Peruskoulun päästötodistuksessa minulla oli 9,8 keskiarvo ja käytösnumeroni oli aina kymmenen. Stipendirahoilla oli kiva ostaa kesälomalle harrastusvälineitä.

Aloitin pianonsoiton musiikkiopistossa kuusivuotiaana, vaikka minusta olisi haluttu tehdä viulisti musikaalisesti todella puhtaan vasemman korvani vuoksi. Esiinnyin heti toisesta luokasta lähtien kevätjuhlissa ja ensimmäisen virallisen pianokonserttini soitin ollessani yhdeksänvuotias.

Esikoulussa rupesin pelaamaan jalkapalloa. Muutamaa vuotta myöhemmin pelasimme joukkueemme kanssa Helsinki Cupin finaalissa ja minut valittiin loppuottelun parhaaksi pelaajaksi. Tämän jälkeen vaihdoin lajin pikajuoksuun, koska olin kentällä aina nopeampi kuin muut.

Tein joskus yläasteella Mensan testin ja läpäisin sen kirkkaasti. Mitä ajattelet minusta nyt?

Tein joskus yläasteella Mensan testin ja läpäisin sen kirkkaasti. Sain myös armeijan kuuluisassa älykkyyttä mittaavassa pällitestissä täydet pisteet.

Mitä ajattelet minusta nyt? Ehditkö jo pillastua vai oletko iloinen puolestani? Oletan, että suurinta osaa kyrsii lukea tuollaista typerää kehuskelua. Se on ihan ok. Olisin jo itsekin lukijana tuominnut kirjoittajan idiootiksi, jos tämä olisi jonkun muun kirjoittama juttu. Moni haluaisi silti lapsistaan kaltaisiani. Eikö tämä ole aika ristiriitaista?

Oikeasti en ole tietysti koskaan ollut nero, minulla on vain erittäin hyvä muisti. Olen ollut hyvä juuri niissä asioissa, joita olemme tottuneet lapsissa arvosanoilla mittaamaan.

Lisäksi kaikki aiemmin kertomani oli itseni valitsemaa ja rajaamaa tietoa. En maininnut, että kusin sänkyyni aika ajoin vielä kouluikäisenä. Jätin myös mainitsematta, että olin nuorempana sosiaalisissa tilanteissa hyvin arka, olen äärimmäisen rajoittunut ruokavalioltani ja kaljuunnuin jo parikymppisenä. Mitään noista asioista ei kuitenkaan arvostella koulussa eikä niistä jaeta stipendejä.

Kaikki aiemmin kertomani oli itseni valitsemaa ja rajaamaa tietoa. Mitä jätin kertomatta?

Aika harva meistä mainostaa omia epäonnistumisiaan. Naamakirjani täyttyi taas kesällä ystävieni iloisista kuvista, joissa ollaan kavereiden kanssa aloittelemassa juhlailtaa skumppalasit käsissä. Enpä ole hirveästi nähnyt sosiaalisen median päivityksiä, joissa odotetaan vuoroa sukupuolitautien poliklinikalla maanantaiaamuna suojaamattoman yhdenyönsuhteen jälkeen hashtagilla #HIV?. Totuus piileksiikin aina niissä yksityiskohdissa, jotka jätetään mainitsematta.

Mikä on minun totuuteni? Huolimatta hyvästä koulumenestyksestäni en kirjoittanut yhtään laudaturia enkä mennyt yliopistoon. Puhtaan sävelkorvan on korvannut tinnitus. Vaikka taustani on liikunnallinen, kärsin silti istumatyöni vuoksi toistuvista alaselän kramppitiloista ja kirjoitan siksi tälläkin hetkellä jumppapallon päällä istuen.

Mitä minusta sitten tuli? Ei oikeastaan yhtään mitään, jos perinteisin mittarein katsotaan.

Mitä minusta sitten tuli? Ei oikeastaan yhtään mitään, jos mittarina käytetään perinteisiä menestyksen merkkejä. En ole ollut linnanjuhlissa, en keksinyt vihaisia lintuja, en säveltänyt hiekkamyrskyä tai voittanut Suomelle mitalia arvokisoista. En keiku vuosittain julkaistavan tulolistan kärjessä, en ole kansanedustaja, en aja kalliilla autolla enkä ole edes julkkis.

Olen ihan tavallinen perheenisä. Jos en olisi kirjoittanut tätä kolumnia, tämän olisi kirjoittanut joku toinen. Sen haluan kuitenkin sanoa, että en enää kuse sänkyyni ja olen kehittynyt sosiaalisissa taidoissani. Siitä olen hyvin onnellinen.