Af Nauja Lynge

Debattør og forfatter

Stormagternes overvældende interesse tvinger os til at forholde os til realiteterne og inddrage den danske befolkning i dem.

Den nuværende Arktiske Strategi løber fra 2011-2020. Spørgsmålet er nu, om det giver mening med en ny langsigtet strategi, når forholdene i Arktis udvikler sig så hurtigt, som de gør, og når regeringen ikke engang har en udenrigspolitisk strategi?

Svaret er, at selvfølgelig nytter det. Vi er tvunget til det, for vitale interesser står på spil. Men det duer ikke, at regeringen kun har travlt med interne selvstyreønsker. Budskabet skal klokkeklart være, at udgangspunktet er, at vi er i et rigsfællesskab. Skulle det forhold engang ændre sig, så laver vi en ny strategi. Indtil da er vi forenet i et kongerige, og det tager vi udgangspunkt i, når vi udformer vores nye strategi.

Optaget af selvstyrets ønsker

Hvis vi skal være med til at definere, hvad der skal ske i Arktis, så skal blikket rettes knivskarpt på, at vi i fællesskab tager ejerskab på Arktis.

Trump har sparket os i røven mere end én gang. Det har han gjort, fordi vi ikke har taget udviklingen i Arktis alvorligt. Regeringen har været mere optaget af selvstyrets ønsker.

Den har ikke forholdt sig til, hvor hurtigt udviklingen i Arktis går, når amerikanerne, kineserne og russerne blander sig dér, hvor vi selv holder os væk i berøringsangstens hellige navn. Den berøringsangst skal hældes ud med badevandet.

Interessen for Arktis er stærkt stigende og uforudsigelig. Hvem havde for eksempel regnet med, at Trump pludselig ville købe Grønland?

Eller at det skulle være amerikanerne, som fik os til at indse problemstillingen i Kinas selvudråbte nær-Arktis-status?

Udviklingen tvinger os til at være fleksible og revidere vores strategi løbende, så den matcher stormagternes stadigt stigende, men noget slingrende fokus på Arktis.

Vi skal involvere danskerne

For hvad vil Danmark egentligt med Arktis?

Den største udfordring for Danmark bliver at involvere danskerne i, hvad det vil sige at bo i en arktisk stat – herunder at gøre det forståeligt, hvilke udfordringer og muligheder det giver.

Det er en pinlig forestilling, at danskere er så uvidende om arktiske forhold. Især fordi amerikanernes og kinesernes interesse pludselig er blevet omklamrende.

I takt med nye muligheder inden for handel, transport og forskning har stormagterne startet en geopolitisk konkurrence, som den danske befolkning ikke har forstået omfanget af. Det har mange af de grønlændere, som fik dollartegn i øjnene ved Trumps frieri, heller ikke.

Trump har fat i noget meget centralt

Trump vil endda lære, hvordan den danske stat er skruet sammen. Og her har han fat i noget meget centralt.

Vi er som danske statsborgere tvunget til at sætte os ind i, hvordan vores stat fungerer, for at forstå det enorme ansvar, der hviler på vores skuldre, både når vi skal beskytte, udvikle og hjælpe i Arktis.

Derfor skal Arktis på den politiske dagsorden i Danmark, så vi som danske skatteydere kan forstå, hvorfor vi skal betale så meget til den nordatlantiske del af rigsfællesskabet. Og hvorfor det er i vores fælles interesse at gøre det.

Det er at fralægge sig ansvaret, når den danske regering siger: "Det må Grønland og Færøerne selv bestemme." Nej, det må de ikke. Rigsfællesskabet er en realitet, og dermed må vi tage udgangspunkt i en strategi for det, vi har, ikke for det, vi ikke har (endnu) eller måske aldrig får.

Et fredeligt og sikkert Arktis, selvbærende vækst, udvikling og klima og et tæt samarbejde med internationale parter er vigtige emner. Men glemmer man inddragelse, vil strategien ikke være det papir værd, som den bliver printet på.

debat@altinget.dk