Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Artikkelen er skrevet av Bjørn H. Samset, partikkelfysiker og klimaforsker ved Cicero Senter for klimaforskning, og opprinnelig publisert på den populærvitenskapelige bloggen kollokvium.no.

(Kollokvium.no): Få ting har vært oftere nevnt i medienes klimadekning de siste årene enn den såkalte «pausen» i global oppvarming.

Forskere og skeptikere har kranglet om hvorfor jordens overflate ikke ser ut til å ha blitt varmere, og utenforstående har forståelig nok blitt mer og mer forvirret. Et nytt studium viser nå at hele diskusjonen kan ha vært på feil grunnlag.

«Pausen» er kanskje ikke der likevel, når målingene fra bakken utvides med informasjon fra satelitter. Resultatet diskuteres nå på tvers av klimafeltet. Blir det bekreftet, kan det sette mye forskning fra de siste årene i et nytt, muligens mer dramatisk lys.

I en 15-års-periode har det vært liten eller ingen økning i jordens gjennomsnittlige temperatur ved overflaten. Dette er konklusjonen fra alle de store forskningsgruppene som jobber med å følge utviklingen av overflatetemperaturen til planeten vår. Slike flate trender er ikke uventet, noe klimaforskere hele tiden har forsøkt å hevde, siden temperaturen ved overflaten bare er en bitteliten del av det totale klimasystemet.

En misforstått pause? Jorden — det vil si atmosfæren, overflaten og havene — tar i dag opp litt mer energi fra solen enn det som sendes ut igjen, hovedsakelig på grunn av de økte konsentrasjonene av drivhusgasser.

Det meste av denne energien lagres i havene, i form av økte temperaturer ved alle dybder. Noe går til å smelte havis og isbreer, noe til latent varme i form av fordampet vann i atmosfæren, og en liten del til å varme opp luften.

Luften ved overflaten er bare en liten del av dette igjen. Det er naturlig og forventet, både ut fra enkle fysiske ressonement og ut fra tunge klimamodeller, at denne energien flyttes rundt i klimasystemet på litt tilfeldige måter.

Ser vi på temperaturmålingene tilbake til 1880 ser vi flere flate perioder, inneklemt mellom perioder med rask økning. En periode på 15 år uten endring i overflatetemperatur er derfor ikke overraskende, selv med stadig økende drivhuseffekt.

Det betyr imidlertid ikke at den er uinteressant. Dersom temperaturen ved overflaten ikke øker så betyr det at energien i større grad må gå andre steder, og dette vil forskere gjerne lære av. «Pausen» har vært en utmerket anledning til å forstå energitransporten rundt om kring i klimasystemet, og det har de siste årene kommet en lang rekke artikler som har forsøkt ulike forklaringsmodeller.

Den rådende ideen i dag er at Stillehavet kan forklare det meste. Overflaten til Stillehavet tar opp mye energi fra solen, særlig nært ekvator. Hva som skjer med denne varmen bestemmes av havstrømmer som varierer fra år til år. I noen perioder tas mye overflatevann ned til dypet, og tar da med seg solvarmen. I andre perioder blir det varme overflatevannet liggende lenger, og kan i tur varme opp luften over.

Flere artikler i prestisjetunge journaler som Nature og Science har de siste årene pekt på at Stillehavet ser ut til å ha vært i en fase som transporterer energi nedover i dyphavet gjennom mye av «pauseperioden».

De naturlige svingninene på grunn av Stillehavet er også absolutt store nok til å kunne være forklaringen. Men ER det virkelig forklaringen? Det vil vi eventuelt ikke få vite før Stillehavet får en annen type strømning, antakelig i løpet av de neste fem årene hvis ting oppfører seg som de pleier.

Det er vanskelig å ta tempen på jorda 12. november 2013 kom imidlertid en ny forskningsartikkel som kan snu hele diskusjonen på hodet. Kevin Cowtan ved York University og Robert Way ved Ottawa University har tatt analysen av temperaturdata ett steg videre, og kommet med en overraskende konklusjon: «Pausen» er der kanskje ikke i det hele tatt. Hvordan kan det i så fall ha seg?

Å måle «verdens temperatur» er vanskelig. Det krever i så fall at vi har termometre plassert rundt over hele verden som er perfekt stilt inn i forhold til hverandre, noe som vil være praktisk nesten umulig. Å måle en endring i temperatur er derimot enklere.

ENDRINGEN: Endring i overflatetemperatur siden 1901, fra IPCCs ferske femte hovedrapprort. Merk de hvite områdene — det er de som er viktige i de nye analysene. Grafikk: IPCC Vis mer

Tenk på to klokker med sekundviser. Det er ingen garanti for at de er stilt likt, eller at de er i samme tidssone, så de vil nesten garantert ikke vise samme tid. Hvor lenge ett sekund er, er de derimot skjønt enige om, og begge kan brukes til å ta tiden du bruker på å løpe en kilometer ganske presist.

Slik gjør vi målinger av verdens temperatur også.

Vi prøver ikke å finne selve temperaturen, men hvor mye den har endret seg i forhold til hva den var på et bestemt tidspunkt. Helt siden sent på 1800-tallet har verden vært så pass godt dekket av termometre at det er mulig å regne ut slike temperaturendringer. Når vi i dag forsker frem grafer som viser verdens temperaturutvikling de siste 100-150 årene, så er det på grunnlag av en rekke lange temperaturmålinger.

Disse blir grundig analysert og kvalitetskontrollert, og tunge statistiske teknikker brukes for å ta hensyn til at termometrene ikke står jenvt fordelt, at noen bare har målt i deler av tiden, at andre faktorer som byutvikling kan påvirke lokale temperaturer, og så videre. Dette er et så pass krevende arbeid at bare en håndfull forskningsgrupper i verden har kapasitet til det.

Alle disse måleseriene har imidlertid et felles problem: De dekker bare rundt 80% av jordens overflate. Spesielt polpunktene er dårlig dekket, samt andre områder langt fra bebyggelse som Himalaya og midt i ørkener.

I temperaturseriene tas dette så klart hensyn til, men man kan ikke gjøre stort mer enn å anslå temperaturendringene i de udekkede områdene ut fra trendene langs kantene. Dette reiser et opplagt spørmål: Hva om disse områdene endrer seg annerledes enn resten?

Termometre og satelitter i samspill gir nytt bilde Det finnes en alternativ måte å finne ut dette på. Vi har i dag også satelitter som måler jordens temperatur, og de kan se over alt og hele tiden. Et problem med dem er imidlertid at de ikke kan se den egentlige bakketemperaturen, men bare er følsomme et stykke lenger opp i atmosfæren der vi vet at temperaturtrendene er annerledes.

Dessuten vet vi at måleinstrumentene har en tendens til å endre seg over tid, så de er ikke i stand til å levere gode målinger over lang tid. I den ferske artikkelen til Cowtan og Way presenteres en ny teknikk som kan gjøre noe med dette. I steden for å prøve å koble lange tidsserier fra termometre med tidsserier fra satelitter, bruker de satelittmålingene for hver enkelt måned alene.

Da forsvinner problemet med at instrumentene endrer seg over tid. Videre bruker de ikke selve tallene som satelittene måler, men heller hvordan de ser at temperaturen endrer seg fra områder som har dekning på bakken, til områder som ikke har dekning. Det kan sammenlignes med å se på lokket til en puslespilleske for å få en idé om hvordan det store, ferdige puslespillet skal se ut.

Lokket er lite og gir ikke full informasjon, men det kan vise deg om brikken du trenger bare har en farge, om den har en overgang mellom to farger, eller et komplisert mønster. Når de brukte denne teknikken til å fylle inn de manglende områdene, fikk de en overraskelse.

Satelittene viser at spesielt de arktiske områdene har varmet seg mye raskere enn resten av jorden de siste 10-15 årene, og når det ble tatt hensyn til så forsvant «pausen» i global oppvarming. Trenden gikk fra en nesten umerkelig oppvarming på 0.05 grader Celsius per tiår, til 0.12 grader per tiår. Dette tallet er helt i tråd med den langsiktige trenden vi har sett siden 1950.

I et forbilledlig eksempel har forskerne selv laget en kort video som forklarer analysen og hva de har funnet. Du kan se den til høyre for teksten.

Skepsis og tolkning Når forskere får et såpass uventet resultat i fanget, så er jobben å være skeptisk inntil det motsatte er bevist. De første som bør være skeptiske er de som publiserer arbeidet, og Cowtan og Way har tatt dette på alvor. For å sjekke om teknikken deres virkelig er i stand til å beregne temperaturer har de gjort tester der de har tatt bort målinger på andre deler av jorda, og så sjekket om teknikken gjenskaper det termometrene der faktisk viste.

Det gjorde den.

Neste steg er å publisere resultatene i en fagfellevurdert journal, og la fagfeltet få diskutere dem. Fagfellevurderingen er gjort, og diskusjonen i resten av feltet er nå i gang. Et utmerket eksempel på dette er kommentarfeltet under denne saken på verdens fremste klimablogg realclimate.org.

TRENDEN: Forfatternes egen infografikk om hva studien deres viser. Vis mer

Per i dag ønsker nok mange å se resultatene gjenskapt av minst én annen gruppe før de godtas helt. Videre er teknikken Cowan og Way har brukt, kalt «kriging», relativt ukjent for mange, så flere ønsker nok å fordype seg litt mer i metoden også. Imidlertid er det klart at resultatet er såpass enkelt og gjennomsiktig at det skal mye til for å velte det helt.

Dessuten er det et viktig poeng til: Temperaturmålingene som viste en «pause» har hele tiden hatt usikkerhetsintervaller på seg — forskernes egne anslag for hvor usikre målingene er. Disse har åpnet for muligheten for at verdens temperatur egentlig har gått både opp og ned de siste 15 årene. Det nye svaret fra Cowan og Way faller innenfor usikkerhetene man tidligere har anslått, så de er ikke egentlig uenige med det som tidligere er publisert — de er bare mer nøyaktige siden de tar hensyn til mer informasjon.

Hva om det er sant?

Hvis «pausen» i global oppvarming nå likevel viser seg å ikke ha vært reell, så er det et brennede spørsmål som dukker opp: Hva med alle de grunnene forskerne har funnet for «pausen»? Sa vi ikke tidligere at den, ihvertfall delvis, var på grunn av Stillehavet?

Jo — og det er kanskje litt foruroligende. Forskere har sett en tiltagende økning av temperatur nedover i havene, og dessuten et sirkulasjonsmønster i Stillehavet som kunne forklart en pause. Hvis denne pausen likevel ikke er der, så åpner det for muligheten for at det Stillehavet har gjort i det siste er å besyktte oss mot en enda sterkere økning i overflatetemperatur.

I så fall vil vi kunne forvente en sterkere oppvarming enn vi trodde, når Stillehavet i løpet av noen år antakelig endrer mønster igjen og vi får en kraftig El Nino. Flere nye studier som har funnet en lavere klimafølsomhet enn før, har også tatt «pausen» med i dataene. Det blir spennende å se hvordan slike resultater endres hvis temperaturene til Cowton og Way legges inn i steden.

Til slutt er det verdt å nevne at hele diskusjonen om en «pause» i global oppvarming egentlig er en avsporing, all den tid at den bare gjelder en periode på rundt 15 år, avhengig av hvordan du regner.

Klimasystemet har stor indre, naturlig variasjon, og alle målinger som er kortere enn minimum 20 år vil være påvirket av dette. Selv under mye sterkere drivhuseffekt enn vi har i dag forventer vi tiårsperioder uten særlig utvikling i temperaturen på overflaten, adskilt av perioder med sterk oppvarming.

Det er gjennomsnittet over tid som teller. Dette gjennomsnittet taler uheldigvis sitt klare språk: Det blir varmere her, «pause» eller ei.

Kilder: Artikkelen til Cowtan og Way Forklaring og diskusjon hos realclimate.org Nyhetssak hos Independent