisin laulaa vanhoja runoja kuten Sei.”

Comenius painoi mieleensä hovinaisen hyvän arvostelukyvyn ja vastasi:

”Se vaikuttaa järkevältä suunnitelmalta. Vielä yksi tai kaksi mahtuu mukaan. Entä luuttu, harppu, huilu, maalaaminen, tanssi?”

”Kreivitär Baldesar suositteli tanssia, koska se tekee liikkumisesta sulavaa.”

”Ylevä peruste valitaan.” Mestarin silmät tuikkivat hyväntahtoisesti, varsinkin kun prinsessa tarvitsisi tanssitaitoa velvollisuuksiensa täyttämiseen.

Osa B: Prinsessan elämää

B.1. Myöhemmin

Siitä kun tapasimme prinsessan, on kulunut jonkin aikaa. Sen jälkeen hänet on kolmesti valittu turnajaisten kuningattareksi, poliittisesti järkevä valinta muuten turnajaiset voittaneilta ritareilta. Prinsessan huoneistosta on tullut linnanneitojen sosiaalisen elämän keskus ja hänen luonteensa on kasvanut ja opintonsa edenneet. Kaikin tavoin hänestä on tullut kaikkea sitä, mitä ymmärrämme käsitteellä Prinsessa.

B.1.2. Prinsessa Kuninkaan työhuoneessa

Elenor istuu sirolla tuolilla, joka on sijoitettu hänen päivittäisiä vierailujaan ajatellen Kuninkaan massiivisen työtuolin viereen. Prinsessa on opetettu lukemaan tekstiä yhtä nopeasti sivu viistosta, kuin ylösalaisinkin, joten hän pääsee paperin loppuun yhtä aikaa paperia kädessään pitävän kuninkaan kanssa. Tukevalle, mutta halvalle paperille on laadittu seuraavan vierailijan, hyvin lyhyesti esitetty pyyntö matkustusasiakirjasta. Tämä on lyhyin kirje, jonka Prinsessa on lukenut, mutta sisältää silti kaikki tarpeelliset tiedot. Tästä tulee nopea käsittely.

Edelmund huokaisee pahojen aavistusten vallassa. Kaikki tiedot näyttävät olevan kunnossa, vähän liiankin hyvin, aivan kuin joku olisi tottunut laatimaan pyyntöjä matkustusluvista. Hän peittää sormellaan sanat ”äkillisesti sairastuneen tätini luo” ja kysyy Prinsessalta:

”Mitä sanotte? Millainen mies on tulossa tänne?”

Prinsessa kahlaa tekstiä uudestaan läpi, hän on ennenkin leikkinyt tätä leikkiä isänsä kanssa. Itselle tärkeät asiat tuppaa mainitseman virallisissakin asiakirjoissa. Maanviljelijä käyttää kylvämiseen ja korjaamiseen liittyvää metaforaa. Seppä puhuu asioiden takomisesta paikalleen. Ja kirjuri haluaa luetteloida asiat kohdilleen.

”Puhuttelumuodot ovat oikein, samoin kielioppi, hän on sivistynyt. Hänellä ei ole aatelisarvoa, tai mitään muutakaan titteliä. Hän käyttää nimensä edessä titteliä Kunnioitettu, siten voi sanoa kuka vain, kai jokaista joku kunnioittaa. Käsiala näyttää kiireessä kirjoitetulta, mutta siinä ei ole yhtään turhaa sanaa, vain pyyntöjä ja faktoja. Voiko joku kadunmies olla tottunut kirjoittamaan kirjeitä Kuninkaalle?”

”Tottunut… Hmm. Emme tiedä hänestä mitään miehenä. Haluan tietää onko hän herrasmies, voiko hänen sanaansa luottaa.”

Kuningas vilkaisi tytärtään, purppurainen lattiaan levenevä hame, sinisillä nauhoilla huoliteltu yläosa, hopeisen otsanauhan pitelemä huntu. Jokainen tunnistaisi hänet jaloksi neidoksi.

”Jalosydäminen mies näkee muiden tarpeet, ennen omiaan. Mene häntä vastaan ovelle, tervehdi, ja pudota sitten vahingossa nenäliinasi. Haluan nähdä mitä hän tekee.”

Elenor nousi seisomaan, oikoi sirosti helmansa ja kiersi työpöydän kohti ovea. Hän kertasi mielessään Kreivitär Baldesarin edustus-tuntien oppeja, sprezzatura – viehättävä huolettomuus – kätki sisäänsä kymmeniä harjoittelukertoja, joiden lopputuloksena liikkeistä puuttui teennäisyys ja hohti sulokkuus. Kyllä, hän oli harjoitellut nenäliinan pudottamista ”vahingossa”. Keskellä lattiaa hänen päähänsä pälkähti ajatus, jonka hän halusi esittää isälleen ennen ovien avautumista. Hän käveli takaisin pöydän ääreen.

”Ette kai aio naittaa minua hänelle?”

Kuningas naurahti vapautuneesti.

”Se ei ole suunnitelmani. Tiedän että olette sen ikäinen, että mietitte näitä asioita. Mutta malttakaa odottaa, teitä odottaa jalosukuinen, ja ennen kaikkea jalomielinen sulhanen. Minulla on kuninkaana varaa valita vävyni. Haluan että saatte arvonne mukaisen kunnian, ja kohtelun kun luovutan teidät miehelään.”

Elenor hymyili vapautuneesti, ja hitusen kaihoten, hän tiesi tulevasta sulhostaan niin vähän, ja käveli ovelle.

”Älä vain ihastu siihen tänne tulevaan ketkuun.” Kuningas varoitteli ennen kuin antoi käskyn avata ovet.

B.1.3. Silkki

Silkki oli valinnut asunsa huolella. Hän oli vaihtanut kauniin kirjaillun takkinsa, väärään suuntaan siirtyneellä välirahalla, tähän kuluneeseen nahkarotsiin. Nähdessään tuon vuosia käytetyn, mutta hyvin pidetyn takin erään miehen päällä, hän oli heti tiennyt sen olevan juuri sitä, mitä hänen tämänhetkinen hahmonsa tarvitsi. Huolellinen hoito kertoisi säännöllistä elämää viettävästä miehestä, kestävä materiaali valmistautumisesta matkaan. Viininpunainen samettinen lierihattu oli ehkä hiukan liian näyttävä hahmon tyyliin, mutta hän sattui pitämään siitä, ei vähiten siksi, että se kätki kasvot tarpeen vaatiessa.

Silkki marssi sisään, tempaisi lakkinsa päästään ja teki sillä ilmavan kaaren esittäessään mielistelevän hovikumarruksen. Hän havaitsi vieressään jalosukuisen neidon ja tervehti tätä suoltaen suustaan toinen toistaan liehakoivampia kohteliaisuuksia. Neito hämmentyi ja sitten punastui ja lopulta pudotti jopa nenäliinansa. Tyttö katsoi häneen syyttävin silmin ja rupeaisi kohta itkemään menetettyään nenäliinansa. Hän ei ollut muistanutkaan, että Elroissa neidot kasvatettiin niin viattomiksi ja viehkeiksi että he olivat särkyviä kuin ansarikukka. Sääli ettei hänellä koskaan olisi mahdollisuutta saada tuollaista neitoa. Tässähän olisi hyvä tilaisuus esittää herrasmiestä. Silkki polvistui pelastamaan neidon aarteen ja palautti sen pokkuroiden.

Vaikka tässä hovissa oli anteeksi anteeksiantamatonta saapua huoneeseen huomioimatta siellä olevaa neitoa, nyt oli aika kohdistaa huomio kuninkaaseen. Hänen sisääntulonsa oli ollut hieman liehakoivampi kuin hän oli suunnitellut, mutta se ei haitannut. Silkki oli oppinut, että kuninkaalliset pitivät mielistelystä. Hän kysyi Kuninkaalta kohteliaasti, puuttuiko hänen hakemuksestaan jotain oleellisia tietoja matkustuslupaan.

Kuningas ja Prinsessa vaihtoivat paljon puhuvan katseen. Mies oli pitkään seissyt itsetyytyväisenä paikallaan ja vasta pitkällisen mietinnän jälkeen nostanut nenäliinan, hän ei ensisijaisesti ajatellut keskustelukumppaninsa mukavuutta. Lisäksi mies joka käytti noin ala-arvoisia sukkeluuksia neidon ollessa paikalla ei ollut jalosydäminen. Kuningas katsoi kiinteästi mieheen, liikutteli sormiaan huomaamattomasti pöydän pinnalla ja kysyi: ”Kuka olet?” ja Elenor jatkoi kysymällä: ”Mitä kauppatavaraa kuljetat?” Silkki hämmentyi muutamaksi sydämenlyönniksi, mistä kuningas tiesi, juuri näistä kysymyksistä hän oli kaikin keinoin yrittänyt kääntää huomion. Hän päätti kertoa juuri niin paljon kuin oli aivan pakko.

”Minut tunnetaan useissa maissa nimellä Silkki, myyn ihmisille kaikkea pientä mitä he tarvitsevat, mutteivät kotiseudultaan saa ostettua. Minulla on aasini kyydissä viisi pakkaa hyvälaatuista villakangasta, ajattelin rahoittaa niiden myynnillä matkani.” Nähtyään Kuninkaan ilmeestä, ettei hänen lähes rehellinen selontekonsa riittäisi pelastamaan häntä tyrmältä, hän teki sormillaan pari elettä ilmaan ja raskaasti huokaisten kaivoi takkinsa salataskusta esiin passin laskien sen Kuninkaan eteen. ”Olen syntyjäni Drasnialainen, en kovin mielelläni esittele sitä tässä maassa.” Kuningas nosti pienen keraamisen liuskan käteensä ja käski: ”Tyttäreni tulkaahan katsomaan tätä, näitä näkee harvoin.” Elenor asettui sirosti paikoilleen kuninkaan viereen, ja luki Drasnian sinetin viereen kirjoitetun pienen tekstin, siinä kuvailtiin miehen pituus, sekä muita tunnistamisen mahdollistavia piirteitä. Pyytämättä Silkki riisui takkinsa ja kääri hihansa ylös, paljasten kyynärään lähellä olevan syntymämerkin, sen jälkeen hän nosti paitaansa, ja näytti puolikuun mallisen arven kyljestään. Elenor ymmärsi että passi kuului tälle miehelle, mutta katsoi kysyen isäänsä.

”Tämä alussa oleva punainen merkki kertoo oppiarvon, nämä kolme tähteä ovat korkein mahdollinen. Syntyperäisen Drasnialaisen passissa ei koskaan lue nimeä. Passi on valkeaa savea, se kestää kosteutta ja menee pieneen tilaan, lisäksi se on yksi vaikeimmin väärennettävistä.” Samalla kun prinsessa uteliaana tutki erikoista asiakirjaa Silkki riensi jo kysymään:

”Saanko nyt mennä, peliä ei sää jättää odottamaan?”

”Valehtelu Kuninkaalle, tullien maksamatta jättäminen, väärän matkustuskirjan käyttäminen, ne eivät ole pikkurikoksia tässä kuningaskunnassa.” Silkki ei mielestään ollut tehnyt mitään väärää, mutta sanoi silti kerkeästi: ”Korvaan toki kruunulle aiheutuneet vahingot.”

”No, emme me nyt halua vihollisuuksia Drasnian kruunun kanssa, unohdetaan aluksi antamiesi tietojen epätäsmällisyys. Otan yhden pakan villakangasta tullina kaupankäynnistä niillä ja kaikista niistä pienistä arvotavaroista jotka olet piilottanut pakkojen väliin. Osoituksena hyvästä tahdostasi saat opettaa Prinsessan käyttämään Drasnialaisten salakieltä.”

Edelmund laittoi Silkin passin talteen työpöytänsä laatikoon.

Silkki katseli hätääntyneenä asiakirjan katoamista pöydän uumeniin ja katsoi epätoivoisena pientä maailman pahuudesta tietämätöntä tyttöä josta joku saisi nöyrän koristeen saliinsa. Ainut selviytymistapa olisi, että hän opettaisi neidolle pari viittomaa tai kähveltäisi passinsa takaisin kuuttomana yönä.

”Linnaan tullessasi varmaan jätit juhtasi talleille ja luovutit aseesi ennen linnaan tuloa?” Prinsessa kysyi viehättävällä äänellä. Silkki nyökkäsi raskaasti, samalla kun hänen mielikuvansa naivista neidosta karisivat taktisesti valppaan kuninkaallisen Prinsessan pihdeissä.

”Käsken tallin pitää huolta eläimestäsi ja purkaa sen lastin turvaan holviin. Asepaja puolestaan pitää huolta aseistasi. Voit saada minulta iltapäivisin kaksi tuntia Valtiotieteiden jälkeen, ennen Lordi Chesterfieldin tahdikkuus opintoja, keskeytän latinan ja koineen opintoni opetuksenne ajaksi.”

Eri puolille linnaa sirotellun omaisuutensa sitomana Silkki luovutti:

”Tarvitsen enemmän kuin kaksi tuntia päivässä, voisimmeko tavata uudelleen illalla tuntienne jälkeen. Lisäksi kukaan muu ei saa nähdä tai kuulla opetusta. Se että opetan drasnialaisten salaisen taidon yhdellekin ulkolaiselle on liikaa.”

Kompromissi ei miellyttänyt Silkkiä, opetus tapahtuisi avoimessa puistossa, mutta kuulomatkan päässä ei olisi ketään. Hän sai kaksi lisätuntia, aikaisin aamulla. Aikana joka kuuluisi käyttää pään nukkumiseen selväksi.

B.3.1 Clementelle saapuu

Clementelle makasi raukeana lämpimässä kylvyssä. Vesi hyväili hänen pitkästä matkasta rasittunutta vartaloaan samoin kuin palvelustytön ääneen lukema kepeä rakkausromani hyväili hänen mieltään. Äitinsä oli antanut kirjan mukaan klassikkoteoksena, jota nuoruudessaan samaan tapaan joku palvelustyttö oli lukenut. Clementelle oli tyytyväinen siemaillessaan makeaa mehua. Hänelle oli sanottu että elämä Elroin linnassa oli ankeaa ja kirjaviisauden kangistamaa, toistaiseksi kaikki oli toiminut. Hänet oli vastaan ottanut virheettömästi käyttäytynyt ja ennen kaikkea upeasti pukeutunut prinsessa. Hän oli saanut käyttöönsä kaksi palvelustyttöä, kotona hänellä toki oli kuusi tyttöä omassa käytössään, mutta hänhän oli vain vieraana, ei hänkään hetkessä järjestäisi niin isoa palveluskuntaa vieraalleen, ehkä hän saisi pari lisää huomenna. Upeaan kylpyhuoneeseen oli valmistettu lämmin kylpy odottamaan häntä, myskinen mutta hempeän kukkainen tuoksu nousi vedestä, hän tulisi tuoksumaan aivan upealta tämän jälkeen. Joku asiansa osaava oli huolehtinut tuoksuöljyjen lisäämisestä veteen.

B.3.2. Elenorelle samaan aikaan

Hien kyllästämänä, kaikkensa antaneena ja kohtalaisen monen mustelman peitossa Elenor otti kiitollisena vadillisen lämmintä vettä ja alkoi hangata itseään puhtaaksi. Hän piti saippuaa vasemmassa kädessä, sillä oikea oli harjoitusten jälkeen tärisevä ja tunnoton, käsittämätöntä että hetki sitten se oli vielä kannatellut raskasta miekkaa tarkasti kuin piirrintä ja tuonut hänelle päivän ainoan voiton. Elenor oli oppinut, että hänen paras mahdollisuutensa voittoon ammattilaisista oli aivan pitkien harjoitusten lopussa. Kun väsymys painoi raajoja ja ruhjeet muistuttivat kaikkia olemassaolostaan tekninen taito tai voima eivät enää painaneet niin paljoa kuin kyky päättäväisesti puskea kohti voittoa. Jos oletetaan että, muut olivat harjoitusten aikana saaneet noin puolet tappiota, puolet voittoja, näiden joukossa luultavasti oli voitto jossa he olivat tyytyväisiä suoritukseensa. Se antoi heille tietyn kylläisyydentunteen, samaan aikaan kun Elenoren nälkä oli vain kasvanut jokaisen tappion myötä, siihen pisteesen että hän pakotti erän voitoksi pelkällä tahdonvoimallaan. Jalat olivat sitä mieltä että liikkuminen oli sulaa hulluutta, joten Elenore istui alas saippuoidessaan huolellisesti jokaisen kämmenenleveyden vartaloaan. Elenoren saatua itsensä valmiiksi, kaksi tyttöä auttoi kaatamaan saavillisen vuoripurosta nostettua vettä hänen päälleen. Sydämen lyönti ennen kuin tuo jääkylmä vesi hyökyi niskaan, oli harjoitusten pelottavin hetki. Sen jälkeen vesi vain salpasi hengityksen, jäädytti sisuskalut, muutti raajat kankeiksi jääpuikoiksi ja jätti jälkeensä virkistyneen raikkaan taistelijan, joka pukeutumaan kävellessään tunsi, miten hänen sisäinen voimansa lämmitti ruumiin jälleen toimivaksi.

B.3.3. Hyvää yötä Elenore!

Palvelustytöt olivat auttaneet Elenorea riisuuntumaan ja pujahtamaan lämpimien vällyjen väliin sänkyyn. He sammuttivat kynttilät yhtä lukuun ottamatta ja palaisivat sulkemaan ikkunaluukut vähän ennen kuin kynttilä olisi palanut loppuun. Raukeana Elenore katseli ulos ikkunasta ja antoi ajatustensa vaellella.

Elenor oli tehnyt parhaansa jotta vieraan maan prinsessa tuntisi olonsa tervetulleeksi Elroin linnaan. Hän ei ollut koskaan ennen joutunut tervehtimään muodollisesti toista prinsessaa, ja hän oli tehnyt pari protokollavirhettä. Se harmitti. Mutta sille ei nyt voinut mitään. Olisiko oikeastaan ollut mahdollista että hän olisi onnistunut virheettömästi? Oli hyvä että ensimmäisessä kuninkaallisessa vierailussaan hän oli vaikutusvaltaisemman kuningaskunnan edustaja. Historian tunnilla prinsessa oli oppinut että etikettivirheet olivat joskus synnyttäneet sotia.

Prinsessa oli henkilökohtaisesti valvonut kylvyn valmistelua, jotta vieraan ensimmäiset hetket linnassa saisivat tämän pitämään linnasta. Koristeeksi kukkasia, hänen parhaita tuoksuöljyjään, riittävästi kynttilöitä ettei tarvitsisi pelätä pimeää, puhtaita pyyhkeitä, kauneudenhoitovälineitä, vieras voisi rentoutua jos ei kaipaisi mitään. Elenore oli myös tarkastanut prinsessalle valmistellun huoneen, sen seinillä oli silmää miellyttäviä seinävaatteita, pöydällä tuoreita tuoksuvia kukkasia. Prinsessa oli revitty irti rakkaista ihmisistään ja tutusta ympäristöstään, vähintä mitä Elenor voisi tehdä, oli toteuttaa hänen siirtymänsä uuteen paikkaan mahdollisimman miellyttävästi. Jos voimasuhteet olisivat olleet toisin, hän olisi saattanut olla prinsessa joka olisi lähetetty pantiksi toiseen kuningaskuntaan.

Ennen nukahtamista Elenor mietti hetken tulevaa päivää. Huomenna hän joutuisi kohtaaman virkaintoisia, mielisteleviä, kiittämättömiä sekä valehtelevia, julkeita ja itserakkaita ihmisiä, kuten aina. Hän ei halunnut antaa sen vaikuttaa itseensä. Kaikki eivät voineet olla sellaisia kuin Elenor toivoi, ja joskus ihmisten välissä luoviminen oli oikeastaan mielenkiintoista. Huomisessa oli myös jotain poikkeuksellista. Elenore esittelisi Prinsessa Clementellen ystävilleen ja opettajilleen, pitkästä aikaa linnassa olisi kaksi prinsessaa. Hän oikeastaan odotti sitä!

B.3.4. Hyvää yötä Clementelle!

Palvelustytöt olivat auttaneet Clementelleä riisuuntumaan ja pujahtamaan lämpimien vällyjen väliin sänkyyn. He sammuttivat kynttilät yhtä lukuun ottamatta ja palvelustyttö lupasi tulla sulkemaan ikkunaluukut vähän ennen kuin kynttilä olisi palanut loppuun. Raukeana Clementelle katseli ulos ikkunasta ja antoi ajatustensa vaellella kuluneessa päivässä.

Hän ei oikein vielä käsittänyt että oli vieraassa linnassa. Eräänä päivänä Kuningas Cleofos oli kutsuttanut hänet luokseen ja vakavana ilmoittanut, että hän lähtisi Elroin hoviin opiskelemaan. Kaksi päivää sen jälkeen hänet lähetettiin matkaan saattueenaan kaksi ratsastavaa ritaria ja kuninkaan lähettiläs. Miksei kuningas vain palkannut opettajaa. Matka vaunuissa oli tuntunut loputtoman pitkältä. Olisiko ollut liikaa pyydettyä lähettää edes hänen palvelustyttönsä mukaan. Päivästä toiseen hänet oli herätetty aamulla ennen päivän valkenemista jonkun majatalon epämääräisestä sängystä. Joku maalaisnainen oli auttanut häntä valtavalla kiireellä pukemaan matkapukunsa, ja sitten oli alkanut pitkä päivä jona ei tapahtunut kerrassaan mitään, hän vain hyppelehti vaunujen penkillä, kunnes auringon laskiessa pieni saattue lopulta pysähtyi. Tänä iltana hän oli vihdoin saanut huoahtaa helpotuksesta, matka ei jatkuisi huomenna.

Hänet vastaanottaneella prinsessalla oli ollut muodollinen puku, jonka sylin levyiset vaaleanvihreät helmat välkehtivät auringonlaskussa. Hän oli tullut vastaan aina linnan portaiden alimmalle askelmalle saakka, pisimmälle mihin hän saattoi, likaamatta silkkisiä helmojaan kuraan. Erikoinen väri, olikohan se puku, jota hän käytti kun ei halunnut laittaa upeintaan? Eikö vaalean sininen tai keltainen olisi ollut sovinnaisempi tai vaihtoehtoisesti heidän nuoruuden intoaan heijastava oranssi tai punainen? Eikö hän ollut parhaan puvun arvoinen, vaikka hän oli prinsessa. Hänen olisi huomenna tehtävä arvonsa kaikille selväksi. Muodollisten tervehdysten lopussa prinsessa oli suudellut häntä kädelle, eikä poskisuudelmalla. Se oli varsin ymmärrettävä virhe, sillä vain kahden prinsessan kohdatessa tervehdykset päättyivät poskisuudelmaan. Mutta oliko se ollut vahinko, oliko se vain tämän prinsessan tapa näyttää että hän oli vieraansa yläpuolella? Clementelle oli tehnyt parhaansa näyttääkseen kunnioittavalta, mutta oliko tämä prinsessa sittenkin nähnyt että hän halveksi tätä kaukaista pikku linnaa asukkaineen. Hän kuitenkin tarvitsi prinsessan esittelijäkseen huomenna, hänen täytyisi näyttää kiinnostuneelta tästä linnasta.

B.5.1. Kirjoista

Koska prinsessat viettivät pakostakin aikaa yhdessä, he olivat alkaneet myös ystävystyä henkilökohtaisella tasolla. Elenor oli mielissään saatuaan lainaksi kirjan Clementelleltä. Koska käsin kirjoitetut kirjat ovat kalliita ja harvinaisia, niiden lainaukseen oli muodostunut oma koodistonsa. Hyvät ystävykset saattoivat lainata toisilleen kirjoja vastikkeettomasti, kuten Clementelle halutessaan osoittaa ystävyyttään Elenorille. Useimmiten kirjan lainaaminen tapahtui maksusta myös ystävien välillä, taikka vaihtokauppana. Elenor loisti näillä villeillä lainausmarkkinoilla, ei vain hiotun älynsä ja kattavan käytössään olevan kirjaston turvin, vaan myös muut tahtoonsa jyräävällä ylpeydellään. Hänen kunniakseen on sanottava, ettei hän koskaan suostunut lainaamaan kirjaa ilman markkinoilla käypää maksua, mutta päiväratsastuksen päässä Elroin linnasta ei ollut yhtäkään kirjaa, jota hän ei olisi pystynyt haalimaan käsiinsä. Kirjan lainaaminen oli aina riskialtista, se saattaisi vahingoittua vankkureiden tärinässä, altistua kostealle, huolimaton käsittely voisi murtaa pergamenttia. Lainaajalla oli toki kunniaan perustuva velvollisuus korvata teos, mutta monet olivat silti haluttomia uskomaan perheaarrettaan vieraalle.

Toki valtakunnassa tunnettiin myös kevyt kirjallisuus. Siihen eivät kuuluneet edellä mainitut kuuluisat klassikkoteokset tai tieteen kaanonit, kyse oli viihteellisistä teksteistä joita sen hetken kynäilijät kirjoittivat, ja joilla erityisesti nuoriso tuntui huvittelevan vapaa hetkinään. Usein kevyt kirjallisuus oli kirjaimellisesti kevyttä, ohuisiin raakanahka kansiin sidottu ohut koodeksi, jossa oli tekstiä pikkuriikkisellä käsialalla sivun laidasta toiseen. Tällä tavalla tuotetun vihkosen arvo oli luonnollisesti paljon pienempi kuin koviin messingillä koristeltuihin kansiin nidotun, kullatun, koriste alkukirjaimisen, kirjurin tekstaaman teoksen. Vanhempi väki väitti että tämä halpuus sai nuorison käyttämään koulutarvikkeisiin ja säädyllisiin vaatteisiin tarkoitetut taskurahat siveettömiin roskakirjoihin. Vaikkei voida kiistää, ettei tässä, kuten kaikissa muissakin huhuissa, olisi totuuden siementä taustalla, kevyt kirjallisuus saattoi kasvattaa hyödyllisiä sivutuotteita. Lukeminen itseä kiinnostavista aiheista sai nuorten lukutaidon kehittymään, sekä sytytti heissä halun jättää jälki omista ajatuksistaan. Huhutaan että osa nuorison keskuudessa kiertävistä kirjoista oli ylhäisaateliston poikien salanimellä kirjoittamia. Ja jos vain katsot millaista kaunokirjallista ajatusten sinfoniaa, jotkin viralliset sopimustekstit ovat, alat oivaltaa että ne tuottaneet kynät on hiottu toistuvalla harjoituksella. Sen sijaan on yleisessäkin tiedossa, miten osa kopiosta tulee olemassa oloon. Joku niukoilla rahavaroilla toimeentuleva kirjoitustaitoinen nuori onnistuu ostamaan kopion suositusta kirjasta, ja sitten itse kopioi sen. Tämän jälkeen hänellä on myytävänä tai vaihdettavana kaksi kirjasta. Tämä myös selittää sen tiheän pikkuriikkisen kirjoitusmateriaalia säästävän käsialan, jolla osa vihoista on tuotettu.

Osa C: Voittajat saapuvat linnaan

C.1.1. Kuninkaan käsky

Prinsessa Elenorin ovelle koputti hengästynyt palvelija, viesti oli lyhyt: ”Kuningas käskee teidät makuuhuoneeseensa heti.” Elenor kietoi lämpimän villaviitan yöpukunsa päälle ja lähti käytävää kohti kuninkaallista makuuhuonetta. Hän ei yleensä saanut tämän sävyisiä kutsuja, tavallisesti kutsua säestivät sanat ”kuningas pyytää” toki pyytäjällä oli takanaan kaikki auktoriteetti, mutta hän olisi kuitenkin voinut jäädä pukeutumaan asiallisesti.

Lähestyessään kuninkaan huonetta prinsessa huomasi että puoli linnaa oli jo hereillä, hän kuuli käytävään kuninkaan karjuvan käskyjä jollekulle, joka taisi olla niin unissaan, ettei ollut kuullut ensimmäisellä kerralla. Kuninkaan huoneiston ovella kaksinkertainen vartio soi hänelle kuninkaallisen tervehdyksen ja etuhuoneessa lähetti ja sotilasministeri tulivat häntä vastaan. Kaikki kiirehtivät täyttämään tehtäviin, kukaan ei puhunut tarpeettomia, eikä mistään kuulunut tavanomaista leikinlaskua. Tuntui kuin linnan hyväntuulinen elämänmeno olisi väistynyt täsmällisesti päämääräänsä vyöryvän koneiston tieltä.

Kun Elenor astui ovesta makuuhuoneeseen, näky sai hänet pysähtymään. Kuningas saneli parhaillaan kirjeitä sihteerilleen, istuen sänkynsä laidalla. Tämä toki ei ollut prinsessan pysäyttänyt asia. Kuninkaan puhetta ei nimittäin lainkaan hidastanut se, että neljä palvelijaa parhaillaan puki hänen ylleen raskasta haarniskaa. Elenor oli nähnyt kuninkaan haarniskassa vain kahdesti, ja tavallisesti monimutkaisen seremoniahaarniskan pukeminen oli puolenpäivän mittainen rituaali kaartin kanssa ennen paraatia. Kuningas lopetti kirjeensä, pyysi sihteeriä jättämään heidät kahden ja tervehti ovella seisovaa prinsessaa:

”Prinsessa Elenor!” Prinsessa polvistui vasemman polvensa varaan kuninkaan eteen, ja pohti vasta sitten mihin oli tippunut tämän muodollisuuden pois tiputtava ’tyttäreni’? Ei kai hän ollut tehnyt mitään väärää. Koska käskyä nousta ei kuulunut, hän kohotti ihmettelevän katseensa isänsä kasvoihin. Kuninkaan ilme oli vakava mutta ystävällinen.

”Etelärintamalta on tullut juoksija, joukkomme ovat saavuttaneet voiton asaaneista. Ritarit saapuvat linnaan tänään ja voitonjuhlien valmistelu on jo aloitettu.” Siitä siis johtui tämä kuhina linnassa.

”Tämä on ensimmäinen kerta kun järjestämme voiton juhlat, sen jälkeen kun tulitte neidoksi. Olemme eläneet rauhaisaa aikaa viimeiset neljä vuotta.” Kuningas hymyili tyytyväisenä saavutuksestaan.

”Koska nyt olette tämän linnan korkea-arvoisin neito, velvollisuutenne on johtaa neitojen voitontanssia. Kuningatar on jo varustamassa ladyjen piiritanssia. He voivat kyllä toivottaa miehet tervetulleiksi lauluin ja ylistää heidän voittoaan hienokoreografisin tanssein, mutta on jotain erityistä jota toivoisin linnanneidoilta. Haluan että ritarit näkevät rauhan, jonka suojelemiseksi he ovat taistelleet; tämän kuningaskunnan neidot ovat edelleen viattomia ja turvassa. Ohjeistakaa neitoja ettei askelkuvioilla tai sanojen unohtamisella ole niin väliä, elämän ilo ja teeskentelemättömyys ovat se, mikä tanssistanne tekee tärkeän.” Kuningas kohotti oikeaa kättään, jotta palvelija sai kiinnitettyä suojuksen hakaset.

”Haluan ulkonäkönne olevan muistettava, minulla on tiettyjä pyyntöjä asujenne suhteen.”

”Pukeudunko haarniskaani?” Kysyi prinsessa katsellen kuninkaan päälle asettuvaa poikkeuksellista asukokonaisuutta.

”Ei, minä olen miesteni komentaja ja tänään he eivät halua totella pehmeään silkkiin pukeutuvaa miestä. He ovat kyllä nähneet haarniskoja riittävästi vähäksi aikaa, ohjeistakaa neitoja seuraavasti: Voitonjuhliin neidot pukeutuvat viattomina valkoiseen, iloiset värit jäävät leideille. Kukkia olkoon kaikkialla, hiuksissa, kimppuna vyöllä, rannekoristeena, tamburiineissa ja luutuissa, tyhjentäkää linnan puutarha jos on pakko. Lahjoittakaa kukka hiuksistanne rohkeimmille ritareille. Hunnuttautuminen piiloon ei kuulu tähän päivään, hiukset saavat näkyä, asu voi olla hihaton tai avokaulainen, kaiken ei tule olla peitossa. Älkää nyt ymmärtäkö tätä väärin, minä arvostan sitä että teillä on tapana pukeutua säädyllisesti.”

Kuningas kohotti vuorostaan vasenta kättä. Ja viittasi samalla eräälle palvelijoista.

”Antakaa lipas sivupöydältä.”

”En päästä sinua linnanpihalle verhoutuneena pelkkiin kukkiin, avaa tämä. Ne kuuluivat aikoinaan äidillenne, taidatte olla riittävän vanha kantamaan niitä.”

Prinsessa avasi lippaan ja löysi kallisarvoisen erittäin kauniisti koristellun tikarin, vöineen ja tuppineen. Tikarin väistimessä ja kahvassa oli kolme rubiinia, jotka yhdessä tuppeen upotetun neljännen rubiinin kanssa muodostivat kukan. Olisiko tehokkaampaa tapaa kertoa Prinsessan arvo miehille, jotka ovat tottuneet arvioimaan toiset näiden aseiden mukaan. Kun Prinsessa veti tikarin tupestaan, hän havaitsi sen samoin tasapainotetuksi kuin oman tikarinsa. Lippaassa oli muutakin, sen pohjalla oli näyttävä kaulakoru, jonka viisitoista rubiinia loihtivat kauniin ruusun kaulalle.

”Kun lähdette täältä, menkää kuningattaren luo. Hän lainaa teille tiaran. Nouskaa.”

Kuningas nousi seisomaan, jotta seuraavat osat haarniskaa saataisiin paikoilleen. Linnanneitojenjortajatar kohottautui seisomaan kuninkaan eteen, kiinnitti tikarivyön yöpukunsa päälle ja korun kaulaansa. Asun osat eivät sopineet yhtään yhteen.

”Tanssinne jälkeen, neidot jakavat miehille heidän ensimmäiset voitonmaljansa. He ovat tehneet suuren urotyön, ja haluan heidän näkevän kuinka paljon sitä arvostetaan. Johda neitoja esimerkilläsi. Voitte toki antaa ensimmäisen maljan ritarille joka sattuu olemaan kohdallanne, mutta lähestykää ritaria joka näyttää pelottavimmalta, kun neidot näkevät ettette pelkää kaikkein pelottavimmankaan näköistä, he uskaltavat mennä vähemmän pelottavien luo.”

”Kyllä, isä.” Elenor oli lapsesta asti kasvanut linnassa joka pursusi ritareita täydessä haarniskassaan, hän ei koskaan nähnyt isäänsä ilman henkivartioita eikä suinkaan säikkynyt näitä.

”He eivät näytä samalta kuin juuri enennen paraatia.” Kuningas selitti.

”Taistelu on käyty tänään, ja he tulevat suoraan taistelukentältä, heillä ei ole ollut aikaa puhdistaa varusteitaan. He tai hevoset voivat olla haavoittuneita, ja heihin on roiskunut verta ja rapaa. Menkää, voitonjuhla odottaa!”

Ylin linnanneito niiasi, ennen kuin poistui majesteettinsa edestä. Palvelijat jatkoivat haarniskan pukemista. Sihteeri ja varastomestari menivät puolestaan kuninkaan eteen.

Prinsessa pysähtyi huoneiston ulkopuolella kokoamaan ajatuksiaan, kaikkien muiden täyttäessä velvollisuuksiaan. Hän katseli ovella seisovaa henkivartiokaartin ritaria, joka sattui olemaan varsinainen keikari. Sotakentällä nuo kultakoristeet olisivat olleet lähinnä tiellä, eikä valtakunnan hienoin taidekudonnainen kangas olisi kovin järkevä valinta taistelukentälle. Prinsessa ei vielä tiennyt miten erilaisia ritareita hän kohta näkisi.

C.1.2.

Keltaiseen vaikuttavaan asuun pukeutunut Kuningatar asetteli kauniin tiaran Elenorin päähän.

”Kuningas nimitti minut johtamaan neitojen voittolaulua, mitä minun kuuluu tehdä?”

”Minä naistenhovin valtiattarena johdan koko hyvää uutista kertovien naisten armeijaa. Teidän tehtävänne on ohjata neitojen joukkoa. Koreografia on perinteinen: ”Laulajat kulkivat edellä, kielisoittimien soittajat heidän jäljessään, välissä olivat tamburiineja lyövät neitoset.” Ilmoittaa tästä neidoille ja ohjeistakaa heidät tehtäviinsä. Heidät pitää koota asianmukaisesti tamburiinein varustettuina eteishalliin, ennen kuin joukot ovat täällä.

Valitkaa itsellenne kolme esilaulajaa joukon koordinointiin. Neuvotellaan koreografianne yksityiskohdista, kun olette ohjeistaneet neidot. Menkää nyt suoraan kyökkiin, palvelijoiden tupaan, aamun uutiset ovat luultavasti jo herättäneet neitojen palvelustytöt aamiaiselle, saatte viestinne nopeimmin perille sitä kautta. Kuningas on ottanut käyttöönsä kaikki airuet. Minä kokoan ladyt Valtiattaren halliin kuulemaan ohjeensa heti aamiaisen jälkeen, kootkaa neidot vaikka viereiseen eteishalliin.”

”Miten tarjoilu järjestetään?”

”Neuvotelkaa siitä Talousmamselli Deboran kanssa, hän vastaa juhlan muonituksesta.”

”Kiitoksia, Kuningatar.” Elenor sanoi lähtiessään nopeasta tapaamisesta. Hän katsoi peilistä lyhyttä punatukkaista prinsessaa, jolla oli tiara, kaulakoru ja tikarivyö yhteen sointuvaa tyyliä, sekä suloinen yömekko ja raskas villainen ulkoviitta, johon hän kääriytyi saleissa joita ei oltu vielä ehditty lämmittää.

”Odottakaa!” huusi Elhimi hänen ollessaan jo ovella, ehkä Prinsessa ei ehtisi pukea ylleen pukua, mutta jotain tämän epäsymmetrisen asukokonaisuuden eteen sentään oli tehtävissä. Hän lainasi Elenorille koristeelliset punaiset kengät, joiden väri sopi täydellisesti hänen viittaansa. Prinsessa juoksi tyhjiä käytäviä kohti palvelijoiden tupaa, kuningattaren kengissä hän pystyisi mihin vain.

C.1.3. Renkileipää

Kohahdus kulki läpi palvelijoiden tuvan, kun Prinsessa astui sisään. Tässä salissa ei yleensä jalosukuisia nähty, kuninkaallisista nyt puhumattakaan. Kuningatar oli ollut oikeassa, lähes koko linnan väki oli hereillä, syömässä kiireellä renkileipää ja korppuja, odottaen karnevaalimaista mutta työntäyteistä päivää. Prinsessa käski lähimmän miehen auttaa hänet tuolille seisomaan.

”Kuulkaa! Tiedotus kaikille neitojen palvelustytöille! Kaikkien neitojen on saavuttava Valtiattarenhallin eteishalliin heti aamiaisen jälkeen. Toistan: Kaikkien neitojen on saavuttava Valtiattarenhallin eteishalliin heti aamiaisen jälkeen. Kertokaa tieto eteenpäin. Smirre ja Safir huoneeseeni!”

Prinsessa hypähti tuolilta sirosti kuin tanssija. Ja lähti kohti ovea, jonka vieressä oli pöytä notkumassa lesejauhoista leivottua tuoretta renkileipää sekä kuivattuja korppuja. Prinsessa pihisti jonon välistä yhden leivän. Elenor upotti hampaansa suoraan kuumaan leipään, se maistui lapsuudelta. ”Vieläkin Elenor-neiti pihistelee leipiä pöydästä”, Ada-imettäjä huomasi huvittuneena. Elenor vastasi suu täynnä kuumaa leipää ”Miksi täällä tarjotaan korppuja, eikö linnalla enää ole varaa tuoreeseen leipään palvelijoille?” Ada selitti: ”Leipä ei ole vielä valmista, kaikki ovat hereillä paljon tavallista aikaisemmin. Älä sure, kyllä kaikki saavat tänään paljon tuoretta leipää, leivinuunit ovat käynnissä koko päivän.”

Elenor käytti aamiaisajan pukeutumiseen palvelustyttöjensä avustuksella, ja seisoi nyt nälkäisenä valkoisessa hulmuavassa leningissä ohjeistamassa hieman unisia neitoja voitonjuhlan protokollasta, asuista ja tamburiineista. Prinsessan lopetettua ohjeistuksensa neidot alkoivat hajaantua innostuneen mielialan vallitessa, yllättäen tulleet juhlat jossa neidot pääsevät tapahtumien keskiöön, komeat ritarit, ja tietysti neitojen mielipuuha laittautuminen, nostivat mielialaa. Elenor pyysi kolmea neitoa tulemaan huoneistoonsa laittautumaan.

C.1.4. Pukuja

Neidoilla oli poikkeuksellisen hauskaa. Tämä oli hämmentävää, sillä neidot eivät tunteneet toisiaan kovin hyvin. Elenor ei ollut pyytänyt parhaita kavereitaan seurakseen, vaan neidot joista aikoi tehdä esilaulajia. Normaalisti Annica inhosi laittautumista, mutta esiintyi aina asiallisessa ulkoasussa. Moroin suvun vesana Modesty olisi tavanomaisesti käyttänyt kaikki tilaisuudet Elroin suvun neidon piikittelemiseen, mutta nyt tapahtui paljon muuta kiinnostavaa. Suzane arasteli tavallisesti tuntemattomien seurassa, mutta jotenkin tilanne saikin hänet olemaan oma seurallinen itsensä.

Ei ole kovin yllättävää että mahtisukujen luotettavimmat ja organisointikykyisimmät neidot pukeutuivat tavallisesti peittävän säädyllisesti. Kyse ei varsinaisesti ollut siitä että heidän olisi pakko tehdä niin. Kukin oli muokannut ulkoasuaan uskottavaan suuntaan, haluten huomion vartalostaan ajatuksiinsa. Sukujen arvo, vaikutusvalta ja rikkaus pitivät huolen että nämä neidot saivat poikkeuksellista huomiota. Monet muut heidän ikäisensä neidot eivät ymmärtäneet tätä, heistä oli hauskaa keimailla miesten huomion keskipisteenä.

Näin ollen käsky koreilla vartalollaan oli heille yhtä aikaa vieras ja kutkuttava. Modesty teki ensimmäisenä päätöksensä. Hän käski palvelustyttöään irrottamaan hihat leningistään, hän liikkuisi käsivarret paljaana. Sen jälkeen alkoi hänen palvelustyttöjensä urakka kihartaa tumma aaltoileva tukka kukkia pursuavaan kampaukseen. Annica ihastui käytännölliseen tilaisuuteen liikkua ilman päähinettä ja hänen tukkansa letitettiin korkeaksi niskan paljastavaksi nutturaksi, johon neidot avuliaasti asettelivat kukkia. Annica puetutti leningin päälleen siten, että selässä olevan nyörityksen välistä selkä jäi paljaaksi, liikkuminen tuntui sulavammalta kun asu jousti paremmin. Vaatekappaleiden muokkaamisen lomassa tytöt napostelivat tarjottimelta, jonka Elenor oli tilannut. Suzane käski ratkoa irti pitsin, joka lähti korumaisesta käulan kiertävästä nauhasta ja peitti dekolteen, lisäksi hän päätyi ratkomaan sen hihat poikki pitsien kohdalta. Vastapainoksi paljaille ranteille ja kaulalle, hän peitti osan vaaleista kiharoistaan tanssissa hulmuavalla kapealla hunnulla. Elenor leikkasi alusmekon hihat irti, ja puki asun harsomaiset irtohihat paikoilleen olkavarren puoleenväliin, jolloin olkapäät jäivät paljaiksi, ei nyt ehkä kovin rohkeaa hovin yleisellä mittapuulla, mutta kai prinsessan piti säilyttää jokin arvokkuus. Hänelle ehdotettiin mitä kauniimpia kampauksia, mutta Elenor torjui ne kaikki. Hän laittoi palvelustytön kampaamaan tukkaansa öljyä, ja asetteli tiaran pitelemään kiiltävän suoraa karmiininpunaista tukkaansa. Näitä muutoksia määrätessään heille tuli mieleen linnanpihan mutaiseksi muuttuva tanner ja palvelustytöt joutuivat vielä ennen omiin voittojuhla velvollisuuksiinsa lähtemistä harsimaan kaikkien helmat kolme sormenleveyttä lyhyemmiksi. Olisi epäkäytännöllistä kannatella helmojaan viini-amforat käsissä.

C.1.5. Ohjeita

Kuningattarella oli muutama minuutti aikaa ohjeistaa kuoronjohtaja-neitoja voittojuhlan kulusta. Kerrottuaan reitin jota juhlakulkue kiertää hän jatkoi:

”Kun Voittolaulu on laulettu ensimmäisen kerran läpi, kukin teistä johtaa oman osastonsa tanssien pihalle, Mamselli järjestää sinne viiniä, jota tarjoilette ritareille. Muu kulkue jatkaa lauluaan. Siinä vaiheessa kun suurin osa ritareista on nauttinut neljännen lasillisensa johtakaa neitonne ylös pihalta muurilla olevalle ampumatasanteelle, voitte yhtyä voittolauluun, muttette jää remuavien miesten jalkoihin.”

Suzane kysyi ujona: ”Kaikissa vanhoissa hienoissa voittolauluissa kerrotaan taistelun kulusta, eihän me tiedetä, mitä siellä tapahtui, miten me osaamme laulaa niistä?”

Kuningatar hymyili, kerrankin joku sinä aamuna esitti kysymyksen johon hän osasi vastata:

”Suurin osa mainitsemistasi lauluista on sävelletty jälkikäteen. Taistelun jälkeisissä juhlissa laulut esitetään vuorolauluna, se jolla on uudet sanat laulaa ensin säkeen ja kuoro vastaa siihen kertosäkeellä, sitten esilaulaja laulaa toisen säkeen ja kuoro vastaa. Yleisintä on että joku taistelussa olleista miehistä osaa runoilla tapahtumat perinteiseen säveleen, useinhan voitonjuhlat järjestetään vasta seuraavana päivänä. Toinen vaihtoehto on että, joku runoilija kyselee miehiltä mitä tapahtui ja sepittää laulun. Olen kuullut vielä yhdestä tavasta, mutten tiedä kuinka käytetty se on. Juhlijoista se joka on mielestään keksinyt hyvän säkeen nousee seisomaan ja laulaa sen vastauksena koko joukon laulamaan kertosäkeeseen. Kertosäkeen jälkeen joko hän tai seuraava seisomaan nousija jatkaa. Näistä kymmenistä säkeistä joku sitten kirjaa ylös parhaimmat ja sommittelee sen aikakirjoihin.

Älä sure, sinun ei tarvitse osata runoilla!”

Suzane oli vilpittömän huojentunut. Annica ja Elenor pitivät selostusta historiasta hyvin kiintoisana. Ja Modesty mietti osaisikohan hän sepittää säkeistöjä vaadittuun tahtiin.

C.1.4. Muonamamselli

Kouronjohtaja-neidot tapasivat seuraavaksi jauhoiseen esiliinaan sonnustautuneen talousmamselli Deboran.

”Johdamme neitojen kuoroa. Mitä meidän tarvitsee tietää tarjoiluista?”

”Prinsessan ei tarvitse olla huolissaan, kaikki on järjestetty niin kuin ennenkin.” Talousmamselli sanoi hymyillen, sitten Debora katseli Prinsessan hämmästyneisiin kasvoihin, enää ujo hymynkare huulilla. Lopulta talousmamsellin kasvot valasi ymmärrys, ja hän alkoi selittää asiallisesti:

”Ritarit ohjataan ratsastamaan linnan pihaan. Pystytämme pihan reunaan tarjoilupöydän keskelle kutakin sivua. Jakaa neitokuoro neljään osaan, Prinsessa sisäänkäyntiä vastapäätä olevalle paraatisivulle, pöydiltä otatte viinikarahvit ja juomasarvia. Kun karahvit ehtyvät hakekaa uusia pöydän alta. Pöydän päällä olevissa karahveissa viini on jatkettu vedellä, palvelustytöt tarjoilevat niistä sitten pitkin iltaa, parin kunnollisen lasillisen jälkeen he eivät enää maista eroa.”

C.1.5

Oli hämmästyttävää, mihin koko linna oli kyennyt muutaman kuluneen tunnin aikana. Tällaisen väkimäärän syöttämiseen ja juottamiseen kykenevät juhlat vaativat tavallisesti viikkojen valmistelun. Mutta kukin linnassa tiesi paikkansa yllättävän tilanteen sattuessa. Lisäksi aamunkoitosta asti linnaan oli virrannut ihmisiä auttamaan. Kaupungissa ihmiset olivat jättäneet jokapäiväiset työnsä, ja nousseet linnaan kysymään Portinvartija Tazelta mitä he voivat tehdä voitonjuhlissa. Kukaan ei kysellyt palkasta, kaikki tiesivät että Edelmund oli oikeudenmukainen Kuningas ja maksaisi palkan kaikille, nyt ei ollut aikaa tuhlattavaksi neuvotteluihin. Portinvartija lähetti naisia kyökkiin leipomaan, saatuaan sanoman hän lähetti ihmisiä auttamaan pihan koristelussa juhlaliputukseen ja tallin valmisteluun hevosille. Aamun edetessä paikalle alkoi tulla muutakin kuin kaupungin väkeä. Matkustavia kauppiaita jotka olivat kuulleet uutisen ajoi sisään portista myydäkseen koko vankkuriensa sisällön.

Ja päivän lämmetessä paikalle tuli myös Maalaisaatelisia neitoja, voittouutisen saavutettua heidän kartanonsa, he olivat ottaneet tamburiininsa ja lähteneet juosten kohti linnaa. Kun heidät oli neuvottu oikeaan saliin, linnanneidot auttoivat kampaamaan heidän tukkansa, pesivät maantien pölyn heidän jaloistaan ja koristelivat heidät seppelein, ja niin he olivat valmiita liittymään kuoroon. Elenor tarkasti oman osastonsa neidot, ohjeita valkoisesta viehättävästä puvusta oli noudatettu hyvin. Ensimmäistä kertaa hän näki kilpineidotkin naisellisissa asuissa, joskin Isla ja Leaina olivat pukenet rannesuojat leninkiensä kanssa ja Lara peräti nahkaisen rintasuojuksen, ja tietysti heillä kaikilla oli miekkansa, mutta toisaalta heillä oli velvollisuutensa Prinsessan henkivartioina.

C.2.1. Voittajat saapuvat

Huuto: ”Voittajat saapuvat!” kiiri pitkin linnan käytäviä. Oli aika taittaa vielä yksi kukka vyöhön, varmistaa että oma kuoro-osasto oli koossa ja valmistautua liittymään paikalleen voittokulkueeseen tamburiineineen.

Muutaman ensimmäisen pyörähdyksen ajan Elenor oli epävarma siitä miten tanssi sujuisi, mutta sitten lapsesta asti harjoiteltu yksinkertainen koreografia palautui mieleen ja parin säkeen jälkeen hän toisti askelkuviot sujuvasti. Kulkueessa hänen piti vain yksinkertaisesti seurata edellä kulkevia laulajia, mutta laulun tultua sovittuun kohtaan hän antoi merkin toisillekin johtajaneidoille ja alkoi tanssien johdattaa osastoaan kohti tarjoilupöytää.

Pöydän luona palvelustyttö otti Elenorilta hänen tamburiininsa ja antoi hänelle toiseen käteen pinon sarvia, toiseen avatun viini amforan. Elenor kääntyi kohti keskipihaan ratsastaneita ritareita. Tähän saakka hän oli kiinnittänyt huomattavan osan huomiostaan sanoihin ja koreografiaan, mutta nyt hän soi täyden huomionsa pihaa saapuneille Voittajille. Karun koristelemattomat teräshaarniskat olivat sieltä täältä rytyssä, useimmilla ritareilla ei enää ollut peistä sen hajottua taistelutantereella. Siellä täällä näkyi verijälkiä, mutta vähemmän kuin prinsessa oli pelännyt, neidot uskaltaisivat lähestyä miehiä.

Elenor otti useamman askelta suoraan kohti pihan keskustaa ja havaitsi että tytöt odottivat kenelle hän antaisi ensimmäisen lasillisen, ennen kuin seuraisivat hänen esimerkkiään viineineen. Käytöstavat vaativat aloittamaan korkea-arvoisimmasta, mutta prinsessan näköpiirissä ei ollut yhtäkään joukkojen johdossa olleista kuparihaarniskaisista kenraaleista. Isän ohjeistus oli ollut ensimmäiselle kohdalle sattuneelle, mutta Elenor havaitsi olevansa keskellä erikoista tilannetta, vaikutti kuin korskuvat hevoset ratsastajineen olisivat perääntyneet puoliympyrän muotoon pois tarjoilupöydän äärestä. Elenor katseli lähimpiä miehiä ja tunnisti muutamia, he tervehtivät prinsessaa kohdatessaan hänen katseensa, mutteivät tehneet elettäkään ratsastaakseen lähemmäs ottamaan maljan. Elenorin mieleen palasivat Isän sanat: ”lähesty heistä pelottavimman näköistä”. Miehet olivat vetäneet miekat huotristaan ja heiluttelivat niitä kohti taivasta sotahuutojen säestäminä. Se oli aika pelottavaa, varsinkin kun ylimääräinen melu sai osan hevosista korskumaan takajaloilleen. Tuon valkoisen hevosen kyljissä veritahrat näyttivät varsin räikeiltä, mutta ratsastaja vaikutti iloiselta. Tuolla ritarilla oli kädessään pelkkä miekan puolikas. Kuka näistä on pelottavin, Elenor mietti tarkastellessaan sotilaita yksitellen, kävellen eteenpäin.

C.2.2. Musta Ritari

Vahvarakenteinen musta sotahevonen, ratsastajallaan musta haarniska, ja musta kilpi jossa oli sinisellä leijona sekä esiin työntyvät kynnet ja peitsi, Elenor ei tunnistanut vaakunaa. Musta ritari riisui kypäränsä ja ripusti sen satulanuppiin, musta joka suuntaan sojottava tukka tuli näkyviin, samoin kuin taistelun kiihkosta kiiluvat silmät tummanpuhuvaa ihoa vasten. Elenor kavahti nähdessään ritarin koko oikean posken olevan hyytyneenveren peitossa, sitä juovittivat useat erilliset vertavaluvat miekanviillot. Hevosen suitsista tippui verta, itse asiassa tarkemmin katsottuna koko ratsukko näytti siltä kuin se olisi kylvetetty veressä. Elenor aikoi vetäytyä tästä rujosta pelottavasta ritarista, mutta muuttikin mieltään saman hengenvedon kuluessa ja alkoi lähestyä sillä päättäväisyydellä jonka vain parikymmentä sukupolvea kuninkaallista verta voi nuorelle neidolle antaa. Elenor pakottautui katsomaan kasvoihin ritaria ja ojensi ensimmäisen maljan. Tummanpuhuvien kasvojen ehjän puolen valtasi hymy joka jatkui silmiin joiden tummat ja viisaat keskustat kylpivät maidossa. Silmät välittivät viestin: mikä olen minä, että soit ensimmäisen maljan.

Prinsessa ei ollut ehtinyt täyttää seuraavaa sarvea kun viereinen ritari oli jo ratsastanut hänen viereensä ja ojentanut kätensä saadakseen juotavaa. Seuraavat minuutit olivat kiireisiä Elenorilla ja muilla neidoilla näiden ojennellessa laseja janoisiin käsiin ja hakiessa yhä uusia viini-amforoita. Kun vaikutti siltä, että kaikki ritarit olivat saaneet maljan, Elenor alkoi laulaa mukana kiitoskuoron mukana voittolaulua ja täyttää kohdalle osuneiden ritareiden laseja.

C.3.1. Aron

”Neito, täytättekö lasini?”

Elenor pyörähti ympäri ja pelästyi nähdessään edessään jälleen tummat ruhjotut kasvot. Elenorin kääntyessä myös äsken puhunut ritari pelästyi nähdessään jalokivitikarin.

”Anteeksi, teidän ylhäisyytenne. Ette ole vain Neito, teidän täytyy olla Prinsessa.”

”Prinsessa Elenor”, prinsessa niiasi kevyesti esittäytyessään.

”Aron, palveluksessanne”, ritari kumarsi kunnes hänen otsansa kosketti hevosen harjaa.

Esittäytymisten jälkeen Elenor palasi senhetkiseen rooliinsa, kohotti amforaansa ja täytti ritarin maljan.

Se mitä seuraavaksi aioin kertoa, on tämän sadun raaimpia osuuksia, josta havaitsee sitä että puhuessamme ylväistä ritareista puhumme ammattitappajista. Häveliäisyys syistä en aio kertoa teille, aikaisemmin samana päivänä tapahtuneista, toisiin ihmisiin kohdistuneista väkivallanteoista, vaikka ne olivatkin alkusyy tähänkin tapaukseen. Aronin hevonen seisoi paikallaan hengittäen hitaasti koko edellisen, puolin ja toisin sanojaan enemmän tunnetta sisältäneen, keskustelun ajan. Kumpikin keskustelija oli niin kiireinen etteivät he havainneet hevosen lasittunutta katsetta. Kun Aron kurottautui sivulle ojentamaan maljaansa, hänen hevosensa jalka lopulta petti.

Elenorista näytti siltä kuin hevonen olisi peruuttanut suoraan taakse, ja hän huomasi jonkin olevan vialla vasta kun hevonen kaatui maahan. Elenorista tuntui että kaikki tapahtui hidastettuna ja hän jähmettyi paikalleen kykenemättä liikkumaan. Jollain hevosmiehen tempulla Aron esti liiskaantumisensa hevosen alle ja kumartui tarkastelemaan hevosta. Sillä hetkellä Elenor näki Aronin silmissä jotain pelottavaa, niihin syttyi eläimellinen, petomainen katse joka suorastaan etsi verta jonka voisi vuodattaa. Elenor ei tiennyt sitä, mutta sillä hetkellä ritarin silmissä paloi kymmenkertaisesti se liekki, joka niihin tavallisesti syttyi taistelutantereella. Aronin tavoitellessa miekankahvaa hänen silmänsä eivät vain etsineet verta, ne toivoivat sitä, viha kyllästi katseen tavalla, joka sai prinsessan kylmettymään pelosta. Murhanhimoinen hahmo kohotti miekan korkealle ilmaan ja survoi sen suoraan avuttomana maassa piehtaroivan ratsun sydämeen. Elenor olisi halunnut paeta kauas kukkuloille pakoon äskeistä näkyä, pakoon tuota elämän pois valuttavaa miekkaa, pakoon vihaa loimuavia silmiä, mutta pystyi vain katselemaan, mitä seuraavaksi tapahtui. Samalla raivolla jolla miekka oli uponnut ruhon sisään, mies nyt kiskoi sen irti ja kuivasi miekkansa tottuneella liikkeellä kaulastaan roikkuvaan liinaan.

C.3.2. Aron itkee julkisesti

Salamat Aronin silmissä ovat sammuneet, niissä on jäljellä enää epätoivoa ja surua. Ritari polvistuu mutaan ja maassa suurenevaan lammikkoon, silittäen hiljaa hänet niin voittoon kuin kotiin kantaneen uskollisen ratsunsa turpaa.

”Anna anteeksi, lupasin sinulle eläkepäivät ison kaurakahmalon äärellä. Anna anteeksi, etten pystynyt siihen!”

Sanattomana hevonen katsoi isäntäänsä, se halusi kertoa kuinka paljon se arvosti kaikkea, mitä isäntä oli tehnyt sen hyväksi. Jopa tätä. Edelleen se muisti aurinkoiset päivät joina oli tuntunut että se voisi laukata vihreällä niityllä silmänkantamattomiin. He olivat olleet hyvä ratsukko, tänään he olivat olleet kaikista voittoisin ratsukko. Se oli pitänyt isäntänsä palvelemisesta ja tehnyt velvollisuutensa niin taistelussa kuin maantiellä. Mutta nyt kaikki tuntui niin kovin raskaalta. Takajalka poltti tulessa. Oli aika. Se oli tyytyväinen että isäntä oli rinnalla, sitä ei pelottanut. Silmät välittivät vielä viimeisen ajatuksen: ”Kiitos!”

Aron heittäytyi maahan ja alkoi itkeä hillittömästi. Ritarit ympärillä pysähtyivät katsomaan voivatko he auttaa: mitään ei enää ollut tehtävissä, takajalka oli pirstaleina siihen yöllä osuneen iskun heikentämänä ja Aron oli tehnyt kaiken jäljellä olevan. Lähimmät miehet laskeutuivat satulasta itkeäkseen toverinsa kanssa, he tiesivät millainen isku oli menettää läheisin sotatoveri. Heille ei tarvinnut selittää katkeruutta siitä oli että Asaanit olivat tappaneet isän ja veljet. Raivoa siitä että armeijan komentajat oli raukkamaisesti salamurhattu juuri ennen taistelua, niin monta hyvää ritaria oli menetetty tämänpäiväisen voiton hintana. Ja nyt viime metreillä vielä hevonen. Heidänkin miekkansa janosi verta. Mutta ei tänään. Tänään oli voitonpäivä, aika juhlia.

Kun pohjattoman surun aallot alkoivat hellittää, Aron tuli hiljalleen tietoiseksi miehistä jotka surivat hänen kanssaan. Kaikki mitä hän halusi, oli jäädä täsmälleen siihen kuralammikkoon, jossa hän oli ja jatkaa itkemistä loputtomiin. Mutta vähitellen miesten kommentit: ”Se oli hyvä hevonen!” halaukset ja toverillinen selkään takominen tekivät hänet varsin tietoiseksi siitä ettei hän enää itkenyt koska oli pohjattoman surullinen, vaan samasta syystä kuin pikkulapset: äiti, joku, tulkaa lohduttamaan minua. Hän ei halunnut vajota vauvan tasolle. Hän halusi olla mies. Niin hän teki sen, mitä miehet tekevät. Kiitti halaten tovereitaan, työnsi miekkansa huotraansa, irrotti satulalaukkunsa ja lähti kantamaan niitä sisään. Selkä suorana, kasvot rauhallisena käveli mies, jolta yksi isku oli juuri vienyt puolet omaisuudesta.

Elenor ei ymmärtänyt asiaan liittyviä vivahteita. Hän oli kuitenkin tovereiden puheesta ymmärtänyt, että ritarin viha kohdistui ratsun tappaneisiin miehiin, ei hevoseen. Hänestä kyky itkeä sotatoverin kaatumista oli ylevän mielen merkki, tuollaiset tunteet kertoivat ettei hän ollut sydämetön. Tämä taisi olla prinsessan ensimmäinen, Aroniin liittyvä ajatus, johon ei liittynyt pohjatonta pelkoa.

C.4.1. Kuningas löytää joukkojensa komentajan

Kuningas oli tyytyväinen. Hänen ritarinsa olivat tulleet kotiin voittoisina, ja linna oli toivottanut heidät asiaan kuuluvasti tervetulleiksi näyttävällä voittolaululla ja pöydät notkuen juomaa. Juhlaillallinen oli valmistumassa.

Joukkoja komentaneet kenraalit olivat kaatuneet. Kuningas halusi kuulla kuka oli noussut johtamaan hänen miehensä tähän yhtäkkiseen voittoon Asaaneista. Ahne olisi jo tullut pyytämään palkkiotaan, ja asiaintilassa hän olisi suonutkin sen. Kuningas ei pitänyt kiirettä, hän laskeutui linnan portailta kävelemään ritareiden joukossa. Hän pyysi lasin viiniä kohdalle osuneelta neidolta, arvellen vanhalla tottumuksella palvelustyttöjen amforoiden olevan jatkettuja, kallisti maljaa tuttujen ritareiden kanssa onnitellen kunniakkaasta voitosta. Ennemmin tai myöhemmin mies tulisi hänen luokseen. Edelmund alkoi seurata miesten käytöstä, etsien viitteitä miehestä jota kaikki kunnioittivat.

Voiton kunniaksi ilmassa heiluteltiin viirejä ja miekkoja, tunnelma alkoi olla riehakas. Jonkun hevonen pillastui ja juoksi ympäri pihaa, karasi takajaloilleen ja kaatoi vieressä olleen tytön. Muutama mies lähti juoksemaan estääkseen sitä tallomasta tyttöä, mutta he olivat liian kaukana. Sillä hetkellä vieressä ollut neito astui hevosen kyljelle, tarttui hevosen ohjiin, painoi sen päätä vasten rintaa ja tyttö sai hetken, jonka hän tarvitsi paetakseen. Miesten ehtiessä paikalle hevonen käveli suhteellisen rauhallisesti neidon vakaassa otteessa. Jottei hevonen joutuisi pysähtymään toinen miehistä lähti taluttamaan sitä omistajalleen. Samalla toinen poimi maasta taltuttaessa tippuneen tiaran ja ojensi sen prinsessalle. Kiitettyään hän kiipesi notkeasti tasanteelle muiden neitojen perässä. Jos pihalta vielä löytyi mies joka ei ollut huokaissut ihaillen prinsessan perään, hän teki sen nyt. Kuningas myhäili: ”Minun tyttäreni!”

Tässä vaiheessa kuninkaan katse terästyi pihan toiseen laitaan. Eräs ritari siellä käveli huudellen miehille ohjeita: ”Juottakaa hevoset!” ”Viekää hevoset talliin, nekin tarvitsevat juhlapäivällisen.” Vastaavia ohjeita olivat linnan tallirengit yrittäneet kuuluttaa saaden yksittäisiä tuloksia. Tuon mustahaarniskaisen ritarin kuullessaan miehet tyhjensivät sarvensa ja lähtivät taluttamaan sotaratsujaan talliin, kuin hyvin tärkeä ajatus olisi vasta nyt juolahtanut heidän mieleensä. Tasaisena virtana tallirengit vastaanottivat hevosia, kunnes pihalla ei näkynyt kuin juhlivia ihmisiä. Kuningas oli löytänyt miehensä. Astellessaan kohti pihan takaosaa, hän aprikoi minkä suvun miehen hän tapaisi.

C.4.2.

Sillä välin kun kuningas tempautui keskusteluun tuttujen ritareiden kanssa taistelun kulusta ja kuninkaansalissa valmisteltiin kiireellä päivällisiä. Lääkintämestari Al-Nafis perusti pihan valoisimpaan nurkkaan haavureiden ja välskäreiden asemapaikan. Samalla kun haavurit kaatoivat haavoihin viiniä ja sitoivat niitä, välskärit vetivät paikoilleen ja lastoittivat murtuneita jäseniä. Pienimpiin haavoihin riitti kun ne pesi viinillä ja hieroi ihoon öljyä, vaikeimmat verenvuodot annettiin Al-Nafisin tyrehdytettäviksi. Lääkintämestari näki itsensä tiedemiehenä ei haavurina, hän ei olisi ikinä suostunut lähtemään muonajoukkojen mukaan hoitamaan haavoittuneita. Täällä pihalla hän kuitenkin auttoi miehiä, vastapalveluksena linnalta saamastaan tutkijankammiosta, ja eihän sitä koskaan tiennyt jos tapaisi mielenkiintoisen tapauksen. Välillä Al-Nafis lähetti apupoikansa hakemaan kammiostaan jonkin tietyn käsittämättömillä koukeroilla kirjoitetun kirjansa, erikoisenmallisen instrumentin tai jonkun pahaenteisen värisen pullon hyllyköstään.

Elenor lauloi voittolaulun kertosäettä vuorolauluna Voittajia ylistävälle esilaulajalle. Virallisesti neidot keskittyivät laulamiseen ja esilaulajan säestämiseen, mitä nyt silloin tällöin tipauttivat jonkun kukan parvekkeen alla olevalle urhoolliselle ritarille. Oikeasti neidot vilkuilivat välillä Lääkintämestarin nurkkaukseen. Eivät neidot toki halunneet nähdä iljettävän näköisiä ruhjeita, mutta siellä saattoi nähdä salskeita puoliksi paljaita vartaloita. Kun poikkeuksellisen komeat lihakset tulivat näkyviin neidot nykivät vieruskaverinsa hihaa, jottei näköala menisi kavereiltakaan hukkaan. Mamselli oli pyytänyt että välskärit olisivat toimineet jossain syrjäisemmässä kamarissa, mutta Al-Nafis oli vaatinut valoisan, aurinkoisen työskentelypaikan, jotta näkisi tehdä pikkutarkkaa työtään. Niinpä neidot ja ladyt sijoitettiin säädyllisen etäisyyden päähän, Lääkintämestari sai käytännöllisen valoisan asemapaikkansa, ja kukaan ei välittänyt palvelustytöistä joiden työtahti hidastui, aivan kuin Mamselli oli arvellutkin.

Joku hipaisi Prinsessan hihaa ja Elenor vilkaisi sivusilmällä haavureihin, joku ritari oli juuri riisumassa paitaansa selkä neitoihin päin. Olikohan hän komea? Haavurien apupoika irrotti viimeisenkin suojuksenhakasen ja ritari veti paitansa päänsä yli. Paljastuva näky sai neidot kääntämään katseensa kiltisti takaisin tamburiineihinsa. Miehen selkä juomuttivat rumat vaaleat arvet, eikä siihen valunut veri ainakaan parantanut näkymää, sääli sinällään että arpien alla olleet tyttöjen silmää niin viehättävät salskeat lihakset eivät saaneet ansaitsemaansa arvostusta. Muutaman säkeistön ajan prinsessa keskittyi vilpittömästi lauluun ja karnevaalitunnelma sai hänet taas hyvälle mielelle, niin hyvälle, että unohtaen äskeisen järkytyksensä hän vilkaisi jälleen kaukaiseen nurkkaan pihaa. Se oli huono idea. Sama ritari oli kääntynyt toisin päin ja se mitä haavurin takaa näkyi, lupaili hyvän näköistä rintaa. Auringossa hohtava rinta olisi kivaa katseltavaa jos sen miehekkäät piirteet vain näkisi edessä häärivän haavurin takaa, mutta nyt näköalaa tuli peittämään toinenkin turbaanipäinen mies. Haavurit vaihtoivat keskenään paikkaa ja lyhyen hetken ajan kullanhohtoinen järeiden lihasten peittämä rintakehä on näkyvissä vain Elenorelle, vatsalihasten hauskat sopusuhtaiset muodot, leveät ja kovat rintalihakset, sekä vasta tässä vaiheessa Elenoren huomaama vinosti rintakehän poikki kulkeva vanha miekanarpi. Sääli ja iljettävyys velloivat Elenoren sydämessä, eikö tuossa miehessä ollut ehjiä kohtia?

”Se on mies jolle annoitte ensimmäisen lasillisen.” Kuiskasi viereinen neito, joka oli saanut oman osansa näkymistä. Prinsessa epäili menettäneensä ruokahalunsa loppuiäkseen.

C.4.3. Dinner is served

Kiiltäväksi hangattu vaskinen pyöreä levy värähteli vielä vähän aikaa kumean lyönnin pauhun vaimentumisen jälkeen. Levyn pysähtyessä palvelija kohotti uudelleen lyöntikapulansa ja löi sen villahuopaisen nupin keskelle gongia, jonka jyminä kiiri seiniä pitkin koko linnaan. Jytinä tiedotti kaikille päivällisajan koittaneen. Kun kahdestoista kumahdus olisi soitettu, ovet Kuninkaansalin pitoihin aukeaisivat.

Toisen gongin iskun kuminan hiipuessa, etelätornilta aulaan asteli kolme jalosukuista neitsyttä, kuuden kilpineidon saattamina. Tahrat oli harjattu pois valkoisista leningeistä ja helmat pidennetty jälleen laatoitusta hipoviksi. Modesty oli iloinen että Prinsessa Elenore oli kiirehdittänyt heitä valmiiksi, vaikka kiharoiden siistiminen olikin taidokkuutta vaativampaa kuin hiusten sukiminen suoraksi tiaran alle. He olivat puolityhjässä eteishallissa ennen ovien avaamista, joten nyt hän pääsi kuuntelemaan valtavan symbaalin möreää ärjyntää lähietäisyydeltä. Hän rakasti tuota selkäpiitä värisyttävää jylinää joka seurasi jokaista tömähdystä.

Ovien auetessa Prinsessa oli paikallaan Kuninkaan ja Kuningattaren vierellä toivottamassa tulijat tervetulleiksi. Linnan miehet olivat vaihtaneet päivällisille parhaan takkinsa. He tervehtivät ensin prinsessaa ihaillen hänen kauneuttaan, osoittivat kunniaa voittoisalle kuninkaalleen ja lopuksi jakoivat kohteliaisuuksia pitoja emännöivälle Ladylle. Juhlien arvostetuimpana asuna pidettiin sitä, jossa voitto saavutettiin. Ritarit tulivat sisään kukitetuissa haarniskoissaan, liehittelivät välillä söpösti punastelevaa prinsessaa, vannoivat uskollisuutta kuninkaalleen ja ojensivat näyttävimmän kukistaan Kuningattarelle. Aronin tullessa sisään mustassa haarniskassaan ilman ainuttakaan kukkaa, Kuningas vinkkasi Elenorille. Ritarin tervehtiessä Elenor kiitti tätä voitosta ja antoi viimeisen kukan vyöstään ritarille. Mihin ne kaikki olivatkin jo kadonneet. Tervehdittyään Kuningasta asianmukaisesti ritari nyppäisi neilikan toisen haaran irti, ja antoi yksinäisen karmiinin punaisen neilikan Ladylle kiitollisena siitä, ettei joutunut noloon tilanteeseen hän voi asiaan kuuluvasti kunnioittaa linnana Ladya.

C.4.4. Aron on Camaron

Päivällisten alkuosa kuluu siinä, minkä takia päivällisiä kai varsinaisesti järjestetään, sisään astuttuaan kaikki käyvät kiinni pöytien antimiin. Kuninkaan päivälliset ovat synonyymi sille, ettei kenenkään tarvitse lähteä pöydästä nälkäisenä, eivätkä nämä tee poikkeusta. Palvelijat kantavat pöytiin yhä uusia kukkurallisia vateja ja mamselli myhäilee tyytyväisenä siitä, että kannettavaa riittää.

Jossain vaiheessa Ladyt ja Neidot, jotka eivät ole ehtineet syödä koko päivänä, muistavat velvollisuutensa seurustella voittajien kanssa. Samoihin aikoihin ritarit jotka eivät ole saaneet viikkoihin kunnollista ruokaa, muistavat kavaljeerin velvollisuutensa pöydässä. He tarkkailevat hyväntahtoisesti vierustovereitaan, ojentavat tarvittaessa vateja lähemmäs, kaatavat raskaista karahveista muille ennen itseään, huvittavat tylsistyneen oloista seuralaista tarinanpätkällä. Viehättävä seura hioo sotilaiden vulgaarit tavat jälleen sivistyneiksi. Niin miellyttävä pöytäkeskustelu hiljalleen täyttää salin, eläimellinen ahmiminen hidastuu sopusuhtaiseksi ruokailuksi, jossa suupalojen välissä on aikaa miellyttävään kohteliaisuuteen.

Kun Kuninkaasta näyttä siltä, että salissa keskitytään enemmän keskusteluun kuin syömiseen, hän päättää aloittaa virallisen osan päivällisiä. Kuningas julistaa lahjoittavansa ylimääräisen kultarahan kaikille ritareille. Julistusta tervehditään eläköön huudoin. Kuninkaan eteen kutsutetaan taistelussa kunnostautuneita ritareita, joille myönnetään tunnustusta, ylennyksiä ja lahjoja kunkin arvon mukaan. Viimeisenä kutsutaan kaksi miestä, joille myönnetään kenraalin arvo.

Airut kuuluttaa:

”Hänen majesteettinsa kutsuu eteensä Ritari Morbierin, Moroin suvusta!”

Iso kokoinen mustaan haarniskaan pukeutunut mies nousee seisomaan salin perällä olevassa pöydässä, muut pöydässä istuvat sotilaat hurraavat: ”Hyvä Morbi!” Miehen valtava ruho huojuu hieman kun hän lähtee kävelemään kohti valtaistuin koroketta. Mustan haarniskan punaiset koukeroiset kuvioinnit välkkyvät liekkien valossa. Morbier miettii että ei olisi tarvinnut kallistaa ihan niin montaa sarvellista ennen valtaistuimelle saapumista. Hän oikaisee selkänsä ja kävelee valtaistuimen edustalle. Pysähtyy. Vilkaisee lattialla olevaa tyynyä, polvistuu vasemman polvensa varaan, nyökkää jonnekin alaspäin ja nostaa katseensa ylös kohti Kuninkaan kasvoja. Vanha Moroin jäärä, tuumii Kuningas, kaikissa muissa tilanteissa hän olisi mielellään läksyttänyt asiallisen kumarruksen puutteesta.

Airut kuuluttaa:

”Olkoon kaikille tietty, että sen oivallisen ja erinomaisen sotakuntoisuuden ja kunniallisuuden jälkeen, jota Ritari Morbier, Moroin suvusta on osoittanut ja vastedes osoittava, tahtoo Kuningas Edelmund, tuoda ja nimittää hänet kenraaliksi kaikkien niiden privilegioiden kera, kuin tuohon asemaan ja järjestykseen kuuluu, jotta hän ritarikuntamme jäsenten edellä harjoitellen ja sotien voisi yhä paremmaksi käydä sodan töissä ja tavoissa.”

Kuningas lausuu:

”Palkkanne tämän taistelun ajalta maksetaan takautuvasti kenraalin palkkana, sen lisäksi saatte erillisen palkkion onnistuneista sotatoimista. Erityisenä kuninkaallisena suosionosoituksena tyytyväisyydestäni saatte haltuunne huoneiston, jota aiemmin toivoitte.”

Kun suosion osoitukset ovat vaimenneet, airut kuuluttaa:

”Hänen majesteettinsa kutsuu eteensä Ritari Aronin!”

Iso kokoinen mustaan haarniskaan pukeutunut mies nousee seisomaan salin perällä olevassa pöydässä, muut pöydässä istuvat sotilaat hurraavat: ”Hyvä Musta Leijona!” Mies kävelee lievästi ontuen kohti koroketta, kuin mies joka kulkee omalle mestauspaikalleen. Mustan koruttoman haarniskan vihreät leijona ja kynnet kuvioinnit välkkyvät liekkien valossa. Elenor miettii eikö tällä miehellä ole lainkaan sukua. Mies oikaisee selkänsä ja kävelee valtaistuimen edustalle. Pysähtyy. Vilkaisee lattialla olevaa tyynyä epävarmana, kuin harkiten aikooko hän polvistua. Lopulta hän ottaa oikealla jalalla puoliaskeleen eteen laskeakseen vasemman polven alas. Hän pysähtyy jälleen. Hän seisoo paikallaan kuin antiikin marmoripatsas paino taaemmalla jalalla, katse rautaisena eteen, ilman aikomustakaan nöyristellä kenellekään. Sali hiljenee odottaen. Käyttäytyy kuin hänellä olisi oikeus kieltäytyä, tuumii kuningas, kaikissa muissa tilanteissa hän olisi mielellään läksyttänyt moisesta vitkastelusta. Kuningas, joka ei halua nolata voittajaansa koko salin edessä, sanoo hiljaisella keskusteluäänellä:

”Poika, kuka olet, haavoituitteko taistelussa?”

Jos olin valmis vaarantamaan henkeni tuon kuninkaan puolesta niin kai minä voin polvistuakin hänen eteensä, se on kuitenkin vain muodollisuus joka edeltää ansaitsemaani palkkiota. Jos Aron olisi pystynyt pitämään tämän mielentilan parin sydämenlyöntiä pidempään, hän olisi polvistunut Kuninkaan eteen.

”Minä taistelin kunniatonta Asaselia vastaan, joka oikeudetta kaappasi Adeljan vallan!”

Kun todellinen syy hengen riskeeraamiseen oli murtanut padon, Aron jatkoi:

”Olen kruununprinssi Camaron, Camoin suvusta, Adeljan vanhasta hallitsijasuvusta!”

Kuningas mietti nopeasti. Totta ollessaan tämä julistus selittäisi monta asiaa, kuten sen miksei kukaan tiennyt tämän jalosukuisen miehen sukua ja motivaation Asaanien kaatoon. Rintasuojukseen pakotettu näkyviin työntyvät kynnet -kuviointi oli Camoin vaakunakuva, ja legenda kertoi että Adeljan laillinen kuningas oli tumma hipiäinen. Kuningas teki päätöksensä, nousi seisomaan:

”Prinssi Camaron, Camoin suvusta, olette tervetullut linnaani.”

Airut kuuluttaa merkin saatuaan:

”Olkoon kaikille tietty, että sen oivallisen ja erinomaisen sotakuntoisuuden ja kunniallisuuden jälkeen, jota Prinssi Camaron, Camoin suvusta on osoittanut ja vastedes osoittava, tahtoo Kuningas Edelmund, tuoda ja nimittää hänet kenraaliksi kaikkien niiden privilegioiden kera, kuin tuohon asemaan ja järjestykseen kuuluu, jotta hän ritarikuntamme jäsenten edellä harjoitellen ja sotien voisi yhä paremmaksi käydä sodan töissä ja tavoissa.”

Kuningas lausuu:

”Palkkanne tämän taistelun ajalta maksetaan kenraalin palkkana, sen lisäksi saatte erillisen palkkion onnistuneista toimista. Erityisenä osoituksena tyytyväisyydestäni saatte pyytää kuninkaallista suosionosoitusta hyväksenne.”

Kun yleisön pitkät suosionosoitukset ovat vähän vaimenneet, Kuningas sanoo Camaronille hiljaa:

”Huomenna haluan keskustella kanssanne rauhassa. Mutta tänä iltana, syökää, juokaa, juhlikaa!”

Linnan kirjastonhoitaja sen sijaan ei enää juhlinut sinä iltana, hän kaivoi kaiken löydettävissä olevan tiedon Adeljan Camaronista. Niukat tiedot paljastivat hänen olleen vielä imettäjänsä alaisuudessa Asaselin kaapatessa vallan. Hänet pakotettiin maanpakoon 12-vuotiaana, vain isänsä miekka mukanaan. Elätti itsensä kiertävänä palkkasoturina, koska se oli ainut koulutuksen piirre jolla hän pystyi elättämään itsensä.

C.5.1 Aronilla ei ole syytä riskeerata henkeään.

Kaksi teräksistä tahtoa taistelee toisiaan vastaan. Heidän välissään oleva este kasvaa kierros kierrokselta massiivisemmaksi, kun kumpikin kaivautuu syvemmälle asemiinsa perustellakseen oman tapansa ylittää se. Kummankaan kuninkaallinen ylpeys ei anna tuumaakaan periksi.

Työhuoneen lukittujen ovien takana tapahtuva tapaaminen ei mennyt lainkaan Edelmundin suunnitelmien mukaan. Hän kutsui Aronin luokseen antaakseen tälle tilaisuuden pyytää edellisenä iltana lupaamansa suosionosoitus, ja tehdäkseen sen jälkeen vielä avokätisemmän tarjouksen, mikäli tämä sotapäällikkönä murskaisi loputkin Asaselin joukoista. Jos hän olisi onnistunut, Valtakunta olisi saanut elää turvassa rosvojoukkojen pelolta.

Camaronin ääni löytää uusia voimakkuus tasoja joilla koetella massiivisten ääntä pitävien ovien kykyä, hänen jylistessään vastapuolelleen:

”Olen antanut Elroille jo yhden massiivisen voiton. Oletatteko että riskeeraisin henkeni uudestaan hyökkäämällä suoraan käärmeen pesään. Minulle moisesta järjestelystä olisi pelkkiä riskejä. Ei minulla ole Ladya suojeltavana, ei poikia joille valmistaa perintöä ja nimeni on riistetty minulta. Miksi laittaisin elämäni kämmenelleni teidän Valtakuntanne rauhan takia? Kukaan ei halua turvata selustaani. Heittäytyisin Asaselin sarvien keihästämäksi vai teidän eduksenne!”

Juuri tässä kohdassa Camaronin vuodatusta, ulkopuolella seissyt henkivartija koputtaa, raottaa ovea vähäsen ja prinsessa livahtaa sisään kädessään kimppu tuoreita kukkia. Edelmund vilkaisee hetkeksi sivuun vastustajastaan, viittaa tytärtään olemaan puuttumatta neuvotteluun, ja kehottaa vastapeluriaan jatkamaan puheenvuoroaan. Elenor astelee sivupöydän ääreen vaihtamaan vanhasta kimpusta kuihtuneet osat uusiin.

Prinsessan sisääntulo-oikeudesta hivenen hämmentynyt Camaron jatkaa samalla äänen painolla: ”Olen taistellut Asaaneja vastaan kolmen eri kuninkaan armeijassa. Olen jyrännyt koko Asaselin pohjoisen armeijan, tiedän, mitä siihen vaadittiin. Sydämeni särkyy tietäessäni että kotikaupunkini Adelja on väärän keisarin rautaisessa ikeessä. Kiitän Elroita mahdollisuudesta kunnostautua sodassa, mutta minä haluan asettua kunniallisesti nauttiman rauhasta. En minä ole syntyjäni yksi komennettavista ritareista, kunnioitettu jalosukuinen ei sodi koko ikäänsä. En voi suostua tarjoukseenne.”

Puheenvuoronsa lopuksi Camaron nostaa pöydällä olevan karahvin, muttei tarjoudu täyttämään pöydän toisella puolella olevaa lasia. Kostuttaessaan kurkkuaan hän antaa katseensa levätä vihreässä leningissä, sen kantaja hyräilee vanhaa piiritanssia, saaden hänet ajattelemaan kesäistä kukkaketoa. Hän hymähtää tyytyväisenä, mielikuva on paljon miellyttävämpi kuin hänen ja Edelmundin välissä kasvava teräväreunainen vuori.

”Jätä meidät kahden!” Kiireettömän käskyn kuultuaan prinsessa laskee kimpun sellaisenaan maljakkoon, koputtaa oveen, niiaa erikseen taistelutantereen kummallekin puolelle, ja kaartilaisen raottaessa ovea haihtuu äänettömästi ulos. Oven pamahtaessa jälleen kiinni, kuningas on kehittänyt suunnitelman jolla kiertää miesten yhdessä välinsä kasaaman massiivisen barrikadin. Pitää kiertää kedon kautta.

Neidon tultua sisään mies ei ollut tehnyt muuta kuin kehunut itseään. Tätä miestä ei voinut ostaa rahalla palvelukseensa. Kunnia häntä palvelevana sotapäällikkönä ei kiinnostanut tätä. Kuningas Edelmund alkoi ymmärtää, eivät ne olisi houkutelleet häntäkään. Hän esitti uuden tarjouksensa, maa takaisin vallananastajilta, hänelle kuuluva kunnia ja valta, lupaus pysyvästä valtioliitosta, Lady jolle omistaa voitto. Kuninkaan lopettaessa Camaron kiersi massiivisen kirjoituspöydän, Edelmund nousi häntä vastaan ja he halaavat takoen toisiaan selkään.

C.5.2. Kuninkaantekijän työhuoneessa

Camaronin lähdettyä kuningas istuu työpöytänsä ääressä ja nojaa käsiään päähänsä. Hän oli löytänyt tavan lopettaa Asaanien hyökkäykset, mutta pystyisikö hän maksamaan vaaditun hinnan. Hän oli kiintynyt ritareihinsa eikä mielellään lainannut näitä toisen kuninkaan käyttöön. Asasel ei ollut niin tyhmä että jättäisi hänet koskaan rauhaan, ehkä hän tuomitsikin Valtakunnan, yrittäessään varjella sitä. Ja kaiken lisäksi oli kiire. Jos koko armeijan liikekannallepano normaalistikin suuri ponnistus, millaista se olisi nyt ilman kokeneita kenraaleja. Asasel oli juuri menettänyt puolet armeijastaan, uusi hyökkäys pitäisi toteuttaa ennen kuin hän ehtisi täydentää rivejään. Yksi murhe oli naapurikuningaskuntien tuki, ilman niiden apua muonituksessa ja hyväksyntää uudelle hallitsijalle, manööveri ei voinut onnistua. Hän oli tarkasti varonut yksilöimästä neitoa jonka lupasi, mutta mahdollisesti hän joutuisi luovuttamaan pikku Elenorellensa tälle ammattimurhaajalle. Toki Edelmund oli aina tiennyt, että jonain päivänä hän naittaisi pikku prinsessansa poliittisista syistä, ja tätä silmällä pitäen hän oli kasvattanut tämän. Hänellä oli tätä liitoa vastaan vain kaikki