Tyypillistä kummitusjuttua on vaikea nimetä – tarinoita kun on moneen junaan. Eniten kuitenkin lienee vainajiin liittyviä kertomuksia. Usein ne ovat sellaisia, joissa kuollut ilmestyy vielä kerran elävien joukkoon. Suuren suomalaisen kummituskirjan kirjoittajan Eero Ojasen mukaan tämä selittyy sillä, ettei kuolema menneinä vuosisatoina tullut kertalaakista, vaan pikku hiljaa hivuttaen.

– Kuoleminen oli pitkä prosessi. Uskottiin, että vainaja oli joitain aikoja läsnä ennen lopullista poistumistaan tuonpuoleiseen. Oli siis täysin ymmärrettävää, että vainaja myös ilmoitteli itsestään.

Kuvaan kuitenkin kuului, että tietyn ajan jälkeen vainaja poistui lopullisesti. Esimerkiksi ortodokseilla sopiva aika oli kuutisen viikkoa. Ongelmia syntyi, jos näin ei käynyt ja vainaja jäi pysyvämmin kummittelemaan.

Vainajilla uskottiin olevan myös maagisia voimia ja yksi niistä selittää nykyaikaan asti periytyneen tavan sulkea kuolleen silmät.

– Uskottiin, että se johon vainajan katse osuu, lähtee seuraavana. Oli siis turvallisempaa sulkea kuolleen luomet, ettei hän päässyt katsomaan "sillä silmällä".

Suomen vanhin kummitusjuttu

Systemaattisesti kummitustarinoita on kirjattu 1800-luvun alkupuolelta alkaen. Ensimmäinen kummitusjuttuja sisältänyt kirja ilmestyi Viipurissa vuonna 1819. Sen idea oli kumota kummitusjutut yksi toisensa jälkeen osoittamalla, että tapahtumille löytyy aina luonnollinen selitys. Alun perin saksalaisen kirjan suomentaja Jaakko Juteini tunnettiinkin ankarana järjen ja valituksen miehenä, aikansa skeptikkona.

Vanhin muistiin kirjattu tarina ajoittuu kuitenkin jo keskiajalle ja uudenkarheaan Olavinlinnaan. Olaus Magnus piirsi vuonna 1534 Suomen kartan, jossa Olavinlinna näkyy. Kartassa on myös runsaasti kuvia ja niihin liittyviä tarinoita. Olavinlinnaa kuvaavassa piirroksessa mies putoaa virtaan linnan edustalla, taaempana näkyy jousta soittava hahmo.

Kuvitus liittyy tarinaan, jonka mukaan Olavinlinna edessä on hukkunut tai hukutettu ihmisiä, ja aina ennen kuolemantapausta on kuultu outoa soittoa. Vanhin tarina edustaa kummitusjutun klassikkotyyppiä, varoitusta uhkaavasta kuolemasta.

Poltergeist oli lööppikamaa

Tarkimmin tutkittu kummittelun muoto on poltergeist, suomalaisittain räyhähenki. Kyse on ilmiöstä, jossa tavarat lentelevät, paikkoja sotketaan, kuuluu selittämättömiä ääniä – ylipäänsä aiheutuu häiriötä, jolle ei löydy selitystä.

Poltergeisteja tutkittaessa on havaittu, että ne usein liittyvät nuoreen ihmiseen. Suoraan hänen aiheuttamakseen tapahtumia ei voida kuitenkaan osoittaa. Yleensä tilanne myös rauhoittuu, kun keskushenkilö poistuu.

Suomesta poltergeist-tapauksia on kirjattu noin sata ja ne ovat olleet viime aikoina vähenemään päin. Yksi laajaa julkisuutta saanut tapaus sattui 1970-luvulla Lahdessa. Eräästä talosta alkoi kuulua outoja ääniä ja tavarat lennellä sen jälkeen, kun siellä asunut nuorukainen oli tehnyt itsemurhan. Tapahtumista raportoitiin laajasti iltapäivälehdissä ja viranomaiset joutuivat rauhoittelemaan hätääntyneitä. Ilmiöt hävisivät, kun kuolleen äiti muutti pois talosta.

Sota-aika viritti aistit uudelle tasolle

Todellisen yllätyksen kummitustarinoiden kokoaja Eero Ojanen koki, kun hän tutustui sota-ajan tarinoihin. Talvi- ja jatkosodan ajalta löytyi tukuttain kertomuksia yliluonnollisista kokemuksista. Useimmiten kyse oli enteestä, että jotain pahaa on tapahtumassa.

– Rintamalla ollut poika ilmestyi kotona oleville vanhemmille. Myöhemmin tuli kuolinuutinen, josta selvisi, että kaatuminen oli tapahtunut juuri samalla hetkellä kuin pojan ilmestys, kertoo Ojanen tyypillisestä sota-ajan ihmeestä.

Suurin osa sota-ajan merkillisistä tapahtumista on juuri kotioloista, tosin rintamaltakin on useita tarinoita. Enne on saattanut varoittaa tulevasti iskusta ja pelastaa sotilaan.

– Sota on henkisesti täysin poikkeuksellista aikaa. On odotusta, pelkoa, voimakasta yhteydentunnetta omaisten ja rintamalla olevan sotilaan väillä. Ehkä se osin selittää lukuisan määrän yliluonnollisia kokemuksia. Samalla talvisodan henki saa uuden merkityksen, keksii Ojanen.

Kummitus on siirtynyt auton takapenkille

Tieteellinen maailmankuva ja koulutustason nousu eivät ole tappaneet kummitustarinoita. Nyt tarinoita jaetaan netin keskustelupalstoilla.

– Kertomista on aina myös arkailtu, sillä on pelätty hullun leimaa. Netti ja samanmielisten keskusteluryhmät näyttäisivät vapauttaneen ihmiset kertomaan yliluonnollisista kokemuksistaan, sanoo Eero Ojanen.

Tarinoiden luonne on kuitenkin muuttunut takavuosista. Enää ei kerrota paholaisista, eivätkä tarinat sisällä moraalista opetusta. Nyt lähinnä ihmetellään outoja sattumuksia, tapahtumia, joille ei tunnu löytyvän järkevää selitystä.

Kaupunkitarinat ovat esimerkki nykyajan kummitusjutuista. Tunnetuimpia lienee tarina katoavasta liftarista, jota on kerrottu ainakin 1970-luvulta lähtien. Ylipäänsä auto on nykyaikana suosittu kummittelupaikka. Eero Ojanen kertoo esimerkin:

– Nuorukainen osti auton poikkeuksellisen edullisesti. Kesken ajomatkan hän tunsi kuinka joku kävi häneen käsiksi. Vain vaivoin nuorukainen sai pidettyä auton tiellä. Myöhemmin selvisi, että edellinen omistaja oli kuollut autoonsa.