Cum își amintesc românii trecutul lor? Artista Alexandra Croitoru ne oferă spațiu să contribuim la scrierea istoriei noastre comune.

Într-una dintre sălile Centrului Ceh din București, unde sunt găzduite expozițiile din proiectul Future Museum, mai multe voci vorbesc deodată din spatele unui panou cu siluete decupate din ziare și lipite buluc. Într-un colț de panou, trei intelectuali tronează peste o aglomerație de capete tăiate din reviste: Gabriel Liiceanu, Andrei Pleșu, Mircea Dinescu. În centru e sărbătoare: Mungiu câștigă Palme d’Or la Cannes, în timp ce Dan Puric e imortalizat cu privirea și mâinile ridicate spre cer și pare că invocă un zeu al culturii românești. Instalația e ca o ilustrație panoramică și-mi amintește de vederile mari și lungi cu orașe din Occident pe care le primeam când eram mică, de la rudele mutate în străinătate. Ilustrația asta mare e despre România ultimilor 30 de ani. E o vedere panoramică a trecutului nostru.

Expoziția „Between 100 and 30.” (Între Centenar și comemorarea Revoluției Române) adună fotografii, obiecte și fragmente video care te conduc prin mai multe evenimente istorice, printre care Revoluția din ‘89 și tot ce am trăit de la căderea comunismului și până acum. Lucrarea folosește arhivele personale ale unor oameni curioși și pasionați de trecut, care au adunat bucăți din istoria noastră pe care le-au considerat importante.

Prima versiune a frescei a fost concepută în 2009. Zece ani mai târziu, artista expune rezultatul live, iar românii sunt invitați să o completeze. Primul lucru care te lovește când intri e haosul imaginilor alăturate și vocile animate care se suprapun din spatele panoramei. Alexandra spune că ăsta e unul dintre efectele pe care le-a dorit, ca să intri în filmul dezordinii istorice.

Ideea expoziției i-a venit cu ocazia exploziei de evenimente organizate anul trecut pentru a celebra o sută de ani de la Marea Unire. „De Centenar, cele mai vizibile erau acțiunile populiste, pompoase, superficiale. Suprafața era mereu strălucitoare”, îmi explică ea, la două săptămâni după vernisaj. „Mi se pare că trecem așa, de la o aniversare la alta, și ceva ce ar trebui să fie un fir continuu de efort investit în viața noastră culturală dispare. Nu trebuie să fie nevoie de ocazii speciale ca să fie un plan de susținere a vieții culturale”.