»Landsforrædere«. Sådan omtalte den charmerende blonde partileder fra det nye højrefløjsparti Nye Borgerlige, Pernille Vermund, de venligboere (eller »væmligboere«, som Vermund kalder dem), der hjalp flygtninge videre til Sverige.

Udtalelsen faldt i Deadline den 17. august, og hun blev efterfølgende bakket op af Tidehverv-præsten Katrine Winkel Holm, der efter eget udsagn ikke kunne se noget dehumaniserende ved beskyldningerne om landsforræderi.

Men som der står i den lidet mundrette ’Bekendtgørelse af Lov om Tillæg til Borgerlig Straffelov angaaende Forræderi og anden landsskadelig Virksomhed’ også kendt som landsforræderloven:

»Livsstraf fuldbyrdes ved Skydning efter nærmere ved kgl. Anordning fastsatte Regler.«

Det var den lov, der blev indført efter befrielsen, hvorefter 46 danskere blev henrettet for at havde forrådt deres fædreland.

Hverken Vermund eller den højrekristne Winkel Holm vil skyde nogen, men de leger med en krigsretorik, der er helt igennem upassende i et fredeligt og demokratisk land som Danmark. Og som desværre er udbredt både hos toneangivende højrefløjsdebattører.

F.eks. historikeren Mikael Jalving, der som en gammeltestamentlig dommedagsprædikant i Radio24syv prædiker, at enden er nær, samt nettets højretosser, såsom ham den skøre lektor Niels Vestergaard Thomsen, der på Facebook kalder venligboerne for »tyskerpiger«. Uagtet at behandlingen af tyskerpigerne efter besættelsen var en national skændsel.

Hadet til modstanderne

Der er ikke noget galt med en hård debat, og i Danmark har vi en god tradition for at kunne kalde hinanden ’idiot’ og drikke en øl sammen bagefter.

Men når toneangivende politikere og ideologer bruger krigsretorik, er de med til at forrå debatten og skabe en unødig polarisering. Ja, man kan sige, at de splitter nationen.

Jeg har været i krig. Endda med Dannebrog på skulderen. Og jeg kan love for, at det er noget helt andet, end den tilstand vi har herhjemme.

Det er værre at beskylde sine modstandere for landsforræderi, end at kalde dem ’svin’ og ’idioter’, for mens det sidste bare er kraftudtryk, indskriver krigsretorik fra Anden Verdenskrig sig i et verdensbillede, hvor muslimerne bliver til besættelsestropper. Demokratiske politikere til kollaboratører. Og os andre? Ja, vi er vel stikkere og landsforrædere. Og hvordan var det lige, det gik dem?

Højreorienterede værdikrigere har, så længe jeg har læst aviser, haft travlt med at rakke ned på og mistænkeliggøre fædrelandskærligheden hos os – det store flertal bemærkes, der tillader sig at være uenig med Dansk Folkeparti og Krarup-klanens aggressive nationalisme. Og nu istemmer Nye Borgerlige så koret.

Læs også: Et tomrum til højre er under opfyldning

Højrefløjsaktivister og DF’ere er igennem tiden selv blevet udsat for en masse politiske modbydeligheder. Både fortjent, men også ufortjent, fordi de rejste nogle legitime politiske spørgsmål. Det er heldigvis ved at være fortid. Til gengæld lever det frådende had mod politiske modstandere i bedste velgående hos højrefløjen selv.

I foråret beskrev en anden Tidehverv-præst, Sørine Godtfredsen i Berlingske, sine modstandere sådan her:

»Jens Rohde, Margrete Auken og Morten Helveg Petersen, debattører i al almindelighed og naturligvis kunstnere af forskellig art« som »vor tids landsforrædere«.

En udtalelse Sørine Gotfredsen dog havde pli nok til at trække tilbage, efter et berettiget ramaskrig.

Dansk Folkepartis unge talent Morten Messerschmidt har tilsvarende skrevet i Berlingske, at de danskere, der tillod sig at være kritiske over for kongehuset, stod på skuldrene af de: »radikale sejre … 1917, 1933«. Altså henholdsvis den bolsjevistiske og nazistiske magtovertagelse i Rusland og Tyskland.

Messerschmidt mener simpelthen, at kritikere af kongehuset, det være sig radikale og velsagtens også nogle socialdemokrater og resten af venstrefløjen, viderefører Stalins og Hitlers projekt.

En abstrakt utopi

Vermund, DF’ere og de sorte præster kan bedst beskrives som nationale farisæere, der vifter så højt med Dannebrog, at de helt mister jordforbindelsen.

Jeg tror simpelthen ikke på, at man kan elske Danmark, når man hader en så stor del af befolkningen og ser dem som landsforrædere og genfødte nazister og kommunister.

Når typer som Vermund og Messerschmidt med larm og spektakel udråber deres kærlighed til Danmark, så er det ikke de konkrete nulevende danskere, de er solidariske med. Det er en abstrakt utopi, om hvordan Danmark burde være. Fri for landsforrædere og radikale reformatorer.

Læs også: Vi har glemt, hvordan vi rummer det, vi ikke kan lide

De bærer deres nationalfølelse på brystet frem for i hjertet, for det Danmark, de hævder at forsvare, er fyldt med mennesker, de foragter. Herunder 150.000 venligboere. Det er rigtig mange mennesker at foragte.

På den måde minder de selv om de kommunistiske intellektuelle, der dyrker ideen om arbejderklassen, men foragter alt det konkrete ved den: hvad den spiser, ser i fjernsynet, stemmer osv.

Ligesom kommunisterne, sværmer de sorte præster og intellektuelle for et helt andet samfund og et helt andet menneske, end det, der nu engang findes herhjemme.

For sandheden er jo, at Vermund og DF repræsenterer en politisk tradition, der har modsat sig stort set alle de politiske og sociale fremskridt, der har skabt det Danmark, vi er stolte af i dag.

Danmarkshistoriens taberhold

Fortidens danske højrefløj modsatte sig indførelsen af parlamentarismen og kvindernes stemmeret. Den kæmpede imod den frie seksualitet og sekulariseringen af samfundet.

Den uformelle omgangstone, meritokratiet og vores skepsis ved autoriteter har ikke altid været en del af vores nationalkarakter. De karaktertræk er resultatet af politiske kampe mellem progressive og konservative kræfter.

Vermund og DF repræsenterer taberholdet i de kampe. Deres forgængere kunne ikke fastholde kongens politiske magt eller kirkens magt over danskernes sind.

Det forhindrer dem dog ikke i at monopolisere fædrelandskærligheden – det sidste de har tilbage af treenigheden Gud, konge og fædreland. Fædrelandskærligheden bruger de ikke til konstruktivt at skabe fællesskab, men til at dunke os andre i hovedet med.

Men hulheden i deres nationale projekt udstilles ved, at de må ty til progressive værdier. Det er således islams betændte forhold til demokrati, ligestilling og homoseksualitet, der bruges til at skabe afstand til muslimerne

Vermund med flere har naturligvis ingen intention om at henrette nogen som helst, som det skete efter besættelsen. Deres retorik er et ekko af den revolutionære venstrefløj i 1970’erne. Masser af bragesnak, men ingen handling.

Men med beskyldningerne om landsforræderi afslører hun sin egen nationale forløjethed. For hun bruger begrebet på samme måde, som når det yderste venstre råber ’fascist’ efter deres politiske modstandere. Det betyder slet og ret ’idiot’. Men udtryk som ‘fascist’ og ‘landsforræder’ er begge historisk misvisende og skadelige for debatten.