”Amanda Harkimo julkaisi kuvan ilman housuja – some sekosi”, kertoo 7 Päivää.

Siitä vain, Amanda, ei kiinnosta, sillä täällä asiallisella puolella presidenttiehdokas Tuula Haatainen on juuri melkein sanomassa jotain ja päätyy karismaa halveksivalla tavallaan luettelemaan housut jalassa liudan mieleisiään adverbeja ja pronomineja.

Presidentinvaaleja ja -ehdokkaita on moitittu tylsiksi, kun tulos on ennalta tiedossa eikä kukaan ehdokkaista herätä sellaisia intohimoja, että somessa välitettäisiin muusta kuin omasta nokkeluudesta. Turhaan moittivat, juuri sellaisten vaalien tulee ollakin sivistysvaltiossa, jossa on vielä siteet demokratiaan.

Presidenttiehdokkaina on kahdeksan aikuista psyykkisen vakauden eri päistä. Kaikkia yhdistää yksinäisen oloinen jäykkyys, josta kampanjaorganisaatiot ovat pystyneet tekemään vieläkin jäykempää ja yksinäisempää, koska sellaiseen suomalaisen äänestäjän ajatellaan samaistuvan.

Kun Venäjän ja USA:n vaaleissa on jo edetty negatiiviseen tulevaisuuteen, jossa ainoa luotettava asia on valheellisen tiedon määrä, Suomessa on pysytty 70-luvun kuppaisuudessaan kunnianhimoisessa kotikutoisuudessa. Meillä perinne on se, että suurin valtiomies on se, joka sanoo vähiten, ja senkin niin arvoituksellisesti, että avoimeksi jäi, sanoiko se mitään.

Ei some sellaisesta sekoa. Siksi sosiaalisessa mediassa näkyvimmät ehdokkaat ovat evoluution monin tavoin kyseenalaistaneet Laura Huhtasaari ja Paavo Väyrynen, jotka varovaisuuden sijasta edustavat sekä tulevaisuuden että menneisyyden harhoja.

” Meillä perinne on se, että suurin valtiomies on se, joka sanoo vähiten.

Presidentinvaalit 2018 ovat Anti-Flow, Anti-Slush, hissipuhe kerrosten väliin juuttuneessa hississä. Ne antavat toivoa vaivaantuneille, hiljaisille ja kaikille niille, jotka eivät ole kotonaan itsessään. Siellä ne ovat nyt lavalla, kahdeksan menestynyttä aikuista, jokaista on esiintymiskoulutettu tuhansilla euroilla, ja silti ne eivät osaa mitään, tällainen demokratia lämmittää.

Journalistiselta kannalta on tietysti kiusallista, kun ei taistella karismalla, valheilla eikä edes tiedolla, vaan jollain, joka muodollisesti muistuttaa keskustelua, mutta on lähinnä joukko monomaanikkoja toistelemassa vuorollaan omia taikasanojaan.

Hyvä niin. Karisman, kiinnostavuuden tai yllätysten peräämisessä demokratiaan on vaaransa, joiden seurauksena hassu valhe muuttuu merkityksellisemmäksi kuin tylsä totuus ja somen sekoaminen tärkeämmäksi saavutukseksi kuin yhteiskuntarauha.

Siitä avautuu helposti tie fasismille, housuttomalle Amanda Harkimolle ja muille hädän ääri-ilmiöille. Kannattaa olla tyytyväinen demokratiaan, jonka ennalta-arvattavuus hiljentää jopa sosiaalisen median, sellaisella ei ole tapana kestää loputtomiin.

Kirjoittaja on kirjailija ja käsikirjoittaja.