For et par år siden tilbragte jeg et par nætter i en ulovlig pokerklub under en reportage. Sådan et sted hvor spillefugle, ludomaner og andre typer med skæve arbejdstider og bemærkelsesværdigt mange kontanter mødes, drikker Red Bull og spiller hasard om titusindvis af kroner.

I klubben brugte de en vending om de særligt uheldige spillere, der havde optaget samtlige kviklån på det danske marked: Så havde man »fuld plade«, og spillere med »fuld plade« kunne heller ikke låne penge af hverken klubben eller de andre spillere til at spille videre for.

Der er meget få krav til, hvem der kan optage kviklån. Ofte kan man bare sende en sms-besked, så ruller der 10 eller 30.000 kroner ind senest et par dage efter.

Lånene er et næsten karikeret billede på det mest urimelige ved den uregulerede kapitalisme. Og det er tilsvarende karikeret, at dem, der modsætter sig mere regulering af lånene, gør det med henvisning til låntagernes frihed.

Roden til alt ondt

Mens den kreditværdige del af befolkningen kan låne penge i en almindelig bank til en lav rente, er de fattige, de dumme og de desperate overladt til kviklåns-gribbene, der kredser om dem med tilbud om hurtige lån til renter, som ifølge Politiken kan nå 1.000 procent om året.

Man behøver ikke Thomas Pikettys formel for at regne ud, at det er en maskine, som producerer ulighed.

Lånene appellerer til økonomisk beklemte mennesker, frister letsindige unge og kan fremstå som en absolut nødvendighed for misbrugere. Og det er svært at tænde fjernsynet eller træde ind i et S-tog uden at se en reklame for de nemme lån.

For mange ender lånene som en årelang, uoverskuelig gældsspiral.

»Kviklån er simpelthen roden til alt ondt i økonomien for rigtig mange mennesker,« som Morten Bruun Pedersen, der er seniorøkonom i Forbrugerrådet Tænk, sagde til DR forleden.

Frihed til at gå i hundene

I sidste uge foreslog Socialdemokratiet nogle moderate stramninger. Højst to kviklån på 30.000 kroner per person og færre reklamer i det offentlige rum.

Venstre protesterede straks imod en sådan indskrænkning af aftalefriheden. I Politiken kaldte Venstres erhvervsordfører, Torsten Schack Pedersen, forslaget »meget formynderisk«, mens Christina Trauboth, der er talsperson for kviklån-firmaernes brancheorganisation, over for DR beskrev S's udspil som et »temmelig hårdt angreb på ytringsfriheden.«

Det står ikke lysende klart, hvordan den mafiøse forretning at tilbyde lån med ekstremt høje renter til desperate mennesker skal forstås som en ytring.

Det står til gengæld klart, at begrebet ’ytringsfrihed’ efterhånden er skvulpet så langt over sine breder, at man nu med største naturlighed kan påkalde sig dens ukrænkelighed i alle mulige vilkårlige sammenhænge som erstatning for egentlige argumenter.

Schach Pedersen og Trauboth henviser til en forståelse af frihed, som minder mig om min gamle overbo Mads Vestergaards. Han var formand for Nihilistisk Folkeparti, som gik til valg på slogans som »Nej til tom tryghed, ja til tryg tomhed,« og »Vi kæmper for din ret til at gå i hundene.«

I begge tilfælde er frihed ikke andet end en ret til at gøre præcis, hvad man har lyst til. Myndige mennesker har ret til at låne penge af en privat virksomhed. Også hvis det sker per sms, og de ikke har læst det med småt. De har haft muligheden.

Men for mange mennesker, der sender dén sms, har deres frie valg den åbenlyse konsekvens, at de bliver mindre frie. De får færre muligheder.

Den 32-årige mand, der afdrager på en gæld på 300.000 kroner, er mindre fri, fordi han tog et kviklån på 20.000 kroner som 19-årig. Ludomanen, der er ved at låne sig til en ’fuld plade’, er ikke fri til andet end at forlænge sit frie fald.

Vejen til frihed er ofte brolagt med tvang. Når staten tvinger børn til at gå ti år i skole, skaber det mere frie voksne. De har flere muligheder, fordi de kan tale engelsk, sætte kommaer og dividere.

På samme måde fører det samlet set til mere frihed, når vi begrænser hyænekapitalistiske udskejelser som kviklån. De er et perverst eksempel på, at formel og praktisk frihed ikke er det samme. Og at for meget af det ene fører til mindre af det andet for de svageste.

Det anerkender samfundet i mange sammenhænge. Mændene i pokerklubben kan ikke frit spille hasard om 5.000 kroner. Men de kan lovligt sms'e sig til et lån med en rente på 1.000 procent.

I poker har de i det mindste en chance for at vinde.