Eläkeikäisen miehen ja isänsä menettäneen pojan ystävyys sai alkunsa, kun he huomasivat, että heillä on paljon yhteisiä kiinnostuksen kohteita. Juttu on julkaistu syyskuussa 2017.

Mistä on kyse? Jaakko Väisänen kävi keväällä Mannerheimin lastensuojeluliiton aikuiskaverikurssin

Elokuussa hän tapasi ensimmäistä kertaa 12-vuotiaan Miikan

Aikuiskaverit on tarkoitettu seuraksi yksinäisille, ujoille tai vaikeuksiin ajautuneille lapsille ja nuorille

Miikan äiti kertoo, että hiljaisesta pojasta on tullut Väisäsen seurassa huomattavasti avoimempi

MLL:n mukaan miespuolisista aikuiskavereista on kova pula

12-vuotiaan Miikan isä kuoli, kun poika oli 5-vuotias. Ikävä oli niin kova, että lapsi sulkeutui omaan maailmaansa. Puhuminen vieraiden seurassa oli vaikeaa, eikä häneen saanut edes katsekontaktia.

Koulussa Miika alkoi kärsiä oppimisvaikeuksista.

– Hän oli hyvin hiljainen, ja asioiden selvittäminen hänen kanssaan oli siksi hankalaa.

Poika oli myös yksinäinen, kun muilla lapsilla oli isä, jonka kanssa he saivat touhuta, kertoo Miikan äiti Laura.

Miika alkoi käydä sosiaaliohjaajan luona, jotta hänet saataisiin avautumaan. Isänkaipuuseen ei kuitenkaan löytynyt lääkettä. Tänä syksynä sosiaaliohjaaja ehdotti Lauralle, että Miikalle etsittäisiin ystäväpalvelun kautta kaveriksi aikuinen mies.

– Tarkoitus oli, että he voisivat tehdä yhdessä miesten juttuja. Ajattelin, että kokeillaan, Laura sanoo.

Kun 66-vuotias Jaakko Väisänen haki uuden kaverinsa ensimmäistä kertaa kotoa, vastassa oli huppariin ja lippikseen pukeutunut poika. Tervehdys oli ujo ja hiljainen. Kun poika istahti autoon, hän ei puhunut vaan alkoi räplätä älypuhelinta.

Kaksikko oli menossa kalaan. Väisänen oli kuullut Miikan äidiltä, että poika piti onkimisesta.

– Pyysin häntä laittamaan puhelimen pois ja aloin jutella. Kyselin, missä hän on käynyt kalassa. Hän vastasi, että mummolassa, mutta oli hyvin hiljainen ja varautunut, Väisänen kertoo.

Eihän se mikään suuri saalis ollut, mutta se ei ole olennaista. Poika oli aivan myyty. Jaakko Väisänen

He suuntasivat merenrantaan Haminan Tervasaareen ja heittivät siiman veteen. Kalaa alkoi tulla pienen odottelun jälkeen: lahnaa ja pieniä sinttejä. Väisänen opasti, miten kalat päästetään oikeaoppisesti päiviltä.

– Eihän se mikään suuri saalis ollut, mutta se ei ole olennaista. Poika oli saaliista aivan myyty.

Väisänen kysyi Miikalta, lähtisikö tämä toisenkin kerran kalaan hänen kanssaan. Hänellä olisi Kotkan Ruonalassa oma vene ja pojalle pelastusliivit lainaksi, joten seuraavalla kerralla he voisivat lähteä koettamaan kalaonneaan vesille. Poika suostui.

Kun Väisänen meni viikon kuluttua hakemaan Miikaa kotoa, tämän mieli oli ehtinyt muuttua.

Yksi samanikäinen kaveri

Poika kysyi, onko pakko mennä veneeseen.

– Vastasin, että ei ole, mutta käydäänkö katsomassa venettä kuitenkin ja tyhjennetään se vedestä. Kun poika näki veneen, uteliaisuus voitti. Loppujen lopuksi olimme merellä neljä tuntia.

Sillä kertaa saalista ei tullut lainkaan.

– Se ei haitannut yhtään. Aika kului jutellessa ja veneillessä paikasta toiseen. Kyselin koulujuttuja ja sellaisia.

Väisäsellä on aikaa 12-vuotiaalle kaverilleen, sillä hänellä ei ole omia lapsenlapsia. Jaakko Väisäsen kotialbumi

Pikkuhiljaa pojan vastaukset pitenivät, ja hän alkoi avata keskusteluja omasta aloitteestaan. Onkimisen lomassa kaverukset vaihtoivat ajatuksia muun muassa koulukiusaamisesta ja siitä, miten koulu on lähtenyt käyntiin. Miikan perhe on äskettäin muuttanut kaupungista maalle.

– Hän kertoi, että on saanut jo yhden kaverin uudesta kotipaikasta. Meillä oli tosi kivaa.

Hän alkoi oikein odottaa sitä päivää, kun tapaisi Jaakon seuraavaksi. Laura, Miikan äiti

Kotona Miikaa odotti äiti, joka hämmästeli Miikassa tapahtunutta muutosta.

– Poika oli höpissyt Jaakolle kovasti. Hän alkoi oikein odottaa sitä päivää, kun tapaisi Jaakon seuraavaksi, Laura kertoo.

Rannalta löytyi aarre

Kolmannella tapaamisella Väisänen vei Miikan uimarantaan Haminan Pitkillehiekoille. Merivesi oli uimiseen jo liian kylmää, mutta tarkoitus ei ollutkaan uida. Väisäsellä oli mukanaan omat aarteenetsintävarusteet, joita hän ei ollut itsekään juuri käyttänyt.

Metallinpaljastin – tai miinaharava, joksi Väisänen sitä kutsuu – on laatupeli, josta poika kiinnostui kovasti.

– Jos Yhdysvalloissa lähtisi etsimään aarteita, se näyttäisi kolikon arvonkin. Kun suunnittelin sen hankkimista, kaverini kehotti ostamaan laadukkaat välineet, Väisänen sanoo.

Miinaharavan avulla hiekan seasta löytyi aluksi pelkkiä tölkinklipsejä, mutta sitten harava löysi jotakin suurta ja painavaa. Poika hihkui innosta.

– Hän sanoi, että oijoi, tämä on tosi iso. Sitä intoa oli mukava seurata. Aloimme kaivaa löytöä esiin puutarhalapiolla. Se oli pala jonkinlaista laiturinpohjaa, jossa oli nauloja ja muita rautoja pystyssä.

Saan hirveän hyvän mielen siitä. Tuntuu, että minuakin vielä tarvitaan. Jaakko Väisänen

Lajiin kuuluu, että kaikki löydöt otetaan mukaan, mutta laituripala oli liian painava. Se jätettiin sijoilleen. Muun saaliin Miika otti talteen ja vei kotiin. Hän halusi näyttää sen äidilleen.

– Menemme sinne vielä uudestaan, sillä puoli rantaa jäi tutkimatta. Täytyy ottaa harja mukaan, että saamme harjattua laiturinpalan puhtaaksi. Kun viljat on puitu, lähdemme ehkä etsimään aarteita myös pelloille.

Kun kaverukset menivät kotiin, Väisänen istahti Lauran kanssa kahville ja kertoi tälle, kuinka kova poika oli juttelemaan.

– Äiti oli aivan ihmeissään. Hän sanoi, että yleensä pojalta pitää aina nyhtää vastauksia.

Oivallus kiveen rikotusta pullosta

Jaakko Väisänen sai kipinän yksinäisten tai vaikeuksiin ajautuneiden lasten ja nuorten auttamiseen jo 2000-luvun alkuvuosina. Silloin hän luki Helsingin Sanomista jutun miehestä, joka ryhtyi kaveriksi nuorelle pojalle.

– He lähtivät ensimmäisellä tapaamisella kävelemään rannalle. Poika löysi sieltä pullon ja rikkoi sen rantakivikkoon. Mies ehdotti pojalle sen jälkeen, että eiköhän mennä uimaan. Poika vastasi, että emmehän me voi, kun on lasia rannassa. Sen jälkeen kaveri ei ollut rikkonut yhtään pulloa. Tarina kolahti minuun täysin.

Kotkassa asuva Väisänen on kiertänyt lapsiperheissä pitkään joulupukkina, mutta aikuiskaveriksi hän pääsi kouluttautumaan vasta 15 vuoden kuluttua lehtijutun ilmestymisestä.

Tarina kolahti minuun täysin. Jaakko Väisänen

Mannerheimin lastensuojeluliitto järjesti viime keväänä Kotkassa koulutuksen, joka valmistaa aikuisia kaveruuteen lapsen tai nuoren kanssa. Se osui nappiin, sillä Väisäsen omat lapset ovat jo aikuisia eikä omia lapsenlapsia ole.

Nyt hän tapaa 12-vuotiasta Miikaa pari-kolme kertaa kuukaudessa.

– Saan hirveän hyvän mielen siitä. Tuntuu, että minuakin vielä tarvitaan. Olen tosi otettu, että olen päässyt tähän hommaan.

Kaverukset löysivät rannalta palan laituria, jota he aikovat tutkia vielä lisää. Jaakko Väisänen

Mieskavereista valtava pula

MLL kouluttaa yksinäisille, ujoille tai hankaluuksiin ajautuneille nuorille aikuisia kavereita Kymenlaaksossa, Pohjanmaalla, Varsinais-Suomessa, Järvi-Suomessa ja Hämeessä. Niissä toimii yhteensä noin 200 vapaaehtoista aikuiskaveria.

– Kysyntä on kasvussa. Suurin osa yhteydenotoista tulee suoraan perheiltä, mutta myös opettajan tai kouluterveydenhoitajan kautta, kertoo MLL:n koordinaattori Liisa Ylikojola.

Sääntönä on, että aikuisella kaverilla ja nuorella tulee olla viisi vuotta ikäeroa. 18-vuotias voi ryhtyä kaveriksi lapselle, mutta ei 16-vuotiaalle.

– Jos kaverin tarpeessa on 16-vuotias nuori, olisi hyvä että aikuiskaveri olisi jo jättänyt murrosiän taakseen. Ajatuksena on, että hän olisi nuoremmalle esikuvana ja antaa toivoa, että kaikesta voi selvitä, Ylikojola sanoo.

Ehkä pitää alkaa jalkautua ylipäänsä paikkoihin, joissa on paljon miehiä. Vaikkapa jalkapallokentän laidalle. Liisa Ylikojola

Valtaosa koulutetuista aikuiskavereista on, ja miehistä on kova pula. Esimerkiksi lähes 60 000 asukkaan Kotkassa on vain kaksi mieskaveria. Kaverisuhteet muotoutuvat enimmäkseen niin, että naiset ryhtyvät kavereiksi tytöille ja miehet pojille.

– Silloin mielenkiinnon kohteet ovat yleensä samoja. Toki on myös tilanteita, joissa yksinhuoltajaäiti haluaa lapselle kaveriksi miehen siitä riippumatta, kumpaa sukupuolta lapsi on.

Ylikojola sanoo, että miehiä on kyllä yritetty houkutella kaveritoimintaan mukaan, mutta toistaiseksi melko laihoin tuloksin.

– Ehkä pitää alkaa lähestyä enemmän miesvaltaisia työpaikkoja, urheiluseuroja ja jalkautua ylipäänsä paikkoihin, joissa on paljon miehiä ja yrittää rekrytoida heitä sieltä mukaan. Vaikkapa jalkapallokentän laidalle.

Koripalloa katsomaan

Jaakko Väisänen tapaa 12-vuotiaan Miikan seuraavan kerran ensi viikolla. He aikovat mennä katsomaan koripallopeliä.

– Kysyin häneltä, onko hän koskaan käynyt korispelissä. Ei ollut. Talvella menemme varmaankin pilkille, sekin on pojalle ihan uusi kokemus.

MLL:n aikuiskaverit tekevät perheen kanssa vuoden pituisen sopimuksen, jos kaveruus lähtee rullaamaan. Sen jälkeen aikuiskaveria voi jo tarvita joku muu yksinäinen lapsi.

Jaakko Väisänen aikoo jatkaa yhteydenpitoa Miikaan sopimuksen päättymisen jälkeen.

– Yhteydenpito jatkuu kyllä, meillä natsaa niin hyvin. Miikan kotiväkikin on ollut hirveän tyytyväinen.

50 vuoden ikäero ei juurikaan näy, kun samoista asioista – kuten kalastuksesta ja aarteenetsinnästä – innostuneet kaverukset viettävät aikaa yhdessä. Älypuhelimen käytöstä tehtiin jo alussa yhteinen sopimus.

– Sanoin, että laitetaanpa tuo puhelin pois käsistä silloin kun olemme yhdessä. Siitä asiasta ei ole tarvinnut toista kertaa mainita.

Väisänen toivoo, että muutkin miehet innostuisivat mukaan kaveritoimintaan.

– On paljon niitä lapsia ja nuoria, jotka ovat kaverin tarpeessa.

Miika ja Laura eivät esiinny jutussa omilla nimillään lapsen yksityisyyden suojaamiseksi.