Kun Kyösti Pietiläinen liittyi Ranskan muukalaislegioonaan, hänestä tuli Karl Peters. Korpraalit toivat hänelle uuden nimen paperilapulla, ja Pietiläisen piti opetella kirjoittamaan se. Käsiala kelpasi vasta usean yrityksen jälkeen.

Oli vuosi 1972. Kyösti Pietiläinen oli 26-vuotias, ja vain vähän ennen sitä hän oli kadonnut perheeltään, joka asui Kotkan Sunilassa. Perhepiirissä ei osattu aavistaa, mihin Kyösti oli lähtenyt.

– Isoäitini ja äitini olivat peloissaan, että mitä on tapahtunut. Pitkään aikaan ei tullut kirjeitä. Tätä ei ollut aiemmin tapahtunut, kertoo Kyösti Pietiläisen sisarenpoika Petri Pietiläinen.

Ei Kyösti-enoa tosin ennenkään ollut juuri kotona näkynyt, sillä hän oli lähtenyt jo parikymppisenä merille. Legioonassa on aluksi tietty aika, jolloin ei saa olla yhteydessä kotiinsa. Vasta kolmen vuoden kuluttua Kyöstiltä tuli kirje.

Hei äiti. Älä vain liikoja pelästy mulla menee täällä erittäin hyvin. Ensiksi toivon ettei teidän tarvitsisi koko sunilalle, kun ei siellä eikä paljon muuallakaan tiedetä asioita. Jos ne sunilalaiset tietäisivät kuinka hyvin mulla asiat on niin taitaisi kateeksi käydä.

Kirjeitä tuli toinen ja kolmas. Petri Pietiläisellä on ne kaikki tallessa.

– Niitä on satoja. Erityisesti Kyöstin äidille kirjeen saapuminen oli juhlahetki. Se oli merkki siitä, että poika oli elossa.

Pakoon legioonaan

Siitä, miksi Kyösti lähti muukalaislegioonaan, ei ole varmuutta. Hänen kerrotaan lähteneen pakoon merimiestappeluiden aiheuttamia jälkiseuraamuksia. Kyösti itse kertoi paenneensa Espanjan poliisia, ja myös Ruotsin poliisi olisi ollut hänen perässään. Hän väitti, että hänestä olisi tehty koko Pohjoismaat kattava etsintäkuulutus.

Sisarenpojan mukaan Kyösti osasi olla äkkipikainen.

– Kyöstin nuoruuden kaverit ovat kertoneet, ettei hän kauaa kuunnellut, jos joku soitti suutaan. Hän veti turpaan. Ei hän itse ehkä rettelöitsijä ollut, mutta jotenkin osasi vetää niitä puoleensa.

Kyösti Pietiläinen shokkiryhmänsä kanssa vuonna 1984. Kuva kirjasta Legioonalainen Peters (Tammi)

Pietiläisen mukaan hänen enonsa oli erittäin kova liioittelemaan. Siksi miehen kokemuksista koostettujen kirjojen sisällöt poikkeavat huomattavasti toisistaan. Yksi esimerkki on vuoden 1978 Kolwezin taistelusta Kaakkois-Kongossa, silloisessa Zairessa. Tuolloin Kongon kansallinen vapausrintama tunkeutui Angolan ja Zairen välisen rajan yli ja valtasi Kolwezin kaivoskaupungin.

– Kyösti on kertonut tappaneensa Zairen operaatiossa 200 ihmistä yksin, vaikka koko muukalaislegioonan on kerrottu tappaneen siellä melkein saman verran kapinallisia.

Opi kieli tai punnerra

Kyösti Pietiläinen ei osannut ranskaa. Englantia tai muita kieliä ei saanut puhua. Jos niin teki, siitä seurasi rangaistus. Pietiläinen on kertonut joutuneensa tekemään permantopunnerruksia niin kauan, kunnes käsissä ei ollut enää lainkaan voimaa.

Neljän kuukauden jälkeen jokaisen piti olla kova legioonalainen ja ammattisotilas. Piti osata aseet, ampua hyvin, tappaa nopeasti ilman sääliä ja tunnetta. Päivät kuluivat aseiden purkamis- ja kokoamisharjoituksissa.

Lisäksi piti oppia ulkoa 20 laulua. Jos laulaminen ei sujunut, edessä oli jälleen permantopunnerruksia. Pietiläisen haaveena oli päästä laskuvarjojääkäriksi, koska laskuvarjojääkärit olivat hänen mielestään parhaita sotilaita.

Morjes. Miten siellä kotona jaksellaan? Onko jo kerrottu koko Sunilalle missä Pietiläisen poika on vai pidetty turvat tukossa niin kuin käskin. Toivottavasti ette ole olleet huolissanne, en jaksa lukea valituksia. Minulla on sellainen kova moraali päällä että pääsin legioonan parhaaseen osastoon laskuvarjojääkäreihin. Älä äiti itke ja kasvata Tarja kunnon kansalaiseksi.

Taisteluita ja bordellin pyörittämistä

Kyösti Pietiläinen toimi legioonassa useissa erilaisissa tehtävissä kuten laskuvarjojääkärinä ja taisteluryhmän johtajana. Hän eteni ylikorpraaliksi, joka on muukalaislegioonassa pitkän palveluksen jälkeen myönnettävä sotilasarvo.

– Hän yleni omien puheidensa mukaan poikkeuksellisen nopeasti ylikorpraaliksi. Mielestäni poikkeuksellista oli se, ettei hän ylennyt sen isommaksi herraksi, Petri Pietiläinen toteaa naurahtaen.

Vuonna 1993 Kyösti Pietiläinen lähti sotapoliisiksi Djiboutiin. Kuva kirjasta Legioonalainen Peters (Tammi)

Sisarenpojan tulkinnan mukaan Kyöstin taidot sotapoliisina huomattiin nopeasti.

– Hänet ylennettiin, minkä jälkeen pian huomattiin, että hän on täydellinen siinä asemassa, työssä ja arvossa. Mahdollisesti tästä syystä häntä ei enää haluttu ylentää.

Pietiläinen taisteli palvelusvuosinaan muun muassa Zairessa, Tsadissa, Kongossa ja Ruandassa. Hän piti myös bordellia laskuvarjojääkäreille Djiboutissa Afrikassa. Bordellien tarkoitus oli turvata legioonalaiset taudeilta ja tuoda legioonan kassaan osa maksetuista palkkarahoista. Muistelmissaan Pietiläinen kertoo vastanneensa sekä naisten palkkaamisesta että miesten rahastamisesta.

– Kyösti katsoi, että hommat hoituvat. Ja jos juotiin liikaa, niin Kyösti piti huolen, ettei naisia hakattu, Petri Pietiläinen kertoo.

Legioonalaista oli turha odottaa kotiin

Kotona odotettiin kuumeisesti Kyöstiltä kirjeitä. Ne oli tapana lukea ääneen. Niistä perhe pystyi seuraamaan, mitä maailmalla seikkailevalle nuorelle miehelle kuului.

Hei kotiväki. Meni taas vähän aikaa viime kerrasta, mutta me oltiin komennuksella, puoli vuotta aurinkoa otettiin Afrikassa, kova kuumuus, ei samaa kuin sunilan talvet. Olisi näitä juttuja paljon kerrottavana, mutta kun nämä on näitä hyshys asioita, muukalaislegioona on salainen juttu. Vain Ranskan Presidentti tietää, että mitä muukalaislegioonan miehet tekevät. Voikaa hyvin siellä kylmässä sunilassa.

Kirjeiden perusteella vaikutti, että Kyöstillä oli kaikki hyvin. Henkilökohtaisista asioistaan hän ei kuitenkaan kirjeissä kertonut.

– Rahaa oli kirjeiden mukaan yhtä paljon kuin rautatieinsinöörillä, Petri Pietiläinen kertoo.

Yksi asia loukkasi Kyöstin läheisiä: vaikka rahaa tuntui riittävän, pyynnöistä huolimatta soturia ei kotona näkynyt. Hän vieraili Suomessa vain harvoin.

– Aina oli joku tekosyy. Paras tekosyy oli se, että loma oli siirretty talvelle. Silloin ei voinut tulla Suomeen, koska talvivaatteita oli kallista ostaa yhden keikan takia. Ja sitten taas seuraavassa kirjeessä kehuttiin, että rahaa on kuin rosvolla, sisarenpoika hymähtää.

Pietiläinen jäi elääkkeelle legioonasta vuonna 2000 ja asettui Etiopian Addis Abebaan. Kuva kirjasta Legioonalainen Peters (Tammi)

Lähes kolmen vuosikymmenen palvelus

Vuonna 1993 Kyösti Pietiläinen tuli Suomeen ensimmäistä kertaa sitten 1970-luvun alun. Hän halusi päästä käymään äitinsä, isoäitinsä ja siskonsa yhteisellä haudalla.

Kyösti Pietiläinen palveli Ranskan muukalaislegioonassa 28 vuoden ajan vuosina 1972–2000. Hän on tiettävästi pisimpään muukalaislegioonassa palvellut suomalainen.

Ennen eläköitymistään hän kävi muutamia kertoja kotimaassaan. Lomaillessaan Pietiläinen ei luopunut tiukasta kuntoharjoittelusta, sillä legioonalaiselta vaadittiin teräksistä kuntoa.

– Hän veti joka aamu jopa parinkymmenen kilometrin lenkin, jotta kunto pysyisi yllä. Hän oli täydellisen lojaali legioonalle ja rakasti siellä olemista, Petri Pietiläinen muistaa.

Pietiläinen meni lopulta naimisiin etiopialaisen Elsan kanssa. Kuva kirjasta Legioonalainen Peters (Tammi)

Miehen oma tavoite oli palvella legioonassa pyöreät 30 vuotta. Pitkäaikaiselle sotilaalle annettiin tähän mahdollisuus, mutta hän ei halunnut ottaa tarjousta vastaan.

– Ikänsä vuoksi hän ei olisi saanut enää laskuvarjohypätä. Silloin häntä harmitti, että oli lähtenyt merille eikä suoraan legioonaan, Pietiläisen sisarenpoika Petri Pietiläinen kertoo.

Kyösti Pietiläinen jäi eläkkeelle vuonna 2000. Silloin hän muutti Etiopian pääkaupunkiin Addis Abebaan, jossa hän asui kuolemaansa saakka etiopialaisen vaimonsa kanssa.

Pietiläinen kuoli 71-vuotiaana äkillisesti sairauskohtaukseen viime vuoden kesäkuussa.

Kyösti Pietiläisen sisarenpoika Petri Pietiläinen. Piirustuksessa Kyösti Pietiläisen kaksoissisko Ritva Pietiläinen. Mira Heiskanen / Yle

Legioonalaisen piirustuksia ei poltettu, vaan pistettiin seinälle

Kirjeiden lisäksi arvokkaita muistoja pojasta olivat hänen lapsuudessaan ja nuoruudessaan piirtämät kuvat. Petri Pietiläinen löysi kuvat pikkupoikana.

– Muistan, että sain valvotuissa olosuhteissa katsoa niitä 6–7-vuotiaana. Mummolle kuvat olivat tärkeitä. Säilytin kuvat ja yritin antaa ne Kyöstille, mutta ei hän niitä halunnut. Hän sanoi, että “tee mitä haluut, polta tai pistä seinälle”.

Piirustuksissa esille nousevat seikkailunhalu ja eksotiikka. Kuvat ovat päässeet nyt ensimmäistä kertaa esille, sillä Petri Pietiläinen päätti järjestää piirustuksista näyttelyn. Kyöstin nuoruuden sielunmaisemasta kertovassa näyttelyssä nähdään yhteensä 30 kuvaa.

Kyösti Pietiläisen piirros vuodelta 1961. Petri Pietiläinen

Nuori poika on tehnyt piirustukset ollessaan 12–18-vuotias. Lyijy- ja puuvärikynillä sekä tusseilla tehtyjä piirroksia on säilytetty Kyöstin lapsuudenkodissa, jossa myös Petri asui oman äitinsä kanssa.

Viimeisin kuva on päivätty vuoden 1963 jouluaatolle. Keväällä edessä oli intti, jonka jälkeen hän lähti satamaan ja merille.

Kyösti Pietiläisen lapsuusajan piirustuksiin pääsee tutustumaan heinäkuun loppuun asti Pub Albertissa Kotkassa.

Kyösti Pietiläisen piirustus kahdesta cowboysta. Mira Heiskanen / Yle

Jutussa on käytetty lähteenä Petri ja Kyösti Pietiläisen teosta Legioonalainen Peters vuodelta 2003. Kursivoidut kohdat ovat kirjoitusvirheineen suoria lainauksia Kyösti Pietiläisen kirjeistä, joita hän lähetti kotiin.