Vi taler om en skelsættende uge. Vi taler om en skæbnestund for Danmark. Men måske glemmer vi at tale om det allermest forbavsende: Hvordan kan det egentlig være, at 3.200 flygtninge kan bringe nationen i noget nær undtagelsestilstand?

Hvordan kan en af verdens mest velordnede velfærdsstater være tvunget til at lade uordenen herske med flygtninge – børn som voksne – der driver rundt på landets motorveje og i tog?

Vi kan ikke klare presset, hedder forklaringen fra politiet. Og bureaukraterne kan ikke finde ud af deres eget bureaukrati: Skal flygtningene registreres eller skal de ikke? Hver dag i denne uge har groft sagt bragt nye meldinger – og ingen handling.

Men helt ærligt: Der er tale om 3.200 mennesker! Kunne vi hjælpe dem, hvis vi ønskede at hjælpe dem? Ja, selvfølgelig kunne vi det. Når vi ikke vil det, handler det selvfølgelig om en politisk virkelighed med en regering, der har sat som succeskriterium at få færre flygtninge til landet, og som derfor forsøger at holde flest muligt ude – og lempe andre videre til Sverige.

Men det handler også om, at flygtningekrisen har tydeliggjort en konflikt mellem vores grundlæggende humanitet på den ene side og vores samfundssystem på den anden.

Når regering, politi og andre myndigheder slår ud med armene og siger, at systemet kan ikke klare presset, så siger de i virkeligheden: Det er vigtigere for os at bevare vores system, end det er at forsvare de enkelte flygtninges krav på hjælp og ordnede forhold.

Når politikere advarer de tusindvis af civile danskere, der tager over, hvor det officielle Danmark svigter ved at hjælpe flygtninge med mad, vand, tøj, transport og husly, så siger de i virkeligheden: Når I gør jer til flygtningenes hjælpere, gør I jer samtidig til systemets modstandere.

De danskere, der i disse dage fragter flygtninge gennem landet eller sejler dem over Øresund, kriminaliserer sig selv, når de insisterer på at hjælpe et medmenneske på flugt frem for at beskytte et system.

Vi kender alle historien om dengang, vores egne forfædre havde behov for et sted at flygte hen.

Det var den historiske kontekst og kendsgerning, EU-Kommissionens formand, Jean-Claude Juncker, mindede os om i sin tale tidligere på ugen i Strasbourg. Hvordan kan vi europæere moralsk undslå os fra at hjælpe flygtninge, når vi som kontinent under Anden Verdenskrig selv har været dybt afhængig af andre nationers vilje til at hjælpe os?

Når Jean-Claude Junckers tale herhjemme har påkaldt sig politisk irritation, så handler det formentlig om, at han gjorde det stik modsatte af den danske regering: Han appellerede til at forsvare det enkelte menneskes krav på hjælp, før vi tænker på at bevare vores samfundssystemer. Han satte humanitet før system.

Og så fastslog han, at ja, der er de seneste dage, uger og måneder kommet mange flygtninge og migranter til Europa, men de udgør – ifølge kommissionsformanden – altså blot 0,11 procent af den samlede befolkning i EU.

Til sammenligning udgør de 3.200 flygtninge, der i den seneste uge har passeret den danske grænse, 0,06 procent af den danske befolkning. Og de 668 flygtninge, der foreløbig har søgt om asyl i Danmark, udgør 0,01 procent af befolkningen.

Så når Lars Løkke Rasmussen (V) siger, at Danmark ikke kan klare det øjeblikkelige flygtningepres, så må svaret tilbage være: Selvfølgelig kan vi det. Hvis vi ville.

Ingen skal forklejne den aktuelle flygtningekrises alvor og potentielle konsekvenser. Så længe verdens ledere står magtesløse over for borgerkrigen i Syrien og den eskalerende fattigdom i Afrika, vil flygtninge- og migrationsstrømmen fortsætte mod Europas grænser.

I Danmark kender vi nu vores første reaktioner på den globale flygtningekrises lokale virkelighed: Civilsamfundet har taget over, hvor regeringen og systemet har svigtet.

Efter denne uge står det klart, at regeringens politik er en daglig undsigelse af Danmarks tidligere position som humanitær stormagt. Hvordan vi i de kommende dage og uger vil forholde os til de flygtninge, der kommer til Danmark, står hen i det uvisse. Men der er i sandhed behov for, at politikerne genfinder vores medmenneskelighed.