– Suomessa köyhä ei saa voida hyvin, vaan hänen pitää kärsiä. Perustulo lopettaisi köyhien nöyryyttämisen, toimittaja-kirjailija Tuomas Muraja sanoo tuoreessa kirjassaan.

Joulukuussa 2018 Haavisto ja Orpo väittelivät perustulosta keskuskauppakamarin pääministeritentissä: ”Missä mättää?”

Itse perustulokokeilussa mukana ollut toimittaja-kirjailija Tuomas Muraja perustelee tiistaina ilmestyvässä Perustulokoe-eläin-kirjassa (Vastapaino), miten kaikille suomalaisille taattu perustulo auttaisi valtaosaa työttömistä.

Hänen mukaansa kiinteä kuukausittain maksettava perustulo lopettaisi Suomessa yleisesti vallalla olevan köyhien nöyryyttämisen.

Perustulon myötä esimerkiksi moni jatkuvien taloushuolien kanssa painiva työtön voisi keskittyä työnhakuun ja niin sanotun silpputyön tekemiseen ilman pelkoa tukiensa katkeamisesta.

– Epävarmuudessa elävän isoin lamauttava tekijä on ennakoinnin puute. Ei pysty näkemään tulovirtaa kovin pitkälle eteenpäin. Perustulon hyvä puoli on tulojen ennustettavuus verrattuna siihen, että esimerkiksi sairastunutta työtöntä liikutellaan Kelan luukulta ja etuudelta toiselle. Jo pelkästään se, että summa tulee säännöllisesti, on ihmisiä aktivoiva tekijä, Muraja toteaa.

Hänen mukaansa taattu perustulo vähentäisi myös mielenterveysongelmia.

– Jatkuvat selvittelyt TE-palvelujen, Kelan, kassojen sekä muutosturvalautakuntien kanssa syövät valtavasti voimavaroja. Moni ihminen muuttuu juuri noista syistä kulueräksi yhteiskunnalle.

Tuomas Muraja ihmettelee kirjassaan suomalaisten erikoista suhtautumista köyhyyteen. Hänen mukaansa suomalaisten mielestä köyhän pitää olla nöyrä ja kunniallinen, jotta on oikeutettu tukiin. Vähävaraisten säännölliset leipäjonot ovat olleet jo vuosia pysyvä näky esimerkiksi Helsingin Myllypurossa. JARNO JUUTI

Kahden vuoden kokeilu

Muraja kertoo kirjassa tarkkaan, miten itse osallistui hallituksen kaksi vuotta kestäneeseen perustulokokeiluun. Siihen valittiin satunnaisesti 2 000 henkilöä, jotka olivat iältään 25–58-vuotiaita. Ainoana edellytyksenä oli, että Kela oli maksanut valitulle työmarkkinatukea tai peruspäivärahaa marraskuussa 2016.

Kaikille kokeeseen valituille maksettiin 560 euroa kuussa kahden vuoden ajan. Työtön sai kokeilun aikana pitää perustulonsa kokonaisuudessaan, vaikka hän olisikin saanut työpaikan. Perustulosta ei myöskään mennyt veroja.

Hallituksen vuodenvaihteessa päättyneen kokeen taustalla oli ajatus, että lyhyt- ja osa-aikaisia töitä on tarjolla yhä enemmän, ja siksi monet saattaisivatkin saada paremmin tukea sellaisista sosiaaliturvamalleista, jotka mahdollistaisivat näiden töiden vastaanottamista.

Tuomas Muraja kehuu kirjassaan perustuloa hyväksi ratkaisuksi, mutta uskoo ettei kokeilu saa jatkoa. Rob Orthen

300 euron raja

Tuomas Muraja kehuu perustulon poistaneen hyvin vaihtelevista ja epäsäännöllisistä tuloista koostuvan tietotyöläisen arjesta jatkuvan huolehtimisen tukien menettämisen riskistä.

Hän itse on päätynyt tietokirjailijaksi ja freelancer-toimittajaksi jouduttuaan aikanaan yt-neuvottelujen jälkeen irtisanotuksi toimittajan työstään Turun Sanomissa. Ennen irtisanomista Muraja ehti muun muassa toimia Turun Sanomien ulkomaantoimittajana sekä Helsingin Sanomien politiikan- ja taloustoimituksessa. Hän toimi myös pitkään useiden lehtien kirjeenvaihtajana Brysselissä.

– Työtuloni koostuvat kirjoituksista, luennoista sekä eri tahoilta myönnetyistä apurahoista. Minulla on satunnaisia, lyhyitä työttömyyskausia, jolloin minulle on maksettu työttömyysetuutta. Työtön saa ansaita maksimissaan 300 euroa kuussa. Muutoin ylijäävästä osasta joutuu maksamaan 50 prosenttia veroa. Perustulon ansiosta pystyin ottamaan vastaan 250 euron kirjasto- tai koulukeikkoja tai vetämään keskusteluja Suomi-areena-keskustelutapahtumasta kirjamessuihin, hän kertoo.

Muraja sanoo oman työnsä määrittelemisen olevan työvoimaviranomaisille yleensä todella vaikeaa.

– Virkailijasta riippuen minut katsotaan milloin työttömäksi, milloin yrittäjäksi – milloin pätkätyöllistyneeksi, milloin apurahansaajaksi. Usein keskusteluissa törmätään määrittelyn vaikeuteen, mikä katsotaan työksi.

Hän muistuttaa, että jos akateemisella työläisellä ei tänä päivänä Suomessa ole työttömyyskausia, kyseessä on poikkeus. Niin yleistä silpputyön tekeminen on korkeasti koulutettujen keskuudessa.

– On väitelleitä tutkijoita, jotka ovat välillä työttöminä. On johtajia ja asiantuntijoita vailla töitä. Tämä ajatus on aikaisemmille sukupolville vaikeaa ymmärtää.

Järjettömiä lomakkeita

Tuomas Murajan mukaan perustulo on toimiva tuki työttömälle, koska se tuskin riittää kenellekään ainoaksi tuloksi.

– Perustulo on täydellisen kannustimen täydellinen ilmentymä, koska se ei itsessään tuo toimeentuloa. Se on oiva aktiivimalli, koska se pakottaa töihin, hän perustelee.

Hän kertoo kirjassa, miten osa-aikaisen työttömänkin ajasta menee valtaosa työvoimaviranomaisten ja loputtomien sekavien lomakkeiden byrokratiassa. Sen sijaan taattu perustulo vapauttaisi energiaa keskittyä olennaiseen.

– Se tasoittaisi tuloa ja estäisi jäämästä ajoittain tyhjän päälle. Vapaaehtoinen perustulo olisi tämän ajan portti työttömyydestä työllisyyteen, hän toteaa.

Muraja ihmettelee, miten on mahdollista, että valtionhallinto on täynnä pätevin perustein valittuja tiedottajia, ja silti tiedottaminen yleensä epäonnistuu pahasti.

– Miksi esimerkiksi kouluja käyneet, hyvää tarkoittavat ihmiset luovat lomakkeita, jotka ovat ihmisjärjelle vieraita? Ovatko näiden kehittäjät sittenkään hyvää tarkoittavia? Päihtyneenäkö näitä pitäisi täytellä? Miten nämä lomakkeet liittyvät ylipäätään yhtään mihinkään?

Kehnoon tiedottamiseen liittyy myös virkamiesten ja lobbareiden kehittämä sanasto, josta ulkopuolisen on välillä vaikea ottaa selkoa.

– Puhutaan isosta kuvasta, rajapinnasta, iteroinnista ja resilienssistä. Pitää siis vain jumpata oma henkilöbrändi sellaiseen kuntoon, että voi ketterästi liikkua ääripäiden rajapinnoissa ilman tarvetta verkostoitua. Tuote pitää jalkauttaa. On minglattava, jotta syntyy tahtotila. Ja sitten sparrataan workshopeissa.

Elämä läpivalaistiin

Muraja kertoo joutuneensa välillä eri työprojektien vastatuulen ja avioeron myötä todella ahtaalle taloudellisesti. Hänen oli lopulta pakko turvautua sosiaaliviraston apuun. Kokemus oli ahdistava ja nöyryyttävä, vaikka sosiaalivirkailija oli mukava ja erittäin ymmärtäväinen.

– Sossun aula vilisi metelöiviä hahmoja, jotka yrittivät tulostella ja täytellä hakemuksia. Heiltä puuttui tarvittavia dokumentteja tai he olivat liian päissään. Vartija oli valmiina poistamaan häiriköitä. Minä odotin vuoroani puku päällä ja asiakirjat siististi kansiossa, joka nojasi tiiviisti kainalooni. Virkailijan huoneessa koko elämäni läpivalaistiin.

Hän toteaa, ettei mahdollinen perustulo poistaisi köyhyyttä Suomesta, mutta voisi muuttaa köyhiin suhtautumista ja parantaa heidän itsetuntoaan. Perustulo takaisi minimitoimeentulon ja antaisi ihmisille mahdollisuuksia tehdä omia valintoja.

Muraja toistaa kirjassaan usein suomalaisten erikoista suhtautumista köyhyyteen.

– Pitää olla nöyrä ja kunniallinen köyhä, jotta on oikeutettu etuuksiin. Suomalaisen kulttuurin erityispiirre on mentaalinen eetos siitä, että otsa hiessä on ansaittava elantonsa.

– Suomalaiset inhoavat köyhiä, jotka vain makoilevat sohvillaan, eivätkä tee mitään muuta kuin nostavat tukia. Tutkimusten mukaan tällaista joukkoa ei ole olemassa, mutta en usko, että suomalaiset antavat tälläkään kertaa tosiasioiden olla perusteettoman syrjintänsä esteenä. Köyhä on aina joku muu. Joku inhottava, joka pitäisi tuhota.