Koliko je u obuzdavanju neke krize važno povjerenje javnosti u one koji su na prvoj liniji vidimo svakodnevno u načinu na koji se Hrvatska suočila s pandemijom koronvirusa. Nacionalni stožer civilne zaštite za borbu protiv korone uživa gotovo plebiscitarno povjerenje javnosti. Ljudi vjeruju u njihovu stručnost, ozbiljnost, procjene i odluke. Nema kod njih ni mrvice neozibiljnosti ili primjese neodgovornosti. Nema podcjenjivanja problema. Ne siju paniku. Njihov nastup govori – stanje je ozbiljno, ali znamo što činimo. Tom velikom povjerenju pridonio je i u Hrvatskoj dosad neviđeni primjer komunikacijske otvorenosti. Sve što je važno javnost zna.

RED I DEZORIJENTIRANOST

Krizni stožer komunicira svakodnevno i objavljuje svaki relevantan podatak. Ne dopušta da golemi stručni i organizacijski napor svih uključenih službi oslabe razne, pitke, plitke i lako pamtljive teorije koje su preplavile društvene mreže. Ne podcjenjuju nijednu, koliko god se činila bizarna, i na svaku daju jednostavan i utemeljen odgovor koji dodatno učvršćuje povjerenje. Ne tvrde ništa za što nemaju iskustveno i znanstveno utemeljenje. Krizni stožer pretvorio je medije u saveznike zaokružujući tako široku frontu zajedničkog djelovanja protiv smrtonosnog neprijatelja.

U svjetlu spoznaje kako se kvalitetno upravlja krizom, kako se stvara javna potpora i osjećaj sigurnosti u nesigurnim vremenima, pogledajmo što se događa kad se krizom ne upravlja, kad je prevladavajući dojam kaotičnost i dezorijentiranost. Ne treba ići daleko. Ostanimo u Zagrebu. Ni osam dana nakon što je potres razorio centar grada i prigradsko naselje Markuševac, pokraj kojega je bio epicentar, ovdašnja javnost ne zna ni koliko je točno objekata stradalo, koliko je ljudi ostalo bez krova nad glavom, što će biti s njima, kakav će barem otprilike biti model obnove… Nema nikakve procjene trajanja agonije koja je započela u rano nedjeljno jutro 22. ožujka, osim fluidne rečenice da će obnova trajati godinama. Zagrepčani u ovom trenutku nemaju čvrstu točku u koju bi s povjerenjem mogli uprijeti pogled. Imaju tek bahatog i verbalno agresivnog gradonačelnika Milana Bandića koji svakodnevno vrijeđa ljude koji su ostali bez krova nad glavom primjedbama da su za svoju situaciju sami krivi jer nisu obnavljali svoje vlasništvo, nisu gradili u skladu s današnjim standardima, nisu koristili kvalitetne građevinske materijale, nisu se javljali na natječaje za obnovu pročelja, nisu osigurali svoje nekretnine…

Jedino zbog čega su Zagrepčani krivi je što im je gradonačelnik – Milan Bandić. Ispražnjen od sadržaja i struke, a pun sebe…

Izbacujući iz usta te otrovne i bezosjećajne rafale ne primjećuje da se ta njegova logika okreće i prema njemu baš kao bumerang. Jer, ako su građani krivi što su u nekoliko minuta postali beskućnici zbog razloga koje im prišiva, tko je po tom istom kriteriju kriv što je, recimo, najveće zagrebačko rodilište, ono u Petrovoj ulici stradalo tako da su majke s tek rođenim bebama bježale na dvorište? Tko je kriv što su stradali klinički odjeli na Šalati? Tko je kriv što je stradao Muzej za umjetnost i obrt? Što su stradale škole? Tko je kriv što je stradao Umjetnički paviljon? Ti objekti nemaju “neodgovorne” privatne vlasnike, oni spadaju u djelokrug nadležnosti gradske vlasti i gradonačelnika Bandića, zar ne? Jedino zbog čega su Zagrepčani krivi je što im je gradonačelnik – Milan Bandić. Ispražnjen od sadržaja i struke, a pun sebe. Dvadeset godina njegova kancerogenog modela vladanja razotkrila je jedna nedjeljna zora, i sedam kaotičnih dana koji su uslijedili poslije nje.

SMUŠENOST I PANIKA

Što smo, dakle, imali vidjeli u prvome tjednu poslije potresa. Uglavnom smušene i uspaničene ljude koji nisu znali gdje i kome se obratiti da im netko dođe pregledati nekretninu. Gledali smo statičare koji su, sad doznajemo, radili volonterski pokušavajući popisati što veći broj oštećenih nekretnina. Danas su se povukli jer ih ni tjedan dana poslije potresa nitko nije organizirao ni strukturirao njihove aktivnosti… Vidjeli smo Bad Blue Boyse koji su se organizirali i svakog dana išli od kuće do kuće pomažući ljudima da raščiste ruševine, uklone oštećene dimnjake i dijelove zidova kako ne bi napravili još veću štetu. Vidjeli smo alpiniste koji su se pentrali po donjogradskim zgradama kako bi pomogli u uklanjanju urušenih krovova… Vidjeli smo ljude koji priskaču jedni drugima, ali ne i sustav koji je trebala osmisliti gradonačelnikova administracija.

Ne bi li, zaboga, bilo normalno da se u ovakvoj krizi istog jutra organizira djelotvoran i stručan krizni stožer? Ne bi li bilo normalno da gradonačelnik i stožer svakodnevno komuniciraju mjere koje već provode i one koje planiraju u danima koji slijede? Ne bi li bilo normalno da je odmah okupljen tim arhitekata, restauratora, građevinskih inženjera, povjesničara umjetnosti, urbanista, pravnika…? Ne bi li bilo normalno da gradonačelnik jednog ranjenog grada stvori u tom svom gradu jednu utješnu atmosferu zajedništva, suosjećanja, potpore i efikasnosti? Ne bi li bilo normalno da je, recimo, već rebalansirao gradski proračun kako bi oslobodio novac za projekte koji nisu prioritet i odmah ga usmjerio u obnovu razorenog stambenog fonda i zbrinjavanje sugrađana? Ne bi i bilo normalno da građanima koji su završili na ulici svakodnevno šalje poruku Ne brinite, riješit ćemo i ovo zajedno, umjesto da im svakom riječi koju izgovori udara nove šamare optužujući ih da su sami krivi što su žrtve potresa? Ne bi li bilo normalno da gradonačelnik Zagreba u ovoj situaciji bude čovjek, a ne arogantna prznica?

PUSTITI UTOPLJENIKE DA SE UTOPE

Potres je razorio živote mnogih ljudi. Ali, potres je i ogolio samog Bandića, tog diva populizma i koruptivnog vladanja. Do kraja. Ogolio ga je kao osobu koja nema ljudskosti da suosjeća s ljudima, ali i kao političara nesposobnog (ili nespremnog, vidjet ćemo uskoro!) da kontrolira krizu. Kad je trebalo graditi fontane, spomenike, postavljati stupiće, asflatirati nebrojeno puta jedne te iste ulice, trošiti proračunski novac na kojekakva Potemkinova sela i projekte koji bi umrli ubrzo nakon što bi bili predstavljeni… nije mu manjkalo političkog samopouzdanja. No, potres je nešto drugo. Da bi se nosio s posljedicama prirodne katastrofe treba iza sebe i uz sebe imati struku, treba biti aktivan i angažiran, treba znati brzo snimiti situacije i strukturirati strategiju. Toga ovih dana u Zagrebu ne vidimo. Osim ako njegova strategija nije da pusti utopljenike da se utope!

Potres je razorio živote mnogih ljudi. Ali, potres je ogolio samoga bandića, tog diva populizma i koruptivnog vladanja. Ogolio ga je kao potpuno nesposobnog da suosjeća s ljudima i da kontrolira krizu…

S obzirom da znamo kako je svojom kumovskom politikom vladao Zagrebom, jasno je da Bandić koji je bio izvor svih problema s kojima se Zagreb muči već godinama ne može biti rješenje. No, ako ne može biti rješenje za grad to ne znači da ne može biti rješenje za svoje kumsko pleme. Znamo li, a znamo, kako su godinama kumovi profitirali od umreženosti s njime, ne treba nikoga čuditi ni ako se u tjednima koji slijede pojave lešinari koji će pokušati iskoristiti Bandićev institucionalni, možda i pomno režirani kaos i subjektivni očaj pojedinaca, pa se za sitnu lovu dokopati atraktivnih lokacija u centru Zagreba, kupujući neuseljive stanove od vlasnika beskućnika. Koji su, k tome, najčešće stariji ljudi. Prema informacijama s ulice, već je počeo lov…

ZAGREB OSUĐEN NA BANDIĆA

Nažalost, porušeni Zagreb nema alternativu. Osuđen je na Bandića. Ljudima koji su ostali bez krova nad glavom jedina je šansa, a ni ona nije velika u sudaru s besramnošću i beskrupuloznošću klika oživotvorenih u liku zagrebačkog gradonačelnika, da ih mediji ne zaborave. Bandić nikad nije želio otvoreno i jasno komunicirati, pa će i u ovoj situaciji nastojati što više zamagliti stvari.

Jedino mediji neprestanim pritiskom na njega mogu održavati na životu pitanje budućnosti porušenog grada i njegovih ljudi. Potresom u Zagrebu trebalo bi se baviti intenzivno kao i koronom jer ugroza je također velika. Ako izostane medijski pritisak Zagrebu će se dogoditi ono što se hrvatskom gospodarstvu dogodilo tijekom pretvorbe i privatizacije kad je u političkom blitzkriegu uništeno u tolikoj mjeri da se do danas nije oporavilo. Ako se Bandića pusti da se ispod svjetala medijskih reflektora povuče u sjenu centar glavnog grada šaptom će pasti u ruke sumnjivog kapitala i tajnih ortaka… U moru loših iskustava kroz koja smo prošli, moramo li stvarno proći još i kroz ovo?