Viimeaikaista keskustelua kirkosta ja uskonnosta on leimannut kirkosta eroavien motiivien mitätöinti. Esimerkiksi Helsingin Sanomissa palstatilaa saavat toimittajat, jotka luulevat oman älyllisesti velton asenteen kirkkoon olevan riittävä peruste moittia kirkosta eroavia mustavalkoisiksi. Totuus kuitenkin on, että kirkosta eroaminen on uskonnonvapauteen kuuluva asia, jolle kenenkään ei pitäisi tivata älyllisiä tai muitakaan perusteita, vaikka älyllisiä perusteluita kyllä löytyy.



Uskonto pitää yllä vanhoja rakenteita ja sen valta perustuu siihen, ettei niitä pureta. Niitä ei kuitenkaan voida perustella millään järkisyillä. Asiaa pahentaa se, että evankelisluterilaiseen kirkkoon kuuluu vieläkin yli 70 prosenttia väestöstä.

73 prosenttia suomalaisista ei pidä esiaviollista seksiä ollenkaan vääränä, 80 % suomalaista ei osallistu omaehtoiseen uskonnonharjoitukseen juuri koskaan, aktiivisia uskonnon harjoittajiakin on vain 7 % kansasta ja suurin osa suomalaisista ei usko kuolemanjälkeiseen elämään.

Poliittisesti vaikutusvaltainen kirkko on perinteisesti ollut tällaista liberaalia elämäntapaa ja ajatusmaailmaa vastaan, mistä syystä yhteiskunnallisesta kehityksestä jälkeen jäänyt lainsäädäntö antaa julkisille palveluille ja laitoksille, kuten päiväkoti, armeija ja koulu, yhä uskonnollisia tehtäviä. Esimerkiksi kouluissa uskonnollisia hartaustilaisuuksia ja jumalanpalveluksia järjestetään jopa useammin kuin kerran kuukaudessa. Sen lisäksi, että nämä käytännöt eivät vastaa ihmisten tarpeita ne myös loukkaavat katsomuksellisten vähemmistöjen uskonnonvapautta. Uskonnottomuus voi haitata jopa urakehitystä julkisella sektorilla esimerkiksi armeijassa.

Hautaustoimilaki antaa evankelisluterilaiselle kirkolle erityisaseman hautaustoimessa. Se saa valtiolta yhteisöverotuotosta yli 100 miljoonaa euroa vuodessa mutta muiden järjestöjen ylläpitämät hautausmaat eivät saa valtiolta tukea. Seurakuntien hautausmailla on tunnustuksettomille tarkoitettu osa, mutta seurakunnat eivät markkinoi niitä. Sen sijaan ne tarjoavat pappia siunaamaan uskonnottomiakin. Seurakunnissa elää sitkeästi näkemys, jonka mukaan kristillinen hautaus on ainoa oikea vaihtoehto ja erilaisuutta kammotaan tässäkin asiassa. Kirkko käyttää hautausmonopolia verukkeena vaatia itselleen julkista rahoitusta, vaikka se todellisuudessa ei mistään hinnasta haluaisi siitä luopua.

Tapakristityt jäävät kirkon helmaan lähinnä tunnesyistä, muistelemaan vaikkapa suvivirren aiheuttamia väristyksiä. Kirkot ovat koko olemassaolonsa ajan käyttäneet sanomansa levittämiseen taiteita: musiikkia, kuva- ja tekstiilitaiteita sekä arkkitehtuuria. Moni näistä taideteoksista on kulttuurisesti merkittäviä. Silti kulttuuri on huono tekosyy kirkon nykyiselle asemalle, koska kristinuskossa ei ole mitään sellaista, mitä ihminen välttämättä tarvitsi ollakseen onnellinen ja elääkseen hyvän elämän.

Lapsille pitäisikin antaa kouluissa uskontokasvatuksen sijaan kannustusta

kriittiseen ajatteluun, joka mahdollistaa huonojen arvojen ja

käytäntöjen hylkäämisen ja hyvien säilyttämisen ja omaksumisen.

Uskonnollinen kasvatus pitäisi jättää kotien vastuulle, koska sillä ei

luoda menestyvää yhteiskuntaa. Päivähoitolakia tulisi muuttaa siten,

että uskontokasvatus poistetaan.

Yksi kirkon vähemmän merkittävistä tehtävistä on hädänalaisten auttaminen. Esimerkiksi Helsingin seurakuntien toimintaan käytettävästä rahasta suorien avustusten osuus on 4,7 prosenttia, mikä on murto-osa verrattuna summaan, mikä kuluu jumalanpalveluksiin ja sielunhoitoon.

Hengellisyys ja uskonnollisuus saavat jatkuvasti uusia muotoja. Esimerkiksi Vatikaani ilmoitti hiljakkoin, että paavin seuraaminen Twitterissä lyhentää kiirastulessa kärvisteltävää aikaa. Katolilaisten anekauppa on siis nyt some-ajassa. Vaikka uskonto ilmiönä on ihmisille hyvin tyypillinen, se ei ole välttämätön. Usein uskonnoista on enemmän haittaa kuin hyötyä.

Lähteet: