A finals de febrer passat, al cap de Palos, a la costa de Múrcia, va aparèixer mort un catxalot. El cetaci, un mascle jove que feia deu metres de llargària i pesava 6,5 tones, feia dies que havia mort i el cadàver fou arrossegat fins a la costa. Unes setmanes després la necròpsia va esclarir les causes de la mort: una peritonitis causada per l’acumulació de material plàstic en l’aparell digestiu. Dins se li van trobar 29 quilos d’escombraries marines, entre bosses de plàstic, sacs de fil sintètic, trossos de xarxa i, fins i tot, un bidó. El seu aparell digestiu va ser incapaç de processar aquesta acumulació de deixalles i l’animal va col·lapsar.

El cas d’aquest catxalot evidencia la gravetat del problema del vessament de plàstic a la mar, en una moment en què aquests materials estan en el punt de mira. Les entitats ecologistes fa temps que adverteixen de la magnitud del problema. El passat març un equip internacional de científics del The Ocean Cleanup Foundation van publicar un article en la revista Scientific Reports en què calculaven en 80.000 tones mètriques el pes de l’‘illa de fem’. Es tracta d’una gegantina taca de deixalles que sura en la superfície de l’oceà Pacífic, entre l’illa de Hawaii i Califòrnia. Els científics han calculat que, a hores d’ara, aquest abocador conté 1,8 bilions de peces de plàstic i ocupen una superfície equivalent a Espanya, França i Alemanya juntes. En total, 1,6 milions de quilòmetres quadrats.

El mar mediterrani no és aliè a aquesta problemàtica. Al contrari. Es tracta d’un ecosistema fortament antropitzat: té una densitat de població en les seues costes de 427 milions d’habitants i se’n fa un ús turístic molt intensiu durant els mesos d’estiu. La presència de plàstics i, sobretot, microplàstics ha estat a bastament contrastada: tot i que els mesuraments varien en funció del sistema de càlcul, Greenpeace assegura que la conca del Mediterrani té una densitat mitjana de plàstic d’un fragment per cada quatre metres quadrats. El científic Marcus Eriksen, l’any 2014, va calcular en 23.150 tones la massa de residus plàstics de superfície al Mare Nostrum. “Cal posar en pràctica de forma urgent mesures per abordar la contaminació de plàstics en les aigües del Mediterrani”, asseguren en Greenpeace.

Territori lliure de plàstics

D’un temps ençà, els objectes fabricats amb plàstic estan en el punt de mira. La sensibilitat social ha augmentat, sobretot després que en xarxes socials es difongueren fotografies que mostraven l’abús d’aquest material en alguns supermercats. La imatge d’una taronja pelada i embolicada en plàstic ha despertat moltes consciències. A les xarxes, Greenpeace ha iniciat la campanya de denúncia #DespullaLaFruita.

També a nivell institucional la preocupació és cada volta més gran. A principis d’aquest mes la consellera Elena Cebrián va anunciar que, a partir de 2020, al País Valencià es prohibirà la venda de tots els productes plàstics d’un sol ús per als quals hi haja una alternativa no plàstica. Objectes com els bastonets per netejar les orelles, les palletes, les vaixelles de plàstic, els palets dels Chupa-chups o les càpsules de cafè monodosi hauran de desaparèixer de les prestatgeries dels supermercats. D’aquesta manera, la Generalitat Valenciana segueix la senda marcada un mesos abans pel Govern balear. L’avantprojecte de Llei de Residus i Sòls Contaminants impulsat per l’executiu que dirigeix Francina Armengol impedirà la venda, a partir de 2020, dels encenedors no recarregables, les maquinetes d’afaitar, les tovalloletes humides i les vaixelles de plàstic. En el termini de dos anys tots aquests objectes hauran de ser fabricats amb materials compostables. “Reduir la generació de residus és una de les nostres prioritats —assegura Elena Cebrián, responsable de medi ambient a la Generalitat Valenciana—. Sobretot hem d’avançar cap a l’eliminació dels elements plàstics”. França ja fa un temps que aplica mesures com aquestes.

Vanesa Prieto

Amb aquestes iniciatives, els governs valencià i balear segueixen la senda europea. El Parlament Europeu va aprovar la setmana passada un paquet de mesures legislatives destinades a minorar el consum de recursos i la consegüent generació de residus. L’Europarlament vol que per l’any 2020 el 50% de tots els residus es reciclen; el percentatge haurà d’atènyer el 65% l’any 2035. Actualment la taxa es situa en el 33,3% a l’Estat espanyol i en el 38,6% a Catalunya. Pel que fa als embalatges —situats en el punt de mira, darrerament, per la utilització abusiva que se’n fa en les grans superfícies en fruites i verdures fresques— la Unió Europea aspira que siguen majoritàriament reciclables en el futur. En el cas dels envasos plàstics, el percentatge fixat serà del 50% en el 2020 i del 55% en el 2030.

No és bufar i fer ampolles

No s’ha de perdre de vista, en aquest sentit, que hi ha molts tipus de plàstic i que no a tots se’ls pot donar una segona vida. A més, el reciclatge del plàstic és encara un procés difícil, ja que els diversos tipus de plàstic no poden processar-se junts. Per seguretat alimentària, d’una altra banda, hi ha alguns envasos que no poden convertir-se en nous recipients. Una opció per als materials contaminats amb restes biològiques seria triturar-los, rentar-los o eixugar-los però aquesta és, a hores d’ara, una alternativa massa cara. En definitiva, el fet que cadascú de nosaltres diposite una ampolla o una safata en un contenidor groc no garanteix que a aquell objecte se li done una nova vida. Segons dades del Ministeri de Medi Ambient, de l’1,4 milions de tones de residus plàstics generats a Espanya només van reciclar-se’n 649.000.

Són, doncs, xifres massa baixes si, com s’aspira des de la mateixa Unió Europea, es vol implantar l’anomenada economia circular, això és: un model de producció alternatiu a l’actual model lineal, basat en la prevenció, la reutilització, la separació i el reciclatge de residus per tal d’aconseguir un millor aprofitament dels recursos disponibles. O el que és el mateix, deixar de consumir i produir com si la Terra poguera proveir-nos de matèries primeres eternament.

Un material versàtil

L’objectiu, doncs, sembla clar: cal reduir el consum de productes plàstics. No és, però, tan senzill. En primer lloc, perquè es tracta d’un material present en gairebé tots els àmbits de la vida. Si bé és als envasos on més s’apliquen les solucions plàstiques (un 39,9% de les aplicacions) amb aquest material es fan tota classe de productes. La seua versatilitat l’ha fet omnipresent: se’n fan canonades, material mèdic o informàtic. A més, defensa l’Associació Espanyola d’Industrials de Plàstic, genera efectes positius sobre l’ecosistema. “Són els materials que garanteixen perfectament la conservació dels aliments, i en redueixen el rebuig i asseguren que la societat els puga consumir en les millors condicions”, expliquen. En el camp de l’agricultura, diuen, el sistemes de reg per goteig estalvien entre el 30 i el 60% de l’aigua utilitzada amb mètodes convencionals de regadiu. En l’àmbit de l’automoció, cada vehicle conté unes 2.000 peces de plàstic, “la qual cosa permet que un cotxe estalvie 750 litres de combustible durant tota la seua vida”. “En ocasions s’ha demonitzat el plàstic sense tenir en compte els beneficis que ha reportat a la societat —explica Eva Verdejo, responsable de sostenibilitat i valorització industrial de l’Institut Tecnològic del Plàstic, AIMPLAS, amb seu a Paterna (Horta). En aquest institut, que pertany a la xarxa d’instituts tecnològics de la Generalitat Valenciana, treballen de fa temps a optimitzar-ne el procés de fabricació i la reciclabilitat. Verdejo considera que “més que prohibir, el que caldria fer és donar respostes personalitzades per a cadascun dels plàstics i les seues fases de vida”.

Tampoc no es pot perdre de vista la vessant econòmica d’aquest sector. El País Valencià i, sobretot, Catalunya, són territoris on la indústria plàstica té una gran potència i una clara vocació internacional. Al voltant d’un 45% del sector es dediquen a fabricar envasos i l’embalatge de productes de gran consum. Un 12% de les empreses són subministradores de l’automòbil i un 17% fan material per a la construcció, segons xifres d’Aimplas.

Un sector fort

L’any 2015 les 1.212 empreses del sector plàstic i del cautxú radicades a Catalunya van registrar una xifra de negoci de 3.913 milions d’euros. Aquesta dada representa el 25% del total de l’Estat espanyol. Al País Valencià estaven actives, aquell mateix any, 926 empreses, que donaven ocupació a vora 16.000 persones. La xifra de negoci arribà als 2.128 milions d’euros, és a dir, un 13,6% del conjunt. L’anell metropolità de València i la Foia de Castalla és on es concentra aquest clúster. No s’ha de perdre de vista que en el cas de la comarca alacantina, l’actual teixit empresarial plàstic és hereu de la tradició joguetera existent durant tot el segle XX. Moltes empreses, a la vista de la caiguda i l’estacionalitat del negoci, l’han reconduït. A més, el País Valencià concentra el major nombre d’empreses recicladores de plàstic de l’estat.

Des de l’Associació Valenciana d’Empresaris del Plàstic lamenten que “hi haja una campanya per desprestigiar-nos”. “Hi ha missatges interessats i informacions que no són del tot correctes —lamenten—. Com que no som un material verge, com pot ser la fusta o el paper, se’ns mira amb uns altres ulls, però s’ignora que és el material que més fàcil adaptabilitat té. Amb plàstic es poden fer materials de construcció o materials de menys d’una micra”.

Mentrestant, a l’Institut Tecnològic del Plàstic continuen treballant en formules per reduir al màxim el problema mediambiental. És un camp encara per recórrer. La setmana passada es va fer públic que científics nord-americans i britànics han creat un enzim mutant que es menja el plàstic. La descoberta la van fer quasi de forma casual, però els científics ja s’hi han capbussat, conscients que potser, sense voler-ho, han trobat la solució a un dels problemes de la crisi global de contaminació del planeta.