Om skribenten Marcus Birro är författare, poet och skribent. Han var tidigare krönikör för Expressen och är kolumnist för Världen idag, men fick sparken i november 2014, efter att ha medverkat i den högerextrema podden Radio Länsman. Gilla hans Facebooksida: facebook.com/marcusbirro.officiell

Detta är åsiktstext i form av en debattartikel. Åsikterna är skribentens egna och inte Nyheter24:s.

Sverige har gått ifrån ett litterärt land som älskade att läsa om män som hatar kvinnor till att bli ett land som hur enkelt som helst lärt sig älska att hata män…

Knausgård undrar varför det är så tyst i cyklopernas land. Det kan jag svara på. Du binds vid bygatans enda träd och förses med munkavel, sedan hånas, hatas och hotas du och till sist snor cykloperna ditt jobb ifrån dig, och sedan jobb nummer två och till sist jobb nummer tre.

Det är vad som sker.

Detta pågår tills hela den offentliga scenen är kliniskt rensad från alla skribenter, författare eller poeter som vågar ha en enda avvikande tanke eller uppfattning i en enda sakfråga.

Till sist vaggas allting in i en stelbent, korrekt klang som har som enda mål att lura folk att landet i fråga faktiskt inte rymmer några inre stridigheter alls.

Det är alltså inte bara så att svenskarna är fegare än andra, vilket är helt sant och egentligen har varit varit sant ända sidan vi höll öronen medan tyska soldater rullade igenom vårt land under andra världskriget, utan det är också så att de få röster som ännu orkar stämma sitt instrument i en annan ton effektivt och skoningslöst tystats ner.

Alltså har de vulgära feministerna med Ebba-Witt Brattström som plågsam frontsoldat, lyckas med konststycket att förpassa en redan havererad debattnivå ännu några mil under jorden med sitt “Tänk om vi skrev att vi ville krama fasta ballar".

Ja, tänk.

Vad skulle hända?

Den skoningslöst politiskt korrekta mediala och kulturella eliten har redan avväpnat varenda ord-rebell som finns kvar i det här landet. Sverige har inga sanningssägare kvar inom media eller kultur.

De tar sin tillflykt till Facebook, Twitter och Flashback. Media förstår ingenting. De välutbildade feministerna på Södermalm förstår ingenting. Killen som försvarade sin förkärlek till mångkulturen med citatet “Det jobbar en söt flicka med sjal på Apoteket vid Medborgarplatsen” förstår ingenting.

Men under de tjocka självgoda gulblå lagren sjuder en annan verklighet. Och det är i den verkligheten människor lever. Och det är i den verkligheten som SD växer och växer. Och det är i den verkligheten som glappet mellan media och folk växer. Och det är i den verkligheten som arbetarklassen överger både fack och rörelse.



Och det är i den verkligheten som resten av Europa lever. Och det är i ljuset av den verkligheten som det bisarra i att anklaga en författare för att vara nazist, pedofil och Breivik bör ses.

Feminister brukar för övrigt anklaga meningsmotståndare för att vara Anders Bering Breivik. Även undertecknad har blivit utsatt för detta. Det är svårt att värja sig emot ett sådant kriminellt påhopp. Men det är så kampen för jämställdhet ser ut i Sverige.

Jag har inte hört ett enda röst höjas i vrede över de fullständiga bestialiska vidrigheter som till exempel IS utsätter kvinnor för där de drar fram. Istället handlar allting om att kollektivt skuldbelägga män för miljöförstöringen, håna debattören Per Ström för hans utseende eller engagera sig i genusmedveten snöröjning.

Inom kulturen har kvinnorna alltid blivit rasande när författare skrivit böcker om unga flickor. Märk väl att det inte handlar om män som de facto lever med unga flickor. Det handlar om litteratur! Romaner! Dikter! Konstverk!

Jag minns när författaren Stig Larsson lyckades haspla ur sig att han föredrog unga flickor. Det var på nittiotalet och just det faktum räddade nog både liv och eventuellt anseende för honom. Under de här tjugo åren har debattklimatet och samtalstonen i offentligheten smutsats ner. Hade han sagt något liknande idag hade han blivit avrättad i omgångar, givetvis först och främst på Aftonbladets kultursida, alla kommunisters dödsskvadron, och sedan hade någon av kvinnorna i kulturprogrammen på SVT avrättat liket av honom och sedan hade alla väsande Ulrika Knutsson-kopior på SR P1 fortsatt att dissekera resterna av liket och så hade Bibi Rödöö under tårar beklagat att liket fått sommarprata och så hade han blivit av med jobbet som dramatiker och sedan hade tiden fått göra jobbet och käkat upp det allra sista av honom.

Allt manligt skrattas det åt. Männen blir hånade, fördrivna, jagade, undangömda och den dumme fan som öppnar sin käft är bara en kränk stackare, en vit, framgångsrik översittare som ägnat hela sitt liv åt att hålla kvinnor på mattan medan han med stora ögon och flottiga läppar skott sig själv.

Sanningen väger ingenting när den ställs bredvid feministernas teori. Ingen vinner. Männen förlorar tusen gånger om och ibland har jag lekt med tanken att kollektivt skuldbelägga andra grupper än män. Judar? Muslimer? Svarta?

Men med männen går det. Mest för att vi är så pulvriserade av tidsandan att vi faktiskt inbillar oss att lögnerna blivit sanna. Vi har låtit teorierna bli vår praktiska verklighet. Skratten rullar hela vägen från Södertörn.



Sanningen om Sverige kommer från Norge. I Sverige ryms ingen sanning längre. Jag minns en av de sista texterna jag fick skriva för Expressen innan jag fick sparken efter att ha medverkat i ett fullt lagligt om också inte helt politiskt korrekt radioprogram. Jag hade skrivit en text om att kristna är den religiösa grupp som är mest förföljd i världen. I mitten av den krönikan hade jag en rad som löd” I Mellanöstern är det militanta muslimer som mördar och fördriver kristna”.

På kvällen började cheferna ringa. De var minst sagt upprörda. Jag undrade om något var fel i krönikan, men nej allt var i sin ordning. Ändå sade en av mina tusen mellanchefer: “Den här krönikan kan vi inte trycka”. “Men den är ju sann, sade jag, det sade du själv”. “Det spelar ingen roll. Vi kan inte trycka den”.

Jag gick högre upp i hierarkin och till sist fick jag igenom den. Efter det stoppades dock väldigt många av texterna jag skrev och till sist hittade tidningen äntligen en anledning att göra sig av med mig.

Jag minns när August Strindberg var ung och fick jobb på nystartade Dagens Nyheter. Han blev utsänd att rapportera om en ny tågstation som skulle invigas av kungen. Väl på plats såg den unge Strindberg att kungen var där med en kvinna han inte borde vara där med och han gick tillbaka till redaktionen och skrev om det. Han blev givetvis uppkallad till chefen som sade: “ Den här kan vi ju inte trycka”. “Men den är ju sann, försvarade sig Strindberg”.

Men det spelade ingen roll. Sanningen spelar ingen roll i Sverige. Vi har en självbild att försvara. och vi gör det till varje pris.

Det har blivit svårt att andas i Sverige. Syret härsknar som gammalt fett. Snart flyttar jag. Det sorgliga är att det knappast kommer märkas. Den förhärskande mediala och kulturella klassen har redan en gång för alla gjort sig av med alla som envisas med att tro på sanningen mer än på dogmer.

Kanske Knausgård har ett sommarhus att hyra ut någonstans i fjällandet? Så kan jag sitta där och skriva sanningar som jag kan skicka ut med en drönare och singla ner över ett land som behöver både nåd och sanning i rikliga mått…

Marcus Birro,

Författare