For nogen er livet muligvis en dans på roser hele vejen igennem – jeg tvivler, men jeg vil ikke udelukke det. Nogle af disse rosendansere undgår muligvis at træde på tornene. Jeg vil ikke udelukke det. Det er så let at dømme andre på deres perfekte, puritanske palæo-ydre, men jeg er dog blevet så klog, at jeg ikke sammenligner mit eget indre med andres ydre; i hvert fald ikke de fleste dage. Sådan var det ikke før i tiden. Dér føltes livet som en dans på torne og kun torne.

Jeg vågnede op med denne torn i tanken: Jeg bruger ikke mit liv til noget. Jeg er spild af krop. Hvis der findes frit omflyvende sjæle, der mangler en fysisk krop, så vil jeg gerne bytte og blive ren sjæl, tænkte jeg.

Dengang havde jeg en oplevelse af at være den eneste, der ikke have fået et eksemplar af ’Sådan lever man’-manualen. Jeg følte mig konstant anderledes, udenfor og forkert.

Læs også: 'De opfører sig som børn, der taler om usynlige venner'

Skammen blev næret af, at jeg ikke talte med nogen om mine problemer. Den fulgte mig på rejseophold, højskoleophold, i terapi, i venskaber, i parforhold.

På et tidspunkt var min strategi at sige det stik modsatte af, hvad jeg mente, fordi jeg følte, at mine umiddelbare tanker var så forkerte. Jeg skammede mig over at være den, jeg var – uanset hvad jeg var. Udadtil kendte folk mig som en herlig, frisk, sjov, positiv, klog, og sund pige. Skoleinspektørens datter.

Det blev så slemt, at jeg udviklede en spiseforstyrrelse, der dækkede over min langt større forstyrrelse, nemlig livsforstyrrelsen.

Meget at miste

Jeg ledte efter løsninger ved at læse filosofibøger, jeg opsøgte præster, jeg prøvede at kopiere andre menneskers lommefilosofiske læresætninger, men jeg fandt ingen løsning, ingen strategi, ingen nye handlemuligheder. Jeg talte flere hårde dage end gode, og jeg sat fast i tanker om livets meningsløshed. Dagligt ransagede jeg mig selv for at finde en måde, hvorpå jeg kunne begå selvmord, som ikke ville såre min familie og mine venner. Jeg blev indlagt på psykiatrisk hospital med selvmordstanker, depression og symptomer på skizofreni.

Læs også: Den dag, jeg døde

Men så skete der noget. Jeg mødte en kvinde med samme historie som mig. Samme spiseforstyrrede, depressive, frygtstyrede, ensomme, skamfulde historie. Hun havde noget, jeg ikke havde: frihed!

Mødet med kvinden var livsforandrende, lige fra første gang hun sagde de helende ord: »Jeg forstår.« En rejse ind i en verden, hvor jeg ikke længere var alene, tog sin begyndelse. Pludselig havde jeg indblik i livsmanualen, og skammen forsvandt gradvist.

Hun fortalte mig, at hendes tanker runder selvmordets befriende mulighed en gang om dagen. Minimum. For som hun siger: »Life is rough!« I hvert fald hvis vi tør stoppe op og mærke det.

Hun lærte mig, at den store misforståelse, som havde bremset mig, var ideen om, at jeg skulle ændre på noget, før jeg måtte leve. Nu behøvede jeg ikke vente, til jeg havde tabt de famøse fem kilo. Jeg kunne tillade mig selv at leve – uperfekt, som jeg var og er. Jeg tænkte: Nå, er det så livet, sådan ser det altså ud? Lidt krøllet, sammenbidt og gennemblødt og helt almindeligt.

Læs også: Tilbage til livet

For selv om jeg er blevet tilfreds med mit spejlbillede, sidder tanken om de fem kilo stadig fast. Selv om jeg har fået en uddannelse med gode slutkarakterer, føler jeg mig stadig utilstrækkelig. Selv om jeg har venner, føler jeg mig stadig ensom. Ved begyndelsen af nye job, føler jeg mig usikker. Når kæresten rykker tættere på, bliver jeg bange for at blive forladt, fordi jeg har så meget at miste.

Seriøse tænkere

Selvmordets mulighed har været en trøstende tanke for mig i mange år, og selvmordstankerne er ikke forsvundet. Jeg regner ikke med, at de forsvinder nogensinde. De er blevet min referenceramme og mit målebarometer for, hvor presset jeg er. Folk, der ikke har oplevet selvmordstanker, vil tænke, at det lyder voldsomt. Men for mig hænger selvmordstankerne ikke længere sammen med et reelt ønske om at dø.

Irvin D. Yalom citerer i romanen Da Nietzsche græd den store tyske filosof for at have sagt: »Alle seriøse tænkere overvejer selvmordet. Det er en trøst, der hjælper os gennem natten.«

Læs også: Hvorfor taler vi ikke om det?

Muligvis er vi, der overvejer selvmord, bare seriøse tænkere, som har brug for et åndehul.

»Du tænker for meget,« fik jeg ofte at vide engang. I dag er jeg overbevist, at mit reelle problem var, at jeg ikke var rustet til at rumme de store tanker om liv og død. Men i dag, efter at jeg har gået min egen vej længe nok, kan jeg godt rumme det. Jeg frygter ikke længere mine tanker eller for mit liv – heller ikke, når jeg tænker på selvmord.

Døden er ægte og ærlig

Jeg har faktisk stor tillid til folk med selvmordstanker, for de har fat i en nerve: Livet er hårdt.

Den form for ærlighed og autenticitet er der i virkeligheden masser af liv i, hvis vi lærer at bruge den rigtigt.

Min bevidsthed om døden får mig til at sætte pris på det faktum, at jeg har været her på jorden i over 30 år – selv om jeg i en årrække var imod konceptet. Jeg er taknemmelig for at have fået oplevelsen af at være menneske med farverige følelser, tungsindige tanker, kvindelig krop og åndet ånd – og for alt det, jeg har set og oplevet og alle de mennesker, jeg har mødt.

Læs også: ’Det er værst, når de ikke efterlader et brev’

Jeg mærker en stor rummelighed over for andre mennesker, for der skal en del til at ryste mig. At opleve selvmordstanker på daglig basis hærder én, og det giver mulighed for at have fantastisk ærlige samtaler med folk. Jeg føler, at jeg kan bidrage med en masse, og det er utrolig vigtigt for mig.

Døden er ægte og ærlig, og den er tilgængelig, hvis vi vil have den, før den vil have os. Jeg forstår, at folk gerne vil herfra før tid og føler mig samtidig heldig, at jeg overlevede mig selv.

Mine 20’ere var på mange måder et helvede, men jeg er alligevel taknemmelig.

Læs også: Serie: Lad os tale om selvmord

Hvis der i dag kom en flyvende sjæl hen til mig og spurgte, om den måtte få min krop at leve i – i bytte for, at jeg kunne svæve rundt som sjæl – så ville svaret være nej!

Jeg vil gerne være Marianne; hende med spontane ekspeditioner og sporadiske selvmordstanker … eller måske ville jeg overveje det, hvis det var Ghandi, Nelson Mandela eller Jesus. Men på den anden side – måske har de gjort det, de skulle. Og hvem ved – måske har verden brug for Marianne?