Prikaati jätettiin byrokratian takia lähes vaille ammuksia ja jopa patruunoita.

Viipuria evakuoidaan neuvostohyökkäyksen alta 18. kesäkuuta 1944. SA-KUVA

Viipurin nopea menettäminen 20. kesäkuuta 1944 on synnyttänyt monia kirjoja ja salaliittoteorioita. Se olisi loistava aihe elokuvaan – Alkon myymälän tyhjentämisestä kiistaan ammustäydennyksistä ja tuhansien miesten pakoon yli Linnansillan, joku hilloastiaa kantaen. Unohtamatta Suomen lipun hätäistä laskemista linnan tornista.

Ongelmallinen sijainti

Viipurin sijainnin ongelmallisuus ymmärrettiin hahmoteltaessa Kannaksen taempaa puolustuslinjaa. Vesistö keskikaupungin länsipuolella olisi ollut luonnollinen tuki puolustukselle – ja sinne puna-armeija pysäytettiinkin. Linna ja Linnansillan itäpuolinen Viipurin keskusta oli kuitenkin symbolisesti tärkeä. Aksel Airon ja Ruben Laguksen ehdotukset Viipurin luovuttamisesta ja puolustuksen rakentamisesta Kivi(sillan)salmen tasalle siis hylättiin.

Viipuri-Kuparsaari-Taipale- eli VKT-linja kulki siten halki Viipurin itäosan kierrellen koilliseen Talin kannakselle. Taisteluhautoja kaivettiin Ristimäen hautausmaalle, mikä ei ehkä vahvistanut taisteluhalua. Asemat eivät olleet kuitenkaan edes puolivalmiit taistelun alkaessa. Yhdyshautoja ei ollut, saati suojatiloja, taisteluhautakin oli katkonainen. Kivieste oli, mutta ei piikkilankaa.

Kannaksen puolustuksen romahdettua sinne siirrettiin Itä-Karjalasta kiireesti joukkoja miten irti saatiin. Viipuriin lähetetty 20. prikaati oli "ylimääräisistä" pataljoonista koottu uusi yhtymä, joka ei ollut koskaan taistellut yhdessä. Alkuvuoden se oli ollut työkomennuksilla. Useimmilla miehillä ei ollut kokemusta suurtaisteluista, osa ei ollut koskaan käynyt isossa kaupungissa. Kaupunkitaistelu oli ylipäänsä vierasta Suomen armeijalle.

Prikaatilla oli silti valttejakin. Sen komentaja Armas Kemppi oli kunnostautunut talvisodan Taipaleessa, joskin tunnettiin oikukkaana ja oli asemasodan oloissa juopotellut. Esikuntapäällikkö Tauno Viiri oli Mannerheim-ristin ritari. (Nekrologissaan hän kielsi mainitsemasta rooliaan Viipurissa.) Pitkästä junamatkasta huolimatta miehet olivat levänneitä.

Pohjaton jano

Viipuriin saavuttua prikaatilla oli vain vuorokauden verran aikaa valmistautua taisteluun. Ohi vetäytyvät Kannaksen soturit kertoivat kauhujuttuja. Jo he olivat löytäneet Alkon myymälän. Kuten 1941 Petroskoissa tai syksyllä 1944 Torniossa, mikään ei voinut hillitä janoa. Sotapoliisit tuhosivat pullolaatikot, mutta kadulle virtaavaa viinaa ammennettiin pakkeihin.

Suuria viljasiiloja tyhjennettiin kiireesti nälkäiseen koti-Suomeen, mutta kaupoista ja meijeristä löytyi aineksia räiskälekesteihin.

Neuvostojoukkojen hyökkäys ajoi suomalaiset Viipurista lyhyen taistelun jälkeen. MATTI HALONEN

Pula ammuksista

Kemppi asettui Yhdyspankin holviin Punaisenlähteentorin äärellä ja asetti kolme pataljoonaa rinnan etulinjaan. Yksi jäi reserviin. Tueksi saatiin muutama Suomessa rakennettu omalaatuinen rynnäkkötykki, joissa oli kartussilaukauksia ampuva 114 millimetrin haupitsi. Pian ilmeni, etteivät sen ammukset läpäisseet neuvostopanssareita. Muuta panssarintorjuntaa oli vähän eikä uusia panssarinyrkkejä ja -kauhuja juuri osattu käyttää.

Tukitykistönä oli vain prikaatin kaksi omaa patteristoa, kun sittemmin Ihantalassa yhteen maaliin voitiin suunnata yli 20 patteriston – siis yli 200 tykin – tuli. Pahinta oli, että prikaatin mainiolla raskaalla patteristolla oli vain 460 kranaattia. Kevyen patteriston tilanne oli parempi.

Prikaatin lähtiessä Aunuksesta ammukset oli käsketty – sinänsä ymmärrettävästi – jättämään sinne, koska etelässä saisi uusia tilalle. Käskyä uhmaten oli mukaan sentään otettu yksi junavaunullinen raskaita kranaatteja.

Käsittämätön byrokratia

Täydennyksessä törmättiin kafkamaiseen byrokratiaan. Läheinen Rautakorven varikko oli täynnä tavaraa, mutta sen päällikkö Karl Rautamaa kieltäytyi antamasta ammuksia, koska oikea lomake ja eversti Oskar Sippolan allekirjoitus puuttuivat. Huutelussa vedettiin jo aseet esiin. Lopulta Päämajasta saatiin creed-sanoma, joka kädessä ja konepistooli ampumavalmiina ammuksia saatiin, mutta taistelu oli silloin jo ratkennut.

Vastaavia ongelmia oli linnan lähellä olleella pioneerivarikolla. Sulutus jäi räjähdepulassa puutteelliseksi. Lopulta iso varikko räjäytettiin täytenä ilmaan. Myös sairasautojen hankinta takkuili.

Iltalehden uusi historialehti ”Suurhyökkäys” myydään yhdessä Iltalehden kanssa, Iltalehden hinta + 3,90 euroa.

Byrokratian taustalla oli tärkeilyn ohella trauma talvisodan ammuspulasta. Nyt ammuksia oli – mutta tiukka säännöstely jatkui. Kiväärin patruunoistakin oli Viipurissa ajoittain pulaa.

Raskaan patteriston tuli loppui jo kello 13.25, kun kaikki 460 kranaattia oli ammuttu. Kevyt patteristo ampui 2 076 kranaattia, kunnes sen oli lähdettävä Monrepoosta kello 16.32. Tuolloin tuhansia miehiä oli jo vyörymässä Kivisillalle. Linnansilta räjäytettiin 13 minuuttia myöhemmin.

Raskaiden heitinten oli ammuspulassa lopetettava torjuntansa jo kello 09. Krh-komppania poistui kuitenkin asemistaan vasta viimeisten suomalaisten joukossa. Pataljoonien kevyet heittimet sentään toimivat.

Viipuriin olisi voinut suunnata naapuriyhtymien kaaritulta. Raskas patteristo 17:n luutnantti Kurt Viksted – myöhempi Nokian elektroniikan luoja – saapuikin paikalle johtamaan tulta. Huonosta radioyhteydestä huolimatta jotakin ammuttiinkin, mutta pakokauhun alettua Vikstedin tulenjohtueen oli poistuttava Papulan kautta.

Lähellä ollut järeä rautatiepatteristo ei tukenut Viipuria laukauksellakaan.

Heikot yhteydet

Viimeiset viivyttävät JR 58:n miehet vetäytyivät Viipurin läpi aamuyöstä – osan saadessa ensin omien tuhoisan tykistökeskityksen niskaansa. Neuvostojoukot alkoivat heti tunnustella suomalaisten asemia. Hyökkäilyjen torjuminen tykistön tuella vahvisti kokemattomien miesten mielialaa. Muutamia panssareitakin tuhottiin.

Neuvostotykistön tulivalmistelu alkoi kello 09 jälkeen. Se katkoi suomalaisten puhelinyhteyksiä, vaikka ne nojasivat osaksi Viipurin sisäiseen kaapeliverkkoon. Tykistön radiot toimivat, mutta muutoin oli paljossa käytettävä lähettejä. Outoa kyllä, IV armeijakunnan esikuntaan ei ollut suoraa yhteyttä, vaan oli asioitava päämajan kautta.

Tulivalmisteluun liittyi kello 11 tienoilla 18 neuvostokoneen pommitus. Ennen puolta päivää venäläinen jalkaväki hyökkäsi, mutta se torjuttiin. Ammuksia jouduttiin kuitenkin jo säästelemään ja patruunoita tasailemaan.

Väärä perääntymiskäsky

Neuvostojoukkojen painopiste oli keskikaistalla. Sitä puolustavan II pataljoonan komentaja Kurt Bäckman oli kirjeessään arvioinut joutuneensa uransa vaativimpaan tehtävään. Hänellä oli jo rauhan aikana ollut alkoholi- ja muita ongelmia. Johtamista vaikeutti puhevika ja hermoilu. Rohkea hän kyllä oli.

Puhelinyhteyden katkettua Bäckman siirsi komentopaikkansa puolisen kilometriä taaksepäin puhelinkeskuksen kylkeen kerrostalon kellariin. Siirrosta ei kerrottu komppanioille, mikä aiheutti hämmennystä. Majurin voimatkin alkoivat jo ehtyä.

Jännitys kasvoi puna-armeijan edetessä 58 panssarin tuella. Omat rynnäkkötykit sen sijaan vaurioituivat ja lähtivät pääosin korjattaviksi. Oman raskaan tulen lähes vaiettua moni koki varmaan joutuneensa yksin.

Avainasemaan nousi nyt eräs sotamies hihkaisten, että perääntymiskäsky oli muka annettu. Hänen joukkueenjohtajansa Robert Castrén uskoi ensin väitettä antaen irtaantumiskäskyn. Hän lähti sitten varmistamaan tietoa, joka osoittautui vääräksi. Vänrikin palatessa osa miehistä oli kuitenkin jo jättänyt asemansa.

Bäckman näki kymmenien miesten juoksevan pakoon

Jotkut varmaan toivoivat, että väitetty vetäytymistieto pitäisi paikkansa ­ – ja vyöry lähti liikkeelle. Bäckman näki komentopaikkansa ikkunasta kymmenien miesten juoksevan pakoon eivätkä perään lähetyt upseerit saaneet miehiä palaamaan. Tiedustelupartio havaitsi sitten pakenijoiden asemat tyhjiksi – venäläiset eivät siis olleet edes ehtineet niihin.

Bäckman antoi nyt ristiriitaisia vetäytymiskäskyjä jättäen komentopaikkansa kello 13.30 tienoilla. Reservejä asemien uuteen miehittämiseen olisi ollut, mutta niitä ei ajoissa käytetty. Eversti Kemppi kuuli tilanteesta kello 13.40 ja käski reservipataljoonansa vastaiskuun. Samalla hän pyysi IV armeijakunnalta vahvistuksia. Hajanainen vastahyökkäys kuitenkin epäonnistui.

Eteläkaistalla meren äärellä paine oli pienempi, ja sieltä siirrettiin nyt joukkoja keskikaistan vastahyökkäyksiin. Vänrikki Heikki Eräsen joukkue jäi kuitenkin ansaan, piiloutui Alvar Aallon kuulun kirjaston kellariin, mutta vangittiin. Tätä joukkuetta venäläiset pian filmasivat Punaisenlähteen torilla. Eränen ja 46 muuta puolustajaa palasi sentään sotavankeudesta.

Viipurista taisteltiin

Viipuria ei jätetty taistelematta, vaan kello 14–16 tienoilla sekä puolustauduttiin että yritettiin vastaiskuja. Kaksi pataljoonan komentajaa kaatui niitä johtaessaan. Sankaritekojakin nähtiin.

Neuvostojoukkojen päähyökkäyksen alettua kello 15.30 parinkymmenen panssarin tuella alkoi kuitenkin pakokauhu, joka tempasi mukaansa. Reitin Linnansillalle tuntevat viipurilaiset olivat kysyttyjä. Osa pakeni veneillä, joku uimallakin.

Naistensairaalaan sijoitettua joukkosidontapaikkaa ei voitu tyhjentää sairasautojen miehistöjen kieltäydyttyä lähtemästä siltojen yli Viipuriin. Lääkäri Pentti Salonen ja lääkintävääpeli Eino Varjola jäivät potilaidensa luo. Heidän kohtaloaan ei vieläkään tiedetä.

Panssarit torilla

Katastrofin tiedostettuaan Kemppi sanoi jäävänsä yksin komentopaikalleen. Viestiupseeri, nykyisen Elisan myöhempi vuorineuvos Martti Harva ja muutama muu upseeri pakottivat hänet kuitenkin asetta vilauttaen ulos kello 16.32. Punapanssarit olivat jo Punaisenlähteentorilla.

Eversti käveli lähimpine miehineen yli Linnansillan, jonne yritettiin turhaan järjestää puolustusta. Vänrikki Eelis Mäkinen riensi sen sijaan käskystä linnan torniin, katkaisi puukollaan nyörin kello 16.45 ja toi lipun turvaan. Pioneerit räjäyttivät sillan viittä minuuttia myöhemmin – neuvostopanssarien ollessa juuri ajamassa sen yli.

Teppo Sorrin III pataljoona oli kaiken aikaa puolustanut kaistaansa Viipurin koillispuolella. Katastrofin jälkeen se alistettiin aluksi naapurilleen, helsinkiläiselle Kolmannelle eli Siniselle prikaatille, joka piti asemansa välirauhaan saakka.

TK-kuvaajan kuvatekstin mukaan viimeinen VIipurin siviiliasukas poistumassa kaupungista 20. kesäkuuta. SA-KUVA

Neuvostojuhlat pelastuksena

Viipuri oli siis menetetty muutaman tunnin taistelun jälkeen. Neljän tuhannen miehen vyöry jatkui Kivisillalle ja sen yli, vaikka laumaa yritettiin pysäyttää. Nopeimmat ehtivät Lappeenrannan toiselle puolelle. Pari komppaniaa saatiin sentään asemiin sillan luo ja heidän tuekseen pari tykkiä.

Armeijakunta komensi lisäksi Panssaridivisioonan raskaan haupitsin sillan kupeeseen suorasuuntausasemaan. Patterinpäällikkö Lauri Jäntti arvioi tehtävän vaikeaksi ja lähti itse johtamaan tykkiään. Sittemmin hän julkaisi ensimmäisen kuvauksen Viipurin menetyksestä.

Kivisillalla oli siis 20.6. illalla kovin heikko puolustus. Neuvostojoukot eivät kuitenkaan lähteneet vyöryttämään suoraan liikkeestä, vaan jäivät juhlimaan suurta voittoaan. Sillat ehdittiin tuhota. Venäläisten aloittaessa 22.6. uuden hyökkäyksen Tienhaarassa vastassa oli jo Syväriltä siirretty, osin suomenruotsalainen 17. divisioona.

Viipurista vetäytyviä siviileitä ja panssareita, jotka on naamioitu ilmasuojan vuoksi. SA-KUVA

Syyllisten etsintä

Sotilaallisesti Viipurin menetys ei ollut katastrofi. Miestappioiden määrästä on kiistelty, mutta kaatuneita oli 90 ja kadonneita 122. 20. prikaati koottiin uudelleen, ja se osallistui jatkotaisteluihin Viipurin suunnalla.

Henkisesti tapahtuma oli raskas. Syitä ja syyllisiä ryhdyttiin heti etsimään ja eversti Kemppi tuomittiin 25 päiväksi arestiin. Rangaistus oli siis lähes nimellinen, mutta kunnialle käypä. Hän kuoli 1949 vaikeaan sairauteen.

Pääsyylliseksi leimautui majuri Bäckman, joka tuomittiin vuodeksi kuritushuoneeseen. Pian tuomion jälkeen, 25. tammikuuta 1945 hän teki itsemurhan.

Ampumatarvikkeiden puutteesta vastannutta IV armeijakunnan tykistökomentajaa, eversti Sippolaa tai ammusvarikon byrokraattista päällikköä ei syytetty, saati tuomittu mistään. Armeijakunnan komentaja Taavetti Laatikainen ylennettiin 1948 jalkaväen kenraaliksi.

Salaliittoteoria

Salaliittoteorian mukaan Viipuria ei aiottukaan puolustaa, vaan 20. prikaati huijattiin kaupunkiin. Ammuspula ja huonot viestiyhteydet olisivat kai kuuluneet juoneen. Ylemmät johtoportaat jättivätkin prikaatin oman onnensa varaan.

Erään väitteen mukaan Lappeenrannassa oli salainen kenttäoikeus, joka olisi teloituttanut satoja Viipurista paenneita. Väite on osoitettu – jopa arkeologisin kaivauksin – kuvitteluksi.

Poliittisesti Viipurin menettäminen loi henkisiä edellytyksiä hyväksyä raskaat rauhanehdot "sankarillisen itsemurhan" sijaan.