En dag i en politimanns liv

Jan Erik Bresil

Andre B. Stormorken

13. nov. 2012 17:49 Sist oppdatert 13. november 2012

Svært mye av hverdagen vår handler om meningsløs ressursbruk for å holde min, sjefen og politikeres rygg fri ved uønskede hendelser, skriver artikkelforfatterne. Øhman Rolf

Gleden og pågangsmotet er borte. Jeg går hjem og legger meg med hodepine og mye frustrasjon, skriver politibetjentene Andre B. Stormorken og Jan Erik Bresil.

Jeg sto opp, på riktig side av sengen, i rett tid. Jeg gjorde unna frokost, og gikk på T-banen. Den var presis. Det var som om solen skinte, og livet smilte. I dag, i dag skulle det bli en bra dag på jobb. I dag kommer jeg til å utgjøre en forskjell for noen.

Men utforbakken begynner så altfor raskt. I politiet har vi fått nytt datasystem. Det har vel kostet ca. to-tre milliarder kroner og heter "Dash 2". Politifolks IT-hverdag skulle bli mye bedre. Fra jeg logger meg på PC-en tar det ofte ti minutter til mailboksen dukker opp, hvis den i det hele tatt dukker opp.

Kamp mot dataproblemer

Jeg trodde slikt skulle bli borte i Dash 2, eller "Krasj 2" som vi kaller det, slik at jeg kunne bruke tiden min på å bekjempe kriminalitet, ikke dataproblemer.

Denne dagen bestemmer jeg meg for å gjøre noe med et tips om en ny narkotikaselger. For å gjøre søk på tipset må jeg huske opp mot ti brukernavn og passord, etter at jeg har logget meg inn på det sikre nettet vårt. Dette er gjerne til de minst sensitive systemene, mens de mest sensitive krever ingen ekstra pålogging. Dette var minimum av det jeg forventet at ble bedre.

Les også Drukner i datatrøbbel

Før jeg reiser ut, ønsker jeg å se et bilde av personen tipset omhandler. Problemet er bare at tilgangen til passbilder av personer vi ønsker å sjekke nærmere, er blitt fjernet, så jeg vet ikke hvem jeg skal se etter siden han ikke er tatt tidligere. Når jeg skal gjøre søk på historikken til vedkommende, må dette gjøres i forskjellige systemer. Dette fordi massesøkfunksjonene vi har ikke er til å stole på. Til slutt sitter vi fem stykker i en bil med plass til våpen for to personer. Selv i en prioritert avdeling må 15 stykker dele på to biler. Adressen vi skal til finnes ikke på GPS-en, ettersom det ikke er penger til å betale for oppdatering av kartverket i GPS-en. Vi må som vanlig bruke kartboken.

Svært mye av hverdagen vår handler om meningsløs ressursbruk for å holde min, sjefen og politikernes rygg friPå vei til adressen ser vi en person gående i veien med en pistol i hånden. Plutselig sikter han på folk på motsatt side. Vi ønsker å beskytte menneskene, men våpenet vårt ligger nedlåst i bilen, er ikke på hofta. Tiden er knapp. Ved å stoppe for å få ut våpnene våre må vi enten risikere at vi selv blir skutt midt i gaten, eller vi må kjøre rundt et hjørne og miste mannen av syne.

Det er dessverre viktigere for noen teoretikere at vi har et ubevæpnet politi i stedet for at vi kan beskytte oss selv og befolkningen når det trengs, ikke flere minutter senere. Min kone og barn har en annen mening enn dem som sitter trygt på kontoret sitt. Vi vurderer å kjøre ned mannen, men heldigvis legger han pistolen i lommen og går tydelig ruset videre.

Nødnett uten dekning

Vi forsøker å melde fra på sambandet, men det nye nødnettet gir ikke alltid dekning midt i Oslo. Når vi endelig får dekning, kommer vi ikke gjennom på sambandet. Ett år etter 22. juli er det fortsatt ikke nok ressurser til alltid å bemanne flere kanaler på operasjonssentralen i Oslo.

Til slutt får vi pågrepet mannen. Uten dramatikk, står det vanligvis i avisen neste dag. Når jeg skal finne ut av hvem mannen er, må jeg vente i en halv time i kø på sambandet. Dataterminaler i bilen har vært på plass lenge i mange land, men ikke i oljenasjonen Norge.

I arresten må jeg skrive noen rapporter i saken. På nytt må jeg gjennom innlogging og heng på dataen. Det viser seg at straffesaksprogrammet ikke har kontakt med sentrale systemer i dag heller. Etter én time må jeg starte på nytt fordi hele rapporten min bare forsvant da jeg gikk for å hente kaffe. Når jeg til slutt skal skrive ut rapporten, må jeg legge til en ny skriver på gangen, hvor jeg må stå i kø bak noen som skal kopiere hele permer. Printerne i "Krasj 2" er jo kopimaskinen og skanneren alle deler på.

Jeg tok noen bilder på åstedet med telefonen min. Da er det fint at jeg ikke kan legge inn bildet fordi den nye dataen blir midlertidig ødelagt av å kobles til en smarttelefon.

Jeg sikret også en overvåkingsvideo av hendelsen. "Krasj 2" støtter selvfølgelig ikke videoformatet. For å installere nødvendig programvare må jeg ringe til IKT kundeservice på dagtid og vente til de har tid til å installere programmet jeg sitter med på en CD i kveld.

Meningsløs ressursbruk

Før jeg reiser ut igjen, må jeg plombere pistolmagasinene mine slik at noen andre kan bruke ressurser på å sjekke at det er en plastbit der neste dag. Den plastbiten stopper nok en politimann med uhederlige hensikter.

I stedet for å ha våpen på kroppen hele tiden, og bli vant med dette før akutte hendelser, bruker politiet masse ressurser på anmodninger, plombering og loggføring. Svært mye av hverdagen vår handler om meningsløs ressursbruk for å holde min, sjefen og politikeres rygg fri ved uønskede hendelser. Dette fører til at vi ukentlig står langt fra bilen med våpen når endelig beslutning om bevæpning er fattet. Ikke alle politifolk har timelange utrykninger i sin hverdag.

Til slutt får jeg og kollegaen sjekket opp tipset vi startet med og tar beslag i mye narkotika. Dessverre er ikke mine overarbeidede etterforskningskolleger like fornøyd. De har ansvar for omtrent 1000 saker i året hver. Etterforskerne slutter av stress akkurat når de har lært jobben godt. Vi må jo forstå at vi ikke kan produsere slike store saker i disse dager?

Gleden og pågangsmotet er borte. Jeg går hjem og legger meg med hodepine og mye frustrasjon. Neste dag våkner jeg kanskje på nytt med glede og pågangsmot.