Han siterer en artikkel fra 1951: «Voldsom økning i homoseksuelle forbrytelser». La oss gjerne dvele litt her. Se på noen andre eksempler og til slutt spole litt frem i tid.

VG, 26.januar 1954: «Homoseksualitet er en sykdom»

VG, 17. februar 1954: «Meningsløst å straffe homoseksualitet. Men et problem med unge gutter som forledes, mener psykiater»

VG, 5. juni 1972 (året homoseksualitet ble lovlig i Norge):

«Homoseksualitet er noe som har forekommet til alle tider og alle steder så lenge det har vært mennesker til på jorden»

Også disse sitatene vitner om en slående parallell mellom rusdebatten og legningsdebatten. For i stadig større grad har vi sett at bruk av andre rusmidler enn alkohol, går fra å defineres som kriminalitet til å defineres som en sykdom.

Og i stadig større grad innser man at bruk av rusmidler «har forekommet til alle tider og alle steder» – noe sosialantropologer kan bekrefte.

Tall fra FN viser at 80-90% av bruk av illegale rusmidler ikke er forbundet med problemer. Av de som bruker cannabis hele livet er det rundt 9% som utvikler avhengighet. For alkohol er tallet 22%.

Det neste skrittet i rusdebatten er altså å innrømme at det er en stor gruppe mennesker i Norge som ikke har noe annet problem enn at de blir definert som kriminelle. Og det med store menneskelige kostnader.

For, som Willy Pedersen har pekt på, fører altfor ofte bruk av cannabis til utenforskap som det er vanskelig å komme ut av – fordi oppførselen er kriminalisert (og anses som umoralsk).

Kanadieren Bud Osborn startet verdens første grasrotopprør mot myndighetenes ruspolitikk. Osborn kjempet under parolen: «INTET OM OSS UTEN OSS». Følelsen gir gjenklang. Situasjonen vår er nemlig ikke ulik den homoseksuelle frigjøringsorganisasjoner var i da andre hevdet å tale deres sak.

Hele 26 organisasjoner er medlem av paraplyorganisasjonen Actis – som kaller seg «Rusfeltets samarbeidsorgan». Ingen av dem består av aktive brukere. Og myndighetene lytter heller til dem enn til oss.

Det er på tide at vi blir hørt! I norsk lov heter det seg at man ikke skal vise ringeakt overfor noens leveform. Dette bør også bør gjelde de som foretrekker et annet rusmiddel enn alkohol eller tobakk.

Det er som kjent ikke rusmiddelet/substansen som utgjør et eventuelt problem i seg selv, men hyppigheten, toleransen og dosestørrelsen.

Ifølge tall fra EMCDDA brukte 5,1% av den norske befolkningen cannabis i løpet av 2013. Vi kriminaliserer altså rundt to hundre tusen – for noe som for de aller fleste hverken skader andre eller dem selv.

Hvorfor denne kriminaliseringen? Det hadde vært mer på plass med en unnskyldning nå, for all den urett som er begått alternative rusmiddelbrukere.