Katri Kulmuni kuuli eduskunnan käytävällä, että Suomi–Venäjä-seuran puheenjohtaja jättää tehtävänsä. Seurassa mukana olleet kansanedustajat kysyivät, kiinnostaisiko puheenjohtajuus Kulmunia.

Kyllä se kiinnosti.

”Mutta ajattelin, että se on vanhemman valtiomiehen homma. Että ei varmaan ole mitään saumoja”, hän sanoo.

28-vuotias ensimmäisen kauden keskustan kansanedustaja oli kuitenkin tarpeeksi vanha ja tarpeeksi valtiomies. Marraskuussa hänet kukitettiin kansalaisjärjestön keulakuvaksi.

Kyseessä ei ole mikä tahansa hapankaalin ystävien kerho.

”Totta kai seuraan liittyy tietty painolasti, joka on hyvä tunnustaa”, Kulmuni sanoo.

”Tietty painolasti” tarkoittaa, että seura oli Neuvostoliiton aikaan varsinainen suomettumisen linnake.

Siihen kuului 1970-luvulla yli 100 000 jäsentä, eikä se ollut oikeastaan mikään seura, pikemminkin virasto, joka tarkkaili idänsuhteiden puhdasoppisuutta. Toiminnassa olivat mukana kaikki puolueet, kokoomusta myöten.

Neuvostoliiton hajottua nimi vaihtui Suomi–Neuvostoliitto-seurasta nykyiseen muotoonsa. Jäseniä on enää reilut 10 000.

Vaikka seura on enää mikrohiukkanen siitä, mitä se oli kyseenalaisen loistonsa aikaan, aatteellisesti se elää yhä 1970-lukua, sanovat arvostelijat.

Yksi äänekkäimmistä on sananvapausjärjestö Suomen PENin entinen puheenjohtaja Jukka Mallinen. Hänen mukaansa kaksi edellistä puheenjohtajaa, Paula Lehtomäki (kesk) ja Heikki Talvitie, palauttivat seuran ”Kremlin käsikassaraksi”.

Lehtomäki sanoi Suomen Kuvalehden haastattelussa vuosi sitten, että ”moni pitää Venäjä-seuraa suomettuneena ja minua kaikkein eniten rähmällään olevana yksilönä”.

Ylen Pressiklubi-ohjelmassa Lehtomäki ei tuominnut presidentti Vladimir Putinin hallinnon yritystä kieltää venäläisen Memorial-liikkeen toiminta. Krimin miehitys oli väärin, mutta alue on nyt ”de facto osa Venäjää”, Lehtomäki pohti.

YYA-sopimuksen tilalle laadittua sopimusta Lehtomäki tulkitsi näin:

”Tässä todetaan, että Suomi on sotilasliittoihin kuulumaton maa. Sehän tässä todetaan. Ei se sillä tavalla ole vanhentunut.”

Katri Kulmuni ei ole koskaan käynyt Neuvostoliitossa.

Hän syntyi neljä vuotta ennen sen hajoamista ja kävi ensimmäisen kerran Venäjällä ylä-asteella, tutustumassa ystävyyskouluun Kovdorin kaupungissa Murmanskissa.

”Se oli kauhea järkytys”, Kulmuni sanoo.

”Tyypillinen venäläinen tehdaskaupunki, jossa ihmiset asuivat blokkikerrostaloissa. Kun näytin siellä otettuja kuvia, kaveri kysyi, miksi kuvat on mustavalkoisia. Siellä oli niin harmaata.”

Hän aloitti kielen opinnot lukiossa ja vietti yliopisto-opiskelijana Pietarissa yhteensä puolitoista vuotta.

Kun Natosta kysyy, Katri Kulmuni ei ole mielissään.

”Suomen ulko- ja turvallisuuspoliittinen keskustelu tuntuu olevan vain sitä, mitä mieltä on Natosta.”

Omaa mielipidettään hän kuvailee sanalla ”nihkeä”.

”En ole varma, parantaako Nato-jäsenyys meidän turvallisuuttamme vai huonontaisiko se sitä. Turvallisuuspolitiikan perusta on rakentunut siihen, että olemme itse rakentaneet uskottavan puolustuksen. En ole varma, mikä se lisäarvo Natossa on.”

Monien Naton kannattajien mielestä suurin lisäarvo lienee siinä, että sotilasliitolta voisi saada apua puolustuksessa, jos Suomeen hyökättäisiin.

”Toki siihen liittyy asioita puolesta ja vastaan. Luulen, että jossain vaiheessa Natosta tulee kansanäänestys ja sitä kautta siihen mennään jos mennään”, hän sanoo.

”Ehkä tämä keskustelu on taas noussut esiin siksi, että Venäjä on alkanut toimia aggressiivisemmin.”

Itänaapurin aggressiot Ukrainassa saivat Euroopan unionin toimimaan kerrankin yhtenäisenä. Venäjää vastaan asetettiin pakotteita, ja Suomessa syötiin Putin-juustoa.

Kulmuni toivoo, että pakotteita voidaan purkaa, jos Minskin rauhansopimusta noudatetaan.

”On huolestuttavaa, että Venäjä tuntuu kääntyvän entistä enemmän sisäänpäin.”

Hän kolumnoi Uusi Rovaniemi -lehdessä elokuussa otsikolla Veli vai vihollinen Venäjä:

”Heijastusvaikutukset Ukrainan sodasta alkavat olla kohtuuttomia myös Suomessa. Olemme menettäneet muutenkin vaikeassa taloustilanteessa mahdollisuuksia toimia toiseksi suurimman kauppakumppanimme kanssa.”

Pakotteet haittaavat suomalaisyritysten liiketoimintaa, mutta kuvitellaan, että Suomi olisi Ukrainan asemassa: leikitään, että Venäjä päättäisi miehittää osan Suomea. Miltä tuntusi, jos ranskalaiset valittaisivat, että omenoiden vienti itään takkuaa, eiköhän palata normaaliin päiväjärjestykseen?

”Olisi hyvä toimia sillä tavalla, ettei olisi huolta tai pelkoa Venäjän hyökkäilystä yhtään minnekään. Koko ajan puhutaan sotaretoriikkaa käyttäen, ikään kuin olisi vääjäämätöntä, että tänne tullaan toistamiseen”, Kulmuni sanoo.

”Olisi meille paljon parempi, että Venäjä demokratisoituisi.”

Sellaista kehitystä hän yrittää naapuruusseuran puheenjohtajana edistää.

”Valtionjohtajia tulee ja menee. Tärkeintä on, että päästään tekemään kulttuuri- ja kielivaihtoa, ja sitä kautta opitaan ymmärtämään toisia.”

Kaunis ajatus, joka sopii hyvin Kulmunin suuhun. Suomi–Venäjä-seura ei ole ainoa kansalaisjärjestö, jota hän johtaa – hän on myös YK-liiton puheenjohtaja.