Selv om mandag er Oskar Larssons ugentlige fridag, er den 26-årige cykelmekaniker alligevel på arbejde. Ikke på sin arbejdsplads i et cykelværksted på Istedgade på Vesterbro, men for sin branche. På denne solbeskinnede formiddag besøger han ganske ulønnet cykelværksteder uden overenskomst.

Oskar Larsson træder ind hos Cykelbanditten på Nørrebrogade.

»Hej, jeg kommer fra Cykelmekanikernes Brancheklub, jeg vil gerne tale med jer om en overenskomst,« siger han stilfærdigt til butiksbestyreren bag kasseapparatet. At Cykelbanditten ikke har overenskomst, er ikke så underligt. Det har kun cirka 10 procent af storkøbenhavns cykelværksteder. Og det har konsekvenser for de ansattes arbejdsvilkår.

»Cykelbranchen er på mange måder et parallelt arbejdsmarked. Det tager fire år at blive cykelmekaniker, men gennemsnitslønnen er kun 135 kroner i timen, og jeg møder ofte folk, der tjener 110 i timen. Hvorfor tage en fireårig uddannelse til så lav en løn? Mange steder har hverken overarbejdsbetaling, afspadsering, pension eller sjette ferieuge. Arbejdet som cykelmekaniker er fysisk hårdt og nedslidende. Det er et kæmpe problem,« siger Oskar Larsson roligt.

Organiseringsgraden og arbejdsforholdene har altid været i bund på cykelværkstederne, men det nye er, at cykelmekanikerne nu går i front for at ændre forholdene i stedet for at lade deres fagforening, Dansk Metal, stå for arbejdet alene. Helt konkret har de i samarbejde med Dansk Metal dannet Cykelmekanikernes Brancheklub, hvorfra frivillige bruger deres fritid på at besøge de mange små cykelværksteder og argumentere for nødvendigheden af en overenskomst. Det betyder dog ikke, at den traditionelle fagbevægelse er ude af ligningen. Tværtimod spiller Dansk Metal en aktiv omend mere tilbagetrukket rolle i cykelmekanikernes kampagne.

»Cykelmekanikerne er den klart dårligst organiserede gruppe i Dansk Metal og også dem med de dårligste arbejdsvilkår. De to ting hænger sammen,« siger faglig sekretær i Dansk Metals afdeling Hovedstaden Morten Skov Christiansen.

I flere år var arbejdsforholdene på cykelværkstederne et overset område, men da fagforbundet sidste år tog på besøg på en række forskellige værksteder, kom det frem, hvor grelt det står til.

»Tidligere har vi i højere grad ventet på, at cykelmekanikerne ville komme til os, hvis der var problemer. Så ville vi prøve at holde et møde med den enkelte arbejdsgiver, og hvis ikke det gav resultat, ville vi sende et konfliktvarsel. I dag lader vi i stedet de enkelte cykelmekanikere gå ud og kæmpe for overenskomst på alle cykelværkstederne, og først derefter rykker vi ind,« siger Morten Skov Christiansen.

Verdens cykelby

Det er ingen hemmelighed, at Københavns Kommune elsker den sundheds- og klimavenlige cyklisme, som der ifølge byens cykelstrategi med den ikke just selvudslettende titel »Fra god til verdens bedste« skal være endnu mere af. De seneste 20 år er hovedstadens indbyggere i dén grad hoppet på cyklen, og den folkelige og politiske kærlighedserklæring har skabt en vis guld- graverstemning i cykelbranchen, mener Oskar Larsson.

»De seneste år er der kommet mange flere små cykelbutikker, og der er større og større konkurrence på prisen. Nogle steder kan man få lappet sin cykel for 35 kroner. Det siger sig selv, at du til den pris ikke kan have medarbejdere med ordentlige forhold inden for løn, overtid og ferie og samtidig betale skatter og afgifter,« siger han.

Selv om mange steder har ordnede forhold, har uviklingen også medført en række mere lyssky værksteder. Eksempelvis blev Oskar Larsson til en jobsamtale helt ud af det blå tilbudt at få sin løn udbetalt halvt hvidt og halvt sort. Men udover at enkelte steder har problemer med moralen, er de dårlige vilkår også en konsekvens af kundernes enorme fokus på pris.

»Det er ret sjovt, for kunderne prøver ret ofte at prutte om prisen med deres cykelmekaniker. Men jeg står da aldrig og prøver at få rabat, når jeg handler i Aldi. Nogen gange står kunderne med deres fyldte Irmaposer med alle mulige fairtradevarer, mens de argumenterer hårdt for, at jeg skal gå ned i pris. Jeg skal også have en fair løn for mit arbejde, men det er åbenbart lettere at bruge penge på fairtradeprodukter til sig selv end at betale 100 kroner for en lapning,« siger Oskar Larsson med et smil.

I Cykelbanditten bliver han ledt til værkstedet bagved, hvor cykelmekaniker Esben Sibbesen har rygende travlt med dagens arbejde. Og selv om han ikke har tid til at tale, synes han umiddelbart, det er helt fint, at brancheklubben kigger forbi.

»De gør det jo for vores skyld. Men jeg har brug for lige at sætte mig bedre ind i tingene, før jeg kan udtale mig om, hvorvidt det er en god idé med en overenskomst. Jeg må se på det, når jeg ikke har så travlt,« siger han.

Inde i butikken er bestyreren Stefan Laursen med på, at en overenskomst er en god idé. Men han advarer om, at man også kan blive så forvænt, at forrretningen får svært ved at løbe rundt.

»Vi går jo alle sammen ind for bedre vilkår. Men man skal passe lidt på, at man stiller for høje krav, og at man lige pludselig vil have regler for alt, før man vil løfte en finger,« siger Stefan Laursen. Han fortæller, at han selv har rejst en del i Sydamerika, hvor folk er glade for deres arbejde, selv om der ikke er overenskomst.

»Men i virkeligheden burde fagforeningen gå direkte til butikkens ejer, i stedet for at komme forbi her, for det er jo ejeren, der skal tegne overenskomst,« siger han.

Med den nye tilgang vil Dansk Metal dog netop undgå, at det faglige arbejde kommer til at foregå som en afsondret diskussion mellem fagforeningskontor og den enkelte arbejdsgiver. I stedet skal medlemmerne igen i fokus, forklarer Morten Skov Christiansen.

»Det er en nytænkning i forhold til de seneste år, hvor fagforeningen har haft tendens til at være en butik, hvor folk har været kunder, som vi løser problemer for. Nu prøver vi i stedet at sige til medlemmerne, at de ikke bare er kunder, men at der er brug for, at de handler aktivt.«

– Men tror du ikke, at nogle medlemmer undrer sig lidt over, at de både skal betale fagforeningskontingent og samtidig også bruge deres fritid på fagligt arbejde?

»Jeg tror godt, at alle forstår, at det her kun kan fungere, hvis vi løfter i flok. Og medlemmernes aktivisme bliver suppleret godt af, at den er bakket op af en afdeling med 12.000 medlemmer. Vi kommer selvfølgelig ud og tager kampen, hvis arbejdsgiverne vil slås, eller hvis folk bliver uretmæssigt fyret. Sådan er det. Men vi har allesammen et vist medansvar, hvis det skal lykkes,« siger Morten Skov Christiansen.

Fagforening classic

Ifølge arbejdsmarkedsforsker på Aalborg Universitet Laust Høgedahl er cykelmekanikernes kampagne i virkeligheden slet ikke så ny, men tværtimod en tilbagevenden til fagbevægelsens gamle dyder.

»Du kan kalde det fagforening classic. Det handler om at komme tilbage til at gøre medlemmerne til aktivister, der skal bære fagforeningen. Der ligger en kæmpe ressource for fagbveægelsen, hvis den formår at få engageret sine medlemmer på den måde,« siger han.

Engang var fagbevægelsens modus operandi aktivistisk, men gennem årene er kampen for at hverve medlemmer og få indført overenskomster gradvist blevet professionaliseret hos fagforeningsansatte og centraliseret på forbundsniveau.

»Man har efterhånden tabt den aktivistiske tanke om at hoppe op på cyklen og ud på arbejdspladserne,« siger Laust Høgedahl. Han ser cykelmekanikernes kampagne som et indlæg i en diskussion, der altid har været i fagbevægelsen, men som særligt fylder meget i disse år, hvor de traditionelle fagforbund mister medlemmer.

»Der har traditionelt været en kamp mellem to fløje i fagbevægelsen. Den ene er servicemodellen, som opfatter fagforeningen som en butik, der sætter den individuelle service såsom karriererådgivning til medlemmerne i højsædet. Og så er der den aktivistiske og mere kollektive model, som meget handler om at inkludere medlemmerne og om at komme ud på arbejdspladserne osv. Fagbevægelsen har altid været et mix af de to tilgange.«

Problemet ved at se den klassiske fagbevægelse som en butik er, at dens produkter er langt dyrere, end hvad de gule fagforeninger har på hylderne.

»Hvis LO-forbundene slår ind på en ren servisestrategi, kan de jo ikke konkurrere, så det er på en måde dødfødt at gøre. I den forstand er den nødt til at ty til den aktivistiske model,« siger Laust Høgedahl. Det betyder blandt andet, at mange fagforeninger i stigende grad har ladet sig inspirere af en tilgang kaldet Organizing, som ved at tage udgangspunkt i problemerne på den enkelte arbejdsplads forsøger at nytænke, hvordan man mobiliserer folk til faglig handling. En strategi, som Information tidligere har beskrevet indgående.

Men at ændre kurs efter så mange år sker ikke af sig selv. Morten Skov Christiansen oplevede da også en vis skepsis fra sit bagland, da han forsøgte at sælge ideen om at lade cykelmekanikernes kampagne være baseret på frivillig aktivisme.

»Vi har i de seneste år oplevet en faldende tilslutning til generalforsamlinger og den slags. Så da jeg talte om, at kampagnen skulle være frivillig, syntes folk, det var spændende, men de sagde også: ’Vi vil gerne se det, før vi tror det’. Det har også været min drivkraft at vise min chef og resten af ledelsen, at unge folk gerne vil være en del af et stærkt fagligt fællesskab,« siger Morten Skov Christiansen. Han tilføjer, at fagbevægelsen på denne måde kan nå ud til flere virksomheder uden at bruge ekstra ressourcer.

Facebook ikke alt

– Har fagbevægelsen været for meget hjemme på kontoret og for lidt ude på arbejdspladserne?

»Man skal ikke glemme, at uanset hvor flot vores logo og vores hjemmeside er, og hvor smarte vi bliver på Facebook, så ændrer det ikke på, at fagbevægelsens styrke afhænger af stærke netværk på arbejdspladserne. Man kan godt tale om, at vi med den her tilgang går tilbage i tiden, men det betyder ikke, at at alt nødvendigvis skal være som for 100 år siden. Det handler om, at vi i højere grad taler med vores medlemmer.«

På Nørrebro er Oskar Larsson nået til Loke Cykler, hvor man dog har for travlt med at opgøre lageret til at tale overenskomst. Oskar Larsson aftaler at komme tilbage senere. Indtil videre har kampagnen fået antallet af cykelværksteder med overenskomst til at stige fra 25 til 35. Cykelmekanikernes Brancheklub er begyndt med at plukke de lavest hængende frugter og er stadig milevidt fra målet om at få overenskomst på alle hovedstadsområdets mange hundrede cykelværksteder. På længere sigt er tanken at involvere forbrugerne i kampagnen med en app, der kan vise vej til cykelværksteder med overenskomst. Samtidig ser Oskar Larsson de første konflikter i horisonten, når man når til de virksomheder, hvor cykelmekanikerne og ejeren er uenige om velsignelserne ved en en overenskomst. Oskar Larsson mangler i øvrigt stadig at overbevise sin egen chef.

»Jeg tjener 150 kr. i timer og har egentlig ret gode vilkår. Selvfølgelig ville jeg helst have en overenskomst, men min chef bliver ved med at sige, at det er for dyrt. Men nu må vi se, hvad der sker.«