Uskottava Supon valvonta edellyttää siten entisen Supon kirurgista leikkausta, kirjoittaa Alpo Rusi.

AOP

Suojelupoliisin (Supon) valvonnasta käyty keskustelu on osoittanut, että laaja yhteisymmärrys on syntynyt ainakin siitä, että valvonta on riittämätöntä. Tarve valvonnan tehostamiseen on syntynyt, ei vain Supon aiemmista epäonnistumisista, vaan kansainvälisen turvallisuustilanteen muutoksista johtuen.

Tiedustelulainsäädännön uudistamiselle on siten varmasti perusteluja. Informaatio- ja hybridisota on merkittävä turvallisuusongelma, jonka torjunnassa ”sotilaallinen liittoutumattomuus” on nollautunut. Islamilaisen terrorismin uhka on todellinen uhka, vaikka Suomen kansallisen turvallisuuden näkökulmasta se ei ehkä ole samalla tavalla verrannollinen uhka kuin informaatio- ja hybridisodankäynti, jolla pyritään muuttamaan maan kansainvälistä asemaa pitkällä aikavälillä.

Uskottava Supon valvonta edellyttää siten entisen Supon kirurgista leikkausta. Tähän on olemassa useita perusteluita. Kylmän sodan aikana Supo ei kuulunut läntisiin yhteistyöjärjestelyihin, kuten niin sanottuun Bernin klubiin, koska Supon luotettavuutta ei pidetty riittävänä. Tästä rajoituksesta huolimatta Supolla oli yhteyksiä esimerkiksi Ruotsin, Britannian, Yhdysvaltojen sekä Länsi-Saksan tiedusteluviranomaisiin.

Toisaalta Supo ainakin viimeistään vuodesta 1972 teki yhteistyötä myös Neuvostoliiton valtiollisen turvallisuuskomitean KGB:n kanssa. Oliko Supon päällikkönä 1972-1978 toiminut Mannerheim-ristin aikanaan ansainnut keskustapoliitikko Arvo Pentti mennyt ”liian pitkälle”, on tietenkin tutkimuksen arvoinen asia. KGB:n arkistojen maansisäisestä siirrosta vuosina 1972-1984 vastannut Vasili Mitrohin on säilönyt myös Pentistä arveluttavia tietoja, jotka saatettiin Britannian tiedustelulle 1990-luvun alussa. Hänen seuraajansa Seppo Tiitinen tiettävästi jatkoi Pentin kaudella luotujen yhteistyösuhteiden ylläpitämistä. Yksi yhteistyökohde liittyi Naton vaikutusvallan seurantaan, toinen neuvostovastaisuuksien kartoitukseen. Supo olisi varmaan seurannut näitä asioita ilman KGB:n apua, mutta kyse onkin siitä, ilmiantoiko Supo omia kansalaisiaan KGB:lle?

Epäonnistuiko Supo Pentin ja Tiitisen kaudella yhteistyön seurauksena KGB:n vaikutusvallan seurannassa on kansalliseen turvallisuuteen suoraan liittyvä kysymys. Tohtori Riku Keski-Rauskan teos kansanedustaja Georg C. Ehrnroothin kohtalosta kertoo, miten KGB mustamaalasi kohtalokkaalla tavalla sen suomalaisen operatiivin, Päivän Sanomat -lehden päätoimittaja Eero Santalan avustuksella Ehrnroothin maineen kevättalvella 1972 niin perusteellisesti, että tämä ajautui poliittiseen marginaaliin jatkossa. Santala paljastui julkisuudessa KGB:n luottamukselliseksi kontaktiksi Mitrohinin arkistoista 2014, mutta oli ollut Supon epäilty jo 1972.

Miksi Santalan kohdalla ei tehty syyteharkintaa, ei voine johtua muusta syystä kuin siitä, että Supo ei voinut koskea ”poliittiseen vakoiluun”, eli tänään sanottaisiin ”hybridivaikuttamiseen”. Vuonna 1982 KGB antoi Helsingin tiedusteluasemalle ohjeistukset, joissa lueteltiin tuettavien suomalaispoliitikkojen nimiä ja viitattiin suomalaisiin operatiivisiin avustajiin eri ministeriöissä, medioissa ja talouselämän piirissä. Tuskin nämä operatiivit olivat vain ”hyödyllisiä idiootteja”, vaan aidosti myös oman edun tavoittelijoita tai KGB:n epävirallisia työntekijöitä. KGB oli merkittävä vaikuttaja vielä vuoden 1982 presidentinvaalissa. Tämäkin KGB:n ohje tuli Supolle Mitrohinin aineistojen joukossa jo 1990-luvulla, mikä johtaa päättelemään, että niiden julkistamisen estäminen oli Supolle tärkeämpää, kuin niiden pohjalta tehtävä rikostutkinta.

Supon apulaispäällikkö totesi suoraan eduskunnan valiokunnan kuulemisessa 8.11.1989, että poliittiseen vaikuttamiseen ei haluttu puuttua. Vakoilu rajattiin tieteelliseen ja taloudelliseen vakoiluun, vaikka entisen Itä-Saksan Stasin aineistot osoittavat, että Supo ei saanut kiinni Stasin operatiivia ”Larsenia”, joka vuosina 1982-1990 toimitti tieteellisiä tietoja Stasille sille sitoutuneena agenttina.

Vuonna 1986 KGB-loikkari, eversti Oleg Gordievsky luovutti listan suomalaisista, joiden hän arvioi KGB:n suomalaisiksi vaikuttaja-agenteiksi, operatiiveiksi. Näistä henkilöistä presidentti Mauno Koivisto päätti saamiensa selvitysten perusteella, että mitään asiatonta ei löytynyt. Heinäkuussa 1990 hän päätti Stasin Helsingin tiedusteluaseman päällikön kirjaamien Stasin suomalaiskontaktien osalta, että ei ole syytä edes aloittaa rikostutkintaa. Koivisto katsoi, että hybridivaikuttaminen, kuten tänään asia ilmaistaisiin, ei ollut ensinnäkään laitonta ja toiseksi ei edes moitittavaa, koska hän piti itsekin yhteyttä KGB:n päällikköihin 1970-luvulta alkaen.

Vuosina 1990-1996 Supon päällikkönä toiminut Eero Kekomäki pyrki siivoamaan KGB- ja Stasi -verkostot missä tarvittiin myös esitutkintamenetelmiä. Hänen kaudellaan Yhdysvallat luovutti pääosan Stasin potentiaalisia kontakteja koskevista henkilörekisteritiedoista, joiden osalta ainakin yhtä kansanedustajaa kuulusteltiin Supon toimesta alkuvuodesta 1995, kuten asianomainen on itse kertonut muistelmissaan. Vuonna 1995 oli lainsäädäntöä korjailtu, joka ei enää suojannut poliittista yhteistyötä entiseen tapaan.

Seppo Nevalan kaudella 1996-2007 Supo epäonnistui useita kertoja kylmän sodan kauden itävakoilun jälkien seurannassa ja mahdollisesti verkostojen elvyttämisen estämisessä, mistä ainakin yksi kansanedustaja on kertonut julkaistussa päiväkirjassaan (2014). Naton vaikutuksen estämisessä kunnostautui toinen kansanedustaja 2000-luvulla, vaikka oli identifioitu aiemmin KGB:n operatiiviksi. Vaikutelmaksi jää, että itävakoilun ongelma oli ollut niin merkittävä, että sen paljastaminen olisi ollut ongelma turvallisuudelle. Vakoilijat ja operatiivit olivat peitettyinä turvallisuuden kannalta tärkeämpiä kuin paljastettuina. Tämä loi edellytykset todellisuuden manipuloimiselle.

Tällä viitataan ensinnäkin ulkoministeriön nuoren virkamiehen Olli Mattilan tapaukseen 1998. Mattila tuomittiin viraltapantavaksi ja ehdolliseen vankeuteen luovutettuaan EU-asiakirjoja Venäjän tiedusteluaseman päällikölle, diplomaatin peitevirassa toimineelle henkilölle. Asiakirjat eivät olleet EU:n komission mukaan salassapidettäviä, mikä oikeudessa oli silti ollut langettava seikka, kun yhteydenpito määriteltiin vakoiluksi. Supo ei kuitenkaan menetellyt korrektisti, kun se levitti Mattilasta herjaavia tietoja eduskunnassa, eikä malttanut olla kertomatta tietoa epäilystä liian varhain. Mattila leimattiin ennen oikeudenkäyntiä, mikä rikkoo oikeusvaltiossa kansalaisen perusoikeuksia.

Toisekseen arkistojen sulkeminen antaa mahdollisuuden niiden väärinkäytölle, mihin Supo on niinikään syyllistynyt. Tämä ei vain suojele entisiä KGB:n operatiiveja, vaan väheksyy näiden uhrien asemaa. On lisäksi syntynyt erityinen lähinnä vasemmistolaisten historioitsijoiden koulukunta, jonka tehtävänä on suomettumisen ja siihen liittyneen KGB-vaikuttamisen tutkimisen torpedointi tai ainakin vähättely. Vasemmistopuolueiden tunnetusti läheisen itäblokkiyhteistyön asiallinenkin tutkimus leimataan helposti ”anti-sosialidemokratiaksi”, kun enää ei kehdata puhua anti-kommunismista.

Tiedustelulakien säätäminen tuskin on seikka, jota voi perustellusti vastustaa, mutta Supon valvonnan tehokas järjestäminen on kansallinen turvallisuuskysymys. Mikäli tämä tulisi kunnolla ymmärretyksi, on Supon toiminta vuosilta 1972-2007 syytä arvioida erityisessä selvityskomiteassa. Uudet lait voitaneen säätää etuajassa, mutta selvityskomitean työ, jossa tulisi olla myös ulkolaisia asiantuntijoita EU-maista, tulisi ottaa huomioon, kun se jättäisi myöhemmin raporttinsa.