Lad os forestille os, at en eller anden for 25 år siden havde udtænkt følgende tanke: Vi bliver nødt til at gøre noget ved menneskers massive sociale uvidenhed. Når vi møder andre personer for første gang, aner vi jo intet om dem. Vi har brug for at oprette en kæmpedatabase. Med data over alle.

Hvilken strålende idé. Men hvordan? Jo, databasen vil trække på informationer om dig fra alle mulige heterogene kilder. Både hvad du selv omhyggeligt har oplyst i de præsentationer, du har skrevet af dig selv, men også de spor, der mere eller mindre uafvidende er efterladt igennem din og andres onlinetilstedeværelse i årenes løb. Den vil i den forstand bestå af summen af dit digitale jeg og dermed også kunne indeholde intime, pinlige og måske ligefrem destruktive ting.

Tro ikke, at du selv kan styre din databases præsentation af din person, for alle data vil blive samlet og rangordnet for tid og evighed efter en algoritmes ubønhørlig maskinlogik.

For nogle en visionær idé, for andre en grum og vanvittig dystopi. Men projektet er som bekendt for længst blevet til virkelighed. Databasen hedder en søgemaskine. Og for langt de fleste af os, i den digitale monokultur, er søgemaskinen Google.

For Eric Posner, professor i jura ved University of Chicago, repræsenterer Google en virkeliggjort dystopi. Han har markeret sig som en af de fremmeste forsvarere for ’retten til at blive glemt’. Posner hævder, at vi alle må kunne gøre krav på at få fjernet forældede, irrelevante eller forkerte oplysninger om os selv fra søgemaskinernes monolitiske databaser. For ellers kan det blive umuligt at opretholde et mindstemål af værdighed og privatlivsfred.

Posner henviser til flere tænkte eksempler: En 17-årig dreng, der fejlagtigt anholdes for at have solgt narkotika; en depressiv enlig mor, der havner i et register for dårlige betalere; et ægtepar med et særligt forbitret skilsmisseforløb. Alle sammen sociale begivenheder, der også er offentlige til en vis grad, men samtidig også meget private. I gamle dage – før Google – var sådanne private aspekter beskyttet af lovgivning, der skulle sikre følsomme persondata og privatlivets fred. Sidste år kom EU-domstolen imidlertid med en opsigtsvækkende kendelse, da en spanier fik medhold i, at at Google skulle stoppe med at linke til en gammel annonce i en spansk avis, der berettede om en tvangsauktion af mandens hus, selv om annoncen fortsat lå på nettet.

Dumme søgemaskiner

En af Posners modstandere er Jonathan Zittrain, fremtrædende juraprofessor på Harvard University. Han går i den modsatte grøft. EU’s nye datalove, siger Zittrain, betyder, at der kan skæres potentielt stadig større huller ud af Googles søgninger og dermed er vi godt på vej til at få et internet, der er »hullet som en schweizerost«.

Kernen i Zittrains bekymring er, at åbnes der først op for individuelle skøn om, hvad der skal blive tilbage, og hvad der skal fjernes fra databasen, bliver grænsen umulig at fastlægge. Ved at tillade sletninger af oplysninger, der er forkerte, forældede eller skadelige for enkeltpersoner, har vi ingen garantier for, hvad der siden kan følge. Vi vil dermed være sat på en kurs, hævder Zittrain, hvor internettets data bliver laveste fællesnævnerresultat af, hvad alverdens lande og domstole i sidste ende måtte være indstillet på at lade tilbage.

Så er det bedre at overlade søgeresultatlisten til Googles algoritmer alene, pointerer Zittrain, for Google er en maskine og som sådan ikke bevidst om, hvad der dukker op i søgningerne. Vi er måske så nok alene underkastet Googles herredømme, men det betyder mindre, mener han, fordi søgemaskinerne er ’dumme’, det vil sige uden bagvedliggende dagsordener.

Spørgsmålet er senest kommet op, fordi Frankrigs datatilsyn har tolket EU-domstolens kendelse videre. Herfra lyder kravet nu, at Google skal afkoble alle links, der måtte stride mod europæisk databeskyttelseslovgivning, fra individuelle navnesøgninger på Google.com og ikke blot på de nationale europæiske varianter, Google.fr, Google.de, Google.dk og så videre.

Et kapløb mod bunden

I et blogindlæg tager Googles privatlivschef, Peter Fleischer, til genmæle og erklærer sig »respektfuldt uenig« med de franske myndigheder. På samme måde som Zittrain argumenterer han for, at den franske fremgangsmåde vil medføre et »kapløb mod bunden inden for internetregulering«, som er »både unødvendigt og ude af proportioner«. De franske myndigheder afviser på deres side dette argument som altovervejende båret af politiske overvejelser og ikke af jura.

Taler vi netop jura, har Google en kæmpebjælke i øjet: den intellektuelle ejendomsret.

Googles argument om, at »intet land bør have myndighed til at kontrollere, hvilket indhold en person i et andet land kan tilgå«, kan måske virke besnærende, men viser sig også at være vildledende, hvis vi til sammenligning ser på praksis i forhold til ophavsret. I øjeblikket pålægger amerikansk lov om ophavsret Google at fjerne indhold fra sit globale indeks med en hastighed, der er mindst tre gange større end de delvise sletninger i henhold til lovene om persondatabeskyttelse. De respektive satser for godkendelse er for tiden 97 procent for 345 millioner anmodninger om beskyttelse af ophavsret og 41 procent for en kvart million anmodninger om privatlivsbeskyttelse.

Hertil kommer varemærkespørgsmål. I sidste måned pålagde en canadisk appelret Google at foretage global fjernelse af 345 links, der viste sig klart krænkende over for en canadisk varemærkeejers rettigheder.

Domstolen gjorde kort proces med Googles ’schweizerost’-argument: »Google forfalder til skræmmebilleder, når man påkalder sig frygt for at blive udsat for restriktive pålæg fra domstole i alle dele af verden, der hver især er optaget af at håndhæve egne nationale love. Men truslen om en multijurisdiktions-kontekst for Googles operationer er efter min mening overvurderet«, udtalte den canadiske dommer, Harvey Groberman på vegne af domstolen. »Under alle omstændigheder er det en verdensomspændende karakter ved Googles eget forretningsområde og ikke en eller anden fejl i canadisk lovgivning, der overhovedet skaber denne eventualitet.«

Enhver, der bekymrer sig for et scenarie, hvor der gennemføres en eller anden global håndhævelse af love om privatlivets fred, skylder at forklare, hvordan det kan være, at økonomiske rettigheder som ophavsret og varemærkepatenter skal beskyttes, mens persondata og privatlivs-sikkerhed ikke nyder samme beskyttelse.

Man er nødt til at afveje forskellen mellem en regelbaseret tilgang til ytringsfriheden, som er klar, men ofte uretfærdig, i forhold til en mere retfærdig, men uforudsigelig tilgang, hvor man går detaljeret ind i de enkelte sager og vurderer dem efter deres særlige omstændigheder. Derudover er det afgørende, at anmodninger om retten til at blive glemt bliver opdelt i særskilte, identificerbare kategorier.

De komplekse udfordringer, der er involveret i global håndhævelse af databeskyttelseslovgivning, rejser spørgsmålet om, hvad det er for en slags samfund, vi ønsker at leve i. Er varemærke- og ophavsretslovgivning virkelig så sort og hvid? Er det hensigtsmæssigt, at globale brands kan blokere sites på den anden side af Jorden, som hverken er tvetydige i deres oprindelse eller vildledende for forbrugerne, men endda kan afføde kreativitet og mening i deres egen ret? Kan vi med samme retskraft skabe en bedre balance mellem menneskerettigheder og økonomiske rettigheder?