Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

For noen år siden så jeg den siste paneldebatten før valget. Temaet var fattigdom i Norge, og da spesielt i barnefamilier. Partilederne overhørte (med vilje) programlederens gjentatte spørsmål om hvordan hjelpe de som IKKE kan jobbe.

Mona Berntsen. Vis mer

Standardsvaret var alltid «Arbeid er veien ut av fattigdom». Jeg kunne ikke vært mer enig! Men, uansett hvordan vi vender og vrir på det, er det menn og kvinner i Norge som ikke kan jobbe, enten årsakene grunner i psykiatri, skade eller kronisk/alvorlig sykdom. Arbeid er ikke løsningen for mange gamle, syke – eller unge uføre, som meg selv. Min CV er et eneste stort hull som ung ufør.

Hver eneste dag minner meg om ønsket om lønnet arbeid. Hver gang jeg hører kjøleskapet dure eller ser bulen i stuetaket. Taket burde vært skiftet for flere år siden, for det drypper inn hver gang det høljregner, enten fra loftsluka på vaskerommet eller ved bokhylla i stuen.

Jeg tenker på det hver gang jeg kjører min 15 år gamle trygdebil og hører den skramle, og når den rykker og hopper når den kjører i kø. Og når førervinduet ikke vil rikke seg av flekken (det tok permanent ferie for nesten ti år siden).

- Tenk om jeg kunne jobbet og sluppet dette, tenker jeg hvert år på denne tida, når innetemperaturen kryper nedover. Jeg kan ikke sette på varmepumpa før jeg MÅ. Varmepumpa er den eneste varmekilden i hele dette trekkfulle huset. For å få den var det ingen vei utenom kredittkjøp.

Jeg er den eneste i dette huset, men det bryr ikke regningene seg om. Kommunale avgifter må betales uansett.

20 000 mennesker i Norge har det siste året opplevd å få redusert eller mistet bostøtten. Ikke fordi vi har fått mer penger, men ene og alene fordi Stortinget og regjeringen har endret på utregningen for bostøtte.

Da uføretrygd gikk over til uførepensjon, økte brutto uføretrygd med flere tusen kroner i måneden, men det gjorde også skatten. Siden bostøtte regnes ut fra bruttobeløpet, faller mange utenfor, selv om vi ikke får ett øre mer utbetalt.

De siste månedene har min bostøtte enten falt helt bort, eller blitt redusert til en fjerdedel av tidligere. Det samme gjelder flere i min omgangskrets. 1400 kr i måneden er en glad shoppingtur med venninner for noen. For meg er det halve budsjettet etter at regningene er blitt betalt.

Jeg FØLER meg ikke fattig fordi jeg ser på naboens nye(re) bil, slik som det står på forskning.no nå. Jeg ER det. Jeg er det fordi jeg er for syk, og fordi jeg er en utgiftspost regjeringen kan kutte i.

Jeg burde kanskje solgt det gamle huset, men utregninger viser at det ville ikke blitt billigere å leie med dagens leiepriser. Jeg burde kanskje kvittet meg med bilen, men den avgår ved døden snart nok likevel. Til sommeren kunne jeg søkt om ny trygdebil. Vel å merke dersom ikke de som bestemmer hadde fjernet hele grunnlaget for å søke om trygdebil klasse 1.

En slik relativ fattigdom som jeg, og flere med meg, opplever, fører til en opplevelsesfattigdom i livet. Den ene dagen er lik den andre når du ikke har penger til annet enn å holde deg hjemme. Det er, tross alt, begrenset hvor mange skogsturer du kan gå. Helgene blir lik ukedagene. Feriene blir lik hverdagene. Du kan ikke skille dagene fra hverandre mentalt. Alt blir likt, dag for dag og år for år.

Så hvorfor noen med ressurser kan tenke at vi faktisk vil velge å ha dette livet, er for meg et mysterium. At vi ikke «gidder» å jobbe og bare vil «late oss» på sofaen hele dagen. Tror du jeg, vi, VIL dette?

Jeg ville gladelig byttet ut de lange dagene hjemme mot variasjon i hverdagen, kollegaer, spennende nye mennesker og en inntekt jeg kunne levd av. Så jeg kunne sluppet å velge mellom regninger og mat, eller mat og varme. I dag må jeg velge – skal min gamle hund få nye smertestillende, eller skal jeg bruke de siste kronene på å leve selv?

Mennesker som ser vår situasjon utenfra, på trygg avstand, lirer av seg fraser som «Penger er ikke alt», «alt er snakk om prioriteringer» og «tenk på dem som har det verre enn deg». Penger er nesten alt, selv når du prioriterer knallhardt, når du ikke har nok av dem. Det er bare i eventyrene man kan leve på luft og kjærlighet, ikke i Norge anno 2018.

Absolutt fattige i verden, som lever for under 1,80 dollar om dagen, har det verre enn oss, og trenger alle bistandsmidler og handelsavtaler verdenssamfunnet kan gi dem.

Vi relativt fattige i Norge er så heldige som har velferdsstaten. Likevel, om et barn i India sulter, gjør det ikke meg varmere eller mettere. Vi, Norges relativt fattige, trenger ikke bistanden deres, men vi trenger å ikke miste mer av det lille vi har, og ikke minst trenger vi politikere som kan svare på programlederen i paneldebattens spørsmål – Hva med dem som ikke kan jobbe?