»Denmark, Denmark. Everyone rides bikes, everybody’s white,« synger den amerikanske indiemusiker Mark Kozelek med sin ironisk-melankolske stemme.

For nogle år siden boede jeg i Göteborg og fik på et tidspunkt et værelse i den attraktive og centralt beliggende bydel Haga. »Oj, vad bra,« sagde mine svenske venner anerkendende, når jeg fortalte, hvor jeg var flyttet hen. Men Haga gav mig kvælningsfornemmelser. Hovedgaden var én lang række af små, hyggelige konditorier og caféer, butikker med te og økologisk kosmetik. Uden for de fleste caféer hang et lille skilt med oplysninger om, at maden her var fairtrade-handlet, økologisk, vegetarisk osv. Overalt i de snævre, brostensbelagte gågader så man kun hvide mennesker.

Når jeg til gengæld tog ud til min veninde, som boede i en nordøstlig forstad, fyldtes sporvognen af folk med afrikansk eller mellemøstlig baggrund. I Sverige staves forstaden med stort, Förorten svarer til det danske ghettobegreb, det er det sted, hvor de fattige og de farvede bor. Så kan den hvide middelklasse i centrum være i fred med sine progressive holdninger og sin gode samvittighed.

Det er længe siden, jeg har tænkt på Haga, jeg boede der kun i halvanden måned, så flyttede jeg ud i en forfalden rønne i skærgården med tre digterinder, nogle mus og en del myrer. Men i slutningen af januar udløste den svenske forfatter Athena Farrokhzads anmeldelse af Yahya Hassans bog en heftig debat om bl.a. racisme, som har fået dele af det danske kulturliv til at minde mig om Haga. Her i kultureliten findes ingen racisme, står der på de små skilte. Alle er farveblinde. Alle er hvide.

Forfatteren Niels Lyngsø og litteraten Peer Bundgaard har publiceret et langt essay i Politiken, hvori de afviser eksistensen af strukturel racisme i de skandinaviske samfund. Lyngsø og Bundgaard mener også, at Farrokhzad og andre, som kritiserer den måde, hvorpå der i offentligheden bliver talt om minoriteter, fejlagtigt skaber en opfattelse af, ”at offentligheden er lukket land for dem, der ikke pryder sig med majoritetens tanker, skikke og værdier.” Da tre forskere (Mons Bissenbakker, Mathias Danbolt og Michael Nebeling Petersen), som beskæftiger sig med strukturel racisme, efterfølgende skrev et modsvar til Lyngsø og Bundgaard, kunne Politiken ironisk nok ikke finde plads til at trykke det. Så selvfølgelig har vi alle sammen principielt set ytringsfrihed til at udtrykke vores tanker offentligt. I praksis er der bare mest spalteplads til de tanker, som ikke udfordrer majoritetens selvbillede. Og den sortering som afgør, hvilke udsagn der bliver betragtet som væsentlige, er i sig selv politisk og har politiske konsekvenser.

Jeg ved fra mennesker, der står mit hjerte nær, at det i Danmark er en helt dagligdags oplevelse at blive udpeget som »fremmed«, hvis man ikke er bleg og blåøjet, og det undrer mig, at der blandt blegansigter er så stor en modvilje mod at høre om den problematik. Formålet med at tale om strukturel racisme er ikke at fastlåse folk i bestemte positioner ud fra deres hudfarve, men at indse, at vi lever i et samfund, som på mange måder stadig er ret fastlåst, og at det er på tide at forandre det.

På Charlottenborg vises for tiden en udstilling med den amerikanske maler Kerry James Marshall, hvis erklærede projekt er at rette op på underrepræsentationen af sorte subjekter i billedkunstens verden. Han maler smukke, selvbevidste kvinder iført undertøj og guldørenringe for at skabe et skønhedsideal, som er »tydeligt og utvetydigt sort«. Han maler portrætter af fortidens helte og viser nutidsmennesker i hverdagssituationer. Næsten alle mennesker i hans malerier er sorte. Som jeg bevæger mig igennem udstillingen, slår det mig, hvor uvant jeg er med at se den slags billeder, hvor hvid kunsthistorien er. Stillet over for Marshalls malerier er det umuligt at opretholde en illusion om farveblindhed, så går man i hvert fald glip af pointen.

Når vi overhovedet er begyndt at diskutere racisme i kulturlivet, er det fordi Marshall, Yahya Hassan, Athena Farrokhzad og mange andre kunstnere, der ikke er hvide, er trådt ind på scenen og blevet centrale figurer. De peger på nye problematikker, som vi må i gang med at forholde os til. Det bliver sikkert kompliceret og konfliktfyldt. Men jeg tror, det kommer til at gøre os klogere.