Eilisen korvasi Twitter, rumien Instagram. Twitterissä lapsia älylaiteriippuvaisuudesta syyllistävät aikuiset tuijottavat älylaitteitaan ja odottavat, että heissä syntyisi mielipide, jonka tuuppaaminen Twitteriin tekisi aikuiseen itseensä vaikutuksen, kirjoittaa Jyrki Lehtola.

Muistatteko eilisen?

Juteltiin, joku selitti jotain, toinen kertoi vitsin, sitten puheenaihe vaihtui johonkin, jonka kaikki unohtivat, eikä kukaan seuraavana päivänä näyttänyt hyttysen pistoa ja huutanut ”MÄRKIVÄ AVOHAAVA!”.

Hirveä, hirveä eilinen!

Eilisen korvasi Twitter, rumien Instagram. Twitterissä lapsia älylaiteriippuvaisuudesta syyllistävät aikuiset tuijottavat älylaitteitaan ja odottavat, että heissä syntyisi mielipide, jonka tuuppaaminen Twitteriin tekisi aikuiseen itseensä vaikutuksen.

Siihen mielipiteeseen sitten juututaan, riidellään, juututaan, loukkaannutaan, verrataan omaa surua globaaleihin verilöylyihin ja blokataan vihollisia sodassa, jota käydään arvokaupunginosien sohvilla, sängyissä, liikennevaloissa, kahvilapöydissä.

Viime kuukausina Twitterissä on keskusteltu lähinnä Twitteristä, koska kaikkien tätien setä Pekka Sauri on jakanut siellä viikoittaista Rakentava twiittaaja -palkintoa. Palkinto myönnetään niille, jotka Saurin mielestä keskustelevat Twitterissä niin kuin siellä kuuluu keskustella, eli niin kuin kuollut toivottaisi kohteliaasti hyvää päivänjatkoa nukkuvalle kissalle.

Koska Sauri on yli 60-vuotias oman palkinnon keksinyt etuoikeutettu valkopeniksenjatke, joku päätti, että Saurin palkinto loukkaa tasa-arvoa, yhteiskuntaa, Jemeniä tai jotain. Siksi Rakentavan twiittaajan vastineeksi perustettiin – HUI! – Ragettava twiittaaja -palkinto.

” Kun yliherkkyys kohtaa tyhjiössä itsekorostuksen, syntyy twiitti.

Terveessä yhteiskunnassa olisi viimeistään tässä vaiheessa keskusteltu siitä, miksi ihmiskunta ylipäätään on olemassa. Twitterissä alkoi riita, jossa kaikki syyllistivät, syyllistyivät, Pekka Sauri lopetti palkintonsa, vaikeni Twitterissä, jonne pyöräilijäaktivisti Marjut Ollitervo jäi yksin polkemaan huomaamatta, että ketjut olivat katkenneet.

Kun yliherkkyys kohtaa tyhjiössä itsekorostuksen, syntyy twiitti.

Twitter on kertomus siitä, kuinka vähän ihminen enää kestää ja kuinka ylpeä se on siitä, kuinka vähän se kestää. Twitterissä ilmaistaan väärällä tavalla vääriä mielipiteitä, joita ei saisi ilmaista, koska ne ilmaistaan positioista, joista ei saisi ilmaista mielipiteitä ja sama toisinpäin.

Twitterissä aikuiset kiistelevät toistensa mielipiteistä, oikeudesta esittää ne, tavasta esittää ne yhä surullisimpina, yksinäisimpinä, eristäytyneimpinä niin, että ”koulukiusatusta” on tullut kadehdittu arvonimi, jonka aikuinen antaa Twitterissä itselleen.

Onneksi nykyihmisellä on satojen turhien terapiatuntien jälkeen kyky itseanalyysiin ja se on paikantanut, missä ongelma on. Kun aikuinen käyttäytyy Twitterissä kuin huonosti kerrottu vitsi, vika ei ole aikuisessa, vika on Twitterissä. Emme me tehneet Twitteristä tällaista, Twitter teki meistä tällaisia, niin hassusti kävi, Twitterin vika.

Kirjoittaja on kirjailija ja käsikirjoittaja.