Ali on homo ja Risa on lesbo – molemmat pelkäsivät kotimaissaan kuolemaa, mutta eivät pääse vainoa pakoon Suomessakaan. Nyt kumpikin on kaapissa vastaanottokeskuksessa ja odottaa. He luulivat tulleensa paratiisin porteille mutta ovat päätyneet tuskalliseen välitilaan.

Se olisi paratiisi. Kylmä pohjoinen maa, jossa homot ja lesbot voisivat pian mennä naimisiin. Siellä hän saisi kantaa laukkuaan kuten haluaisi, naisellisesti. Elää kuin kuka tahansa: rakastaa, perustaa perheen, ehkä myöhemmin jopa adoptoida lapsen.

Iranilainen Ali näkee unia maasta, jonka sukupuolineutraali avioliittolaki on juuri ylittänyt kansainvälisen uutiskynnyksen. Se maa on Suomi.

Iranissa Alilla olisi ollut kolme vaihtoehtoa: järjestetty avioliitto, kuolemantuomio tai pakottaminen sukupuolenvaihdokseen. Euroopassa vuosia opiskellut nuori mies ei aikonut palata. Kun isäpuoli ilmoitti, että morsian on löytynyt ja pian olisivat häät, Ali päätti: nyt tai ei koskaan.

Tammikuussa 2016 Ali täyttää 24 vuotta ja saa tietää, että turistiviisumi Suomeen on myönnetty. Menolippu paratiisin porteille. Parempaa syntymäpäivälahjaa hän ei olisi voinut kuvitella.

Ali ei tullut kumiveneellä meren yli

Syreenit tuoksuvat. Helsingin alkukesä on ollut ennätyslämmin. Alilla on kotoisa olo, saa kulkea shortseissa. On kulunut viisi kuukautta siitä, kun hän tuli Suomeen. Turvapaikanhakijoiden virta näille rannoille on laantunut. Viime vuonna Suomeen tuli 32 476 ihmistä, tänä vuonna Ali ja 3068 muuta. Kukaan sukulaisista ei vieläkään tiedä, missä Ali on.

Aaro Horsma vetää seksuaali- ja sukupuolivähemmistöihin kuuluvien turvapaikanhakijoiden tukiryhmää Helsingissä. Jyrki Lyytikkä/Yle

Hissi kolisee yläkertaan seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen oikeuksia ajavan Hesetan tiloihin. Kaapelitehtaan avarien ikkunoiden edessä on pehmeä sohva, jonka syleilyssä voi olla oma itsensä.

Juuri tällä sohvalla Ali istuu viikoittain homo-, lesbo- ja transsukupuolisten turvapaikanhakijoiden vertaistukiryhmässä. Ryhmän kolmekymmentä jäsentä ovat hänelle kuin uusi perhe.

– En ole jättänyt ryhmää kertaakaan väliin. Tiistai on viikkoni kohokohta!

Teheranin hienostoalueelta kotoisin oleva Ali eli yltäkylläisen lapsuuden, johon kuuluivat yksityiskoulut ja lastenhoitajat. Ali ei ole nukkunut kosteissa teltoissa turkkilaisella pakolaisleirillä, eivätkä hänen silmänsä ole kiiluneet ristikkoaidan takana kuten tv-kuvien pakolaisilla.

Hän tuli Suomeen reittilennolla ja nukkui pari ensimmäistä yötä hotellissa. Sitten hän käveli rauhallisesti poliisiasemalle anomaan turvapaikkaa, kassi kädessään.

Iranissa se oli huutomerkki, jolla oli seurauksensa.

Ali haluaa näyttää miten: näin, hän kantaa laukkuaan käsivarrellaan, kuin naiset. Helsingissä sellainen ei kiinnitä huomiota, mutta Iranissa se oli huutomerkki, jolla oli seurauksensa. Ikävä kyllä näin on myös helsinkiläisessä vastaanottokeskuksessa, jonka asukkaista suurin osa on kotoisin arabimaista.

Risan on oltava rikki

He ovat tulisilla hiilillä. Päiviä, viikkoja, kuukausia. Aika valuu hitaasti kuin Salvador Dalin tauluissa, kutsua turvapaikkatutkintaan ei ole vielä kuulunut. Sitä odottaa yli 13 000 syksyn jälkeen Suomeen tullutta.

Yksi heistä on Risa, 30-vuotias ugandalainen lesbo. Odottajat on puhuteltava elokuun loppuun mennessä, näin on sisäministeriön johto linjannut.

Väliaikatietoja ei anneta. Ei kuukautta, ei kellonaikaa. Kutsu tulee noin viikkoa kahta ennen puhuttelua, joskus viime tipassa. Se on ongelma, koska silloin Risa ei ehkä ehdi saada avustajakseen lakimiestä. Sekin hermostuttaa.

– Odotan turvapaikkapuhuttelua, siksi en saa parantua, en saa unohtaa. Minun pitää muistaa ja olla rikki, kertoo kotimaassaan henkihieveriin hakattu lesbonainen.

Risa pelkää. Hän haluaisi pois tuskaisesta välitilasta, jossa seinilläkin on korvat. Ero sata päivää myöhemmin tulleeseen Aliin on silminnähtävä. Alilla ei ole silmissään kauhua tulevasta. Vielä. Risan ilme värähtää, kun ikkunan takana moottoripyörä jyrähtää käyntiin.

Ensin odotetaan puhuttelua, sitten päätöstä

Vielä vastaanottokeskuksessakin on oltava kaapissa. Paljastumisen pelko jäytää. Risan kotimaassa lesbot eivät ole edes ihmisiä. Syytä turvapaikan hakemiseen hän ei kerro maanmiehilleenkään. Ei, koska hän ei halua kokea sitä uudestaan.

Risa haluaisi löytää ystäviä, luoda parisuhteen. Se parantaisi, tilastojenkin valossa. Vaatteiden alla henkiset haavat ovat auki, ne muistuttavat siitä yöstä.

Risa odottaa kutsua turvapaikkapuhutteluun hetkenä minä hyvänsä. Jyrki Lyytikkä/Yle

Vastaanottokeskuksissa ja muissa majoituspaikoissa odottavista 20 000 ihmisestä kolmannes on puhuteltu. He ovat päässeet odotuksessaan askeleen edemmäs kuin Risa ja Ali.

Kolme tuntia kestävä kuulustelu on ohi ja turvapaikkapäätös tulee nopeimmillaan seuraavana päivänä, hitaimmillaan kuukausien, jopa puolen vuoden kuluttua. Päätöksissa kestää, jos tarvitaan lisäselvityksiä, jos tarvitaan maatietoa, jos tarvitaan kielitesti.

Jos turvapaikkaa ei myönnetä, on mahdollista valittaa hallinto-oikeuteen. Sen jälkeen voi anoa valituslupaa korkeimpaan hallinto-oikeuteen. Prosessit ovat pitkiä, mutta iso osa kielteisen päätöksen saaneista valittaa.

Siihen Alikin on henkisesti valmistautunut. Hänen viimeinen korttinsa on Euroopan ihmisoikeustuomioistuin, joka ei kuitenkaan voi pakottaa mitään maata myöntämään turvapaikkaa. Se voi vain tutkia, onko Euroopan ihmisoikeussopimusta rikottu.

Alin muistot pulpahtavat esiin unissa.

Jos valitukset eivät mene läpi, on poistuttava maasta tai maan alle piiloon. Risan mielessä on käynyt sekin vaihtoehto. Ei ihme, että 15–25 prosenttia turvapaikanhakijoista kärsii mielenterveyden häiriöistä.

Yleisintä on stressi. Sitä aiheuttavat paitsi kotimaan kokemukset myös odottaminen. Alin muistot pulpahtavat esiin unissa. Pelko ei päästä otteestaan. Stressiä lisää se, että turvapaikanhakijoiden on oltava kahdessa paikassa yhtä aikaa. On elettävä omaa elämää täällä ja oltava läsnä omaisten elämässä siellä.

Alin ja Risan kaltaisia ahdistaa myös vaatimus avoimuudesta. Se, että pitäisi yhtäkkiä napsauttaa itsensä uudelle kanavalle, uskaltaa kertoa homoseksuaalisuudestaan ja sen aiheuttamasta vainosta viranomaisille. Tuosta vain.

Jos ei ole koskaan avannut haavojaan kenellekään, ei ehkä heti löydä sanoja. Mutta juuri sitä turvapaikkapuhuttelijat odottavat. Muuten eivät paratiisin ovet aukene.

Alkaako se täälläkin?

Miehen kädet, jotka hamuavat kohti. Yö vastaanottokeskuksessa. Hikinen lakana. Taas se alkaa, ajattelee Ali. Täälläkin. Paratiisiin on luikerrellut käärme.

– Hän tuli päälleni ja alkoi hipelöidä rintaani. Hän lähti kuitenkin pois kun näki, etten minä halunnut, Ali kuiskaa.

Se oli raiskausyritys. Ali ei ole kertonut siitä vastaanottokeskuksessa, koska ei halua aiheuttaa harmia miehelle eikä itselleen.

Hesetan työntekijä Aaro Horsma nyökyttelee. Tapaus on tyypillinen. Seksuaalisesta häirinnästä uskalletaan puhua ensi kerran ehkä vasta näillä sohvilla, vertaistukiryhmässä.

Aurinko ja musiikki ovat Alin uskonnot, islamista hän on luopunut. Jyrki Lyytikkä/Yle

Rikosilmoituksia tehdään harvoin. Hesetan tietoon on tullut kolme tapausta, joissa turvapaikanhakija on yritetty raiskata vastaanottokeskuksessa. Luultavasti ne ovat jäävuoren huippu.

Onko inhimillistä asua samassa huoneessa juuri niiden kanssa, joita on lähtenyt pakoon? Miten voi elää koko ajan teeskennellen?

Heseta ajaa seksuaalivähemmistöihin kuuluville vähintään omaa huonetta yhteistuvan sijaan. Tukiryhmässä suurin osa toivoisi turvallisempaa majapaikkaa. Horsma arvioi, että jopa 90 prosenttia Alin ja Risan kaltaisista HLBT-turvapaikanhakijoista olisi paremman asuintilan tarpeessa. Myös kotimajoitusta on kokeiltu.

Uima-altaalla vanhemmat miehet lääppivät Alia.

Ylen kyselyssä (siirryt toiseen palveluun) yli 40 prosenttia Suomen vastaanottokeskuksista kertoi huomioineensa seksuaalivähemmistöjen erityisyyden esimerkiksi lukittavilla huoneilla. Joskus Alin ja Risan kohtalotovereita on siirretty ahdistelun takia maakunnista Helsinkiin. Heidän päälleen on syljetty, oviin koputeltu.

– Pelkät äänenpainot tai eleet, kassin kantaminen tietyllä tavalla. Ne voivat paljastaa vähemmistöön kuulumisen. Se taas voi tarkoittaa tönimistä ruokajonossa, naureskelua ja sormella osoittamista, jatkaa Horsma.

Olisiko parempi perustaa erillisiä vastaanottokeskuksia homoille, lesboille ja transihmisiille? Muualla Euroopassa, esimerkiksi Italiassa, tällaisia jo on. Entäpä jos niistä tulisi silmätikkuja? Maahanmuuttoviranomaiset eivät ajatusta varauksetta kannata. Ne saattaisivat viedä turvapaikanhakijat ojasta allikkoon.

Näin heiluu kassi

Rivot kosketukset, vihjailevat katseet. Ne alkoivat jo 8-vuotiaana. Uima-altaalla Teheranissa vanhemmat miehet lääppivät Alia kielletyistä paikoista. Ali koki seksuaalista häirintää, vaikkei hänellä ollut sille vielä sanoja.

Jo silloin hän tiesi olevansa erilainen kuin muut pojat, mutta ei tiennyt miksi. Ehkä hän oli tyttömäisempi ja siksi vapaata riistaa. Myöhemmin ahdinko vain paheni.

Joku laskee hänen housunsa, toinen työntää sormen pyllynreikään. Koulun vessassa, suljettujen ovien takana. Hänet raiskataan 11-vuotiaana. Koulua pitää vaihtaa joka vuosi. Isommat pojat löytävät hänet. On aloitettava alusta.

Mutta hän jää kiinni. Aina. Pehmeydestään. Vaaleudestaan. Laitetuista kynsistään. Tavastaan kantaa laukkua käsivarrellaan, kuin naiset.

Muisto koulun vessasta nousee mieleen Suomessakin. Vastaanottokeskuksessakaan Ali ei pysty käymään isoissa miestenhuoneissa. Hän valitsee lukittavan wc-kopin. Suomessa se on helppoa, Iranissa ei.

Iranissa on kuollut vuoden 1979 islamilaisen vallankumouksen jälkeen yli 4 000 homoseksuaalia. Alin kotimaa on yksi seitsemästä maailman maasta, jossa seksuaalinen suuntautuminen voi johtaa kuolemanrangaistukseen. Sekään ei vielä takaa Alille turvapaikkaa Euroopasta.

Homoseksuaalisuus on rikos 75 maassa. Silti miesten välistä seksiä saatetaan harrastaa salaa, koska naisten on oltava koskemattomia avioliittoon mennessään.

Risa on kotoisin Ugandasta, siellä homoseksuaalisuus on tabu. Jyrki Lyytikkä/Yle

Turvapaikanhakijoita, jotka pakenevat kotimaistaan seksuaalisen suuntaumisensa vuoksi, on Suomessa useita kymmeniä, jopa satoja, arvioi Hesetan Aaro Horsma.

Tarkkoja lukuja ei ole, koska asiaa ei salassapitosyistä tilastoida. Euroopassa tilastoja löytyy vain kahdesta maasta. Belgiassa turvapaikanhakijoista 3,5 prosenttia kuului muutama vuosi sitten seksuaalivähemmistöihin, Norjassa 0,11 prosenttia.

Huligaanit ovat saaneet vihiä naisista.

Suomen maahanmuuttoviranomaisten pari vuotta sitten julkaisemassa taustamuistiossa käytiin läpi 22 homoseksuaaleille tehtyä turvapaikkapäätöstä, niistä puolet oli hylättyjä. Ihmisiä käännytettiin jopa sellaisiin maihin, joissa homoseksuaalisuus on rikos. Olennaista turvapaikan saamisessa on perusteltu vainon pelko kotimaassa.

Turvapaikkoja on myönnetty myös heteroseksuaalisille ihmisille, joita on vainottu ja kiusattu siksi, että heidät on leimattu homoiksi kotimaissaan. Pako vainon kynsistä voi tulla kalliiksi, sekä taloudellisesti että ihmissuhteissa.

Tappakaa homot, he hokevat

On hikinen yö päiväntasaajalla. Moottoripyörien jyrinä kuuluu oven takaa. Bileet loppuvat kuin veitsellä leikaten. Huligaanit ovat saaneet vihiä naisista. He tarvitsevat opetuksen, Risa hakataan sairaalakuntoon. Miehet sanovat, että seuraavalla kerralla hänet silvottaisiin. Sitten vietäisiin henki.

Kaiken jälkeen Risan perhe osoittaa tyttärelleen ovea. Hän on häpeäksi. Risa vaietaan kuoliaaksi. Riitti, että hän jäi kiinni lesbojen seurassa.

Matka Ugandasta Suomeen maksoi pienen omaisuuden. Risa maksoi sen mukisematta.

– Ostin itselleni uuden elämän, sanoo Risa. Hänen kätensä hikoavat.

Jos menisin kotiin minut lynkattaisiin.

Moottoripyörämiehet aiheuttivat vammat, joita on hoidettu vielä Suomessa. Ugandassa Risan kohtalotoverit ovat lainsuojattomia.

Patriarkaalisessa maassa on oltava nainen tai mies, ei mitään siltä väliltä. Sen paremmin muslimi kuin krisitittykään ei voi toteuttaaa seksuaali-identiteettiään vapaasti, nainen vielä vähemmän kuin mies. Jos nainen ei saa miestä, hän voi joutua jalkavaimoksi, toiseksi tai kolmanneksi. Sitä Risa ei halunnut. Ei nyt eikä silloin.

Olemme perimmäisten kysymysten äärellä: entäpä jos turvapaikkaa ei myönnetä?

Sitä Risa ei ajattele, hän on kuin Scarlett O'Hara Tuulen viemässä. Hän työntää sen mahdollisuuden mielestään, elämä on yhden kortin varassa. Kotimaan vihamieliseen ilmapiiriin ei ole paluuta.

– Jos menisin kotiin, minut lynkattaisiin. Kaikki hokevat “tappakaa homot”! Ja he ovat tosissaan.

Mutta Helsingissä on kesä, pohjoinen aurinko on kirkas. Risa ja Ali ovat oikeastaan onnekkaita. Joka kerta kun vastaanottokeskuksen ovi sulkeutuu, he saavat hengittää vapaasti pääkaupungin sateenkaaren väristä ilmaa.

Maakunnissa homo-, lesbo,- tai transsukupuolisten turvapaikanhakijoiden tilanne on ongelmallisempi. Siellä ei ole ryhmiä, ei vertaistukea. Siellä voi joutua maalitauluksi.

Jyrki Lyytikkä/Yle

Ali kertoo yrittäneensä itsemurhaa 16-vuotiaana. Lääkkeitä sai teheranilaisista apteekeista helposti. Hän istuu nyt hiljaa pehmeällä sohvalla. Entäpä jos Suomi pettää ja käteen jää kielteinen päätös?

Ali ei aio luovuttaa, hän on vihdoin paratiisiin porteilla. Hän katsoo silmiin. Itsevarmasti kuin kuka tahansa nuori mies elämänsä keväässä. Ei vilkuile taakseen, vaan kantaa laukkuaan pää pystyssä. Ei vaikka sillat palavat.

Lähteet: Juttua varten on haastateltu Maahanmuuttoviraston vastaanottoyksikössä tulosalueen johtajana työskentelevää Olli Snellmania sekä tutkija Outi Lepolaa, joka on koostanut Suomen osuuden eurooppalaiseen raporttiin Homofobiaa paossa.