Pidän Vihreän liiton päätöstä lakkauttaa Vihreä lanka hyvin valitettavana. Myönnän, että minulla on lehteen hyvin henkilökohtainen suhde. Aloitetaan tästä henkilökohtaisesta suhteesta. Lopussa perustelen, miksi pidän päätöstä epäviisaana.

Kun vihreät saivat ensimmäiset kansanedustajansa, Villen ja Kallen, Pekka Haavisto perusti Vihreän langan sen tiedotuslehdeksi. Hän teki muistaakseni kolme numeroa ja jätti sen sitten minulle.

Minä tein Vihreää lankaa pari vuotta. Aluksi täysin itse alusta alkaen. Sitten sen taittoon tuli Juha Korhonen ja toimitustyöhön sekä käytännön hommiin Marja Ponsila.

Lehden tekeminen alusta loppuun tarkoitti, että

Kirjoitin suurimman osan tekstistä itse

Ladoin sen valolatomakoneella ja kehitin ladelman

Taitoin saksitaitolla

Rasteroin valokuvat

Hankin jokaista numeroa varten 30 uutta tilaajaa, jotta sain painamisen ja postituksen maksetuksi. Tätä varten piti kiertää erilaisissa vaihtoehtotapahtumissa.

Pidin yllä tilaajarekisteriä

Tein postitusohjelman, joka tulosti tilaajarekisteristä osoitetarrat. Tämä ohjelma vuosi muidenkin vaihtoehtolehtien käyttöön. Törmäsin sen tuottamiin osoitetarroihin vielä 15 vuotta myöhemmin.

Se, että kirjoitin melkein kaikki jutut itse, osoittaa, että olin huono päätoimittaja. Olisi tietysti pitänyt panostaa avustajakuntaan. Oli meillä tietysti yleisönosastokin, mutta jouduin hylkäämään huomattavan osan tarjotuista jutuista.

Sen lehden ensimmäiset numerot eivät olleet mitään taideteoksia, koska en ollut hyvä taittamaan. Juha Korhosen tultua avuksi taso parani olennaisesti.

Lehti ilmestyi joka kolmas viikko. Se valmistui sunnuntai-iltana ja piti viedä postiin klo 21.19 lähtevällä bussi 17:llä. Yleensä kirjoitin viimeiseksi pääkirjoituksen tuntia ennen dead-linea, suoraan latomakoneella.

Kaikki tämä toimi tilaajatuloilla. Mitään tukea emme saaneet valtiolta emmekä muualtakaan. Vihreää puoluetta ei silloin edes ollut.

Jossain vaiheessa hoidin Kalevi Sorsan avulla pois päiviltä uhan, että kirjantyöntekijäin liitto olisi pannut lehden boikottiin, joka uhkasi siksi, ettei kukaan lehden tekijöistä kuulunut liittoon eikä saanut työehtosopimuksen mukausta palkkaa – ei siis palkkaa lainkaan.

Marja-Liisa Ponsilan tulo avuksi helpotti minun työtaakkaani olennaisesti.

Kun aloitin päätoimittajana 1983, lehdellä oli 300 tilaajaa ja kun lopetin vuonna 1985, niitä oli 1800.

Kun lehti tuli puoluetuen piiriin vuona 1988, sen toimitusvastuu siirtyi palkatuille työntekijöille, mutta lehden tilaajamäärä ei olennaisesti kasvanut. Kun se alkoi tulla myöhemmin jäsenetuna puolueen jäsenille, levikki tietysti kasvoi.

Ponsilasta tuli päätoimittaja minun jälkeeni vuonna 1986. Lehdellä on toistaiseksi ollut 11 päätoimittajaa, toinen toistaan parempia.

Pekka Haavisto 1983

Osmo Soininvaara1983–1985

Marja-Liisa Ponsila1986

Pauli Välimäki 1986–1989

Jaakko Kangasniemi 1989–1990

Timo Harakka 1990–1994

Päivi Sihvola 1994–1999

Jyrki Räikkä 1999–2006

Elina Grundström 2006–2010

Juha Honkonen 2011–2015

Riikka Suominen 2015–2019

Päätoimittajista mainittakoon Jaakko Kangasniemi (nykyisin Finnfundin toimitusjohtaja), Timo Harakka (nykyisin työministeri) ja Elina Grundström, josta tuli sittemmin julkisen sanan neuvoston puheenjohtaja. Haavisto on ulkoministeri ja minäkin olin jossain vaiheessa peruspalveluministeri. Yhtään pääministeriä ei päätoimittajista ole vielä tullut, mutta seuraavaksi ehkä presidentti.

Vihreä liitto on nyt päättänyt lakkauttaa lehden – tai siis lopettaa puoluelehtituen kanavoimisen sille, mikä on sama asia.

Ymmärrän, että paperilehdestä on aika jättänyt. Mutta ei lehteä kannata korvata somettamisella ja puolueen virallisten kannanottojen mainostamisella Facebookissa. (En todella tiedä, mitä on tarkoitus tehdä, koska puolueen tiedotus ei sitä kerro. Pelkään pahoin, että rahat solahtavat puoluetoiminnan pohjattomaan kaivoon.)

Minä olisin siirtänyt lehden nettilehdeksi, tehnyt siitä jotain, jossa on otettu mallia Long Playsta, Must Readista ja kokoomuksen Verkkouutisista. Vihreissä on niin paljon sosiaalista pääomaa, että lehden ympärille saisi helposti avustajajoukkion tuottamaan hyvää journalistista aineistoa halvalla.

Oma verkkolehti tuottaisi alleviivatusti journalistista aineistoa, siis jotain aivan muuta kuin Facebook-kirjoituksia tai puoluetta mainostavia kirjoituksia puolueen blogipalstoilla. Näin toimien se tuottaisi myös viittauksia ja uutisia muihin tiedotuskanaviin ja pitäisi vihreät mukana journalistisessa keskustelussa. Esimerkiksi minä voisin levittää lehden artikkeleita ja uutisia twitterissä ja tällä blogilla.

Tällainen verkkolehti ei vain mainostaisi vihreiden erinomaisuutta, vaan kävisi avointa ja kriittistä keskustelua liikkeen linjasta. Esimerkkinä tästä julkaisin tämän kirjoituksen avoimesti blogillani sen sijaan, että olisin lähettänyt sen vihreiden suljetuille palstoille.

Olen tyrmistynyt.