Päivän Byrokraatti -palkinnon saa Helsingin kaupunki, jonka suunnitelma kaupunkibulevardeista on pähkähullu, vaikka viikon takainen Iltasanomien uutinen juuri nimenomaan Tuusulanväylän bulevardisoimisesta onkin ilmeisesti ankka.

Iltasanomien uutisessa puhutaan “juuri hyväksytystä” Helsingin kaupunkistrategiasta, mutta todellisuudessa kaupunkistrategia hyväksyttiin jo miltei kaksi kuukautta sitten ja kaupunkistrategiassa sanotaan “bulevardeista” sanatarkasti näin: “Yleiskaavan toteuttamisen suunnittelu aloitetaan Vihdintien bulevardista. Alueen pikaratikan suunnittelu etenee päätösvaiheeseen valtuustokauden aikana. Tuusulanväylän bulevardin suunnittelua viedään eteenpäin.”

Päivän Byrokraatti on tarkistanut asiaa eri lähteistä kaupunginvaltuustossa ja kaupunginhallituksessa, ja mitään uutta päätöstä asiassa ei ole tietojemme mukaan tehty. Eri asia on, että Helsingin kaupunkiympäristön toimialan virkamiehet ajavat kaupunkibulevardia kuin käärmettä pyssyyn. Päivän Byrokraatti nappasi heidät kiinni joukosta twitter-viestejä, joissa toimialan twitter-tili @HelsinkiKymp antaa täyttä tulitukea Anni Sinnemäelle (vihr.) tämän perustellessa, miksi kaupungin sisääntulotiet olisi tuhottava. Päivän Byrokraatti on pyytänyt Helsingin kaupungilta selvitystä siitä, kuka kyseistä twitter-tiliä käyttää, mutta virkamiehet ovat toistaiseksi yrittäneet salata sen.

Kaikesta päätellen kyse on kuitenkin Anni Sinnemäen alaisuudessa toimivista virkamiehistä, jotka into putkella ovat nyt valinneet Tuusulanväylän uhrikseen.

Sinänsä edes uusi poliittinen päätös asiassa ei olisi yllättävä, sillä Helsinki on valtuustonsa punavihreän enemmistön myötä kuin mielisairaala, jota potilaat johtavat. Päätöksistä voi hakea lohtua vain Iso-Britannian sodanaikaisen pääministerin, Winston Churchillin sanoista: “demokratia on huonoin hallintotapa, ellei mukaan lasketa kaikkia muita hallintotapoja, joita aika ajoin on kokeiltu”. Kuka tietää, vaikka Churchill olisi 2017 Helsingin kunnallispolitiikan nähtyään jättänyt sivulauseen pois.

Lentokentälle vievän Tuusulanväylän tuhoaminen olisi niin vahingollista koko Helsingin liikenteelle, että Päivän Byrokraatti suosittelee kunnollista käyttötestiä ennen peruuttamattomaan typeryyteen ryhtymistä. Simuloidaan bulevardisointi etukäteen poistamalla käytöstä pari Tuusulanväylän kaistaa, pudottamalla nopeusrajoitus 50 kilometriin tunnissa ja asentamalla väylälle liikennevalot 500 metrin välein. Valojen vihreä aalto estetään tietysti ohjelmoinnilla.

Tätä simulaatiota voidaan jatkaa ja kokemuksia kerätä seuraaviin kuntavaaleihin asti. Äänestetään samassa yhteydessä bulevardisoinnista, ja mikäli punavihreät vielä kokeilun jälkeenkin voittavat vaalit, toteutetaan tuhotyöt sen jälkeen.

Olennainen osa kokeilua olisi kuitenkin se, että kaikki bulevardisointia kannattavat poliitikot siirretään asumaan Tuusulanväylän suunnan lähiöihin omakohtaisten kokemusten keräämiseksi. Punavuoresta on turha huudella.

Iltasanomien jutussa viitataan siihen, että vielä pari vuotta sitten Tuusulanväylää päin vastoin piti leventää kasvaneen liikenteen vuoksi. Se olisikin järkiratkaisu. Helsinki on vielä pikkukaupunki, jossa ei edes olisi liikenneongelmia, jollei niitä keinotekoisesti luotaisi. Tarvitaan vain lisäkaistat moottoritielle, joka päättyisi keskustatunneliverkkoon, ja sitä kautta autoilijat sukeltaisivat parkkihalleihin tulematta edes koskaan kaupungin kaduille. Keskustaan voitaisiin rakentaa lukuisia viihtyisiä kävelykatuja.

Tämähän on joka tapauksessa tapahtumassa. Ei 1800-luvun tekniikkaan ja raiteisiin perustuvalla jäykällä joukkoliikenteellä ole tulevaisuutta. Tulevaisuus on sähköisten robottiautojen, jotka kulkevat tekoälyn ohjaamana minne niitä milloinkin tarvitaan. Jos jokin maapohja on tulevaisuudessa turhaa, niin ei suinkaan se, joka on moottoritien alla, vaan se joka on ratapihan alla.

Ja näinhän se liikenne kasvaa myös kaupungin omien ennusteiden mukaan. Anni Sinnemäki yrittää haudata mahdollisimman syvälle tutkimuksen, jonka mukaan luvassa on läpi päivän jatkuvat kilometrien mittaiset ruuhkat. Iltasanomien mukaan punavihreän idean toteuttaminen ehdotetussa muodossa edellyttääkin, että autoilua estetään kovalla kädellä ryhtymällä perimään korkeita tietulleja ja korkeampia pysäköintimaksuja.

Miksi? Ideaa ajetaan erityisesti siksi, että Punavuoressa ja Kalliossa asuva vihreä oleskelueliitti ärsyyntyy lähistön isommilta teiltä kuuluvasta metelistä valuessaan alakerran boheemiin kahvilaan nauttimaan aamulatten ja kikhernepullan. Liikenteen metelin lisäksi elämäntavastaan ylpeitä vihreitä ärsyttää siitä lähtevä pöly, joka ikävällä tavalla sotkee punotut varvastossut. Se ottaa niin paljon päähän, että muiden elintapa on häiritsevänä kiellettävä. Jos kerran vihreät eivät käytä kuin raitiovaunuja ja polkupyörää, miksi muutkaan niitä tarvitsisivat?

Minä-minä-aate ei piittaa pätkääkään siitä, että autoilun estäminen pidentää lähiössä asuvan kolmen lapsen yksinhuoltajaäidin työmatkoja parilla tunnilla päivässä. Lasten vienti hoitopaikkoihin ja sukkulointi työhön ja kauppaan pelkkien julkisten kulkuneuvojen varassa on oikea ongelma, eikä pelkkä mukavuustekijä, kuten itsekkään vihreän kiusaantuminen pärisevistä autoista.

Realismi ja perustuslaki tulevat onneksi idealismin tielle. Ensinnäkin, Tuusulanväylän omistaa valtio, eikä kunta pysty pakkolunastamaan valtion tieomaisuutta. Jollei punavihreä tauti leviä myös valtionpolitiikkaan, ei ole kyllä pienintäkään pelkoa siitä, että yhteen valtakunnan tärkeimmistä moottoriteistä koskettaisiin.

Toiseksi, valtaosa Helsingin pysäköintikapasiteetista on yksityisissä halleissa, ja niissä asioivat tietävät, että ne ovat jo nykyisellään puolityhjiä. Hallien hintojen nostaminen kaupungin määräyksestä vaikuttaisi (kuten ääneen lausuttu tavoitekin on) pysäköintimäärien putoamiseen, ja käytännössä johtaisi halliyhtiöiden konkurssiin. Meillä on kuitenkin luojan kiitos perustuslaissa yksityisen omistuksen suoja, eikä Helsingin kaupunki pysty siihen pakkohinnoittelulla puuttumaan.

Kolmas, ja vihreille kaikkein vaikeimmin ymmärrettävissä oleva syy on se, että bulevardisoinnilla tuhottaisiin valtava määrä ihmisten hyvinvointia. Jos liikennekapasiteettia leikataan suunnitellulla tavalla, Helsinki pääsee ensimmäistä kertaa historiassaan kokemaan, mitä oikeat ruuhkat todella ovat. Mikään kaupunki ei todennäköisesti koskaan aiemmin ole ampunut omaan jalkaansa yhtä tehokkaasti. Siinä loppuu sitten samalla myös linja-autoliikenteen sujuvuus.

Oletetaan, että autoa käyttävien ihmisten vuorokautinen liikennetarve jollain tietyllä reitillä on 100. Helsingissä ei tiekapasiteetti ole sisääntuloteilläkään äärirajoillaan kuin aivan hetkittäin aamuruuhkissa. Sovitaan, että tarjolla oleva kapasiteetti on tällä mittarilla vaikka 98. Kuten edellä on todettu, Helsinki on vielä niin pieni kaupunki, että pienilläkin lisäinvestoinneilla ruuhkat saisi hävitettyä käytännössä kokonaan.

Kapasiteetin ylittävä liikennetarve joko pakkautuu ruuhkiksi, vaihtaa kulkuvälinettä, vaihtaa liikkumisen ajankohtaa tai jää kokonaan kulkematta. Tai, se voidaan ostaa pois tietullilla. Jokainen näistä vaihtoehdoista on liikennetarvetta omanneen yksilön kannalta tarkasteltuna kustannus, joka vähentää hänen kokemaansa hyvinvointia.

Tietullin asettaminen on järkevä toimenpide ainoastaan, jos tietulleista aiheutuva yhteiskunnallinen kustannus (asukkaille ja yrityksille aiheutuva haitta) on pienempi kuin ruuhkan purkamiseen tarvittava tieinvestointi. Tällaisessa tilanteessa ei esimerkiksi ole kyse enää yksittäisestä pullonkaulasta, vaan laajemmasta kapasiteetin loppumisesta, jossa liikenteen sujumiseksi vaadittavat investoinnit olisivat hyvin laajoja ja kalliita tai esimerkiksi keskustan katuverkon osalta olemassa olevien talojen vuoksi käytännössä mahdottomia.

Helsingissä noita helppoja toimenpiteitä (“low hanging fruits”) on kuitenkin vielä roimasti tarjolla.

Olennaista on ymmärtää se, että autoilun vähentäminen ei suinkaan ole itsetarkoitus, vaan päinvastoin se on lähtökohtaisesti haitallista. Hyvin harva auto on liikkeellä turhaan. Takana on aina jokin syy, jonka vuoksi matkustajien on päästävä paikasta A paikkaan B.

Voisiko auton sijasta sitten valita julkisen? Toki. Rationaalinen toimija valitsee aina sen kulkuvälineen, jolla tarvittava matka taittuu sujuvimmin ja mukavimmin. Jos julkinen on parempi, sitä käytetään. Nyt Helsinki kuitenkin töppäilee investoinneissaan julkisiin (maailman surkein lentokenttäjuna, lyhennettyjen junien ruuhkametro ja juoppolallien hajustamat täpötäydet raitiovaunut), ja joutuu patistamaan käyttäjät tarjoamiinsa epämieluisiin kulkuvälineisiin vaikeuttamalla autoilua.

Jostain syystä ajattelutapa meillä ei kulje siten, että pyrittäisiin rakentamaan julkista liikennettä, joka palvelee paremmin kuin auto. Sen sijaan pyritään haittamaan autoilua niin, että huonokin julkinen liikenne pärjää sille.

Jos tietulleja jostain syystä päädytään käyttämään, hyvinvointitappion kannalta olennaista on tietysti, kuinka korkeat tietullit ovat. Sehän on nimittäin selvää, että halutessa tietullit ovat juuri niin tehokkaat kuin halutaan. Autoliikenne voidaan hävittää vaikka kokonaan. Tulliksi 1000 euroa päivässä ja teillä on tilaa ajaa vaikka rusetteja. Pysäköintimaksuksi pari tonnia, niin ei tarvitse etsiä parkkipaikkaakaan. Mutta kannattaisiko niin tehdä? Ei varmaankaan. Suurin osa ihmisistä kokisi tällaisen kaupungin helvetin inhottavaksi asua.

Tietullin suuruus riippuu suoraan siitä, kuinka paljon tieinfraa tuhotaan. Kun esimerkissämme tarjolla oleva kapasiteetti oli nyt 98, ruuhkapiikkien poisleikkaamiseen tarvittava tietulli on määrältään olemattoman pieni. Mutta jos kapasiteetin pudottaa vaikkapa 50:een, ollaan jo infernaalisten ongelmien äärellä. Puolet autoilijoista joutuu silloin de facto ostamaan tietullin kautta toisen puoliskon pois ratista. Hinta ei voi silloin jäädä matalaksi. Nämä ihmiset ovat menossa töihin tai asiakkaalleen, kuljettamassa tavaraa, käymässä kaupassa, kulkemassa lääkäriin tai viemässä lapsiansa kouluun tai hoitoon. Heillä on niin suuri tarve auton käyttämiselle ja tarjolla olevat vaihtoehdot niin huonoja, että tullin hinta vain nousee ja nousee.

Se on näiltä ihmisiltä tarpeettomasti ryöstettyä hyvinvointia. Ja vain siksi, että röyhkeä punavuorilainen hipsterivihreä saisi elää utopisessa idyllissään.

Väistämättä autoilun estäminen nostaisi painetta esimerkiksi työpaikkojen siirtymiseen kehäteille tai naapurikuntiin. Sekin tietysti sopii punavihreille lyhyellä tähtäimellä – ongelmahan ei koske heitä. Probleema realisoituu suurelle osalle vihervasemmistoa vasta, kun toimeentulotukien maksatus vaikeutuu.

Autoilun demonisointi alkaa mennä Helsingissä överiksi. Jos ihminen joutuu käyttämään hyvinvoinnistaan leijonanosan yhteiskunnan tietoisesti luomien ongelmien ratkaisemiseen, kyse ei todellakaan ole tuon ihmisen vääristä valinnoista, vaan yhteiskunnan totaalisesta epäonnistumisesta.