Narod u selima oko Tavankuta i u samom Tavankutu navikao se tokom proteklog veka na granicu koja deli našu zemlju od susedne nam Mađarske.

Narod, onaj prost i pošten, sa nekim strahom je gledao u susednu zemlju sa bezbedne udaljenosti. Kao deca smo posmatrali satima preko „crte“ željno iščekujući da vidimo nekog sa mađarske strane. Našoj radosti nije bilo kraja, mahali bi smo i vikali ukoliko bi smo nekoga ugledali. Radost za nas decu je bila ako se sretnemo sa patrolom graničara kojih je nekada bilo na karaulama „Pionir“ i „Matko Vuković“. Nije se tada smelo prići samoj crti jer se tražila zonska karta koja je izdavana vlasnicima njiva pored same granice. Nije bilo dozvoljeno ni saditi kukuruz ili suncokret u „zoni“ jer to je zaklanjalo vidik graničarima.

Zonska karta danas više nije potrebna jer svi građani Republike Srbije mogu slobodno da se šetaju putem pored granice, bez straha. Važno je samo da se ne pređe na drugu stranu. Barem je to tako bilo do nedavno. Neki su to i poštovali, neki ne. Zbog nepoštovanja i drugih opštepoznatih okolnosti, došlo je do toga da se odlukom mađarske Vlade pristupilo podizanju žičane ograde. Ta ograda nije neka obična ograda nalik plotu, to je nešto mnogo, mnogo ozbiljnije i tu može da prođe samo neki tanji gmizavac ili miš ili neka ptica da preleti. Ova ograda je identična onoj zatvorskoj, ovo je tkz. „žilet žica“ na stubovima. Iza nje još jedna mnogo viša ograda na kojoj su mestimično pričvršćene table okrenute ka nama sa jasnim upozorenjima i to ne samo na jednom nego na više jezika. Između ostalog postoje i table sa iscrtanim strelicama u kom pravcu se nalazi granični prelaz.

Nekada, kao deca u okviru školskih aktivnosti, ovde smo brali dunje u zadružnom voćnjaku, i kao što već napisah bila je premija videti nekoga preko granice, to nam je pričinjavalo radost, ali i žalost što ne smemo bliže jedno drugome.

Sada je žalost još veća za nas obične smrtnike, jer u prvi komšiluk gledamo kao ptice iz kaveza, i najiskrenije se nadamo da će jednoga dana nestati i žice i granice i da će barem naša deca moći da se rukuju sa svojim prvim komšijama, jer komšija je komšiji najveći rod.​

--- reklama ---

--- reklama ---