Perussuomalaisten uusi puoluejohto tukijoineen on ilmaissut pettymyksensä ja paheksuntansa pääministeri Juha Sipilän ja valtiovarainministeri Petteri Orpon ratkaisuun jättää puolue hallitusyhteistyön ulkopuolelle.

Puolueen 1. varapuheenjohtaja Laura Huhtasaari esimerkiksi arvioi keskustelujen olleen vain kulissia.

Uskon, että tehty ratkaisu oli keskustalle ja kokoomukselle sekä vaikea että tavallaan helppo, jopa itsestäänselvä. Vaikea se oli siksi, että se voi olla seurauksiltaan kauaskantoinen.

Kuinka myöhemmin peruuttaa nyt tehdystä linjauksesta, jos puolue kasvaa oppositiossa reippaasti ja kansalaismielipide muuttuu? Onko sama ongelma edessä tulevaisuudessa – vain kokoluokkaa suurempana?

Ruotsissa on käsillä tällainen pulma: ruotsidemokraatit ei maahanmuutto- ja islam-vastaiselta ytimeltään ole muuttunut, mutta sen kasvu on pakottamassa muita puolueita avaamaan vähintään keskusteluyhteyttä puolueen kanssa.

Kiinnostavaa kuitenkin on, että siinä missä perussuomalaisilta on jatkossa luvassa aiempaa rajumpaa puhetta maahanmuutosta ja maahanmuuttajista, ruotsidemokraatit on tehnyt kovasti töitä siivotakseen rivejään ja saadakseen hyväksyttävyyttä poliittisena toimijana.

Tässä näkyvät puolueiden historian erot: SMP:n sympaattinen tarina ja Timo Soinin pitkä päivätyö ovat tarjonneet puolueelle aivan toiset lähtökohdat kuin alun alkaen maahanmuuttovastaisuuden synnyttämällä ruotsidemokraateilla on.

Populistipuolueiden sitominen hallitusvastuuseen on ollut hyvä keino hillitä niiden kasvua. Nyt Jyväskylässä syntynyt uusi halla-aholainen puolue pääsee linjaamaan EU-kantojaan ja kritisoimaan hallituksen maahanmuuttopolitiikkaa pidäkkeettä.

En usko, että Jussi Halla-aho tukijoineen todella kuvitteli hallituksen ovien aukeavan etäjohtajalle, jonka joukkue koostuu parlamentaarikoista, joiden puheet ovat ravistelleet Suomessa käytävää yhteiskunnallista keskustelua ja sietokykyä aiemminkin.

Jussi Halla-aho ja varapuheenjohtajat valittiin sanomaan rumat sanat juuri niin kuin ne heidän kannattajiensa mielestä kuuluu sanoa.

Siinä missä Timo Soini oli kahden vuosikymmenen aikana kerryttämällään luottamuksella puolueen maltillisuuden takuumies, on Halla-ahon tili pakkasen puolella.

Hän on sanonut ja kirjoittanut muista ihmisistä tavalla, jonka moni puolueessa ja etenkin sen ulkopuolella kokee brutaaliksi ja ihmisarvoa loukkaavaksi. Puheet heijastelevat arvomaailmaa, joka on luvassa olevan politiikan perustana.

Halla-ahon itsensä mielestä aiemmissa sanomisissa ei ole katumista, mikä on luettavissa niin, että sama tyyli jatkuu.

Kukapa toisaalta odottaisi näkevänsä sananvapauttaan toistuvasti puolustaneen Halla-ahon suitsimassa vaikkapa Teuvo Hakkaraisen puheita – saati omiaan?

Perussuomalaisten niin kutsuttu nuiva siipi on usein rientänyt toistensa tueksi tilanteissa, joissa muu yhteiskunta ja oma puoluekin ovat avauksista älähtäneet.

Perussuomalaisten puoluekokousväki äänesti uuden puoluejohdon, jotta Soinin hyssytteleväksi koettuun tyyliin tulisi muutos.

Soini oli tulppa, jonka poistuttua puhe ja ajatukset saavat nyt virrata vapaasti.

Mikäli keskusta ja kokoomus olisivat päättäneet jatkaa hallitusyhteistyötä, olisi tätä tyyliä nähty puolustettavan, ehkä jopa harjoitettavan, myös ministeriaitiosta.

Petteri Orpo ja Juha Sipilä olivat melko diplomaattisia muotoillessaan syitä, miksi eivät nähneet hallitusyhteistyötä mahdolliseksi.

Hämärät viittaukset siihen, että Jussi Halla-aho ei mahdollisesti sitoutuisi yhdessä sovittuihin linjauksiin, olivat kuitenkin turhia. Nähdäkseni ei ole syytä epäillä, etteikö hänen sanansa pitäisi.

Jussi Halla-aho taisi yksinkertaisesti kertoa puoluejohtajatovereilleen, että sana pitää ja jutut pysyvät entisinä. Siksi hänen johtamansa puolue ei kelvannut keskustan ja kokoomuksen hallituskumppaniksi.