Eniten työpaikkaväkivalta kohdistuu naisiin , usein nuoriin naisiin ja yhä useammin hoiva-alalla.

Töissä lyödään, purraan, syljetään, revitään, potkitaan, puukotetaan ja kuristetaan joka vuosi yli 100 000:ta suomalaista.

”Oma vika, kun valitsit paskan alan”

Auttajien kohtaama väkivalta on ikään kuin hiljaisesti hyväksytty. Nollatoleranssista puhutaan, ohjeistuksia on luotu, mutta yleisin asenne on, että tiettyihin tehtäviin väkivalta vain kuuluu. Hoitajat ovat osin itsekin hyväksyneet sen, sillä tekijät ovat sairaita tai syyntakeettomia. Mutta potku raskaana olevan mahaan on yhtä vaarallinen, olipa potkaisija huumeista sekaisin tai autisti.

Potilas saa lyödä hoitajaa, mutta jos potilas lyö lääkäriä, tarvitaan lääkemuutoksia.

Erityisen suuri tabu on kehitysvammaisten ja muistisairaiden aggressiivisuus. Kaikki mummot eivät ole hellyttäviä eivätkä kehitysvammaiset suloisia. Sen sanomista ääneen pelätään, koska heikoimpia ihmisryhmiä ei saa syyllistää ja leimata lisää.

Onko vaikeneminen estänyt saamasta riittävästi henkilökuntaa?

Yksin työskentely on lisääntynyt, vaikka osastolla tiedetään olevan väkivaltaisia potilaita.

Rauhoittavien lääkkeiden käytöllä on huono maine. Mutta jos aggressiivisen vanhuksen ahdistusta ei lääkitä, hoitaja joutuu nyrkkeilysäkiksi.

Eihän se ole kiva lääkitä. Mutta haluaisitko, että oma vanhempasi on ulosteissaan kauemmin, kun kukaan ei halua ja uskalla häntä hoitaa?

Potilaat on hoidettava, vaikka he kuinka vastustelisivat. Kun hoitaja pelkää, potilas saa huonompaa hoitoa.

Miksi autettava haluaa vahingoittaa auttajaansa?

Ambulanssien henkilökunnan kohtaama väkivalta kuvaa ristiriitaa selvimmin:

Menet auttamaan sammunutta, ja toiset heittää lasisia pulloja sun niskaan. Nyt siitä saa puhua, aiemmin ei saanut juuri edes mainita.

Lapsetkin voivat olla vaarallisia: päiväkotien ja koulujen henkilökunta kärsii työväkivallasta. Esimerkiksi Espoossa erityisopettajat kokevat viikottain repimistä, raapimista ja potkimista.

Väkivallan syyksi voi laittaa mielenterveysongelmien tai päihteiden käytön kasvun. Mutta seuraavaksi pitäisi tietää, miksi ne kasvavat.

Linja-autonkuljettajiin kohdistuneen väkivaltabuumin luultiin jo menneen ohi, kun kuskien turvallisuuteen alettiin kiinnittää huomiota pleksein, kameroin ja hälytysjärjestelmin. Sekään ei estänyt nuorisojoukkoa pahoinpitelemästä kuljettajaa sairaalakuntoon Helsingissä tämän vuoden maaliskuussa.

Suurin riski tulla pahoinpidellyksi työssä on niin kutsutuissa kontrollitehtävissä: poliiseilla, vartijoilla ja järjestysmiehillä. Miksi heitä tarvitaan yhä useammassa paikassa?

Luulin, että järjestyksenvalvojankyltti tekee kuolemattomaksi. Ravintolassa riehui henkilö puukon kanssa. Minä polleena ojensin käden, että anna se puukko tänne. Se löi sen kämmeneen pystyyn.

Ovatko suomalaisten asenteet muuttuneet? Kärsimättömyys on lisääntynyt. Ammattilaisia ei arvosteta kuten ennen. Töniminen ei riitä. Lisäksi potkitaan, kaadetaan maahan ja käytetään jopa aseita.

Miksi tehdä ilmoitus, joka ei johda mihinkään?

Työväkivallan varalta on tehty useita, perusteellisia ohjeistuksia: Väkivallan uhka työssä ja Väkivallaton työpaikka. Me tiedämme, mitä pitäisi tehdä, miten pitäisi tehdä ja mitä tehdään jälkeenpäin, jos pahin silti tapahtuu. Miksei hyvistä suunnitelmista ole hyötyä?

Myös laki määrää varautumaan työväkivaltaan ja suojelemaan työntekijöitä riskeiltä ja seurauksilta. Pitää ennaltaehkäistä, valmistautua ja antaa jälkihoitoa.

Silti Silminnäkijän työväkivaltakyselyssä moni kertoi, että ammattiopinnoissa ei valmisteltu työväkivallan kohtaamiseen.

Toistuva työntekijöiden kommentti on: hoitoalalla lyöntejä, potkuja, puremia, mustelmia ja repimisiä vähätellään. Raportit jäävät paikoin tekemättä siksi, että niitä pitäisi tehdä koko ajan.

Eniten ottaa nuppiin se et työnantaja sanoo, että on oma vika kun oot paskan alan valinnut.

Edes raskaana olevien naisten suojelu ei tunnu etenevän. Aloite erityispäivärahasta on jumittanut sosiaali- ja terveysvaliokunnassa puolitoista vuotta.

Valmistun ensi kuun aikana lähihoitajaksi, mutta olen jo vakavasti miettinyt alan vaihtoa väkivallan vuoksi. Kaupan kassalla saman rahan tienaa helpommin.

Onko meillä varaa säätää laki, joka kieltäisi yksin työskentelemisen tilanteissa, joissa on väkivallan uhka? Miten määritellä väkivallan hinta ja mitä se maksaa, jos ihmiset pelkäävät työssään?

Onko meillä tulevaisuudessa töitä, joita kukaan ei uskalla tehdä?

Haluammeko, että meidän lähihoitajamme, opettajamme, sosiaalityöntekijämme, ensihoitajamme, myyjämme ja linja-autonkuljettajamme ovat päteviä vai pelottomia?