Syyrian ja Irakin sota sekä ääri-islamilaisen ISIS-järjestön toimeenpanemat murhat ja mestaukset ovat jälleen hallinneet otsikoita viikonlopun aikana. Keskustelu sotaan osallistuneista suomalaisista muslimitaistelijoista on niin ikään jatkunut. Helsingin Sanomien tuoreessa kuukausiliitteessä on ilmestynyt artikkeli Syyriaan uskonsotureiksi lähteneistä espoolaisista somalinuorista. Raportti on osittain yhteenveto tapauksista, jotka on kerrottu lehdistössä jo aiemmin, ja siinä esiintyvät henkilöt ovat kaikki jo vanhastaan eräänlaisia kuuluisuuksia. Artikkelissa esiintyvä Leppävaarasta vierastaistelijaksi lähtenyt ja lopulta kaatunut Ali on esiintynyt ennenkin lehtiuutisissa peitenimellä “Muhammed”, ja Sayid Hussein Feisal Alin mainospuhe kalifaatin propagandavideossa herätti sekin maassamme huomiota. Uskonsoturien naisvahvistukseksi lähtenyt Aisha on suurelle yleisölle tuttu kesäisistä sosiaalisessa mediassa levittämistään uhkauksista.

Kuukausiliitteen artikkeli kertaa siis osaksi vanhaa, mutta sisältää myös uutta huolellista tutkivaa journalismia. Edellämainittujen henkilöiden väliset perhesuhteet tulevat käsittääkseni nyt ensimmäisen kerran kattavasti esille. Husseinin ja Aishan avioliitto on mainittu uutisissa ohimennen, mutta Alin ja Husseinin sukulaisuussuhde serkuksina on uskoakseni uutta tietoa. Kapinallisilla alakulttuureilla on jo perinteisesti aina omat murheelliset lemmenparinsa, ja ilmeisesti Hussein ja Aisha ovat tavallaan kotimaisten uskonsoturien oma Sid ja Nancy. Artikkelin perusteella voi tehdä varovaisia arvioita vapaaehtoistaistelijoiden yksilöllisistä motiiveista ja heidän päätöstensä takana vaikuttavista sosiaalisista tekijöistä.

Ensimmäinen havainto, minkä kuukausiliitteen artikkelista voi tehdä on se, että perhetaustan vaikutus radikalisoitumiseen on enintään välillinen tai vähäinen. Syyriaan ensimmäisenä lähtenyt Ali on ollut kymmenlapsisen perheen avioerolapsi, mutta mitään merkkejä vanhempien tarkkailun tai huolenpidon herpaantumisesta ei ole. Pojan käyminen moskeijassa on päinvastoin herättänyt isässä alusta asti huolta, lapsen lähtö Syyriaan ollut omaisille järkytys, ja Alin äiti on parhaansa mukaan yrittänyt suostutella perheensä jättänyttä poikaa palaamaan takaisin. Aishan vanhemmat ovat puolestaan toivoneet tyttärestään lääkäriä. Perheillä on ollut suuret odotukset lastensa suhteen, ja omaiset ovat selvästi yrittäneet parhaansa. Vastuun sälyttäminen nuorten vanhemmille tai kotikasvatuksen moittiminen vaikuttaisi siis kyseenalaiselta.

Kiintoisana yksityiskohtana voi havaita, että vapaaehtoiseksi uskonsoturiksi lähtö on selvästikin merkinnyt kapinaa somaliyhteisön perinteitä vastaan. Husseinin ja Aishan protestiluonteinen avioliitto on solmittu klaanirajojen yli, eikä sillä ole ollut vanhempien hyväksyntää. Perhesuhteiden merkitys näkyy lähinnä siinä, että Husseinin ja Alin suhde serkuksina lienee helpottanut edellisenkin värväytymistä. Nuorten oma, osaksi vanhan sukulaisuussuhteen, osaksi taas uuden aatetoveruuden varaan rakentunut keskinäinen verkosto on täten korvannut heidän vanhat perheyhteisönsä. Kyse on klassisesta ilmiöstä. Syyriaan on ollut helpompi lähteä yhdessä kuin yksin, ja mahdollisuus tukeutua toisiin Suomessa kasvaneisiin ja muutenkin tuttuihin nuoriin on helpottanut sopeutumista uskonsoturien yhteisöön. Yhden porukasta on aina kuitenkin oltava edelläkävijä, ja Alin näyttämä esimerkki on kenties ollut tässä mielessä ratkaiseva.

Toinen havainto on se, että uskonnon vaikutus ei ole itsestäänselvä. Vaikka vapaaehtoiset toki ovat lähteneet sotaan islaminuskon puolesta ja äärimmäiseen fundamentalistiseen islamiin vihkiytyneinä, heidän ratkaisunsa on ollut samalla selvästi protesti heidän omia seurakuntiaan vastaan. Uskonnollisempi elämänasenne ja suurempi aktiivisuus Suomessa toimivissa islamilaisissa yhteisöissä on merkinnyt ensi käännettä kaikkien nuorten elämässä, mutta selvästikään se ei ole tehnyt radikalisoitumisesta vääjäämätöntä. Suomessa rekisteröityjen muslimiyhteisöjen moskeijoissa harjoitettava perinteinen islaminusko nimenomaan ei näyttäisi vastanneen poikien toiveita ja odotuksia. Päinvastoin, Ali on lähtenyt vierastaistelijaksi jouduttuaan riitoihin liian sovinnollisten moskeijan opettajien kanssa, ja Hussein puolestaan näyttäisi turhautuneen siihen, miten Espoossa surmatun somalipojan hautajaisissa imaami on puhunut kostoa vastaan. Päätös lähteä vapaaehtoiseksi on siis kummassakin tapauksessa syntynyt seurauksena siitä, että oman seurakunnan kanssa on jouduttu ristiriitoihin.

Vastuun sälyttäminen Suomen muslimiyhteisölle tai seurakunnille tuntuisi sekin siis kyseenalaiselta. Uskonnolla tietysti on sikäli merkitystä, että muslimitausta antaa nuorille lupalapun ja mahdollisuuden hakeutua nimenomaan kalifaatin joukkoihin. Islamilaisessa ääriliikehdinnässä avainasemassa ovat totta kai muslimisiirtolaiset, mutta kuten kaikessa ääriliikehdinnässä ylipäätään, ratkaisevaa on välien katkeaminen omaan sovinnolliseen ja väkivaltaa vastustavaan uskonnolliseen yhteisöön. Artikkelissa kuvattujen nuorten ratkaisu kertoo oman uskonnollisen identiteetin epätoivoisesta etsimisestä ja samalla pettymyksestä lähiseurakuntien tarjoamaan arkiseen toimintaan. Inspiraatiota ja uutta kutsumusta on haluttu etsiä etäämpää. Etenkin Husseinin kohdalla häikäistyminen Mekassa havaituista rituaaleista ja symboliikasta näyttää ilmeiseltä.

Kiinnostavana kuriositeettina voi huomioida sen, että kuukausliite mainitsee “kantasuomalaisen käännynnäisen”, jollaisesta myös Yleisradio on jo aiemmin raportoinut. Islamin usko on lähtökohtaisesti universaali ja etenkin poliittinen islam toivottaa uudet rekryytit tervetulleiksi. Länsimaiset käännynnäiset ovat eittämättä vähemmistö jihadistien keskuudessa, mutta muutamien julkisuudessa käsiteltyjen tapauksien valossa voinee otaksua heidän olevan kohtalaisen fanaattinen vähemmistö. Sattumaa eli ei, Britanniassa jääkäri Lee Rigbyn murhaan syyllistyneet nigerialaiset olivat hekin käännynnäisiä. Käännynnäisten merkityksestä ISIS-järjestön värväystoiminnassa on uutisoitu kansainvälisesti, ja ilmiö vaikuttaa kiinnostavalta. Sikäli kyse ei ole siis vain syntyperäisten muslimien ääriliikkeestä. Olennaista on muistaa, että myös kalifaatin joukkoihin päätyneet sekulaarisesta ympäristöstä lähteneet muslimit ovat pohjimmiltaan yhtä lailla käännytettyjä yksilöitä. Vierastaistelijoiden tapa opiskella koraania pikapikaa populaariteosten välityksellä on ollut länsimediassa jopa naurun aiheena.

Kolmas havainto kuukausiliitteen artikkelista on se, että kaikissa tapauksissa Syyriaan vierastaistelijoiksi lähteneet ovat olleet varsin hyvin suomalaiseen yhteiskuntaan sopeutuneita nuoria. Heillä on selvästi ollut maahan erinomaisesti kotiutunut perhe, heillä itsellään on ollut opiskelupaikka ja ilmeisesti töitäkin, heiltä on odotettu paljon, ja heillä on ollut runsaasti ystäviä, joista useimmat ovat olleet selvästi järkyttyneitä toveriensa sotaanlähdöstä. Uskonsotureiksi pestautuneilla nuorilla on kaikilla ollut vahva kytkös suomalaiseen elämänmenoon. Vanhempiensa siirtolaistaustasta huolimatta he ovat olleet tämän maan asukkaita ja kansalaisia siinä missä muutkin. Husseinin tarinassa huomio kiinnittyy nimenomaan ylelliseen, ilmeisesti myös päihteiden täyttämään elämään hyvin toimeentulevan perheen etuoikeutettuna poikana.

Tämän valossa näyttää siltä, että ajoittain toistuvat puheet “integraation epäonnistumisesta” tai “syrjäytymisestä” ovat vailla pohjaa. Aiemmin tulinkin kirjoittaneeksi, että vierastaistelijailmiö on muutamia yhteiskuntaluokkien rajat ylittäneitä massaliikkeitä lukuunottamatta useimmiten keskiluokkainen ilmiö. Kyse on tavallisesti niinsanottujen hyvien perheiden ongelmasta. Aiemmin huomiota herättäneen Suomesta lähteneiden nuorten muslimien yliedustuksen voi kenties jopa tulkita osoitukseksi siitä, että muslimitaustaisen siirtolaisväestön sosiaalinen asema on meillä muihin Euroopan maihin verrattuna kohtalaisen hyvä. Tästä voi myös halutessaan päätellä, että kyse ei ole mistään tulonsiirroilla tai tukitoimilla ratkaistavasta ilmiöstä.

Neljäs havainto on se, että internetin ja erilaisten jihadisti-sivustojen vaikutus on hyvin keskeinen. Sosiaalisen median aikakaudella radikaalisaarnaajia voi seurata livenä vaikka omalla kotisohvalla kunhan vanhemmat eivät vain näe. Viimeksi veikkasin itse, että Suomesta lähteneiden uskonsoturien yliedustus saattaisi olla yksinkertaisesti seurausta meikäläisen musliminuorison runsaammasta aktiivisuudesta verkkomaailmassa. Tämä on edelleenkin vain arvaus, mutta se näyttää kohtalaisen hyvin perustellulta arvaukselta. Vierastaistelija-ilmiön voinee halutessaan nähdä taas yhtenä sirpaloituneena internet-alakulttuurina. Kuukausiliitteen jutussa kuvailtujen nuorten kohdalla aktiivisuus verkkoyhteisössä on sulautunut osaksi heidän elävässä elämässä rakentamiaan sosiaalisia suhteita, mikä on lujittanut yhteisön tuntua. Yhteisöllisyyttä ja kovaa menoa etsiskelleet nuoret ovat muodostaneet oman klikkinsä laajemman jengin sisällä.

Viidenneksi voi huomioida artikkelissa kuvatun yksittäisen tapauksen, joka vaikuttaa eräänlaiselta jokerilta pakassa. Kuukausiliite mainitsee Espoossa lukiolaisten keskuudessa tapahtuneen surmatyön kokemuksena, jolla näyttäisi olleen määrittelemätön rooli Husseinin ja Aishan radikalisoitumisessa. Tätä asiaa on vaikea arvioida. Mahdollista totta kai on, että tapaus on saanut nuoret miettimään enemmän elämän ja kuoleman asioita sekä tekemään kohtalokkaita päätöksiä. Koulutoverin kohdattua kuolemansa irrationaalisen juovuspäissä tapahtuneen väkivallanteon seurauksena on nuorissa ehkä herännyt haave kuolemasta, jolla olisi edes jonkinlainen merkitys.

Suomalaiselle tarkkailijalle vaikein asia ymmärrettäväksi on kaiketikin se, miksi ihmeessä nuoret ovat päätyneet nimenomaan ISIS-järjestön riveihin. Viimeaikaisten tapahtumien jälkeen luulisi vieraantuneimmankin nuoren tajuavan, että kyse on murhanhimoisesta, terroria ja kidutusta harjoittavasta raa’asta terrorijärjestöstä, jonka hirmuvaltaan suhtaudutaan kammoten islamilaisessa maailmassa. Miten kummassa Suomessa varttunut tavallinen somalinuori haluaisi liittyä moiseen järjestöön? Tähän on loppujen lopuksi varsin yksinkertainen selitys. Artikkelin mukaan värväytymiset ovat tapahtuneet syksyllä 2012 sekä keväällä 2013, jolloin ISIS ei ollut vielä saanut juurikaan julkisuutta lännessä, eivätkä sen harjoittamat murhatyöt olleet alituinen puheenaihe. Espoolainen Ali oli itse asiassa aloittanut palveluksensa kokonaan toisessa ryhmittymässä, nimittäin Al-Nusran rintamassa, ja päätynyt vasta myöhemmin kalifaatin soturiksi.

Syyrian sodan yleinen kaaos ja taistelukenttien raakuudet olivat totta kai tiedossa jo ennen ISIS-järjestön julmuuksia. Vielä tuossa vaiheessa tarinan konna oli kuitenkin presidentti Assad, joka oli kemiallisia aseita käytettyään hetken aikaa myös länsimaiden vihollinen. Helsingissä kesäkuussa pidetyssä terrorismikonferenssissa tanskalainen tutkija Lars Erslev Andersen huomautti, miten tuolloinen tilanne oli asettanut Tanskan viranomaiset kiusalliseen välikäteen. Syksyllä 2013 oli Tanskan hallitus ilmaissut valmiutensa tukea Yhdysvaltoja mahdollisissa ilmaiskuissa Assadia vastaan. Tässä tilanteessa oli hankala selostaa vapaaehtoisiksi värväytyneille tanskalaisille muslimeille, että heidän päätöksensä lähteä taistelemaan Assadia vastaan olikin väärä ja vailla oikeutusta.

Espoolaisnuoret tuskin lähtivät sotaan tappamisen halusta tai sotarikoksista innostuneina, vaan omasta mielestään aatteellisista syistä. Historiallisia rinnastuksia kannattaa yleensä välttää, mutta voisi ehkä varovaisesti sanoa, ettei espoolaisnuorten päätös liittyä Syyrian kapinallisiin ole yhtään sen kummempi kuin SS-joukkoihin keväällä 1941 pestautuneiden suomalaisten nuorten ratkaisu. Heilläkään ei ollut ennakolta yhtään mitään tietoa siitä, millaisiin tekoihin pääkallojoukot tulisivat ajan mittaan syyllistymään; ja rintamallakin heidän tietonsa tapahtumista jäivät rajallisiksi.

Uskonsotureiksi lähteneiden nuorten kohdalla omat Syyriassa saadut kokemukset ja ISIS-järjestön virallinen totuus ovat kaiketikin muotoutuneet hallitsevaksi todellisuudeksi. Heidän näkemyksensä mukaan sotarikoksiin ja terroriin syyllistyvät vain Assadin joukot ja šiialaiset, ja ISIS toimii joko täysin oikeutetusti tai korkeintaan provosoituna muutamiin ylilyönteihin syyllistyen. Sikäli kun länsimediaa ylipäätään seurataan, sen välittämät uutiset kalifaatin terroriteoista ja mestauksista on helppo sivuuttaa propagandana tai vääristelynä. Monet Bosnian sodassa serbien puolella taistelleet venäläiset ja kreikkalaiset veteraanit ovat vielä tänä päivänä sitä mieltä, että Srebrenican verilöylyä ei milloinkaan tapahtunut, tai ainakin tietoja siitä on vääristelty. Loppujen lopuksi, kuten Helsingin Sanomien kuukausiliitteessä todetaan, eräät vapaaehtoiset viettävät Syyriassa kaikesta huolimatta “ihan peruselämää”. Koska he eivät näe terroria, heille sitä ei ole olemassa.

Indoktrinaatio ei silti ole mitenkään täydellistä. Tässä kohtaa on hyvä muistaa, että uutiskatsauksien valossa monet uskonsotureiksi lähteneet Euroopasta saapuneet muslimit ovat kokeneet rintamalla pettymyksen ja haluavat palata takaisin. Kulttuurishokki näyttää olleen myös espoolaisnuorille kohtalainen. Tämäkin on tuttu ilmiö historiasta. Ulkomaille sotimaan lähteneet vapaaehtoiset ovat usein olleet eräänlaisia kulttuurisia väliinputoajia ylikansallisessa ympäristössä. Tässä mielessä Suomessakin ehdotettu yleinen vaatimus kansalaisuuden riistämisestä yleisenä rangaistuksena vapaaehtoistoiminnasta ei ehkä ole paras mahdollinen ratkaisu. Suoralta kädeltä langetettuna se merkitsisi sitä, että virallinen Suomi pesee kerralla kätensä omien syntyperäisten kansalaistensa ratkaisuista, kieltää heiltä mahdollisuuden pyörtää päätöksensä ja sovittaa tekonsa, ja samalla rankaisee vielä heidän omaisiaankin, jotka kansalaisuuden perumisen seurauksena menettäisivät lapsensa lopullisesti. Itse rajaisin kansalaisuuden riistämisen rangaistukseksi vain yksiselitteisesti maanpetokselliseen toimintaan syyllistymisestä. Osallistuminen Suomea vastaan suunniteltuun terrori-iskuun täyttäisi nämä kriteerit.

Muussa tapauksessa vierastaistelijoiksi lähteneiden nuorten kanssa voi menetellä kuten laki määrää. Todistettavasti sotarikoksiin syyllistyneet on tuomittava oikeudessa mikäli he Suomeen takaisin saapuvat. Mitä tulee tavallisiin rivijäseniin tai Suomessa toimiviin propagandan levittäjiin, meillä on myös lakisääteiset rangaistukset rikollisjärjestön toimintaan osallistumisesta ja sellaiseen yllyttämisestä. Rintamakarkurit tai ISIS-järjestöstä omasta tahdostaan irtautuneet sen sijaan voi armahtaa välittömästi. Ylipäätään Suomeen palaavien soturien tai sekalaisten agitaattorien kohtalon voi jättää maamme tuomioistuimien käsiin. Ennaltaehkäisevästä työstä voivat parhaansa mukaan huolehtia oppilaitokset, sosiaaliviranomaiset ja tarvittaessa poliisi, yhteistyössä perheiden kanssa. Ylempänä kerrotun valossa tosin näyttää siltä, että vakaumuksen siivittämänä rintamalle lähtevää yksilöä tuskin pystyy estämään mikään tai kukaan. Kaikeksi onneksi ilmiö on vähäinen, ja toivoa sopii, että laajempi uutisointi ISIS-järjestön hirmuvallasta on ainakin nyttemmin tyrehdyttänyt värväystoiminnan mahdollisuudet.

Syyriaan lähteneiden espoolaisten somalinuorten tarina on joka tapauksessa viimeisin linkki kotimaisten vierastaistelijoidemme ketjussa. Muiden onnensoturien tavoin myös heidän ratkaisunsa ovat olleet vahvasti yksilöllisiä. Niitä ei voi selittää yksinomaan rakenteellisesti, mutta siitä huolimatta ne kertovat ainakin jotain taustalla vaikuttavista asioista ja ilmiöistä.