Ca și în cazul scandalului provocat de copilul sfâșiat de maidanezi, în care lumea se desparte în două – iubitorii de animale și cei care-i blamează -, iar polemica dintre ei ignoră aproape complet că sursa problemei e incompetența coruptă a administrației, protestele pentru Roșia Montană împart lumea în două. Pe de o parte, sunt cei care ies convinși în stradă, ocupând bulevardele și făcând ore-n șir un concert la peturi, voci și palme pentru o cauză vitală, iar pe de alta sunt contestatarii comozi, care-și justifică detașarea prin argumente uimitor de stupide.

Ilustrație de Sorina Vazelina

de Andra Matzal

Ba că protestatarii arată bine, ba că au fețe zâmbitoare, nu încrâncenate, ba că sunt hipsteri, ba că strigă și ”Jos capitalismul!”, ba că ei n-ar cunoaște adevărata viață a celor din Roșia Montană ș.a.m.d. Și atitudinile astea hrănite de autosuficiență, de comentariu al unor realități sociale de parcă am evalua filme, pot fi toxice, atâta vreme cât putem rata ușor miza reală, în favoarea unor prejudecăți sterile.

Același gen de deformare pe care-l practică Antena 3, filmând la protestele din București numai oameni ai străzii sau excentrici mai puțin articulați, îl practică fără să vrea și invocatorii hipsterismului, care-și justifică de pe margine verdictele călduțe cu pretenții radicale slujindu-se de un reducționism trist. Având în față imagini cu mii de oameni tineri, care descoperă pe pielea lor cultura unui altfel de protest, lipsit de îngropăciuni simbolice sindicaliste și de orice fel de violență, arată cu degetul și etichetează ”hipster”, parcă surzi la conținutul propriu-zis al protestului. ”Nu protestez, dom’le, împotriva cianurii, gazelor de șit și al abuzurilor, pentru că oamenii ăia din stradă sunt îmbrăcați colorat, cântă, au mutre prea vesele să fie serioși și, în plus, am intuiția clară că ei habar n-au ce-i așa Roșia Montană,” cam așa ar suna, sintetizat, un discurs destul de frecvent întâlnit în comentariile despre protestele ultimelor două zile. În condițiile-astea, degeaba mai dăm de pământ cu presa coruptă, care se autocenzurează în virtutea unor contracte comerciale, dacă la rândul ei mare parte din societate se autocenzurează cu calm și mândrie de dragul unor stereotipuri lipsite de conținut.

Ba mai mult, reacțiile de felul ăsta arată că, pe lângă cei pe care-i criticăm că stau prea mult lipiți de televizor și se lasă astfel mai ușor manipulați de vectorii presei mainstream, nu puțini sunt voyeuriștii de Facebook, care preferă să privească fluxul de evenimente ca pe un serial, refuzând să participe la realitatea propriu-zisă. De la distanță, desigur, nu se văd în marea de tineri gălăgioși nici bătrânii care se întind la miezul nopții pe asfaltul Bulevardului Elisabeta, exuberanți ca niște copii, nici cei care, venind de la serviciu, se opresc să bată din peturi și să strige ceea ce, probabil, de multe ori au gândit în propria intimitate. Nu se văd nici familiștii, nici copiii care, la doar câțiva ani, arată că gustul pentru protest trebuie doar gâdilat, ca să se manifeste, nici oamenii ”în toată firea” care se solidarizează acestui proiect care, în fond, ne amenință pe toți. Iar acest tip de comentatori autosuficienți nici măcar nu face parte din generațiile părinților noștri, care, trăți destul în comunism, văd în proteste o amenințare și un risc pe care, la urma urmei, de ce și l-ar asuma cineva? Nu puține sunt și cazurile pe care le-am auzit povestite anecdotic la protest, despre tineri ai căror părinți sună îngrijorați, la fel ca în ianuarie 2012, să-i roage să nu se bage în mulțime și să-și vadă mai bine de treaba lor. Or, cei care se distanțează de hipsteri (pe care, oricum, nu i-ar putea defini altfel decât arătându-i cu degetul) sunt oameni tineri, dar mulțumiți cu mersul lucrurilor, atâta vreme cât lor le e călduț și șandramaua continuă să stea în picioare, oricât de precar. Lecția pe care nu au reușit s-o învețe nici până azi e una pe care tinerii care ocupă de două zile centrul Bucureștiului o strigă din toate puterile: ”Solidaritate!”. Personal, mi se pare surprinzător că, în loc să primeze încrederea în tineri, ca oameni cu minți și atitudini noi, cu abilități pe care și le pun voluntar în slujba unor lupte mai mari decât propriul bine, categoria asta e privită așa des cu zeflemeaua celui îmbătrânit înainte de vreme și cu suspiciune demnă de o cauză mai bună.

Mai sunt, desigur, snobii ideologiilor, care în numele unor distincții interpretate alb-negru, fără să ia în calcul griurile contextului social, se delimitează de proteste pentru a se cocoța într-un turn de fildeș al purismului dogmatic. Dacă printre manifestanți apare, de pildă, pancarta cu ”Jos capitalismul!”, acesta poate deveni pentru cineva un motiv suficient pentru a renunța să se alinieze la cauza principală, în virtutea unui dezacord de principiu. Și meteahna asta mi se pare foarte dăunătoare, favorizând un cadru teoretic și arid, și ignorând diversitatea socială, cu toată libertatea ei de expresie. Pentru acești oameni, contează mai mult o axă dreapta-stânga, decât scrierea live a istoriei (oricât de naiv și de nerealist ar putea suna, în fond, despre asta e vorba), de către oameni vii, ale căror voci se sincronizează fără efort, indiferent de preferințele și opiniile individuale, iar asta nu face decât să acționeze, involuntar, în favoarea marilor păpușari. Povestea aia veche cu ”dezbină și cucerește” pare să nu se demodeze, nici măcar în epoca hipsteriei.

Până una, alta, oamenii ăștia care aleg să-și pună timpul și energia la dispoziția unei cauze pe care cazul Roșia Montană îl ilustrează ca la carte, continuă să se opună cum știu mai bine unui scenariu în care Huffington Post vorbea de România ca de prima distopie a lumii. ”Ceea ce propulsează România în categoria de Primă Distopie a Lumii e proiectul masiv de exploatare cu cianură care ar putea transforma Transilvania, una dintre cele mai frumoase regiuni din Europa, cu cea mai bogată natură virgină, într-un deșert distopic. Acesta este totodată un studiu de caz despre cum PR-ul și marketingul corporațiilor pot convinge o populație că distrugerea ecosistemului ei este în interes propriu.” Iar cine nu poate vedea în Roșia Montană decât un loc geografic, de a căruit situație sunt strict responsabili oamenii din zonă nu face decât să replicheze, mai mult sau mai puțin conștient, logica marii corporații care de aproape 15 ani orchestrează un joc al manipulării în masă. Problema e că, de pildă, Dragoș Tănase, director general al RMGC, primește peste 6 milioane de dolari pentru a spune că Roșia Montană este numai problema localnicilor, în vreme ce comentatorii detașați o fac cinic și gratuit.

Astă-seară, protestele se vor relua la București, dar, spre deosebire de primele două seri în care strada a fost ocupată, se va face loc și unei sesiuni de discuții despre strategiile de protest pentru perioada imediat următoare. Îi invit pe cei care evită Piața Universității, de teamă să nu fie văzuți strigând ”Salvați Roșia Montană” alături de hipsteri să vină cu măști, pentru discreție totală și asumare în anonimat. Merge și netul pe mobil, deși când se mai ocupă străzile, rețelele fac cu greu față update-urilor.