Inger Støjberg (V) er 44 år gammel og udlændinge- og integrationsminister i Danmark. Hun er 169 cm høj og kommer fra Hjerk ved Viborg. Også i dag er hendes røde hår sat op i en knold.

Over den blomstrede top bærer hun en mørk blazer, foran hende ligger et stykke papir og en kuglepen, og ved siden af står en Coca-Cola Zero, som hun åbner, idet hun sætter sig.

Så taler Inger Støjberg til Folketingets Retsudvalg, der sidder i en firkant omkring hende. Vi er i slutningen af maj, og solen skinner ind af de store vinduer, der vender ud mod Christiansborg Slotsplads.

Når Inger Støjberg taler, indleder hun sine sætninger med “Der må jeg bare sige”. Hun er også meget gavmild med adverbiet “jo” og adjektivet “klart”. Der må jeg bare sige, at det er jo klart. Sådan taler Inger Støjberg. Som om det, der nu åbenbares som en selvfølge i Inger Støjbergs mund, hidtil har været en undertrykt eller fortrængt sandhed.

Inger Støjberg lever sit liv i konfrontation.

På hendes baggrundsbillede på Facebook gør hun en ensom skikkelse. Vi ser hende bagfra. Hun står alene foran en forsamling af pressefolk, der kigger på hende. Vi ser så til gengæld på pressen sammen med Inger Støjberg, fra samme perspektiv som hende. Det er sådan, verden ser ud for Inger Støjberg. Hun kæmper alene, men fra vores sted. Hun er åbenbart, som så godt som hver eneste kilde, jeg har talt med, siger det: “folkelig”.

Man kan lære meget om Danmark af Inger Støjberg.

Efter hun har talt, pudser hun sin næse og tager en slurk Coca-Cola Zero. Hun har også en mobiltelefon, som hun taster en sms på. Så rækker hun hånden ned mod sin taske, der hviler op ad stolebenet, og tager en næsespray. Hun trykker hurtigt væsken ud i først det ene så det andet næsebor. Så piller hun sig forsigtigt i øjenkrogen med en lillefinger og sætter hånden under hagen, mens hun opmærksomt lytter til socialdemokraternes Dan Jørgensen. Hun ser træt ud.

Inger Støjberg er forkølet.