Lähes 300 vuotta vanhaa lainkohtaa ei ole virallisesti kumottu. Voimassa olevaa oikeutta se ei kuitenkaan enää ole.

Suomen laista löytyy yhä viittaus kuolemanrangaistukseen, vaikka se ei ole ollut enää mahdollinen rangaistus vuosikymmeniin edes sodan olosuhteissa.

Merkillinen jäänne löytyy oikeudenkäymiskaaren (siirryt toiseen palveluun) 1. luvun 12§:stä, jossa säädetään tuomarien tekemien väärien tuomioiden seurauksista.

Jos tuomari ilmeisestä huolimattomuudesta tahi ymmärtämättömyydestä tekee väärän tuomion, menettäköön virkansa kokonaan tahi määräajaksi, tahi maksakoon rahasakon, kolmijakoon, aina asianhaarain mukaan, ja korvatkoon kaiken vahingon. Jos hän sen tahallansa tekee, vihasta ja ilkeydestä taikka ystävyyden, lahjain ja voiton tähden, menettäköön virkansa, saamatta sitä koskaan takaisin, korvatkoon myös vahingon, ja lahjat menkööt vaivaisille. Jos joku sellaisen väärän tuomion tähden menettää henkensä tahi kunniansa, menettäköön tuomarikin pahuutensa ja ilkeytensä takia henkensä tahi kunniansa. – Oikeudenkäymiskaari (1.1.1734/4), 1 Luku 12§

Kyseinen kohta on alun perin vuodelta 1734 ja on yhä muodollisesti voimassa, sillä sitä ei ole koskaan kokonaan kumottu. Lakia, johon se sisältyy, on kyllä muuten sieltä täältä uudistettu, yleensä luku tai pykälä kerrallaan.

Vertailevan oikeushistorian professori Heikki Pihlajamäki Helsingin yliopistosta korostaa, että vaikka kuolemanrangaistukseen yhä lakitekstissä viitataankin, pykälää ei enää oikeasti noudateta eikä se päde.

Eihän lainsäädäntö ulkomuseo ole. Kyllähän periaatteessa lain pitäisi vastata oikeustodellisuutta.

– Koska sitä ei enää käytetä vakiintuneesti, se ei enää silloin ole voimassa olevaa oikeutta. Se on ihan selvä asia.

Oikeushistorioitsijan mukaan kysymys on lähinnä esteettinen ja jossain vaiheessa kohta tullaan varmasti kumoamaan. Juridisesti se ei päde enää senkään perusteella, mihin Suomi on kansainvälisesti sitoutunut.

– Kuolemanrangaistus on kielletty jo ihmisoikeussopimusten nojalla, joihin Suomi on sitoutunut. Vaikka yhtäkkiä päätettäisiin ruveta noudattamaan sitä, niin ei voitaisi tehdä. Se on ikään kuin ylemmän normin vastaista, hän sanoo.

Taustalla vuosituhansia vanha periaate

Pihlajamäen mielestä myös tavallisten ihmisten pitäisi voida ymmärtää, milloin lakiteksti on jäänyt pois käytöstä.

Kuolemanrangaistus on kielletty jo ihmisoikeussopimusten nojalla, joihin Suomi on sitoutunut.

– Eihän lainsäädäntö ikään kuin ulkomuseo ole. Ei sitä sinne meidän oikeushistorioitsijoiden iloksi ole jätetty eikä tarvitse jättää. Kyllähän tietysti pitäisi olla sillä tavalla, että periaatteessa lain pitäisi vastata oikeustodellisuutta, hän sanoo.

Professori Heikki Pihlajamäki kertoo, että oikeudenkäymiskaareen sisältyvä vanhentunut lainkohta tulee alun perin Raamatusta Mooseksen laista. Kyse on niin kutsutusta talio-periaatteesta eli silmä silmästä, hammas hampaasta -ajattelusta.

Tällainen ajattelu alkoi yleistyä rikoslainsäädännössä 1500-luvun lopulta lähtien, mutta ei koskaan kokonaan lyönyt läpi.

Muodollisesti voimassa olevia, mutta käytännössä merkityksettömiä pykäliä löytyy myös muualta Suomen lainsäädännöstä.

Eräs tyypillinen laki, jossa yhä on runsaasti vanhentunutta sisältöä, on kauppakaari (siirryt toiseen palveluun) – sekin vuoden 1734 lain osa eli merkantilismin ajalta peräisin olevaa lainsäädäntöä.