For nylig var jeg på 3F’s kongres, og da de røde faner blev båret ind, mens vi 750 delegerede fra hele landet sang »Når jeg ser et rødt flag smælde«, var jeg tæt på at tude.

Hvad skete der? Er jeg ved at blive gammel og rørstrømsk? Er det bare hormoner, fordi jeg er gravid?

Eller måske blev jeg så rørt af fanemarchen, fordi jeg i den grad savner at tro på, at vi kan bevæge samfundet i en mere solidarisk retning.

Fordi jeg ønsker at tro på, at vi kan »forme verden om til en lysere tid«, som en strofe i den gamle sang lyder. Fordi jeg savner at tro på, at vi er flest, der vil have et samfund, hvor vi er tager hånd om hinanden.

I mere end 100 år har fagbevægelsen kæmpet for at opbygge et solidarisk samfund, der ikke lader nogen tilbage. Hvor vi i fællesskab sørger for dem, der er så uheldige at blive arbejdsløse eller komme til skade eller blive for syge til at kunne forsørge sig selv.

Men den solidaritet er ved at krakelere, og Regeringens 2025-plan er endnu et stort skridt i den retning. De tiltag, der ligger i planen, vil både presse de laveste lønninger ned og angribe det sikkerhedsnet, der skulle skabe tryghed på arbejdsmarkedet.

Huller i sikkerheden

Folk, der hele deres liv har betalt deres a-kasse-kontingent i den tro, at de var godt forsikret, bliver svigtet, når de af den ene eller anden grund pludselig ikke kan arbejde.

En a-kassemedarbejder fortalte mig om en af dem. En kvinde i starten af 50’erne, der har arbejdet i forskellige ufaglærte jobs, som er fysisk hårde, bl.a. rengøring. De sidste år har hun været i et anlægsgartnerfirma, og her fik hun et alvorligt knæk i ryggen.

Hun kom på sygedagpenge, men de udløber efter 25 uger. Kommunen skal så vurdere sagen, og de mente, at hun godt kunne tage et mere stillesiddende arbejde. Der er ikke mange kontorjob til en 50-årig, der kun har haft fysisk krævende ufaglærte job hele livet.

Læs også:Folk på overførselsindkomst bliver 2025-planens tabere

Hun skal stå til rådighed for et arbejdsmarked, der ikke kan bruge hende, og som hun ikke kan holde til – eller hun må søge kontanthjælp. Hun har betalte til sin a-kasse i den tro, at systemet ville gribe hende, hvis det en dag gik galt.

Men systemet er blevet for hullet. Ifølge A-kassernes Samvirke er der fortsat tusindvis, der ryger ud af dagpengesystemet hvert år.

Over de sidste mange år er der blevet skåret i kontanthjælpen, og nu skal der skæres endnu mere. Ifølge AE-rådet vil planen medføre, at en enlig på kontanthjælp vil få 3000 kr. mindre udbetalt om året.

Udhulede dagpenge

Det samme gælder dagpengene. Det efterhånden ret amputerede dagpengesystem får nu endnu et slag over nakken. Dagpengene bliver en dårligere og dårligere forsikringsordning mod arbejdsløshed.

Med 2025-planen bliver dagpengesatsen yderligere sænket, og samtidig kommer a-kasse-kontingentet til at stige, som følge af at a-kasserne skal spare 200 mio. Pengene kan kun findes ét sted, og det er hos alle os, der er medlemmer.

På et eller andet tidspunkt vil forringelserne af dagpengene nå et punkt, hvor for mange dropper a-kasse-medlemsskabet. Det bliver simpelthen en for dårlig deal. Resultatet er, at systemet bryder sammen.

Den udvikling bliver forstærket med Løkkes genistreg om at lave en måneds karensperiode for nyuddannede. De fleste bliver medlem af a-kassen, før deres uddannelse er afsluttet, så de ikke skal stå uden indtægt indtil de finder et arbejde. Hvis man ikke er berettiget til dagpenge den første måned, vil færre unge selvfølgelig melde sig ind i en a-kasse.

Det er vel værst for dem selv, kan man indvende. Men det er værst for os alle sammen, for på et tidspunkt har vi ikke længere noget dagpengesystem.

Når jeg bliver så rørt af 3F’s røde faner, så er det nok, fordi de giver en lille bitte smule håb om, at vi igen kan skabe et samfund, hvor det ikke er den enkeltes eget problem, at der ikke er arbejde til vedkommende.

Vi har brug for et holdningsskifte. Det er en rettighed at have et arbejde, man kan leve af. Hvis der ikke er job nok, så er det vores allesammens problem. Og hvis man ikke kan arbejde, fordi man er syg eller nedslidt, så må vores fællesskab tage hånd om det.

Jeg tror aldrig, der er nogen, der er blevet rørt til tårer, når Claus Hjort Frederiksen taler om, at vi skal tage penge fra en enlig forælder på kontanthjælp, fordi det er godt for Danmarks økonomi. For det rummer intet håb om at forme fremtiden til en lysere tid.

Helga Mathiassen er tømrer