Der er en erfaren politiker i byen. Jens Rohde ved lige præcis, hvornår og hvilke ord han skal lægge ekstra meget tryk på. Hvornår han skal holde en kunstpause, og hvornår han skal fyre tretrinsraketten af. Som når han siger: »Jeg står her på grund af afmagt. Men det goooode ved min afmægtighed er (pause), at jeg også har et håb.«

Det er lige før, det bliver for meget af det gode. Men det fænger, når Jens Rohde taler, i hvert fald hvis man dømmer på de 12 medlemmer af De Radikales partiforening i Viborg, der har hovederne vendt mod ham, lytter alvorligt og nikker samstemmende.

Jens Rohde meddelte i sidste uge, at han stiller op til folketinget for De Radikale, og Information tog med ham, da han i onsdags var til opstillingsmøde i Viborg og Holstebro. Når de lokale partiforeninger har valgt at pege på Jens Rohde som deres kandidat til Folketinget, er det ikke kun, fordi han er en profil, gør sig godt på fjernsynet og er god med ord. Det fortæller lokalformand for De Radikale i Holstebro, Christina Steenberg.

»Os vestjyder ser ikke nødvendigvis kendisfaktor som en god ting. Men Jens Rohde er også en alvorlig politiker, og så har han pondus,« siger hun.

For tre år siden besluttede Jens Rohde sig for at skifte sit gamle parti Venstre ud med De Radikale. Efter i flere år at have kæmpet imod Venstres socialkonservative linje og især den stramme udlændingepolitik, kastede han håndklædet i ringen, da regeringen vedtog smykkeloven, der gav den danske stat ret til at konfiskere flygtningenes værdigenstande ved grænsen. Det var her, han mistede håbet.

»Jeg ville ikke blive ved med at kæmpe i en mødding, når jeg ved, at det er udsigtsløst. Så skulle jeg have accepteret 34 stramninger mere,« siger Jens Rohde.

Den tidligere Venstre-politiker har med De Radikale fået en ny platform, hvorfra han kan kæmpe sin højskoleliberale dagsorden, uden det bliver set på som »partiskadelig virksomhed«. Her vil han gerne være med til at »få håbet tilbage i dansk politik«, som han siger. Men De Radikale kan også have brug for Jens Rohde, lyder det både inden for og uden for partiet. For måske kan han give et til tider kedeligt og korrekt parti noget mere kant og kulør.

En Venstre-mand

Jens Rohde har ferie fra Europa-Parlamentet og er hjemme i barndomsbyen Viborg. Klokken 14 henter han sin yngste datter på seks år fra skole og kører hjem i parcelhuset i shorts og T-shirt. Haven står snorlige. Ud over at bruge sin ferie på at kommunikere ud til hele landspressen, at han stiller op til Folketinget, når der senest om et år bliver udskrevet valg, har han brugt tiden på at luge ukrudt.

Tor Birk Trads

Stuen ligner et radikalt hjem med klaver, masser af bøger i bogreolen og kunst på væggene, foruden to Christiania-folkeaktier i ramme og en plakat af Christiania-cafeen Månefiskeren. Over ildstedet står Michael Strunges digt »Anarki« rammet ind. Stroferne kan Jens Rohde identificere sig med: »Mange har villet have mig til. / at gå samme vej som de. / Men pludselig er jeg stoppet op / Og har set mig omkring / mens de andre fortsatte.«

Kampen mod den nuværende linje i Venstre begyndte allerede i 2014, da Jens Rohde stod forrest i forsøget på at få væltet Lars Løkke Rasmussen som formand for Venstre til fordel for Kristian Jensen ved det meget omtalte hovedbestyrelsesmøde i Odense. Det lykkedes som bekendt ikke, da Kristian Jensen i sidste øjeblik valgte at indgå en aftale med Løkke, som dermed kunne fortsætte som partiets leder. Dengang var Jens Rohde i chok, fortæller han.

»Det føltes som at få stukket en hegnspæl direkte op i endetarmen,« siger han om hovedbestyrelsesmødet og tilføjer:

»Der tabte jeg kampen.«

Alligevel blev han i partiet. For Jens Rohde var en Venstre-mand, og den identitet slipper man ikke bare efter 20 år som medlem af Venstre. Jens Rohde meldte sig ind i partiet i 1983, da han var 13 år gammel, og i 1997 stillede han op til folketinget i Viborgkredsen. Her kom han i kampvalg med sin daværende kæreste, Inger Støjberg, men vandt og fik et år senere stemmer nok til at komme i Folketinget.

»Dengang var hendes hår sort og hendes politik rød. I dag er det lige omvendt,« siger Jens Rohde og klukker som en gadedreng.

Efter tre et halvt år i opposition fik Venstre magten med Anders Fogh Rasmussen i spidsen. Lige inden et gruppemøde stoppede den nyudnævnte statsminister den unge Jens Rohde på gangen ind til gruppeværelset og spurgte, om han ville være politisk ordfører.

»Jeg tænkte bare: ’Top, det gør jeg!’« fortæller han.

En loyal soldat

De fleste husker Jens Rohde som en kæk og hårdtslående politisk ordfører, der ofte gik over stregen. Især oppositionen fik hans debatstil at føle. Det mest kendte eksempel udspillede sig i 2006, da han kritiserede Helle Thorning-Schmidt under Muhammedkrisen, hvortil hun svarede, at Jens Rohde var et løsgående missil. Jens Rohde vidste med det samme, hvordan han ville give igen, men han vendte den alligevel med sin politiske rådgiver, før han sagde, at hun »stadig havde til gode at se hans missil«.

Flere kritikere kaldte ham for sexistisk, mens hans medarbejdere købte en skridtbeskytter til ham og døbte den »missilskjoldet«. En af hans politiske modstandere fra dengang, Pernille Rosenkrantz-Theil, der sad i Folketinget for Enhedslisten indtil 2007, ser episoden som et godt eksempel på, hvem Jens Rohde er som politiker.

»Han gik over stregen mange gange, han holdt sig faktisk sjældent inden for den. Men det var også noget af det, der gjorde ham farverig, og det kan jeg bare sindssygt godt lide. Man kunne mærke ham,« siger Rosenkrantz-Theil, der siden er blevet socialdemokrat.

Hver morgen klokken seks lige efter den første radioavis blev Jens Rohde vækket af pressetjenesten for at blive sat ind i dagens vigtigste historier. Han var altid veloplagt og udfordrede alle beslutninger, der var, fortæller Søs Marie Serup, der dengang var pressechef i Venstre. Han havde ifølge hende et særligt blik for positionering; han vidste, hvornår man skulle tie noget ihjel, og hvornår han skulle angribe.

»Mange i folketingsgruppen vil nok huske ham som en relativt egenrådig og til tider brutal ordfører, men for os som medarbejdere var det noget af det bedste, vi har haft at arbejde med overhovedet,« siger hun.

Jens Rohde var Anders Fogh Rasmussens højre hånd, og han var ikke bange for at stå i skudlinjen for at beskytte statsministeren. Ifølge daværende minister Birthe Rønn Hornbech fra Venstre i en sådan grad, at det af og til tangerede til udnyttelse.

»Anders (Fogh Rasmussen, red.) måtte prise sig lykkelig for at have ham som politisk ordfører, for han afprøvede mange af de ting, som han ikke turde sige selv. Det var tæt på nogle gange, at jeg synes, at han blev misbrugt,« siger Birthe Rønn Hornbech.

Tor Birk Trads

Søs Marie Serup husker, at Jens Rohde som en brav soldat hvert efterår, når der var protester mod nedskæringer i velfærden eller kommunernes besparelseskataloger, stod derude og forsvarede Fogh. Hun kan faktisk ikke komme i tanke om nogen sager, hvor han ikke tog tævene. Pernille Rosenkrantz-Theil husker ham også som den politiske ordfører, der altid tog skraldet.

»Han blev stående, også selv om der var en truck, der var ved at ramme ham,« siger hun.

Jens Rohdes loyalitet over for Anders Fogh Rasmussen var så stor, at han ofte måtte gå på kompromis med sine egne holdninger for at stå på mål for den pragmatiske politik, der blev ført. For eksempel da regeringen som en central hjørnesten i udlændingepolitikken ville indføre 24-årsreglen.

»Der sagde Jens Rohde, at det her er ikke liberalt. Men når vi gør det alligevel, så er det, fordi sådan og sådan,« fortæller Søs Marie Serup. Det samme skete, da VK-regeringen i 00’erne indførte de første terrorlovgivninger, som blandt andre Birthe Rønn Hornbech advarede kraftigt imod.

»Dem forsvarede han også indædt både eksternt og internt, selv om han et eller andet sted nok var enig med kritikerne,« fortæller den daværende pressechef.

En skræmmende mekanisme

Når Jens Rohde ser tilbage i dag, indrømmer han, at han af og til gik mere på kompromis, end han havde lyst til. Ofte tog han diskussionen med statsministeren, men de fik ham altid overbevist om, at Fogh gjorde det rigtige ud fra alle mulige strategiske overvejelser, fortæller han.

For eksempel ville Jens Rohde allerede dengang gerne »lege med De Radikale« i stedet for at være afhængig af Dansk Folkeparti. Til det svarede Anders Fogh Rasmussen ham: »De Radikale vil os det ikke godt, så det kan der ikke blive noget af,« fortælle Jens Rohde og laver en stemme, der lyder præcis som den tidligere statsministers.

»Han vidste selvfølgelig, at Marianne Jelved aldrig ville pege på ham. Han kunne altid forklare, hvorfor han gjorde, som han gjorde, så det gav mening. Han var en ekstremt dygtig strateg,« siger Jens Rohde. Men der var også mange ting, som han var enig med Anders Fogh Rasmussen om dengang, som han ikke længere mener.

»For eksempel Irak-krigen og vores forhold til amerikanerne, når det kommer til vores aktivistiske udenrigspolitik,« siger han. Jens Rohde er sammen med Per Stig Møller en af de få aktører fra dengang, Danmark gik med amerikanerne ind i Irak, som i dag er kraftig modstander mod at nedlægge Irak-kommissionen, og som gerne vil indrømme fortidens fejl.

»Det handler om historieskrivning. Der er mange spørgsmål, der har rejst sig siden dengang, hvor alle blev kastet hovedkulds ind i det. Også mig som politisk ordfører,« siger Jens Rohde.

Dengang forsvarede han krigen i Irak, selv om han ikke vidste noget om den.

»Jeg argumenterede så meget for krigen, at jeg faktisk begyndte at tro på den. Det er sådan hjernen fungerer: Du kan argumentere så meget for en sag, at du til sidst selv begynder at tro på den. Selv om du i virkeligheden tvivler,« siger han.

– Er det ikke en skræmmende mekanisme?

»Jo, det er en meget skræmmende mekanisme, som mange politikere har, og som jeg hader. Men den oplevede jeg selv, blandt andet med Irak-krigen.«

En kritiker fødes

På et tidspunkt fik Jens Rohde nok af at se sit navn i alle aviser og på alle tv-flader i forbindelse med alle politiske dagsordener. Han besluttede sig for at prøve noget andet. Efter to år som direktør for TV 2 Radio, som ifølge Jens Rohde selv var en »eklatant fiasko«, efter han blev fyret for at blande sig i politik, blev han af Lars Løkke Rasmussen overtalt til at stille op til Europa-Parlamentet.

»Jeg har altid været forelsket i det europæiske projekt, som er en af de smukkeste tanker, menneskeheden har formuleret,« siger Jens Rohde, der blev valgt i 2009.

Imens han var i Europa-Parlamentet, begyndte der at komme en retorik i den hjemlige debat – også formuleret af hans eget parti – som han ikke brød sig om. Den handlede blandt andet om den såkaldte velfærdsturisme og de østeuropæiske arbejdere, der kom til Danmark og ifølge nogle politikere udnyttede de danske velfærdsgoder som børnepenge og SU.

»Der kom alle de her hadefulde udtryk, hvor Lars Løkke blandt andet sagde, at de her østeuropæere med træsko i markerne ikke skulle komme her og tage vores børnepenge,« siger Jens Rohde.

Han begyndte at skrive kronikker om, at velfærdsturismen var en myte. Og sådan gik han fra at være bannerfører for Anders Foghs pragmatiske politik til at være en kompromisløs liberal kriger og kritiker af sit eget parti.

Havde tabt den kamp

I 2015 begyndte flygtninge i stort tal at sejle over Middelhavet i gummibåde og bevæge sig op gennem Europa. For Jens Rohde betød det, at han endnu en gang måtte sande, at han var uenig med sit parti.

Udlændinge- og integrationsminister Inger Støjberg & Co. havde netop vedtaget, at flygtninge skal vente tre år på familiesammenføring, da han sad i toget på vej til Køln fra Bruxelles og hørte den danske sanger Marie Keys nummer »Landet«. Han lyttede til nummeret igen og igen. Et sted i sangen synger hun: »Og ingen vender sig rundt – ingen vil noget/ Andet end at pushe sig selv, og pushe showet«.

Ikke lang tid efter var Jens Rohde i DR2-talkshowet »Vi ses hos Clement«, hvor han skulle fortælle om at være regeringens skarpe udlændingekritiker. Her talte han om det humanitære ansvar, der følger med, når man har sendt soldater i krig, og han plæderede for, at Danmark sagtens kunne tage flere flygtninge. Det mener han i øvrigt stadig. Da programmet var færdigt, kom Hella Joof, der også havde været gæst i programmet, hen til ham og sagde.

»Jens, for fanden, du er jo radikal. Du har tabt den kamp i Venstre.«

I slutningen af december erkendte Jens Rohde, at hun havde ret. Han meldte sig ud af Venstre og ind i De Radikale. Et valg, som gruppeformand Søren Gade dengang kaldte »en lykkelig skilsmisse«. Men ifølge Morten Messerschmidt, Jens Rohdes kollega i EU-parlamentet fra DF, der også netop har meddelt, at han stiller op til Folketinget, er Rohdes skifte et udtryk for, at han har ladet sig styre for meget af ideologi.

»Han er kommet helt ud på et ideologisk overdrev, hvor han har sluppet jordforbindelsen i forhold til EU og udlændingepolitik. Så det er en rejse, han har været på, og man kan sige, at Venstre i en periode har været på den modsatte rejse, så derfor måtte det måske komme, at de tos veje måtte skilles,« siger han.

Ifølge Messerschmidt er han blevet mere »forstokket«. Han er gået fra at have et ideologisk anker i Fogh, i en principalt tænkende person, som han kunne se sig selv i, til at han under den mere jordbundne Lars Løkke Rasmussen har set nogle af »de store, floromvundne principper erodere«, som Messerschmidt udtrykker det. Han er dog ikke i tvivl om, at Jens Rohde er en gevinst for De Radikale.

»Det vil være en styrkelse for partiet at få en behagelig og velartikuleret Jens Rohde i gruppen. Han er ikke bange for at tage de her lidt yderligtgående standpunkter, også selv om han godt ved, at det ikke er noget, der har grobund i en nær fremtid.«

Formand for De Radikale, Morten Østergaard, er glad for, at Jens Rohde er skiftet til De Radikale, og han er også »overbevist om«, at han vil gøre det godt som folketingsmedlem, hvis han bliver valgt.

»Han er en hjertelig fyr, der ... bærer følelserne uden på kroppen og er en dygtig debattør,« siger han og tror, at han kan være med til at styrke diskussionen om flygtninge og indvandrere.

Birthe Rønn Hornbech er ikke i tvivl om, at Folketinget – og den radikale folketingsgruppe – bliver sjovere, når – for hun tror, at han bliver valgt – Jens Rohde kommer i Folketinget.

»Jeg tror da, at han kan tilføre det lidt jordbundenhed. Nogle gange bliver de lidt sværmeriske med deres diffuse internationalisme og sådan noget. Der har han noget temperament,« siger hun. Alligevel mener hun, at han burde være blevet i Venstre.

»Hvis alle, der insisterer på, at Venstre er noget andet, end den politik der føres nu, forlader partiet, så overlader vi det til en meget ekstrem højrefløj,« siger hun.

Vil ikke være nyttig idiot

Men Jens Rohde er færdig med at være i politik for bestemte partiers eller politikeres skyld. Han drømmer om at få et øjeblik igen, som dengang han gik imod Venstre som politisk ordfører og var det afgørende mandat for, at enlige og lesbiske kunne få lægehjælp ved kunstig befrugtning i 2006.

Dagene før, at forslaget skulle til afstemning, havde Bertel Haarder og andre mangeårige partimedlemmer forsøgt at overtale ham til at stemme nej. På dagen havde Jens Rohde taget en rød og hvidstribet skjorte på, og han husker, hvordan Søren Krarup og Jesper Langballe fra Dansk Folkeparti spruttede af vrede over, at han »sad der med lyserød skjorte på og forsvarede de lesbiske«. Men Jens Rohde kiggede op på tilskuerpladserne og så de mennesker, der var mødt op for at følge resultatet. Det år blev Jens Rohde kåret som ’Årets Laks’ af Landsforeningen for Bøsser og Lesbiske.

»Jeg gad jo ikke at rende rundt og være nyttig idiot for dem hele tiden. Og det var jeg ikke her. Jeg insisterede på at få min vilje. At se de mennesker, der stod der og var så taknemmelige, var episk,« siger han.

Jens Rohde bor og møder de lokale i Viborg, hvor han også er blevet ny kandidat for De Radikale. Tor Birk Trads

Hvis Jens Rohde kommer i Folketinget, håber han at gøre noget for nogle mennesker, som han gjorde det for de homoseksuelle dengang. Omkring ham i hans sirlige have fløjter fuglene, og hans døtre har hentet is fra fryseren for at stå imod sommervarmen. I et øjeblik forsvinder han ind i Utopia. Så siger han noget, han godt ved, man ikke må sige i dansk politik. Jens Rohde har en drøm om at give alle, der er i Danmark som asylansøgere på nuværende tidspunkt, statsborgerskab.

»Statsborgerskab er i mine øjne ikke andet end en ramme om vores rettigheder og pligter som borgere i det land, vi bor i. Ikke andet,« siger han. Han indrømmer, at ideen ikke har gang på dansk jord – i hvert fald ikke på Christiansborg.

»Men hvor ville det dog være fantastisk for de mennesker, der er her, hvis man kunne give dem den fred i livet og sige: I er her, velkommen. Nu er der ikke mere udrejsecenter her.«

Når politikere som Mette Frederiksen og Inger Støjberg i dag forsvarer en stram udlændingepolitik ved at sige, at de har flertallet i den danske befolkning i ryggen, ryster Jens Rohde på hovedet. Han rystes over, at der i dag i Danmark lovgives med tilbagevirkende kraft, at der uddeles frihed i portioner, og at loven ikke gælder for Loke som for Tor. Principper, som han lærte af Birthe Rønn Hornbech og andre højskoleliberale som ung Venstre-mand.

»Man kan ikke måle et demokrati på flertallets evner og ret til at gøre med mindretallet, hvad det vil. Det er jo totalt trumpsk. Et demokrati måles først og fremmest på mindretalsbeskyttelse,« siger han.

Jens Rohde går ind fra haven for at skifte til et mørkeblåt jakkesæt. Han sætter sig ind bag rattet i sin blå Audi A3, som han nødigt vil fotograferes med, for det er en dieselbil, og dem vil han faktisk gerne have afskaffet. Han kører igennem Viborg for at ende i byens kulturhus. Da han er færdig med at holde sin tale om afmagt og håb, bliver han med klapsalver opstillet som folketingskandidat af de lokale bestyrelsesmedlemmer.

Senest i juni næste år udskriver Lars Løkke Rasmussen valg. Her skal Jens Rohde kæmpe på de samme gader og stræder i lokalområdet som hans gamle partifæller Kristian Jensen og Inger Støjberg. Det glæder han sig til.

»Jeg håber, at jeg kan være en modvægt til de partier, der dikterer alt i dansk politik lige nu. At jeg kan repræsentere nogle af de mennesker, der føler sig lige så afmægtige som mig.«