Ifølge folk som var til stede, lå hasjrøyken tjukt over publikum da rapperen Snoop Dogg arrangerte nachspiel på Signalen på Nesodden forrige søndag. Snoops utrop «Anybody in da house tonight smoking weed?» ble besvart med unison og bekreftende jubel. Det ble delt ut jointer til publikum. Folk som av ulike grunner hadde grunn til å tro at de kunne komme til å gå forbi en narkohund i nærmeste framtid, valgte dagen derpå å la klærne de hadde hatt på seg under konserten, ligge hjemme.

Arrangementet ble overvåket av to politpatruljer fra Follo politidistrikt. De må ha vært blinde, døve og totalt uten luktesans dersom de ikke la merke til den tidvis entusiastiske hasjbruken. Men de grep ikke inn og stoppet gildet. Ikke før det kom klager på støy. Det var en klok avgjørelse. En massearrestasjon av hundrevis av festglade ungdommer og voksne hadde vært en gedigen tabbe. Likevel henger det en mistanke om dobbeltmoral igjen i lufta. For i likhet med alle andre politidistrikter, arresterer og anmelder også Follo dann og vann folk for besittelse av bagatellmessige mengder hasj.

Ifølge Kripos’ egen statistikk økte antallet narkotikasaker med 10,7 prosent fra 2012 til 2013. Tallet har aldri vært høyere. Siden midt på 2000-tallet har antallet saker økt med over 50 prosent. I fjor opprettet politiet 31.057 narkotikasaker. Tallene forteller oss at store ressurser blir brukt i kampen mot narkotika. Sakene er selvfølgeig ikke like, noen av dem handler om store kvanta harde stoffer, andre om småbeslag av mildere typer som hasj og cannabis.

Synet på hasj har endret seg dramatisk på få år. Fra kultkalkunen «Himmel og helvete» (1969), som skildrer hvordan en joint leder et ungt par inn i en spiral av drap, ulykke, prostitusjon og elendighet, til dagens virkelighet. Norges forrige statsminister røykte hasj som ung. USAs president likeså. Storavisen The New York Times har tatt til orde for legalisering. Listen over land og regioner som innfører legalisering eller av- og nedkrimalisering er ferd med å bli svært lang.

Da Jan Arild Snoen lekket et sju år gammelt opptak av Carl I. Hagen under valgkampen i 1997, utløste det ramaskrik og moralsk panikk. I opptaket, som var gjort under en liberalistkongress i USA, tok Hagen til orde for legalisering av narkotiske stoffer:

«Når talsmennene for legalisering har vunnet betydelig støtte for sitt syn, da kan et liberalistisk parti tilpasse seg dette standpunktet og føre det fram til seier. Kampen for legalisering vil være vunnet når foreldre er mer opptatt av utgifter til politi og virkningen av krigen mot narkotiske stoffer enn de er av andre samfunnsspørsmål. Når det er større bekymring for mord og forbrytelser enn dagens følelse av frykt for at deres egne barn skal bli avhengige av stoff. Og da er tiden for endring der. I dag er foreldre skrekkslagne, og foreldre vil være tilhengere av krigen mot narkotika inntil de kan overbevises om at den ikke kan vinnes,» sa Hagen på opptaket.

Den gangen raste Frp-formannen mot de som hadde lekket foredraget. I dag framstår setningene fra 1990 som en ganske presis samfunnsanalyse. Hagen er i ferd med å få rett.

Tida jobber for en legalisering, eller i det minste nedkriminalisering, av hasj. Også i Norge. Det kan ha mye for seg. Særlig hvis en slik politikk kan knuse et av de viktigste økonomiske beina til internasjonale kriminelle nettverk som driver med langt mer skadelige ting: Vold, drap og menneskehandel.

Indisiene er mange på at dagens hasjpolitikk fungerer dårlig. Men likevel: Den dreper ikke for fote. Den legger i liten grad liv i ruiner. Hasjbrukere støtes ikke ut av samfunnet. Forbløffende mange er velfungerende samfunnsborgere, trygt plassert i øvre middelklasse.

Da Nini Stoltenberg døde i sommer, mistet vi en av de viktigste stemmene i norsk narkotikadebatt. Arven etter henne må forvaltes godt. Kanskje særlig på ett punkt: Stoltenberg tok til orde for legalisering av hasj. Men langt viktigere var hennes bidrag i debatten om de rusmisbrukerne som er aller nederst: Heroinavhengige som betaler med sine liv og sin helse for den feilslåtte narkotikapolitikken.

I grell kontrast til hasj, dreper heroin flere hundre mennesker hvert år, bare i Norge. Ikke raskt og brutalt, men langsomt, smertefullt, som en endeløs seigpining.

Vi kan gjerne diskutere legalisering av hasj. Men viktigst er en avkriminalirisering av heroin. De som er avhengige av dette stoffet, trenger behandling og medisin. Den medisinen heter heroin. Det er kynisk at de tvinges inn i et liv i fornedrelse fordi vi andre ikke klarer å gi slipp på utopien om det narkotikafrie samfunnet.

Utdeling av heroin til utvalgte, tungt belastede brukere er ikke noen trylleformel som vil løse problemene over natta. Det er det ingen som tror. Det kan ikke fortrenge andre og like viktige tiltak. Men når det står om å hjelpe og beskytte de aller svakeste i samfunnet vårt, kan vi ikke tillate oss å la et så effektivt og nyttig verktøy ligge urørt.

En oppmyking av narkotikapolitikken vil frigjøre politressurser, redde liv, lette presset på det offentlige hjelpeapparatet og fjerne inntektskilder for kriminelle nettverk.

Ikke det? Bevisbyrden ligger hos dem som insisterer på å fortsette med en politikk som har vist seg å være feilslått gjennom flere tiår.