Jag var häromdagen på ett riktigt kufigt museum i USA. Tinkertown, som det heter, består av vad en konstnär, tillika skräpsamlare, har samlat ihop under fyra decennier från 1962. Det är fascinerande hur mycket som samlats och skapats av en enda person. Välgjorda dockhus, cirkusfigurer, svärd, hjul – you name it.

Konstnären bakom samlingen, Ross Ward, lever inte längre men hans verk lockar tiotusentals besökare varje år. Det gör det trots att det ligger avsides i ett bergsområde utanför Albuquerque i New Mexico – och trots att det inte fått bidrag av staten eller delstaten.

Museet, som i dag ser ut att drivas av äldre damer, välkomnar donationer och informerar samtidigt med stolthet att museet inte kostat skattebetalarna ett öre.

I USA ses det som något positivt att ett museum klarar sig på egen hand och får stöd av besökarna, publiken. I Sverige ses snarare skattefinansiering som ett kvitto på oberoende och kvalitet.

Bra kultur kan förstås både vara offentligt finansierad och kommersiell. Det finns helt enkelt för många exempel när det på marknaden uppstår smal kultur, briljant konst, musik och film, för att påstå motsatsen. I Albuquerque i New Mexico, några mil från museet Tinkertown, spelades exempelvis succéserien ”Breaking Bad” in. Kommersiell betyder förstås inte ”dålig”, men varför låter det så på svenska kulturpolitiker?

När kulturminister Alice Bah Kuhnke svarar på frågan om huruvida kulturpolitiken ska återta en dammig formulering från 70-talet, och huruvida politiken ska “motverka kommersialismens negativa verkningar” inom kulturen, säger hon ”Ja, vem vet?”

Hon ställer kommersialism mot ett fritt och oberoende kulturliv. De krafter som motverkar kommersialism ska därför ges utrymme, enligt ministern. (SVT, 22/10).

Men varför inte fokusera på att gynna kultur, i stället för att motverka kommersiell sådan? Kommersiell kultur betyder kultur som folk vill betala för.

När ministern fick relevanta frågor i P1 morgon i går svarade hon att det är en ”hypotetisk fråga” så fort hon inte ville svara. Men kulturpolitiken måste klarna.

När miljöpartister har dykt upp i kulturdebatten har det ofta handlat om perifera frågor. Exempelvis föreslog partiets riksdagsledamöter för några år sedan att statyer av Karl XII och Gustav II Adolf skulle bort med motiveringen att de inte signalerar de värderingar vi i dag anser ska råda.

Så sent som inför riksdagsvalet i år skämde partiets avdelning i Ronneby ut sig när de täckte kvinnliga nakna statyer med miljöpartistiska reflexvästar. Det måste krävas ett visst mått av fantasi och kreativitet att se något sexuellt eller sexualiserat med gamla gråa statyer.

Den röda tråden i den rödgröna kulturpolitiken tycks vara att statliga ingripanden är bra och lika med kulturell ”frihet”. I själva verket skapas ständigt bra kultur, som människor är villiga att betala för, på den fria marknaden. För att inte tala om smal kultur, som på museet Tinkertown i New Mexico.

Det är bra om kulturministern främjar kultur som behöver skattemedel. Men vad är poängen med att motverka den kultur folk väljer att betala för? ”Ja, vem vet.”