Herra Heinärikin ja talonpoika Lallin kohtaamiskertomuksessa on monenlaista jännitettä. Kielen- ja historiantutkija Mikko Heikkilä arvioi, että se on eräs syy, miksi mitä ilmeisimmin tosi tarina on säilynyt vuosisatojen ajan. Kuva: Jonne Renvall

Filosofian tohtori Mikko Heikkilän mukaan talonpoika Lallin uhri ei ollutkaan piispa Henrik vaan herra Heinärikki

Talonpoika Lalli tappoi 1100-luvulla Köyliönjärven jäällä kirkonmiehen, joka ei ehkä ollutkaan Uppsalan piispa Henrik kuten koulukirjoissa opetetaan.

Kielitieteilijä Mikko Heikkilän tutkimusten mukaan Köyliönjärven surmatyö on kyllä historiallisesti totta, mutta uhri oli englantilaisen piispan Henrikin sijaan saksalainen lähetyssaarnaaja Heinrich, keskiajan suomeksi Heinärikki.

Heikkilä esittää tulkintansa vertaisarvioidussa, muun muassa kieli- ja historiatieteen metodeja ja todisteita yhdistävässä monitieteisessä tutkimuksessaan Kuka oli herra Heinäricki? ‒ Piispa Henrikin arvoitus, joka on Tampere University Pressin viime vuonna julistaman kirjoituskilpailun voittotyö.

Suomen historian

vanhin tunnettu tapahtuma

Vaikka Suomen valtiollinen historia alkaa vasta vuodesta 1917, voidaan Pohjolan esihistoriallisen ja historiallisen ajan taitteeseen ajoittuvaa Köyliönjärven surmatyötä 20. tammikuuta noin vuonna 1132 pitää Suomen historian vanhimpana verrattain tarkasti ajoitettavissa ja paikannettavissa olevana tapahtumana.

Suomen evankelis-luterilainen kirkko johtaa institutionaalisen historiansa Henrikistä, jota se pitää Suomen ensimmäisenä piispana. 1200-luvulla laadittua Pyhän Henrikin legendaa on tutkimuskirjallisuudessa kutsuttu jopa Suomen luomiskertomukseksi.

– Väitetty piispa Henrik ja hänen surmaajansa kuuluivat toistensa vastakohtina alusta asti yhteen. Henrik edusti (katolisen) kristinuskon, pitkälti siihen liittyvän länsieurooppalaisen keskiaikaisen kulttuurin, latinalaisen aakkoston ja kirjoitustaidon tuojaa Suomeen. Talonpoika Lalli ‒ tai oikeammin Hyväneuvo ‒ taas puolusti perheensä itsemääräämisoikeutta eli sitä, että ulkomailta tullut ”ruokaruotsi” ei voi sanella, miten maassa toimitaan, Mikko Heikkilä sanoo.

Heikkilä huomauttaa, että hän ei ole pyrkinyt etsimään sankareita eikä syyllisiä menneisyyden tapahtumiin.

– Tutkijan pitää olla puolueeton. Kaikki ennakkoasenteet ja ideologiat pitää pyrkiä sulkemaan pois tieteenteosta, vaikka tutkimuskohteessa olisikin jännitettä.

Tapahtuman jännitteisyys on eräs syy siihen, miksi todistettavasti hyvin vanha kansanomainen Henrik-perinne on säilynyt vuosisadasta toiseen. Etenkin Köyliössä ja Nousiaisissa se oli elävää, sukupolvelta toiselle siirtyvää perinnettä vielä silloin, kun Suomi itsenäistyi.

Ryöstömurhan

tapahtumien kulku

Todistettuna Mikko Heikkilä pitää sitä, että hengenmies nimeltään Heinrich koki väkivaltaisen kuoleman suomalaisen miehen kädestä Köyliönjärven jäällä tammikuussa 1100-luvulla.

Tapahtumaketju lienee edennyt siten, että lähetyssaarnaaja Heinrich lähti rekikelien tultua ja talven pahimman pimeyden helpottaessa ajurinsa ja tulkkinsa kanssa jo pitkälti kristillistyneestä pohjoisesta Varsinais-Suomesta, Nousiaisista tai Mynämäeltä, lähetysmatkalle Muinais-Hämeen lounais- ja länsiosiin eli nykyiseen Ala-Satakuntaan.

Kokemäelle suunnannut joukko pysähtyi Köyliönjärven itärannalla pakanalliseen taloon pyytämään suunruokaa ja tarjoamaan vastineeksi hengenravintoa eli evankeliumia.

Talon isäntä ei ollut kotona, ja talonväki koki kotirauhansa tulleen loukatuksi. Syntyi verbaalisena aggressiona alkanut konflikti, jota Heinrich seuralaisineen pakeni Köyliönjärven jäälle. Isännän saavuttua kotiin lähti miesporukka ajamaan takaa pakenijoita reen jälkiä seuraten. Takaa-ajon päätteeksi isäntä surmasi Heinrichin nykyisen Kirkkokarin lähellä.

Surmaajat ryöstivät Heinrichiltä ainakin päähineen ja jättivät ruumiin jäälle. Surmaajien poistuttua Heinrichin kannattajat noutivat ruumiin jäältä ja kuljettivat sen haudattavaksi Nousiaisiin, mistä pyhän Henrikin luut eli reliikit siirrettiin Koroisten tuomiokirkkoon 1200-luvulla ja vuonna 1300 Turun Unikankareen tuomiokirkkoon.

Ei piispa vaan

lähetyssaarnaaja

Monet kirjalliset lähteet, kuten Legenda nova ja Turun piispainkronikka 1400-luvulta, väittävät, että Köyliönjärven uhri Henrik oli Uppsalan hiippakunnan järjestyksessään neljäs piispa.

Mikko Heikkilän tutkimusten mukaan uhri ei kuitenkaan ollut Uppsalan piispa vaan suomalaisittain Heinärikki-niminen lähetyssaarnaaja Heinrich, joka oli yläsaksan murrealueelta kotoisin ollut sisterssiläinen pappismunkki. Hän tuli englantilaissyntyisen Siward-nimisen piispan seurueessa Saksasta Pohjolaan lähetystyöhön Hampurin-Bremenin arkkipiispa Adalberon lähettämänä ilmeisesti vuonna 1123.

Pappismunkki Heinrich lienee saapunut johtavaksi lähetyssaarnaajaksi pohjoiseen Varsinais-Suomeen Linköpingin hiippakunnan alueelta 1130-luvun alussa ja toiminut aluksi Mynälahdella, jonka nimi sisältänee varhaiskeskiaikaisen yläsaksan munkkia merkitsevän sanan.

Heikkilä käyttää Henrikin asemesta nimimuotoa Heinärikki, koska se on tämän henkilön vanhin sekä kirkollisesta että kansanomaisesta perinteestä tunnettu suomenkielinen nimimuoto.

Suomenkielinen nimi Heinärikki esiintyi ensimmäisen kerran Mikael Agricolan Rucouskirian kalenterissa vuonna 1544 eli vanhimman tunnetun suomenkielisen kirjallisuuden aikana. Keskiajalta periytyvässä Piispa Henrikin surmavirressä Henrikiä kutsutaan Hämehen Heinirichiksi ja herra Heinärickiksi.

Historian hahmoista aineksia

kahdelle pyhimyspersoonalle

Köyliössä surmattu herra Heinärikki lienee ollut eri henkilö kuin Uppsalan neljäs piispa Henrik. Uusi tutkimustulos on sekin, että Heinärikki toimi Suomessa noin 25 vuotta aiemmin kuin piispa Henrik vaikutti Uppsalassa. Tiettävästi nämä kaksi henkilöä eivät koskaan tavanneet toisiaan.

Heikkilän tutkimuksen mukaan Uppsalan piispa Henrik ja Ruotsin kuningas Erik eli Henrik Jedvardsson lienevät yksi ja sama historiallinen henkilö, englantilaistaustainen pappismies, joka toimi ensin Uppsalan piispana ja pari viimeistä vuotta ennen väkivaltaista kuolemaansa 17.5.1159 Ruotsin kuninkaana Uppsalassa.

Kuningas Erikistä tehtiin kaksi pyhimyspersoonaa noin sata vuotta hänen kuolemansa jälkeen 1200-luvulla, kun Ruotsilla oli tarve saada muuttuneeseen (kirkko)poliittiseen tilanteeseen sopiva oma kansallispyhimys Norjan ja Tanskan tapaan. Stailattuna kuningas Erik oli sopiva pyhimyskuninkaaksi, koska hän oli silloisen kuningasdynastian kantaisä.

– Nähdäkseni yksi historiallinen henkilö jaettiin poliittisista syistä kahdeksi pyhimyspersoonaksi: kuningas Erikiksi ja muka samanaikaisesti Uppsalan tuomiokirkossa vaikuttaneeksi englantilaiseksi piispa Henrikiksi. Pyhä piispa Henrik lienee puolestaan kahden historiallisen henkilön, Henrik Jedvardssonin ja Heinrichin eli Heinärikin, yhdistelmä, Heikkilä kertoo.

Piispa Henrikin arvo

säilyi uskonpuhdistuksessa

Pyhän Henrikin tarina on kestävää laatua, sillä hänen muistonsa ei hävinnyt 1500-luvun uskonpuhdistuksessa. Tänä vuonna tulee kuluneeksi 500 vuotta reformaation eli Martti Lutherin Saksassa käynnistämän uskonpuhdistuksen alkamisesta.

Katolisen keskiajan nimikkopyhimyksen Henrikin katkaistusta sormesta sormuksineen tuli Turun hiippakunnan symboli luterilaisella uudella ajalla eli uskonpuhdistuksen jälkeen.

– Vaikka katoliset kirkonmenot vaihtuivat luterilaisiksi ja katolisen opin tilalle tuli reformoitu luterilainen oppi, eivät pyhä piispa Henrik ja Lalli kadonneet historian hämäriin vaan heidät tunnetaan edelleen, Mikko Heikkilä sanoo.

Heikkilän kirjaan sisältyy myös keskiajalla laaditun kalevalamittaisen Piispa Henrikin surmavirren varhaissuomalaisen kantamuodon kriittinen editio, jollaista ei aiemmin ole julkaistu.

Teksti: Heikki Laurinolli

Mikko K. Heikkilä: Kuka oli herra Heinäricki? ‒ Piispa Henrikin arvoitus. Tampere University Press 2016.

Lue myös:

Suomalainen ihmiskuva kaipaa päivittämistä