Zgodbe | feb. '20

Dana Klanšček Valič (fotografija: J. H.)

Nikoli nisem dvomila o tem, da bom preživela taborišče, si nisem pa niti v sanjah predstavljala, da bom doživela tako visoko starost, pogosto ponovi Dana Klanšček Valič. Maja letos bo dopolnila 98 let. »Saj ne morem verjeti, da sem že tako stara,« reče med smehom. Prijetna gospa je najboljši dokaz za to, da so leta samo številke.

Vse njeno življenje je najtesneje povezano z gledališčem in igralci. Njen mož je bil Aleksander Valič, eden najbolj prepoznavnih igralcev svoje generacije, dobitnik Boršnikovega prstana. Njun sin Iztok je diplomiral iz režije in je bil dolgoletni vodja ustanove Španski borci ter ustanovitelj Gledališča za otroke in mlade (GOML), širša javnost pa ga bolj pozna kot igralca, nazadnje je zaigral v Usodnem vinu. Trenutno najbolj znana iz družine Valič pa sta njena vnuka: stand up komik Vid in dramski igralec Domen. Domen je v partizanskem filmu Preboj odlično upodobil partizanskega komandanta Franca Severja - Franto, v Gledališču Glej pa te dni nastopa z monodramo Psiho. Zato sem sogovornici, ki je po poklicu učiteljica slovenščine, zastavila prvo vprašanje, kako je živeti z vsemi temi igralci okoli sebe. »Zelo v redu,« pravi. »Tudi sama sem že v osnovni šoli in gimnaziji rada nastopala. Ko sem spoznala moža Sandija, pa me je ljubezen do njega pripeljala v gledališke kroge, kjer sem se vedno zelo dobro počutila. Bila sem zelo ponosna nanj, zaigral je v prvih slovenskih filmih, med drugim tudi v filmu Na svoji zemlji, nastopal je še v visoki starosti. Z mnogimi igralci smo prijateljevali, meni najbližja je bila Mila Kačičeva.« Ko se je Iztok odločal za igralsko akademijo, sta ga oba z možem podprla. »Oče pa mu je položil na srce, naj dobro premisli, saj je to težak poklic,« se spominja. »Tudi ko se je vnuk Domen odločal za igralstvo, smo ga podprli, potem pa je v te kroge zaneslo še Vida. Seveda sem na oba zelo ponosna,« pripoveduje in doda, da je do zdaj videla vse predstave obeh vnukov.

Dana Valič še vedno živi v družinski hiši v Ljubljani, kjer se je rodila leta 1922 v družini Klanšček in kamor sta se preselila njena starša po italijanski zasedbi Trsta. Želela je študirati medicino, ko je njene sanje prekinila vojna. Kot hči zavednih Slovencev se je takoj vključila v organiziran odpor proti okupatorju, a so jo Italijani zaradi izdaje aretirali že sredi leta 1942, nekaj mesecev kasneje pa tudi njenega brata. Dobro leto je preživela v italijanskih zaporih v Benetkah, Padovi in Perugi. Ko se je po kapitulaciji Italije vrnila domov, je v domači postelji prespala eno samo noč. Nekdo je opazil njen prihod in zjutraj so bili pred vrati že belogardisti, mora za mlado dekle se je nadaljevala v koncentracijskem taborišču Ravensbrück in nato v taborišču Grünberg, podružnici Ravensbrücka, kjer so ženske delale v tovarni streliva. Preživela je celo zloglasni marš smrti, na katerega so Nemci poslali internirance, ko je bilo jasno, da so vojno izgubili. Mnoge njene sotrpinke iz taborišča so na tej poti omagale, sama se je shirana in bolna vrnila domov sredi poletja leta 1945. Nekoliko pred njo je prišel iz taborišča Dachau brat Slavko, ki pa si zaradi hude izčrpanosti in bolezni ni več opomogel in je umrl še isto leto.

Nesojena zdravnica

Ponosna babica z vnukoma Domnom in Vidom

Dana pa si je opomogla in se vpisala na medicinsko fakulteto. A časi so bili takšni, da je obnova domovine potrebovala mlade in izobražene ljudi, in ker je znala dobro govoriti italijansko, so jo poslali v Gorico, kjer je slovenska oblast v tedanji coni A ustanavljala slovenske šole. Vprašam jo, ali ji je bilo težko oditi iz Ljubljane, saj je odhod pomenil tudi slovo od študija. »Nič mi ni bilo težko. V Ljubljani sem bila aktivna v društvu Primorcev, vedela sem, da me domovina potrebuje. V dolgih letih v taborišču sem skupaj z drugimi Slovenkami sanjala le o tem, da bomo zmagali, da bo prišla svoboda. In zdaj je bila svoboda in jaz sem bila del te svobode,« se spominja. V Gorici je v Pokrajinskem odboru prevzela vodenje referata za šolstvo in kulturo. Med drugim je organizirala gostovanje Tržaškega gledališča, v katerem je tedaj nastopal Aleksander Valič, in tako sta se spoznala. Ko je cona A pripadla Italiji, se je vrnila v Ljubljano in se za vedno poslovila od sanj o tem, da bo nekoč zdravnica.

Leta 1948 sta se Dana in Aleksander, ki je prav tako prišel v Ljubljano, poročila in skupaj preživela več kot pol stoletja. Dve leti po poroki se jima je rodil sin Iztok, Dana pa se je vpisala na študij slavistike in se najprej zaposlila na gimnaziji v Mostah, kasneje pa je vse do upokojitve poučevala slovenščino na Osnovni šoli Ketteja in Murna. Mnogi nekdanji učenci se je še vedno z veseljem spominjajo. »Dijaki so me imeli radi. Spodbujala sem jih, da so razmišljali s svojo glavo, da so se lepo izražali, in jim skušala vcepiti ljubezen do slovenščine in domovine. Ko smo se z učenci pripravljali na proslave, smo se pogovarjali o tem, kako smo z okupacijo izgubili svoj jezik in kako pomembno je, da ga ohranimo,« se spominja.

Naša sogovornica je bila poleg službe zelo aktivna na mnogih področjih. Med drugim je bila pobudnica in soustanoviteljica Taboriščnega odbora Auschwitz-Ravensbrück pri Zvezi združenj borcev za vrednote NOB Slovenije, ki še deluje, članice pa se redno srečujejo septembra v Portorožu. Dana je bila na teh srečanjih zadolžena za kulturni program, vodila je prireditve, na katerih je vse do svoje pozne starosti nastopal njen mož Aleksander. Postopno ji je pri tem delu začel pomagati vnuk Domen, ki je prevzel tudi povezovanje prireditev. Srečanje so pred leti preimenovali v srečanje internirancev, političnih zapornikov, ukradenih otrok in izgnancev in zadnja leta postaja zelo odmevno, saj poteka pod pokroviteljstvom predsednika republike in privabi tudi aktualne politike. »Na začetku so bila to večdnevna druženja, kjer smo se srečevale nekdanje interniranke iz vse države in sosednje Koroške, bile smo zelo vesele, ko smo se ponovno videle. Zdaj nas je vse manj in se srečamo le za en dan,« pravi. O tem, kar so doživele v taboriščih, se niso pogovarjale, govorile so o tem, kako živijo zdaj. A nečloveškega trpljenja, tepeža, stradanja, garaškega dela, poniževanja – tega pač ni mogoče pozabiti. »Slovenke pa smo tesno držale skupaj, pomagale smo si in se spodbujale,« ponosno pove. Danes je živih le še nekaj žensk, v odboru pa ostajajo njihovi potomci, že tretja, četrta generacija.

Oživljanje spominov

Dana in Aleksander Valič ob zlati poroki

So pa slovenske interniranke pred leti doživele presenetljiv obisk. Obiskala jih je namreč skupina dijakov iz Grünberga s profesorico. Kot so povedali, sedanji prebivalci niso ničesar vedeli o medvojnem taborišču, dokler niso dijaki, ki so raziskovali zgodovino kraja, v nekem arhivu naleteli na skope podatke. Lotili so se raziskovanja in na spletu naleteli na ime Dana Valič. In tako jih je pot pripeljala v Ljubljano. »Vse so hoteli vedeti, kako je bilo videti taborišče, kaj se je tam dogajalo, kje so bile barake, kje smo delale, kako smo živele, kaj smo jedle, kako smo bile oblečene. Veliko so odkrili že sami, me pa smo potrdile njihova odkritja. Na mestu nekdanjega taborišča je danes spominska tabla. Presenečene smo bile, da se mladi danes tako zanimajo za zgodovino,« pripoveduje sogovornica.

Ko se je pred petimi leti za vedno poslovil njen mož Aleksander, je sin začel mamo spodbujati, naj zapiše svoje spomine. In tako se je Dana Valič lotila pisanja. Piše na roko z lepo pisavo učiteljice v lepem, mehkem jeziku. Njeni zapisi so tako doživeti, da si je mogoče ob poslušanju zapisanega predstavljati mladenko, polno želja in idealov, ki ji je vojna pretrgala sanje. Piše tudi o svojih starših, očetu, policijskem uslužbencu nekdanje Avstro-Ogrske, in mami, ki je ljubeče skrbela zanjo in za brata. Pa seveda o svojem možu, za katerega pravi, da ni bila nanj nikoli ljubosumna, tudi takrat ne, ko ga je na odru ali v filmu videla v objemu soigralk. »Vedela sem, da me ljubi, in jaz sem ga ljubila,« preprosto pove. Najbolj pa je ponosna, kadar se je spomni kateri izmed njenih nekdanjih učencev. Ko jo je ob koncu leta obiskal pesnik Srečko Čož, med drugim tudi avtor kultne pesmi Sava šumi, in ji v dar prinesel svojo novo pesniško zbirko, je bila ganjena. Seveda se ga je spomnila kot učenca in kar zažarela je od ponosa, ko ji je priznal, da se je tudi zaradi njenega vpliva lotil pisanja pesmi.

Kljub res zavidljivim letom je sogovornica zelo samostojna. Na njeni kuhinjski mizi je lep kup časopisov in revij, veliko bere, gleda televizijo, predvsem poročila, a ob tem postaja vse bolj žalostna: »To državo smo si med vojno izborili, prav tako naš jezik, ohranjala nas je kultura. Tako majhen narod smo, pa smo toliko doživeli in pretrpeli. In imeli tako pomembne ljudi – Trubarja, Prešerna, Cankarja … Kot narod smo se ohranili zaradi poguma ljudi in naše kulture. Če se narod ne spoštuje sam, se bo kmalu znašel pod tujčevo peto,« je prepričana Dana Valič.

Jožica Hribar, fotografiji: osebni arhiv