”Terve Jarmo! Jos sanon, että minulla on kaikki hyvin, syyllistyn melkoiseen liioitteluun”, aloittaa ystäväni ja kollegani sähköpostinsa nyky-Venäjältä.

”Lehdistön vapautta kahlitsee sisäinen sensuuri. Konformismi ja nöyristely ovat vallalla journalistien keskuudessa. Vallanpitäjät piilottelevat informaatiota kaikin tavoin ja niinpä kansa ei voi olla tietoinen asioista. On muitakin ongelmia, mutta eiköhän tämä riitä aluksi.”

Journalismin ytimessä on Ukraina. Poikkiteloin asettuminen vaatii harkintaa. Moskovassa televisiojournalismia opettavan tiedekunnan dekaani Vitali Tretjakov on sitä mieltä, että separatistialueiden tulisi julistautua Ukrainan neuvostotasavallan perillisiksi ja hakea jäsenyyttä YK:sta.

Synkkää ja aina synkkenee

Yksi kollegani sanoo, että kyllä Venäjällä journalisteja on, muttei journalismia.

Venäjä näyttää etenevän yhdestä kansalaisten vaikutusmahdollisuuksia kaventavasta laista toiseen ilman että kovin monia kiinnostaa nostaa äläkkää.

Venäjällä media kärsii, kuten meilläkin, rahan riittämättömyydestä, mutta koska valtio määrää suunnan, ovat tavoitteet vielä matalammalla kuin Suomessa.

Venäjällä valtaapitävät määrittelevät journalistiikan luovaksi työksi eivätkä elinkeinoksi ja näin he voivat ajaa vallankäyttöoikeuksillaan journalistisen toiminnan yli ja se taas sotii journalistista etiikkaa vastaan.

Tuttavani, joka opettaa journalismia, vastaa uteluihini välinpitämättömästi: tiedät itsekin.

Toinen muistuttaa, että journalistisista tiedekunnista valmistuvat ovat vakuuttuneita siitä, että heidän täytyy ”olla mukana muokkaamassa yleistä mielipidettä” eli harjoittaa propagandaa.

Epätoivottu kansalaisyhteiskunta

Suomesta katsottuna maa tuntuu vajoavan koko ajan syvemmälle omaan erityisyyteensä, mutta tämä mielikuva johtuu osittain siitä, millaisen kuvan media antaa meille. Enkä tarkoita suomalaista mediaa. Monen venäläisen mielestä he eivät tunne maataan median kuvasta. Millaisesta yhteiskunnasta silloin on kyse?

Venäjän hallitun demokratian pysyminen kasassa ei ole missään nimessä varmaa. Iso ongelma on se, että federaation lait ovat usein ristiriidassa medialakien kanssa, esimerkiksi vaaleja koskevat lait.

Epätoivottujen organisaatioiden toimintaa rajoittava laki on saatu läpi duumassa. Se odottaa päämiehen siunausta, mutta on todennäköistä että lännen pakotteita vastaan säädetty laki vahvistetaan kuten homopropagandan alaikäisille kieltävä lakikin.

Todennäköisyys mielivallalle on suuri.

Moskovski Komsomolets lehden kolumnistin Matvei Ganapolskin mukaan lain tarkoitus on yksinkertainen: jos et ole meikäläisiä vaan ulkomaalainen, voimme koska tahansa sulkea toimintasi.

Käytännössä Venäjä voi vaikka painostaa somekuningas Mark Zuckerbergia: laki epätoivotuista organisaatioista saattaisi sulkea venäjänkielisen Facebookin ilman erityistä syytä. Viimeinen sivu internetissä, voi olla tottakin.

Etyjin mediavastaavan Dunja Mijatovicin mielestä lain muotoilu asettaa vaakalaudalle sanan- ja ilmaisuvapauden.

Venäjän liberaali media on ahtaalla

Jyrkimmissä puheissa vaaditaan vaihtoehtoja esittävän median sulkemista, koska Venäjän johto toimii nyt huteralla pohjalla. (Muistutan kuitenkin, että toistaiseksi erittäin hyviä julkaisuja ovat Colta.ru; Slon.ru; RBK; Forbes.ru ja tietenkin Vedomosti, josta Sanomien oli juuri pakko myydä osuutensa, koska ulkomaalaisten omistusosuutta mediasta rajoitetaan.)

Kannatuslukujen valossa ei pitäisi olla mitään hätää, mutta silti maassa aiotaan järjestää ennenaikaiset kuvernöörien vaalit ja kukaties presidentin vaalit, jos tarve vaatii.

Duuman vaalien aikaistamista on jo ehdottanut Vladimir Žirinovski, jonka johtamaa puoluetta nimitetään liberaalidemokraattiseksi, vaikka siinä ei ole mitään liberaalia eikä demokraattista, kuten ei autoritaarisessa Venäjässä muutenkaan

Silti, kuten aina, hallitsijalle on tärkeää koettaa todistaa kaiken muutoksen tapahtuvan laillisesti.

Näin oli Napoleonin aikana, miksi ei tänäänkin. Napoleon sulki Ison-Britannian Euroopan-kaupan ulkopuolelle mannermaasulkemuksella 1800-luvun alussa. Nyt Venäjää on kuritettu pakotteilla.

Ei jäänyt Ranska yksin reilut 200 vuotta sitten eikä jää Venäjäkään nyt, vaan maata auttavat ne lännen johtajat, jotka tukevat nykyistä vallanpitoa. Kuka rahasta, kuka omasta vallanhimostaan.

Politikkaa joka näyttää sisäpolitiikalta

Venäjän johdon ei äkkiseltään uskoisi turvautuvan Staliniin oman valtansa pönkittämiseksi, mutta niin se tekee. Nykyinen Kremlin isäntä ei suin surmin halua tulla leimatuksi Venäjän ensimmäiseen presidenttiin Boris Jeltsiniin. Siinä vertailussa hän on aina kakkonen teki sitten mitä tahansa.

Entinen hirmuhallitsija on joka tapauksessa voittaja. Sillä ei ole väliä, että hän tapatti omiaan ja sopi salaisilla lisäpöytäkirjoilla Euroopan jakamisesta etupiireihin tai aloitti sodan Suomea vastaan.

Ei tarvitse olla kummoinen ennustaja, kun voi todeta, että koska kansalliseen tarinaan kuuluu arvostaa omia veteraaneja ja saavutuksia, Voiton päivää juhlitaan vastakin suureellisesti. Yrjön nauhat, oranssimustat koristeet on pantu talteen odottamaan seuraavaa käyttöä. Ne voidaan kaivaa esiin koska tahansa.

Joskus kaikki paha kuitenkin loppuu

Vain parissa vuosikymmenessä Venäjä on palannut neuvostoaikoihin. Osittain. Voi sanoa, että sananvapaus, vaikkakin suhteellinen, on olemassa, mutta lehdistön vapautta Venäjällä ei enää ole.

-Jos ennen pelkäsimme, että journalismi korvataan PR-toiminnalla, niin nyt on selvää, että palaamme vulgaareimpaan propagandaan, pietarilaistuttavani kertoo.

Jokainen historiaa lukenut ymmärtää, että mikään ei muutu. Venäjä on uhka, jonka kanssa on tultava toimeen. Toiset luottavat siihen, että meillä on joskus edessä joku suojasää. Miksi ei olisi?

Mutta on ihan yhtä paljon itsepetosta uskoa, että mielistelemällä saa Venäjän johtajilta jotain. Venäjän seuraaminen on kiinnostavaa. Akateemisesti se ei ole sen haastavampaa kuin ennenkään