Mistä on kyse? Pitkäkosken puuhiomo ja paperitehdas rakennettiin vuosina 1916–1920 Kouvolan Sippolaan

Paperitehdas ei ehtinyt olla toiminnassa edes kahta vuotta ennen kuin lama ajoi sen konkurssiin

Puuhiomo tuhoutui tulipalossa vuonna 1932

Nykyään tehtaasta on jäljellä enää suurta pöytää muistuttava betonikatto pylväineen

Alueelle ei ole enää kulkuyhteyksiä

Vanhan paperitehtaan raunio on vaikuttava näky. Se on kuin kahdeksanjalkainen, jättiläisen käyttöön tehty betoninen keittiönpöytä. Se seisoo orpona keskellä metsää Sippolan Ruotilassa, Kouvolassa.

Paikka on pusikoitunut pahoin siitä, kun Olli Korjus kävi siellä edellisen kerran kymmenen vuotta sitten.

– Olen järkyttynyt. Silloin tänne pääsi autolla. Kun olin nuori, tämä oli yleinen kokoontumispaikka. Luonto ottaa omansa takaisin nopeasti eikä ihmisen kädenjälki kauaa näy, Korjus toteaa.

Noin 600 neliömetrin kokoinen "betonipöytä" on jäänne Pitkäkosken puuhiomosta ja paperitehtaasta, jotka rakennettiin Summanjoen varteen ensimmäisen maailmansodan aikana. "Pöytä" oli aikanaan tehtaan paperisali.

Puuhiomosta ei ole jäljellä enää mitään.

Kauppakirjat tallella

Tehtaan taru alkoi vuonna 1916, kun paikalliset isännät halusivat valjastaa Summanjoen viimeisen vapaana virranneen merkittävän kosken teollisuuskäyttöön.

August Korjus – Ollin isä – möi heille joen varressa sijainneen tilansa ja metsänsä. Kauppakirjat ovat vielä tallella.

– Siinä meni meidän maatilamme. Isä möi ahneuksissaan maat rahamiehille kovalla hinnalla ja harmitteli jälkeenpäin, kun inflaatio söi rahat. Oli eletty kultamarkan ja kultaruplan aikaa eikä ymmärretty, mikä inflaatio onkaan. Viisaat vetivät siinä välistä.

Oli eletty kultamarkan ja kultaruplan aikaa. Ei ymmärretty, mikä inflaatio on. Viisaat vetivät välistä. Olli Korjus

Tehdas rakennettiin syrjäiseen metsään, koska vieressä oli koskenparras ja siellä energia. Se oli ajan henki: tehtaita alkoi nousta rannikolle vasta, kun opittiin sähkönsiirto.

Nuori ja vilkas tehdasyhteisö

Pitkäkosken puuhiomo valmistui 1916, paperitehdas aloitti toimintansa viisi vuotta myöhemmin.

– Tehtaan laajennusta alettiin suunnitella maailmansodan loppuaikoina vuonna 1918. Kaikenlaiselle tavaralle oli silloin kova menekki.

Tehtaalla oli parhaimmillaan noin 80 työntekijää. Mäen päällä oli kahdeksan taloa, joissa oli asuntoja perheille ja yksinäisille. Työntekijöillä oli myös oma yhdistys. He olivat nuoria ihmisiä, joten yhteisön toiminta oli hyvin vilkasta.

Myös Korjuksen isä meni tehtaalle töihin.

– Silloin ei ollut mitään teollista viihdetoimintaa, ei edes radiota. Kaikki tehtiin itse. Oli näytelmäseuroja ja teatteria. Näytelmät olivat vaativiakin, ja niissä oli paljon musiikkia ja tanssia.

Lama vei alle 2-vuotiaan paperitehtaan

Pitkäkosken tehdas oli aluksi erinomainen bisnes.

– Venäjä oli Suomen paperin varassa, koska se menetti omat tehtaansa sodassa. Isot herrat saivat isot rahat ja työmiehetkin hyötyivät, kun saivat töitä.

Riemu jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi. Kun lama iski, paperitehdas laittoi pillit pussiin oltuaan toiminnassa alle kaksi vuotta. Puuhiomon toiminta puolestaan vakiintui ja laajeni, kun omistaja vaihtui vuonna 1926.

Tehdas tuhoutui tulipalossa vain kuusi vuotta myöhemmin.Eteenpäin-lehden mukaan paikalle hälytettiin lähialueiden palokunnat ja muuta sammutusväkeä, mutta välineiden puute hidasti sammutustöitä.

Kuvassa Pitkäkosken tehtaan turbiinikotelon jäänteet. Petri Lassheikki / Yle

300 metrin vesiränni

Tehtaasta on muistona enää jättiläispöytä ja joitakin rakenteita – kuten pyöreä pönttö, jossa on ilmeisesti keitetty massaa. Kaikki puurakenteet ovat hävinneet.

Korjus kertoo 300 metrin pituisesta vesirännistä, jotka pitkin turbiini sai käyttövoimansa Summanjoesta.

– Ränni oli paksusta lankusta tehty. Se tuli padon kautta läpi metsän. Meillä on vieläkin niitä lankkuja kotona.

Silloin ei ollut edes radiota. Kaikki tehtiin itse. Oli näytelmäseuroja ja teatteria. Olli Korjus

Tienvarressa jäljellä on vielä tehtaan konttoristin asunto, se on nykyään huvilakäytössä. Tehtaan insinöörin asunto on myös mäellä, mutta tyhjillään.

– Siinä asui evakkoja sodan jälkeen. Talo jäi pois käytöstä, kun he kuolivat. Nyt se on asumiskelvottomassa kunnossa.

Hirsirakenteiset työväen asunnot numeroitiin, nostettiin kärreihin ja siirrettiin pois.

Ei tullut tulitikkutehdasta

Nykyään alueella pyörii enää kalastajia, jotka koettavat onneaan Summanjoesta. Rauniot ovat saaneet rapistua metsän siimeksessä kaikki vuosikymmenet, vaikka niin ei pitänyt käydä.

– Niin kauan kuin muistan on funtsittu, että siihen pitäisi saada jotain uutta. Jossain vaiheessa oli puhe tulitikkutehtaasta. Kukaan ei lopulta edes yrittänyt.

Nykyään tehtaan elvytys olisi mahdoton tehtävä. 1900-luvun alussa tuotteet kuljetettiin hevosilla Metsäkylän asemalle, josta ne matkasivat ostajille. Nyt tehtaalle ei ole enää mitään kulkuyhteyttä.

– Tämä on enää vain muisto, osa suomalaista teollisuushistoriaa.

Lähteet: Hellgren Kirsti, 1957, Sippolan historia