Förbud eller inte förbud mot tiggeri verkar vara den stora politiska frågan nu i dagarna. Enligt min mening är detta ett praktexempel på ett falskt dilemma. (Normalt brukar jag föredra termen ”falsk dikotomi”, dvs. att man delar in något i två oförenliga motsatser utan något tredje alternativ. ”Dikotomi” betyder just att tudela. Men i det här fallet med den politiska kontroversen runt tiggeriet känns dilemma faktiskt mer träffande.)

Att rätt och slätt bara tillåta tiggeriet är inte en bra lösning. Det har i den offentliga miljön i det närmaste blivit vad man skulle kunna likna vid en sanitär olägenhet.

Att förbjuda tiggeriet är inte heller en bra lösning. Argumentet emot att ”man kan inte förbjuda fattigdom” anser jag vara ett fullt giltigt argument. Och ett förbud innebär i princip ett svårt gränsdragningsproblem. När är det att betrakta som tiggeri att be någon om pengar och när är det inte det? Och skall vi, potentiellt, låta människor svälta ihjäl för att de inte får tigga?

Det falska dilemmat uppstår därför att man inte granskat problemet ordentligt.

Frågan är inte om man borde förbjuda tiggeriet, utan under vilka omständigheter och kriterier det skall vara tillåtet.

Det var mycket länge sedan jag var utanför Norden, men jag vill minnas att jag har fått intyga innan inresa till annat land att jag har de medel jag behöver för mitt uppehälle i landet. Det är vad jag kan se en förnuftig utgångspunkt.

Från den utgångspunkten kan man som en likaledes förnuftig lösning på tiggeriproblemet fastslå att det tillhör de medborgerliga rättigheterna, och är man inte medborgare uppfyller man inte kraven på att få tigga i landet. Man är välkommen hit under förutsättning att man inte lämpar över sina problem på oss.

Man kan tänka sig lite skilda sätt att implementera detta praktiskt, men hur man än gör så måste det göras ordentligt. Men ett sätt man skulle kunna göra är att man helt enkelt sätter tiggarna på närmsta flyg eller båt hem och skickar räkningen till ambassaden. Eftersom myndigheter inte har några som helst problem med att ta ut ockeravgifter från sina egna medborgare (t.ex. 500 kronor i förseningsavgift om du glömmer att betala en vägtull på 65 kronor; nej jag glömde inte, men hotet stod där klart uttalat) så borde man inte ha några betänkligheter att tillämpa samma princip när det gäller andra nationer. Om de inte betalar räkningen, som då minimum skall vara faktiska kostnader såsom biljettkostnader, andra utgifter plus arbetstid fakturerad med 800 kronor per arbetstimme (siffran är inte tagen helt ur luften, länsstyrelsen som fakturerar i block om en halvtimme har mage att fakturera 400 kronor för att de tar emot ett begärt intyg per e-mejl) så lägger man på en miljon eller två i förseningsavgift. Om landet ifråga får någon form av bistånd så kan man helt enkelt dra in utbetalningar av bistånd för att betala kostnader.

Alternativt kör man tiggarna till ambassaden och överlämnar dem där (med en räkning för hanteringen, som hanteras på samma sätt som ovan) och låter (läs kräver) att ambassaden hanterar problemet.

Problem solved.

Att tigga när man är i nöd kan förvisso anses vara en mänsklig rättighet. Men inte att göra det på andras mark.

©2016 Anders ”Dolf” Ericsson. Alla rättigheter förbehållna.