Za jakých okolností lidé podvádějí? Záleží na tom, koho se zeptáte. Policista vám třeba řekne, že lidé podvádějí tehdy, když k tomu dostanou příležitost. Vědec zabývající se behaviorální ekonomií na to namítne, že skutečnost je trochu složitější. Dan Ariely, autor knihy Jak drahá je nepoctivost, provedl po světě desítky experimentů: „Lidé jsou schopni si obhájit různou míru podvádění, záleží na situaci, ve které se nacházejí. Dokud podvádíme jen trochu, dokážeme si to pořád zdůvodnit. Málokdy lidé podvádějí naplno, i když k tomu dostanou příležitost.“ Míru podvádění lze podle něj ovlivnit řadou faktorů.

Co ovlivňuje míru podvádění (Ariely, 2012) zvyšuje pravděpodobnost podvodu nemá vliv snižuje pravděpodobnost podvodu prostředí, které poskytuje příklady nepoctivého chování množství peněz, které lze podovodem získat přísaha, slib, závazek prospěch jiných z mého podvodu pravděpodobnost, že bude podvod odhalen připomenutí morálních hodnot kreativita podpis předchozí nemorální jednání dohled vyčerpání, únava střet zájmů evidentní podvody ostatních schopnost racionalizovat

Na Arielyho výzkumy podmínek, které zvyšují či snižují míru nepoctivosti, navázal i tým Alaina Cohna, Ernsta Fehra a Michela Mréchala z Curyšské univerzity. Jejich studie „Podnikatelské prostředí a podvádění v bankovním sektoru“, publikovaná v nejnovějším čísle časopisu Nature, si vzala na mušku podvádění mezi bankéři.

Hoďte si desetkrát mincí, zaplatíme vám bez kontroly

Experiment se inspiroval ekonomickou teorií identity, podle které má každý z nás několik „já“ ve svých různých společenských rolích. V každé situaci se tak můžeme chovat trochu jinak, podle toho, která z našich osobností se nám zdá nejdůležitější: můžeme se chovat jako loajální zaměstnanec, jako odborník s jistou „stavovskou ctí“ a tak podobně. Cohn s kolegy se rozhodli zjistit, zda existuje také nějaká „bankéřská“ osobnost, kterou by bylo možné vhodným způsobem vyvolat.

Přitom se v posledních letech často opakovalo, že „bankovní kultura“ klade hlavní důraz na zisk a menší důraz na dodržování pravidel, ať legislativních, nebo morálních. Pokud na téhle domněnce něco má být, měla by se takhle projevovat: tedy člověk, který se cítí „bankéřem“, by měl jít bezohledněji za ziskem.

Jak to ale ověřit vědecky? Tedy tak, aby si výsledky mohl někdo jinde a jindy ověřit opakováním stejného postupu, a tak, aby podvědomé názory vědců neovlivnily výsledek? Autoři použili oblíbenou pomůcku experimentálních psychologů: hru v laboratoři. Stále se hodně diskutuje o tom, jak spolehlivé a přesné takové experimenty jsou (o tom dále), ale v běžném životě je zkoumání lidské psychologie ještě náročnější a často nemožné.

Pravděpodobnost Přestože experiment neumožňoval zjistit podvádění jednotlivců, umí rozpoznat podvody celé skupiny. Lze totiž snadno spočítat pravděpodobnost - a tedy i očekávaný počet - jednotlivých výsledků. Odchylka od statistiky směrem k vyšším číslům je neklamnou známkou podvodu.

Psychologové dali lidem hrát jednoduchou hru, ve které lze lhaním vydělat peníze: účastníci házeli mincí a hlásili, zda jim padla panna, nebo orel, přičemž dopředu věděli, že za jedno znamení budou dostávat peníze a za druhé ne. Odměna za správné znamení byla 20 dolarů a házelo se celkem desetkrát. Experimentátoři nahlášené výsledky na místě neověřovali a platili. Ani nezaznamenávali, komu přesně co padlo, ale jen výsledky celých skupin porovnávají se statistikou: pokud 50 lidí nahlásí, že jim všem osmkrát z deseti pokusů padlo „placené“ znamení, asi je jasné, že náhoda to bude jen těžko.

Obecně se výsledky mohou lišit podle země a kontextu experimentu, ale Cohenovi a spol. v průměru vycházelo, že lidé jsou v podstatě nečekaně poctiví. Zaplacených stran mince nahlásili jen pár procent nad padesátiprocentní hranici. Když se ale vědci pokusili u zkoušených bankéřů „vyvolat“ jejich bankéřskou osobnost, výsledky se poměrně významně změnily.

Modrý sloupec ukazuje, jak by mělo vypadat rozložení podle statistiky. Červená ukazuje, jaké výsledky hlásili lidé z kontrolní skupiny. Je zde vidět mírný posun doprava (nahlášeno 51,6 % místo 50 % úspěšných hodů).

Mezi bankéři, kterým byla připomenuta jejich profesionální identita, ovšem podovdy narostly na 58,2 % nahlášených úspěšných hodů mincí.

Podvodníků přibylo a výdělečná znamení padala ve zhruba 58 procentech hodů. Výrazně také proti jiným pokusům přibylo účastníků, kteří prostě nahlásili desetkrát „správnou“ stranu mince.

Připomenutí peněz bankéře vedlo k nepoctivosti

Co přesně se v tomto konkrétním pokusu proti jiným změnilo? Vědci do pokusu naverbovali celkem asi 200 zaměstnanců bank (120 jich bylo z jedné velké nadnárodní), a pak je rozdělili do dvou skupin. Jedna dostala před samotným házením sedm otázek týkajících se jejich práce a postavení v bance („Co přesně děláte? Jak je pro vás vaše práce důležitá?“ atp.), druhá dostala otázky osobní, které s prací vůbec nesouvisely. První skupina, která se podle předpokladu vědců měla více cítit po rozhovoru o své práci „bankéřem“, byla právě ta, kde míra podvodů poskočila nad běžnou hranici. Ve druhé skupině byly výsledky v rámci normálu: „správná“ znamení padala v necelých 52 procentech případů.

Je to velmi zajímavé pozorování, ale samozřejmě to může mít celou řadu vysvětlení. Možná že prostě v práci jsme cílevědomější než v soukromí a stejný efekt by byl patrný i u jiných profesí? A tak autoři pokus zopakovali zhruba se 120 lidmi z různých oborů (znovu část odpovídala na otázky kolem práce, část na otázky jiné). Cohen a spol. ovšem v tomto případě nezaznamenali nárůst podvodů ve skupině, která mluvila více o práci než o soukromí.

Nabízí se i myšlenka, že je to dáno předmětem podnikání v bankovnictví a blízkostí celého oboru k penězům. Už pomyšlení na peníze dělá lidi sobečtějšími (pro to už nějaké důkazy jsou). A tak vědci pokus zopakovali se studenty, kteří před házením museli odpovídat znovu na soukromé otázky o penězích a bankovnictví. Ale ani u nich nenašli žádný rozdíl. Opakování pokusu na jiných profesích ukázalo, že bankéři podvádějí dokonce ještě víc než usvědčení zločinci, kteří si trest odpykávají ve vězení.

Srovnání s ostatními profesemi ukázalo, že zaměstnanci bankovního sektoru podváděli více, než usvědčení kriminálníci z vězení. Méně než průměr naopak podváděli doktoři.

Autoři se podobně pokusili dokázat či vyvrátit ještě hypotézu o tom, že bankéři podváděli jen ze soutěživosti, ale ani tomu mnoho nenasvědčuje. Lépe se jim dařilo u domněnky, že za podváděním by mohl být obyčejný materialismus. Zástupci skupiny bankovních zaměstnanců, která odpovídala na profesní otázky a ve které se tedy více podvádělo, výrazně častěji než lidé z ostatních skupin souhlasili s tím, že měřítkem společenského úspěchu jsou peníze.

Zdá se, že výzkum jen potvrzuje špatnou pověst, kterou bankovnictví dnes má. Ale samotný výzkum ukazuje, že ve svém pesimismu přeháníme. Lidé totiž v rámci dotazníků odpovídali i na otázku, která skupina podle nich bude podvádět nejvíce a v jaké míře. Odpovědi nejčastěji uváděly, že největší podvodníci budou právě lidé z bankovnictví, ale zároveň míru podvodů v této skupině nadhodnocovala: odhad říkal, že budou hlásit finančně odměněná znamení v 64 procentech případů. To je o několik procent více než u skupiny „navedené“ vědci ke své profesní identitě, a ještě výrazně nad podílem podvodů v kontrolní skupině bankovních zaměstnanců, kteří mluvili o svém soukromí.

Přestože tedy bankéři podvádějí více než vězni, zdá se, že podvádějí méně, než se od nich čeká.