Priletela sva v Dubrovnik in se z letališča napotila v mesto, se nekaj časa kopala, saj sva imela še nekaj ur do odhoda avtobusa do končnega cilja. Vmes sva se ga nažrla, da sva osmislila smoter poti. Ujela sva svoj avtobus in se popeljala naprej. Sčasoma sem se, po nekaj urah vožnje navkreber, streznil; na poti v osrčje celine. Da bi si skrajšal mučno pot, sem v roke vzel knjigo, ki sem jo požiral kot mlad, devetnajstleten, nadobuden mulc. Nekako se mi je zdelo, da bi bil rad pravi intelektualec, zato Dostojevski. Počasi sem luščil zadnji del knjige in zadnji stavki knjige so se iztekli v krajevno tablo, kamor sem bil namenjen. Prebral sem poslednje vrstice romana Zločin in kazen: "S tem pa se že pričenja nova zgodba, zgodba o človekovi postopni obnovi, zgodba o njegovem postopnem prerojenju in prehodu iz enega sveta v drug svet, zgodba o spoznavanju nove, dotistihmal povsem neznane resničnosti. To bi moglo biti predmet novi pripovesti - naša sedanja pripovest je s tem končana." Dvignil sem pogled iznad knjige, zagledal bleščeč odsev zahajajočega sonca na gladini jezera, ki je nosilo ime po kraju, čigar napis sem tisti hip ugledal na obcestni tabli: "Bileća". Doživel sem eno izmed tistih naključij, ki ti jih z vso svojo ironijo prinese učitelj - življenje, mešanico literature in realnega življenja. Prišel sem služit vojsko, spoznavat nov svet. Nič več ne bo tako, kot je bilo.

Bileća je v bivši Jugoslaviji veljala za najzahtevnejšo vojašnico v državi. Obstajali so številni miti o njej. Najbolj pogost je bil, da je edina oficirska šola, čeprav je šlo za šolo rezervnih oficirjev pehote, ki jo priznavajo Sovjeti, Kremelj, kot adekvat ruskim vojaškim šolam. Šola rezervnih oficirjev pehote, skrajšano ŠROP, je bila višnja na torti jugo vojske. Morda vam je znano, če pa ne, vam zaupam skrivnost: v času osamosvojitve so praktično v celoti konkretno dogajanje na terenu, v neposrednem stiku z JLA, vodili in koordinirali rezervni oficirji, ki so se izšolali ali pa odslužili svoje obvezno služenje v tej kasarni. Preverite, če ne verjamete, presenečeni boste. Danes je na facebooku stran "ŠROP Bileća" na kateri se povezujejo gojenci te šole iz bivše Jugoslavije. Obstajajo letna srečanja vseh, ki so služili, in vsak, ki je kdaj tam služil vojsko, je ne bo nikoli pozabil.

Glede na to, da sem bil tam, da sem odslužil, da sem pravzaprav še danes neke vrste oficir te vojske, vam lahko iz prve posredujem informacije, kako je to bilo videti. Namreč, večkrat slišiš, kako se iz zgodovine nič ne naučimo, kar niti ni čudno glede na to, da se človek rodi kot tabula rasa, ki jo šele življenje popiše in obrusi z najboljšim učiteljem, osebnimi napakami.

Skupaj z jeklenimi možmi, kot sta recimo Zmago Jelinčič in še bolj klen vojščak SDS Žan Mahnič, bi jih poslale pridobivat življenjske izkušnje in red v vojsko

V medijih prebiram o tem, kako so fantje mehkužni, celo mame se zgražajo nad razvajenostjo svojih sinčkov. Skupaj z jeklenimi možmi, kot sta recimo Zmago Jelinčič in še bolj klen vojščak SDS Žan Mahnič, bi jih poslale pridobivat življenjske izkušnje in red v vojsko. Ta naj bi iz njih naredila moža, državi pa znova povrnila veliko začetnico. Slednje me je privedlo do spominov na moje služenje.

Poslušam in se čudim, predvsem temu, kako se očitno mora vsaka nova generacija učiti zmot človeštva in kako sčasoma določene vsebine pridobijo povsem drugačno kvaliteto, kot jo imajo v resnici. Šokantno zame je bilo modrovanje neke mame. Prav neka mama je rekla: naučiti jih je treba reda. Očitno tistega, česar sama ni znala, zmogla doseči, in kakor si ga predstavlja, da je ali naj bi bil. Vojska ji očitno predstavlja vzgojno ustanovo ali pa čistilni servis. Žal, glede na svoje izkušnje jo in vas moram razočarati: vojska je vzgojna institucija, a njen smoter ni civilni red, pač pa red, ki je potreben za skupinsko ubijanje posameznika ali skupine ljudi.

V Bileći so nas to učili - ta red in organiziranje v enoti, da bi ubijali. Celoten smoter in proces je bil prignan do perfekcije, ki je posameznika v celoti podredila kolektivu in ideji, ki ga je osmišljala: izoblikovati učinkovit morilski stroj.

Niso nas učili zlaganja postelj, ker pospravljena postelja dopolnjuje bodibildersko izklesano postavo notranje opreme stanovanja. Ne, drage mame! Vas zanima, kako je potekalo učenje te redoljubnosti in podobnih veščin, recimo urejanje stalaž, kjer smo imeli zložene avtomatske puške in ostalo opremo? Takole približno. Spat smo morali iti ob deseti uri zvečer. Do takrat smo morali urediti stalaže, ki jih je preverjal nadrejeni vodnik. Ta jih je potem naslednjih nekaj ur razmetaval, kričal nate, zakaj nisi tega pospravil. Nisi mu mogel pojasniti, da si, ampak, da jih je on namenoma razmetal. Enkrat, dvakrat, desetkrat. Vsem tridesetim v spalnici. Vsak večer, vsak!!! Pol leta zapored, vsak večer! Spat si šel šele sredi noči in vstal si zgodaj. Spal nisi nič. Vsak dan, vsak! Zjutraj je prišel glavni oficir in nate kričal, zakaj nisi šel spat ob zapovedani uri. Ni razumel - kot ni tvoj vodnik tvojega zlaganja -, da nisi mogel, ker ti je vodnik namenoma razmetal stalažo. Toda vodnik tega ne počne namenoma, pač pa, ker ne zložiš prav, pa že mesece in mesece pospravljaš. Res si bedak, da to po vsem tem času ne znaš. In če si rekel, da znaš, te je vprašal, ali hočeš reči, da vodnik (tvoj komandir) laže. Seveda ne laže. Kako lahko on, ki nekaj je, laže? A vas to na kaj spominja? On, ki nekaj je, ne laže! Boljše je bilo, da si rekel, da razumeš.

A vas zanima, kako je bilo videti, da smo vsi korakali kot eden. Tisti, ki edini ve, kako se koraka? Na dvorišču smo imeli ogromna ogledala. Stal si pred njimi in si ukazoval. Sam sebi, oslu v ogledalu! Gledal si se v ogledalo in kričal: "Mir-no!" In stal mirno. Potem si zakričal nase, osla: "Na le-vo." In se obrnil kamor si sebi, oslu, ukazal. Če nisi dovolj na glas kričal nase, so te popravili spet tvoji zvesti vodniki, dokler nisi nase kričal s polnim grlom in se pomikal, kot si ukazoval. Da pa bi bilo prijetneje, te je sčasoma z "ostavi", torej - "ponovi", spodbujal tvoj prijatelj, s katerim sta delila skupno usodo vojaka. Drug drugemu smo ukazovali, vsi iz istega zosa. Prosili smo se, da se čim bolj zafrkavamo, da bi ne bili deležni dodatnega zafrkavanja in poniževanja (vodnikov), razosebljanja in poenotenja mnoštva v eno samo, v en sam stroj. Stroj, ki je zdaj, ko zna korakati kot eden, brez pomislekov pripravljen uresničiti, kar smo vadili kasneje. Streljati (ubijati) natančno. V čelo, v zgornji del telesa. Vsak dan, mesece in mesece, so kričali na nas, smo kričali drug na drugega, se zlagali v matematično izrisane formacije, da bi končno lahko streljali kot eden! Vsak dan, vsako uro, minuto. Ves ta čas, ki smo ga na osebnih koledarčkih z isto vnemo izničevali s križci, ki so nam odmerjali čas do dne, ko se rešimo te nočne more, da se osvobodimo.

In potem smo streljali. Tam, na strelišču, so bili z nami vsi prijazni, sploh oficirji. Kot bi mama pohvalila sina, ki je pospravil svojo posteljo, odnesel smeti v koš, bil redoljuben, so nas pohvalili. Vedeli so, da je strelivo v kalašnikovkah pravo, da so ročne bombe, ki smo jih metali, smrtonosne na razdalji 60 metrov. Pohvalili so nas za vsak strel in met bombe v pravo smer, proč od nas, ki smo se medsebojno sovražili. Bili smo vzgojeni, da ubijamo, in človek v takšnem stanju, recimo kasneje v bitki, ko je pred njim še nekdo, s katerim ni imel ravno prijaznih medsebojnih odnosov v času služenja vojske, še njemu zlahka pokloni brezplačen metek v hrbet. Mar ne? Od nekod je priletel.

Vojska ji očitno predstavlja vzgojno ustanovo ali pa čistilni servis

Edini pravi prijatelj, za katerega sem imel občutek, da mi je lajšal grozljivost izkušnje, ki se je na fizični ravni kazala recimo v obliki tega, da nisem, ob prihodu, teden dni spregovoril enega samega stavka, da nisem šel na stranišče, ne boste verjeli, ampak je res, mesec dni, je bil fant s priimkom Čanković. Tudi on je bil kot jaz, ljubitelj Dostojevskega. Uro in pol prostega časa, ki so nam ga naklonili ob nedeljah, v vseh (ne pozabite) urah in minutah, sva skupaj preživljala v vojaški kantini in se nacejala s toplo brozgo piva Nektar, ki ga nisem nikoli več niti prijel v roke, kaj šele pil. To je bila ura in pol prijetnega ščebeta o najinih skupnih vrednotah. To je bilo tisto vojaško tovarištvo, o katerem zna marsikdo povedati, da je nekaj najbolj povezujočega, plemenitega. Bil sem mu hvaležen za vsako uro toplega klepeta, za neke vrste mini odmerke nežnosti, ki sem jo tako zelo pogrešal med surovim vpitjem oficirjev, med neskončnimi pohodi, sistemskim mučenjem v času, ko smo morali pod tuš in so nam za zabavo namenoma zaprli toplo vodo, da bi spoznali ledeno temperaturo hercegovske vode. Vsakič, pol leta!

Čanković je bil zame edina svetla točka moje vojske, edini svetli žarek tistega leta travmatiziranj in poniževanj. In to je ostal do dne, ko sem izvedel, da je moj nekdanji poročnik v času zadnje balkanske vojne s svojo enoto zasedel kasarno v Bileći, vdrl v arhiv čete, kjer je našel dokumente o nekdanjih špicljih vojaške tajne službe. V naši četi sta bila dva, neki Slovenec, ki ga še vidim občasno, in Čanković. Zdaj, ko vem, zakaj je bil prijazen, mi je jasno, da so nas preverjali, ali smo sposobni ubijati za njih. Za tiste pospravljene postelje je vojski vseeno. Drage mame, to je vojska, stroj za ubijanje, ne čistilni servis. Naj vam še zaupam: mene so naučili ubijati, znam! Vrnil sem se prerojen, kot mi je napovedoval Dostojevski, in ne pospravljam več postelje, kar me je mama prej naučila.