Opetussuunnitelman uudistaminen etenee väärässä järjestyksessä ja samalla asettaa opettajat toisiaan vastaan.

Suomesta löytyy harvaa asiaa, joka synnyttää yhtä paljon intohimoja kuin peruskoulun ja lukion tuntijako. Tuoreinkin uudistus vaati vääntöä ja vääntöä. Noin kahden vuoden työskentelyn tuloksena uskonnosta, historiasta ja maantieteestä tippuu yksi pakollinen kurssi, filosofiaan, yhteiskuntaoppiin ja oppilaanohjaukseen lisätään yksi pakollinen kurssi. Tätäkään kosmeettista muutosta hallitus ei saanut ulos yksimielisenä, vaan päätökseen jätettiin eriävä mielipide.

Hallitus käytti aikansa, mutta seuraavissa vaiheissa tulee kiire. Uudet opetussuunnitelmat tulevat voimaan syksyllä 2016. Nyt puolessatoista vuodessa pitää päättää valtakunnalliset ja koulukohtaiset opetussuunnitelmat, kouluttaa opettajat ja tuottaa opetusmateriaalit ja oppikirjat.

Suomalaista koulujärjestelmää ohjaa omituinen logiika: ensin päätetään kuinka paljon mitäkin ainetta pitää opiskella ja vasta sen jälkeen pohditaan että mitä lukiossa pitäisi oppia. Järkevässä maailmassa varmaankin ensin asetettaisiin oppimiselle tavoitteet ja sitten pohdittaisiin minkälaisin kurssein tästä suoriudutaan. Opetettavat tuntimäärät olisivat alisteisia lukion tai koulun kokonaisuudelle.

Suomalainen uudistusjärjestys aiheuttaa rumaa jälkeä myös opettajien keskuudessa. Aineenopettajat ovat vankasti oman aineensa opettajia: he identifioituvat aineensa mukaan ja saavat palkkansa kurssimäärien mukaan. Tästä tietenkin seuraa se, että opettajat ovat valmiita nousemaan barrikadeille oman aineensa puolesta. Samalla koulu muuttuu saavutettujen etujen tantereeksi. Biologian ja filosofian opettajana olen seurannut molempien ryhmien keskustelua ja yhteistä niissä ainakin on se, että kaikenlainen uudistus nähdään uhkana. Pahimmillaan keskustelussa pohditaan miksi tuokin aine saa noin paljon tunteja, vaikka me olemme tärkeämpiä. Voi vain arvata kuinka hyvin aineiden välinen yhteistyö voi tämän jälkeen sujua.

Ainepohjaisuudella on hyötynsä: suomalainen järjestelmä takaa sen että jokainen opiskelee biologiaa, filosofiaa, historiaa ja fysiikkaa. Vastaavasti näitä aineita opettaa pätevä opettaja, joka tuntee kyseisen alan. Suomalainen järjestelmä antaakin ison painon yleissivistykselle. Huonot puoletkin ovat selvillä: Aineiden väliset seinät ovat vankat ja kokonaisuus, jota myös maailmaksi kutsutaan, jää joskus piiloon yksityskohtien taakse. Opettajan täytyy lukea usein tietty yhdistelmä aineita, jotta saa viran. Opettajat ryhmittäytyvät aineopettajajärjestöihin näiden jakojen mukaan.

Miten tämä lukko voidaan purkaa? Minulla on muutama ehdotus: Päästetään opettajat ja oppilaat pois oppiaineen ikeestä. Tehdään opetussuunnitelmista väljempiä - annetaan oppilaiden kiinnostukselle ja opettajien ammattitaidolle tilaa toimia. Rakennetaan kursseja tai muita oppimiskokonaisuuksia, joissa useat opettajat pääsevät toimimaan yhdessä. Ajatellaan opettajia sekä oppimisen että oman erikoisalansa asiantuntijoina. Irrotetaan opettajan palkka ja lukion tuntijako toisistaan. Pidetään huoli että kustakin koulusta löytyy joukko eri alojen asiantuntijoita.

Opettajien ammattitaito, monipuolisuus ja itsenäisyys on yksi suomalaisen koulun tukijalkoja: tästä voisi saada enemmänkin hyötyä ja tehoa oppimiseen.