Ohjaaja Aku Louhimies joutui kohun keskelle maaliskuussa, kun useat naisnäyttelijät kertoivat Yleisradion artikkelissa ohjaajan alistaneen heitä elokuvien kuvauksissa. Mistä on kyse? On aika kuulla Louhimiestä itseään.

Sinä päivänä kohahdus kulki läpi Suomen. Kohahdus, joka ei jäänyt vain pienien elokuvapiirien jupinaksi, aiheeksi, josta jankutetaan pikkutunneilla baarin peräpöydässä, kun kukaan ei enää kuuntele.

Yleisradio julkaisi maaliskuussa, vain pari päivää ennen Jussi-gaalaa, laajan artikkelin ohjaaja Aku Louhimiehen tavasta työskennellä ja kohdella näyttelijöitään.

Siinä Louhimiehen elokuvissa näytelleet naiset Pamela Tola, Jessica Grabowsky, Matleena Kuusniemi ja Pihla Viitala kertoivat joutuneensa alistetuiksi ja nöyryytetyiksi kuvauksissa.

Aihe nousi otsikoihin ja lööppeihin kaikissa lehdissä, sitä kommentoitiin sosiaalisessa mediassa ja työpaikkojen kahvihuoneissa, siitä kerrottiin tv-uutisissa ja keskusteltiin A-Studiossa.

Louhimies oli uuden asian edessä.

– Toki elokuvani ovat julkisia, ja niitä sopii arvostella ja olla mitä mieltä tahansa. Muuten en avaa yksityis­elämääni, kerro perheestäni tai tunnelmistani. Nyt minusta tuli julkinen henkilö tahtomattani ja se oli todella iso asia ja muutos.

Louhimies ei mennyt kohua piiloon, kuten moni tekee. Hän esiintyi artikkelin julkaisuiltana Ylen A-Studiossa. Istui studion kirkkaissa valoissa ja katsoi Matleena Kuusniemeä silmiin.

– Sinne ei ollut helppoa mennä. Olin ollut työmatkalla Yhdysvalloissa ja tulin paikalle suoraan lentokentältä. Ei ollut maailman helpoin tilanne. Halusin silti käydä keskustelua kasvokkain.

Kun Louhimieheltä kysyy, miltä tuntui istua syytettyjen penkillä, mies miettii pitkään. Huokaa.

– Tilanne oli hyvin hämmentävä. Toipuminen on kestänyt hetken, vasta nyt pystyn vastaamaan syytöksiin yksityiskohtaisemmin.

Millainen ohjaaja Aku Louhimies sitten on?

Kun asiaa kysyy hänen kanssaan työtä tehneiltä, samat adjektiivit nousevat esiin: intohimoinen, sinnikäs, vaativa, jääräpäinen.

– Olen tämän Akulle sanonutkin, että pidän hänen ohjaamistapaansa lopputuloksen kannalta joskus tarpeettomana. Akun ohjaustyyliä saa kritisoida, mutta sitä, että se kohdistuisi vain naisiin, sitä en allekirjoita, kertoo ohjaaja Oskari Sipola, joka on toiminut Louhimiehen assistenttina.

Kun Louhimies ohjaa, hän haluaa lähelle näyttelijää. Hän ei istu tuolissa megafoni kädessä käskyttämässä.

– Tästä voi olla mitä mieltä vaan, mutta itse lähden ohjaustyössä ajatuksesta, että kävellään ihmisen luokse ja puhutaan. En huuda ohjeita monitorilta. Ohjaajan tarvitsee puhua vain niille, joita asia koskee. Joskus se voi olla hiljaista kahdenkeskistä puhumista, Louhimies luonnehtii.

Elokuvassa näytteleminen on täysin erilaista kuin teatterin lavalla.

– Tunnetta ei voi voittaa faktoilla. Jos ihmisistä tuntuu, että tämä on kammottavaa, niin silloin se on niin. Jokainen näyttelijä on vielä ihan oma persoonansa, enkä halua niputtaa heitä – enkä yleistää. Ei minulla ole mitään yhtä metodia ohjata. Jokainen tarina tuottaa itsessään siihen sopivan työskentelytavan.

” Ei ollut maailman helpoin tilanne. Halusin silti käydä keskustelua kasvokkain.”

Louhimies on tarkka mies. Oikeastaan pikkutarkka, ilmenee useista puheluista, joita tätä artikkelia varten on soitettu.

– Olen tämän kriisin aikana käynyt syvällisiä keskusteluja monien ihmisten kanssa, jotka ovat auttaneet minua katsomaan tätä kokonaisuutta monesta eri perspektiivistä, hän sanoo itse.

– Heille olen kiitollinen siitä, että he ovat halunneet nähdä minut kokonaisena ihmisenä ja tulevaisuuden valossa.

Ohjaaja kertoo käyneensä Yleisradion artikkelin läpi tarkkaan. Hän osoittaa sieltä useita kohtia, joiden tulkinnasta on eri mieltä.

Louhimiehellä ja Kansallisen audiovisuaalisen instituutin arkistossa on tallessa valtava määrä materiaalia elokuvista, jotka hän on ohjannut. Kuvausnauhoja, työvuorolistoja, käsikirjoituksia ja valokuvia.

– Tätä lähdemateriaalia ei Ylen jutussa ollut käytetty ollenkaan ja artikkeli perustuu pitkälti muistoihin. Ylen jutussa on erittäin suuri määrä asiavirheitä, jotka olisi voinut korjata. Faktojen pitäisi olla kohdallaan.

– En silti – ja tämä on tärkeää – väheksy julkisuudessa puhuneita näyttelijöitä. Heidän tunteensa vuosien takaa ovat varmasti aitoja, sitä en kiistä ja sitä olen pyytänyt anteeksi. Sen anteeksipyynnön takana seison edelleen.

Mutta esimerkiksi ne torakat. Ylen jutussa kerrottiin, että Käsky-elokuvassa (2008) Pihla Viitalan iholle laitettiin torakan toukkia. Koska vuonna 1918 punavankien selleissä vilisi torakoita, niitä piti vilistä myös Viitalan vaatteissa ja hiuksissa.

– Ne olivat ihan suunniteltu ja tilattu. Elokuvassa oli mukana hyönteisvastaava, eivätkä ne edes olleet torakoita, eikä niitä laitettu iholle. Niiden oli tarkoitus näkyä kuvissa, Louhimies korjaa Viitalan tarinaa.

– Hänen tunteensa on silti ymmärrettävä ja aito. Hänelle on selvästikin jäänyt vuosien takaa vahva kauna. Ei ole kuitenkaan tarkoitus, että näyttelijästä tuntuu kammottavalta. Katsojasta pitää tuntua, mutta se ei saa mennä sekaisin.

Missä sitten mennään rajan yli?

– Nämä pitää kaikki sopia etukäteen. Näyttelijän ja ohjaaja välillä pitäisi vallita luja luottamus, Louhimies vastaa.

– Olen pyrkinyt tekemään hyviä elokuvia ja pitämään huolta, että elokuvissani näytellään hyvin. Pää­osan esittäjiltä on tietenkin vaadittu enemmän kuin muilta. Minun pitää oppia tästä tapauksesta ja oppimiseni liittyy juuri tähän, että asiat täytyy sopia vieläkin tarkemmin ja käydä läpi. Minun vastuullani on, että kaikki tuntevat olevansa turvassa ja motivoituneita.

Eniten Louhimiestä syövät väitteet lasten kohtelusta kuvauspaikoilla. Ylen jutussa hänen kerrottiin uskotelleen Käsky-elokuvassa näytelleelle tytölle tämän vanhemman kuolleen.

”Yritin rauhoitella tyttöä, että tämä on vain elokuvaa, tämä ei ole totta. Sen jälkeen juoksin itse vessaan itkemään”, Pihla Viitala kertoi Ylen jutussa.

Kaksi muuta Käskyn työryhmän jäsentä kertoi artikkelissa nimettöminä, että ohjaaja esitti vanhemman kuoleman usealle lapselle täytenä totena.

– Olen itse neljän lapsen isä. Tiedät, että tuollaiset syytökset osuvat pahasti. Jos haluaa pilata jonkun maineen, lapset ovat oikea tapa. Sillä pääsee oikein kunnolla ihon alle, Louhimies toteaa.

– Ylen jutussa jätettiin haastattelematta henkilöitä, jotka muistavat tilanteen toisin. Käskyssä on yksi varsinainen lapsinäyttelijä, poikani Eemeli, joka on sanonut elokuvasta jääneen vain hyviä muistoja, Louhimies kertoo.

Samuli Vauramo näytteli Käsky-elokuvassa (2008) Aaro Harjulaa, joka lähtee viemään punavankia, nuorta naista, kenttäoikeuteen. Eino-poikaa näytteli Eemeli Louhimies.­

On Käskyssä toki kohtaus, jossa lapset itkevät. Siinä nostellaan punaorpoja resiinan kyytiin, kun heitä lähdetään viemään kohti tuntematonta määränpäätä.

Eemeli Louhimiehen lisäksi paikalla oli Aku Louhimiehen ja Laura Malmivaaran 3-vuotias tytär.

– Hän oli yksi näistä lapsista, Malmivaara kertoo IS:lle.

– Minä olin aina mukana, kun kohtauksia tehtiin. Tyttö istui räkä poskella siellä resiinan kyydissä ja vilkutti. Lopputuloksessa se näyttäytyy aika rankkana, mutta väite, että lapset olisi jätetty jotenkin heitteille tai heille olisi valehdeltu… Sellaiseen en ole koskaan törmännyt.

Laura Malmivaara kertoo, että Louhimies käyttää elokuvissaan mielellään lapsia, jotka tuntee.

– Lasten kanssa kuvaamiseen täytyy keskittyä, sitä pitää harjoitella ja heihin pitää tutustua, ja näin Aku toimii. Jos jossain kohtauksessa on merkityksellistä surra, on se kirjoitettu käsikirjoitukseen ja kaikki kuvausryhmässä osaavat antaa tilaa ja rauhaa. Eemelillä oli Käskyssä isoin lapsirooli, muut lapset olivat vain avustajia.

Oskari Sipola toimi ohjaajan assistenttina Käskyssä. Hän jakaa Louhimiehen ja Malmivaaran näkemyksen lasten kohtelusta: lasten itkettämistä ei elokuvaa tehtäessä tapahtunut. Samaa sanoo Käskyn ja useamman muunkin Louhimiehen elokuvan leikannut Benjamin Mercer.

– Sen tiedon pohjalta, mitä on kuvattu ja äänitetty en näe mitään viitteitä itkettämisestä, kertoo Mercer, joka katsoi materiaalin uudestaan läpi kohun jälkeen.

– Resiinakohtauksessa nimittäin on luonnollista, että lapset itkisivät. Mutta jälleen kerran, materiaali ei näytä Akun itkettävän lapsia. Ja koska kyseessä on lapsikohtaus, meillä kävi kamera pitkään. On olemassa kaksi muuta kohtausta, jossa on orpolapsia ja niissä kummassakaan ei ole itkeviä lapsia, eikä se olisi ollut kerronnallisesti edes suotavaa että he olisivat itkeneet, Mercer tarkentaa.

– Faktat olisi tässäkin voitu tarkistaa. Vallankäyttöä on vaientaa vastakkaiset muistot ja mielipiteet, Louhimies itse pohtii.

” En silti – ja tämä on tärkeää – väheksy julkisuudessa puhuneita näyttelijöitä. Heidän tunteensa vuosien takaa ovat varmasti aitoja, sitä en kiistä ja sitä olen pyytänyt anteeksi. Sen anteeksipyynnön takana seison edelleen.”

Tuntemattoman sotilaan kuvauksissa pyrittiin avoimeen työtapaan, kertoo useampi lähde. Jo silloin kun elokuvaa suunniteltiin, kaikilla oli tiedossa, kuinka elokuva tehdään, kuinka sitä varten treenataan ja millä metodeilla mennään.

– Minulla on kova kunnianhimo. Tuntematonta tehdessä lupasin kaikille, että teen tämän kuin tämä olisi viimeinen elokuvani. Sen minä lupasin ja odotin muidenkin sitoutuvan siihen. Halusin kaikkien tietävän, että tähtäämme korkealle. Onnistuminen on saavutettu yhteistyöllä.

Pitääkö kuvauksissa pyrkiä täydelliseen realismiin? Eikö näyttelijän tehtävä ole juurikin näytellä?

– Me tiedämme, ettei ketään ammuta oikeasti. Elokuvassa pyritään usein saamaan aikaiseksi todellisuuden illuusio. Jos katsoja kokee näin, sillä ei ole väliä, onko pauke lisätty myöhemmin. Lopputulos on se, jota tarkastellaan. Lähtökohdan pitää silti olla, että ihmisillä on kuvauksissa hyvä olla.

Louhimies kertoo päättäneensä, että ottaa jatkossa kuvauksiin mukaan psykologin.

– Kuvausolosuhteet ovat joskus haastavia ja tätä ei voi yhtälöstä poistaa. Päästään heti tarttumaan huonoihin kokemuksiin ja paljastamaan kaikki valtarakenteet saman tien.

Louhimies sanoo, että jokaisen näyttelijän kertomus sattuu häntä syvälle sieluun, mutta erityisen kipeää tekivät Matleena Kuusniemen sanat.

– Matleena on ollut luottonäyttelijäni. Olen aina luottanut häneen ja pitänyt hänen näyttelemisestään. Se, ettei hän ole kertonut ongelmista, tuntuu erityisen yllättävältä ja pahalta. Hänelle on jäänyt tunnekuormaa niin moneksi vuodeksi. Mitään palautekeskusteluja emme ole käyneet, mutta olen ajatellut, että kun on niin monta juttua tehty yhdessä, niin yhteistyö olisi ollut hyvää.

– Tunsimme toisemme läheisesti jo ennen Levottomat-elokuvaa. Yhteistyömme on ollut aina inspiroivaa ja helppoa. Matleena on näyttelijä, joka on osannut haastaa ja ajatella kokonaisuutta.

Olet tarkkanäköinen ohjaaja. Miten on mahdollista, ettet ole huomannut näiden näyttelijöiden huonoa oloa?

– Siinä on niin fokusoitunut eteenpäin. Lapsuudestani saakka olen kohdannut miehet ja naiset täysin tasavertaisina ja ohjannut heitä myös samalla tavalla. Tietysti roolista riippuen. En ole ehkä osannut lukea sanattomia viestejä. Jos olen kysynyt, onko kaikki hyvin ja toinen sanoo, että joo, niin sitten on menty taas eteenpäin.

Ylen artikkelissa kerrottiin, että Louhimies pakotti Viitalan syömään ruokaa, johon tämä oli oksentanut. Se kuulostaa ohjausmetodina jo sellaiselta, ettei voida enää puhua sanattomien viestien ymmärtämättömyydestä.

– Tällaista ei ole tapahtunut. Tämäkin olisi ollut helppo tarkistaa. Katsoimme kaikki materiaalit Käskystä läpi. Kukaan ei ole syönyt oksennusta, kukaan ei ole oksentanut eikä sellaista ole vaadittu. Mitään sellaista ei ole harjoiteltu, eikä kuvattu. Muistikuva on virheellinen, Louhimies sanoo.

Myös Louhimiehen assistenttina toiminut Sipola kertoo IS:lle, ettei oksennusta ole syötetty kenellekään. Samaa sanoo elokuvan leikannut Mercer.

Useamman tätä artikkelia varten haastatellun mukaan Ylen jutussa sorruttiin paikoin liioitteluun. Jutussa kuvaillaan esimerkiksi Eero Ahon kiirastulta. Hänen kerrottiin joutuneen Tuntemattoman sotilaan kuvauksissa ”kantamaan sotilasta virtaavan joen yli 30 tuntia, yhteensä kolme kuvauspäivää”.

Mercer tarkisti IS:n pyynnöstä, kuinka kauan jokikohtausta kuvattiin.

– Materiaalia, joka on kuvattu niin, että kamera on ollut veden alla ja Eero Aho vedessä, on 18 minuuttia. Sitten on materiaalia, jossa Aho kantaa joen yli sotamies Sutta. Kun lasketaan sekä vedenalaiset otot, että vedenpäälliset otot, Aho on vedessä 35 minuuttia.

Eero Aho kertoo IS:lle, ettei ole missään vaiheessa sanonut Ylelle viettäneensä kolmea päivää vedessä.

– Jossain radiohaastattelussa olemme Akun kanssa kyllä vitsailleet, että vedessä meni päiviä. Oisko se sieltä napattu? Aho naurahtaa.

–Täydellinen taiteellinen vapaus oli Tuntemattoman sotilaan onnistumisen edellytys. Yli miljoonaa katsojaa ei oikein voi tajuta.­

Kohu Louhimiehen työtavoista pamahti eetteriin maanantaina. Saman viikon perjantaina vietettiin Jussi-gaalaa, jossa Tuntematon sotilas oli ehdolla useassa eri sarjassa.

Moni mietti, saapuuko Louhimies paikalle. Uskaltaako hän kohdata kollegansa silmästä silmään? Se oli varmaa, että mistään muusta ei gaalassa puhuttaisi.

– Oli siinä hallitsemista, Louhimies toteaa nyt.

– Onneksi minulla oli läheisiä ihmisiä ja ammattiapuakin ympärillä.

Louhimies saapui paikalle. Vaikka Tuntematon ei voittanut parhaan elokuvan pystiä, Eero Aho palkittiin Rokan roolista ja Tuntematon sotilas osoittautui yleisön suosikiksi.

Siellä Louhimies seisoi. Kaapelitehtaan lavalla kaikkien edessä. Suorassa tv-lähetyksessä, jota seurasi ennätysyleisö. Lehdistö kuopi samaan aikaan takahuoneessa lähtötelineissään. Kaikki huusivat omaa skuuppiaan.

– Minusta oli tärkeää mennä sinne. Olin siellä Tuntemattoman takia. Sitä olin tehnyt viimeiset vuodet. Se elokuva on tehty huolella, vaikka sitäkin yritettiin kyseenalaistaa.

Louhimies pyysi lavalla vielä kerran anteeksi.

” Minun pitää oppia tästä tapauksesta ja oppimiseni liittyy juuri tähän, että asiat täytyy sopia vieläkin tarkemmin ja käydä läpi.

Puhelin pirahtaa. Yhdysvaltojen suuntanumero vilkkuu puhelimessa. Louhimies soittaa Los Angelesista, jossa hän on ollut jo useamman viikon. Töissä, ei paossa kohua, kuten jotkut lehdet väittävät.

Louhimies markkinoi Kaliforniassa Tuntematonta sotilasta, ja on hänellä muitakin suunnitelmia, josta ei voi vielä puhua kuin sivulauseilla.

– Tuntemattoman levitys täällä on varmistunut ja se on hyvä asia, mutta en voi vielä kertoa siitä tarkemmin. Amerikkalaiset näkevät Tuntemattoman humaanina ja pasifistisena elokuvana. Heille se on elokuva, jossa tavalliset ihmiset joutuvat sotaan vastoin tahtoaan puolustaakseen kotejaan ja perheitään, mies kertoo innostusta äänessään.

– Luen parhaillaan suomalaisia juttuja, kirjoja ja käsikirjoituksia, jotka toimisivat suuremmallekin kansainväliselle yleisölle.

Voisiko Louhimiehen ura jatkua ulkomailla? Voisi, jos mies niin haluaisi. Voisiko Louhimies jättää ohjaamisen? Tuskin. Mitä hän on oppinut vuosien varrella, ja varsinkin tänä keväänä jouduttuaan pyörremyrskyn silmään?

– Uskon taiteen ja tarinoiden voimaan ja kykyyn muuttaa maailmaa paremmaksi. Ensisijaisesti haluan olla hyvä isä ja ystävä, ehkä sitten hyvä elokuvaohjaaja.