Valtion kehitysyhtiö Vake ryhtyy rahoittamaan ilmastoinvestointeja hallituksen ilmastotavoitteen saavuttamiseksi. Yhtiön hallituksen puheenjohtaja Reijo Karhinen ja toimitusjohtaja Paula Laine perustelivat HS:n mielipidesivulla perjantaina, mihin tätä uutta välinettä tarvitaan. Se oli vastaus työelämänprofessori Pentti Pikkaraisen ihmettelyyn (HS 10.2) mihin tätä tarvitaan, kun suoranainen subventio pitäisi antaa valtion budjetista ja lainamääräiseen rahoitukseen on tarjolla Finnveraa, Pohjoismaista Investointipankkia ja Euroopan investointipankkia ja kun esteenä tähänkään asti ei ole ollut rahoitus vaan järkevät hankkeet joita rahoittaa.

Karhinen ja Laine vastasivat, että on runsaasti ilmaston kannalta hyviä hankkeita, jotka eivät vain ole taloudellisesti kannattavia. Näiden rahoittamiseen tarvitaan markkinapuutteen vuoksi ilmastorahastoa. Kyse on siis taloudellisesti kannattamattomien hankkeiden subventoimisesta, joka tehdään budjetin ulkopuolelta, jotta budjettia ei paisutettaisi.

On tietysti hyvä, että ilmastotekoihin on tarjolla rahoitusta, mutta jokin tässä tökkii.

Jos ilmaston kannalta järkevät hankkeet eivät ole kannattavia, ongelma on talouden pelisäännöissä ja puutteellisessa hintaohjauksessa. Markkinapuutte on tässä tapauksessa ulkoisten kustannusten ilmaisuus ja tämä markkinapuute pitää poistaa. Sen sijaan, että subventoimme hyviä hankkeita, meidän pitäisi verottaa ympäristöä vahingoittavaa toimintaa. Silloin ei tarvittaisi mitään valtiollista elintä päättämään, mitkä teknologiat ovat parhaita torjumaan ongelmaa, vaan markkinat löytäisivät ne. Ilmastonäkökohta pitäisi saada mukaan yritysten kaikkiin päätöksiin, ei vain niihin, joihin saa valtion tukea. Siksi pitäisi keskittyä markkinapuutteiden poistamiseen.

Siinä on tietysti se ikävä puoli, että tällainen voi harmittaa niitä, joiden ilmastoa vahingoittava toiminta tulee kalliimmaksi. Siitä tämä taitaa kiikastaa. Valtion rahaa on kivaa jakaa niin kauan kuin sitä on, mutta ei se valtion kirstu rajaton ole. Kassan kartuttaminen taas on ikävää, vaikka hiiliverot olisivatkin subventiota parempi ohjauskeino.

Jos valtion rahoitus näin tunkeutuu teollisuusyritysten sisälle subventoiduilla lainoilla (tai osakeomistuksella?) saamme aikaan melkoisen kannustinsekamelskan, joka voi pahimmillaan osoittautua suureksi virheeksi.

Subvention lupaamisen suurin riski on, että se pysäyttää myös kannattavien hankkeiden toteutumisen markkinaehtoisesti. Miksi tehdä omilla rahoilla mitään, kun voi vähän odottamalla saada valtiolta tukea?

Minulla on tästä kokemusta. Poistin aikanaan peruspalveluministerinä valtion investointiavustukset sote-kiinteistöihin ja siirsin rahat toiminta-avustuksiin. Se tuotti investointiaallon, koska järkevät hankkeet kannatti käynnistää heti sen sijaan, että olisi jäänyt odottamaan valtion tukia, joita ei kaikille kuitenkaan riittänyt. Silloin ainakin valtion tuki investointeihin vähensi investointeja, ei lisännyt niitä.

Yllä oleva koskee suoranaisia investointiavustuksia. Tuki teknologian kehittämiseen on eri asia, koska tieto uuden teknologian toimivuudesta tai toimimattomuudesta hyödyttää muitakin toimijoita.

Tukiviidakon lisäämisen sijaan minä nostaisin päästöoikeuksien hintaa kunnolla vähentämällä niiden määrää. Se ei tietysti ole yksin Suomen päätettävissä.

Voi olla, että olen väärässä. Paras on hyvän vihollinen. Toivottavasti olen väärässä.

[Lisätty 12.2. virke ulkoisen kustannustebn ilmaisuudesta]