Pelottavat sudet olivat takavuosikymmeninä enemmänkin Punahilkka-sadussa, mutta nyt ne ovat otsikoissa harva se päivä.

Ilmeinen susi on tappanut lapsen Suomessa vuonna 1881, joten esimerkiksi tapaturmat ovat tilastollisestikin huomattavasti hukkaa suurempi riski syrjäseudun jälkikasvulle.

Susipelkoa on selvitetty analyyttisesti, mutta ihmeellistä kyllä yleisölle tietoja ei ole jaettu. Riistakeskus on nimittäin teettänyt kaksikin kyselyä peloista, mutta ei ole julkaissut tuloksia esimerkiksi nettisivuillaan.

Sen verran saimme kaivettua tietoa tiskin alta, että tutkitusti susia enemmän suomalaisia pelottavat karhu ja punkki (Taloustutkimus 2016). Silti susipelkoa lietsotaan julkisuudessa aktiivisesti vaikkapa karhuun verrattuna.

Susi myyttisen demonisena otuksena on ehkä oiva keppihevonen oman jahtiagendan ja sankarillisen metsästäjäkuvan ajamiseen. Viitteitä vahvoista tunnetiloista antaa muun muassa marssi susia vastaan Joensuussa ja se, kuinka joukko suomalaismetsästäjiä olisi valmis matkaamaan Venäjälle jahtiin.

Liian tuttavallisista susista on tietenkin haittaa, harmia ja surua. Pihapiireissä vierailevat sudet merkitsevät muun muassa ylimääräisiä koulukyydityksiä, koiravahinkoja ja menetettyjä poroja.

Harva kunnan sivistysjohtaja kehtaa asettua poikkiteloin, jos vanhemmat vaativat susikyydistä lapselleen – vaikkapa 300 metrin ylimääräistä taksipyörähdystä kotiovelle. Saako koululainen vapaa-ajallaan ollenkaan käydä kotipihallaan tai liikuskella lähimetsässä, jos susivaara vaanii heti portailla?

Ja miksi perheenäiti saattaa kertoa, kuinka taaperon jättäminen pihalle leikkimään pelottaa susivaaran takia? Yleensäkään pienimpiä lapsia kun ei jätetä vaille valvontaa.

Median perusteella susia ei kuitenkaan pelkää eniten poninhäntäinen pikkutyttö koulureppu selässään vaan raavas metsästäjämies. Susikannan pienentämistä haluavat etenkin aktiivisesti metsästävät ja iältään vähintään 60-vuotiaat (Taloustutkimus 2013).

Pinna on tiukalla: iäkkäämmässä päässä susikyselyyn vastanneista on jopa hyväksyntää susien salametsästykselle. Kun susilaumasta ammutaan alfayksilö, lauma hajoaa ja vierailut pihapiireihin tulevat helpommiksi – se merkinnee lisää oikeutusta susipelolle.

Metsästäjät ovat kertoneet susipeloistaan aktiivisesti medialle ja ovat vaatineet poikkeuslupia tälle erittäin uhanalaiselle metsäneläimelle. Esimerkiksi joukko pohjoiskarjalaisia metsästäjiä irtisanoutui niin sanotusta SRVA-yhteistyöstä, jotta poikkeuslupia heltiäisi nykykäytäntöä enemmän. Taustalla on ollut huoli metsästyskoirista.

Suurriistavirka-apu tarkoittaa muun muassa liikenteessä loukkaantuneiden eläinten jäljittämistä ja lopettamista. Esimerkiksi poliisi on hämmästellyt huolestuneena metsästäjien kapinaa.

Metsästäjällä on keinonsa parantaa koiransa turvallisuutta, minkä eettiset jahti-ihmiset jo tietävätkin. Vaikkapa hirvenmetsästykseen kuuluu jahtialueen kartoitus ennakkoon sitä kiertämällä, selvittämällä onko alueella näkynyt sudenjälkiä ja jututtamalla paikallisia mahdollisista susihavainnoista. Apuna ovat myös viranomais- ja tutkijatietoon perustuvat susien liikkeistä kertovat nettipalvelut.

Koiraa voi suojata nykyaikaisilla liiveillä, joissa kaasupanos räjähtää suden purressa.

Miettimisen arvoista on sekin, miksi osa susista hakeutuu pihapiireihin. Onko lauma hajonnut alfayksilön ampumisen vuoksi, mikä on johtanut tavallisuudesta poikkeavaan käyttäytymiseen? Vai onko maatilalla juuri hätäteurastettu sutta houkutteleva tuotantoeläin? Vaiko viety pellon reunaan haaska pieneläinpyyntiä varten? Entä jäikö komposti peittelemättä huolellisesti?

Kirjoittaja on Yle Joensuun toimittaja