Jeg har over noen år nå skrevet mye om hva de seneste ti års kamp mot terror har forårsaket av press på rettsstaten og på grunnleggende sivile og politiske rettigheter – både i denne bloggen, i aviser og i diverse fagtidsskrifter. Sist i en bestilt artikkel i tidsskriftet Internasjonal Politikk 1/2012; “Krigen mot terror og den norske rettsstaten”.

Herunder har jeg – i likehet med mange – bidratt i debatten om datalagringsdirektivet, som er vedtatt innført i norsk rett. Mye er omtalt og oppsummert i bloggen her. Noe av det mest problematiske med datalagringsdirektivet, er selve logikken det bygger på – som jeg har kalt “datalagringslogikken”:

Logikken bak datalagringsdirektivet er som kjent at med mindre staten sikrer loggføring og lagring av når vi kommuniserer med hverandre via telefon og e-post, samt når vi gjorde det og hvor vi befant oss da kommunikasjonen fant sted, vil ikke denne informasjonen finnes (enkelt tilgjengelig) for staten, dersom vi i fremtiden begår noe kriminelt og disse opplysningene kunne ha bidratt til å oppklare saken. Poenget er med andre ord å sikre at vi ikke kan kommunisere med hverandre i private sammenhenger, uten at dette loggføres for fremtiden. Som potensielt bevis i en tenkt straffesak mot oss.

Mine og fleres påpekning av det uholdbare i denne logikken, og at den åpenbart vil utvides til å omfatte flere områder enn telefoni og e-post, dersom vi først aksepterer den, har slått til i flere sammenhenger. Blant annet i europeiske politimyndgheters innspill til EU-kommisjonen, noe som fremgår av lekkede dokumenter – og i nyere utspill fra for eksempel den britiske regjeringen. På et seminar i regi av Advokatforeningen, Den internasjonale juristkommisjon, norsk avdeling, Forsvarergruppen av 1977 og Institutt for kriminologi og rettssosiologi i mars i fjor (se opptak her), spurte jeg statssekretær i Justisdepartementet, Pål Lønseth, hvor regjeringens prinsipielle grense grense egentlig gikk, med hensyn til lagring av opplysninger om befolkningens kommunikasjon. Da holdt han opp regjeringens lovforslag, og sa “grensen går her, den!”. Det spørs.

Her hjemme har Politiets sikkerhetstjeneste (PST), under ledelse av nylig avgåtte sjef, Janne Kristiansen, det seneste året fremlagt flere forslag som bygger videre på den generelle logikken om utvidelse av statens adgang til å gjøre inngrep i borgernes sivile og politiske friheter uavhengig av krav til mistanke, med sikte på å forebygge eventuell terror.

For en måned siden – i forbindelse med offentliggjøring av PSTs egenevaluering av sin innsats med hensyn til hendelsene 22/7-2012 – fremsto imidlertid PSTs nye, midlertidge ledelse, med en tilsynelatende helt ny edruelighet omkring sin egen rolle i et demokrati – oppsummert og kommentert av meg i posten “PSTs nye ledelse – en demokratisk vending?”.

Det som ble sagt av PST og konstituert sjef, Roger Berg, da, kunne gi inntrykk av en ny innstilling.

I dag skriver imidlertid Aftenposten at PST har fremmet ønske om at nettsteder som åpner for at publikum kan publisere kommentarer og debattinnlegg, skal pålegges å lagre alle slike innlegg og hvilken IP-adresse det enkelte innlegg ble lastet opp fra. I sitt brev til Post- og teletilsynet skriver PST om dette at:

“Dette vil gjøre det mulig å identifisere hvilken IP-adresse som publiserte et gitt innlegg på et bestemt tidspunkt.”

Dette illustrerer at de signalene som kom fra PST i mars, nok ble feiltolket av meg. Her demonstrerer PST dessverre at datalagringslogikken allerede utvides til å omfatte innholdet i den generelle befolkningens meningsytringer på nett.

Tenk litt over det: Statspålagt, systematisk lagring av alle nettdebattenters ytringer, koblet til IP-adresse (som riktignok ikke nødvendigvis sier noe om hvem som benyttet vedkommende IP-adresse). Dette vil i prinsippet omfatte alle ytringer publisert i for eksempel nettavisenes debattfora, i sosiale medier med videre (så langt norsk jurisdiksjon rekker).

I hva slags samfunn krever myndigheter systematisk lagring av alles ytringer?

SKRIV UT (PRINT)