Krigen i Helmand var en krig, vi aldrig forstod. Trods otte år i Helmand troede de danske styrker til det sidste, at deres opgave var at slå talebanerne ihjel. Men det var overhovedet ikke det, der var brug for. Meget langt hen ad vejen var de væbnede grupper, danskerne opfattede som en del af Taleban, nemlig ikke andet end fattige fodsoldater, lokale vagtværn og utilfredse ledere, der følte sig sat uden for indflydelse.

Denne barske udlægning af den danske (og britisk-amerikanske) indsats i Helmand kommer fra den britiske hærs Helmand-specialist nummer ét, kaptajn Mike Martin.

»Vi førte krig mod de samme mennesker, som vi var i Helmand for at beskytte,« siger den tidligere rådgiver for fire britiske generaler i Helmand – der bl.a. havde kommandoen over de danske styrker.

I sin nye bog, An Intimate War, gør han status over de seneste otte års krigsindsats. Og det er ikke blide ord, der falder fra en af Storbritanniens mest indsigtsfulde militæranalytikere.

Forkert optik

Ifølge Mike Martin fik Danmark, Storbritannien og USA fra starten helt galt fat i, hvad der egentlig foregik i Helmand.

»Vi købte USA’s udlægning af konflikten. Vi troede, at krigen i Afghanistan blev ført mellem en pro-vestlig regering, som var ’de gode’, og Taleban, som var ’de onde’. Vi så alt gennem denne sort/hvide optik, og dermed misforstod vi det meste af det, der foregik i Helmand,« siger Mike Martin til Information.

»Hvis de internationale styrker blev beskudt, var det automatisk Taleban, der stod bag. Men som oftest var det lokale militsgrupper eller vagtværn, der intet havde med det ideologiske Taleban at gøre,« siger han. »I virkeligheden skyldtes det meste af den vold, som vi oplevede i Helmand, at de samme stammegrupperinger har ligget i konflikt med hinanden om ressourcer og magt i generationer.«

Det fandt Martin for alvor ud af, da han i 2008 blev sendt til Helmand for at stå for opbygningen af en særlig enhed ved navn Defense Cultural Specialist Unit, DCSU, der havde til opgave at kortlægge, hvem der var hvem blandt Helmands mange lokale magthavere, deres familie- og stammemæssige tilhørsforhold, indbyrdes relationer og interesser.

Det var et arbejde, som ifølge Mike Martin burde have været sat i gang allerede i 2004, da Storbritannien og Danmark sagde ja til at tage ansvaret for at udbrede den afghanske regerings indflydelse i Helmand.

Ifølge Martin gik i hvert fald briterne i krig stort set uden at forberede sig på, hvad det var for et samfund, de skulle agere i.

»Selv om briterne har ført krig i Afghanistan tilbage i 1800-tallet, var der ingen, der brugte tid på at kigge de gamle annaler igennem. Hvis de havde gjort det, ville de have fundet ud af, at mange af de samme stammestridigheder, som eksisterede dengang, stadig eksisterer den dag i dag,« siger han.

»Vi havde desværre et utroligt afslappet forhold til at gå i krig.«

En bitter pille

I Storbritannien er Martins nye bog blevet rost af bl.a. den tidligere styrkechef general David Richards, der ville ønske, at han havde haft bogen til rådighed, før han blev indsat som chef for ISAF (den internationale militærkoalition i Afghanistan, red.) i Helmand. Men det er bestemt ikke alle, der har været lige begejstrede. Det britiske forsvarsministerium har forgæves forsøgt at få nedlagt fogedforbud mod bogen med den begrundelse, at indholdet kunne skade Storbritanniens forhold til USA.

Mike Martins budskab er da også en bitter pille at sluge for mange briter – og formentlig også danskere. Siden 2006 har 450 britiske soldater mistet livet i Helmand, mens op mod 3.000 briter er blevet alvorligt såret. Herhjemme er tallene henholdsvis 43 og 300. Mike Martin mener, at krigsindsatsen i Helmand langt hen ad vejen har været spildt.

»Hvis vi ser på, hvad vi har opnået i Helmand, har det meste af det, vi har foretaget os, været forgæves,« siger han.

»Vi har måske nok fået bygget en masse infrastruktur op, veje, el- og vandforsyning osv., men står det mål med de penge, der er brugt? Og hvor meget vedligeholdelse har vi sørget for? Nul. Hvor længe vil det vare, før det meste er ødelagt igen? Fem-ti år er mit bud. Under alle omstændigheder var der mere asfalt i Camp Bastion (ISAF’s hovedlejr i Helmand, red.) end i hele provinsen, og mere strøm dér end i Helmand og Kandahar tilsammen.«

Heller ikke opbygningen af den lokale politiske og administrative kapacitet er Mike Martin tilfreds med.

»Har vi udviklet det politiske og administrative system? Ja, til en vis grad. Men er vi nået dertil, hvor de ansatte sætter samfundets interesser over deres private interesser? Nej. Og hvordan med politiet, er vi nået dertil, hvor politifolkene er mere loyale over for politiet end over for deres stamme? Nej.«

Enkelte succeser

En smule bedre ser det ifølge Mike Martin ud, når man kigger på den afghanske hær, som bl.a. Danmark har brugt mange kræfter på at opbygge og træne.

»Den afghanske hærs træningsniveau er ret godt, men kan de agere selvstændigt og offensivt? Ikke uden støtte,« siger han. Enkelte steder ser han dog en klar succes.

»Den største effekt, vi har haft, er på uddannelsesområdet, hvor en masse børn og unge er kommet i skole. Det er en reel succes. Og det samme gælder til dels også opbygningen af hospitaler og sundhedsklinikker, som er kommet rigtig mange afghanere til gode.«

Samlet set er han imidlertid ikke imponeret over effekten af otte års international indsats i Helmand. Men han understreger, at kritikken ikke er ment som en hån mod dem, der har betalt med deres liv eller førlighed.

»Jeg forsøger blot at undgå, at vi begår de samme fejl, næste gang vi kaster os ud i en krig i et samfund, vi ikke forstår.«

Ifølge Mike Martin har de internationale styrkers manglende forståelse for, hvad der foregik i Helmand, haft store omkostninger. Ikke mindst for lokalbefolkningen. Han anslår, at de danske, britiske og amerikanske militæraktioner i Helmand har kostet over 10.000 Helmand-borgere livet – hvoraf de fleste efter hans opfattelse slet ikke burde have været dræbt.

»De 10.000 afghanske ofre er kun et overslag,« understreger Mike Martin, der i kraft af sit job har haft adgang til det omfattende efterretningsmateriale, som ISAF indsamlede i Helmand.

»Jeg kan ikke fremlægge konkret dokumentation for det tal, men jeg har personligt kendskab til flere tilfælde, hvor de forkerte mennesker blev slået ihjel – enten fordi styrkerne tog fejl af hvilken bygning, de skulle angribe, fordi der blot var tale om lokale rivaler, der angav hinanden som ’talebanere’ for at få ISAF til at fjerne dem, eller fordi vi ved en fejl kom til at skyde på lokale vagtværn,« siger han. Præcis hvilke operationer, der gik skævt, vil Mike Martin ikke uddybe på grund af sin militære tavshedspligt.

’De hadede os’

Ifølge Mike Martin har Helmands indbyggere hele vejen igennem været dybt skeptiske over for de mange tusinde amerikanere, briter og danskere, der har ført krig i provinsen siden 2006.

»Lokalbefolkningen hadede os – ikke mindst af historiske grunde – og forstod dybest set ikke, hvorfor vi var der,« siger Mike Martin. »Faktisk mente mange af de lokale, at Taleban var noget, de internationale styrker havde skabt for at ødelægge Helmand. Mange mente også, at USA stod bag begge krigens ’parter’. De pegede bl.a. på, at USA både finansierer de internationale styrker og Pakistan, der bl.a. bruger støtten til at finansiere Talebans ledelse (der holder til i den pakistanske grænseby Peshawar, red.).«

På deres side havde briter, amerikanere og danskerne til gengæld så ringe forståelse for, hvad der foregik, at de begik den ene fatale fejltagelse efter den anden – i nogle tilfælde skabte de endda selv de talebanere, som de bagefter brugte år på at kæmpe imod, siger Mike Martin.

En af de største enkelte fejl, som briterne begik i Helmand, var ifølge Martin at kræve den magtfulde lokale krigsherre Sher Mohammed Akhundzada fjernet fra posten som Helmands guvernør. Det skete i 2005 og var en betingelse for, at briterne (og dermed danskerne, red.) ville sende styrker til Helmand i 2006.

»I dag er han en af ’Talebans’ stærkeste støtter i Helmand, hvor han manipulerer alle parter for at sikre sine egne magt- og narkointeresser.«

Lokale fejder fortsætter

Mike Martin er overbevist om, at den militære tilbagetrækning fra Helmand vil betyde færre vejsidebomber, selvmordsbombere og militære konfrontationer.

»Volden er allerede mindsket nu, hvor der er færre internationale styrker i provinsen,« siger han.

Men det betyder ikke, at der bliver fred, når ISAF trækker sig helt ud.

En egentlig fredsaftale mellem det ideologiske Taleban, som styres fra den pakistanske grænseby Peshawar, og den afghanske regering tror han til gengæld ikke på. Det er ellers, hvad de fleste vestlige efterretningstjenester spår vil ske i løbet af de kommende fem-ti år.

»Det ideologiske Taleban vil fortsat være til stede. Men ikke som det var engang. Mange af dem er blevet dræbt, først gik vi efter kommandanterne, så dem, der byggede vejsidebomberne, dem, der gravede miner ned, og til sidst de drenge, der serverede te for dem alle sammen,« siger Mike Martin.

Det ideologiske Taleban vil først forsvinde, når Pakistan ønsker det. Hvis Pakistan stopper finansieringen, vil de blot være en flok mullaher uden penge – og dermed uden indflydelse, understreger Mike Martin.