Seidat ovat saamelaisten pyhiä paikkoja, joilla palvottiin aina kristinuskon tuloon asti – ja usein sen jälkeenkin – tärkeitä jumalia ja luonnonhenkiä. Seidat olivat usein kivisiä tai puisia. Puuseidat olivat kiviseitoja harvinaisempia, kenties myös vähemmän arvostettuja. Ne muotoiltiin karsimalla puun alaoksia, nostamalla kanto näyttävään asentoon tai niihin kaiverrettiin ihmiskasvojen tai -hahmojen piirteitä. Puuseitoja ei ole säilynyt niin monia, mutta kiviseitoja lienee yhä satoja. Kiviseitojen koko saattaa vaihdella pienistä mukana kuljetettavista kivistä suuriin kalliomuodostelmiin. Yleensä ne ovat yksittäisiä, epätavallisen muotoisia tai värisiä luonnonkiviä, jyrkänteitä, reikäkiviä tai ihmisen tai eläimen muotoisia kiviä, jotka erottuvat selkeästi ympäristöstään.

Pohjoisilla pyyntikansoilla pyhä ja arkinen tai tämän- ja tuonpuoleinen eivät erotu toisistaan yhtä selvästi kuin länsimaisessa perinteessä. Saamelaisessa kulttuurissa ei ennen kristinuskoa ollut lainkaan uskonnon käsitettä ja pyhä käsitettiin laajasti: seidat, jumaluudet ja niiden palvonta olivat luonnollinen osa ihmisten arkea, pyhä oli läsnä kaikkialla. Maailmankuva perustui animistiseen elämänkatsomukseen: kaikella olevalla – niin kivillä, luonnonilmiöillä, eläimillä ja kasveilla – oli henki.

Vaikka välillä puhutaankin seita-hengistä, seitoja harvoin personoitiin tietylle hengelle. Sen sijaan seidat saatettiin jakaa palvojan elinkeinon mukaan esimerkiksi kalaseitoihin, peuraseitoihin ja poroseitoihin. Monilla oli myös henkilökohtaisia seitapaikkoja, samoin joillain suvuilla oli omat pyhät paikkansa. Usein seita kuitenkin toimi monenlaiseen tarpeeseen ja siltä saatettiin pyytää yleisesti hyvää menestystä, terveyttä tai vaikkapa matkaonnea. Seidalle saatettiin tehdä myös uhrilupaus, jolloin pyyntiretken jälkeen kivelle vietiin se, mitä oli luvattu: kalaseidalle annettiin kalaa, kalanrasvaa tai kalanpäitä ja peurasaidalle lahjoitettiin kiitokseksi hirvaan sarvet. Mutta saattoipa pettynyt palvoja tehdä joskus toisinkin päin: jos seita ei uhrista huolimatta tukenut tavoitteita, saatettiin uhrilahja käydä vaivihkaa hakemassa pois.

Saamelaiset, kuten monet muutkin pohjoisen alkuperäiskansat, ovat palvoneet luonnonvoimia. Jumalista Ukkosenjumala Ukko oli inarinsaamelaisten tärkein miespuolinen jumalolento. Ukko eli inarinsaameksi Äijih tarkoittaa ukkoa, isoisää tai vanhaa miestä. Ukon puoliso oli Akka (saameksi Ákku eli isoäiti). Muita tärkeitä jumalia ovat olleet aurinko eli Päivä sekä kuun-, tuulen- ja vedenjumalat.

Ukonsaari. Kuva: EPA/ Miikka Niemi

Inarinjärvellä oleva Ukonsaari on kenties suurin ja tunnetuin seita, joka oli pyhitetty nimen omaan Ukon palvontaan. Ensimmäinen kirjallinen maininta Ukonsaaresta löytyy pappi ja Lapin tutkija Jacob Fellmanin muistiinpanoista vuodelta 1820. Fellman kertoo, että saaresta löytyvän luolan suuaukolla oli suuri kasa poronsarvia, joista jotkut olivat murentuneita, mutta jotkut hyvin säilyneitä. Saarella tehdyissä arkeologisissa kaivauksissa löydettyjen luiden joukossa on muun muassa lampaan, vuohen, peuran, poron, teeren ja metson luita, kallonpaloja ja sarvia. Lisäksi kallion koloista on löytynyt metallia, kuten venäläinen kopeekka 1600-luvun alusta, kuparipaloja sekä hopeinen ohimorengas Venäjältä, Vienanmeren suunnalta. Radiohiiliajoitusten perusteella Ukonsaarella on uhrattu 1400-luvulta aina 1700-luvulle saakka, eli palvonta on jatkunut vielä kristilliselläkin ajalla. Taidetaanpa sinne edelleen uhrata, ainakin kolikoita turistien toimesta.

Jokaisella Ukolla on tietenkin oltava myös Akkansa. Lapin kulkijan ja kirjailijan Samuli Paulaharjun Seitoja ja seidan palvontaa (1932) -teoksen aineistoista paljastuu, että niin on myös tälläkin Ukolla: hänen haastattelemansa saamelaismiehen mukaan Ukonsaaren pari on mantereen puolella, Kalkuvaaran Akka, jossa on jonkinlainen “juppura” muttei enää kiveä. Museoviraston vuoden 2008 inventoinnissa aluetta tutkittiin, mutta tutkituilla alueilla ei havaittu merkkejä uhrauksista. Mahdollisen uhripaikan paikantaminen vaatisi koko vaaran laajamittaisen inventoinnin, ja sellaiseen Museovirastolla eivät taida määrärahat nykyisellään riittää.

Pyhiä seitoja on tutkittu, mutta paljon on vielä tutkimattakin. Ihan kaikista kohteista ei ole julkisessa rekisterissä tarkkoja sijaintitietoja, koska näin suojellaan myös paikkojen pyhyyttä. Arkeologian harrastajat etsivät ahkerasti metallinpaljastimilla merkkejä muinaisesta elämästä myös Lapissa ja harrastajien tekemät löydöt ovakin nykyään hyvin yleisiä. Löytöjä suojaa kuitenkin muinaismuistolaki, eli muinaislöydöstä epäiltäessä ei omin päin kohdetta saa mennä kaivelemaan, vaan sijainti tulee merkitä hyvin ylös ja kutsua Museoviraston asiantuntijat paikalle pelastuskaivauksiin.

Kaiken kaikkiaan pyhiä paikkoja tulisi kunnioittaa, olivat ne aktiivisessa käytössä tahi eivät. Lähesty seitaa aina hiljaisuudessa; pyhien paikkojen äänimaisema on usein omalaatuinen. Ja kenties antamalla pienen uhrilahjan saat kokea vielä jotain upeampaa.

Reetta Ranta