És llei de vida que, ple d’ímpetu i impulsos, el jove passi per davant del gran. Pot ser més ingenu, menys expert, menys mesurat i menys formal. Tanmateix, és més decidit, més atrevit, més tenaç, amb menys pors. No vol dir això que pugui deslligar-se de l’altre, però ja no acceptarà més la seva tutela. Li exigeix un tracte de tu a tu. Aquest relat, part del nostre cicle vital, es replicaria el diumenge passat entre els Comitès en Defensa de la República (CDR) i l’Assemblea Nacional Catalana (ANC).

Conegut l’empresonament dels consellers i l’exili de Marta Rovira, els Comitès havien convocat una manifestació a les 4 de la tarda a Canaletes, a l’inici de la Rambla, per anar fins a la Delegació del Govern espanyol, on divendres ja hi havia hagut protestes fins a altes hores de la nit després dels empresonaments de Jordi Turull, Josep Rull, Carme Forcadell, Dolors Bassa i Raül Romeva. Diumenge, però, saltava també la notícia que la policia alemanya havia interceptat i retingut Carles Puigdemont a la frontera amb Dinamarca mentre viatjava en cotxe cap a Bèlgica, on ara té la seva residència habitual.

Arran dels fets, l’ANC i Òmnium Cultural van convocar, sobtadament, una manifestació que havia d’anar de la seu de la Comissió Europea a Barcelona fins al Consolat alemany. Hora de quedada, les 5 de la tarda. La duplicitat de convocatòries generava dubtes entre les persones que, bufanda groga al coll, agafaven trens des de distints punts comarcals cap a Barcelona. “A quina hem d’anar?”, es preguntava un dels passatgers que hi havia al tren de la costa, procedent del Maresme. La resposta: “Primer a una i després l’altra”.

Aquest gest no acabà d’agradar a persones dels Comitès que estaven coordinant l’altra convocatòria. Al cap d’un quart d’hora llarg de xiuxiueigs i capelletes, i quan la manifestació de l’ANC —a la qual els CDR s’afegiren— ja era a l’alçada del carrer de València, algú decidí prendre la iniciativa. Un grup de persones amb banderes i pancartes de diferents CDR sortien del cabal de la manifestació per la vorera. De cop i volta, hi ha un bloc de mig miler de persones que avança pel citat carrer cap a la Delegació del Govern central. Això provocà un efecte ramat que va fer que totes les persones que encara pujaven de la manifestació dels CDR giressin cap allà amb ells. Al xamfrà hi havia qui es debatia cap a on anar. “No deixarem sola la gent jove, oi? Girem, va!”, digué una dona que devia rondar els 70 anys.

Fins que no arribà la capçalera de l’ANC, tothom va girar seguint els Comitès. A partir d’aquell moment, el rumb de l’Assemblea s’imposa. Mentrestant, molta gent s’aplegava davant el cordó dels Mossos d’Esquadra que blindava l’accés a la delegació espanyola pel carrer de Roger de Llúria. Tanmateix, un grup gairebé similar o més gran de persones decidí seguir avançant pel carrer de València. Sabien que la manifestació hauria d’acabar al Consolat alemany i, en algun moment, quan s’adonen que no han seguit el grup principal, decideixen retrobar-se amb la marxa de l’ANC. Per uns moments, al centre de Barcelona, hi conviuen tres manifestacions diferents que constaten que l’ANC ja no es pot permetre dominar la mobilització independentista, però també que els CDR sols encara no tenen la capacitat de convocatòria de les dues grans entitats independentistes: l’ANC i Òmnium Cultural.

Una gènesi dels Comitès

Fa tot just un any, Poble Lliure, una de les dues grans famílies polítiques que conviuen a l’Esquerra Independentista, publicava el document “2017. Referèndum i República”. En aquest text hi trobem ja una conceptualització del que després serien els Comitès, però la proposta no es materialitzaria, amb un cert punt d’espontaneïtat, fins a dies abans del referèndum de l’1 d’octubre. Tal com ha pogut saber EL TEMPS, en la recta final de la convocatòria, les assemblees territorials de l’ANC van rebre la consigna d’estar-se tranquils i preocupar-se, només, que hi hagués cues a les portes dels col·legis. “Tot està sota control”, es deia aleshores des de la direcció encapçalada per Jordi Sànchez. La directriu va comptar amb una àmplia difusió i va despertar suspicàcies entre moltes de les persones que volien que la votació fos efectiva. Fruit de la indignació en vista d’una petició que semblava relegar la jornada a un acte simbòlic, s’estendria una consigna en paral·lel: la d’ocupar els col·legis per evitar-ne el tancament.

Hi ha localitats on el nucli local de l’ANC, directament, desobeeix les ordres de la direcció i promouen ocupacions de punts de votació, i a d’altres no arriben ni a demanar que se sostingui el simulacre. L’organització brota arreu entre grups que prenen un nom desconegut pel gran públic fins aleshores: el dels Comitès de Defensa del Referèndum, el catalitzador d’una iniciativa que desborda les estructures existents. En reportatges anteriors hem explicat que el substrat deixat per un bon reguitzell de complicitats forjades al caliu de mobilitzacions de signe anticapitalista contribueix, en bona part, a consolidar aquesta primera versió dels CDR. Quan, en un primer moment, el seu objectiu era garantir la votació. Un substrat que es fa palès, sobretot, a la capital catalana i en altres territoris on aquests grups tenen una certa presència. Aleshores convivien als comitès persones de procedències molt diverses, inclosos militants dels comuns.

Un grup de politòlegs que prefereixen no donar el seu nom han dut a terme una dotzena d’enquestes entre diferents CDR de l’Àrea Metropolitana de Barcelona per conèixer-ne la composició. Els autors reconeixen que cal ser prudents a l’hora d’extrapolar resultats amb una mostra tan petita i tan localitzada. Però d’acord amb la seva recerca poden afirmar que, malgrat que hi hagi comitès hereus de l’associacionisme juvenil, del 15M i grups anticapitalistes diversos, en molts altres el perfil dominant són persones vinculades a l’ANC que creuen que “cal anar més enllà”. Una de les conclusions d’aquest treball apunta que, després de l’1 d’octubre, els sectors que no se senten interpel·lats per l’independentisme els abandonen a poc a poc.

Tall de l'AP-7 durant la vaga del 8N /CARLES PALACIO

Així, no seria exacte dir que els CDR són un fenomen lligat, exclusivament, a l’esquerra anticapitalista. En localitats com Alcarràs (Segrià), on l’independentisme és aclaparadorament majoritari, la implicació amb el procés està implícita en els afers quotidians i formacions com ara la CUP no hi tenen presència. En llocs com aquest, d’uns 9.000 habitants, el paraigua de l’Assemblea o dels CDR és una mera qüestió nominal a l’hora de mobilitzar-se.

Sí que és cert, però, que els Comitès sorgeixen com un moviment arrelat al territori i que les directrius que es llancen són el resultat d’un complex procés assembleari, la qual cosa contrasta amb la forma organitzativa de l’ANC dels últims anys, en què la capacitat dels nuclis locals d’incidir en la direcció és molt més minsa. I aquest hauria estat, juntament amb les turbulències per les quals ha hagut de passar l’entitat sota l’última direcció, un dels elements que podrien haver establert les bases del sorgiment dels CDR.

L’Assemblea, després de la tempesta

Fonts de l’ANC consultades per aquest mitjà expliquen que bona part dels problemes de l’entitat radiquen en el seu disseny orgànic. Segons aquestes fonts, l’Assemblea es va crear pensant que no duraria gaires anys, i és per això que el secretariat abans es votava anualment, cosa que hauria intensificat les lluites de poder.

Després del referèndum del 9 de novembre de 2014 convergeixen al si de l’entitat diferents factors que potencien aquesta dinàmica. D’un costat, la manca de rumb generalitzat de l’independentisme, i de l’altre, que la renovació apressada hauria provocat una manca de quadres amb què mantenir l’organització cohesionada. Més encara tenint en compte que els mandats d’un any només es podien renovar tres vegades: la continuïtat s’esgotava el 2014. Durant aquell temps, apunten fonts del secretariat, es va produir una “perversió del concepte unitat”, en tant que la unitat que originàriament, sempre segons la mateixa persona, feia referència a l’acció al carrer va passar a ser entesa com una unitat política en tots els fronts, també l’electoral.

L’episodi de la crida a fer cues papereta en mà, encara ara ridiculitzat a Twitter, ha estat, potser, el menys important dels problemes de l’ANC els últims anys amb altres independentistes, organitzats o no, en partits i col·lectius diversos. El rol de Jordi Sànchez en el pressing CUP per garantir la candidatura a investir Artur Mas va fer créixer la distància entre ben bé la meitat de la militància dels anticapitalistes i l’Assemblea, tal com va quedar palès en les polèmiques votacions promogudes per la formació revolucionària.

Mesos després, esclatava una agra polèmica en xarxes entre l’ex-vicepresident de la Coordinadora d’Associacions per la Llengua i de l’ANC, Jaume Marfany, i la responsable de l’àrea internacional de l’entitat sobiranista, Liz Castro. L’escriptora estatunidenca recriminava a Marfany haver-la pressionat perquè renunciés a presentar-se com a presidenta per aplanar el camí a Sànchez. En informacions anteriors publicades en aquesta revista, Castro recordava que qui fou candidat a ser investit president de la Generalitat de Catalunya va desoir la directriu de l’Assemblea que Junts pel Sí fos una llista integrada exclusivament per membres de la societat civil: “Li van demanar fer una llista sense polítics i va tornar amb la llista feta”, digué Liz Castro. La percepció que Jordi Sànchez tenia massa bona sintonia amb l’espai que ocupava l’antiga Convergència i el futur PDeCAT va propiciar aliances estratègiques de la resta de famílies polítiques que integren l’organització per contrapesar.

EL TEMPS parla amb un militant de l’Esquerra Independentista, que prefereix no ser identificat. Recorda que part del seu espai polític va participar tant de l’impuls del CDR com de la fundació de l’ANC, ja en temps de la Conferència Nacional per l’Estat propi, l’abril de 2011. El consell permanent de la Conferència, embrió de l’ANC, l’integraven militants històrics del Moviment de Defensa de la Terra com ara Carles Castellanos o Blanca Serra. La font en qüestió insisteix en la complementarietat d’aquests dos espais i reitera l’aposta per mantenir l’Assemblea. Una aposta que no comparteix l’altra gran família de l’independentisme anticapitalista, Endavant, que ja des de 2012, a través de diversos documents públics, havia mostrat les seves reserves a participar-hi. La implicació d’Endavant en els CDR partint d’aquest rebuig anterior a l’ANC pot ser un dels elements que la situen com una proposta divergent dels Comitès.

I de fons, el fracàs de la iniciativa “El País que Volem” encapçalada per Pere Pugès, un dels valedors de l’expresident de l’entitat. Aquesta proposta sorgeix com una comissió dins del comitè permanent de l’ANC, però acabaria esdevenint una iniciativa autònoma amb Pugès al capdavant. La idea acabaria generant un deute de 190.000 euros en l’Assemblea un cop es deslligà de la matriu d’on sortí. Proliferen les queixes internes que la crítica a qüestions com aquesta al camp independentista no s’ha expressat obertament fins després de la culminació de l’1 d’octubre. “Hem estat ostatges del moment polític”, diu l’exmembre del secretariat, Josep Sabaté, un dels qui ha posat l’accent sobre aquest tema.

Així doncs, arribem a l’octubre de 2017 amb una ANC desgastada internament, políticament i jurídica. A nivell judicial, la pressió exercida per l’Estat i la sensació de vigilància constant —amb l’empresonament de Jordi Sànchez, el tancament del web i els escorcolls a la seu com a màxims exponents— limiten la capacitat d’acció de l’organització o, com a mínim, fa que hagi de mesurar molt més les seves actuacions públiques. A nivell polític, l’aproximació als partits la duu a una dinàmica molt similar a la de la política institucional, i provoca dificultats per plantejar una estratègia política independent, sense ser sotmesa a pressions. Finalment, el desgast intern ja explicat, sumat als dos factors referits en aquest darrer paràgraf comporten el desencant de part de la militància, que veu en els CDR una oportunitat per guanyar autonomia local i capacitat o marge d’acció.

Cal dir, però, que en una entrevista publicada dissabte passat a EL TEMPS, la nova presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, insistia en el rol complementari dels Comitès amb l’entitat que encapçala. En moments de pressió judicial com els actuals, l’emergència d’un espai bastit de baix a dalt i sense líders identificables, afirma, pot ser una eina molt útil a l’independentisme. Caldrà esperar, això sí, a comprovar si aquesta és una opinió compartida per la nova direcció, encara pendent de ser escollida.