Kun Eila Hiltunen voitti Sibelius-monumentin suunnittelukilpailun vuonna 1962, kansa raivostui. Säveltäjä oli saamassa muistomerkin, jota ei parhaalla tahdolla voinut kutsua näköiseksi. Hiltusen ehdotus koostui kuudestasadasta teräsputkesta ja se oli monen makuun aivan liian pelkistetty ja abstrakti.

– Ihmiset olisivat halunneet saada sellaisen eduskuntatalon edessä seisovan patsaan, jossa joku ukko pönöttää nuottivihko kädessään. He eivät ymmärtäneet, että muistomerkki voi olla modernia taidetta, jotakin, joka puhuttelee ihmisiä toisella tavalla, sanoo taiteilijan tytär Piia Virtanen.

Hiltusen visiota vastustettiin voimakkaasti. Ihmiset kirjoittivat kilpailulautakunnan puheenjohtajalle ja vaativat tätä perumaan hankkeen. Kirjeet olivat karua luettavaa:

– “Suomen kansa ei halua Hiltusen monstrumia, hökötystä, jonka joku humalahakuinen valokuvaajan vaimo on päässään keksinyt”. “Se on mielipuolen työtä”, kuvanveistäjän poika Markku Pietinen kuvailee viestien sisältöä.

Hävyttömiä kirjeitä ja häväistyspostia tuli myös kotiin. Joukossa oli muun muassa ulostetta. Kuvanveistäjää yritettiin säästää pahimmalta, ja postia sensuroitiin.

– Ei ollut somea, mutta kyllä silloinkin osattiin ihmisiä kiusata. Tehtiin ikäviä temppuja ja puhuttiin rumasti, tytär Piia Virtanen sanoo.

Hiltunen kuitenkin uskoi itseensä ja piti päänsä. Hän oli jo lapsena nähnyt unen, joka ei jättänyt rauhaan.

– Kedolle oli laskeutunut kimmeltävä, rosoinen avaruusesine, joka soi ja viestitti jotakin ruotsiksi. Sibelius-monumenttikilpailussa äiti tiesi, mitä tahtoi ja ryhtyi hitsaamaan luonnosta teräsputkista, Markku Pietinen kertoo.

Kuvanveistäjä Eila Hiltunen työsti monumenttia Helsingin Lauttasaaressa, samassa kylmässä teollisuushallissa, jossa Aimo Tukiainen oli aikanaan tehnyt Mannerheimin ratsastajapatsaan. Otso Pietinen

Kansan lepyttämiseksi vaadittiin kasvokuva

Hiltusen tytär muistelee, että äiti keskittyi täydellisesti työhönsä. Perheestä ja arjesta huolehtiminen jäi valokuvaajaisälle, jota auttoi kotiapulainen.

– Äiti oli vahva, hän oli päättäväinen, hyvin itsekeskeinen, mutta hän tiesi, mitä hän elämältään halusi. Taide oli hänelle numero yksi, perhe ja muu elämä tulivat kaukana jäljessä, Virtanen sanoo.

Iltaisin kotiin tuli uupunut, metalli- ja hitsauskaasuilta tuoksuva äiti, joka meni ensimmäiseksi suoraan kylpyyn, jotta pääsisi irti työpajan huolista ja hajuista.

– Se oli valtavan intensiivistä aikaa, eikä äiti ollut läsnä henkisestikään. Hänellä oli mielessä vain seuraava työstettävä kohta tai jonkin eteen tulleen ongelman ratkaiseminen, Virtanen sanoo.

Yhdessä suhteessa Hiltunen joutui taipumaan. Monumenttiin vaadittiin esittävä osa. Sellainen oli Sibeliuksen kasvoreliefi.

– Ei ollut vaihtoehtoja. Se oli muotoiltu jälkimmäisen kilpailun ehdoissa. Kansan lepyttämiseksi vaadittiin ihan oikea kasvokuva. Se oli äidilleni koko projektin helpoin mutta vastentahtoisin osa, Markku Pietinen sanoo.

– Äidille tuli melkein pakkomielteeksi, että hänen pitää tehdä monumentin pintakoristelu. Muuten hänellä olisi ollut luomisprosessin jälkeen hyvin vähän suorittavaa työtä. Niin hän sitten istui vuosikaudet hajareisin putkien päällä. Hitsasi toisella ja jäähdytti toisella kädellä, kertoo taiteilijan poika Markku Pietinen. Janne Lindroos / Yle

Hitsaaja päätti olla provosoitumatta

Hiltunen ei tehnyt monumenttia yksin. Hänellä oli apunaan vain 21-vuotias hitsaaja Emil Kukkonen. Kaksikon työnjako oli selvä. Kukkonen teki rakenteen ja Hiltunen hitsasi monumentin pintakuviota.

Hiltunen oli taiteilijan lasten mukaan impulsiivinen ja temperamenttinen ihminen. Kukkonen oli kuitenkin päättänyt olla provosoitumatta.

– Otimme kaksi kertaa hieman yhteen. Hän välillä innostui antamaan ohjeita. Minä kuuntelin ja tein kuitenkin oman pääni mukaan, Kukkonen sanoo nyt.

Sinunkaupat kaksikko teki vasta paljon myöhemmin 1980-luvulla.

– Minä olin aina herra Kukkonen. Hän jopa rökitti AGA:n kaasunkuljettajat, jotka, totta kai, sinuttelivat minua. Eila nosti metelin, että hän on herra Kukkonen!

Hiltunen luotti nuoreen hitsaajaansa. Ja nuori hitsaaja näki jo varhain mitä oli tulossa.

– Tajusin heti, että tämä on jotain uutta ja hyvää. Omat silmäthän sen kertoivat. Odotin, että siitä tulee aivan fantastinen.

Emil Kukkonen oli monumenttia tehdessä nuori, kolmevuotisen ammattikoulun käynyt mies, jolla ei ollut paljon käytännön työkokemusta. Rohkeutta oli. – Jälkeenpäin olen ajatellut, että miten helkutissa osasin ja selvisin kaikista haasteista, Kukkonen pohtii. Kuvassa Kukkonen (toinen vasemmalta) ja kuvanveistäjä Eila Hiltunen (vas.) kiinnittävät säveltäjän kasvokuvaa. Otso Pietinen

Herra Kukkonen vaikeni 50 vuotta

Herra Kukkonen ei ole puhunut medialle muistomerkin teosta 50 vuoteen. Kun monumentti oli valmis, Kukkosta oli haastateltu Kotiposti-lehteen. Hitsaaja oli siinä käsityksessä, että toimittajan oli lähettänyt Hiltunen itse. Kun juttu sitten ilmestyi, kului kolme päivää, ja Kukkonen sai postikortin Hiltuselta.

– Siinä Eila kertoi, että hän haluaa, että suhtaudun hienotunteisesti kuten tähänkin saakka, enkä anna haastatteluja lehtiin. Minäpä päätin, että en anna. Olen vaiennut 50 vuotta, Kukkonen sanoo.

Kotipostin haastattelussakaan vaatimaton Kukkonen ei korostanut omaa osuuttaan, pikemminkin päinvastoin.

– Äidillä oli sellainen ominaisuus, että hän halusi seistä keskimmäisellä pallilla yksin ilman, että siinä on mitään kakkosta tai kolmosta vieressä. Kukkonen on työnsankari, joka on korkea aika huomioida, taiteilijan poika Markku Pietinen selittää.

Kun monumentin vihkiäisten virallinen ohjelma oli ohi, kuvanveistäjä Eila Hiltunen tapasi paikalle kutsuttuja arvovieraita kuten presidentti Urho Kekkosen. Aarne Tynnilä / Pietinen Mainosvalokuvaamo

Rouva Otso Pietinen sai kutsun vihkiäisiin

Sibelius-monumentin vihkiäisiä vietettiin 7. syyskuuta 1967. Paikalla olivat myös presidentti Urho Kekkonen ja rouva Sylvi Kekkonen. Samoin Sibeliuksen tyttäret.

Taiteilija oli tietysti saanut kutsun. Se oli osoitettu Hiltusen aviomiehen mukaan rouva Otso Pietiselle, ei kuvanveistäjä Eila Hiltuselle. Se oli ajan tapa. Elettiin 1960-lukua, ja nainen kuvanveistäjänä oli vähintäänkin poikkeuksellinen asia.

Tilaisuus oli taiteilijalle liikuttava.

– Äidillä oli isän iso nenäliina. Se oli ihan rutussa hänen käsissään. Hän pyyhki kyyneleitä ja itkeä vollotti koko ajan. Hän oli synnyttänyt lapsen, jonka hän joutui antamaan pois. Luopumisen tuska oli valtava, Piia Virtanen muistelee.

Vihkiäisten jälkeen Hiltunen piti kotonaan iltatilaisuuden. Myös hitsaaja Emil Kukkonen oli kutsuttu paikalle.

– Ajoimme monumentin ohi. Satoi vettä. Valonheittäjät oli suunnattu muistomerkkiä kohti. Silloin tunsin, että nyt tuli palkka! Se oli niin mahtava kokemus. Tuli mieleen, että kuka sen on rakentanut, Kukkonen muistelee.

– Suomi oli 1960-luvulla hyvin traditionaalinen maa ja meidän taidemaailmamme oli ahdasmielinen. Me emme tienneet modernismista mitään, sanoo Piia Virtanen. Kuvassa Eila Hiltunen hahmottelee monumenttiin vaadittua Sibeliuksen kasvokuvaa vuonna 1963. Otso Pietinen

Urkupillit ovat kiusallinen asia

Hiltusen pojan mukaan taiteilija halusi havainnollistaa monumentilla sinfonisen moniäänistä musiikkia. Teoksessa voi nähdä myös Suomen luontoa, koivumetsää ja rantaruovikkoa 1960-luvun muotokieleen puettuna.

– Se, että ratkaisu muistuttaa joidenkin mielestä urkupillejä, oli suorastaan kiusallinen asia, koska Sibelius ei säveltänyt urkumusiikkia kuin vasta vanhoilla päivillään, Markku Pietinen sanoo.

Hiltusella oli vahva suhde Sibeliuksen musiikkiin. Piia Virtanen kertoo, että kun veistäjä muovaili säveltäjän kasvokuvaa, Sibeliuksen ensimmäinen sinfonia kaikui kotona aamusta iltaan. Se nostatti tunnelmaa.

Hiltunen kävi kääntämässä levyä plastoliinin tahraamin sormin. LP-levy oli lopulta niin tahmainen, ettei sitä voinut enää soittaa.

– Monumentin jälkeen äiti ei enää kuunnellut ensimmäistä sinfoniaa. Musiikki toi hänelle mieleen tunteita ja muistikuvia, negatiivisia asioita, joita hän ei enää halunnut kokea. Se oli sen verran kipeää, Piia Virtanen arvelee.

– Minusta tämä on sointipilvi, joka koostuu äänistä ja on pilven muotoinen. Hopeinen väri on jalo, erityinen, saksalainen Martin Leibersperger analysoi Sibelius-monumenttia. Vieressä Uta Klein, Saksasta hänkin. Janne Lindroos / Yle

"Pelkät pillit olisivat riittäneet"

Nykyisin Sibelius-monumentti on yksi Helsingin suosituimmista nähtävyyksistä ja vetää vuosittain noin puoli miljoonaa kävijää. Saksalaisen Uta Kleinin paikalle toi rakkaus musiikkiin.

– Minusta on hieno idea, että sointi esitetään urkupillien muodossa ja että jokainen pilli tuottaa erilaisen äänen erilaisten pintamuotojen vuoksi. Olen lukenut, että ensin oli vain pillejä. Sitten oli jokin riita, ja Sibeliuksen pää tehtiin myöhemmin. Mielestäni pelkät pillit olisivat riittäneet.

Brittiläisen Peter Causey-Freemanin houkutteli paikalle kollega, joka näki monumentin ensimmäisen kerran jo 48 vuotta sitten.

– En ole koskaan nähnyt mitään vastaavaa. Se näyttää aivan joukolta puita yhdessä, mutta en tiedä, oliko se taiteilijan tarkoitus. Sibeliuksesta en valitettavasti tiedä mitään, Causey-Freeman sanoo.

Kanadalainen Tiit Romet näkee teoksessa urkupillejä, puita ja musiikkia, joka ilmentää suomalaista maisemaa.

– Käsittääkseni taiteilija oli nuori ja nainen. Kun teosta ehdotettiin, se aiheutti polemiikkia. Hienoa Suomelle, että se on nyt tässä.

Sibelius-monumentti 50 vuotta -valokuvanäyttely Helsingin Musiikkitalolla 7.9. alkaen.