Så blev det 2018, et mylderbæfremkaldende spændingsår for Danmarks Radio.

Med de forestående medieforhandlinger kan vores gigantiske public service-hovedorgan begynde at forberede sig på at skulle skære op til 25 procent af budgettet – som foreslået af Dansk Folkeparti. Senest har Venstre i et udspil foreslået at tage 400 millioner kroner fra DR til en særskilt public service-fond, der skal opbløde DR’s monopolstatus.

Mediekommentator Lasse Jensen kaldte tiltaget tom værdipolitik. Men lige nu puster den blå værdipolitik iskold luft i nakken på DR, og det får konsekvenser. Tv på DR kommer til at ændre sig, kanaler skal fjernes, rykkes på nettet og generelt omprioriteres.

DR skal med demonstrativ effektivitet finde en måde at tilpasse sig en ny medievirkelighed, hvor yngre rykker mod streaming, mens ældre generationer stadig, men i dalende grad, foretrækker det gode gamle tv-apparat og en kurateret heldagspakke. Og ambitionen om at samle, oplyse, underholde og danne danskerne skal balanceres under politisk modvind.

På kulturredaktionen har vi over seks af vores kulturtillæg givet Danmarks Radios nuværende familie af tv-kanaler vores bud på et grundigt public service-eftersyn. Vi har med begejstring, undren og fryd kort-anmeldt i alt 48 programmer og serier, som DR enten selv producerer eller indkøber for vores licenspenge.

Vi har i redaktionen evalueret hver kanal, men også forhørt os hos repræsentanter for tv-kanalernes målgrupper: Ramasjang-seeren Finn Havmand på tre år, DR Ultra-seer og skoleelev Eva Brask Thormann på otte år, vores 15-årige DR3-seer og avisens skolepraktikant Jacqueleen Fleron, DR2-fan og højskolelærer Nikolaj Reinholt Johannesen på 27 år og DR K-seer og dansklærer Annemette Due på 63 år.

Vi har oprullet hver enkelt kanals historie med kontroverser, fiaskoer, succeser og identitetsskift.

Det skæve er forduftet

Den kanal, der har undergået de nok største omvæltninger, er DR1’s første lillesøskende, DR2, der blev lanceret under det individualistiske slogan ’min kanal’ i modsætning til DR, der så blev kaldt ’vores kanal’.

Dette ryk, der kurtiserede smallere grupper af seere, skabte med succes en vildere og mere eksperimenterende ny kanal: Det var der, hvor det smalle og skæve som talkshowet Den 11. time og det friske satiriske som Drengene fra Angora kunne komme til sin ret på en måde, som den allefavnende moderkanal ikke kunne rumme.

Siden er det skæve for de voksne forduftet, DR2 har udliciteret kulturdækningen til DRK og har satset på en mere æggehovedet profil.

»Jeg bliver klogere, men ikke udfordret,« som vores målgruppeperson Nikolaj Reinholt Johannesen præcist formulerede det. Og mens DRK er verdensmestre i alskens sjovt dannende kulturquizzer og i filmkuratering, så prøver kanalen også at lokke TV 2 Charlie-segmentet til med bedagede genudsendelser af Huset på Christianshavn og Landsbyen. Som flow-kanaler føles de to kanaler lige nu mildt identitetsforvirrede. De er ikke helstøbte institutioner i sig selv, men laver smallere programmer og koncepter, end hvad DR1 ville kunne rumme.

Børne-tv, vi kan være stolte af

Vi har særligt fremhævet kanalen for de yngre, DR3, der de senere år er blevet stedet, hvor især dokumentariske eksperimenter er kommet til deres ret med kæmpehits som de visuelt rå pigeportrætter i Prinsesser fra blokken, de intime indblik i unge modellers drømme i Smukke drenge og balletdokuserien I forreste række, og hvor man også har udviklet det nu internationalt succesfulde datingkoncept Gift ved første blik.

Med Ramasjang og siden også Ultra har DR lagt en tårnhøj standard for dansk børne-tv, der både tør være anarkistisk og antiautoritært: I Ultras Sorte Kageshow tager de voksne pis på børnene i bælgravende mørke – på de skraldgrinende, kagedejsindsmurte børns præmisser. Og med kultklovnefiguren Onkel Reje er småbørnenes Ramasjang blevet et sted, hvor man både stimulerer børnenes lyst til at lære, men også til at være rebeller med latrinærhumor i en ellers så pæn voksenverden.

Den slags børne-tv er sådan noget, vi kan være stolte af – og det er ikke et område, som f.eks. TV 2 eller TV3 endnu har haft kommerciel interesse i at udfordre. Topambitiøst børne-tv er et selvstændigt argument for et stærkt DR.

Det giver al god mening, at DR i god tid før medieforhandlingerne for alvor går i gang, har proklameret, at Ultra og DR3 lukker som flow-kanaler og i stedet fokuserer på at bygge deres indhold op der, hvor brugerne er: på nettet. En generel anke mod kanalerne har i vores gennemgange været alt det fyld, der plaskes ned mellem de stærke produktioner.

Det udraderes, når sendefladen ikke skal fyldes pligtskyldigt ud. Hvad man til gengæld kan frygte, er, at DR i realiteten kommer til at skære (for) voldsomt i DR3’s budget og omfang, når de skal finde steder at spare i en ny økonomisk virkelighed på den anden side af medieforhandlingerne.

Hvis det fører til, at man skærer kraftigt ned på egenproduktionerne – måske særligt de mere vovede og ikke nødvendigvis stensikre seerhits – så mister DR og Danmark et laboratorium for nye øjne på og udforskninger af os selv og vores samfund.

En luftig størrelse

Efterhånden er selve begrebet public service blevet en luftig størrelse. Hvad der tjener den offentlige interesse, er op til øjnene, der ser. Underholdning er ikke et populært mediepolitisk ord.

Og man kan frygte, at DR med politisk pres bliver så fokuseret på synligt at ville servicere et firkantet krav om samfundsnytte, at de ikke tør satse på det vilde og det underholdende. Hvis lukningen af X Factor ikke blot er udtryk for en (forståelig) mæthed efter ti sæsoner, men også skal ses som et signal om, at man ikke mener, X Factor er ambitiøst nok at bruge vores licenspenge på, så er det en ærgerlig reaktion på den kolde politiske ånde i nakken. Dansk X Factor er årtiets mest ambitiøse forsøg på en fælles samtale for alle aldre og for hele landet om identitet, sociale brydninger – og en smule musik.

DR skal ikke bare gøre os klogere, det skal også udfordre os, og det gør det ved at lade de vilde folde sig frit ud, gøre plads til det skæve og nichede, der gør DR til ’mit DR’ og ved at sætte den højest mulige standard for det populære, der samler os alle sammen i et fælles DR.

Alt kan og skal ikke forblive akkurat, som det er, men DR skal fastholde sin unikke position som det klogeste, sjoveste og mest udfordrende sted, alle danskere kan rette øjnene imod.