»Der er i Danmark en helt kritikløs glæde og benovelse over forskning,« siger Martin Malthe Borch, som er civilingeniør i bioteknologi.

»Alle siger, at universiteterne skal redde os. Ingen tænker over, hvordan det skal ske. Men universiteterne har ikke monopol på at undre sig og på at undersøge verden. Alle kan være med.«

Selvtilliden fejler ikke noget hos Martin Malthe Borch og de andre medlemmer af Labitat, som er et hackerspace i en kælder i København. Det er et slags åbent folkelaboratorium og opfinderværksted, hvor en blanding af nysgerrige nørder og entusiaster med og uden formelle uddannelser på kryds og tværs producerer erkendelser og ny viden, som derefter deles som open source. Centralt står et ønske om at gøre forskningen folkelig, og tilgangen kaldes derfor også citizen science.

For at blive klogere på de mange funky engelske begreber står Information i en tætpakket kælder, i hvis køkken en unge mand ved navn Esben Rimi Christiansen er i gang med at ekstrahere dna fra et løg ved hjælp af salt, sæbe og kogesprit.

Dna-forsøget er blot en af mange aktiviteter denne hverdagsaften. I nabolokalet hviner en vinkelsliber, og i et andet rum programmerer tre unge mænd og en kvinde på deres laptops, mens de indtager de obligatoriske pizzaer.

Et mindre hold lektorer og kommende ph.d-studerende fra Institut for Kunst og Kultur ved Københavns Universitet er på vej ud af døren. De har været hernede for at diskutere muligheden for at lære at bygge deres egne robotter.

Ved siden af Esben Rimi Christiansen står en mand med lyst hår og grøn skjorte. I sit civile liv hedder han Michael Möller og arbejder som It-konsulent. Hernede hedder han bare M2. På spørgsmålet om, hvad han beskæftiger sig med, fremdrager M2 fra en kuffert et aggregat, der bedst kan beskrives som et miks mellem en cigarkasse og halvdelen af en drejeskivetelefon. Ideen er, at den skal bruges til en slags nyudviklet computerspil.

»Jeg er her, fordi jeg har et egoistisk behov at nørkle med ting. Stedet her fascinerer mig, fordi det er anarkistisk på den pæne måde. Vejen fra idé til beslutning er meget kort,« siger han. Modsat andre foreninger, prøver Labitat at give bestyrelsen så lidt indflydelse som muligt, forklarer M2 og fortæller om stedets tominuttersregel: »Hvis det, du vil gøre, tager mindre end to minutter at udføre, så behøver du ikke at spørge om lov. Jeg mener, hvor megen skade, kan man gøre på to minutter?« siger M2.

Mellemstore beslutninger træffes efter et todagesprincip, hvilket vil sige, at man sender forslaget ud på en mail, og hvis ingen har brokket sig inden for to dage, er det godkendt.

Rigtig store beslutninger skal dog stadig træffes på et af de fællesmøder, der finder sted hver anden uge. »Steder her er på mange måder et ’do-ocracy’ – those who do decide,« forklarer Emil Polny, der til dagligt arbejder på Københavns Universitet.

International bevægelse

Labitat er en del af en international bevægelse, hvor græsrodsforskere i hackerspaces udfordrer den traditionelle forskningsverden. Stedernes uformelle opbygning taget i betragtning, kan man ikke sige, at myriaden af grupperinger har fælles ideologisk udgangspunkt.

»Nogle er meget interesserede i de demokratiske og inddragende samfundsmæssige aspekter af citizen science, mens andre mest er gadgetfreaks, der er mere optaget af enkeltprojekter som at bygge robotter. Men alle er interesserede i at dele den nye viden open source,« siger Emil Polny.

Bevægelsens fremdrift skyldes ifølge tilhængerne, at den traditionelle måde at forske på står i stampe.

»I mange år har universiteterne genereret viden, genereret viden og geneneret viden. Men nu er vi et sted, hvor det ikke er generering af viden, der er vigtig, men mere at få sat den viden i spil i forhold til samfundet,« siger Martin Malthe Borch.

Samtidig med at forskerne er blevet mere og mere specialiserede i deres små nicher, har de samtidig fjernet sig fra den oprindelige mere holistiske tilgang til forskning: »De meget specialiserede forskere har brug for et rum, hvor de kan mødes og samarbejde om at dele den viden, man har. Det er ikke fordi, vi går ud og siger, at grundforskning ikke er godt – det skal der selvfølgelig også være plads til. Men der er brug for en bredere tilgang til at bruge sin akademiske kunnen,« siger Martin Malthe Borch

Brugerne kommer ofte i Labitat med et konkret projekt. I processen tilegner de sig så den viden, der er nødvendig for at løse netop den opgave.

»Det står i kontrast til lærebogsprincippet på universiteterne, hvor man skal bore sig gennem mange kapitler af lærebøgerne. Det er vigtigt i specialiseringen inden for et fag, men til at udføre praktiske opgaver har man kun brug for en brøkdel af den viden for at kunne gå i gang,« forklarer Emil Polny.

At den legende tilgang i Labitat har sine fordele, er den dna-ekstraherende unge mand i køkkenet enig i.

»Jeg har læst bioteknologi på DTU et år, men jeg var nået til det punkt, hvor mit studie ikke sagde mig ret meget. Jeg var meget i tvivl, om jeg skulle springe over på et nyt studie,« siger Esben Rimi Christiansen.

I et forsøg på at blive afklaret, besøgte han flere bioteknologiske virksomheder. Blandt andet ville han høre om mulighederne for selv en dag at starte noget op.

»Men alle firmaer fra Chr. Hansen til Novo Nordisk fortalte, hvor mange dyre maskiner, det kræver at forske selv. Det var utroligt demotiverende. I stedet kommer der så en flok hernedefra og siger, at alt hvad det kræver, er noget løg og noget sæbe og salt, og så kan du lave din egen forskning. Det giver et helt andet perspektiv,« siger Esben Rimi Christiansen.

Ikke et konsulentbureau

Det sidste års tid har talrige medier besøgt kælderen – selv DR’s 21 Søndag har bragt et længere indslag om Labitat. Den store interesse hamrer på sin vis en pæl igennem myten om, at danskerne ikke interesserer sig for naturvidenskabelig forskning.

»Vi kommunikerer en ’gør det selv’-æstetik, som mange godt kan lide. Samtidig prøver vi på ikke at være vigtigere, end vi er. Det tror jeg er svært at føle sig fremmedgjort overfor,« siger Martin Malthe Borch. Efter tv-debuten blev Labitat kontaktet af flere virksomheder, der ville hyre Labitat til forskellige projekter. Det blev dog afvist.

»Vi er jo ikke et konsulentbureau. I stedet svarede vi den enkelte virksomhed, at de var velkomne til at sende tre ingeniører herned, og så kunne vi alle samarbejde, hvis de ville bidrage til stedet,« siger Martin Malthe Borch.

De 250 kvadratmeter frederiksbergkælder finansieres i stedet af medlemskontingenter og donationer. Samtidig har man netop modtaget 100.000 kroner fra Novozymes. I Labitat og andre hackerspaces diskuteres det ofte, i hvor høj grad man skal lade sig finansiere af private og offentlige forskningsmidler. Meningerne er delte.

»De enkelte projekter kan søge om penge, men det vil gå mod formålet, hvis en gruppe hernede skulle sidde og fordele penge til nogle frem for andre. Labitat generelt er nonprofit, men enkelte af projektgrupperne tjener penge, da flere af deres ideer har ført til iværksætteri. Betingelsen for at være hernede er blot at man bidrager på den ene eller anden facon,« siger Emil Polny.

I stedet kunne det offentlige måske gøre mere for at facilitere hackerspaces ved at betale husleje og materialer og på den måde gøde jorden for den voksende gruppe af folkeforskere.

»Kina har jo gjort det. De har inviteret pionerer fra hackerspaces i San Francisco i USA til at komme og starte ting op. På den måde har man statsstøttet massevis af hackerspaces,« siger Martin Malthe Borch.

Han mener, at man herhjemme burde være bedre til at understøtte udviklingen. For potentialet er stort, mener han.

»Danmark er i en unik position på grund af vores lange historie med andelsbevægelsen og vores foreningsliv. Vi har en mere social og lærende tilgang, der sætter os i en unik position til at samarbejde,« mener Martin Malthe Borch.

»Der er ingen tvivl om, at det er et tog, som Danmark skal huske at hoppe på, inden det er kørt,« siger Emil Polny.