PRAKTISK: – Alle som er opptatt av den norske modellen bør stille seg på side ved side med de som ønsker seg et liv i et praktisk yrke og for at de skal bli møtt av et anstendig arbeidsliv, skriver kronikkforfatteren. Kjendissnekker Otto Robsahm ser iallfall ut til å kose seg i verkstedet. Foto: Annemor Larsen VG

Debatt

Landet som sparker nedover

Den eneste klassekampen som er akseptert å drive i Norge er den som sparker nedover. Alle som er opptatt av den norske modellen bør bejae dem som ønsker seg et liv i et praktisk yrke.

1. mai 2016

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

Artikkelen er over fire år gammel

ANDREAS C. HALSE, daglig leder i Arthur Svenssons stiftelse for faglige rettigheter

NRK P3s dokumentarserie om gründere åpner med en 17 år gammel gutt i designerdress som nettopp har mottatt lønn fra NAV. Målet hans er å bli milliardær. Metoden er PR, image og branding.

Andreas C. Halse. Foto: Kristian Helgesen VG

Hva selskapene driver med eller hva det er den unge gründeren håper å bli rik på kommer ikke frem i saken.

Les også: Håndverker til tjeneste!

Akademisk, diffust og abstrakt

Dette er ikke et unikt tilfelle. Det er lett å la tankene gli tilbake til min egen periode som folkevalgt i fylkeskommunen og samarbeidet med organisasjonen Ungt Entreprenørskap, som var en del av undervisningen på mange skoler.

Etter noen skolebesøk med prosjektet gikk det opp for meg at satsningen var begrenset til elever som gikk på en studiespesialiserende linje. Nøyaktig hva de blivende studentene skulle produsere eller hvorfor de trengte gründerkurs for å gå på universitetet ble ikke nevnt. Verken elektro-, rørlegger-, tømrerlinja eller noen andre yrkesfaglige studieretninger fikk noen form for opplæring i det såkalte gründerskapet.

Få flere kommentarer: Følg VG Meninger på Facebook

Man ser altså ingen grunn til å forsøke å rekruttere fremtidens entreprenører fra folk som produserer helt konkrete verdier.

Utviklingen er et minibilde på samfunnet. Det praktiske, konkrete og verdiskapende blir erstattet med det akademiske, diffuse og abstrakte. Det er ikke tilfeldig. Det handler om at de som bestemmer skaper et samfunn i sitt eget bilde. Det er lenge siden det var folk med fagbrev.

Les også: Hanne Skartveit – Ikke alle skal med

Kamuflert som «kunnskapssamfunn»

Det er vanskelig å finne et definitivt startskudd for utviklingen, men mange vil nok mene at det begynte med Gudmund Hernes og Reform 94. Utdanningsløpene på videregående skole skulle strømlinjeformes og elevene skulle lære så mye som mulig av det samme uavhengig av hva de skulle bli.

Skolen skulle bli akademisk. Yrkesfagene skulle tilpasse seg de studieforberedende løpene.

I ettertid har dette fokuset nådd tidvis latterlige proporsjoner. Som at en rekke høyskoler ikke lenger synes det er fint nok å utdanne sykepleiere og ingeniører og heller vil kalle seg universiteter. Eller ved innføringen av såkalte mastergrader (med påfølgende lønnsforhøyelser) i praktisk orienterte yrker eller at bedrifter lyser ut stillinger med krav til høyere utdanning uten at det har den minste relevans for jobben som skal gjøres.

Akademiseringen av skolen har blitt kamuflert som en bevegelse i retning av «kunnskapssamfunnet» og som en nødvendig tilpasning til en ny type arbeidsliv. Resultatet har blitt lav gjennomføringsgrad, sviktende oppslutning og massivt omdømmetap for de yrkesfaglige løpene.

De siste årene har politikerne tatt innover seg problemet og begynt å snakke om yrkesfag på en helt annen måte enn tidligere. Det er imidlertid ikke lenger nok med prat. Mens politikere av alle farger har vært opptatt med å akademisere yrkesfagene så mye som overhodet mulig har arbeidslivet blitt snudd på hodet.

Les også: En likestilling for vår tid

Lavtlønnsfeller

Mange av yrkene som for 20 år siden kunne gi et trygt liv og en trygg økonomisk fremtid har blitt lavtlønnsfeller og preges av utrygghet, midlertidige kontrakter, høy innvandring og tøffe arbeidsvilkår. Det er kort sagt vanskelig å overbevise ungdom om å søke seg til bransjer der fulltidsstillinger er en urealistisk fremtidsdrøm, lønnsutviklingen blir hengende stadig lenger etter resten av samfunnet og store deler av arbeidsmiljøloven i praksis er opphevet.

På den måten har veldig mange mennesker effektivt blitt fratatt en trygg vei til å lykkes i livet.

De unge lovende kan naturligvis velge å trosse systemet og allikevel søke seg inn på en yrkesfaglig studieretning. De kan for eksempel velge seg murerlinja, skaffe seg en læreplass, ta et fagbrev og etter hvert få seg en jobb. Kanskje kan de, etter mange år med hardt arbeid og tøff konkurranse fra underbetalt arbeidskraft, spare opp nok penger til å starte opp for seg selv.

Her skulle man kanskje tro at det offentlige heiet frem en ung gründer som vil levere tjenester som er helt nødvendige for at samfunnet skal gå rundt. Men også her er systemet mer en hindring enn til hjelp. Folk som forsøker å få bedrifter oppe og gå innenfor bransjer som bygg og anlegg må konkurrere med en rekke aktører som driver så useriøst at det er umulig å både konkurrere og følge norsk lov samtidig. Den frie tilgangen på det norske markedet for utenlandske selskaper og arbeidskraft fører til at både lønningene og produktiviteten går nedover.

Det nye Norge er et land med stadig større forskjeller. Mellom de som jobber og de som eier bedriftene, men også mellom de som har og de som mangler høyere utdanning.

Les også: En murersønns bekjennelse

Praktisk yrke – og anstendig arbeidsliv

Klasse er ikke noe man skal snakke så mye om i Norge, men i praksis har det blitt ført en lite sympatisk klassekamp mot store deler av den tradisjonelle arbeiderklassen i lang tid.

Systemet er urettferdig og kampen er rigget. I et samfunn der utdanningsmiddelklassens verdier er styrende for både skolesystemet, arbeidslivet, næringspolitikken og innvandringspolitikken er det opplagt hvem som har best muligheter til å lykkes. Utdanningsmiddelklassens barn får muligheten til å kjempe med sine beste våpen, mens sønnene og døtrene av håndverkere og renholdere må slåss med sine dårligste.

Folk som kommer fra familier uten fulle bokhyller, men i stedet har garasjen full av verktøy, møter en verden med færre muligheter enn det foreldrene deres hadde. For dagens arbeiderklasseungdom handler ikke suksess om å lykkes med sine evner, men om å slutte å være arbeiderklasse.

Fremfor å bli den beste tømreren, elektrikeren eller frisøren ligger mulighetene i å la hammeren ligge til fordel for en pensumbok på Blindern.

Alle som er opptatt av den norske modellen bør stille seg på side ved side med de som ønsker seg et liv i et praktisk yrke og for at de skal bli møtt av et anstendig arbeidsliv. Alternativet er ikke bare at vi får et land som ikke har folkene som trengs for å gjøre noen av de viktigste jobbene, men et samfunn som svikter de samme menneskene som veldig gjerne vil være med på bygge det opp.

Publisert: 01.05.16 kl. 12:25

Les også