Laulaja-lauluntekijä Tommy Lindgren kirjoittaa fanittamisen mielettömyydestä – ja miten tärkeää fanittaminen on. Topi-katti, Lasse Virén ja tiikeriraitakypärät liittyvät kaikki toisiinsa.

Tämä kirjoitus on eräänlainen hätähuuto. Olen 40-vuotias aikuinen ihminen ja monet elämäni huumaavimmista elämyksistä liittyvät toisiaan vastaan kilvoitteleviin ihmisiin, joita en ole koskaan tavannut tai tuntenut. Sitä on vaikea tajuta.

Minuun on jo varhain tarttunut rakkaalta isältäni peritty kiinnostus urheiluun. Olen kuullut hänen luettelevan kertotaulun lailla kaikki avauskokoonpanon pelaajat Hangon IK:n 60-luvun superjoukkueesta, joka nousi jalkapallon Mestaruussarjaan 1961 ja kaatoi Suomen maajoukkueen harjoitusottelussa 2-1.

Isäni kuskasi minut syyntakeettomana kuusivuotiaana Olympiastadionille seuraamaan ihmeellisten atleettien suorituksia ensimmäisissä yleisurheilun MM-kisoissa 1983. Ja kun hurraavien ihmisjoukkojen keskeltä päästiin kotiin, toistelin heidän nimiään: Carl Lewis, Calvin Smith, Edwin Moses, Willie Banks…

Samoihin aikoihin meille tuli mustavalkoinen maatiaiskissa Myrskylästä. Sain tietää, että Topi-katti oli kotoisin samasta paikasta kuin Lasse Virén. (Virénin sankariteoista oli tuolloin kulunut vähemmän aikaa kuin Teemu Selänteen Stanley Cup -voitosta nyt.) Topiin tarttui välittömästi hippunen olympiavoittajan gloriaa. Se ei tosin pelastanut kissaparkaa, joka kuoli vain muutaman vuoden ikäisenä sappikivileikkauksen komplikaatioihin.

Rakkaus kissaeläimiin jäi. Ehkä siksi lankesin 80-luvun lopussa urheilujoukkueeseen, josta en ollut aiemmin tiennyt mitään: NFL-liigan Cincinnati Bengalsiin.

Kulosaarelainen varhaisteini näki televisiosta steroideilla pumpattujen jenkkifutaajien oranssit, tiikeriraitaiset kypärät ja alkoi kannattaa urheilujoukkuetta Ohion osavaltiosta. Muodostaa siitä itselleen elämänmittaisen addiktion.

En ole koskaan ollut lähelläkään Cincinnatia. Tai tuntenut muita Bengals-faneja (Twitteristä on löytynyt muutama suomalainen kohtalontoveri.) Jotenkin tämän vielä tajuaisi, jos Cincinnati olisi joskus voittanut jotain. Ei ole. Voitot ovat karttaneet Bengalsia kuin vaatimattomuus Paavo Väyrystä.

Joukkue on saanut pilkkanimen Bungles, joka viittaa tunarointiin. 1989 Bengals yritti haastaa legendaarista San Francisco 49ersia Super Bowlissa, mutta hävisi neljällä pisteellä. Seuraavalla kaudella se voitti vielä yhden playoff-ottelun, mutta siitä asti on ollut hiljaisempaa. Kuolemanhiljaista.

Bengalsin edellisestä playoff-voitosta on yli 27 vuotta. Pidempää kuivaa kautta ei ole yhdelläkään NFL:n playoffeissa pelanneella joukkueella. Ja minä idiootti vain jatkan. Pari vuotta sitten ostin Bengalsin pelipaidankin. Selässä on joukkueen ainoan tähtipelaajan AJ Greenin nimi ja numero 18. Tutuimmat lohdutuksen sanat itselleni ovat: “Ehkä ensi kaudella.”

Muusikkoystäväni kuvasi äskettäin, kuinka hänen isänsä oli tullut aikoinaan Lontoosta kotiin mukanaan kaksi huivia, Arsenalin ja Liverpoolin. Isoveli oli saanut valita ensin, ja ystävälleni osui Liverpool-arpa. Itse valitsin Italian omaksi futissuosikikseni, koska äitini oli laittanut Azzurrin tähtihyökkääjä Paolo Rossin kuvan ilmoitustaululle puhelimen viereen maailmanmestaruusvuonna 1982.



Miksi lapsuuden sattumanvaraisiin valintoihin kiinnitytään tällaisella voimalla? Enhän minä kuuntele enää Twisted Sisteriä tai Mötley Crüetakaan.

Miksi näihin lapsuuden sattumanvaraisiin, usein todella tyhmiin valintoihin kiinnitytään tällaisella voimalla? Enhän minä kuuntele enää Twisted Sisteriä tai Mötley Crüetakaan. Enkä halua isona neuvostoliittolaiseksi kosmonautiksi tai McGyveriksi.

Paras selitys on, että fanittamisen mielettömyydelle antautuminen tyydyttää jonkin tarpeen tässä läpeensä järkeistetyssä maailmassa.

Muutoin urheilu harvoin palkitsee kannattajia. Suurin osa heistä ei koskaan saa kokea samaa riemua, jota FC Barcelonan, Bayern Münchenin, Marit Björgenin tai Roger Federerin fanit ovat voineet pitää melkein itsestäänselvyytenä. Mestaruuksia satelee vain harvoille. SaiPa:n jääkiekkokannattaja tietää taatusti, ettei vuodesta 1954 kiekkoa pelannut seura luultavasti ikinä voita Suomen mestaruutta. 63 vuodessa on tullut yksi pronssi.

Toisaalta suurimmat mestaritkin voivat vajota syvälle. Boston Red Sox voitti viisi mestaruutta baseballin ammattilaissarjassa MLB:ssä vuosina 1903–1918. Kuudetta piti odottaa 86 vuotta. Siinä ajassa moni Red Sox -kannattaja ehti syntyä ja kuolla – vain pettyäkseen vuodesta toiseen.

Urheilu voi suoda silti pienempiä, ihan riittävän kokoisia iloja, joiden ansiosta jaksaa olla polttamatta suosikkijoukkueensa paitaa. Paikallisvastustajan kukistaminen, pääsarjaan (tai edes yhtä sarjaporrasta ylemmäs) nouseminen, arvokisoihin selviäminen, pistesijat, isompaan seuraan kaupattu nouseva tähti, joku hieno maali silloin tällöin.

Mikään niistäkään ei muuta kannattajan elämää suuntaan tai toiseen, mutta voivat silti tuottaa ohikiitävän onnen tunteen ja vääntää naaman hetkeksi hölmistyneeseen hymyyn.