Yläasteikäisenä 1990-luvun alun Jyväskylässä osallistuin ydinvoiman vastaiseen toimintaan. Tšernobylin onnettomuudesta oli kulunut tuskin puolta vuosikymmentä. Keräsin kaverien kanssa lähes tuhat nimeä viidettä ydinvoimalaa vastustavaan vetoomukseen. Pyysin, että kotiin hankittaisiin joditabletteja.

Tuosta ajasta maailma on muuttunut paljon – paljon enemmän kuin usein muistetaan tai myönnetään. Muutosten mukana olen joutunut tarkistamaan suhtautumistani ydinvoimaan.

Samalla monien sekä ydinvoiman kannattajien että vastustajien olisi aika päivittää tietonsa. Aloitetaan kannattajista.

Suomen ensimmäiset ydinreaktorit rakennettiin 1970- ja 1980-luvuilla vielä melko rivakasti. Nopeimmin valmistui Olkiluoto 1, jonka rakentamisen aloittamisesta kaupalliseen tuotantoon kului vain viisi vuotta. Ydinvoiman kultakaudella reaktorit olivat myös kohtuullisen edullisia suhteessa laitosten suureen kokoon ja pitkään käyttöikään.

Toisin on nykyään. Olkiluoto 3:n kustannukset ovat kasvaneet alun perin kaavaillusta 250 prosenttia. Nyt reaktorin arvioidaan tuottavan sähköä vuonna 2018 – liki vuosikymmen alkuperäistä aikataulua jäljessä.

Sama tarina on toistunut liki kaikissa teollisuusmaiden ydinvoimahankkeissa viime aikoina. Ranskan Flamanvillessä kustannukset ovat paisuneet liki 220 prosenttia. Päätöstä Ison-Britannian Hinkley Point -voimalan investoinnista lykättiin taas valtion hyvin avokätisestä tuesta huolimatta. Pieleen meneminen ei ole niinkään modernien ydinvoimahankkeiden bugi kuin niiden ominaisuus.

Takavuosina ydinvoima oli luotettava tapa parantaa huoltovarmuutta ja energiaomavaraisuutta. Ydinpolttoaine pitää toki tuoda maahan muualta, mutta sitä on helppo varastoida.

Sitten tulivat Fennovoima ja Rosatom. Moni kyselee aiheesta, kannattaako ehdoin tahdoin rakentaa maamme energiataloutta toisessa naapurissa sotivan Putinin Venäjän varaan.

Kannattajat ovat oikeassa siinä, että normaalioloissa ihmisten terveyttä ja turvallisuutta uhkaava suuronnettomuus on erittäin epätodennäköinen. He myös muistuttavat aivan oikein, että kivihiilen haitat ovat varmempia ja osin pahempia.

Ukrainan kriisi ja islamistien terrori-iskut ovat kuitenkin muuttaneet käsitystämme siitä, millaiset uhkat voivat toteutua. Kukaan ei voi taata nykyisen kaltaista vakautta ydinvoimaloiden käyttöiän ajan, ainakin kuusikymmentä vuotta.

Nykyaikaista ydinreaktoria on hyvin vaikea vahingoittaa niin, että siitä aiheutuisi merkittävää vaaraa ulkopuolisille. Paljon vahinkoa voi saada silti aikaan jo sillä, jos tiputtaa samalle paikkakunnalle keskitetyt kolme reaktoria verkosta.

Pahimmin ydinvoiman kannattajat ovat erehtyneet kuitenkin vaihtoehdoista. Viime vuonna maailman tuulivoimakapasiteetti ohitti ydinvoiman ensimmäistä kertaa. Tuulivoima kattaa jo yli 11 prosenttia EU:n sähköstä – Tanskassa 42 prosenttia. Ruotsissa tuulesta saadaan selvästi enemmän sähköä kuin Olkiluodon kaksi nykyistä reaktoria tuottavat yhteensä.

Uusiutuvat ovat nousseet yhdeksi tärkeimmistä sähkön lähteistä jo isossa osassa teollista maailmaa. Myös maailman halvinta sähköä saa nykyään uusiutuvilla.

Meksikossa lyötiin hiljattain uusi maailmaennätys, kun valtio osti aurinkosähköä vain vähän päälle 35 eurolla megawattitunnilta. Aurinkosähköä saa siis jo nykyään hankittua selvästi halvemmalla kuin Fennovoiman osakkailleen lupaama omakustannushinta 2020-luvulla.

Suomi ei toki ole Meksiko. Meilläkin tuulivoimaa saanee silti rakennettua kutakuinkin samaan hintaan kuin uutta ydinvoimaa siinä vaiheessa, kun Fennovoiman pitäisi alkaa tuottaa sähköä.

Sitä ydinvoimaa, jota suomalaiset oppivat kannattamaan 1970- ja 1980-luvuilla, ei siis ole enää olemassa. Samalla vaihtoehdot ovat kehittyneet nopeammin kuin kukaan osasi tai uskalsi kuvitella – ehkä Greenpeaceä lukuun ottamatta.

Ei ole ihme, että uutta ydinvoimarenessanssia ei koskaan tullut. Toissavuonna maailmassa oli käytössä yhtä monta ydinreaktoria kuin 1996. Uusia alettiin rakentaa kolme – vaivainen neljästoistaosa huippuvuosien tasosta.

Jos moni ydinvoiman kannattaja on luottanut vanhentuneisiin argumentteihin, sama pätee myös osaan vastustajista. Aloitetaan tunteikkaimmasta päästä: turvallisuudesta.

Tšernobylin ja Fukushiman onnettomuudet olivat kiistattomia katastrofeja. Vaikka suorat ihmisuhrit jäivät onneksi yllättävänkin vähiin, kymmeniin miljardeihin euroihin nousevaa taloudellista laskua maksetaan vielä vuosikymmeniä myöhemmin.

Kummankaan kaltainen onnettomuus ei kuitenkaan ole järjellisesti kuviteltavissa Suomessa. Reaktorimme ovat olennaisesti turvallisempia, ja turvallisuuskulttuuri ja valvonta ovat Suomessa luultavasti maailman kärkeä – menemättä nyt edes siihen, että Itämerellä ei esiinny tsunameja.

Vaikka juuri Tšernobylin tai Fukushiman kaltainen onnettomuus ei ole Suomessa mahdollinen, voiko täällä tapahtua jokin ikävä yllätys, johon ei kukaan ole osannut varautua? Kyllä voi.

Voimaloissa on kuitenkin varauduttu monenlaisiin vakaviin onnettomuuksiin ja niiden yhdistelmiin. Jos yksi suojaus syystä tai toisesta pettää, on varalla toinen ja kolmas.

Kun aikoinaan lähdin mukaan ydinvoimatoimintaan, uraani näytti olevan ehtymässä. Jos maailma olisi Suomen esimerkin mukaan lähtenyt rakentamaan kasapäin uusia reaktoreita, meillä olisi jollain aikavälillä voinut olla edessä uraanipula.

Sittemmin arviot uraanivarannoista ovat hälventäneet pelkoja. Nykykäytöllä, tunnetulla teknologialla ja kohtuullisilla hinnoilla uraania riittää vuosisadan lopun tienoille.

Vielä 1990-luvun alussa myös ydinjätteen loppusijoitus vaikutti ratkaisemattomalta pulmalta. Yksikään maa ei ollut onnistunut kehittämään toimivaa mallia, ja Suomessakin suunnitelmat olivat alkutekijöissä.

Nyt Posiva on saanut rakentamisluvan ja valmistautuu loppusijoitukseen. Onko Onkalon luola vailla riskejä? Ei tietenkään. Mutta näitäkin riskejä pitää suhteuttaa vaihtoehtoihin kuten jatkuvan fossiilisten polttoaineiden käytön aiheuttamaan ilmastokriisiin.

Niin, se ilmasto. Jo 1990-luvun alussa tiesimme kyllä ilmastonmuutoksen uhkaavan tulevaisuutta.

Ehkä suurin muutos menneinä vuosikymmeninä on kuitenkin kasvava kauhu siitä, miten kohtalokas ja kiireellinen uhka ilmastokatastrofi todella onkaan. Meidän pitää ajaa fossiilisten polttoaineiden alas niin pian kuin suinkin mahdollista.

Kaikki tämä on asettanut minut vähän tukalaan asemaan. Olen ydinvoiman vastustajien kanssa usein samaa mieltä johtopäätöksestä, mutta eri mieltä monista käytetyistä perusteista. Kannattajien kanssa taas olen eri mieltä johtopäätöksestä, vaikka ymmärrän heidän perusteluitaan ja olen osasta samaa mieltä.

Riskittömiä energiamuotoja ei ole olemassakaan.

Mitä ydinvoimasta sitten pitäisi oikein ajatella 30 vuotta Tšernobylin onnettomuuden jälkeen? Muutama vaatimaton ehdotus.

Ensinnäkään ydinvoiman lisärakentaminen ei Suomen nykyoloissa ole enää järkevää. Monet ydinvoiman vahvuudet ovat hapertuneet samalla, kun kestävistä vaihtoehdoista on tullut koko ajan tehokkaampia ja halvempia.

Toiseksi ydinvoimasta kannattaa Suomessakin luopua ajan oloon. Se on kuitenkin paljon vähemmän kiireellistä kuin hiilivoiman alasajo, joka pitää mieluiten tehdä eilen.

Kolmanneksi kaikkien energiavaihtoehtojen riskejä pitää suhteuttaa toisiinsa. Riskittömiä energiamuotoja ei ole olemassakaan.

Neljänneksi nykyisen ydinvoiman heikkouksien ei kannata sumentaa silmiä uusien tekniikoiden mahdollisuuksilta. Ehkä joskus läpimurron tekevät kestävämmät ratkaisut, jotka perustuvat esimerkiksi toriumiin tai modulaarisuuteen – tai jopa fuusioon. Se ei vaikuta tällä hetkellä todennäköiseltä, mutta teknologian kehitys on yllättänyt asiantuntijat aiemminkin.

Viidenneksi – ja ehkä tärkeimpänä – kaikkien kannattaa säännöllisesti päivittää tietonsa. Monet ydinvoiman vastustamisen perinteiset perusteet eivät päde enää 2010-luvulla. Vastaavasti monet takavuosikymmenien syyt puoltaa ydinvoimaa ovat pahoin vanhentuneet.