Tutkijoiden mukaan iso osa viime vuosikymmenten biolääketieteellisestä tutkimuksesta voi osoittautua kelvottomaksi niihin sisältyvän järjestelmällisen ongelman takia.

Yli 30 000:ssa julkaistussa tutkimuksessa on saatettu hyödyntää solulinjoja, joihin liittyy ongelmia. Solulinjat ovat voineet olla alun perin väärin merkittyjä tai ne ovat voineet saastua laboratorioissa.

Kyse on usein niin sanotuista "kuolemattomista solulinjoista".

Ensimmäinen ja tunnetuin "kuolemattomista solulinjoista" on peräisin Baltimoressa Yhdysvalloissa vuonna 1951 kuolleelta Henrietta Lacksilta. Lacks menehtyi kohdunkaulan syöpään, mutta hänen solujaan on hyödynnetty tutkimuksessa meidän päiviimme saakka. HeLa-soluja käytetään hyvin monenlaisessa tutkimuksessa, ei vain syöpätutkimuksessa.

Ongelman laajuutta selvittäneet hollantilaisen Radboudin yliopiston tutkijat kuvaavat tilannetta vakavaksi.

Saastuminen jatkunut jopa vuosikymmeniä

Esimerkiksi HeLa-solujen saastuminen on saattanut jatkua vuosikymmeniä. Pelkästään huolimattomuuden vuoksi toinen nopeasti lisääntyvä solu on voinut syrjäyttää laboratoriossa alkuperäistä solulinjaa.

Tutkijat löysivät kaikkiaan 451 ongelmallista solulinjaa.

Pahimmissa tapauksessa on esimerkiksi luultu tutkittavan ihmisen syöpäsoluja, vaikka enemmistö soluista onkin peräisin hiireltä. Tuloksena voi olla tieteellisiä artikkeleita, joissa raportoidaan ihmisen ihosyöpään liittyvistä löydöistä, vaikka päätelmät on tehty hiiren soluja tutkimalla.

Tai keuhkosyöpätutkija on julkaissut uuden tutkimuksen ymmärtämättä, että hänen tutkimansa solut ovatkin peräisin maksasta.

Usein tutkijat eivät edes huomaa virhettä.

AOP

Ongelman laajuus yllätti

Radboudin tutkijat Willem Halffman ja Serge Horbach halusivat selvittää, kuinka suuresta ongelmasta on kyse. Heidän mukaansa moniin vääriin soluihin perustuviin tutkimuksiin viitataan yhä, ja peräti 33 000 tieteellistä artikkelia perustuu niihin.

Useimmat tutkijat eivät tahallaan julkaise löytöjä, jotka perustuvat vääriin soluihin. Kyse on tahattomasta virheestä, Horbach painottaa. Ongelma on, että tutkimusdata voi olla kelvotonta, eivätkä tulokset ole toistettavissa, hän sanoo.

– Vielä pelottavampaa on, että vaikka väärin tunnistetuista soluista on tiedetty puoli vuosisataa, ovat monet tutkijat yhä tietämättömiä niistä. Joka viikko julkaistaan uusia tutkimuksia, jotka perustuvat väärin tunnistettuihin soluihin, Horbach sanoo.

Halffman puolestaan arvostelee kansainvälisiä solulinjapankkeja eli keskuksia, jotka toimittavat soluja tutkijoille. Niiden rooli on hänen mukaansa keskeinen.

– Näiden pankkien työntekijät tuntevat ongelman, mutta sanovat, ettei kukaan kuuntele heitä. He ovat vihaisia, sanoo Halffman.

Eräissä tapauksissa kyse on ainakin osittain yksityisistä yrityksistä, jotka pelkäävät asiasta puhumisen johtavan taloudellisiin ongelmiin tai maineen menettämiseen.

Hollantilaistutkijat vakuuttavat, että he eivät pyri pilaamaan yhdenkään tutkijan mainetta, mutta korostavat, että ongelmalle on tehtävä jotain.

Heidän mukaansa yksi mahdollisuus olisi, että kaikkiin ongelmatutkimuksiin lisättäisiin lause tutkittavina olleiden solulinjojen ongelmista. Tuolloin lukijat saisivat itse päättää, onko ongelmalla merkitystä. Näin ei nimittäin kaikissa tapauksissa ole, Halffman ja Horbach korostavat.

Lisäksi laboratorioiden pitäisi parantaa työkäytäntöjään ja hygieniaa. Se tosin vie aikaa ja maksaa rahaa, tutkijat myöntävät.

Suomalaisasiantuntija: Ongelma tuttu myös meillä

Solulinjojen vikatunnistus on ongelma, joka tunnetaan myös Suomessa, kertoo tutkimusjohtaja Juha Klefström Helsingin yliopiston Biomedicumista.

Jos tutkimuksessa pyritään valoittamaan solujen toimintaa yleensä, ei ongelma ole yhtä vakava kuin silloin, kun tutkitaan jotain tiettyä sairaustyyppiä, eivätkä solut ole sieltäpäinkään, hän sanoo.

Biomedicumin rintasyöpätutkimusta varten hankittiin rintasyövän solulinja, mutta ilmenikin, että kyseessä oli melanooman solulinja. Onneksi kansainvälisen solulinjapankin erehdys havaittiin ajoissa.

Tosin tällä väärällä solulinjalla ehdittiin tehdä maailmalla kymmeniä, jos ei satoja tutkimuksia. Tällaisissa tapauksissa koko tutkimus on voinut mennä metsään

Mistä laboratorio voi tietää, että sillä on käytössään juuri oikea solulinja?

Klefströmin mukaan netissä on sivustoja, joilta voi tarkistaa, onko solulinja sitä mitä sen pitäisi olla, vai onko se vikamääriteltyjen joukossa. Solulinjapankkien tehtävänä pitäisi olla puhtauden ylläpitäminen. Niiden laatukontrolliin pitää voida luottaa, hän korostaa.

Solulinja voi saastua myös laboratoriossa, jos sitä käytetään pitkään. Jos solulinjaa on käsitelty huolimattomasti, voivat esimerkiksi pipetin välityksellä tulleet nopeasti kasvavat solut valloittaa koko petrimaljan.

Myös Klefström korostaa hyvien laboratoriokäytäntöjen merkitystä.

Klefström: Epäilyt tuotava julki

Jos tutkimuksessa on käytetty vikamääriteltyä solulinjaa, on kaikkien etu, että tieto tai mahdolliset epäilyt tuodaan julki.

Klefström korostaa, että tästä tieteessä on kyse: jos joku menee pieleen, sitä ei pimitetä, vaan pohditaan, miten jatkossa voidaan toimia paremmin.

– Jos omassa laboratoriossa syntyy epäilyksiä solulinjan puhtaudesta, kannattaa se ehkä heittää pois, ostaa uusi soluampulli keskuspankista ja maksaa siitä pari tonnia, Klefström sanoo.

Hänen mielestään myös yliopistot ja tutkimuslaitokset voisivat kannustaa tutkimusryhmiä testaamaan omia solulinjojaan. Ne voisivat jopa rahoittaa tällaista testaamista, hän sanoo.

Klefström kiittää myös laadukkaita tiedelehtiä. Ne edellyttävät usein artikkelin julkaisun ehtona, että tutkimuksessa ei ole käytetty vain yhtä solulinjaa, vaan useampia.

Myös tutkijan kannalta on merkityksellisempää, missä lehdessä tutkimus on julkaistu kuin se, kuinka paljon artikkeleita hän on julkaissut.