Marokkolaisen muslimin surmattua ja haavoitettua lukuisia ihmisiä Isis-tyylisellä veitsi-iskulla Turussa pääministeri sanoi, että viattomien tappaminen on vastoin uskontojen periaatteita ja että vihaan ei tule vastata vihalla.

Tasavallan presidentti osallistui rauhoitteluun vetoamalla mielipidejohtajiin maltillisen ja tolkullisen puheen puolesta.

Kun tosiasioiden vyyhti sittemmin alkoi purkautua, kielletyn pahuuden kasvot nousivat esiin.

Jokainen peruskouluhistorian suorittanut tietää, että henkinen ja fyysinen väkivalta nimenomaan on kuulunut kaikkiin järjestäytyneisiin uskontoihin. Autoritäärisessä muodossaan ja vaiheessaan kristillinen kirkko käännytti pakolla, alisti, kontrolloi, kidutti ja murhasi viattomia ihmisiä Jumalan nimeen.

Nykyisessä muodossaan islam on yhä autoritäärinen ja laajentumishaluinen maailmanuskonto, jonka jyrkimpiin muotoihin kuuluu kammottava määrä paitsi henkistä alistusta myös fyysistä väkivaltaa ja murhaamista.

Miksi sen myöntäminen on niin vaikeaa?

Vaikka islamia ei voi haastaa oikeuteen, se on samassa mielessä syytteessä Historian tuomiolla kuin esimerkiksi kristinusko, kansallissosialismi tai kommunismi

Kun kansalaisten turvallisuudesta vastuussa oleva valtiojohto silottelee tosiasioita ja holhoaa vapaiden kansalaisen mielipiteitä, koska pelkää vastakkainasettelua, minussa herää kysymys, mikä psykologinen mekanismi johtajiamme ohjailee?

Kuka tai mikä on syyllinen Turun terroristiseen pahuuteen?

Paradoksaalisesti totuuden sanat voi kuulla niistä Isisin äänitorvista, jotka ylistävät kaikkia vääräuskoisten teurastajia kunnon jihadisteiksi.

Kaikki islamilaiset eivät ole jihadisteja, mutta kaikki jihadistit ovat islamilaisia. Siten islamin oppi- ja aatejärjestelmä on osasyyllinen innoittamaansa terrorismiin.

Toki syyllisiä ovat iskun suunnittelijat ja tekijät, mutta he ovat kuitenkin yhden äärilaidan islamilla aivopestyjä uskonsotureita Allahin käskystä. Vaikka islamia ei voi haastaa oikeuteen, se on samassa mielessä syytteessä Historian tuomiolla kuin esimerkiksi kristinusko, kansallissosialismi tai kommunismi niistä hirmuteoista, joihin ne ovat seuraajiaan pakottavasti ohjanneet.

Mitä vastakkainasetteluun tulee, niin minusta ihmisiä alistavien ja murhaavien aatteiden vastustaminen on oikein ja jokaisen vapauden ystävän velvollisuus.

Kirkolliset reaktiot ja lausumat kertovat syvästä eettisestä kriisistä

Suomen Evankelisluterilaisella kirkolla on yhä vahva yhteiskunnallinen rooli eettisenä instituutiona. Tyrmistyneenä olen lukenut piispojen lausumia terrorismista.

Helsingin piispa Irja Askolan mielestä (siirryt toiseen palveluun) terrorismissa huutaa globaali epäoikeudenmukaisuus isoin kirjaimin.

Turun piispa Kaarlo Kalliala on samoilla linjoilla ja miettii (siirryt toiseen palveluun), että Isisin sotureiksi hakeudutaan, koska Suomi on ohikatsomisen yhteiskunta.

Heti Turun iskun jälkeen arkkipiispa Kari Mäkinen kertoi, että on vaikea eläytyä tekijän ajatusmaailmaan ja ymmärtää, mikä saa ihmisen toimimaan niin, ja samalla hän halusi muistuttaa, että myös tekijä on yksi meistä.

Luonnollisesti kaikki piispat ovat toistuvasti varoittaneet vastakkainasettelusta ja olleet sitä mieltä, että islam kuten kaikki muutkin uskonnot on rauhan asialla.

Nämä kirkolliset reaktiot ja lausumat kertovat syvästä eettisestä kriisistä, johon Jeesus Nasaretilaisen saarnaama äärimmäinen ja sekava ihanteellisuus johtaa.

Jos kaikki ovat pahoja, kukaan ei ole erityisesti paha

Äärimmäistä se on Jeesuksen vaatiessa seuraajiaan rakastamaan vihollisiaan. Siiskö Isisin raiskaamien tyttöjen pitäisi rakastaa sadistisia alistajiaan – aivan kuten nämä ihmishirviöt itsekin vaativat.

Sekavaa se on Jeesuksen asettaessa ajatukset, sanat ja teot samanarvoisiksi. Siiskö se, joka joskus on ajatellut ”kuole sika”, on samassa määrin syyllinen kuin terroristi, joka puukottaa ja viiltelee viattomia ohikulkijoita kaksin käsin.

Kun ajattelutapa on ylimaallista armollisuutta, pahuus liukenee pois tai siitä tulee samassa määrin kaikkien ominaisuus – perisynti.

Jos kaikki ovat pahoja, kukaan ei ole erityisesti paha.

Vanhassa autoritäärisessä kristillisyydessä kuvioon tuli taikauskoista tolkkua siitä, että pahuus oli persoonallisen pahan, Sielunvihollisen vaikutusta, mutta modernissa eksistentiaalisessa kristillisyydessä Paholainen on haihtunut ja jäljelle on jäänyt pelkkä epä-älyllinen sekasotku, joka yleisessä mielipiteessä kääntyy toivekuvaksi jokaisen ihmisen syntyperäisestä perimmäisestä hyvyydestä.

Pahuuden kieltämisen toinen päälähde onkin oletus eettisestä ihmisluonnosta. Toisin sanoen, ne jotka vaikeina hetkinä syvästi liikuttuen turvaavat ihmisyyteen – kuten Sauli Niinistö tai Timo Soini – joko tietoisesti tai vaistomaisesti kallistuvat sille kannalle, että ihmisessä on jokin myötäsyntyinen eettinen olemus.

Tarkemmin ajatellen tämä emotionaalisesti ymmärrettävä turvautuminen annettuun ihmisyyteen on evoluution vastaista unelmointia. Yhä edelleen näkee ja kuulee puhetta ”evoluutioteoriasta” ikään kuin kyseessä olisi vain yksi mahdollinen tulkinta lajinkehityksestä ja ihmislajin synnystä. Tosiasiassa näyttö on jo ajat sitten vakuuttanut tiedeyhteisön siinä määrin, että evoluutiosta on puhuttava faktisena luonnonhistoriana, ei teoriana.

Hyvyyden ja pahuuden tase tässä maailmassa on vain ja ainoastaan valintojemme ja tekojemme seurausta

Mielestäni niin kristittyjen ja muiden uskovien kuin humanistien on aika herätä jäännöksettömään vastuullisuuteen ihmisyyden suunnasta.

Syntyessään ihmislapsi on vain homo sapiens –lajin yksilö, josta voidaan kasvattaa ja muokata yhtä hyvin myötätuntoinen oikeudenmukaisuuden vaalija kuin toisia ihmisiä surutta surmaava lapsisoturi.

Siksi on mahdollista että juuri nyt joku vankkauskoinen terroristiäiskä suukottaa omaa pikkujihadistiaan, joka supersankaripäivänä tepastelee lastentarhaan leikkipommivyö uumallaan – kuten Gazassa tiettävästi tapahtuu.

Kun hyväksymme realistisen tavan suhtautua ihmisyyteen, se tekee elämästämme sekä vaativampaa että arvokkaampaa. Hyvyyden ja pahuuden tase tässä maailmassa on vain ja ainoastaan valintojemme ja tekojemme seurausta.

Valintojen hetkellä on turvattava sisäisesti velvoittavaan moraalilakiin. Vaikuttavan esimerkin tästä antoivat ne Turun torin auttajat, jotka nousivat pahaa vastaan ja riensivät uhrien avuksi.

Terroristisen pahuuden äärellä on siis syytä olla tarkkana, ennen kuin ryhtyy leikkimään ylenpalttista anteeksiantajaa, sillä eettisen johdonmukaisuuden kannalta katsoen pahuuden kieltäminen ja pahojen armahtaminen ovat pahuuden jatkamista.

Jari Ehrnrooth

Kirjoittaja kirjailija ja filosofi, kulttuurihistorian dosentti Turun yliopistossa ja sosiologian dosentti Helsingin yliopistossa. Syntyi Koitereella, kirjoittaa Munkkiniemessä, juoksee Keskuspuistossa.