Suurin osa länsi-ihmisen nykyongelmista kiertyy samaan; siihen, että meihin on tartutettu krooninen tyytymättömyys itseen. Tyytymättömyys ilmenee ennen muuta keskinkertaisuuden kammona.

Tuiki tavallisena – keskimääräistä kehnommasta puhumattakaan – ihminen ei tunne riittävänsä kenellekään, vähiten omille ihanteilleen.

Jokaisesta piti lapsena tulla jotakin suurta ja erikoista, jollei muuta niin ainakin nätti tai menestynyt omalla alallaan.

Juuri tästä juontuu tunku tositeevee-sarjoihin, missikisoihin, talenttikilpailuihin ja mielipuolisten, jopa hengenvaarallisten ennätysten tehtailuun. Voi olla elämän täyttymys päästä Guinnessin ennätystenkirjaan eniten päähän lyödyistä sokerilasipulloista tai nopeimmin syödyistä nakkisämpylöistä. Se, että oma nimi mainitaan oikeassa yhteydessä (ei tietenkään minkään lehden mustalla listalla), on tämän ajan ihmisen suurimpia unelmia, vaikka se löytyisi vain Lötinäjärven ympärijuoksun tuloslistalta N55-sarjan sijalta neljä.

Tyytymättömyyden kynnösmaasta ja pettymysten pakettipellosta itää myös tarve ostella ähkynä.

Jollei mikään ole onnistunut itseltä, täyttymättömät toiveet lapataan lapsiin. Mikään ei ole entiselle urheilijalle kammottavampaa kuin jokaisessa juoksukisassa viimeiseksi jäävä jälkikasvu tai omiin shortseihinsa sotkeutuva futari, joka hytisee aina vaihtopenkillä. Vika on silloin säännöllisesti valmentajissa tai välineissä (nimimerkillä kokemusta on).

Samasta tyytymättömyyden kynnösmaasta ja pettymysten pakettipellosta itää myös tarve ostella ähkynä – tarve materialla täyttää oma tyhjä paikka elämän palkintokaapissa.

Mikä ovelinta, juuri tämä olikin jutun juoni. Juuri täältä, tsiljoonista triploista, redeistä ja mujeista, viskataan öljyä itseinhon liekkeihin. Täältä kaikki elämän tyytymättömyys nykyisin sikiää.

Kulutusmaailma uskottelee olevansa lääke, vaikka onkin itse tauti.

Kulutusmaailman mukaan ihminen on ruma ja säälittävä. Sen standardit kelpo ihmiselle ovat käsittämättömät.

Vaatimuksia on paljon ja joka päivä keksitään sata lisää.

Pitäisi harrastaa kaikkea mindfulnessista sienivärjäykseen ja tonttuovien tekoon, lukea jokainen ilmestynyt kirja ja tähdätä viime kädessä Havaijin Ironman-kisaan. Päivälehden ruokaresepteissä tarjotaan tehtäväksi perheelle illalliseksi shopska-salaattia, lavash-leipää ja tulista ajvaria, joista yhdestäkään en ollut aiemmin kuullut. Sisustus pitäisi päivittää violettiin ja okraan, mieluusti kunnostaa 1800-luvun lopulla rakennetusta hirsitalosta moderni koti perinnemenetelmillä ja esitellä se sisustuslehdessä pellavavaatteet päällä.

Vanhentua ei tietenkään saa tai ainakin rypyt pitää syväkuoria piiloon.

Lapsille pitäisi lukea iltaisin kehittäviä satuja ja pari kertaa vuodessa käydä ulkomailla. Parasta olisi matkustaa junalla Lappiin ja hiihtää siellä viidessä päivässä 200 kilometriä tuliterillä karvasuksilla.

Vanhentua ei tietenkään saa tai ainakin rypyt pitää syväkuoria piiloon, lisäksi somessa on esiteltävä, miten kivaa perjantaisin on käydä työporukalla ensin hot-joogassa ja sitten skumpalla. Sen jälkeen pitää kipittää kiireesti kotiin harrastamaan seksiä puolison kanssa uusilla leluilla.

Kaikki nämä vaatimukset virtaavat kaupallisilta toimijoilta. Myös niiden markkinoimat nautinnot ja vapaudet ovat lopulta kaupallisia nautintoja ja vapauksia. Niitä sitten suoritetaan vaikka hampaat irvessä.

Täydellinen elämä on kuitenkin pelkkä pysäytetty polaroid-kuva, ei koskaan sen enempää.

Kelvollisen elämän yhä raskaampi paino harteilla on syy myös siihen, miksi ihmiset ovat nykyisin niin aggressiivisia. Omaan elämään puuttuminen, uusien ihanteiden tai vaatimusten vähäinenkin lisääminen tuntuu katkaisevan kamelin selän. Siksi ei tahdota kestää enää yhtään uusia moraalisia vaateita – kuten ympäristötekoja ja kulutuksen rajoittamista – vaikka paradoksaalisesti juuri ne saattaisivat helpottaa elämän taakkaa. Olo on kuin addiktoituneella uhkapelaajalla, joka pyytää vielä paria kierrosta lisää: ihan kohta se jättipotti putoaa syliin. Ihan kohta elämäni on täydellistä, kunhan vain pirusti pinnistelen ja oikein ostelen.

Täydellinen elämä on kuitenkin pelkkä pysäytetty polaroid-kuva, ei koskaan sen enempää. Jos ihmissielua ravistelisi, sisältä kuuluisi aina rikkinäisten sirpaleiden helinää.

Mutta mitä älyä on ponnistella pelkän kiiltävän kuoren vuoksi?

Olisiko siis vihdoin aika ottaa elämä omiin käsiin? Aika tasata hengitystä ja laskea standardeja?

Löytäisimmekö me silloin myös uudelleen toisemme?

Sillä elämä ei ole kokovuorokautista työtä eikä kilpailusuoritus.

Se on jotakin aivan muuta.

Asta Leppä

Kirjoittaja on tietokirjailija, joka inhoaa kaupassa käyntiä.

Lue myös:

Emmi Nuorgamin kolumni: Uusi vuosi, uusi sinä! Millaista tarinaa kerrot elämästäsi?

Asta Lepän kolumni: Shoppailu ei tuota enää iloa

Anton Vanha-Majamaan kolumni: Kolmetoistavuotiaana minua epäiltiin tytöksi, ja siitä asti olen halunnut olla miehinen mies