Många politiker, tjänstemän och andra försöker just nu få grepp om det hala ordet mångfald som har blivit ett måsteord för den som vill ses som modern och framåtsyftande. Det är inte längre bara jämställdhetsplaner som tas fram utan även ”mångfaldsplaner”.

Granskas arbetet kring mångfald finns mycket att ifrågasätta och förfasas över. Ett exempel är Botkyrka kommun som ska samla in ”jämlikhetsdata” om befolkningen (bland annat över hudfärg) och använda den för att synliggöra diskriminering och ojämlikhet.

Hur? Det är ännu oklart.

Diskriminering är fel och ska motverkas. Samtidigt måste vi vara försiktiga. Det vi ökar i styrning förlorar vi nämligen lätt i frihet - och i slutändan i mänsklighet.

I fromma förhoppningar ses mångfald som en genväg till framgång. Så behöver det inte alls vara.

Ser vi på arbetsgrupper som består av personer som är väldigt olika kan de förvisso prestera bättre än grupper som är mer enhetliga. Det förutsätter dock att alla kommer till sin rätt och lär sig att samarbeta. Ju spretigare grupp, desto svårare att nå dit.

Större mångfald behöver alltså inte förbättra alls utan kan lika gärna hindra, irritera och sinka.

Den prestationshöjning som kan uppnås med större mångfald hänger på hur den hanteras av de involverade. Här säger till exempel inte hudfärg eller religion något, eftersom det inte är hudfärger, religioner etcetera som samarbetar, utan unika människor med personliga egenskaper, erfarenheter, idéer, förmåga att uttrycka sig med mera.

Vidare bör man fråga sig om det i alla sammanhang är maximal arbetsprestation som är det viktigaste. På en arbetsplats med tuffa mål och stora vinstkrav kan svaret i många fall vara ”ja”. I andra fall är svaret betydligt mer tveksamt. Vi är inte del av ett samhälle främst utifrån vår förmåga att prestera, utan utifrån att vi är just människor. En schackklubb, ett politiskt parti, en stadsfest; det viktigaste är att vara välkommen dit – inte exakt vilka som kommer eller är med.

Att en person skulle vara annorlunda på något vis jämfört med dem som finns i en redan existerande samling, är inte detsamma som att personen skulle vara utesluten från samlingen. Tyvärr är det precis den princip som vi odlar just nu.

Mångfald har allt mer kommit att tolkas som ett mål i sig. Här blir det svårt, för när kan vi anses ha nått målet?

Om det är något som är typiskt människor är det vår komplexitet och vår föränderlighet, vilket gör fastställandet av graden av mångfald i grupper till ett omöjligt projekt. Exakt vad ska mätas? Frågan är inte om det blir rätt, snarare hur lite fel det kan bli.

Det sägs att förebilder måste finnas för alla. Men kan vi verkligen på förhand säga vilka personer som kan vara förebild för vem? Borde vi ens försöka gissa? Gissningar blir ungefärliga och ja, fördomsfulla.

Precis som uttalanden ”vad lite mångfald!” som uttrycks av vissa när de tittar på en samling människor.

Hur kan de avgöra detta genom att bara se på människorna?

Olikhet är inte något som ska optimeras överallt. Det ska inte heller dess motsats, likhet. Mångfald har inget egenvärde.

Det vi ökar i styrning förlorar vi nämligen lätt i frihet - och i slutändan i mänsklighet.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.