De drar ut i kampen mot ebola

De norske helsearbeiderne som skal til Sierra Leone for å bekjempe ebolaepidemien er sterkt motiverte og føler en plikt til å hjelpe.

Oppdatert 12. november 2014

Artikkelen er over fem år gammel

﻿Lege Sindre Mellesmo (59) fra Lier er til daglig klinikksjef for akutt- og mottaksmedisin ved St. Olavs Hospital i Trondheim, og skal nå være teamleder for den første gruppen med frivillige som reiser til Sierra Leone, hvor antallet ebola-tilfeller øker kraftig.

– Det var ikke vanskelig å si ja da oppdraget kom fra regjeringen og norske helsemyndigheter, sier han.

Oppdraget starter med et treningsopphold i York, som skjer i regi av det britiske forsvaret. De første 18 nordmennene reiser onsdag.



TIL VEST-AFRIKA: Lege, teamleder for de frivillige og klinikksjef for akutt- og mottaksmedisin ved St. Olavs hospital i Trondheim, Sindre Mellesmo (59). Foto:Frode Hansen,VG

﻿Siden midten av 1980-tallet har Mellesmo vært ute med Forsvaret på en rekke oppdrag, blant annet i Libanon, Irak og på Balkan. Han hadde også en viktig rolle i forbindelse med flodbølgekatastrofen i 2005.

– For det første er det i Vest-Afrika en humanitær situasjon som krever helseinnsats i seg selv, og for det andre er vi nødt til å lære hvordan vi håndterer dette, så vi kan være bedre forberedt i Norge på lignende ting som kan komme i årene som kommer, sier han til VG.

Han understreker også viktigheten av å ta vare på hverandre, men er selv ikke bekymret eller redd for noe i forbindelse med oppdraget.

– Jeg har gjort opp med meg selv før jeg sa ja til dette oppdraget. Utfordringene er at dette krever at du har rutiner, forståelse og respekt for det som skal praktiseres. Det må jeg og alle andre lære oss. Også er det å venne oss til å se at mennesker ikke kan helbredes på samme måte og i samme omfang som vi har muligheter til i vårt vestlige samfunn, sier Mellesmo.

Han sier at de som eventuelt skulle være bekymret for ebolasmitte i Norge fra helsearbeiderne som har vært på ute på oppdrag, kan legge bekymringen til side.

– Vi blir fulgt opp med tanke på om vi skulle være smittebærende, det er et tydelig regime på det. Dessuten smitter ebola kun på ganske nær kontakt, og det er vanligvis ikke praksis i et nabolag. Hverken rutiner og vanlig omgang med mennesker danner grunnlag for bekymring, forsikrer den erfarne legen.

Stortinget:Takk skal dere ha!



TIL VEST-AFRIKA: Sykepleier og ambulansearbeider Inger Lise Godager (29). Foto:Frode Hansen,VG

﻿Inger Lise Godager (29) fra Oslo er den yngste i innsatsgruppen som skal reise til Sierra Leone for å bekjempe ebolaepidemien.

Hun er utdannet sykepleier og jobber som ambulansearbeider ved Oslo universitetssykehus. Tidligere har hun jobbet i hjemmesykepleien i Moshi i Tanzania.

– Jeg syns dette er en kjempemulighet og et privilegium å få være med å hjelpe de som trenger hjelp og er syke. Jeg gleder meg til å bli kjent med teamet og møte pasientene, sier hun til VG.

Godager sier hun føler seg godt ivaretatt, og har tro på at oppdraget kommer til å bli vellykket.

– Familien min syns det er bra at jeg gjør dette, men også at det er litt skummelt, sier hun.

﻿Sykepleier Marita Solli (32) fra Stranda på Sunnmøre har mange års erfaring fra Norge, og har vært i Tanzania på utveksling under sykepleiestudiet.

TIL VEST-AFRIKA: Sykepleier Marita Solli (32). Foto:Frode Hansen,VG

– Når Helsedirektoratet lyste ut stillingen, var jeg ikke i tvil om å søke. Jeg føler det å bidra til å hindre videre spredning av ebola hos dem som ikke har like store ressurser som oss er veldig viktig, spesielt når vi kommer fra et trygt og godt land som Norge, sier hun til VG.

Solli er ikke bekymret for smitterisikoen, og understreker at de skal trene og få god opplæring.

– I begynnelsen var familien min kanskje litt skeptiske, men de mener jo også at det er viktig å bidra. Jeg får full støtte hjemmefra, sier Solli.

– Er det noe spesielt du kommer til å ta med deg?

– Vi skal jo feire jul der nede, så kanskje jeg tar med litt julepynt og ei nisselue, smiler hun.

﻿Sykepleier Solveig Hauge (42) fra Bergen kom i mars tilbake fra Kongo-Brazzaville, hvor hun jobbet syv måneder med hjelpeorganisasjonen Mercy Ships.

TIL VEST-AFRIKA: Sykepleier Solveig Hauge (42). Foto:Frode Hansen,VG

– For meg handler dette om å ta ansvar. Vi bor i et av verdens rikeste land, og vi tilhører en større verden. Vi har en plikt til å hjelpe i de landene som nå trenger det aller mest, sier hun til VG.

– En av kirurgene på Mercy Ships sa at vi kan ikke redde hele verden, men vi kan redde verden ett menneske om gangen. Jeg tenker at det er enkeltmennesker vi kan gjøre noe for, og det kan ha store ringvirkninger. Det å få stoppet ebolaepidemien har betydning for Sierra Leone som land, men også Afrika og resten av verden. Jeg kjente at det var veldig naturlig og riktig å søke.

Hun sier at i tillegg til å behandle de syke, skal hun som sykepleier prøve å ta seg av dem som mister alle sine og gi verdighet til de som kommer til dem som kommer til å dø.

– Vi skal gjøre den jobben så godt som mulig under de forutsetningene som er der, sier hun og understreker at hun ikke er redd.

– Jeg har reist mye, og det er alltid en risiko enten man er hjemme eller ute. God opptrening, teamarbeid, sikkerhet og kunnskap om hvordan ebola smitter er veldig viktig. Jeg går ikke rundt og tenker på at det er noe jeg burde være redd for, sier hun.

﻿Intensivsykepleier Solfrid Gjevik Festøy (51) fra Oslo jobber til daglig ved Rikshospitalet. Hun har over 25 års erfaring med å behandle pasienter med alvorlig infeksjonssykdommer.

TIL VEST-AFRIKA: Intensivsykepleier Solfrid Gjevik Festøy (51). Foto:Frode Hansen,VG

– Jeg har meldt meg til denne tjenesten fordi jeg er sykepleier og det er mennesker som er alvorlig syke og trenger hjelp. Jeg har lokale og internasjonale kollegaer som gjør en kjempeinnsats, men de trenger flere hender, og jeg ønsker å være med og være noen av de hendene, sier Festøy til VG.

– Jeg har respekt for at alle rutiner må følges for at det skal være trygt, men jeg er ikke redd. Jeg tror at med trening og kunnskap er det mulig å redusere smitterisikoen så mye som mulig. Jeg er blant de privilegerte, så blir jeg syk så kommer jeg hjem til god behandling i et trygt miljø, sier hun.

Hun forteller at hun kommer til å pakke med seg en dagbok.

– Det gjør jeg så jeg kan skrive ned det jeg kommer til å se og oppleve, slik at jeg slipper å ha det i hodet, sier den erfarne sykepleieren.

Publisert: 12.11.14 kl. 12:52 Oppdatert: 12.11.14 kl. 14:30

Les også