”Uusi lempisanani: kalsarikännit!”

”Suomen kielessä on sana ’kalsarikännit’, joka tarkoittaa juopottelua kotona alusvaatteisillaan vailla aikeita lähteä mihinkään. Hyvä sana. Uusi suosikkini.”

”Kaikki oluemme sopivat erinomaisesti kalsarikänneihin.”

Kun Twitterin hakukenttään kirjoittaa sanan kalsarikännit, saa tulokseksi kymmeniä riemukkaita kommentteja ulkomaalaisilta. Sana herättää iloa niin Venäjällä, Turkissa, Japanissa kuin Yhdysvalloissakin. Suomalaiset ovat keksineet sanan asialle, joka kyllä tunnetaan maailmalla, mutta jolle ei muualla ole omaa sanaa.

Vähän sama kuin sisu, kelirikko ja impivaaralaisuus – asioita, joita esiintyy ympäri planeettaa, mutta joille on sana vain harvoissa kielissä. Kertovatko ne jotain suomalaisten tavasta hahmottaa maailmaa?

Tutkimukset osoittavat, että ihmiset näkevät maailman erilaisena riippuen siitä, millaisille asioille heidän puhumissaan kielissä on sanoja.

Palkittu lingvisti Guy Deutscher käsittelee kirjassaan Through the Language Glass sitä, miten eri kielten puhujat hahmottavat maailmaa eri tavoin.

Useimmat eurooppalaiset kielet esimerkiksi erottelevat elottomien esineiden sukupuolen. Tutkimuksissa on käynyt ilmi, että tämä vaikuttaa ihmisten ajatteluun.

Millaisen äänen sinä, suomen puhuja, antaisit haarukalle?

Sana silta on espanjaksi maskuliini ja saksaksi feminiini. Tutkimuksissa espanjalaiset kuvailevat useammin siltoja esimerkiksi sanoilla ”suuri”, ”vahvarakenteinen” ja ”jykevä”. Saksalaiset taas käyttävät useammin sanoja ”kaunis”, ”elegantti” ja ”siro”.

Näemmekö me suomenkieliset, joilla ei ole sillalle sukupuolta, koko rakennelman eri tavoin kuin saksalaiset tai espanjalaiset?

Entä miten katsovat siltoja Malin supyirekielen puhujat, jotka erottelevat substantiiveille viisi sukua? Maskuliinin ja feminiinin sijaan supyiressa erotellaan ihmiset, suuret asiat, pienet asiat, kollektiiviasiat ja nesteet.

Entä katsommeko haarukkaa eri tavoin kuin ranskalaiset ja espanjalaiset? Kokeessa ranskan ja espanjan puhujien piti antaa elottomille esineille ääni. Jos haarukalla olisi suu ja se puhuisi kuin Disneyn piirretyissä, millainen sen ääni olisi? Millaisen äänen sinä, suomen puhuja, sille antaisit? Mieti asiaa hetki ja lue sitten eteenpäin.

Espanjalaisille haarukka on el tenedor, maskuliini. He panivat haarukan puhumaan miehen äänellä. Ranskalaiset puolestaan antoivat haarukalleen, la fourchette, naisen äänen.

Emme ainoastaan sukupuolita maailmaa eri tavalla. Hahmotamme myös sijainnin eri tavoin riippuen siitä, käytetäänkö kielessämme egosentristä vai geosentristä paikan ilmaisua. Suomessa käytämme pääasiassa egosentristä kieltä. ”Käänny seuraavasta risteyksestä oikealle”, ”nainen seisoi takanani” ja ”vasenta jalkaani särkee” ovat egosentrisiä ilmauksia. Niissä suunta määritellään puhujasta katsoen.

Australialaisessa aboriginaalikieli guugu yimithirrissä käytetään vain geosentrisiä ilmauksia. Sen puhuja sanoisi ”käänny seuraavasta risteyksestä pohjoiseen”, ”nainen seisoi minusta etelään” ja ”kaakonpuoleista jalkaani särkee”.

Hahmottavatko suomenkieliset maailman hieman eri tavalla kuin ne, joiden osaamissa kielissä ei ole sanaa sisulle tai kalsarikänneille?

Tutkimuksissa on huomattu, että geosentrisiä paikanilmauksia käyttävien kielten puhujilla on ilmiömäinen ilmansuuntien taju. He pystyvät useimmiten osoittamaan ilmansuunnat pohtimatta sekuntiakaan. Eräässä tutkimuksessa meksikolaisen, geosentrisen tzeltalin kielen puhujat marssitettiin silmät sidottuina pimeään huoneeseen, jossa heitä pyöritettiin ympäri 20 kertaa. Pilkkopimeässä ja tukkihumalassakin he pystyivät epäröimättä kertomaan, missä on pohjoinen.

Näemme myös värit eri tavoin. Voit kokeilla kirjoittamalla Googlen kuvahakuun venäjän sanan голубой. Minkävärisiä kuvia sait eteesi?

Suurin osa suomenkielisistä varmaankin sanoisi, että sinisiä. Venäläiset kuitenkin tekevät tarkan eron värien синий (sinij) ja голубой (goluboj) välillä. Toinen on tummempi sininen, toinen vaaleampi. Kyseessä ei kuitenkaan ole vaaleansininen. Tämän voit testata helposti: jos kirjoitat kuvahakuun suomeksi vaaleansininen, saat tulokseksi vaaleampia sävyä kuin голубой:lla. Tutkimuksissa onkin havaittu, että venäläiset näkevät ja kokevat sinisen sävyt yksityiskohtaisemmin kuin me, joiden kielessä sekä синий- että голубой-väriä kutsutaan siniseksi.

Namibialaisen himbaheimon kielessä taas ei ole sanaa siniselle. Kun himboille näytettiin 12:ta ruutua, joista yksi oli sininen ja loput vihreitä, suurin osa heistä ei pystynyt osoittamaan, mikä ruuduista oli erilainen. Toisaalta himboilla on sanoja sellaisille vihreän sävyille, joille suomessa tai englannissa ei ole ilmaisuja. Kun englanninpuhujille näytettiin 12:ta ruutua, joista yksi oli himbojen mielestä ilmiselvästi erisävyistä vihreää kuin muut, eivät britit pystyneet näkemään mitään eroa.

Hahmottavatko suomenkieliset siis maailman hieman eri tavalla kuin ne, joiden osaamissa kielissä ei ole sanaa sisulle tai kalsarikänneille? Luultavasti kyllä, ainakin hiukan.

Jos perhe lähtee viikonlopuksi pois ja isä ”vetää kalsarikännit”, tilanne lienee hallinnassa. Jos perhe poistuu ja isä ”alkaa juoda”, isä saattaa tarvita apua. Kaikissa kielissä ei tällaista eroa voi tehdä, vaan kaikki yksin kotona juominen saattaa näyttäytyä samanlaisena.

Samoin suomalaiset ymmärtävät, että esimerkiksi sitkeyden ja sisun välillä on sävyero. Esimerkiksi englannissa näin ei ole, eivätkä englannin puhujat siis välttämättä ole harjaantuneet tunnistamaan näiden kahden eroa.

Hauskinta on, kun maailmankuva vähän nitkahtaa. Siksi kannattaa opetella uusia kieliä ja ilmauksia – ja tietysti opettaa niitä myös muille. Kalsarikännien ilosanoma levitköön jatkossakin.

Maria Pettersson

Kirjoittaja on Brysselissä asuva helsinkiläinen, yrittäjä, kolumnisti, roolipelaaja ja pienten slaavilaisten kielten harrastaja. Hän avustaa Euroopan parlamentissa Miapetra Kumpula-Natria. Pettersson vuorottelee sunnuntain kolumnipaikalla Jani Kaaron, Heidi Hammarstenin ja Jari Ehrnroothin kanssa.