Til september vil krudtrøgen igen lægge sig tæt over det kuperede sønderjyske terræn, når DR’s historiske dramaserie 1864 får premiere på tv.

170 mio. kroner har Ole Bornedal fået til at skildre det svidende nederlag, der står som mejslet ind i dansk selvforståelse og historie.

Men hvad de fleste har glemt, er, at 2014 også markerer et andet glorværdigt nederlag, som i mentalitetshistorisk betydning tangerer de blodige begivenheder ved Dybbøl og på Als. I dag, den 14. januar, er det præcis 200 år siden, den danske Kong Frederik d. 6. tog imod et tilbud, han ikke kunne afslå, fra den svenske kronprins, Karl Johan, og skrev under på en aftale, der reducerede Danmark til en europæisk småstat og ændrede dansk selvforståelse for altid.

»Det med, at den danske småstatsmentalitet opstod i 1864, er lodret forkert. Det skete allerede i 1814,« siger historiker Rasmus Glenthøj, der har skrevet bogen Skilsmissen – Dansk og norsk identitet før og efter 1814.

Ifølge Rasmus Glenthøj er der et åbenlyst misforhold i den betydning, som de to årstal traditionelt tillægges. Mens 1864 er blevet en universalforklaring på næsten alt, hvad der har med danskhed at gøre, er 1814 så godt som gledet ud af vores kollektive bevidsthed. Og det til trods for, at afståelsen af Norge uden sammenligning udgør det største territoriale, økonomiske og ressourcemæssige tab i Danmarks historie.

»Forestillingen om Danmark som en lille, såret, truet enhed er et resultat af 1814. Tidligere havde vi en vis indflydelse på vores skæbne. Men efter 1814 bliver den danske stats officielle udenrigspolitik, at vi ikke længere har nogen udenrigspolitik,« siger Rasmus Glenthøj.

Et dansk imperium

Når 1814 alligevel er kommet til at stå i skyggen af 1864 skyldes det især et forhold: Mens 1864 var et nationalt nederlag, der efterlod 200.000 dansksindede slesvigere syd for den nye grænse, så var 1814 en dynastisk og statslig katastrofe, som ikke på samme måde passer ind i det nationale narrativ, der kom til at præge dansk historieskrivning op gennem 1800-tallet.

»Historiefaget opstod først som fagdisciplin i 1880’erne. De første professionelle historikere bestod derfor af unge, radikale danskere, som havde været knægte under krigen i 1864. De var den første generation til at vokse op i en lille nationalstat, og derfor så de også fortiden gennem den nye nationalstats briller,« siger Rasmus Glenthøj, der mener, at deres »historiske arvesynd« stadig præger vores forståelse af fortiden i dag.

Virkeligheden er, at den danske stat ved indgangen til det 19. århundred hverken var særlig lille eller særlig national. Danmark var et sammensat imperium, der strakte sig langt og favnede bredt. Det bestod foruden Danmark af kongeriget Norge, hertugdømmerne Slesvig og Holsten, bilandene Island, Færøerne og Grønland samt oversøiske kolonier i Vestindien, Ostindien og Guldkysten. Hovedstaden København var næsten dobbelt så stor som New York, USA’s største by, og den danske flåde var den femtestørste i verden.

Fra storrige til småstat

Med andre ord: Danmark var i begyndelsen af 1800-tallet en betydningsfuld regional magt. Men med Napoleonskrigene i 1807 blev der hurtigt vendt op og ned på det forhold; først med det britiske bombardement af København i 1807, der fuldstændig raserede den ellers blomstrende hovedstad og spillede flåden i hænderne på briterne; og siden med syv års udmattende krig og økonomisk ruin. Derouten kulminerede i 1814 med afståelsen af Norge til den svenske kronprins, Karl Johan, der krævede det norske territorium til gengæld for ikke at sønderlemme den danske stat i et sidste, ødelæggende slag. Reelt havde Frederik d. 6. ikke noget valg, og den 14. januar 1814 satte han derfor sin underskrift på en aftale, der med ét forvandlede det danske storrige til en europæisk småstat.

Danmarks nye status som lilleputnation medførte, hvad Rasmus Glenthøj kalder »en metamorfose for den danske selvforståelse«.

»Den mentalitet, man normalt tilskriver 1864, opstod lige her. Man begyndte at vende sig indad og forsøgte at generobrede Norge i Danmark ved at opbygge en ny åndelig selvrespekt og selvhævdelse. Mens staten skrumpede, voksede nationalfølelsen,« forklarer han.

Ånden fra 1814

Den nye mentale sindstilstand kom til udtryk gennem en fremvoksende kulturnationalisme, der blev formuleret af tidens kunstnere og intellektuelle. De knyttede nation, sprog og kultur sammen til en uløselig enhed og søgte som sande romantikere tilbage i historien efter et solidt fundament. Den nye nation og dets folk skulle ikke efterligne andre, men være sig selv.

»Man begynder at skabe en identitet, der er specifik dansk og ikke bare nordisk som førhen. For eksempel begynder man at genopdage den danske oldtid og middelalder, og der opstår en idé om, at Danmark skal rejse sig igen på samme måde som Kong Valdemar genrejste landet tilbage i 1100-tallet,« siger Rasmus Glenthøj.

I 1819 blev der udskrevet en nationalsangskonkurrence, hvorfra Adam Oehlenschlägers »Der er et yndigt land« formentlig stammer, selv om den egentlig først udkommer fire år senere i 1823. Også N.F.S. Grundtvig bidrager til opbygningen af nationalstatens nye identitet med salmen »Langt højere bjerge« fra 1820, der rummer de bredt citerede linjer: »Vi er ikke skabte til højhed og blæst, ved jorden at blive, det tjener os bedst«. Og i københavnerroman Stemninger og sindstilstande fra 1839 beskriver forfatteren Henrik Hertz, hvordan Danmarks formindskelse efter 1814 utvetydigt har styrket nationalfølelsen. Han opsummerer med ordene: »Aldrig har Danmark været danskere end nu«.

»Ideen om et lille pussenusse-land, der ikke kan så meget, men nok skal klare sig alligevel, opstår i de her for dansk selvforståelse meget vigtige år. Det skete ikke i 1864, men man kan sige, at det førte til 1864,« siger Rasmus Glenthøj.

Forudsætningen for den blodige krig 50 år senere, der endte med, at Danmark måtte afstå yderligere to femtedele af sit territorium, var netop de kulturnationales opgør med 1700-tallets kosmopolitiske tanker, som fandt sted i perioden efter 1814, mener han.

»Når eliten i en multinationalstat, som den danske kombinerer liberalisme med nationalisme, så er den dømt til at dø. Det var det, der skete, da den yngre liberale generation i 1830’erne byggede deres politiske forestillinger om folket på de konservatives kulturnationalisme. På den måde kan man godt sige, at ånden fra 1814 – i fællesskab med statens demokratisering – endte med at føre til nederlagene ved Dybbøl og Als.«

Læs del II her...