Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

I en større kronikk i Aftenposten 1. august i år feller Fritt Ords, direktør Knut Olav Åmås, en hard dom over deler av norsk offentlighet som han karakteriserer som en «slagmark». Han uttaler blant annet:

«Resultatet er ofte en mangel på reell åpenhet og saklig debatt. I stedet får vi stempling og mistenkeliggjøring av meningsmotstandere. Det overspente klimaet sprer seg også til andre felter, for eksempel alt som har med kjønn å gjøre, barnevern, klima, journalistikk osv. Alt dette skaper en uhyre polarisert ytringskultur der sakligheten og kunnskapen forsvinner.»

Det er også en del andre viktige aspekter ved det tema Åmås tar opp. Samfunnsdebattens grunnlag er ytringsfriheten, nedfelt i Grunnloven og Den europeiske menneskerettskonvensjonen.

Pål W. Lorentzen. Foto: Torstein Bøe / NTB Scanpix Vis mer

Ytringsfriheten er en menneskerett, der kjerneområdet er den enkeltes rett til å uttrykke egne oppfatninger, ikke minst retten til ansvarsfritt å kunne kritisere myndigheter og andre – «statsstyrelsen og en hvilken som helst annen gjenstand».

Sentralt i ytringsfriheten står retten til å bli informert. Det fremgår av ordlyden i Grunnlovens paragraf 100 og bestemmelsens fyldige forarbeider at grunnlovsvernet er begrunnet i «…sannhetssøken, demokrati og individets frie meningsdannelse.» Disse hensyn vil være avgjørende når ytringsfriheten skal avstemmes mot motstående samfunnshensyn og interesser, jf. Grunnlovens paragraf 100, andre ledd.

Grunnlovsvernet er altså relativt; Ytringsfriheten vil ha forskjellig gjennomslag på ulike samfunnsområder og i forhold til ulike motstående hensyn. Av samme grunn må man også vektlegge formålet med ytringen.

Den sterke understreking av ytringsfrihetens begrunnelse må derfor leses som et krav til saklighet og fair play for dem som påberoper seg ytringsfriheten; falske nyheter, manipulering av opinionen; hatefulle og polariserende ytringer faller utenfor.

Siden Staten gjennom Grunnloven § 100, sjette ledd også er pålagt «…å legge forholdene til rette for en åpen og opplyst samtale», må en plikt til etterlevelse av ytringsfrihetens forutsetninger i særlig grad gjelde myndighetenes representanter på ulike nivåer.

Et spørsmål som straks melder seg – dersom Åmås’ karakteristikk «slagmark» anses dekkende – er om staten gjennom klanderverdig passivitet har misligholdt sine konstitusjonelle forpliktelser og bidratt til at en polarisert og råtten debattkultur har fått utvikle seg. Det spørsmål skal jeg la ligge.

Mitt hovedspørsmål går imidlertid i en annen retning enn det Åmås tar opp, nemlig om det ikke er staten som i dag representerer den største trusselen mot en god debattkultur og et vitalt demokrati, gjennom sine stadige forsøk på å begrense informasjonsstrømmene og styre debatten – og dermed meningsdannelsen i samfunnet i videste forstand.

Søkelyset rettes også mot partiene og våre politikere. Holdninger og virkemiddelbruk gjør det berettiget å stille en rekke kritiske spørsmål. Her er noen problemområder.

Det skal nå være mer enn 2000 ansatte rådgivere i staten, samtidig som dette innslaget også blir mer og mer tydelig i politikken. På Stortinget er det i dag flere rådgivere enn politikere.

Det å gjøre bruk av ansatte eller engasjerte rådgivere – særlig eksperter innenfor kommunikasjon og media – kan selvsagt være riktig og nødvendig i en lang rekke saker. Rådgiverne kan bidra til å tydeliggjøre og forenkle kommunikasjonen.

Men rådgivernes fremste oppgave er ikke å bidra til «sannhetssøking, demokrati og individets frie meningsdannelse», men å ivareta oppdragsgivers interesser ut mot samfunnet, herunder også å skjerme ledelsen mot kritikk og uheldig eksponering.

Å få «lagt ballen død» vil i denne sammenheng være viktigere enn å bidra til sannhetssøken og faktaopplysning. Alle viktige samfunnsinstitusjoner har i dag store og sterke kommunikasjonsavdelinger som langt på vei er styrende i det offentlige ordskiftet. Rådgiverne er maktens leiesoldater og vil i mange sammenhenger fungere som effektive lynavledere for maktens kvinner og menn. Ledelsens meningsytringer fremstår her som glatte og intetsigende.

Informasjonsfriheten – retten til å bli informert om det som skjer i samfunnet – er av fundamental betydning for det offentlige ordskiftet og demokratiet. Sentralt i et samfunnsmessig perspektiv, er de beslutninger som til enhver tid tas av våre myndigheter.

Offentligheten har rett til innsyn i alle dokumenter som beslutningene bygger på. For at denne innsynsretten skal kunne virke, skal vedkommende myndighet fortløpende og kronologisk – og innen «rimelig tid» – innføre alle saksdokumenter i postjournalen, der offentligheten har tilgang.

Vi ser at departementene – riktignok i varierende grad og med Justis- og beredskapsdepartementet som den desiderte versting – setter seg ut over fristen for journalføring, med den konsekvens at grunnlaget for svært mange vedtak forblir i mørke på det tidspunkt vedtakene treffes, og følgelig uten mulighet for offentligheten til å påvirke avgjørelsen.

Utover dette er det tallrike eksempler på at saksdokumenter i betente saker ikke blir journalført i det hele tatt. På lovgivningssiden ser man stadige forsøk på å begrense offentlighetslovens rekkevidde.

Innenfor offentlig forvaltning har man tre forvaltningsnivåer, bestående av et utall hierarkisk oppbygde etater. Innenfor disse finner man titusen av medarbeidere med viktig innsikt på sine respektive fag- og arbeidsområder. Områder samfunnet har behov for å videreutvikle og forbedre, ikke minst gjennom det offentlige ordskiftet.

Fra ledelsen i de enkelte etatene er det imidlertid gitt bestemmelser som i praksis innebærer at offentlige ansatte er fratatt sin ytringsfrihet på de områder de skulle ha de beste forutsetninger for å kunne ha en egen oppfatning, nemlig eget fag – og arbeidsområde. Selvsagt vil det til enhver tid være et stort antall saker hvor taushetsplikt og andre restriksjoner er nødvendig og riktig, men det er også tydelig at det i dag har fått utvikle seg en ledelses- og lydighetskultur som går ut på at ingen ansatte får uttale seg offentlig, i hvert fall ikke uten et klart mandat fra ledelsen.

Skulle noen likevel velge å ytre seg, vil dette ha karrieremessige konsekvenser, særlig hvis synspunktene skulle avvike fra ledelsens. I praksis vil man derfor meget sjelden oppleve at offentlige ansatte går ut offentlig med synspunkter eller kritikk på eget fag- og arbeidsområde.

Ytringsfrihetens menneskerettslige- og konstitusjonelle begrunnelse, gjør dagens uavklarte situasjon innenfor offentlig forvaltning uakseptabel. Det er tydelig at noen ser seg best tjent med tingenes tilstand.

Mange frittstående fagmiljøer – for eksempel innenfor forskning og akademia – har som samfunnsoppdrag, i tillegg til sin forskning, å produsere rapporter og faglige utredninger, bl.a. etter oppdrag fra det offentlige, samtidig som ressurspersoner innenfor disse miljøene blir oppnevnt som medlemmer av de tallrike offentlige utvalgene som er i arbeid til enhver tid.

For mange eksperter vil dette være et riktig supplement til egen forskning. Det er i dag et tydelig trekk at innenfor det offentlige – i tillegg til en lydighetskultur i egne rekker – har fått utviklet seg subjektive partsholdninger som innebærer at fagmiljøer og enkeltpersoner som målbærer synspunkter som man «ikke liker» heller ikke mottar oppdrag eller forslag til oppnevnelse.

Resultatet av dette er blitt at svært mange fagmiljøer, også på universitetene, er forsiktige med å ta oppdrag eller uttrykke oppfatninger som kan komme i konflikt med Statens og det offentliges interesser. I et samfunnsperspektiv er det blitt et betydelig problem å mobilisere faglige ekspertise mot staten og det offentlige. Det gjelder også innenfor de rent tjenesteytende næringer.

For min egen del har jeg registrert en utvikling, der ikke bare staten, men også andre deler av det offentlige Norge, med et bredt register av virkemidler, søker å begrense/styre informasjonsstrømmene og meningsytringene i samfunnet, med det åpenbare formål å påvirke det offentlige ordskiftet – og dermed meningsdannelsen.

Ikke minst synes det viktig å hindre at vanskelige tema blir tatt opp til debatt. Enkeltstående tilfeller av problematiske saker blir jevnlig belyst i mediene – problemet er at få makter å se disse tilfellene i en større sammenheng.

Vi må kunne fastslå at det offentlige ordskiftet – «den offentlige samtalen» – har mistet mye av sin vitalitet og betydning, ikke bare på de områder Knut Olav Åmås tar opp, men langt utover dette, fordi de som innehar politisk makt er gitt mulighet til å styre debatten – og faktisk utnytter disse mulighetene. Dette er ikke Grunnlovens forutsetning. Dagens debattkultur, som jeg vil beskrive som dysfunksjonell, skader demokratiet.

Leter man videre etter årsakene til at det er blitt slik kan det se ut som at de mange begrensninger bunner i ledelseskultur, ledelsens holdninger og ledelsens egeninteresser. Makten i samfunnet ligger i dag i stor grad i hendene til yrkespolitikere og karrierebyråkrater.

Kan en banal forklaring på dagens situasjon være at den åpne og frie offentlige samtalen av disse oppleves som besværlig, uforutsigbar og dermed risikabel for egen karriere?