ד"ר יחיל צבן, אתה טוען שגפילטע פיש פוגע בגבריות?

האוכל הגלותי המזרח-אירופי באופן כללי דופק את המגדר הציוני. אם אתה אוכל דג מלוח, גפילטע פיש או רגל קרושה, זה אומר שיש משהו לא נורמלי במיניות שלך, בתשוקה שלך, ואם אתה גבר - בגבריות שלך.

תסביר.

גפילטע פיש הוא רופס, רך, ספוגי, הוא מסמל את הגוף העלוב, החולה והרפוי של היהודים הגלותיים. נכון שאין לו עצמות וקל לאכול אותו, אבל מצד שני הוא גם ללא חוט שדרה, מאכל של זקנים עם שיניים חלשות שצריכים שיטחנו אותו לפחות פעמיים לפני שהם נוגסים. כל קהילה מגדירה את עצמה גם דרך האוכל, והישראליות מעדיפה לדמיין את עצמה דרך סלט ירקות, תפוזים, חביתה מקושקשת ופלאפל.

הישראליות הסקסית.

כשילדים קטנים דוחים מזון הם מגדירים את עצמאותם, וכשילדים גדולים דוחים מזון גלותי הם מגדירים את עצמאות מולדתם. וכך, מי שאומר לא לגפילטע פיש הוא ישראלי אמיתי, צבר קוצני וחושני. כבר השם, גפילטע פיש, מגעיל.

כי זה ביידיש?

השפה הנלעגת, האסורה והמודרת של החברה הישראלית, שמסמלת את יהדות מזרח אירופה שנפסלה וגונתה על ידינו כחלק מכינון הישראליות. תחשוב על קוסקוס, איזה שם מגניב זה.

מה מגניב בקוסקוס?

הרבה יותר סקסי. מזרח-תיכוני כזה. אם היו הופכים את השמות, והיו קוראים לגפילטע פיש קוסקוס, גם בראש שלנו הטעמים היו משתנים.

עברו לתצוגת גלריה מה עושה אבא טוב? "הוא מנפנף. לפי תעשיית הבשר, הבקר הוא של גברים" צילום: אמיל סלמן

יש כאן גם עניין של אשכנזיות מול עדות אחרות?

זו אימת הגפילטע: אכילת גפילטע פיש עלולה לשכנז, להחזיר לגלות. ראית פעם דג ממולא בדג? זו מנה משוגעת שמי שנהנה ממנה בוגד בממולאים האמיתיים המזרח־תיכוניים: עלי גפן, קובה, כוסא מחשי (קישוא ממולא).

רק אצלנו בישראל זה ככה?

לא, זה קיים הרבה פעמים בחברות של מהגרים, המקום הכפול של האוכל של פעם - געגוע וזיכרון מצד אחד והאוכל של בית ההורים שצריך להיפרד ממנו מצד שני. למשל, בני נוער בכל העולם דוחים את האוכל של הבית, ומגדירים עצמם דרך פאסט פוד. על זה חברות המזון עובדות - תהיה צעיר, תהיה מרדני. זה פרדוקס כי הם נהפכים לקונפורמיים לגמרי, נתינים של תעשיית המזון המודרנית. מה שבטוח הוא שהחברה הישראלית והדת היהודית הן אחת התרבויות המופרעות ביותר של אכילה שקיימות היום וכנראה שהיו קיימות אי־פעם.

יש את הבדיחה המוכרת על חגים יהודיים - רצו להשמיד אותנו, לא הצליחו, בואו נאכל.

אנחנו באמת משהו יוצא מן הכלל בתחום המזון. בין היתר, בגלל טראומת האכילה בשואה.

מה שואה עכשיו?

זה המודחק הקולינרי של עם ישראל. יש לנו חברה מלאה במסורות קולינריות, מאכלי עדות וזיכרונות של אוכל, ועל הכל מושל אירוע האכילה הגדול ביותר של העם היהודי - הרעב בשואה. הנאצים עינו ורצחו מיליוני יהודים באופן מכוון לאורך שנים ארוכות באמצעות הרעבה.

טוב, זה לא חדש.

ישראל התמודדה עם השואה בצורה בעייתית. דיברו בעיקר על "לא נלך כצאן לטבח", כלומר באופן חולני להפליא הקורבנות הוצגו כבשר לאכילה, אבל טראומת הרעב לא זכתה למספיק הקשבה וטיפול, ולכן היא עדיין מפעמת אצלנו. זו גם אחת הסיבות שיש כל כך הרבה מזון על השולחן בארוחות משפחתיות. אנחנו לא בשר, הנה - אנחנו אוכלים בשר. גם לא מפסיקים לפטם ילדים ולהכין אותם לשואה הבאה. ואם זה לא מספיק, יש את עניין הכשרות.

מה אתו?

אין עם בעולם שיש לו מערכת חוקים כל כך מורכבת של אכילה כמו העם היהודי. זאת לא פסיכוזה, זה מעבר לזה: זה עולם חלופי שמורכב ממאות חוקים, מאות אלפי פרשנויות, דיונים, רבנים, חצרות, איסורים, היתרים, פלפולים, שאלות ותשובות. כל הדבר הזה איכשהו מתכנס לתוך הכבד הקצוץ. כשאתה אוכל אוכל ישראלי, אתה אוכל את מערכת החוקים הקולינרית המסובכת בעולם.

עברו לתצוגת גלריה צילום: אייל טואג

מדברים הרבה על מחיר הכשרות.

כשאתה קונה בסופר אוכל כשר אתה משלם על מערכת שלמה שאישרה את המזון. זה סוג של פרוטקשן אלוהי על כל פריט ופריט. לכן אוכל יהודי הוא תמיד קדוש. כשאמריקאי אוכל יוגורט הוא אוכל יוגורט, כשישראלי אוכל יוגורט חלק ממנו מוקדש לקדוש ברוך הוא. גם אם אתה ערבי־ישראלי, אתה אוכל אוכל קדוש ליהודים, אין לך ברירה.

ואם אתה אוכל במסעדה לא כשרה?

אז המזון הוא מרידה באל, וזה טעים בגלל המרידה הזאת. וגם אז, אגב, אתה אוכל בעיקר מוצרים שעברו את מערכת הכשרות.

בספרך הראשון, "ונפשו מאכל תאווה", כתבת על כך שבספרות היהודית של המאה ה–19 דיברו על מזון אבל בעצם על מין. למה? כי לא נעים?

כי לא היה אוצר מלים מתאים וכי לא היה נהוג לדבר ישירות על מין. למשל, אם אתה רוצה לדבר על בגידות - אתה כותב שיש חמץ בבית.

וזה אומר שמה?

שהאישה לא שומרת על בית כשר, תרתי משמע. או המפגש המרתק בין בשר לחלב.

ומה זה אומר על מין?

גם בתנ"ך וגם בספרות התקופה - גילוי עריות. לא סתם אומרים לא לבשל גדי בחלב אמו, ולא סתם ההנחיה הזאת מופנית כלפי הגבר: אתה לא תתענג על שני דורות. לא יהיה לך סקס בין-דורי.

קשר בין אוכל למין קיים כמובן גם היום.

לאורך שנים אמרו לנשים "פרגית צעירה" שזה גם סוג של מזון, או המלה "חתיכה". מה זה חתיכה? חתיכת בשר. גם המלים שוק הבשר, תאוות הבשרים. או הקשר ההדוק בין חזה עוף לנשיות. כל תעשיית השניצלים הישראלית התפתחה מההיקסמות הזו. השניצל אצלנו הוא המשך טבעי של חלב האם. גם השם - מאמא עוף. ובפרסומות תמיד האמא מגישה את השניצל לילדים.

חולני קצת.

כן. הפרסומות הראשונה כמדומני היתה עם אביבה תבורי שהופיעה עם מחשוף ענקי, המרת חזה אמהי דשן בחזה עוף דשן, וזה סימל את הרגע שבו השניצל התעשייתי כבש את המדינה. עצוב, אבל זה עבד. זה מוזר שדווקא מזון לא הכי בריא בעולם נהפך למזון הכי משפחתי בישראל, עד כדי כך שאתה רואה בפיקניקים איך האמהות מוציאות קופסאות ומחלקות לילדים שניצלים ביד, כמו חטיף.

עברו לתצוגת גלריה המרת חזה אמהי דשן בחזה עוף דשן צילום: חגית גורן

אבל ילדים באמת אוהבים את זה, שניצל זה טעים.

ברור. כשאתה לוקח בשר עתיר אנרגיה, מוסיף לו פחמימות, מטגן אותו בשומן וטובל אותו בכמות עצומה של סוכר (קטשופ) - ברור שיאכלו אותו. יש כל מיני דרכים למכור אוכל: אוכל וישראליות, אוכל ובית, וכאן זה אוכל ואמהות. אמא טובה מכינה שניצל.

ומה עושה אבא טוב?

הוא מנפנף. לפי תעשיית הבשר, הבקר הוא של גברים. אתה אוכל סטייק, אתה גבר. המנגל הוא הפטריארכיה. גברים שמתוסכלים מינית אוהבים לאכול בשר, זה תחליף לסקס. יש כאלה שיגידו שזה יותר טוב מסקס. אולי צריך לחשוב על סקס כתחליף לאכילה ולא להפך.

אתה עצמך אוכל בשר?

לא.

עברו לתצוגת גלריה הרגע הזה שבו מחליפים אוכל עם בן הזוג הוא רגע של קשר גופני צילום: חיים הנדוורקר

גם האכילה היא יצרית וחושנית. דייטים בין זוגות מתחילים במפגש ליד שולחן.

האנתרופולוג דזמונד מוריס צילם זוגות בדייטים וניבא באמצעות צורת האכילה שלהם אם יהיה המשך לקשר או לא. הוא הסתכל אם האחד מאפשר לשני לטעום מהצלחת שלו. הרגע הזה שבו מחליפים אוכל עם בן הזוג הוא רגע של קשר גופני - טועמים אחד את השני.

בהקשר למלה פרגית, שהיא תרנוגלת צעירה, אפשר אולי להזכיר שבכלל בענף הזה מעדיפים בשר צעיר - עגל במקום בקר, או אפילו עגל חלב, וטלה במקום כבש.

תעשיית הבשר משחקת על התשוקה הקניבליסטית, הגבר כל הזמן אוכל תינוקות ונשים, טלאים ופרגיות. משתמשים בשפה כדי למכור. לא שאני אומר שזה לא טעים, או שאין ערך למפגש של המזון בפה, אני רק אומר שהכל מנוהל על ידי כוחות חיצוניים שאנחנו לא מודעים להם. זה לא רק גופני או חושי, אלא גם לשוני, תרבותי, חברתי ופסיכולוגי.

תן דוגמה לכוח חיצוני כזה.

אם אגיד לך עכשיו שראיתי שהמלצר שם את האצבע שלו בחומוס שלך, או זה חומוס שעולה פי ארבעה, זה מיד ישנה את ההתייחסות שלך אליו. כשקוראים לשישליק "מדליוני עוף" זה כבר נשמע יוקרתי יותר. גם המיקום של פגישה ומה אוכלים בה הן אמירות. למשל, חבורה שיושבת בבורקסייה.

פרלמנט.

לעומת חבורה אחרת שתגיד - "שאנחנו נשב על כיסאות פלסטיק ונאכל בורקס? לא. נשב על כיסאות נירוסטה ונאכל בורקס גורמה". אם אתה שומע שאת הקפה הזה חיים כהן בחר, או שזאת כרובית שאייל שני המציא - זה משנה את הטעם.

עברו לתצוגת גלריה אייל שני ב"מאסטר שף" צילום: תומר אפלבאום

השפים שנהפכו לסלבס.

אנחנו נורא אוהבים אוכל שיש לו כוח סלבריטאי, מעין תחליף חילוני לארוחה אצל הרבי. אנחנו אוכלים מתכון של חיים כהן כי אנחנו חושבים שהוא יהיה הרבה יותר טעים מאשר של מישהו שאנחנו לא מכירים.

אבל אולי באמת זה מתכון טוב?

יכול להיות, אבל יש פרמיה לשם המוכר.

זה לא רק באוכל. צביקה הדר מפרסם טלפון סלולרי.

בדיוק. אוכל הוא אופנה והיא חייבת להתחלף כל הזמן. כל השפים בטלוויזיה וכל המסעדות הם חלק מתעשיית המזון שחייבת כל הזמן שהאופנה תתחלף, כי אנשים שמשתעממים במזון הם אנשים שצורכים פחות. זה האיום הכי גדול על תעשיית המזון: שנסתפק בסלט, פרוסת לחם וחביתה.

דווקא בפרסומת של תנובה רואים אנשים שמתלהבים מלאכול גבינת קוטג' עם גמבה, אפילו בלי כפית - הכי בסיסי.

תנובה איבדה את הקרדיט הלאומי שלה בעקבות העלאות המחירים, מחאת הקוטג' ומכירתה לסינים, והיא מנסה שוב ושוב לשווק את עצמה כאוכל הישראלי, לחזור לימים של השיר "האוטו שלנו גדול וירוק", שבהם תנובה היתה גאווה ישראלית. הם רוצים שנאכל קוטג' לא רק בערב, גם בצהריים ובבוקר, שזה יהיה חטיף. הרבה אנשים נענים לפרסומת הזאת.

זה גם תואם את הטרנד הבריאותי.

בתנאי שאתה מסכים שחלב זה בריא. אי אפשר לצאת מהסתירות האלה. בכל מקרה, כיום תעשיית המזון נמצאת במצב יחסית מעולה כי הבידור הישראלי מספר אחת אחרי צפייה בטלוויזיה, אולי אפילו לפניה, זה אוכל.

תסביר.

במקום ללכת לקולנוע או לתיאטרון, במקום להיפגש עם חברים בבית — הולכים למסעדה. זו החוויה התרבותית המרכזית. ואחר כך גם מדברים על זה: יושבים ומספרים אחד לשני מה הם אכלו אתמול, מחליפים מתכונים וחוויות ומתווכחים על אוכל שעות. אנשים נוסעים לטיולי אוכל בחו"ל, ובמקום להשקיף על הנוף או לטפס בשביל הררי מקבלים המלצה לעצור ליד איזה מנזר, כי יש שם נזיר שמוכר מי דבש ובחצר יש ארוחת בוקר מסורתית. זוכר את המערכון של דודו טופז על משה והאורנג'דה? אז היום כולנו משה.

מקיאים בסוף?

כדי שיישאר מקום לאכול. היום, גם בגלל משבר הדיור, עוד יותר נפגשים בבתי קפה ומסעדות.

למה הכוונה?

במובן מסוים אנשים אומרים לעצמם "אין לנו כסף לקנות דירה, לפחות נהנה במסעדות". הסלון עובר למסעדה. הרי אתה יודע שאם תקנה דירה אין יותר מסעדות. תצטרך לשלם משכנתא ולאכול גבינה לבנה, לחם וחביתה בעשר השנים הקרובות.

נראה שאתה ממש סולד מתעשיית המזון.

אני לא סולד מהתעשייה, אני משתאה ממנה, ומודע באופן עמוק לזה שזו מערכת של דיכוי חברתי. זו תעשייה שלמה שמורכבת מפרסומות, יחצנים, כתבי בישול, שפים שאומרים לך שאתה מגשים את עצמך דרך המזון.

זה "מאסטר שף".

בתוכנית הם אומרים למתמודדים: "אנחנו רוצים לראות אתכם בתוך פיתה"; או "היום אתם מבשלים את זיכרונות הילדות שלכם". כלומר האוכל זה מי שאתה, אבל תוך כדי כך התעשייה אומרת לך מה לאכול. כמובן שהכל מסביב זה פרסומות של מזון תעשייתי. אייל שני לא מפרסם מזון מיקרוביוטי, אלא תפוצ'יפס. זה צד האפל של התעשייה, שמבוססת על אי־שוויון ועל יצירת האזרח הישראלי כצרכן. אתה מבטא את החופש שלך על ידי קנייה בסופר ואכילה של מזון. מי מגשים את מאוויו על ידי קניית קופסת שימורים בסופר או על ידי ישיבה במסעדה והמתנה לדג חרב בחמאת לימון? איזו מין חירות זאת? איזו מין אידיאולוגיה זאת? זה מטורף. זה אנחנו.

אבל "מאסטר שף" גם מעודדת אנשים לבשל, מה רע בזה?

"מאסטר שף" נוצרה רק כדי לעודד צריכה ואכילה, וסוד הקסם שלה הוא באי־בישול. למי שצופה ב"מאסטר שף" אין זמן לבשל, זה פאסיבי. מה אתה אוכל כשאתה מסתכל על זה? חטיפים. מבשלים שם ניוקי ואתה אוכל במבה, זה הקטע של תוכנית הטלוויזיה.

מה היית מצפה?

במובן מסוים מתרחש תהליך מקביל מרתק. יש חשיבה מרדנית פוליטית חדשה, שיש לה שורשים עתיקים בציונות הסוציאליסטית. חשיבה שמתנגדת למה שקורה בישראל מבחינת קולינרית. מהמחאות של ארגון אנונימוס נגד אכילת בעלי חיים דרך חתונות חברתיות שבהן כל אחד מביא משהו לאכול במקום עסקת קייטרינג תמורת צ'קים. כיום יש כאלה שמגישים בימי הולדת ירקות במקום ממתקים, חוות אורגניות צצות בכל מקום, אנשים רוצים לחזור לאכול את מה שגדל כאן.

יש גם בלופים בהתנגדות הזאת.

ברור. תמיד יש. ואחת הבעיות היא שתעשיית המזון השתלטה על הליך החשיבה המרדני, וזה הופך הרבה פעמים את ההתנגדות והמאבק למוצר. כלומר, אני צורך אורגני ומרגיש יותר טוב עם עצמי, אני אוכל בחומוסייה ומרגיש יותר טוב עם עצמי.

למשל, החלב החדש של תנובה שהוא "טוב לפרות, טוב לסביבה, טוב לכולנו".

התאגידים מאמצים לעצמם את השיח הזה. ראיתי על אריזות של נקניקיות תוויות ירוקות, המלה "טבע" נהפכה פופולרית. אבל הרבה אנשים מבינים שהמאבק הוא לא סביב איכות המוצר, אלא נגד המנגנון שמייצר את המוצר. זה מאבק במישור הפוליטי, מאבק של רגולציה, להגביל את חברות המזון במישור היום־יומי ולהעניק אופציות אחרות לאכילה. זה מאבק קשה, לא בטוח שהטובים ינצחו.

בטוח שלא.

בהיאמר כל זאת חשוב לציין שתעשיית המזון הצילה אותנו. זה שאני ואתה יכולים לשבת בבית קפה ולנהל שיחה במקום להיות עסוקים בייצור מזון, זו אחת המהפכות הגדולות של האנושות. זה מאפשר לנו להקדיש יותר זמן לאכול, ומצד שני יש לנו יותר זמן לחשוב על המזון ועל מה שיש בו.

עברו לתצוגת גלריה מפעל אדום אדום של תנובה צילום: ירון קמינסקי

ובכל זאת עובדים עלינו.

אוכל הוא כל כך עוצמתי וכל כך גופני וכל כך מוחשי, שאם אני רעב ואני אוכל המבורגר והוא טעים לי, אני מתייחס אליו כאל אמת. אנחנו אוכלים דימוי ומאמינים שהטעם נמצא בדימוי. אתה לא יכול להגיד "חזרתי מצרפת והיה אוכל מעאפן", כי יגידו שלא חווית את צרפת. מצד שני אתה יכול לחזור מאוקראינה ולהגיד שיש להם אוכל לא טעים. יש מדינות שנחשבות אוטומטית לכאלה שמגישות אוכל טעים. למה אין כמעט מסעדה מרוקאית יוקרתית?

למה באמת?

כי הצרפתים, האיטלקים והספרדים השתלטו על ענף מסעדות היוקרה. המערביות נתפשת כיוקרתיות. מילדות מחנכים אותנו להתחבר לפנטזיות של האכילה. יש היום אתרים שעורכים השוואות איך נראה המזון של רשת המזון המהיר על המגש בפועל לעומת איך שהוא נראה בפרסומות, ורואים שאנשים שוב ושוב מקבלים המבורגרים מעוכים ועלובים שלא נראים כמו בטלוויזיה, אבל הם ממשיכים לאכול אותם כי אנחנו אוהבים, ממש זקוקים, לאכול את הדימוי. ההמבורגר הוא פיקציה. נורא קל לעבוד על הטעם שלנו. אתה מוסיף סוכר, שומן ומלח, ויש לך אוכל טעים. אתה לא יודע שזה המבורגר שנחקר במעבדה ושמדדו בדיוק את כמויות המלח הסוכר, החסה והבצק שאתה צריך לאכול.

מקדונלד'ס?

גם כל החברות האחרות, הכל אותו הדבר. ההתייחסות אליך היא כאל אטומטון (בובה מכנית), מישהו שאחוזים מסוימים של סוכר, שומן מלח מפעילים אותו. חברת הצריכה מייצרת שני דברים - מוצרים וצרכנים, אם היא לא תייצר את שניהם היא לא תוכל לפעול.

עברו לתצוגת גלריה מפעל של תנובה - פס ייצור לגבינה צהובה. התאגידים מאמצים לעצמם את השיח הזה. ראיתי על אריזות של נקניקיות תוויות ירוקות, המלה "טבע" נהפכה פופולרית צילום: גיל אליהו

איך היא מייצרת צרכנים?

במקדונלד'ס יש משחקייה לילדים והיא מחלקת להם מתנות. סוכריות זה פרס. תעשיית הצריכה משדרת לנו כל הזמן לאכול. קוקה קולה זה נעורים. הארטיק הזה שקול לאורגזמה. תאכל את הבמבה, המאכל הכי נמכר בישראל - ותהיה לך ילדות נהדרת. תאכל סטייק - תהיה גבר. אתה אוכל אוכל מסוים ואתה אופנתי, כי אוכל זה גם סוג של לבוש. כל הזמן אתה צריך לאכול כדי לממש את עצמך, בלי סוף בלי הגבלה, כדי להיות מאושר.

אבל תעשיית האוכל מתנגשת עם תעשיית היופי וההרזיה.

יש דיסוננס הרמוני בין תעשיית היופי והאופנה לתעשיית המזון, כי אלה לא רק תעשיות שמתנגשות זו בזו, אלא מזינות זו את זו. מפמפמים לך שצריך לאכול ואתה מוציא אלפי שקלים על ארוחת החג, וחצי מהאוכל לא נאכל. אגב, ישראל היא אחת המדינות שבה זורקים הכי הרבה אוכל לפח, גם מטעמי כשרות וגם מחוסר יעילות. ואז, אחרי החג תעשיית הדיאטה מתחילה להכות. זו תעשיית מזון חדשה, מזון שלא משמין.

כל מוצרי הדיאט.

עד גיל 25 אתה שותה קולה ואז מתחיל לשתות דיאט קולה.

עברו לתצוגת גלריה קוקה קולה מסמלת נעורים צילום: בלומברג

אנשים רוצים להיות רזים.

מצד אחד אומרים לך "תגשים את עצמך, תאכל כמה שיותר" - "מאסטר שף", מסעדות, בתי קפה, ארוחות חג מפוארות; ומצד שני אסור לך להשמין, אתה חייב לצרוך מוצרים דיאטטיים ולעשות ספורט. זאת המטוטלת הקבועה: לאכול משמין ולאכול מרזה.

מבלבל.

אנחנו נמצאים בתוך מחלת נפש קולינרית אמיתית. יש כאלה שיאכלו מתוק ולא ישמינו ולא יחלו, ויש כאלה שיוסיפו ק"ג על כל עוגה. לכל אחד יש מטבוליזם, גנטיקה ומערכת עיכול שונות, וזה גם משתנה עם הגיל. אבל חברת הצריכה משדרת לנו שאנחנו צריכים להראות בני 20 במקרה של גברים, ובנות 15 במקרה של נשים. אלה מודלים בלתי אפשריים. אנחנו בפסיכוזה כי אתה רוצה גם לאכול וגם להישאר רזה. ואז הולכים לחדרי כושר, לשאיבות שומן ולקבוצות ריצה. "תעשיית המסת השומן" אני קורא לזה. יש תעשייה שמחדירה לך שומן ויש תעשייה שממיסה אותו.

הרע בשני העולמות.

ובשניהם אתה המממן ואתה השפוט של התעשייה. לכך נוספת הגזענות המושרשת בחברה שלנו כלפי שמנים, שמטופחת על ידי תעשיית המזון והאופנה. תמיד האנשים בפרסומות רזים, ואם אתה משמין אתה לא נורמלי. בסדרה "שמנופוביה", שמשודרת בימים אלה בערוץ 8 ב-HOT, דיברתי על כך שאנשים שמנים נתפשים בעלי פגם נפשי. אנשים מגיעים בכל הצורות והגדלים, אבל חברת המזון רוצה צרכן אחיד.

עברו לתצוגת גלריה "השנאה שלנו לשמנים מושרשת בנו. קשה להיות שמן בעולם שכופה עליך גם אכילה וגם רזון. אם פעם הורים היו אומרים לילד 'תאכל ותגדל', היום אומרים לו 'תאכל ואל תגדל'. צילום: דודו בכר

שגם אוהב לאכול אבל גם נראה לא שמן.

כן, שהוא חתיך ואחיד כמו המבורגר. וכאן החשיבות של הסדרה, שמראה עד כמה השנאה שלנו והגזענות לשמנים מושרשת בנו, בשפה, בחשיבה ובתרבות, וכמה קשה להיות שמן בעולם שכופה עליך גם אכילה וגם רזון. אם פעם הורים היו אומרים לילד "תאכל ותגדל", היום אומרים לו "תאכל ואל תגדל". אם תשמין יבוא שוטר וייקח אותך למכון כושר או לעשות דיאטה.

עולם מורכב.

זו מורכבות אלימה.

ואתה אומר להרגיע בשני הצדדים - לאכול ולצרוך פחות ולעשות פחות דיאטות.

הטענה השגויה היא שהם שמנים באשמתם, כי הם לא הצליחו להתנגד לתעשיית המזון. אבל יש המון סיבות למה אנשים שמנים, וזה בסדר גמור להיות שמן. אין בזה שום בעיה. להפך, ויש תרבויות שבהן להיות רזה זה לא בסדר. יש שמנים שאוכלים בסדר גמור ועדיין הם שמנים, ויש כאלה שמה לעשות - מילדות הם אכלו אוכל תעשייתי והשמינו, ודיאטות לא עובדות.

לא?

אחד הדברים שהסדרה מראה הוא שתעשיית הדיאטות לא עובדת, להפך - זה רק גורם לעוד השמנה. הסיכוי שתוסיף משקל בסוף הדיאטה גבוה מאוד. אם ירדת מ-100 ק"ג ל–80 ק"ג, רוב הסיכויים שתשקול 110 ק"ג תוך כמה שנים. וגם למה מי שלא רוצה לשמור צריך להרגיש רע? רזים שנוזפים בשמנים זה כמו אשכנזים שנוזפים במזרחים על זה שאין גזענות בישראל, או גברים שאומרים לנשים "יש שוויון, אתן פשוט פחות מתאמצות". השומן הוא דיכוי קפיטליסטי.

עברו לתצוגת גלריה ""לנהג מונית שעובד עשר שעות ביום אין זמן להכין קינואה. העבודה, המשרה, המיקום שלך, השכונה שלך — כל אלה קובעים מה תאכל" צילום: בלומברג

תסביר את הקשר.

הרבה יותר קל להישאר בריא, רזה וחטוב אם יש לך כסף וזמן. לנהג מונית שעובד עשר שעות ביום אין זמן להכין קינואה וגם אין לו כוח. קופאית בסופר-פארם לא תקנה מזון לא משמין או בריא, כי זה עולה יותר. העבודה, המשרה, המיקום שלך, השכונה שלך - כל אלה קובעים מה תאכל, לא אתה. זו תעשייה של בולשיט. העשירים שהולכים לכושר וליוגה ומשקיעים בבישולים מטיפים מוסר ומסתכלים בעין מתנשאת וגזענית על האנשים שאוכלים חטיפים ושמזמינים פיצה. ויש את האמירות המטופשות - "אם אין להם כסף שיבטלו את המנוי לכבלים ויעשו כושר"; או "במקום לשחק קלפים ולראות כדורגל שיזיזו את התחת ויכינו אוכל בריא". זו הדרמה של השמנופוביה. זו המופרעות האכילתית. הרבה גורמים שולטים לנו בצלחת - בין היתר הפוליטיקה גורמת לנזקים האלה.

בוא נדבר רגע על פוליטיקה.

אם חברות מזון תורמות לפוליטיקאים, מה הסיכוי שתהיה רגולציה על מזון לא בריא ושינסו להגביר עליהן את הפיקוח לטובת הציבור? באופן פרדוקסלי, כשאני שותה משקה קל עם סוכר אני מצביע בבחירות. השוק נשלט בידי קונצרנים שיש להם ממון וכוח שמעסיקים לוביסטים. למעשה, כל החקיקה מושפעת מזה. למה מפקחים על מחירי מוצרים מקמח לבן ולא על מוצרי קמח מלא? למה דואגים שמחירי מוצרי חלב יהיו נמוכים? למה מותר לפרסם חטיפים לילדים? הכל פוליטיקה. זה מערך מורכב של ניצול כלכלי, שבסופו תמיד מישהו גוזר קופון על אלה שמייצרים את המזון ומגדלים אותו ועל אלה שצורכים אותו.

לאכול ולדבר על אוכל זה גם סוג של בריחה.

בשנים האחרונות מסובך לנו להגדיר את עצמנו מבחינה פוליטית, בין היתר בגלל שאין גבולות לאומיים ברורים, יש עימות עם הפלסטינים ומתחים בין דתיים לחילוניים, בין אשכנזים למזרחים, בין שמאל לימין ובין יהודים לערבים. הכל אלים ופרובלמטי, אז אנחנו נמלטים למזון. בורחים מהמצב הפוליטי אל הסמבוסק.

זה יותר כיף.

בטח. כשאשכנזי אוכל אוכל מזרחי הוא יכול להגיד לעצמו "אני לא גזען", כשישראלי אוכל חומוס הוא אומר לעצמו "אני מבין בערבים, אני לא שונא אותם", כששף מציע חציל בלאדי בטחינה הוא אומר "זה הדו־קיום". זאת גם בריחה מלפתור את הבעיות שלנו, ותוך שנייה האוכל נהפך לבבואה של הבעיות שלנו. ולמרות זאת, אין ספק שיש באוכל כוח שמשכין שלום. כשאוכלים יחד נרגעים הרבה פעמים. המקום הכי בסיסי להתחבר למישהו שאתה לא מכיר זה לאכול את האוכל שלו. זה לא פתרון אבל זה מקום ליצירת קשר.