”Årets svensk” är en utmärkelse som i sedan 1980-talet vandrat runt i svenska medier. Under lång tid blev den allt mer urvattnad, men 2006 tog nyhetsmagasinet Fokus över utnämningen och sedan dess gjort sitt bästa för att ge titeln relevans igen. Amineh Kakabaveh kan nu sälla sig i ett sällskap med sådana som Sven-Erik Bucht (S), Robyn och Jonas Gardell.

Hon blev förvånad när hon i december tilldelades utmärkelsen, i synnerhet eftersom Amineh Kakabaveh, som omnämnt sig själv som ”riksdagens enda klassiska marxist”, tilldelats titeln av en politiskt oberoende tidning som leds av den tydligt borgerligt profilerade chefredaktören Johan Hakelius.

– Jag blev väldigt glad förstås, men jag tycker att det är märkligt att det är liberaler som uppskattar det jag gör och står för och inte de egna inom vänstern, säger Amineh Kakabaveh.

Utöver ett sms från partiledaren Jonas Sjöstedt har hon inte fått några gratulationer från Vänsterpartiets ledning. Annika Qarlsson, Centerpartiets jämställdhetspolitiska talesperson, hör till dem som öppet stöttat henne och när utnämningen tillkännagavs hörde jämställdhetsminister Åsa Regner (S) och de borgerliga partiledarna Annie Lööf (C) och Jan Björklund (L) av sig och gratulerade och visade sitt stöd. Under tiden intervjun görs i riksdagshuset kommer samordnings- och energiminister Ibrahim Baylan (S) fram och gratulerar henne med en kram.

Amineh Kakabaveh skildrar sin uppväxt och kamp i självbiografin ”Amineh, inte större än en kalasjnikov”, som gavs ut i höstas. Hennes livsberättelse tar sin början 1973 i en kurdisk bergsby i nordvästra Iran. Det är en plats präglad av politiskt förtryck, våldsam hederskultur och svårt armod.

– Jag var inte mer än fem-sex år gammal när jag började arbeta tillsammans med mina bröder. Vi var alla tvungna att hjälpas åt med familjeförsörjningen. Det här är svårt för dagens svenskar att förstå, men barndom är något relativt, på vissa platser i världen tvingas barn, särskilt flickor, att bli som vuxna redan när de är så små som jag var då.

Hederskulturen yttrade sig i att alla hela tiden förväntades vaka över de strikta normer som upprätthöll maktstrukturen mellan olika släkter och familjer och mellan kvinnor och män.

– Hederssystemet omfattar alla, även männen, men framför allt ligger det på kvinnorna och flickorna att upprätthålla familjens heder. Det är viktigt att kontrollera kvinnan och hennes sexualitet. Det går inte att döma människor för att de lever i och upprätthåller den här kulturen, den traditionen är så gammal, flera tusen år äldre än religionerna. För att bryta den behövs en sekulär utbildning på individnivå för både kvinnor och män.

För den lilla omtänksamma, kärleksfulla flickan Amineh Kakabaveh blev konsekvenserna av hederskulturen att hon fick stryk av sina föräldrar när hon obetänksamt glatt hälsade på sina manliga kusiner på gatan eller när hon som elvaåring dansade med dem på ett bröllop.

Men även på platser med stark patriarkal kultur, som kurdiska Irans bergstrakter, finns det sprickor i systemet, variationer inom kulturen och exceptionella individer som tänker annorlunda och inte räds gå sin egen väg.

– Mina föräldrar älskar mig förstås också, min pappa var så stolt över mig och skröt gärna om hur duktig jag var på att arbeta fast att jag var så liten. Men jag var en annorlunda tjej, jag anpassade mig inte och min feminism och frihetssträvan växte fram ur mina egna erfarenheter av förtryck. Det finns grader av hederskultur och hos en del personer är den svagare. När jag anslöt mig till Peshmerga, hade redan min bror och min morbror gått med i frihetsrörelsen, de var socialister.

Bara 14 år gammal flydde Amineh Kakabaveh sin by för att delta i de socialistiska peshmergastyrkornas, Komalas, kamp mot ayatolla Khomeinis islamistiska regim. Hon fick sin första kalasjnikov, den ikoniska sovjetiska automatkarbinen, och inledde en väpnad kamp mot förtryck och för frihet och rättvisa.

– Peshmerga betyder ”Den som möter döden”. Att vara peshmerga är inte att vara en soldat. En soldat är något som blir utkommenderad i ett krig, en peshmerga är en frihetskämpe som är beredd att dö för andras frihet. De där åren var de bästa i mitt liv, jag var redo att dö för kampen, det var den största friheten. Det är svårt för svenskar att förstå, det är så länge sedan Sverige var i krig. Samtidigt vill jag inte glorifiera krig, det är något absolut fruktansvärt.

Det var också hos Peshmerga som Amineh Kakabaveh först formulerade sin feminism.

– I Peshmerga stred och dog muslimska män i en väpnad kamp för kvinnors frihet och lika rättigheter. De kämpade för kvinnors rätt till att bestämma över sig själva, att äntligen få slippa slöjan och att få älska den de vill. Det här tror jag inte att många svenskar förstår. De här männen som kom från muslimska familjer var feminister på riktigt. Även om allt inte var perfekt jämställt, så sågs vi kvinnor som jämlika kamrater i kampen och vi fick lika stort utrymme att yttra oss på våra möten och visades samma respekt som män. Det gör ont i mig att säga det, men vi kvinnor som slogs för Peshmerga hade större frihet och behandlades mer jämställt än många flickor och kvinnor som lever och växer upp i svenska invandrartäta förorter i dag.

Som 17-åring tvingade Amineh Kakabaveh fly till Turkiet. I samband med Gulfkriget lyckades kurderna i norra Irak slå sig fria från Saddam Hussein och den irakiska regimen. Samtidigt inledde Iran en kraftfull militarisering av de kurdiska bergsområdena mot Irak och började förfölja och avrätta oppositionella i stor omfattning. De iranska socialistiska peshmergastyrkorna pressades in i Irak, samtidigt började slitningarna inom den kurdiska frihetsrörelsen att tillta. Sovjetunionens kollaps satte frågetecken kring den socialistiska ideologins betydelse för rörelsen och hur kampen skulle se ut i framtiden.

Situationen blev för farlig för Amineh Kakabaveh och hon lyckas som FN:s kvotflykting först få komma till Sverige och sitt älskade Västerås.

– Västerås kommer alltid att vara min hemstad, där har jag mitt hjärta. Jag minns fortfarande första dagen när jag gick ut i Västerås. Jag såg äldre som gick med sina rullatorer och jag tänkte på min gamla mormor. Jag såg barn leka och skratta i lekparkerna och tänkte på barnen i Kurdistan och mina syskon som aldrig fick någon riktig barndom.

Amineh Kakabaveh gråter. Hon ursäktar sig och torkar tårarna.

I Västerås tog en sanslös resa sin början. Amineh Kakabaveh fick sin första egna bostad och utöver släkt och vänner från Iran lärde hon känna många svenskar som hjälpte henne med skolan och att snabbt lära sig svenska och komma in i samhället.

När Amineh Kakabaveh kom till Sverige var hon analfabet. Bara sex år senare hade hon läst in både svensk grundskola och gymnasium. Därefter läste Amineh Kakabaveh in en magisterexamen i filosofi och socialt arbete vid Stockholms universitet.

Som socialarbetare i Stockholmsförorterna Botkyrka och Skärholmen har hon sedan förfärats över hur den svenska integrationen nu rämnar.

– Jag och alla andra som jobbar med barn och ungdomar i förorterna vet att till och med de barn till invandrare som nu föds i Sverige är alldeles för dåliga på svenska. I många skolor i de här områdena finns det inte några etniska svenska barn över huvud taget. När jag var skolkurator på ett gymnasium i början av 2000-talet var ungdomarnas kunskaper i svenska, matematik och så vidare mycket låga. Tyvärr har den utvecklingen fått fortsätta i förorter i landet som är socialt och ekonomiskt utsatta.

Det Västerås som Amineh Kakabaveh kom till i början av 1990-talet till var i kraftig förändring, men fortfarande väsentligen en industri- och arbetarstad. Bengt-Göran Broströms skulptur ”ASEA-strömmen” som pryder Stora torget i Västerås skildrar just strömmen av arbetare som cyklar till ASEA:s fabrik på morgonen.

– Jag tycker att den är så fin, jag kände en sådan samhörighet med västeråsarna när jag såg den.

Bland de röda fanorna fann hon en politisk hemvist i sitt nya hemland.

– Det var under Första maj-firandet i Västerås 1993 som jag kom in kontakt med Vänsterpartiet. Kurdiska och iranska socialister gick tillsammans med vänsterpartisterna i tåget och jag blev intresserad.

Även om Amineh Kakabaveh först inte hade råd att lösa ett medlemskap började hon gå på partiets möten. Efter några år fick hon förtroendet att bli ersättare i olika nämnder för partiet i Västerås stad.

Efter studierna började Amineh Kakabaveh att jobba som socialarbetare. Samtidigt fick hon politiska uppdrag som ersättare i kommunpolitiken. 2005 var hon med och grundade den antirastiska gräsrotsrörelsen ”Varken hora eller kuvad”, som inspirerad av den franska förebilden ”Ni putes Ni soumises”, arbetar för demokrati och feminism i förorterna.

2008 kom Amineh Kakabaveh in som ersättare för Vänsterpartiet i riksdagen. Redan från första början tog hon strid för det förtryck mot kvinnor och den hederskultur hon i sitt civila yrke sett breda ut sig i Stockholms förorter. Det var redan då kontroversiellt och inte uppskattat hos partiledningen. Men tunga vänsterprofiler, som den förre partiledaren C-H Hermansson, stöttade henne.

– Jag har hela tiden haft gräsrötterna inom partiet med mig. Inte minst har jag fått stöd från Vänsterpartiet i Västerås och Västmanland.

Sommaren 2015 ledde Amineh Kakabavehs obekväma kamp till en öppen konflikt med partiledningen. I en debattartikel I Expressen slog hon larm om hederskulturens utbredning i socialt utsatta förorter och hur en manlig våldskultur ger grogrund för jihadism i Sverige. Genom att berätta unga kvinnors egna berättelser tecknade hon i artikeln ett enormt integrationspolitiskt problem som hon hävdar ignoreras och skildrade en utveckling som glider svenska myndigheter ur händerna.

Varken hora eller kuvad gjorde 2016 en enkätundersökning med 1 100 ungdomar i Stockholms förorter och 1 200 ungdomar i förorter till Göteborg.

– Resultatet är alarmerande. Det vi kan se är att många muslimska ungdomar som är födda här i dag är mycket mer religiösa än sina föräldrar och att de är allt mer positiva till Islamiska staten. Det är inte så konstigt när segregationen är utbredd och arbetslöshet och hopplöshet leder till att ungdomarna glorifierar religionen och gamla patriarkala strukturer i sina föräldrars hemländer. Samtidigt ger svenska staten pengar till grupper som upprätthåller hederskulturen och till islamistiska organisationer som bjuder in propagandister som sprider hat mot judar, homosexuella och kvinnor.

– Det finns muslimska kvinnor i dag i våra förorter som blir bespottade och trakasserade om de inte bär slöja eller om de handlar varor i matbutiken som uppfattas som ”haram”. Men det är inte bara muslimska kvinnor, även syrisk-ortodoxa kristna utsätta för hederskulturen här och till och med tjejer som kommer från latin- och sydamerikanska katolska familjer berättar om att de inte får träffa eller bli kär i vem de vill.

Amineh Kakabaveh betraktar nu med förfäran hur hederskulturellt förtryck och ren vidskepelse får makt över svensk offentlighet och svenska skolor. Konsekvent kallar hon inte bara heltäckande slöjor, som burka och niqab, utan även hijab och andra slöjor, för religiösa uniformer som inte hör hemma i den svenska offentligheten.

– De som säger att slöjan är ett fritt val ljuger. Jag säger ”far åt helvete” till dem som påstår det. Det spelar ingen roll om det är någon från mitt eller något annat parti som säger det. Slöjan är en del i ett patriarkalt förtryck som syftar till könssegregering och underordnande av kvinna. Det går inte att se det på något annat vis. De kvinnor som säger att det är ett fritt val säger så därför att de inte har något annat val. Små flickor ska inte behöva bära ett sådant påbud.

– Problemet är att medierna inte uppmärksammar den här problematiken på riktigt och kvinnorna som bär slöjorna vågar inte säga något annat än att det är ett fritt val. Jag blir kallad rasist för att jag hävdar det här, men det är de som är rasister som inte hjälper flickor och kvinnor i vårt land från ett förtryck som andra svenska kvinnor inte utsätts för.

"De som säger att slöjan är ett fritt val ljuger. Jag säger ”far åt helvete” till dem som påstår det."

Den svenska vänstern har genomgått en ideologisk omorientering under de senaste 30 åren och postmodernismens kulturrelativistiska och identitetspolitiska idéer om grupprättvisa och representation har fått ett allt starkare fäste. Amineh Kakabaveh hävdar tvärtom att det västerländska politiska tänkandets stora upptäckt är den enskilde medborgaren och det gemensamma som binder mänskligheten samman.

– Identitetspolitiken måste bort! För mig är vänsterns rötter och arv upplysningen. Franska revolutionens ideal frihet, jämlikhet och broderskap är det som vi ska bygga vår politik på. Var är sekularismen? Var är universalismen? Identitetspolitiken reducerar människor och håller dem fångna i konstruerade gruppidentiteter. Individen blir bara sin religiösa tillhörighet, vilket land han eller hon kommer ifrån eller sin sexuella läggning. Det blir som en sorts omvänd rasism.

– Det intressanta är att upplysningens radikala ideal i dag främst värnas av borgerliga debattörer och opinionsbildare, som Sakine Madon och andra.

Identitetspolitikens relativistiska anslag har också gjort att svensk samhällsdebatt inte längre kan enas kring självklara problemområden, hävdar Amineh Kakabaveh.

– Vi måste se verkligheten som den är och inte osynliggöra det förtryck som svenska kvinnor utsätts för i förorterna i dag. Först då kan vi diskutera det och hitta lösningar på problemet. Verkligheten var den som svenska arbetarförfattare beskrev när de skildrade arbetarklassens kvinnor på 1930-talet. Det synliggjorde kvinnornas situation och ledde till att jämställdheten kunde vinna mark i Sverige.

Varför den svenska vänstern har låtit sig duperas av postmodernismens i grunden reaktionära idéer har Amineh Kakabaveh svårt att förstå. Men hon hävdar att hela det svenska politiska etablissemanget gett sig in ett cyniskt spel där kvinnors rättigheter blir något som kan kohandlas bort för att genom svenska islamister vinna röster och inflytande bland landets nyare invånare.

– Varför det har blivit så här får du faktiskt fråga partiledning om. Vänsterpartiet är helt enkelt inte det parti det var för 20 år sedan. Ett stort problem är att hela den svenska politiska debatten är så fruktansvärt ytlig. Ingen gör självständigt sin egen analys och håller fast vid den, alla springer åt samma håll hela tiden. Den svenska vänstern följer bara efter det som för tillfället är politiskt korrekt i liberala medier och vågar aldrig inta en egen ståndpunkt.

Att politisk relativism och kohandel med islamistiska intressen sker i växelverkan med den populistiska nationalismens framgångar, är Amineh Kakabaveh övertygad om. Att Sverigedemokraterna växer sig starkare över tid och vinner förtroende är något som Amineh Kakabaveh tror att vi kommer fortsätta att bli varse.

– Det är fullt begripligt att många människor är besvikna och förbannande på utvecklingen. Vi har bara sett början på de integrationsproblem vi har framför oss med alla de människor som nu har kommit hit och deras stora förväntningar på Sverige.

– Sverigedemokraterna kommer sannolikt att åtminstone bli Sveriges näst största parti efter nästa val. Det beror inte på att det partiet har någon lösning på våra problem, tvärtom tillhör de också etablissemanget och är ett högerpopulistiskt parti med rötter i rasistiska ideologier och som för en splittrande politik som vilket borgerligt parti som helst.

– Men varken Vänsterpartiet eller något annat parti vågar ge sig in i ”känsliga” debatter och lämnar därför ett stort politiskt vakuum som Sverigedemokraterna kan fylla med sin propaganda. Jag önskar att mitt parti var mer engagerat och vågade ta debatten, att det erbjudit fler politiska lösningar än enbart generell välfärdspolitik för de här människorna.Den klassiska rättvise- och fördelningspolitiken har offrats för identitetspolitiken och integrationspolitiken saknar helt könsperspektivet.

Amineh Kakabaveh har stöd från Socialdemokraternas och de borgerliga partiernas kvinnoorganisationer och invandrarkvinnoorganisationerna, men saknar stödet i kampen för invandrade kvinnor och mot hederskulturellt förtryck från yngre generationer svenska feminister. Hon menar att de gör den feministiska kampen en stor otjänst genom att de sin nyvunna relativism trogen relativiserar de stora framsteg som Sverige gjort inom jämställdhet.

– Kvinnorna i Grupp 8 är på min sida. De är riktiga feminister. Irene Matthis och Ebba Witt-Brattström, Suzanne Osten och Gunilla Thorgren har hört av sig till mig och gett mig sitt stöd.

– De som likt Gudrun Schyman hävdar att svenska män är som talibaner, vet att de ljuger innerst inne. Påståenden är helt absurt eftersom lång ifrån alla afghanska män och ännu mindre alla muslimska män har en så fruktsvärd kvinnosyn.

I april 2016 fick Amineh Kakabavehs belackare en möjlighet att få tyst på henne. Hon delade av misstag ett videoklipp med SVT:s logga på sin Facebooksida. I klippet framställdes somaliska män som extremistiska islamister vurmade för våldsam hederskultur. Efter 23 minuter insåg hon sitt misstag, bad om ursäkt och tog bort filmen som visade sig vara gjord av svenska nazister.

Drevet drogs igång. Den antirastiska tidningen Expo gjorde stor nyhet av händelsen. Amineh Kakabaveh bad om ursäkt och förklarar sitt misstag, men det hjälpte inte. Snart lyftes frågan om att utesluta henne ur partiet. Men under trycket av en stormig debatt nöjde sig partiledningen med att under en månad stänga av henne från sitt politiska uppdrag.

– Jag har bestämt mig för att inte prata mer om den händelsen. Jag har bett om ursäkt och förklarat hur det kunde gå så fel så många gånger.

Hur ser din framtid i Vänsterpartiet ut nu? Kommer du att kunna ställa upp i riksdagsvalet 2018?

– Jag har haft ett par möten med partiledningen och dialogen fortsätter. Om partiet vill ställer jag upp, annars kommer jag att fortsätta min kamp för jämlikhet och rättvisa på något annat vis. Ett parti är alltid bara ett medel i den socialistiska kampen, aldrig någonsin ett mål, det är viktigt för alla socialister att komma ihåg det.

Fokus motivering till Årets svensk 2016:

”Genom att uppmärksamma radikalisering, klan- och hedersförtryck blottlägger Amineh Kakabaveh i handling och tal och till en avsevärd personlig kostnad, den svenska oviljan att röra vid alltför känsliga ämnen. Hon gör det genom att ta fasta på värderingar som gäller alla, snarare än på särskiljande identiteter”