Jo flere gange statsministeren i løbet af sin nytårstale brugte ordet »ordentlighed«, desto tydeligere blev det, at selv om der blev talt om danskernes generøsitet, åbenhed over for verden, handlekraft, så stod »anstændighed« og blinkede som det ord, der ikke måtte nævnes.

Jeg tror, vi er nødt til at tale om den anstændighed og om, hvordan vi generobrer den.

Efter forbeholdsafstemningen i december sidste år skrev psykologiprofessor Svend Brinkmann meget præcist på sin flittigt opdaterede facebookprofil, at vinderne af valget var det mest nationalistiske, det mest liberalistiske og det mest marxistiske parti. Omkring samme tid fulgte så Martin Henriksens (DF) tilkendegivelser om flygtninge og deres værdigenstande, som regeringen siden i flere udgaver har bekræftet, at politiet gerne må tage fra dem. En åbenlys hån mod folk i nød og bare ét tiltag i rækken af grumheder fra vores ledere.

Må jeg foreslå, at man også klipper håret af langhårede flygtninge og sælger det til parykker – der ligger en formue og venter på statskassen der? Efterhånden trænger det ellers fortrængte f-ord, fascisme, sig mere og mere på, og jeg savnede det på Brinkmanns liste.

Fremtrædende Venstrefolk vender sig nu væk fra stanken i bageriet, der er opstået i samarbejdet med Dansk Folkeparti, og søger andre græsgange. Lad os kalde det den gode nyhed: Blok- og fløjtænkningen sprænges, fordi der faktisk findes politikere, der justerer partitilhørsforhold efter indre værdier. Et nybrud der klæder demokratiet.

Tilbage til det lille f-ord. Vi ved, at kombinationen af stærk nationalisme og racisme, eller fremmedhad i bred forstand, er en hovedingrediens i fascismen, som den væltede frem i Europa i 1930erne, hvor arbejdsløshed og fattigdom gav massiv tilslutning til bl.a. nazisternes syndebukkeridt. Lande, som ellers havde mulighed for at udvikle sig til den slags demokratiske velfærdssamfund, som vi i dag forsvarer med næb og soldater, styrtede i grus.

Lige nu synes det i lige så høj grad at være åndeligt armod, dårligt forklædt som frygt og selvglæde, der ligger til grund for fascismens spirende succes. Men er vi ikke på vej det samme sted hen? Er støjen af dumhed ikke bare for høj til, at vi kan høre alarmklokkerne?

I gymnasiet – i begyndelsen af 1980erne – skulle vi skrive dansk stil om fascisme, en enkelt A4-side, og jeg skrev noget om, at Fremskridtspartiet nok var »mere eller mindre fascistisk«. Min dansklærer havde en note: »Kan man tale om mere eller mindre i denne sammenhæng?« Måske havde hun ret. Når det gælder fascisme, er en spade så ikke en spade? Du kan ikke bare være hygge-fascist eller bare gå til det om formiddagen. Enten er du det, eller også er du det ikke. Fascist.

Og så alligevel: Nogen er det, nogen har tendenser, og som samfund er vi ved at integrere fascismen som en »ok« måde at opføre og udtale sig på. Indtil videre i det små, ikke organiseret i grupper eller tropper, men slet skjult kommer den snigende ind i vores sprog og præger vores handlinger.

I det øjeblik, at foragten for andre folkeslag, opdelingen i over- og undermennesker, er så udtalt, er der tale om den rene vare. Og så længe ingen i regeringen eller dens støttepartier har taget ordentlig afstand fra, hvad der kommer af horrible udtalelser fra visse medlemmer og eventuelt smidt dem ud på røv og albuer, får udtalelserne lov at stå, ikke bare som ekstremt dumme eller kuriøse, men også ekstremt farlige.

Så længe Venstres lømmelregering hellere vil tabe ansigt end miste stemmer, så længe Liberal Alliance kun ønsker sig billigere biler og lavere skat til jul og støtter regeringen i, at man sagtens kan lave om på Flygtningekonventionen, så længe Socialdemokraterne bare hægter sig på vanviddet, så godt de nu kan, så længe de Konservative lægger sig på alle fire for Dansk Folkeparti, så længe de Radikale stadig vælger den tossegode humanisme, så længe Alternativet afholder sig fra at tale ligeud af posen, fordi de kæmper for en helt ny måde at tale sammen på (hvad jeg ved Gud godt forstår), så længe Enhedslisten gemmer sig i slidte fraser som at tage fra de rige og give til overførselsindkomsterne, så længe SF er gået i vinterhi – så længe må vi erkende, at dumheden er så udbredt, at vi må frygte for, hvad den kan være grobund for.

Ikke bare i det sydøstlige Europa, men nu også i Danmark har de senere års udvikling vist, at det ikke længere er en hysterisk overreaktion at trække fascisme- eller nazismekortet. Flere har gjort det i den seneste tid. Og jeg melder mig gerne i det blandede kor. Nok er nok. Det er ikke engang rettidig omhu, det er stærkt påkrævet at trække de store kort. Det er blevet gjort mange gange siden Anden Verdenskrig i en slags overdrivelse-fremmer-forståelsen-strategi. Nu er overdrivelsen ikke længere overdrevet, den er blevet overhalet indenom af virkeligheden.

Nogle vil måske forsøge at afmontere disse tanker med, at jeg jo bare er en skide hygge-humanist, et udtryk som Naser Khader (K) fik brugt utallige gange på kort tid i spalterne forleden, eller endnu værre: kulturradikal. Kunstner, homo, skuespilchef: Han må være kulturradikal.

Men hvis vi taler om den impotente, politisk korrekte kulturradikalisme, som har overtaget den oprindeligt reelt radikale radikalisme, så er jeg det på ingen måde.

Jeg er sådan set bare en bonderøv, der gennem et efterhånden langt liv har opdaget vigtigheden af at værne om helt grundlæggende menneskelige værdier i den verden, jeg er født ind i. Og det bekymrer mig, at vores anstændighedsrammer efterhånden ligger smadret hen som Syriens kulturskatte. Så meget, at vi nødt til at lave en værdikanon for at minde os selv om, hvor flinke vi er.

Jeg tror på nuancer. Tro det eller ej. På at forstå ethvert menneske og endda forsvare det ud fra dets baggrund og omstændigheder. Men uanstændighedens hærgen udvasker desværre min trang til nuancerende medfølelse. Jeg vil gerne opføre mig ordentligt, men ser ingen grund til overbærenhed med f.eks. fascister. Eller over for at anstændigheden hos dem, der leder vores land, er hullet som en si. Nultolerance over for intolerance, som Bertel Haarder (V) gudskelov nævner.

Hvor er det, vi lærer om anstændighed som afgørende næring til vores civilisation? I kunsten bl.a. Og lige nu er det tydeligt, at kunsten og kulturen er truede dyrearter. Selve kunstens væsen og vigtighed for et åbent, demokratisk samfund bliver trådt under fode med denne regering på trods af, at området faktisk har en godt gammeldags anstændig minister.

De fleste politikere i Danmark har, i modsætning til lande som Tyskland og senest Italien, ikke nogen mistanke om, hvad de dog skal stille op med den der kunst. De har ikke nogen særlig fornemmelse af, hvad kulturen skal gøre godt for, ikke bare som underholdning for den enkelte, men som nyt tankegods for et dynamisk, moderne samfund.

Tager man teatret som eksempel, handler både Ibsen, Shakespeare og de gamle grækere først og fremmest – før kærligheden, før døden – om, ja, anstændighed. Om forholdet til hinanden, om hvordan vi balancerer det at være dyr og menneske på samme tid.

Det er svært at se meningen i, at folk, der kommer til vores land, bliver mødt med krav om at tilegne sig Grundtvig og hele vores kristne kultur, når man tænker på, hvor lidt vi selv får ud af den.

Kravene skulle nok have været stillet for mange, mange år siden, da der var noget, der hed gæstearbejdere. Regeringer af både rød og blå observans overså nødvendigheden af f.eks. at indgå kontrakter med og stille krav til de mennesker, der kom og fyldte arbejdsmarkedet ud: Fluks til intensiv danskundervisning, alle ud på arbejdsmarkedet, også kvinderne, ellers retur efter et år eller to år – noget i den retning. Det virker i dag i Island f.eks.

Nu har vi så balladen i en endnu mere kompleks situation, som forstærkes af, at de magthavende politikere har opgivet noget helt afgørende for vores værdiudvikling: Kunsten som en kulturbærende, menneskeligt udviklende, endda helsebringende faktor i et godt samfund. De vil hellere udvande og afvikle, kappe armslængdeprincipper og undgå refleksion. Derfor virker kravene til de mennesker, der kommer her i lyst eller nød, hule.

Hvorfor denne dumsmarthed? Fordi oplysning, kunst og kultur af natur er forandrende og dermed farlig, hvis man er bange for udvikling. Og det er man åbenbart.

Regeringen med støtte fra forskellige partier har med det ene bagstræberiske tiltag efter det andet, også i forhold til miljøet, sat Danmark faretruende tilbage i udvikling. Det er ikke alene gabende visionsløst og uforsvarligt i forhold til kommende generationer, det er at kaste håndklædet i ringen rent ledelsesmæssigt. At resten af verden korser sig over, hvad der sker i Danmark, synes ingen indflydelse at have: Selvgodheden er ganske enkelt intakt. Selv når regeringen har et flertal imod sig, ser den sig ikke nødsaget til at ændre kurs, endsige gå af. Det virker dumt.

Hvad er det kloge så? Ja, man må først og fremmest gøre sig klart, hvilke værdier man vil udvikle og beskytte, og ikke kun, hvad man vil beskytte sig imod. Man må dyrke det, man holder af, og styrken må man bruge som værn mod det, der truer. Og truslen kommer ikke nødvendigvis udefra.

Hvad stikker under? Hvorfor kan vi f.eks. ikke følge logikken i at hjælpe de syriske flygtninge, der kommer hertil: De flygter jo fra det samme, som vi frygter. Hvorfor får instinkter og ikke vores medmenneskelighed overtaget?

Vi er nødt til at indse, at vi er meget lette at forføre. Til dumhed og enkelhed, fordi vores verden let bliver for kompleks. Til had, fordi det er lettere end kærlighed. Til foragt, fordi respekt er en sport, vi for længst er holdt op med at gå til. Især hvis der ikke er nogen, der viser vejen.

Fremfor at satse på at blive et af de fremmeste demokratier i verden afvikler vi langsomt vores kultur. Fordi vi er bange, fordi vi hader i højere grad, end vi er stolte, i højere grad, end vi elsker. Problemet er jo ikke, at der ikke er plads til nye mennesker: Der bliver opfordret til masser af ubeskyttet sex i familierne, så der kan blive født flere pæredanske børn. Samtidig vil vi ikke have de mennesker, der rent faktisk kommer, fordi… ja, hvorfor vil vi ikke det? Hvis vi endelig skulle begrunde det, ville racismen stå uklædeligt og række fingeren op. Og så er vi tilbage ved f-ordet.

Kansler Merkel i Tyskland har vist en anden vej, hun forstår kritisk at værdsætte og velkomme de store kapaciteter af viden og kunnen, som flygtningene kan forsyne den tyske fremtid med. Se engang hendes nytårstale. Hvis vi havde ledere, der appellerede til vores tænkende og følende evner i stedet for at tale til bavianstedet i os, ville vores land og vores rygte se anderledes ud.

Vi ville måske have en regering, vi kunne respektere, uanset om vi var enige med den eller ej. Men lederskabet i dansk politik er blevet formindsket til nytårstaler, der taler om »ro og orden« og »skattelettelser« og til i praksis at mørklægge og fordreje sager, makulere afgørende oplysninger om, hvordan vores samfund styres, nedlægge kommissioner og den slags små julelege.

Man fremsætter lovforslag for at forhindre noget i at ske, i stedet for at skabe noget nyt og bedre. Det er ikke et lederskab, der peger i retning af fremtiden, det er et lederskab, der er i farezonen for at gentage historien i en ny, farlig, amatøragtig udgave. Det er muligt, at det har noget med en særlig ordentlighed at gøre, men er det anstændigt?