Denne klumme handler om min egen dybe tvivl på og usikkerhed over, hvad der sker med Danmark og Europa lige nu. Men den handler også om at befinde sig midt i en perfekt storm og en politisk mellemtid, hvor man måske alligevel kan skimte det nødvendige, håbefulde perspektiv ude i horisonten. Meget mere om det lige om lidt.

Men først en hurtig personlig historisk opremsning: Jeg er født ni år efter, at Anden Verdenskrig stoppede. Hvis jeg rakte bagud, kunne jeg næsten mærke krigens afslutning og den danske underskrift på FN’s verdenserklæring om menneskerettighederne. Det år jeg lærte at gå, gik Allen Ginsberg på scenen i San Francisco og læste sit digt ’Howl’ op, og intet var helt som før.

Mine forældre tog mig og mine søskende med på antiatomvåben-marcher i starten af 60’erne. Jeg var 14 år, da ungdomsoprøret for alvor tog fart i 1968. Musikken var derefter. Det var stofferne også – og ja, jeg inhalerede.