Kaikki suomalaiset tuntevat sanonnan ”Oma maa mansikka, muu maa mustikka”. Ilmaisu on perua ajalta, jolloin vuosisatoja jatkuneet metsämaan kaskeamiset olivat vähentäneet mustikan peitteisyyttä kylien ja muun asutuksen lähellä. Samalla ahomansikat voivat hyvin perinteisessä maatalousympäristössä.

Niinpä ahomansikka ja mustikka muodostivat eräänlaisen reviirirajan, joka kertoi, mikä on jonkun yksityistä viljelysmaata ja mikä taas oli vapaammin asumiseen ja muuhun käyttöön otettavaa salomaata. Mustikka oli siis tuolloinkin, satoja vuosia sitten, merkki miltei koskemattomasta kuusimetsästä.

Kaski ei tappanut mustikkaa

Kauhukertomukset kasken- ja tervanpolton ”hävittämistä suomalaismetsistä” elävät yhä legendoina sukupolvesta toiseen. Niitä käytetään suomalaisessa metsätaloudessa yhä perusteluna tai taustatarinana jos jonkinlaisille toimille avohakkuista maanmuokkaukseen. Kaskiaikaan asutuksen ulkopuolisilla alueilla oli kuitenkin säilynyt varsin suuria salomaita liki luonnontilaisina. Kaikkialle ulottuvaa, metsien tehokäytön nyt mahdollistavaa metsätieverkkoa ei ollut tuolloin lainkaan.

Kaskeamisen ja metsätalouden vaikutukset eroavat erityisesti, jos maa muokataan avohakkuun jälkeen. Kaskitaloudessa metsän puut poltettiin yleensä kasken mukana, jolloin puiden ravinteet siirtyivät heti kiertoon. Vaikka kaskeamisväli tihentyi hiljalleen ensin sadasta vuodesta ja sitten kymmenistä vuosista yhä tiiviimmin toistuvaksi ”pusikoiden poltteluksi” kaskinauriiden, -rukiin ja muun sadon saamiseksi, ei siihen liittynyt muuta voimakasta maanpinnan käsittelyä.

Toistuvat palot polttivat näkyvillä olleet mustikkakasvustot, mutta niiden juuristoa säilyi jonkin verran – ja erityisesti metsämaiden reunassa. Mustikan biomassasta noin 70–90 prosenttia sijaitsee maan alla, joten näkyvillä oleva varvikko on vain pieni osa kasvia. Lievistä luonnonkuloista mustikka usein jopa hyötyy.

Metsämaan tuhoava käsittely

Ennen sotia vallinneessa jatkuvapeitteisen metsänkasvatuksen – tai haukkumanimeltään harsintametsätalouden – metsänhoidossa mustikat voivat hyvin. Puita haettiin tarpeiden mukaan ja metsät säilyivät metsäisinä. Sopivasti harvennetut, erirakenteiset metsät olivat mustikalle ja sen marjomiselle ihanteellisia. Sama koskee myös muita varpukasveja.

Avohakkuisiin ja maanmuokkauksiin perustuva metsätalous on sen sijaan mustikalle myrkkyä. Varsinainen avohakkuu ei mustikoita välttämättä tapa, mutta metsämaan maanpinnan muokkaus rikkoo juuret. Mustikka kärsii myös aukkojen kuivuudesta ja auringonpaahteesta. Nitä seuraava heinittyminen ja tiheä taimikkovaihe hidastavat mustikan elpymistä entisestään.

Mustikka alkaa hiljalleen palautua hävinneille aloille ensimmäisen tai toisen taimikon harvennusvaiheen jälkeen, mutta tätä iloa ei kestä välttämättä pitkään. Juuri kun mustikanvarvut alkavat tuottaa satoa, alkaa usein jo seuraava avohakkuu ja maanpinnan myllerrys. Mustikka kestää kehnosti ajallisesti ja määrällisesti yhä tihentyvämpää toimintaa ja valon- ja kosteudenmuutoksia metsissä.

Niinpä mustikan peittävyys suomalaismetsissä oli vuonna 1995 vähentynyt Metsäntutkimuslaitos Metlan mukaan alle puoleen 1950-luvun lukemista.

Kun mustikkavarvikot peittivät sotien jälkeen noin 15–20 prosenttia metsiemme aluskasvillisuudesta, oli lukema romahtanut jo ennen vuosituhannen vaihdetta vain noin kahdeksaan prosenttiin.

Mustikan peittävyys suomalaismetsissä oli vuonna 1995 vähentynyt alle puoleen 1950-luvun lukemista.

Saman peitteisyyden vähenemisen ovat kokeneet myös monet muut varpukasvimme ja jäkälät.

Eroja tuhon laajuudessa ja pitkäkestoisuudessa on. Kanerva voi valokasvina jopa hyötyä hakkuista. Ja siinä, missä puolukka valoa sietävänä kasvina voi toipua hakkuista ja maanpinnan käsittelystä ”vain” 30 vuodessa, vaatii mustikka pidemmän ajan. Palautumisen katkaisevat yhä tiheämmin välein toistuvat päätehakkuut.

Muutos on järisyttävä koko metsäekologian kannalta. Mustikka ei ole merkityksellinen vain ihmisille, vaan kasvista ja sen marjoista ovat riippuvaisia lukuisat metsälajit.