Vi skylder alle, hver og én, en kæmpe tak til vores egen far, andres fædre og verdens fædre. Fædre generelt får alt for lidt anerkendelse for deres kampe og ikke mindst deres lige så gode arbejde i forældrerollen som mødrene.

Der er en opfattelse i samfundet om, at det er hos mødrene, børnene har det bedst. Det er mødrene, som er født omsorgsfulde, og mødrene, som har et stærkere ubrydeligt bånd til barnet efter en ni måneder lang skabelsesproces.

Nuvel og bevares, jeg kan da ikke sige mig fri for til dels også at have den opfattelse. Og den har jeg ene og alene fordi, den blev sået som et ganske lille frø i min bevidsthed gennem min opvækst. Nemlig fra kvinder.

Mistro fra kvinder

Jeg er opvokset med en enlig far, der ikke kun få gange har givet udtryk for, hvordan samfundet ser på ham som enlig far. Hvad han ikke har måttet stå på mål for i den forbindelse, kan hverken jeg eller han begynde at remse op.

Der er en tydelig mistro, især fra kvinder, når mænd er enlige fædre. Måske endda også bare fædre generelt. For gør de nu arbejdet med de stakkels små godt nok? Husker de nu, at barnet skal spise, og husker de nu, at badevandet altså ikke skal være mere end 37 grader varmt?

Det er ikke kun min far, som har mærket, at vores familiekonstellation måske ikke helt var, som samfundet gerne så det. Jeg har gennem hele mit 27 år lange liv oplevet på egen krop, hvordan fædrene ikke rigtig 100 procent er en del af familieglansbilledet.

Når folk taler om situationer, hvor det kan forekomme naturligt at inddrage forældre som begreb, er det altid mor, jeg oplever, der refereres til.

Mor som da nok skal købe den julegave, jeg ønsker mig. Mor der nok lige skal tage mig med på en shoppingtur. Mor jeg kan ringe til og græde ud hos, hvis der er noget, der trykker mig. Hvad siger din mor til alle dine tatoveringer? Savner din stakkels mor dig ikke, når du er ude at rejse så længe? – Og det har altid været kommentarer fra kvinder.

Det skal lige siges, at nogle af disse eksempler da sagtens af og til kan have været formuleret med ordet ’forældre’ i stedet for ’mor’, men jeg har aldrig hørt ’far’.

Jeg har ikke tal på de mange blikke, jeg har fået fra kvinder, når jeg har fortalt, at jeg altså bare har min far. Blikke fyldt med kæmpe ømhed og omsorg. Og mistro. Mistro over for, om min far nu også kunne klare skærerne.

Donorsæd og surrogatmødre

Og hvorfor denne mistro? For mig at se er fædrene lige så omsorgsfulde og fulde af kærlighed til deres børn som mødrene. De har lige så gode forudsætninger for at tage sig af opdragelsen af et barn som mødrene. De får bare ikke rigtig lov i et samfund, der ikke helt er tilrettelagt for enlige fædre.

Der findes mødregrupper, men ingen statsligt organiserede fædregrupper til fædrene. Børnepenge går automatisk ind på mødrenes konti. I 2015 kom der ifølge Dansk Statistik 580 børn til verden uden en registeret far, en stor del ved kunstig befrugtning.

Mænd, der ønsker at være enlige fædre, har ikke samme mulighed, da surrogatmødre i Danmark er ulovligt.

Mange mener, at surrogatmødre vil fortryde at bære et barn for andre, og at de måske kan blive behandlet som fødemaskiner. Men hvad er mændene, der donerer sæd, så? Der er helt klart forskel på den fysiske proces, men udfaldet bliver jo i sidste ende det samme. Det barn, der kommer til verden, er et ønskebarn for nogen, som er klar til at overøse barnet med kærlighed. Måske endda mere kærlighed end to forældre ville kunne give tilsammen.

Hvis en kvinde selv mener, at hun kan stå inde for at være surrogatmor, og hun kan godkendes til at være i stand til det, fysisk og psykisk, så ser jeg ingen forskel fra det og til en mand, der må tage stilling til, hvorvidt han vil donere sin sæd eller ej.

Jeg skal ikke gøre mig til dommer over, om det er rigtigt eller forkert bevidst at sætte børn i verden uden en far eller en mor. Men jeg er uforstående over for, hvorfor kvinder må bruge mænds donerede sæd, mens mænd ikke må bruge en surrogatmor.

Der er selvfølgelig en stor del etik forbundet med det at være surrogatmor, men i samme vending må der da være lige så meget etik forbundet med de situationer, hvor kvinder frarøver et barn sin far.

Min far frarøvede mig ikke en mor, hun valgte selv at gå, da jeg stadig var en baby. Jeg har en evig smerte over det, og jeg ved af erfaring, hvordan det er at vokse op uden en mor. Jeg kan ikke forestille mig, at det på nogen måde skulle være anderledes at vokse op uden en far.

Det siger jeg ikke for at dømme, om der er noget rigtigt eller forkert i den måde, vi i dag skaber familier på. Jeg siger bare, at fædrene i den grad fortjener en større anerkendelse for det, de er. For i dag bliver de forbigået. Og det mest af kvinder.