Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Frankrike er i krig, det er intet nytt. Landet har lenge vært engasjert i Midtøstens geopolitiske borgerkriger, på trygg avstand fra fransk jord. Det nye er ikke terrorangrepene, men at de skjer i Europa. Tilsvarende angrep mot muslimer og andre grupper har skjedd i Libanon, Irak, Afghanistan, Libya, Egypt, Mali, Kenya.

Det får knapt medieoppmerksomhet i forhold til når terroren rammer vestlige liv. Kong Abdullah II av Jordan påpeker at over hundre tusen muslimer nå er drept, millioner er på flukt. Likevel fyller narrativen om «de gode i Vesten mot de onde i Midtøsten» vestlige medier og bidrar til å skape etnisk-religiøse skillelinjer som ikke stemmer med virkeligheten.

En kort oppsummering av fakta på bakken illustrerer svakhetene ved en slik endimensjonal tenkning. For vi er overhodet ikke uskyldige. I Syria har Frankrike blant annet vært instrumentelle for «vestlig-vennlige» Free Syrian Army (FSA), som er anklaget for alt fra kidnapping og tortur til drap på sivile, samt en aktiv bruk av barnesoldater helt ned i 12-årsalderen, ifølge Human Rights Watch. Da FSA tok kontroll over byen Homs i Syria, nøye beskrevet i Der Spiegel, viser gruppen trekk som minner om Iraks dødsskvadroner med massedrap, bred angiverkultur og terrorisering av sivile. FSA har vært dyktige til å kaste homofile utfor bygninger, det var en av deres kommandanter som skar ut hjertet og leveren til en soldat og spiste dette foran kamera. Angivelig har også franske legionærer fungert som kommandanter. Free Syrian Army bruker for øvrig det franske kolonialistflagget.

I jihadist-gruppene i Syria knasker nå en hel generasjon unge menn på captagon-amfetamin mens de dreper med-muslimer, Midtøstens kristne og andre. Her misbrukes religion i et kynisk geostrategisk spill satt i gang av deres egne ledere, godt støttet av vestlige krefter. USAs firestjernersgeneral Wesley Clark har lenge sagt at hvis du spør folk i Midtøsten om hva som egentlig skjer, vil de svare deg at ekstremistene, ofte unge menn, blir kynisk brukt av sunni-islamske Saudi-Arabia og Qatar i kampen mot sjia Iran og Hesbollah.

Frankrike var også blant de mest ivrige til å bombe Libya, Afrikas rikeste land - der velferden var jevnt fordelt på folket. Skytteltrafikken gikk mellom Nicholas Sarkozy, Bernard Henri Lévy, Mahmoud Jibril og Hillary Clinton. Libyas oljefond på 150 milliarder dollar ble konfiskert av vestlige banker i et ufattelig kynisk raid. Qatar-finansierte rebeller på bakken, trent av franskmenn, var blant dem som fikk all hjelp fra NATOs luftvåpen.

Mediekrigen sto sentralt. Journalister bisto aktivt i å formidle indisier fra den ene parten i konflikten. Det ble til og med bevist at Qatar-eide Al Jazeera lagde kunstige scener inne i Doha-kontorene, der de ved hjelp av betalte skuespillere spilte inn «slaget om Tripoli». Disse opptakene ble vist under NATOs bombing av Tripoli før rebellene egentlig kom dit. Det ga den ønskede frykteffekten. Presidenten for overgangsregjeringen, Mustafa Abdul-Jalil, uttrykte siden, på arabisk til France24, at han var strålende fornøyd med medieløgnen som ble presentert i Al Jazeera.

Da krigen var over, vaiet al-Qaida flagget over Libyas domstoler. Abdelhakim Belhadj ble Tripolis militære guvernør. Han ledet al-Qaida-affilierte Libyan Islamic Fighting Group, som sto både på FNs og USAs liste over terrororganisasjoner. McCain kunne ikke få fullrost Belhadj, som hadde ledet folket «til frihet», bort fra «despoten Gadhafi.» At den samme Belhadj ble IS? nye leder i Libya i 2015, må fremstå noe pinlig. Også for Norge, som var mer enn villige til å bombe Libya sønder og sammen - i tråd med al-Qaidas ønske.

Tidligere leder ved Defence Intelligence Agency, Michael Flynn, går så langt som å hevde at USA var klar over og bevisst valgte å bruke salafi-grupper som IS og Jabhat al-Nusra i kampen for å svekke Bashar al-Assad. Mange husker general Wesley Clark, som fortalte hvordan han etter 9/11 fikk beskjed fra Pentagon om at USA ville angripe Irak, Syria, Libanon, Libya, Somalia og Sudan for å «ødelegge landene og fjerne deres makthavere». Wesley beskriver dette som et politisk kupp, en dramatisk endring i USAs utenrikspolitikk.

Jeg minner om at USAs nærmeste allierte i regionen er Qatar og Saudi-Arabia. Sistnevnte praktiserer samme avstraffelsesmetoder som IS. I ledende medier nevnes Qatar og Saudi-Arabia som de største finansielle støttespillerne til IS.

Republikanernes leder, John McCain, bekreftet selv linken mellom Saudi-Arabia og syriske rebeller da han i amerikanske medier: «takket Gud for Qatar, Saudi-Arabia og prins Bandar, som sammen med oss finansierer opprøret mot Assad i Syria.»

I Stalingrad-liknende Syria er nå over ti millioner på flukt. Den italienske avisen Il Messaggero skrev allerede i februar om IS? planer om å sende flyktningstrømmer og jihadister til Europa som en del av krigføringen.

Det fikk mange til å minnes advokat og presidentdatter Aisha Gadhafis advarsler til New York Times i 2011, der hun hevdet at Vesten kom til å angre bittert på at de fjernet Gadhafi. Hun minnet om det bunnløse hatet mot amerikanerne som ble vekket i Irak-krigen. IS? opprinnelse ligger her. «Tro meg, Libya kommer til å bli mye verre,» sa hun. Aisha forutså at islamister fikk fotfeste i Libya og at en massiv flyktningbølge rammet Europa. For å sitere seniorforsker Julie Wilhelmsen ved NUPI: «Det er nå ganske mange som mener at det å fjerne Saddam Hussein i Irak og Gadhafi i Libya ikke var så lurt. Det resulterte i et anarki som ga grobunn for terrorisme.»

I dag huser Tyrkia om lag 2,2 millioner syriske flyktninger, Jordan 1,4 millioner. I Beirut er det ikke en leilighet å oppdrive, rundt to millioner syrere er nå i Libanon og mange er ikke registrert.

Det er bare i Europa at flyktningstrømmen er et nytt fenomen, nå med over 20.000 nye daglig, ifølge sammenlagte tall. Den norske debatten som diskuterer hvorvidt 8000 i løpet av et år er mye, fremstår virkelighetsfjern. Vi bør forvente hundretusenvis.

Den som med et likegyldig hjerte graver en grav for andre, kan lett selv falle i den.