Herhjemme har diskussionen om højrepopulismens succes fokuseret på flygtningekrisen, der af mange opleves som en udfordring af statens mulighed for at modtage og integrere et stort antal mennesker på flugt fra Mellemøstens kollaps. Men det er intet tilfælde, at populismen rejser sig i de vestlige demokratier få år efter finanskrisen i 2008 og den største økonomiske krise siden depressionen – en krise der stadig hænger over de vestlige økonomier.

I min egen forskning arbejder jeg ud fra den hypotese, at højrepopulismens succes skal forstås som betinget af velfærdsstatens kontroltab over økonomien. Årtierne efter Anden Verdenskrig betragtes i dag som de europæiske velfærdssamfunds storhedstid, med høj vækst og omfordeling, kontinuerlig lønfremgang og en kraftig udbygning af velfærdsstatens sociale sikkerhedsnet og rolle i samfundet. Men under denne storhedstid var den økonomiske aktivitet i højere grad begrænset af nationalstatens grænser, end tilfældet er i dag. Efter oliechok og kriser i 1970’erne reagerede politikerne i 1980’erne ved at deregulere økonomien og sætte kapitalen fri, så den i stigende grad kunne bevæge sig over grænserne. I 1990’erne blev finanssektoren dereguleret, og væksten blev i den vestlige verden i stigende grad opretholdt af en voksende gældsboble, der brast i 2008.

I dag er de vestlige velfærdsstater bundet på hænder og fødder af global konkurrence om investeringer fra den transnationale kapital, såvel som af de globale finansmarkeders krav om en stram finanspolitik. Hvis staten fører en økonomisk politik, der ikke huer kapitalejerne eller de finansielle investorers automatiserede logaritmer, så fordufter arbejdspladser og skatteprovenu, og renten på statsgælden kan på ingen tid stige til faretruende højder. Samtidig har velfærdsstaten mere end svært ved at beskatte den globalt mobile kapital, hvilket har afspejlet sig i et internationalt ræs mod bunden i beskatningen af virksomheder og kapitalindkomst.