Jos työntekijöiden täytyy pelätä työpaikoillaan epäkohdista puhumista, on ilmiselvää, että toiminnassa on jotain, joka ei kestä päivänvaloa, kirjoittaa Paula Takio.

Tämän vuoden alussa luin uutisartikkeleita siitä, miten yksityiset hoivalaitokset ovat vaientaneet työntekijöitään ja kieltäneet heitä puhumasta työpaikkojensa tilanteista. Nyt ovat nousseet esiin Helsingin uuden hienon lastensairaalan ongelmat. Epäkohtiin on yritetty vaikuttaa ja kun mitään ei tapahdu, asia viedään julkisuuteen, kun muutakaan oljenkortta ei ole enää tarjolla. Kaikki tietenkin nimettömänä seurausten pelossa.

Ei tällainen ole vierasta omalla alallanikaan. Hyvin useinkin törmää siihen, että ihmiset eivät uskalla valittaa epäkohdista tai työolosuhteista esimerkiksi sen takia, että työsuhde on määräaikainen ja hankalan työntekijän maine pelottaa.

Luulisi, että organisaation johto olisi pikemminkin erityisen tyytyväinen ja onnellinen, jos alaiset haluavat, että asiat hoidetaan kunnolla ja kunniallisesti.

Miten ihmeessä voi olla mahdollista, että jos työntekijä huomaa ongelmia, jotka haittaavat työn suorittamista ja tavoitteiden saavuttamista, hänen täytyy pelätä asioiden esille ottamista? Miksi viestintuoja saa pelätä ampumista? Tämä menee minulta yli hilseen.

Kaiken järjen mukaanhan juuri hyvä ja työpaikkansa parasta ajatteleva työntekijä toimii niin. Luulisi, että organisaation johto olisi pikemminkin erityisen tyytyväinen ja onnellinen, jos alaiset haluavat, että asiat hoidetaan kunnolla ja kunniallisesti.

Jos ensisijainen toimintamalli on se, että vihoitellaan asioiden esille ottamisesta ja pyritään tukkimaan ihmisten suut, on ilmiselvää, että toiminnassa on jotain, joka ei kestä päivänvaloa. Vähintäänkin puuttuu halukkuutta korjata epäkohdat. Ne haluttaisiin vain lakaista maton alle. Ei mikään organisaatio voi olla täydellinen. Korjattavaa on varmasti aina. Jotta ongelmat voidaan korjata, niistä täytyy ensin tietää.

Ei voi olla mitenkään hyväksi työyhteisölle eikä työnteolle, jos alaisilla on olo, että ongelmista ei voi puhua saati että esimiehiä ja johtoa täytyy pelätä.

Ensin pitää hoitaa se pelko pois.

Jos organisaation johto saa anonymiteetin suojissa pelokkaana toimivilta alaisilta pyynnön epäkohtien korjaamiseksi, olisi syytä nopeasti paitsi ryhtyä ratkaisemaan havaittuja ongelmia myös käydä toimeen huonon ilmapiirin parantamiseksi. Ensin pitää hoitaa se pelko pois.

Vähättelemällä ja mitätöimällä ihmisten murheita ei ainakaan tilanteita kohenneta.

Erityisen ongelmallista tämä on, kun kyseessä ovat julkisen sektorin tai edes välillisesti julkisin varoin rahoitetut toiminnot. Silloin läpinäkyvyys ja avoimuus on ehdoton vaatimus. Pitää tietää, että verovaroja käytetään siihen, mihin ne on tarkoitettu, esimerkiksi kunnolliseen ja asialliseen hoitoon tai opetukseen. Jos resurssit eivät riitä, jonkun täytyy uskaltaa nostaa meteli ja ilmoittaa, että homma ei onnistu näin.

Usein valitetaan, että monille aloille ei tahdo löytyä tekijöitä. Hoitoalalla on pulaa työntekijöistä, päiväkoteihin ei saada lastentarhanopettajia tai muutakaan tärkeää henkilökuntaa. Sosiaalityöntekijätkin irtisanoutuvat. Näissäkin tulee kovin usein ilmi, että taustalla on pitkään jatkunutta pyrkimystä saada parannuksia huonoihin työolosuhteisiin. Turhaan.

Yhtenä uutena ilmiönä murehditaan, että opettajankoulutuksen hakijamäärät ovat laskeneet. Kiinnostavaa on, että ongelmaksi taas koetaankin huolipuheeksi nimetty tapa nostaa esille alan epäkohtia, jotka vaikuttavat työntekijöiden jaksamiseen, ei itse epäkohdat.

Kaikkeen sopeutuvasta työntekijästä on tullut synonyymi hyvälle työntekijälle.

Paitsi työpaikan menettämistä ihmiset totta kai pelkäävät ikävän ihmisen mainetta. Harva haluaa olla työpaikan ilonpilaaja. Nykyään rummutetaan paitsi työpaikkojen menettämisen riskiä myös positiivisuuden ja myönteisyyden mantraa. Ei ole trendikästä olla muutosvastarintainen uudistusten ja säästötoimenpiteiden arvostelija ja huomata ongelmia, koska kaikki pitäisi osata kääntää hyväksi. Kaikkeen sopeutuvasta työntekijästä on tullut synonyymi hyvälle työntekijälle.

Työnantajapuolikin onneksi välillä havahtuu ainakin julkisissa puheissa huomaamaan, että peiliin voisi katsoa. Ihmiset ovat nykyään tiedostavia myös sen suhteen, millaisissa oloissa suostuvat tekemään töitänsä. Miksi työhönsä vakavasti suhtautuva haluaisi tulla tai jäädä työyhteisöön, jossa ei saa tehdä töitänsä pystypäin?

Ihminen haluaa olla ylpeä siitä, missä on töissä, jotta jaksaa tehdä parhaansa. Jos kentällä huomataan, että uudistukset ja muutokset eivät helpota arkea, vaan vaikeuttavat sitä, olisi syytä kuunnella työntekijöitä, jotka asiat läheltä näkevät.

Ei voi olla niin, että suomalaista työelämää vuonna 2019 hallitsee pelko.

Palkka ei riitä mielipahan (siirryt toiseen palveluun) korvaukseksi, jos ihmiselle tulee sellainen olo, että hänen asiantuntemustaan oman työn hyvän suorittamisen edellytyksistä ei kuunnella eikä oteta huomioon. Olen kuullut työpaikasta, jossa työmaapäällikkö muistutti aina viikkopalaverin lopussa työnjohtajia pitämään hyvää huolta yrityksen työntekijöistä, koska he ovat ne, jotka sen voiton tuovat voittoa tuottavalle yritykselle. Siinä haastetta jokaisen organisaation johdolle: pitäkää huoli siitä, että on hienoa olla teillä töissä.

Paula Takio

Paula Takio on kieltenopettaja Turun Ammatti-instituutissa. Opettajan töitä hän on tehnyt niin vankilassa kuin eduskunnassakin. Hän on myös freelance-kääntäjä ja on tutkinut keskiajan kirjoituksia ja viihtyy työssään nuorten parissa.

Kolumnista voi keskustella 23.9. klo 16:00 saakka.