Kävin tässä hiljan ystäväporukalla Hernesaaressa testaamaassa Löylyn, vakaana aikomuksena syödä ja juoda hyvin. Löyly, tuo uusi uljas arkkitehtoninen luomus Helsingin etelärannassa. Odotukset oli kovat; Olen jo pidempään fanittanut about kaikkia uusia firmoja ja erityisesti rakennuksia, joissa on haluttu tehdä jotain muuta kuin mahdollisimman halpaa ja tylsää.

Olisin halunnut pitää Löylystä. Ulkonäöltään pidinkin, ja maisemat olivat hienot. Mutta kokonaisuutena en lämmennyt. Palvelusta se kiikasti. Löylyn palvelussa ei sinänsä ollut mitään silmiinpistävän poikkeuksellista, se vain oli toteutettu juuri niin halvasti kuin lähes kaikissa muissakin Suomen baareissa ja ravintoloissa, ellei jopa halvemmin. Ehkä odotuksenikin olivat liian korkealla.

Tervetuloa leipäjonoon, toveri

Sisään astuessa ilmeni, että ruoka ja juomat tilataan tiskiltä. Plääh. Niin tietenkin. Tiskin takana palloilevien palkkatyöläisten ei voi odottaa tässäkään paikassa kävelevän pöytään asti tilauksia hakemaan. Aivan sama, taittuuhan se nälkä ja jano näinkin jossain vaiheessa elämää. Jonoon vaan. Jonot ovat nimenomaan se hienoin asia, joka Neuvostoliitosta kannatti säilyttää.



Tilaus Löylyn tiskille sisään, olut hanasta (Lapin Kulta) ja porolihapullat yhteensä 23 € tjsp. Hintalappu oli ehkä semisti korkea, muttei niin korkea, että se viihtymistä haittaisi muiden asioiden ollessa kunnossa. Mutta mitä maksun jälkeen tapahtui? Tiskin takana häärivä komissaari(1) ojensi päristinkiekon. “Kun tää tärisee, niin voitte hakee ruokanne tiskiltä.” Ooookei.

Se on yksi asia, etteivät tarjoilijat ota tilauksia pöydästä. Sehän on jo Esson baareista tuttu konsepti. Mutta tuohon noutopäristimeen olen törmännyt tähän mennessä vain ketjuhampurilaisputkissa ja Verkkokauppa.comissa. Pikaruokaloissa ja elektroniikkakaupassa. Tämähän on aika kova veto. Kesäpäivän ruokailusta on saatu kätevää ja mukavaa kuin 1000 watin virtalähteen ostamisesta. Tai jotain.

(1) Miksi kutsutaan sellaista ravintolatyöntekijää, joka seisoo tiskin takana, ottaa rahaa vastaan ja kehottaa asiakkaita tarjoilemaan ruuat itselleen? Rahastajaksi? Myyjäksi? Ei se tarjoilija ainakaan ole. Ehkä käytän jatkossakin termiä komissaari.

Äitisi ei ole töissä täällä, eikä vissiin kukaan muukaan

Kun ystäväni päristimen kutsumina olivat saaneet kannettua ja tarjoiltua ruuat meille, päästiin asiaan. Oma pienehkö lihapullalautaseni oli aika peruspalleroita muusin ja puolukoiden kanssa. Hivenen kyllä epäilytti ruokien valmistusnopeus. Ei mennyt alas istumisesta viittä minuuttiakaan noutokiekon pärinään. Olikos täällä keittiö vai einesten lämmityslinjasto?



Kaverin burgeria ei olisi erottanut muiden raflojen burgereista muuta kuin ehkä siitä, että mediumiksi pyydetty pihvi oli läpikypsä. Harkittiin, että kypsyysasteesta olisi valitettu, mutta nälkäkuoleman partaalla oleva kaverini veti sen perisuomalaiseen tyyliin hiljaisena huiviin. Ja kenelle pitäisi valittaa? Kun sapuska oli itse pitänyt tarjoilla, kaipa me yhtä hyvin voidaan käsitellä omat palautteemmekin. Tässä vaiheessa minä olin jo alkanut katsella ympärilleni enemmän ja hakea silmilläni.. mitä?

Semisti hämmentyneenä tajusin, mitä pälyilin: Olin alkanut raflan palvelumallin myötä vaistomaisesti hakea astioiden palautuslokerikkoa, jollaisia työpaikkaruokaloissa näkee. Sitä sellaista, jonka yhteydessä on lappu “Äitisi ei ole töissä täällä, palautathan omat astiasi” tai muuta yhtä lystikästä.

No, astianpalautuslokerikkoa ei sentään ollut. Tosin ei syömisen jälkeen kukaan siinä vartin istuskelumme aikana niitä astioita poiskaan käynyt keräämässä. Kai tässä firmassa silti joku tekee töitä. Frendi tiesi kertoa, että Löylyyn on kyllä palkattu henkilökuntaa, joiden toimenkuvaan kuuluu saunanlämmitys, joten paikan asiakkaiden ei odoteta itse lämmittävän saunaa tarjoilutyönsä lomassa. Ainakaan toistaiseksi.

Voiko ravintolassa istua alas ja pysyä siinä?

Aika nopeaan häivyttiin Löylystä. Elämys jäi latteaksi. Rakennus oli hieno, sää suosi ja merimaisema miellyttää aina, mutta päällimäisenä suuhun jäi suomalaisista rafloista epämiellyttävän tuttu ja karvas maku siitä, että paikan konseptissa minä olin sekä työntekijä että asiakas. Tästä huolimatta saattaa olla, että palaan vielä testaamaan saunapuolen, koska sehän epäilemättä se hienoin juttu Löylyssä kuitenkin on. Eikä bissen tarjoilua saunan yhteydessä varmaan pystytä kovin pahasti ryssimään, kai.

Suomesta saa hyvää palvelua kävelemällä LV:n liikkeeseen tai muuhun sensorttiseen. Ja itsepalvelua saa kävelemällä about mihin tahansa muualle. Kokeiltu on molempia. Paljon vaikeampaa on löytää skaalan keskivaiheilla olevaa peruspalvelua, jota saa vaikka belgialaisen baarin terassilla. Tarjoilija kiertelee kyselemässä ihmisiltä tilauksia, kantaa niitä pöytään ja laskuttaa samalla. Olen törmännyt samaan muutamassa suomalaisessakin baarissa, myönnetään, mutta hyvin harvassa ne ovat.

Jos tätä sattuu lukemaan joku ravintola-alan ammattilainen, pliis, jätä kommentti ja kerro miten massiivisesti erilaiseksi se kulurakenne pöytiintarjoilulla muodostuu? Miksi niin usein minä en voi vain istua alas, kertoa mitä haluan syödä ja juoda, ja pysyä aloillani?

Kuten alussa mainitsin, Löylyn palvelu ei ole mitenkään silmiinpistävän kehno kokemus palvelusta suomalaisessa ravintolassa tai anniskeluliikkeessä, vaan pikemminkin epämiellyttävän tavallinen. Sieltä häippäisemisen jälkeen ryhmämme jatkoi Woolshediin oluille. Aikaa vierähti sen verran paljon, että päätettiin syödä vielä. Beeffiä ja rapuja, tilaus tiskiltä ja numerolätkän kanssa pöytään. Kun tarjoilija toi ruuat, emme saaneet ruokailuvälineitä. Kysyin niitä tarjoilijalta ja minulle vastattiin “The cutlery is over there”, samalla viittoen hyllyä, jonka ohi hän oli juuri kävellyt ruuat tuodessaan.

En ole koskaan niin paljon halunnut puukottaa ihmistä. Mutta eihän se ilman veistä onnistu.

Edit, 15.08.2016: Tämä postaushan lähti sosiaalisessa mediassa kiertoon aika lailla. Lue myös analyysini blogin leviämisestä ja kommentoinnista, “32,000 lukijaa myöhemmin“. Luvassa some-analytiikkaa, kommentoinnin pohdintaa ja PAM ry:n puheenjohtaja.

Edit 2, 18.08.2016: Löyly kutsui käymään myös saunapuolella, ja todettava on, että se on kyllä oikein mukava kokemus. Erityispeukut menee tunnelmalliselle savusaunalle.