Migrasjonens umuligheter

3. juni 2013 14:51 Sist oppdatert 3. juni 2013

Vi er egentlig ikke et spesielt kompetent innvandringsland. Alt vi har er flaks, selvgodhet og et knippe utdaterte ideer. Og annet er kanskje ikke å vente. Vi har vært et innvandringsland enda kortere enn vi har vært et oljeland, skriver Bjørn Stærk. NTB scanpix

Vi trenger en ny innvandringspolitikk. Men både åpnere og strengere grenser har en pris – i penger, helse, og samvittighet.

Norge ble et innvandringsland. Vi har vært det en stund nå, men har ikke erkjent omfanget. Akkurat nå har vi en av de raskest voksende befolkningene i Europa. Den vokste med 1,31 prosent i 2012, som sammen med 2011 ga oss den raskeste folkeveksten vi har hatt siden 1920. Innvandring står for 72 prosent av denne veksten. Den passerte 50 prosent på midten av 2000-tallet, og har vært der siden.

Dette er mye i norsk sammenheng. Det er mye i europeisk sammenheng. Det er til og med mye sammenlignet med landet vi forbinder med ordet «innvandringsland», USA i tiårene rundt 1900. Der vokste befolkningen raskere, med rundt 2 prosent årlig, men innvandring stod bare for 30 prosent av veksten, mot våre 72 prosent. Resten av veksten kom innenfra. Den eneste perioden hvor USA hadde høyere nettoinnvandring enn vi har i dag var på 1850-tallet. Da kom det 10 innvandrere årlig per 1000 innbyggere, mot våre 9,4.

De fleste som kommer er arbeidsinnvandrere: 50 000 (brutto) i 2012. 6 000 flyktninger fikk opphold, og det kom 24 000 familieinnvandrere, halvparten fra utenfor EØS. Polen er den største kilden, med 11 000 innvandrere i 2012. Sverige, Litauen, Danmark og Somalia ligger også høyt.

Dette er mye tall. Det er lettere hvis du oversetter dem til byer du kjenner. Jeg vokste opp i Halden, med 30 000 innbyggere. Det kom netto (inn minus ut) 47 000 innvandrere til Norge i 2012, med andre ord 1,5 Halden årlig. Der har nivået ligget siden 2007.

Vanskelig vekst

Det er ikke lett for et land å vokse så fort. Selv om vi gjør alt riktig vil vi ha voksesmerter, og det ser ikke ut til at vi gjør dette riktig. Et av symptomene er at det ikke går opp økonomisk. Den norske velferdsstaten er laget for å flytte verdier fra de som har mye til de som har lite. De fleste innvandrere havner i den siste gruppen. SSB anslår i følge Finansavisen at hver ikke-vestlig innvandrer i gjennomsnitt «koster» 4,1 millioner kroner, målt i framtidige inntekter minus framtidige utgifter. Selv øst-europeiske arbeidsinnvandrere havner i minus: 0,8 millioner kroner.

Vi har vært et innvandringsland enda kortere enn vi har vært et oljeland

Mye av problemet er arbeidsdeltagelsen, som er lavere og varer kortere. Srilankiske menn jobber mer enn norske, mens bare 23 prosent av somaliske kvinner er sysselsatt. Begge gruppene består først og fremst av flyktninger, men somaliere havner utenfor, og de er ikke alene. 122 000 innvandrere befinner seg i «problemgruppen» som havner utenfor arbeidsmarkedet, med en sysselsetting på i gjennomsnitt 41 prosent. Det er riktignok ikke lett å få innfødte nordmenn til å jobbe heller, men innvandring, slik vi gjør det i dag, ser ikke ut til å hjelpe.

Og selv om regjeringen sier vi ikke er i ferd med å bli et segregert samfunn, flytter folk som om de er uenige, også de som bor utenfor Oslo-området. Da blir det fort sant uansett.

For pessimistisk? Kanskje. Siste ord er ikke sagt. Det underlig er at mens innvandringspessimistene lenge ble avfeid med at de bygger på anekdoter og fordommer, mens optimistene hadde forskningen på sin side, er det i dag pessimister som Christian Skaug, Nina Hjerpset-Østlie og Rita Karlsen som behersker statistikken, mens optimistene lar seg rive med av tvilsommetalleker. Optimistene må rett og slett skjerpe seg.

Gjestearbeideren som reiste hjem igjen

Innvandring i så stort tempo er nytt for oss, så det er ikke rart vi ikke vet hva vi driver med. Vi skulle hatt et land å lære av, noen som gjør alt riktig, slik at vi kunne få det beste av alt: En innvandringspolitikk som er økonomisk bærekraftig, ikke fører til segregering, lar oss beholde velferdsstaten og likheten, åpner dørene for mennesker i nød, og behandler de som stenges ute på en human måte.

Men dette forbildet klarer jeg ikke å finne. Tre prosent av verdens befolkning er innvandrere. Alle har en innvandringspolitikk. Men enten den er streng eller liberal er det nesten alltid en slem pris å betale.

afp000537186-djDJHyGHnG.jpg NTB scanpix

Noen sier at Norge burde lære av Asia, hvor mange land har den stikk motsatte innvandringspolitikken av vår egen. De sier blankt nei til nye borgere som slår seg ned og øker det kulturelle mangfoldet. Kultur og mangfold har de nok av fra før. De vil kun ha gjester som reiser hjem igjen.De trekker det så langt at selv flyktninger har lite håp om permanent bosettelse. Pakistan har den største flyktningebefolkningen i verden: mellom 1,7 og 2,7 millioner afghanere. Mange har bodd der siden 1980-tallet. Men å integrere dem i det pakistanske samfunnet er utenkelig. I Midtøsten bor 1,4 millioner palestinere i flyktningeleirer, tre generasjoner etter 1948-krigen med Israel. Jordan har gitt statsborgerskap til mange, men i Libanon diskrimineres palestinere systematisk.

Heller ikke arbeidsinnvandrerne får bli lenger enn de må. De skal komme når det er behov for dem, gi av sin arbeidskraft, og reise tilbake til hjemlandet. Dette er lettere sagt enn gjort. Gjestearbeideren som reiser hjem er innvandringspolitikkens hellige gral: Mange har lett, men gitt opp skuffet. Tyskland tok i mot flere hundre tusen tyrkiske gjestearbeidere på 1950— og 1960-tallet, og regnet med at de ville reise hjem etterhvert. I stedet ble de værende, og inviterte over familien.

Tyskernes «tabbe» var at de behandlet gjestearbeiderne som mennesker, med rettigheter som alle andre. Mennesker gror røtter, og savner familien sin. Asiatiske land har lært av dette. Der mister du oppholdet om du blir oppsagt, og arbeiderne har ofte få eller ingen rettigheter. Familien deres må holde seg hjemme. Arbeidsgiverne benytter seg av makten dette gir dem. Sjokkhistorier om mishandling av tjenere florerer.

Skal vi gi norske arbeidsgivere en lignende makt? Du må tro svært godt om dem for å tro at de ikke vil misbruke den. Og hva gjør det med et samfunn å behandle fremmedarbeidere så strengt som de må behandles for å være sikker på at de reiser hjem etterpå? Hva gjør det med selvbildet til den innfødte herskerrasen?

Vi ser et forvarsel i Norge på dette selvbildet allerede, fordi innvandrere lettest får yrker med lav status. Da blir det fort til at vi vil ha «en filippiner i kjelleren og en polakk på kjøkkenet». Dårlig integrering forverrer problemet, og med en underklasse av gjestearbeidere tar vi skrittet fullt ut. Kommer vi til å like kommende generasjoner av hvite nordmenn som har vokst opp i et land hvor klasse og hudfarge er en og sammen ting?

Asiaterne har ikke funnet løsningen. Om vi skal ha innvandring, gi oss borgere, ikke tjenere.

Den amerikanske innvandringsdrømmen

USA har lykkes bedre i å gjøre innvandrere til borgere, men prisen har vært små velferdsordninger og store forskjeller, og et konstant press undenfra mot innfødte lavtlønnsarbeidere. Personlig synes jeg ikke det er så ille, men nordmenn flest er glade i velferdsordningene sine. Innvandringsliberalister på høyresiden sier de vil ha mer innvandring og mindre velferd, men de har ingen troverdig plan for å bygge ned velferdsstaten. Og det er uansett uredelig å bruke innvandring til å tvinge dette på et samfunn som ikke ønsker det.

Og heller ikke amerikanerne har en innvandringspolitikk uten lidelser. Årsaken er den samme som alle andre steder: Det er flere som ønsker å flytte dit enn de ønsker å ta i mot. Mange sniker seg inn til en usikker tilværelse som ulovlige innvandrere. Det er kanskje 11 millioner ulovlige innvandrere i USA, de fleste fra Latin-Amerika. De lever i håpet om et nytt amnesti, som det som ga 2,8 millioner lovlig opphold i 1986, og 1 million i 1997. Men USA er ikke, og ønsker ikke å være, et land med fri innvandring. De ønsker kontroll på hvem som krysser grensene – spesielt etter 11. september.

Prisen betales av innvandrerne. I 1990 var det overkommelig for en meksikaner å ta seg over grensen på egen hånd. Så ble kontrollen skjerpet. Grensevaktene ble flere og smartere. De satte opp sperrer ved de enkleste reiserutene. Resultatet ble ikke at den ulovlige innvandringen stoppet, men at den ble farligere og dyrere. 4-500 mennesker dør årlig på vei over grensen, og det kan koste $3-5000 å bli smuglet inn – et betydelig beløp å tjene inn på bunnen av samfunnet.

Dette er det største uløste problemet i innvandringspolitikken: Når innvandringsviljen bare er stor nok finnes det ingen menneskevennlig måte å stenge grensene på. Du får enten mye innvandring, eller gjeldstyngede innvandrere som risikerer livet. Eller begge deler.

I båt til Lampedusa

Vi har oppdaget det samme i Europa. En av migrasjonsrutene inn til Europa går fra Vest-Afrika gjennom Sahara til Nord-Afrika, og deretter videre til Italia og Spania. Det er mange veier til mål. Afrikanere som har mulighet til det ankommer «lovlig» på turistvisum eller falske papirer, før de søker asyl eller forsvinner inn i den uformelle økonomien. Men de fattigste reiser i overfylte småbåter, blant annet til den italienske øya Lampedusa, halvveis mellom Sicilia og Libya.

Båtturen er farlig, men de som kommer så langt har allerede måneder eller år med slit bak seg, og lar seg ikke skremme. De har krysset Sahara. De har betalt korrupte tjenestemenn. De har tatt strøjobber for å finansiere neste del av reisen. Kommer du så langt at du ser Middelhavet er du en av de heldige.

Mange ser for seg en slags mafia av menneskehandlere som skyfler slavearbeidere inn i Europa. Riktignok er smuglingen organisert, men ofte bare ett steg om gangen. Du hopper fra ett sted til neste, og håper å finne en vei videre. De fleste afrikanere gjør det ikke, og strander underveis.

Båtturen over Middelhavet er farlig, men de som kommer så langt har allerede måneder eller år med slit bak seg, og lar seg ikke skremme NTB scanpix

Og det er ikke nødvendigvis «organisert kriminalitet» som står bak, men en migrasjonsindustri som er like mangfoldig som andre industrier. Noen selger papirer, noen selger informasjon, noen selger transport. Andre vil stjele pengene og arbeidskraften din.Gode smuglere tilbyr en verdifull tjeneste, og tar seg betalt tilsvarende. Mange migranter setter seg i gjeld. Det gjør dem ikke til slaver, men utlånerne kan bruke vold og trusler for å kreve inn pengene, ofte rettet mot familien i hjemlandet.

Grensen mellom gjeld og slaveri er glidende. Nigerianske kvinner er ikke glade for å ende opp med å selge sex på gata i Oslo, mens de betaler ned gjelden og håper på en bedre mulighet som neppe dukker opp. Men de vil heller forsøke enn å reise hjem. Det er verre for burmesiske kvinner som ender på bordeller i Thailand. De har også en «gjeld» å betale, men det er den typen gjeld som binder deg til et liv i utnyttelse. Grensen mot slaveri går vel ved om du velger eller blir valgt for, men nede på bunnen av samfunnet, utenfor de godt opplyste lokalene til siviliserte banker, er gjeld uansett blodig alvor. Det har det alltid vært.

Kappløp mellom entreprenører

Grensekontroll fungerer, men ikke akkurat slik vi ønsker. Det er mange myter om innvandring til rike land. En av dem er at migrantene kommer som en ustoppelig tsunami i flukt fra fattigdommen. En annen myte er at de rike landene enkelt og greit kan velge hvor mye innvandring de vil ha.

Ting blir klarere hvis vi ser det fra et økonomisk perspektiv. Se for deg en migrasjonsindustri hvor noen tjener penger på å gjøre innvandring lettere, og andre på å gjøre den vanskeligere. Pengene kommer fra mennesker som vil flytte, og fra stater som vil hindre dem. Store drømmer står mot sterke interesser, og det er mye penger i omløp. Pengene går til ulovlige aktører som menneskesmuglere og dokumentforfalskere, eller til lovlige aktører som grensevakter og formidlere av arbeidsinnvandring.

Migrantene betaler i liv og helse, og de rike landene betaler med samvittighet

Som entrepenør i denne industrien ser du kanskje en mulighet til å bidra til ett steg av en migrasjonsrute. Mange etterspør tjenesten din, og den vokser i omfang. Flere tilbydere kommer til, og kjemper om markedsandeler.

I Lima i Peru finnes det en gate med hundrevis av tilbydere av falske dokumenter av alle slag. De lever i symbiose med korrupte tjenestepersoner, og har lenge vært første stoppested for peruanere som vil til Italia og Spania. Falske dokumenter oppstår ikke av seg selv. De kommer et sted fra. Båtene afrikanere reiser i til Lampedusa oppstår heller ikke av seg selv. De tilbys gjerne av libyske fiskere. Migrantene er ingen tsunami, de følger veier bygget av entrepenører.

Veien kan stenges. På mottakersiden har du nemlig også entrepenører, som ser etter kreative måter å kontrollere migrasjonen på. Resultatet er et kappløp mellom begge sider, hvor mer innsats på den ene siden øker behovet for penger på den andre. Prisene øker, men mye står på spill, og betalingsviljen er høy. En kineser kan betale flere titalls tusen dollar for å bli smuglet til USA eller Europa.

Prisen de betaler er ikke bare i penger. Migrantene betaler i liv og helse, og de rike landene betaler med samvittighet. 58 kinesere døde av luftmangel i en lastebil på vei til Storbritannia i 2000. Hundrevis av afrikanere drukner på overfarten over Middelhavet hvert år. Hvert kontrolltiltak har en pris. Vennskapspakten mellom Italia og Libya i 2008 reduserte antallet båtflyktninger betraktelig. Samvittighetsprisen var at Libya satte dem i interneringsleirer. Europas grensekontroll ble outsourcet til Gaddafi.

En verden som ikke finnes lenger

Norge ligger i en øde utkant av verden. Det sparer oss for de mest brutale dilemmaene til land som USA og Italia. Men vi møter dem igjen i en annen form i asylpolitikken, hvor vi forgjeves søker en rettferdig måte å skille mellom «ekte» og «falske» flyktninger.

Vi spør om vi har en «rettferdig asylpolitikk». Vi spør ikke om begrepet gir mening lenger

Flyktningkonvensjonen ble skapt for en verden som ikke finnes lenger. I 1951 ble Afrika regjert av europeiske kolonimakter, og flyktningene man hadde i tankene kom fra jernteppet i Øst-Europa. Det satt en million øst-europeere i vestlige flyktningeleirer som ikke ville hjem, og trengte et nytt. Etter at de hadde blitt håndtert sørget kommunistenes egen grensekontroll for å begrense strømmen av nye flyktninger, og de som kom seg ut ble mottatt som avhoppere og dissidenter.

Vestlig innvandringspolitikk på denne tiden var ofte åpent diskriminerende. USA tok i mot få innvandrere fra Latin-Amerika, Asia og Afrika før 1965. Australia kjørte en Hvitt Australia-linje fram til 1973. Italia godtok kun europeere som flyktninger fram til 1990.

Men verden endret seg. Europeerne forlot koloniene og etterlot seg elendighet. Kommunismen falt i øst, og rasismen falt i vest. Ny teknologi gjorde det lettere for Vestens drømmer å fenge Resten, og lettere for Resten å reise til Vesten. Flyktningstrømmene økte gjennom 1980— og 1990-tallet. Vennlighet mot avhoppere ble erstattet med mistenksomhet mot «falske» asylsøkere.

Og fremdeles bruker vi disse ordene fra en annen tid. Flyktning: Et menneske på flukt fra forfølgelse i hjemlandet. Asylsøker: En som ankommer et annet land i ønske om å bli anerkjent som flyktning. Ordene har frosset seg fast. Vi spør om vi har en «rettferdig asylpolitikk». Vi spør ikke om begrepet gir mening lenger.

Veien til asyl

Mennesker som flykter fra krig, forfølgelse og fattigdom setter seg ikke på første fly til Oslo. De fleste havner i et naboland. Det europeiske «flyktningeproblemet» er ingenting mot det nabolandene til krigssoner opplever. 10 000 asylsøkere ankom Norge i 2012, og bidro til hodebry for UDIs saksbehandlere, og for kommunene som skal bosette den halvparten som fikk opphold. Men etter folkemordet i Rwanda ankom 1,5 millioner flyktninger til Zaire/Kongo. Kaoset utløste en krig som indirekte kan ha drept flere millioner mennesker.

Som regel går det ikke så ille, men mange mennesker tilbringer årevis under harde forhold i flyktningeleirer, i naboland hvor de ikke er velkomne. Her kan de, om de er heldige, bli anerkjent som flyktninger av FNs høykommisær for flyktninger, og dermed kunne bli omplassert som «kvoteflyktninger». De fleste av disse havner i USA. Norge er et av de få andre landene som gir opphold til kvoteflyktninger. Vi tok i mot 1 000 i 2012.

Å bli asylsøker krever mer innsats. Da må du først reise til landet du vil ha opphold i, og melde deg for myndighetene. Det er nesten umulig å gjøre dette på en lovlig måte. Vestlige land har visumplikt for flyktningproduserende land, og krever at du leverer asylsøknaden i det første trygge landet du kommer til. Dermed kommer du ikke langt uten dokumentforfalskning og menneskesmuglere.

Dette gjør at forskjellen mellom asylmigrasjon og annen migrasjon blir flytende. Reisemåten, farene og kostnadene er den samme. Forskjellen går på om du smyger deg inn i den uformelle økonomien eller melder deg som asylsøker når du kommer fram.

Ekte flyktninger

Forskjellen mellom «ekte» og «falske» flyktninger er også flytende. Det er ingen tvil om at mange mennesker i verden blir forfulgt. Vi lever i en brutal verden hvor fungerende demokratier er unntaket. Men hvor mange av verdens forfulgte klarer å bli asylsøkere? Hvor mange av de som klarer å bli asylsøkere er strengt tatt forfulgte? Og hva er det ved nettopp forfølgelse som gjør at de som har opplevd dette «fortjener» en ny sjanse i et riktig land, mens de som har opplevd andre lidelser «ikke» fortjener det? Det ga mening i 1951. Gir det mening i dag?

Den afrikanske unionen har en bredere definisjon av flyktninger: Alle mennesker som flykter fra hjemlandet sitt som følge av krig, aggresjon eller alvorlig uro. Dette er så mange mennesker at vi aldri kunne basert asylpolitikken på denne definisjonen. Men den er i det minste hentet fra dagens virkelighet, ikke et Europa som ikke finnes lenger. Den gir mening. Det er bare at meningen ikke kan brukes til noe.

Asylsøkere selv ser også på asylprosessen som absurd og vilkårlig. Derfor synes mange det er greit å lyve, hvis de tror det hjelper. I rapporten Viewed from the other side forteller kurdere fra Nord-Irak at de ser det som en menneskerett å bosette seg hvor de vil i verden. Rapporten hevder det er en myte at asylsøkere forstår asylreglene i landet de kommer til. Kurdere er like forvirret av asylpolitikken vår som vi selv er. Det de forstår er at det hjelper å ha en trist historie og komme fra det riktige stedet i Irak. Derfor lyver mange, og forteller det de tror UDI ønsker å høre.

Det er ikke saksbehandlerne i UDI som hevder dette. Det er kurdiske asylsøkere selv. Flere forteller i rapporten at både de selv og «alle» de kjenner som har forsøkt å få opphold i Norge har løyet om noe. De som blir sendt hjem forklarer det med at de hadde uflaks, eller ikke løy godt nok.

Omfattende juks

Kurdere fra Nord-Irak har en notorisk høy avslagsprosent på asylsøknadene sine. Andre grupper har flere «ekte» flyktninger. Men når så mye står på spill er det like absurd å ta for gitt at en asylsøker snakker sant som det er å klandre dem når de lyver.

Merit Wager formidler mange anonyme historier fra saksbehandlere i det svenske Migrationsverket, organisasjonen som har til hensikt å «ivareta den globale migrasjonens muligheter». De forteller om omfattende juks og løgn, og om et tidspress som gjør det vanskelig å kontrollere det de blir fortalt. De hevder at de fleste enslige mindreårige asylsøkere som ankommer Sverige egentlig har familie. Først får de opphold fordi de ikke har familie. Så oppdager de at de har det allikevel, og henter dem inn med familiegjenforening.

Sverige er ikke Norge, men det er interessant å se at det kom nesten tusen enslige mindreårige asylsøkere til Norge i 2012, nesten alle gutter, og halvparten fra Afghanistan. De fleste får opphold. Vi lever ikke i en verden hvor du tar den reisen uten at noen betaler godt for den.

I Norge lever rettighetsmodellen godt blant asylaktivistene. Jeg mener den har spilt fallitt. NTB scanpix

Kappløpet mellom asylsøkere og mottakerland fungerer litt som kappløpet mellom meksikanere og amerikanske grensevakter. Prisene stiger, risikoen går opp. Selv om du kommer deg helt fram kan du ende opp med et langt og meningsløst opphold i et asylmottak, eller, i enkelte land, interneringsleirer. Eller du kan bli sendt hjem i skam. Alle innvandrere fra fattige land skammer seg over å mislykkes. De vil helst ringe hjem og fortelle flotte historier for venner og familie. De vil være den rike onkelen i Amerika. Men kanskje sover de på gaten og tar strøjobber i Spania, eller de sitter i Norge og venter på tvangsretur.Og du kan aldri føle deg trygg. Khalid Ahmed ble smuglet til Norge i 2002, fikk opphold, og ble lokalpolitiker for Arbeiderpartiet på Hamar. I 2013 ble han arrestert for falsk forklaring. I virkeligheten kom han fra Djibouti, ikke Somalia som han hadde fortalt politiet. Nå må han i fengsel. Hvor mange andre går rundt og frykter det samme? Hva gjør det med dem?

Medeiere av landet

I Norge lever rettighetsmodellen godt blant asylaktivistene. Jeg mener den har spilt fallitt.

Uansett hvor du vender deg i verden er migrasjon preget av lidelser og dilemmaer. Mulighetene balanseres av umuligheter. Slik må det kanskje være så lenge forskjellene er så store, og avstandene så korte. De fattige og lidendes ambisjoner kolliderer mot de rikes frykt, og uansett hvordan du løser floken har løsningen en pris – i form av penger, helse eller samvittighet. Mine penger mot dine penger. Min samvittighet mot din helse. Hvem byr høyest?

Men alle løsninger er ikke like ille. Finnes det noen ledestjener vi kan bruke for å finne de minst dårlige løsningenene? Jeg kan tenke meg tre.

Den første er rettighetsmodellen, som sier at migrasjonen skal styres av umistelige menneskerettigheter, så som retten til å få beskyttelse hvis du er forfulgt. Asyldebatten handler om slike rettigheter, og asylaktivister ønsker gjerne å løse svakhetene i asylpolitikken ved å innføre flere rettigheter, for eksempel gjennom Menneskerettsdomstolen i Strasbourg. Når innvandring styres av rettigheter frasier vi oss noe av kontrollen over grensene, og må gjøre det beste ut av den innvandringen vi får.

Den andre er eierskapsmodellen, som sier at statsborgere er en slags eiere av landet sitt , litt slik en familie eier huset sitt. Eierne har rett til å bestemme hvem som kan krysse grensene, og på hvilke vilkår. Det betyr ikke at innvandringen nødvendigvis må lønne seg. Eierne kan også velge å drive veldedighet. Det er som om du har en hybel i huset ditt. Du kan leie den ut, eller du kan velge å la noen bo der gratis, fordi de trenger det. Men valget er ditt. Som eier av huset har du rett til å tenke gjennom hvor snill du har råd til å være.

Den tredje modellen handler om demokratiske verdier. Migrasjon må vurderes etter om det flytter oss nærmere eller lenger bort fra en verden hvor alle mennesker lever i liberale, tolerante, velstående demokratier. Innvandring som fører til mistillitsfulle utenforsamfunn er dermed galt. Men det samme er arbeidsinnvandring, hvis den skaper en innfødt herskerrase. Når innvandring skaper nye borgere som omfavner demokratiske verdier er den en god ting. Vi trenger deres hjelp for at våre verdier skal overleve i en verden hvor USA og Europa bare blir to av mange maktpoler. Når innvandring derimot bringer med seg den polariseringen og fanatismen som gjorde hjemlandet ulevelig i utgangspunktet er den en dårlig ting.

Verten og gjesten

I Norge lever rettighetsmodellen godt blant asylaktivistene. Jeg mener den har spilt fallitt. Den har blitt fanatisk, fordi den kun tenker på prinsipper, og ikke på hva som skjer når vi følger dem blindt. Jeg liker demokratimodellen bedre. Den gir idealistene en god visjon å kjempe for, uten å henfalle til den bokstavtro pietismen til enkelte asylaktivister.

Men det er eierskapsmodellen som er mest interessant. Jeg tror den lever i hodene på de fleste av oss, selv om vi ikke anerkjenner den, og at mye av det vi kaller «fremmedfrykt» handler om at mange opplever at eierskapet deres ikke tas på alvor.

Jeg tror også at mye innvandringsskepsis kan forstås som vertens frustrasjon over de de opplever som utakknemlige gjester. Det er ikke alltid fortjent, men det er den rollen mange går inn i. Dette nytter det ikke å forstå hvis alt du har i hodet er forrige generasjons antirasisme og Flyktningkonvensjonen fra 1951.

Det er lettere å forstå dette hvis vi snur på det. I 2009 klaget norske innbyggere i Torrevieja i Spania over at kommunen ikke sponset 17. mai-feiringen deres med korpsmusikk. De forlangte en offentlig unskyldning. De fleste av oss skjønner at dette er uhøflig. Sånt gjør du ikke mot de som lar deg bo på drømmestedet ved Middelhavet. Jeg skjønner det godt hvis noen spanjoler ble fornærmet.

På samme måte er det greit å bli litt fornærmet når andre utnytter vår egen gjestfrihet. Når noen som sa de var forfulgte egentlig bare løy. Når de som rømmer fra skadevirkningene av religiøs fanatisme gir de samme ideene rotfeste her. Når etniske nordmenn i innvandrerbydeler opplever seg mobbet. Når store grupper strekker velferdsrettighetene så langt det går, i stedet for å strekke seg selv for å ikke være til byrde.

Verten er i blant fornæmet uten grunn. I år irriterte mange seg over barn som skulle gå med utenlandske flagg i 17. mai-toget. Det var en fillesak. Men for å forstå sinnet må du bruke ord som vert og gjest. Du må snakke om verten som er frustrert over noe de mangler ord for, og hisser seg opp over filleting. I blant er vi dårlige verter mot gode gjester. Det er uhøflig det også.

Også «integrering» handler om verter og gjester: Hvordan skal vi gjøre gjesten til en fullverdig del av vertskapet? Dette handler om noe mer enn jobb og statsborgerskap.

Ny målestokk

Men dette kan vi lite om. Ikke forstår vi hvordan den globale migrasjonen fungerer heller, den vi er en av mange endestasjoner for. Vi er egentlig ikke et spesielt kompetent innvandringsland. Alt vi har er flaks, selvgodhet og et knippe utdaterte ideer. Og annet er kanskje ikke å vente. Vi har vært et innvandringsland enda kortere enn vi har vært et oljeland.

Så hva gjør vi da? Jeg foreslår at vi forlater rettighetstanken, og at vi heller beslutter hvor mye innvandring av ulike typer vi ønsker og har råd til. Det vil aldri bli «lønnsomt» å ta i mot flyktninger og familiene deres, og det skal det heller ikke være. Men jo mer det koster, jo færre har vi råd til. De som ønsker flere flyktninger bør derfor sette inn kreftene på å redusere kostnaden.

Jeg foreslår også at vi bruker segregering som en målestokk på hvor flinke vi er som innvandringsland. Hvis Oslo fortsetter å dele seg er vi ikke flinke nok, og må redusere tempoet til vi blir flinkere. Oppfordringen blir dermed enkel til de som ønsker mer innvandring: Flytt til en innvandrerbydel.

Bjørn Stærk vil delta i nettdebatten fra 17.00-18.00-tiden i dag. På denne bloggen finner du alle hans essays.