Det har vært 350 hoppbakker i Oslo. Nå er det 15.

17.mai 1948 var 50.000 mennesker samlet på Ola Narr på Tøyen midt i Oslo. De skulle se på hopprenn.

5. feb. 2016 20:57 Sist oppdatert 5. februar 2016

Det var en gang da det ble hoppet på ski over alt i dette landet. I alle bakker og kneiker var det hoppbakker, eller i hvert fall et lite hopp. Bakker ble bygd, og de ble revet. Ettersom byen slukte de gamle bakkene, eller de rett og slett ble for små, ble nye bygd. Stadig nye.

Og de ble brukt. Alle gutter, og noen få jenter, hoppet. Mange ga seg da de syntes bakkene ble for store og skumle. Noen fortsatte. Noen av dem erobret verden.

Alle fikk sjansen til å prøve å hoppe. I dag får få den muligheten. Hoppbakkene er borte. Med dem er en liten del av det å være norsk i ferd med å bli borte.

350 hoppbakker

Ronny Ramberg, som har gravd seg dypt ned i historien til hoppbakkene og -sporten i Oslo, mener det totalt kan ha vært noe sånt som 350 hoppbakker i byen. Alle var ikke i bruk på samme tid, det var en evig endring; bakker ble lagt ned og nye ble bygget. Men bakken var toppen av et isfjell, i tillegg var det små hopp over alt.

I dag er det et dusin hoppbakker i Oslo. Og knapt et lite hopp å se.

Og utviklingen har vært den samme i resten av landet; hoppbakkene er borte. De har falt ned og de har grodd igjen. Om du velger Østerdalen eller Gudbrandsdalen på en tur til Trondheim spiller ingen rolle; du vil neppe se et eneste lite skihopp på et eneste jorde på den lange veien. For 50 år siden ville du sett hundrevis.

Døende, men god

Norsk hoppsport begynte å dø 6. mars 1960.

â€” Dø? spør du, - Norsk hoppsport er vel ikke død, den er jo best i verden!

Og det er helt sant, vi har mange gode skihoppere i øyeblikket. Og når vi har det, så er det mange som ser på dem på TV. Hoppinteressen er stor.

Men det er ingen – nesten ingen - som hopper! Det er dobbelt så mange som løser lisens for å drive med kickboxing enn for å delta i hopp- og kombinertrenn. Sånn er det blitt i vinterlandet Norge!

90 prosent reduksjon

I Oslo er det i vinter rundt 20 gutter og jenter som har løst sesonglisens for å delta i hopp eller kombinert, alle som har fylt 13 år og skal delta i renn må ha lisens. For sammenligningens skyld, i langrenn er det løst 1300 lisenser.

Og Oslo er ikke noe unntak: mens det i 1987 var 3122 som løste lisens for hopp og kombinert i hele landet, var antallet, totalt for gutter og jenter i 2013: 367.

På 26 år har nesten 90 prosent av hopperne forsvunnet. Hva har skjedd?

Tre hovedgrunner

Det begynte som nevnt 6. mars 1960. Da falt den midterste Bækkelagsbakken ned. Det skjedde midt under Bækkelagsrennet, det var et guttehopprenn som samlet opptil 1500 hopper i tre bakker og flere tusen tilskuere. I 1960 endte det med katastrofe, bakken falt ned og 16 unge hoppere ble skadet. Syv av dem ble innlagt på sykehus med bruddskader og hjernerystelser.

Ulykken vekket eiere av hoppbakker over hele landet, den fikk dem til å innse at vaklevorne trestillas representerte en stor risiko.

Oslo kommune tok varselet på alvor, og sjekket byens bakker. Den fant ut at 80 prosent av dem var så farlige at noe måtte gjøres. Og det ble gjort med motorsag. De fleste ble revet i løpet av kort tid. De færreste ble bygget opp igjen.

Og så innførte de klokke i langrenn. Frem til rundt 1960 var det regnet som for hardt for kvinner og gutter opp til junioralder å gå langrenn på tid. De gikk stillangrenn, med dommere liggende inne i buskene. Med tidtaking ble langrenn mye mer attraktivt blant guttene. Og så kom glassfiberski og utstyrsspesialisering. Det ble slutt på solide turski som ikke var gode til noe, men som kunne brukes til alle former for skisport, også hopping. Etter hvert ble de erstattet av smale langrennsski i plast som kun er velegnet til å gå fort i maskinpreparerte traseer. Prøv å tråkke en hoppbakke med slike «skipinner». Derfor lages det knapt hopp lenger.

Og så er hoppsporten blitt både krevende og vanskelig på flere måter. Dermed har det gått som det har gjort. Det er en trist historie. Men det er et lyspunkt i mørket: noen steder, spesielt i det flotte nye anlegget i Midtstulia, driver noen ildsjeler et rekrutteringsarbeid som er så godt at norske hoppere fremdeles hevder seg på aller høyeste nivå. De er få, men de er gode.

Det var en gang...

Men det var altså en gang de var mange, både hopperne og bakkene. Under presentere vi noen få av de mange bakkene som ble flittig brukt i Oslo. I noen få av dem er det fortsatt liv.

Mesterbakken

OPT_MesterbakkenNI0262_doc6o29kj65q0w1m3jxuooi-cgQSN128kO.jpg Ukjent/Historielaget Grefsen Kjelsås Nydalen

Ingen vet når Mesterbakken eller Solbakken ble bygget, men Sagene Skiklub skal ha arrangert hopprenn (som var meget vellykkede og samlet mange tilskuere) i Mesterbakken i Nydalen tidlig på 1870-tallet. Helt sikkert er det at Nydalens Skiklub arrangerte renn i bakken i 1876, da sto kong Oscar II under hoppet og lot seg overhoppe av Ludvig Haugerud. Skiløperbrødrene Torjus og Mikkel Hemmestveit sjokkerte hovedstadspublikummet da de kom til Mesterbakken og bygde hoppet langt oppe i bakken. Tidligere hadde de bygget hoppet i overgangen, hoppet utover sletta og dempet landingen ved hjelp av en lang stav.I 1900 ble Mesterbakken tatt av utviklingen. Gjøvikbanen kom og delte bakken i to.

Linderudkollen

Etter Holmenkollen/Midtstuen er Linderudkollen hoppsenteret i Oslo. Østre Aker Skiklubb driver et kommunalt anlegg med fem bakker i alle størrelser fra K5 til K70. K40-bakken er en helårsbakke med plastdekke. Den første bakken ble bygget i 1931 av arbeideridretten i Oslo, arbeideridrettslagene slapp ikke til i de borgerlige bakkene, og bygget sitt eget anlegg på veiløse Linderudkollen. Det gikk bare sti til det som var et populært helårsanlegg med svømmearena, vannskibakke og hinderløype på sommeren. Om vinteren var Kapteinsputten en populær arena for isbadere. I vinter er det åpnet en hypermoderne langrennsarena på Linderudkollen, kanskje kan det gi kombinertsporten en ny vår?

Kollbakkene

OPT_Kollbakkene_doc6o29n2q5b35i0xqxooi-8LysFMQfKh.jpg Helge Skappel/Widerøes flyveselskap

... ble bygget under krigen av gutteklubben på Korsvoll som kalte seg Troll men som senere fikk navnet Koll. Det var tre bakker. De ble bygget i Skjervenåsen i Maridalen, der hvor Hjula Væveri tidligere hadde hatt sin bedriftsbakke, og man kunne hoppe 30, 40 og 50 meter i dem. Sigmund, en av de legendariske Ruud-brødrene fra Kongsberg, var en av drivkreftene sammen med ingeniør Viggo Friling, som i den store bakken konstruerte verdens første mekaniske hopp, det kunne sveives frem og tilbake og opp og ned. Bakkene var i etterkrigstiden et av byens mest brukte hoppanlegg, men døde tidlig på 60-tallet. For to, tre år side sørget den gjenfødte hoppgruppen i Koll for å rydde Mellomkoll. Det er bare å sette utfor for den som gidder å tråkke unnarennet – og tør.

Trollbakkene

OPT_Trollbakkene_doc6o2nr2pyu5y1dc52enrz-KWakI7bxqN.jpg Andreas Erichsen

Korsvollklubben Koll går mot hoppstrømmen. På slutten av 70-tallet, etter at hoppinteressen hadde begynt å dale, fikk den anlagt de tre Trollbakkene, klubben het opprinnelig Troll, ved Kollbanen på Nordberg. De er perfekte rekrutteringsbakker hvor en kan hoppe henholdsvis 10, 15 og 23 meter (den siste med stillas). Og ikke nok med det, for noen år siden blåste klubben liv i en hoppgruppe som hadde ligget med brukket rygg så lenge at den nesten var glemt. Klubben har i dag et dusin unge hoppere, og er med det en av de tre store hoppklubbene i Oslo. Det går an.

Hjallebakken

OPT_138hjallebakken_doc6o2nrymmqcygbop4nrz-yjnVQCKIPo.jpg

På Sørbråten i Maridalen bodde en taterfamilie som rett etter krigen hadde vanskeligheter med å bli integrert. Men da sønnen, Hjalmar, bygde trehopp og laget en hoppbakke som var god å hoppe i, gikk det bedre. På Sørbråten, som i alle andre boligstrøk, hadde guttene mange bakker, men Hjallebakken ble et samlingspunkt. Og gutta fant ut at Hjalmar ikke bare var tater. Han var også en god hopper, og en kjekk kar. De siste årene har det vært skiaktivitet på Rundmyra og i Hjallebakken. Et enkelt «lysanlegg» er hengt op i en bjerk.

Nydalsbakken

OPT_Nydalsbakken_doc6o2nqjrgsa196gfcnrz-OYYfaDw7WU.jpg

OPT_NydalsbakkenNI0256_doc6o29m4u3j7t92zo8nrz-Mx6FSMbpaa.jpg Ukjent/Historielaget Grefsen Kjelsås Nydalen

«Nu skjelver dronningen i mamelukkene», skal dronning Maud ha uttalt da hun var og så sin sønn, senere kong Olav, delta i Nydalsrennet i 1921. Det var ikke så rart. Med et 15 meter høyt og ganske vaklevorent stillas som ruvet over Maridalsveien, et fire meter høyt hopp og et unnarenn som stupte ned mot Akerselva, var Nydalsbakken ingen spøk. Den første utgaven av bakken ble åpnet i 1914. Den ble bygget ut og om flere ganger, men midt på 50-tallet var det slutt. Da ble det høye stillaset revet, og en liten guttebakke bygget på nedsiden av veien. Den sto til tidlig på 80-tallet. I 1931 var det 6000 tilskuere på Nydalsrennet. Mange kom for å se på prøvehopperne. Skiforeningen nektet de populære jentehopperne Johanne Kolstad og Hilda «Nusse» Baskerud å hoppe i Holmenkollen. Men i Nydalsrennet fikk de slippe til, som prøvehoppere.

Husebybakken

OPT_AFT01710398_doc6b7a0c19ot4qet214mn-NZI0ykHvYP.jpg Oslo museum

Husebybakken på Ullern, med unnarenn ned mot der Smestad brannstasjon lå, var en gigantisk bakke i sin samtid. Det gikk an å hoppe 20 meter i den naturlige bakken som det ikke lenger finnes noen fysiske spor etter. Husebyrennet ble arrangert for første gang i 1879. Der målte de ikke lengder, men ga en samlekarakter for stil og lengde. Det var konkurranser i både hopp, (stil)langrenn og kombinert, og i 1886 var det også «svingrenn». I 1887 var det for første gang lov å bruke to staver i langrennet.I 1892 ble Husebyrennet, etter flere år med snømangel, flyttet opp i Holmenkollen.

Bækkelagsbakkene

OPT_AFT01698711_doc6ah0jans3zk1g72ibmwk-pXCv9a7QKc.jpg Ukjent/Aftenposten

…ble bygget av Bækkelaget Sportsklubb. De var tre (og en liten «øvebakke» hvor du kanskje kunne hoppe 15 meter), som spente i størrelse fra 25 til nesten 60 meter. De lå i lia akkurat der du i dag tar av til Lambertseter når du kommer fra Ryen. Den første bakken ble bygget i 1919.Hvert år fra 1927 (440 deltagere) ble «Guttenes Holmenkollrenn» arrangert i de tre bakkene, og Ønskekonserten spilte hit’en «Rekker’n i Bækker’n» fra 1958. På det meste var 1500 deltakere og tusenvis av tilskuere på rennet.

Den midterste bakken falt ned under rennet i 1960. Etter det ble alle bakkene ble bygget opp igjen i solide jernrør.

Det siste rennet ble arrangert i 1972, bakken ble revet to år senere av hensyn til motorveien som kom tidlig på 1980-tallet.

Bjartbakken

OPT_Bjartbakkenhoppovarenn_doc6o2nxamipojr5y1rooi-0J_Fs99RtS.jpg Stein Erik Kirkebøen

Her, hvor ingen lenger hopper, men noen aker, ble en verdensmester født. Her, på Oppsal rett på skausida av Ytre Ringvei, ble Espen Bredsen skihopper. Her tilbragte han og kompisene uendelig mange timer i oppveksten. Men bare Espen hoppet Veslebjarten på én ski. Bare Espen og én til begynte med organisert hopping. Han andre ga seg tidlig, Espen ga seg ikke før han ble verdensmester.Idrettslaget Bjart bygde den første bakken på 30-tallet en gang. Rett etter krigen fikk den et gedigent stillas, angivelig 30 meter høyt. Bakkerekorden var 58,5 meter. Tidlig på 60-tallet skulle den også rives. En HV-offiser med tilgang på sprengstoff skal ha gjort det på enkleste måten. Et smell, og bakken var en haug med flis. Da ble Veslebjarten, en 25 meters bakke med et krokete naturtilløp, bygd. Den var i bruk til utpå 1990-tallet. I dag er bare steinhoppet, og en stripe i skogen som viser hvor tilløpet var, tilbake.

Østreheimbakken

OPT_oestreheimsbakken_doc6o2npk36kg99m0qknrz-TC1qB93OjU.jpg Ukjent/Groruddalen Historielag

I dag står det par bolighus akkurat der hvor det som kanskje var Oslos største hoppbakke i 1920, lå. Bakken lå i Østreheimveien 24 på Stig/Årvoll, ble bygget Østre Skytterlags skiklubb, og sto ferdig i 1915. Det gikk an å hoppe 50 meter i bakken, i selveste Holmenkollen ble ikke bakkerekorden 50 meter før i 1929. Da var Østreheimbakken historie. I 1923 la kommunen ut boligtomter i området. Dermed var det slutt på det eventyret.

Skeidbakken

OPT_Skeidbakken.Groruddalen_doc6o2noqfr19jghkvvooi-gg8Br1AK01.jpg

OPT_skeidbakkenplastrenn_doc6o29m65dgjm1ean1zooi2-_n_tzn4RDG.jpg Ukjent/Groruddalen Historielag

I november 1959 ble det første plasthopprennet arrangert i Norge. Leif Solbakken fikk tak i plastmatter fra Øst-Tyskland, og fikk lagt dem ut i Skeidbakken. 3000 tilskuere skal ha vært til stede (bildene) og bivånet rennet som samlet hele den norske eliten, landslaget lå på samling i Oslo foran OL i Cortina utpå vinteren. Etter noen uker ble plasten samlet sammen, og sendt til en bakke i Bergen.Skeidbakken ble åpnet i 1951, og lå akkurat der du i dag svinger inn til parkeringsplassen til Grefsenkleiva alpinbakke. Den var både bratt og skummel, hadde bakkerekord på 42 meter og ble revet i 1966. Det var også en mindre skummel bakke med skaufart ved siden av.

Liabakkene

/OPT_20002024_doc6o3r45x2a071fobs6epa-gIMqh8TivV.jpg Roald Johansen/Groruddalen Historielag

Våren 1922 startet Høybråten idrettsforening arbeidet med å bygge en hoppbakke i Gjelleråsmarka. Tre bakker på 20, 30 og 50 meter sto klare i 1928. En skihytte ble finansiert ved at medlemmene tegnet andeler, og ble oppført på dugnad i 1935. Et par år senere kom en badstue, med torsdag som fast badedag: «Avrivningene var enten snøbad eller en iskald myr-dusj. Folk trodde det var en flokk galinger som fløy nakne og hoiende oppe i skauen.» (Fra Høybråten og Stovner idrettslag gjennom 75 år.) Det ble lagt ned enormt mange timer med dugnadsarbeid; bakkene ble bygget ut og om og fikk flomlys i 1946. Skihytta brant ned og blle bygget opp. Men for hoppbakkene var det slutt i 1975, da ble det siste rennet arrangert. I 1981 ble stillaset revet. I dag er det en liten alpinbakke ved Liahytta.

Midtstubakken

OPT_Midstulia_doc6o29le0m3og140gbznrz-cFzaB9CJPq.jpg

Rett over veien for Holmenkollbakken ligger det viktigste rekrutteringsanlegget for hopp i Oslo. I forbindelse med VM i 2011, ble det bygget et nytt anlegg med fem bakker i størrelsen 10, 20, 40 og 60 meter i tillegg til den største hvor det er mulig å strekke seg drøyt hundre meter.Den første Midtstubakken ble innviet i 1927 etter at en bakkekomite i Oslo skikrets siden 1911 hadde lett etter et passende sted å bygge en ny bakke. Bakken kostet 11.500 kroner, og tålte hopp på 50 meter, i en periode var bakkerekorden lenger enn i Holmenkollbakken. 10. februar 1933 ble verdens første flomlysrenn arrangert her. Under krigen var tilløpet i perioder stengt med en kjetting, men det stoppet ikke hoppkåte unggutter. De satte utfor i lav sittestilling, huket seg under kjettingen og hoppet.

I 1951 ramlet bakken sammen under en høststorm. Den ble bygd opp, og oppgradert til VM i 1966 og 1982. I 1992 ble bakken revet. En ny bakke ble bygget til VM i 2011. Da kom også de moderne småbakkene i Midtstulia.

Hytlibakkene

OPT_Hytlibakkene_doc6o39v0a9rftanzgsepc-S6Wik9Fd7r.jpg Widerøes Flyveselskap / Helge Skappel

I 1914 fikk Skiforeningen tillatelse av kommunen til å bygge en ny bakke i Hytliåsen. Det ble fort en populær bakke, som lå sentralt plassert i nærheten av Voksenkollen stasjon, midt inne i det som i dag er Oslo Vinterpark. Bakkerekorden var 40 meter, og det var langt i 1917. Bakken fikk snart følge av ytterliger to bakker, og dermed fornavnet «Store». Før 1920 var både Nordre og Mellom-Hytli på plass i et populært hoppsenter. I 1918 og -19 ble det arrrangert landsrenn i Hytli. I 1919 var det påmeldt 1152 gutter i alderen 12-17 år. Det var så mange at bare de som sto i første omgang fikk hoppe videre. Kongen og dronningen hadde med seg kronprinsparet fra Sverige for å se kronprins Olav delta. Hytli-bakkene ble bygget om flere ganger og fikk etter hvert stillas som gjorde at man slapp å ha «med matpakke i tilløpet» og samtidig slapp å krysse Skomakerløypa. Store Hytli, som ble 50 meters bakke, fikk flomlys i 1959, Nordre et par år senere. I 1961 fikk begge nye stillas i impregnert tre. Store Hytli ble revet i 1986.

Leirskallen

Hoppbakken i Skulleruddumpa led i 1972 samme skjebne som mange andre bakker; den ble til alpinbakke. Det var i den bakken Kjetil André Aamodt tok sine første svinger.

Men det var den fjerde hoppbakken i Leirskallen. Den første ble bygget av Nordstrandklubben Freidig i 1892. Den tredje ble bygget av en annen klubb, Grane, i 1902. Grane slo seg sammen med Freidig og dermed fikk også den nye bakken navnet Freidigbakken. Den hadde stillas, og var en av de første bakene i Norge og verden som ikke bare hadde naturlig skaufart. Med stillaset gikk det som det gjorde med mange av de tidligste konstruksjonene, det ble tatt av vinden. I 1930 ble den fjerde bakken i Leirskallen bygget, og i 1972 gikk også den over i historien.

Ola Narr

OPT_sp4562f5_doc6o2pvquvmaablnwqnrz-9_RmOHe9_P.jpg Scanpix

Oslos mest sentrale hoppbakke ble bygget av idrettslaget Sørli i 1947. Da med et trehopp og et stillas som ble satt opp hver høst og plukket ned hver vår. Steinhoppet som fremdeles ligger der, ble murt opp noen år senere. I 1948 ble det arrangert 17. mai-renn i Ola Narr. Rennet ble arrangert på en blanding av halm toppet med 75.000 liter snø som ble sendt med jernbanens kjølevogner fra Finse. 50.000 tilskuere skal ha møtt opp for å se rennet som var så vellykket at det også ble arrangert året etter. Det ble også arrangert populære kostymerenn i Ola Narr. Rune Gerhardsen, som vokste opp i bakkens nabolag, mener OL-mesteren fra 1952, Arnfinn Bergmann, satte bakkerekord i 17.mai-rennet med et hopp på 29,5 meter. Det var også fler andre hoppbakker i området hvor Tøyenbadet ligger i dag.

Ravnkollen

OPT_Grorufddalen2_doc6o3r47e9tj58t8ueepc-lHsnRqLznq.jpg Ukjent/Groruddalen Historielag

Det første hoppet i Ravnkollbakken ble tatt 8. januar 1928, Bakken ble bygget av Grorud IL. Det var mulig å hoppe bortimot 60 meter i bakken hvor det ble arrangert renn hvert år, unntatt i krigsårene. På det meste kunne det være et par tusen tilskuere på slike renn. Bakken var i bruk til slutten av 40-tallet, da begynte stillaset bokstavelig talt å bli farlig dårlig. På 1960-tallet ble det planlagt å bygge en ny bakke, men planene kom aldri forbi idestadiet.

Scrøderbakken

Kanskje den mest seiglivede av alle Oslos guttebakker. Bakken ble bygd av brødrene Frantz, Johs og Sigurd Scrøder som fikk tillatelse av brukeren på Øvreseter til å felle det nødvendige antall trær for å anlegge hoppbakke rundt år 1900. Etter en kort blomstring visnet bakken hen, og var nesten gjengrodd da Skiforeningen ryddet og blåste liv i den rundt 1930. Fortsatt hadde bakken en naturlig tilløp som var så langt at det var kjekt å ha en mellommann som sjekket at unnarennet var klart. I 1950/-51 ble bakken bygget om, og fikk samtidig sitt første stillas. Det andre, bygget av impregnerte materialer, kom i -57 og det siste i 1968. Det siste ble flyttet nærmere hoppet, det ble lettere å komme frem til hoppkanten! Det var mulig å hoppe 25 meter i bakken som var i bruk i over hundre år, helt til hoppanlegget i Midtstuen ble åpnet. Kong Harald var blant alle de guttene som deltok i skoleskirenn i Scrøder'n.

Iversløkken

Det kan ha vært har, i trappen ned fra St. Hanshaugen at Sondre Norheim viste Kristiania-borgerne hva et telemarknedslag var. Gudbrand Bakke (til v.) og Ronny Ramberg har litt problemer med å orientere etter kartet fra 1860-årene på St. Hanshaugen anno 2015. Rolf Øhman

Det som i 1866 kanskje var verdens første moderne skistadion, er i dag en trapp i Brandts gate. Alle spor er borte etter skifestene på Iverskløkken. En marsettermiddag i 1866 kom ringerikingen Elling Andersen Bekken på ski til Christiania. Han var invitert for å holde hoppoppvisning for byboerne. Han fant et egnet bakkeemne på Iversløkken, bak Gamle Aker kirke, og lagde en rundløype med flere hopp. Her ble det arrangert skirenn 19. mars. Ifølge Trondhjems Aftenblad var det en «talrig Menneskemasse, uden Tvivl et Par Tusinder» som benyttet anledningen til å se et ordentlig skirenn. Etter oppvisningsrennet til Bekken laget Centralforeningen for Udbredelse af Legemsøvelser og Våbenbrug et regelverk med ti regler som var klart til neste års renn på Iversløkken, det som vi i dag kaller St. Hanshaugen. Også i 1867, -68 og -71 ble det arrangert renn her, i det Ramberg omtaler som verdens første skiarena – som i dag er en trapp. På grunn av snøfattige vintre ble rennet flyttet til Vallerbakken i Sandvika, området på St. Hanshaugen ble utbygget og alle spor etter den historiske arenaen forsvant.Kilder: Ronny Ramberg, Maridalens Venner: Klart? I farta (2014), Vindern Historielag: Skibakkespecial (1999), Aftenposten, Wikipedia.