Det er svært ikke at blive grebet af medfølelse og sorg, når man konfronteres med de tragiske flygtningeskæbner i landene omkring Middelhavet og på Balkan. Og man gribes af magtesløs harme over beretningerne om den behandling, de udsættes for af menneskesmuglere og brutalt politi i Tyrkiet og Balkan for ikke at tale om gruen ved den behandling, migranterne udsættes for i Sahara-staterne i Nordafrika. Samtidig er glæden stor ved beretningerne om velfungerende indvandrere og velintegrerede efterkommere af flygtninge, som der heldigvis er mange af.

Problemet er bare, at de integrerede og velfungerende ikke er hele sandheden om følgerne af indvandringen, sådan som mange troede i den optimistiske sidste halvdel af det 20. århundrede, jeg er vokset op i. Der er opstået parallelsamfund med egne normer, områder, vi med et lidt uheldigt ordvalg omtaler som ghettoer.



