“For a successful technology, reality must take precedence over public relations, for nature cannot be fooled.”

– Richard Feynman Challengerin sukkulaturman loppuraportin liitteessään.

Eurokriisin uusinta käännettä eli Kreikan kolmannen paketin käsittelyä käsitellessä on varsin helppo eksyä sivuteille. On helppoa lähteä arpomaan, saadaanko paketti läpi eri parlamenteista, euroryhmistä tai vaikka IMF:stä. Tämä on kuitenkin vain pintaa. Politiikasta muodostuvan pinnan alla lepäävät kysymykset taloudesta.

Hutiin eivät ikävä kyllä mene vain minunkaltaiset pikkublogistit vaan ongelma näyttää pesiytyneen myös päättäjien pöytiin. Sielläkin on riidelty enemmän pinnasta kuin vedestä. Asia näkyy hyvin Yanis Varoufakisiin suhtautumisessa. Mies on mahdollisesti ärsyttävä itsetietoinen jääräpää, mutta en pidä mitenkään epäuskottavana hänen kertomustaan siitä, että talousargumentit ohitettiin ilman dialogia euroryhmässä.

Euroopan johtajat eivät ole miettineet peruskysymystä: jos neuvoteltu paketti pistetään toimeen, selviääkö Kreikka kriisistä ylöspäin? Liioittelen varmaan hieman siinä mutta vain hiukan. Kiinnosti asia johtajia nimittäin sen verran, että johtajat yrittivät salata IMF:n paperin siitä, ettei Kreikka selviä. No paperi toki vuosi eteenpäin Reuterisille ja maailmalle eikä tosiasiassa asiaan kovinkaan tarkkaa tutkimusta vaadita, sillä hyvin raa’alla yksinkertaistuksellakin näkee, että nousu ei tunnu uskottavalta.

Eurooppa on lopulta vaikean valinnan äärellä. Yhteinen valuutta ilman yhteistä talouspolitiikkaa ja siihen kuuluvia tasausmekanismeja on osoittautunut sietämättömäksi projektiksi. Nyt europäättäjien pitäisi joko kyetä luopumaan rakkaasta projektistaan tai rakentamaan todellinen talousunioni. Ikävä kyllä molemmat ratkaisuvaihtoehdot vaatisivat valtavan määrän poliittista pääomaa, jota ei näytä johtajilta löytyvän. Näin Euroopan kansalaiset jäävät odottamaan todellista ratkaisua ja tilalle tarjotaan pieniä laastareita ja inkrementaaliparannuksia. Jos seisoo toinen jalka jo lätäkössä ja voima ei riitä kuin pieneen askeleen, voi olla aika varma, että myös toinen sukka kastuu.

Nyt olisi aika todelliselle johtamiselle. Ei sille että mukaillaan yleistä mielipidettä vaan sellaiselle johtamiselle, jossa käännettään yleinen mielipide sellaiseen suuntaan, jolla päästään kuivin jaloin uuteen, parempaan maailmaan. Harmillisesti tällaista johtamista näyttää olevan kovin vähän tarjolla. Aiheesta kirjoitti mainiosti Umair Haque kirjoituksessaan The End of Leadership siitä, miten nykyjohtajat ovat johtajien sijaan demagogeja :

“Demagogues reduce us to being empty, twisted, broken husks of the people we should have been. People who, in the act of wasting their days on spite, greed, envy, and anger, fail to develop, grow, become themselves — and do great and mighty, noble and soaring things. That is why history condemns not just demagogues. But also the people who eagerly follow them. For they are prisoners. But they are also jailers. Each of whom holds the key to the cell next door.”

Kun fysiikan nobelisti Richard Feynman selvitti Challengerin turmaan johtaneita ongelmia, hän halusi alleviivata raportissaan sitä, että ongelmat kumpusivat laajamittaisista systemaattisista ongelmista, jotka vain lopulta näkyivät sukkulaturmaan johtaneessa huolimattomuudessa. Teknologiaa ja turvallisuutta ei laitettu etusijalle vaan muut seikat. Euroopan johtajat näyttävät laittavan valtavan talouskriisin ratkaisussa etusijalle pikkupolitikoinnin ja lyhyen aikavälin helppouden. Harmillisesti näyttää siltä, että pikkupolitikoinnilla ei voi huijata kansantaloutta.