Ett samhälle är en samling människor som lever ihop. De kan välja att samarbeta eller motarbeta varann. De samhällen som lyckas bäst är de som trots skillnader och olikheter klarar av att kämpa sig framåt i utvecklingen, som tar vara på skicklighet och ger motivation så att alla gör sitt bästa. De samhällen som har en vision, likt den om folkhemmet, att trots klasskillnader så skulle den svenska modellen ge ett rikare land till oss alla. Eller Amerika och den amerikanska drömmen, att vilken fattig bonde i valfritt land kunde ta sig dit och skaffa sig land, jobb och till och med tjäna ihop en rikedom. De samhällen som misslyckas att ena samhället bakom en vision, där alla inkluderas och vinner på att engagera sig, de samhällena förfaller och möter uppror från sin befolkning. Ryssland är ett utmärkt exempel, år 1917 hade det stora fattiga och odemokratiska landet efter 3 år av krig mot andra stormakter, där hundratusentals landsmän dött och där livskvaliteten sjunkit på hemmaplan slutligen fått nog. Det var ett land som nonchalant inte sett till sina egna landsmäns behov och drog ut på ett långt och kostsamt ”äventyr”. Ett samhälle, där människor fick det sämre, där många fattiga fick betala med sina liv för de ledandes skull. Sen har vi den Franska revolutionen, där likt Ryssland klyftor och fattigdom resulterade i revolution. Båda länder som saknade den kritiska visionen om att skapa ett samhälle där alla var vinnare och befolkningens behov uppmärksammades.

Men varför tar jag upp detta nu? Jo, har Sverige en vision längre? En gång i tiden så minskade klyftorna, vanligt folk kunde köpa sig en bil och tv, åka på semester utomlands, vara trygg i ett land som undvikit krig i 200 år. Vi kan fortfarande detta, så alltför kritisk är det självklart inte. Det är detta som folk pekar på när de säger att vi inte befinner oss i en systemkollaps. Det är förstås sant men… är visionen uppnådd? Vi är alla rikare idag än för 70 år sen men var rör sig samhället idag och vem styr skutan? Den ekonomiska utjämningen har avtagit, klyftor ökar återigen samtidigt som ”godhetspolitik” tillåtits överta debatten, det eviga positionerandet för eller emot denna och den våldsamma brottsligheten som blivit mer brutal. Som arbetarklass eller medelklass, är man egentligen med på tåget när framtida rikedom ska framförallt gå till de redan rika och inte samhällets gemensamma välmående? Och att istället för att den frågan förs, bråkar vi om hur rasistisk någon är eller hur man ska skämmas över att köra bil. Detta är avsaknaden av en gemensam samhällsvision, det är att ställa människa mot människa. De som ser problem med migrationen, de som hellre ser sitt önsketänkande, de som kör bil för de måste, de som skambelägger dessa och som själva kanske bor så centralt att de slipper stå ut med de ständigt ökade bränslekostnaderna. I en urspårad indvidualitisk anda där den egna uppfattningen är närmast helig, där nej-sägare snarare är onda än att de kommit fram till en annan slutsats. Istället för att samla konsensus och samlas kring en vision som vi kommer överens om, lägger vi så mycket energi på att avsky våra motståndare och bygga murar i samhället. En samhällsvision kräver uppoffringar, den bringar lycka men ingen kan få allt de vill ha, det är en enda stor kompromiss. Där du, jag och alla andra ändå får något tillbaka, där ingen lämnas efter. Där de styrande uppmärksammar våra behov och anpassar sig därefter, inte tvärtom.

Låt oss då lösa detta: Mindre invandring, mindre fossildrivna bilar, bättre tillvaratagande av nuvarande skattemedel innan skatterna måste höjas, höjda löner eller arbetstidsförkortningar, en energipolitik som är effektiv och objektiv, en gemensam identitet, en svenskhet som omfamnar alla oavsett om du är från Iran eller Australien. Där likt USA, man anpassar sig för att ta del av sitt nya hemland, gör sig av med det som anses förkastligt enligt svenska normer och bidrar med det man kan till stacken. För det som annars kommer hända när klyftor ökar och inte bara ekonomiska sådana utan även sociala klyftor. Där man inte längre lever i samma värld, utan där den andre är någon avskyvärd som man absolut inte vill beblanda sig med. Det blir ett samhälle som inte längre engagerar människor, som tappar sitt förtroende, som människor inte vill kämpa för utan snarare begå uppror emot. Det närmar sig den krigiske ryske adelsmannen som störtar in i ett krig medan bönderna får ta stryken för en ensidig dröm från ovan. (Vem som är adelmannen här spelar faktiskt inte roll, för i en demokrati byts denne ut men det sargade samhället består.) När de istället kan bilda en gemensam vision för ett samhälle där alla får något tillbaka. Tänk inte bara hur du själv gynnas av något, tänk hur vi alla kan gynnas av något tillsammans, för så byggs goda samhällen, med en vision.

Med vänliga hälsningar / PBjörkh