Hvordan kommer jeg ud af folket,« lød titlen på et debatindlæg for nogle år siden. Og trangen til at undslippe folket er kun blevet større, efterhånden som talen om »folket« har bredt sig mere og mere på både højre og venstre fløj af den politiske skala. For det er umådeligt trættende bestandig at høre, at folket mener dit og dat, når man ikke selv er af samme mening. Er man så lukket ude af folket – eller hvad?

Ja, det er man ifølge den mest succesrige politiske retning i disse år, nemlig populismen. Populisme har ikke noget at gøre med at udtrykke sig populært eller lefle for befolkningen.

Nej, populismen består i påstanden om, at »folket« har én mening, ét projekt, én vilje – folkeviljen. Og de, der udtrykker den vilje, repræsenterer folket – de andre er uden for folket, og kaldes i øjeblikket først og fremmest for eliten. Populismen lever nemlig af eksklusion: Af at lukke nogen ud af ven-fjende-forholdet.

Populisme er altså forestillingen om, at politik bygger på eksistensen af et folk, der står over for folkets fjende. Det er det, der får Donald Trump til i forbindelse med sin indsættelse at sige, at i dag skifter magten ikke fra en præsident til en anden, nej i dag er det folket, der overtager magten! Fra folkets fjende: eliten i Washington. Og det er den tankegang, der får Marine Le Pen til at indlede sin valgkamp med at sige, at Front National har foretaget det, der er nødvendigt for at føre politik: At udpege sine fjender. Det franske folks fjender. Folkets fjender! Og det franske folks fjender er islam og EU.

Læs også: Populismen kan blæse nyt liv i demokratiet

Mange forbinder i disse år populisme med den yderste højrefløj, og der er den da også let at finde. Men det betyder ikke, at populismen kun er højreorienteret, nej, den findes også i en venstrefløjsudgave. F.eks. er det spanske venstrefløjsparti Podemos et venstrepopulistisk parti, og det har været en stor inspirationskilde for Enhedslisten.

Enhedslistens strateg, Pelle Dragsted, er da også erklæret tilhænger af populisme. Derfor taler Enhedslisten også i »populismens folket mod eliten«-sprog og skriver på Facebook bestandig om f.eks. politikerlønninger – for politikerne er en del af eliten (dog undtaget Enhedslistens politikere, forstås). Netmagasinet Altinget konkluderede på et tidspunkt, at Enhedslisten ejer ordet »pension«, fordi partiet uafladeligt skrev om politikernes pensioner.

Det spændende er nu, at Podemos og Pelle Dragsteds populisme bygger på den belgiske samfundstænker Chantal Mouffe, der henter sin ven-fjende-tænkning fra den tyske retstænker, Carl Schmitt. Samme Carl Schmitt danner baggrund for den højrenationale debattør Søren Hviid Pedersen. Når det kommer til »folket« og »folkets fjender« udtrykker højre- og venstrefløj samme tænkning. Det bliver så endnu mere pikant af, at Carl Schmitt en overgang var Hitlers hofjurist. Det er pikant, men nok ikke det væsentligste, og gør heller ikke tilhængere af Carl Schmitt til nazister.

Nye skillelinjer i politik

Det interessante er det fællesskab, der optræder mellem højre- og venstrefløj på dette område. Og det er ikke tilfældigt. Der er nemlig nye skillelinjer i moderne politik, som i en vis grad stiller skillelinjen mellem højre og venstre i skyggen

Læs også: Jeg ser på Europa og frygter en økonomisk rutschetur

Denne ny skillelinje i politik er samtidig nok den ældste i den politiske tænknings historie. I dialogen »Lovene« tager den oldgræske filosof Platon nemlig spørgsmålet om krig og fred op til behandling og tilbageviser påstanden om, at politik hviler på krig – altså på ven-fjende-forholdet.

Nej, politik hviler på, at borgerne identificerer sig med hinanden. På det politiske venskab og ikke det politiske fjendskab. Baserer man politik på ven-fjende-forholdet, så undergraver man det politiske samfund. Og det er da også, hvad alle populister har gjort: Fra Mussolini og Lenin til Chavez og Erdogan.

I et politisk samfund deler man sig samtidig efter anskuelse – inden for det politiske fællesskab. Derfor mener »folket« ikke noget. Nej, mennesker – borgere – mener noget. Som den anden store græske tænker, Aristoteles, skriver: Et samfund består ikke af så og så mange mennesker, men af forskellige mennesker. Et politisk samfund er pluralistisk og har derfor ikke en »folkevilje«. Hverken Le Pens nationale folkevilje eller Dragsteds sociale folkevilje. Nej, vi udgør tilsammen en mangfoldighed af viljer. Det politiske samfund er pluralistisk.

Med andre ord: Vi oplever i disse år en genopblomstring af det politiske samfunds ældste skillelinje: Består samfundet fordi vi alle føler en loyalitet over for det politiske fællesskab, og udgør forskellighed, pluralisme, samfundets grundlag. Eller er der et folk, der har én vilje og én mening, og som står over for fjender – folkets fjender? Venstre- og højrepopulister er enige om det sidste. Tilhængere af det plurale, liberale demokrati er enige om det første. Hvilken af de to opfattelser af demokratiet, der skal sejre, er blevet det afgørende politiske spørgsmål, som hver enkelt borger i dag må tage stilling til.