Vi kan kalla henne D. Hennes föräldrar flydde till Sverige under sent 1980-tal. Hon är född i Sverige och bor i en av Stockholms mest segregerade miljonprogram. Hon sitter mitt emot mig klädd i keps, hood-jacka och långa säckiga byxor. Trots värmen. Det är vår i luften och kanske tjugo grader varmt. Hon beskriver sin vardag. Sitt Sverige.

Trakasserierna från de alltmer radikala gängen. Wannabeister. En skruvad, ultrakonstig hemmasnickrad ortodox islam, tvingar framför allt kvinnor, oavsett religion eller ålder, till heltäckande klädsel. De brukar stå och vänta på henne när hon går till jobbet för att kontrollera att hon inte visar någon bar hud. Hon har sedan länge slutat att gå ut själv med väninnorna. Ensamma kvinnor accepteras helt enkelt inte. Hon säger till mig

”Mina föräldrar flydde från religiöst förtryck till Sverige för att söka skydd. Nu vill jag, min man och våra två barn fly till Sverige vi med. Men vi har fastnat här. Varför kan inte Sverige komma hit och rädda oss?”

Det kommer aldrig ske, det vet hon. En suck av uppgivenhet. En tår i ögonvrån. Hon är ”andragenerationen”. Hon, hennes man och hennes barn bär ett utländskt efternamn som är svårt att uttala. Hon bryter lite och har en lägre utbildning än vad etniska svenskar har. Hon är dömd att stanna kvar i ett område där brandkåren inte åker in utan eskort. Ett av de mellan fjorton och femton områden som är nära att ges upp. Stenkastning och numera brandbomber är vardag. På helgerna eldas bilar upp. D är fast med sin familj. Sverige kommer inte komma och rädda dem. D bekräftar bilden som de numera svårt stigmatiserade förortsfeministerna beskriver. Väninnor som blev bortgifta i ung ålder för att sedan försvinna för gott under ett sommarlov. Passiva eller rädda lärare och socialsekreterare som sett tecknen men som vet att de inget kan göra. De klaner, ner på individnivå, som inte vill vara en del av det svenska samhällets grundvärderingar har lärt sig det magiska ordet för att tillämpa sin hederskultur i fred. De skriker bara

”Rasist”!

De tvingar då allt och alla försök att integrera på reträtt. De hänvisar till ”multikultur”. Alla viker sig eller tittar bort. Ingen vill bli kallad rasist, alla vill vara för multikultur.

De, wannabeisterna, vill utveckla ett parallellsamhälle. De är mästare på att spela ut rasistkortet. Om inte det går kan de alltid peka på Sveriges skuld i den transatlantiska koloniala slavhandeln för att tysta alla kritiska frågor.

Och de har mäktiga vänner högt upp i politiken. Som tittar bort vid bortförsel av underåriga flickor för månggifte. Som uttrycker sin förvåning över att så många tonårsflickor i ett kvarter tycks ramla ner från balkongerna när de börjat sin frigörelseprocess i puberteten.

Balkongflickorna.

De, wannabeisterna, skriker rasist åt allt och alla när en källarmoské, som predikar en radikal form av Islam som står Muslimska Brödraskapet nära, när den brann upp av sannolikt naturliga orsaker samtidigt som konvertiter och arabisktalande kristna fruktar för sina liv. I Sverige.

Socialdemokrater för Tro och Solidaritet, då under namnet Broderskap, ingick 1999 ett avtal med Sveriges Muslimska Råd, SMR. Av rapporten framgår tydligt att SMR vill se ett parallellt samhälle. Friskolor är ett särskilt ämne.

”Vad gäller frågor som rör skolan och daghem är det viktigt att samtalet nu går vidare så att socialdemokratins tveksamhet till fristående skolor inte negativt färgar av sig på frågan om hur muslimerna väljer att hantera sin integration och identitet”.

Lägg er inte i. Låt oss vara.

Socialdemokratin är en del av att ha skapat grunden för ett parallellsamhälle trots de vackra orden om annat. Av avtalet framgår att Tro och Solidaritet förbinder sig att verka för att lagstifta om muslimska helgdagar eller att få in dessa i avtalsrörelsen. Halal-slakt är ett annat område. Ett parallellt samhälle. Det finns andra exempel. Efter sju års processer har Högsta domstolen beslutat att pröva om svensk eller iransk lag ska gälla vid så kallad Mahr – ett islamiskt äktenskapskontrakt. Mahr finns inte i den svenska äktenskapsbalken. Men det skall nu prövas i svensk domstol.

Jag och D återvänder till samtalet. Solen skiner, det är vårvarmt i luften där hon sitter i sin heltäckande klädsel. Hon suckar uppgivet. Hon tror inte längre på vare sig Stefan Löfven, Jonas Sjöstedt eller Anna Kinberg Batra. Hon ställer frågan, viskande, rätt ut i luften till de öron och ögon som inte lyssnar, ser eller ens är närvarande: