På en affisch signerad Hanna Böhm, utformad som en svit av serierutor, som under den senaste tiden har cirkulerat i Sverige befinner vi oss i ett klassrum. En medelålders kvinnlig lärare pekar med en pinne mot en vit tavla med ett stort porträtt av Carl von Linné. På tavlan kan vi läsa: ”Carl von Linné var en begåvad vetenskapsman”. Men i serierutans förgrund sitter en flicka och blir arg. Hon läser en bok om svensk historia samtidigt som hon, får vi anta, lyssnar till läraren. I hennes tankebubbla står: ”Carl von Linné grun­dade ju rasbiologiska institutet, varför står inte det med?” Budskapet är tydligt: vår historia är för­ljugen. Skolan döljer de fula sidorna av vårt för­flutna, censurerar bort det skamliga. Det är ok att skriva att Linné var en duktig botaniker, men man döljer att han grundade ett rasbiologiskt institut.

Statens institut för rasbiologi inrättades efter riksdagsbeslut i Uppsala 1921 med läkaren Herman Lundborg som chef. Ambitionen var att motverka ”den svenska folkstammens degenerering” genom studier av allt från samiska skallar till genetik. Efter­som Lundborg kom att stå nazismen lite väl nära ersattes han 1936 av den mer socialdemokratiskt präglade Gunnar Dahlberg, och institutet bytte två decennier senare namn till Institutionen för medicinsk genetik. Men Carl von Linné var inte inblan­dad. Han dog nämligen 1778, 143 år innan insti­tutet grundades.