Budskabet var nærmest unisont. Torsdag den 2. august var lederne i en række af landets aviser bemærkelsesværdigt ens.

»Finansministeriet er og skal forblive neutralt,« skrev Politiken. »Hold de politiske pilfingre fra Finansministeriets regnemodeller,« skrev Berlingske. »Finansministeriet udfører sit arbejde på et solidt demokratisk grundlag,« skrev Børsen.

Som finansminister Kristian Jensen bemærkede på Twitter, er det sjældent, at de tre mediers lederskribenter er enige.

»Men i dag er budskabet klart: Lad være med at politisere de økonomiske beregninger i Finansministeriet. Jeg er helt enig,« skrev han.

Baggrunden for avislederne var et interview med Finansministeriets departementschef Martin Præstegaard i Politiken i anledning af den seneste tids debat om ministeriets regnemetoder. De er skæve, mener venstrefløjen, fordi de regner med dynamiske effekter af skattelettelser, men ikke af offentlige udgifter.

En sænkelse af marginalskatten vil ifølge regnemetoderne give et øget arbejdsudbud, fordi det giver folk et øget incitament til at arbejde mere, og det har positive effekter for økonomien. Flere midler til daginstitutioner giver derimod ingen dynamiske effekter i modellen, selv om det måske kan få forældre til at holde kortere barsel eller blive længere på deres arbejde. På den måde favoriserer regnemodellerne borgerlig politik, lyder kritikken.

I Politiken advarede departementschef Martin Præstegaard mod, at politikerne begynder at blande sig i ministeriets regnemetoder.

»Regnemetoderne hverken kan eller bør være politisk dikteret, således, at når man har en farve regering, så koster et forslag det ene, og når man har en anden farve regering, så koster det noget andet,« sagde han.

Men hvad medierne, finansministeren og departementschefen ikke nævner, er, at ministeriets beregninger altid har været politisk påvirkede. Sådan er virkeligheden, fortæller den tidligere topembedsmand Jørgen Rosted.

»Jeg har selv været med til at gøre det i 17 år,« siger han.

I offentligheden er Jørgen Rosted bedst kendt som departementschef i Erhvervsministeriet fra 1993-2001. Men han har også en fortid i Finansministeriet, hvor han blev ansat i 1976 og senere blev chef for økonomisk afdeling og finansdirektør.

Sammen med en anden tidligere topembedsmand, Torsten Gersfelt, fortæller han nu til Information, at det var Anders Fogh Rasmussen, der i sin tid som skatteminister i Schlüter-regeringen fik Finansministeriet til at begynde at regne med dynamiske effekter af skattelettelser. Det rejser spørgsmålet om, hvorvidt også ændringer i regnemetoderne i nyere tid kan være et resultat af politisk pres. Noget kunne tyde på det, mener en forsker, mens CEPOS og Finansministeriet afviser.

Nødvendige justeringer

Umiddelbart kan det lyde som om, Jørgen Rosteds udsagn om politisering står i modsætning til Finansministeriets nuværende departementschef Martin Præstegaards forsikringer om, at Finansministeriets regnemetoder bare »afspejler den faglige mainstream økonomiske teori, og hvad der forskningsmæssigt er evidens for«. Men sådan skal det ikke forstås, understreger den tidligere embedsmand.

»Der er en ting, som kan lyde exceptionelt teknisk, men som forklarer, hvorfor Præstegaard i grunden har ret, samtidig med at kritikerne også har det,« siger Jørgen Rosted.

Regnemodellen ADAM bliver bygget af Danmarks Statistik, og den lever op til de krav om faglighed og evidens, som Præstegaard taler om, forklarer Jørgen Rosted. Men når Finansministeriet skal bruge modellen, justerer de i den. Det gælder eksempelvis, når Finansministeriet vælger at regne med dynamiske effekter af at sænke marginalskatten. Det er ikke med i den standardversion af ADAM, som Danmarks Statistik sender ud.

Der er ikke noget mærkeligt i, at ministeriet går ind og justerer i modellen, understreger Jørgen Rosted. Faktisk er det en nødvendighed, mener han. På grund af Danmarks Statistiks høje krav til evidens og en generel mangel på systematisk dataindsamling er ADAM-modellen nemlig »altid forældet og altid utilfredsstillende for politikerne, uanset hvilken farve de har«, forklarer Jørgen Rosted.

»Derfor justerer man i den, og det har man altid gjort. Ellers ville politikerne ikke bruge den,« siger han.

– Og når man justerer, er det så kun ud fra faglige hensyn, eller er der noget politik i det også?

»Det er klart politiske hensyn, der dominerer det. Det kan der ikke være to meninger om. Men der er selvfølgelig også eksempler på justeringer af modellen, som embedsmændene selv lægger ind.«

Århundredets plan

Da Finansministeriet i sin tid begyndte at regne med dynamiske effekter af skattelettelser for første gang, var det politiske hensyn, der lå bag, fortæller Jørgen Rosted. Det var i 1989 i forbindelse med Schlüter-regeringens Århundredets Plan, der bl.a. lagde op til at sænke skattetrykket med otte procent af BNP over ti år.

Som chef for økonomisk afdeling i Finansministeriet var Jørgen Rosted modstander af at indregne de dynamiske effekter. Der var ikke belæg for det, mente han. Men den unge, ideologiske Venstre-skatteminister Anders Fogh Rasmussen insisterede, husker Jørgen Rosted.

»Det var en ren magtkamp,« fortæller han.

»Vi ville ikke i Finansministeriet, men hvis ikke vi ville, så … Fogh var så stærk i regeringen, at så ville arbejdet stoppe.«

Som leder vurderede han derfor til sidst, at ministeriet måtte gå på kompromis med, hvad de anså som det fagligt mest korrekte. Dog på betingelse af, at ministeriet skulle være åben om, at der ikke var sikkerhed for de dynamiske effekter.

Sammen med nogle kollegaer gennemgik Jørgen Rosted nogle amerikanske studier af dynamiske effekter og skrev på den baggrund, at omkring 30 procent af lettelsen i marginalskatten med en vis sandsynlighed ville være selvfinansierende, selv om han i virkeligheden ikke troede på det.

De dynamiske effekter blev ikke regnet ind i planens finansieringsgrundlag. Men de blev omtalt og var på den måde med til at sælge regeringens politik i offentligheden. Det lykkedes dog ikke Schlüter-regeringen at finde et flertal i Folketinget, så Århundredets Plan blev aldrig til noget. Jørgen Rosted understreger, at han ikke mener, man kan klandre Anders Fogh Rasmussen for at have presset embedsværket.

»Sådan gør alle politikere alle steder i verden, og som embedsmand bliver man nødt til at følge dem, så langt bukserne kan holde. Men det er vigtigt, at embedsmændene er meget åbne om usikkerheden af de justeringer, der foretages,« siger han.

I en mail til Information skriver den daværende chef for skattepolitisk afdeling i Skatteministeriet, Torsten Gersfelt, at han kan »bekræfte, at det var på daværende skatteminister Anders Fogh Rasmussens foranledning, at dynamiske effekter af marginalskattesænkning kom med i ’Planen’, som Schlüter-regeringen fremlagde i 1989«.

Det ved Torsten Gersfelt, fordi det var ham og en kontorchef fra ministeriet, der repræsenterede Anders Fogh Rasmussen i den embedsmandsgruppe, som forberedte planen. Den tidligere topembedsmand understreger, at han »økonomfagligt« ikke havde nogen »problemer med at argumentere for, at en sænkning af marginalskat på indkomst kan stimulere arbejdsudbud og dermed være delvist selvfinansierende«.

Da Nyrup-regeringen kom til, blev der – med skattereformen Ny Kurs fra 1993 som en undtagelse – ikke længere regnet med dynamiske effekter, fortæller Jørgen Rosted. Det skyldtes ikke politisk pres, men derimod at Finansministeriet nu igen kunne regne på den måde, som de fandt mest korrekt, siger han.

»Vi troede jo ikke på de effekter. Det var kun noget, vi havde gjort, fordi vi blev presset til det. Så vi holdt bare op igen,« siger Jørgen Rosted.

– Det var ikke, fordi Nyrup eller Lykketoft kom og sagde, at nu skal I holde op igen?

»Overhovedet ikke.«

Meningsløst

De to tidligere topembedsmænds udsagn illustrerer, at det er meningsløst, når Finansministeriets departementschef hævder, at regnemetoderne »hverken kan eller bør være politisk dikteret«. Det mener Niels Fuglsang, der skriver ph.d. om Finansministeriets regnemodeller ved Copenhagen Business School. Han er desuden analytiker i centrum-venstretænketanken Cevea og kandidat for Socialdemokratiet til Europa-Parlamentet.

»Regnemodellerne er resultat af dels faglig, men også politisk påvirkning. Det er tankevækkende, at Finansministeriets departementschef tilsyneladende ikke ved det,« siger Niels Fuglsang.

Efter at der stort set ikke var blevet regnet med dem i Nyrup-regeringens tid, vendte de dynamiske effekter tilbage, efter Finansministeriet i 2002 lavede en analyse, der fastsatte effekten på arbejdsudbuddet af skatteændringer. Den ændring er central for den aktuelle debat, for ministeriet regner stadig med den effekt, der blev fastsat i 2002.

Jørgen Rosted var på det tidspunkt stoppet i centraladministrationen, så han har ikke førstehåndsviden om, hvad der foregik på de indre linjer.

Men det er påfaldende, at de dynamiske effekter blev genindført, efter Anders Fogh Rasmussen blev statsminister, mener Niels Fuglsang. Han mener, noget peger i retning af, at der ikke bare har været faglige, men også politiske grunde til at justere regnemetoderne – ligesom i 1989. Eksempelvis havde Anders Fogh Rasmussen under sin tid i opposition offentligt kritiseret regnemodellerne for ikke at tage højde for de dynamiske effekter.

»De regneregler, man har for skatter, har ligget i tråd med nogle politikeres – især Anders Fogh Rasmussens – interesse i at sænke skatterne. Når man har det politiske standpunkt, er det klart, at det er i ens interesse, at regnemodellerne tager højde for de potentielle positive effekter, der er af skattelettelser,« siger Niels Fuglsang.

Information har forsøgt at få et interview med Anders Fogh Rasmussen. Men han har ifølge sin pressemedarbejder »ingen kommentarer«.

Thorning taler imod

Otto Brøns-Petersen, analysechef i den liberale tænketank CEPOS, mener ikke, der er belæg for Niels Fuglsangs udlægning. Han har selv en fortid i Skatteministeriet, hvor han bl.a. var kontorchef fra 1999-2003 og direktør med overordnet ansvar for skatteøkonomi og -politik fra 2003-2013.

»Jeg har aldrig været ude for, at Anders Fogh Rasmussen har dikteret, hvordan noget skulle beregnes,« siger han.

– Og hvis han havde, ville du så vide det?

»Ja. Altså med forbehold for, at det kan være, han har ladet en bemærkning falde til en eller anden. Så taler vi om noget meget skjult. Hvis vi taler om, at regeringen beslutter noget, så kører det ad nogle kanaler, hvor det ville have været umuligt at skjule.«

Desuden var det først under Thorning-regeringen, at man systematisk begyndte at regne dynamiske effekter ind i finansieringsgrundlaget for reformer, påpeger Otto Brøns-Petersen. Det harmonerer dårligt med teorien om, at regnemetoderne er blevet formet af bestemte ideologiske interesser, mener han.

»Men det er da klart, at den til enhver tid siddende regering vil trykke embedsapparatet på maven og sige: Har I nu husket at få taget det hele med, og har I prøvet at regne så godt, I kunne, og så videre. Det er der ikke noget mystisk i,« siger Otto Brøns-Petersen.

Han påpeger også, at der er stor forskel på at beregne de samlede konsekvenser af store reformer og på at beregne, hvor selvfinansierende skattelettelser er. Det første må nødvendigvis involvere en del valg om beregningsforudsætninger, sådan som Jørgen Rosted også påpeger. Men det andet foregår efter en langt mere simpel metode og inkluderer slet ikke regnemodellen ADAM, forklarer Otto Brøns-Petersen.

I et mailsvar til Information afviser Finansministeriet, at der skulle være nogen »politisk eller ideologisk betinget bias« i deres regnemetoder. Ministeriet påpeger, at »det empiriske belæg for dynamiske effekter af skatter er styrket væsentligt siden 1989«, og »forudsætningerne for Jørgen Rosteds vurdering af manglende grundlag for dynamiske effekter af skatteændringer har således ændret sig«.

De nuværende regnemetoder blev »indgående dokumenteret og offentliggjort samlet« i 2012, og »hverken op til denne offentliggørelse eller efterfølgende« har en minister forsøgt at ændre dem, skriver ministeriet. Om det også har forholdt sig sådan tidligere, fremgår ikke af svaret.