Blogi Ylen uutis- ja ajankohtaistoiminnan blogeja tekee joukko oman alansa tarkkaan tuntevia toimittajia. > Kaikki blogit voit lukea täältä

“On mahdollista, että kukaan ei lue tätä juttua” otsikoi sanomalehti New York Times erään loppuvuoden artikkelinsa. Kolumni osui silmiini, koska se löytyi Kiina-hakusanan takaa. (Se ei varsinaisesti ollut yllätys, mutta palaan siihen hieman myöhemmin.)

Kuten otsikko vihjasi, jutussa lehden kolumnisti, palkittu journalisti Nicholas Kristof listasi viime vuoden ajalta lukijoita vähiten kiinnostaneet kolumninsa (siirryt toiseen palveluun).

Siinäpä hyvä idea! innostuin. Käsillä oli viimeinen blogini Aasian-kirjeenvaihtajana, ja siten hyvä aika tilintekoon ja itseruoskintaan.

Katsotaanpa siis taaksepäin: Mikä Pekingin-vuosinani floppasi ja miksi? Mitä te Ylen verkkosivujen lukijat ette ole halunneet Kiinasta tietää?

Ainakaan teitä ei kiinnosta niin kutsuttu pönötys. Koko Peking-aikani vähiten lukijoita kerännyt juttu kertoi eduskunnan silloisen puhemiehen Maria Lohelan (sin.) Pekingin vierailusta.

Lohelan kanssa lähes yhtä vähän kiinnosti Kiinan tärkeimmän vuosittaisen poliittisen kokouksen alkaminen. Kolmanneksi eniten vieroksuitte artikkelia, jossa ennakoitiin Kiinan ja Yhdysvaltain presidenttien tapaamista.

Kolmen kärjen jälkeen floppilistalta löytyy lisää politiikkaa sekä uutisia siitä, että joku alkaa, loppuu tai sitä vietetään.

Sitten jälkiviisastellaan. Se on helppoa, sillä useimpien listalle päätyneiden juttujen niukan vetovoiman saattoi ennakoida jo niitä kirjoittaessa. Kokousta odotetaan, kokous alkoi, kokous loppui, kokous blaablaablaa.

Kokoukset uuvuttavat niihin osallistuvia, saati sitten niistä lukevia.

Ketä kiinnostaa Kiinan presidentin päätökset, jos aamupalapöydässä on aikaa lukea koko internetin tarjonnasta vain muutama artikkeli. Kuinka moni suomalainen edes muistaa Kiinan presidentin nimen?

Jos sota ei ole syttymässä tai kuningasta ei ole ammuttu, me tartumme yleensä juttuihin, jotka kertovat meille läheisistä asioista.

Joku varmasti ajattelee nyt, että tylsissä kokouksissa päätetään tärkeistä asioita. Ei hätää, niin ajattelen minäkin. Mutta miten tärkeän päätöksen saisi kerrottua niin, etteivät kokous ja poliitikot olisi pääosassa?

Internet on julma, koska se tietää mitä luetaan.

Tutun tuttu Kiinaa vuosia seurannut toimittaja on sanonut, että hänen kaikkien aikojen luetuin Kiina-juttunsa käsitteli jättimäistä kurpitsaa.

Kun journalismi oli ainoastaan lehdessä tai televisiossa, kukaan ei tiennyt kenen juttu oli kiinnostavin. Nyt jokaisen artikkelin takaa löytyy roppakaupalla dataa.

Se auttaa ja ahdistaa. Journalismia tehdään yleisölle, mutta sillä on myös demokraattiset ihanteensa. Siksi kurpitsat eivät riitä.

Ex-puhemies Lohelan, kaksoiskokouksen ja Kiinan presidentin – jonka nimi muuten on Xi Jinping – keräämää vähäistä yleisöä ei pitäisikään ottaa loukkauksena vaan haasteena. Kuinka voisin kertoa tämän paremmin, kiehtovammin ja siten myös, luetummin?

Klikkiotsikoiden ja kuivien kättelyjuttujen välillä on valtavasti tilaa hyvälle journalismille. Sen alkulähde ei vaan löydy sieltä, missä aita on matalin.

Pitää vaihtaa aikaa, paikkaa ja näkökulmaa. Ajatella elämää, ei kättelijöitä.

Aina loistavinkaan juttu ei onnistu keräämään lukijoita.

Huonot kolumnini eivät ole samoja kuin vähiten luetut kolumnini, toteaa New York Timesin Nicholas Kristof.

Myös hän teki odotetun analyysin floppilistauksestaan: vähiten myyvät kaukaiset ulkomaan aiheet – varsinkin silloin, kun juttu käsittelee humanitaarisia kysymyksiä.

Tämä on siis myös syy siihen, miksi Kristofin kolumni löytyi Kiina-hakusanalla. Hänen viime vuoden vähiten luettu kolumninsa kertoi Hongkongin mielenosoituksista.

Tässä olemme niin sanotusti samiksia. Omalla listallani Hongkong-artikkelit ovat tämän vuoden vähiten vetäneitä juttujani.

Aasian-kirjeenvaihtajalle Hongkong oli vuoden suurin haaste. Kiinan erityishallintoalueella käynnissä olevat tapahtumat tulevat muuttamaan miljoonien elämää ja tuntumaan Suomessa asti.

Kuinka saisin lukijat kiinnostumaan siitä enemmän? Yritin kouluarjen ja perhe-elämän kautta. No, aina ei voi onnistua.

On jaksettava miettiä vielä kerran uudelleen. Ja oltava ylpeä ja onnellinen siitä, että medialla on yhä muitakin tehtäviä kuin kerätä klikkauksia.

Emme lopeta Hongkong-uutisointia vaikka se ei massoja kiinnostaisi.

Se millä on merkitystä, se mikä yllättää, se mikä koskettaa, se mikä on lähellä.

Vaikka journalismi on muutoksessa, klassiset uutiskriteerit pätevät yhä. Koska jokaisen jutun pitää itse ostaa lukijansa, niistä on tullut jopa aiempaa tärkeämpiä.

Sen huomaa, kun kääntää floppilistani päälaelleen. Luetuin Kiina-juttuni käsittelee kiinalaisten lisäksi myös suomalaisia.

Lähelle voi kuitenkin tulla myös teemallisesti. Teitä on kiinnostanut Kiina-aiheista myös koulutus, perhe ja asuminen.

Ja onpa onnistumisten listalla sekin kerta, kun osasin kääntää katseeni Hongkongissa oikeaan suuntaan.

Mies hyppäsi mereen, kertoi otsikko.

Se on paljon kiehtovampaan kuin se, että mies kätteli toista. Ja juttu itse, se kertoi silti niistä tärkeistä isoista asioista.

Jenny Matikainen

Kirjoittaja on kautensa päättävä Ylen Aasian-kirjeenvaihtaja. Hän on katsonut tässä blogissa Kiinaa eri kanteilta ja jatkaa blogin kirjoittamista syksyllä uusista aiheista.

Aiheesta voi keskustella 25.01. klo 23.00 asti.

Lue myös:

Jenny Matikainen: Kiinassa on normipäivä, kun kerrostalo lipuu pitkin jokea ja mies heittää lapsensa kalliolta, mutta pitääkö niistä kirjoittaa juttuja?

Jenny Matikainen: Katso äiti, ulkomaalainen! Kiinassa erilaisia saa osoitella – mutta mitä siitä pitäisi ajatella?