Jeg skammer mig ikke over at være cannabispatient. Jeg nægter at gemme mig og oplyser alle læger om, at jeg bruger cannabis medicinsk. Det er vigtigt for mig, at det står opført i min journal.

I slutningen af 2012 – på det tidspunkt bosat i Tyskland – fik jeg en statslig tilladelse til at bruge cannabis i medicinsk øjemed.

Jeg har i mange år lidt af en vifte af lidelser, og jeg var desperat for at finde et alternativ til den konventionelle behandling. Medicinalindustriens medicin havde tæret på mit helbred, og min krop var begyndt at sige fra.

Var jeg ikke kommet væk fra den syntetiske medicin, er jeg overbevist om, at min krop havde sagt fra, før eller siden, og jeg ville have kunnet forvente at lide en alt for tidlig død.

Som patient i Danmark kan jeg derfor ikke vente på, at politikerne besinder sig. Jeg har behov for behandling her og nu, men som tingene ser ud, er jeg nødt til at kriminalisere mig selv, både når jeg bruger og henter min medicin på det illegale marked.

Jeg har ingen garanti for, hvad den cannabis, jeg køber, indeholder, eller om det lige netop er den sort, der er mest velegnet i forhold til mine diagnoser og symptomer.

Problemet er, at det danske sundhedssystem har mødt mig som misbruger og ikke som patient. Mange læger tør simpelthen ikke tage en åben snak om medicinsk cannabis, af ren og skær frygt for Sundhedsstyrelsen.

Realistisk billede

I juli måned i år var jeg til undersøgelse på Odense Universitetshospital. Da talen faldt på, hvad jeg bruger af medicin, fortalte jeg som altid sandheden, og at jeg tidligere (i Tyskland) havde haft en tilladelse til at bruge medicinsk cannabis under observation af en læge. Jeg blev derfor meget overrasket og chokeret over at se, at lægen noterede i min journal, at jeg er misbruger.

Alle læger, jeg ville møde fremover, ville nu se mig som misbruger – og ikke som patient. Det er langt ude. Og jeg gad godt vide, hvor mange patienter i Danmark, der har fået påhæftet denne diagnose uden selv at vide det – og uden at opfylde de formelle kriterier for misbrug.

Ved diagnosen misbrug foreligger nogle helt specifikke internationale kriterier. Hvis disse ikke er opfyldt, er der ikke tale om misbrug. Alligevel var det den diagnose jeg fik, så mon ikke statistikkerne over antallet af misbrugere i Danmark – de statistikker, som præger holdningen til cannabis i befolkningen og blandt politikerne – er en smule misvisende?

Indførte man i stedet en ordning herhjemme som den, man har i Tyskland, ville patienterne turde tale mere åbent med deres læger om det, og man ville få et langt mere realistisk billede af, hvem der reelt set er misbrugere, og hvem der udelukkende bruger cannabis medicinsk.

Lindre, behandle, forebygge

Den tyske stat er i øvrigt ikke rundhåndet med tilladelser. De gives kun, hvor alle andre mulige behandlingsmetoder allerede har været afprøvet og er udtømte, og enten er fundet virkningsløse eller forbundet med meget graverende bivirkninger for patienten.

For mit vedkommende forsvandt seks ud af 10 sekundære diagnoser fuldstændigt over en periode på nogle få måneder med brug af medicinsk cannabis. Måske var der i virkeligheden ikke så meget tale om diagnoser, som om bivirkninger af den medicin, jeg havde fået indtil da. Den cannabis, tyske patienter får adgang til, kan kun erhverves på apoteket og er fremstillet af farmaceuter i Holland på statsanerkendte og statskontrollerede laboratorier. Dette sikrer patienterne adgang til medicinsk cannabis med et standardiseret indhold af cannabinoider, fri for tungmetaller, pesticid- og gødningsrester.

Cannabis er ikke et vidundermiddel, men det kan i forhold til en lang række lidelser og symptomer, være med til at lindre, behandle og i visse tilfælde forebygge ellers meget invaliderende lidelser. Men her i Danmark har sundhedsvæsnet degraderet mig til misbruger ud fra en forestilling om, at cannabis kun er et rusmiddel. Hvornår går det op for danske myndigheder og læger, at det er langt, langt mere end det?