Era prin 1995, cred, când Ștefan Raiu, băiatul care coordona magazinul de muzică de lângă liceu, îmi spune, știindu-mă “chitarist” (aiurea, abia legam 3 acorduri), “hai să îți pun ceva să asculți, n-ai mai ascultat sigur!”. Am intrat în magazin bombându-mi mușchii “io, mă? Care le știu pe toate?”. Era prima oară când ascultam Adrian Berinde, era Amigos poncho. Și îmi permit să vi-l propun spre ascultare, dintr-un concert la care am fost prezent.

Când l-am văzut în Gala Tele 7 ABC la televiziunea cu același nume, deja eram foarte mândru că știu cine e. După care urmează o lungă perioadă de negură, nu era la radio decât foarte rar, nu mergeam la concerte decât rar, nu exista facebook, nu apăruse B24FUN. Abia apăruse YouTube, erau puține piese cu el, mai ceream la radio când prindeam ocazia. Nu îmi amintesc nici măcar cum am făcut rost, prin 2008, de numărul său de telefon. Pornisem povestea ForeverFolk și voiam musai să fac un interviu cu el, dar mi-a fost rușine să îl sun și să îi spun “știți, eu am un site de folk” – să fim serioși, siteurile erau niște chestii excentrice pe atunci. Așa că l-am băgat pe Ovidiu Mihăilescu la înaintare, el lucra la Radio 3net, ceva mult mai palpabil, să meargă cu mine.

Ne-a invitat la el acasă, un apartament mare, cu tablouri de-ale sale împrăștiate prin toată casa, iar el mergând în cârje, dar zâmbitor, ne-a îmbrățișat, s-a bucurat așa tare că am mers să îl vedem. Era în așteptarea unui ficat pentru transplant. Am stat la povești, lucra cu Jimi El Laco, era prietenul său și omul care transpunea ideile sale în piesele finale (orchestrații). Am stabilit că îi trimit întrebările pe mail, ne-a făcut cadou prima variantă de Azil, care nici măcar nu apăruse pe piață!! Mă vedea pentru prima oară și avea atâta încredere! Materialul avea să apară mult mai târziu, transplantul de ficat a venit la pachet cu multe complicații, a fost la un pas de moarte, practic a trăit acel album premonitoriu. Chiar spune în piesa – temă e mai mult ca un spital… Pentru că nu găsesc pe YouTube Queimada, piesa mea favorită de pe album, hai să ascultați Din resturi de timp, îmi e la fel de dragă.

În 2010, la aniversarea de 2 ani a ForeverFolk, l-am rugat să ne scrie un mesaj:

In conditiile atator putreziciuni distribuite alandala, care isi permit sa-si spuna “muzica”, in conditiile in care media nu mai promoveaza decat aroganta si nimic, iata un loc unde ne putem regasi si alina nevoile sufletesti, emotionale si de ce nu culturale. Sa-i dorim acestui FOREVER FOLK sa ramana FOREVER YOUNG… Adrian Berinde

Azil a fost lansat de MHO Music (Alina Manole și Tudor Bâlcu la momentul respectiv), am muncit la promovarea lui la fel de mult ca la discul meu, voiam să iasă bine. Clipul de la Amigos poncho de mai sus e din spectacolul de lansare a discului din București, de la The Silver Church, în 2011. Am avut emoții uriașe, știam că nu e în deplinătatea forțelor, era prima oară când îl vedeam live, după atâția ani, ce fericit am fost că a cântat și piesele mai vechi! Cu Claudiu Purcărin, Laci Kovacs, Jimi El Laco, o formulă de zile mari. După concert era așa mare haosul și el atât de epuizat încât nu am reușit să îl prind după concert, să îi mulțumesc. Nu voiam autograf, doar să îi strâng mâna. Nu ne-a ieșit, altă dată.

La un moment dat, mi-a dat mesaj, tot scriam eu pe facebook că lucrez la album, și mi-a spus că dacă vreodată vreau să folosesc una din picturile sale, să nu ezit. Recunosc, m-am bucurat tare, dar am ezitat să cer… îmi pare rău, domnule Berinde… I-am trimis câteva piese de-ale mele, țin minte că m-a lăudat pentru Cârciuma, era impresionat că au trăsesem ambele chitare pe piesă și de construcție în ansamblu. Doamne, ce mândru am fost!

În 2014, postează Dacă o iubești și am fost foarte surprins – era ceva total diferit de ce făcuse până atunci. Dispăruse încrâncenarea, descopeream un Adrian Berinde cald, era a doua piesă “de dragoste” după Cerneala ochilor tăi. Mutatul la Târgu Mureș și noua echipă cu care lucra (Republic) îi priau.

Pe 18 iunie 2015 (o dată foarte dragă mie, e ziua lui Cătălin, fratele meu), am fost la Tribute, să îl văd lansând Atât de bine – chiar mă bucuram că e bine! Am ajuns chiar înainte să înceapă, mi-am cumpărat bilet și disc, m-am ascuns la bar și m-am bucurat de concert. Nu aveam grija scrisului despre concert, am făcut o singură poză cu telefonul și atât. Nu mi-am imaginat că va fi ultima oară când îl văd cântând. Mi-a dat mesaj a doua zi, pe facebook, mulțumindu-mi și promițându-ne reciproc o cafea împreună.

Care se va întâmpla în octombrie 2017, pe 12 octombrie, în emisiunea Seven Folk. A fost foarte onorat de invitația mea și a lui Robert, a acceptat-o imediat. Arcan apăruse în martie, aveam concert, nu reușisem să ajung. Ne-am întâlnit în stradă, m-a îmbrățișat și am povestit ca și când ne despărțisem ieri. Lupta lui continuase, la fel ca în ultimii ani, dar avea o strălucire în ochi formidabilă, cu planuri concrete și ample. Poveștile de pe Str. Doamnei și din studioul Radio Seven vor rămâne doar pentru mine și Robert. Am fost cuminți, am primit carte și disc, am ascultat muzici în studio, am depănat amintiri în Seven Folk, ne-am despărțit cu promisiunea că ne vom revedea în aceeași formulă. Poza în trei este singura pe care o am cu Adrian Berinde și vreau să mi-l amintesc întotdeauna așa.

Nu am vrut să scriu un epitaf (e deja plin netul de anunțuri bombastice și false), nu am vrut să scriu o biografie Adrian Berinde, ele există. E doar o poveste despre un om care m-a impresionat și marcat, deși am petrecut împreună vreo 3-4 ore și pe care mi-l voi aminti întotdeauna cu o uriașă bucurie.