Syrien står i flammer, og millioner har brug for hjælp. Danmark burde tage hovedet ud af busken og leve op til vores ansvar som rig nation. Vi kan sagtens hjælpe flere.

Krigen i Syrien har drevet millioner på flugt. Bomberne falder tungt, og civilbefolkningen bliver tvunget til at tage benene på nakken – og forlade familie, arbejde og hjemland.

Danmark har som et af verdens rigeste lande et ansvar for at hjælpe til. Vi kan ikke bare lukke os inde bag en grænsebom og tro, at problemerne forsvinder af sig selv. Vi skal løfte blikket, kigge ud over egen næsetip og hjælpe så mange flygtninge, som vi kan.

Først og fremmest ved at tage imod flere flygtninge herhjemme. Det er hjerteløst at skrue antallet af kvoteflygtninge ned på 0 i en tid, hvor bomber og landminer får de civile i Syrien og Irak til at flygte fra hus og hjem i massevis.

Det er i krisetider som nu, at rige lande som Danmark skal vise sit værd og lyse på resten af verden med vores økonomiske og menneskelige overskud. Som velpolstret nation er det vores pligt at række hånden ud til de mange flygtninge, der i denne ekstraordinære humanitære krise har brug for hjælp. Til en start ved fx at genoptage de 500 årlige FN-kvoteflygtninge, vi siden år 1978 har taget imod.

Samtidig skal vi skrue op for den danske hjælp til nærområderne. Presset på lande som Libanon og Jordan, der huser flere millioner af syriske flygtninge, er ufatteligt. Når så mange ulykkelige skæbner samles på et så lille område, stiger trykket på medicin, skoler, infrastruktur, rent vand og tøj stiger med lynets hast. Desværre følger bistanden ikke med.

Det er mig i den kontekst en gåde, at regeringen sidste år indførte massive besparelser på udviklingsbistanden. Er det virkelig liberal/borgerlig politik, at grænsebom, ny politiskole og billigere benzinbiler er vigtigere end nødhjælp til verdens fattigste?

Danmarks tilgang til flygtningekrisen har på mange måder været strudseagtig. Så snart verden bliver farlig – og har brug for en ekstra hånd fra rige lande som netop Danmark – stikker vi hovedet i busken og bilder os selv ind, at stormen nok skal løbe over af sig selv.

Tænk hvis alle gjorde som os. Så havde samtlige af FN’s kvoteflygtninge fået lov at rådne op i de tætpakkede asyllejre rundt omkring i verden, samtidig med at nødhjælpen ville få en ordentlig omgang med spare-saven. Det ville være en global ansvarsfralæggelse uden sidestykke.

Det er klart, at alle verdens flygtninge ikke kan bo i Danmark. Men mon ikke vi kan tage imod lidt flere, end vi gør i dag? Vi modtog kun 6.000 asylansøgere sidste år og er skøjtet ned som det land i EU, der tager 13. flest pr. indbygger. Det kan vi gøre bedre. Hvis ingen går forrest, bliver nærområderne belastet endnu hårdere – og det er på ingen måde holdbart.

For ligesom alle verdens flygtninge ikke kan bo i Danmark, kan alle verdens flygtninge ikke bo i nærområderne. Jeg har med egne øjne set, hvad presset fra flere hundrede tusinder af desperate flygtninge gør ved et lille land som Jordan. Det går ikke.

Vi er nødt til at tage vores del af ansvaret og udover mere nødhjælp til nærområderne tage imod flere flygtninge herhjemme. Danmark kan sagtens.