Utbildningsminister Gustav Fridolin förklarade att han behövde 100 dagar för att fixa utvecklingen i den svenska skolan. Direkt efter sitt tillträde började han verka för att återteoretisera gymnasiets praktiska program och rev dessutom upp den breda friskoleöverenskommelsen mellan sex partier.

Samme minister begär nu (DN 5/1) "politiskt ansvarstagande" och "samverkan" av oppositionen. Det skorrar betänkligt.

Fridolin vill se skolan som ett av områdena för samarbete i Decemberöverenskommelsens anda och föreslår 1) Brett samarbete och långsiktighet, 2) att reformer ska vara "förankrade hos lärarna" och 3) forskningsbaserade förändringar.

Det finns flera problem med Fridolins inbjudan med armbågen.

För det första använde han direkt efter valet sin position till att riva upp den friskoleöverenskommelse han nyss skrivit under, för det andra kan inte lärarfacken, som är sinsemellan oense i en del centrala frågor ha veto framöver och för det tredje genomdriver Fridolin själv förändringar utan stöd i skolforskningen (som behovet av fler lärare).

När Fridolin skriver om vad forskningsläget ger vid handen handlar det bara om hur han uppfattat saken vad gäller betyg från fyran, vilket inte är en budgetfråga och därmed fullt möjligt för alliansen att få en majoritet i riksdagen bakom.

Erbjuder då inte Fridolin någonting i sin förhandlingstrevare? Jo, han meddelar att han nu, sedan han rivit upp delar av den blocköverskridande skolpolitiken, inte ska "ständigt riva i nyss genomförda reformer".

Samtidigt recenserar han det skolpolitiska läget utifrån att skillnaden mellan regeringen och alliansen i respektive budgetar numera är förhållandevis litet.

Skolforskningen som visar att det inte är själva medelstilldelningen i budgetarna som är problemet (Sverige satsar förhållandevis mycket på skolan) bortser den påstått forskningsorienterade utbildningsministern ifrån.

Alliansen bör betrakta utspelet med skepsis.