După ce am citit vreo 12 cărți de istoria informaticii și a calculatoarelor, natural m-am întrebat ce s-a întâmplat în România. Unele chestiuni le mai știam din experiența cercului de informatică de la Casa Pionierilor din Zărnești, unde aveam la dispoziție 6 unități HC-85 legate la televizoare Sirius alb-negru.

Din ce am citit până acum, în majoritatea cazurilor de istoria informaticii românești s-au ocupat informaticieni – ceea ce se vede cu ochiul liber: cam peste tot avem o aglomerare cronologică de date tehnice. Pe undeva echivalentul unor cronici medievale, pentru că totuși istoria este o știință. Când oameni care au participat direct la evenimente scriu despre desfășurarea evenimentelor avem de-a face cu memorialistică, și nu este nici o rușine în asta. Ca să nu punem la socoteală faptul că în astfel de situații naratorul are o tendință aproape imposibil de stăpânit să-și lustruiască insistent propria contribuție, să plătească polițe din interiorul breslei etc.

Așa că nu m-a surprins – mai degrabă m-a amuzat – recenzia făcută de Petre Opriș unei cărți dedicată istoriei informaticii românești (o găsiți aici). Conform recenziei avem de-a face cu o nouă însăilare cronicărească de date tehnice și de ridicare în slăvi a rolului jucat de ”cei buni”. Până la urmă este bună tipărirea unor astfel de cronografii, când se vor limpezi cețurile vor putea fi folosite drept ceea ce sunt: surse memorialistice. Absurda pretenție că ”istoria este cel mai bine scrisă de cei ce au trăit-o” va fi uitată.

Din ce a pus cap la cap Petre Opriș nu am fost surprins să văd că dezvoltarea informaticii românești a mers paralel cu cea a sovieticilor (cum altfel?): aceeași implicare stupidă a unor politruci care nu înțelegeau despre ce era vorba și pentru care tot ce conta era menținerea controlului, mai ales prin impunerea propriului punct de vedere, indiferent cât de absurd sau contraproductiv. O să scriu cu altă ocazie povestea eșecului informaticii sovietice în fața celei americane.

În cazul românesc al istoriei informaticii sunt două aspecte majore. Primul: este dincolo de orice îndoială că în anii 60 au fost declanșate procesele de informatizare a economiei și administrației (mai devreme decât în alte țări, mai târziu decât în altele), că au existat contribuții originale teoretice și că s-au făcut eforturi în direcția asta, că s-au format generații succesive de informaticieni români, că au fost folosite cu succes computere în procese de proiectare și industriale. Aceasta este partea luminoasă a istoriei informatizării României: o componentă a modernizării care a devenit realitate la momentul oportun, o investiție la nivel social care a avut merite majore. Chiar și eu am fost unul din beneficiari: cei 3 ani petrecuți la cercul pionieresc de informatică la sfârșitul anilor 80 m-au ajutat enorm în anii ce au urmat, niciodată nu mi-a fost frică că risc să iau vreun virus de la un computer, cel puțin atât.

Dar nu trebuie lăsată deoparte frâna reprezentată de amestecul politrucilor în domeniu. Asta a fost principala problemă a lui Brejnev în anii 70 când a avut pe masă un proiect de realizare a unei rețele de calculatoare la scara Uniunii Sovietice. Moscova avea atunci capacitatea teoretică și industrială plus resursele să creeze un echivalent al internetului care se dezvolta în SUA. Doar că lui Brejnev și consilierilor săi li s-a părut că nomenklatura sovietică riscă să piardă controlul asupra societății sovietice în cazul apariției unei astfel de rețele (șefii de colhozuri și uzine erau de-a dreptul terorizați când au înțeles că încărcarea datelor într-o rețea în afara controlului lor va face imposibile minciunile privind productivitatea, ca să nu mai vorbim de cazuri precum cele 50 de vaci inexistente împrumutate de zeci de ori de la un colhoz la altul pe hârtie, o poveste veselă terminată cu pușcărie în Basarabia sovietică).

Același gen de probleme au fost și în România. La sfârșitul anilor 80, când s-a încercat la Brașov informatizarea hotelurilor cu ajutorul unor unități CoBra efectiv a dat strechea în gestionari, unii dintre cei mai mari pungași ai acelori vremuri. Înregistrarea rezervărilor și a stocurilor de băuturi și alimente într-o bază de date controlată de altcineva a fost pentru ei o idee atât de absurdă încât ar fi preferat să fie jupuiți de vii. Pentru că scopul principal al unui gestionar comunist de hotel nu a fost niciodată eficientizarea activității, ci controlul asupra unei economii paralele, scoase de sub orice fel de norme legale. Nimeni nu s-a opus direct informatizării, dar au sabotat-o din răsputeri.

Asta îmi amintește de perioada când am lucrat la Arhivele Naționale la începutul anilor 2000. Fișele de inventar tipizate erau de carton și aveau rubrici ce trebuiau completate de mână, dar pe una din părți existau marcaje specifice cartelelor perforate ce se foloseau prin anii 70 la introducerea de date în memoria computerelor. Așa am aflat că a existat încă din anii 70 un proiect de informatizare a Arhivelor Naționale ce avea în vedere crearea unei baze de date a documentelor istorice. Nimeni dintre cei bătrâni nu voia să vorbească despre acest proiect, era un fel de erezie absolută. M-a fascinat faptul că deși nimeni nu mai folosea de zeci de ani în toată lumea transferul de informație cu cartele perforate, totuși Arhivele Naționale continuau să tipărească fișe de inventar cu marcaje pentru cartele perforate în anul de grație al Domnului 2000. Un exemplu perfect de rezistență și tradiție birocratică: un proiect de modernizare a fost sabotat în mod superb, însă tradiția unei magii incomprehensibile a rămas neatinsă. În anii 2000 Arhivele Naționale au continuat să funcționeze în baza algoritmului și structurii pusă în mișcare de Bogdan Petriceicu Hașdeu, Dimitre Onciul și Aurelian Sacerdoțeanu, abia recent au început proiecte de informatizare. De dragul istoriei contrafactuale nu pot decât să mă întreb cum ar fi fost dacă ar fi fost creată, exploatată și transferată o bază de date creată începând cu anii 70?

La rezistența birocratică bazată pe falsa percepție a pierderii controlului după anii 90 s-a adăugat și corupția, principala caracteristică a societății românești actuale. Nici procurorii nu au reușit să deslușească ițele scandalurilor și furăciunilor în ceea ce se numește fals ”informatizarea administrației publice românești”. Dar asta e altă discuție.

Revenind: pe de o parte avem mândria îndreptățită de faptul că mult mai devreme față de alții românii au început să se ocupe cu informatica, au produs și exploatat cu succes computerele cam de trei generații. Pe de altă parte avem un set de probleme deja cronicizate în legătură cu acest proces de modernizare. Este de înțeles tendința unor actori în acest proces să încerce măcar (naivi din punctul de vedere al istoriei!) să își fixeze din timpul vieții în memoria publică propria variantă a istoriei. Însă mascarea problemelor cronicizate nu face decât să le propage în viitor. Încă nu s-a ”așezat” istoria informaticii românești, este un proces în desfășurare și nu s-a produs o rupere între generații care să permită o analiză obiectivă. Plus că trebuie încă să intre în circulație sursele primare ale acestei istorii.

O istorie a informaticii și calculatoarelor în România ar trebui să fie parte a unei istorii a transferurilor tehnologice, care să ne permită o analiză a proceselor de modernizare, să vedem unde s-a greșit și poate data viitoare nu mai călcăm pe aceeași greblă.

***

***