Metrolla ajellessani huomasin ilahtuneena, että paikallinen yliopisto on lopultakin löytänyt kodin. Entinen Kaisaniemen metroasema on nyt nimeltään Helsingin yliopisto.

Aitoon turkulaiseen yliopistokampukseen tottuneena olinkin aina ihmetellyt, missä se Helsingin yliopisto oikein luuraa. En sentään viitsinyt lähteä katsomaan, miltä siellä näyttää.

Me turkulaisethan lahjoitimme kehitysapuna yliopiston itänaapuriin joskus 1800-luvulla. Kiva nähdä, että juniorikin alkaa pääsemään jaloilleen. Turun yliopiston 375-vuotisiin perinteisiin ei tietysti vielä aikoihin ylletä.

No, eiköhän siinä tullut vinoiltua tarpeeksi kollegoille. Joskus ei vain jaksa vastustaa kiusausta, kun tuntuu, että Suomessa ei muuta olekaan kuin hesalaisia korkeakouluja ja tutkimusta, vaikka esimerkiksi tähtitieteessä Turku on jo pitkään ollut niin määrällisesti kuin laadullisestikin Suomen keskus.

Keskinäiseen riitelyyn ei yliopistoilla nykyisin ole varaa. Korkeimmalla opetuksella ja tutkimuksella ei mene hyvin, kuten ei muullakaan huipputason puuhalla täällä itseään tieteen ja teknologian mallimaaksi kuvittelevassa Suomessa.

Jatkuu mainoksen jälkeen Mainos päättyy

Kolme murheellista tilastoa kertovat selkeää tarinaa alamäestämme. Tieteen tilan näyttää niin sanottu viittausindeksi. Siinä sen kuin luisutaan alaspäin. Vuonna 2000 olimme OECD-maista yhdeksäs, nyt neljästoista. Olemme kaukana pohjoismaisesta tasosta, mutta hakkaamme sentään Luxemburgin.

Teknologia on tieteen lapsi. Perustutkimus muuttuu aikanaan soveltavaksi, ja soveltavasta nousevat ne uudet innovaatiot. Suomalaisten patenttihakemusten määrä on laskenut runsaassa vuosikymmenessä neljäkymmentä prosenttia.

Ja innovaatiot muuntuvat aikanaan tuotteiksi. Suomi vie ulkomaille yhä vähemmän korkean teknologian tuotteita. Viennin arvo on tippunut kolmannekseen parhaista vuosista, eikä pudotus johdu vain Nokiasta.

”Pari vuotta kesannolla ollut tutkija on kyllä pudonnut kelkasta yhtä lopullisesti kuin pariksi vuodeksi lomille kadonnut teini-idoli.”

Jos joku näkee yhteyksiä näiden kolmen tilaston välillä, hän ei ehkä näe ihan väärin. Suomessa on jo pitkään harrastettu käsittämättömän älytöntä tutkimus- ja tiedepolitiikkaa, jossa lyhytjänteinen (ja totaalisesti epäonnistunut) taloudellisen hyödyn tavoittelu on syrjäyttänyt pitkäkestoisen perus- ja soveltavan tutkimuksen. Sen halveksutun tutkimuksen, joka ei välittömästi nosta bruttokansantuotetta.

Päättäjien ymmärtämättömyys yliopistojen todellisesta tehtävästä tiivistyi upealla tavalla pääministeri Alexander Stubbin johtaman Tutkimus- ja innovaationeuvoston taannoiseen listaan. Siinä ehdotettiin muun muassa, että tutkijoiden määrän vähentäminen otettaisiin yhdeksi kriteeriksi yliopistojen rahoituksessa. Loogisesti tästä seuraa, että Turun yliopistokin saisi suurimman potin lopettamalla itsensä kokonaan.

Ja mitä jäljelle jäävien tutkijoiden pitäisi tehdä? Tietysti lopettaa tutkiminen muutamaksi vuodeksi ja lähteä yrittäjiksi! Pari vuotta kesannolla ollut tutkija on kyllä pudonnut kelkasta yhtä lopullisesti kuin pariksi vuodeksi lomille kadonnut teini-idoli.

”Yrittäjähengen ja -kulttuurin edistäminen on luontainen osa yliopiston tutkimus- ja kasvatustyötä”, julistetaan Aalto-yliopiston sivuilla. No kun ei vain kerta kaikkiaan ole, ei edes kauppakorkeakouluissa.

Ensimmäisenä askeleena kohti järkevää tiede- ja tutkimuspolitiikkaa voitaisiin alkajaisiksi lopettaa ”fantastinen yliopistouudistus”. Vain kymmenesosa yliopistolaisista pitää sitä edes melko onnistuneena, mikä jo kertookin kaiken. Ja heistäkin suuri osa löytyy siitä suurimman rahapotin kahmunneesta yliopistosta.

Jatkuu mainoksen jälkeen Mainos päättyy

ESKO VALTAOJA

Kirjoittaja on avaruustähtitieteen professori Turun yliopistossa