Den 12-årige dreng tøver. Først da han er helt sikker på, at det nu også er hans mor, der befinder sig på den anden side af døren, låser han op.

Det syn, der møder hende, er det værste, hun nogensinde har set. Sønnen ryster af angst. Han har kastet op på gulvet og tisset i bukserne.

»Det barn er …,« begynder Roxana. Det er, som om ordene sidder fast i halsen:

»Det barn lignede ikke mit barn.«

»Han plejer at være en glad dreng, der tænker på fodbold og træning. Han lignede bare ikke sig selv, og jeg tænkte: Hvad har du dog været ude for?«

Kort tid forinden har sønnen været vidne til et skyderi.

Det er mandag 8. oktober 2018, og klokken er cirka 13.30. Den 12-årige dreng har fået tidligt fri fra skole og er på vej op ad trappen til lejlighedskomplekset i Vollsmose i Odense, hvor familien bor. Få skridt fra sin opgang hører drengen flere smæld. Han stopper op. Får øje på to mænd, der holder vagt. Han får øjenkontakt med den ene.

»Sådan skal det gøres!« råber manden, efter at smældene er ophørt.

Ordene er henvendt til en tredje mand, der øjeblikket efter kommer til syne. Han har en pistol i hånden. Tager ikke sigte, men pistolløbet er rettet mod drengen, og det er dette, drengen bider mærke i. De to får øjenkontakt, inden manden med pistolen stikker af.

Drengen flygter op i lejligheden. Han ringer til sin mor, der straks kører hjem, og så er det, at han begynder at ryste.

Det er Roxana, den 12-årige drengs mor, der fortæller. Sønnen er nu så traumatiseret og utryg, at familien har sendt ham bort fra Vollsmose og til en familie uden for Fyn.

I videoen herunder kan du høre Roxana fortælle om det opkald, hun fik fra sin søn umiddelbart efter, at han var vidne til skyderiet. Artiklen fortsætter under videoen.

Trods omfattende politisk fokus på at beskytte vidner – senest udmøntet i en vidnepakke målrettet mod vidner i retssager – oplever familien, at det kan få store konsekvenser at hjælpe politiet.

Roxana, der har iranske rødder, men har boet i Danmark, siden hun var tre måneder gammel, forklarer således, at hun på fjerde uge kæmper for at få den fornødne hjælp til sin søn.

I mellemtiden har han måttet gemme sig, mens hun selv er blevet truet foran bopælen, fordi sønnen talte med politiet.

Politiet begik en alvorlig fejl i forbindelse med afhøringen af sønnen, som har sat familiens sikkerhed på spil, mener Roxana. Hun mener også, at Odense Kommune svigter i forhold til at hjælpe familien hurtigt bort fra området.

Roxana, mor til en 12-årig dreng, der var vidne til et skyderi »I det øjeblik tænker jeg på de to børn, der bliver låst inde i en bil og græder … Jeg tænker: Bare slå mig. Bare gør alt, hvad du vil mod mig, men ikke mine børn.«

»Ikke skyd, ikke skyd!«

Da den 12-årige dreng lukkede sin mor ind i lejligheden den eftermiddag, fulgte en uniformeret betjent med. Betjenten gik straks i gang med at afhøre sønnen og bad ham i den forbindelse om at gå hen til vinduet og forklare, hvad han havde set, mens han pegede.

Imens kunne forbipasserende fra parkeringspladsen se, at drengen, der bor klos op ad gerningsstedet, afgav forklaring til politiet. At den 12-årige dreng blev afhørt på den måde, betød ifølge Roxana, at gerningsmændene eller deres sammensvorne senere fandt frem til familien. Det vender vi tilbage til.

Hos Fyns Politi understreger politiinspektør Johnny Schou, at betjenten i situationen foretog den korrekte afvejning i forhold til afhøringen.

»Vores opfattelse er, at vi har en drabssag eller et forsøg på manddrab. Det er meget alvorligt, og vi har ikke en gerningsmand og ved ikke, hvor våbnet er. Derfor er det af afgørende betydning, at vi hurtigt får alle de informationer, drengen måtte have – og dem får vi hurtigst, ved at drengen udpeger, hvad han har set hvor,« forklarer politiinspektøren.

En 28-årig mand blev ramt af skud, men senere meldt uden for livsfare. Foreløbigt er en person, en 21-årig mand, anholdt i sagen.

FAKTA Bag om artiklen Berlingske har valgt ikke at bringe Roxanas efternavn og sønnens navn, ligesom vi ikke skriver, hvor familien har fået tilbudt en ny bolig. Dette sker af hensyn til familiens sikkerhed. FOLD UD FOLD UD

Roxana finder først under politiets afhøring ud af, hvad sønnen har været udsat for. Hun har svært ved at begribe, hvad han har set. Hvor bange han er. Hvor dybt oplevelsen har sat sig.

Dette bliver klart for hende, da hun samme eftermiddag med sin søn går ned til bilen. De er kun lige trådt ud af opgangen, før sønnen stopper op. Han presser hænderne mod ørerne.

»Ikke skyd, ikke skyd, ikke skyd!« skriger drengen, mens han ser i retning af det sted, han tidligere samme dag mødte manden med pistolen.

Politiet arbejder stadig på stedet, og nysgerrige lokale kigger med. Der er ingen fare i sigte. Den 12-årige dreng tisser i bukserne.

Da familiens læge dagen efter tilser drengen, vurderer han, at drengen har et traume og bør flytte fra området, fortæller Roxana.

Forældrene bliver enige om øjeblikkeligt at sende sønnen til familien i Jylland, hvorefter jagten på en ny bolig går i gang.

Familien kontakter de private boligforeninger i Odense, men boligerne er for dyre, fordi parret oven i huslejen også skal betale børnepasning af de to yngste på to og tre år, forklarer Roxana.

Derfor henvender hun sig til kommunen. Foruden forvaltningen kontakter hun borgmesteren og rådmanden i Beskæftigelses- og Socialforvaltningen, Brian Dybro (SF). Midt i sidste uge får hun den besked, at kommunen ikke kan hjælpe.

Hvorfor er det kommunens ansvar at hjælpe jer?

»Når man som kommune siger, at borgerne har pligt til at stå frem og hjælpe politiet, og når vi ikke selv er skyld i det skete og ikke har mulighed for at flytte andre steder hen, så mener jeg, kommunen har pligt til at hjælpe.«

»Det er ikke mig og drengens far, de skal hjælpe, men min søn. Min søn har ikke godt af at komme i plejefamilie, så hvis man skal hjælpe ham til en normal hverdag, så må man flytte os alle fra det sted, der har givet ham et traume.«

Brian Dybro (SF), rådmand i Beskæftigelses- og Socialforvaltningen i Odense Kommune »Den her sag har vi ikke håndteret godt nok, og det skal jeg være den første til at beklage.«

I desperation kontakter Roxana TV 2 Fyn, der bringer familiens historie. Samme dag, torsdag 24. oktober, vender kommunen på en tallerken. Her troede man i første omgang, at familien også bad om økonomisk hjælp, hvilket kommunen ikke kunne give, idet begge forældre er i arbejde, lyder forklaringen.

Rådmand Brian Dybro lægger sig fladt ned:

»Denne sag har vi ikke håndteret godt nok, og det skal jeg være den første til at beklage,« siger han og understreger, at kommunen som følge af sagen har ændret kommunikationsgange på flere områder for at undgå en gentagelse.

Familien overtager en lejlighed 1. december, og psykologbehandlingen, som kommunen også har bevilliget, bliver indledt i næste uge. Behandlingen skal finde sted i Odense, og Roxana og hendes mand arbejder derfor på at finde et midlertidigt sted i byen, hvor familien kan bo med sønnen frem til december.

Et øjeblik torsdag så det ud som om, at det var lykkedes. Odense Kommune præsenterede familien for en midlertidig bolig, men da familien undersøgte denne nærmere, fandt den ud af, at boligen ligger i Korsløkkeparken. Et område, hvor der i sommer var flere skyderier.

»Vi risikerer, at vores søn skal være alene hjemme et sted, hvor der er ballade, og hvor risikoen for en skudepisode er større. Det kan vi ikke byde ham,« siger Roxana.

Lokalmiljøet reagerer

Siden skyderiet ved lejlighedskomplekset 8. oktober, er Roxana og familiens forhold til Vollsmose blevet endnu mere problematisk.

En uges tid efter skyderiet, bliver Roxana passet op af to mænd, da hun er på vej til sin bil på parkeringspladsen. Hun har parrets to yngste med – den ene i favnen, den anden i hånden.

Den ene mand stiller sig ved bildøren, så hun ikke kan komme ind. Han nævner sønnens navn og spørger, om hun er hans mor. Hun svarer ikke. Er bange. Imens parkerer den anden mand sin scooter op bag bilen, så hun ikke kan komme væk. Datteren græder.

»Kælling, du skal bare holde din kæft!« hører Roxana manden vrisse, inden hun får fat i døren til bagsædet og skubbet børnene ind. Hvad han ellers siger, hører hun ikke.

»I det øjeblik tænker jeg på de to børn, der bliver låst inde i en bil og græder … Jeg tænker: Bare slå mig. Bare gør alt, hvad du vil mod mig, men ikke mine børn.«

De to mænd forsvinder fra stedet, idet en beboer anråber dem. Sagen er politianmeldt, og Roxana har fået en overfaldsalarm.

De ubehagelige episoder fortsætter imidlertid:

»Da jeg gik her i går (mandag aften, red.), kom en bil kørende hurtigt. Ud for mig stoppede den op. Der havde jeg hjertebanken. Jeg tænkte: Nu ruller han ned og skyder mig.«

Roxana aner ikke, om manden bag rattet ville hende noget, men fordi hun konstant er på vagt, skynder hun sig at løbe. Også bilen forsvinder hurtigt igen.

Familien har kun boet i Vollsmose siden februar. Det var ikke med deres gode vilje, at familien flyttede til Odense-bydelen med det blakkede ry. Men fordi der var skimmelsvamp i lejligheden, måtte familien hurtigt finde en ny, og dengang som nu var Vollsmose ifølge Roxana det eneste sted i Odense, hvor der altid er ledige boliger.

Hun kendte ghettoens hårde ry og oplever i disse uger, at dele af lokalsamfundet vender sig imod familien. Det sker blandt andet ved, at der er bliver råbt »kælling« og »stikker« efter hende, efter at sagen er blevet kendt.

»Jeg ved godt, at man i dette miljø ikke skal snakke med politiet, og det er også derfor, vi aldrig har ringet til politiet, hvis der har stået to og solgt hash, banket hinanden eller kørt for stærkt. Men når mit barn bliver udsat for en pistol, der peger på ham, er jeg nødt til at reagere.«

Det er fortsat uklart, hvor familien skal opholde sig den næste måned, og hvornår sønnen kan vende hjem til sine forældre.

»Han spørger tit, hvornår han kan se os og sove hos os igen,« siger Roxana, inden stemmen knækker og bliver til en hvisken:

»Jeg siger til ham, at mor gør alt, men at det ikke er så nemt.«

Berlingske har forsøgt at få en kommentar fra justitsminister Søren Pape Poulsen (K) til familiens sag. Ministeriet henviser til Fyns Politi