“אני מאוד מבין את ראש עיריית נצרת, עלי סלאם. כמה אפשר לחרוק שיניים? איך אומרים, הגיעו מים עד נפש? אז הגיעו מים עד נפש. מה רוצה המנהיגות הערבית? מלחמה? תושבי נצרת נגד נצרת עילית? הרי יש כביש אחד שמפריד בין הערים. הבתים שם נושקים אחד ליד השני. הוא ראה שהכול לקראת פיצוץ? ואלו שמשלהבים את כולם – לא ייקחו אחריות”. את הדברים הללו אומר לנו נאיל זועבי, מנהל בית היסודי “טמרה העמק” ופעיל לדו קיום בין יהודים וערבים, בעקבות האירוע שבו הובך ראש ‘הרשימה המשותפת’ בפריים טיים של ערוץ 2. “המתסיסים, אלו שיודעים לדבר בכל מיקרופון נגד הממסד והמדינה – הם לא יישארו לטפל בעיר הפצועה. הם יעברו לעוד מיקרופון. אז כן, אני מאוד מבין למה עלי סלאם עשה את מה שעשה”.

כמו בכל פעם שפורץ עימות בין ישראל לפלסטינים, ההנהגה הערבית, ובעיקר חברי הכנסת של ערביי ישראל, בוחרים צד באופן המובהק ביותר. השיח שנשקף מתוככי החברה הערבית בישראל נצבע בצבעים מתלהמים ומתסיסים, ובימים שנשפך דם נדמה למי שמחובר לתקשורת הישראלית כאילו כל הערבים חנין זועבי, כל ערבי – זחאלקה, והמתונים שבהם הם בבחינת איימן עודה; כלומר, מנומסים, לא צועקים אבל באותה נשימה מוכנים להלבין ולכסות את הפשעים והרציחות של בני עמם הפלסטינים. “אני לא יכול לשבת בבית שלי בכרמל ולהגיד לעם הפלסטיני איך להיאבק”, אמר עודה לאחרונה, ובאחת חשף את עמדתו הבלתי מוסרית כלפי האלימות הרצחנית הפלסטינית.

קול אחר

אך למרות הדומיננטיות של הקולות המיליטנטיים והלאומניים, יש גם לא מעט קולות אחרים שלא מפחדים לבטא מסר אחר. עלי סאלם, ראש עיריית נצרת, אולי היה האגרסיבי מכולם. זובור פומבי כמו של ראש עירייה ערבית גדולה בנציג הציבור המובהק ביותר של המגזר הערבי משקף את הבקיעים בתמיכה של ערביי ישראל ברשימה המשותפת. אמנם, יש לציין כי היו לא מעט אינטרסים פוליטיים ושנאות קודמות בין סלאם לעודה החד”שניק, ולא רק ביקורת על חוסר האחריות של חברי הכנסת הערבים; אבל העובדה שראש עיריית נצרת בחר להשתולל מול המצלמות של ערוץ 2 מלמדת שהציר עודה-זועבי-זחאלקה לא מייצג את כל החלקים בחברה הערבית בישראל.

בשנים האחרונות קמים יותר ויותר אישי ציבור מהמגזר הערבי ומבקרים בפומבי את ההתנהלות הלאומנית והבדלנית של חברי הכנסת הערבים. אחד מהם הוא נאיל זועבי, איש חינוך ברמ”ח אבריו מהכפר נין שבצפון, ו”ישראלי גאה”, כלשונו. זועבי (כן, יש קרבה משפחתית רחוקה לח”כ זועבי) מאמין ב”שותפות אמת” עם החברה היהודית. בעימות שהיה לו לאחרונה עם ח”כ זחאלקה אמר האחרון כי “תמיד היו ערבים של מפא”י, הליכוד אפילו ליברמן יש לו ערבים. הוא (הכוונה זועבי י”פ) מייצג את הממסד, את הליכוד”.

אך זועבי לא לבד. ישנו גם כמובן האב גבריאל נדאף מנצרת, שפועל לשלב צעירים נוצרים בצה”ל; העיתונאית לוסי האריש, ואפילו נער כמו מוחמד זועבי, שהפך לפופלארי במיוחד ברשתות החברתיות בישראל (אם כי הוא סובל התנכלויות רבות מערבים). אלו הם קולות ביקורתיים, רהוטים ואמיצים נגד החד ממדיות של חברי הכנסת הערבים.

מר נאיל זועבי, ח”כ זחאלקה למעשה טוען שאתה משת”פ.

“איך הוא אמר? שאני ‘חלק מהממסד’. אני רוצה לשאול שאלה? מה רע להיות חלק מהממסד? למה אני צריך להילחם נגד הממסד? למה לחיות בגטו ערבי? להתבדל? מדוע לא לקחת חלק במה שקורה מסביבי? אני אזרח המדינה ואני רוצה בטובתה. אני חולק עם היהודים את אותה חלקת אדמה ואני רוצה לחיות איתם בשלום, באחווה וביחד. אין לי שום מטרה להתסיס את האווירה ולהמשיך לגרום לפירוד בין הערבים ויהודים. חברי הכנסת הערבים צריכים להפנים שבסוף אנחנו, הערבים חיים ביחד עם היהודים. את העובדה הזאת אי אפשר לשנות והיא לא תשתנה וצריך לפעול כמה שיותר ביחד על מנת ליצור פה דו קיום אמיתי. אגב, אני לא מתבייש בזה שאני פועל להיות חלק מהממסד. אני רוצה את טובת התושבים שבכפר שבו אני גר. אני רוצה את החינוך הטוב ביותר לילדיי ותלמידיי. אני רוצה חברה מתפקדת, שמירת חוק וסדר ותרבות וכל מה שאזרח אחר מקבל. אז אני אפעל כמה שיותר עם הממסד על מנת להגיע ליעדים הללו”.

האם לדעתך חברי הכנסת הערבים הם חסרי אחריות?

“מנהיגי הציבור צריכים לפעול באחריות, במתינות ובקור רוח על מנת לדאוג לאינטרסים החיוניים של אלו שבחרו בהם. לצערי הרב הבעיות הבסיסיות שלנו מופקרות לטובת דגלים אחרים. התפקיד של חברי הכנסת הערבים ושל כל בעל כוח והשפעה הוא לדאוג לאינטרסים במקום שבו הוא חי. בפועל הבעיות שלנו מופקרות ובשם הדגל של הבעיה הפלסטינית מתעלמים לחלוטין מהצרכים של ערביי ישראל”.

חברי הכנסת הערבים טוענים שהם פועלים לטובת בני עמם הפלסטינים.

“לפלסטינים יש אבא ואמא. יש להם מנהיגות שיכולה לדבר בשמם. אני לא מבין מדוע חברי הכנסת שלנו ממנים את עצמם לדבר בשם הפלסטינים. מי מינה אותם בשביל זה? בפועל הם הופכים להיות חלק מהבעיה ולא מהפתרון והם גוררים את כל הציבור הערבי ביחד איתם. אני רוצה להיות חלק מהפתרון לא מהבעיה. אני רוצה להיות גשר של שלום, גשר של הדברות והבנה ולא חלק מהפרובוקציות של הסתה או משטים למיניהם”.

הח”כים הערבים ניזונים מפרובוקציות

נאיל זועבי משתייך למשפחת זועבי הגדולה שראשה, סיף א-דין זועבי, קשר את גורלו בגורלה של מדינת ישראל. עוד בימי טרום הקמת המדינה התחבר סיף א-דין זועבי, להנהגת היישוב הציוני ובהמשך הפך לח”כ מטעם מפא”י. משפחת זועבי שמונה היום כ- 15 אלף איש הוציאה מתוכה מקום המדינה חברי כנסת, יועצי שרים, חיילים, שוטרים ושופטים. נאיל שייך לפלג שבחר ללכת יד ביד עם החברה היהודית.

זועבי הוא גם אחד התומכים הנלהבים במגזר הערבי בשירות הלאומי. הוא דאג להכניס את לימודי השואה לבית ספרו. “אני לא מבין מה כולם מתפעלים מזה שלומדים אצלנו על השואה. לא היה מעשה נוראי בהיסטוריה כמו הדבר הזה. אין לזה אח ורע בעולם. עם מחליט לטבוח בעם אחר רק בגלל הזהות שלו. זה נורא ואיום. נורא ואיום. אלו דברים שכל תלמיד בעולם חייב לדעת. קל וחומר תלמיד במדינת ישראל”.

האם אתה טוען בעצם שחברי הכנסת הערבים לא רוצים לדאוג לציבור הערבי?

“חברי הכנסת שלנו צריכים להיות אחראים וזהירים במה שהם אומרים. אני מרגיש שהם דואגים בעיקר לרווח הפוליטי והאלקטוראלי שלהם. כל אחד מהם רוצה להראות שהוא קיים בטלוויזיה ובתקשורת הערבית העולמית. אבל מי דואג לאזרח הקטן בנצרת?”.

בסופו של דבר הציבור הערבי בוחר את זועבי מהמרמרה ולא את זועבי מנהל בית הספר.

“אני מרגיש שאני הקול הדומם. קולנו לא נשמע כי אין לנו מכונה משומנת של יחסי ציבור ותקשורת. לכל פרובוקציה של חברי כנסת ערבים יש עשרות מיקרופונים שיבואו לשמוע אותו. אבל מי שרוצה להשמיע קול אחר קולו לא נשמע, לא בתקשורת הערבית ולא בתקשורת הישראלית. התקשורת וגם החברה בכלל אוהבים לשמוע קולות קיצוניים מוחלטים. דיבורים על דו-קיום ושלום ושאין לנו ארץ אחרת, מדינה אחרת ואין לנו אזרחות אחרת אלו דיבורים שלא נשמעים. אור הזרקורים תמיד מופנה לאנשי הפרובוקציות”.

אז לאיפה אנחנו הולכים מכאן?

“זה הרבה תלוי בנו. בנו, זה הקול הדומם בחברה היהודית והערבית. הקול הזה שמאס בפרובוקציות, ומאס במלחמה ורוצה לחיות חיים משותפים. אני מאמין בשותפות אמת. גם אין לנו ברירה אחרת. אנחנו חיים כאן ונחיה כאן ביחד על אפם וחמתם של הלאומנים, הבדלנים והמסיתים”.