YlöjärviAkun Tehtaan porraskäytävässä on kokoelma muotokuvia Eppu Normaalin jäsenistä. Yksi niistä on taulu poninhäntäpäisestä Reijo Hammarista, bändin miksaajasta. Kuvassa miehellä on pikkutakki. Häntä on sanottu kuudenneksi Epuksi.

– Tuo on maalattu minulta salaa, ei minulla ole koskaan tuollaista takkia päällä ollut, tuhahtaa taulun aihe. Ja nauraa kihertää.

Eikä Hammarilla nytkään ole johtajan univormua vaan huppari, farkut ja lenkkarit. Ja tietysti poninhäntä. Siis sittenkin muodollisestikin pätevä miksaaja. Ei Eppujakaan ole koskaan valittu parhaiten pukeutuvien joukkoon. Hammarin kanssa jutellessa titteli on helppo unohtaa.

– Tarkistin tittelin käyntikortista – noin siinä lukee: kehitysjohtaja. No, näitä titteleitä piti silloin keksiä, kun touhu polkaistiin käyntiin, tarkentaa Reijo Hammar.

Tehtaan myyntitykki

Akun Tehtaan toiminta alkoi vuonna 2003. Eppu Normaalin laitevalikoima alkoi silloin olla niin suuri, että sitä ei keikkataukojen aikana kannattanut makuuttaa Aku Syrjän autotallissa. Kalustoa alettiin vuokrata muille.

Ja tässä sitä nyt ollaan - Tampereen rajalla, mutta Ylöjärven puolella.

Me aloimme hoitaa Raaka-Arskan kanssa Kontran keikkabussia, roudausta ja miksausta. Reijo Hammar

Aku Syrjästä tuli tehtaan toimitusjohtaja ja Hammarista sen myyntitykki ja audiovisuaalisten järjestelmien tuntija. Hänen työpisteensä on sylissä kulkeva läppäri, jonka tiedostoista tehdään ”hysteerisesti” varmuuskopioita.

Alussa oli keikkabussi

Reijo Hammarin tie Akun Tehtaalle alkoi jo 1970-luvun puolivälissä, kun nuori insinööri kuuli keikkabussin kutsun. Bussi kuului opiskelutoveri Mauri Moog Konttiselle ja hänen Kontra-Virtanen yhtyeelleen.

– Keikkoja alkoi olla jossain vaiheessa niin paljon, että jatko-opinnot jäivät. Me aloimme hoitaa Raaka-Arskan kanssa Kontran keikkabussia, roudausta ja miksausta, Hammar kertoo.

Bussi nieli kilometrejä, aikaa ja tupakkaa kului.

Akun Tehtaan porraskäytävään on ripustettu muotokuvia Eppu Normaalin jäsenistä Jani Aarnio / Yle

Konttisen kyydistä Hammar hyppäsi Eppu Normaalin miksauspöydän taakse. Siitä alkoi kaikenlainen äänentoistolaitteitten värkkääminen, jopa Martti Syrjä tarttui tinauskolviin insinööri Hammarin kaitsennassa.

– Laitteita testailtiin käytännössä. Usein niitä tinailtiin samaan aikaan, kun lavalla oli täysin rytinä päällä.

Myöhemmin itsetekeminen väheni, kun bändi siirtyi ostokamoihin.

Miksaaja on moniosaaja

Miksaaja hyppää kiertueella tehtävästä toiseen. Työhön voi kuulua teknisten nippeleiden lisäksi tsemppaaminen, organisointi ja jopa kurinpito.

– Tällä alalla joutuu joskus ottamaan likasangon päähänsä. Se tarkoittaa, että miksaaja pelastaa tilanteen, jos laulusolisti sekoilee. Mokailijan liuku vedetään alas ja yleisö pitää sitä miksaajan vikana, Hammar kertoo.

– Potkin myös hotellihuoneen ovelle, kun oli aika lähteä lavalle. Hyvin harvalla bändillä on sellaista johtajaa, joka hoitaisi myös käytännön asiat.

Jos laulusolisti sekoilee, mokailijan liuku vedetään alas ja yleisö pitää sitä miksaajan vikana. Reijo Hammar

Hammarin mukaan miksaaja voi olla eräänlainen isähahmo, johon bändiläiset leimautuvat kuin Kondrad Lorenzin eläinkokeissa, joissa munasta kuoriutuvat ankat alkoivat pitää kokeen tekijää emonaan. Pieni Eppu-anekdootti vahvistaa tarinan.

– Kun saavuttiin jossain Pohjois-Suomessa majoituspaikkaan ja lähdin etsimään vessaa, niin koko yhtye käveli hanhenmarssia perässä, naureskelee Hammar.

– Omiin huoneisiinhan sitä piti mennä.

Siihen eppu-anekdootit sitten jäävätkin. Vaikka mitään vaitiolovelvollisuutta ei olekaan, niin tässä ammatissa yleinen lojaalisuus tekee sen, että lisää tarinoita ei muistu mieleen.

Korvat ja kaiuttimet

Ääniteknikko kannattaa yllättää alaan liittyvällä kysymyksellä. Millainen kaiutin puhelimessa on? Älypuhelimien äänihän on kuin vanhassa matkaradiossa. Monet diginatiivit kuuntelevat hittinsä sen kautta.

Vastaus tulee kuin tehtaan hyllyltä. Puhelimen kaiutin voi olla yhtä monimutkainen kuin mikserin kanava. Ei kuitenkaan pitäisi tyytyä mp3-ääneen.

Akun Tehtaan kehitysjohtajan Reijo Hammarin liikkuva työpiste Mauri Tikkamäki / Yle

– Eihän nämä nuoret edes aina tiedä, miten kaiutin toimii. Toisaalta ei se ole tarpeenkaan, pohtii ääniveteraani.

Voisi olettaa, että ääniteknikko kuuntelee Eppujen demoja mitä täydellisimmistä laitteista.

– Tuskin. Kyllä se tulee kuunneltua vanhoista itse tehdyistä kottaraisen pöntöistä. Joskus tuli sellainenkin mieli rankan kiertueen aikana, että minä en pidä musiikista.

Korvat ovat edelleen kunnossa, vaikka miksaajia usein väitetään kuuroiksi.

Pikkutarkka kokeilija

Kierros Akun Tehtaalla vie sellaisiinkin paikkoihin, joissa Hammar ei ole käynyt pitkiin aikoihin. Ovien takaa paljastuu studioita ja huoltopisteitä. On paikka, missä huolletaan kesätapahtumassa pölyttyneitä valonheittäjiä. Nurkassa oleva tekninen romu hahmottuu Hammarin silmissä hetkessä mikserin kanavan osiksi. Häntä hiukan harmittaa epämääräinen kasa.

Yhdessä studiossa on Ludvig-rumpusetti. Tunteeko Hammar virvelirummun, siis rumpusetin keskeisimmän soittimen, jonka viritys tapahtuu erityisen ruuvisysteemin avulla? Tuntee senkin.

Laitteita testailtiin käytännössä. Usein niitä tinailtiin samaan aikaan, kun lavalla oli täysin rytinä päällä. Reijo Hammar

– Kerran Pantsen kanssa etsimme hyvää virvelisaundia. Siinä meni kuukausi. Ja lopputulos oli ihan paska, nauraa Hammar. Ehkä siinä oli syytä myös etsijöissä.

– Rakensimme myös täysin kaiuttoman tilan. Ei siellä voinut olla puolta tuntiakaan tulematta hulluksi.

Pedantin on siis käytävä äärirajoilla huomatakseen, mikä toimii.

On myös ollut aika, jolloin kelloon ei katseltu. Nykyään sekin onnistuu. Tupakkakin on jäänyt.

Täsmätekniikkaa

Akun tehtaan katon alla toimii viitisentoista yritystä, jotka muodostavat pääasiassa audiovisuaalisen alan osaamiskeskittymän. Punk-rockista ja ramones-meiningistä ponnistaneesta ilmiöstä on tullut bisnes ja alan johtava toimija. Sana ”tuote” ei kuitenkaan tule Hammarin huulille ilman että se saa jo suussa ympärilleen sitaatit ja peräänsä naurunkiherryksen.

– Viimeksi möin festivaalin. Se tarkoittaa pakettia, johon kuuluu äänentoisto, kuvaa ja kuvausta led-screenille. Näitä paketteja on A, B tai C-luokkaa ja niin edespäin. Kullekin tapahtumalla tarpeen mukaan, kuvailee Hammar.

Jani Aarnio / Yle

Se joka on nähnyt Eppu Normaalin stadionilla Tampereella tai Helsingissä tietää mitä se A-ryhmä tarkoittaa. Joku kyläfestivaali tai pienempi tapahtuma pärjää pienemmälläkin.

Tekniikan kehitys on niin nopeaa, että esimerkiksi teatterit joutuvat nekin ostamaan valmiita palveluja. Joku musikaali saattaa vaatia miljoonien investoinnit, joilla välttämättä ei ole käyttöä seuraavassa proggiksessa. Siinä tilanteessa saattaa Repan putiikki ”hiipiä esiin verhon takaa”.

Luomujohtaja

Johtamista Reijo Hammar on joutunut opiskelemaan Teatterikoulun aikoina. Auktoriteettia Hammar ei kuitenkaan yritä tavoitella.

– Eipä niistä oppaista ole paljon käteen jäänyt. Tämä ala on tiimityöskentelyä, jossa paremminkin johdatellaan kuin johdetaan. Uskon enemmänkin luomuun, sanoo Hammar.

– Nämä on niin persoonakohtaisia asioita, heheheh. Tälle alalle eksyy enemmän tai vähemmän besserwissereitä ja pedantteja. Välillä tungetaan esille täydellisen maailman idealistisia käsityksiä. Mutta maailma ei ole sellainen.

Tarkistin tittelin käyntikortista – noin siinä lukee: kehitysjohtaja. Reijo Hammar

Nykymaailmassa keikat ovat muuttuneet festareiksi ja konserteiksi eikä vanhoja tanssilavojakaan enää ole. Myös tapahtumatuotannossa on kilpailua. Mikään ei ole itsestään selvää markkinajohtajallekaan.

– Ulkomailta tulevat sijoitusyhtiöt polkevat hintoja. Kun pätäkkää on muutama miljardi, voi bisnestä tehdä muutaman vuoden vaikka tappiolla. Näin alan toimijat yrittävät vallata markkinat - ostetaan kilpailijat pois ja sitä rataa.

Hiljainen tieto siirtymässä

Kun ikää on 62 vuotta, monen mielessä vilkkuu jo riippumatto. Hammarkin on jo alkanut siirtää oppejaan nuoremmille. Asiakaskontakteja ja myyntiä on siirretty uusiin käsiin. Samoin on äänentoiston salaisuuksien kanssa.

Jani Aarnio / Yle

On vaikea kuvitella seuraajaa, joka olisi tallannut yhtä pitkät polut. Nuori polvi ei ole Hammarin mielestä pyrkinyt sellaisiin kokonaisuuksiin kuin Akun Tehdas on. Esimerkiksi elokuvan tekeminen olisi yksi mahdollisuus. Nyt ei tarkoiteta mitään Markku Pölösen tyyppistä ratkaisua elokuvakylästä.

– Enemmänkin se voisi olla virtuaalista. Minä en kuitenkaan enää tule johtamaan sitä kehitystä. Olen äänentoiston alalla jo oman osani tehnyt. Nyt on jonkun toisen vuoro.

Hammarin mielestä luopuminen ei ole vaikeaa.

– Ei se ole, jos siihen on valmistautunut ja suunnitellut elämänvaiheen etukäteen.