I 1930’erne var Danmark præget af arbejdsløshed, ulighed og armod. I mange andre europæiske lande banede lignende tilstande vejen for totalitære kræfter. Sådan gik det ikke i Danmark. Ved valget i 1935 høstede Thorvald Stauning 46,1 procent af stemmerne til Socialdemokratiet. Og selvsamme nat som Hitler tog magten i Tyskland, samlede Stauning Danmark med det berømte Kanslergadeforlig. En politisk aftale, der sikrede det danske folkestyre mod de antidemokratiske kræfter og lagde grundstenene til det velfærdssamfund, vi har i dag.

Nu lever vi igen i en opløsningstid. Trump, Brexit og Le Pen er symptomer på de samme tendenser, som vi så i 1930’erne.

Socialdemokratiet i Danmark er ganske vist ikke et parti i krise. Modsat de fleste andre socialdemokratier i Europa er vi et af de få, der har forholdsvis stor opbakning i befolkningen.

Alligevel kan vi lære af Stauning. Hvis vi igen kontinuerligt skal over 30 procent i meningsmålinger og valgresultater, eller måske endda som Stauning og senere Kampmann få mere end 40 procent af vælgernes opbakning, så er der kun en vej; vi skal stå fast på de grundværdier, der har skabt verdens lykkeligste samfund.

Lykkelandet

I politikprogrammet Danmark for folket beskrev Thorvald Stauning Socialdemokratiets politiske mission som »at arbejde for et bedre og lykkeligere samfund«. Andetsteds siger han, at vi skal være »et lykkeland«. I dag er Danmark, ifølge flere målinger, blandt de lykkeligste lande i verden.

Det er ikke sket af sig selv. Staunings arv blev i mange generationer efter hans død ført videre. Skiftende socialdemokratiske ledere stod i spidsen for at udvikle det samfund, vi har i dag. Det var aldrig, fordi velfærdsstaten var vigtig i sig selv. Ligesom det heller ikke handlede om at skabe institutioner for institutionernes skyld. Altid var formålet med politikken, at skabe bedre livsvilkår for danskerne. Som H.C. Hansen udtrykte det i 1957: »Velfærdsstaten er ikke noget statisk, men en stadig fremmarch mod lykkeligere livsvilkår.«

Ser man på den internationale lykkeforskning, er der ingen tvivl om, at der er en sammenhæng mellem vores velfærdssamfund og vores lykke. Direktør på institut for lykkeforskning, Meik Wiking, har i sin bog Lykken under lup udtrykt det sådan her: »Når vi bliver syge, kan vi komme gratis på hospitalet, mister vi vores job, kan vi få en form for understøttelse, og når vi bliver gamle og ikke kan klare os selv længere, kan vi blive hjulet i hjemmet eller komme på plejehjem. Manglende adgang til disse ting medfører ulykke for milliarder af mennesker globalt set.«

Krisetendenserne

I mange europæiske lande har de etablerede partier – herunder socialdemokratierne – det svært. Globaliseringen med alle dens udfordringer har skabt utryghed i befolkningerne: Har jeg et job i morgen? Er der velfærd til mig og min familie i fremtiden? Kan mit land håndtere den store indvandring?

I Danmark er det ikke lige så slemt som i mange andre lande. Men tag ikke fejl. Krisetenderne findes også her. I 2004 var det kun 2,4 procent af befolkningen, der følte sig utrygge. I dag er tallet over 17 procent. Det, der blandt andet bekymrer danskerne, er, at de føler, at velfærden i vores samfund bliver ringere. En tendens mange både frygter og tror vil fortsætte.

De grundværdier, der har bygget velfærdsstaten, og som er essentielle for, at vi kan være et lykkeligt land, er truede. Det er værdier som lighed, fællesskab, tryghed og tillid, vi risikerer langsomt bliver undergravet.

Hvad ville Thorvald Stauning have gjort i dag?

Al politik er værdipolitik

Først og fremmest ville Stauning tordne mod de kræfter, der ønsker at sætte markedet over mennesker, og med sin myndige røst ville han minde os om, at stærke fællesskaber er til gavn for alle i et samfund.

Den form for idealisme lever stadig i mit parti. Men vi kan blive endnu bedre til at formulere den. Vi skal glemme alt om ’nødvendighedens politik’. Det skal altid være vores værdier, der guider vores politik.

I dagligdagens politik betyder det, at vi ikke skal åbne munden om noget som helst – fra bankregulering til skattepolitik – uden også at have retningen og værdierne med i vores kommunikation.

Vores grundlæggende narrativ som parti, er, at vi er garanterne for det velfærdssamfund, som har gjort os til verdens lykkeligste folk. Overfor os står en regering, som kalder sig den mest liberale i Danmark nogensinde.

Hermed er fronterne trukket op til en ekstremt vigtig ny værdikamp. Jeg skriver ny, men reelt er det en tilbagevenden til den mest dominerende konfliktlinje, vi har haft i dansk politik fra slutningen af 1890’erne og frem til at Anders Fogh neutraliserede den i slutningen af 1990’erne ved at lade, som om han skam også var blevet en slags socialdemokrat.

Socialdemokratiets og venstrefløjens fremtid afgøres efter min mening i meget høj grad af vores evne til at vinde den debat.

Men hov!, tænker læseren måske; er værdipolitik ikke noget med udlændinge? Til det er svaret blandt andet: Jo, udlændingepolitik handler da også om værdier, det gør de fleste politikområder. Hele samfundsdebatten bør være båret af værdier.

Udlændingespørgsmålet

Stauning var idealist. Ingen var nogensinde i tvivl om hans grundholdninger. Men samtidigt forstod han, at kompromiser og samarbejde ofte var vejen frem, hvis man ville have fremskridt og stabilitet.

Det gælder ikke mindst i udlændingepolitikken. Her har Socialdemokratiets søsterpartier i de fleste andre europæiske lande ikke formået at finde svar på tidens udfordringer, og de har nægtet at samarbejde hen over midten med borgerlige partier om at begrænse antallet af udlændinge, der kommer til deres lande. Den slags bliver straffet. Befolkningerne forlanger samarbejde og løsninger. Leverer et parti ikke dem, er det et irrelevant parti.

Socialdemokratiet i Danmark har i de senere år ændret kurs i udlændingepolitikken. I takt med at udfordringerne er blevet større, er vores politik også blevet strammere. Vi er stadig humanister. Vi ønsker altid at hjælpe så mange, som vi kan, så godt som muligt. Men vi skal også hele tiden finde balancer i vores politik. Hensynet til velfærdsstaten og sammenhængskraften i vores land er essentielt for os.

Kommer resten af venstrefløjen ind i den kamp? Jeg håber det. Både Alternativet, Enhedslisten og SF siger jo, at de også mener, antallet af udlændinge, der kommer til Danmark, betyder noget. Spørgsmålet er, om de er villige til også at søge reelle løsninger og deltage i kompromisser. Jeg håber det. Ellers kan deres fremtid blive svær. Lige nu er der helt sikkert stemmer i at være kritiske overfor en stram udlændingepolitik. Men jeg er sikker på, at det også i Danmark bliver stadig tydeligere, for alle, at vores velfærdssamfund er truet, hvis ikke vi håndterer udlændingespørgsmålet. Og en venstrefløj, der ikke er garanter for velfærdssamfundet, vil ikke være relevant for mange.

Samlet set lægger jeg op til, at vi nutidige socialdemokrater – og meget gerne resten af venstrefløjen – skal bære Staunings arv videre. I en tumultarisk tid formåede han at samle landet og lægge grundstenene til en samfundsmodel, som har gjort os til et lykkeligt land.

Nu skal vi igen med idealisme og pragmatisme samle Danmark om de danske værdier.