POLITISERING AV FORSKNING er ikke et emne som pleier å få debattanter og kommentatorer i fistel. Men så krever Per Sandberg at havforskere skal være snille mot oppdrettsnæringen. Og Sylvi Listhaug mistolker en Fafo-rapport, slik at rektor ved Universitet i Oslo, Ole Petter Ottersen, får «vondt» av å høre henne. Andre får vondt av overreaksjonen til akademikere. Enhver forbindelse til Frp synes å bringe forskning i vanry.

Joda. Alle vet at «forskningsresultater aldri må vris eller vendes, verken i forkant eller i etterkant.» (Ottersen). Alle vet også at statistikk er til for å misbrukes. At politikere plukker det de trenger, ignorerer alt annet, tolker og strekker fakta dit de vil. At venstresiden ikke er noe bedre. LO blir sure når Fafo forsker seg fram til positive konsekvenser av EU-medlemskap. SV-statsråder blir skuffet når Fafo leverer en rapport om strippeklubbene helt uten grove forbrytelser og menneskrettighetsbrudd.

PROFESSOR i statsvitenskap og tidligere maktutreder, Øyvind Østerud, sier det uten omsvøp: «Forskning på tvers av forventninger og ønsker er lite velsett. Næringsinteresser kan ha liten sans for forskning som ikke underbygger dem. Politikere vil helst ikke se sine synspunkter og sin innsats bestridt. Bare spør de forskerne som har hatt avvikende konklusjoner om Norges bidrag til fred i Midtøsten, om effektiviteten i norsk utviklingshjelp eller om politikken i Nordområdene.»

Oppdragsgiverne legger føringer på instituttsektoren. Og den frie forskningen ved universitetene blir stadig mer presset av eksterne nyttehensyn. Men styring skjer også innenfra, via faglige tankeregimer, paradigmer og moteretninger. Noe allmennheten fikk erfare gjennom «Hjernevask». Men tro ikke at så grov slagside, så tykke skylapper bare finnes i humaniora og samfunnsvitenskap, i teoritunge fag fjernt fra konsekvenser og dagligliv. Den største forskningsskandalen i moderne tid skjedde i et realfag, og grep direkte inn i vår hverdag, faktisk inn i vår kropp. Kampanjen pågikk i femti år over flere kontinenter, og er enda ikke avsluttet.

SKREMMENDE. Det finnes ikke annet ord for langlesningen i The Guardian i forrige uke: «The Sugar Conspiracy» av journalisten og forfatteren Ian Leslie. Allerede på femtitallet mente Englands mest framstående ernæringsforsker, John Yudkin, at sukker var farligere enn fett. Da han utgav boka «Pure, White and Deadly» i 1972, var han ikke lenger framstående, men utskjelt og utstøtt. Ikke fordi hans funn var erstattet av ny viten. Bare fordi en mektig og samstemt gruppe av amerikanske forskere hadde vedtatt en ny sannhet: Mettet fett fører til økt kolestrol, som fører til fedme, hjerte/karsykdommer og diabetes. Dermed ble fettet utpekt til selve Ondet i de offentlige kostholdsrådene fra åttitallet. Selv egg ble kjempefarlig. Millioner av mennesker tok advarslene alvorlig og erstattet fettet med raffinerte karbohydrater. Som gjorde folk mindre mette - og så fetere og sykere. Tusenvis døde fordi de fulgte statlige sunnhetsråd.

INGEN NY HISTORIE. Men først nylig fikk vi vite hvor utrolig sviktende det vitenskapelig grunnlaget var, og hvor tvilsomme metoder ekspertene brukte for å befeste sin skråsikkerhet og maktposisjon. Det ligger åtte års research bak «The Big Fat Surprise» (2014) der journalisten Nina Teicholz debunker alt du har lært om lavfett-dietter. Da hun i fjor skrev en artikkel for BMJ (tidligere British Medical Journal), reagerte ernæringseliten med kollektiv harme: 173 vitenskapsmenn, mange av dem kritisert i boka, krevde at artikkelen skulle trekkes tilbake! De listet opp «11 feil», uten at noen var særlig rammende. Leslie kontaktet flere av dem. Ingen kunne konkretisere kritikken, men alle fordømte artikkelen på generelt grunnlag og angrep Teicholz som person. Hun var ikke forsker. Hun hadde en bok å selge.

NORSKE KJETTERE som Fedon Lindberg og Sofie Hexeberg har også fått nedlatende respons fra ernæringens lærde. Kaare R. Norum mener lavkarbo er «uanstendig», og at veien til salighet, unnskyld: sunnhet - er å spise potet til middag og grovbrød til frokost, lunsj og kvelds. Helsedirektoratets kostholdsråd betoner fortsatt det magre. I stedet for å prioritere krigen mot sukkeret, vil helseminister Høie redusere mettet fett i kosten fra 15 til 10 energiprosent. Selv om stadig nye studier viser at mettet fett ikke er helsefarlig.

Men hva så? Verken politikere, forskere eller leger har noen spesiell autoritet i internettalderen. Hvorfor skal folket stole på statlig ekspertise, som beviselig har tatt feil? De gjør heller dissidentene til bestselgere, og kjøper godt smør igjen.

Kaoset av motstridende og ytterliggående kostholdsråd i media - også i denne avisen - er nesten helsefarlig i seg selv. Men neppe mer skadelig enn et diettpoliti som har gjort et ukontrollert eksperiment på hele befolkningen over flere tiår, basert på dårlig vitenskap. Som det heter i Guardian-artikkelen: Hvis kostholdforskningens historie har lært oss noe, så er det at et informasjonsdemokrati - selv et som ligner på anarki - er å foretrekke framfor et informasjonsoligarki.