“Vi lever i en verden,” sagde han, “i det mindste i Vesteuropa og i USA, som er defineret af liberale værdier.”

“Ja,” sagde jeg. “Hvad er problemet med liberale værdier?”

“Åh!” svarede han overbærende. “Listen er endeløs. De er antitraditionelle. Der er en indbygget interesse i at ødelægge traditioner og gamle hierarkier og strukturer for dermed at etablere den her liberale utopi, hvor alle individer er lige. Derfor feminismen og den generelle atomisering af samfundet og ødelæggelsen af de nationale identiteter.”

Det var lummert på den særlige, centraleuropæiske måde denne forårsdag i Budapest i sidste uge. De japanske turister vandrede med kameraet forrest over Donau, mens en stor hånd gjorde stoptegn overalt, man vendte blikket. “Lad os stoppe Bruxelles,” stod der på plakaterne. En hilsen fra premierminister Viktor Orbán.

På et torv travede en flok nordeuropæere rundt og forsynede sig på et såkaldt food market (åh ja) og ikke så langt derfra, i en lounge på et af byens fineste hoteller, Kempinski, sad en efterhånden midaldrende svensk mand med en bred kæbe og en skarp sideskilning og sugede på en Aperol Spritz. Daniel Friberg hed han.

Friberg var en genert type, analytisk, sagde han selv, ikke uden ret. Det var, som om hans øjne hele tiden var på flugt. Først til den ene, så den anden side. Sådan blev de ved, øjnene, indtil analytikeren ligesom havde fundet frem til sin analyse. Så svulmede øjnene op og blikket blev fast:

“Der har været mange vigtige begivenheder i Europas historie, der har bragt os i dette forfærdelige, kaotiske rod, som vi befinder os i i dag. Oplysningstiden var så sandelig en af dem. Den Franske Revolution en anden. Og Første Verdenskrig måske den mest afgørende.”

“Hvorfor det,” spurgte jeg.

“Fordi den gjorde en ende på det traditionelle Europa, på det monarkistiske Europa, på de traditionelle værdier.”

Sådan sad han i fire timer og snakkede denne eftermiddag i Budapest, og hver gang han nåede en konklusion, svulmede de op, øjnene, ikke på nogen uhyggelig måde, nærmere legende eller udfordrende, som om Friberg så udmærket vidste, at det, han sagde, lå langt ud over vanlig politisk logik. “Hørte du det?” sagde øjnene uden at sige noget. “Ja, det sagde jeg!”

Jeg var først stødt på Fribergs navn på internettet, hvor jeg havde læst ham beskrevet som “en af de mest indflydelsesrige figurer på den yderste globale højrefløj”, ukendt i sit hjemland, Sverige, og de fleste andre steder (det kvasiautoritære Ungarn fraskrevet), men indflydelsesrig ikke desto mindre. Før afrejse bekræftede Benjamin Teitelbaum, der har forsket i den radikale skandinaviske højrefløj, at Friberg var en vigtig herre i højreradikale kredse, og i egne ord var Friberg under alle omstændigheder i færd med at “skabe en form for superstruktur på den alternative højrefløj”.

At Trump havde vundet præsidentvalget, og at briterne havde forladt EU, at Marine Le Pen var gået videre til anden valgrunde, at Viktor Orbán herskede i Ungarn, alt dette var i Fribergs hoved tegn på, at folket havde fået nok af den “liberale modernitet”.

Nu var det tid til at “konsolidere”, som han sagde.