Lad os gøre en undtagelse og beskæftige os med noget virkelig vigtigt kommunalstof:

Det ligner et tyveri.

På ti år er antallet af akademikere i kommunerne steget med knap 6.000 stillinger. Det er en stigning på mere end 50 procent.

I samme periode – fra 2006 til 2016 - er der blevet godt 3.700 færre lærere og knap 6.700 færre pædagoger. Der er tillige blevet færre sosu-assistenter, og en nedgang i antallet af varme hænder flere andre steder har fundet sted.

De kolde hænders parade suger langsomt, men sikkert livet ud af årene på velfærdssamfundets natur. Styringsregimet er blevet en invasiv art.

Det viser de nævnte tal, som er fra Kommunernes og Regionernes Løndatakontor, og som Altinget offentliggjorde i denne uge.

Det skriver sig alt sammen ind i en særlig fortælling om Danmark lige nu:

En herskende klasse har gjort velfærdsstaten til sin egen i stedet for de nødlidendes.

Den offentlige sektor i Danmark er ikke bare verdens største pr. capita. Den bliver også ved med at vokse. I 2016 betalte vi danskere 31 milliarder kroner mere til det offentlige forbrug, end vi gennemsnitligt gjorde de foregående ti år.

Men flere ansatte betyder ikke, at en forvaltning får mere fra hånden. Og slet ikke at modtagere af velfærd blandt borgerne får bedre liv.

De offentligt ansatte, der rent faktisk befatter sig direkte med borgerne og disses behov og legitime krav udkonkurreres. Pædagoger og sygeplejersker var før vant til, at de skulle gøre det så godt som muligt for børnene og de syge. Men nu skal de gøre det så godt som muligt for forvalterne ved indrapporteringer.

Bureaukrati avler bureaukrati. Det bestøver og multiplicerer sig selv. En forvaltning kan via akademiske krydsreferencer sagtens skabe flere problemer, end den løser.

Således kan velfærden i Danmark øges år for år, og modtagerne af velfærden vil opleve, at den i samme periode forringes. Således kan konkrete ydelser beskæres, blot for at man i samme periode bruger/taber flere penge, end man sparer.

Således når vi dertil, hvor folk, der tidligere hørte til kategorien jeg-vil-ikke-lægge-samfundet-til-byrde, har for nemt ved at finde gode argumenter for at forlange alle deres skattekroner tilbage i form af bedre institutioner, veje eller kulturtilbud.

Eller bare lavere skat.

For de mange skattekroner afleveres ikke kun til folk med hjælp behov. De anvendes i stigende grad til at øge styringsregimets kompleksitet. Forvaltningerne vokser endda tydeligvis forvalterne over hovedet i et omfang, så milliarder forsvinder i Skats systemer, diverse IT-systemer og i konsulentlabyrinter omkring transport- og anlægsinvesteringer.

Pengene forsvinder i en bermudatrekant af ansvarsfralæggelser.

Så når man i disse dage ser kommunale valgplakater med slogans som ’for de ældre’, ’bedre børnehaver’ eller ’hjælp til de udsatte’, ligner det en travesti.

Hvad der i virkeligheden foregår i danske kommuner i disse år, er et tricktyveri af den offentlige sektor. Den stjæles fra dem, den blev bygget til, af en klasse, der iklædt godhedens indsmigrende prætentioner tiltusker sig adgang til magten og midlerne i velfærdssamfundet.

Vi vidner et udspekuleret ran af velfærdsstaten. I tyveribranchen vil man betegne det som et ’inside job’.

Vi gider ikke høre mere om 'djøfficering' af samfundet og lytte til 'akademikerhad', lyder det.

Okay, så er der ikke andet at sige end: velkommen til den herskende klasse.