Selv om det gjøres store anstrengelser for ikke å se det de fleste innerst inne vet, kommer det fra tid til annen påminnelser som forstyrrer narkosen: Islam er i krig med sivilisasjonen. Sri Lanka føyer seg etter alt å dømme inn i en lang rekke av krigshandlinger.

Allerede i 1993, åtte år før terrorangrepene i USA den 11. september 2001, var islams krig såpass tydelig at Samuel P. Huntington i sin berømte artikkel «The clash of civilizations» i Foreign Affairs kunne konstatere at islam har blodige grenser.

For den som kjenner islams lærdom, er det lett å innse at det må bli sånn når islam ikke sover. I vår del av verden, og i dens bakgård, gjorde dessverre islams gradvise gjenoppvåkning seg stadig klarere gjeldende i løpet av det tjuende århundret, og tendensen er den samme i det tjueførste.

I vår del av verden er det ikke så mange som kjenner islams lærdom. De fleste er blitt servert en sminket versjon, ledsaget av en verdirelativisme der alle religioner er like bra, omtrent som de forskjellige rettene på en restaurantmeny. Noen foretrekker kjøtt, andre fisk, atter andre vegetarkost; noen er kristne, andre muslimer, atter andre ateister.

Andre kjenner islams lærdom, men frykter at det ikke er mulig å konfrontere islam fordi islam er kommet hjem til oss. Derfor later de som om de tror på den sminkede versjonen.

Et resultat av denne fatale relativismen, hva enten den er oppriktig eller ei, er at sivilisasjonen ikke er i krig med islam. Med noen hederlige unntak viser sivilisasjonen heller ikke all verdens selvforsvar i møte med islam. Hvis denne asymmetrien får gjøre seg gjeldende lenge nok, vil det uunngåelig føre til at islam vinner over sivilisasjonen.

Dette gjelder først og fremst den europeiske sivilisasjonen. India, Israel, USA eller Russland er ikke truet på samme måte. Det betyr ikke at vi skal slutte å være europeere. Vi skal bare slutte å være så inn i helvete tette i skallen. For det vi er vitne til i Europa, er fremfor alt en intellektuell svikt.

Den dagen sivilisasjonen bestemmer seg for å slå tilbake, eller simpelthen forsvare seg, er islam sjanseløs. Ribbet for fornuft som islam er, har den ingen andre ressurser enn vold og trusler. De virkemidlene kan fornuftige mennesker også bruke, også mye bedre, men det sitter lengre inne å gjøre det.

Oppegående mennesker fornemmer at det før eller senere vil komme et formidabelt oppgjør mellom sivilisasjonen og islam, men det er vanskelig å si når. Jo senere det kommer, desto mer avtar sannsynligheten for at sivilisasjonen vinner, og desto mindre er sjansene for at sivilisasjonen vinner med midler den kan være bekjent av.

I øyeblikket kunne Europa vinne forholdsvis ublodig med enkle virkemidler. For eksempel med demokratiet. Vanlige folk er nemlig klokere enn eliten. Mer enn halvparten av de spurte i Europa sier at islam ikke er kompatibel med våre verdier, og en lignende andel mener at all innvandring fra muslimske land bør opphøre.

I stedet ser vi at de fleste som tilhører makteliten, mange nok til at de kan sabotere folkeviljen, tjener islam – de være seg i politikken, mediene, universitetene, rettsvesenet, forvaltningen, kirken… Alt dette er infiltrert av islam, også tankene hos ikke-muslimer i god tro som ikke ser eller ikke vil se at islam er en fiende av sivilisasjonen. Så når muslimer skjærer hodet av nordmenn, er det glemt etter noen dager.

Graden av medløperi kan variere, men en konsekvens er uansett at det er forbundet med en høy kostnad å bekjempe islam, om det så bare begrenser seg til en ideologisk konfrontasjon som ikke bare er demokratisk legitim, men som er en forutsetning for demokratiet.

I påvente av fremgang i den åndskampen som kan forhindre katastrofen, er det ikke så mye annet man kan gjøre i mellomtiden enn å vedlikeholde den sunne fornuften – for hvilken alt dette er innlysende. Det er ingen enkel jobb, for vi lever i forrykte tider, men det finnes ikke noe annet valg.

Dette betyr naturligvis ikke at man skal være ekle med vanlige muslimer som selv ikke er militante på islams vegne. Man skal bare være seg bevisst at de ikke nødvendigvis vil stå på vår side den dagen det formidable sammenstøtet er et faktum.

Europas styrke er at fornuften alltid har hatt et fristed. Hvis Den katolske kirken hadde hatt makten i hele Europa for et halvt årtusen siden, ville Martin Luther ha blitt brent levende. Hvis kristne munker ikke hadde funnet tilflukt i italienske fjell eller på holmer ved de britiske øyer, kunne den kristne sivilisasjonen ha risikert å gå tapt.

I dag er den største trusselen mot åndelige fristeder elektronisk, og langt på vei selvvalgt.

Dette er i parentes bemerket et viktig argument mot å gjøre EU til en forbundsstat. EU sentralt er underkastet islam. Men ideologisk konfrontasjon med islam finnes både i Polen, Ungarn og Italia. Viktor Orbán og Matteo Salvini er på en måte moderne utgaver av Martin Luther. De er ikke uten feil, men de hamrer løs på noen som tar feil på de mest fundamentale måter.

Underkastelsen har altså ikke hele Europa i sitt grep. Og en dag vil den ta slutt også der hvor det i øyeblikket er tale om et jerngrep.

Vi er vant til å se på mange defekter med overbærenhet fordi vi vet at de kan skyldes uflaks, vanskelig oppvekst, handikap eller annet. Det samme er mulig med islam: Mennesker er fremfor alt ofre for islam. Det behøves flaks for ikke å bli født inn i en ukultur.

Problemet er at vår verden overøser islam med en verdighet den ikke fortjener. Det finnes sivilisasjon i islams verden. Men det er til tross for islam, ikke på grunn av islam. Det finnes sågar en kamp mot islamismen internt i islams verden som vi leter forgjeves etter hos oss.

Den siviliserte kan ikke bære over med islams defekter slik den voksne bærer over med barnets helt til barnet blir voksent, for det mentale barnet islam er en voldelig psykopat som skader oss.

De toneangivende personene i dagens Europa er langt fra å resonnere på denne måten. De dyrker i stedet barnslige defekter, for eksempel den barnslige fanatismen som personifiseres av Greta Thunberg. Noen synes det blir i meste laget. Så møkk lei jeg er av den svenske jentungen, sa journalisten Giuseppe Cruciani på italiensk Radio 24 forleden.

Man skulle nesten tro at mange hadde et psykologisk behov for å kanalisere energi inn i en innbilt kamp mot det onde, for dermed å kaste seg inn i en slags økologisk jihad mot «klimautslipp».

Fornuften trenger fristeder hvor man ikke trenger å ta hensyn til denslags vanvidd.

Mange vil ikke erkjenne disse tingene, for sannheten forplikter. Hvis man vet at man tenker galt eller gjør noe galt, er man også forpliktet til å endre adferd. Ofte er det altfor vanskelig. Det koster. Det koster sinnsro, karriere og vennskap – av og til livet. Løgnen er mer komfortabel.

Det kan sågar være enklere å bekjempe sannheten enn løgnen. Problemet er at det i lengden er verre å leve med løgnen. En sivilisasjon kan ikke bygges på en løgn.

For svake mennesker er kanskje det enkleste å velge islam eller underkaste seg islam.

Men det er ikke noe alternativ for mennesker som også vil være individer. Deres alternativ er å vise ideologiene som fornekter individet, ryggen. Det burde ikke være noe vanskelig valg. Oddsene var langt dårligere for middelalderens munker og kommunismens dissidenter.

Dessverre sover sivilisasjonen fremdeles. Måtte den sove veldig dårlig.

Forhåndsbestill Oriana Fallacis bok her