Äkkiseltään ajatus natsisymboliikkaa hyödyntävän rockbändin esiintymisestä kommunistisessa Pohjois-Koreassa on outo.

Ja vielä juhlistamassa maan vapautumista fasistisen Japanin miehityksestä. Kyseessä täytyy olla väärinkäsitys.

Ja näin silti tapahtui. Slovenialainen taiderock-yhtye Laibach esiintyi kaksi vuotta sitten salilliselle tarkasti valikoitua yleisöä Pohjois-Korean pääkaupungissa Pjongjangissa. Kaikki tuo tallentui videolle, josta on työstetty dokumenttielokuva Liberation Day. Se esitetään tänään Helsingissä Night Visions -elokuvafestivaleilla. (siirryt toiseen palveluun)

Laibach kielletään heti alkuunsa

Laibach syntyi maailmaan, jota ei enää ole. Vuonna 1980 elettiin kylmän sodan hyytävintä aikaa. Jugoslaviassa vahva mies Tito oli juuri kuollut ja maa ajautunut valtatyhjiöön.

Rammsteinin esikuva Laibach perustettiin vuonna 1980 Sloveniassa.

Ljubljana on saksaksi Laibach.

Laibach on tehnyt omaperäisiä versioita tunnetuista pop-lauluista, muun muassa Sound of Music -musikaalista.

Suomalaisen Iron Sky -elokuvan musiikki on Laibachin käsialaa.

Rammstein on kertonut ottaneensa vaikutteita Laibachista.

Trbovljen pienessä teollisuuskaupungissa maan pohjoisosassa joukko nuoria miehiä alkoi kommentoida sekasortoista tilannetta taiteen avulla. Mallia ryhmä otti natsismista ja sosialistisesta realismista ja yhdisti ne vuosisadan alun avantgarde-tyyliin.

Lavaperformanssiin kuului kovaääninen, aggressiivinen musiikki yhdistettynä kuvakollaaseihin toisen maailmansodan aikaisista poliittisista tilaisuuksista. Meno yltyi toisinaan väkivaltaiseksi, mistä todisteena on valokuva vertavuotavasta laulusolistista.

Ei kestänyt kauaakaan, kun Laibachin esiintymiset kiellettiin kotimaassaan. Myös bändin nimi julistettiin pannaan. Laibach suuntasi kiertueelle Eurooppaan, jossa vaikeudet viranomaisten kanssa jatkuivat: Tshekkoslovakiassa ei herunut esiintymislupaa, Puolassa viranomaiset luokittelivat heidät kommunistiyhtyeeksi, muualla Euroopassa heitä epäiltiin fasisteiksi.

Onko Laibach tosissaan?

Nyt, 37 vuotta myöhemmin, Laibachin perustajiin kuuluva Ivan Novak valmistautuu illan konserttiin helsinkiläisessä Korjaamo-kulttuurikeskuksessa. Novak on siististi pikkutakkiin ja kauluspaitaan sonnustautunut vanhempi herrasmies.

Hän äkkää ikkunaan painetun kartan 1800-luvun alun Helsingistä.

– Kaupunkinnehan oli täynnä Laibach-klubeja, Novak virnistää.

Hän tarkoittaa karttaan merkittyjä ristejä, jotka ovat paitsi kirkkojen, myös Laibachin tunnus.

– Kun aloitimme 1980-luvulla, emme pitäneet itseämme rock-muusikoina. Olimme avoin alusta kaikenlaiselle toiminnalle. Muun muassa musiikille ja visuaalisille jutuille.

Ivan Novak on Laibachin puhemies, mutta lavalla häntä ei enää nähdä. JFP

Liberation Day -dokumentissa nuori mies kertoo viehättyneensä Laibachin militaristisesta tyylistä, mutta on epävarma siitä, onko bändi tosissaan. Kannattaako Laibach ideologioita, jonka kuvastoa se esiintymisessään hyödyntää? Yllättäen Ivan Novak kyyseenalaistaa koko kuvaston käytön.

– Laibachin keikoilla ei näy marssivia joukkoja tai muutakaan kovin rajua kuvastoa. Jos kuvittelet katsovasi fasistisia kuvia, sinun on ehkä syytä pohtia omia ennakkoluulojasi.

Entä hakaristiä muistuttava kuvio Laibachin oheistuotevalikoimassa.

– Kyseessä on tunnetun anti-fasistisen taiteilijan John Heartfieldin luoma symboli. Hän kritisoi sillä natsien valtaannousua 1930-luvulla.

– Maailmassa on paljon tietämättömyyttä, joka johtaa vääriin ennakkoluuloihin, Novak puuskahtaa.

Maailmankuulu slovenialainen filosofi Slavoj Žižek on yrittänyt selittää Laibachin syvintä olemusta. Hänen mukaansa Laibach ei arvostele vallanpitäjiä perinteiseen tyyliin, vaan jäljittelee niitä ja samalla paljastaa niiden todellisen luonteen. Žižekin tulkinnan mukaan Laibach on täysin tosissaan ja juuri siitä syystä vallankumouksellinen.

Miten tällainen bändi on voinut päästä keikalle Pohjois-Koreaan?

Mårten Traavik junaili Laibachin Pohjois-Koreaan ja teki matkasta dokumentin. Daniel Miller

Nyt tiedämme, että tällaistakin musiikkia on olemassa

Mies kaiken taustalla on norjalainen taiteilija, dokumentaristi Mårten Traavik. Traavik, joka fanitti sekä Laibachia että Pohjois-Koreaa, keksi yhdistää intohimonsa: Laibach oli saatava esiintymään Pohjois-Koreaan ja kokemuksista tehtäisiin dokumenttielokuva.

Traavikin suhteilla ja vuoden kestäneiden pohjustusten jälkeen Laibach saapuikin Pohjois-Koreaan kesällä 2015. Bändin oli määrä esiintyä Japanin miehityksestä vapautumisen 70-vuotisjuhlassa.

– Olen kuin amor, joka järjestää kaikkien aikojen pimeimmät sokkotreffit, Traavik selittää dokumentissa.

Traavikin mukaan logiikka Laibachin esiintymiselle Pohjois-Koreassa pohjaa bändin musiikkiin: se kuulemma sisältää tarpeeksi pohjoiskorealaisille tuttuja elementtejä.

Silti kaikki ei mene läpi. 16 kappaleen listalta joudutaan poistamaan kolme. Erityisesti korealaislaulujen versiot eivät miellyttäneet isäntiä.

– Sopivaisuuden rajat määritetään Kim Il Sungin kirjoittamassa musiikin teoriaa käsittelevässä kirjassa.

– He eivät pitäneet esimerkiksi joidenkin kappaleiden rytmistä: ne olivat kuulemma liian hitaita korealaisen makuun, joka on tottunut mahtipontiseen marssimusiikkiin. No, kyllähän meiltä sellaistakin löytyi, Ivan Novak selittää.

Novakin mukaan sensuuri ei ollut Laibachille suuri ongelma. Eikä Laibach Pohjois-Korealle.

– Vartin pätkä konserttiamme näytettiin valtakunnallisessa teeveessä. Keikka myös huomioitiin päälehdessä.

Nimenomaan huomioitiin. Varsinaista kritiikkiä konsertista ei kirjoitettu. Myös konserttisalissa tunnelma oli kohteliaan varautunut.

– Yleisö taputti. Ehkeivät he pitäneet kuulemastaan, mutta nousivat kuitenkin ylös ja aplodeerasivat.

– Eräskin vanhempi mies sanoi: nyt tiedämme, että tällaistakin musiikkia tehdään. Mielestäni hän kiteytti koko jutun pointin, Novak sanoo.

Laibachin laulajan Milan Frasin tunnistaa päähineestä. Valnoir

Ei lännessäkään ole hurraamista

Kun suomalainen taitoluistelija Laura Lepistö muutama vuosi sitten esiintyi Pohjois-Koreassa, asiasta nousi häly. Urheilija joutui selittämään, miksi oli suostunut esiintymään diktatuurissa ja eikö hän ymmärtänyt, että teko voidaan tulkita järjestelmän tukemiseksi.

Samaa voi kysyä Laibachilta. Eikö se ymmärrä, että esiintyminen voidaan nähdä muunakin kuin vain kulttuurivaihtona, jollaiseksi Ivan Novak vierailun selittää?

– Linjamme on, että esiinnymme missä vain, minne meidät kutsutaan. Amerikassa, Venäjällä tai vaikka Israelissa.

– Jokainen esiintyminen on poliiittinen kannanotto. Jos soitamme Yhdysvalloissa, sekin on poliittinen kannanotto.

Novak myös kyseenalaistaa länsimaisen vapauden ja demokratian toimivuuden. Esimerkkinä jälkimmäisestä hän mainitsee Donald Trumpin valinnan Yhdysvaltain presidentiksi.

– Yhdysvaltoihin on kehittynyt fasismia muistuttava demokratia. Demokratian irvikuva, jossa valta on siellä, missä raha on.

Taiteellisenkin vapauden kanssa on vähän niin ja näin, Novak pohdiskelee.

– Periaatteessa voit sanoa mitä vain. Mutta jos olet omaperäinen, sinulle kerrotaan, ettet ole kaupallisesti kiinnostava ja jäät marginaalin. Sekin on omalla tavallaan sensuuria.

Sen Ivan Novak kuitenkin myöntää, ettei Laibachin esiintyminen Pohjois-Koreassa synnytä intomielistä fanien joukkoja, eikä maahan todennäköisesti perusteta rock-bändejä Laibachin innoittamana.

– Sellainen tuskin menestyisi. Toisaalta, eihän heillä ole syytä kapinoida. Ainakaan virallisesti.