OPPFORDRING FRA POLITI: – Politiet står sammen med dere og står alltid klare for å rekke ut en hjelpende hånd. Men når dere først gjør noe dumt, ja da må dere også ta konsekvensen av det uten å stemple politiet som rasister, skriver Ali. Foto: Haldis Hasler Hognestad

Debatt

Kjære minoritetsungdom. Ikke kall kollegaen min for rasist!

Det er ikke «oss» mot «dere», skriver politibetjent Hassan Ali i dette innlegget.

Oppdatert 4. mai 2019

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

Artikkelen er over ett år gammel

HASSAN ALI, Politibetjent i Oslo politidistrikt og styremedlem i Islamsk Råd Norge

Etter å ha jobbet litt over 5 år som politimann i min egen hjemby, følte jeg at det var på tide med nye utfordringer i hverdagen. Hovedstaden ble derfor et naturlig valg. Overgangen var stor, men samtidig liten.

Samfunnsoppdraget var den samme som før. Det å skape trygghet, ro og orden. Sørge for at alle hadde det bra. Men publikummet og området var ikke det samme. Alt var mye større og langt mer mangfoldig.

Jeg møtte en stor forskjell i møte med minoritetsungdommen. En ukultur jeg ikke likte. Det var bruken av ordet «rasist». Til stadig fikk jeg oppleve på oppdrag at mine kollegaer utilsiktet ble stemplet som rasister. Jeg opplevde det som provoserende og veldig urettferdig.

Jeg selv slapp som regel unna det stemplet, naturlig nok fordi jeg selv hadde minoritetsbakgrunn. Greit nok det, men hvorfor skulle min kollega til enhver tid bli stemplet som en rasist i sin kontakt med minoritetsungdommen? Hva var det som gjorde han til en rasist?

les også Til deg som spyttet meg i ansiktet

Jeg synes det er viktig å snakke om det. Vi leser stadig vekk minoritetsungdommens opplevelser av møte med politiet, men sjeldent noe om politiets møte med minoritetsungdommen. Først og fremst må jeg få sagt dette: Majoriteten av minoritetsungdommen politiet møter er bra ungdommer. De oppfører seg bra, har tillit til politiet og trekker ikke rasismekortet i deres kontakt med politiet.

Men så har du de minoritetsungdommene som tiltrekker seg politiets oppmerksomhet. Det kan være dårlig oppførsel, skolebråk, feststøy, narkotikabruk osv. Det er i disse situasjonene, når politiet er i kontakt med minoritetsungdommen, at rasismekortet altfor ofte blir misbrukt og dratt frem for å tråkke på politiet. Sannheten i disse situasjonene er at det er en sammenheng mellom minoritetsungdommens oppførsel og politiets inngripen, som de selv ikke klarer å se.

les også Psykolog: – Gå glipp av mer!

Det er ingen tvil om at det finnes fordommer. Jeg har fordommer, dere som leser dette har fordommer og naturligvis nok har politifolk også fordommer. Dersom man møter en etnisk gruppe gjentatte ganger i negative sammenhenger, ja så vil det uheldigvis være med på å skape noen fordommer. Men det skal selvfølgelig ikke gi utslag i handlingsmønsteret hos politiet. I de fleste tilfeller så gjør det heller ikke det. Det er hvordan jeg opplever det med mine kollegaer.

Undersøkelser viser at minoritetsungdommen føler at de blir mer utsatt for "stopp og sjekk" sammenliknet med etniske norske. Slik "stopp og sjekk" blir som oftest utført på bakgrunn av tid, sted og erfaring, og ikke på bakgrunn av etnisitet. Det viktigste likevel med «stopp og sjekk» mener jeg er at det utføres på en respektfull måte og ved at politiet har en forklarende rolle hvor de kan gi den kontrollerte en forklaring på hvorfor akkurat han ble stoppet for en kontroll. Her har politiet noe å gå på. Men det at politiet stopper deg i kraft av din etnisitet, er sjeldent tilfelle.

les også Slik vil riksadvokaten kjempe mot ungdomskriminaliteten

Jeg ønsker å dele en historie. Jeg og en kollega er på vakt en vinterkveld i januar. Vi får i oppdrag å fremstille en ung gutt som har blitt pågrepet i en narkotikasak. Han har smerter i magen. Gutten er av utenlandsk opprinnelse, men oppvokst i Norge.

Vi kjører ham fra arresten til Oslo legevakt. Der sitter jeg og kollega sammen med ham og venter på legen. Kollegaen min, som er en "ola nordmann", setter seg på en stol like foran gutten. Det blir litt stille i rommet.

Kollegaen min avbryter stillheten etter hvert og begynner å etablere kontakt med gutten. «Hvordan går det med deg?», «Hva gjør du om dagen?» er spørsmål han stiller gutten, men gutten har ikke noen gode svar. Det er hverken jobb eller skole. «Ja, men hvordan er det med familien da? Har du søsken? Er du et godt forbilde for dem?», spør kollegaen min på en vennlig måte.

Og samtalen fortsetter, helt til gutten begynner å ta seg til tårene. Han synes ting er vanskelig. Han er ikke fornøyd med livet, og ønsker å komme seg ut av det dårlige miljøet han er en del av. Han ønsker å være til stede for sin familie og være et forbilde for sine søsken. Men han er i en ond sirkel som det er vanskelig å komme ut av.

«Jeg får vondt av å se deg slik», sier kollegaen min og avslutter med noen visdomsord med et ønske om at dette kan motivere gutten i en positiv retning. Vår kveldsvakt er over og to andre kollegaer kommer og tar over. Vi håndhilser og ønsker gutten lykke til videre. Samtalen får meg til å reflektere. Jeg finner det inspirerende.

Det kollegaen min gjorde der inne var jo helt magisk. Han viste omsorg og brydde seg. Han ønsket virkelig at det skulle gå bra med denne gutten. Og det satte i gang en tankeprosess hos gutten. Så kjære minoritetsungdom, hva tenker du om dette? Mener du fortsatt at kollegaen min er en rasist?

les også «25 under 25»: – Jeg tør nesten ikke ta på meg russedressen

Nei, kollegaen min er ikke en rasist. Det kan jeg bevitne. Jeg husker da jeg begynte på jobb her i Oslo. Jeg ble tatt godt imot med åpne armer. Det var ikke mange politifolk med minoritetsbakgrunn å se på huset. Det var ganske blenda-hvitt. Som en praktiserende muslim merket jeg også fort at en person med min bakgrunn var nytt for mange.

Kollegaene var nysgjerrige og samtalen mellom meg og makker i politibilen gikk ofte i retning av religion, kultur og samfunn. En praktiserende norsk-muslim som pleide å be, som var aktiv i moskeen, som hadde sine matbegrensinger, og som avstod fra julebord og politiets velkjente «blålysfester» var ikke hverdagskost hos de fleste. Men jeg ble tatt imot som en av deres egne, og jeg ble respektert for den jeg var. Det har jeg satt stor pris på fra dag en. Nettopp derfor synes jeg det er ekstremt urettferdig at kollegaene min skal bli stemplet som rasister.

les også Leter vi etter rasisme?

Min intensjon med å skrive denne artikkelen er ikke å få bonuspoeng hos kollegaene mine. Min intensjon er heller ikke å henge ut minoritetsungdommen. Fordi, som jeg nevner i starten av artikkelen, så er majoriteten av minoritetsungdommen bra ungdom.

Min intensjon er først og fremst å vise problematikken fra politiets side, og hvordan jeg som en politimann med minoritetsbakgrunn opplever det. Videre håper jeg at artikkelen kan være med på å endre det misoppfattede bildet mange minoritetsungdommer har av politiet.

Det er ikke «oss» mot «dere». Politiet står sammen med dere og står alltid klare for å rekke ut en hjelpende hånd. Men når dere først gjør noe dumt, ja da må dere også ta ansvar og konsekvensen av det uten å måtte stemple politiet som rasister.

Så kjære flotte minoritetsungdom, vær så snill og ikke kall kollegaen min for en rasist.

Synes du flere bør lese dette innlegget?

Del den på Facebook ved å klikke her!

Publisert: 04.05.19 kl. 09:57 Oppdatert: 04.05.19 kl. 12:47

Mer om Politiet Rasisme