Da jeg for litt over en måned siden kom på trykk med kronikken «En ?trygdesnylters? bekjennelser» i Dagbladet var det med visshet om at jeg risikerte å bli årets offerlam på norske samfunnskommentatorers, av mer og mindre offisiell arts, påskebord. NAV-støtte er et betent tema. Svært mange har langt sterkere meninger om hvordan skattepengene deres bør forvaltes, enn om hvordan de skal disponere nettoinntekten sin. Jeg hadde dessuten forsøkt å gjøre teksten så upersonlig som mulig, siden det ikke var min egen situasjon jeg ønsket å ta opp, noe jeg visste ga rom for potensielle misforståelser. Målet mitt var å rette søkelyset mot noe jeg ser på som et økende samfunnsproblem, nemlig den fraværende drivkraften og motivasjonen hos en større gruppe unge mennesker.

Reaksjonene lot ikke vente på seg, og det ble raskt tydelig at det var mange som ikke hadde skjønt hva jeg ønsket å si. Kommentarfeltet under nettutgaven av kronikken flommet over av tilbakemeldinger, det overveldende flertallet av en entydig negativ art. Flere politikere og sågar NAV-direktøren ble i ulike medier sitert på at de var «provoserte», og før lang tid var gått kom Erna Solberg med sitt utspill om 70 kroner dagen for late snyltepettere uten arbeidslyst. Stortingsrepresentant Geir Pollestad fra det tidligere så edruelige Senterpartiet ville ha meg etterforsket og påtalt for trygdesvindel, og her i avisen skrev bankmann Kjetil Staalesen en meget innsiktsfull kronikk der han utviste stor kunnskap og forståelse rundt min personlige situasjon, en mesterlig bragd med tanke på hvor lite jeg hadde skrevet om nettopp denne.

Alle sammen lot til å interessere seg voldsomt for hvorvidt jeg og andre mennesker med motivasjonsbrist fortjente å ha enveis sugerør ned i en alt for tilgjengelig statskasse, mens ingen ønsket å diskutere den opprinnelige problemstillingen: Hvordan imøtegår vi en voksende gruppe mennesker med et stort ressurspotensiale som har havnet på siden av verdiskapning og yrkesliv? Ingen stilte de viktige spørsmålene «Hvordan oppstod denne økende trenden?» og «Hva kan vi gjøre for å unngå at den fortsetter?» Jeg er enig i at debatten rundt hvem og hva statens sikkerhetsnettverk skal omfatte er riktig og nødvendig, men når fokuset i et av verdens kanskje best fungerende velferdssamfunn ene og alene ligger på hvem som fortjener hva og hvor mye, synes jeg det er trist. Viljen til refleksjon og analyse kommer åpenbart i annen rekke når man ser sitt snitt til å slå politisk mynt på rettferdighetens seddelpresse.

For å illustrere hvorfor jeg mener at dette er å skyte seg selv i foten med grovt kaliber vil jeg først utdype hva det var jeg i utgangspunktet ville ta opp. Jeg tilhører en generasjon der et voldsomt antall mennesker, langt flere enn hva som er bærekraftig eller realistisk, har ambisjoner i forhold til kreative uttrykk og massekommunikasjon. Dette er veldig ofte to sider av samme sak. Fra man er svært ung utgjør disse uttrykkene en stor del av livet, TV, aviser og andre medier er ikke bare en del av ens eget liv, de har hatt en stor rolle i å forme ens foreldrene. Mennesker som oppnår høy status er oftere enn ikke mennesker som har gjort store prestasjoner innen musikk, litteratur eller kunst, eventuelt folk som har gjort seg bemerket på skjermen. Talentfulle mennesker driver med nettopp disse tingene, det ser vi tydelig. Har man tro på seg selv er det selvsagt denne karrieren man ønsker.

Men selv om velstanden vi i Norge har blitt til del tillater en viss vekst innenfor denne sektoren, finnes det en grense for alt. Sakens natur er at suksess er forbeholdt et lite mindretall, det finnes ikke rom for at stort flere kan bli forfattere, skuespillere eller engang sånn passe anerkjente mediepersonligheter. Dermed oppstår det en kløft mellom forventninger og realitet for tusenvis av unge mennesker.

I kommentarfeltet under min forrige kronikk var det folk som mente at jeg fremstod som blodfattig, uten tæl og pågangsmot. Det kunne ikke falle meg inn å protestere på dette, for det er akkurat slik jeg har vært over en lengre periode. Alt dette er symptomer på motivasjonsbrist, og et resultat av at jeg i min tid ramlet på hodet ut i kløften jeg har beskrevet og var nær ved å blø ihjel på bunnen. Der nede er det ingen vegetasjon å lande på, det er skarpe steiner av stein og et mørke helt blottet for lys.

Jeg bestemte meg veldig tidlig for at det var skriving og språk jeg ønsket å drive med. Da jeg var ferdig med VGS føltes veien til dette så lang og vanskelig at jeg prøvde å etablere meg i et helt annet liv. Jeg gikk på lærerhøyskolen, jobbet 60% ved siden av og la skrivingen helt bort. Økonomisk hadde jeg det mer enn dobbelt så romslig som jeg har nå. Resultat: Tung depresjon etter ett år, fullstendig kollaps og gryende rusmisbruk etter to. I mitt tilfelle var det ikke bare vondt å legge ambisjonene på hylla, det var direkte livsfarlig.

Realitetsorientering har aldri vært en behagelig øvelse for noen, men når det er ens egen kvalitet, identitet og fremtid som står på spill blir det ekstra vanskelig. De med en sterk vilje og drivkraft kan klatre raskt opp igjen, enten på den ene eller den andre siden alt etter hvor eventyrlysten man måtte være, men det er svært mange, meg selv inkludert, som har gått gjennom oppveksten uten å tilegne seg disse høyst prisverdige egenskapene i rikt monn. Dette kan man godt se ned på om man lyster, men bunnlinjen er uansett at mange får problemer. Man blir desillusjonert og tilværelsen føles menings- og håpløs.

Hva så med Ernas forslag, er ikke det en god ide? Å tvinge disse menneskene til å leve på kavring og fiskeslo må da være en utmerket motivator? Da går de nok fort lei. Vel, for å bruke meg selv som eksempel: Jeg har hatt perioder på flere måneder der jeg ikke har fått utbetalt en krone fra noe hold, og det var ikke motiverende i det hele tatt. På den tiden var jeg i utgangspunktet så lite motivert at jeg ikke maktet å be om hjelp fra hverken NAV eller foreldre som jeg skammet meg overfor. Og ja, man blir lei, lei av å leve. Det er det ikke spesielt nyttig for brutto nasjonalprodukt at folk blir. Jeg vil faktisk gå så langt som å si at om det er én ting et deprimert menneske overhodet ikke blir av å bli presset til å leve under strenge og håpløse forhold, så er det motivert. Trassig apati er et mer nærliggende resultat. Men det er klart, på kort sikt koster det jo mye mindre for staten.

Man vinner valg ved å gi det arbeidende flertall en følelse av at rettferdigheten styrer og at dysfunksjonelle trygdeklienter får som fortjent, det tror jeg nok. Men man gjør ingenting for å løse et problem som i neste instans/generasjon kan komme til å svelge dine eller din søsters eller nabos barn. For jeg og han jeg pleier å spille biljard med for skattepengene dine, tjue kroner gangen, som du aldri får bruke til å reparere eksosanlegget på bilen din med, vi er bare fortroppen. I større grad enn noen gang legger samfunnsmekanismene opp til at flere og flere skal bukke under som følge av ambisjoner de ikke har noen forutsetninger for å følge opp, og med internetts inntog det er ingenting som tyder på at det ikke er en eskalerende trend. Problemene blir ikke mindre av å behandle symptomene med hard hånd og indignasjon, de løses kun gjennom vilje til å imøtegå dem. Fortsetter man å ignorere dem blir de verre, mye verre. Fordi vi fortjener det.