De 5 luni vorbim numai de pușcării. E obsesia supremă a conducătorimii instalate la putere după ultimele alegeri. Ca picătura chinezească, sapă necontenit în creierii noștri, noaptea ca hoții, ziua ca senatorii, până când îi vom ruga noi să deschidă pușcăriile, ca să avem unde găsi puțină liniște și sănătate mintală.

Ca unul care a ajuns să cunoască, prin forța împrejurărilor, că aici, în libertate, cea mai mare pușcărie este spitalul, pârnăiașii plângaci și avocații lor unsuroși de dincoace de gratii mă lasă rece. Că CEDO, că drepturile omului, că binomul, că polinomul, că femeile gravide, că efectul de WC turcesc, toate astea sunt arme din războiul de țesut perdele de fum.

Dacă legea iertării ar avea următoarele 4 articole, toți acești pușcăriași și pușcăriabili s-ar opri, nebunia s-ar risipi și de mâine poate că am putea să vorbim și de spitale:

1. Articolul 1. Se iartă bărbații cu mustață, divorțați, cu știuci la purtător, care și-au petrecut ultimii 10 ani în vacanță în Brazilia.

2. Articolul 2. Se iartă femeile vopsite blond, divorțate, împoșetate și bambooțate, pe care președintele le cheamă pe firul scurt „Nuți”.

3. Articolul 3. Se iartă pensionarii sâsâiți, care comandă un detașament de pionieri bătrâni și care răspund la apelativul „Dom' Profesor”.

4. Articolul 4. Se iartă toți cei pe care-i cheamă Sebi, care au băut cu Securitatea la Chilia-n port.

Unii au mult timp, mulți bani, mult tupeu și nervi tari. Ceilalți au o Piață.