Fotografen parkerede bilen ved et forslået og forladt hus på den serbiske side af grænsen, og sammen gik vi det sidste stykke vej. I skumringen, over markerne. Som så mange andre før os.

Vi befandt os i det nordlige Serbien ved grænsen til Ungarn, hvor EU ender, og Balkanhalvøen begynder. Vi var halvanden kilometer nordvest for den lovlige grænseovergang til Ungarn.

Flygtningene og migranterne krydser, når mørket kommer.

Et stenkast fra pigtrådshegnet lå en sort rygsæk i sneen. Jeg åbnede den, fandt en hvid sweatshirt. Ved siden af lå et par blå regnbukser. En vandflaske krøllede sig sammen under min sål.

Et salatfad nærmede sig hurtigt på den ungarske side, og to betjente steg ud. Jeg viste dem mit pressekort og pas. Kort efter trak en firehjulstrækker op. To soldater i stramt camouflagetøj sprang ud og gik op på siden af mig og fotografen. Den ene svingede sin riffel over skulderen i en hurtig bevægelse.

Så begyndte vi at gå langs grænsen, og sammen med to betjente fulgte soldaterne os, skridt for skridt, på den anden side af det tre-fire meter høje pigtrådshegn. Længere nede sad et par flænsede fingervanter fast i pigtråden.

Tidligere på måneden havde Ungarns højreorienterede premierminister, Viktor Orbán, holdt en tale for landets 10.000 grænsevagter, hvor han priste dem for deres mod til at forsvare nationen – og EU – mod truslen udefra.

“Princippet om menneskerettigheder,” sagde han, “må aldrig føre til et nationalt selvmord.”

De uddelte tæsk til flygtningene, overhældte dem med koldt vand i frostvejret, skubbede dem tilbage over grænsen. Det fortalte flygtninge og sygeplejerskerne, der behandlede dem. Men de værste historier var dem om politihundene. Jeg havde selv set arrene fra hundebiddene. Hørt fra en serbisk sygeplejerske, at deres kæber havde brækket knogler.

Vi vendte ryggen til grænsevagterne og gik tilbage mod bilen igennem en skov med tynde, nøgne træer, til vi nåede ud på markerne igen. I sneen så jeg fodspor så små, at et barn måtte have sat dem.

Jeg stoppede op og lyttede. Vinden bed mig let i næsetippen. Så begyndte de at gø. Først én, så to, så tre hunde.

Lydene kom fra den ungarske side, og tilsammen dannede de en grotesk symfoni.