Mutta millainen maa Suomi mahtaisi olla, jos taksikuskit saisivat päättää?.

”On se saatana, ettei näitä hometorppia saada posautettua.” Esitelmä alkaa tällä kertaa heti kun Mersu kaartaa Mannerheimintielle. Makasiinien jälkeen ohitamme Finlandia-talon ja aiheeksi vaihtuu ”veronmaksajien rahoilla ostetut uudet kaakelit”. Kaupunkipoliittinen palopuhe huipentuu Kansallisoopperan kulmalla: ”Että pystyttivät herrasväelle tällasen.”

Nyökyttelen puolinukuksissa taustapeilille. Kello lähentelee aamukolmea ja tiedän, että taksikuskillakin on takanaan pitkä vuoro. Sen aikana hän on itse saanut kuunnella sekavia luentoja. Nyt on kuskin vuoro puhua ja minulle – mediatalosta poimitulle pokalle – lankeaa rooli kuskin yksityisenä yleisönosastona. Matkalla kotiin kyytiä saavat vielä liikennejärjestelyt, julkkikset, verotus, maahanmuuttajat, narkomaanit…

Näkemyksiä taksikuskeilla riittää. Mutta millainen Suomi todella olisi, jos taksikuskit saisivat päättää?

Image otti selvää taksikuskien yhteiskunnallisista näkemyksistä. Sata pääkaupunkiseudun taksia täytti tolpilla lomakkeen, jossa kysyttiin kuljettajien kantaa muun muassa maanpuolustukseen, hyvinvointivaltioon, energiapolitiikkaan, puolueisiin ja kuolemanrangaistukseen.

Tutkimusaineistoa täydennettiin takapenkillä tehdyillä vapaamuotoisilla haastatteluilla. Kommenttien kerrottiin tulevan lehtijutun taustaksi.

Mutta miksi juuri taksikuskit – näkeväthän sairaanhoitajat ja kioskinmyyjätkin kaikenlaista?

Ensinnäkin taksikuskit ovat määrällisesti merkittävä ammattiryhmä. Helsingissä on kaikkiaan viitisen tuhatta taksinkuljettajaa. Heistä päätoimisia on noin 3 500, joista autoilijoita eli isäntiä on 1 200. Naisia Helsingin taksikuskeista on noin 70.

Ammatti on myös yhteiskunnallisesti kiinnostava. Kuskit näkevät paljon. He kuskaavat herroja ja narreja, tuntevat vallanpitäjien todellisen moraalin.

Ihmisiä poliitikotkin ovat: käyvät ravintolassa ja vessassa, hakkaavat vaimojaan ja tyttöystäviään. Ihan samanlaisia kuin muutkin, eräs taksikuski kertoo.

Kuskeista kehittyy vähitellen kaikkien alojen asiantuntijoita. ”Taksikuskina kuulee aamusta iltaan ihmisten tarinoita, ja aika paljon kuulee myös kaikenlaista tietotaitoa”, entinen taksikuski, Yö-yhtyeen Olli Lindholm on todennut Nyt-liitteessä.

Palataan pian tutkimukseen ja sen tuloksiin. Mutta otetaan ensin taksi ja kysytään kuskilta, miltä maailma näyttää taksin ratin takaa.

Etelä-Helsingin Viiskulmassa on keskipäivällä tunnelma kuin vanhainkodin virkkuukerhossa. Lounaspaikkoihin laahustaa harkitun epäsiistejä hahmoja, alueen mainostoimistojen työntekijöitä. Suomen Audi- ja Alfa Romeo -kannasta puolet kerää likaa näillä kulmilla.

Taksitolpalla pokaa kyttää neljä autoa. Jonon viimeisenä on Mersu, jonka kyljissä mainostetaan pornokauppaa.

Kauhtunut, musta nahkapusakka, uurteiset kasvot, kyllästynyt ilme – Masa, 46, on ajanut taksia parikymmentä vuotta. Hän tuli alun perin tienaamaan vain opiskelurahoja, mutta jäikin ratin taakse.

Löytyykö Masan väsyneen katseen alta Travis Bicklen raadollisuutta? Travis on käsikirjoittaja Paul Schraderin ja ohjaaja Martin Scorsesen luoma eksistentialistisen vieraantuneisuuden symboli, jonka Robert De Niro lihallisti pelottavalla vimmalla Taksikuski-elokuvassa (1976). Taksikuskissa presidenttiehdokkaaksi pyrkivä senaattori Charles Palantine kysyy Travikselta, mikä on suurin epäkohta Amerikassa. ”Kaupunki on kuin likakaivo”, vastaa Travis ratin takaa.

Travis odottaa sadetta, joka huuhtoisi roskaväen viemäreihin. Kun sadetta ei kuulu, taksikuski hankkii matkalaukullisen käsiaseita ja ryhtyy itse puhdistajaksi.

Masa, mikä on suurin yhteiskunnallinen epäkohta Suomessa?

”Sanotaan nyt esimerkiksi eläkepolitiikka ja terveydenhuolto, jota ajetaan alas. Verotus on aina vaikeaa. Ja kyllä mä sosiaaliturvaan puuttuisin aika paljon. Onko oikein, että matalapalkkaisella ihmisellä on alhaisempi elintaso kuin sillä, joka elää sossun luukulta?”

Masa alkaa hitaasti syttyä ja epäkohtia löytyy lisää. ”Entäs tämä ulkomaalaispolitiikka? Meillä on maksettavia omastakin puolesta. Mun puolesta tänne saa tulla vaikka kirjavia ihmisiä, kunhan opettelee ensin kielen ja menee töihin. Maassa maan tavalla.”

Masa vaikuttaa enemmän kyllästyneeltä ja kyyniseltä kuin kapinalliselta. Hän tuskin ryhtyisi puhdistusmieheksi. Eihän Masa ole koskaan viitsinyt edes äänestää.

”Kun näkee miten asiat oikeasti ovat ja kuulee juttuja, joita kaikki eivät kuule, suhtautuminen asioihin muuttuu.”

Masankin saisi liikkeelle, jos todellinen kansanvalta toteutuisi.

”Jos pystyisi keräämään tohon miljoonan ihmisen mällin, jotka olisivat kaikki samaa mieltä, silloin hoidettaisiin Arkadianmäelle sellaiset ukot, jotka tekee niin kuin sanotaan. Se olisi kansanvaltaa.”

Miltähän Suomi silloin näyttäisi?

Tervetuloa Suomen taksitasavaltaan! Meillä maanpuolustus hoidetaan itsenäisesti, ydinvoimalat tuuttaavat energiaa ja ruotsin kielen opiskelu on kouluissa vapaaehtoista.

Täällä ay-liikkeeltä on kuohittu valta ja työreformi on täyttä totta, sillä palkoista ja työehdoista sovitaan paikallisesti.

Oletko sinä sitä mieltä, että maahanmuuttajien sopeutumisongelmat ovat heidän oma vikansa? No niin mekin. Taksi-Suomessa työvoimapulaa ei musulmaaneilla ratkaista.

Rötösherrat ja sosiaalipummit pannaan meillä kuriin ja murhaajat sähkötuoliin, jos ei muu auta. Seksin ostajaa on turha rangaista. Homot saavat homostella rauhassa, mutta adoptio-oikeutta heille ei pidä missään nimessä antaa.

Taksitasavalta on tietenkin fiktiota – mutta se perustuu niihin vastauksiin, joita kuskit antoivat Imagen kyselyssä.

Tulosten mukaan taksikuskien arvot ovat kovia. Vain seitsemän sadasta kuskista pitää suomalaisia syyllisinä maahanmuuttajien sopeutumisongelmiin. Jopa 80 prosenttia haluaisi sopia työehdoista ja palkoista paikallisesti ja yli 70 prosenttia uskoo nykyisen hyvinvointivaltion kannustavan etuuksien väärinkäyttöön.

Aika ajoin tapahtuvat taksimurhat ja jatkuva väkivallan uhka ovat todennäköisesti vaikuttaneet siihen, että kuskeista 44 prosenttia olisi valmis harkitsemaan kuolemanrangaistusta.

Kylmät ja kyyniset asenteet näkyvät myös haastatteluissa:

Maahanmuuttajakuskit ovat lähempänä päiväntasaajaa kuin meitä.

Etupenkillä istuva nainen on yhtä kuin yleiseen käyttöön.

Ei politiikassa ole mitään mua liikuttavia kysymyksiä. Joskus olen meinannut äänestää, mutta olen jälkeenpäin todennut, että oli se hyvä, etten äänestänyt.

Entä sitten? Kyseessähän on kuitenkin vain yksi ammattiryhmä.

Taksinkuljettajien näkemykset saattavat kuitenkin kertoa laajemmastakin ilmiöstä.

Taksikyytien määrä mittaa hyvin ihmisten uskoa omaan talouteen. Kun ylimääräistä on, se näkyy ensimmäisenä siinä, että bussin sijasta otetaankin taksi. Myöhemmin sama luottamus heijastuu isompiin päätöksiin: asuntojen, kulutuselektroniikan ja vaikka lomamatkojen hankintaan. Ei ole mahdoton ajatus, että taksikuskien yhteiskunnalliset asenteet ennakoivat kansan poliittisia mielipiteitä. Taksikuskit näkevät ja kuulevat monet asiat etukäteen. He ovat myös mielipidevaikuttajia: yhden työvuoron aikana kuljettaja juttelee kymmenien ihmisten kanssa. Taksinkuljettaja jos kuka tietää, miten kansa ajattelee.

Enteilevätkö taksikuskien kovat asenteet uusoikeiston nousua?

”Kun joku huutaa joka ilta korvaan, alkaa ajatella, että pääsisi vähemmällä, jos noista listittäisiin osa”, Arto Salminen sanoo ja katsoo minua värähtämättä silmiin. Istumme bisnesväen kansoittaman pasilalaishotellin aulassa.

Karuista puheistaan huolimatta Salminen, 44, näyttää lempeältä mieheltä. Hän on kulttikirjailija – ja entinen taksikuski. Kirjat ovat myyneet niin vähän, että apurahojen välissä Salminen on elättänyt perhettään ajamalla taksia.

Kirjailijan mukaan taksikuskien päivittäin näkemät yhteiskunnalliset ongelmat ajavat pohtimaan tehokkaita ratkaisuja. ”Ensimmäinen ja helpoin ratkaisu on aina se, että kovennetaan rangaistuksia ja tapetaan vähemmistöt.”

Salmisen tänä syksynä ilmestyneen romaanin, Ei-kuoren, päähenkilöinä ovat taksikuskiveljekset Urkki ja Seppo. Veljekset ovat paatuneita pahantekijöitä. He käyttävät häikäilemättä hyväkseen vaikka sokeaa vanhusta, jos siihen tarjoutuu tilaisuus.

Kirjailija korostaa, etteivät Urkki ja Seppo kuvaa niinkään taksikuskeja kuin sitä, millaisia ihmisiä kovaan kapitalismiin ja kilpailuun perustuva nykymaailma kehittää. Tavallaan meistä kaikista on vähitellen tulossa taksikuskeja, kyynisyys ei ole yhden ammattiryhmän erioikeus.

”Sillä tavalla (kyynisesti) ajattelevia ihmisiä on paljon, ja määrä varmasti kasvaa.”

Tolppakyselyssä perussuomalaisia kannatti 14 prosenttia kuskeista. Salminen veikkaa, että Tony Halmeen äänestäjien joukossa oli paljon taksikuskeja, jotka olivat hylänneet perinteiset vaihtoehdot.

Salmisen mukaan on ironista, että kuskit ovat omaksuneet kovan oikeistolaisen ideologian, sillä se palvelee heitä ylempiä yhteiskuntaluokkia.

”Kuskit eivät osaa ajatella, että he ovat itse vain yhden pykälän ylempänä kuin ne, joita he vihaavat.”

Salminen kertoo huomanneensa jo taksikurssilla, kuinka pahasti alalla rehottaa esimerkiksi rasismi. Muualla Euroopassa taksikuskeista yhä suurempi osa on maahanmuuttajia.

”Isännät ovat olleet pieniä herroja. He eivät pidä siitä, että heidän kunniakas alansa muuttuu sellaiseksi, että maahanmuuttaja rööki suussa vetelee tuolla pitkin katuja eikä tiedä osoitteita”, Salminen väittää.

Helsingissä on noin viisi tuhatta taksikuskia – saman verran kuin kannattajakortteja vaaditaan puolueen perustamiseen. Entä jos taksikuskit todella perustaisivat puolueen? Mistä löytyisivät sen karismaattisimmat johtajat, suomalaisten omat pimfortuynit ja jörgheiderit, jotka tietävät, mitä kansa haluaa kuulla?

Puhtauttaan hohtavat Volvot, Mersut, Citroënit ja Toyotat seisovat siisteissä riveissä huoltoaseman pihassa. Olen saapunut helsinkiläistaksien päämajaan, Metsälän Nesteelle.

Parisataa kuskia käy täällä päivittäin kahvilla tai lounaalla. Huoltamon takana on toimistotalo, josta johdetaan Helsingin taksitoimintaa. Kun nousuhumalainen polttariseurue tilaa taksin ”Pitskun assalle”, puhelu ohjautuu tänne.

Kun muita hieman iäkkäämpi nainen vastaa puhelimeen, syntyy sama hämmentävä efekti kuin baaritiskillä radiopersoonan tilatessa drinkkiä: tuttu ääni saa kasvot.

Seinän takana on Helsingin Taksiautoilijoiden HTA :n päämaja. HTA :n puheenjohtaja on pyynnöstäni koonnut paikalle kokeneita taksialan ihmisiä. Jos taksitasavallasta tulisi totta, tässä istuisi potentiaalisia ministereitä, taksihallitus.

Taksihallitus korjaa minua, kun puhun ”taksikuskeista”. Täällä puhutaan ”kuljettajista” ja ”autoilijoista”. Kuljettaja on renki ja autoilija isäntä. HTA edustaa autoilijoita eli isäntiä.

Myös renkien keskuudessa vallitsee yrittäjämäinen asenne, sillä palkka perustuu provisioon. Ne jotka jäävät alalle, päätyvät todennäköisesti itse isänniksi. Siksi ay-liike ei ole kovin kovassa kurssissa renkien keskuudessa. Vain joka kymmenes helsinkiläiskuljettaja kuuluu liittoon. Taksihallituksen puheissa ei ole poliitikoille tyypillistä kiertelyä, vaan asiat sanotaan siten, että kansa ymmärtää. Kyytiä saavat niin hyvinvointivaltio kuin pakolaispolitiikkakin.

”Hyvinvointivaltio on poliitikkojen käyttämä nimitys, jolla ei ole mitään tekemistä realiteettien kanssa. Se on vain termi. Yksikään kansanedustaja ei uskalla kävellä hyvinvointivaltion pääkaupungissa yöllä”, Jukka sanoo. Hän on ajanut taksia 26 vuotta.

Lasse taas kertoo, kuinka taksikurssille tuli äskettäin ”niin tumma mies kuin voi olla”. Koska mies ei osannut kunnolla suomea, kurssia vetänyt Lasse sanoi miehelle suorat sanat.

”Et osaa kieltä, et opi tätä kaupunkia millään, koska sulla ei ole historiallista pohjaa. Kukaan ei ota sua duuniin, ja jos ottaisikin, ikävä kyllä yövuoroissa tulisi joka kerran hankaluuksia suomalaisen humalaisen asiakkaan kanssa.”

”Me ei olla rasisteja, siitä ei ole kysymys”, Lasse tarkentaa.

”Työmoraalia ei tunneta, ammattiylpeyttä ei ole”, Jukka kuvailee maahanmuuttajia.

”Ei koske ihan kaikkia”, seurueen ainoa nainen, 15 vuotta taksia ajanut Harriet jarruttelee.

Lassen mielestä Suomessa on maailman paras taksipalvelu. ”Ja niin kauan se tulee olemaan sitä, kun työn teemme me suomalaiset. Ihan taatusti on näin.”

Lasse kuitenkin arvostaa niitä harvoja maahanmuuttajia, jotka ovat pysynet alalla. ”Hyväksi tyypiksi” pääseminen vaatii kuitenkin ulkomaalaiselta huomattavasti enemmän kuin suomalaiselta.

”Aikanaan 1970–80-luvulla meillä oli töissä jamaikalainen tumma mies. Kukaan suomalainen ei pukeutunut niin hyvin kuin tämä poika. Hänellä oli joka päivä prässätty paita päällä – ja hän käyttäytyi hyvin. Oli vielä nimeltään Hilton”, Lasse kertoo.

Mitähän Hiltonille mahtaa kuulua nykyisin? Koska hänestä ei ole viime vuosilta havaintoja, soitan Metsälän Nesteeltä lähdettyäni Kiinasta Suomeen muuttaneelle Fulle, joka on ajanut taksia Helsingissä yli neljä vuotta.

Fu sanoo, että niin kollegat kuin asiakkaatkin suhtautuvat maahanmuuttajakuskiin asiallisesti.

”Työ sujuu ihan hyvin. Asiakkaat ajattelevat, että kiinalainen tekee paljon töitä ja se on hyvä.”

Ehkä haastattelut ja tolppatutkimus antavat turhan yksipuolisen kuvan taksikuskien asenteista. Etenkin nuorempien kuljettajien joukossa on runsaasti pehmeämpiä näkemyksiä muun muassa maahanmuuttajista.

Ovet pitää olla auki. Se on tervettä, että somalit ja muut tummat kaverit ajavat bussia tai taksia, eivätkä ole jossain aseman nurkilla tekemässä hämäräpuuhia.

Ammattikunnan leimaamisen sijasta hedelmällisempää on yrittää ymmärtää taksikuskeja ja pohtia, mistä kyynisyys johtuu.

Nuoria miehiä houkuttaa taksin rattiin kuvitelma vapaudesta.

Tässä on omaa vapautta ja liikkuvuutta. En pidä toimistotyöstä tai päätetyöstä. Tässä on ihmisten kanssa tekemisissä.

Mutta entä kun Mersun rattiin halunnut parikymppinen joutuukin töissään kohtaamaan mielisairautta, prostituutiota, alkoholismia, väkivaltaa? Kuinka sitä kestää?

Keskustan lounasravintolassa minua vastapäätä istuu mies, joka saattaisi tietää vastauksen.

Kalle Toiskallion, 38, elämässä kaksi tärkeää asiaa alkoi syksyllä 1986: taksikuskin työ ja sosiologian opinnot. Ammatinvalinnan perusteeksi riitti, että nuori mies halusi ajaa hienoa autoa.

Toiskallio ajoi opintojen ohessa taksia viisi iltaa viikossa, sunnuntaista torstaihin. Vuorot olivat yleensä 12-tuntisia. Joinain aamuina työt venyivät niin myöhään, että hän meni vuorosta suoraan aamuluennolle.

Kaupunki- ja kulutustutkimus olivat sosiologian muotivirtauksia 1980-luvulla, joten Toiskallion opettajat kehottivat häntä tekemään työstään tutkimuskohteen. Hän äänitteli salaa keikkojaan ja taksi muuttui tutkimuslaboratorioksi. Antropologinen uppoutuminen alkoi näkyä myös päälle. Toiskallio saattoi mennä luennolle kuskin prässätyissä housuissa ja nahkapusakassa. Ranteeseen ilmestyi paksu kultainen panssariketju.

Jos sosiologi muuttuu ulkoista olemusta myöten taksikuskiksi, onko mikään ihme, että vapaamielistenkin kuskien maailmankuva ja arvot kovenevat taksin ratissa?

Mitä pitempään kuski ajaa, sitä kovemmiksi asenteetkin muuttuvat. Alle kuusi vuotta alalla olleiden enemmistö vastusti kyselyssä kuolemanrangaistusta. Kokeneemmilla kuskeilla suhde oli toisin päin. Monelle kyynisyys on ainoa suojakeino todellisuutta vastaan. Tietty annos kyynisyyttä antaa nuorelle kuskille välttämättömän teflonpinnan, taksitohtori sanoo. ”Jonkun verran on pakko kovettua. Parikymppinen untuvikko ei selviä muuten.”

Kyynikolle kaikki palautuu rahaan, jolla asioiden todellinen arvo mitataan. Kyynikko tietää kaiken hinnan, muttei minkään arvoa. Toiskallio toteaa kirjassaan Vapaa taksi, että kyynisyys kehittyy helposti patologiaksi, tunteettomuudeksi.

”Työstä ei nautita ja suljetaan työn ihmiskeskeinen puoli pois. Seurauksena on kovettuneisuus”, Toiskallio sanoo.

Koska provisiopalkan ja yrittäjyyden takia kosketus omaan toimeentuloon on kouriintuntuvan suora, kuljettajalle saattaa vääristyneesti kuvitella, että kaikki on itsestä kiinni.

Sama näkyy taksikuskien haastatteluissa:

Jokainen saisi ottaa enemmän vastuuta itsestään.

Täällä on kavereita, jotka uskovat vain työntekoon.

Meillä on liikaa mukana vapaamatkustajia.

”Taksit ovat konservatiiveja. He säilyttävät sitä mitä on, koska heillä on ammattialana ja liikennemuotona vahva yhteiskunnallinen asema.” Jyrkkiä asenteita selittää myös pelko. Ylemmälle keskiluokalle yhteiskunnan väkivaltaistuminen voi näyttäytyä huolestuneena Hesarin pääkirjoituksena, joissa viitataan Stakesin tilastoihin. Taksikuskille raaistuminen tarkoittaa ohimolle painettua Parabellumia.

Jos ajaa enemmän, kohtaa vääjäämättä uhkailua, aseistettuja, huumeneuloin varustettuja matkustajia.

Jotain turvaa kuskeille tuo kovennettu rikossuoja eli heihin kohdistuneesta rikoksesta saa tavallista kovemman rangaistuksen.

Pitkän keskustelun jälkeen autoihin asennetaan parhaillaan myös turvakameroita. Kriitikot ovat sanoneet niiden olevan jälleen yksi askel kohti orwellilaista valvontayhteiskuntaa. Mitä he tietävät, ovatko he kuskanneet yövuorossa arvaamatonta sekakäyttäjää?

Kello lähenee puolta yötä Ruoholahdessa. Taksit ovat tähän aikaan jo autojen enemmistönä Helsingin keskustassa. Keltaista valoa hohtavat kyltit ovat levittäytyneet tasaisesti keskustan tolpille. Kuskit odottavat ravintolasta toiseen siirtyviä juhlijoita.

Mitä ratin takana ajatellaan?

Ei siellä ainakaan fantasioida uusoikeiston noususta. Mitä enemmän taksikuskien kanssa juttelee, sitä monipuolisemmaksi kuva ammattiryhmästä muuttuu. Vaikka kyselyn perusteella voisi olettaa törmäävänsä jatkuvasti Travis Bickleen, tolpilla ei notku uusoikeiston rautanyrkkejä. Monet kuskit korostavat haastatteluissa työn sosiaalista puolta. Yksinäiselle vanhukselle sairaalasta vanhainkotiin heitä kuskaava taksi voi olla päivän ainoa juttukaveri.

Kyllä me olemme silti ihmisiä. Monet meistä jaksaa yhä tehdä tätä palvelutyönä ja auttaa, jos joku tarvitsee apua – olla sosiaalisia ja empaattisia, kuunnella ja jutella. Teemme myös mielenterveystyötä. Asiakkaalle taksi voi olla terapiapenkki, jossa saa intiimissä tilassa rauhassa avautua tuntemattomalle ihmiselle. Taksi saattaa toimia myös rippituolina, jossa tunnustetaan pahat teot ennen kuin palataan armahdettuina kotiin.

Vaikein tilanne on se, kun kuskaa sairaalasta ihmistä, joka on juuri menettänyt omaisen. Mitä siinä voi sanoa? Olen kyydin lopuksi puristanut olkapäästä ja sanonut vain ’voimia’.

Kova ammatti. En tiedä olisiko itsestäni siihen.

Viittelöin pimenevässä illassa itselleni auton ja nousen Jorman kyytiin.

Kysytään nyt, kerran vielä: Jorma, mikä on suurin yhteiskunnallinen epäkohta Suomessa?

Jorma, 40, ei ala puhua maahanmuuttajista, sosiaalipummeista tai narkkareista. Sen sijaan hän kertoo tarinan kodittomasta vanhuksesta, joka liikkuu Töölön kirjaston liepeillä. Vähintään 70-vuotias mies nukkuu kadulla kesät talvet. Sateella mies käärii suojakseen muovinkappaleita.

Pahinta on talvella.

”Kun on 20 astetta pakkasta ja itse istun lämpimässä autossa, en voi katsoa häntä. Siinä hän makaa seinustalla kyljellään, yöstä toiseen. Kukaan ei koskaan käy kysymässä häneltä, voisinko auttaa.”

Jorman mielestä sosiaalihuollon ja vapaaehtoisten järjestöjen pitäisi enemmän jalkautua kaduille pitämään syrjäytyneistä huolta. ”Täällä on kuitenkin edelleen vaurautta. Katso vaikka tuota rakennustyömaata”, Jorma sanoo.