Egentligen är journalistyrket väldigt enkelt: utan att värdera förmedlar man till omvärlden vad som är viktigt. Det är att vara objektiv. Hur många sådana journalister finns idag? Någonstans på vägen tog en del av dem på sig att även förändra och förbättra världen. Men det har aldrig varit yrkets uppgift. En av mina uppgifter är att beskriva omvärlden och peka på sådant som skaver. Därefter får andra ta vid.

Dagstidningen New York Post publicerade tjugo år gamla nakenbilder av presidentkandidathustrun Melania Trump, förmodligen för att underminera maken Donalds förtroende. Men den som gräver en grop åt andra faller ofta själv däri: Trumps siffror ökade.

I Sverige har en nästan enig journalistkår länge arbetat på att smutskasta Sverigedemokraterna, och ändå har SD:s siffror bara ökat. Lusläser man Förtroendebarometern (Medieakademin) ser man att det av media upphaussade Feministiskt Initiativ har väldigt lågt förtroende. Har journalister blivit en omvänd kung Midas, allt vi upphöjer uppfattas som uselt? Kanske har vårt låga förtroende fått läsarna att använda sig av tvärtomlogik: säger vi att något är dåligt så måste det vara bra.

Att ideligen granska vårt eget skrå borde vara obligatoriskt men när journalisten Sakine Madon avslöjade att vissa journalister och redaktioner ”anpassar sin rapportering för att inte gynna SD” blev hon grovt påhoppad av sina kollegor. Madon berättade i sommarprogram (15 juli 2016) hur bland andra Fredrik Virtanen och Anders Lindberg (båda Aftonbladet) anklagade henne för att vara snudd på fascist.

Journalistiken har en viktig samhällsfunktion men när den missbrukas blir den en fara. En del journalister sänker – medvetet eller omedvetet – sin kårs förtroende och ökar avståndet till läsarna.

Den enda moral vi ska vakta är vår egen. Sticka hål på egna fördomar framför andras. Vi måste visa samhället som det är, inte frisera och givetvis inte förvränga.

I den ryska tidningen Pravda hade under kommunismen orden dolda betydelser. Ett liknande nyspråk finns i svensk media idag: ”utmaningar” kan betyda ”problem”, och när svenska medier skriver att en ”norrman” har utfört ett våldsdåd i London väljer andra europeiska tidningar att skriva ”somalier”.

Idag läser många tidningen med ett par tolkningsglasögon, dubbelkollar sedan hos undergroundmedier med grumlig pressetik och beräknar därefter att sanningen ligger mitt emellan.

Jag har ett eget litet exempel från tv-världen då jag gjorde en dokumentär om unga mammor. Flera som ville medverka var av utländsk härkomst, så producenten valde att ”steka” dem för att inte riskera att tittarna fick för sig att majoriteten tonårsmödrar var invandrarbarn.

Kanske ligger problemet just där: vi misstror våra tittare och läsare och underskattar deras intelligens. Inte underligt då att förtroendet sjunker.

RÄTTELSE: Tidigare fanns i den här artikeln en uppgift om en EU-parlamentarikers frånvaro från parlamentet. Den uppgiften har tagits bort eftersom den var felaktig.

Journalistiken har en viktig samhällsfunktion men när den missbrukas blir den en fara.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten för.