Stockholm beskrivs som ett lås vid Mälaren i detta soliga filmporträtt på vers, uppläst av en mycket ung Bibi Andersson.

Hennes röst låter så barnslig. Man känner knappt igen den stora Bergman-skådespelerskan, hon som bjuder riddaren på smultron i Sjunde inseglet, flirtar med Victor Sjöström i Smultronstället och under sommarsvala kval byter identitet med Liv Ullmann i Persona. Än mindre känns hon besläktad med den äldre Bibi, hon som spelade den grymma lärarinnan Tora Holm, en slags kvinnliga variant på Stig Järrels berömde Caligula i Hets, i Klaus Häros Elina - som om jag inte fanns (2003). Men om man lyssnar noga, går det inte att ta miste. Värmen i tonen, som ibland likt en tunn slöja brer ut orden och liknar dem vid en ljuvlig sommardag, finns där redan hos den knappt 24-åriga Bibi Andersson. Här får hon fantasieggande ord att leka med, i Gardar Sahlbergs roliga text om Stockholm, där "grottekvarn" rimmar på "barn", "skugga" med "tugga", "glass" med "gass" och den leende kvinnan som handlar på Hötorget beskrivs som en husmor "som går ronden". Filmen är regisserad av Lars-Eric Kjellgren (1918-2003), en av de mindre giganterna i svensk film. Den här påkostade kortfilmen om Nordens Venedig, med fokus på de evigt skiftande vattnen och människorna, byggnaderna och statyerna i dess närhet, gjorde Kjellgren mellan de långfilmer som han har blivit känd för: Medan staden sover (1950) och Nattens ljus (1957). Båda dessa filmer berättar med säregen poesi om unga människor som råkar i onåd i storstaden Stockholm. Men här, bland båtar och sommarklädda människor, spänstiga Milles-statyer och barn som leker i fontäner; medan trafiken smidigt flyter på till vänster längs stadens gator i det oändliga sommarljuset, går det inte att tro på något annat än den goda staden.