Märät lehdet lipsuvat kenkien alla. Silloin tällöin on kierrettävä pimeydessä vaaniva vesilätäkkö tai upottava sammalmätäs. Turkulainen tohtori Mika Suojanen, 47, harppoo eteenpäin pimenevässä metsässä. Reitti on hänelle tuttu. Askeleet löytävät oikeille paikoilleen ilman taskulamppua.

Suojanen kääntyy polulta umpimetsään. Oksat raapivat kasvoja ja piiskaavat jalkoja. Kymmenisen minuuttia kestäneen tarvonnan jälkeen edessä on pienten kuusten rajaama alue.

Olemme perillä. Tässä on Suojasen nukkumapaikka, yksi niistä. Hän ei turvallisuussyistä halua, että sen tarkkaa sijaintia kerrotaan.

Etäällä näkyy valon kajastus, taustalla kuuluu liikenteen huminaa. Muita ihmisiä ei näy, ja eläimetkin ovat hiljaa.

– Lämmintä on, vaikkei sitä uskoisi, sanoo Mika Suojanen. Roni Lehti

Suojanen on ollut asunnoton kohta puolitoista vuotta. Tämä on toinen talvi, jonka hän nukkuu taivasalla.

Suojanen hakee lähistölle piilottamansa makuualustan. Hän ei halua kantaa sitä mukanaan kaupungilla. Sitten Suojanen avaa reppunsa ja vetää esiin huovan ja kaksi lämpöpeitettä. Telttaa tai makuupussia hänellä ei ole, koska ne vievät tilaa.

– Yllättävän hyvin on toiminut, en olisi uskonut kyllä itsekään, Suojanen kehuu.

Telttaa tai makuupussia hänellä ei ole, koska ne vievät tilaa.

Hän asettelee makuualusta neulasmatolle. Sen jälkeen hän istuu makuualustalle ja käärii huovan ympärilleen. Seuraavaksi on vuorossa lämpöpeite ja sitten toinen. Tohtori rakentaa niistä eräänlaisen pussin, jonka sisään hän käpertyy.

– Nukun sikiöasennossa.

Hänen mukaansa näillä varusteilla pärjää jotenkuten. Suojanen kertoo nukkuneensa peitteidensä kanssa ulkona jopa 17 asteen pakkasessa.

– Pystyin siellä nukkumaan sen viitisen tuntia.

Kukaan ei ole löytänyt Suojasta metsästä, kun hän on ollut nukkumassa. Eläimiä on välillä tullut vastaan, mutta yleensä ne pakenevat. Roni Lehti

Urheileva absolutisti

Suojanen ei vastaa sitä mielikuvaa, joka monilla asunnottomista on.

Hän ei käytä päihteitä tai ota edes ryyppyä vastaan, kun joku leipäjonossa sellaista tarjoaa.

– En halua tuhlata vähiä rahojani siihen.

Urheilemassa hän käy päivittäin. Tutuksi ovat tulleet Turun urheilupuisto ja Paavo Nurmen stadion.

– Olen tehnyt itse erilaisia liikuntaohjelmia, joissa on kävelyä, patikointia ja erilaisia voima-, juoksu- ja hyppyharjoitteita.

Lisäksi Suojanen on korkeasti koulutettu. Hän on työtön valtiotieteiden tohtori, joka viettää aikansa enimmäkseen kirjastossa. Siellä on lämmintä, kuivaa ja mahdollisuus käyttää tietokonetta. Suojasella on kesken useita filosofiaan liittyviä tutkimuksia, joista hän kertoo kirjoittavansa tieteellisiä artikkeleita. Parhaillaan hän viimeistelee myös runokokoelmaa ja romaanikäsikirjoitusta.

– Voi olla, että joudun julkaisemaan sen itse, Suojanen pohtii.

Runojaan Suojanen luonnehtii kokeellisiksi. Romaani puolestaan käsittelee yksilön ja valtion suhdetta.

Töitä hän on hakenut, tuloksetta.

LUE MYÖS Olematon Hänellä olisi elämän ryteikkö kerrottavanaan, jos joku vain haluaisi kuunnella. Mutta he vain kopisevat, suhisevat ohi, leuka kohollaan kohti räystäitä poispäin rutistetusta kolapurkista, Roskapönttöjen Miehestä. Mieluiten ajaisivat yli suolet ja lihan palaset verihurmassa lentäen pitkin katuasvalttia. (Mika Suojasen runo, julkaistu hänen luvallaan.)

Turun kaupunginkirjaston pääkirjasto on Mika Suojasen tukikohta, jossa hän käy lähes päivittäin. Kirjaston filosofian osasto sisältää monia Suojaselle tuttuja teoksia. Välillä hän hakee vaihtelua arkeensa Naantalin tai Kaarinan kirjastoista. Roni Lehti

Halusi muukalaislegioonaan

Suojanen elämä on ollut hänen omien sanojensa mukaan ”aikamoista räpistelyä ihan teini-iästä lähtien”. Hän on yrittänyt saada itselleen paremman elämän kouluttautumalla, mutta on nyt vailla kotia ja työtä.

Vaikeudet alkoivat toden teolla, kun Suojanen oli parikymppinen ja asui Lahdessa. Nuorimies valmistui ammattikoulusta rakennusalalle 1990-luvun laman alkuaikoina.

– Töitä oli vaikea saada. Silloin oli myös vähän villimpi vaihe, ja alkoholi maistui aika hyvin.

Armeija toi Mika Suojasen elämään säännöllisen liikunnan. Nykyään urheilu on hänelle henkireikä, joka auttaa jaksamaan. Roni Lehti

Armeija sai Suojasen ruotuun ja kiinnostumaan urheilusta. Nuori mies alkoi haaveilla urasta ammattisotilaana. Puolustusvoimista Suojanen ei kuitenkaan pystynyt armeijan jälkeen työpaikkaa saamaan.

– Päätin, että lähden Ranskaan muukalaislegioonaan.

Suojanen harjoitteli ja kävi Ranskassa ensimmäisen kerran vuonna 1995. Tuolloin muukalaislegioonan portit eivät auenneet, koska hänen näkönsä ei ollut tarpeeksi hyvä.

– Säästin ja kävin korjaamassa näköni laserilla. Vuonna 1999 lähdin jälleen Ranskaan.

Suojanen kertoo päässeensä testeihin Aubagnen kaupungissa sijaitsevaan muukalaislegioonan päämajaan. Hän kertoo läpäisseensä kaikki testit ja haastattelut hyväksytysti, mutta silti häntä ei valittu. Edessä oli paluu Suomeen.

– Olin ollut lähes koko 1990-luvun työtön.

Olin ollut lähes koko 1990-luvun työtön.

Suojanen päätti muuttaa elämänsä suunnan ja meni aikuislukioon. Hän huomasi pärjäävänsä hyvin.

– Innostuin niin pirun paljon. Olin kunnianhimoinen ja ajattelin, että miksi en pääsisi yliopistoon, jos teen tarpeeksi töitä.

Hän arvelee, että olisi syrjäytynyt, jos olisi vain jäänyt kotiin istumaan.

– Työttömyyteen tottuu. Se on kokonaisvaltaista.

Porrasjuoksu on yksi Mika Suojasen treenimuodoista. Paavo Nurmen stadion oli joulukuisena päivänä typötyhjä. Suojanen käy mielellään kertausharjoituksissa ja Maanpuolustuskoulutusyhdistyksen koulutuksissa. Häntä kiinnostavat erityisesti sissi- ja tiedusteluharjoitukset. Roni Lehti

Ensiyrittämällä yliopistoon

Suojanen pääsi ensiyrittämällä opiskelemaan poliittista historiaa Turun yliopistoon 2000-luvun alussa. Hän oli tuolloin kolmekymppinen. Ensimmäisen opintovuoden jälkeen hän vaihtoi lukemaan filosofiaa.

– Poliittinen historia oli niin pinnallista ja täynnä eri aatteiden saarnaajia. Tiede kiinnosti enemmän kuin ideologiat, hän perustelee.

Lopulta Suojanen päätyi tekemään väitöskirjaa. Siinä hän syventyi ikivanhaan filosofiseen kysymykseen todellisuuden ja aistihavaintojen suhteesta.

– Onko se, mitä me havaitsemme, tosiaan maailma sellaisenaan vai ei? Millainen on todellisuus, jota kukaan ei ole havaitsemassa? Tuottaako aistihavainto jotain varmaa tietoa mielen ulkopuolisesta? Tätä on pohdittu Platonin ja Aristoteleen ajoista asti, Suojanen avaa aihevalintaansa.

Hän väitteli tohtoriksi toukokuussa 2017.

Taloudelliset vaikeudet olivat alkaneet jo aiemmin, mutta väitöskirjaa tekemisen aikana ne pahenivat. Suojanen ei juurikaan saanut apurahoja tutkimukseensa. Hän teki osa-aikaisia siivoushommia.

– Rahoitin väitöskirjan tekemisen omalla työlläni.

Työtaakka oli lopulta valtava.

– Ei kenenkään pitäisi joutua tekemään noin paljon hommia. Eikä erityisesti ilman tuloja, Suojanen sanoo.

Hän olisi halunnut luoda uran tutkijana, mutta se ei ollut taloudellisesti mahdollista. Viimeinen niitti oli se, kun hän olisi päässyt tekemään tutkimusta Kanadaan Toronton yliopistoon, muttei saanut Suomesta apurahaa.

– Ei kiinnostanut enää absurdi yliopistosysteemi, mutta tutkimus oli sinänsä mielenkiintoista.

Oikeanlainen pukeutuminen on tärkeää, jotta talvella tarkenee.. Roni Lehti

”Niin kuin sissit hiipivät”

Seuraavaksi katosi koti. Suojasen piti luopua edullisesta opiskelija-asunnostaan vuosi tohtoriksi valmistumisen jälkeen.

– Yritin etsiä uutta asuntoa, mutten löytänyt. Lopulta ajattelin, että kokeilen sitten asunnottomuutta.

Yritin etsiä uutta asuntoa, mutten löytänyt. Lopulta ajattelin, että kokeilen sitten asunnottomuutta.

Hän pakkasi yksiössä olleet vähät tavaransa, lähinnä vaatteet ja kirjat, ja vei ne vuokravarastoon. Siellä ne ovat edelleen.

Kun Suojanen nukkui metsässä ensimmäisen kerran, hän ei pelännyt. Ilmassa oli pientä jännitystä.

– Huomasin, että aistini olivat herkät. Sain nukutuksi, mutta kyllä sitä oli kuulevinaan yhtä ja toista.

Suojasen aistit ovat tehneet temppuja metsässä ensimmäisen yön jälkeenkin. Välillä hänestä tuntuu, että hän kuulee jotain tai havaitsee liikettä, vaikka ketään ei ole lähistöllä.

Metsässä hän kokee kuitenkin olevansa turvassa. Kaupungin hätämajoituksessa hän ei ole käynyt koskaan.

– Olen kuullut, että siellä ei ole niin turvallista, vaikka siellä on vartijat. Lisäksi siellä pitäisi yrittää nukkua muiden kanssa. Minun on pakko saada nukuttua, koska uni on tärkeää mielenterveydelle. Sen takia nukun mieluummin metsässä.

Hämärä tai pimeys ei pysäytä Mika Suojasta. Hän liikkuu metsässä tottuneesti ilman valoa. Roni Lehti

Metsään Suojanen menee illalla kymmenen ja yhdentoista välissä. Aamulla hän nousee seitsemän maissa. Kovilla pakkasilla hän on jalkeilla jo viideltä ja suuntaa nopeasti bussiin.

Suojasella ei ole metsissä leirejä. Hänen nukkumapaikkojaan on mahdoton erottaa pimeässä. Nukkumaan mennessään hän ei käytä valoja tai tee nuotioita, koska ei halua herättää huomiota.

– Liikun pimeällä maastossa hiljaa, niin kuin sissit hiipivät. Minä näen, mutta minua ei nähdä, Suojanen kertoo.

Kukaan ei ole koskaan yllättänyt häntä nukkumasta luonnosta.

Mika Suojasen tavarat kulkevat mustassa repussa. Hän haluaa liikkua mahdollisimman kevyin kantamuksin, mukana on vain välttämätön. Roni Lehti

”Olen todella yksin”

Harva ihminen tietää, että Suojanen on asunnoton. Se ei näy hänestä päällepäin. Edes sukulaiset eivät tiedä miehen tilanteesta.

– En ole ollut heihin pitkiin aikoihin yhteydessä. Kuljen yksin, joten kenelle kertoisin?

Ystäviä Suojasella ei juurikaan ole. Muiden asunnottomien kanssa hän ei liiku.

– Olen todella yksin.

Suojanen on kaupungin ja seurakunnan asuntojonoissa, mutta toistaiseksi onni ei ole ollut myötä.

– Olen kiireellisimmässä ryhmässä, mutta en usko, että saan asuntoa sosiaalitoimen tai seurakunnan kautta.

En usko, että saan asuntoa sosiaalitoimen tai seurakunnan kautta.

Asuntoja ei yksinkertaisesti ole vapaana. Osa yksityisillä markkinoilla olevista asunnoista puolestaan on Suojaselle liian kalliita. Esimerkiksi 600 euron yksiötä hän ei halua.

Asunnon saamista vaikeuttaa myös se, että Suojasen luottotiedot ovat menneet.

Miehen mielestä kuntien ja kaupunkien pitäisi lisätä omaa asuntotuotantoaan, jotta ihmiset pääsisivät pois kaduilta kohtuuhintaisiin koteihin. Hänestä näyttää siltä, että Suomessa asunnottomuusongelmaa ei edes haluta ratkaista.

– Siihen ei ole tartuttu niin pontevasti poliitikkojen toimesta kuin olisi voitu.

– Kenenkään ei pitäisi joutua tällaiseen tilanteeseen. En voi suositella asunnottomuutta kellekään.

Suojasta riepoo se, miten osa ihmisistä ajattelee, että asunnottomuus on ihmisen oma syy. Hän muistuttaa, että välillä kuka tahansa voi kohdata yllättäviä tilanteita, joihin eivät ole voineet varautua.

– On minussakin syytä, tietenkin. Täysin omaan piikkiini en tilannetta kuitenkaan ota.

Kulkiessaan kadulla Mika Suojanen on kuin kuka tahansa muu. Illan pimetessä hän ei suuntaa omaan kotiin, vaan hakee suojaa ja turvallista nukkumapaikkaa luonnosta. Roni Lehti

Alle 500 euroa kuussa

Asunnottomiin liittyvät mielikuvat istuvat tiukassa. Tämän Suojanen on huomannut esimerkiksi viranomaisista. Hänen mukaansa heiltä ei saa vaikuttavaa apua, vaikka poliitikot väittäisivät mitä. Suojasen mukaan viranomaiset lähinnä juttelevat mukavia.

– He kuvittelevat, että me kaikki asunnottomat olemme samanlaisia. Että emme löydä kiinnostavia urheilumahdollisuuksia tai harrasta kulttuuria.

Suojanen kertoo tietävänsä muitakin asunnottomia, joiden tilanne ei näy päällepäin. Hänen mukaansa asunnottomuus alkaa paistaa ihmisestä yleensä vasta siinä vaiheessa, kun mukaan astuvat alkoholi ja huumeet.

– Silloin hygieniasta ei pidetä enää huolta.

Helppoa se ei ole päihteettömällekään. Suojanen kulki viime talven samoissa vaatteissa. Niin käy myös tänä vuonna.

– Uskon, että tämä koskee monia asunnottomia. Käytämme vaatteita niin kauan, että ne on heitettävä roskiin. Viime talvena vaihdoin vain sukkia.

Peseytyminen on talvisaikaan haastavaa. Hampaat jäävät monesti pesemättä.

– Se on ongelma, miten saan pidettyä jalat puhtaana, ettei tule sientä. Myös hiukset ovat ongelma.

Se on ongelma, miten saan pidettyä jalat puhtaana, ettei tule sientä.

Välillä Suojanen käy uimassa ja peseytymässä uimahalleissa, mutta nyt rahatilanne on tiukka. Käytössä on alle 500 euroa kuukaudessa. Sen summan Suojanen saa, koska on työtön.

– Yritän säästää siitä osan, mutta vaikeaa on.

”Hampurilaisiin ei ole varaa”

Ruokaa Suojanen ostaa kaupoista ja kolmesti viikossa ruokajonosta. Hänellä ei ole juuri koskaan rahaa lämpimään ateriaan. Itse hän ei pysty ruokia lämmittämään tai kypsentämään.

– Olen harkinnut keittimen ostamista. Siinä on kuitenkin se ongelma, että se tuo lisää painoa.

Mika Suojanen haluaa murtaa käsityksiä asunnottomista. Ihmisen tilanne ei aina näy ulospäin. Roni Lehti

Enimmäkseen hän syö kasviksia ja hedelmiä. Joka päivä hän pystyy ostamaan myös parisen kuppia kahvia.

– Hampurilaisiin tai pikaruokaan ylipäätään ei ole varaa. Se on liian kallista.

Suojanen on tietoinen siitä, että elämä muualla voisi olla halvempaa. Hän on pohtinut muuttoa Poriin huokeampien vuokrien perässä, mutta vaihto uuteen ympäristöön vaatii rahaa.

– Me asunnottomat emme päätä siitä, luovutetaanko meille asuntoa. Me emme päätä siitä, palkataanko meitä. Sen päätöksen tekee aina joku muu. Sen takia on tyhmää sanoa, että ”mene töihin” tai ”onhan maakunnissa asuntoja”. Ei sinne niin vain mennä.

”Kolmatta talvea en jaksa”

Turun keskustaa somistavat kauniit jouluvalot. Suojasta joulu ei kiinnosta.

Hän toteaa, että vaikka hänellä olisin rahaa, tavaroiden ostaminen ei ole hänestä mielekästä. Ei hän halua kuitenkaan tuomita muiden kulutusjuhlaa.

– Meidän kulttuurimme riippuu paljon kuluttamisesta. En halua moralisoida tai pitää sitä paheellisena. Mutta sitä voi kritisoida, että kulutusjuhla on ristiriidassa luonnon kestokyvyn kanssa.

Suojasen mukaan filosofiselta kannalta voi kysyä, onko ihmisten jouluajan rahankulutus todella vapaata toimintaa – vai onko kokemus vapaan tahdon toteuttamisesta vain illuusio?

Metsän filosofi esittää kysymyksen, muttei anna siihen vastausta.

Kysymykseen tulevaisuuden suunnitelmistaan Suojasella sen sijaan on vastaus: hän on päättänyt, että tämä on hänen viimeinen talvensa metsässä.

– Kolmatta talvea en jaksa. Yritän saada asunnon jostain. Yritän säästää.

Kolmatta talvea en jaksa.

Sitten hän katoaa Turun keskustan ihmisvilinään ja sekoittuu niiden joukkoon, jotka pääsevät yöksi kotiin.