Viime elokuussa, kun Yhdysvaltain länsirannikolla roihusivat apokalyptiset metsäpalot, amerikkalaisen HuffPostin toimittaja pirautti Suomeen Paavo Järvensivulle: onko kapitalismi todella kuolemassa?

Talouskulttuurin tutkija Järvensivu sai esiintyä hetken aikaa suurissa saappaissa, kun media uutisoi YK:n povaavan kapitalismin tuhoa.

Tarkemmin sanoen ympäristö- ja resurssikysymyksiä tutkivalta BIOS-yksiköltä oli tilattu taustadokumentti YK:n kestävän kehityksen raporttia varten. BIOSin paperi esitteli, millaisilla muutoksilla valtiot selviävät ilmastokatastrofista ja rakentavat kestävämmän järjestelmän fossiilitalouden raunioille.

”Kapitalismin kuolemaa siinä ei kyllä mainittu”, Järvensivu huomauttaa.

Tämä mainittiin: energiantuotanto, liikenne, asuminen ja ruoantuotanto pitää rakentaa uusiksi lähivuosikymmenten aikana. Se tapahtuu pitkälti valtioiden ohjaamina ja rahoittamina, silti markkinataloudessa.

Mainittiin myös, että valtio voisi taata jokaiselle haluavalle työn ekologisen jälleenrakennuksen parissa. Ja siihen on varaa. Rahoitusta saa keskuspankista, rajallisia ovat vain luonnonvarat.

No, voi olla, ettei tämä kaikista kuulostanut tarpeeksi kapitalistiselta.

”Mutta business-as-usualia ei enää ole. Jos ei onnistuta proaktiivisesti muuttamaan yhteiskuntaa, muutokset tulevat vielä rajumpina ja pakottavampina: säiden ääri-ilmiöinä, geopoliittisina jännitteinä ja pakolaisuutena.”

Järvensivu haroo hiuksiaan työhuoneen sohvalla. Jetlag painaa vielä hieman. Hän on kahden BIOS-kollegan kanssa palannut tutkimusvierailulta Kaliforniasta.

Kahdeksan tutkijaa jakaa pienen kivijalkatoimiston ja merinäköalan Helsingin Kruununhaassa. Monitieteinen BIOS aloitti neljä vuotta sitten Koneen Säätiön rahoittamana pilottina ja toimii nyt myös osana Suomen Akatemian strategisen tutkimuksen neuvoston WISE-hanketta, joka pureutuu ekososiaalisiin murroksiin.

Tai sanotaan monitieteinen ja -taiteinen. Kuvataiteilijataustainen ympäristötutkija Antti Majava naputtelee läppäriään huoneen toisessa nurkassa.

BIOSin toimistolta on kuulunut viime vuosina kannanottoja yhteiskunnassa vaadittavista muutoksista. Kyytiä on saanut esimerkiksi Juha Sipilän hallituksen biotalousinto ja puun energiakäyttö. BIOSin mukaan puuenergia kivihiilen korvaajana ei vähennä ilmastopäästöjä tarvittavassa ajassa, koska siinä joudutaan turvautumaan hiilinieluja pienentäviin lisähakkuisiin.

Se merkitsee BIOSin mukaan ilmastotoimissa juuri sellaista epätyydyttävää välivaihetta, jollaisiin meillä on taipumus jumiutua ja joihin ei vain enää ole aikaa.

Suomessa on joskus uuvuttavaa puhua visioista.

”Kalifornialaisessa mindsetissa on kaikista ongelmistaan huolimatta jotain innostavaa”, Järvensivu sanoo.

Luulisi, että amerikkalaiset vasta karsastaisivat ekologisen jälleenrakennuksen kaltaisia kansallisia projekteja. Järvensivu väittää, että eivät. Kaliforniassa monet toimijat pääomasijoittajia myöten tuntuivat ymmärtävän ympäristöongelmien mittaluokan. Kalifornia on toki omanlaisensa tapaus, tiukoista ympäristölaeista tunnettu liberaali osavaltio, jota ilmastonmuutos jo kurittaa: kuivuutta, vesipulaa, viikkotolkulla liekehtiviä metsäpaloja.

Tutkimusvierailu oli BIOSin ensimmäinen lentäen tehty ulkomaanmatka, Järvensivulle itselleen ensimmäinen lentomatka neljään vuoteen, hän huomauttaa.

Kulttuurin muutos näkyy jo. Lentämisestä on tulossa asia, jota pitää vähintään sivulauseessa perustella.

Vuosituhannen alussa, kauppakorkeakoulun penkillä kaveriporukka mietti joskus, että elämmepä omituisen tylsää aikaa. Maailma on valmis.

Markkinoinnin opiskelu oli helppo valinta Kauniaisten lukion kasvatille, jonka moni kaveri valitsi samoin.

”Siihenastisessa elämänpiirissä mahdollisuuksien horisontti oli sen verran kapea, ettei tullut mieleen, että lähdenpä vaikka kuvataiteilijaksi tai lukemaan valtio-oppia.”

Vähitellen kaikkeen tunkeva talouspuhe alkoi häiritä. Järvensivu mietti, miksi yrityksissä puhutaan koko ajan voiton tekemisestä. Ei siitä, onko tämä sellaista työtä, jota pitäisi tehdä. Vapaa-aika tarkoitti vapautta kuluttaa ja valita, mitä tuotemerkkejä poimii kaupan hyllyltä.

Samaan aikaan uutiset ympäristökriiseistä alkoivat puskea tajuntaan. Tulivat finanssikriisit. Talouskasvuajattelua ei vain horjuttanut mikään.

”Alkoi tuntua älyttömältä, että meillä on taiteet ja tieteet, kaikki hienoudet, ja silti ajattelemme köyhemmin kuin koskaan. Se tuntui ihan mielenterveyskysymykseltä.”

Kauppakorkeakoulussa oli ainakin yksi henkilö, joka pohti samaa. Hän oli veli Timo Järvensivu.

He kiinnostuivat talouskasvun pakkoa kritisoivasta degrowth-liikkeestä. Maaliskuussa 2010 Paavo Järvensivu naputteli ensimmäisen tekstin veljesten perustamaan Degrowth.fi-blogiin. Siinä hän pohti kriittisesti seminaaria, jossa maalailtiin, miten hyvä bisnesmahdollisuus ympäristökriisi on.

Samoihin aikoihin Järvensivu tapasi nykyisen kollegansa Antti Majavan, joka oli perustamassa taiteilijoiden ja tutkijoiden Mustarinda-seuraa ja sen residenssiä.

Residenssissä Järvensivu vaikuttui siitä, miten taide, filosofointi ja luonnon ehdoilla eläminen limittyvät yhteen.

Vanha kansakoulu sijaitsee Kainuun Hyrynsalmella, korkean vaaran laella. Ympärillä levittäytyy satoja vuosia vanha ikimetsä. Ruokaa viljellään omassa puutarhassa, sähkön ja lämmön tuotantoon on kokeiltu eri ratkaisuja.

Sittemmin Järvensivu on toiminut Mustarinda-seurassa tutkijan työnsä ohessa ja viime vuoden alusta Taideyliopiston hallituksessa.

”Taide on vaihtoehtojen todeksi elämistä. Se on myös venttiilimäistä paineen purkua, sfääri, jossa voi myös leikitellä, nauraa ja pilkata.”

Taiteesta nauttiminen ja sen tekeminen ovat myös esimerkkejä siitä, että vähän kuluttava elämä ei tarkoita ankeutta vaan voi olla luovaa, kekseliästä, kiinnostavaa.

”Nyt myös pieni lapsi on tuonut elämääni uuden ulottuvuuden. Nykyään pitää hillitä sitä kaikkialta tursuavaa mielekkyyttä, ja priorisoida kiinnostavia juttuja.”

Elämme kuin rahasta olisi pulaa ja luonnonvaroja loputtomasti. Järvensivun mukaan todellisuudessa on juuri päinvastoin.

Valtavirran talousajattelu on Järvensivun mukaan perin pohjin nurinkurista. Elämme kuin rahasta olisi pulaa ja luonnonvaroja loputtomasti. Todellisuudessa on juuri päinvastoin.

”On hankala keksiä mitään luonteeltaan rajattomampaa kuin raha.”

Raha on sopimuksenvaraisia velkasuhteita. Euroopan keskuspankki on viime vuodet elvyttänyt taloutta ostamalla arvopapereita, pumpannut markkinoille joka kuukausi 60–80 miljardia euroa, siis luonut uutta rahaa.

”Jos tuota rahaa ei suunnattaisi sattumanvaraisesti kaikkialle sijoittajien taseisiin vaan esimerkiksi tiettyihin infrastuktuurihankkeisiin, alkaisi kummasti tapahtua.”

Vuonna 2016 julkaistussa kirjassaan Rajattomasti rahaa niukkuudessa (Like), kuten myös YK-raportin taustadokumentissa, Järvensivu kuvaa niin sanottua modernia rahateoriaa. Sen mukaan rahapoliittisesti suvereenin valtion kulutus ei ole riippuvainen verotulojen määrästä. Valtio voi rahoittaa kulutuksensa keskuspankkirahalla. Valtiolta ei voi oma valuutta loppua kesken.

Suomi ei ole rahapoliittisesti suvereeni, mutta euroalue voisi investoida suuria summia vaikka raideliikenteeseen tai uusiutuvaan sähköntuotantoon yhteistyössä Euroopan keskuspankin kanssa, ja vasta täystyöllisyydessä lisäinvestoinnit nostaisivat inflaatiota.

Moderni rahateoria on talousajattelun marginaalia, jonka mainitsemalla saa valtaosan ekonomisteista pyörittelemään silmiään. Tai korkeintaan taputtelemaan päälaelle, kuten teki Nobel-palkittu Yalen professori Robert Shiller The New York Timesissa. Hän totesi, että modernin rahateorian edustajilla on pointtinsa siinä, ettei velan lisäämistä pidä hysteerisesti pelätä silloin kun sille on pakottavia tarpeita. Tässä ei toisaalta ole mitään kovin modernia saati valtavirran vastaista.

Kun Raha ja talous -blogin pitäjät Jussi Ahokas ja Lauri Holappa toivat modernin rahateorian ajatuksiaan esiin, he saivat kuulla edustavansa taloustieteen homeopatiaa, joskin Ilmarisen johtaja Jaakko Kiander ja VATTin ylijohtaja, nykyinen kansanedustaja Juhana Vartiainen kehuivat heidän kirjaansa julkistustilaisuudessa.

Järvensivua ei ole paljon ryöpytetty. Hän arvelee sen johtuvan siitä, että hän on keskittynyt ympäristö- ja energiakysymyksiin, ei talousteoriaan.

”Jos suoraan lähtee keskustelemaan taloustieteen klikin kanssa, puolustus on niin aggressiivista, että siinä jää jalkoihin. Mutta kun puhutaan ympäristöongelmista ja ilmastonmuutoksesta, luulen että aika harva taloustieteilijä ajattelee, että hänellä on mitään sanottavaa siitä, miten yhteiskunnan transformaatio tehdään. Vaadittu muutos on niin nopea ja valtava.”

Järvensivua tuskastuttaa suomalaisen talouspuheen vaihtoehdottomuus. Taloustiedettä käsitellään kuin eksaktia luonnontiedettä. Valtiovarainministeriön virkamiehet antavat luvut, kertovat paljonko pitää leikata. Siihen on keskustelu naulattu, ja poliitikkojen tehtäväksi jää pohtia, miten nämä leikkaukset toteutetaan.

”On käsittämätöntä, miten meillä vain mietitään, miten julkisia menoja saadaan pienennettyä, sen sijaan että mietittäisiin, mitä se positiivinen muutos olisi.”

Tuli hankittua vanha purjevene. Neljä BIOSin edustajaa osti sen yhdessä viime vuonna. He toteuttivat kaupallisen konsultaatioprojektin, josta saadut tuotot oli erotettava tutkimustoiminnasta.

”Kun rahaa ei voinut käyttää tutkimuksen hyväksi, ei keksitty muuta kuin purjevene”, Järvensivu sanoo. Hän kiirehtii lisäämään, että tämä on oikeastaan vitsi.

Kaksi neljästä osasi purjehtia ennestään. Järvensivu ei osannut, joten viime kesä oli harjoittelua.

”Seuraava steppi olisi purjehtia kahdestaan tämän toisen tyypin kanssa, joka ei osannut purjehtia. Uskaltaa lähteä ruotsinlaivojen sekaan testailemaan.”

Purjehdus Helsingin edustalla saattaa kuulostaa eliitin huvilta – sen saman, joka on fossiilitaloudella vaurastunut. Järvensivulle purjehdus merkitsee kuitenkin kiehtovaa jälkifossiilisen maailman tekemistä. Se tuottaa minimaalisesti päästöjä. Säästä riippuvana liikkumisena se pakottaa sopeutumaan täysin luonnon ehtoihin.

”Purjehtiminen on huikea kokemus, taivaan räjäyttävä. Siinä on paljon opeteltavaa. Navigaatio ja sen ymmärtäminen, miten koko juttu toimii. Joku voisi ajatella, että tuuli työntää, mutta itse asiassa se vetää.”

Tuulen puhaltaessa ja veden pärskyessä aloitteleva navigoija ymmärtää, miten innostavaa uusien elämäntapojenkin opettelu voi olla.

Järvensivu ei halua surkutella ilmastonmuutoksen edessä. Ei niin, että nyt vain puristetaan vimmaisesti seuraavat parikymmentä vuotta askeettisesti ja kriisimielialalla.

”Pitää löytää uusia tapoja elää täysillä huomattavasti vähemmällä energian ja materian käytöllä. Sehän nimenomaan on innostavaa, kun opetellaan täysin uusia juttuja ja havainnoidaan maailmaa uudella tavalla.”