Den siste uken har mange kvinner fortalt historier om uønsket oppmerksomhet fra menn under hashtagen #villebarepratelitt. Det startet etter at Markus Sanden skrev et innlegg på NRK Ytring. Magnus Emil Guldbrandsen følger opp med dette innlegget. Foto: Privat

Debatt

#VilleBarePrateLitt: – Kjære mann, puss rustningen

Jeg vil egentlig bare være i fred. Akkurat som de fleste kvinner vil. Forskjellen er bare at jeg som regel får lov til å være fred – det gjør kvinner ikke. Så kjære mann: puss rustningen.

Oppdatert 21. juni 2019

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

Artikkelen er over ett år gammel

MAGNUS EMIL GULDBRANDSEN (27), Student ved Høyskolen Kristiania

Jeg har sett kroppsspråket før. Det tror jeg de fleste har, hvis de tenker seg om. Måten kvinnen presser seg så langt inn mot bussvinduet som hun kan, og ser avvisende ned i telefonen sin. Forsøker så høflig som mulig å si at hun bare vil høre musikken sin i fred. Signaliserer at hun vil sette hodetelefonene på.

Men nei, mannen i setet ved siden av blir sittende. Han skjønner ikke at hun er redd, og fanger opp færre signaler enn en østtysk transistorradio på 1970-tallet. Han vil jo bare prate litt.

les også Hashtagen #VilleBarePrateLitt tar av på Twitter: – Drittrist

Jeg har ikke tall på hvor mange ganger jeg har sett dette skje. I busser, trikker og tog. I barer, restauranter og parker. Har man øynene med seg ser man det hele tiden, og jeg blir like forbanna hver gang. Jeg føler meg forpliktet til å gjøre noe, men jeg har - som alle andre gode, sunne skandinaver - ikke lyst til å ha kontakt med fremmede i det offentlige rom.

Ut over dette har disse mennene en tendens til å virke litt i ubalanse, og akkurat som kvinnen tenker jeg: Hva hvis dette ender i vold? Men når jeg først har sett kvinnens ubekvemme kroppsspråk, gir det mot til å gå bort og starte en falsk samtale med setninger av typen: «Hei! Tusen takk for sist, det var så koselig. Hvordan går det med deg?»

Da ser man tre ting skje ordløst:

1. Dyp forvirring. Hvem er denne fremmede mannen som også vil snakke med meg?

2. Lettelse, for nå skjønner hun at dette er en redningsplanke.

3. Mannen i setet ved siden av merker plutselig konkurranse, og forsvinner som oftest fort fra situasjonen... Og gjør han det ikke først, kan man alltid spørre om han ikke vil bytte sete.

Jeg har gjort noe à la ovenstående flere ganger enn jeg kan telle, og bare én gang har jeg opplevd at mannen ble aggressiv. Da spurte jeg kvinnen om hun ikke også skulle av på neste stopp – og jo, det «skulle hun». Situasjonen ble avverget, og hun var lykkelig for å slippe unna den pågående mannen.

les også Jeg er lei av kvinner som klager

Skulle du nå, kjære leser, tenkte at ovenstående høres litt vel ridderlig ut, og at undertegnede sikkert er en oppblåst dust med en bisarr trang til å redde jomfruer i nød – da tar du feil. Jeg hater det med hvert fiber i min kropp. For som de fleste andre mennesker på disse breddegrader liker jeg ikke å blande meg opp andres saker. Jeg vil egentlig bare være i fred. Akkurat som de fleste kvinner vil. Forskjellen er bare at jeg som regel får lov til å være fred – det gjør kvinner ikke.

Så kjære mann: puss rustningen, sal opp den hvite hesten og ri ut i natten som en av de gode, som hjelper en ungmøy der han kan. Selv om ingen av oss har lyst til det, så blir vi åpenbart nødt til det. For som den britiske filosofen Edmund Burke skrev: «The only thing necessary for the triumph of evil is for good men to do nothing.»

Tenk på det neste gang du sitter på 37-bussen hjem klokka to på natten. Du kan være en ridder - selv med en Grandis under armen.

Publisert: 21.06.19 kl. 11:43 Oppdatert: 21.06.19 kl. 13:12

Mer om Likestilling