Yksi usein kuultu väittämä terveydenhuoltokeskustelussa on, että meidän valitsemamme painotus julkiseen sektoriin on johtanut korkeisiin kustannuksiin. Saatetaan myöntää, että maksuttoman tai lähes maksuttoman terveydenhuollon ulottaminen koskemaan yhtäläisesti kaikkia on kyllä ylevä ja hieno tavoite, mutta että sellaisen järjestelmän ylläpitäminen on muodostunut liialliseksi rasitteeksi kansantaloudelle.

Kunpa vain, väittämä kuuluu, yksityistäisimme suuremman osan terveydenhuollostamme, niin kustannuksetkin pienenisivät. Peruste tälle on luonteeltaan filosofinen: yksityiset yritykset voitontavoittelussaan tekevät kaikkensa minimoidakseen kustannuksensa, toisin kuin julkinen sektori, ja niinpä niiden väistämättä täytyy olla tehokkaampia.

Olen aina pitänyt tätä argumenttia sinänsä ihan puoleensa vetävänä, siinä kieltämättä on tiettyä logiikkaa. Se tuntuu kuitenkin yksipuoliselta: unohdetaan että yrityksillä ja ihmisillä on muitakin motiiveja kuin menojensa minimointi. Esimerkiksi yritysten omistajat tietenkin hamuavat aina vain suurempia voittoja, millä puolestaan on taipumus nostaa kustannuksia. Monesti jokin yritys voi saavuttaa toimialallaan tai alueellaan määräävän markkina-aseman, jolloin se pystyy nostamaan hintoja jokseenkin vapaasti. Moni yksityistämisiä tehnyt kunta on törmännyt tähän jouduttuaan yhden toimittajan loukkuun. Toisaalta, jos laskut maksaa joku muu kuin potilas – terveydenhuollon tapauksessa käytännössä usein vakuutusyhtiö tai Kela – on yksityisen palveluntuottajan etu teettää mahdollisimman paljon tutkimuksia ja toimenpiteitä, vaikka tarpeettomiakin. Tämä tietysti paisuttaa kustannuksia.

Vastaavasti julkisen sektorin lääkäreitä ja hoitajia ajavat myös muut motiivit kuin vain halu nostaa mahdollisimman suurta palkkaa minimoiden työmääränsä. Yltiöegoistinen ihmiskuva ei tunnista sellaisia motiiveja kuin auttamisen halu, muiden parhaaksi työskenteleminen ja jonkin itseään suuremman tavoitteen palkitsevuus. Todellisuudessa kuva työnsä minimoivasta ja palkkansa maksimoivasta homo economicucsesta sopii huonosti ylityöllistettyyn ja aliresursoituun julkisen sektorin palkkoihin tyytyvään hoitohenkilökuntaan. Monesti helpommat työt ja paremmat palkat olisivat yhtä lähellä kuin lähin yksityinen klinikka tai Norja.

Näin, varustettuna monipuolisemmalla ihmiskuvalla, tilanne ei näytäkään enää niin mustavalkoiselta. Kysymys siitä kumpaa ideologisessa mielessä on perustellumpaa pitää tehokkaampana tapana järjestää palveluitamme, yksityistä vai julkista sektoria, muuttuu kysymykseksi siitä mitkä ihmisiä ajavista monista erilaisista voimista lopulta pääsevät niskan päälle.

Mutta hetkinen, tarvitseeko tätä keskustelua käydä ideologisena vääntönä, jossa yksityistämisen kannattajat ja vastustajat latelevat argumenttejaan ja vasta-argumenttejaan, mitä viimeksi saimme kuunnella aivan riittävästi kunnallisvaalien alla. Eri maat ovat järjestäneet terveydenhuoltonsa jo nyt toisistaan poikkeavilla tavoilla. Mitä jos keskustelun pohjaksi aloittaisimme katsomalla pitääkö alkuperäinen väite paikkansa: onko Suomen terveydenhuoltosektori aivan liian kallis taakka kansantaloudellemme?

Viimeisimmät tilastot aiheesta on julkaissut OECD ja ne koskevat pääosin vuotta 2010. Parhaiten terveydenhuollon rasittavuutta kansantaloudelle kuvastaa terveydenhuoltomenojen osuus bruttokansantuotteesta, siis se kuinka monta senttiä käytetään terveydenhuoltoon jokaisesta kansallisen vuosituotannon eurosta. Länsi-Euroopan maissa ja Yhdysvalloissa tuo osuus on seuraavan taulukon mukainen.

Suomen terveydenhuolto ei siis vaikuta vertailussa muihin samankaltaisiin kansantalouksiin mitenkään erityisen kalliilta. Itse asiassa terveydenhuoltomenojen BKT-osuus on meillä kaikkein alhaisin ja ainoana Länsi-Euroopan maana alle yhdeksän prosentin.

Seuraavan kerran kun kuulet väittämän Suomen liian kalliista julkisesta terveydenhuollosta, toivon että et niele väitettä purematta. Oikea kysymys on: miten niin kalliin? Jos Suomen järjestelmä on kallis, kenen sitten muka on halpa?

Kyseenalaistaisin myös väitteen yksityisestä terveydenhuollosta parhaana apuna kustannusten alentamiseen. Jos se lääke todella toimisi kustannustautiin, miksi maissa joissa todella on merkittävän suuri rooli yksityisellä terveydenhuollolla, eli USA ja Sveitsi, on selvästi Suomea niin paljon kalliimpi terveydenhuolto. Sitä paitsi numerot huomioiden vaikuttaa vähintäänkin epävarmalta kärsiikö Suomen terveydenhuolto kyseisestä taudista edes sen lievimmässä muodossa. Ennen kuin kokeillaan mitään kovin radikaaleja muutoksia, olisi järkevää varovaisuutta edes varmistaa, ettei niillä olla menossa pahempaan suuntaan.

Oma mielipiteeni lukujen valossa on, että Suomen julkisella terveydenhuollolla on takanaan nyt monta vuosikymmentä leikkauksia ja säästökuureja, jotka selvästi ovat onnistuneet tavoitteessaan erinomaisesti. Suomen terveydenhuolto on kansainvälisessä vertailussa hoikka ja virtaviivainen järjestelmä, joka puristaa tehokkaasti mehut vähäisistä siihen satsatuista resursseista. Kansanterveytemme taso on tehtyihin säästöihin verrattuna vaikuttava: tartuntatautien määrät ovat alhaisia, lapsikuolleisuus pieni, eliniän odote korkea.

Jos epäilet sitä millaisin henkilöstöresurssein, minkälaisissa työtiloissa ja minkälaisin materiaalisin investoinnein Suomessa terveydenhuoltotyötä tehdään, kehotan kiinnittämään asiaan huomiota seuraavan terveyskeskuskäynnin yhteydessä. Tai jos sinua on siunattu hyvällä terveydellä, kysy joltain joka on terveydenhuollon asiakas tai siellä töissä. Luulenpa että monesta asiasta voit kuulla heidän terveydenhuoltosektoriamme syyttävän, mutta tuskin tuhlailevasta varustelusta tai liiallisesta miehityksestä.

Oma ehdotukseni seuraavaksi poliittiseksi keskusteluksi onkin: onko todella niin, että tarvitsemme vielä lisää säästöjä ja vielä lisää leikkauksia, vähemmän resursseja, enemmän kiirettä, pidemmät odotusajat? Vai olisiko aika panostaa laatuun. Mielestäni järjestelmän turboahtaminen on edennyt äärimmilleen, josta todistaa sen poikkeuksellisen alhainen kustannustaso. Nyt on aika antaa potilaille parempaa palvelua: lyhyemmät jonot, enemmän aikaa lääkärin kanssa, miellyttävämpi hoitoympäristö ja enemmän ennaltaehkäisevää työtä.

Tähän voitaisiin edetä kahta tietä. Ensinnäkin, säilyttäen jonkin terveydenhuoltosektorin osa-alueen kustannukset ennallaan, voisimme asettaa säästötavoitteen sijaan parannetun laatutavoitteen. On aivan yhtä lailla tehokkuuden lisäämistä saada samalla rahalla parempaa kuin maksaa huonosta vähemmän. Se voisi jopa olla toivottavampaakin.

Toisaalta voisimme sijoittaa 0,3 % enemmän kansantuotteestamme parempaan terveydenhuoltoon, siis kolmasosasentin jokaisesta eurosta, erityisesti painottaen ennaltaehkäisevää työtä. Ihmiset eläisivät pidempään ja terveempinä, tarvitsisivat vähemmän sairaalahoitoa ja voisivat paremmin. Se voisi olla sijoituksen arvoista ja, parantuneena työkykynä, maksaa itsensä takaisin myös rahallisesti. Miksi juuri 0,3 %? Koska sen suuruisella lisäinvestoinnilla suomalainen terveydenhuolto olisi edelleen Länsi-Euroopan halvin.