Kesäkuun loppupuolelta lähtien Syyrian ja Turkin rajalta on kantautunut uutisia, että Turkin armeija kasaa jälleen kalustoaan ja joukkojaan rajan tuntumassa enteillen uutta miehitysoperaatiota Pohjois-Syyriassa. Kuten viime syksynä, myös nyt laajin liikekannallepano näyttää tapahtuvan Serekaniyen, Kobanen ja erityisesti Gire Spîn rajakaupunkien tuntumassa. Kaikki kolme ovat Rojavan vallankumoukselle symbolisesti ja strategisesti keskeisiä kaupunkeja. Myös Manbijin kaupunki sekä Shehban itsehallinnollinen alue (kartassa keltaharmaa alue miehitetyn Afrinin vieressä) Eufrat-joen länsipuolella ovat nopeasti uhattuna, jos miehityssota alkaa.

Serekaniye on jäänyt historiaan YPG-YPJ:n ensimmäisestä suuresta voitosta, kun heikosti aseistautuneet mutta määrätietoiset vallankumoukselliset ajoivat vuonna 2013 hyvin koulutetut ja Turkin tiedustelupalvelun avustamat Al-Nusran joukot ulos kaupungista, sen jälkeen kun nämä hyökkäsivät Serekaniyeen Turkin puolelta. Vapautettuaan Serekaniyen jihadisteilta, aiemmin lähinnä pieniin yksiköihin järjestäytynyt YPG-YPJ alkoi näyttäytyä vakavasti otettavana vallankumouksellisena militiana – mitä se olikin – ja sen jäsenmäärä ja kannatus lähtivät nopeaan kasvuun. Kobane puolestaan on Kobanen vastarinnan (2014-15) vuoksi koko Rojavan vallankumouksen symboli. Siellä YPG, YPJ ja lukuisat urheat siviilit pysäyttivät PKK:n sissien avustuksella Isisin laajenemisen, mikä käänsi koko Syyrian sisällissodan vallankumouksellisille edulliseen suuntaan. Molemmat kaupungit ovat Rojavan vallankumouksen vahvinta kannatusaluetta, ja niihin myös vallankumous on juurtunut syvälle.

Kun YPJ-YPG vapautti Serekaniyen jihadisteista, nuorilla vapaaehtoisilla taistelijoilla ei ollut vanhoja kalashnikoveja kummempaa aseistusta eikä edes univormuja. Kuva Serekaniyesta sen vapautuksen päivänä 17.7.2013.

Gire Spî (arabiaksi Tel Abyad, suom. Valkoinen kukkula) puolestaan on Turkin miehityssuunnitelmien kannalta keskeinen strateginen piste. Sekä kaupungin että sen lähikylien väestö on muita rajakaupunkeja huomattavasti arabipainotteisempaa. Turkki ja Isis ovat koko Rojavan vallankumouksen ajan pyrkineet terrorin ja propagandan keinoin lietsomaan konflikteja alueen arabi- ja kurdiyhteisöjen välille, ja Gire Spîssa demokraattisen konfederalismin kannatus onkin myös ollut kurdienemmistöisiä kaupunkeja ja alueita alhaisempaa. Gire Spî on tärkeä myös sijaintinsa takia: Se sijaitsee lähes suoraan Raqqan kaupungin pohjoispuolella, ja on spekuloitu että yksi Turkin mahdollisista hyökkäyssuunnitelmista (viime talvena) on ollut käytävän avaaminen Turkista sunniarabikaupunki Raqqaan, ja siten Pohjois-Syyrian demokraattisen federaation leikkaaminen keskeltä kahtia. Tämä Turkin ja Raqqan välinen käytävä toimi aiemmin Isisin keskeisimpänä logistisena kanavana, kun jihadistijärjestö piti vielä “pääkaupunkiaan” Raqqassa ja miehitti suurta osaa Syyriaa. Sen läpi kulki niin pimeiden markkinoiden aseet ja tavarat – erityisesti Isisin ryöväämä öljy ja arvoesineet – kuin uudet taistelijat Euroopasta Turkin kautta “kalifaattiin” ja loukkaantuneet hoidettavaksi Turkin sairaaloihin.

Rojavan vallankumouksen vuosipäivää juhlittiin Kobanessa, 19.7.2019. Kuva on Vapaiden naisten aukiolta, jonka keskellä on Kobanen puolesta itsensä uhranneen Arin Mirkanin näköispatsas.

Turkin asevoimien mobilisaatio toistaa siis pääpiirteissään samaa kaavaa kuin syksyllä 2018, tosin ainakin tähän asti liikekannallepano on ollut viimevuotista hitaampaa. Siitä ei kuitenkaan voi vetää johtopäätöksiä milloin hyökkäys alkaa jos ylipäätään alkaa. Esimerkiksi Afrinin sotaa varten käynnistettiin vastaava mobilisaatio jo useita kuukausia ennen varsinaista hyökkäystä, joka alkoi 21.1.2018 Venäjän näytettyä sille vihreää valoa. Sitä edelsi kuukausien painostus ja provokaatiot, kuten rajamuurin poistaminen joiltakin alueilta, YPG-YPJ:n nimiin laitetut false flag -pommitukset raja-alueen turkkilaisiin kaupunkeihin, ja jatkuvat huhut kuinka hyökkäys alkaa “todennäköisesti huomenna”. Myös nyt Turkki on (joidenkin lähteiden mukaan) poistanut osia rajamuurista, ja järjestänyt Mainilan laukauksiin verrattavia provokaatioita. Nämä pienet provokaatiot eivät kuitenkaan todennäköisesti tule vaikuttamaan oleellisesti mahdollisen hyökkäyksen päivämäärään. Laajamittaisen miehitysoperaation käynnistyminen Syyriassa voi alkaa ainoastaan poliittisella päätöksellä, eikä Turkin hallitus edes pysty tekemään sitä yksin. Erdoganin on saatava ottomaani-imperiumin jälleenrakennusunelmilleen vähintään Yhdysvaltain tai Venäjän hyväksyntä.

Miehitysuhkaukset ovat osa Turkin laajempaa poliittista umpisolmua

Mesopotamia-uutistoimiston mukaan hyökkäys Rojavaan on osa Turkin laajempaa sotasuunnitelmaa kurdikansaa vastaan. Samaan aikaan uusia operaatioita valmistellaan Kurdistanin aluehallinnon miehittämiseksi Pohjois-Irakissa, jossa Turkki on sotinut jo yli vuoden ajan ilman että kansainväliset mediat, instituutiot tai myöskään vallankumoukselliset liikkeet ovat kiinnittäneet asiaan mainittavaa huomiota.

Turkin sota Irakin Kurdistanissa ei ole kuitenkaan edennyt Erdoganin suunnitelmien mukaan. Vaikka dronet (tiedustelulennokit ja aseistetut lennokit) pyörivät ympäri vuorokauden taivaalla ja Turkin ilmavoimat ovat valmiita iskemään 15 minuutissa havaittuja kohteita vastaan, miehitysjoukot eivät ole parhaimmillaankaan pystyneet etenemään muutamia kymmeniä kilometrejä syvemmälle Etelä-Kurdistanin vuoristoisille alueille, eikä Kansan itsepuolustusvoimien (HPG) sissitkään ole kärsineet yhtään merkittävää tappiota. Sen sijaan Turkin ilmaiskut ja miehityspartiot ovat kääntäneet alueen ihmisten mielipiteet Turkin valtiota vastaan – tai jopa suoraan PKK:n puolelle. Samaan aikaan sissit ovat pienillä mutta jatkuvilla iskuillaan jäytäneet miehitysvoimien toimintakykyä, ja kaksi Turkin armeijan tukikohtaa on jo tuhottu kokonaan. Ensimmäisen tuhosivat Sheladizen kaupungin ja lähialueiden asukkaat sen jälkeen kun neljä siviiliä kuoli Turkin ilmapommituksissa. Toisen tuhosi uusi militia, Etelä-Kurdistanin itsepuolustusvoimat (Hêzên Xweparastina Başûrê Kurdistanê, HXBK), joka syntyi kesäkuussa vastareaktiona Turkin miehitykseen.

Mielenosoittajat valtasivat Turkin miehitysarmeijan tukikohdan Sheladizessa ja polttivat sen mielenosoituksen päätteeksi tankkeineen, ajoneuvoineen ja rakennuksineen.

Vuodenvaihteessa Irakin Kurdistanin miehitysoperaatiosta vastannut kenraali sekä Syyrian Afrinin ja Jarablusin alueiden miehityksestä vastannut komentaja siirrettiin pois tehtävistään, koska he vastustivat Erdoganin suuruudenhulluja suunnitelmia Irakin Kurdistanissa ja Eufratin itäpuolisessa Syyriassa. Toisin kuin Erdogan, he näkivät ettei Turkilla ollut sen enempää tarvittavaa kansainvälistä tukea kuin myöskään materiaalista voimaa näihin operaatioihin ja joutuivat sen vuoksi hyllytetyiksi tehtävistään.

Kokeneiden kenraalien erottaminen on vain yksi esimerkki siitä, kuinka Erdogan on ajanut itsensä, puolueensa ja hallintonsa syöksykierteeseen, jossa hän ei enää pysty tekemään strategisia valintoja, vaan ainoastaan reagoimaan omien aiempien päätöstensä seurauksiin. Tämä syöksykierre alkoi jo vuonna 2015, kun Erdogan keskeytti rauhanprosessin PKK:n kanssa ja alkoi kalastella kannatusta ainoastaan lietsomalla poliittista islamia ja kurdivastaista rasismia. Nyt käsillä olevan uuden operaation ajankohta liittyy ulkopoliittiseen umpikujaan, joka alkaa häämöttää Erdoganin silmien edessä suhteessa suurvaltoihin Venäjään ja Yhdysvaltoihin. Juuri nyt pöydällä ovat kiistelty S-400 ilmatorjuntajärjestelmäkauppa ja neuvottelut turvavyöhykkeestä Syyrian ja Turkin rajalla.

Yhdysvaltain diplomaatit ovat viime viikolla matkustaneet sekä Turkkiin että Rojavaan välittämään neuvotteluja turvavyöhykkeen luomiseksi Turkin ja Syyrian rajalle. Turkin ja Koillis-Syyrian autonomisen itsehallinnon näkemykset ovat kuitenkin edelleen hyvin kaukana toisistaan. Koillis-Syyrian autonominen hallinto on ehdottanut, että rajalle voidaan muodostaa 5 kilometrin turvavyöhyke, jota valvovat riippumattomat kansainväliset joukot ja paikallisista muodostetut voimat. YPG on lupautunut vetäytymään kokonaan ehdotetulta 5 kilometriin vyöhykkeeltä, ja vetämään lisäksi pitkän kantaman aseensa niin kauaksi, ettei niiden kantomatka yllä Turkin maaperälle. Autonomisen hallinnon keskeisenä vaatimuksena on turkkilaisten sotilaiden, jihadistien ja miehittäjien vetäytyminen Afrinista, sekä maan ja ryöstetyn omaisuuden palauttaminen oikeille omistajilleen kansainvälisten voimien ja Afrinin neuvoston valvonnassa. Erdoganin vaatimus puolestaan on 30 kilometrin vyöhyke, jota valvoisi ainoastaan Turkin armeija (ja sen aseistamat jihadistiset sotajoukot). Tämä tarkoittaa käytännössä 30 kilometriä syvää Turkin miehitystä ja samanlaista yhteiskunnallista kaaosta kuin nyt näemme Afrinissa, Idlibissä ja Jarablusin alueella. Myös Yhdysvallat ja muut alueen voimat ymmärtävät sen hyvin, ja ovat itsekin torjuneet tämän suunnitelman.

Venäläisestä S-400 ilmatorjuntajärjestelmästä on tullut suuri kiistakapula Turkin ja Yhdysvaltain ynnä muiden NATO-liittolaisten välillä. Turkki on NATO-maa, mutta se on lähentynyt Venäjää Erdoganin valtakaudella.

Turkki aloitti uhkauksensa ja liikekannallepanonsa juuri ennen neuvotteluja Yhdysvaltain ja Koillis-Syyrian autonomisen itsehallinnon kanssa, päivää sen jälkeen kun kiistellyn S-400 ilmapuolustusjärjestelmän asentaminen alkoi Turkissa. Venäläisestä ilmapuolustusjärjestelmästä on käyty diplomaattista taistoa jo vuosien ajan, ja se on ollut Rojavan statuksen ohella yksi suurimpia kiistakapuloita Turkin ja Yhdysvaltain välillä. Uuden venäläisen ilmapuolustusjärjestelmän ensimmäiset osat saapuivat Turkkiin kesäkuun lopulla, ja niiden asentaminen alkoi välittömästi. S-400 kaupoilla Erdogan on pyrkinyt lähentymään Putinin Venäjää Yhdysvaltain kustannuksella, sillä S-400 ei ole yhteensopiva NATO-kaluston kanssa. Yhdysvallat on jo erottanut Turkin uuden sukupolven F-35 hävittäjäohjelmasta, keskeyttänyt turkkilaisten pilottien kouluttamisen ja miettii parhaillaan taloudellisten pakotteiden asettamista valtiolle.

Hyökkäysuhkaukset Rojavaa vastaan kuvastavat siis jälleen Erdoganin itsekeskeistä voimapolitiikkaa. Uhkauksillaan hän haluaa lähettää viestin sekä Yhdysvalloille että Venäjälle: Toisaalta Erdogan haluaa osoittaa Venäjälle, että se pystyy häiritsemään Yhdysvaltain intressejä Lähi-Idässä (Isisin kukistaminen, Iranin vaikutusvallan patoaminen). Toisaalta hän haluaa uhkauksillaan avata pelitilaa neuvotteluihin Pohjois-Syyrian turvavyöhykkeestä, ja jälleen kerran kiristää Yhdysvaltoja uhkauksilla lähestyä Venäjää entisestään. Samaan aikaan NATO-maat Ranska ja Iso-Britannia ovat lupautuneet lähettämään joukkoja Pohjois-Syyriaan Yhdysvaltain joukkojen rinnalle. Tämän artikkelin kirjoittamisen aikaan Yhdysvaltain armeijan kenraali Kenneth McKenzie lopetti juuri neuvottelut Syyrian demokraattisten voimien ylimmän johdon kanssa, ja sanoo Yhdysvaltain vastustavan Turkin interventioita Eufratin itäpuolella ja mahdollisen hyökkäyksen johtavan “seuraamuksiin”.

Turkin armeijan panssarivaunuja Rojavan rajalla.

Sota Rojavaa vastaan on tullut jälleen ajankohtaiseksi, kun miehitysoperaatiot Irakin Kurdistanissa eivät ole edenneet Erdoganin suunnitelmien mukaan, ja kohta on jo aika valmistautua talveen, jolloin lumisilla vuoristoilla sota hiljenee. Kurdivastaiseen rasismiin ja sotaan poliitikkansa perustaneelle Erdoganille sotaretket naapurimaissa ovat elinehto yksinvallan jatkolle. Niillä pyritään viemään kansan huomio pois talouskriisistä, inflaatiosta, massatyöttömyydestä, demokratian tukahduttamisesta ja muista yhteiskunnallisista ongelmista, jotka riivaavat Turkkia. Samaan aikaan kurdiliike ja kurdien autonomiaa tukeva HDP ovat voimistuneet jälleen Turkin Kurdistanissa. Viimeisin iso isku Erdoganille ja AKP-puolueelle oli kevään kuntavaalit, joissa AKP hävisi kurdikaupungit HDP:lle, ja kaikki merkittävät läntisen Turkin suurkaupungit oppositiossa istuvalle sekulaarille ja nationalistiselle CHP:lle, jonka kanssa HDP teki taktisen liiton murentaakseen Erdoganin yksinvallan. Erdogan on saanut yhä useampia ja kovaäänisempiä haastajia jopa oman puolueensa sisältä. Näihin lukeutuvat muun muassa entinen pääministeri Ahmet Davutoğlu sekä entinen presidentti ja AKP:n perustaja Abdullah Gül.

Rojavan kanta on määrätietoinen: “olemme sitoutuneet poliittiseen ja demokraattiseen ratkaisuun, mutta puolustamme tarvittaessa vallankumouksen saavutuksia viimeiseen asti”

Heinäkuun 17. päivä Koillis-Syyrian autonominen hallinto otti kirjallisesti kantaa Turkin uhkauksiin. Kannanotossaan autonominen hallinto vahvisti jälleen kerran sitoutumisensa poliittiseen ratkaisuun: “painotamme, että neuvottelut on ainoa tie rauhanomaiseen ratkaisuun, ja ilmoitamme ettemme hyväksy minkäänlaisia miehitysuhkauksia tai hyökkäyksiä.”

Kannanotossaan autonominen hallinto otti kantaa myös Turkin viimeaikaisiin hyökkäyksiin Irakissa ja Libyassa, ja huomautti kuinka Turkin hallinto pyrkii edistämään omia intressejään luomalla kaaosta alueen muiden valtioiden alueille. Autonominen hallinto sanoi olevansa halukas jatkamaan “kaikin keinoin” demokraattisen ratkaisun rakentamista koko Syyrialle painottaen olevansa valmis puolustamaan kaikkia Koillis-Syyrian tähän astisia saavutuksia.

Vapaaehtoisista muodestettujen Yhteiskunnallisten puolustusvoimien (HPC) jäsenet partioivat lähellä Turkin rajaa Gire Spîssa. Nimensä mukaisesti HPC on siviilirakenne ja sen toiminta pohjautuu siviilipuolustukseen, vaikka osa sen jäsenistä kantaa aseita.

Syyrian Demokraattisten voimien (SDF) yleisesikunnan jäsen Mazlum Abdi selitti Yeni Özgur Politika -lehdelle antamassaan haastattelussa mitä tämä käytännössä tarkoittaa:

“Eufratin itäpuolella on mahdoton toistaa se, mitä tapahtui Afrinissa. Afrinin sodan aikaan teimme strategisen päätöksen, sillä emme halunneet sodan leviävän [Afrinin kantonin ulkopuolelle]. Erdogan halusi hyökätä Afrinin jälkeen Shehbaan, Manbijiin ja Eufratin itäpuolelle aina Irakin rajalle asti. Me halusimme rajoittaa sodan ainoastaan Afriniin, ja onnistuimme siinä. Eufratin itäpuolisilla alueilla näin ei tule käymään. Jos Turkin armeija hyökkää mihinkään Eufratin itäpuolella, siitä tulee alkamaan valtava sota. Jos Turkki hyökkää esimerkiksi Gire Spîhin, taistelurintama tulee olemaan koko matka Derikistä Manbijiin. Tämä on päätöksemme, ja olemme kertoneet sen kaikille. Tukki, Yhdysvallat ja Ranska tietävät sen. Jos meitä vastaan hyökätään, koko 600 kilometriä pitkä raja muuttuu taistelurintamaksi, mikä tarkoittaisi uutta sisällissotaa Syyriaan. Turkin strategia on miehittää Gire Spî ja Kobane, ja lopettaa siihen. Mutta mikä tahansa hyökkäys käynnistää sodan, joka päättyy vasta kun Turkki on mennyt lopullisesti. Olemme päättäneet niin ja tehneet sen mukaiset valmistelut. Eufratin itäpuoli ei tule olemaan samanlainen kuin Afrin.”

Mazlum Abdi kuitenkin painottaa, että SDF:n olemassaolo perustuu legitiimin itsepuolustuksen paradigmaan, eivätkä he ole hyökkäämässä ketään vastaan ellei autonomista itsehallintoa vastaan hyökätä. Hänen mukaansa täysimittaisen miehitysoperaation aloittaminen on kuitenkin verrattain epätodennäköistä ja se olisi “suuri virhe Erdoganille”.

Myös kansainvälinen Riseup4Rojava -kampanja julkaisi oman mobilisaatiokutsunsa valmistautumaan “X päivään”, mahdolliseen miehitysoperaation alkuun. Kampanja kehottaa kaikkia Rojavan vallankumouksen tukijoita valmistautumaan X päivään jo nyt ja olemaan valmiita “lähtemään kaduille, toimimaan, valtaamaan, häiritsemään ja blokkaamaan”.

Katso myös: