Vis meg den dama som ikke bevisst har spilt kvinnekortene sine riktig for å få det som hun vil. Spørsmålet er bare om vi tør å innrømme det, for du er vel en bedre feminist om du er litt sinna?

Helt siden Selma Moren skrev at hun «har vært litt sint på menn» siden hun var ti år, har jeg også vært litt sint.

Eller, jeg har vært irritert, som voksne folk sier.

Først og fremst: Jeg kjenner meg igjen i mange av de situasjonene Moren skriver om. Jeg har også blitt klådd på under skjørtet på dansegulvet og fått beskjed om å ikke «være så sjefete» når jeg egentlig bare sier hva jeg mener. Jeg har fått beskjed om å «ha litt humor» når jeg påpeker urettferdigheter og jeg får nærmest ukentlig beskjed om å «ikke ta så mye plass».

Men jeg er ikke sint på menn av den grunn.

Og så skulle jeg egentlig ikke skrive dette innlegget. Fordi jeg liker ikke at vi damer, som egentlig kjemper samme sak, går ut mot hverandre – vi bør jo stå sammen!

Men så delte Moren innlegget sitt den 17. juli. Den dagen jeg ble 32 år. Og så kjente jeg at «faen heller. Jeg er fuckings 32 år. Nå får jeg si hva jeg mener.»

Ja, vi er forskjellige

For å ha én ting klinkende klart: Jeg er også feminist.

Men fordi jeg ikke alltid passer helt inn i den altfor trange, tidvis kvelende, boksen som feministgruppa i Norge har definert, så må jeg ofte overbevise folk om at jeg faktisk er det.

Og der er vi inne på problemet, mener jeg.

Da vi skulle finne unge feminister å intervjue til 8. mars, så slet vi. De vi fant, ønsket ikke å stille opp og de som var igjen, har vi hørt snakke så uendelig mange ganger før. Om det samme. På repeat.

Egentlig er det nok tusenvis av unge damer der ute som er feminister, men som ikke vet det selv. De ønsker kanskje ikke å definere seg som det, fordi de føler de ikke passer inn i den trange boksen av damer som er sinte på menn – og som backer hverandre uansett.

Jeg vil gjerne at den boksen skal utvides litt.

Alle som ønsker å kjempe for like rettigheter mellom kjønnene, er feminster. Ferdig snakka.

Det vil for eksempel si at det må være helt innafor å kalle seg feminist, men samtidig mene at det faktisk er forskjeller på menn og kvinner.

Moren skriver at hun stilte faren sin følgende spørsmål:

«Tror du at et menneske som vokste opp i skogen, isolert fra samfunnet vårt, og tilfeldigvis var dame, hadde tuslet rundt der og på instinkt vært mild og omsorgsfull og bedre til å lage mat?»

Vet du hva?

Ja, det tror jeg. Minus det med å være bedre til å lage mat, for det blir bare fjasete.

Men det finnes jo et hav av forskning – og tusenvis av år med historie – som viser at menn og kvinner har ulikt biologisk utgangspunkt. Senest i går lærte jeg at kvinnehjernen er bedre disponert for perspektivtaking og multitasking, mens mannehjernen er dårligere rustet til å ha tusen baller i luften samtidig.

Knall, det skal jeg utnytte til min fordel, tenkte jeg.

Nå vet ikke jeg om Moren er blant de som benekter alle biologiske forskjeller, men jeg vet at hvis du skal være skikkelig feminist, så holder det ikke å være sint, du må også mene at alle ulikheter mellom menn og kvinner, er samfunnsskapt og bør kjempes imot.

Til dere har jeg noen enkle spørsmål: Har dere aldri vært i et parforhold? Aldri hatt sex? Aldri forsøkt å få faren deres til å huske navnet på flere enn seks av venninnene deres?

Har dere aldri forsøkt å planlegge en hyttetur med en guttegjeng vs en jentegjeng?

Jeg skjønner ikke at vi skal nekte for disse forskjellene, spesielt ikke når vi kan utnytte de til vår fordel!

Les også Den norske gentlemannen lever, han har bare modernisert seg

Kvinnelige egenskaper må anerkjennes

Det vi heller bør begynne med, er å bli flinkere til å sette pris på de typiske kvinnelige egenskapene. En kvinnelig leder, som typisk er mer empatisk og flink til å se hver enkelt ansatt, bør få anerkjennelse for disse egenskapene – ikke bli bedt om å spisse albuene og «tenke som en mann».

I tillegg vil jeg drepe ideen om at feminster er sinte på menn generelt.

Hvis vi skal være sinte, får vi være sinte på de det gjelder – ikke alle menn. Vi trenger ikke møte unge psykologistudenter som ønsker seg litt klønete sjekking av damer på t-banen, med kollektivt sinne mot alle menn.

Vær sint på de som tafser på dansegulvet og de som ber deg om å «slappe av» når du setter grenser.

Men de mennene er det ikke mange av! De aller fleste menn er på vår side.

Og ja, jeg har også vært nødt til å forklare kompiser og mannlige kolleger om urettferdighet og diskriminerende holdninger som de aldri har tenkt over - utelukkende fordi «hvit mann 30 pluss» er verdens mest priviligerte folk.

Men mine kompiser lytter. Og forstår. Og så prøver de å være med på endringen.

Problemet med å være så sint på alle menn, er at vi skyver dem fra oss. Og det er svært ugunstig i all den tid vi prøver å få til noe sammen.

Sjarmere seg til raskere servering

Mange feminister er i tillegg sinte på menn fordi de «har så mange fordeler». Dette ropes det høyt om - helt uten å anerkjenne de fordelene vi damer har.

Med mindre du aldri har gjort noen av de tingene jeg innrømmer her, så må du i alle fall lære deg til å hviske, ikke rope, om urettferdigheten:

Hvis det står én mannlig og én kvinnelig bartender i baren, går jeg alltid til den mannlige. Da får jeg gjerne servering før de tre gutta som har stått og ventet et par minutter. Jeg smiler, tar ølen min og går.

Vis meg hu dama som går til den kvinnelige bartenderen først.

I forrige uke var det en mannlig ansatt ved Coop Extra som lette gjennom hele varelageret etter avokado til meg, men som kom ut etter fem minutter og sa de var tomme.

- Det ligger kanskje noen i varebilen, men den står over gata, sa han, og så på klokka.

Jeg hadde jævlig lyst på avokado, så jeg smilte og spurte pent:

- Kanskje du gidder å løpe bort og sjekke?

Og det gjorde han. Jeg takket og smilte og spiste avokado til middag.

Vis meg hu dama som ikke har smilt seg til spesialbehandling.

Nylig fikk jeg en fyr på sykkelbutikken til å hjelpe meg med å fikse sykkelen min - helt gratis. Jeg spurte, han tilbød - jeg takket og dro hjem.

Vis meg hu dama som sier nei takk til gratis sykkelreparasjon.

For jeg er vitterlig ikke alene. Faktisk har jeg sett de mest beinharde feminster kline på litt rød leppestift for å få alt fra billigere Prosecco til raskere hjelp på postkontoret.

Og jeg mener det er helt greit. Du kan være feminist likevel.

Du kan godt spille på sjarm for å raskere servering i baren, og samtidig bli sint når noen klår deg på rumpa. Du forbeholder deg fortsatt retten til å bli sint når du ikke blir hørt i møter fullt av mannlige menn, utelukkende fordi du har pupper.

Men vær sint på dem det gjelder - når det gjelder. Ikke vær sint på alle menn når det passer deg, for så å sjarmere deg til å få fiksa mobilen din til halv pris.

Rett sinnet mot de det gjelder

Jeg opplever ikke at jeg alltid er «på andreplass, litt dårligere, litt bak» - som Moren skriver.

Jeg opplever riktignok det jeg ser på som urettferdighet. Jeg er, som Moren, også redd for å bli beskyldt for å «overdrive» eller «overreagere», men jeg har lært meg å gi litt faen.

Det er jo det menn gjør. De gir mer faen.

Jeg sier det jeg mener, tar den plassen jeg vil ha og later tidvis som jeg er tøffere enn det jeg er.

Og så kjemper jeg for at de typisk kvinnelige egenskapene, skal roses og anerkjennes. Spesielt må vi damer bli flinke til å rose hverandre – og snakke hverandre opp og frem.

For det er ikke nødvendigvis menn som holder oss nede. Det er like mye oss selv.

Skal vi komme noen vei, må vi ha med alle på laget. Gutta også. Og de vil ikke være med på laget hvis vi møter dem alle med sinne - bare fordi det finnes enkelte idioter der ute som klår og nekter å lytte.

Vi har en jobb å gjøre, for Morens beskrivelser er reelle. Man kan fort bli sint av urettferdighet, men vi må rette sinnet riktig vei.

Da må vi utvide «feminist»-definisjonen og sørge for at alle som vil dra samfunnet i riktig retning, får lov til å være med.

Og, ikke minst: At de er stolte av å være med.



