(Kirjoitus on julkaistu Savon Sanomissa)

Joskus vanhalta sotaratsultakin ote herpaantuu haastattelussa ja tulee sanoneeksi, mitä ajattelee, vaikka pitäisi ajatella, mitä sanoo. Helsingin Sanomat julkaisi näyttävästi, että pidän nykyistä hallitusta historian huonoimpana. Raimo Sailas on kuulemma oikonut väitettäni sanoen, että vasta toiseksi huonoin heti Martti Miettusen hätätilahallituksen jälkeen.

Mikä tässä nyt on niin huonoa?

Hallitus, jota kukaan ei halunnut. Vaaleissa perussuomalaiset saivat jättivoiton ja kaikki muut puolueet hävisivät. Perussuomalaisia yritettiin taivuttaa hallitukseen kaikin tavoin – minua suorastaan ihmetytti, millaisia erioikeuksien heille olisi hallituksessa tarjottu – mutta pääasiassa ensikertalaisista kansanedustajista koostuva puolue katsoi viisaimmaksi harjoitella oppositiossa. Puolueen omaa etua ajatellen rintamakarkuruus oli ehkä viisasta, mutta rintamakarkuruutta se silti oli.

Hävinneistä piti muodostaa hallitus pohjalle, jota kukaan ei halunnut. Mitään yhteistä valmistelua ei ymmärtääkseni ollut tehty, vaan hallitusohjelma jouduttiin improvisoimaan sovittaen yhteen ristiriitaisia näkemyksiä siitä, mitä oikein pitäisi tehdä. Ohjelmasta tuli juuri sen näköinen kuin näissä olosuhteissa voi kuvitella tulevan.

Pihtisynnytys tuotti hallituksen, jonka osapuolet eivät kokeneet toisiaan liittolaisikseen. Vastustajat löytyivät toisista hallituspuolueista, kun niiden olisi pitänyt löytyä oppositiosta. Tämä oli jo lähtökohtana huono ja huonommaksi se vain kävi. Asennoituminen hallituksen työskentelyyn on ollut hallituspuolueissa puolustuksellinen. On keskitytty vahtimaan sitä, ettei mitään ikävää päätettäisi. Hallituksessa pitäisi ajaa innolla ja näkemyksellä asioita eteenpäin eikä keskittyä jarruttamiseen.

Liian laaja pohja? Jos se tästä on johtunut, vika oli kristillisissä, sillä muut viisi puoluetta toimivat hyvin yhteen Lipposen hallituksissa. Vika taisi olla siinä, ettei Lipponen johtanut tätä hallitusta – eikä demareita – eikä Suvi-Anne Siimes johtanut vasemmistoliittoa. Monipuoluehallituksen johtaminen on vaativa tehtävä, mutta ei mahdoton.

Demareiden neuvottomuus. Hallituksen toiminnan puurouttamiseen ei ole tarvittu pieniä puolueita. Asiat ovat menneet juntturaan useimmiten kokoomuksen ja demarien välillä. Demarit panikoivat eivätkä kykene päätöksiin. Syynä lienee perussuomalaisten pelko, mutta on kyse myös aidosta neuvottomuudesta. Työelämän rakennemuutos ja teknologian kehitys ovat poistaneet runsaassa vuosikymmenessä Suomesta 300 000 demarien unelma-ammattia. Demareiden taivaassa kaikki ovat paperityöläisiä, ja tämä unelma on rikki. Puolueen katseet ovat kääntyneet taaksepäin: Neuvostoliitto takaisin ja sellun keitto eukalyptuksesta kiellettävä!

Kokoomus. Suomessa kokoomus on yhä sekoitus vaaliorganisaatiota ja mediatoimistoa. Kokoomuksen pahin puoli ei ole puolueen oikeistolaisuus vaan yhteiskunnallisen strategian puute. Kateellisena katsoo, miten johdonmukainen ja tuloksekas ohjelma on Ruotsin porvarihallituksella. Sitä työstettiinkin pitkään ennen vaaleja. Jos kokoomuksella on johdonmukainen tulevaisuusstrategia Suomelle, ei se ole sitä ainakaan muille kertonut.

Lobbarit ovat päässeet suoraan vallan ytimeen. Valtiovarainvaliokunta moitti ministereiden avuksi tulleen avustaja- ja valtiosihteeriarmeijan paisumista. Määrän lisäksi ongelmana on laatu. Ihmeen vähän on keskusteltu avustajakunnan jääviydestä. Huomattavalla osalla vakituinen työpaikka on jossain etujärjestössä tai lobbausorganisaatiossa. Lobbarin asenne on aivan väärä, koska hän on oppinut katsomaan asiaa vain yhdeltä kannalta. Tehtäväjako avustajien ja virkamieskunnan välillä on epäselvä eikä isojakaan päätöksiä valmistella kunnolla. Ohuin tiedoin liikkeellä olevat avustajat ohittavat virkamiesvalmistelun. Yön neuvotteluissa on päädytty mitä ihmeellisimpiin ratkaisuihin, joita on sitten myöhemmin jouduttu perumaan. Erityisesti verotusta koskevat päätökset ovat olleet välillä yksipuolisesti valmisteltua eikä niiden vaikutuksia ole arvioitu. Osinkoverouusitus oli alkuperäisessä muodossaan aivan kohtuuton ja niinpä sitä jouduttiin korjaamaan. Kokoomuksen aloitteesta ammuttiin rikki yhteisöveron pohja, vaikka kaikki asiantuntijat sanoivat, että olisi järkevämpää alentaa verokantaa kuin antaa alennusta milloin mistäkin. Se ehti laiksi asti, mutta peruttiin pikaisesti.

On avustajien määrälläkin merkitystä. Mitä isommat armeijat taistelevat keskenään, sitä todennäköisemmin taistelut juuttuvat juoksuhautoihin.

Päättämättömyys. Pahinta eivät ole huonot päätökset vaan se, ettei ole päätetty lainkaan. Siitä me kaikki kärsimme. Maa on lähes taloudellisessa hätätilassa eikä osata tehdä mitään muuta kuin pakon edessä leikata menoja. Sitä paitsi miljardisäästöt kuntien tehtävistä ovat vielä yksilöimättä. Katsokaa, kuinka hyvin Ruotsilla menee ja kuinka huonosti meillä menee! Politiikalla on väliä.

Yhden huonon hallituksen maa vielä kestäisi, mutta niitä on ollut peräkkäin kolme. Korjausvelkaa on kasaantunut. Paras-hanke epäonnistui uudistamaan sote-palveluja ja Sata-komitea epäonnistui tuomaan sosiaaliturvan 2000-luvulle, vaikka hankkeeseen panostettiin valtavasti. Kolmessa viimeisessä hallituksessa on kokeiltu kaikkia hallituspohjia – rintamakarkureita lukuun ottamatta – joten mikään puolue ei voi syyttää muita.

Oikea kysymys ei taida olla, miksi tämä hallitus on niin huono, vaan mitä on tapahtunut kyvylle tehdä päätöksiä Suomessa.