Jag behöver nog inte summera anledningen till att denna text skrivs, det har andra gjort bättre än vad jag klarar av. Jag har, till skillnad från de som kanske borde, väntat några dagar. Ibland är det bra att hålla käft ett tag och fundera. Att uttala sig i affekt är en konst som få behärskar, men många utövar.

Den här texten handlar om hat och ansvar. Först hatet.

“Jag förstår inte hur man kan hata ett annat lag”

Det är den fras som oftast återkommer i både samtal, debatter och i skriven text, och det är kanske knäckfrågan i den situation vi just nu står inför; förståelse. Förståelsen för supporterkulturen är låg, och varje gång oförståelsen kokas ned landar den i att man inte förstår “hatet”.

Det enkla svaret är att det inte handlar om hat.

Det hat som uttrycks i supportersammanhang är inte riktigt hat. Det är konstruerat. Det är teatralt. Riktigt hat är mörkt, svart och obarmhärtigt. Riktigt hat är drivkraften i folkmord och mörkrets politiska ideologier. Riktigt hat får inte längre uttryckas på svenska fotbollsläktare, det har vi sett till.

Supporterns hat är egentligen en form av koncentrerad rivalitet, och är en förlängning av idrottens innersta väsen: kraftmätningen. På planen tar den sig uttryck i ett gult kort när den övertaggade spelaren gör en desperat kapning därför att hon gör vad som helst för att vinna. På läktaren tar den sig uttryck i hårda ord och ramsor.

Supporterkulturen är teatral, ja närmast bombastisk, både i sin kärlek och i sitt hat. Det räcker att slå ett öga på våra tifon för att inse det. På läktaren blir glädje euforisk, sorg avgrundsdjup och rivalitet blir till… “hat”. Supporterns hat är konstruerat för att tillföra spänning på samma sätt som den konstruerade konflikten i en berättelse, film eller teaterföreställning. Jag tror inte ens firmorna verkligen hatar varandra, det räcker med att läsa om deras fighter för att inse att ligisten i Firman Boys känner en viss samhörighet med sin rival i Djurgårdens Fina Grabbar.

Kan vårt hat döda? Ja, kanske. Det beror hur man ser på det. En mentalt svag individ med dålig impulskontroll kan låta sig påverkas av det vi andra klarar av att hantera. “Triggern” kan vara lite vad som helst; en låt med Marilyn Manson, en mästerligt porträtterad Joker eller ett våldsamt datorspel, återigen uttrycksformer som bygger på konstruerat, teatralt hat. Är det datorspelet, eller Marilyn Manson som bär skulden? Det får du själv avgöra, men om du menar att hårda ramsor skapar mördare så sällar du dig till dem som också menar att “våldsfilmer” och heavy metal gör det.

Så till ansvar.

Det jag skriver om hat är en förklaring av vad hatet är i supportersammanhang, det är inte ett ställningstagande om huruvida det är bra eller dåligt. Se det som ett underlag för att själv kunna avgöra vad du tycker är okej och vad som inte är det. Att fatta det beslutet är att ta ansvar.

Både utifrån och inifrån supporterkulturen kommer nu krav på ett kollektivt ansvarstagande. Det är ett meningslöst krav, för ett kollektiv kan aldrig ta ansvar, det kan bara individer göra. Jag kan inte ta ansvar för dig. Johan Segui kan inte, hur mycket han än vill, ta ansvar för mig. Delat ansvar är inget ansvar. Det du ska göra är följande:

Du ska avgöra om du tycker det ovan beskrivna “hatet” är ok.

Du ska sjunga det du tycker är ok.

Du ska inte sjunga det du inte tycker är ok.

Du ska ha en egen åsikt, och du ska agera efter den.

Det är det enda ansvar som kan utkrävas av dig.

Vad min personliga åsikt om hatet är? Tja, jag hoppas att Djurgårdarna aldrig slutar kalla mig Gnagarsvin. Segerns sötma blir aldrig så söt som då, och förlustens bedrövelse aldrig så avgrundsdjup.

Niklas Wistedt

Fotbollssupporter, AIK

@niklaswistedt