Forud for afstemningen i 1972 om medlemskab af EF deltog jeg ved udarbejdelsen af Justitsministeriets redegørelse, der konkluderede, at det ikke var nødvendigt at ændre grundloven, selv om der blev afgivet suverænitet til EF. Grunden til denne konklusion var at finde i grundlovens paragraf 20, som kom ind i forfatningen i 1953 med det formål at sikre dansk deltagelse i overnationalt samarbejde, som man på det tidspunkt kendte fra Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab (EKSF). Afgørende for at gøre brug af denne kattelem var, at der kun blev afgivet beføjelser »i nærmere bestemt omfang«.

Problemet for os var EF-traktatens ’gummiparagraf’ (art. 235), som gav mulighed for udstedelse af retsakter, som der ellers ikke var hjemmel til. Retsakten skulle efter denne bestemmelse være nødvendig for at virkeliggøre et af fællesskabets mål inden for fællesmarkedets rammer. Og medlemsstaterne havde vetoret.

Justitsministeriets opfattelse var, at disse betingelser opfyldte det såkaldte bestemthedskrav i grundlovens paragraf 20, og denne opfattelse videregav jeg da også i min undervisning som lektor i omkring 20 år på Københavns Universitet.

Tvivlsomme påstande

Men vi tog fejl i 1972. Rammerne i gummiparagraffen blev med dansk medvirken sprængt, og en politisk aktivistisk og integrationsivrig domstol medvirkede til yderligere overdragelse af beføjelser. Paragraf 20 var blevet en ladeport, og jeg har konstateret, at der på løbende bånd afgives suverænitet mellem traktaterne. I Maastricht-dommen udtalte Højesteret (i modsætning til den tyske forfatningsdomstol), at ladeporten kan bruges til afgivelse af beføjelser indtil det punkt, hvor Danmark ikke længere kan anses for at være en selvstændig stat. Og i Lissabon-dommen var domstolen af den opfattelse, at der ikke blev afgivet suverænitet, selv om vetoretten i Lissabon-traktaten blev erstattet med flertalsafgørelser. Her strider juraen mod sund fornuft.

Lovforslaget, vi skal stemme om på torsdag, forudsætter, at det ikke er i strid med paragraf 20 at omdanne retsforbeholdet med en tilvalgsordning, selv om Danmark herved efter EU-retten afgiver suveræniteten på alle de områder, forbeholdet dækker, herunder også asyl- og indvandringsområdet. Men denne opfattelse er bestemt ikke en ubestridt juridisk sandhed.

Det fremgår desuden af lovforslaget, at beslutning om tilvalg vil ske efter forelæggelse for Folketingets Europaudvalg. Dette er næppe parlamentarisk i orden, idet regeringen efter de gældende procedurer ikke skal have et positivt mandat af udvalget, men kan nøjes med at konstatere, at man ikke har et flertal imod sig. Kræver opfyldelse af en retsakt ikke lovændring, så bør tilvalget finde sted i fuld åbenhed med vedtagelse af et beslutningsforslag i folketingssalen.

Dårlig timing

Det var mine juridiske betænkeligheder, men jeg har også politiske betænkeligheder:

Forligspartierne er enige om, at Danmark ikke skal tilslutte sig samarbejdet på asyl- og indvandringsområdet, og at befolkningen vil blive hørt, hvis et sådant tilvalg senere måtte blive aktuelt.

Det er paradoksalt, at vi skal stå uden for samarbejdet på et politikområde, som udgør den mest vigtige og presserende europæiske udfordring, samtidig med, at ja-siden slår voldsomt på tromme for opgivelse af retsforbeholdet af hensyn til et øget samarbejde.

Ved tidligere afstemninger vidste vi også mere præcist, hvad vi sagde ja eller nej til, når vi skulle tage stilling til suverænitetsafgivelser. Den 3. december beder man os udstede en blankocheck.

Og politisk er tidspunktet for en stillingtagen ualmindelig dårlig valgt. De aktuelle problemer vedrørende flygtningestrømmene udstiller endnu en gang EU’s magtesløshed og dysfunktionalitet, og så sker det på et tidspunkt, hvor Storbritannien står for at skulle genforhandle vilkårene for sit medlemskab af EU, hvilket også kan få konsekvenser for Danmarks medlemskab.