Suomen kirstunvartijoille hoitajien palkkavaatimukset ovat myrkkyä: heidän pelkonsa on, että hoiva-alan palkat nousevat mutta työn tuottavuus ei, kirjoittaa Teemu Muhonen.

Kunta-alan ylityökielto ja sopimusneuvottelut jatkuvat tänään, koska osapuolet eivät ole päässeet yhteisymmärrykseen kilpailukykysopimuksessa määräaikaisesti leikattujen lomarahojen korvaamisesta.

Näkyvimmin eduistaan kamppailevat kuntien suurimmat palkansaajaryhmät eli hoitajat. Tässä kirjoituksessa ei oteta kantaa siihen, pitäisikö työntekijöille maksaa heidän vaatimansa 300 miljoonan euron lomarahakorvaukset.

Sen sijaan tarkoituksena on selittää, miksi ennen kaikkea hoiva-alojen palkkavaatimukset ovat talouspäättäjille punainen vaate.

Orpon mukaan ”ei ole massia”, mutta kyse on muustakin kuin lomarahoista

Valtiovarainministeri Petteri Orpo (kok) sanoi alkuviikosta, ettei valtiolla ”ole massia”, josta kuntatyöntekijöille voitaisiin kaivaa lisää rahaa: noususuhdanteesta huolimatta valtio velkaantuu tänä vuonna jälleen kolme miljardia euroa lisää.

Valtiovarainministeri Petteri Orpo (kok) ilmoitti alkuviikosta, ettei valtio voi kaivaa enempää kuvetta.­

Huolensa velanoton lisäämisestä ilmaisivat myös presidentti Sauli Niinistö ja ”neuvottelupöydissä käytäviin keskusteluihin” viitannut valtiovarainministeriön Mikko Spolander, jotka muistuttivat väestön ikääntymisen olevan vasta aluillaan.

Sote-menojen ennustettu kasvu onkin todellisuudessa niin rivakkaa, että kuntatyöntekijöiden vaatimat kertaluonteiset 300 miljoonan eli 0,3 miljardin euron korvaukset ovat isossa kuvassa melko pieniä rahoja. Miksi ne nähdään niin suurena uhkana?

Päättäjien varsinainen huoli liittyy siihen, että hoitajille periksi antaminen johtaisi suurempiin palkankorotusvaatimuksiin myös vastaisuudessa.

Jos taulukko ei näy laitteellasi, katso se tästä.

Perimmäinen pelko: hoitajien palkat nousevat, tuottavuus ei

Hoiva- ja terveysalan työntekijöiden palkkatason nousu on julkisen talouden kirstunvartijoille myrkkyä. Syy paljastuu valtiosihteeri Martti Hetemäen marraskuussa kirjoittamasta blogikirjoituksesta.

Sen liitteistä löytyvistä luvuista käy ilmi, että yllä olevan kuvan ennuste sote-menojen voimakkaasta noususta 2020-luvulla perustuu vain puoliksi väestön ikääntymiseen – yhtä suuri syy on työntekijöiden palkkojen nousu.

Hetemäen esittämässä ennusteessa palkat nousevat joka vuosi nimellisesti kolme prosenttia, mutta työn tuottavuus pyöreät nolla prosenttia.

Toisin sanoen työntekijöiden uskotaan haluavan lisää palkkaa, mutta heidän ei lähtökohtaisesti uskota pystyvän esimerkiksi hoitamaan vanhuksia sen ”tehokkaammin” kuin nytkään.

Teknologian kehityksestä ja automatisaatiosta ei odoteta hoiva-alalle samanlaista vetoapua kuin teollisuuteen ja monille muille palvelualoille.

Sote-uudistuksella on tarkoitus saada kymmenessä vuodessa kolmen miljardin euron säästöt, jotka Hetemäen mukaan perustuvat esimerkiksi kalliin laitoshoidon vähentämiseen ja ylipäätään palvelutarpeen pienentämiseen.

Jos hoiva-alan neuvotteluvoima kasvaa ja palkat nousevat arvioitua enemmän, säästöjen saavuttamisesta tulee päättäjien näkökulmasta nykyistäkin epätoivoisempaa.

Ohessa Martti Hetemäen kokoama kuva, jossa näkyy myös hallituksen tavoiteura.

Turhat syytökset sikseen – hoitajat eivät tuhonneet Suomen kilpailukykyä

Hoitajat ja muut kunta-alan työntekijät ovat ahtaassa raossa: palkat ovat monin paikoin alhaiset ja työ raskasta, mutta väestön ikääntymisen ja julkisen talouden velkaantumisen vuoksi toiveet paremmasta ovat kiven alla.

Tärkeää joka tapauksessa olisi, ettei kuntien työntekijöiden palkkatoiveita demonisoitaisi tarpeettomasti.

Kymmenen vuotta sitten hoitajaliitto Tehy sai palkankorotusvaatimuksilleen tukea poliitikoilta, ja yhä tänä päivänäkin elävän selityksen mukaan lopputuloksena oli koko Suomen kilpailukyvyn tuhoutuminen.

Selitys on kummallinen, sillä mikään luonnonvoima ei pakota vientialojen eli teollisuuden työnantajia maksamaan työntekijöilleen poikkeuksetta vähintään yhtä suuria palkankorotuksia kuin julkisen sektorin työntekijät saavat.

” Mikään luonnonvoima ei pakota vientialojen eli teollisuuden työnantajia maksamaan työntekijöilleen poikkeuksetta vähintään yhtä suuria palkankorotuksia kuin julkisen sektorin työntekijät saavat.

Kunta-alan työntekijöitä hiertää nyt se, että kuten alla oleva kuvio osoittaa, kuntien palkkakehitys jäi jälleen 2010-luvulla muista jälkeen jo ennen lomarahaleikkausta.

Julkisen talouden ongelmista huolimatta on muistettava, että palkkojen nostaminen ei suinkaan ole mahdotonta. Jos julkisten menojen kasvua halutaan välttää, mikään ei estä karsimasta menoja muualta.

Loppupeleissä kyse on politiikasta.

Jos taulukko ei näy laitteellasi, katso se tästä.