Oli Paavo Väyrysestä mitä mieltä tahansa, hänen sinnikkyyttään on jollain tavalla pakko arvostaa, kirjoittaa IS:n toimittaja Antti Halonen.

”Anteeksi, kuka tuo mies on?” utelias ja ystävällinen sveitsiläismies kysyi minulta Terve Helsinki -liikkeen vaalivalvojaisissa sunnuntai-iltana. Hän oli päätynyt ravintolaan vahingossa turistina. Hän tarkoitti kysymyksellään konkaripoliitikko Paavo Väyrystä. Myönnän, että hetken aikaa piti miettiä, miten muotoilisin vastaukseni. Mieshän on elävä poliittinen legenda, joskin ristiriitainen sellainen.

Sveitsiläismies kaivoi puhelimellaan Väyrysen kuvan ja sanoi, että kyseessä taitaa olla se mies, joka haukkuu koko ajan EU:ta. Hän kysyi, onko Väyrynen Suomen entinen presidentti tai jotain vastaavaa. Ei ole, mutta yrityksestä se ei ole kyllä jäänyt kiinni. Väyrynen on tavoitellut keskustan presidenttiehdokkuutta neljällä eri vuosikymmenellä. Viimeksi hän oli presidenttiehdokkaana edellisissä vaaleissa 2012.

Isoisäni luonnehti Väyrystä korkiksi, joka pulpahtaa aina pinnalle. Siinäkin tapauksessa vaikka korkin hukuttaisi lammikkoon, joka olisi täynnä paljon vettä vastenmielisempiä asioita. Vaari taitaa olla oikeassa. Väyrynen näytti taas kuntavaaleissa, että hän ei ole menossa mihinkään.

***

Kuntavaaleissa 2017 keskustan kunniapuheenjohtaja Väyrynen ei kelvannut Keminmaalla puolueen ehdokkaaksi. Korkki pulpahti taas pintaan, kun Väyrynen lähti ehdolle kristillisdemokraattien sitoutumattomana ehdokkaana johtamansa Terve Helsinki -liikkeen kautta Helsingissä. Hän myös meni läpi.

Väyrynen on poliitikko, jota monet hänen vastustajistaan pitävät kierona, epäluotettavana ja ikävänä ihmisenä. Mies itse on luonnehtinut itseään luonteensa perusteella koleerikoksi. Väyrynen ei ole koskaan piitannut saati pelännyt, mitä muut ihmiset tai puolue hänestä ajattelevat. Sisupussi on kestänyt kaikki nipistelyt ja räpistelyt. Väyrysen iho on kuin teflonia, johon mikään ei tartu.

Kaikista vastoinkäymisistä, epäonnistumisista ja häneen kohdistuneesta kritiikistä huolimatta Väyrynen on aina pyrkinyt tavoitteitaan kohti. Jotkut näkevät sen voimakastahtoisuutena ja itsevarmuutena, jotkut jääräpäisyytenä tai omahyväisyytenä.

Joka tapauksessa vaikka mitä tulisi vastaan, Väyrynen on aina isoisäni sanojen mukaisesti pulpahtanut jostain pinnalle. Harva suomalainen on osoittanut yhtä paljon sinnikkyyttä kuin Paavo Väyrynen.

***

Kun Väyrynen poistui vaalivalvojaisistaan tyytyväisenä miehenä, hän totesi minulle naurahtamalla: ”Mitäpä elämä olisi ilman minua”. Tokaisu liittyi kysymykseen siitä, mitä hän haluaisi sanoa kaikille vastustajilleen, jotka toivoisivat hänen pikkuhiljaa jäävän eläkkeelle.

Myös omassa lähipiirissäni on kuulunut nurinaa, että ”eikö siitä Väyrysestä päästä ikinä eroon”. Jonain päivänä tulee päivä, jolloin Paavo Väyrysenkin poliittiselle uralle tulee päätös, mutta se päivä siirtyi sunnuntaina taas neljällä vuodella.

Oli Paavo Väyrysestä ihmisenä ja poliitikkona mitä mieltä tahansa, hänen osoittamaansa sinnikkyyttä on tavallaan jo pakko arvostaa.