Meillä kaikilla lienee jokin käsitys velkavankeudesta, mutta minusta on aika pohtia ainakin yhden blogikirjoituksen verran ilmiötä, jossa velka on symboli jostakin muusta, velkaan, erityisesti julkiseen velkaan on syntynyt erikoinen riippuvuus.

Carmen Reinhart ja Kenneth Rogoff tutkivat muutama vuosi sitten julkisen velan ja talouskasvun välistä yhteyttä. He eivät koskaan tutkineet mitään syy-yhteyttä näiden välillä. Kuitenkin heidän tutkimuksensa synnytti “totuuden”, jonka mukaan julkisen velan suhteen kokonaistuotantoon noustessa yli 90 prosenttiin kasvu alkaa hiipua. Nyt tiedämme, että heidän laskelmissaan oli virhe, jonka vaikutuksista sitten keskustellaan.

Vaikka Reinhart ja Rogoff eivät selvittäneet syy-yhteyksiä ja tekivät tämän selväksi ja siksi “90 % -totuudelle” ei heidän tutkimuksestaan löydy tukea, niin heitä itseäänkin syytetään “totuuden” synnyttämisestä. Vaikka tässä on perää, en kuitenkaan olisi yhtä valmis tuomitsemaan heitä kuin esimerkiksi Paul Krugman on. Reinhart ja Rogoff vain esittivät tuloksen yleisölle, jossa kaikki ovat velan vankeja, yleisölle, joka elää maailmassa, jossa velkakuri ja säästäminen tuovat meriittejä. Tämä yleisö janosi “totuutta” ja olisi sen muodostanut ilman tutkijoiden tukea. Tutkijoita tilanne varmasti imarteli, he “lankesivat” turhamaisuuteen.

Dani Rodrik, taloustieteilijä Harvardin Kennedy Schoolista, arvosteli (lukekaa myös linkki Project Syndicaten kolumniin) jokin aika sitten taloustieteen tapaa mallittaa poliittisten päätöksentekijöiden toimintaa. Tavallinen tapa on ajatella poliitikot vain omien henkilökohtaisten etujensa ajajiksi. Mutta jos näin on, niin miksi taloustieteilijät sitten tuputtavat omia neuvojaan, nehän eivät voi koskaan mennä perille, neuvojen antaminen on irraytionaalista? Rodrik haluaakin nostaa politiikan teon taustalla olevat ideologiat ja niiden muodostumisen tutkimuksen kohteeksi. Hänen mukaansa ideologiat määrittävät päämäärät, joihin poliitikot pyrkivät, ja meriitit, joita he teoistaan saavat, ne määrittävät heidän käsityksensä siitä, miten maailma toimii, ja ne strategiat, joita he voivat katsoa noudattavansa.

Saksassa ja Suomessa talouspoliittiset päätöksentekijät ovat olleet pitkään velan vankeja, julkinen velan kasvua on pidetty perisyntinä. Paradoksaalisesti velkaa tietysti tarvitaan, jotta sen kasvua voidaan paheksua, tähän riittää jo maltillinenkin velan kasvu. Mistä tällainen ideologia syntyy?

Simon Wren-Lewis, taloustieteilijä Oxfordista, pohtii tätä ja antaa tukea Rodrikin näkökulmalle (selvästikään tuntematta Rodrikin kirjoitusta, hyvä osoitus siitä, että suuri aika nostattaa suuria ajatuksia). Wren-Lewis toteaa, että yksioikoiset selitykset eivät ole sopivia, koska velan kauhistelu on riippumatonta poliitikkojen puoluetaustoista, joilla lienee jotakin tekemistä kuitenkin heidän ideologioidensa kanssa. Ei myöskään ole selvää, miten velkaantumisen karsastaminen palvelisi toimena suoraan poliitikkojen välitöntä etua, ehkä pikemminkin kuvittelisi päinvastaista.

Wren-Lewis löytää yhden velan kaihtamista selittävän tekijän: velan kasvun uskotaan heikentävän tulevien sukupolvien asemaa. Poliittiset päätöksentekijät ovat tietoisia siitä, että he haluaisivat kasvattaa velkaa ja pitää budjetin alijäämäisenä. Tämä synti (jo väärien tekojen ajatteluhan on syntiä) painaa heidän omaatuntoaan niin, että he joko vakuuttavat äänestäjiä siitä, että päätökset ennen pitkää rahoittavat itse itsensä (verojen alennusten “dynaamiset vaikutukset” ovat isot) tai aikoina, jolloin velka kasvaa, menoja halutaan kutistaa. Mitä enemmän markkinat vahtivat velkaantumista, sitä syvempi on pelko paljastua “tuhlaajaksi”. Saksassa ja Suomessa voi olla myös historiallisia tekijöitä (”maksoimme sotakorvaukset kovalla työllä”), jotka selittävät vankeutta velkaan.

Mikä muu selittää sen, että äskettäin sekä Tasavallan Presidentti että pääministeri pitivät esitelmissään keskeisenä euroalueen ongelmien syynä sitä, että yhteisesti neuvoteltuja sopimuksia ei noudateta. Haluavatko he siis tosissaan, että Saksa alkaisi karsia nopeasti menojaan, jotta se saisi velkasuhteensa painettua 60 prosenttiin nykyisestä 80 prosentista välittämättä seurauksista?

Velan vankien ideologia muovaa heidän näkemystään yhteiskunnan ja talouden toiminnasta ja rajaa sallittujen toimenpiteiden luonnetta. Tämä vaikuttaa myös siihen, mitä tietoa he haluavat saada ja käyttää ja minkä tiedon unohtaa. Mutta mitä tiedämme julkisen velkaantumisen vaikutuksista? Vastikään ilmestyneessä katsauksessaan Ugo Panizza (Geneven yliopisto) ja Andrea Presbitero (Marchen yliopisto) toteavat, että velkaantumisella on teoriassa sekä hyviä että huonoja vaikutuksia, joten vain empiirinen tutkimus voi antaa selvyyttä siihen, mikä kokonaisvaikutus on. He käyvät myös läpi aiheesta tehdyn empiirisen tutkimuksen, tulokset ovat hyvin ristiriitaisia. Panizza ja Presbitero keskustelevat myös laajasti siitä, miten vaikeaa velkaantumisen ja kasvun välistä syy-yhteyttä on selvittää. Heillä on omakin, juuri ilmestynyt, tutkimus velan kausaalisesta vaikutuksesta talouskasvuun, sen mukaan velkaantumisella ei näytä olevan mitään vaikutusta kasvuun. Tälle tulokselle tuskin löytyy kuulevaa korvaa.

Julkisen/valtion velan kasvulla voi olla myönteisiä vaikutuksia esimerkiksi siksi, että se parantaa rahoitusmarkkinoiden toimintaa. Nobel-palkittu (tai siis Ruotsin keskuspankin Alfred Nobelin kunniaksi taloustieteilijälle myöntämän palkinnon saaja, ettei kukaan pääse huomauttamaan) Christopher Sims Princetonin yliopistosta osoittaa tämän tässä Yhdysvaltain Taloustieteellisen Yhdistyksen vuosikokousesitelmässään.

Simsin keskeinen sanoma on, että keskuspankin ja valtion toimet liittyvät läheisesti toisiinsa. Yhtä paljon kuin keskuspankkia saatetaan tarvita valtion toimien rahoittamisessa valtion velalla voi olla suuri merkitys keskuspankin toiminnan ylläpitämisessä. Jos keskuspankin toiminta on tappiollista, niin se voi selvitä tappioista ilman voimakasta inflatoimista, jos sillä on mahdollisuus saada rahoitusta valtiolta. Juuri tämän vuoksi keskuspankki voi toimia rahoitusjärjestelmän perimmäisenä luotottajana, kun muu rahoitus kuivuu.

Julkisen velan ja keskuspankin toimien välinen kohtalonyhteys tulee hyvin näkyviin juuri nyt Euroopassa. Euroopan keskuspankilla ei ole samanlaista yhteyttä valtioon kuin esimerkiksi Yhdysvaltojen keskuspankilla on. Tämän vuoksi yksittäisen velkaantuneen euromaan velka on reaalista velkaa, ainoa tapa hoitaa sitä on reaalinen sopeutuminen, budjetin ja vaihtotaseen alijäämän supistaminen. Vaihtoehtona on velkojen hoitamatta jättäminen. Koska tätä ei ole sallittu, niin euroalue on taantumassa/lamassa. Ainoa euroalueen maa, jota tämä ei koske, on tietysti Saksa (ja mahdollisesti Ranska). Jos Saksa ajautuisi pulaan, niin Euroopan keskuspankki tulisi hätiin, Saksan velka olisi nimellistä velkaa, jota voidaan supistaa inflatoimalla. Tätä euromaiden välistä epäsymmetriaa velan vangit eivät halua poistaa.

Euroopan Keskuspankilla ei ole myöskään suoraa tukea miltään valtiolta, koska euroalueelta puuttuu liittovaltio. Ehkä juuri siksi sijoittajat haluaisivat Saksan elvyttävän velalla, jotta Euroopan sopeutuminen olisi enemmän nimellistä ja että Saksa voisi tukea EKP:tä. EKP on alkanut toimia myös perimmäisenä rahoitussektorin rahoittajana, mutta sen kädet ovat paljon sidotummat kuin Yhdysvaltain keskuspankin. Mahdollisuudet tappioihin ovat kuitenkin olemassa, eikä niille löydy ilman liittovaltiota viimekätistä maksajaa. EKP:n mandaattia rikottiin jo silloin, kun sen sallittiin toteuttavan OMT-operaatioita (”outright monetary transactions”), ostaa suoraan valtion velkaa. Eikö nyt olisi aika kasvattaa sen mandaattia ja luoda sille tarvittava valtiontaloudellinen pohja? EKP:a perustettaessa sen haluttiin olevan euroalueen jäsenmaista täysin riippumaton, nyt on aika korjata tehty virhe.

Edellä sanomani on tarkoitettu myös vastaukseksi niille, jotka ovat kyselleet, mistä löydettäisiin rahoitusta nykypolitiikan arvostelijoiden vaatimalle elvytyspolitiikalle. Kuten Paul DeGrauwe haastattelussaan Helsingin Sanomissa totesi, markkinat suorastaan janoavat Saksan velkapapereita. Kysymys on omituinen myös siksi, että rahoitusta on löytynyt politiikalle, joka on pahentanut kriisimaiden velkaantumista, kai sitä löytyy politiikalle, joka lieventäisi ongelmaa?

Raha- ja finanssipolitiikan kytkentä näkyy myös kriisiajan toimissa ja tuloksissa. Velan vangit ovat pakottaneet Euroopan julkisten menojen karsintaan ja kokonaistaloudelliseen taantumaan/lamaan. Samaan aikaan EKP:n rahapolitiikka on ollut elvyttävää, mutta ei tarpeeksi, joten lopputulos on ollut talouden stagnaatio. Yhdysvalloissa tilanne on ollut hieman erilainen, keskuspankki on elvyttänyt voimakkaammin kuin EKP, eivätkä valtion toimet ole viime aikoja lukuun ottamatta olleet niin vastakkaisia kuin Euroopassa (ks. tästä). Tilanne on historiallisesti poikkeuksellinen. Tästä on hyvä muistuttaa, koska se unohtuu monilta, kun puhutaan EKP:n rahapolitiikan vaikutuksista. Mitähän täällä olisi tapahtunut, jos EKP ei olisi elvyttänyt? Ja tästä päästään tämän jutun alkuun, miten erilaisten politiikkatoimien vaikutukset saadaan selville? Katsopa vaikka tätä pohjaksi.

Avainsanat: EKP, Julkinen velka, velan vanki

Aihealueet: Julkinen talous, Kummalliset, Makro