Det er fristende at se singlekvinders ret til fertilitetsbehandling som del af en kvindefrigørelse, der nu også på dette punkt gør det muligt for kvinder at klare sig uden mænd. Men frigørelse handler også om at kunne tage ansvar for sit eget liv og for de konsekvenser, man påtvinger andre med sine valg. Det er et ansvar, mænd må hjælpe kvinder med at løfte ved at tage ansvar for sig selv.

For nylig stak den socialdemokratiske folketingskandidat Simon Simonsen hånden i en kønspolitisk hvepserede. Han problematiserede singlekvinders brug af fertilitetsteknologi – såkaldte solomødre. Og derved røg han ud i en shitstorm, der satte hans kandidatur på spil. Hans udmelding ses tydeligvis af mange som et usympatisk og reaktionært angreb på kvinders hårdt tilkæmpede frihed fra forældede kønsnormer.

Men kvinders ret til at blive solomødre har meget lidt med frigørelse at gøre. Den er tværtimod baseret på ældgamle forestillinger om kvinder som sårbare og mænd som beskyttere. Det er forestillinger, der med et antropologisk mundheld kan opsummeres med, at sæd er billig, mens æg er dyre. De bunder i det gamle, ulige forhold, at kvinden er vital for et samfunds reproduktion, mens den enkelte mand kan undværes.

Kvindelig offerrolle

Fra gammel tid har kvindens værdi været knyttet til hendes reproduktive evner, hvor mandens værdi har ligget i hans evne til at kontrollere og beskytte hende med livet som indsats. Et centralt element i kvindens frigørelse fra dette er hendes ret til at bestemme over sin egen krop, hvilket retten til statslig hjælp til at blive gravid uden at have sex er et stjerneeksempel på.

Men den er også et eksempel på, at friheden fra kontrol ikke følges af friheden fra unødig beskyttelse. Det kan ses i, at det ansvar, der burde følge med friheden, er omgivet af tabu. Og det er spørgsmålet om, hvordan mænd skal forholde sig til det også. Resultatet er en dyb krise mellem kønnene, som særligt børnene taber på.

Tabuiseringen af ansvar kan ses i accepten af den typiske solomors begrundelse for sit valg. Den handler om, at kvindens kærlighedsliv ikke gik som forventet, der er ikke nogen mand, og nu er det sidste udkald for at blive mor.

Med andre ord italesætter solomødre sig selv som ofre for omstændigheder uden for deres egen kontrol. Ofre som staten støtter med rettigheder og bistand.

At kvinder vælger den udvej, er forståeligt nok. Men det er ikke desto mindre et paradoksalt brud med kvindefrigørelsen, hvis grundargument netop bygger på, at kvinder er fuldt ud lige så rationelle og ansvarlige for deres eget liv som mænd. Lige så gode til at sætte mål og overholde deadlines. Kort sagt; styre deres eget liv. Det er de utvivlsomt.

Det må derfor undre, at de skal have både ret og hjælp til dispensation fra en deadline, de har rigeligt med tid til at forholde sig til. Kvinder har omkring tyve gode, fertile år til at lære sig selv og deres ønsker at kende og gøre sig erfaringer med mænd, før æggeuret begynder at tikke for alvor. En kvinde med et seriøst ønske om moderskab burde inden for den tid være i stand til at søge og udvælge en brugbar mand – også uden at måtte nøjes.

Hvis kvindefrigørelsen skal give mening, bør kvinder tage ansvaret for deres egen reproduktion, herunder at give deres ufødte børn en ordentlig far. Og dermed acceptere, at hvis de ikke når det, så er toget kørt.

Overflødige mænd

Vi kan ikke forvente, at kvinder tager dette skridt alene. Det kræver, at mænd gennemgår deres egen frigørelsesproces. Mænd må frigøre sig fra ideen om, at de altid skal beskytte kvinder og i stedet lære at stå op for sig selv og eget køn. En nødvendig bieffekt er, at de dermed bliver mere attraktive for kvinder.

Det stigende antal solomødre sætter fingeren på, hvad skilsmissestatistikkerne længe har vist, nemlig at kvinder i dag fravælger mænd i hobetal. Det er de heldigvis i deres gode ret til, og det er et wakeup call til mændene om den krise, de befinder sig i.

Det handler ikke kun om forskelle i mænds og kvinders uddannelsesniveau, geografi og sociale status. Det handler om, at mænd ikke tager sig selv alvorligt, fordi de har en grundantagelse om, at det er heroisk at ofre sig for kvinder. Med andre ord; at kunne undværes.

Hvad angår mandens gamle rolle som kvindens værge, så kan han undværes.

Ikke fordi kvinden er ansvarlig og fri, men fordi hans rolle er overtaget af en stat, der garanterer kvinden både beskyttelse, insemination og forsørgelse af hendes børn.

Men staten har ikke fritaget manden fra det forældede æreskodeks, der byder ham at støtte op om kvinden og tage sin egen overflødiggørelse med oprejst pande. Skam få den mand, der klynker over at blive reduceret til sæddonor. Skam få mænd som Simon Simonsen, der tillader sig at kritisere det åbenlyst uansvarlige i, at kvinder vælger at få børn alene. Tilbage i hulen med ham!

Og det uanset det himmelråbende urimelige faktum, at mænd bærer en stor del af byrden med at finansiere det sundhedsvæsen, som hjælper kvinder til at få børn uden dem. De er med til at understøtte politikere og meningsdannere, som fortæller dem, at deres rolle som fædre ikke er vigtig. Den kan undværes. For en familie uden en far er lige så god som en familie med.

Det er den ikke.

Far er vigtig

Der findes rigeligt med studier, der viser den positive effekt, en tilstedeværende, tydelig og omsorgsfuld far har på sine børn. Og rigeligt med vidnesbyrd om det tilsvarende afsavn i børns opvækst, som en fraværende far fører med sig. Det er måske mest hjerteskærende tydeligt hos drengebørn.

I mine studier i mandebevægelsen støder jeg igen og igen på temaet om den fraværende far, hvis spor af tomhed og meningsløshed rækker dybt ind i voksne mænds liv. Hvor gode mødre end er, så bibringer fædre deres børn noget, som mødre aldrig kan erstatte.

At en familie bliver faderløs på grund af uforudsete omstændigheder, fortjener selvklart sympati og skal tages hånd om på bedste vis. Men bevidst at grundlægge en familie uden en mand, der påtager sig det fulde faderansvar, er bare ikke godt nok. At staten tillader og understøtter det, er ganske enkelt en skændsel over for de børn, der kommer ud af det.

Det er de færreste kvinder, der rent faktisk ønsker at fravælge mænd. Heller ikke solomødre. Men faktum er, at det gør de. Kvinder søger selvbevidste og stærke mænd at få børn med, og det med god grund. Deres æg er nemlig for dyre til en mand, der ikke tager sig selv alvorligt og derfor sælger sig selv for flinkepoint. En sådan mand kan få et klap på hovedet og ros for, at han er så progressiv.

Men der er intet progressivt ved at spille ærefuld dørmåtte i kvindefrigørelsens hellige navn. Hvis den nuværende kønskrise skal løses, er mænd nødt til at sige fra over for tendenser som solomødre, der fastholder kvinder som svage og mænd som overflødige. For kvinder er stærke, og mænd kan ikke undværes.

Mænd må støtte hinanden i at frigøre sig fra deres selvdestruktive æresfølelse og blive solide, selvbevidste mænd, der kan matche kvinder både politisk og personligt, og som kvinder derfor gider at være sammen med.

Der skyder i disse år flere og flere organisationer og mandegrupper op rundt omkring, der kan hjælpe med begge dele. Og godt for det. For børn har krav på at vokse op med mødre, der nyder fuld anerkendelse for deres evne til at tage ansvar for deres eget liv, og med fædre, der kender deres eget værd, gør sig uundværlige og fylder deres plads ud. Også når det betyder nej til kvinders krav.

Dét er frigørelse – og det for begge køn.