Secvențe din lumea liberă Ca europeni putem polemiza ireverențios, dar fără să ne urâm. Putem să ne apărăm drepturile fără să ne izolăm. Dar, mai presus de orice, prețuim libertatea

marți, 22 martie 2016, 2:41

Sulley Muniru iese de la duș. Steaua a câștigat cu 3-1. Își ia covorașul, se îndreaptă cu fața spre Mecca, îngenunchează și își începe rugăciunea.

Zeci de oameni privesc scena.

Stadionul din Ovidiu e undeva în câmp, în afara localității. Aici joacă Viitorul, echipa lui Hagi. Aici, sub pământul crăpat al Dobrogei, dogoresc focurile Asiei, cum scria deunăzi Răzvan Boanchiș.

Aici se întretaie Occidentul și Orientul și aici se roagă, netulburat, ghanezul Muniru. Un tânăr de 24 de ani e liber să-și invoce Profetul.

Însoțiți de murmurul salat-ului musulman, spectatorii zâmbesc și trec mai departe, vorbind despre fotbal și despre ale lor. „N-a fost penalty la Stanciu…”.



În tribuna Sălii Polivalente, portărița Mayssa Pessoa asistă la meciul echipei sale, CSM București. Handbalista stă în tribună pentru că e accidentată, o doare spatele.

Campioană mondială cu Brazilia, Pessoa e la ultimul său sezon în România. Țară unde s-a simțit bine.

La un moment dat, Mayssa se întoarce și o sărută pe prietena sa, Nikki Shumaker. Mayssa e în stânga, Nikki, în dreapta.

Pe rândul din spate, un bărbat se uită, mirat sau dezaprobator. Undeva în dreapta scenei, fosta handbalistă Narcisa Lecușanu, acum secretar de stat, privește scena cu prietenie.

O scenă liberă, de la marginea unui continent liber.

Eliberat de puțină vreme din detenție, Mihai Stoica își amintește cum privea în închisoare semifinalele Ligii Campionilor la fotbal.

Într-un interviu pentru Antena 2, MM povestește: „Am stat cu Gică Popescu 11 luni în închisoare”.

„Camera avea o lățime de 1,36! Din asta, 80 de cm era lățimea patului și ne dădeam jos pe rând! A fost o chestie pe care nu o să o uit niciodată. Ne uitam la Champions League. Jucau Bayern Munchen cu Porto și Barcelona cu PSG. La Barcelona era antrenor Luis Enrique, la PSG, Laurent Blanc, la Porto, Lopetegui, iar la Bayern, Guardiola. Toți patru, jucători ai Barcelonei care erau în spatele lui Gică Popescu, pentru că, atunci când ieșeau pe teren, banderola era la el!”

„The New York Times” scrie că, în 2003, un judecător american a condamnat o femeie la 15 luni de închisoare pentru că acuzata a înscenat un accident de mașină, ca să-și încaseze asigurarea.

Pe 7 martie 2016, magistratul a redactat o opinie de 31 de pagini, după ce femeia a reclamat că-și găsește greu de lucru și a cerut să-și steargă cazierul. Nu pot să-ți șterg cazierul, i-a spus judecătorul din Brooklyn, dar a făcut altceva.

El a emis un „certificat federal de reabilitare” pe care fosta deținută să-l poată prezenta oricui va fi interesat.

Pentru că un asemenea „certificat de reabilitare” nu există în lege, judecătorul John Gleeson l-a desenat cu mâna lui.

Magistratul a motivat în scris: „Pedeapsa mea pentru infracțiunea pe care această persoană a comis-o a fost corectă, dar n-am avut nici o intenție să o pedepsesc la dificultatea nesfârșită de a-și găsi de lucru. Prin acest certificat, același sistem care a considerat-o demnă de o pedeapsă găsește acum că ea se poate alătura pe deplin comunității”.

O firmă multinațională s-a supărat după ce un coleg a vorbit, într-un material de opinie, în termeni critici despre produsele ei.

Compania se gândește să oprească un proiect publicitar în ziar. Nu e nicio problemă, nici măcar una.

Există lucruri nenegociabile și libertatea de expresie este printre ele.

Astăzi, la Bruxelles, teroriștii au lovit din nou. Sunt 34 de morți și 150 de răniți.

Un judecător român, membru al Consiliului Superior al Magistraturii, scrie pe Facebook: „Sper ca ne-a pierit tuturor spiritul de ospitalitate și alte baliverne cu care suntem îndoctrinați. Când două culturi sunt total diferite, concilierea dintre ele e imposibilă”.

Cineva îi spune magistratului că „începe o perioadă de restrângere a libertăților”, iar judecătorul Cristi Dănileț răspunde: „Libertatea iresponsabilă este abuz”.

Un alt interlocutor îl întreabă dacă atunci cînd vorbește despre „concilierea imposibilă” se gândește și la reabilitarea foștilor condamnați. Judecătorul scrie: „Procentul recidiviștilor este de 70%. Cu asta am spus tot”.

Drepturile sînt bune până când suntem loviți, pînă când ne enervăm sau până când ne privesc pe noi.

După aceea, ce facem, vrem să retragem drepturile? După aceea, începem să confundăm teroriștii cu populațiile din care provin și opinia liberă cu un lux de care n-am avea atât de mare nevoie. Pentru că siguranța ar fi mai bună decât libertatea.

Bate vântul în Dobrogea, plouă la București și lumea își plânge morții la Bruxelles. S-a întors vremea rea pe tot continentul libertății noastre.