Vuk Karadžić - reformator jezika i pravopisa

Opusteno - 10:39 pm Pon 24, Feb 2014

Vuk Karadžić - reformator jezika i pravopisa.

Kada je došao u Peštu, u potrazi za lekom, Vuk je ušao u krug Srba intelektualaca, vrlo obrazovanih, velikih rodoljuba, posvećenih dobru srpskog naroda. Posebno je značajno njegovo poznanstvo sa Lukom Milovanovim (kasnije pobratim i prijatelj do kraja života) i Savom Mrkaljem. Ova dvojica su, nezavisno jedan od drugoga, radili na pitanjima azbuke i književnog jezika: zalagali su se za uvođenje narodnog jezika u književnost i za reformu azbuke. Sava Mrkalj je 1810. godine objavio Salo debeloga jera libo azbukopotres gde, umesto azbuke od 40 slova uvodi novu, fonetsku, od 26 slova. U ovoj knjizi se nalazi i osnovno pravilo našeg pravopisa: "Piši kao što govoriš".

Ideje dvojice peštanskih Srba, pale su na plodno tle. Kada se oktobra 1813. godine u Beču ,upoznao sa Jernejom Kopitarom, ovaj je podsticao Vuka da radi na dva osnovna polja,: da prikuplja narodne umotvorine i da radi na uvođenju narodnog jezika u književnost. Ove dve oblasti dobro su se slagale: narodne umotvorine su predstavile svetu blago srpskoga naroda, a srpskim piscima pokazale lepotu narodnog jezika; prirodna je bila potreba da se napiše gramatika srpskog narodnog jezika. U obe oblasti Vuk je pažljivo radio i za godinu dana izdao dve knjige: Malu prostonarodnu slaveno-serpsku pesnaricu (1814) i Pismenicu serbskoga jezika po govoru prostoga naroda napisanu (1814).

Na Pismenici je radio zajedno sa Lukom Milovanovim, obrazovanim čovekom koji je znao latinski, nemački, mađarski i francuski jezik. U organizaciji građe ugledali su se na gramatiku slavenosrpskog jezika Avrama Mrazovića. Vuk je u Pismenicu uneo svoje osećanje za jezik i bogatu građu iz narodnog izvora, a Luka Milovanov je oblikovao apstraktne definicije i pravila. Ovo je bila nepotpuna i stručno nesavršena gramatika jer su obojica bili početnici, bez filološkog iskustva u ovim poslovima. Ali bez obzira na mane, ona je značajna kao gramatika "govora svih Srba koji žive po selima, daleko od gradova", odnosno kao prva gramatika govora prostoga naroda. Svestan nesavršenosti prvog izdanja svoje gramatike, Vuk je, prihvatajući primedbe i sugestije Kopitara i drugih prijatelja naučnika, uz Srpski rečnik (1818) izdao drugo popravljeno i prošireno izdanje gramatike pod naslovom Srpska gramatika, koju će Grim odmah prevesti na nemački jezik. U izradi svoje gramatike, Vuk je primenio fonetsko načelo da svaki glas treba da ima samo jedan znak (slovo), koje je formulisano na sledeći način: "Piši kao što govoriš, a čitaj kao što je napisano"; time je stvorio najsavršeniju azbuku, kojoj su mogli da pozavide evropski narodi. Dotadašnju azbuku od 40 slova Vuk je sveo na 28, s tim što je tek sredinom tridesetih godina, posle putovanja po Crnoj Gori i Dalmaciji, uneo i slova F i X i azbuka dobila konačni oblik od 30 slova. Za glasove narodnog govora koji u dotadašnjoj azbuci (za slavenosrpski jezik) nisu imali slova, Vuk je uveo nove znakove:

lj i nj

Đ je stvoreno po nacrtu pesnika Lukijana Mušickog

Ć je preuzeto iz starih srpskih knjiga

Dž je preuzeto iz rumunskih rukopisa

J je preuzeo iz latinice što su protivnici Vukove reforme smatrali najvećim grehom.

U sopstvenim knjigama Vuk nije dosledno primenjivao svoj pravopis. Tek u predgovoru za Srpski rječnik 1818. godine on će u potpunosti primeniti pravopis svoje Gramatike.

Vuk je istovremeno radio na više polja. Dok je pripremao i izdavao prve zbirke narodnih pesama i gramatiku, prikupljao je građu za rečnik narodnog govora srpskog. Ovaj rad je bio težak i naporan sam po sebi. Valjalo je srediti ogromnu građu, objasniti značenje reči, protumačiti etnografski materijal i objasniti srpske reči nemačkim i latinskim rečima. Jernej Kopitar je svesrdno pomagao Vuku u svakodnevnom radu na rečniku prevodeći srpske reči na nemački i latiiski jezik i određujući glavne konture u koncepciji rečnika u skladu sa filološkom naukom. Bilo je teško, vrlo naporno, pripremiti rečnik od 26.270 reči sa ogromnim dodatnim materijalom: u njega je ušao etnografski materijal, istorija, poezija, proza celokupna oblast Vukovoga rada što je obogatilo sadržinu rečnika i prikazalo jezičko blago u konkretnoj upotrebi. Još teže je bilo štampati rečnik iz dva razloga: mitropolit Stratimirović, vrlo uticajan čovek, sprečavao je štampanje srpskih knjiga bez znakova B i Đ; za štampanje nije bilo novca. Posle uporne borbe Vuka i Kopitara da obezbede dozvolu i novac, Srpski rječnik se pojavio 1818. godine. Rječnik sa dopunjenom gramatikom utirao je put za uvođenje srpskog narodnog jezika u književnost. Ali je taj put bio vrlo težak a borba na više frontova tražila je mnogo snage, veštine i znanja. Prvo izdanje sadržavalo je samo reči Vukovog kraja, pa je on nastavio sa prikupljanjem građe iz ostalih srpskih krajeva. Uz pomoć Đure Daničića priprema i štampa drugo izdanje Srpskog rječnika sa 47.500 reči. Vukov predgovor prvom izdanju Srpskog rječnika prava je mala studija o jeziku.

Izvor:Opusteno.rs