av

En central del i Thomas Pikettys bok Capital in the 21st Century och hans analyser av det privata kapitalets betydelse gäller hur viktigt ärvt kapital är i förhållande till egenhändigt intjänat kapital. Hans egna undersökning av situationen i Frankrike visar att arvsflödet motsvarade en femtedel av nationalinkomsten under 1800-talet, att dess betydelse sjönk kraftigt under 1900-talet men att det sedan 1970-talet återigen vuxit i omfattning. Men hur generella är dessa mönster för resten av västvärlden? Gäller de även i små länder som Sverige där industrialiseringen kom sent och välfärdsstatens utbredning varit unikt stor? En ny studie av arvens betydelse i Sverige ger svaren.

Man kan bli rik på i princip två sätt: antingen tjänar man in sina pengar själv eller så ärver man dem av någon annan. Vilken av dessa som är viktigast i ett land säger mycket, bland annat om samhällets belöningssystem, skatters inverkan, den upplevda rättfärdigheten i dessa utfall. Även om forskare tidigare studerat arvens storlek har Pikettys analyser satt in dessa frågor i ett större, inte minst historiskt, sammanhang. (Läs mer om detta här, här, här).

I en alldeles ny studie beräknar Henry Ohlsson (Uppsala universitet), Jesper Roine (SITE) och jag själv för första gången serier över arvsflödenas storlek och betydelse i Sverige under de senaste tvåhundra åren (1810—2010), alltså från tiden före industrialiseringen fram till dagens postindustriella välfärdssamhälle.

En av studiens huvudserier är arvsflödets storlek i förhållande till nationalinkomsten. Denna beräknas genom att utnyttja den relation som säger att arvsflödet styrs av hur mycket kapital som folk äger (mätt genom förmögenhet-inkomstkvoten), hur många som dör i befolkningen (dvs mortaliteten) och hur stor del av kapitalet som ägs av de som dör (kvoten mellan genomsnittsförmögenheten hos de som dör och de som lever). Serien visar att arvsflödet i Sverige idag motsvarar sex-sju procent av nationalinkomsten, dvs ca 200 mdr kr årligen. För hundra år sedan var dock arvsflödet var dubbelt så stort idag. Det finns nu en hel del osäkerhet i flera historiska datamaterial, men huvuddragen som de visas ovan står sig även efter en rad robusthetsanalyser. Vi dekomponerar detta arvsflöde och visar att det framför allt drivs av förändringar i den privata förmögenhetsstockens betydelse.

Hur ter sig då de svenska serierna jämfört med andra länder? Bilden nedan visar arvsflödet som andel av nationalinkomsten i Sverige, Frankrike och Storbritannien. Trenden över tid ser relativt likartad ut: en hög nivå under 1800-talet, ett fall under 1900-talet fram till 1980-talet då en viss uppgång framträder (mycket tydligt i Frankrike, knappt alls i Sverige). Däremot skiljer sig nivån dramatiskt åt under 1800-talet där arven i Sverige är endast höften så stora som i Frankrike, och Storbritannien. På 1900-talet är nivån likartad, men sedan 1980 ligger Sverige återigen kraftigt lägre än Frankrike.

Hur kan vi förstå och förklara likheterna och skillnaderna mellan dessa länder och dessutom över olika tidsepoker? Vår studie ger här inga slutgiltiga svar, utan endast skisser till förklaringar. En enkel dekomponeringsanalys ger vid handen att det framför allt är förmögenhetsstockens betydelse som har effekt. Den följer en mycket likartad utveckling över tid som den vi såg för arvsflödena; Sverige ligger klart under fram till åren kring första världskriget, därefter faller nivåerna fram till ca 1950 och sedan 1980 vänder de upp igen, dock återigen på en lägre nivå i Sverige.

Men om skillnader i förmögenhetens betydelse styr skillnader i arvsflödets utveckling, vad styr då skillnaderna i förmögenhetens betydelse mellan länderna? Detta är ytterligare en stor och svår fråga, men vi anser att det på 1800-talet i huvudsak handlade om ett mycket lågt svenskt sparande (ca 2-4 procent jämfört med drygt 10 procent i de stora länderna) då man var så fattig att man konsumerade upp nästan hela sin inkomst. Detta innebar att när de nya teknologierna slog igenom tvangs Sverige istället importera kapital från utlandet, vilket därigenom finansierade vår egen industrialisering. På 1900-talet blir vi rikare och sparar mer i nivå med de övriga länderna. Trots det är den svenska förmögenhetsnivån relativt låg. Vi tror att detta kan förklaras av välfärdsstatens framväxt; i takt med utbyggnaden av skattefinansierade socialförsäkringssystem behövde inte folk spara ihop en egen buffert för att klara utgifter för sjukdom, barnens utbildning eller pension.

Vår uppsats innehåller även en uppskattning av hur stor andel av den privata förmögenheten vid en given tidpunkt som består av ärvt kapital, och hur stor andel som är egenhändigt intjänad, och hur dessa andelar utvecklats över tid. Frågan rönte stor uppmärksamhet i USA på 1980-talet då nationalekonomerna Laurence Kotlikoff och Franco Modigliani debatterade detta. Idag vet vi tack vare Piketty att de båda inte riktigt träffade helt rätt, och andelen ärvt kapital i den totala förmögenhetsstocken kan beräknas mer precist. Bilden nedan visar andelen i Sverige och Frankrike sedan 1850. Återigen ser vi en hög nivå i båda länderna under 1800-talet då ca 80 procent av alla förmögenheter var ärvda. Andelen sjunker till runt hälften fram till 1950, och därefter har den ökat i Frankrike med varit stabil i Sverige. Orsaken till denna diskrepans är inte klarlagd.

Uppsatsen avslutas med en diskussion av hur dessa resultat påverkar vår syn på Europa och USA och vilken roll egna framgångar spelar i förhållande till ärvda pengar. Dessa frågor restes redan av den amerikaintresserade fransosen Alexis de Toqueville och har diskuterats ymnigt bland alla med intresse i välfärdsstatens skilda utseende i olika delar av västvärlden. Vi hoppas att våra nya serier kan bidra till den diskussionen.