Miksi kansalliskirjailija Eino Leino oli niin pettynyt Suomeen, että haki vapautusta Suomen kansalaisuudesta?

Tämän päivän näkökulmasta katsoen runoilija Eino Leino (1878-1926) on vahvasti kansakunnan kaapin päällä. Hän patsastelee puistoissa ja on antanut nimensä monen kaupungin kaduille. Hänen säkeitään lauletaan, lausutaan ja lainataan.

Eino Leinon patsas Kuva: YLE/Pentti Palmu

Yleinen käsitys lienee, että boheemi elämäntapa ja yletön alkoholinkäyttö suisti runoilijan ennenaikaiseen kuolemaan. Leino oli kuollessaan vasta 47-vuotias. Nerokas kirjoittaja ehti silti julkaista 80 teosta, suuren määrän arvosteluja, esseitä, artikkeleita ja pakinoita. Lisäksi vielä käännöstyöt. Mittava elämäntyö! Varmasti elämäntavoilla oli osuutensa, mutta Leinon viimeisiä vuosia synkisti sisällissodan järkyttävä muisto.

Kirjailija Eino Leino työpöytänsä äärellä vuonna 1922 Kirjailija Eino Leino työpöytänsä äärellä vuonna 1922 Kuva: Museovirasto

Pitää muistaa, että Leino oli myös toimittaja, kolumnisti ja kriitikko, joka osallistui aktiivisesti yhteiskunnalliseen keskusteluun. Lehtikirjoituksissaan Leino käsitteli kärjekkäästi polttavia aatteellisia kysymyksiä, kuten kansallismielisyyttä ja nationalismia, eikä pelännyt väittelyä vastapuolen kanssa.

Runoilijana hänen tuotantonsa kuvastaa kansallishenkeä Lönnrotilaisessa hengessä. Monet hänen runonsa ja lehtiartikkelinsa pyrkivät herättämään isänmaallisia tuntoja. Leinolle isänmaanrakkaus oli kansaa yhdistävä tunne. Suvaitsemattomuus ja nurkkakuntaisuus ei kuulunut siihen. Hänen päämääränsä oli inhimillisyys ja kansainvälisyys.

Oi ihmiset toistanne suvaitkaa, niin suuri, suuri on maa! ― Hymyilevä Apollo 1898

Leinon henkinen koti oli vapaamielisessa nuorsuomalaisessa liikkeessä. Hän halusi edistää kansallismielisyyttä ja itsenäistymispyrkimyksiä, vaikka välillä epäili, onko suomen kansa siihen valmis. Kovin ajankohtaiselta tuntuvat hänen ajatuksensa tänäänkin:

Koetin esittää miten välttämätöntä juuri pienille kansoille on ainakin yrittää ajatella suuresti ja yleisinhimillisesti, samoin miten tukehduttavaksi käy sellaisten kansojen henkinen ilmakehä, jotka sulkeutuvat itseensä kuin koppakuoriainen ― Sunnuntai -lehti 1917

Helsingin kaupungin pormestari von Haartman toivottaa kenraali Mannerheimin tervetulleeksi 16.5.1918. Helsingin pormestari von Haartman tervehtii kenraali Mannerheimia 16.5.1918 Kuva: Gunnar Lönnqvistin yksityinen albumi Punakaartilaisia Tampereella 1918 Punakaartilaisia Tampereella. Poseeraavat aseiden kanssa. Kuva: Vapriikin kuva-arkisto/Hannu Rantakallio

Leinon epäilyt nuoren kansan kyvystä yhtenäisyyteen kävivät sisällissodan syttyessä toteen. Leino oli aikaisemin tuntenut vahvaa sympatiaa työväenliikeen tavoitteita kohtaan. Mutta jäätyään mottiin punaisten valtaamaan Helsinkiin, hän ei kyennyt ymmärtämään raa’an sodan kumpaakaan osapuolta. Lopulta hän asettui valkoisten puolelle, koska koki heidät eurooppalaisen kulttuurin puolustajiksi. Kritiikki oli kuitenkin kohdistettu kummallekin rintamalle ja koko kansalle:

Tämä kansa ei siedä mitään eikä ketään itseään suurempaa. Se on taituri vihassa eikä rakkaudessa, sillä se ei voi rakastaa muita kuin itseään ja omasukuista.

Jos minulle viimeisellä hetkelläni sanotaan, että tällä niemellä asuu kansa, joka ei ole velisurmainen, ei salavihainen, ei naapurikateinen, niin silloin minä voin hyvällä syyllä silmäni ummistaakin, sillä silloin minä tiedän, että Suomen kansa on kuollut. ― Vapauden kirjan esipuhe 1918

Jääkärien paraati Vaasan torilla 26.2.1918 Jääkärien paraati Vaasan torilla 26.2.1918 Kuva: Museokeskus Vapriikki/I. Grönroos Fotografiatelier Vangittuja punavankeja Tampereen Keskustorilla 6.4.1918 Vangittuja punavankeja Tampereen Keskustorilla 6.4.1918 Kuva: Wikimedia commons

Leino ei toipunut sodan traumasta koskaan. 20-luvulla vastakkainasettelu koveni yhteiskunnassa. Kansanvalistajat saivat väistyä, kun sotilaat marssivat eturiviin. Ihanteita omaava rauhanmies pettyi kansaan, ja sivistyneistö puolestaan käänsi selkänsä vanhanaikaiseksi koetulle Leinolle. Modernismin uudet muodot vatasivat kirjallisuuden, ja Leinon apurahahanat sulkeutuivat. Leinosta tuli köyhä kiertolainen.

Menestys vuonna 1921 Viron kiertueella sai katkeran Leinon anomaan presidentti Ståhlbergiltä vapautusta Suomen kansalaisuudesta, "Suomen tasavallan herroista ja orjista". Eipä uskoisi, että viisi vuotta myöhemmin hänet haudattiin juhlallisesti valtiollisin menoin ja nostettiin monin kunnianosoituksin kansakunnan kaapin päälle.

Ihminen ei muutu, eivätkä ajat. Jyrkät mielipiteet ja vastakkainasettelu ovat taas todellisuutta. Kuka olisi tämän päivän Eino Leino, joka käskee laskemaan aseet, harjoittamaan suvaitsevaisuutta ja luopumaan liian materialistisista arvoista? Kuuntelemmeko häntä tällä kertaa?

Suomi ensin mielenosoitus Helsingin Itäkeskuksessa Kuva: Yle/Pekka Tynell Suomi ensin mielenosoitus Helsingin Itäkeskuksessa, vastamielenosoitus Kuva: Yle/Pekka Tynell

Lähteet:

Esko Piippo ja Pasi Heikura Aristoteleen kantapää: Suomen itsenäistyminen, sisällissota ja Eino Leino

Maria-Liisa Nevala SKS Kansallisbiografia, Eino Leino

Jukka Huusko, HS 29.8.2015

Kirsi Nurmio, Kansalaissota kaunokirjallisuudessa

Esko Piippo kertoo Aristoteleen kantapää -ohjelmassa, kuinka koditon ja sairas Eino Leino kuljeskelee 1920-luvulla hyljeksittynä resupekkana likainen kenkälaatikko kainalossaan väliaikaisesta kortteerista toiseen. Se on aivan toisenlainen kuva, kuin mikä minulla on hänestä ollut. Kuuntele ohjelma, jos haluat tietää lisää Leinon elämän dramaattisista vaiheista Suomen itsenäistymisen jälkeen.

3.3.2017 Korjattu virheellisiä vuosilukuja: kuolinvuosi ja Hymyilevän Apollon julkaisuvuosi.