Hemma i Michael Fernquists rödmålade hus i Norrsundet norr om Gävle finns spår och minnen av hans båda avlidna barn, i form av fotografier, teckningar och dikter.

– Smärtan och saknaden är så stor att det är svårt att fungera.

Med 19 års mellanrum miste han två barn.

– Ibland kan jag tycka att det är orättvist, varför ska jag behöva förlora två barn? Men det är inte någon idé att försöka hitta någon mening med det som har hänt. Jag försöker i stället vara tacksam för den tid som jag fick med dem. Liv kan kanske inte alltid mätas i dagar.

Thomas cancer upptäcktes när han var två år och åtta månader. Lymfkörtlarna under öronen och i ljumskarna svällde och Thomas blev blek som ett lakan över hela kroppen. Michael och Thomas mamma Lena åkte till vårdcentralen flera gånger med Thomas men blev hemskickade med antibiotikakurer varje gång.

Till slut var det en vikarierande läkare som anade oråd och skickade dem till barnkliniken. Thomas fördes vidare i ambulans till Akademiska sjukhuset i Uppsala. Ett ryggmärgsprov kunde det bekräftas att det var leukemi. Efter det började år av behandlingar.

– Det var hemskt! Han var ju så liten. Både han och jag grinade när han hade ont, inte ville ta sin medicin och tvingades ta smärtsamma prover, säger Michael.

– Men han hade en otrolig förmåga att leva i nuet. När Thomas hade roligt och mådde bra, tänkte han inte alls på leukemin.

De många turerna till sjukhuset blev en märklig och tuff vardag.

– Lena väntade vårt andra barn och fick inte vara nära cellgifter och strålbehandling, så det var jag som fick tillbringa mest tid på sjukhuset. I dag är jag tacksam för att jag fick den tiden med honom.

1991 föddes lillebror Simon.

– Det var en lycka mitt i allt elände. Livet kändes plötsligt lite ljusare.

Men de fick fortsätta köra skytteltrafik till sjukhuset med Thomas.

– Vi körde slut på oss själva och vår relation.

1993 fick Thomas sin sista behandling och plötsligt var sjukhustiden över. De skulle börja leva ett "normalt" familjeliv igen. Men det blev inte riktigt så. Michael och Lena separerade samma år. Och Thomas fick ett återfall. Det blev nya cellgiftsbehandlingar och Thomas transplanterades med sin egen strålade benmärg.

– Cellgiftsbehandlingen avslutades med en helkroppsstrålning. Thomas var röd som en kokt kräfta på hela kroppen.

Den varma sommaren 1994 åkte Michael, Thomas och Simon på läger i Varberg för barn med cancer. De fick några härliga dagar. Men Thomas klagade över smärtor i benen.

I augusti visade det sig att cancern hade kommit tillbaka starkare än tidigare. Cellgiftsbehandlingen återupptogs och den här gången hittade de en lämplig donator. Under våren 1995 försämrades Thomas talförmåga och minne. En hjärnröntgen visade stora förändringar på hjärnan.

I april genomfördes benmärgstransplantationen. Allt verkade gå bra och Thomas kunde fira sin sjunde födelsedag. Men i juni drabbades han av huvudvärk, hög feber och kräkningar.

– Pappa, kommer jag att dö nu, frågade han mig. Och jag svarade ärligt: Jag vet inte.

Det tredje återfallet gjorde Thomas blind, han fick kraftiga krampanfall och hamnade i koma.

– När allt hopp var ute ville jag bara få honom att slippa lida mer. Läkarna kunde inte ge honom något för att han skulle somna in, så under hans sista dygn grät jag och bad honom att släppa taget.

Thomas trötta och tungt medicinerade kropp fick till slut vila efter fem år av behandlingar.

– Det var overkligt. Sorgen och saknaden var så smärtsam. Och den här märkliga känslan när världen runt omkring fortsätter som om inget har hänt, medan hela min värld stannade. Det är obegripligt. Hur kan allt bara fortsätta som vanligt?

Michael gick med i en grupp för föräldrar till barn som dött i cancer. Stödet därifrån betydde mycket. Senare startade han själv en grupp i Gävle för att hjälpa sörjande föräldrar. I den här vevan träffade han Anette och 1998 föddes deras dotter Natalie. Men i april 2014 råkade hon ut för en olycka.

– Kvällen innan Natalie ramlade av hästen skjutsade jag henne till ridskolan. Hon fick en kram och jag sa till henne att jag älskar dig. På vägen hem såg jag två rådjur vid Totra så jag sms:ade henne och berättade det. Det var det sista jag hörde av henne.

Dagen därpå ringde Anette och berättade att Natalie låg på akuten efter att ha ramlat av en häst vid Gävletravet.

– Det var inte första gången så jag tänkte att det nog inte var någon större fara. Men när jag kom till avdelningen var det fullt med sjukhuspersonal runt hennes säng. Det verkade kaotiskt och mitt i detta kaos låg min dotter.

Natalie hade haft den bästa tänkbara ridhjälmen på sig när hon föll med huvudet mot en sten.

– Hjälmen var helt oskadad, det enda som märktes var att det fattades en liten flisa i skärmen. Men hon föll olyckligt. Det var ingens fel.

Natalie fick en skallbasfraktur och en liten hjärnblödning. Hon sövdes ned på Gävle sjukhus och förflyttades till Akademiska. Ett dränage opererades in för att minska trycket på hjärnan. Hon hamnade i djup medvetslöshet.

– Läkaren sa att det här kommer att gå bra, men två dagar senare fick hon hjärtstillestånd.

Efter 45 minuters hjärt- och lungräddning fick de i gång hjärtat igen. Hon fick sedan flera hjärtstillestånd. Michael och Anette vakade hela tiden. Den övriga familjen ringdes in.

– Jag frågade läkaren om det var någon mening att fortsätta hålla Natalie vid liv på konstgjord väg. Hans svar var kort och rakt: Nej.

Anette, Michael och Simon satt bredvid Natalie när alla apparater stängdes av och slangar togs bort. Det blev alldeles tyst.

– Med 19 års sorgarbete bakom mig hade jag hittat och accepterat ett liv som fungerade med sorgen efter Thomas. Den livskarta som jag arbetat med sedan Thomas dog, revs i bitar. Det kändes som att hjärtat hade slitits ur kroppen.

Sannolikheten att förlora två barn är så osannolik att det egentligen inte har hänt, resonerar Michael.

– Men det har ju hänt. Ibland tänker jag att Natalie är hos sin mamma, vi är separerade. Hjärnan tar in informationen bitvis för annars skulle man nog inte överleva sorgen.

Michael trodde att han efter Thomas död, kände igen sorgens olika stadier.

– Jag trodde att chockstadiet var över. Men fem månader efter Natalies död var det som att någon skrek i mitt öra: Natalie är död! Jag visste inte hur jag skulle hantera smärtan. Jag sjukskrev mig. Man får ta en dag i taget. Det är en kamp bara att kliva ur sängen.

Hur får du kraft att gå vidare?

– Jag har något som jag kallar för sorgerum, det är perioder då jag tittar på fotografier, minns och gråter. När jag gjort det, slår jag ihop fotoalbumet och går och lagar mat och fortsätter ett tag till. Jag hade kommit ganska långt i sorgearbetet efter Thomas, men när Natalie dog kom allt tillbaka. Jag som förälder kan inte bara sörja ett av barnen, jag måste sörja båda lika mycket, annars blir det orättvist, säger han och ler sorgset.

Efter Natalies död började Michael leta efter en passande samtalsgrupp, men hittade ingen. I stället har han funnit stort stöd genom sina samtal med sjukhusprästen Mats Jonsson.

– Jag är så rädd för att fastna i bitterheten, det vill jag absolut inte göra. Sist jag träffade Mats sa jag till honom: Jag tycker så förbannat synd om mig själv och det vill jag inte. Mats är klok och sa: Tyck synd om dig själv ett tag. Simma i land på bitter-ön men bygg inget hus där, bygg bara ett vindskjul och stanna ett tag.

– I perioder tillåter jag mig själv att göra just det.

Anklagar du dig själv?

– Nej, trots allt har Natalie fått göra det hon velat. Hon dog när hon gjorde det som hon gillar allra bäst. Om hon hade överlevt hade hon fortsatt rida ändå.

– Men jag kan ha dåligt samvete för saker som jag sagt och gjort, och saker jag inte sagt och inte gjort. Det går inte att ändra på nu, det är försent.

Michael är pappa till tre barn. Nu finns bara Simon, 24 år, kvar i livet.

– Jag försöker att inte vara överbeskyddande. Han måste ju få leva. Och han får ofta höra att han är älskad.