Suomalaisen elekronimusiikin pioneeri Erkki Kurenniemi musiikkia tuottavan Dimi-O-laitteistonsa kanssa vuonna 1971. Erkki Kurenniemi musiikkia tuottavan Dimi-O-laitteistonsa kanssa. 1971. Kuva: YLE

Elektroakustinen musiikki on taidemusiikkia, joka koostuu elektronisesti tuotetuista tai käsitellyistä äänistä. Missä sitä voi kuulla? Miten ja millä sitä voi tehdä? Sibelius-Akatemian musiikkiteknologian professori Andrew Bentley kertoo tyhmyreille, mistä oikein on kysymys.

Andrew Bentley ja Yleisradion entisen kokeilustudion syntetisaattori Serge Musiikkitalolla. Andrew Bentley, Serge, syntetisaattori, Kuva: Kukka Mäenpää

Lyhyt historia

Sähkösoittimien ja äänentallennuksen kehittyminen 1900-luvun alkupuolella loi pohjan sähkömusiikin kehittymiselle. Toisen maailmansodan jälkeen ilmapiiri alkoi olla kypsä uudelle musiikkityylille. Ranskassa ja Saksassa syntyi kaksi toisistaan poikkeavaa koulukuntaa: Ranskassa Pierre Schaefferin johdolla Musique Concrète, konkreettisen musiikki ja Saksassa Elektronische Musik, elektroninen musiikki. Molempia tyylejä kuvataan yleiskäsitteellä elektroakustinen musiikki.

Pierre Schaeffer oli ranskalainen radiotyöntekijä, joka alkoi tehdä 1940-luvun lopulla äänenmuokkauskokeiluja lakkalevyillä.

”Schaeffer kokeili, miten ääntä voi muokata esimerkiksi tekemällä toistuvia lenkkejä lakalla, jotka luuppasivat ääntä. Hän värväsi mukaansa nuoremman säveltäjän Pierre Henryn, jonka kanssa hän kehitti ensimmäisen elektroakustisen musiikkigenren, Musique Concrèten, konkreettisen musiikin”, Andrew Bentley kertoo.

Konkreettinen musiikki koostui erilaisista nauhoitetuista eli konkreettisista äänistä. Schaeffer piti sitä nuotteihin kirjoitetun eli abstraktin musiikin vastakohtana.

Samoihin aikoihin Saksassa syntyi toisenlainen elektronimusiikin koulukunta. Elektronische Musik perustui elektronisesti synnytettyihin ääniin. Koulukunnan pioneereja olivat muun muassa Karlheinz Stockhausen ja Herbert Eimert.

Elektroakustinen musiikki tyhmyreille Kuuntele Spotifyssa

”Ranskalaisen ja saksalaisen koulukunnan välillä oli skismaa. Jako rikkoontui kuitenkin nopeasti, kun Stockhausen teki ensimmäisen teoksen, jossa oli mukana ihmisääntä. Silti koulukuntien välille jäi erimielisyyksiä”, Bentley kertoo.

Laitteet, joilla elektronimusiikkia tehtiin, olivat kalliita ja hankalakäyttöisiä. Siksi säveltäminen tapahtui yleensä radioyhtiöiden studioissa ja tutkimuslaitoksissa.

Myös Yleisradiolla oli 1972–2003 kokeilustudio, jossa säveltäjät pystyivät tuottamaan teoksiaan. Andrew Bentley toimi kokeilustudiossa opettajana ja suunnittelijana. Kokeilustudio oli 80–90 -luvuilla kuuluisa radiofonisesta tuotannostaan. Siellä tekivät teoksiaan eturivin suomalaiset säveltäjät, kuten Magnus Lindberg, Esa-Pekka Salonen, Kaija Saariaho ja Olli Kortekangas.

Valtaosa elektroakustisista teoksista on sävelletty yhdelle soittimelle ja eloelektronisille keinoille.

Teknologian kehitys auttoi myös elektroakustisen musiikin kehitystä. 1980-luvun loppupuolelta lähtien digitaalisynteesi valtasi alaa. Sen avulla ääniä pystyttiin käsittelemään paremmin. Konkreettisen äänten ja synteettisten äänten välinen kuilu kapeni.

Elektroakustisen musiikin erityispiirteet

Andrew Bentley kertoo ihmisten usein luulevan, että elektroakustinen musiikki on yhdistelmä akustisia soittimia ja elektronisia keinoja. Sitä se ei kuitenkaan yksinomaan tarkoita. Elektroakustinen musiikki voidaan jakaa karkeasti kahteen alalajiin, akusmaattiseen musiikkiin ja ”sekaelektronimusiikkiin”.

”Akusmaattista musiikkia soitetaan yleensä kaiutinorkestereilla. Ensin rakennetaan iso määrä kaiuttimia tilaan ja niin sanotusti diffusoidaan eli jaetaan ääntä tilaan tietokonetallenteelta. Näin muodostuu syleilevä kuuntelukokemus.”

”Toinen alalaji, ”sekaelektronimusiikki”, yhdistelee perinteisiä orkesterisoittimia, laulua tai kitaraa ja akusmaattista tekniikkaa niin, että nauhoitettu musiikki toistetaan kaiuttimista ja elektronista instrumenttia vahvistetaan ja prosessoidaan esiintymistilanteessa.”

Usein luullaan, että elektroakustinen musiikki on yhdistelmä akustisia soittimia ja elektronisia keinoja. Sitä se ei kuitenkaan yksinomaan tarkoita.

Elektroakustista musiikkia voidaan tehdä monella tapaa riippuen alagenrestä.

”Akusmaattinen musiikki tehdään DAW-ohjelmassa, jossa on lukuisia, melkein rajaton määrä raitoja. Äänipätkiä voi sijoittaa ohjelmaan ajallisesti ja tilallisesti. Ääntä voi värittää erilaisilla suodattimilla, niihin voi lisätä kaikua, venyttää, pätkiä ja niin edelleen.”

Valtaosa elektroakustisista teoksista on sävelletty yhdelle soittimelle ja live-elektroniikalle eli eloelektronisille keinoille. Kamarimusiikki- ja ensembleversioita sävelletään harvemmin.

Elektroakustista musiikkia voidaan esittää myös täysin improvisoituna, rakentamalla elektronisen laitteen ja soittamalla sitä livenä.

”Ennakkoon on silti rakennettava soitin ja se voi sisältää huomattavan määrän tallennettua äänimateriaalia, joka valitaan hetkellisesti esiintymistilanteessa. Sommitelma tapahtuu livenä, eikä kukaan tiedä mihin se vie”, Bentley kuvaa.

Elektroakustisen musiikin kolme merkittävää teosta

Ensimmäiseksi merkittäväksi teoksesi Andrew Bentley nimeää italialaissäveltäjä Luigi Ceccarellin teoksen Birds.

”Teoksesta on muodostunut nykyklarinettimusiikin klassikko. Tämä tallennus tehtiin Sibelius-Akatemian Musiikkitalon Camerata-salissa tohtoriopiskelija Angel Molinosin konsertissa. Sibelius-Akatemian konserteissa on mahdollista kuulla elektroakustista musiikkia säännöllisesti muun muassa Acousmatica-konserttisarjassa.”

Teos on sävelletty bassoklarinetille, bassoklarinetti sampleille ja äänitetylle linnunlaululle.

Toinen merkittävä teos on Horacio Vaggionen MYR-S, jossa hän käyttää granulaarista synteesiä. Granulaarisessa synteesissä ääni pilkotaan yleensä noin 5-100 ms pituisiin paloihin. Paloja voidaan soittaa missä järjestyksessä tahansa.

”Horacio Vaggione on Ranskaan asettunut argentiinalainen nykysäveltäjä ja professori. Hän on erikoistunut elektroakustiseen musiikkiin. Tässä videossa näkee sello-osuus nuotinnettuna. Sen sijaan elektroninen osuus, joka ei näy tässä ollenkaan, on aina paljon vaikeampi nuotintaa.”

Andrew Bentley listaa kolmanneksi Erkki Kurenniemen Saharan uni I –teoksen. Kurenniemi on yksi tärkeimmistä Suomen elektronimusiikin pioneereista.

”Hänet tunnetaan erityisesti sähköisten soittimien suunnittelijana. Hän oli mukana perustamassa Suomen ensimmäistä elektronistudiota Helsingin yliopistoon. Hänen DIMI-O -soittimensa oli yksi keino, jolla Saharan uni I vuodelta 1967 toteutettiin. Siinä kuuluu myös voimakasta nauhan takaisinkytkentää, eripituisia nauhakaikuja, nauhaleikkauksia ja -miksauksia.”

Elektroakustinen musiikki tänään

Andrew Bentleyn mielestä elektroakustinen musiikki voi hyvin ja kehittyy edelleen. Se on suosittua erityisesti nuorten keskuudessa.

”Soundscape-kulttuuri ja ääniekologinen näkökulma ovat olleet erityisen vahvana 2000-luvulla. Se heijastaa taiteilijoiden huolta ja arvostusta ääniympäristöä kohtaan. Myös äänitaiteen parissa on paljon toimijoita. Äänitaide on äänityöskentelyä, jossa rakennetaan erilaisia ääni- tai monimediakokonaisuuksia galleriaan esitettäväksi,” Bentley kertoo.

Musiikkitalossa esitetään säännöllisesti elektroakustista musiikkia ja kävijämäärät ovat yllättäneet Bentleyn. Sibelius-Akatemian Musiikkiteknologian keskuksen konsertti- ja tapahtumaviikko MuTeFest myy salit täyteen.

”Helsingissä on pienen kaupungin mittapuussa paljon elektroakustisen musiikin konsertteja, jotka kilpailevat muun kulttuuritarjonnan kanssa. Siinä mielessä yllättävän paljonkin ihmisiä tulee konsertteihin.”