Tehokas metsänhoito siivoaa metsistä lahopuut, ja samalla se vie elinmahdollisuudet suurelta joukolta eliöitä. Jos suuta ei laiteta säkkiä myöten, iskee luonnonvarojen törsääminen 30 vuoden kuluttua ihmistä omaan nilkkaan, sanovat luonnon monimuotoisuuden asiantuntijat.

Tsää, tsää!

Hömötiaisen kutsuääni katkeaa metsäkoneen käynnistymiseen. Lintu lehahtaa kuusen oksalta syvemmälle metsään.

Kuljettaja ohjaa metsäkoneensa puiden väliin ja nostaa kouran kuusen juurelle. Saha katkaisee rungon ja muutamassa sekunnissa karsittu puu on valmis pinottavaksi.

Jyväskylässä kokoontui vastikään 800 luonnonsuojelubiologian asiantuntijaa eri puolilta maailmaa. He lausuvat painavia sanoja luonnon monimuotoisuuden kuihtumisesta.

– Ekosysteemissä alkanut muutos voi saavuttaa pisteen, jonka jälkeen emme enää voi kontrolloida luonnon reaktioita, sanoo Cristiana Pașca Palmer.

Pașca Palmer johtaa YK:n luonnon monimuotoisuus -sopimusta, jossa ovat mukana lähes kaikki maailman maat (Ympäristöministeriö). (siirryt toiseen palveluun)Tällä hetkellä neuvotellaan eri maiden hallitusten kanssa uudesta kansainvälisestä sopimuksesta.

Elämän säilyttämiseen maapallolla tähtäävä sopimus on tarkoitus allekirjoittaa kahden vuoden kuluttua Pekingissä.

YK:ssa luonnon monimuotoisuuteen liittyvistä asioista vastaava Cristiana Pașca Palmer kertoo, että valtioilla on kaksi vuotta aikaa saavuttaa kansainvälisen sopimuksen tavoitteet: suojella 17 % maapinta-alasta ja 10% meristä. Antro Valo, Yle

Suomessa luonnon monimuotoisuutta uhkaa pula lahopuusta.

Talousmetsät kasvavat humisten, mutta niitä myös hakataan ja uudistetaan tehokkaasti, niin ettei laholle jää mahdollisuutta. Nykyään valtaosa metsän uudistamisesta tehdään avohakkuuna.

Metsäkone myllertää ekosysteemin

Taitava metsäkoneenkuljettaja mullistaa paikallisen ekosysteemin nopeasti vuosikymmeniksi. Kun puut on kaadettu, hakkuuaukosta korjataan usein talteen myös oksat ja kannot.

Lämpötilaa tasaavan kasvuston kadottua jäljelle jää kuuma aukko. Sen maaperään tehdään laikkuja tai mättäitä parantamaan taimen kasvuun lähtöä (Metsälehti) (siirryt toiseen palveluun).

– Ihminen ei voi parantaa luonnon tilaa, sanoo Jyväskylän yliopiston ekologian professori Janne Kotiaho. Hän katsoo kotimaista avohakkuuta globaalista näkökulmasta. Hänen mukaansa luonto ei tarvitse avohakkuuta eikä mitään muutakaan hakkuuta.

Ainoa, joka hakkuita tarvitsee, on ihminen.

– Jos meillä kuolee yksilöitä avohakkuualalla, ei sillä ole ihan hirvittävän suurta väliä, kun se on yksittäinen tapahtuma. Mutta, kun tätä tapahtuu maailmalla laajasti, on vaarallista ajatella, että se ei haittaa, sanoo ekologian professori Janne Kotiaho. Niko Mannonen / Yle

Hakkuu uudistaa

Suomessa yli hakataan 100 000 hehtaaria metsää vuodessa.

– Osa lajeista vaatii avohakkuuta, koska ne uudistuvat sillä tavoin. Opin tämän asiantuntijoilta ollessani Romanian ympäristö- ja metsäministerinä, toteaa YK:n biodiversiteettisopimuksen pääsihteeri Cristiana Pașca Palmer.

– Mutta muut lajit!, hän jatkaa: – jos avohakkaat, tuhoat metsän. Ekosysteemi on sitä kestävämpi, mitä enemmän monimuotoisuutta metsässä on.

Avohakkuun reunoilla tuuli on kallistanut jäljelle jäänyttä metsää. Jaana Polamo, Yle

Paikallisen kolon puute

Kun metsäkone alkaa kaataa metsästä puuta, eläimet poistuvat paikalta. Suurille eläimille aukkohakkuu ei näytä aiheuttavan suurta harmia, koska mitä suurempi eläin on, sitä laajemmalla alalla se elää ja liikkuu.

– Parin hehtaarin aukko ei välttämättä aiheuta suuria muutoksia naapurustossa, koska naapurit tuntevat toisensa jo muutenkin. Eikä hakkuuaukosta metsään siirtyminen aiheuta erityistä taistelua elintilastakaan, koska luonnossa ravinnosta ja resursseista kilpaillaan muutenkin päivittäin, sanoo Kotiaho.

Hakkuuaukosta vanhaan metsään lentäneiden lintujen keskuudessakaan ei ala alfaurosten välistä ottelua siitä, kenestä tulee uuden oksan valtias.

Soveltavan ekologian professori Mikko Mönkkönen Jyväskylän yliopistosta kertoo, että lintujen reviirit eivät ole täynnä.

– Sen vuoksi muutto hakkuuaukosta metsään ei johda kilpailutilanteeseen. Liito-oravalla taas voi olla vaikeuksia löytää suomalaisesta talousmetsästä korvaavaa paikkaa. Liito-orava pesii ja tarvitsee puun koloja, joissa päivät vietetään. Sillä voikin olla paikallista kolon puutetta.

Soveltavan ekologian professori Mikko Mönkkönen muistuttaa, että vaikka linnut ovat sitoutuneita reviireihinsä, ne liikkuvat laajasti oman reviirinsä ulkopuolella hakemassa ruokaa ja pariutumiskumppaneita. Niko Mannonen, Yle

Avohakkuu muuttaa linnuston

Avohakkuun jälkeen kaikki sulkeutuneen metsän lintulajit etsivät uuden elinpiirin.

– Aukkoon tulee tilalle avomaan lajeja, kuten kivitasku, pensastasku ja pikkulepinkäinen, kertoo vastaava suojelubiologi Panu Kuokkanen Metsähallituksen Luontopalveluista.

Elinvoimainen pensastasku elää hakkuuaukossa. Maarit Myyrä, Saarijärvi

Pensaston kehittyessa aukon valtaavat yleistyneet lajit.

Hakkuuaukko vesakoituu viidessä vuodessa, samalla lintujen yleismies-Jantuset valtaavat taimikon

– Tällaisia lintuja ovat esimerkiksi pajulinnut, punakylkirastas ja lehtokerttu. Nuoressa metsässä viipottaa myös yleistyneitä lajeja kuten peippo, punarinta ja laulurastas, kertoo professori Mönkkönen.

Talvisin vesakoista tulee hirvilaitumia, kun hirvet kahlaavat lumen poikki syömään lehtipuita ja taimia.

Metsäkone tatuoi maaperään kestävän jäljen

Pekka Pantsu / Yle

Työskennellessään metsäkone painaa renkaan kuvioita maan pintaan. Karu maa sietää mylläystä paremmin kuin kostea, sen vuoksi esimerkiksi puolukka voi menestyä hakkuuaukoilla.

– Sammalet eivät kestä avointa ilmastoa, niiden tilalle aukkoon puskevat heinäkasvit ja vadelma, kertoo ekologian professori Janne Kotiaho.

Hakkuun jälkeen tuoreella kankaalla kasvaa mustikoita ja sammalta, mutta muutamassa vuodessa metsäkasvit häviävät.

– Mitä kosteampi ja tuoreempi hakkuupaikka on, sitä isompi muutos tapahtuu kasvilajistossa. Lehdoissa se on totaalinen, selittää ekologian professori Mikko Mönkkönen.

Kun mustikka katoaa metsästä, kärsii yllättävän moni laji.

– Esimerkiksi kanalintujen poikaset viettävät elämänsä alkutaipaleen mustikkavarvikossa nautiskellen helposta hyönteisravinnosta, sanoo Mönkkönen.

Metsien monimuotoisuus lahoaa

Uuden metsän kiertokulussa kymmenen vuoden ikäinen metsä on nuorta. Parikymppinen metsä kokee ensimmäiset harvennuksensa, joissa raivataan kasvutilaa halutuille puulajeille.

Aika ajoin metsästä harvennetaan puuta ja lopulta, 60-70 vuoden iässä, metsä hakataan paljaaksi.

Suomessa on harjoitettu avohakkuuta vuosikymmenien ajan, mutta nyt sitä halutaan rajoittaa lailla. Toukokuussa alulle laitettu kansalaisaloite pyrkii lopettamaan avohakkuut valtion metsissä.

Kansalaisaloite etenee eduskunnan käsiteltäväksi, jos se saa vähintään 50 000 kannatusilmoitusta kuudessa kuukaudessa kertoo Kansalaisaloite -sivusto (siirryt toiseen palveluun).

– Jos meillä ei olisi niin paljon avohakkuita kuin tällä hetkellä on, luonto voisi paremmin. Voi olla, että se sama puumäärä voitaisiin saada menetelmillä, jotka aiheuttavat pienemmän häiriön, toteaa ekologian professori Janne Kotiaho.

Myös käytännöllisen ekologian professorin Mikko Mönkkönen myötäilee lakialoitetta, koska avohakkuu on hänen mielestään liian yksipuolinen tapa hakata metsää.

Toisaalta Mönkkösen mielestä Suomeen mahtuu sekä avohakkuuta että jatkuvaa kasvatusta. Hänen mukaansa olennainen kysymys on se, kuinka paljon Suomessa vuosittain otetaan puuta metsistä.

Talousmetsä ei koskaan muutu varttuneeksi, vanhaksi metsäksi, koska puut korjataan ennen kuin ne lahoavat. Lahopuun puute on keskeinen metsän monimuotoisuutta pienentävä ongelma varsinkin, kun iso osa suomalaisista metsälajeista tarvitsee lahoa elääkseen.

Jaana Polamo, Yle

Kotiaho kertoo, että Suomen 45 000 lajista joka kymmenes, eli 4000-5000 lajia, on riippuvaisia lahopuusta.

– Jos luontaisessa metsässä on lahopuuta 60-120 kuutiometriä hehtaarilla, niin tällä hetkellä sitä on metsissä alle viisi kuutiota. Olemme vieneet 95% näiden lajien resursseista pois. Sillä on suuri vaikutus lajien elämään.

Lahoa hyödyntävät sienet ja koko joukko selkärangattomia. Mönkkönen kertoo, että lahoavan puun sisällä on melkoinen ekosysteemi.

– Monesti ihmiset ajattelevat, että on haaskausta jättää puuta lahoamaan metsiin. Ekologina ajattelen, että lahoavassa puussa on oma ekosysteeminsä, ja sen lajit ovat täydellisen riippuvaisia tuosta elinympäristöstä. Jos se viedään pois, se on kyllä kylmää kyytiä lajeille.

Viljelijä hyötyy lahosta

Ihmisen kannalta lahon puun hyöty näyttäytyy vasta muutaman mutkan takaa.

Lahopuu auttaa esimerkiksi kuminan viljelijää. Yli neljännes maailman kuminasta viljellään Suomessa, ja maustekasvi tarvitsee pölyttäjiä.

– Esimerkiksi kuminapeltojen vieressä olisi hyvä olla metsiä, joissa on jonkin verran lahopuuta, koska pölyttäjähyönteiset viihtyvät aluksi metsässä. Sieltä ne siirtyvät pelloille pölyttämään kasveja, ja tätä kautta tuotto on suurempi, toteaa suunnittelija Reijo Hokkanen Metsähallituksesta.

Tehomaatalouden vaikutukset ovat kuitenkin ajaneet pölyttäjät maailmanlaajuiseen kriisiin, jonka vaikutuksia on syytä pohtia Suomessakin, todetaan Jyväskylän yliopiston tiedotteessa. (siirryt toiseen palveluun)

Kukkakärpäset elävät toukkavaiheessa lahopuissa, mutta pölyttävät aikuisena esimerkiksi kuminaa. Petri Aaltonen / Yle

Lahopuussa elää “biologisia aseita”

Osa tuholaisten luontaisista vihollisista elää toukkavaiheessa lahopuussa. Aikuisena ne siirtyvät pellolle syömään kirvoja tai muita tuhohyönteisiä.

– Lahopuuta ei tarvitakaan vain sen vuoksi, että suojellaan uhanalaisia lajeja, vaan siksi, että saadaan tuikitavallisten pölyttäjähyönteisten määrää lisättyä, kertoo suunnittelija Reijo Hokkanen Metsähallituksesta.

Vähenevästä lahosta käydään kovaa kisaa myös pinnan alla.

– Sienet käyvät sotaa keskenään: ne erittävät rimastoillaan aineita, joilla ne puolustavat omaa lahopuun kappalettaan ja estävät muita sieniä tulemasta sille, kertoo ekologian professori Janne Kotiaho Jyväskylän yliopistosta.

Luonnon törsääminen osuu omaan nilkkaan

Metsäkoneen poistuttua hömötiainen palaa katsomaan entistä pesäpaikkaansa.

Vastaava suojelubiologi Panu Kuokkanen Metsähallituksen luontopalveluista kertoo, että kerroksellista ja lahopuustoista metsää tarvitsevat lintulajit ovat vähentyneet Suomesta. Niitä ovat esimerkiksi juuri hömötiainen sekä töyhtötiainen.

Lajien määrän vähenemisestä on huolissaan myös YK:n biodiversiteettisopimuksen pääsihteeri Cristiana Pașca Palmer. Hänen mukaansa lajien määrän väheneminen kiihtyy vuoteen 2050 mennessä, jollemme muuta tapojamme toimia luonnossa.

Pașca Palmerin mukaan laskelmat ja tutkimukset ovat hyvin huolestuttavia. Jokaisen on oltava tietoinen vaarasta ja kaikkien on toimittava yhdessä voidaksemme muuttaa kurssia. Eikä luonnon monimuotoisuuden kuihtuminen tarkoita vain lajien katoa, se tarkoittaa myös taloudellisten mahdollisuuksien häviämistä.

– Esimerkiksi moni teollisuuden ala on riippuvainen merikalastuksesta. Jos kala loppuu, ei ole enää kalastukseen liittyvää työtä eikä taloutta. Meidän on oltava viisaita, kun suunnittelemme resurssien käyttöä: jotakin on jätettävä tulevaisuuden sukupolville sanoo Pașca Palmer.

Huoleen yhtyy myös ekologian professori Janne Kotiaho.

– Jos ympäristöjä muutetaan ihmisen käyttöön nykyistä tahtia, vuonna 2050 enää kymmenen prosenttia maapallon maapinta-alasta on ilman merkittävää ihmisvaikutusta. Koskematta ovat enää autiomaat, vuoren huiput, napa-alueet ja tundra.

Kaikki ovat vastuussa

Kansainväliseen luonnonsuojelubiologian kokoukseen osallistuvat asiantuntijat haluavat herättää ihmiset tiedostamaan omaa käyttäytymistään. Samalla kaivataan entistä ympäristöystävällisiä bisnemalleja ja - käytäntöjä. Jos aiemmin sysättiin vastuuta hallituksille, nyt ajatellaan, että vastuussa ovat kaikki.

– Tietenkin kansalaisilla on paljon voimaa! He voivat vaikuttaa kulutustottumuksillaan. Kansalaisilla on myös demokraattinen etuoikeus äänestää sellaisia hallituksia, jotka joko kiinnittävät tai eivät kiinnitä huomiota tällaisiin asioihin, sanoo Cristiana Pașca Palmer.

Kansainvälisen tiede-politiikka -paneelin IPBS:n pääsihteeri Anne Larigauderien mielestä metsänkäytössä ajatellaan voittoja liian lyhyellä tähtäimellä. Antro Valo, Yle

Kansainvälisen tiede-politiikka -paneeli IPBES analysoi tieteellistä kirjallisuutta ja julkaisee raportteja luonnon monimuotoisuuden tilasta.

Paneelin pääsihteeri Anne Larigauderie odottaa poliittiseen päätöksentekoon uutta aaltoa, henkilöitä, jotka ymmärtävät, missä tilassa luonto ja luonnon käyttö maailmanlaajuisesti on.

Larigauderie muistuttaa, että vaikka ilmastonmuutokseen liittyviä tosiaisoita pyritään kieltämään, sama ei ole tapahtunut luonnon monimuotoisuuteen liittyvässä keskustelussa (Maaseudun tulevaisuus). (siirryt toiseen palveluun)

Pääsihteeri haluaa herättää niin päättäjät kuin kansalaisetkin ymmärtämään luonnon monimuotoisuuden merkityksellisen.

– Aiomme tiedottaa yleisöä ja mediaa ja aiomme tuoda luonnon monimuotoisuuden eli biodiversiteetin todella poliittiseen päätöksentekoon - se luo toivoa.