Engang for længe siden i Vestjylland havde jeg drabelige og jævnbyrdige FIFA-kampe med min gode ven Marcus. Siden flyttede vi begge til Aarhus og begyndte på universitetet – Marcus på antropologi og jeg på matematik-økonomi.

Status er nu, at jeg ikke har vundet i FIFA i flere år. Hvad er forklaringen? Marcus påstår, at gymnasiet krævede mere arbejde end hans nuværende universitetsuddannelse gør.

I foråret kom en analyse fra Uddannelses-og Forskningsministeriet, der viser, at optaget på de videregående uddannelser siden 2007 er steget med 50 procent. Mere foruroligende viser analysen også, at mange uddannelser med høj ledighed fortsat øger sit optag markant. Kandidater i litteraturvidenskab har en gennemsnitlig ledighed på 31 procent, mens der har været en vækst i optaget på 41 procent. Antropologi og etnografi har øget optaget med hele 110 procent, til trods for at kandidater med uddannelsen har en gennemsnitlig ledighed på 26 procent.

For et års tid siden spurgte jeg en anden ven, Mattias, der læser filosofi, hvor mange timers ugentligt arbejde, man kan slippe af sted med for at få sig en bachelor i faget. Jeg er ret tiltrukket af den almene dannelse, der ligger i filosofi, og det er bare badass at have to bachelorgrader. Mattias’ svar var 15 timer. 15 timer!

Jeg kunne altså have taget det meste af en filosofi-bachelor i løbet af min kandidat, hvis jeg bare havde droppet studiejobbet.

Forskellen mellem humaniora og naturvidenskab er til at tage og føle på.

Når jeg går til mundtlig eksamen på matematik, har jeg ofte stået ved en tavle i flere uger og øvet beviser fra morgen til aften. I princippet skal jeg mestre et helt pensum udenad, for ved det grønne bord kan jeg trække op til 20 emner, og det er ikke tilladt at medbringe så meget som en post-it-seddel i lokalet. Min veninde Katrine på Litteraturhistorie ved altid, hvilken del af pensum, hun skal snakke om til mundtlig eksamen, så i princippet skal hun ikke forberede sig på andet. Og hun kan læse det hele op fra et talepapir, hvis hun vil.

Humaniora – en badeferie

Men lad os lige stoppe op en gang. Jeg slynger jo bare anekdoter ud. Kan vi overhovedet bruge dem til at konkludere, at naturvidenskab skulle være sværere end humaniora? Måske er Marcus bare vanvittigt intelligent og ville finde tid til at kultivere sine FIFA-evner, uanset hvilket studium han havnede på. Måske har jeg glemt at lytte efter, når Katrine har fortalt om andre, mere krævende eksamener på litteraturvidenskab. Og giver det overhovedet mening at sammenligne to akademiske discipliners ’sværhedsgrad’?

Sandheden er dog, at jeg har mange flere anekdoter. Og jeg kunne have nævnt, at visse fag på humaniora lader studerende bestå fag på fremmøde. Jeg kunne have citeret et indlæg i en studenteravis fra en af de sjældne typer, der tog springet fra naturvidenskab til engelsk. Hun skrev blandt andet, at humaniora bedst kunne beskrives som en »badeferie«.

Spørgsmålet er så, om det i sig selv er et problem, at universitetsuddannelserne varierer meget i, hvilke udfordringer, de studerende får. Ledigheden blandt humanister er trods alt ikke så slem, som den nogle steder har rygte for, og visse uddannelser såsom dansk, tysk og engelsk har kun omkring tre procent ledige.

Men måske er der en pointe i at stille højere faglige krav på humaniora og dermed få færre, men bedre kvalificerede dimittender.

Skaber skævvridning

I lang tid har politikere kontinuerligt hævet målet for, hvor stor en andel af en ungdomsårgang, der skal have en akademisk uddannelse. I 2011 bebudede den daværende regering et mål på 25 procent. I dag begynder der så småt at brede sig en fornemmelse af, at de nuværende 30 procent er for højt. For det første er der et spørgsmål om talentmasse, altså hvorvidt næsten hver tredje unge er egnet til en lang videregående uddannelse. Steen Laugesen Hansen, lektor på Niels Bohr Instituttet, har på baggrund af 30 års undervisning i universitetsverdenen konkluderet, at at der de senere år er blevet lukket alt for mange umotiverede, udygtige studerende ind.

For det andet er der spørgsmålet om fordelingen af dimittender fordelt på fakulteter. Så længe det er en ’badeferie’ at komme igennem (mange) humanistiske uddannelser, vil der være et problem her.

Jeg har ikke grund til at betvivle, at der er masser af dygtige studerende på humaniora. Jeg ved, at der er masser af intelligente og dedikerede studerende på naturvidenskab. Problemet er, at der ikke er nogen reel udvælgelsesmekanisme det førstnævnte sted. Der er ikke så mange eksaminer eller krav om ugentlige afleveringer, der er med til at sortere de mindre universitetsegnede fra.

Fem (eller måske oftere seks eller syv) år senere står de humanistiske kandidater med et eksamensbevis, og mange af dem er sikkert flittige og dygtige, men det, at de har bestået deres eksaminer, er ikke i sig selv et specielt stærkt signal herom.

Jeg elsker skønlitteratur, og jeg elsker sprog. Jeg synes også, det er ærgerligt, når klassisk græsk bliver helt nedlagt på Københavns Universitet. Og jeg er ikke sikker på, at det er sværere at forstå sandsynlighedsteoriens teoremer end at dissekere en tekst af Heidegger. Men sådan som vi har indrettet os rent praktisk på universiteterne, med de krav, der stilles i det daglige og til eksaminer, så er jeg ret overbevist om, at humaniora er nemt, og naturvidenskab er svært.

Det skaber skævvridning mellem udbud af og efterspørgsel på dimittender, når humaniora giver eksamensbeviser til så mange, der nok ikke skulle have været akademikere.