Det er et spørgsmål om temperament. Nyheden om, at alle DSB-­rejsende skal betale for et under­finansieret rejsekortsystem, uanset om de bruger det eller ej, hidkalder enten den indre koleriker eller den tavse resignation.

Offentlig transport i Danmark kan synes som et kaotisk vejr­system, mennesker intet kan gøre ved andet end at leve med det. Men systemet er menneskeskabt, og tiden nærmer sig for et opgør, hvor kontrollen kommer tilbage.

Rejsekortet er ikke længere så meget et problem i sig selv som et symptom på absolut irrationel indretning af vores offentlige transport. Det er faktisk en teknisk bedrift overhovedet at udvikle en it-løsning, der spænder over et virvar af trafikselskaber og takstsystemer, som i det store hele hænger sammen. Så en hurtig hyldest til de udviklere, der trods alt har fået humlebien luftbåren.

Men ansvaret for den kollektive transport i vores land er spredt på så mange hænder, at nok så dygtige fagfolk ikke kan kompensere for et organisatorisk fejldesign. I hovedstaden kæmper DSB, DSB S-tog, Movia og Metroselskabet med hinanden om kundernes gunst og interne afregninger af en kompleksitet, der ville have fået byzantinske bureaukrater til at vånde sig.

Gentagne gange har kommis­sioner og udvalg fastslået, at der er behov for koordinering af afgangs­tider og takstsystemer. Senest skulle et forenklet takstsystem have været klar på Sjælland ved årsskiftet. Men en skuffet transportminister Magnus Heunicke (S) måtte spejde forgæves efter løsningen.

Monsteret lever videre, og den frustrerede, men heroisk kæmpende minister kan nok prøve at tiltvinge sig kontrol over uvæsenet ved at banke hårdt i pladen fra sin plads ved bordenden, men kan intet garantere. Trafik- og transportministre en masse ser ud til at blive slidt op på denne uriaspost, mens hverken IC4 eller rejsekortet har kostet én embedsmand jobbet.

Lederne af trafikselskaberne i København sætter sig nu sammen i et ‘direktørudvalg’ for at råde bod på den kollektive trafiks mangler og mærkværdigheder – og måske for at finde svar på, hvorfor man må have cykler gratis med i S-tog, men skal betale i metro og regionaltog, eller hvorfor Metroselskabet skal køre letbanen, selv om det ingen tilknytning har dertil. Svært er det at have de store forventninger til resultatet, med tanke på at udvalget indtil videre kun er blevet enigt om at ændre navnet på en app.

Virkeligheden er, at biltrafikken bare vokser og vokser, samtidig med at samfundet investerer milliarder i nye signaler, metroudgravninger, jernbanestrækninger, elektrificering og letbaner. Det sker, uden at trafikselskaberne for alvor koordinerer deres aktiviteter eller har fælles succeskriterier, men i stedet er fanget i et evigt slagsmål om billetindtægter fra passagererne. Det må og skal ganske enkelt blive bedre, hvis vi skal kunne forsvare de enorme summer, vi i fællesskab investerer i offentlig transport.

I storbyer som London eller München ér det muligt at skabe sammenhæng og slagkraft i den kollektive pendlertrafik via én organisatorisk enhed, der ikke er hæmmet af at være styret i små trafikkonge­dømmer med egne dagsordner. Forbilledligt.