Eller problemen, kanske är en bättre beskrivning än problemet. För människorna i lägren här och längs vägarna mot lägren är inte bara folk som flyr ond bråd död i Syrien. Här finns afghaner, pakistanier, eritreaner, irakier, albaner och många andra.

Så vad göra? Skicka tillbaks dem till Turkiet är huvudtanken – om än ofta lite grumligt formulerad. Men en syrisk kurd har nog ingen lysande framtid i ett Turkiet som för fullt krig mot kurder både i och utanför Turkiet.

Vill för sina liv inte tillbaka till Turkiet

Vi, jag och fotografen Firat Celik, som har kurdisk bakgrund – träffar Rahme Alo i ett nyuppslaget flyktingläger vid en bensinmack någon mil söder om gränsen till Makedonien. Hon, hennes man och deras fem barn, vill för sina liv inte tillbaka till Turkiet.

Men har de verkligen rätt att utan pass eller andra resedokument lämna Grekland, resa genom Makedonien och få en fristad och ekonomisk hjälp i Tyskland, dit de vill? Ja, säger många. Nej, säger lika många. Principer och lagar mot liv och död, eller i alla fall hopp om en bättre framtid.

När jag kommer tillbaka till gränsen mellan Grekland och Makedonien efter ett drygt halvår är skillnaden tydlig. I augusti läckte gränsen som ett såll och i princip alla flyktingar kom igenom, om än efter stora vedermödor. Nu är det stängt.

Hopplösheten breder ut sig. Men några, inte så många än, men några i alla fall har dragit slutsatsen att det minst dåliga alternativet är att söka asyl här i Grekland.

Alla vill slippa ta emot

I teorin ska de som flytt från kriget i Syrien få asyl, rätt snabbt dessutom. Men i praktiken kan det dröja. För oavsett vad internationellt avtal om mänskliga rättigheter, EU:s egna bestämmelser i frågan och allt vad organisationer om Amnesty International hävdar så är det som nu pågår ett spel som handlar om att slippa ta emot folk på flykt.

Grekland, tror jag, kommer inte att kunna hantera situationen om plötsligt tiotusentals människor använder sin rätt att söka asyl här. Men låt dem söka asyl först, så skickar vi dem till Turkiet sedan, är en tanke. Samtidigt är nog priset Turkiet kräver för högt för EU.

Så min gissning – gissning alltså – är att EU och Turkiet kommer överens. Fast det man kommer överens om kommer bara i liten utsträckning att faktiskt genomföras. Och folk på flykt som jag har mött i Grekland, Makedonien, Serbien, Ungern och Frankrike kommer att ha ett helvete länge till.

Omöjligt att passera nu

Tillbaka i Idomeni, eller rättare sagt området längs järnvägsspåret över gränsen mellan Grekland och Makedonien strax utanför byn. När jag var här för ett drygt halvår sedan kunde flyktingarna lite då och då forcera den nyss utlagda taggtråden, eller överrumpla gränsvakterna och rusa över gränsen. Vissa valde att hoppa upp på ett sakta passerande tåg.

Nu är det omöjligt. Längs gränsen går två parallella höga stängsel med flera lager av rakbladsvassa hinder. I korridoren mellan stängslen kör bepansrade bilar med vattenkanoner och lastbilar fulla med soldater.

Ett par hundra meter från gränsen vaktar grekisk kravallpolis järnvägsspåret. När ett av de sällsynta godstågen kommer mot gränsen kan flyktingarna inte ens komma i närheten.

Och det har vuxit upp fler läger. Jag och fotografen Firat Celik stannar till i fyra av dem. Små, men alla lika eländiga som huvudlägret precis vid gränsen.

Byråkratin kan ta 13 år i Grekland

Vad ska nu hända med alla de tiotusentals flyktingar som sitter fast i Grekland? Om EU och Turkiet kommer överens kan det kanske bli så att de alla tvingas tillbaka till Turkiet, som ju nästan alla här har passerat. Men ingen kommer att återvända frivilligt. Och vad händer om de då i stället använder sig av rätten att söka asyl här?

Grekisk byråkrati är inte att leka med. Jag vet, för jag har bott här. Det sägs att det finns människor som har väntat på slutgiltigt besked på en ansökan om asyl i 13 år.

Och vad tänker vi – jag – om allt detta? De har ju inget ont gjort, bara haft oturen att leva i fel land vid fel tillfälle. Men ingen vill ha dem.

Jag har talat med några få av dem, i lägret som kallas för ”djungeln” utanför Calais i Frankrike, i flyktingläger i Serbien, i Ungern, i Makedonien och här i Grekland. Alla anser att de har rätt att få en fristad, rätt att få hjälp, rätt att åtminstone få försöka att bygga sig en bättre framtid.

Efter ett par timmars klafsande i leran är mina skor genomblöta. Jag inser att det kanske inte var så smart att resa med vita jeans. Men det tar bara en timme att åka till hotell Bristol i Thessaloniki, och min favoritrestaurang i stan som ligger tvärs över gatan.

Där kan jag och Firat sitta och filosofera och sucka över en orättvis värld. Vi vill nog alla ha en värld som är mer rättvis. Men hur mycket är vi beredda att offra själva för att ordna det? Jag har inga svar, bara frågor.