For et år siden – 14. juli 2016 – traf islamisten Mohamed Bouhlel sin afgørelse. Han kaprede en lastbil og brugte den som slagvåben til at pløje en samling Bastilledags-fejrende franskmænd og ferieglade europæere ned på Promenade des Anglais i Nice. 85 døde, 434 sårede. Den dag blev de fleste af os rystede, men tænk: Nu er vi faktisk ved at vænne os til det.

I begyndelsen var det let at huske angrebene. Øjne og ører var modtagelige for de nye rædsler, og hvert enkelt angreb brændte sit bynavn fast i frygtsomme sind, som ellers havde lært at forestille sig en væsentligt lysere fremtid end den, der nu folder sig ud som vores nutid: Terrortiden, smag på ordet; det kunne blive eftertidens benævnelse af den trængselstid, som nu er vores virkelighed – og som vi jo godt ved, kun lige er begyndt.

At vi lever i en trængselstid er allerede ved at være en fælles opfattelse. Javist, uenighederne er virkelige, men hegnspælene rykker sig. Hvad der for få år siden kun kunne skrives uden for den brede offentlighed, er nu på vej ind i den.

Et eksempel: Kunne ordentlige mennesker for bare to år siden have gjort sig til offentlige fortalere for omfattende deportation og internering af jihadisme-sympatisører? Nej, vel? Men det kan de nu. Muligheden er allerede blevet fremsat flere steder i vores Europa – og sågar under en valgkamp. Inden det britiske valg udtalte den fortsat siddende premierminister, at en internering af potentielle jihadister kunne blive nødvendig, og javist, hun gik tilbage, men hun faldt ikke. Så noget tyder på, at det ikke længere kun er en eksotisk højrefløjsbeskæftigelse at stille spørgsmål ved, om vores frihedsrettigheder fortsat skal beskytte de mennesker, som ønsker at omstøde dem – og gennemtvinge deres egen livsform på vores territorier. Ingen af os regner med, at angrebene vil ophøre, så lad os da overveje det mest nærliggende og gætte på, hvad der kunne blive følgerne af terrortidens fortsættelse og intensivering.

De seneste lastbilsangreb skete i Storbritannien. Der befinder der sig efter den britiske efterretningstjenestes vurdering omkring 23.000 voldsberedte islamister. Man er bekendt med deres eksistens og ideologiske mobilisering, men har ikke ressourcerne til at døgnovervåge dem. Det samme gælder for andre europæiske lande. Antallet af potentielle trusler er større, end hvad der kan overvåges inden for efterretningstjenesternes budgetter, og selv hvis der kunne afsættes tiltrækkelige midler til at gennemføre en så omfattende overvågning, er det ikke givet, at det ville være ønskeligt.

For javist, vi ville da vældig gerne have mere vågne øjne på voldsmændene, men pengene skulle jo komme et andet sted fra. Skulle det mon være fra sygehuse, fra iværksætterfonde, fra uddannelsesvæsenet, fra ældrepleje, fra ellers planlagte erhvervsskattelettelser eller måske fra handicapvenlige børnehaver? Den spørgsmålskæde har de færreste af os lyst til at byde ind på, men vores ubehag ved spørgsmålene får hverken dem eller deres årsager til at forsvinde, og netop derfor er den ældgamle os-og-dem-logik jo allerede ved at få tag i en voksende del af os.

Det er bestemt ikke alle, der bryder sig om denne genkomst af ven-fjende-forholdet, men at det lever og vokser i os, er efterhånden ubetvivleligt, og mon ikke hærdningen snart vil nå et punkt, hvor en ny spørgsmålskæde kan sætte sig offentligt igennem – i al sin pynteløse enkelhed: Hvorfor er de såkaldte menneskerettigheder vigtigere end vores sikkerhed? Hvorfor lader vi vores fjender vade rundt imellem os, mens vi handlingsløst afventer det kogepunkt, hvor simrende foragt bliver til kampvilligt had? Hvorfor finder vi os i det – og hvor længe vil vi mon finde os i det?

Hvor meget mere skal der mon til, før vi overskrider smertetærsklen og skærer igennem til den handlingsanvisning, som ikke så få behjertede bodegagæster allerede har lagt brovtende mund til, men som flertallet af de medievante stadig stopper ørerne til for?

I al korthed: Hvorfor gør vi det ikke bare? Hvorfor deporterer og internerer vi ikke de mennesker, som hader os og længes efter at undertvinge os? Foreløbig mødes den slags spørgsmål stadig med pæne menneskers ad-ord, men den moralske afsværgelse har ikke samme kraft, som den engang havde, og nu tyes der oftere til en anden slags modsvar end den rene kvalmeytring, nemlig den påstået ekspertkyndige konstatering: »Nej, det kan vi da ikke gøre, for vi er jo bundne af menneskerettighedskonventione«, og hvad det ellers hedder alt sammen.

Javel, ja, vi er bundne. Det er jo sandt. Men som så meget andet er også denne sandhed kun en foreløbig én af slagsen. For bundne er vi kun så længe, vi selv tillader det. I et folkestyre er det – når alt spidser til – faktisk folket, der sætter magten, og den dag kan jo komme, hvor vi europæere træffer vores afgørelse og lægger de såkaldte menneskerettigheder bag os.

Hvis hærdningen fortsætter som hidtil, kan det blive langt tidligere, end selv de mest håbefulde af os havde troet, da vi først begyndte at spå om den.

Vi får se.