Erna Solbergs metode, del 2

FRIPENN: Det visste dere kanskje ikke, at regjeringen er et sammensveiset lag der alle trekker i samme retning.

Publisert: Publisert: 21. september 2019

Statsminister Erna Solberg kan trenge mer enn tredimensjonale briller for å holde oversikt over holde sammen en regjeringskoalisjon som i bunn og grunn er politisk uforenlig. Foto: Håkon Mosvold Larsen, NTB scanpix

Sven Egil Omdal Journalist

Denne artikkelen er over ett år gammel

Gamle rekorder står for fall. Hittil har statsminister Gunnar Knudsens innlegg i trontaledebatten i 1914 vært regnet som norgeshistoriens minst treffsikre politiske analyse. Knudsen ville gjerne roe gemyttene. Han kunne derfor forsikre Stortinget om at den verdenspolitiske himmel for tiden var skyfri «i en grad som ikke har vært tilfelle på mange år». Seks måneder senere brøt 1. verdenskrig ut.

For 10 måneder siden skrev Kristin Clemet i Aftenposten at Erna Solberg «leder regjeringsarbeidet annerledes enn flere av statsministrene før henne har gjort. Hun er opptatt av at Regjeringen skal være ett lag som står sammen om alle viktige beslutninger.»

Clemet kalte kronikken «Erna Solbergs metode». Metoden skulle gjøre samholdet i regjeringen bedre og mer slitesterkt enn under Jens Stoltenberg, da kaos som kjent rådet.

Det var som å se komiske Ali stå hundre meter unna de amerikanske stridsvognene og forsikre at alt er fred og fordragelighet i Bagdad. Kronikken ble publisert et halvt år etter at Sylvi Listhaug holdt på å dra hele regjeringen utfor stupet. I januar, to måneder etter Clemets beskrivelse av det sterke samholdet, fikk hele regjeringsapparatet beskjed fra Statsministerens kontor om å snakke «saklig om og med hverandre». Det er ikke oppsiktsvekkende at fløyene i en bredt sammensatt gruppe står samlet utad, det oppsiktsvekkende er at de må få beskjed om å gjøre det.

Det går an å forstå Kristin Clemets desperate innsats i Sannhetsministeriets tjeneste, også når hun forsøker å få folk til å nekte å tro det de ser og hører, som ifølge George Orwells «1984» var Partiets siste og viktigste ordre. I flere tiår har hun investert hele sin betydelige arbeidskraft og sitt skarpe intellekt i et forsøk på å føre de borgerlige partiene sammen, fordi borgerlig samarbeid er Høyres eneste vei til makt. Det hun kaller Erna Solbergs metode, er til forveksling lik hennes egen.

Problemet er at selv den klokeste og mest tolerante lagleder kommer til kort når troppen består av fire gjørmebrytere, to kristelige badmintonspillere, tre venstrebacker og en bridge-trupp. Spesielt hvis de blir bedt om å spille cricket.

Kunsten å forene det uforenlige

Erna Solbergs regjering ble født med livstruende skavanker. At den har overlevd i seks år, skyldes en elastisitet som ikke lar seg forene med en sterk ryggrad. På Høyres landsmøte i 2013 sa Erna Solberg at klimatrusselen er «vår tids største utfordring». Da hun sju måneder senere holdt sin første nyttårstale, nevnte hun ikke klima med et ord. Den første regjeringserklæringen listet opp åtte viktige prosjekt, klima var ikke blant disse. Forklaringen var selvsagt at hun hadde utnevnt statsråder som lo av det de kalte klimahysteri, og som hevdet at det ikke finnes bevis for menneskeskapte klimaendringer. Siden utvidet hun regjeringen med et parti som har programfestet at Norge skal «ta en lederrolle i det internasjonale klima- og miljøarbeidet». Venstre vil stoppe kokingen av kloden, Frp vil senke prisen for dem som vil helle diesel på bålet. Hvordan skal disse kunne snakke saklig om hverandre?

Til sammen har Solberg foretatt 53 statsrådsutnevnelser, inkludert interne rokeringer. Ikke én gang har hun funnet plass til en person med innvandrerbakgrunn, til tross for at disse utgjør 14 prosent av befolkningen. I stedet har hun akseptert en justisminister som mener vi trenger et nytt korstog, den første nordmannen som ble bøtelagt etter loven som forbyr sexkjøp i utlandet og en som er anmeldt for å ha voldtatt en beruset 16-åring. Hun snakker om behovet for integrering, men til tider har regjeringen virket som en eksklusiv kriminalomsorg for kronisk norske. Erna Solberg feirer id og lover å bekjempe muslimfiendtlige holdninger. To uker senere gjentar hennes nærmeste kollega påstanden om at landet gjennomgår en snikislamisering.

Les også Sven Egil Omdal: «Det store togrøveriet»

Les også Sven Egil Omdal: «Facebook er en samfunnsfiende»

Med alle disse skrikende motsetningene samlet rundt kongens bord inviterte hun også Kristelig Folkeparti inn i varmen. Denne gang sukret hun pillen ved å skrøne litt om mulige endringer i abortloven, en lov Høyres kvinneforum har kjempet for å bevare som den er.

Løftet lot seg ikke oppfylle, men det var ikke så farlig. Da bløffen var avslørt, satt allerede et dypt splittet KrF i regjering. Nå samarbeider de som jevnlig siterer Jesu ord om at «jeg var fremmed og dere tok imot meg», med dem som i siste fase av valgkampen dekket både Resett og Document med annonser om hvor viktig det er å avvise de fremmede, spesielt de som virkelig trenger hjelp.

KrF lover i sitt program å kjempe for internasjonal respekt for religionsfriheten. Frp’s innvandringspolitiske talsmann, Jon Helgheim, har sagt at han «blåser i» hva menneskerettsbestemmelser sier om religionsutøvelse. Han vil ha forbud mot bønnerop, som ingen norske moskeer bruker.

Også Venstre er så fleksible at de kan slikke seg selv på ryggen. Så sent som fire dager før stortingsvalget i 2017 sa Trine Skei Grande at det var «ekstremt uaktuelt» å gå i regjering med Frp. Det virkelig ekstreme er at klimapartiet Venstre frivillig sitter i en regjering der Frp har hatt olje- og energiministeren i seks år. Frp’s program sier at «det er viktig å sikre tilgang til nye attraktive leteområder, også i nordområdene».

Det vi ikke ser

Erna Solbergs metode går ut på å forene det uforenlige og håpe at båten bærer lenge nok til at hun får gjennomført de dypere samfunnsendringene vi ikke oppdager fordi hennes samarbeidspartnere bråker så fælt.