En gang om ugen følger knap 100.000 facebookbrugere med, når komiker Michael Schøt griller politikerne i det fiktive Schøtministerie med ti-minutters videoer, der typisk giver et aktuelt politisk emne en overpædagogisk og polemisk behandling. Og der bliver sjældent lagt fingre imellem.

”Naser Khaders bedste mulighed nu er, at hans familie melder ud, at han er dement og gerne vil have lidt ro,” konkluderede han blandt andet efter sagen om den konservative politiker Naser Khaders kontroversielle sms-korrespondance med Exitcirklens forkvinde, Sherin Khankan.

Den spydige politiske satire optræder ligeledes i Radio24syvs program Den Korte Radioavis, hvor den fiktive karakter Kirsten Birgit har opnået noget nær kultstatus for sin bramfri stil, mens også Jonatan Spang med sit DR2-talkshow Tæt På Sandheden skriver sig ind i samme bevægelse.

Ifølge satireforsker Dennis Meyhoff Brink er satiren også blevet mere politisk i forhold til 00’erne, hvor standup-generationen med Klovn og Drengene fra Angora stod for de sjove indslag.

”Den politiske satire har fået en genkomst. For ti år siden udsprang det meste fra comedyscenen, som fokuserede på privatlivet,” siger han og fremhæver desuden Rokokoposten og Quizzen med Signe Molde som eksempler på ny politisk satire.

Nyrup elskede Ulf Pilgaards parodier

Går man længere tilbage, husker mange den folkekære komiker Ulf Pilgaard, der op gennem 90'erne lavede sin berømte parodi på Poul Nyrup Rasmussen. Den tidligere statsminister havde for vane at udtale alle ordene stakkeret, mens hovedet bevægede sig på skrå i små rytmiske ryk.

”Jeg ved deeet… ikkeee...”

Og statsministeren selv elskede at være genstand for satiren. Så meget, at han til kåringen af Ulf Pilgaard som Revyernes Revys Æreskunstner i år 2000 stod for hyldesttalen.

I dag er satiren knap så jovial. Med inspiration fra talkshowvært Jon Stewart i det amerikanske The Daily Show har en bølge af danske komikere forsøgt at gøre kunsten efter med at udstille hykleriet og dobbeltmoralen på Christiansborg.

Ifølge Dennis Meyhoff Brink forholder dagens satire sig også i højere grad til den politiske substans, frem for blot at udstille politikernes kiksede dialekter, som tilfældet var med Linie 3 og Ulf Pilgaard i 1990'erne.

”Dengang var målet at få politikerne ned i øjenhøjde med befolkningen. Men det var jo ikke kritisk. I dag går satiren i kødet på de faktiske politiske beslutninger, som ofte bliver udstillet som absurde eller dobbeltmoralske. Så den skubber snarere politikerne længere ned end os, så vi kan se ned på dem,” siger Dennis Meyhoff Brink.

Reaktion på øget spin

De seneste år har begrebet politikerlede fyldt en del i den offentlige debat, hvilket grundlæggende bunder i en kritik af, at Christiansborg er overrendt af kommunikationsrådgivere. Ifølge Dennis Meyhoff Brink skal satirens udvikling blandt andet ses som et svar på, at der er kommet mere spin i dansk politik.

”Satiren påtager sig den lidt samme funktion, som den afslørende journalistik gerne vil have. Når behovet for en mere spydig satire findes i dag, er det, fordi man har behov for at se, hvad der gemmer sig bag masken, og selv for en enormt kritisk journalist kan det være svært at flå masken af politikerne,” siger han.

Satirikere kan modsat journalisterne ofte tillade sig at komme med påstande uden dokumentation og kan dermed få sagt de ting, som folk ofte sidder og tænker. Derfor kan satiren ifølge Dennis Meyhoff Brink fungere som en kontrarevolutionær ventil, der giver befolkningen afløb for deres frustrationer. Men omvendt gør den også befolkningen mindre autoritetstro.

”Effekten er, at folk lidt mindre tager politikerne for gode varer. I bedste fald vil den øge deres kritiske sans,” siger han.

pagh@altinget.dk