Kevät on tullut. Pian on kesä. Aamuhämärissä raitiovaununkuljettaja lähtee ajamaan varikolta. Ihmiset ovat työmatkoillaan. Mariupolin teollisuuskaupungissa arki pyörii kuten kaikkialla muuallakin, näin aamusella vielä hitaalla rutiinilla.

Tuossa menee avokuorma-auto, jonka lavalla on miehiä, työmatkalaisia tavallaan hekin. He ovat sotilaita, matkalla rintamalle. Se on Mariupolin kaupungin reunalla.

On toukokuun alku 2015, ja Ukraina on sodassa. Venäjän tukemat kapinalliset ampuvat kranaatteja kaupunkiin. Kuoleman uhka on läsnä.

Suutari korjaa kenkiä ja kuuntelee radiosta musiikkia sekä uutisia räjähdysten uhreista. Oikeussalissa puidaan tapausta, jossa mies kalasti Kalmiusjoessa vääränlaisella merralla. Hän selviää varoituksella.

Liettualaisen Mantas Kvedaraviciusin dokumenttielokuva Mariupolis on matka erikoiseen sotaan. Puolen miljoonan asukkaan Mariupol on siinä niin korostetun rauhallinen, että sota tuntuu yhtä kaukaiselta kuin meille Suomessa.

Sitten kranaatti putoaa, leipomo räjähtää ja ihmisten kasvot näyttävät kauhun.

”Tein toista dokumenttielokuvaa, jossa Mariupolin piti olla yksi kuvauspaikka monista kaupungeista. Kun konflikti alkoi, Mariupol alkoi tuntua kiehtovammalta”, Kvedaravicius kertoo.

”Löysimme sopivia henkilöitä. Kuvasimme siellä ensin muutaman päivän ajan, sitten yhden kuukauden jakson. Halusin tallentaa sen, miltä ihmisistä tuntuu.”

Kuvaukset alkoivat maaliskuussa 2015.

”Kun tulimme kaupunkiin, tunnelma oli todella kireä. Huomasimme ihmisten sitten rauhoittuvan. Pelkoon tottuu jonkin verran”, Kvedaravicius kuvailee.

”Mutta kun tuli ukkosyö, kaupunkilaisiin iski paniikki. He keräsivät passejaan ja ryntäsivät kellareihin tai ryntäsivät kaduille. Se oli vain ukkosta, mutta heti he luulivat, että nyt alkaa todellinen tuhopommitus.”

Video: Kohtaus elokuvasta Mariupolis.

Tyyliltään elokuva on tilanteissa viipyilevä. Kvedaravicius ei taustoita mitään.

Kertojanääntä ei ole selittämässä päähenkilöidenkään taustaa.

Kamera seuraa suutarin työtä, paikallistelevision toimittajaa raportoimassa kranaattien räjähdyspaikoilta ja miestä ja aikuista tytärtä kalastamassa.

Kaupungin eläintarha on suljettu, mutta sen työntekijät pitävät edelleen huolta eläimistä, häkeissään kiertävistä tiikereistä ja apinoista, jotka eivät tiedä, mitä on tapahtumassa.

Sota on ikään kuin luonnonvoimana taustalla.

”Siltä se tuntuu, joltain johon siviili ei kuitenkaan voi vaikuttaa”, ohjaaja miettii. ”Ihmisessä herää välinpitämättömyys, mutta toisaalta halu pitää kiinni totutusta.”

”Ihailin eläintarhan työntekijöitä. He olivat taustaltaan ihmisiä marginaaleista, esimerkiksi entisiä huumeidenkäyttäjiä. He tarrasivat työhön. Tilanteen absurdiudesta kertoo se, että eläintarhaan tuotiin lehmiä, koska niitä ei voitu päästää pellolle, joka oli miinoitettu.”

Pieni kuvausryhmä oli aivan yhtä vaarassa kuin kaikki muutkin.

”Jos ei ole käynyt sota-alueella, on vaikea hahmottaa tilannetta, että ilmassa lentää luoteja, jotka osuessaan tappavat. Ensin ajatus on painostava, mutta kohta itseään pitää muistuttaa siitä: ihmiset todella ampuvat toisia ihmisiä päin.”

Kuukauden kuvaukset eivät riittäneet. Kvedaravicius palasi vielä lisäkuvauksia varten. Tuoreet kuvat ovat marraskuulta 2015.

”Tajusin, että ensimmäisessä 300 tunnissa materiaalia ei edes oikeastaan vielä näkynyt se todellisuus, että olimme sodassa. Mutta en palannut toiminnallisia kuvia varten, vaan saadakseni ihmisistä paremman otteen.”

Elokuvaa ei ole leikattu kronologisesti vaan hiipivää jännitettä rakentaen. Tuhon kuvia nähdään varsinaisesti vasta loppupuolella, ja niiden todistusvoimassa on jotain harvinaislaatuista.

Mariupol on kuitenkin arkkitehtuuriltaan ja hengeltään monin tavoin länsimaisen tyylinen kaupunki. Aivan kuin kranaatit olisivat pudonneet johonkin länsieurooppalaisen kaupungin ränsistyneemmälle alueelle, tai vaikka johonkin suomalaiskaupunkiin 1970-luvulla.

Ohjaaja ei ole ensimmäistä kertaa konfliktialueella.

Hänen esikoisdokumenttinsa Barzakh käsitteli Tšetšenian sodan jälkipyykkiä. Barzakh sai Suomessa melko paljon julkisuutta valmistuessaan viisi vuotta sitten, sillä sen tuotti Aki Kaurismäki.

Tällä kertaa dokumentintekoon ei löytynyt suomalaisrahaa, vaan Mariupolis tehtiin liettualais-ranskalaisena tuotantona.

Historia on läsnä Kvedaraviciusin kerronnassa muutenkin, hienovaraisesti.

Kuvaviittauksilla hän muistuttaa, että Mariupol on antiikin ajoilta peräisin oleva kaupunki, jonka perustivat kreikkalaiset. Sodan läheisyys vertautuu Leningradin piiritykseen, joka on Venäjällä pyhintä sotahistoriaa.

Tämä ei ollut sodista raain, Kvedaravicius arvioi. Hän uskoo, että osapuolet suorastaan halusivat välttää tappamista.

”Toista osapuolta ei yritetty epäinhimillistää. Tappamisen meininki olisi toisenlaista. Minusta tuntui usein, että armeija ei taistellut tappaakseen”, hän pohtii.

Dokumentissa nähdään kuvia, joissa kapinallisten kranaatit iskevät tasaiseen tahtiin lahteen, jonka vieressä on koulu, jonka armeija on ottanut haltuunsa.

Kranaattien sade on kuin metronomi. Siinä unohtuu, mistä on kyse.

Kvedaravicius toteaa sisällissodan luonteen olevan erilainen kuin kansallisuuksien välisen sodan.

”Kummallakin osapuolella on tässä samankaltainen kulttuuri, samat arvot ja samat käsitykset. Toisesta on vaikeaa tehdä absoluuttista vihollista. Siinä taistelut pitkittyvät, kun kumpikaan osapuoli ei edes uskalla pyrkiä nopeaan voittoon.”

Kvedaravicius sanoo, ettei hän halua puhua Ukrainan sotaan liittyvästä politiikasta.

”Puhuisin, jos olisi oikein hyviä kysymyksiä, joihin olisi oikein hyviä vastauksia. En keksi kumpaakaan.”

Poliittinen ulottuvuus on kuitenkin elokuvassa vahva. Kapinalliset ovat hyökkääjiä.

Ironialta ei vältytä, kun nuoret tanssiharrastajat valmistautuvat piiritetyssä kaupungissa toukokuun 9. päivään eli voitonpäivän juhlaan.

Sitä vietetään natsi-Saksan antautumisen kunniaksi, ja se on suuri juhla niin Venäjällä kuin Ukrainassakin.

Mariupolis sai Liettuan ensi-iltansa Kino Pavasaris -festivaalilla. Näytökseen Vilnassa saapui myös maan presidentti Dalia Grybauskaitė, joka ei paria päivää aiemmin peitellyt tukeaan Ukrainalle julistaessaan Twitterissä maan valinneen eurooppalaisen tien.

Kvedaravicius kiusaantuu kysyttäessä, kuinka poliittisena hän pitää presidentin vierailua Ukrainaa käsittelevän elokuvan näytöksessä. Kyseessä oli vieläpä ensimmäinen kerta, kun Grybauskaitė kunnioitti Pavasaris-festivaalia läsnäolollaan.

”Olihan se ihan mukavaa, että presidentti tuli ensi-iltaan. Mitä muuta voisin sanoa?” Kvedaravicius toteaa.

Yhden poliittisen ratkaisun hän myöntää itsekin elokuvassaan tietoisesti tehneensä.

”Väkivaltaa olisin voinut näyttää paljon enemmänkin. Halusin säilyttää tietyt rajat, koska toivon ilmapiirin paranevan. Jätin synkimmät salaisuudet pois tästä tarinasta.”

Mitkä salaisuudet?

”Mariupolissa on hyvin synkkiä salaisuuksia. Näkymätöntä väkivaltaa. Kummallakin puolella. Tämä on elokuva arjesta. Venäjällä on sanonta, että elämä jättää sirpaleita sydämeen. Ne voivat olla hyviä tai huonoja sirpaleita, yleensä hyviä. Toivon, että elokuva jättää sirpaleen.”

Haastattelu on tehty Kino Pavasaris -festivaalilla Vilnassa Liettuassa huhtikuussa.

Juttu julkaistu 10.5. klo 7.30, juttua muokattu klo 17.36: korjattu virheellinen kohta, jossa väitettiin Mariupolia piiritetyksi kaupungiksi.