Mnogi, ki poleg močne jutranje kave potrebujejo tudi zvrhano porcijo izbranega humorja, da spravijo svoj možganski stroj na delovno temperaturo, navsezgodaj zajahajo radijski val z Miho Šaleharjem. Ljubljančan je specializiran za gurmansko serviranje gostobesednih jezikovnih župc, začinjenih z raznoterimi pristranskimi, skorajda butalskimi in politično nekorektnimi stereotipi o Slovencih.

»Tipični Slovenec srednje generacije ima doma tla obložena z laminatom, na oknih plastične zavese, na dvorišču ima parkiranega passata, za katerega ima dva kompleta platišč; navadna so obuta v zimske pnevmatike, za letne pa ima karbonska platišča ali tista znamke momo. Je občudovalec lika in dela Milana Kučana ali Zorana Jankovića, Franca Kanglerja ali Janeza Janše, po možnosti pavšalist v kampu v Premanturi, kamor s seboj pripelje balkonsko cvetje. Edini napor, ki ga je sposoben kanalizirati v skupno dobro, je ta, da mu je upravo kampa uspelo prepričati v ureditev platoja za pranje avtomobila, saj se po vsakodnevnih obiskih Kamenjaka pločevina povsem zapraši.«

Seveda ni zgolj za Slovence tipično, da smo občutljivi za to, kako nas vidijo drugi. To je pred leti odmevno dokazal češki umetnik David Cerny, ko je v Bruslju razstavil umetnino, ki je prikazovala 27 članic EU po njihovih stereotipih. Cernyjeva umetniška posplošitev značajskih značilnosti narodov je sprožila vihar ogorčenja, češ da spodbuja nacionalno nestrpnost.

V slovenskih stereotipih Miha pogreša samoironijo. Če bi je premogli več, bi lahko trdili, da Slovenci hodimo k Hrvatom na dopust zato, ker nam znajo prisluhniti. »Ne znamo se pogledati v ogledalo, morda smo bogatejši v predsodkih,« domneva. Medklic: razlika med stereotipom in predsodkom je v čustveni konotaciji, predsodek je vedno čustveno obarvan in negativen. »Zanimivo, da imamo Hrvate za bolj runklaste in podeželske od nas, čeprav znajo na hrvatstvo gledati s sarkazmom. Tudi Srbi to znajo, Slovenci ne. Prepričan sem, da bi se morali imeti radi takšni, kot smo. To, kar opisujem, ne obsojam, to sem sprejel in imam rad.«

Mladi mislijo, da ne bodo postali takšni kot njihovi starši, vendar je narava družbenega dela, oplemenitena s slovensko specifiko, žal taka, da prej ali slej pristanejo na istem in temu ne morejo ubežati, je prepričan Šalehar, ki ima tudi o slovenskem naraščaju svojsko stereotipno predstavo. Pred časom je na spletu razpredal o odredih radikalnih fantovščinarjev, ki ob sobotah zasedajo center Ljubljane. »Tudi to je eden izmed simptomov slovenske bipolarnosti,« pravi Šalehar. »Mladina se zdaj deli na dva tabora. Na eni strani ruralno mladež, med katero je hit vračanje v predmoderno pozo, na drugi so pripadniki globalne hipsterije: dojemajo se kot državljani sveta, potujejo v Rim, London ali Berlin, kjer svojo facebook potrebo opravljajo v Starbucks lokalih.«

Jemljemo se preresno

»Stereotipi znajo imeti velik vpliv na naš vsakdan,« izpostavlja Peter Simonič, doktor etnoloških znanosti. »Ker se v življenju srečujemo z različnimi ljudmi, realnost doživljamo zelo razpršeno. Zato si ljudi urejamo v skupine in jih opredeljujemo po nekih skupnih značilnostih. S tem se orientiramo v svetu in ustvarjamo vrednostne sodbe.«

Ali so stereotipi lahko tudi koristni? »Pogojno,« odvrne Simonič in srebne požirek turške kave, ki si jo je sam skuhal. »Nekateri so lahko koristni v smislu motivacije. Če denimo trdimo, da smo Slovenci pridni, varčni, pošteni. Stereotipi so namreč pogosto politično-ekonomsko pogojeni, ne zgolj geografsko. Seveda pa se v zvezi s tem postavlja vprašanje, ali smo res pridni in marljivi, ali je to naša značajska lastnost, ali pa smo bili zgolj skozi zgodovino vzgojeni v pridne delavce in davkoplačevalce.«

Torej bi stereotipi lahko imeli značilnost samoizpolnjujoče se prerokbe? »Do neke mere mogoče,« domneva predavatelj antropologije na ljubljanski filozofski fakulteti. »Bistveno je, koliko teže pripišemo določenim mnenjem in resnicam. Smo res varčni? In ali kateri narod ni varčen? So nekateri narodi zapravljivi? Je varčnost nacionalna ali ekonomska opredelitev? Seveda se lahko danes vprašamo, ali so ti označevalci sploh še koristni, potem ko se je izkazalo, da bi poleg pridnosti in varčnosti morali biti tudi spretni.«

Simonič se strinja z oceno, da nam veliko pomeni, kaj drugi misijo o nas. In da se obenem jemljemo preresno. »To utegne izhajati tudi iz naše geografske omejenosti, od koderkoli se lahko vidi k sosedu čez mejo. Celjska kotlina je edina, ki je obkrožena s slovenstvom. Najbolj čisti značaj Slovencev bi potemtakem lahko bil tam,« izpostavi in se spomni na zapis Dimitrija Rupla o konvertibilnosti slovenskega značaja. Je v tem članku Rupel sklepal iz svojih značajskih lastnosti? »Tudi možno,« se nasmeji sogovornik. »Skratka, napisal je, da smo glede na zgodovinske obrate, ki jih je ta prostor doživljal v 20. stoletju, Slovenci bili velikokrat prisiljeni spremeniti svoja načela, da smo ohranili temeljno idejo nacionalne solidarnosti.«