Begrundelsen er altid den samme, når førende politikere strammer udlændingeloven: Danmark kan ikke rumme tilstrømningen af muslimer.

Vi bliver tudet ørene fulde om, at fællesskabet ikke kan absorbere flere ikkevestlige flygtninge. Man får indtryk af, at Danmark snart knækker midt over. Men min opvækst fortæller den modsatte historie.

Jeg begyndte i en klasse i Aalborg med 19 elever, otte af dem var flygtninge fra Somalia. Mine bedste venner hed Mohamed, Allan, Hassanur, Søren og Ahmed.

Som barn i en klasse med 40 procent somaliske flygtninge virker det overkommeligt for mig, at Danmark i årets første 32 uger har modtaget 4.600 flygtninge. Det er langt under en promille af den danske befolkning.

Mette Frederiksen er vokset op i mit kvarter. Hævder du, Mette Frederiksen, at Danmark vakler så meget, at vi ikke kan rumme et par tusinde flygtninge mere, uden at bryde sammen? Jeg har på fornemmelsen, at det er Christiansborgs vilje, der vakler.

Mine forældre kunne for 15 år siden have sendt mig på en kristen privatskole. Jeg kunne have gået rundt blandt velfriserede lyshårede børn og have lært at stave et par måneder tidligere.

I stedet havnede jeg i en mosaik af forskellige kulturer. Intet udvekslingsophold kunne have givet mig det samme. Og mobning, ensomhed og intolerance har jeg mødt alle andre steder end i min folkeskoleklasse.

Vi var et multifarvet hus med utrolig højt til loftet. Og hvad var så grunden til, at vi holdt sammen på trods af vores kulturelle forskelligheder?

For det første havde vi en leder, der talte forskellighed op. Min klasselærer fortalte os jævnligt, at vi, på trods af vores spøjse sammensætning, var »skolens bedste klasse«. Vi troede så inderligt på det, at det gik hen og blev sandt.

Men min klasselærer var heller aldrig blødsøden. Da vi gik i de små klasser, kom nogle af de somaliske forældre ikke til skole-hjem-samtalerne. Så vores klasselærer gik ned til boligblokkene, bankede på dørene og kom ikke tilbage, før de somaliske forældre gik med hende.

Og hun var heller ikke fremmedforskrækket. »Bidrag med jeres mad, jeres religion, jeres kultur. Bidrag med hvad som helst. Bare I bidrager« – dét var budskabet. Regeringens budskab er modsat, at flygtninge skal bidrage med alt det, der ikke kommer fra deres hjemlande.

Den største hæmsko for fællesskabet var uden tvivl det faktum, at de muslimske forældre i mange tilfælde ikke var på arbejdsmarkedet. Det betød, at de talte ringere dansk, de havde svært ved at hjælpe deres børn med skolearbejdet, og de havde svært ved at deltage i lokalsamfundet.

Rent ud sagt var de ikke minimumlønnen værd i arbejdsgivernes øjne. Jeg mener derfor, at vi burde indføre en indslusningsløn på 70 kroner i timen til flygtninge. Alternativet er, at vi fortsat ser mange muslimske forældre låst inde i beton-bolig-blokkene et helt liv.

Koranundervisning i skolen

Den anden grund til sammenholdet i min klasse var, at vi talte om hinandens forskelligheder i et muntert toneleje. Vi kunne ikke drømme om at bruge det skingre toneleje, som Christiansborg dyrker.

Af uransagelige årsager valgte vores skolefotograf eksempelvis at tage sort-hvid-fotos af vores klasse. Vi skraldgrinede alle sammen, både etniske somaliere og etniske danskere, for det var kun halvdelen af klassen, man kunne se tydeligt på billedet.

Jeg husker også, da vi nåede til julen, og jeg spurgte en af mine somaliske kammerater, om han skulle med i kirke. »Moské,« svarede han.

Den tredje grund til at vores sammenhold blev stærkt var, at vi shoppede rundt i hinandens kulturer.

Muslimerne fik undervisning i koranen i skoletiden. Bare rolig. Det var en udgave af islam så langt fra Grimhøj-moskeens version, som man kan forestille sig. Og dét var jo netop fordelen.

I frikvartererne hørte vi muslimerne recitere højt fra Muhammeds bedrifter. Muslimerne blev mødt med et smil, når de viste deres religion og sig selv frem. På den måde havde de lyst til fællesskabet.

Neglelak til eid

I juledagene sad somalierne og klippede julehjerter og sang med på Jesus og Josefine. Vi drenge med danske efternavne rendte rundt med somalisk neglelak på fingrene i anledning af eid-festen.

Alle de oplevelser fortæller mig, at institutionerne må og skal byde andre religioner og kulturer velkommen, hvis integrationen skal lykkes. Ideen om, at flygtninge hurtigst muligt skal æde vores jordbær og ligne en kartoffeldansker på en prik, nedbryder kun et fællesskab.

Den idé havde kun splittet min klasse i små atomer!

Alt i alt græmmes jeg, når de store partier hævder, at Danmark ikke kan rumme det nuværende antal flygtninge fra såkaldt ikkevestlige lande.

Jeg tror, at det er en myte og en stærkt overdrevet en af slagsen.

Den nuværende tilstrømning af flygtninge i Danmark er ingenting ved siden af den integrationsudfordring, som min klasse havde fra begyndelsen.

Hvis vi dropper islamforskrækkelsen og selvbeskyttelsesmanien og i stedet rækker hånden lidt frem, kan vores lille fællesskab blive rigere af flygtninge fra muslimske kulturer. Ligesom min lille klasse havde været uendeligt fattigere uden flygtninge.