Viime vuoden aikana 12 naista kuoli parisuhdeväkivallan seurauksena, kertoo Ensi- ja turvakotien liitto. Viisi heistä joutui entisen kumppaninsa surmaamaksi.

Liiton mukaan väkivalta kärjistyykin uhkaamaan henkeä etenkin eron yhteydessä. Viimeisen vuosikymmenen aikana joka kolmas parisuhdeväkivallan seurauksena kuollut on surmattu erotilanteessa.

Lapsista saattaa tulla myös kiistojen välikappale ja ero saattaa johtaa vainoamiseen. Asiantuntijoiden mukaan viranomaisten tiedot ja keinot riitaisten erojen ja perheväkivallan estämiseksi ovat heikot.

Keräsimme alle viisi kohtaa, joissa eri asiantuntijoiden mukaan Suomella olisi petrattavaa.

1. Perheväkivaltaa ei tunnisteta

Väkivaltaa ei tunnisteta ilmiönä peruspalveluissa, jonka vuoksi korkean riskin perheet jäävät helposti huomaamatta, sanoo kehittämispäällikkö Tiina Muukkonen Ensi- ja turvakotien liitosta. Hänen mukaan tietoa väkivallasta ilmiönä pitäisi nykyistä voimakkaammin viedä päiväkoteihin, terveyskeskuksiin ja kouluihin.

– Perheväkivaltaa kohtaaville aikuisille on oma riskienarviointilomake, mutta lapsille ei tällä hetkellä ole olemassa vastaavanlaista. Meillä ei myöskään ole olemassa kriteeristöä, jolla korkeariskisen perheen voisi tunnistaa, sanoo Muukkonen.

Myös Lapin yliopiston tutkija tohtori Anna Nikupeteri näkee, että eron jälkeinen vaino jää liian usein tunnistamatta. Hänkin painottaa, että lasten arjessa esiintyvät turvalliset aikuiset ovat oleellisessa asemassa väkivallan ja vainon varhaisessa tunnistamisessa.

– Vainoaminen ilmenee lasten arjessa monin eri tavoin ja lapsista saattaa tulla pelinappuloita tai koston kohteita. Kärjistyneiden tilanteiden estäminen edellyttää vastuuta kaikilta lapsen arjessa olevilta aikuisilta ja ammattilaisilta, sanoo Nikupeteri.

Kehitteillä on parhaillaan lapsille suunnattu 10 kohdan kysymys-lista, jonka avulla lapsilta voitaisiin hellävaroin kysellä kotona mahdollisesti esiintyvästä väkivallasta. Lomaketta työstetään tulevan vuoden ajan Vantaalla, Kokkolan seudulla ja Kymenlaaksossa.

Korkean riskin perheet jäävät helposti huomaamatta. Yle

2. Lähestymiskielto ei ratkaise ongelmaa

Perheväkivalta on usein kaavamaista toimintaa, joka muuttuu hiljalleen pahemmaksi. Siihen liittyy yleensä vallankäyttöä sekä kontrolloimisen tarvetta.

Kun entinen kumppani alkaa vainota ja uhkailla, voi uhri hakea lähestymiskieltoa. Kielto ei kuitenkaan pureudu vainoajan käytöksen takana oleviin syihin. Muukkosen mukaan lähestymiskiellon saanut henkilö tulisikin velvoittaa samalla ottamaan vastaan apua.

– Lähestymiskiellon yhteydessä voitaisiin vaatia, että henkilön tulee itse aktiivisesti saada aikaan muutosta omassa käytöksessään, sanoo Muukkonen.

Lähestymiskieltoon johtava prosessi on asiantuntijoiden mukaan yleensä myös hidas apuväline nopeasti kärjistyvissä riitatilanteissa.

Perheväkivaltaan liittyy yleensä vallankäyttöä sekä kontrolloimisen tarvetta. AOP

3. Yhtenäinen ohjeistus uupuu

Oikeustieteen emeritaprofessorin Kevät Nousiaisen mukaan Suomesta puuttuu koordinoitu ohjeistus siitä, mikä määrittäisi, miten väkivaltatilanteissa tulisi toimia.

– Tällä hetkellä käytössä on hyvin sekalainen kenttä eri organisaatioita. On kunnallisia toimijoita, kansallisia järjestöjä ja valtion elimiä. Saatavilla oleva apu riippuu nykyään paljon myös siitä, missä päin maata sattuu asumaan, sanoo Nousiainen.

Hänen mukaansa väkivaltaan puuttumiselle pitäisi saada yhtenäiset raamit, joiden avulla toiminta olisi johdonmukaista ja tasavertaista koko maassa.

– Meillä on paljon hyviä toimijoita, mutta avun löytäminen ja sen piiriin pääseminen on tällä hetkellä aika sattumanvaraista. Pitkittyneissä prosesseissa uhri jää usein melko yksin ja viranomaiset heittelevät vastuuta toisilleen, sanoo Nousiainen.

Nousiainen peräänkuuluttaa perheväkivaltaan pureutuvan Istanbul-sopimuksen (siirryt toiseen palveluun) merkitystä käytäntöjen yhtenäistämisessä. Hänen mukaansa eri viranomaisilla on kyllä keinoja puuttua perheiden sisäiseen väkivaltaan, mutta hyvin usein odotetaan, että uhri lähtee itse hakemaan apua.

4. Avunsaanti monesti uhrin vastuulla

10 vuotta perheväkivallasta kärsinyt ”Karla” (nimi muutettu) näkeekin suurimpana puutteena sen, että avun hakeminen on uhrin vastuulla. Hän kertoo joutuneensa tekemään paljon töitä sen eteen, että sai lopulta konkreettista apua itselleen ja kahdelle lapselleen.

– Minä lopulta onnistuin ja pääsin muuttamaan toiselle paikkakunnalle. Sellainen ihminen, joka on pitkään alistunut väkivallan alle ja uupunut tilanteeseen, ei kuitenkaan välttämättä jaksa itse hakea apua näin paljon. Miten sellainen ihminen pärjää, kysyy Karla.

Hänen mukaan uhrin ei pitäisi joutua tekemään itse niin paljon töitä päästäkseen uhkaavasta tilanteesta pois. Hän toivoisi myös, että väkivaltaisuus otettaisiin paremmin huomioon huoltajuuskäsittelyssä.

– Vaikka väkivalta ei suoraan ole kohdistunut lapsiin, voi äidin pahoinpitely saada lapset pelkäämään isää. Jos oikeus määrää lasten tapaamisoikeuden väkivaltaisen vanhemman luokse ja jotain pahaa tapahtuu, kuka kantaa tästä vastuun, sanoo Karla.

Huoli lapsien turvallisuudesta voi saada vanhemman hakemaan apua nopeammin. Derrick Frilund / Yle

5. Ydinperheen ihanne painaa

Naisten Linjan sosiaalityöntekijä Noora Siivosen mukaan vanhemmuus vaikuttaa monella tavalla avun hakemiseen. Toisaalta huoli lasten turvallisuudesta voi saada vanhemman hakemaan apua nopeammin, mutta pelko lasten huoltajuuden menettämisestä saattaa puolestaan estää sitä.

– Myös yhteiskunnalliset odotukset vaikuttavat monesti siihen, että henkilö jää väkivaltaiseen suhteeseen, sanoo Siivonen.

Esimerkiksi se, että eroamisesta puhutaan yhä perheen rikkomisena tai lapsilta toisen vanhemman viemisenä saattaa jarruttaa eroprosessiin ryhtymistä.

– Tärkeintä olisi kuunnella ja uskoa ihmistä, joka kertoo kokemuksistaan. Väkivallasta puhuminen on tärkeää ja puhumalla voidaan tuoda myös esille sitä, että pelkkä väkivallan todistaminenkin satuttaa, sanoo Siivonen.

Siivosen mukaan väkivallasta toipuminen on aina mahdollista, mutta prosessi voi olla pitkä. Lapsena saatuja traumoja saatetaan käsitellä vielä eläkeiässäkin. Väkivallan kokijan ja todistajien eli usein lasten turvallisuus tulisikin asettaa aina etusijalle.

Valtion budjetista myönnettiin turvakotipalveluihin neljän miljoonan lisärahoitus, joka riitti neljän uuden turvakodin perustamiseen. Vuoden 2018 aikana turvakotiverkoston perhepaikkojen määrä nousee 143 paikasta 185 paikkaan.

Uudet turvakodit avataan Espooseen, Tampereelle, Seinäjoelle ja Hämeenlinnaan.