Nuoren Pauli Karvisen mielessä koti häilyi eräänlaisena haavekuvana, jota hän pyöritteli mielessään paljon. Hänelle koti oli jotain pysyvää. Sellaisen kodin hän lopulta itselleen rakensi.

Hollolalainen Pauli Karvinen, 30, on kaveriporukastaan yksi niistä harvoista, jotka ovat kyenneet rakentamaan itselleen hyvän elämän. Itse asiassa Karvinen ei tiedä lastenkodissa asuneesta tiiviistä kaveriporukasta ketään toista, jolla olisi asiat nyt yhtä hyvällä tolalla.

Osa Karvisen lapsuuden ja nuoruuden ystävistä on kuollut kaksikymppisenä huumeiden yliannostukseen. Heitäkin löytyy, jotka ovat jo 25-vuotiaana maanneet sairaalassa, kun haima on pettänyt liiallisen alkoholinkäytön takia.

Lastenkodissa asui paljon kavereita, joissa oli valtavasti potentiaalia saavuttaa vaikka mitä. Ihan äkkiseltään ei tule mieleen heitä, jotka olisivat siihen yltäneet.

Useimmilla on taustalla monenlaisia rikoksia.

– Lastenkodissa asui paljon kavereita, joissa oli valtavasti potentiaalia saavuttaa vaikka mitä. Ihan äkkiseltään ei tule mieleen heitä, jotka olisivat siihen yltäneet.

Olisiko yhteiskunnan tiukempi ote näihin nuoriin pelastanut osan heistä? Lastensuojelun piirissä kasvaneista tehtyjen tutkimusten mukaan jako heihin, jotka selviytyvät ja heihin, jotka eivät pärjää tapahtuu vasta vähän yli parikymppisenä. Silloin lastensuojelu on jo päästänyt heistä irti.

Hyvä elämä tuntui karkaavan käsistä

Nuorena Karvisella oli ristiriitaiset mietteet tulevaisuudestaan. Hänellä oli hyvin vahva tunne siitä, että olemassa on vain pienen pieni mahdollisuus saavuttaa hyvä elämä.

Pelkän tavallisen arjen saavuttaminen tuntui kaukaiselta ajatukselta.

– Olisi ollut helppo tuudittautua siihen, että mahdollisuuksia ei ole ja antaa kaiken mennä päin persettä.

Toisaalta Karvisen päässä takoi vahva ajatus siitä, että tulevaisuudessa hän haluaa oman perheen, työpaikan ja kodin.

Olisi ollut helppo tuudittautua siihen, että mahdollisuuksia ei ole ja antaa kaiken mennä päin persettä.

Lapsena Karvinen mietti, että omakotitalossa asuneet kaverit olivat yläluokkaisia. Koti omakotitalossa oli vieras ajatus nuorelle miehelle, joka itse asui lastensuojelulaitoksessa. Karvinen ei uskonut, että hänellä olisi koskaan itse mahdollisuutta elää niin.

– Pohdin, että en ole lainkaan samalla viivalla näiden kavereiden kanssa! Jälkeenpäin olen tajunnut, että heidän vanhempansa olivat ihan perusduunareita. Omakotitaloissa asuvat perheet eivät olleetkaan niin ihmeellisiä kuin kuvittelin.

Pauli Karvinen työskentelee Hollolan jäähallissa. Johanna Talasterä / Yle

Kaveripiiri veti rotkon partaalle

Teini-ikäisenä Pauli Karvinen ei lähtenyt mukaan ihan kaikkeen sekoiluun, mihin kaveripiiri häntä houkutteli.

– Minulla oli jokin viimeinen jarru päällä silloinkin, kun muut olivat jo aivan rotkon reunalla.

Nuorena Karvisella ei ollut suunnitelmaa elämälleen. Silti hän tunsi, että jokin potki häntä etsimään uutta suuntaa. Oman jutun löytäminen oli tärkeää. Selvittää, mitä haluaisi tulevaisuudessa tehdä. Lähteä opiskelemaan.

Minulla oli jokin viimeinen jarru päällä silloinkin, kun muut olivat jo aivan rotkon reunalla.

Matka kohti tavoitteita ei ollut suoraviivainen, vaan Karvinen eksyi sivuraiteelle useamman kerran.

Repsahdukset veivät pohjan kaikelta yhä uudelleen

Muuttaessaan omilleen lastensuojelulaitoksesta 18-vuotiaana Pauli Karvinen oli saanut luotua hiukan perustuksia paremmalle elämälle. Hänellä oli opiskelu-ja työpaikka, mutta ensimmäisen vuoden aikana kaikki lähti taas käsistä. Karvinen rälläsi luottotietonsa kuralle ja hankki itselleen melko näyttävän rikosrekisterin.

Hyvä elämä tuntui entistä kaukaisemmalta haaveelta.

– Miten helvetissä voisin mitään elämää rakentaa! Minulla on rikosrekisteri, kuka minua edes ottaa duuniin!

Karvinen tiesi, että hän ei saa mistään lainaa ja velkoja pitäisi maksaa pois. Vaikka velat saisi maksettuakin, menisi luottotietojen takaisin saamiseen monta vuotta.

Miten helvetissä voisin mitään elämää rakentaa! Minulla on rikosrekisteri, kuka minua edes ottaa duuniin!

Pauli Karvinen petasi jo itselleen surkeaa kohtaloa. Samaan aikaan hän silti näki, että mahdollisuus muutokseen on olemassa. Loppujen lopuksi siihen oli helppo tarttua.

– Ehkä nämä hölmöilyt eivät kuitenkaan niin paljon keinuttaneet venettä.

Kahden lapsen isä

Nyt Pauli Karvisen rikosrekisteri on puhdas. Hänellä on perhe ja koti. Karvisella on vaimonsa kanssa kaksi lasta, 5-vuotias poika ja 2-vuotias tyttö.

Karvinen tekee vuorotyötä Hollolan kunnan liikuntapaikkojen hoitajana. Pääasiassa hän työskentelee jäähallilla. Ay-toiminnasta innostunut Karvinen on Hollolan kunnan varapääluottamusmies..

Politiikkakin kiinnostaa. Karvinen on Salpakankaan Demareiden varapuheenjohtaja. Edellisissä vaaleissa hän pyrki kunnanvaltuustoon, mutta jäi varasijalle.

Ehkä nämä hölmöilyt eivät kuitenkaan niin paljon keinuttaneet venettä.

Pauli Karvinen potkii mielellään korttelifutista ja pelaa sählyä. Harrastusten ja yhdistystoiminnan vuoksi Karvinen on varsin paljon poissa kotoa. Se saa hänet joskus tuntemaan syyllisyyttä isänä.

– Kotona yritän olla mahdollisimman paljon läsnä lapsille. Kun minulla on iltavuoro, pidän mielelläni lapset päivän kotona, enkä vie päiväkotiin. Saan olla ainakin sen ajan lasten kanssa.

Isänä Pauli Karvinen pohtii paljon sitä, mitkä asiat vaikuttavat pienen lapsen psyykeen. Hän kertoo yrittävänsä hiukan liikaa tehdä asiat juuri oikein. Hän toimii hyväksi todetun kaavan mukaan.

– Ehkä pitäisi päästää vähän irti näistä kaavoista ja olla vaan rennosti lasten kanssa.

Pitäisikö jälkihuoltoa jatkaa 25 ikävuoteen asti?

Pauli Karvisen vastoinkäymiset todistavat kuinka vaikeaa on nousta omille jaloilleen lastensuojelulaitoksessa vietetyn lapsuuden jälkeen.

Suomessa lastensuojelun parissa varttuneiden nuorten jälkihuolto jatkuu 21 ikävuoteen asti. Norjassa ja Tanskassa vastaavassa tilanteessa olevista pidetään huolta 23 ikävuoteen asti. Suomessa lastensuojelun ammattilaiset ovat keskustelleet siitä, olisiko meilläkin syytä nostaa jälkihuollon takarajaa muutamalla vuodella.

Johtava sosiaalityöntekijä Sirpa Lampinen Päijät-Hämeen hyvinvointiyhtymästä korostaa, että jälkihuollossa kyse on aina yksilöistä. Jotkut nuorista pärjäävät hyvin ja toiset huonommin. Lampisen mielestä iän määrittely on vaikeaa.

– Joidenkin nuorten osalta 21 vuotta on ihan hyvä ikä lopettaa jälkihuolto. Toiset eivät tarvitse palveluja siihenkään asti.

Jos nuori tarvitsee tukea vielä täytettyään 21 vuotta, hänet siirretään aikuisille tarkoitettujen vastaavien palvelujen piiriin. Lampisen mukaan jälkihuollon ikärajan nostamista olennaisempaa on huolehtia siirtymästä.

– Tärkeintä on, että nuori ei missään vaiheessa tipahda palvelujen ulottumattomiin.

Janne Ahjopalo / Yle

Hyvin pärjääviä on Sirpa Lampisen mukaan yhtä lailla pojissa ja tytöissä. Aivan kuten heitäkin, jotka eivät selviä ilman tukea.

Lastensuojelun lasten ei ole pakko ottaa vastaan jälkihuoltoa, mutta suurin osa heistä tulee jälkihuollon piiriin. Apua tarjotaan kaikenlaisissa arjen hallintaan liittyvissä asioissa. Näitä ovat asumiseen, koulutukseen, etuuksien hakuun ja työnhakuun liittyvät asiat.

– Huolehdimme siitä, että nuoren arki toimii.

Etenkin monet pitkään laitoksessa asuneista nuorista ovat menettäneet yhteydet omiin sukulaisiinsa. Jälkihuollon työntekijät saattavat olla tärkeimpiä aikuisia itsenäistyvän nuoren elämässä.

Mahdollisuudet asuvat ihmisissä

Pauli Karvinen ei muista merkittävää yksittäistä hetkeä, joka olisi kääntänyt hänen elämänsä suunnan. Mieleen on jäänyt eräs tilanne, kun Karvinen oli juuri aloittanut armeijan. Samaan aikaan alkoivat oikeuskäsittelyt hänen aiemmista rötöksistään.

Yliluutnantti pyysi Karvisen luokseen ja kertoi, että tälle on tullut kutsu oikeuden eteen.

– Seurasi ihan käsittämätöntä huutoa, kun yliluutnantti tivasi, kuinka monta kertaa aiot käydä täällä vielä tällä samoilla asioilla. Vastasin, että en kertaakaan enää.

Yliluutnantti totesi Karviselle tylysti nähneensä jo monta hänen kaltaistaan.

– Yliluutnantti huusi, että tulemme kyllä näkemään uudestaan. Hitto, kun en muista edes minkä näköinen se oli! Tekisi mieli käydä moikkaamassa ja sanoa, että eipä nähty samoissa merkeissä enää.

Lapsuus ja nuoruus laitoksissa opetti Pauli Karviselle sen, että ihmiset ovat täynnä mahdollisuuksia. Useimmissa ihmisissä on paljon mittaamatonta potentiaalia, kykyjä vaikka mihin.

Tärkein oppi on se, että kun ihmisessä on potentiaalia, täytyisi löytää keinot sen saamiseksi käyttöön.

Karvinen löysi omat mahdollisuutensa toisten ihmisten avulla, mutta moni muu ei pääse koskaan näyttämään kykyjään.

–Tärkein oppi on se, että kun ihmisessä on potentiaalia, täytyisi löytää keinot sen saamiseksi käyttöön.

Nyt samassa tilanteessa olevia nuoria pitäisi Pauli Karvisen mukaan kuunnella tarkoin korvin. Hänellä itselläänkin olisi ollut paljon kerrottavaa. Sellaistakin, mitä hän ei itse sillä hetkellä tiedostanut.

Nämä asiat olisivat löytyneet, jos joku olisi vähän kaivellut pinnan alta.

Karvisen mielestä nuoria pitäisi auttaa löytämään tiensä syvälle omiin ajatuksiin ja toiveisiin. Keinoja tähän on vaikea löytää. Nuorelle on helppo sanoa, että "älä hölmöile", mutta viesti menee harvemmin perille.

– Muistan kuinka meilläkin kävi laitoksessa joku siellä ennen asunut kolmekymppinen. Kyllä sen horinat tuntui silloin tosi typeriltä.

Johanna Talasterä / Yle

Kaveripiiri vie nuoren helposti

Pauli Karvinen muistuttaa, että vaikka nuorena ei lähtisi mukaan kaikkiin sekoiluihin, eivät kaverit silti välttämättä hylkää.

– Jos joku poistuu elämästäsi sen takia, että et lähde mukaan päihdesekoiluihin tai muihin hölmöilyihin, niin antaa mennä vain. Sellaisia kavereita ei tarvita. Oikeasti hyvien ystävien kanssa suhde säilyy aina.

Nyt kolmekymppinen Pauli lohduttaisi 15-vuotiasta, laitoksessa asuvaa Paulia sanomalla, että ei kannata murehtia liikaa.

Riittää, että jaksaa elää tätä normaalia arkea joka päivä.

Elämässä täytyy olla valmis tekemään koko ajan hiukan töitä. Elämä, josta nuori haaveilee, on mahdollista saavuttaa. Vaikka se nyt tuntuisi hankalalta, ei se loppujen lopuksi ole niin vaikeaa.

– Se ei vaadi edes ihan älyttömyyksiä. Riittää, että jaksaa elää tätä normaalia arkea joka päivä.