Jeg overhørte for nylig en kollega tale i telefon med en fra forvaltningen. Hun satte ham på plads med paragraffer og regler, som jeg ikke kendte til. Målløs spurgte jeg hende bagefter, hvor hun havde al den viden fra.

»Jeg hyrede en advokat til at undervise mig,« svarede hun.

Det havde hun set sig nødsaget til efter flere oplevelser af ikke at blive hørt, når hun talte børnenes sag. Jeg gjorde store øjne. Tænk, at vi må uddanne os selv på den måde, for at kunne hjælpe børnene gennem det system, som burde være sat i verden netop for at hjælpe børnene.

Lærere skal da ikke være socialrådgivere, mener nogle.

Men det er jeg dybt uenig i. For det er lærerne, der ser børnene hver dag i skolen. Vi er tættest på, og det giver os en særlig forpligtelse. En forpligtelse, som også er vedtaget ved lov med lærernes skærpede underretningspligt.

Den betyder, at vi skal underrette myndighederne, når vi oplever børn i mistrivsel. Så selvfølgelig skal vi kende det sociale system og kommunens procedure for tildeling af specialundervisningstilbud.

Men vi må lære det selv, for på seminariet lærte jeg intet om kommunale systemer. Jeg lærte ikke engang noget om, hvordan man får øje på børn med særlige behov.

Børn med særlige behov svigtes

Børn med særlige behov har svært ved at trives i skolens ramme med op mod 28 elever i en klasse, kun én lærer det meste af dagen og nogenlunde ens materialer og metoder til alle børn.

Sådan er vilkårene i skolen, efter vi mistede vores arbejdstidsaftale i 2013 og desuden fik en skolereform, som krævede at vi underviste mere. Det har betydet, at vi lærere har fået dårligere tid til at tage os af det enkelte barns behov.

Skolen er blevet mere standardiseret, og det betyder, at børn som har særlige behov, har fået det rigtig svært. Ofte får elever med dokumenterede særlige behov ikke den støtte til at deltage i undervisningen, som de har krav på.

De får måske støttetimer, men læreren, der skal tage timerne, kan blive taget fra til andre opgaver, uden at eleven får anden hjælp. Det er i mine øjne et politisk ansvar. Man kan ikke give skolerne stram økonomi samt ringe muligheder for at sende børn videre til specialundervisning og samtidig forvente, at alle børn får deres behov opfyldt. Det er dybt naivt.

I min kommune er der lang venteliste til specialundervisning, så selv hvis det lykkes at få indstillet et barn med særlige behov, kan det sagtens tage et år, før barnet kan flytte over, og der tilbydes typisk ikke noget ordentligt alternativ i mellemtiden.

Barnet kan måske få lidt støttetimer, men det er ikke hjælp nok for børn, som grundlæggende bliver syge af at være i skolens rammer. Når det går helt galt, kan børn ende i midlertidige pasningsløsninger på ubestemt tid. En af mine tidligere elever sidder på andet år sammen med en vikar få timer om ugen og mangler fortsat et skoletilbud, som passer til ham.

Denne elevs historie er ikke unik. Jeg har skullet håndtere børn med tunge diagnoser uden at være klædt fagligt på til opgaven. Jeg har set børn på kun ti år, som ikke mente livet var noget værd for dem mere.

Jeg har taget mig af dem, så godt jeg kunne, men jeg har også tænkt, at der er noget helt galt i skolen. Ingen børn skal få det så dårligt af at gå i skole.

Prioriter børnene

Kommunerne bruger masser af ressourcer på læringsplatforme og alle mulige luftige døgnflueprojekter som ’Synlig læring’ og dyre foredrag om 21st century skills, alt imens børnene ikke får den støtte og hjælp, de har brug for.

Tænk, hvis man i stedet prioriterede børnenes trivsel! Man kunne tage alle projektpengene og bruge dem på at styrke det tværprofessionelle samarbejde. Møder mellem socialrådgivere og lærere er en sjældenhed på trods af, at vi ved, det virker.

Kan det virkelig være rigtigt, at lærere skal opleve at kæmpe med systemet om at få lov til at hjælpe børnene?

Kan det være rigtigt, at lærere skal købe undervisning af en advokat for at blive taget alvorligt?

Kan det være rigtigt, at børn skal blive syge af at gå i skole, blot så vi kan sige, at vi har inklusion?

At det overhovedet er relevant at stille disse spørgsmål, gør mig vred på børnenes vegne. Skolen bør være et sted, hvor vi bidrager til at bryde den sociale arv til gavn for hele samfundet. Skolen bør være et godt sted at være for alle børn, og de børn, som ikke kan trives i den almindelige skoles rammer, skal tilbydes andre rammer.

Hvis politikerne ikke er enige i disse ønsker for skolen, så må de i det mindste vise os den respekt at melde det åbent ud til hele befolkningen.