Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Det finnes et filmklipp. Kripos-etterforsker Stian Elle er på vei inn i rettssalen i Karmsund herredsrett. Det er 5. november 1997. Under den venstre armen bærer han en bunke dokumenter. Elle går med rak rygg og hevet hode, tilsynelatende uanfektet av pressefotografenes blitslys. Han er kledd i tiårets mote; hvit skjorte, et mønstrete, grått slips og en formløs, sort dressjakke. Ansiktsuttrykket er selvsikkert og konsentrert. 37-åringen er kjent som en av de beste etterforskerne i norsk politi. Det er snart tre år siden han forlot voldsavsnittet i Oslo-politiet til fordel for en ettertraktet jobb i taktisk etterforskningsavdeling ved KRIPOS – «mordkommisjonen» på folkemunne.

Elle hadde ikke vært lenge i prestisjejobben da Birgitte Tengs (17) ble funnet voldtatt og drept på Karmøy i mai 1995. Etter at etterforskningen gikk i stå, bunken ble snudd og 17-åringens fetter sto alene igjen i søkelyset, var det Elle som foretok avhørene av ham. Det var en selvfølge. Han var jo den beste avhøreren Kripos hadde. Denne novemberdagen i 1997 skal Elle fortelle retten hvordan han fikk fetteren til å tilstå drapet. TV 2 filmer ham på vei inn i rettssalen. Han virker uberørt av presseoppbudet, men i et brøkdels sekund flakker likevel blikket hans. Så ser han rett inn i kamera. Er det et øyeblikks usikkerhet? Aner han allerede nå hva som kommer til å skje? At han skal stå alene i stormen som venter?

Vi hadde ingen opplæring i avhørsteknikker. Asbjørn Rachlew

Stian Elle kom til verden 4. august 1960, som den eldste av to brødre. Han vokste opp i utkanten av Drøbak, sammen med lillebroren Bård og foreldrene Gunnar og Berit. Det var en trygg og god tid i et lite lokalsamfunn hvor alle kjente alle. Elle beskrives som en omtenksom og ansvarsfull storebror. Faglig var han en gjennomsnittselev, men sosialt var han en av dem som bidro til et godt klassemiljø. En med glimt i øyet og som var til å stole på. Høsten 1981 begynte han på Politiskolen, som en av de yngste i klassen. Åtte år seinere ble han ansatt ved voldsavsnittet i Oslo politidistrikt.

BEACH BOYS: Stian Elle og lillebroren Bård på stranda på Skiphelle sør for Drøbak i 1969. Brødrene hadde et tett og godt forhold. Vis mer

– Han var en utrolig flink politimann. Lojal, og veldig opptatt av kvalitet i arbeidet sitt, sier Knut Nysæter, en tidligere kollega av Elle.

Nysæter og Elle var på 90-tallet med i ei gruppe med ansvar for å etterforske kirkebranner, og Nysæter satt flere ganger med Elle i avhør .

– Stian var ryddig, metodisk og kvalitetsbevisst som avhører. Han beholdt roen hele tiden, sier Nysæter.

Våren 1992 ble Asbjørn Rachlew uteksaminert fra Politihøgskolen. Etter hvert fikk også han innpass i «kirkebranngruppa», hvor han kom i kontakt med Elle første gang.

– Allerede da han jobbet i Oslo-politiet var han anerkjent som den beste av oss, sier Rachlew.

Akademiseringen av politiutdanningen var fortsatt i startfasen. Politiskolen hadde blitt til Politihøgskolen, men ennå var opplæringen i avhørsmetodikk i beste fall ustrukturert – både under utdanningen og i etaten.

GLEDESSPREDER: Stian Elle som tenåring. – Han var en fin gutt, morsom og med herlig humor, sier klassekamerater. Foto: Privat Vis mer

– Vi hadde ingen opplæring i avhørsteknikker, sier Rachlew.

I praksis ble dermed ansvaret for videreføringen og videreutviklingen av avhørsfaget lagt på enkeltpersoners skuldrer. To som tok ansvaret på største alvor, var politiavdelingssjefene Halvard Tømta og Leif A. Lier. Sistnevnte var Elles sjef i flere år, og Elle så opp til Lier. Lier og Tømtas artikkel «Avhørsteknikk» i Politibladet fra 1987 er en av de første skriftlige beskrivelsene av norsk politis avhørsmetodikk. Artikkelen beskriver «den perfekte avhører» som «en person som inngir tillit». Den forteller hvor viktig det er for avhøreren å «motivere» seg «slik at vi ikke lar oss lure, og at vi opprettholder en fast tro på at vi har gjerningsmannen foran oss». Først skulle avhørerne imidlertid begynne med en uformell samtale, for å skape tillit og fortrolighet, og for å få den som skulle avhøres til å «slappe av».

Varigheten av disse uformelle samtalene måtte den enkelte avhører vurdere selv, men artikkelforfatterne viser til et avhør i en sak hvor samtalene varte i åtte timer, uten at dette ble kritisert i lagmannsretten. Først etter at de uformelle samtalene var avsluttet, skulle avhøreren opplyse om siktedes rettigheter.

Avhøret, skriver Tømta og Lier, burde foretas et sted hvor avhøreren føler seg komfortabel og den mistenkte «ikke føler seg trygg». I store og alvorlige saker burde avhøret «påbegynnes etter ordinær arbeidstid», fordi man utover «kvelden og natta har god tid, og det skapes en stemning som er en viktig ramme rundt avhøret». Denne stemningen var det gjerne lettere å oppnå om det bare var to personer til stede: Avhøreren og den mistenkte.

TOSPANN: Stian Elle fører fetteren til Birgitte Tengs forbi pressekorpset. Bare Elle og fetteren vet hva som egentlig foregikk inne på avhørsrommet – ingen andre var til stede. Foto: Haugesunds Avis. Vis mer

Flere interne og hemmeligstemplede Kripos-notater om avhørsteknikk fra 1990-tallet, viser hvordan disse metodene ble videreutviklet. Også her var det enkeltpersoner, gjerne de mest ambisiøse, som tok ansvar for videreutviklingen. I 1995 gikk Elle inn i drømmejobben i Kripos. Han hadde et godt rykte, spesielt som avhører, ifølge Arnfinn Sandstad, som jobbet som etterforskningsleder hos Kripos på den tida. Elle innfridde raskt forventningene.

– Stian fikk veldig lett kontakt med folk, og det tror jeg også gjaldt i avhørssituasjoner, sier Sandstad.

Men Elle ville fortsatt bli bedre, og han var veldig opptatt av å perfeksjonere avhørsfaget. Det tok ikke lang tid før den ambisiøse avhøreren påtok seg ansvaret for Kripos’ interne notat om avhørsteknikk.

Han sitter ved et skrivebord, trolig på et hotellrom. Skrivebordet på det provisoriske kontoret er overfylt, fem røde ringpermer står sirlig på rekke mot de hvite gardinene. Mannen har på seg ei blå skjorte, ermene er brettet opp. Han sitter med en bunke notater og en PC foran seg, virker avslappet, men påtatt konsentrert på samme tid. Filmklippet fra TV 2 blir akkompagnert av en mannsstemme: «Kripos-betjent Stian Elle sitter nå med nøkkelen til den endelige oppklaringen av Birgitte Tengs-saken. Han avhører nemlig den 19 år gamle fetteren til Birgitte.»

Det er 9. februar 1997, Birgitte Tengs har vært død i nesten to år, og fetteren har fått politiets mistanke kastet på seg. Avhørene av ham var krevende, men det var også derfor akkurat Elle ble satt på saken. Situasjonen var delikat. Siktelsen splittet både en familie og et lokalsamfunn, og skapte sår som ennå ikke er leget.

– For meg ble det da viktig å ikke stresse situasjonen mer enn nødvendig. Jeg husker jeg tenkte på Stian og personligheten hans. Han var nærmest litt forsiktig i tilnærmingen sin; en snill og omsorgsfull person, sier daværende etterforskningsleder Ståle Finsal.

I løpet av fem uker i februar og mars 1995, ble fetteren til Birgitte Tengs avhørt i rundt 180 timer. Finsal snakket med fetteren to ganger i løpet av disse ukene. Fetterens forsvarer, Arvid Sjødin, var sjelden til stede. Avhørene besto for det meste av samtaler mellom to personer: Elle og fetteren.

"Skremmer det deg at du ikke husker?" spurte Elle i avhør den 17. februar. "Ja, absolutt", svarte fetteren.

Strategien i avhørene var gjenkjennbar fra Lier og Tømtas da ti år gamle artikkel: Uformelle samtaler for å skape tillit og fortrolighet mellom Elle og fetteren. Lange avhør, også på kveldstid. Samtaler om fetterens familie. Detaljerte gjennomganger av hendelsesforløpet. Etter hvert handlet avhørene om at fetteren ikke husket hva som hadde skjedd de to timene mellom midnatt og 02.00 på drapsnatta. Hukommelsestap hos siktede og mistenkte, understreket Lier og Tømta, er «i de fleste tilfeller […] en unnskyldning for å slippe å forklare seg om det ubehagelige og det å tilstå». Hvor tro til denne hypotesen Elle var, er det umulig å vite.

Faksimile fra Dagbladet. Vis mer

Likhetstrekkene mellom Elles avhørsmetodikk og Lier og Tømtas anbefalinger, er likevel påfallende mange. Kripos var på dette tidspunktet overbevist om at det var fetteren som hadde drept Birgitte Tengs. De hadde bare ett problem: Mangelen på tekniske bevis. Underveis i avhørene tyr Elle nok en gang til et grep beskrevet av Lier og Tømta: «Det å la siktede/mistenkte selv skrive sin forklaring med håndskrift, er også noe som har stor bevismessig verdi». Fetteren får flere «hjemmelekser» av Elle: Han blir gitt stikkord og bedt om å fylle ut et hendelsesforløp. Og han får i oppdrag å beskrive «som manus til en film» hva som hadde skjedd med Birgitte Tengs.

– Jeg foreslo at han skulle skrive en historie. Det var min idé, skulle Elle seinere forklare i rettssaken.

Den 25. februar 1997 protokollfører Elle fetterens beskrivelse av hvordan en mann forgrep seg på og drepte Birgitte Tengs. Fire dager seinere er det fetteren selv som er hovedpersonen i filmmanuset.

Lørdag 1. mars 1997 underskriver fetteren tilståelsen som beskriver hvordan han drepte kusina sin.

Trenger du hjelp? Ved akutt selvmordsfare: Ring 113 Legevakt: 116117 Kirkens SOS

Tlf: 22 40 00 40 ( 24 timer)

Nettsider: https:// www.kirkens-sos.no/

Meldingstjenesten: https://www.kirkens -sos.no/meldinger

Svar innen 24 timer

Chat: https://www. soschat.no/ Åpningstider: Se nett



Kors på halsen – Røde Kors

Tlf: 800 33 221

Hverdager kl 14-22

Nettsted: https://korspaahalsen.rodekors.no/# Svar innen 2-3 dager

Chat: Hverdager mellom kl 14-22 Mental helse

Telefon: 116 12 (24 t) Nettsted: Si det med ord https://www.sidetmedord.no/

Chat: Mandag og onsdag kl 22 - 23. Mer informasjon om krisetelefoner og nettsteder finner du på: Nasjonalt senter for selvmordsforskning og -forebygging.

Våren 1997 skinte sola på Stian Elle. Han hadde lyktes med å få en tilståelse i den mest omtalte drapssaken i Norge på lang tid. Hans renommé som en av politiets aller beste, var ytterligere styrket. Underveis i Birgitte Tengs-saken hadde det dessuten oppstått søt musikk mellom ham og den sju år yngre Sølvi Ersland fra Haugesund. De hadde møttes allerede før Birgitte Tengs-saken og ble et par mens etterforskningen pågikk.

– Stian var utrolig sosial, lojal, omtenksom og rettferdig, minnes Ersland, som nå heter Elle til etternavn.

Hun hadde to barn fra tidligere da hun møtte avhøreren fra Kripos.

– Han tok dem til seg som sine egne, og fulgte dem opp i bauger og kanter. Han var som en far for dem.

De flyttet sammen, og ble en familie på fire. Først i Haugesund, før de høsten 1998 kjøpte en leilighet ikke langt unna Elles foreldre i Drøbak. Elle og Ersland var en god match, også profesjonelt. Ersland er utdannet lærer og veileder innenfor kommunikasjon.

– Vi leste masse fagstoff begge to, på våre forskjellige områder, og hadde mange diskusjoner. Sånn sett kjente jeg ganske mye til det han drev med, men med gjensidig taushetsplikt innenfor husets fire vegger.

Min klient har aldri husket drapet, han har bare følt seg overbevist om at virkeligheten forholdt seg slik politiet framla den for ham. Arvid Sjødin

Midt under forberedelsene til rettssaken i Karmsund herredsrett, smalt bomba. Den 29. juli 1997 gikk fetterens advokat ut i VG med beskjed om at fetteren trakk til-ståelsen.

– Det er ikke slik at vi har noe å utsette på den behandling min klient har fått. Men man har benyttet seg av en farlig metode, nemlig tillit. Min klient har aldri husket drapet, han har bare følt seg overbevist om at virkeligheten forholdt seg slik politiet framla den for ham, sa Arvid Sjødin til avisa.

Faksimile fra Dagbladet. Vis mer

En drøy måned før rettssaken tok fetteren på eget initiativ en løgndetektortest. Professor Sven Svebak fra NTNU var den eneste i landet som gjennomførte slike tester, og han var sikker i sin sak: Fetteren var uskyldig. Men Svebak gikk lengre i sin tolkning av resultatene. Han mente fetteren kunne ha blitt hjernevasket under avhørene, og således forledet til å tilstå noe han ikke hadde gjort.

Konklusjonen var oppsiktsvekkende. Den offentlige interessen for rettssaken i Karmsund herredsrett nådde nye høyder etter utviklingen i saken høsten 1997. Det tok ikke lang tid før politiets etterforskning – og da spesielt avhørene av fetteren – kom i fokus. Finsal forklarte seg for retten mandag 3. november 1997. To dager seinere var det Elles tur. Det var da han gikk forbi TV 2s kamera med dokumentmappa, selvsikker og rakrygget, før han i en brøkdel av et sekund så rett inn i kameralinsa. Elles forklaring imponerte ikke mediene.

Jeg legger aldri ordene i munnen på noen. Ærlighet og troverdighet i avhørssituasjonen er viktig for meg. Stian Elle

Dersom han leste Dagbladet dagen etter at han vitnet, ville han ha blitt møtt av denne ramsalte beskrivelsen fra kommentator Hilde Haugsgjerd: «Hvis menneskesinnet er slik at det er mulig å tilstå et drap man ikke har begått, så la alle gode makter sørge for at ikke noen jeg er glad i, havner som uskyldig drapsmistenkt i avhør hos Kripos.»

– Kripos driver ikke med press. Personen jeg avhører får god tid. Jeg legger aldri ordene i munnen på noen. Ærlighet og troverdighet i avhørssituasjonen er viktig for meg, understreket Elle selv fra vitneboksen.

Ikke alle trodde ham på det. Under Sjødins avslutningsprosedyre hamret advokaten igjen løs mot Elle og avhørsmetodene. Elle, mente Sjødin, hadde manipulert fetteren til å tilstå, noe han ble bredt referert på i riksmediene.

27. november 1997 falt dommen. Fetteren ble kjent skyldig på alle tiltalepunkter, og dømt til 14 års fengsel for drapet. Han anket dommen på stedet.

STERK KRITIKK: Stian Elle måtte innta vitneboksen på ny. Hans dagbok fra avhørene av fetteren ble nå brettet ut i retten. Han måtte svare på sterk kritikk fra leder av Herredsretten, sorenskriver Bjørn Solbakken. Vis mer

Til ankesaken ønsket advokat Sjødin å få utlevert Elles personlige dagbok. Under Elles avhør av fetteren, var det nesten alltid bare de to til stede, og deres versjoner var tidvis sterkt motstridende. Omtrent på dagen ett år etter at fetteren signerte tilståelsen, kom rettskjennelsen om at dagbøkene til Elle og de andre etterforskerne måtte frigis for retten. I Kripos var det helt vanlig å føre slike dagbøker på den tida. Det hadde aldri skjedd tidligere at noen av dem hadde blitt lagt fram for retten.

– Mye av det som ble plukket ut og trukket fram, også av mediene, var aldri ment for offentligheten og ble gjerne også tatt ut av sammenhengen, sier etterforskningsleder Finsal. Han var opprørt over å måtte utlevere dagboka si. Det samme var Elle, ifølge Sølvi Elle.

– Dette var jo hans dagbok, med dels private notater som ikke var en del av saken.

Stian Elle står lent over en stol mens han blar i en ringperm på bordet foran ham. «Dagboka til Kripos-førstebetjent Stian Elle, blir nå mer og mer sentral i Gulating lagmannsretts behandling av Birgitte Tengs-saken», sier en kommentator i Haugeundbaserte TV Haugaland. Tettskreven håndskrift dekker flere av sidene i den tykke bunken med ark som utgjør Stian Elles dagbok. Allerede to uker før ankesaken, begynte opplysninger fra dagboka å lekke ut i media. I vitneboksen måtte Elle selv, i løpet av tre lange dager, gå gjennom dagboknotatene. Det var en utilpass etterforsker som ble grillet i lagmannsretten.

– Hadde jeg visst at jeg måtte lese høyt fra boka i retten, ville jeg skrevet mer utførlig. En del av innholdet kan derfor lett misforstås, sa Elle.

ALEINE I STORMEN: I kommentaren «Forført til å tilstå», mente Dagbladets Hilde Haugsgjerd at Elle «fikk den siktede 20-åringen til å tilstå drapet under omstendigheter der rettssikkerheten ikke var god nok og ved hjelp av metoder en politimann umulig kan ha kompetanse til å bruke». Vis mer

Etter hvert ble journalistene mer pågående. Presset mot Elle økte. Til ankesaken hadde forsvaret hentet inn den britiske psykologen Gisli Gudjonsson, som hadde gransket falske tilståelser i over 20 år. Under sitt vitnemål slaktet han avhørene av fetteren. Det var hevet over enhver tvil, mente psykologen, at Elle presset og manipulerte fram en falsk tilståelse. Diskrediteringen av avhørene og tilståelsen var etter all sannsynlighet avgjørende for at Gulating lagmannsrett onsdag 17. juni 1998 slo fast at fetteren ikke var skyldig. Påtalemyndigheten tok avgjørelsen til etterretning. Fetteren kunne gå ut av rettssalen som en fri mann.

Allerede før dommen ble avsagt, hadde fetterens advokat oversendt en 22 sider lang anmeldelse til SEFO, det særskilte etterforskningsorganet for politisaker. Fire personer ble navngitt og anmeldt. Elle og Finsal var to av dem. Avgjørelsen kom våren 1999. SEFO henla anmeldelsen som intet straffbart forhold bevist. Sjødin klaget likevel saken inn for Riksadvokaten. 17. april 1999 ble klagen avvist, og med det var spørsmålet om strafferettslig ansvar endelig avgjort.

Europavei 134 snirkler seg ut av Haugesund sentrum på sin lange ferd mot Østlandet. Innerst inne i den idylliske sidearmen til Boknafjorden, fortsetter europaveien gjennom det lille tettstedet Førre. Det er her, sommeren i år 2000, at livet tar en ny vending for Stian Elle, samboeren Sølvi Ersland og hennes to barn. På en høyde i Førreåsen, med utsikt ut over Førrefjorden, er et hus til salgs. Elle var nok en gang i Haugesund i forbindelse med etterspillet i Birgitte Tengs-saken da han fikk nyss om eiendommen. På seinsommeren overtok han og samboeren sitt nye hjem. Samme sommer fylte Elle 40 år. Fredag 4. august var venner og familie fra fjern og nær samlet i Førre i anledning dagen. Men det var ikke bare bursdag. Det var også en bryllupsdag. Sølvi Ersland sto hvit brud med slør i håret, med en smilende Stian Elle ved sin side, stramt antrukket i politiets gallauniform.

– Han var så kry. Jeg har aldri sett Stian så lykkelig, sier mamma Berit.

HELL I KJÆRLIGHET: Stian Elle og Sølvi Ersland giftet seg på hans 40-årsdag, den 4. august 2000. Erslands datter var brudepike. Foto: Privat. Vis mer

Elle fortsatte som etterforsker hos Kripos, men ikke alt var som før, og spesielt én ting hadde endret seg.

– Stian sluttet mer eller mindre å ta avhør av mistenkte. Han tok fortsatt viktige avhør, men spesialiserte seg mer og mer på vitner, sier Ivar Fahsing, Elles tidligere kollega i Kripos og i Oslo-politiet.

Både Kripos og Elle var beredt til å gå videre etter frifinnelsen av fetteren, men det var ikke kritikerne. Han ble ikke alltid nevnt med navn, men hver gang politiets avhørsmetoder ble kritisert, var det Elle kritikken rammet. Kripos eller politiet som organisasjon, forholdt seg tause.

Sturla Osen, som ledet etterforskningsavdelingen i Kripos da fetteren ble frikjent, var den eneste som gikk ut i media og sa at Kripos som organisasjon måtte ta selvkritikk. Ut over dette finnes det få eller ingen spor i media etter polititopper som tok Elle i forsvar. Ståle Finsal sier til Magasinet at han og Elle hadde tett dialog, både da det sto på som verst i retten, men også i tida etter. Blant annet besøkte han sin tidligere kollega da han hadde flyttet til Haugesund.

Det har kommet fram svært lite om at andre drev med samme metodikk. Jeg synes kritikken han fikk var veldig ufortjent. Sølvi Elle

– Det presset som var mot ham, gjaldt også meg. Det var en opplevelse av at vi var i samme båt. Vi ble begge uthengt den gangen, sier han.

– Jeg vet fra samtaler med Stian at han følte seg overlatt til seg selv. Han var bitter på situasjonen, sier Asbjørn Hansen, tidligere Kripos-etterforsker.

Den i dag profilerte privatetterforskeren var også kollega med Elle i Kripos. Ivar Fahsing bekrefter det Hansen sier:

– Stian var veldig preget av kritikken, og følte seg urettferdig behandlet. Han følte at han personlig ble sym-bolet på det som var galt med avhørsmetodene.

Til familien og vennene klagde han derimot lite.

– Han sa ingenting, bebreidet ingen. Verken overfor meg eller mannen min, sier mora Berit.

– Det var slik Stian var. Han hadde ikke så lett for å snakke om følelser, sier lillebror Bård.

Hjemme hos kona fikk noe av frustrasjonen og bitterheten utløp. Hun sier det var frustrerende å se ektemannen stå alene i stormen.

– Det har kommet fram svært lite om at andre drev med samme metodikk. Jeg synes kritikken han fikk var veldig ufortjent, sier Sølvi Elle.

Tidligere Kripos-sjef Arne Huuse (79) kan ikke huske at han mottok noen signaler på at noen av etterforskerne i Kripos benyttet metoder eller på andre måter drev etterforskning som var kritikkverdig.

– Heller ikke etter Birgitte Tengs-saken?

– Nei.

Huuse gikk av som Kripos-sjef på nyåret i 2005. Da hadde han vært 11 år i stillingen, under hele Elles tid i Kripos.

– Jeg vil si at jeg sitter med et godt inntrykk av Stian Elle. Han var en stille, rolig og pålitelig fyr, slik jeg opplevde ham.

I Oslo politidistrikt hadde politioverbetjent Asbjørn Rachlew med stor interesse fulgt det som utspant seg i ankesaken mot fetteren til Birgitte Tengs. Rachlew undret seg over kritikken som kom fra Gudjonsson: Var det virkelig så dårlig stilti med norsk avhørsmetodikk? Rachlew ble innvilget permisjon med full lønn for å ta ett års studieopphold i Liverpool. Det ble en øyeåpner.

– Jeg lærte at britiske forskere hadde funnet ut at de som var anerkjent som de beste, også var de farligste. Farligst i den forstand at det var de som hadde raffinert den tilståelsesfokuserte tenkningen, med få reservasjoner når det kom til å bruke press og manipulasjon for å nå «målet» med avhøret – tilståelsen. Jeg var selv en av dem, men det tok det lang tid før jeg forsto.

Studiet i avhørspsykologi fikk Rachlew til å tenke fundamentalt annerledes.

– Vi trengte en snuoperasjon. Metodene våre måtte endres, sier Rachlew.

Etter hvert oppsto det også en erkjennelse hos Kripos om at utvikling var nødvendig. Der var det Ivar Fahsing som skulle bli katalysator for endringen – også han etter å ha reist til England for å studere avhørsteknikk. Hos Kripos fant Fahsing de interne notatene om hvordan avhør av mistenkte skulle foregå.

– Jeg stilte spørsmål ved om dette faktisk var en offisiell metodikk ved avdelingen. Det var det ingen som egentlig ville svare ja på.

Etterforskningsavdelingen hos Kripos hadde gitt ut en håndbok i taktisk etterforskning på samme tid som notatene ble forfattet. Fahsing ble overrasket over at det ikke sto noe om avhør av mistenkte i håndboka.

– Jeg konfronterte ledelsen i Kripos med dette, og de pekte på Stian, fordi han var den fremste. Men han hadde jo arvet dette skrivet fra dem som var de fremste tidligere. Dette forklarer noe av dilemmaet til Kripos-ledelsen. De hadde ikke bedt mistenktavhørerne om å skrive dette, men de hadde heller ikke stoppet det. Notatet hadde også Kripos-logo på, og framsto offisielt. Så ville tilfeldighetene det slik at det var Stian som holdt dette uoffisielle notatet da bomba smalt, sier Fahsing.

Han understreker at heller ikke Elle hadde tatt noe initiativ til å endre metodikken etter at Birgitte Tengs-saken var avsluttet. Først da Fahsing tok opp dette, begynte ballen å rulle hos Kripos. Men ifølge Fahsing ble Elle deretter sentral i videreutviklingen internt.

Stian opplevde nok dette som et svik. Men dette var en del av et paradigmeskifte som var tvingende nødvendig. Asbjørn Rachlew

Da jula 2001 nærmet seg, hadde Elle pendlet fra hjemmet i Haugesund til Kripos-oppdrag og jobben i Oslo i halvannet år. Nærmere sju år med konstant reisevirksomhet begynte å tære på. På nyåret i 2002 kom utlysningen som fikk Elle til å ta beslutningen; en ledig stilling på Avaldsnes lensmannskontor – nå Karmøy lensmannskontor – bare noen kilometer unna stedet hvor Birgitte Tengs ble funnet drept nesten sju år tidligere. Elle søkte og fikk jobben. Overfor Haugesunds Avis uttrykte han tilfredshet over å kunne trappe ned til et «normalt liv».

– Jeg synes jeg er veldig heldig som får muligheten til å jobbe på Karmøy, sa han til avisa etter halvannen måned i jobben.

– Hvordan føles det å ha arbeidssted i kjerneområdet til Birgitte Tengs-saken?

– Det har jeg ikke hatt noen negative følelser for. Jeg har bare fått positive signaler fra folk. Men i alle saker må man akseptere at folk har forskjellige meninger, og det må man respektere.

Sølvi Elle medgir at det nok var noe folkesnakk til å begynne med, men verken hun eller Elles kolleger husker at han møtte noen ubehageligheter. Naboen og kompisen Jarl Kvam, erindrer imidlertid noen episoder. Ute på byen hendte det at han møtte undring fra fremmede.

– Jeg fikk jo spørsmål om hvorfor jeg var venn med ham, for «det var jo han som fikk fetteren til å tilstå», sier Kvam.

Han forteller at kompisen taklet fint å bli spurt om Birgitte Tengs-saken når han var ute blant folk. Det ble aldri ubehagelig. Men det var likevel en stadig påminnelse om saken Elle aldri fikk lagt bak seg.

Elle jobbet på Karmøy da Politihøgskolen i 2002 åpnet for søkere til den første instruktørutdanningen for avhørere. Søkerantallet var stort, langt flere enn det var plass til. Elle var en av dem. Rachlew og Fahsing fikk ansvaret for å plukke ut instruktører. De rådførte seg med kolleger, inkludert ledelsen ved Politihøgskolen, men konkluderte med at det faglig sett vanskelig kunne forsvares å utdanne Elle som instruktør i de nye teknikkene.

Utdanningen konfronterte direkte de gamle avhørsmetodene, og det ble problematisk å ta inn Elle når han selv ikke hadde tatt noe oppgjør med avhørsmetodikken han brukte under Birgitte Tengs-saken.

– Det var ingen lett beslutning, sier Rachlew i dag.

Faksimile fra Aftenposten. Vis mer

Det var en profesjonell nedtur for Elle å bli vraket. Omtrent samtidig, høsten 2002, ble han rammet igjen da Asbjørn Rachlew publiserte og markedsførte sin fagartikkel «Norske politiavhør i et internasjonalt perspektiv». Den handlet om manglende trening og utdanning av politiavhørerne i Norge og dro paralleller mellom 1990-tallets praksis og amerikanske, manipulative metoder. Artikkelen ble publisert på Aftenpostens førsteside. Sentralt var avhørene i Birgitte Tengs-saken og Elles notat fra Kripos om avhørsteknikk. Relasjonen mellom Rachlew og Elle ble aldri den samme igjen.

– Stian var dypt såret etterpå, og det vet Rachlew. Men han var i et dilemma her. Det var helt nødvendig å ta et offentlig oppgjør med avhørsmetodikken, men det var heller ikke lett for Rachlew å ta dette oppgjøret, fordi han og Stian hadde vært nære venner, sier Ivar Fahsing.

Rachlew selv syns det er vanskelig å snakke om det som skjedde.

– Det er veldig sårt, sier Rachlew, og blir stille før han fortsetter:

– Stian opplevde nok dette som et svik. Men dette var en del av et paradigmeskifte som var tvingende nødvendig.

Elle trivdes i jobben på Karmøy, men vurderte å legge etterforskningsgjerningen bak seg for godt. Sammen med kona hadde han engasjert seg i det lokale hundemiljøet og likte det så godt at han vurderte å gjøre det til yrke. Snart hang han på treningsbanen med schæferen Baghera, og i februar 2004 begynte de på patruljehundutdanningen. I 2005 fikk han en hund; en malinois ved navn «Lupus», som ble godkjent patruljehund i desember samme år.

Endelig kunne Elle ta fatt på sin nye karriere som hundefører. Kanskje var valget om å endre kurs et utslag av ønsket om å legge Birgitte Tengs-saken bak seg. Kanskje hadde det sammenheng med at Elle ikke ble vurdert som egnet til instruktørutdanningen.

SPORHUND: Stian Elle og hans faste makker «Lupus» ble et kjent syn på Karmøy. Her er de på vei på oppdrag i 2006. Foto: Privat. Vis mer

Overfor venner, familie og kolleger ga han aldri uttrykk for at det var noen tung beslutning. Han ville virkelig bli hundefører, til tross for at det medførte at han måtte gå ned både i grad og i lønn.

– Han var engasjert til tusen, sier kompisen Jarl Kvam.

De to tilbrakte mye tid sammen. Elle ga uttrykk for å stortrives med å ha hund. Ut over det, var det lite prat om jobben hans.

– Birgitte Tengs-saken var vi aldri innom. Den var jo også «over», på et vis, forteller Kvam.

Men var den egentlig det? I TV 2-dokumentaren «Tilståelsen» fra 2002, sto fetteren fram med sin historie fra avhørene. 649 000 mennesker så dokumentaren, som ble kanalens nest mest sette noensinne. Året etter vakte det oppsikt da fetteren ble tilkjent erstatning av Den europeiske menneskerettighetsdomstolen. Samme år tilkjente også Høyesterett ham både erstatning og oppreisning. For Elle ble det umulig å legge saken bak seg. Det var stadig et eller annet. Fra Politihøgskolen kom nå nyutdannede avhørere og instruktører ut i distriktene. Med seg i bagasjen hadde mange av dem et begrep som fortalte dem hvordan de i hvert fall ikke skulle gjøre det: «Elle-metoden».

Da professor Gudjonsson reviderte sin håndbok «The Psychology of Interrogations and Confessions» i 2003, viet han et helt kapittel til avhørene i Birgitte Tengs-saken. Og i 2005 kjørte Dagbladet Magasinet en åtte sider lang sak, «Jakten på tilståelser», om avhørsmetodene på 1990-tallet. Der forteller fetteren hvordan han opplevde å bli manipulert under avhørene. Mens Rachlew var inne som kilde, avslo Elle og Finsal å uttale seg.

Det var en systemsvikt som Stian måtte ta ansvaret for på alle måter. Asbjørn Rachlew

Én person Elle lettet på trykket overfor, var Dagfinn Torstveit, som var lensmann på Avaldsnes under Birgitte Tengs-saken.

– Utad ga han ikke inntrykk av at han ble berørt av den voldsomme kritikken, men jeg opplevde at han tok seg veldig nær av den, sier Torstveit i dag.

Den nå pensjonerte lensmannen er klar på at det er riktig at verden har gått framover, og at politiet i dag bruker en helt annen metodikk under avhør. Men behandlingen Elle fikk, mener Torstveit var under enhver kritikk.

– Det er helt urimelig at Stian alene måtte ta støyten. Han var en representant for et system og en idé, sier Torstveit.

Det samme sier Elles tidligere venn og kollega Rachlew.

– Det var en systemsvikt som Stian måtte ta ansvaret for på alle måter. Stian perfeksjonerte gjeldende tenkning og gjeldende kultur, men systemet feilet.

Kunne noe ha stilnet kritikken? Tidligere etterforskningsleder Finsal søkte om å få ta lydopptak av avhørene, men fikk avslag.

– Jeg har tenkt mye på det i ettertid, hvordan verden hadde sett ut hvis vi tok lydopptak av avhørene, sier han.

Også Elle tenkte mye på dette i ettertid.

– Stian mente at han ikke hadde blitt ofret hvis det hadde blitt gjort opptak av avhørene. Han sa til meg at «jeg skulle ønske at jeg hadde det på lyd, da ville folk skjønt». Det sa han flere ganger, sier Fahsing.

Det skulle komme mer motgang. I desember 2005 ble Elle og familien rammet av en tragedie. Lillebroren Bård havnet i en alvorlig bilulykke i Brasil. Taxien han satt på med, ble nærmest overkjørt av en lastebil. Da Bård lå i koma og svevde mellom liv og død, dro Elle rett til Brasil. Ulykken gikk veldig innpå ham. Men lillebroren overlevde, og mens han begynte den lange opptreningen på Sunnaas sykehus, drev storebror opptrening på patruljehunden «Lupus».

I februar 2006 ble den godkjent lavinehund, og duoen Elle og «Lupus» ble etter hvert et velkjent syn på Karmøy og omegn. Så fikk «Lupus» problemer med hjørnetennene og måtte opereres. Hunden ble lagt i narkose på veterinærhøgskolen 4. desember 2006 og våknet aldri igjen.

– Han var ikke bare en patruljehund, men en utrolig sosial hund og en venn for Stian. Stian tok dette veldig tungt, sier kona.

På vårparten 2007 fikk han nyss om en hundefører i Drammen som skulle slutte i politiet. Patruljehunden hans «Izor», en dyktig malinois på fem år, skulle selges. Elle slo til, og i mai 2017 satte han seg i bilen og kjørte de snaue 40 milene over fjellet til Østlandet. Fra Drammen tok han en liten svipptur til barndomshjemmet i Drøbak.

– Stian var litt stille, husker jeg. Mer alvorlig. Ikke helt slik han brukte å være, sier Berit Elle.

Det ble bare et kort besøk. Elle skulle kjøre tilbake samme dag.

Han kom aldri tilbake til Drøbak.

SISTE REIS: Politikollegene bærer Stian Elle ut av Førre kirke - kirken han giftet seg i sju år tidligere. På kransen fra de to stebarna stod det skrevet «Den største gleden du kunne ha, det var å gjøre andre glad». Vis mer

Hvor mye motgang tåler et menneske? Hvor mange små og store livskriser kan en person håndtere?

Sommeren 2007, dagen etter at han feiret sin egen 47-årsdag, tok Stian Elle sitt eget liv. Han etterlot seg ikke noe avskjedsbrev. Ingen forklaring. Ingen «hvorfor». Sjokket var stort for alle som kjente Stian Elle.

– Hadde vi bare visst det, sier Sølvi Elle.

– Jeg tror vi har grublet og snudd hver en stein alle mann, alle som kjente ham. Men det blir bare spekulasjoner.

Alle går i seg selv etter en slik beskjed. Jeg hadde personalansvar for Stian på den tida, og tenkte på om det var noe jeg burde oppfattet? Reidar Gaupås

Selvdrapet rystet politiet helt til topps. Da politidirektør Ingelin Killengreen fikk nyheten, forhørte hun seg raskt om dette hadde noen sammenheng med Birgitte Tengs-saken.

– Jeg fikk ikke noe klart svar, men det er klart at dette må ha vært en stor belastning for ham å stå i. Dette var en vond og vanskelig sak som gikk inn på oss alle, sier Killengreen i dag.

Elles kollega Reidar Gaupås var fungerende lensmann på Karmøy 5. august 2007. Han var ute og syklet da telefonen ringte. Gaupås husker han måtte stoppe og ringe opp igjen. Da fikk han dødsbudskapet.

– Alle går i seg selv etter en slik beskjed. Jeg hadde personalansvar for Stian på den tida, og tenkte på om det var noe jeg burde oppfattet? Noe jeg kunne gjort for å forhindre det, sier Gaupås.

Også han tror belastningen etter Birgitte Tengs-saken var en medvirkende årsak, men at det var mange faktorer som spilte inn.

– Når begeret er fullt, skal det ikke mer til enn én dråpe før det renner over, sier Gaupås. Det var han som ryddet ut av kontoret til Stian Elle.

– Da vi begynte å sortere og rydde i tingene hans, kunne det se ut som at Stian ikke hadde klart å legge fortida bak seg. Jeg fant spor fra hele karrieren hans, både dokumenter, gamle saker og notater. Stian bar nok på en stor byrde, sier Gaupås.

Det kunne se ut som om Stian Elle hadde dokumentert karrieren sin i detalj.

– Stian hadde planer om å skrive bok, om sin rolle og sitt liv som avhører og etterforsker. Og hvor han ønsket å fortelle sin versjon av Birgitte Tengs-saken, sier Sølvi Elle.

ETTERMÆLE: Stian Elle er gravlagt på Førre kirkegård. For familien har det vært viktig at også Stians versjon kommer fram. Vis mer

Hjemme i Drøbak satt foreldrene og lillebroren til Stian Elle lamslåtte tilbake. Lillebror Bård har brukt utallige timer på å forsøke å finne svar på hvorfor storebroren tok livet sitt og er fortsatt bitter på at broren ikke fikk mer støtte i etterkant av Birgitte Tengs-saken.

– Jeg tenker jo at det kan ha vært en medvirkende årsak. Det mener jeg virkelig, sier han.

Dødsfallet gikk også inn på Asbjørn Rachlew. Han har tenkt mye på sin tidligere venn og kollega:

– I lys av historien om Stian, håper jeg vi har lært. At vi politietterforskere forstår at vi som regel er en del av noe større, en del av et system som ikke nødvendigvis er feilfritt. •