Häpeää on vaikea löytää.

Siis aivoista.

Rakkauden, vihan ja surun kaltaiset perustunteet ovat helposti paikallistettavissa aivojen magneettikuvauksella, kertoo apulaisprofessori Lauri Nummenmaa. Hän johtaa Turun yliopiston tunnelaboratoriota.

– Häpeän paikallistamista olemme myös kokeilleet ja pystyneet sen tekemään, mutta se on aika paljon vaikeampaa, Nummenmaa sanoo.

Hänen ryhmänsä tekee perustutkimusta tunteisiin liittyvistä mekanismeista – siitä, millaiset neurokemikaalit välittävät tietoa hermosolujen välillä ja mitkä välittäjäaineet liittyvät mihinkin tunteisiin.

Häpeä laukeaa ikään kuin sopimuksen perusteella.

– Tunteissa on jatkumo. On tunteita, jotka ovat tosi voimakkaasti biologisia ja perinnöllisiä, vaikkapa seksuaalinen halu, mielihyvä, jota koetaan syödessä, ja pelko ja ahdistus, jotka toimittavat hyvin elimellisiä biologisia tehtäviä.

Näitä samoja systeemejä on voitu ikään kuin kierrättää oppimisen ja kulttuurin kautta monimutkaisempiin tarkoituksiin, Nummenmaa kuvailee.

Häpeä ei hänen mukaansa välttämättä ole sellainen tunne, että se olisi piuhoitettu päähän syntymähetkellä, vaan se kehittyy biologisempien tunnejärjestelmien yhdistelmänä.

– Häpeä laukeaa ikään kuin sopimuksen perusteella. Tyypillinen tilanne on, että koemme, että käyttäytymisemme ei vastaa niitä odotuksia, joita muilla on meistä, Nummenmaa sanoo.

"Häpeä kehittyi ruoan ja suojan vuoksi"

Viime vuonna julkaistun kansainvälisen tutkimuksen mukaan häpeä on vastine fyysiselle kivulle. Tuossa tutkimuksessa vastausta ei haettu aivosignaaleista, vaan asialla olivat psykologit ja antropologit.

– Siinä missä kipu estää tekemästä lisävahinkoa kudoksille, häpeän tarkoitus on estää vahingoittamasta sosiaalisia suhteita tai motivoida korjaamaan niitä, sanoo tutkimusta johtanut Kalifornian yliopiston (siirryt toiseen palveluun) evoluutiopsykologi Daniel Sznycer.

Häpeä on siis sosiaalista kipua.

PNAS-lehdessä (siirryt toiseen palveluun) julkaistun tutkimuksen toinen tekijä, antropologian professori John Tooby, näkee häpeän versoneen esivanhempiemme pienissä metsästäjä-keräilijäyhteisöissä.

Niissä yksilön eloon jääminen riippui siitä, pitikö muu yhteisö häntä kylliksi arvossa jakaakseen ruoan ja suojan hänen kanssaan. Mitä arvokkaampi hän oli kumppanina tai liittolaisena, sitä enemmän hänen hyvinvoinnistaan kannatti huolehtia, Tooby perustelee.

"Häpeä saa salailemaan, salailu suojelee"

Arvostuksella oli kääntöpuoli, jolle tutkijat perustavat loppupäätelmänsä. He kutsuvat siitä häpeän informaatiouhkateoriaksi.

– Mitä vähemmän arvoa sinulla katsottiin olevan, sitä vähemmän sinua autettiin. Niinpä kaikki arvoasi vähentävä tieto oli uhka hyvinvoinnillesi, teoriaa selittää psykologian professori Leda Cosmides.

Teorian mukaan reagoimme yhä tältä pohjalta: tänäkin päivänä pyrimme välttämään ja salaamaan asioita, joiden takia muut voisivat nähdä meidät huonossa valossa.

Häpeän puna voi olla myös hyödyksi Punastuminen on ihmisen autonomisen hermoston reaktio taistele tai pakene -tilanteessa. Adrenaliini saa verisuonet laajenemaan, jotta ihmisen suorituskyky olisi parhaimmillaan. Mutta miksi häpeä punastuttaa vain kasvojen ihon? Se on kummastuttanut tutkijoita pitkään. Punastumista on myös hyvin vaikea tutkia kokeellisesti. Punastelu on tahdosta riippumatonta. Paljon punasteleville se saattaa olla niin suuri painolasti, että he alkavat kärsiä erytrofobiasta, punastumiskammosta. Äärimmillään punastumista hoidetaan katkaisemalla kasvohermoja. Punastumisella on kuitenkin kyselytutkimuksissa todettu hyviä puolia. Koska sitä ei voi teeskennellä, punastujan katumus teostaan tai tokaisustaan arvioidaan aidoksi ja hänelle annetaan keskimääräistä helpommin anteeksi, kertoi hollantilaistutkimus. Yhdysvaltalaistutkimuksessa puolestaan muut arvioivat punastujat luotettaviksi ja anteliaiksi – ja jatkotutkimuksen mukaan nuo olettamukset myös pitivät paikkansa.

"Häpeä on sosiaalinen kompassi"

Miksi ihminen sitten häpeää sellaistakin, josta muut eivät tiedä, esimerkiksi itsekseen mässäilyä?

Lauri Nummenmaan mukaan syynä on häpeän voimakkuus palautemekanismina.

– Häpeä silloin, kun muut eivät tiedä, mitä olet tehnyt, on vielä voimakkaampi moraalia säätelevä tekijä. Se pitää ihmiset poissa kulttuurin pahoina pitämistä asioista silloinkin, kun niistä ei voi jäädä kiinni. Ryhmän vahdintatehtävä on ikään kuin sisäistetty ihmiselle itselleen, Nummenmaa sanoo.

Jotkut asiat aiheuttivat häpeää niin USA:ssa kuin Intiassa.

Daniel Sznyderin tutkijaryhmä tuli siihen tulokseen, että häpeä on välttämätön kompassi sosiaalisessa elämässä. Antropologi John Tooby kuvailee sitä myös yhteisön äänioikeudeksi yksilön pohtiessa, mitä hyötyä ja haittaa hänelle mahdollisesti koituu jostakin ratkaisustaan.

Tutkimuksessa haarukoitiin 24 kuvitteellisen tilanteen aiheuttamia tunteita. 900 vastaajan häpeää ja paheksuntaa heräteltiin kuvauksilla muun muassa saituudesta, uskottomuudesta ja fyysisestä heikkoudesta.

Kysymykset esitettiin Yhdysvaltain lisäksi Intiassa ja Israelissa, ja molemmista maista oli myös edustajia tutkijaryhmässä.

Tulos oli hyvin samanlainen kuin se, miten Nummenmaa arvioi moraalisen vahdintatehtävän sisäistymistä. Vastaajien tuntema häpeä omasta kuvitteellisesta mokastaan oli yhtä suuri kuin se paheksunta, jota jonkun toisen vastaava teko heissä herätti.

Oman yhteisön reaktio on tärkein, mutta tutkijat totesivat yllätyksekseen, että jotkut asiat osoittautuivat jokseenkin yhtä suuriksi häpeän aiheuttajiksi kaikissa kolmessa kulttuuriltaan erilaisessa maassa. Sellainen asia oli muun muassa aviollinen uskottomuus.

Yle tarkastelee useiden juttujen verran arjen aiheita, joista suomalaisten on vaikea puhua keskenään. Taustalla on Taloustutkimuksella kesällä teetetty tabukysely.

Lue lisää:

Nolointa somessa on jäädä epäaitoudesta kiinni

Kokeile, tunnetko suomalaisten tabut! Vertaa itseäsi muihin

Meillä miljonääritkin kulkevat huppareissa - Valtaosa suomalaisista ei halua puhua varakkuudestaan

Oli normaalia puhua isän kanssa e-pillereistä, mutta seksistä ei ikinä – Näistä aiheista sukupöydän ääressä vaietaan

Toimittajalta: Näin syntyi selvitys arkemme aroista aiheista