Koulukiusattua Samuli Saarista alettiin nimitellä kouluampujaksi Jokelan ja Kauhajoen kouluampumisten jälkeen.

Koulukiusattua Samuli Saarista alettiin nimitellä kouluampujaksi Jokelan ja Kauhajoen kouluampumisten jälkeen. Yle/Onni Koivisto

”Samuli Saarinen lähestyy aseen kanssa koulua”. Ilmoitus hätäkeskukseen tehtiin Jokelan koulusurmien vuosipäivänä 7. marraskuuta 2008. Se oli koulukiusatun Samulin 18-vuotispäivä. Hälytys käynnisti pyörät, joita ei helposti pysäytetä – matka poliisin kyydissä vei terveyskeskuksen kautta mielisairaalaan ja poliisiasemalle.

Samulin, poliisin ja työnohjaajan pojan, kiusaaminen alkoi yläasteella. Se oli repimistä ja nimittelyä – jopa hänen hiuksensa sytytettiin tuleen. Lukiossa kiusaaminen muuttui ulkopuolelle jättämiseksi. Kauhajoen ja Jokelan kouluampumisten jälkeen Samulia alettiin nimitellä kouluampujaksi.

Tämä on Samulin äidin, Hanna Saarisen oma kertomus kohtalokkaasta päivästä.

Matka kenkäkauppaan kävelytietä pitkin kulki koulun ohi. Yle/Onni Koivisto

"Heräsin hyvin aikaisin, halusin tehdä perjantaista 7.11. 2008, Samulin 18-vuotispäivästä unohtumattoman. Olin suunnitellut ja valmistellut juhlia etukäteen. Paistoin sämpylöitä, katoin pöydän kauniisti, valmistin kaikki viimeisen päälle. Yöllä olin paketoinut Samulin lahjan ja kirjoittanut kortin, halusin kirjoittaa jotain kaunista, toivottaa ihanaa ja hauskaa syntymäpäivää. Illalla Samulin oli tarkoitus juhlia kavereiden kanssa. Lauantaina ja sunnuntaina olisi kummien ja sukulaisten vuoro.

Samuli oli pyytänyt lupaa olla poissa koulusta 7.11. ja 10.11. henkilökohtaisista syistä. Perjantaina Samulin oli tarkoitus auttaa siivoamisessa ja valmisteluissa iltaa varten, maanantaina olisi autokoulun kirjallinen koe.

Herätin pojat joskus 7.30, olimme koko perhe normaali arjesta poiketen yhdessä aamupalalla. Pasi, perheen isä, taisi jopa laulaa omaperäisen onnittelulaulun. Tunnelma oli aamulla loistava.

Halusin tehdä Samulin 18-vuotispäivästä unohtumattoman

Noin kello 8.30 Samuli lähti mummolle aamukahville. Pyysin Samulia ostamaan paluumatkalla isänpäivälahjan kenkäkaupasta: Reinot ja annoin rahaa 25 euroa. Itse en sairaudestani johtuen päässyt liikkeelle, olin kärsinyt jo pitkään todella äkäiseksi käyneestä nivelreumasta ja liikkumien ajoittain todella hankalaa. Minulla ei ollut käsitystä mitä ne maksavat, joten pyysin Samulia hakemaan automaatilta lisää rahaa.

Samuli Saarinen osti isälleen Reino-tossut. Yle/Onni Koivisto

Ryhdyin laatimaan lopullista kauppalistaa, ostoksille oli tarkoitus lähteä heti kun Pasi tulisi puumetsältä. Kauppalappu valmistui, mutta kauppaan en tuona päivänä selvinnyt.

Samuli soitti mummolta hieman ennen kymmentä ja kertoi lähtevänsä kohti kenkäkauppaa ja tulevansa sen jälkeen kotiin siivoamaan. Kuten tulikin.

Kauppalappu valmistui, mutta kauppaan en tuona päivänä selvinnyt.

Sitten Samulin kännykkä soi. Kuuntelin ihmeissäni, kenelle ja mitä varten Samuli selittää missä on ollut ja mitä tehnyt. Samuli säikähti kuulustelua ja puhkesi itkuun. Otin puhelimen ja aloin puhua hieman ehkä hysteeriseen sävyyn: mitä tämä on, eikö mies saa olla rauhassa, tämän on loputtava?! Taisin itkeäkin.

Soittaja oli komisario, joka ilmoitti, että poliisit ovat tulossa. Myönnän olleeni melko hysteerinen, koska en tiennyt, mistä on kyse. Pasi tuli sisälle, aloin kertoa epäselvästi poukkoillen asiasta toiseen, että poliisit ovat tulossa. En pystynyt kertomaan miksi, koska minulla ei ollut hajuakaan, mitä kaikki tarkoitti. Olin järkyttynyt ja epätietoinen, itkin.

Poliisit hakivat Samuli Saarisen kotoa hänen 18-vuotispäivänään. Yle/Onni Koivisto

Poliisit saapuivat, istuimme pöydän ääreen ja aloimme käydä asioita läpi. Hätäkeskukseen oli tehty ilmoitus, että Samuli Saarinen lähestyy koulua aseen kanssa. Paikalle oli hälytetty kahdeksan poliisipartiota, ambulanssi ja VPK. Käsittämätöntä, Samuli on kävellyt koulun edessäolevaa kävelytietä pankkiautomaatille ja siitä edelleen kenkäkauppaan. Miten joku on voinut nähdä tilanteen uhkaavana ja miten ase liittyy asiaan?

Asioita selvittäessä ilmeni, ettei kaikki ollutkaan tässä. Samulin oli lähdettävä terveyskeskukseen, hänen terveydentilansa tulisi tarkistaa. En ymmärtänyt, miksi joku voi olla näin ilkeä tai mitä pahaa Samuli oli tehnyt ansaitakseen tällaisen kohtalon. En saanut mistään ajatuksesta otetta, yritin vain epätoivoisesti saada asioita jonkinlaiseen järjestykseen.

Paikalle oli hälytetty kahdeksan poliisipartiota, ambulanssi ja VPK.

Samuli ymmärsi heti, että reissu oli tehtävä ja suhtautuikin asiaan ihmeen tyynesti. Hän halusi vain näyttää ja todistaa, että kaikki on kunnossa. Pasi lähti mukaan ja paikalla piti tietysti olla myös poliisi, olihan asiasta tehty niin sanottu virka-apupyyntö poliisille. He lähtivät matkaan noin kello 11.

Terveyskeskusreissu alkoi venyä, kello lähenteli jo yhtä. Aloin pelätä, mitä siellä oikein tapahtui. Myöhemmin sain kuulla, että paikalla oli terveyskeskuslääkäri, mielenterveyshoitaja ja sairaanhoitaja. Samuli kertoi, että häntä yritettiin saada allekirjoittamaan vapaaehtoinen sitoumus pakkohoitoon. Samuli luojan kiitos ymmärsi tilanteen eikä suostunut moiseen. Siihen lääkäri totesi, että sitten mennään lähetteellä.

Pasi ja Samuli Saarinen lähtivät terveyskeskukseen poliisin matkassa. Yle/Onni Koivisto

Hieman yli yhden näin Pasin ajavan pihaan. Samuli oli autossa, mutta mukana oli myös sairaanhoitaja. Ymmärsin, että nyt ei ole kaikki kohdallaan. Tultuaan sisälle Samuli tuli istumaan minun viereeni, otti käsistä kiinni, itki ja kertoi että hänestä oli tehty lähete psykiatriseen sairaalaan. Tuntui kuin sydämeni olisi sillä hetkellä silputtu tuhansiksi kappaleiksi. Luulin, etten pysty enää hengittämään. Jokin suuri ja raskas painoi sisintäni. Itkin ja itkin, en halunnut päästää Samulin käsiä käsistäni, pelkäsin menettäväni hänet. Pelkäsin, koska en tiennyt mitä edessä olisi. Pelkäsin, että Samuli jätetään jonnekin yksin. Pelkäsin, että kukaan ei kuuntele, ei auta. Pelkäsin kaikkea ja samalla tunsin miten luottamus ihmisiin alkoi vain hävitä, en enää tiennyt kehen voi luottaa. Kuka on oikeasti ystävä, onko heitä ollenkaan?

Samuli kertoi, että häntä yritettiin saada allekirjoittamaan vapaaehtoinen sitoumus pakkohoitoon.

Tuntui kuin maailmasta katoaisi järki ja hyvyys, vain paha jäisi jäljelle ja sen tuhoaminen olisi alkanut meidän perheestä, Samulista. Tajusin myös, mitä tarkoittaa, kun terveydenhuolto nappaa systeemiinsä. Sieltä ei ole pois pääsyä noin vain. Minuun ei ole koskaan sattunut sisimpään näin paljoa. En koskaan ole tuntenut sellaista epätoivoa, jota silloin kävin läpi.

En voisi koskaan, en koskaan, toivoa tai haluta, että pahin vihamiehenikään joutuisi kokemaan vastaavaa. Vihakaan ei voi olla niin paha, että saisi toivomaan toiselle jotain tuollaista. Olin myös menettänyt jotain, uskon toisiin ihmisiin, nyt olimme vain me, meidän perheemme ja me olimme lähes yksin.

- Tuntui, kuin sydämeni olisi sillä hetkellä silputtu tuhansiksi kappaleiksi, muistelee Hanna Saarinen. Yle/Onni Koivisto

Samuli jaksoi olla vahva, luoda uskoa minuunkin: "Kyllä asiat selviävät". Nyt pitää vain tehdä niin kuin on määrätty, ei ole muuta vaihtoehtoa, täytyy todistaa, että hän on terve, ja muuten sitä ei voi tehdä kuin menemällä mielisairaalaan.

Vihasin maailmaa, halveksin kaikkia, jotka aiheuttivat tämän meille. Kello kävi, minun oli päästettävä Samulista irti, annettava hänet jollekin, mitä en tuntenut. Pelkäsin. Yritin koota itseni, halasin Samulia ja toivotin voimia ja jaksamista. Samulin lähtiessä myös osa sisintäni tuhoutui lopullisesti, nostin katseeni Pasiin ja pyysin hiljaisella äänellä: "Pidä Samulista huolta, älä jätä yksin". Pasi itki ja nyökkäsi. En ole ikinä aikaisemmin nähnyt Pasin itkevän.

En ole ikinä aikaisemmin nähnyt Pasin itkevän.

He lähtivät matkaan hieman yli yksi. Tuijotin kelloa ja mietin, miten selvitä. En uskaltanut ajatella, mitä edessä vielä olisi ja hyvä niin olikin. Minuutit lähtivät matelemaan, itkulle ei näkynyt loppua, silmät olivat turvonneet lähes umpeen. Itkin ja toivoin, itkin ja rukoilin ääneen. Jostain sain voimia, soitin Samulille autoon, kokosin itseni ja juttelin Samulille. Samulihan tässä tukea ja voimia tarvitsi, en minä.

Samuli Saarinen lähetettiin tutkittavaksi psykiatriseen sairaalaan. Yle/Onni Koivisto

Keskustelu oli liikuttava. Se antoi voimia meille molemmille jaksaa. Muistellessani tuota hetkeä voin vain itkeä, mutta samalla tunnen erityistä läheisyyttä lastani kohtaan. Enempää ei voi lastaan rakastaa. Halusimme uskoa vielä johonkin hyvään ja oikeaan ja luotimme, että kohdalle osuu vielä hyviäkin ihmisiä.

Laskin mielessäni, koska he ovat perillä. Kului tunti, melkein kaksi. Sitten puhelin soi. Samuli ilmoitti, että pääsee kotiin. Nyt itkin helpotuksesta. Lääkäri oli ollut erittäin asiallinen ja asiantunteva. Hänelle jäi suuri huoli Samulin jaksamisesta tämän kaiken yli ja hän ilmaisi myös ihmetyksensä koko tapahtumille. Samulin terveydentilassa hän ei nähnyt poikkeavaa.

Samuli olisi pitänyt pidättää, ellei hän jäisi mielisairaalaan.

Jäin odottamaan Samulia kotiin ja kiireesti järkkäämään synttärijuhlia iltaa varten. Samuli halusi, että juhlitaan. Aika kului, mutta ketään ei kuulunut. Kumpikaan ei vastannut puhelimeen, ei Pasi, ei Samuli. Jälleen totesin, että kaikki ei ole kunnossa, jotain on taas sattunut, en vain ymmärtänyt, mitä vielä voisi tulla eteen. Joskus puoli kahdeksan aikaan Pasi soitti ja kertoi heidän olevan Tampereen poliisilaitoksella. Samulista oli tehty rikosilmoitus: laiton uhkaus. Samuli olisi pitänyt pidättää, ellei hän jäisi mielisairaalaan.

Samuli Saarisen kiusaaminen huipentui siihen, että hän joutui 18-vuotispäivänään poliisikuulusteluun. Yle/Onni Koivisto

Asiat saatiin kuitenkin neuvoteltua niin, että Samuli kuulusteltaisiin heti ja hän pääsisi sitten kotiin. Näköjään kaikki oli mahdollista, tunteet jylläsivät sellaisella vauhdilla, ettei perässä pysytty. Lopulta Pasi ja Samuli kotiutuivat, kello oli jo yli yhdeksän. Poliisi otti vielä Samulin tietokoneen, se tulisi tarkistaa kaiken varalta. Kotietsintää ei sentään tehty, vaikka kaikkeen olimme varautuneet. Ei olisi maailma kaatunut, vaikka olisivat kaapit kaataneet ja katon repineet. Tärkeintä oli, että Samuli pääsi kotiin.

Poliisi otti vielä Samulin tietokoneen, se tulisi tarkistaa kaiken varalta.

Itkin jälleen, kun sain rutistaa poikani syliini. Minulle riitti, kun Samuli oli läsnä, kuulin hänen äänensä, välillä jopa pientä naurua. Nyt olisin Samulia varten ja valmis antamaan kaiken tukeni. Tuntui kuin olisin saanut Samulin uudelleen kahdeksantoista vuoden jälkeen. Katoimme pöydän ja juhlimme Samulin 18-vuotissynttäreitä. Juhlimme, vaikka sitä ei meille kai olisi tarkoitettu ja suotu. Olin kiitollinen Samulin uskollisille ystäville, nyt kun heitä eniten tarvittiin, he olivat läsnä. Samulilla on ystäviä!

Istuimme aamutunneille Pasin kanssa olkkarissa ja pohdimme edelleen, MIKSI? Valvoin lähes koko yön, halusin varmistaa, että Samulilla on kaikki hyvin. Ei se uni tullut Samulillekaan, eikä mikään ihme kaiken kokemansa jälkeen. Samulille jäi pelko, että hänet haetaan taas kotoa, uni tuli pieni hetki kerrallaan. Keskustelimme tapahtuneesta kymmeniä kertoja seuraavien öiden aikana. Tuntui karmealta kun en pystynyt lupaamaan Samulille, ettei ketään voida tulla omasta kodista hakemaan. Mitään ei voi luvata, kaikki on mahdollista, sen olimme oppineet.

Kouluampumisepäilystä on kasautunut Saarisille mappikaupalla materiaalia. Yle/Onni Koivisto

Tästä alkoi valvominen ja painajaiset. Aluksi heräsin uneen, jossa Samuli viedään meiltä. Jossain kohtaa uni vaihtui niin, että itse jouduin viemään Samulin pois jonnekin, en tiedä minne. Painajainen palasi kerta kerran jälkeen, useita kertoja yössä.

Öistä tuli niin rankkoja, että katsoin parhaaksi valvoa. Yö yön jälkeen kävin näitä tapahtumia läpi, yritin saada niitä jonkinlaiseen järjestykseen ja järkeä koko touhuun.

Aloin kirjoittaa. Olin onneksi pitänyt päiväkirjaa tapahtumista. Niiden pohjalta oli helpompi kirjoittaa, ja tunteet kyllä säilyivät mielessä. Huomasin myös, miten kirjoittaminen helpottaa pahaa oloa. Töihin en uskaltanut. Toisaalta en olisi pystynytkään, sillä liikuntakyky oli mennyt lähes kokonaan. Tosiasiassa en halunnut kohdata ihmisiä, yksinkertaiseksi en jaksanut puhua vieraille.

Öistä tuli niin rankkoja, että katsoin parhaaksi valvoa.

Väsymys ja unen puute laukaisivat entistä rankemmat niveltulehdukset. Keskustelimme Samulin kanssa asioista lähes päivittäin. En kuitenkaan halunnut jatkuvasti muistuttaa asioista ja tapahtuneesta, vaan yritin olla kuulolla ja lähellä silloin, kun Samuli tarvitsi. Tällaista kokemusta ei kenellekään soisi, mutta meitä se lähensi. Uskomme kaikesta huolimatta, että vielä oikeus voittaa."

Hanna Saarinen, Samulin äiti 2.–29.12.2008

Samuli kirjoitti ylioppilaaksi myöhemmin iltalukiossa. Yle/Onni Koivisto

Toimittaja Ami Assulin seurasi Samulin elämää kohtalokkaasta talvesta siihen saakka, kun poliisitutkinta saatiin päätökseen ja syyttäjä kaksi vuotta myöhemmin teki syyttämättäjättämispäätöksen. Vaikka koulu jäi kesken ja penkkarit sekä ylioppilasjuhlat peruuntuivat, Samuli kirjoitti myöhemmin ylioppilaaksi iltalukiosta. Hän kävi armeijan, alkoi kuorma-autoyrittäjäksi ja on tänä syksynä aloittanut liiketalouden opinnot Tampereella.

Silti esimerkiksi merkintä pakkohoitolähetteestä seuraa Samulia vielä kymmenen vuotta kuoleman jälkeen. Hänen äitinsä Hanna Saarinen uskoo, että kaiken pohjana on koulukiusaaminen.

Hanna Saarinen on vieraana A2 Koulukiusaamis-illassa YLE TV2 7.10. klo 21 alkaen.