I K-G Bergströms analys från Socialdemokraternas kongress i maj i år kan vi sannolikt finna ett delsvar på partiets oförmågor. Motioner om invandringen behandlades inte utan sköts på framtiden. Minst tolv kommunalråd hade utöver detta belagts med munkavle av partisekreterare Carin Jämtin i frågan. Allt skulle lösa sig ändå med S jobbpolitik lovade Stefan Löfven. Tre månader senare stod statsministern och lovade att inte bygga murar. Ytterligare tre månader senare hade Sverige kraschlandat och finansministern måste dels spara åtta MDR SEK under 2016 samt låna upp resterande till ett Migrationsverk som på ett år i praktiken fördubblat sina kända behov. 2016 kommer Migrationsverket ensamt svara för sju procent av statens utgifter. Med en i allt väsentligt reaktiv socialdemokrati som i spåret av Mona Sahlin, SSU, Socialdemokrater för Tro och Solidaritet som stämplat alla som ställt kritiska frågor kring migration som rasister eller, ännu värre, nazister sedan femton år tillbaka.

Aldrig har ett partipolitiskt beslut slagit så fel, och med så allvarliga konsekvenser.

Aftonbladet har en artikel som vittnar om en tsunami av kritik mot partiledningen. Och ett behov av en krisgeneral som förmådde leda arbetet i partiet och i regeringskansliet. Någon som Per Nuder. Eller. Någon som Jan ”Janne” Larsson. Bägge statssekreterare under Göran Persson och ansvariga för samordning och kommunikation. Bägge med hårda nypor. Att Nuder idag är officiellt ointresserad av politik i frontlinjen är allmänt känt, men han finns ändå kvar i kulisserna. Men med Jan Larsson kunde det ha slutat, eller i varje fall tett sig, annorlunda. Han rekryterades som valgeneral med just de ledande och koordinerande arbetsuppgifterna som efterfrågas idag och med sikte på att sedan iklädas rollen som samordningsminister. Men. Det interna partipolitiska spelet ville annorlunda. Några, mer specifikt någon som fostrats till partiledare sedan barnsben, ville inte se en grindvakt av Larssons kaliber stå i vägen den dagen Stefan Löfven skulle avgå. Den kanske mest lämpade kandidaten att stå vid Löfvens sida som samordningsminister i Statsrådsberedningen, den kanske mäktigaste taburetten av alla, manövrerades ut veckorna efter Almedalen 2014 när regeringssammansättningen bakades fram. Larsson slutade sin tjänst i direkt anslutning efter valet 2014 efter att han ställts utanför regeringen.

Aldrig har ett internt partipolitiskt spel slagit så fel, och med så allvarliga konsekvenser.

Socialdemokraternas kris, det är en kris, bottnar i en förlegad bild av sig själva som 40-procentsparti med över miljonen medlemmar samtidigt som partiledningen består av spelare fostrade i samma anda som Mikael Damberg som prioriterar sina egna karriärer och en riksdagsgrupp som till åttio procent består av knapptryckare. Som är för måna om sina positioner för att våga utmana eller ifrågasätta. Dambergs historia är väl känd. Som resultat av hans ordförandeskap i SSU var stämningen så dålig att Anna Lindh och Jan Nygren var tvungna att kallas in för att hindra ungdomsförbundet från att spricka. Lindh och Nygren lyckades med ett nödrop rädda förbundet men spelmentaliteten finns kvar. Politik som social sällskapslek, få eller inga har några erfarenheter från väljarnas vardag och umgås dessutom bara med varandra. Göran Persson varnade under sin tid som partiordförande vad som skulle ske när SSU:s partikultur nådde partiledningen. Vilken den gjort idag.

Aldrig har en partipolitiskt kultur slagit så fel, och med så allvarliga konsekvenser.

Socialdemokratin är i kris. Som ordförande har vi i en tämligen viljesvag Stefan Löfven vars ledarstil är bättre lämpad för soliga dagar med lugn och ro. Uppbackad av en partiledning som vägrar inse att vi är i kris. Det är, visar empiri, omöjligt att ta sig ur kriser om insikt saknas. Socialdemokraterna har långt till ett erkännande av sakförhållandena. Ett erkännande av felprioriteringar, felaktiga beslut toppat med insikt om en destruktiv ledar- och partikultur ligger inte hitom tidshorisonten som partiet ser ut idag.

I kinesiskan är tecknet för ”kris” uppbyggt av två stycken. ”Fara” samt ”möjlighet”. Men med tanke på hur Socialdemokraternas ledning fungerar idag så finns inte den kombinationen eftersom insikten av faran i dagens situation inte existerar hos vare sig Stefan Löfven eller partiledningen. Vi får, som det ser ut, tillsvidare leva med den partiledning vi har. Med den historia och de invanda beteenden från åren i SSU och tiden på Bommersvik de bär med sig.

Men. Förlåt dem, ty de veta inte bättre.

Eller? Ska vi verkligen förlåta dem? Kan de verkligen inte bättre?