För några veckor sedan gav dramatikern Lars Norén ut en tung samling ”fragment”. Boken recenserades i Dagens Nyheter av litteraturvetaren Stefan Jonsson. Jonsson konstaterade belåtet att Noréns texter kastar ”ett sällsamt ljus” över ”vår avskyvärda samtid”.

Varför belåtet?

Därför att i Lars Norén tycker han sig känna igen en broder i motståndskampen. Jonsson uppfattar Noréns ”litterära projekt” som ett försök ”att rädda ett stycke Geist undan förfallet och vända taggarna utåt, mot ’liberalismens nihilism’ som i hans ögon är granne med fascismen”.

Analyserna, Jonssons av Norén och möjligen Noréns av omvärlden, är en variant på ett historiskt omhuldat förhållningsätt till liberalismen: avskyvärdhetens cirkelbevis. Världen är ond därför att den är liberal. Liberalismen är ond därför att världen är ond.

Stefan Jonsson representerar den intellektuella vänstern. Det gapar en ideologisk avgrund mellan honom och Sverigedemokraterna. Men på en punkt är den akademiska vänstern och den populistiska högern slående överens: Man kan inte lita på liberaler.

Till del skulle denna samsyn kunna avfärdas som en retorisk illusion. Begreppet ”liberal” är så vagt att det av den som själv identifierar sig som liberal (till exempel är ordförande i Folkpartiet) kan användas som kodord för allt man gillar eller för tillfället gör. På samma sätt kan den som identifierar sig som ”vänster” eller som ”socialkonservativ” låta ”liberal” bli en praktisk förkortning för allt som gör världen eländig.

Det finns också ett återkommande och förenande tema i vänsterns och högerns avståndstagande från ”liberalerna”. Det har med förhållandet till ideal att göra. Liberaler förmodas inte ha några. Eller rättare; de ideal liberalerna har antas antingen vara snöda och kalla (vinstmaximering) eller löjligt hycklande (Frihet? I det här samhällssystemet?!).

Jag gör en Googlesökning på ”Avpixlat” och ”liberaler”. Genast hittar jag en krönika där den SD-sinnade skribenten Mats Dagerlind redan i första meningen använder den norénskt klingande formuleringen ”värdenihilistiska liberaler”.

Just den bestämningen av liberalismens grundläggande karaktärsfel – det nihilistiska, amoraliska, tomma – är en klassiker i nationalistiska och högerextrema kretsar, liksom för övrigt också i vänsterextrema.

Den 24 juni 1922 mördades Weimarrepublikens utrikesminister Walther Rathenau av en grupp unga högerradikaler. En av mördarna, Erwin Kern, sägs ha sammanfattat sina drivkrafter så här: ”Jag slåss för att ge mitt folk ett öde, inte för att erbjuda det lycka.”

När den brittiske författaren Ian Buruma i en essä i DN för några år sedan, försökte sammanfatta den liberala livshållningen (”frihet, måttfullhet och tolerans”) lyfte han fram Erwin Kerns ideologiska självdeklaration och konstaterade: ”Detta är den antiliberala ståndpunkten i ett nötskal.”

Liberalerna är, skulle man kunna säga, politikens hobbitar. Om det inte är absolut nödvändigt avstår de helst från stora äventyr. Många små beslut, till exempel på marknaden, är bättre än ett stort, till exempel i politbyrån.

Höger- och vänsterradikaler däremot förenas i sin övertygelse om att en ny värld inte bara är möjlig utan också nödvändig. Den värld vi nu lever i är avskyvärd eller i varje fall ofullkomlig. Människan, nationen, massorna måste ges möjlighet att fullborda sitt öde – bli hel, ren, fria. De underbara dagarna ligger framför oss.

Extremerna snuddar vid varandra, brukar man säga. Det är inte enbart en klyscha. Det apokalyptiska tänkandet, berättelsen om hur en ny värld kommer att skapas ur askan av den gamla, är gemensamt. Också fiendebilderna är gemensamma.

De radikalas motståndare är dels de konkurrerande frälsningsrörelserna; till vänster respektive till höger, dels de krafter som antas ha makten i den nuvarande ordningen.

I västliga liberala demokratier företräds de sistnämnda just av ”liberalerna” – eller av en socialdemokrati med liberalismen i sitt DNA.

Som något äldre svensk kan man dra sig till minnes att det på 70-talet inte var ”liberalerna” utan ”sossarna” som intensivt avskyddes både till höger och till vänster. Fast också då var det ofta det liberala, det vill säga mesiga och hycklande, hos socialdemokratin som gjorde vänsteraktivisten högröd av ilska.

Proggbandet Gudibrallans slagdänga Fy på sig sosse, vad det luktar skit sammanfattar fint avståndstagandet och dess orsaker: ”Första maj har alltid varit din röda dag. / Andra maj skriver du en arbetsstrejkarlag. / Tredje maj så kallar du dig verklig socialist / Fjärde maj så upptäcker vi att du är folkpartist.”

I dag kan man urskilja en snarlik fiendebild exempelvis i SD-ledaren Jimmie Åkessons politiska memoar Satis Polito. I bokens finalparti förvandlar sig den annars så välkammade karriärpolitikern till en kulturrevolutionär som i sorg och förakt vänder dagens Sverige ryggen:

”Vi vill helt enkelt inte ha det splittrade, segregerade – själlösa – samhälle, som det socialliberala etablissemanget skapat åt oss. Vi bekämpar det. Därför hatar de oss. Därför bekämpar de oss.”

Ett nyckelord här är ”själlösa”. Det ekar av Erwin Kerns avfärdande av politiska rörelser som saknar högre syftemål, som inte förmår ge folket ett ”öde”. Det kan också få en att fundera över det ståtliga ordet ”Geist” i Stefan Jonssons Norénrecension. Geist är ju tyska för ande, själ, allt det som inte är inskränkt materialism.

Det kan också betyda gengångare, spöke. Och i den skepnad det liberala samhället träder fram i Jimmie Åkessons formuleringar, och faktiskt också ofta i den kritik vänstern formulerar av det kapitalistiska samhället, är det en gengångare som flera hundra år, ända sedan romantiken, satts att rassla med kedjorna. Själlöst, splittrat, alienationskapande. Så har det moderna liberala penning- och konsumtionssamhället ständigt beskrivits och gestaltats i romaner, filosofiska skrifter, politiska tal. Just nu råder det högkonjunktur för antiliberalism, både i den stora och den lilla världen.

Den traditionsvurmande nationalisten Vladimir Putin har fått allt fler vänner på den europeiska politiska arenan, både till höger och till vänster. Och som framgått av intressanta artiklar i bland annat Dagens Nyheter (”Europas populister följer Putin”) och tyska Die Zeit (”Hauptsache, Dagegen”, nr 5/15) är grunden för detta idolskap det Putin definitivt inte är: det vill säga liberal.

Och här hemma, på den något mindre politiska arenan, kan man notera att också ordföranden i det kristdemokratiska ungdomsförbundet, Sara Skyttedal, är angelägen om att distansera sig från den socialliberala hegemonin:

”För mig står KDU för något unikt i svensk politik. Vi tar avstånd både från socialism och liberalism”, deklarerar hon på partiets webbplats. Jag skulle nog säga att den hållningen, tyvärr, är betydligt mindre unik än Sara Skyttedal vill få oss att tro.

Per Svensson Journalist, författare och kolumnist på Sydsvenskan. 2014 gav han ut boken Därför hatar alla liberaler (Bertil Ohlin förlag).