«Jeg syns det er avskyelig, det som har skjedd», sa Siv Jensen. Det var 24. juli 2011. To dager etter bomba i regjeringskvartalet og massakren på Utøya. I Oslo var det helt stille i gatene. Inne på Stortinget ble partilederen intervjuet av NRK, om terroristens tilknytning og mangeårige medlemskap i Fremskrittspartiet. «Jeg syns det er avskyelig det som har skjedd, men jeg syns det er like avskyelig at enkelte medier forsøker å trekke en kobling mellom denne mannens udåd og Fremskrittspartiet», sa hun.

Hadde vi ikke vært så bedøvet av terroren, hadde vi kanskje stoppet opp der og da, og lurt på hva slags utsagn dette egentlig var. En påstand som plasserer journalisten, hun som stiller spørsmålet, på samme nivå i avskyelighet som mannen som har skutt 69 unge mennesker på kloss hold, gjennom hendene de holdt for ansiktet, i ryggen mens de løp, i armene, beina, magen, halsen. Sammenlikningen var så vanvittig at vi ristet det av oss. Det var så mye verre ting å tenke på. Men der og da la det seg et lokk over denne delen av historien. I Norge politiserer vi ikke 22. juli. Vi knytter det ikke til noe gjenkjennelig i det norske samfunnet, det offentlige ordskiftet eller noe politisk parti.

For fem år siden var jeg på den samme hytta, ved den samme fjorden, med det samme mistrøstige regnet utenfor vinduene som nå. Hadde det ikke vært for barna, som har blitt store siden da, ville jeg knapt ha merket åra som har gått. I det daglige har verden rundt oss som ikke ble direkte berørt blitt alminnelig igjen. På en god dag tenker jeg at det viser hvor robust og solid samfunnet vårt er. At vi kan riste av oss et sånt traume og gå ufortrødent videre, uten merkbare endringer. På en dårlig dag kjennes det som et svik.

I åra som har gått har vi stilltiende blitt enige om at Breivik står for seg, isolert, på en annen side. Alt annet utspiller seg i vår virkelighet. Det er ingen berøringspunkter mellom ham og oss, det er ingen sammenheng mellom tankegodset han brukte til å legitimere handlingen for seg selv og resten av verden. Den nye politiske korrektheten handler ikke om at vi skal være varsomme med å spre hat og frykt. Det handler om å være varsomme med å sammenlikne dem som sprer hat og frykt med Breivik. Derfor har bloggeren Fjordman, Breiviks ideologiske forbilde, i perioder hatt tilnærmet fri tilgang på norske medier, økonomisk støtte fra Fritt Ord, og prinsipielt forsvar fra daværende kulturminister Hadia Tajik. Og vi stiller oss kollektivt uforstående til at utenlandske medier, både umiddelbart etter terroren og etter stortingsvalget, koblet Fremskrittspartiet opp mot Anders Behring Breivik - selv om han var medlem av partiet i sju år.

På papiret skiller ikke Frp seg lenger dramatisk fra det øvrige politiske landskapet når det kommer til innvandring og asylsøkere. I praksis er det liten tvil om at dette er partiet for dem som syns det er mer enn mange nok innvandrere som det er, som mener at Norge er i ferd med å bli snikislamisert og frykter for at nordmenn snart vil være en minoritet i eget land. Som daværende leder i Oslo Frp, Christian Tybring-Gjedde og partikollega Kent Andersen skrev i kronikken «Drøm om Disneyland»: «Hva er galt med norsk kultur, siden Arbeiderpartiet vil erstatte den med flerkultur? Som er rotløshet satt i system og vil rive landet vårt i filler.» Kronikken sto på trykk i 2010, ett år før det samme tankeinnholdet ble kjent gjennom Breiviks klipp- og lim-dokument, av ham selv omtalt som et «manifest»: Norge er i ferd med å gå tapt, og det er Arbeiderpartiets skyld.

Med 22. juli ble konsekvensene av slike forestillinger, om et Europa som styrer mot undergangen, synliggjort. Man skulle trodd det ville gjort oss mer forsiktige med den forvridde framstillingen. I stedet har Eurabia-tenkningen, forestillingen om at muslimene overtar Europa, godt hjulpet av et forrædersk sjikt av ledende politikere og akademikere, hatt voldsom gjennomslagskraft. Framveksten av IS og terroraksjonene i Europa har gitt den dystopiske konspirasjonsteorien tilstrekkelig næring til at den kan gjenfinnes i nær sagt ethvert kommentarfelt, hver eneste dag. Oftest i fornorsket versjon hvor hat mot Arbeiderpartiet, forakt for feminister og venstreorienterte, og frykt for muslimer sauses sammen til en spådom om nasjonens undergang.

Paradoksalt nok har 22. juli snarere styrket rommet for politiske konspirasjoner. Påstanden om ei venstreside som svikter folket ved å la en ukontrollert innvandring ødelegge den vestlige sivilisasjonen har blitt alminnelig. Samtidig har den nye politiske korrektheten stoppet oss fra å peke på slektskapet mellom denne forestillingen og Breiviks armbind, med ordet «Marxisthunter» vevd inn. I fem år har vi blitt tutet ørene fulle om at vi ikke diskuterer innvandring og muslimer her til lands, til tross for at det er nettopp det vi gjør - dag ut og dag inn. Det er ikke den debatten vi vegrer oss for å ta. Er det én ting vi fortsatt vegrer oss for, så er det å se hvor alminnelige Breiviks tanker er blitt: Det som ble betraktet som fremmed, forrykt og på grensa til psykotisk for fem år siden, det finner man igjen i Facebook-tråden til en gammel klassekamerat til frokost, en onkel til middag og en samfunnsdebattant til kvelds.