Viime viikolla eurooppalaisessa finanssielämässä tapahtui jotakin erittäin merkittävää, mikä jäi kokonaan noteeraamatta suomalaiselta medialta. Todennäköisesti siksi, ettei asiaa ymmärretty tai osata vääntää Pihtiputaan mummolle rautalangasta 3 000 merkin jutussa tai minuutin tv-uutispätkässä.

Tuskin osaan minäkään, mutta yritän silti.

Mitä tapahtui , oli että Bank of England, siis puntaa kontrolloiva keskuspankki myönsi olohuoneessa röhkivän virtahevon. Se kertoi avoimesti, kuinka raha todellisuudessa syntyy modernissa talousympäristössä.

Se todisti, että vastoin yleistä luuloa ja joidenkin oppikirjojen opetuksia, uutta rahaa ei käytännössä enää luoda keskuspankeissa.

Ei ehkä vaikuta siltä, mutta tämä ääneen lausuttu totuus saattaa johtaa todella radikaaleihin muutoksiin myös euroalueen harjoittamassa rahapolitiikassa, ja lopettaa esimerkiksi kriisimaihin kohdistuneen kurjistamispolitiikan eli austerityn. Asian ymmärtäminen kumoaa myös perinteisen käsityksen inflaatiomekanismista.

Vallitseva käsitys rahan synnystä on ollut, että ihmiset tallettavat rahaa pankkeihin, jotka lainaavat sitä toisille asiakkaille korkoa vastaan. Keskuspankeilla on valta painaa lisää rahaa ja lainata sitä pankeille, jos ne eivät tarpeeksi asiakkailtaan saa. Mutta keskuspankki ei voi painaa rajattomasti seteleitä, koska jos rahaa on markkinoilla liikaa, seuraa inflaatio tai hyperinflaatio, kuten Weimarin Saksassa tai Zimbabwessa.

Tätä samaa konservatiivista ajattelua toisintavat käsitykset, joiden mukaan valtion talous on rinnasteinen kotitalouteen. Kun raha valtiolta tilapäisesti ”loppuu”, on ajettava julkiset palvelut alas, mikä taas romauttaa ostovoiman ja johtaa noidankehään.

Tosiasiassa valtiontaloudella ja kotitaloudella ei ole teoriassa tai käytännössä mitään tekemistä toistensa kanssa, vaikka talouspopulistien on näin helppoa kansalle uskotella.

Englannin pankki siis toi esiin, että normaaleina aikoina keskuspankit eivät vaikuta kierrossa olevan rahan määrään millään tavalla.

Nykyään kaikki raha on velkaa, jota syntyy endogeenisesti liikepankeissa niin paljon kuin sille on kysyntää. Kun pankki lainaa sinulle asuntoa varten rahaa, se samaan aikaan luo vastaavan talletuksen lainatilillesi, ja luo näkymättömällä taikasauvallaan uutta rahaa siinä hetkessä. Usko pois.

Koko talousjärjestelmämme pyörii luottamuksen varassa, jonka takaavat perimmiltään valtiot ja keskuspankit. Raha ei ole niille rajallinen hyödyke niin kauan kuin yhteiskunnan olot pysyvät vakaana ja tuotantorakenteet kunnossa.

Aiemmin on myös ajateltu, että julkinen velka tai kulutus olisi pois yksityiseltä sektorilta. Tämänkin BoE kumosi, mikä nostaa valtioiden talouspolitiikallaan aikaansaaman kysynnän uudenlaiseen rooliin. Matalasuhdanteissa valtioiden kannattaisi elvyttää alijäämistä huolimatta niin kauan, kunnes reaalinen täystyöllisyys saavutetaan.

USA:ssa tämä on ymmärretty. Siellä raju elvytys on jo painanut työttömyysasteen lähelle kuutta prosenttia, eikä inflaatiosta näy merkkiäkään.

Euroopan keskuspankissa käänteen ajattelussa sai aikaan vasta johtajan vaihtuminen Mario Draghiin. Kesän EU-vaaleissa on ennustettu vallan luisuvan pois oikeistokonservatiiveilta. Vaalien tärkein välillinen seuraus lienee EKP:n roolin muuttuminen vastaamaan jenkkien Fediä, vaikka keskuspankki onkin riippumaton parlamentista.