Hvert år, så sikkert som forårets komme og amen i kirken, ved alle københavnerne, hvad der er i vente – vi skal have endnu en dans i den offentlige debat om ungdomsboligerne.

Positionerne er forudsigelige, grænsende til det trivielle.

Danske Studerendes Fællesråd bakket op af Enhedslisten, Socialistisk Folkeparti og Socialdemokratiet vil påpege, at der mangler tusinder af boliger, og at vi er på linje med Uganda, når det gælder om at sikre landets fremtidige elite, de unge universitetsstuderende, en billig bolig.

Liberal Alliance bakket op af Venstre og et par socialdemokratiske omegnsborgmestre vil kalde de unge for forkælede og påpege, at der er masser af ledige ungdomsboliger i Albertslund eller Brøndby, og at man mangler dedikation til sit studium, hvis man er uvillig til at tage halvanden times transport hver vej.

Endelig er der de Radikale og Alternativet, der har fundet på et eller andet syret projekt, udtænkt tusind mil væk fra vinduet, noget med en kunstig ø eller lignende.

Sandheden ligger nok midt imellem alle. København mangler ungdomsboliger, og det er et reelt problem for en by, som gerne vil være Nordens førende, at de unge, der skal indtage alle de store jobs, ikke kan få ro til at fokusere på deres studier, fordi de er nødt til at flytte fem gange i løbet af fem år og bruge halvdelen af deres læsetid på transport eller et studiejob for at have råd til at betale huslejen.

Men højrefløjen har en pointe: Det er ingen naturgiven ret at bo i København, og når Politiken hvert år svømmer over af klynkende indlæg, skrevet af privilegerede unge, der brokker sig over størrelsen på det forældrekøb, som deres chefkonsulentforældre har råd til, er det svært ikke at blive træt.

Privilegieblindheden er ekstrem på alle leder og kanter af debatten. For selv om ungdomsboliger til universitetsstuderende er en udfordring, kan det undre, at der ikke er så meget som en tiendedel samme politiske og pressemæssige interesse for de tekniske skolers problemer med nedslidning og mere generelt deres økonomiske nød.

Jobvækst i udsat område

Begge fløje har pointer, men i deres skingerhed ophæver de hinanden, og problemet består. Men heldigvis ligger løsningen ligefor: Flyt Københavns Universitet til Lolland!

Prøv at tænke det igennem en gang.

* Vi flytter 40.000 studerende ud af København. Så lige pludselig er der boliger nok til alle, og markedet kan måske igen blive således, at også politimænd og sygeplejesker har råd til at bo i København.

* Vi har ingen problemer med pladsen. Der er rigeligt med frie hektar jord på Lolland, og i København ville det frigøre attraktive kvadratmeter i titusindvis.

Man turde også gætte på, at det vil blive lettere at få prioriteret penge til Lolland, når det er der, børnene af landets elite skal færdes hver dag.

* Vi får et campusmiljø i amerikansk stil, hvor de studerende og undervisere på tværs af discipliner bruger al deres ledige tid sammen. Tænk over det, hvis 40.000 studerende skal overnatte på samme campus, så vil det formodentlig få selv juristerne til at tale med andre fag. Vi vil få Nordens førende tværfaglige studiemiljø. Det vil skabe et helt fænomenalt miljø.

Dertil vil det skabe en jobvækst i et af landets mest udsatte områder. Vi taler her om over 10.000 arbejdspladser, bare talt ved de ansatte på universitetet. Dertil kommer afledte erhverv: butikker, restauranter og barer. Vi ville skabe en reel revolution lige præcis der, hvor den er allermest tiltrængt.

Modsat ville vi frigive en lang række ufaglærte jobs i København, her vil der komme en massiv arbejdskraftmangel, som vil blive dækket af de mange ufaglærte arbejdsløse, hvilket er en gruppe, der om nogen har brug for en hånd. Fortsat ville en del af de universitetsstuderende måske indse, at provinsen ikke er vejen til dødsriget. Måske vil en del af de studerende faktisk fatte kærlighed til udkanten og siden være mere åbne over for at søge stillinger ude i landet.

Det vil gøre det lettere for virksomheder og kommuner at rekruttere kvalificeret arbejdskraft med længerevarende uddannelser. En gruppe, som de ellers har haft uhyre svært ved at tiltrække. Endelig vil det udligne sociale forskelle, fordi på Lolland er der ingen kontorchefmor til at klare opgaven for lille Nora. Nej, på Lolland vil alle være i samme båd og lige uvante.

Ja, som det fremgår ovenfor, er der nærmest ingen argumenter imod vores tankeeksperiment, og selv om vi udmærket er klar over, at det ville være et gigantisk projekt, håber vi, at man fra statens side vil skæve til vores forslag næste gang, der skal ske en udflytning af offentlige arbejdspladser. For noget må der gøres, så langt har venstrefløjen ret, men vi skal turde skabe reelle forandringer og ikke bare fortsætte med at lave lappeløsninger.