02:21 Ensimmäiset pelastuslaitoksen yksiköt saapuvat onnettomuuspaikalle. Tilanteen vakavuus alkaa valjeta. Hälytyskeskusta pyydetään järjestämään lisää poliiseja liikenteenohjaukseen, tielaitos liukkauden torjuntaan ja keskussairaala hälytysvalmiuteen.

Pelastuslaitos valaisee alueen ja ryhtyy kartoittamaan tilannetta.

”Palomies Jarmo Arpiainen Siellä on joku linja-auto ojassa. Niin minä ajattelin, kun Leppäsen kanssa kuulimme hälytyksen. Matkalla kuulin radiopuhelimesta ensimmäisenä paikalle ehtineen palomestari Markku Kinnusen äänen ja tajusin, että tilanne tosi vakava: "Täällä on 40 potilasta. Laskekaa siitä ambulanssien määrä!" Perillä Leppänen pysäytti ambulanssin murskaantuneen linja-auton ja rekan väliin. Olin avaamassa ovea, mutta hän sanoi: "Odota. Lasketaan ensin viiteen. Sitten pää kylmänä.”

Kun astuin ulos autosta, kaaduin heti selälleni jäätiköllä. Lähdimme kiertämään bussin ympäri vastakkaisista suunnista, minä bussin takakautta. Oli ihan hiljaista. Kun pääsin bussin etupuolelle, näky paljon pahempi kuin olin etukäteen osannut odottaa. Paikalla oli VPK:n sammutusmiehiä, jotka olivat jo käyneet linja-auton sisällä. Linja-auto oli murskana ja valtavat paperirullat olivat jyränneet bussin sisälle melkein puoliväliin asti.

VPK-laiset olivat laittaneet bussin tienpuoleista kylkeä vasten ikkuna-aukkoon tikkaat. Kiipesimme niitä pitkin auton sisälle. Linja-auton penkkejä oli repeytynyt irti, puristunut yhteen ja auto oli kuin täynnä romua, jonka seassa oli ihmisiä. Nostimme elossa olevia ihmisiä irtorojun, irronneiden penkkien välistä ja vainajien alta. Osa heistä oli ihan näkymättömissä. Uhrit, joita ei voitu enää auttaa, merkittiin. Potilaat olivat hypotermisia, kylmettyneitä. Silloin elintoiminnot hiipuvat nopeasti.

Koska olimme ensimmäisenä ambulanssina paikalla, meidän tehtäväksemme jäi triage eli potilaiden hoidon tarpeen arviointi. Tässä vaiheessa vielä kuvittelin, että pelastettavia olisi paljon enemmän ja että osa joutuisi odottamaan pitkään ambulanssiin pääsyä. Kannoimme potilaita rankalaudaksi kutsutulla kantoalustalla ulos ja suurin osa pääsi suoraan ambulanssiin. Kun viimeinen potilas lähti ambulanssilla, tarkastimme vielä kerran menehtyneiksi merkityt. Kollega sanoi: ”Ei täällä, Arppa, ole kuin kuolleita.”

Oli vaikea ymmärtää, ettei heistä ketään voitu enää auttaa.