Haluatko yrittää ymmärtää, mistä suomalaisessa työmarkkinajärjestelmässä on kyse?

Tämän tekstin tarkoituksena on toimia johdantona tietämättömälle ja valaa uskoa siihen, että suomalaisen työmarkkinamallin lainalaisuudet todellakin voi sisäistää — kunhan vain yrittää. It’s not rocket science!

Kirjoitus on koottu erilaisista muistiinpanoista, linkeistä ja hajanaisista ajatuksista, jotka ovat kerääntyneet puhelimeni muistikirjaan viime syksyllä alkaneen työmarkkinakierroksen aikana.

Tätä sivua on mahdollista päivittää. Jos jokin tieto on mielestäsi väärin tai jokin aivan oleellinen palanen puuttuu, otathan rohkeasti yhteyttä (esimerkiksi Twitterissä tai sähköpostitse, robert.sundman(a)gmail.com). En väitä olevani joka käänteestä sataprosenttisen informoitu: kaikki vinkit ja ajatukset ovat siis enemmän kuin tervetulleita!

Tämän tekstin tarkoituksena ei ole visioida, millainen olisi unelmien työmarkkinamalli tai ottaa kantaa siihen, mikä nykymallissa toimii ja mikä ei. Tämä ei myöskään ole toimittajan kommentti, kolumni tai analyysi — sellaiset aion jatkossakin säästää Ylen alustoille ;).

Teksti lähtee niin sanotusti perusasioista ja etenee sitten kohti vuosien 2019–2020 neuvottelutilannetta. Tämä teksti on tehty aikuisille, ja siksi olen koittanut pitää päälleliimatun tai ärsyttävän ”for dummies” -lässytyksen minimissä.

Sisällysluettelo

Laki takaa minimin Mikä on työehtosopimus ja ketkä sen solmivat? Normaalisitovuus ja yleissitovuus Neuvottelupöydissä istuvat työnantajat Miten palkansaajat ovat järjestäytyneet? Mitä ovat neuvottelujärjestöt ja pääsopijajärjestöt? Mitä tekee luottamusmies, mitä on paikallinen sopiminen? Jos tie käy Bulevardille… Keskitetyistä ratkaisuista liittokierroksiin Liittokierros 2019–2020: Kiky-sopimuksen perintö ja hoitajien palkkavaateet

1. Laki takaa minimin

Jokaisella työssäkäyvällä suomalaisella tulisi olla työsopimus. Usein työsopimus määrittelee ainakin

työntekijän tehtävän eli toimenkuvan ,

, sen, onko työtehtävä toistaiseksi voimassaoleva (ns. vakituinen) vai määräaikainen

(ns. vakituinen) vai ja palkan.

Myös muista asioista voidaan sopia työsopimuksella.



Työsopimus kertoo myös, millaisia työehtoja työsuhteessa noudatetaan. Kun puhutaan työehdoista, puhutaan työelämän pelisäännöistä. Siitä, millaisilla ehdoilla työntekijä ”myy” työaikaansa työnantajalleen ja millaisilla ehdoilla työnantaja tuota aikaa ostaa.

Jos työsuhteeseesi ei sovelleta erillistä työ- tai virkaehtosopimusta (tästä lisää pian!), työehtosi määräytyvät Suomen lainsäädännön mukaan. Työelämän peruslaki on työsopimuslaki (Finlex 16.1.2001/55), mutta myös muilla laeilla on vaikutusta työelämään. Esimerkkinä voisi olla vaikkapa vuosilomalaki (Finlex 18.3.2005/162).

Usein työehdoista puhuttaessa kuulee sanottavan, että ”laki takaa minimin” — jos työsopimuksella tai työehtosopimuksella ei ole muusta sovittu, on työntekijä oikeutettu ainakin lakien mukaisiin ehtoihin. Työsopimuksella ei voi sopia lakia huonommista ehdoista.

Suomessa ei ole voimassa minimipalkkalakia. Laki ei siis takaa minimitoimeentuloa.

2. Mikä on työehtosopimus ja ketkä sen solmivat?

Suurin osa suomalaisista palkansaajista (tätä sanaa käytetään usein työmarkkinakielessä ja käytän sanaa myös tässä tekstissä, jotta sana ”työntekijä” jäisi merkitsemään ammattiasemaa — tästä lisää myöhemmin!) on oikeutettu lakia parempiin työehtoihin. Tämä johtuu siitä, että heitä koskee jonkin alan työehtosopimus eli TES. Julkisella sektorilla kyseessä on usein VES eli virkaehtosopimus. Tässä tekstissä puhun yksinkertaisesti vain työehtosopimuksista.

Vuonna 2017 palkansaajista 88,8 prosenttia kuului jonkin työehtosopimuksen piiriin (Ahtiainen 2019). Tällaisiin työntekijöihin ei voi soveltaa omaa työehtosopimusta huonompia työehtoja, ellei kyseisessä työehtosopimuksessa ole jonkin asian kohdalla nimenomaisesti toisin sovittu (tästä eli paikallisesta sopimisesta lisää myöhemmin).

Työehtosopimukset ovat sopijaosapuolien (joskus myös ”partit”) eli työnantajien järjestöjen ja työntekijöiden järjestöjen solmimia määräaikaisia, usein kaksi- tai kolmevuotisia sopimuksia. Sopimuksiin sisältyy usein optiovuosi, eli sopimukset saattavat jatkua esimerkiksi vuoden pidempään (tai toistaiseksi), jos niitä ei irtisanota määräaikaan mennessä ennen sitä. Usein neuvotteluja saattaakin edeltää näyttävä sopimuksen irtisanominen.

Kun puhutaan työehtoneuvotteluista, työehtosopimusneuvotteluista, tes-neuvotteluista ja niin edelleen (samalle asialle on monta termiä!), puhutaan juuri niistä neuvotteluista, joissa järjestöt käyvät läpi näiden sopimusten sisältöä. Sisällöistä lisää tuonnempana.

Kutsun tässä tekstissä työnantajien järjestöjä työnantajaliitoiksi (myös sanaa toimialaliitot käytetään) ja palkansaajien järjestöjä ammattiliitoiksi. Tämä tuo ehkä selkeyttä tilanteeseen varsinkin siinä vaiheessa, kun aletaan puhua työmarkkinakeskusjärjestöistä, joihin liitot kuuluvat.

Suomessa — kuten hyvin monessa muussakin maassa — on ammatillinen järjestäytymisvapaus. Se tarkoittaa, että yksilö (palkansaaja) tai oikeushenkilö (työnantaja) saa itse valita, mihin järjestöön kuuluu. Vapauteen kuuluu myös negatiivinen vapaus olla järjestäytymättä: kenenkään ei ole pakko kuulua liittoon.

3. Normaalisitovuus ja yleissitovuus

Miten työehtosopimus sitten astuu voimaan ja alkaa koskea juuri minua?

Työehtosopimuksia on kahdenlaisia: normaalisitovia ja yleissitovia.

Normaalisitova työehtosopimus ”sitoo työnantajaliittoon kuuluvia työnantajia ja näiden palveluksessa sopimuksen kattavalla alalla, soveltamisalalla, toimivia palkansaajia” (Ahtiainen 2019, 14).

Toisin sanoen: työnantajani voi liittyä työnantajaliittoon, joka on neuvotellut jonkin ammattiliiton kanssa omalle alalleni sopivan työehtosopimuksen. Tämän jälkeen tätä työehtosopimusta sovelletaan myös minuun — kuulunpa sitten kyseiseen ammattiliittoon tai en.

Kuten huomaat, sovellettava työehtosopimus ei ole niinkään kiinni palkansaaja- vaan työnantajapuolesta. (Viime vuosina mediassa on esiintynyt jonkin verran keskustelua työehtoshoppailusta. Tällä tarkoitetaan ajatusta työnantajan järjestäytymisestä uudelleen, jotta sen työntekijöihin sovellettaisiin työnantajan kannalta edullisempaa työehtosopimusta. Myös työnantajapuoli on syyttänyt palkansaajia työehtoshoppailusta muun esimerkiksi AVAINTA:n ja SMU:n sekä AKT:n välisessä työehtoriidassa.)



Yleissitova työehtosopimus sitoo puolestaan ”kaikkia niitä sopimuksen soveltamisalalla toimivia työnantajia, jotka eivät ole sidottuja sellaiseen normaalisitovaan työehtosopimukseen, jonka palkansaajapuolelta on solminut valtakunnallinen työntekijäliitto” (ibid.). Toisin sanoen yleissitovaa työehtosopimusta on sen alalla noudatettava, vaikkei työnantaja kuuluisikaan työnantajaliittoon.

Suomessa on Työehtosopimuksen yleissitovuuden vahvistamislautakunta (jonka verkkosivujen osoite todellakin on nälkävuoden mittainen tyoehtosopimuksenyleissitovuudenvahvistamislautakunta.fi!), joka vahvistaa, mitkä työehtosopimuksista ovat yleissitovia. Linkkiä klikkaamalla se selviää.

Väljänä nyrkkisääntönä voi pitää sitä, että mikäli järjestäytyneiden (eli liittoon kuuluvien) työnantajien palveluksessa olevien palkansaajien osuus sopimusalalla on vähintään noin puolet, sopimus todetaan yleissitovaksi (tästä tarkemmin ks. Ahtiainen 2019, 14–16).

Jaottelu normaalisitoviin ja yleissitoviin työehtosopimuksiin koskee yksityistä sektoria. Vuonna 2017 yksityisellä sektorilla työskenteli 945 252 palkansaajaa järjestäytyneiden yritysten palveluksessa. Työehtosopimusten piiriin yleissitovuuden perusteella tuli lisäksi 269 311 palkansaajaa. Kaikkiaan yksityisellä sektorilla oli työehtosopimusten piirissä 1 214 563 palkansaajaa. (Ahtiainen 2019.)

Julkisella sektorilla — siis valtiolla ja kunnissa — työ- ja virkaehtosopimukset kattavat kaikki palkansaajat.

4. Neuvottelupöydissä istuvat työnantajat

Yksityisellä sektorilla työnantajia edustaa usein Elinkeinoelämän keskusliittoon (EK) kuuluva työnantajaliitto. Tällaisia ovat

Elintarviketeollisuusliitto ry

Energiateollisuus ry

Henkilöstöpalveluyritysten liitto

Hyvinvointiala HALI ry

Kaupan liitto

Autoalan Keskusliitto

Kemianteollisuus ry

Kenkä- ja Nahkateollisuus ry

Lasikeraaminen Teollisuus LT ry

Ympäristöteollisuus ja -palvelut YTP

Kiinteistötyönantajat ry

Kumiteollisuus ry

Logistiikkayritysten liitto

Lääketeollisuus ry

Matkailu- ja Ravintolapalvelut MaRa ry

Medialiitto

Muoviteollisuus ry

Palvelualojen työnantajat PALTA ry

Suomen Huolinta- ja Logistiikkaliitto ry

Puusepänteollisuus ry

Rakennusteollisuus RT ry

Rannikko- ja Sisävesiliikenteen Työnantajaliitto RASILA ry

Satamaoperaattorit ry

Sivistystyönantajat

Suomen Tekstiili & Muoti ry

Teknokemian Yhdistys ry

Teknologiateollisuus ry

Yhteinen Toimialaliitto YTL

Apteekkien Työnantajaliitto

Lisäksi työnantajaliittoja ovat EK:hon aiemmin kuuluneet Autoliikenteen Työnantajaliitto (ALT) ja Metsäteollisuus. Sopimuksia neuvottelevat myös muutamat muut EK:n ulkopuoliset työnantajaliitot, kuten Maaseudun Työnantajaliitto.

Julkisella sektorilla neuvoteltavissa virka- ja työehtosopimuksissa työnantajaa edustavat Kuntatyönanatajat (KT), Valtion työmarkkinalaitos ja Kirkon työmarkkinalaitos.

Kuntatyönantajien ”kyljessä”, mutta itsenäisesti, toimii myös Avaintyönantajat AVAINTA. Se ei siis kuulu EK:hon eikä myöskään Kuntatyönantajiin, mutta on läheisessä yhteistyössä jälkimmäisen kanssa. Avaintyönantajat edustaa käytännössä esimerkiksi kuntien omistamia yhtiöitä, liikelaitoksia sekä kuntayhtymiä.

Suomen Yrittäjiä ei pidetä työmarkkinakeskusjärjestönä eikä työmarkkinajärjestelmän osapuolena. Kuitenkin seuraavat Suomen Yrittäjiin kuuluvat toimialajärjestöt ovat joidenkin työehtosopimusten sopijaosapuolina (Ahtiainen 2019, 25):

Puuteollisuusyrittäjät

Suomen Lasitus- ja Hiomoliitto

Koneyrittäjien liitto

Hammaslaboratorioliitto

Suomen Hiusyrittäjät

Monet yritykset voivat kuulua sekä Suomen Yrittäjiin (tai johonkin sen toimialajärjestöistä) sekä johonkin EK:n jäsenliitoista.

5. Miten palkansaajat ovat järjestäytyneet?

Työntekijäpuolella sopimukset neuvottelee ammattiliitto, joka kuuluu usein joko SAK:hon, STTK:hon tai AKAVA:an.

SAK:ta, STTK:ta, AKAVA:a ja EK:ta kutsutaan työmarkkinakeskusjärjestöiksi (joskus myös vain järjestöiksi). Usein keskusjärjestöihin lasketaan myös Kuntatyönantajat, Valtion työmarkkinalaitos ja Kirkon työmarkkinalaitos.

SAK:n pääkonttori sijaitsee Helsingin Kallion kaupunginosan Siltasaaren osa-alueella (kyllä, nyt tarkkana!), jota usein puhekielessä kutsutaan Hakaniemeksi läheisen torin ja metroaseman mukaan. Hakaniemi muuntuukin kätevästi toisinaan tarkoittamaan kaikkia palkansaajia (”Hakaniemestä on viestitty…”), vaikka STTK:n konttori sijaitsee Helsingin Kluuvissa ja AKAVA:n Pasilassa. Vastaavasti työnantajapuoleen viitataan usein Etelärantana, sillä EK:n pääkonttori sijaitsee osoitteessa Eteläranta 10.

Wikipedian ammattiliittoja koskeva määritelmä on mielestäni sen verran osuva, että kopioin siitä pätkän tähän:

Ammattiliiton muodostavat yleensä saman ammattialan (esimerkiksi sairaanhoitajat) tai toimialan (esimerkiksi lasitehtaan työntekijät) henkilöt tai saman koulutuksen (esimerkiksi insinöörit) saaneet henkilöt. Ammattiliitto muodostuu työntekijöiden muodostamista ammattiosastoista tai -yhdistyksistä.

Nyrkkisääntönä voi pitää sitä, että työntekijöiden liitot kuuluvat SAK:hon, toimihenkilöiden liitot STTK:hon ja korkeasti koulutettujen/ylempien toimihenkilöiden liitot AKAVA:an. (Sitten on esimerkiksi Journalistiliitto, joka ei kuulu mihinkään työmarkkinakeskusjärjestöön!)

Jaottelu työntekijöihin, toimihenkilöihin ja ylempiin toimihenkilöihin on joskus hieman vaikeaa, eikä näille sanoille voida antaa nykyaikana täydellisiä selityksiä.

Jos oikaisisin tosi reippaasti, saattaisin sanoa, että työntekijöitä ovat tehtaan duunarit, toimihenkilöitä ovat tehtaan paperinpyörittäjät ja ylempiä toimihenkilöitä tehtaan diplomi-insinöörit. Huh, mikä räiskäisy! Hieman pidemmän määritelmän tarjoaa tuore tietokirja Loputtomat kihlajaiset — Yritykset ja kolmikantakorporatismi Suomessa 1940–2020. Siinä ero määritellään näin:

”Työntekijät ovat palkansaajia, jotka työskentelevät esimerkiksi tavaroiden valmistuksessa, siihen välittömästi liittyvissä huolto- ja korjaustehtävissä, tai varasto-, jakelu ja kuljetustehtävissä. (Alemmat) toimihenkilöt suorittavat toimisto- tai myyntityötä, toimivat työnjohtajina tuotantolaitoksissa, tai työskentelevät erilaisissa hoito-, huolto- ja turvallisuuspalveluissa. Raja ylempiin toimihenkilöihin on häilyvä, mutta jälkimmäisen toimenkuvaan kuuluu enemmän vastuuta ja laajaa teoreettisen tiedon soveltamista. He toimivat päätöksentekijöinä tai toimivat erikoistuneissa ohjaus-, valvonta-, kehitys- ja palvelutehtävissä, jotka edellyttävät korkean asteen koulutusta.”

Historiallisista (ja muistakin) syistä eri keskusjärjestöissä on järjestäydytty hieman eri tavoin. Valaistaan seuraavassa hieman keskusjärjestöjä ja niiden suurimpia (jäsen)ammattiliittoja.

Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK

Järjestäytymisperiaate enimmäkseen ammattikuntakohtainen eli työpaikan- ja tehtävän mukaan

Jäseniä: 897 000

Suurimmat jäsenliitot:

Palvelualojen ammattiliitto PAM 216 991

Teollisuusliitto 211 795

Julkisten ja hyvinvointialojen liitto JHL 183 658

Rakennusliitto 71 157

Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT 45 145

Paperiliitto 34 768

Sähköalojen ammattiliitto 33 153

Korkeakoulutettujen työmarkkinakeskusjärjestö Akava

Järjestäytymisperiaate ammattikunta- mutta myös tutkintokohtainen

Jäseniä: n. 608 000

Suurimmat jäsenliitot (per 1.1.2019):

Opetusalan Ammattijärjestö OAJ 118 624

Tekniikan akateemiset TEK 70 553

Insinööriliitto 69 138

Suomen Ekonomit 52 892

Tradenomiliitto TRAL 31 331

Toimihenkilökeskusjärjestö STTK

Järjestäytymisperiaate enimmäkseen ammattikuntakohtainen eli työpaikan- ja tehtävän mukaan

Jäseniä: yli 500 000

Suurimmat jäsenliitot:

Tehy 160 000

Ammattiliitto Pro 120 000

Suomen lähi- ja perushoitajaliitto SuPer 88 000

Julkis- ja yksityisalojen toimihenkilöliitto Jyty 50 000

Erilainen ammattiasema, erilainen sopimus

Neuvoteltavat työehtosopimukset ovat ”usein paitsi toimialakohtaisia myös palkansaajan ammattiasemaan sidottuja” (Ahtiainen 2019, 13). Tämä tarkoittaa sitä, että samalla toimialalla — esimerkiksi teknologiateollisuudessa — voi olla paitsi

työntekijöitä koskeva työehtosopimus, myös

toimihenkilöitä koskeva työehtosopimus ja

ylempiä toimihenkilöitä koskeva työehtosopimus.

Näistä neuvottelevat usein sama työnantajäliitto mutta eri ammattiliitot.

Esimerkkimme on sikäli ajankohtainen, että juuri teknologiateollisuudessa syntyi ensimmäisenä suurin, työntekijöitä koskeva työehtosopimus (josta neuvottelevat siis Teknologiateollisuus ja SAK:lainen Teollisuusliitto). Sen sijaan toimihenkilöitä koskeva työehtosopimus (josta Teknologiateollisuuden kanssa neuvottelee STTK:lainen Ammattiliitto Pro) ja ylempiä toimihenkilöitä koskeva työehtosopimus (josta neuvottelee AKAVA:lainen neuvottelujärjestö Ylemmät toimihenkilöt YTN) vaativat hieman pidempään.

Ennen kuin avaan tarkemmin, mikä on äsken mainittu neuvottelujärjestö, tuon vielä pöytään joskus keskusteluissa vilahtelevan teollisuusliittoperiaatteen käsitteen. Tätä periaatetta noudatetaan esimerkiksi teknologiateollisuudessa, ja se tarkoittaa sitä, että kaikki alan työntekijät kuuluvat saman työntekijöiden työehtosopimuksen piiriin, kaikki alan toimihenkilöt kuuluvat saman toimihenkilöiden työehtosopimuksen piiriin — ja niin edelleen. Tämä siis siitä huolimatta, että he saattaisivat kuulua johonkin toiseen ammattiliittoon.

Teollisuusliittoperiaatteesta on juuri teknologiateollisuudessa viime vuosina väännetty, sillä Sähköliitto on halunnut teollisuuteen oman työehtosopimuksensa.

6. Mitä ovat neuvottelujärjestöt ja pääsopijajärjestöt?

Muistat varmaan, kun aiemmin väitin, että palkansaajia edustavat neuvotteluissa ammattiliitot, jotka solmivat työehtosopimukset yhdessä työnantajaliittojen kanssa?

No, aina asia ei ole aivan näin. Eri alojen ammattiliitot toimivat yhdessä ja muodostavat toisinaan myös neuvottelujärjestöjä, jotka solmivat sopimukset ammattiliittojen sijaan.

Usein esillä ovat kaksi akavalaista neuvottelujärjestöä: Ylemmät toimihenkilöt YTN ja Julkisalan korkeakoulutetut JUKO. Akavalaiset liitot neuvottevat sopimuksensa (muutamaa poikkeusta lukuunottamatta) juuri neuvottelujärjestöjen kautta.

Neuvottelujärjestöjen taustalla olevaa ajatusta on helpompi ymmärtää, kun muistaa, miten eri tavoin eri keskusjärjestöissä palkansaajat ovat järjestäytyneet.

On selvää, että vaikkapa juuri Teknologiateollisuudessa terästehtaan työntekijöitä edustaa Teollisuusliitto. Mutta entäs ne ylemmät toimihenkilöt, jotka saattavat hieman koulutusalansa mukaan kuulua joko TEK:iin, Insinööriliittoon tai Suomen Ekonomeihin? Aivan: silloin heitä edustaa neuvottelujärjestö (tässä tapauksessa YTN), johon nämä ammattiliitot kuuluvat.

Entä miten toimitaan kunta-alalla, jossa yhden, ison sopimuksen sisään (KVTES) mahtuvat lähes kaikki kunnan palkansaajat asemasta tai koulutuksesta riippumatta? Aivan: neuvottelupöydissä istuvat neuvottelujärjestöt.

Usein neuvottelujärjestöihin kuuluu ammattiliittoja useammilta aloilta, mutta saman keskusjärjestön piiristä. On myös neuvottelujärjestöjä, joihin kuuluu ammattiliittoja useammista keskusjärjestöistä.

Julkisella puolella niitä järjestöjä, jotka sopivat virka- ja työehtosopimuksista, kutsutaan pääsopijajärjestöiksi. Pääsopijajärjestöjen joukosta kirkon, valtion ja kuntien työ- ja virkaehtosopimuksissa löytyy useita neuvottelujärjestöjä.

Kuntatyönanatajille hatunnosto, sillä he tarjoavat hyvää rautalankaa kunta-alan sopimusjärjestelmään liittyen. Tämä kuvailu käyköön esimerkkinä siitä, miten neuvottelujärjestöt toimivat (olen lisännyt sulkuihin itse keskusjärjestöjäsenyydet):

Sopimusneuvottelujen osapuolista ja neuvottelumenettelystä on sovittu kunta-alan pääsopimuksella. Pääsopimuksessa on määräyksiä myös paikallisesta sopimisesta, paikallisista neuvotteluista ja työrauhan turvaamisesta. Neuvotteluissa henkilöstöä edustaa kolme kunta-alan pääsopijajärjestöä: Julkisen alan unioni JAU on kahden ammattiliiton, Julkisten ja hyvinvointialojen liitto JHL:n (SAK) ja Julkis- ja yksityisalojen toimihenkilöliitto Jytyn (STTK) muodostama neuvottelujärjestö. Julkisalan koulutettujen neuvottelujärjestö JUKO edustaa kunta-alalla noin 30 eri ammattiliittoon kuuluvaa henkilöstöä. Suurimpia liittoja ovat Opetusalan Ammattijärjestö OAJ, Akavan Erityisalat, Suomen Lääkäriliitto, Suomen Eläinlääkäriliitto, Suomen Hammaslääkäriliitto, Sosiaalialan korkeakoulutettujen ammattijärjestö Talentia ja Suomen Farmasialiitto (kaikki AKAVA:n jäseniä). Kunta-alan koulutettu hoitohenkilöstö KoHon muodostavat kolme liittoa: Suomen lähi- ja perushoitajaliitto SuPer, Tehy ry ja Suomen Palomiesliitto SPAL (kaikki STTK:n jäseniä).

JHL täydentää osuvasti, että

Valtion virka- ja työehtosopimuksissa pääsopijajärjestöjä ovat JHL:n lisäksi Julkisalan koulutettujen neuvottelujärjestö JUKO ja Ammattiliitto Pro. JHL ja Julkis- ja yksityisalojen toimihenkilöliitto Jyty muodostavat Kirkon alan unionin, joka on yksi kirkon pääsopijajärjestöistä. Muita pääsopijajärjestöjä kirkon alalla ovat Julkisalan koulutettujen neuvottelujärjestö JUKO ry ja Kirkon alojen ammattijärjestö Kirkon alat ry.

Todetaan vielä se, että neuvottelujärjestöjä on siis sekä julkisella että yksityisellä sektorilla.

7. Mitä tekee luottamusmies, mitä on paikallinen sopiminen?

Työpaikaltasi voi löytyä joko luottamusmies tai luottamusvaltuutettu.

Käännymme jälleen Wikipedian pariin. Luottamusvaltuutetun

voivat työntekijät valita työsopimuslain nojalla työpaikassa, jossa ei ole työntekijäjärjestön ja työnantajapuolen väliseen sopimukseen perustuvaa luottamusmiestä. Työntekijät voivat erikseen enemmistöpäätöksin valtuuttaa luottamusvaltuutetun edustamaan heitä valtuutuksessa määrätyissä työsuhteita ja työoloja koskevissa asioissa. Luottamusvaltuutetulla on oikeus saada laissa tarkoitettujen tehtävien hoitamiseksi tarpeelliset tiedot sekä riittävästi vapautusta työstään. Koska luottamusvaltuutetun asema perustuu lainsäädäntöön eikä työmarkkinajärjestöjen sopimuksiin, luottamusvaltuutetun valintaan voivat osallistua myös ammattiliittoihin kuulumattomat. Luottamusvaltuutetun irtisanomissuoja on samalla tavalla tehostettu kuin luottamusmiehellä.

Luottamusvaltuutettu on siis laista tuleva minimi, luottamusmies työehtosopimuksen takaama. Kuten kuvailusta käy ilmi, useimmissa työehtosopimuksissa sovitaan erikseen luottamusmiehen toiminnasta.

Koska luottamusmiesjärjestelmä perustuu työehtosopimuksiin ja sen sopijaosapuoliin, on esimerkiksi äsken mainituilla neuvottelujärjestöillä omat luottamusmiehensä. Työpaikoilla he voivat olla osapuolia paikallisessa sopimisessa.

Paikallisella sopimisella tarkoitetaan sellaista työehdoista sopimista, joka ei tapahdu järjestöjen välillä vaan työpaikan tasolla. Sopiminen ”voi olla joko edustuksellista (luottamushenkilön ja työnantajan välistä) tai yksilöllistä (työntekijän ja työntekijän välistä)”, kertoo YTN.

Työehtosopimukset ja erilaiset lait säätävät, mistä asioista voi sopia paikallisesti ja mistä taas ei. Nyrkkisääntönä voisi pitää sitä, että aloilla, joilla on voimassa työehtosopimus, saattaa olla myös enemmän pelivaraa sopia joistakin asioista paikallisesti.

Mikäli jostain asiasta ei saada sovittua paikallisesti, määritellään työehtosopimuksissa usein niin kutsuttu perälauta. Sitä siis noudatetaan, jos asiasta ei ole muuten päästy yksimielisyyteen.

Työnantajaliittoihin kuulumattomia yrityksiä sitovat erilaiset paikallisen sopimisen kiellot, joita esimerkiksi valtiovarainministeri Katri Kulmuni (kesk.) ja Suomen Yrittäjät ovat halunneet purkaa. Yleensä näistä kielloista ja niiden kumoamisesta puhutaan silloin, kun puhutaan paikallisen sopimisen lisäämisestä.

8. Jos tie käy Bulevardille…

Mikäli työehtoneuvottelut eivät johda tulokseen ja työehtosopimus ehtii päättyä, alkaa sopimukseton tila. Tuolloin päättyy myös työrauhavelvoite, mikä tekee työtaisteluista mahdollisia. Käytännössä vanha työehtosopimus ei kuitenkaan ”lakkaa olemasta”, vaikka uudesta sopimuksesta ei olisikaan päästy sopuun. Vanhoja ehtoja on tuolloin noudatettava jälkivaikutuksen perusteella.

Työtaistelutoimenpiteiden tarkoituksena on painostaa ja sitä kautta vauhdittaa neuvotteluja ja sopimuksen syntymistä.

Palkansaajapuolella ammattiliitot päättävät työtaisteluista. Työtaistelutoimenpiteitä ovat muun muassa erilaiset ylityökiellot, vuoronvaihtokiellot ja lakot. Lakossa palkansaaja ei tule töihin eikä hänelle makseta palkkaa. Liitot maksavat usein lakon ajalta lakkoavustusta.

Työnantajapuoli voi työtaistelutoimenpiteenä määrätä työsulun. Siinä työnantaja ei päästä työntekijöitä työpaikalle ja palkanmaksu keskeytetään.

Työtaisteluista päätettäessä kerrotaan, mihin työehtosopimukseen työtaistelu kohdistuu, mitkä työpaikat ja työtehtävät ovat sen piirissä, milloin se alkaa ja kuinka kauan se kestää.

Ammattiliitot korostavat usein, että lakko koskee kaikkia työehtosopimuksen alaisia tehtäviä ja töitä — siitä riippumatta, kuuluuko palkansaaja ammattiliittoon vai ei. Työnantajat saattavat todeta, että jokainen on tietysti tervetullut töihin myös lakon aikana.

Työnantaja ei saa rangaista liittoon kuuluvaa tai kuulumatonta palkansaajaa lakkoon osallistumisesta, mutta juridisesti lakkoon ei voida myöskään pakottaa. Lopulta päätöksen tekee jokainen itse.

Ammattiliitot voivat kuitenkin uhata liitosta erottamisella, mikäli liiton tietoon tulee, että sen jäsen uhmaa työtaistelutoimenpidettä. Arkikielessä työtaistelutoimenpiteen uhmaamista kutsutaan etenkin palkansaajapuolella rikkuroinniksi.

Laillinen lakko edellyttää kahden viikon ilmoitusaikaa. Lakon alkamis- ja päättymisajat ilmoitetaan työnantajalle ja valtakunnansovittelijalle. Valtakunnansovittelija on työ- ja elinkeinoministeriön alaisuudessa työskentelevä virkamies, jonka tehtävänä on sovitella työehtoriitoja.

Valtakunnansovittelijan nimittää tehtäväänsä valtioneuvosto eli hallitus neljäksi vuodeksi kerrallaan. Käytännössä hallitus vahvistaa työmarkkinajärjestöjen esityksen. Perinteisesti työmarkkinajärjestöt ovat valinneet valtakunnansovittelijaksi vuoroin palkansaajaleirin ja vuoroin työnantajaleirin edustajan. Nykyinen valtakunnansovittelija Vuokko Piekkala on toiminut tehtävässään syksystä 2018 alkaen, ja hän on entinen Kirkon työmarkkinalaitoksen johtaja.

Toisinaan uutiset saattavat kertoa, että jonkin työriidan osapuolet käyvät piipahtamassa valtakunnansovittelijan luona. Tämä ei oikeastaan ole mikään uutinen. Valtakunnansovittelijan tehtävänä kun on juuri hakea ratkaisuja työehtokiistoihin ja Suomessa on käytössä niin sanottu ”pakkosovittelu”. Jos tilanne on jumissa ja lakot päällä tai uhkaamassa, suunta käy automaattisesti Bulevardin (= valtakunnansovittelijan toimisto) suuntaan.

Kuten Twitterissä minulle osuvasti muistutettiin, pakkosovittelu ei kuitenkaan ole sama asia kuin sovintopakko. Osapuolten on saavuttava sovitteluun, mutta paikalle voi lähettää myös vaikka vain oman edustajansa istumaan hiljaa. Sovittelijankaan pöydässä ei ole pakko päästä sopuun.

Käytännössä usein sovittelija saattaakin lähettää osapuolet tekemään ”kotitehtäviä”, jatkamaan keskinäisiä neuvottelujaan tai muuten vain pois Bulevardilta (ainakin hetkeksi), jos näkemyserot ovat liian suuret osapuolten välillä.

Sovittelijan tehtävänä on hakea molempia tyydyttävä ratkaisu. Kun sovittelija antaa sovintoehdotuksensa, työnantaja- ja ammattiliittojen hallinnot käsittelevät sen. Ehdotusta ei ole pakko hyväksyä.

Työ- ja elinkeinoministeriö voi sovittelijan esityksestä kieltää työnseisauksen enintään 14 vuorokauden ajaksi riittävän ajan saamiseksi sovittelua varten.

Joskus vastausaikaa annetaan useampi päivä, joskus puhutaan enemmänkin tunneista. Sovintoehdotukset ovat julkisia vasta kun niiden hylkäämisestä tai hyväksymisestä on ilmoitettu.

Jotta asia ei olisi liian yksinkertainen, on olemassa myös työehtosopimusneuvotteluihin liittymättömiä lakkoja, jotka saattavat olla esimerkiksi ammattiliittojen mielenilmauksia. Sellainen nähtiin vaikkapa syyskuussa 2015, kun ammattiliitot vastustivat Juha Sipilän (kesk.) hallituksen kilpailukykysopimusta. Lisäksi ammattiliitot järjestävät toisinaan myötätuntolakkoja eli tukilakkoja. Nämä ovat sallittuja, vaikka työehtosopimus olisikin voimassa. Lisää aiheesta kertoo muun muassa tämä STTK:n kirjoitus. Koska nämä lakot eivät ole työehtoihin liittyviä riitoja, niitä ei myöskään sovitella.

Lakkojen kustannuksista väännetään jatkuvasti. Työnantajapuoli ja palkansaajapuoli kisaavat julkisuudessa omilla laskelmillaan siitä, kuinka paljon lakot maksavat kansantaloudelle tai työnantajille. Tarkoituksena on saada omaa viestiä läpi ja vaikuttaa yleiseen mielipiteeseen lakkojen hyväksyttävyydestä sekä siihen, kenen puolella sympatiat ovat.

Kannattaa lukea tästä palkansaajien näkökulma ja tästä työnantajien näkökulma. Tuoreita esimerkkejä molemmat!

9. Keskitetyistä ratkaisuista liittokierroksiin

Nyt, kun hommaa on avattu peruskäsitteiden osalta, on aika kuvailla hieman neuvotteluiden kulkua ja neuvottelujärjestelmää.

Tätä kirjoitettaessa (tammikuussa 2020) käynnissä on liittokierros, josta puhutaan myös neuvottelukierroksena tai työehtokierroksena. Joskus puhutaan myös ”työmarkkinasyksystä” (eli viime syksystä 2019) tai ”työmarkkinakeväästä” (se on tämä kevät 2020).

Jokainen meistä on varmasti lukenut lauseen ”työmarkkinasyksystä on tulossa vaikea” tai ”työmarkkinakeväästä on tulossa ennätyksellisen vaikea”. Siitä muutama suosikkihokema omaankin käyttöön!

Syksystä 2019 keväälle 2020 ulottuu laaja ajanjakso, jolloin merkittävä määrä solmittuja työehtosopimuksia vanhenee. Liittokierros on se prosessi, jossa nämä työehtosopimukset neuvotellaan uusiksi.

Valtakunnansovittelijan toimisto on tehnyt kätevän taulukon työ- ja virkaehtosopimuksien päättymisajankohdista, mikäli optiovuotta ei käytetä. Tämä taulukko osaltaan selventää liittokierroksen aikataulua. Syksyä värittivät (vienti)teollisuuden nevottelut, kevättä puolestaan autoalat (nyt kun optiovuotta ei käytetä), kauppa ja julkinen sektori, toisin sanoen kunnat.

Mistä neuvotteluissa puhutaan?

Työehtosopimukset eivät ole kahden tai kolmen sivun lipareita vaan usein ainakin pamfletin mittaisia opuksia, joista löytyy työelämään liittyvä seikka jos toinenkin.

Käytännössä neuvotteluissa sovitaan palkoista ja erilaisista tekstikysymyksistä, joilla tarkoitetaan muita työehtoja, kuten työaikaan liittyviä määräyksiä.

Monet palkkankorotuksiin liittyvät termit esiintyvät usein työmarkkinauutisissa. Matalampien palkkojen aloilla liitot saattavat puhua suosivansa sekalinjaa, jossa palkankorotukset sovitaan euro- ja prosenttimäärän sekoituksena. Prosenttilinjassa puolestaan sovitaan kaikille alan palkansaajille prosentuaalisesti yhtä suuret korotukset.

Saatetaan myös sopia, että palkankorotukseen sisältyy paikallinen erä, eli osuus, jonka jakamisesta sovitaan yrityskohtaisesti tai järjestelyerä, jonka jakamisesta sovitaan liitto- tai yrityskohtaisesti.

Onko tämä puhdas liittokierros?

Liittokierrokseen ja suomalaiseen työmarkkinajärjestelmään liittyy joukko termejä ja hokemia, joiden kautta voi yrittää hahmottaa keskeisiä työmarkkinapolitiikan jakolinjoja ja kipukysymyksiä.

Ensimmäinen sellainen on itseasiassa sana liittokierros an sich. Puhutaan, ehkä jopa kiistellään siitä, onko tällä kertaa kyseessä ”puhdas liittokierros”.

Mitä muuta sitten olisi tarjolla? Annetaan Elinkeinoelämän keskusliiton (EK) avata:

Liittokierros eli liittokohtainen työmarkkinaratkaisu

tarkoittaa sitä, että työnantaja- ja ammattiliitot neuvottelevat keskenään palkoista ja työehdoista ilman ohjenuorana olevaa keskitettyä ratkaisua.

Keskitetty työmarkkinaratkaisu puolestaan

on sopimus, jonka työmarkkinakeskusjärjestöt tekevät keskenään. Siinä sovitaan palkoista ja muista työehdoista. Työnantajajärjestöt ja ammattiliitot käyvät omat työehtosopimusneuvottelunsa keskitetyn työmarkkinaratkaisun rajoissa.

Tulopoliittinen kokonaisratkaisu eli tupo

on kolmikannan eli työnantajakeskusjärjestöjen, työntekijäkeskusjärjestöjen sekä Suomen hallituksen tekemä sopimus työmarkkinoita koskevista ratkaisuista. Näiden asioiden piiriin on perinteisesti kuulunut palkoista, työehdoista sekä talouden ja tulonjakoon vaikuttavista toimenpiteistä sopiminen sekä sosiaalipoliittisista toimista sopiminen. Työehtosopimukset neuvotellaan tupo-ratkaisun sallimissa rajoissa työnantajaliittojen ja ammattiliittojen välillä.

Työnantajapuolella on haluttu siirtyä pois keskitetyistä ratkaisuista kohti liittokohtaista sopimista. EK muutti joitakin vuosia sitten sääntöjään, eikä se enää halua — eikä oikeastaan edes voi — tehdä keskitettyjä ratkaisuja.

(EK:n suhdetta kolmikantaisiin tai keskitettyihin ratkaisuihin voi pitää monimutkaisena. EK ilmoitti alun alkaen jo vuonna 2008, ettei se enää tee tupo-sopimuksia, mutta vuonna 2011 se teki kuitenkin ”raamisopimuksen” ja vuonna 2013 ”työllisyys- ja kasvusopimuksen”.

Ylipäänsä työmarkkinat ovat täynnä tällaisia kiinnostavia ja monimutkaisia kuvioita, joista lisää kertoo esimerkiksi mainio, jo mainittu Loputtomat kihlajaiset — Yritykset ja kolmikantakorporatismi Suomessa 1940–2020 -kirja! Kirjan tekijät kuvailevat sen viimeistä, lähivuosiin sijoittuvaa osaa hauskasti:

Osa on nimeltään Erotaanko? ja se tulee 1990-luvun taitteesta niin lähelle nykypäivää kuin historiantutkimus suinkin voi. Tässä viimeisessä osassa suhde näyttää päättymättömältä eron tekemiseltä, jossa toinen osapuoli on jo päättänyt lähteä mutta ei vain saa otettua lopullista eroa.)

Viimeisin keskitetty ratkaisu oli legendaarinen kilpailukykysopimus, joka pidensi työaikoja, leikkasi julkisen sektorin lomarahoja ja muun muassa siirsi työnantajien sosiaaliturvamaksuja työntekijöiden maksettavaksi. Jos siis bongaat jostain sanan ”keskitetty ratkaisu” tai ”tupo”, luet todennäköisesti tekstiä, jossa joko kaivataan aiemmin käytössä olleita malleja tai kuvaillaan historiaa.

Mutta miksi jo ”puhtaan liittokierroksen” määritteleminen aiheuttaa päänvaivaa?

Taustalla on ajatus Suomen mallista, joka on oikeastaan Ruotsin malli. Hauskaa, eikö? Se on malli, joka samaan aikaan sekä on että ei ole olemassa. Hauskaa sekin! Mallilla tarkoitetaan toimintatapaa, jossa liittokierroksen avaavat vientiliitot määrittelisivät palkankorotuksien enimmäistason ja sitä kautta korotuksien yleisen linjan.

Virallista Suomen mallia yritettiin sorvata muutamia vuosia sitten, mutta siitä ei päästy sopuun. Tämän vuoksi mitään virallista Suomen mallia ei siis koskaan sovittu, mutta käytännössä malli toteutui ensimmäisen kerran edellisellä liittokierroksella, vuosina 2017–2018. Etelä-Suomen Sanomien mainio pääkirjoitus taustoittaa lisää.

Suomen mallia perustellaan kilpailukyvyllä: päänavaajaa (käytännössä siis Teknologiateollisuuden ja Teollisuusliiton sopimusta) ei sovi ylittää eikä siten romuttaa kilpailukykyä. Päänavajaa on myös ”suojeltava”, sanotaan: kuka haluaisi sopia ensimmäisenä palkankorotuksista, jos muut ylittäisivät neuvotellun tason?

Palkansaajapuolella nähdään ristiriita siinä, että työnantajapuolella on yhtäältä haluttu luopua keskitetyistä ratkaisuista, mutta toisaalta kierrokset kuitenkin koordinoidaan tiukasti ja niissä vannotaan Suomen mallin nimiin. Palkansaajapuolelta on kutsuttu tätä ”tupoksi uusiksi vaatteissa”. Ei keskitetty, mutta sitten kuitenkin.

Kun palkansaajaliitot vaativat ”puhdasta liittokierrosta”, ne usein tuomitsevat tällaisen koordinoinnin ja vaativat sitä, että jokainen liitto todella saisi neuvotella aivan omanlaisensa sopimuksen.

Juuri tähän liittyen valtakunnansovittelija Vuokko Piekkalaa on arvosteltu palkansaajapuolelta. Piekkala on todennut julkisuudessa, ettei sovittelijalta voi hakea päänavaajaa korkeampia korotuksia.

10. Liittokierros 2019–2020: Kiky-sopimuksen perintö ja hoitajien palkkavaateet

Vielä viime kesänä povattiin, että liittokierroksen suurin vääntö syntyisi jo mainitun kilpailukykysopimuksen perinnöstä. Kilpailukykysopimus, tuttavallisemmin kiky, toi suomalaisille 24 lisätyötuntia vuoteen ilman erillistä korvausta. Tavoitteena oli sananmukaisesti parantaa Suomen kilpailykykä.

Työnantajapuolella on haluttu pitää kiky-tunneista kiinni, palkansaajapuolella taas ei. Ei varmaan yllätä ketään.

Kiky-vääntö onkin pitkittänyt neuvotteluja. Lopulta päänavaajasopimus eli Teknologiateollisuuden ja Teollisuusliiton työehtosopimus syntyi tammikuun alussa ilman kiky-tunteja. Palkat nousevat kahden vuoden aikana 3,3 prosenttia.

Teollisuusliitolla oli kuitenkin kädessään valttikortti, jota monilla muilla liitoilla ei ole. Päänavaajasopimus on yksi entisistä Metalliliiton (Metalliliitto, TEAM Teollisuusalojen ammattiliitto ja Puuliitto yhdistyivät Teollisuusliitoksi vuoden 2018 alusta alkaen) sopimuksista, joihin kiky-tunnit kirjattiin alun perinkin ylimääräisellä lisäpöytäkirjalla.

Tämä pöytäkirja irtisanottiin teknologiateollisuudessa, autoalan kaupassa ja korjaamotoiminnassa, pelti- ja teollisuuseristysalalla, malmikaivoksissa sekä teknisessä huollossa ja kunnossapidossa syksyllä 2018.

Käytännössä lähes kaikkiin muihin työehtosopimuksiin kiky-tunnit on kirjattu ”sisään”, mikä tekee joidenkin arvioiden mukaan niiden poistamisesta vaikeampaa. Työnantajat eivät halua eroon kiky-tunneista, ja juuri siksi useammalla alalla neuvottelut ovat tätä kirjoittaessa jäätyneet.

(Toisaalta olen kuullut myös arvioita, joiden mukaan kiky-tunnit on ihan yhtä pysyviä, on ne sovittu millä tahansa tavalla sopimukseen. ”Mitään ei ole sovittu kunnes kaikesta on sovittu.”)

Viime viikkoina kritiikkiä on tullut myös siitä, ettei palkansaajien mielestä yksikään toinen liitto näytä pystyvän saamaan päänavaajalle luvattua korotustasoa — siitä huolimatta, että sen yli ei edes mentäisi.

Kritiikkiä on myös herättänyt valtakunnansovittelija Piekkalan lausunto siitä, ettei hän suostu sovittelemaan sellaisia tekstikysymyksiä kuten kikyn työajanpidennys. Työajanpidennyksellä kuitenkin on kustannusvaikutuksia, eli vaikka se ei ole palkankorotus, vaikuttaa se sopimuksen todellisiin kustannuksiin. Palkansaajapuolella ajatellaan, että jos kikyä ei poisteta, sen tulisi näkyä korotuksissa. Kustannusvaikutus on jotain 1,3 ja 1,5 prosentin väliltä, sanotaan.

Miksi sitten joissain yhteyksissä on puhuttu ”syksyäkin vaikeammasta työmarkkinakeväästä”? Siksi, että kunta-alalla on vaadittu vientialaa korkeampia palkankorotuksia.

Pelin avasi jo hyvissä ajoin viime vuonna muun muassa sairaanhoitajia edustava Tehy, joka yhdessä SuPerin ja JHL:n kanssa vaatii sote-alan työntekijöille palkka-tasa-arvo-ohjelmaa. Naisten ja miesten välisen palkkamontun kuromiseksi on vaadittu 1,8 prosentin korotuksia vientialojen päälle kymmenen vuoden ajan. Myöhemmin myös muut kunta-alan palkansaajat ovat liittyneet vaatijoiden joukkoon.

Tehyllä ja SuPerilla on myös omia tavoitteita. Kunta-alan neuvotteluissa he muodostavat KoHo:n, joka irtisanoi omalta osaltaan kunta-alan pääsopimuksen viime vuoden loppupuolella. KoHo tavoittelee hoitajille nyt omaa työehtosopimusta, eikä tämä maistu muille neuvotteluosapuolille — siis myöskään palkansaajapuolella.

Keskusteluissa on ollut trendikästä viitata ”Sari Sairaanhoitajaan” ja vuoden 2007 tapahtumiin, jolloin Tehyn työtaistelu toi hoitajille merkittävät palkankorotukset.

Lue myös:

Heikkinen, Seppo 2017: Tupo, TES ja työtaistelu — ymmärrätkö työmarkkinoiden sanastoa? Yle.fi-verkkoartikkeli.

JHL 2020: Julkisten ja hyvinvointialojen liiton (JHL) neuvottelutermit.

YTN 2020: Ylempien toimihenkilöiden (YTN) työmarkkinasanasto.

Kirjoittaja on…

…Ylen politiikan toimittaja, joka seuraa myös työmarkkinoita. Hän kokosi tämän jutun vapaa-ajallaan ja huvin ja vuoksi. Koska on sillä tavalla vinksahtanut.

Versiohistoria:

Lauantaina 25. tammikuuta 2020 klo 18.45 on tehty stilistisiä korjauksia.

Maanantaina 27. tammikuuta 2020 klo 11.12 on tehty stilistisiä korjauksia sekä täydennetty tietoja Avaintyönantajat AVAINTA:sta.

Klo 11.44 on poistettu Finanssiala (entinen Finanssialan keskusliitto) työnantajaliittojen listalta. Finanssiala on edelleen oma järjestönsä, mutta sen työehtosopimukset neuvottelee nykyään PALTA. Kiitos tarkkasilmäiselle lukijalle!

Klo 12.53 tarkennettu, missä kunkin palkansaajakeskusjärjestön konttori sijaitsee. Lukijatoive ;).

Klo 15.28 on tarkennettu työehtoshoppailun käsitettä sekä täydennetty tietoja Avaintyönantajat AVAINTA:sta. Kiitos tarkkasilmäiselle lukijalle!

Klo 17.13 on tehty stilistisiä korjauksia sekä täydennetty ”esipuhetta”.

Torstaina 30. tammikuuta 2020 klo 22.36 on päivitetty työtaisteluita koskevaa kohtaa.

Maanantaina 3. helmikuuta 2020 klo 22.28 on tehty stilistisiä korjauksia, lisätty tietoja ammatillisesta järjestäytymisvapaudesta, päivitetty liittokierrostilannetta hieman sekä täsmennetty keskitettyjen ratkaisujen historiaa.

Torstaina 6. helmikuuta 2020 klo 11.19 on päivitetty tietoja EK:hon kuulumattomista työnantajista.

Lauantaina 15. helmikuuta 2020 klo 20.07 on päivitetty joitain tietoja ajantasaisiksi sekä tarkennettu palkansaajapuolen erilaisia ryhmiä.

Tiistaina 18. helmikuuta 2020 klo 21.34 olen täydentänyt sovittelua koskevaa kohtaa lukijapalautteen perusteella pakkosovittelun osalta.