U zoru nakon Velike Gospe probudio sam se s katastrofalnim, gigantskim mamurlukom.

Osim u želucu, peklo me, probadalo i u stražnjici, kao da sam za okladu pojeo i teglicu ljutih feferona. Skoro ničeg se nisam sjećao od protekle noći… Osim da sam s novostašima Lasićem i Rašetom jeo pečenu janjetinu, pio vino iz bukare, a onda se oko ponoći pojavio i Čadež. Njegovog sam se dolaska u Čavoglave lagano i pribojavao jer mi je dan ranije nešto prijetio na fejsbuku, a nisam mogao točno odrediti je li ozbiljan ili se samo zajebava.

U Čavoglave sam došao pješke iz Splita, Lasićev sestrić matematičar javio mi je da više ne može čuvati kozu Bijelku i da će mi je poslati preko Lasića. Lasić u prostranom autu dolazi s Borisom Rašetom na svojevrsni anti tim bilding u Čavoglave.

Sjećao sam se i toga kako je Rašeta sinoć nekoliko puta ponovio kako mu je baš jebeno drago da su odjebali Ivančića, Heni i njihove redakcijske poltrone. „Puna mi je više kapa njihovih tim bildinga u Srbu“, uzvikivao je, ispijajući vino iz bukare. A Lasić mu je odvraćao: „Jebena ti je bila ova ideja da napravimo anti tim bilding u Čavoglavama. Meni je u Srbu odvratna atmosfera. Em nema nikakvih ženski osim ovih naših iz redakcije koje mi već izlaze na nos, em se u zraku osjeća nešto kao u hororima… Ima nešto sablasno u Srbu. Pogotovo u noći kad nam Ivančić pored vatre, onako bradat i sijed, poput nekog ukletog dida, priča krvave, povijesne priče o pokolju Srba… Nije mi to nikakav provod, u Zagreb se vratim napetiji nego što sam bio“.

Eto, to je bilo zadnje čega sam se sjećao od sinoć. A od trenutka kad nam je banuo Čadež s crnom ustaškom kapom na glavi, više se ničeg nisam sjećao. Mrak, praznina, pamćenje popapala alkoholom natopljena maca.

Izašao sam iz Čadežovog vojnog šatora ulogorenog tik uz rijeku Čikolu. Nigdje nikog. Samo je koza Bijelka spokojno pasla na pustoj livadi. U daljini se vidio toranj Crkve hrvatskih mučenika.

Sagnuo sam se, kleknuo na travu uslijed teške mučnine. S glave mi je na travu spala ustaška kapa, Čadežova valjda. Dok sam povraćao, u stražnjici me još jače zapeklo. Obrisao sam rukom bale, povraćotinu oko ustiju i skljokao se na rosnu travu, kao teški ranjenik. Ne znam koliko sam tako ležao u teškim mamurlučkim mukama. Čitav mi je život prolazio pred očima: kako sam sa Sandićem posjetio Štulića u Utrehtu, kako azilant Malebembe nateže Stojku u podrumu Potepuha, kako padam na ispitima, kako Stojka drži Čadeža za nadignuti penis u klonji Limba… Poput fleša, bljesnuli su mi iz podsvijesti i Štulićevi stihovi iz pjesme Fleš: „Ništa se ne događa, kad si dolje i kad si sam. I kad noći vuku podsvijest sve do sjećanja. Lavina kotrljajućih tegova pritiska. I znoj tek kasnije počinje da smeta“.

Sunce je već bilo visoko na nebu kad se pred šatorom pojavio Rašeta s lepinjicom premazanom kajmakom. Dokoračao je do mene, pružio mi lepinjicu.

– Ne mogu… – prostenjao sam. – Možda bih mogao samo suhu koru kruha… I gutljaj rasola.

– Jebote, ja sam mislio da ste Čadež i ti spaljeni samo u tvojim pričama… Al u stvarnosti ste još stoput spaljeniji. Ono sinoć, totalno ludilo… – Zatresao je glavom kao da još uvijek ne može povjerovat u to što se dogodilo.

– Što… – tjeskobno sam se trznuo. – Ničeg se ne sjećam… To prokleto čavoglavsko vino, fakat ko da ti preko njega neko čavao zabije u glavu. Valjda su po tom vinu Čavoglave i dobile ime…

– Stvarno se ničeg ne sjećaš? – iščuđavao se Rašeta. – Možda i bolje.

– Ne sjećam se fakat ničeg. Daj više reci, ne drži me na vatri kao čavoglavskog janjca, prepeć ću se – nervozno sam izustio.

– Pa ti si Čadeža… Kumio, nagovarao da te potorba. Tu… – Rašeta je glavom pokazao prema šatoru.

Posred prsa proparala me munja nelagode.

– Ma, to sam se valjda samo zajebavao… – zapiskutao mi je glas. – To se Čadež i ja tako često zajebavamo… Valjda sam se zajebavao u stilu da su Čavoglave kao planina Brokbek. Jesi gledo taj film? Ja sam mislio da je to neki odurno jadni film, nekakva jadna gej propaganda ko i svi takvi filmovi. Ali kurac, jebena filmčuga, teška drametina, totalni egzinstencijalizam… Te dve kaubojčine…

– Da, stalno si Čadežu ponavljao da u sebi i njemu vidiš ta dva tužna kauboja. Da želiš da zabrijete u šatoru kao njih dvojica u filmu… Da to bude… Kako si ono intelektualno rekao… Unamunovska ševa iz boli, da. Ševa dvojice izgnanih osamljenika. I vabio si Čadeža, da ako je zbilja istinski pjesnik, neka se usudi napravit ono što su Rembo i Verlen stalno radili između sebe po vašljivim sobama jeftinih svratišta. Rekao si, pjesnik se ne postaje tako što se crnči po uvenulim korporacijama ala EPH ili Štirija.

– Ma da, to je bila samo zajebancija… – progutao sam knedlu. – Crnčiš di crnčiš, treba preživjet, ti to najbolje znaš.

– Tu si još bio okej, u granicama normale. Ali onda si počeo ko sivonja potezat vino iz bukare i totalno podemonio… Htio si na silu zažvalit Čadeža pored vatre… Govorio da ćeš se tako najbolje osvetit onoj svojoj curi Stojki… I onda si tresao glavom i nepovezano pričao o nekakvom crncu s kojim te ona prevarila isto kao i zimus s Čadežom, zapravo puno više… Da bi onda postao totalno neugodan… Drvio si o toj osveti, reko si da ćeš pouzimat sve te kurce za kojima ona poseže i strpat ih u…

– Umukni, jebote! – vrisnuo sam.

– Nećeš sad valjda i mene… – šaljivim će tonom Rašeta.

Obrisao sam dlanom graške znoja s čela. Nije mi bilo do zajebancije. Rašeta je nastavljao.

– Čadež te onda čvrsto stisnuo pod ruku i odveo u svoj šator. Kao onaj hajduk Revač onu Muslimanku Lejlju u Araličinom „Konjaniku“ – kurčio se Rašeta književnom erudicijom.

Na te riječi kleknuo sam na travu i iznemoglo iz želuca izbacio na travu par kapi žući. Ponovo me jako zapeklo u stražnjici. Da sam imao snage zatrčao bih se i bacio u Čikolu, nek me nema. Koliko sam već puta u tom svom relativno kratkom, usranom životu poželio da me nema…

– Majko moja… Šta sam napravio… – drhtao mi je glas pred plač. – Šta ako sidu dobijemo… Kao kaznu… Grijeh smo…

– Daj, sad zvučiš ko Željka Markić – prekinuo me Rašeta.

Krenuli smo livadom prema užem centru Čavoglava. Rašeta i Lasić prenoćili su tamo u sobama iznad lokalne krčme. Bio sam totalno satrven. Svako malo sam zastajao, kukao, grlio Bijelku, udarao se šakama po glavi, guzici. Jednom sam se čak i zaletio prema Čikoli da se bacim, pa me Rašeta hvatao, govorio mi da samoubojstvo nije izlaz.

– Tako sam se i ja htio baciti u mrzlo jezero tamo kod sebe u Donjem Lapcu… Bilo je to kad sam otkrio u sebi pjesnika. Počeo sam pisat poeziju, želio sam upisat komparativnu književnost na Filozofskom, upoznat Mićanovića, Čegeca, Bagića, majstora Mrkonjića… Ali otac mi nije dopustio da upišem književnost, rekao je da se od toga ne živi, da je to za mlatimudane, da si poeziju mogu dopustit samo mladi komunisti kojima država daje lovu za plaće i časopise koje nitko ne kupuje. Bile su to davne osamdesete… I, eto, na kraju sam završio kao politički novinar, a kad mi je do književnosti, pišem pod pseudonimima horor i erotske romane kojima si priskrbljujem dodatni džeparac – tješio me. – Sve je došlo na svoje, pomirio sam praktično zanimanje i književnost. Na kraju sam iz očeve zabrane da studiram književnost, profitirao čak i u književnom smislu. A, kad se sjetim da je tako malo falilo da se u Lapcu bacim u jezero… Ma, ja se od tada uvijek držim one Araličine: noga u dupe, dva koraka naprijed…

– U mom slučaju: kurac u guzicu, dva koraka naprijed – protisnuo sam.

– Ha, ha! Evo, vidiš da ti se vraća tvoj smisao za šalu. To je dobro, na sve u životu i treba gledat tako, montipajtonovski.

U samom srcu Čavoglava, hrpa ljudi skupila se oko nekakvog kaveza, kao na vašaru. Uhvatio me neki loš predosjećaj. Zatrčao sam se i krenuo probijat kroz natiskanu gomilu. Zastao sam tek pred samim drvenim rešetkama kaveza. Unutra je bio Čadež. Životinjski se kezio prema gomili, režao. Kad me spazio, kroz rešetke me zgrabio za kragnu zgužvane košulje, primaknuo sebi. Mogao sam mu osjetiti vrući dah dok mi je govorio:

– Evo, vidiš šta trpim zbog tebe, Svirče… Sinoć su Thompson i njegova ekipa bili u ophodnji na Harlijima. I uhvatili me, baterijama osvijetlili dok sam te, na tvoj nagovor, guzio u šatoru. Poludili su, optužili me da sam iznevjerio, obeščastio njihovo gostoprimstvo, oni su mi dali da besplatno kampiram uz Čikolu… Da bih ja onda… I to još u gardističkoj majici… Na Gospu… – Otpustio mi je kragnu.

Briznuo sam u histeričan plač.

– Daj, ne cmizdri mi tu ko neki teški gej, napravit ćeš mi još gore sranje… Nije tako strašno, izdržat ću. Pustit će me do navečer. Sad bar znam kako se osjećao Ezra Paund kad su ga Ameri kao majmuna zatvorili u kavez zbog veličanja nacizma. Ovo mi je potvrda da sam jedini istinski pjesnik u Hrvatskoj – procijedio je.

Onda se pačjim hodom odgegao na drugi kraj kaveza i gromkim glasom počeo recitirat gnjevnoj rulji u facu:

Stup vode, brdo je jeknulo. U široku jamu Ispunjenu kišnicom i žabama ubacio sam zelenu, ofanzivnu ručnu bombu. Poslije su kreketale još jače, vječne žabe!

– To je poezija kakvu sam oduvijek želio pisat… – začuo sam Rašetu iza sebe. – Bolje da se maknemo, da i tebe još ne ubace u kavez.

Probili smo se natrag do koze Bijelke. I ispod nje ugledali nekog sjedokosog starca, pio je mlijeko direktno iz Bijelkinog vimena.

– Akademiče! – očito ga je odmah prepoznao oštrooki Rašeta.

– Ma, kakav sam ja akademik! Ja sam prije svega čoban! Čovjek je ono što je bio u mladosti, toga se ne treba stidjeti ko Tomić i kompanija, čobani koji bi najradije htjeli da su rođeni ko prinčevi! – Izvukao se ispod koze, kao mehaničar ispod auta, Ivan Aralica. – Zato se ja napijem svježeg kozjeg mlijeka kad god sam u prilici. To mlijeko je meni kao Prustu Madlen kolačić. Vrati me u djetinjstvo…

Majko mila, zavapio sam u sebi. Aralica pije mlijeko direktno iz vimena Jergovićeve koze Bijelke. Harms i Bulgakov morali su ovakve stvari maltene nadrogirani izmišljat… A u Hrvatskoj to je realnost! Nije ni čudo da kod nas, i u slikarstvu, i u književnosti, i u filmu, uvijek na kraju bude dominantan totalni realizam!

Pozdravili smo se s Aralicom, uveli Bijelku u prostrani Rašetin auto kupljen za švicarce… Akademik je za nama dobacio da mu je sad odlična prilika da iznudi od Čadeža priznanje što je napravio s njegovim obiteljskim fotografijama.

– Dao sam mu svoje najintimnije slike da njima prije deset godina opremi tekst o meni u Globusu! Prošlo je od tad deset godina! Nit je tekst izašao, nit mi je slike vratio! Zamolit ću Marka da ga ne pusti iz kaveza sve dok ne prizna što je s mojim fotografijama!

Dok smo na auto-cesti prolazili pored žute table s natpisom PIROVAC, Lasić je predložio: mogli bi posjetiti Nevenu Rendeli, ona tu ljetuje, svakodnevno za fejsbuk snima selfije s koktelima u ruci, ima i novi, kratki panama šeširić kao Žak Houdek, to se mora vidjeti uživo.

– Ma, neću – odbio je Rašeta. – Onda će reći Barbari Majstorović da sam bio u Čavoglavama, pa će Barbara opet po redakciji širiti tračeve da sam u Čavoglave išao samo da bih se ulizao Tončici Čeljuski i Ivanu Jabuci. Barbara okolo priča da sam njihov džepni Srbin i da pristajem na sve samo kako bi me Tončica i Ivan što češće zvali da gostujem kao gost komentator u Forumu na četvrtom programu.

– Svi u Novostima su ljubomorni na tebe jer si na tržištu, jer radiš na sto strana i još ti se uz sve to dobro prodaju palp romani. Dok svi oni ovise o milodarima države i Pupovca – ulizički će Lasić, valjda zato što nam je Rašeta u Čavoglavama sve plaćao, i vino, i janjetinu, i smještaj, i lepinjice s kajmakom.

– Znači, baš kao što te, Boro, poučio tvoj stari kad si htio postat pjesnik: Nikad, sine, ne dozvoli da te hrani država, prevrtljiva je to maćeha. – bacio sam mu i ja lagani uliz, nadajući se da će još nečim počastit, dug je put do Zagreba.

– Hoćeš reći, Svirac, da vrijedi ona Thompsonova: drugo vrijeme, ista sudbina – nacerio se na šalu i paradokse uvijek spremni Rašeta.

Književna Groupie

*Kupi Književnu groupie! Po povlaštenoj cijeni od 69 kuna, hit knjigu Pavla Svirca, proglašenu kulturnim događajem godine, naručite na info@arteist.hr, s naznakom „Arteist za Groupie“. Dostava u Zagrebu i Splitu je besplatna i vrši se isti dan.