Maanviljelijä Tauno Lehtinen (nimi muutettu) lähti lomamatkalle Palma de Mallorcalle 3.1.1982. Perille päästyään hän marssi ensitöikseen Palman poliisiasemalle (Guardia Civil, kansalliskaarti). Mies halusi tietää tarvitsiko hän Espanjan viranomaisten myöntämän aseenkantoluvan Suomesta tuomalleen pistoolille, vai saiko asetta kanniskella vapaasti loman aikana.

Lehtinen ei osannut espanjaa eivätkä poliisit suomea. Käsillä veuhtomisen kestettyä jonkin aikaa Lehtinen ymmärsi poliisien puheesta sanan konsulaatti. Hän kiitti, poistui paikalta ja meni seuraavana päivänä Suomen konsulaattiin. Sihteeri Aila Navarro soitti poliisiasemalle ja selitti maanmiehensä toiveen väliaikaisesta aseenkantoluvasta.

Pian poliisiauto kurvasi konsulaatin eteen. Kaksi poliisia komensi Lehtisen mukaansa. Matka jatkui hänen hotellilleen. Poliisit takavarikoivat Lehtisen pistoolin, pyysivät matkatoimisto Spiesin oppaan tulkiksi ja veivät Lehtisen poliisiasemalle.

Kuulustelussa poliisit tivasivat Lehtiseltä aseenkantolupaa, mutta hän oli jättänyt sen Suomeen. Lehtinen kertoi varta vasten kysyneensä ennen lähtöään ”tullihallituksen viranomaisilta, Finnairin johtajalta ja sisäasiainministeriön poliisiosastosta”, saiko Espanjaan viedä pistoolin. Nämä herrat olivat Lehtisen mukaan vastanneet sen olevan mahdollista, kunhan aseen kuljetti lentokoneen ruumassa matkatavaroiden mukana.

”Kukaan ei sanonut, että pitää olla aseenkantolupa Espanjan alueelle viedessä”, hän kertoi tulkin välityksellä poliiseille.

Lehtinen oli luonnollisesti uskonut viranomaisten sanaan ja marssinut rehellisenä miehenä oitis poliisiasemalle pyytämään lupaa kantaa asettaan Mallorcalla loman aikana. Sääntöjen mukaan piti tietysti toimia kaikkialla, hän tähdensi monta kertaa.

Lehtinen korosti myös, ettei hän ollut mikään rikollinen, vaan ”lainkuuliainen kansalainen, joka ei ole koskaan ollut kenellekään häiriöksi”. Todiste hänen vilpittömyydestään oli kääntyminen heti viranomaisten puoleen, olisihan hän yhtä hyvin voinut vähät välittää säännöistä ja pitää aseen mukanaan kaduilla, ravintoloissa, retkillä sekä rannalla ja tuoda sitten pistoolin kaikessa rauhassa takaisin Suomeen.

Poliisien kysyttyä hiukan vinoillen, mitä rehellinen ja lainkuuliainen kansalainen teki pistoolilla, Lehtinen korosti, että ase oli varmuuden vuoksi hyvä pitää mukana vieraissa ja mahdollisesti vaarallisissa paikoissa. Oli hänellä toinenkin, konkreettinen peruste. Hän ilmoitti sairastavansa sokeritautia. Jos verensokeri laskisi ja hän saisi sokin, hän olisi ennen virkoamistaan helppo saalis ryöstäjille – ilman asetta.

Lehtinen kertoi samat perustelut pari päivää myöhemmin oikeudessa, joka määräsi takavarikoitavaksi pistoolin, joka oli ollut hänellä 25 vuotta.

”Ennen lähtöäni tuomari kysyi tulkin välityksellä onko kysyttävää. Minä kysyin koska saan aseeni takaisin, voitaisiinko se tuoda lentokentälle sinetöidyssä paketissa (kun lähden kotiin). Tuomari sanoi, että se lähetetään teille seuraavassa lentokoneessa Suomeen”, Lehtinen kertasi oikeussalin tapahtumia.

Loman jatko sujui hyvin, eikä Lehtinen joutunut tukaliin tilanteisiin, sokeritautikin pysyi kurissa.

Mutta asetta ei kuulunut Jyväskylään. Pari kuukautta Suomeen paluunsa jälkeen Lehtinen soitti Aila Navarrolle, joka neuvoi häntä lähettämään Palman oikeuslaitokselle espanjankielisen kirjeen. Lehtinen teki työtä käskettyä, käännöksestä hän maksoi Jyväskylän yliopiston romaanisen filologian laitokselle. Kukaan ei vastannut kirjeeseen.

Lehtinen otti uudelleen yhteyttä Navarroon, joka soitti oikeuteen ja kertoi maanmiehensä lähettämästä kirjeestä ja pyysi, että pistooli palautettaisiin, kuten jo tammikuussa 1982 oli luvattu.

Kuukausien odottelun jälkeen oikeuslaitos lopulta vastasi. Se oli suostunut pistoolin luovuttamiseen Lehtiselle, mutta sitä varten hänen tuli esittää ”tarvittavat luvat aseen hallussa pitämiseen Espanjassa ja sen kuljettamiseen Suomeen”. Pistooli oli sitä paitsi noudettava henkilökohtaisesti kansalliskaartin päämajasta. Jos Lehtinen ei ilmestyisi paikalle, olisi viranomaisilla oikeus pakkohuutokaupata ase.

Lehtinen otti yhteyttä myös Espanjan Helsingin-suurlähetystöön, joka ilmoitti hoitavansa vain Espanjan kansalaisten asioita Suomessa. Suomalaisten murheet taas kuuluivat lähetystösihteeri José Antonio Villarrealin mukaan Suomen UM:lle ja Lehtisen tapauksessa lähinnä Madridin-edustustolle ja Mallorcalla olevalle konsulaatille.

Joulukuun lopulla 1982 Lehtinen kirjoitti UM:lle. ”Suomen konsulaatin kanssa käymäni kirjeenvaihdon mukaan ase luovutetaan ainoastaan asianosaiselle, mutta ei ole mielekästä lähteä pistoolinhakumatkalle Espanjaan.” Eikä hänellä ollut siihen sitä paitsi varaakaan. Eikö UM voisi auttaa?

Lehtisen pyyntö kulkeutui virkatietä pitkin ensin Suomen Madridin-suurlähetystöön ja sieltä taas konsulaattiin. Aila Navarro otti yhteyttä Palma de Mallorcan kansalliskaartin päämajaan ja esitti, että ase luovutettaisiin Lehtisen sijasta Suomen viranomaisille. Vastaus tuli jo kahden viikon kuluttua.

Suomen kansalaisen Tauno Lehtisen omistama ase MAB, kaliiberia 7,65 mm, nro 312 042 takavarikoitiin häneltä laittoman hallussapidon johdosta, koska hän ei pystynyt esittämään aseenkantolupaa ja muita mainitun aseen hallussapitoon oikeuttavia asiakirjoja. Lisäksi Lehtinen ei myöskään ollut tehnyt aseestaan asianmukaista ilmoitusta maahan saavuttuaan tulliasemalla (asesäännös § 1 art. 91). Yllä olevan johdosta toteamme, että koska Lehtinen ei ole esittänyt ao. aseenkantolupaa, emme voi palauttaa hänelle takavarikoitua asetta.

Tauno Lehtisellä oli kokemusta koko Urho Kekkosen pitkästä presidenttikaudesta 1956–1981, joka oli juuri päättynyt. Pistoolikin hänellä oli ollut siitä asti kun Kekkonen valittiin presidentiksi. Kekkosesta oli vuosien myötä kasvanut instituutio: jos laiskat virkamiehet eivät saanet mitään aikaan, niin presidentti sai. Viimeistään kiukkuinen myllykirje pani asioihin vauhtia. Pikkuviskaalien mielivaltaankaan ei tarvinnut alistua. Presidentti oli pienen ihmisen viimeinen toivo, johon turvauduttiin kun muuta ei enää voinut tehdä. Espanjassa ei ollut presidenttiä, mutta sentään kuningas.

Lehtinen käännätti kaikki tärkeät dokumentit espanjaksi ja kirjoitti 28.2.1983 Juan Carlokselle.

Koska Espanjan viranomaiset eivät ole lupauksistaan huolimatta palauttaneet minulle oheisesta kirjelmästä ilmenevää pistooliani, pyydän kunnioittavasti, että Te Herra Kuningas antaisitte toimeksiannon asian saattamiseksi lailliseen järjestykseen. Jäljennöksen aseenkantoluvastani olen toimittanut Palma de Mallorcan siviilikaartin pääasemalle.

Postitettuaan kirjeen Lehtinen otti uudelleen yhteyttä ulkoministeriöön. Hän liitti viestiinsä kopion Juan Carlokselle lähettämästään kirjeestä.

”Monta kertaa on (pistooli) luvattu lähettää, mutta aina joku koukku keksitty. Toivon, että te teette parhaalla tavalla kyseisessä asiassa”, Lehtinen lopetti avunpyyntönsä.

UM oli heti pelissä mukana. Materiaali toimitettiin Madridin-edustuston kautta Mallorcan konsulaatille, joka lähestyi vielä kerran kohteliaasti kansalliskaartia. Navarro liitti kirjalliseen pyyntöön palauttaa Lehtisen pistooli miehen kuninkaalle lähettämän kirjeen.

Herra se on herrallakin. Myös kansalliskaartin päällikkö tajusi pelin hengen, pohti hetken kannattiko urakehitys tärvellä moiseen pikkuasiaan ja ilmoitti nopeasti tehneensä päätöksen pistoolin palauttamisesta. ”Ase toimitetaan viranomaisten välityksellä Finnairin lennolla suoraan herra Lehtiselle.” Aila Navarro soitti välittömästi ilouutisen Jyväskylään.

Tauno Lehtisen onni oli se, että hän sattui lomailemaan Palma de Mallorcan kaltaisessa vilkkaassa matkakohteessa, jossa Suomella oli konsulaatti paikan päällä. ”Pistoolinhaku” jonkin pienemmän paikkakunnan syrjäiseltä kansalliskaartin asemalta olisi ollut erittäin hankalaa. Silloin asiasta olisi vastannut Suomen Madridin-suurlähetystö, jonka edustajan mahdollisuudet käydä monen sadan kilometrin päässä ja hoitaa henkilökohtaisesti asiaa Espanjan viranomaisten kanssa olisivat olleet hyvin rajoitetut. Tosin vetoaminen Espanjan kuninkaaseen oli niin nerokas temppu, että se olisi ehkä auttanut kaukaisemmassakin kolkassa.

Pistooli saapui Helsinki-Vantaan lentokentälle 29.4.1983 Finnairin vuorokoneella. Alun perin paketti piti toimittaa kentältä UM:n kuriiritoimistoon ja sieltä edelleen Jyväskylään. Harkinnan jälkeen aseen vastaanotti kuitenkin lentokentän poliisi. Virkavalta toi pistoolin henkilökohtaisesti Tauno Lehtiselle.