Han har selv forklaret sin politiske rejse som udtryk for en erkendelse af, at når både danskere og udlændinge priser Danmark, skyldes det tre ting: en høj grad af tryghed, en høj grad af fællesskab og en høj grad af lighed.

Men på trods af at Dansk Folkepartis formand, Kristian Thulesen Dahl, allerede har tvunget regeringen til at opgive først en sænkelse af topskatten (såvel satsen som grænsen) og siden en tidligere tilbagetrækningsalder, står den forhenværende formand for Fremskridtspartiets Ungdom nu over for sin hidtil største udfordring.

VLAK-regeringens skatteudspil med titlen Sådan forlænger vi opsvinget tager nemlig ikke bare penge, som kunne være brugt på velfærd, og øger uligheden.

Ifølge den borgerlig-liberale tænketank Cepos er skatteudspillet det mest ulighedsskabende af slagsen siden 2001, fordi det medfører en stigning i indkomstforskellene målt ved den såkaldte Gini-koefficient på 0,46 procent (kun Forårspakken fra 2009 kommer op på siden af udspillet). Og heri er endda ikke medregnet, hvilke konsekvenser det får for uligheden, når regeringen torsdag præsenterer sit finanslovforslag og i den forbindelse fortæller, hvorfra finansieringen til skattelettelserne for 23 millarder kroner skal hentes.

På pressemødet tirsdag løftede finansminister Kristian Jensen (V) imidlertid sløret for, at pengene blandt andet kommer fra en »justering« af overførselsindkomsterne og optjeningsprincipperne i ydelsessystemerne, hvilket – isoleret set – vil forstærke uligheden yderligere.

Ginikoefficient Opkaldt efter den italienske samfundsforsker og statistiker Corrado Gini (1884-1965). Tallet angiver ulighed i indkomstfordelingen. Hvis alle mennesker havde samme indkomst, ville Ginikoefficienten være 0, mens den ville være 1 i den tænkte situation, at én person havde al indkomst i et samfund. Ginikoefficienten i de skandinaviske lande ligger på omkring 0,22, mens den i USA er omkring 0,35. De øvrige OECD-lande har Ginikoefficienter, som placerer sig imellem disse værdier.

De ældre betaler

Ikke overraskende har Socialdemokratiets formand, Mette Frederiksen, været hurtig til at stille det op som et valg mellem skattelettelser og velfærd – og velfærd for netop Dansk Folkepartis kernevælgere.

De ældre skal betale for dem, der kører Lamborghini, som Socialdemokratiets formand malende har udtrykt det, med henvisning til erhvervsminister Brian Mikkelsens (K) famøse forklaring på den foreslåede såkaldte aktiesparekonto. Mikkelsen forsikrede i Børsen, at aktionærer til enhver tid ville kunne trække pengene ud igen med ordene: »Hvis man f.eks. vil købe en lækker Lamborghini, så må man godt gøre det, fordi det er ens egne penge.«

Det får nu ikke Mette Frederiksen til på forhånd at love at ville rulle skattelettelserne tilbage, når eller hvis hun får magten. Det vil afhænge af, hvordan dansk økonomi har det »i det hele taget«.

Den politiske logik tilsiger dog, at skattelettelserne skal aftales mellem regeringen og Dansk Folkeparti, fordi støttepartiet dels allerede har været med til at finde nogle af pengene hertil i forbindelse med de tidligere aftaler om henholdsvis jobreform og pensioner.

Og dels fordi en til hver tid siddende regering selvfølgelig ikke har noget ønske om at tilbyde oppositionspartier chancen for at være med til at dele ud af penge. Om det er til skattelettelser eller velfærd, er i den forbindelse underordnet. Havde der – som tidligere på året – været tale om at hæve pensionsalderen, havde det til gengæld næppe skortet på imødekommenhed fra regeringens side.

Fire tykke toldere

I 00’erne slap Dansk Folkeparti kun godt fra at stemme for de ulighedsskabende skattereformer og velfærdsforringelser – som blandt reformen af efterlønnen, der blev solgt for »fire tykke toldere i Kruså«, som Villy Søvndal udtrykte det – fordi VK-regeringens støtteparti fik stramninger af udlændingepolitikken som gengæld.

Men med Socialdemokratiets skifte i udlændingepolitikken bliver denne handel sværere at forsvare for Dansk Folkeparti, som allerede drog samme konklusion i forbindelse med diskussionerne om topskatten og den tidligere tilbagetrækningsalder.

Kristian Thulesen Dahl har forsvaret 00’ernes aftaler med henvisning til, at Dansk Folkeparti hver gang fik ændret »den sociale profil« under forhandlingerne i forhold til det, der lå på bordet til at begynde med.

Indflydelse indebærer nu engang kompromiser. Og den strategi vil Dansk Folkeparti endnu engang forfølge. Dansk Folkeparti kræver allerede, at der bliver brugt færre penge end de foreslåede 23 milliarder kroner på skattelettelser, og at disse fordeles mere ligeligt mellem rige og fattige.

Selv om det kan være svært at se kompromisset, der tilfredsstiller både regeringen og dens støtteparti, er det sværere at se, at de ikke skal kunne blive enige. Begge parter er nødt til at danse med den, som de tog med til festen.

»Når regeringen kommer med det her udspil, så kan det ikke være fordi, den regner med at få det hjem,« lød Kristian Thulesens Dahl første kommentar efter at have set skatteudspillet. »Så må det være fordi, den vil forhandle med os.«