E-urheilu kiinnostaa nyt monia, koska pelaajat nettoavat miljoonatilejä. Suomalaiset pikapelaajat haluavat maailman nopeimmiksi, vaikka luvassa ei ole rahaa eikä mainetta suuren yleisön silmissä. Sen sijaan palkintona on maailmanmestaruus.

Yhtäkkiä Mario ei enää tiedä mitä Mario haluaa.

– Hetkinen. Mitä olenkaan tekemässä? Kirjaimellisesti unohdin mitä minun pitää tehdä.

Punapaitainen putkimies Mario töpöttää keskelle kaupungin asfalttitietä välittämättä suojatien takaa tulevan keltaisen taksin ajolinjasta. Viereisen kaivonkannen alta tupruttaa vesihöyryä. Valkoiset pölypilvet pöllähtävät joka askeleella kadun pinnasta: epämääräisen hortoilun perusteella hahmo on juuri unohtanut paikkansa tässä maailmassa.

– Ai niin. Minun pitää istuttaa siemen. Sitten puhua penkillä istuvalle miehelle ja sen jälkeen Paulinelle.

Mario pyörähtää, vierähtää, nappaa nurmikolta päätään isomman siemenen ja heittää itsensä voltilla kadun yli punatiilitalon katolle ja viskaa siemenen ruukkuunsa. Tämä kestää muutaman sekunnin.

Se ei riitä. Japaninkielinen valikko ilmestyy ilmaan hypänneen Marion päälle.

– Menetin jo liikaa aikaa miettien, mitä teen seuraavaksi, joten aloitan alusta.

Puhuja ja Marion ohjaistaja on vantaalainen Valentin Ojala, 21, eli Vallu111. Hän on yksi maailman parhaista Super Mario -pelaajista. Nyt hän harjoittelee Super Mario Odyssey -pelin Darker Side -kenttiä. Siemen, penkki ja Pauline ovat kaikki tehtäviä, jotka Ojalan on läpäistävä.

Jahkailuun meni puoli minuuttia ja maailmanennätys on mennyt sivu suun. Näin välillä käy. Vallu111 on speedrunneri, eli pikapelaaja. Pikajuoksun tapaan kyse on sekunneista ja virheille ei ole sijaa.

Ojalalla on kaksikymmentä maailmanennätystä yhdeksässä eri Mario-pelissä, mukana myös yksi pelimaailman suureellisimmista: Yli vuorokauden kestänyt ennätys, jossa hän pelaa viisi Mario-peliä alusta loppuun. Ennätyksen aikana Ojala torkahti hetkeksi.

– Tavoitteena on aina, että olen maailman paras, Ojala sanoo puhelimessa.

Kuvituskuva Kulttuuricocktailin artikkeliin videopeleistä. Kuvassa pelaaja ohjaa pelihahmoa. Kuva: Johanna Aulén

Ruudulle ilmestyy takaiskun hetkellä lohduttava viesti ja nauruemoji.

– [Siitä] ilmainen ajansäästötapa ensi kerralle.

Vallu111 ja lukuisat suomalaiset muut pikapelaajat jakavat kaikki ennätysyrityksensä Twitch-videopalveluun. Yhteensä palvelun kautta livevideoita lähettää noin kaksi miljoonaa ihmistä kuukaudessa. Päivittäin Vallu111:n ennätysyrityksiä seuraavat kymmenet tai sadat ihmiset suorana. Se on vähän kuin kävisi Arsenalin harjoituksissa yleisössä istumassa.

Tunnelma on yhteisöllinen: vakikatsojat tsemppaavat, kyselevät ja ihastelevat, mutta myös antavat neuvoja ja kommentoivat pelin etenemistä. Monet heistä pelaavat itsekin.

Kuvituskuva videopelisienestä. Kuva: Johanna Aulén

Mikä on putkimiehen viehätys?

Aloitetaan sankarista. Japanilaisen Shigeru Miyamoton 1981 luoma Mario on populaarikulttuurin tavaramerkeistä ehkä se kaikkein kummallisin.

Ajatellaan hetki vaikka Mikki Hiirtä: Hän on humanoidi polvihousuihin pukeutunut kimakalta huilulta puhuessaan kuulostava valkohanskainen hiiri, mutta samanlaisia luonto–kulttuuri dikotomian kanssa kamppailevia puolittain pukeutuneita piirroshahmoja vilisee kaikkialla hänen ympärillään. Siksi hyväksymme, että Mikki on puhuva hiiri, onhan hänen kaverinsa hontelo koira ja vihollisensa rehevä kissa: kontekstilla on merkitystä.

Entäs Mario? Hän on viiksekäs ilmeisesti keskieurooppalaistaustainen putkimies, joka kommunikoi kärjistettyjen italialanamerikkalaisten huudahdusten kautta. Its-a me, Mario! Konsepti on vielä tähän mennessä yksinkertainen. Entä konteksti sitten: Marion on kerta toisensa jälkeen pelastettava piikikkään jättiläiskilpikonnan kidnappaama prinsessa. Miksi Mario on tähän tehtävään valittu? Harva tietää. Miksi prinsessa tarvitsee juuri Marion apua, eikä selviytyisi vaikka itse? Minä en tiedä. Putkimiehen huolenaiheina ovat esimerkiksi kangastatteja muistuttavat pikkuoliot ja lentävät kilpikonnat, mutta ei hätää! Hän pystyy ratsastamaan ilmassa räpiköivällä dinosauruksella ja syömään voimauttavia sieniä. Harva asia liittyy toisiinsa, kontekstin rajat särkyvät.

Silti ja ehkä sen takia suuryleisö hyväksyi Marion ja otti sen omakseen. Super Mario Bros. (1985) on pelihistorian suurimpia menestyksiä, joka käytännössä aloitti tasohyppelypelit. Vapaalta assosiaatiolta tuntuva dadaistinen maailma tekee siitä helposti lähestyttävän tavalla, jossa tarinasta ei tarvitse välittää, eli peliin voi tarttua huoletta lapsi tai aikuinen. Juonta ei ole, on vain tarina: Prinsessa on kidnapattu, putkimies pelastaa.

Osin juonen puutetta selittää rajallinen teknologia: Hahmon kävely rakentui esimerkiksi kolmesta asennosta, jotka toistuvat uudestaan ja uudestaan. Kaikki ylimääräinen on karsittu pois.

Toisaalta Marion pääväreihin ja voimakkaisiin kontrasteihin painottuva ilme stimuloi kuin muropaketti, jonka mieluusti poimii kaupan hyllyltä.

– Väri ei signaloi havaitsemista, vaan oikeasti jotain paljon olennaisempaa: Se kertoo meille mikä on luultavimmin tärkeää. Värien ja kontrastien suuri määrä luo tilanteen, jossa katsojan tarkkaavaisuus on kuin jatkuvassa rekrytointitilaisuudessa. Silloin tarkkaavaisuus sanoo koko ajan, että ’Hei hei hei katso tänne’, värien ja tunteiden vuorovaikutusta tutkiva neurotieteilijä Bevil Conway sanoi New York Timesin artikkelissa, joka käsitteli teknologiatuotteiden brändäämistä ja värienkäyttöä.

Mutta konepellin alta paljastuu magia, ainakin jos suomalaisia pikapelaajia on uskominen.

Liike. Se on kaiken ydin, sanoo pikapelaaja Paavo Lahti, 24, eli Samura1man. Putkimiehen mekaniikka toimii. Mario hyppii, loikkii ja pyörähtelee vaivattomasti ja tarkasti. Ensimmäinen Marion oma peli Super Mario Bros. opettaa minuutin sisällä tarvittavat liikkeet, joille pelisarja pohjimmiltaan rakentuu. Mutta niiden täydellisen hallitsemiseen voi mennä vuosia. Juuri se viehättää esimerkiksi suomalaisia pelaajia, jotka ovat omistaneet päivänsä pelien läpäisylle.

Paavo Lahti, eli Samura1man haluaa olla maailman nopein Super Mario Sunshine -pelaaja. Paavo Lahti Kuva: Joonas Josefsson/Yle

Muutama kuukausi sitten Paavo Lahden kädet alkoivat kylmetä.

Lahti, eli Samura1man striimaa eli suoratoistaa pääasiassa Super Mario -pelejä kotoaan lohjalaisesta omakotitalosta. Hän striimaa 3–6 tuntia päivässä maanantaista sunnuntaihin. Keskiviikon hän pitää vapaana.

Lahdella on oma pr-ihminen, joka välittää soittopyynnön haastattelua varten. Vielä matkaa ammattilaisuuteen on. Suomessa ei ole yhtään ammattimaista pikapelaajaa ja Lahtikin työskentelee öisin postinjakajana. Lahden huoneen yhdessä nurkassa on koneet ja kamera, toisessa rekvisiitta, joka näkyy pelaamisen taustalla: Nintendo-hahmoja Pokémon ja Mario-peleistä.

– Olen vain kuuden sekunnin päässä. Tällä hetkellä ajattelen, että se voi tapahtua koska vain. Ehkä kuukauden päästä, ehkä huomenna.

Kuusi sekuntia on väliaikatavoite, jonka jälkeen Lahden aika on niin hyvä, että hän uskaltaa kokeilla vaikeimpia strategioita. Niissä on onnistuttava kerralla, koska seurauksena voi olla vaikkapa pelihahmon hukkuminen.

Hän esittelee yhden, joka parantaisi aikaa neljä sekuntia, mutta epäonnistuessa pelaaja menettää lähemmäs puoli minuuttia. Mario hyppää siinä tikibaarin katon lävitse kookospähkinä kädessään.

– Yolo-strategia, Lahti sanoo. Eli elät vain kerran -strategia.

Riski on siis iso. Neljän napin painallussarja kestää vajaan sekunnin.