Fraværet af indvandrere og efterkommere fra Mellemøsten og Afrika til store begivenheder er iøjnefaldende.

Jeg overvejede faktisk ikke at offentliggøre dette blogindlæg, for det baserer sig på en generalisering. Derfor vil der altid være eksempler på det modsatte af, hvad jeg her skriver. Det anerkender jeg, og det indgår i præmissen for blogindlægget. Når det er sagt, så vil jeg heller ikke undlade at debattere den virkelighed, jeg ser og oplever, blot fordi den åbner op for kritik grundet generaliseringen. Det er jo netop essensen af en generalisering.

Kort sagt, så er min oplevelse, at en stor del af de mennesker, som er kommet til Danmark, især fra mellemøstlige og afrikanske lande, ikke tager del i det fællesskab, som er med til at binde os sammen som nation.

Nogle vil måske kalde det manglende integration. Desværre er begrebet integration blevet synonym med ansvarsdeling, og strofen ”Integration er et fælles ansvar” ligger som en tung dyne over enhver samfundsdebat om emnet.

Jeg har en grundlæggende anden holdning. Jeg mener, integration er et personligt ansvar. Du kommer som gæst til et nyt land. Du har ansvaret for at indordne, tilpasse, overholde landets love og blive en aktiv, brugbar del af dette samfund. Man skal tage landet til sig. Om du så kommer hertil midlertidigt eller bestandigt.

Der er mange områder, som tilsammen danner det svært definerbare fællesskab. Arbejdsmarkedet, traditioner, religion, mad, politik, kunst, sport, musik etc.

I dette blogindlæg vil jeg afgrænse det til at handle om arrangementer/begivenheder.

Lad mig starte med det nyeste eksempel. Jeg var onsdag til Smukfest i Skanderborg. Det bliver næsten ikke mere dansk i min verden. Ca. 35.000 mennesker samlet. Godt humør, kolde øl, musik fra scenerne og fællessang. Stort set ingen bøvl og slåskampe. Unge som gamle i en stor, skøn blanding. Man kan ganske enkelt ikke være sur eller trist på Smukfest. Men til trods for den store demografiske spredning, så var der fællesskab.

I Aarhus har der over sommeren været en del store arrangementer. Alt fra Tall Ships Races, Classic Race, Food-festival til Royal Run. Igen begivenheder, hvor befolkningen samles.

Jeg deltog også til Grøn Koncert i Odense. En fantastisk sommerdag, hvor folk dansede, grinede, sang og festede i kap med solen. Alt fra folkeskolebørn til pensionister med klapborde.

Man kunne nævne utallige arrangementer og begivenheder, men vil dog også lige nævne VM-håndboldturneringen, hvor Danmarks hold ikke kun var suverænt på banen, men hvor tilskuerne var med til at drive holdet til sejr.

Hele året rundt er der utallige store begivenheder og arrangementer i Danmark. Alt sammen noget, der binder os sammen som nation og folk. Nogle gider ikke sport, andre gider ikke koncerter, og nogle gider ikke teater. Men jeg oplever meget få, som ikke deltager i noget som helst.

Mit ærinde er ikke at tvangstransportere folk til Smukfest. Ej heller tvinge dem til at løbe eller se motionsløb. Selv om jeg skriver det klart og tydeligt, så forventer jeg, der nok skal være folk, som vil poste min blog på deres facebookside og skrive ”Se, nu vil han sgu tvinge mig til at lytte til Bamses Venner”. Man vil sagtens kunne latterliggøre denne debat, hvis man har de motiver.

Men fraværet af indvandrere og efterkommere fra Mellemøsten og Afrika til de store arrangementer og begivenheder i Danmark er iøjnefaldende. Et åbenlyst fravalg fra disse grupper af de elementer, som binder os sammen. Så kan man lukke øjnene eller angribe generaliseringen med enkelte eksempler på det modsatte, men det ændrer ikke på virkeligheden.

Begivenheder og arrangementer er kun ét element af mange, der fungerer som uvurderlige grundsten i fundamentet for Danmark, både som land og folk. Men når man fravælger disse i så høj grad, så fravælger man også en del af Danmark. I fravalget stiller man sig aktivt på den ene side af dem og os. I disse år ser vi fundamentet slå sprækker, og til sidst vil det falde fra hinanden, hvis vi ikke passer på.