Trump paljasti kuinka voitti. Mutta kuinka tästä eteenpäin?, kysyy erikoistoimittaja Seppo Varjus.

Tuli päivä, jona ”tavalliset kansalaiset ovat taas kansakunnan hallitsijoita”. Ja Amerikka alkaa ”taas voittaa, niin kuin ei ole koskaan voittanut!”.

Mehän tiedämme tämän. Kaikki on eliitin syytä ja kyllä kansa tietää. Donald Trump ei varmasti ole koskaan kuullut Veikko Vennamosta, mutta toteuttaa kyllä aivan tämän pelikirjaa.

Trumpilta odotettiin sovittelevaa ja kansakuntaa yhdistävää virkaanastujaispuhetta, vähän sellaista kuin hän piti heti voittonsa jälkeen. Trump on ilmeisesti todennut, että kannattaa vain olla oma itsensä.

Kyllä hän kansakunnan yhdistämisestäkin jotain äsken mutisi, mutta se jäi ”Washingtonin eliitin” haukkumisen jalkoihin. Yhdysvaltalainen eliittikäsitys on siitä mielenkiintoinen, että Trumpin hallitukseensa ottamat miljonäärit eivät sitten siihen ilmeisesti kuulu.

Kun syyllisiä johonkin aletaan etsiä, heitä kyllä aina löytyy. Tässä on vain hiukan epäselvää, mihin syyllisiä.

Obamoille Trump sentään oli kohtelias, he ovat ”mahtavia”. Barack Obama tosin näytti tilaisuudessa siltä, että hänellä ei enimmän aikaa ollut kovin mahtava fiilis. Minkä ymmärtääkin.

Näin Trump voitti

Mutta älkää käsittäkö väärin, ei Trump huono puhuja ole. Hän oli taas samanlainen kuin kampanjassaan, Yhdysvaltain työväen presidentti. Kaikki sen todelliset ja kuvitellut ongelmat saivat vuolasta huomiota.

Ja tämä on se, mitä Hillary Clinton ei ymmärtänyt eikä osannut. Kampanjansa aikana Trump jaksoi jauhaa puheesta toiseen Yhdysvaltain unohdetun kansan asiaa. Ja unohdettu kansa kuunteli ja sitä oli juuri tarpeeksi. Trump ei saanut äänten enemmistöä, mutta sai oikeat äänet oikeissa paikoissa. Rapistuvilla teollisuuspaikkakunnilla oli hetkeksi hiipinyt mieleen epäilys, että ei eletäkään maailman mahtavimmassa maassa.

Tarpeeksi moni uskoi, että Trump tekee taas Amerikasta suuren. Lähiaikoina selviää kannattiko uskoa.

Kansallisella itsekkyydellä päin muureja

– Me tuomme takaisin työpaikkamme, tuomme takaisin rajamme, tuomme takaisin vaurautemme ja tuomme takaisin unelmamme, Trump julisti.

No unelmoida aina voi. Mutta työpaikat Kiinaan ja Meksikoon on vienyt se, että niissä ei ole unelmoitu vaan paiskittu hikipajoissa pitkää päivää pienellä liksalla. Nykyamerikkalaisten esi-isät tekivät maansa vauraaksi samalla tavalla. Ei ole tapaa, millä vauraus palaisi vain Yhdysvaltoihin. Maailman voimakkain armeijakaan ei tässä asiassa auta yhtään mitään.

Trump voi julistaa, että ”osta amerikkalaista ja palkkaa amerikkalaisia”, mutta sillä ei ole mitään väliä. Yhdysvalloissa ei edes ole suurtyöttömyyttä, josta pitäisi päästä eroon. Jos vaikkapa Aasiasta tulevaa elektroniikkaa alettaisiin tehdä Yhdysvalloissa vanhan kunnon ajan amerikkalaispalkoilla, tavallisella amerikkalaisella olisi siihen huonosti varaa. Omavaraisuus ei oikein toiminut Neuvostoliitossakaan, mistä kiinalaiset sitten ottivatkin opiksi.

Terrorismi ei ole ainoa asia

Oikeastaan ainoaksi ulkopoliittiseksi asiakseen Trump nosti ”radikaalin islamilaisen terrorismin tuhoamisen”. No terrorismi on julmaa, vaarallista ja se pitää estää. Mutta ei se Yhdysvaltain kokoluokan maalle ainoaksi päämääräksi riitä.

Trump puhui vanhojen liittojen säilyttämisestä ja uusien tekemisestä. Luulisin, että vaikkapa Tallinnan hallintorakennuksissa mietitään myöhään yöhön mitä sekin tarkoitti.

Epäuskon hetki

Television kuvassa Trump laskeutui hetkeä ennen valan vannomista portaita kongressirakennuksessa. Hän kulki yksin, esikuntansa perässä.

Hetken näytti siltä, että hän toivoisi olevansa aivan jossain muualla. Presidenttikampanja oli kuin kaunista unta, mutta hei, eikö olisi jo aika herätä?

Trump näytti mietteliäältä, ihan muunlaiselta kuin julkisuudessa yleensä. Puolen minuutin kuluttua Trump ravisti pois epävarmuuden ja hymyili. Aivan kuin hän taas tietäsi mitä on tekemässä. Toivottavasti.