Stauning sad på den anden side af skrivebordet på sit kontor og betragtede Scavenius gennem sine runde briller. »Jeg ved godt«, sukkede den gamle, mens han lænede sig frem med albuerne på bordet og foldede hænderne, »at De har sagt nej før«.

Scavenius så ned over statsministerens bord, der var læsset med papirbunker, bøger, et virvar af avisudklip, visitkort og et par telefoner, mens hans pressede læberne sammen. »Selvfølgelig forstår jeg Deres tvivl«, hørte han Stauning fortsætte. »Der er jo ikke nogen, der ved, hvordan krigen ender«.

Scavenius blev ved med at se på den nærmeste stabel papirer. Der var mange, som mente, at denne krig ville blive mere rædselsfuld end den store krig. Det troede han ikke på; denne her larmede bare mere, end den anden havde gjort. Men Tyskland havde underlagt sig det meste af Europa på mindre end 1 år, nu også Frankrig. Det var derfor, han sad her nu, for nu skærpedes kravene om tilpasning – og han selv var ikke i tvivl om, hvordan krigen ville ende.