Kjære dere

Jeg vet ikke helt hvordan jeg skal begynne på dette blogginnlegget. Men det skal handle om toppidrett, motivasjon og det som føles som mitt livs viktigste avgjørelse. Og tyngste. Jeg har nemlig bestemt meg for å si opp jobben min. Avbryte kontrakten med Aalesund. Og det skjer ikke etter neste sesong, eller etter denne. Det skjer nå, i dag, midt i sesongen. Det blir ikke flere kamper eller treninger for meg. Nå skal jeg forklare hvorfor.

Som toppidrettsutøver MÅ man alltid sørge for å være fysisk rustet for å tilrettelegge for de beste prestasjonene. Man må innrette seg med en annen livsstil enn andre, og for å lykkes som fotballspiller man må ha en mental styrke som tåler å gå opp til «eksamen» hver uke. Hver kamp er en offentlig eksamen der man blir målt og bedømt. Men under alt dette ligger gleden. Gleden over å spille fotball og lykkes, både som lag og individualist, er grunnmuren min. Gleden som skaper glød til å mestre alle treninger og et hardt kampprogram gjennom sesongen. Sånn har jeg hatt det i hele mitt fotballiv. Fra jeg sto opp og trente før skolen som en rødhåra og kanskje litt annerledes gutt i barndommen – via hele den spennende proffkarrieren i utlandet og helt frem til i dag. Jeg gledet meg som en unge til å ta fatt på noen spennende sesonger i Aafk. Min indre, hemmelige målsetting var å spille fotball på norsk toppnivå til jeg ble 40. Men sånn blir det ikke. Det stopper her.

Grunnen skjønner du sikkert nå. Den siste tiden har det vokst frem en helt NY følelse i meg: Følelsen av at gleden, gløden og viljen ikke lenger er sterk nok til å prestere på mitt beste. Jeg har lyst til å spille fotball, men motivasjonen er likevel ikke sterk NOK til å kjøre løpet på toppnivå. Denne kroppen – og dette hodet – har vært gjennom veldig mye de siste 20 årene. Det er en innrømmelse som er både tung og vond, og veldig full av følelser, men den er mest av alt ærlig. Og når jeg først har sett meg i speilet og innrømmet akkurat det for meg selv, må jeg ta steget helt ut. Kanskje kommer gleden og den nødvendige motivasjonen en gang tilbake, hva veit jeg, men nå er den ikke stor nok. Jeg beklager. Spesielt overfor laget, for hele klubben og for alle supporterne.

Derfor løftet jeg mobilen forleden dag, for å ta noen viktige telefoner. Jeg renset stemmen ekstra da jeg ringte Aafk-sjefen Henrik Hoff. Han og jeg har hatt mange samtaler før, men denne så han ikke helt komme. «Jeg har bestemt meg for at dette ikke går lenger», sa jeg og forklarte han alt det jeg forklarer i dette blogginnlegget. «Vi må avbryte kontrakten, og vi gjør det med en gang», sa jeg. Jeg sa at det ikke føltes riktig og rettferdig for hverken laget, klubben eller supporterne og heve lønn og få all slags oppmerksomhet – når alle de andre Aafk-spillerne har større motivasjon og sterkere lyst til å nå målsettingene enn meg.

Henrik Hoff sa han hadde skjønt at ting ikke var helt som det burde være og han forsto og aksepterte den tøffe avgjørelsen. Og selv om det kom brått på, var han enig i at det var et riktig tidspunkt når det er sesongpause, og fortsatt tid for ledelsen til å tenke nytt. Og eventuelt hente andre spillere.

Kona mi, Louise, støtter meg alltid. Hun er en god partner og medspiller. Hun var aldri i tvil om at det var riktig å flytte til Ålesund og vi har hatt det helt fantastisk her siden vi kom. Vi var jo litt spent på hvordan min retur hit til byen ville bli tatt i mot, men glem det. Alt har vært som en drøm. Vi har jo bodd litt forskjellige steder de siste årene, men nå er vi hjemme. Leiligheten midt i Ålesund sentrum blir etterhvert byttet ut med et hus. Vi blir boende i denne fantastiske byen. Louise og min svigerinne skal åpne showrom her også, Savai design. Blir spennende!!

Familien ellers har også fått nyheten om avgjørelsen min de siste dagene. Alt har gått fint, alle skjønner meg. De vet mer enn noen andre hvor viktig motivasjon og glede over fotballen har vært for meg. Alltid. Når temperaturen ikke lenger er på det nødvendige kokepunktet er de enige i at dette er riktig.

Med ett stort unntak har jeg klart å holde maska. Da jeg skulle ringe «brudern» Bjørn Helge ble det for tøft. Lillebroren min er den aller største og viktigste grunnen til at jeg kom hjem for å spille med den oransje drakta. Ingen aner hvor store forventninger han og jeg har hatt til denne tiden sammen. Da jeg ringte for å fortelle det, føltes det som jeg svikta han grovt. Å forklare han at jeg ikke lenger skulle trene og spille med han, var helt jævlig. Bjørn Helge er min aller nærmeste kompis så han har jo skjønt at jeg ikke har vært på topp. Men likevel prøvde han å overtale meg til å fortsette. Han var lei seg da han skjønte at jeg ikke kunne overtales. Men samtidig støttet han den tunge avgjørelsen og var glad for at jeg blir boende i byen.

Så hva gjør jeg når jeg ikke skal på fotballtrening fremover? Hva gjør jeg til sommeren? Foreløpig vet jeg ikke, jeg har ikke rukket å tenke så langt. Kanskje kjenner den gamle sirkushesten John Arne Riise kriblinga igjen en dag, og da er jeg ikke sen å be. Men en god del helt ANDRE spennende tanker har jeg også, så det blir nok ikke helt stille herfra kan jeg love, bare vent.

Og så er det sikkert noen som akkurat nå har lyst til å rope ut i kommentarfelt at «endelig blir vi kvitt den selvopptatte fyren!» og andre som ikke klarer å holde tilbake gleden over at jeg slutter – og tar av meg Aafk-drakta før jeg rakk å bli skikkelig varm i den. Men til deg som tenker å gjøre det: Dropp det, la det være. Jeg har en fin og snill kone som synes dette er trist, jeg har barn, jeg har andre barn jeg er onkel til og jeg har herlige venner som alltid er der. Og vi synes alle at denne avgjørelsen er både trist og vanskelig, så det er ikke nødvendig å strø mer salt i såret. Hadde bare lyst til å si det også.

Helt tilslutt skal jeg fortelle det Louise synes var mest trist, nemlig at hun ikke lenger får sittet på tribunen og sett meg spille. For det har hun hatt mye glede av. Men fordelen er at hun får meg enda nærmere da 🙂 Fra nå sitter jeg ved siden av henne, og så får vi heller synge Aafk-sangen sammen, og rope, brøle og juble på de andre gutta. Og kanskje spesielt på «brudern». Han og min herlige interne krig vil alltid fortsette. Så selv om lillebroren min nå er den eneste Riise ute på Color Line stadion, vil han alltid være minst :))