I det efterfølgende vil jeg gøre præcis det vores forsvarsminister ikke vil have vi gør, nemlig giver en uforbeholden mening om det forsvar der snart ikke findes mere af. Det er samtidig et oplæg til en politisk diskussion om vores forsvarsevne, en diskussion der desværre fylder alt for lidt.

Forsvaret er igennem de seneste år nederst på listen over diskussionsemner da det kan virke tåbeligt at bruge penge på når kræftbehandlingen sejler, dagpengene må nedsættes og pensionsalderen forhøjes. Men prøv at anskue politi, beredskab og forsvar som livs-, ulykkes- og indboforsikringen. Glemmer man at betale regningen kan resultatet blive særdeles dyrt når uheldet er ude.

For at slippe for at skulle lave en række politisk upopulære prioriteringer har skiftende regeringer siden 1989, brugt forsvaret som kapital reserve når et politisk projekt skulle gennemføres, med det resultat at vi i dag bruger stadigt færre midler på personel og materiel.

De 20.000 mennesker der arbejder i forsvaret er for den største dels vedkommende ikke soldater der kan deployeres eller passe på Danmark og resten af Rigsfællesskabet. Når det tal dukker op igen og igen må det være for at dække over hvor få enheder vi i virkeligheden har, og det skal jeg gerne skrive igen.

“Skulle vi, i eller uden for forsvaret, ikke samlet, turde diskutere problemstillingen offentligt i stedet for at pille os selv i navlen og vægte egen karriere højere end vores egen integritet.“

Men først til det vi ikke har.

Den tidligere forsvarsminister Carl Holst fik udstillet en komplet uvidenhed om forsvaret da han proklamerede at vi råder over artilleri. De 3-4 kørende pjecer vi har (SKH), også kendt som ”Sjældent Kørende Haubitsere” er sat sammen af en kombination af ståltråd, tyggegummi og en ikke uvæsentlig mængde dele fra andre pansrede køretøjer. Til gengæld må udbuddet på nye pjecer gå om og risikoen for at pilen peger på samme fabrikant som tidligere er overhængende, hvilket muligvis ender med samme resultat, hvor udbuddet falder til jorden.

Evnen til at se hvad der foregår under overfladen inden for det danske søterritorium er ikke eksisterende, da vi både har skrottet ubådsvåbnet og i en spare iver har udeladt at indkøbe sonargrej til vores helikoptere. Hvis vi skulle finde en Russisk atomubåd i danske farvande er det fordi vi har lånt materiel af USA eller hvis den tilfældigvis skulle gå på grund tæt på Holmens kanal.

På en god dag kan vi holde 25-28 kampvogne kørende. Resten er brugt til reservedele eller mangler akut mandskab.

Danmark har i skrivende intet jordbaseret luftforsvar. Læg det sammen med at vores kampfly er særdeles slidte efter mange missioner og mange års hjemlig brug i beredskabet.

Der er bygget tre fine fregatter, men personelbesparelser betyder at vi kun kan mønstre godt en besætning. Det kan godt være vi ikke skal være en international flåde supermagt men danske rederier fragter en ikke uvæsentlig del af verdens godsmængder og det kan vi ikke bare lade alle andre om at passe på.

Fra at have en militær struktur med regulære bataljoner er vi begyndt at benævne niveauet over kompagnier og eskadroner for kampgrupper, hvilket blot dækker over at vi fjerner kampenheder. Danmark råder i dag over 6 infanterikompagnier, eller rettere 18, delvist besatte delinger.

Efter 60 år går en del af vores pansrede mandskabsvogne på pension. Der blev ikke helt råd til det antal der var nødvendigt, men det forhindrede ikke ministeren i at udtale at det var handling bag ordene om et moderne og effektivt forsvar.

Hvis vi skal holde os til analogien vil det svare til at DSB stadig kørte med de gamle S-toge, fik 85% af det ønskede materiel (i 2018) og samtidig blev bedt om at køre med 5 minutters drift. Ville transportministeren turde kalde det en effektiv investering i fremtidens kollektive transport?

Vores aldrende F16´ere står til udskiftning og beslutningen er naturligvis igen udsat. Foruden at skulle vælge mellem en række forskellige flytyper skal vi afgøre hvor mange, eller få, vi skal investere i, ud fra en række helt saglige argumenter som danske arbejdspladser og hvor få vi kan klare os med. Man kan undre sig lidt over hvor den militærfaglige diskussion om hvad der er nødvendigt er henne. Når flyindkøbet falder på plads starter slagsmålet om finansiering, men det bliver med sikkerhed en løsning hvor resten af forsvaret udhules for at gøre plads til investeringen.

Forsvarets nye HR strategi betyder en hidtil uset afgang af officerer, hvor indtaget på ingen måder står mål med afgangen. Tre HR målinger i streg viser en nedadgående tendens i tilfredsheden, hvilket har resulteret i en arbejdsgruppe der muligvis kommer frem til en række tiltag der skal standse blødningen. Må det i den forbindelse anbefales at ingen husker de snedige 66 tiltag der skulle fastholde personellet sidste gang den var rivende gal. Gratis frugt og fri kaffe er i sig selv ikke grund til at blive i uniformen.

Overvej hvordan tre herpå følgende tilfredshedsanalyser havde betydet radikale ændringer i en privatejet virksomhed. Chefen var givetvis blevet fyret, sammen med en række af dennes umiddelbare undergivne, hvorefter en samlet plan var lanceret inden for en overskuelig fremtid.

Listen af det vi ikke kan, er meget længere end ovenstående og desværre betydeligt længere end det vi reelt kan.

Den politiske disponering må vi leve med, da Danmark i skrivende stund kun ejer ganske få politikere med en vision horisont der rækker ud over næste valgperiode. Paradokset er blot at hele vores nationalstat, vores frihedsidealer og velfærdsmodel hviler på et fundament af sikkerhed, en sikkerhed der i bedste fald er falsk da vi ikke evner at passe på os selv.

Vi er medlem af NATO, men er det rimeligt at amerikanske, engelske og franske skatteborgere skal betale for vores sikkerhed, blot fordi vi ikke kan finde ud af at sikre grundpillerne i samfundet?

“Når flyindkøbet falder på plads starter slagsmålet om finansiering, men det bliver med sikkerhed en løsning hvor resten af forsvaret udhules for at gøre plads til investeringen“.

Danmark hverken er eller skal være en stormagt, men det må være rimeligt at vi allokerer de midler det kræves for at kunne indgå i en alliance på lige fod med de andre medlemslande. Måske vi ligefrem skulle låse forsvarsbudgettet til en procentsats af bruttonationalproduktet, for at undgå fristelsen til at gå på hugst i forsvaret når verden virker fredelig. For ganske få år siden virkede verden relativt fredelig og både højre og venstre side af salen på Borgen havde travlt med at fjerne uniformerne da de, i øjeblikket, ikke virkede relevante. Nu hvor vi skal bruge dem er de væk og vi kan hverken passe på os selv eller hjælpe ude i verden, hvor behovet er større end nogensinde. Norge, Sverige, Polen og England har set lyset, men Danmark vil hellere lave parker til stressramte mænd og være verdens bistands duks.

Kan vi leve med at skiftende politikere balancerer på grænsen af sandheden når de hævder at vi har et troværdigt forsvar eller skulle vi begynde, samlet og uanset partifarve, at stille krav om at vi ikke stiltiende vil acceptere en afvikling af vores forsvarsevne? Burde det ikke ligge implicit i jobbene som både minister og forsvarets øverste lag at aflevere sandheden om systemets tilstand og i det mindste aflevere en objektiv konsekvensanalyse, når villigheden til at investere i området er særdeles lille.

Skulle vi, i eller uden for forsvaret, ikke samlet, turde diskutere problemstillingen offentligt i stedet for at pille os selv i navlen og vægte egen karriere højere end vores egen integritet. Når chefen for Jydske Dragonregiment opremser udfordringerne mødes han med benægtelse og afvisning, i stedet for at bruge anledningen til at tage en offentlig diskussion om problemet.

Året 2015 var næppe det mest nådige for dansk forsvar og med en manglende politisk erkendelse af at der skal afsættes til ressourcer til området, bliver 2016 næppe en dans på roser.

Fra politisk side ønskes et konstant højt internationalt aktivitetsniveau, stadig flere tilmeldinger til reaktions bidrag samt et kronisk højt øvelses niveau. Det betyder at materiel og personel slides op og materiel efterslæbet bliver stadigt større. Den udgift rammer nu dobbelt hårdt hvor sparekniven er slebet skarp som et barberblad.

Skulle vi samlet prøve at gøre det til et politisk tema, i stedet for at lade vekslende ministre slippe afsted med at bilde befolkningen ind at vi har et nutidigt, kvalitativt og kvantitativt relevant forsvar?

Om man som jeg vælger at smide det gamle partimedlemskab i skraldespanden og engagere sig i et nyt eller tager kampen op i et af de eksisterende partier er virkeligheden underordnet, blot vi er mange nok der gør det.

af KLAUS KROLL

Kaptajn af reserven, Medlem Nye Borgerlige.