Sääntö-Suomi iski nyt urheilukatsomossa – selkäkipuinen katsoja ohjattiin bajamajojen viereen seisomaan

Tuomas Manninen ei saanut seisoa katsomon takana jalkapallo-ottelussa. Hän kertoo kolumnissaan tapahtumista.

Pienet asiat johtavat isoihin yllätyksiin, kuten se kaaosteorian perhosen siipien läpsy Itä-Aasiassa, jonka jälkeen luotijunat törmäilevät Euroopassa.

Minulla se alkoi greipeistä, ja pian olin järjestysmiesten silmätikkuna Oulunkylän Mustapekka-areenalla uhmaamassa kenttäturvallisuutta.

Siis minä, sakeasti rauhanpiipun mies, sisäinen nössö, ei rikosrekisteriä, joitakin nuoruuden ylinopeussakkoja tuuritaksikuskina, evlut-kirkon jäsen, joka on kerran ostanut Iso Numero -lehden.

Kaikki alkoi siis, kun Tapanilan Alepasta loppuivat greipit eikä uusia tilattu.

Aamuni on riippuvainen omin käsin puristetusta greippimehusta. Appelsiinit ja verigreipit eivät ole sama asia. Lähtiessäni sunnuntaina töistä kohti Mustapekka-areenaa, koukkasin Tunnelin Alepaan, ostin kaksi (isoa) greippiä, laitoin reppuun ja repun selkään.

***

Gnistanilla oli vastassa EIF. Ykköstä.

Kotijoukkue on kodikas seura, jonka toimihenkilöillä on hopeiset viikset ja ystävälliset kasvot. Peleihin tulee kuin omaan olohuoneeseen. Jään usein seisomaan ylimmän penkkirivin taakse, sillä jos istun, seuraava päivä on päänsärkypäivä.

Sinne jäin taas, lipunmyynnistä kaukaisemman kenttäpuoliskon kohdalle. Kohta tuli järjestysmies sanomaan, että pitää siirtyä katsomoon, tai jos selkä muka vaatii seisomista, pitää siirtyä (huiskaisi bajamajojen suuntaan).

Yleisöä oli 498 ja väljää oli niin katsomossa kuin sen takana. Muutama muukin oli jäänyt seisomaan, muuten vain tai juttelemaan viimeisellä rivillä istuvan tutun kanssa.

Olin utelias tietämään, oliko määräys Uefalta vai Palloliitolta.

Kuulemma stadionin turvamääräykset määrittelivät tämän hallirakennuksen seinän ja katsomon välisen ”käytävän” poistumisväyläksi, jonka pitää olla esteetön. Tosin, jos syttyy tulipalo, sitä ei käytetä, vaan ihmiset ohjataan kentälle. Kyse oli toisin sanoen poistumisesta, joka tapahtuu normaalisti ottelun päätyttyä.

Kirosin greipit repussa. Näytin leveämmältä ja siis tukkivammalta kuin olin. Provokaatiolta.

Käytävän leveys oli 1,5 metriä, joten periaatteessa siinä mahtuu helposti ohittamaan reppumiehen, jopa greippireppumiehen. Ahtautta olisi syntynyt, jos ohitseni olisi (sivuttain) yrittänyt Allegra Cole, tuo mormoniäiti ja pianonsoitonopettaja, joka, kuten saimme äskettäin lukea (IS 28.5.), on ryhtynyt glamourmalliksi ”eikä pysty solmimaan omia kengännauhojaan eikä kulkemaan ovissa sivuttain”. (Miksi muuten ovista pitäisi kulkea sivuttain?)

Siirryin bajamajojen viereen, mistä näki kentän oikein hyvin lukuun ottamatta toista maalialuetta, joka jäi koivun taakse, mutta onneksi lehdet olivat hiirenkorvalla. Siinä puoliksi edessäni nuorfanikatsomossa Niklas, Matias, Lassi, Aaron, Hemmi, Daniel, Kaapo ja Amos pitivät hienosti meteliä: YY-KAA-KOO, GNISTAN ON PROO!

Alunperin tukkimani kohdan taisi ohittaa neljä ihmistä: kaksi miestä bajamajaretkellä, isoäiti (kulki edestakaisin) tuuditellessaan sylilasta sekä olkihattumies, joka jättäytyi ovelasti juttelemaan järjestysmiesten kanssa. Senkin salatukkija! Salaseisoja.

Gnistan nousi syksyllä Ykköseen. Ykkönen ei ole Kakkonen. Turvatason pitääkin olla korkeampi. Ei voida tuudittautua, että mitään ei tapahdu.

...ja vielä

Palloliiton pitää vaatia EIF vaihtamaan taiteelliset pelipaitanumeronsa käpertyneistä valkoisista ankeroisista helpommin tulkittaviksi. Ja Gnistan voisi mieluusti vaihtaa käsiohjelman pohjavärin valkoiseksi, jotta katsoja kykenee tekemään omia kokoonpanomerkintöjä.

Lue lisää Tuomas Mannisen kolumneja tämän linkin takaa.