Nu står vi på kanten til endnu en gigantisk migrations- og flygtningekrise. Syriske flygtninge står i stadigt stigende tal i Erdine ved Tyrkiets grænse til Grækenland og kræver at få asyl i Grækenland. Græsk politi har indtil nu ved hjælp af tåregas mm kunnet drive dem tilbage, men det er åbenlyst, at situationen er uholdbar.

Det har været velkendt i månedsvis, at Tyrkiets præsident Erdogan blot ventede på en anledning til at give de 3,6 millioner syriske flygtninge i Tyrkiet tilladelse til at rejse ud af Tyrkiet. EUs udenrigsminister Josep Borrell har i den forbindelse brilleret ved intet at foretage sig. Han har blot henholdt sig til EU’s aftale med Tyrkiet fra 2016, som Erdogan ganske vist igen og igen har ladet forstå, at han ville gå fra, når som helst det passede ham.

Ønsketænkning

Det kræver massiv ønsketænkning at tro på, at Europas beskyttelse mod migrantstrømme kan baseres på en aftale med den islamistiske præsident Erdogan, der som leder af det terrordømte muslimske broderskab er en helt igennem upålidelig og utroværdig aftalepartner, der er fuldstændigt ligeglad med Europa og dets sikkerhed.

Det kræver massiv ønsketænkning at tro på, at EU under ledelse af en bureaukrat som Borrell vil kunne beskytte medlemslandene mod strømme af migranter og flygtninge fra den islamiske verden. Borrell har ganske vis underholdt med, at EU nu skal til at tale ”magtens sprog”, men prøv bare at spørge grækerne, om de kan få øje på det magtfulde EU i indeværende situation. De er overladt til sig selv, det er, hvad de er.

Det kræver massiv ønsketænkning fra de danske politikere, der fra blå til rød og med de radikale som bannerførere underholder os med, at fordi migrantkrisen er international, må den løses internationalt, og derfor må vi styrke EU. Kan nogen virkelig i alvor tro på dette massive vrøvl? Der er intet, der tyder på at det handlingslammede EU har viljen og evnen til at løfte en sådan opgave.

Det kræver massiv ønsketænkning at tro på, at migrant- og flygtningekrisen kan finde en løsning ved, at der findes et eller andet udenfor Europa, der frivilligt vil modtage de mange migranter, så EU der kan screene dem og efterfølgende fordele de asylberettigede mellem medlemslandene. Det er blue sky nonsens. Sådan et land findes selvfølgelig ikke, og hvis det så endelig fandtes, så har EU ikke musklerne til få medlemslandene til at forpligte sig. Hele tankegangen synes at være funderet på devisen: Hvis du står overfor et problem du ikke kan løse, så kan du bare i fantasien opfinde en løsning, og så går det nok!

Vågn op!

Vi må se realiteten i øjnene. EU er ikke en del af løsningen, men tværtimod en del af problemet. Vi må hurtigst muligt styrke nationalstaterne, så de selv afgør, om de vil lukke deres grænser for den islamiske indvandring.

Det kræver, at vi ophæver eller modificerer de internationale konventioner, der i dag er håbløst utidssvarende. Hvem man vil have ind, og hvor mange skal fremover suverænt være den enkelte nationalstats afgørelse.

Ophævelsen af konventionerne vil også medføre, at det nu bliver nationalstaterne selv og ikke den europæiske menneskerettighedsdomstol og FNs Menneskerettighedsråd (UNHRC) der afgør, om vi kan smide kriminelle udlænding ud. Det ubegribelige forløb vi har været vidne til, hvor vi har fået afslag på udvisning af dybt kriminelle pga sygdom og tilknytning mm må høre op. Vi modtager, afviser og tilbagesender suverænt, som vi finder det rigtigst ud fra danske interesser.

Vi må også indstille os på, at EU er en handlingslammet socialdemokratisk konstruktion, der ikke kan forholde sig til kriser. Det gigantiske EU bureaukrati udgør en hær af privilegerede og handlingslammede bureaukrater, der ikke magter at træffe nødvendige svære beslutninger. Det har vist sig i udenrigspolitikken, hvor EU ikke har kunnet håndtere hverken Putin på Krim eller Erdogan i Idlib.

Vi må vågne op og indstille os på, at det nuværende EU aldrig kan stå for ansvaret for den danske udenrigspolitik, hvad vi faktisk for indeværende tillader i en lang række sammenhænge. Og vi kan også lige så godt først som sidst se i øjnene, at vore grænser og spørgsmålet om tolkningen af internationale konventioner kan vi heller ikke overlade til det nuværende EU.

Hvis EU nogen sinde skal blive et troværdigt alternativ til nationalstaten, vil det kræve massive reformer, der som det første vil medføre, at EU’s nuværende selvfede og passive elite blev skiftet ud med en dynamisk og handlingsberedt administration, der prioriterer resultater over idealt drømmeri og selvfedme.

Svend Lindhardt