Ylen selvitys paljastaa, kuinka Suomen rikkaimmat sijoittavat varojaan yhdessä eläkeyhtiöiden ja valtion kanssa. Onko kyse normaalista sijoitustoiminnasta vai kyseenalaisesta kaverikapitalismista?

Osa artikkelin sisällöstä ei ole välttämättä saavutettavissa esimerkiksi ruudunlukuohjelmalla. Toteutus vaati toimiakseen JavaScriptin.

Mistä on kyse? Yle tutki, keiden yksityisten sijoittajien kanssa työeläkeyhtiöt ja valtio tekevät pääomasijoituksia.

Työeläkeyhtiöt, kuten Varma, Ilmarinen, Etera ja Elo ovat Suomen mittakaavassa valtavia sijoittajia. Ne sijoittavat suomalaisten eläkevaroja muun muassa rahastoihin, kiinteistöihin ja yhtiöihin eri puolilla maailmaa.

Pääomasijoitukset ovat sijoituksia pörssin ulkopuolisiin eli listaamattomiin yhtiöihin. Niitä tehdään usein rahastojen kautta.

Rahastoja perustavat rahastoyhtiöt, jotka keräävät mukaan kourallisen sijoittajia, jotka antavat rahastolle sijoitettavaksi tyypillisesti muutamista miljoonista muutamiin kymmeniin miljooniin euroihin.

Näihin rahastoihin tavoitellaan mukaan eläkeyhtiöiden kaltaisia suursijoittajia, koska niiden mukanaolo houkuttelee myös yksityisiä sijoittajia.

Työeläkeyhtiöiden kanssa samoihin kohteisiin sijoittavat vanhat rahasuvut Ahlströmeistä Ehrnrootheihin ja Ingmaneihin ja uusrikkaat Risto Siilasmaasta Jorma Ollilaan sekä urheilutähdet, kuten Saku ja Mikko Koivu.

Historian professori Markku Kuisma vertaa eläkeyhtiöiden nykyistä asemaa liikepankkien asemaan rahasukujen liittolaisina ja pääomaleirien linnakkeina ennen 1990-luvun pankkikriisiä.

Mukana pääomasijoitusrahastoissa on myös valtion rahaa. Tekes sijoittaa verovaroja tutkimus- ja kehitysprojekteihin, Teollisuussijoitus ja Finnvera puolestaan uusiin, kasvaviin ja kansainvälistyviin yrityksiin.

Valtion omistama Tekes Pääomasijoitus Oy houkuttelee yksityisiä sijoittajia mukaan muun muassa "epäsymmetrisellä voitonjaolla". Se tarkoittaa, että valtio ottaa riskiä, mutta luopuu voitoista yksityisten sijoittajien hyväksi.

Tavalliset suomalaiset eivät yleensä voi sijoittaa näihin rahastoyhtiöihin, sillä ne ovat pääosin suljettuja. Jokainen suomalainen on kuitenkin välillisesti mukana sijoitustoiminnassa työeläkeyhtiöiden ja valtion kautta, koska ne sijoittavat yhteisiä vero- ja eläkevaroja.

Mitä yhteistä on Ylen rikossarja Sorjosella, kasvuyritystapahtuma Slushilla, Ehrnroothin suvulla ja työeläkeyhtiöillä?

Vastaus löytyy suomalaisista rahastoista.

Yle teki mittavan selvityksen, jossa käytiin läpi miljardien eurojen arvosta sijoituksia, joita työeläkeyhtiöt sekä suomalaiset rikkaat suvut ja yrittäjät ovat tehneet rahastojen kautta.

Selvitys paljasti rahavallan verkoston, jonka lonkerot yltävät lähes kaikkialle suomalaisessa talouselämässä.

Verkoston hahmottamisessa auttaa, kun selvittää tv-sarja Sorjosen syntyvaiheita.

Vauraat suvut uutta "Siltaa" rahoittamassa

Näyttelijä Ville Virtasen esittämä rikostutkija Kari Sorjonen painaa sormet ohimolleen ja tuijottaa edessään olevaa ruudukkoa. Huippuälykäs mutta sosiaalisesti kömpelö poliisi yrittää saada ajatuksiaan kasaan. Ruumiita on enemmän kuin johtolankoja ja tutkinta on jumissa.

Ylellä esitettävän tv-dekkarisarja Sorjosen rahoitus on pieni mutta kuvaava esimerkki yhteistyöstä varakkaiden suomalaisten ja työeläkeyhtiöiden välillä.

Sen tuotantoa on ollut rahoittamassa mielenkiintoinen joukko: muun muassa hissiyhtiö Koneen omistajasukuun kuuluva Niklas Herlin, Merimieseläkekassa ja punapääoman eli vasemmistotaustaisen liiketoiminnan viimeinen suuri linnake Tradeka-sijoitus Oy.

Nämä sijoittajat ovat rahoittaneet Sorjosta pääomarahasto IPR.VC Fundin kautta.

IPR.VC -rahasto sijoittaa varojaan esimerkiksi tv-sarjoihin, elokuviin ja peleihin. IPR.VC on rahoittanut Sorjosen lisäksi Kikattava kakkiainen -animaatiota, Risto Isomäen romaanin pohjalta tehtävää elokuvaa ja kirjailija Salla Simukan teosten pohjalle kaavailtua tv-konseptia.

Näin selvitys tehtiin Yle tutki lähes 80 rahastoyhtiötä, joissa on sijoittajina työeläkeyhtiöitä tai valtio.

Rahastoyhtiöissä liikkuvat isot rahat: ne ovat tehneet sitoumukset yli viiden miljardin euron sijoituksista muun muassa kiinteistöihin, kasvuyrityksiin ja energiateknologiaan.

Tiedot ovat peräisin julkisesta kaupparekisteristä ja työeläkeyhtiöiden tilinpäätöksistä.

Juttua varten haastateltiin taustaksi kolmen suuren työeläkeyhtiön sijoitusjohtajat.

Nimihirviössä IPR viittaa englanninkieliseen lyhenteeseen aineettomista oikeuksista (Intellectual Property Rights), kuten elokuvaoikeuksista. VC puolestaan viittaa sanoihin venture capital, eli suomeksi alkuvaiheen pääomasijoitus tai tuttavallisemmin riskiraha.

Sorjosen teosta vastaa tuotantoyhtiö Fisher King, johon IPR.VC -rahasto on tehnyt sijoituksen. Yle on taas maksanut noin kolmen miljoonan euron tuotantokustannuksista 60 prosenttia. Ylestä rahaa menee tuotantoyhtiö Fisher Kingiin, eli sillä ei ole suoraa yhteyttä rahastoon.

Idea on tuotteistaa Sorjonen-sarjan konsepti ja myydä se ruotsalais-tanskalaisen Sillan tapaan ulkomaille hyvällä voitolla. Lappeenrantaan sijoittuvan Sorjosen englanninkieliseksi nimeksi on kaavailtu Bordertownia eli Rajakaupunkia.

Summat ovat yhtiömiesten asettamia panoksia eli sijoitussitoumuksia. Toteutuneet sijoitetut summat voivat olla ilmoitettuja pienemmät tai suuremmat.

Sijoituksia tähän rahastoon ovat tehneet Koneen perillisen Niklas Herlinin lisäksi Kiilto-konsernin toimitusjohtaja ja pääomistaja Erkki Solja, A-lehtien omistajaperhe Lyytikäiset sekä ohjelmistoyhtiö Teklan myynnillä rikastuneet Kohosen ja Siirilän perheet. Kesäkuussa 2016 IPR.VC Fund I Ky kertoi keränneensä rahastoonsa sijoittajilta 20 miljoonaa euroa.

Vauraat suvut ovat siis mukana rahoittamassa Suomeen uusia toimialoja, kuten tv-ohjelmia ja elokuvia. Muissa Pohjoismaissa ne ovat jo selvästi suurempi talouden ala kuin Suomessa – meillä tähän asti lähinnä peliteollisuus on luovilla aloilla onnistunut kilpailemaan kansainvälisillä markkinoilla.

Vauraat suvut on yleensä yhdistetty perinteiseen teollisuuteen tai jo pitkään toimineisiin yhtiöihin. Esimerkiksi Niklas Herlin omistaa ison osan muun muassa mediayhtiö Alma Mediasta sekä lastinkäsittelylaitteita valmistavasta Cargotecista, joka on erkaantunut Herlinin-suvun lippulaivasta, hissejä ja liukuportaita valmistavasta Koneesta.

Toisaalta riskirahan kylväminen esimerkiksi tv-sarjoihin ei poikkea rikkaiden sukujen sijoituskäyttäytymisestä niin paljon kuin voisi kuvitella. Tänä päivänä vakiintuneet, perinteiset yhtiöt ovat olleet oman aikansa riskisijoituksia. Vaurailla suvuilla on aina ollut lukuisia sijoituksia ja monia taloudellisia intressejä valvottavanaan.

Suljettuja rahastoja kansalaisten eläkerahoilla

Start up -yritysten tapahtumassa Slushissa yrityksensä perustaneet "pitchaavat" eli markkinoivat liikeideoitaan mahdollisille sijoittajille. Median kautta tilaisuudesta välittyy kuva nuoruuden innolla innovoivista uuden Suomen edustajista, joiden varaan Suomen talouden tulevaisuus perustuu.

Kuitenkin useimmat näistä aloittavista yrityksistä toimivat juuri "vanhan Suomen" rahoilla aivan kuten Sorjosen tuotantokin. Nuoret yritykset saavat pääomaa rahastoilta, jotka taas keräävät pääomansa työeläkeyhtiöltä ja vaurailta suvuilta.

Pääomaa ovat jakamassa vanhat rahasuvut Ahlströmeistä Ehrnrootheihin ja Ingmaneihin, uusrikkaat Risto Siilasmaasta Jorma Ollilaan sekä Saku ja Mikko Koivun kaltaisia urheilutähtiä.

Tavalliselle kansalaiselle mahdollisuutta tällaiseen pääomasijoittamiseen tarjotaan harvoin tai ei juuri koskaan. Riskirahastot ovat pääosin suljettuja: niiden pääoma kerätään yleensä pyytämällä rahaa suoraan suurilta sijoittajilta. Rahastot sitten sijoittavat pääoman eteenpäin esimerkiksi kasvuyrityksiin, kiinteistöihin tai infrastruktuurihankkeisiin.

Uusien pääomasijoitusrahastojen toiminta koskettaa kuitenkin jokaista suomalaista ainakin välillisesti. Niiden suurimpia sijoittajia ovat suomalaisten eläkevaroja hallinnoivat työeläkeyhtiöt ja verovaroin toimivat Tekes, Teollisuussijoitus ja Finnvera.

Summat ovat yhtiömiesten asettamia panoksia eli sijoitussitoumuksia. Toteutuneet sijoitetut summat voivat olla ilmoitettuja pienemmät tai suuremmat.

Professori: Eläkeyhtiöt ottaneet pankkien paikan rahasukujen kumppaneina

Yle kävi läpi kymmenien tällaisten pääomarahastojen toimintaa. Kävi ilmi, että rahastojen kautta julkinen raha eli työeläkeyhtiöt ja valtio ovat liittoutuneet taloudellisesti Suomen rikkaimpien kanssa.

Paljastui uusi rahavallan verkosto.

Vallan verkostoja Suomen taloudesta on aina voinut hahmottaa. Verkoston jäseniin törmää joka paikassa: he ovat merkittäviä omistajia, heillä on hallituspaikkoja suuryrityksissä, heillä on pääsy tärkeään tietoon ja kontakteja yhteiskunnan muuhun eliittiin.

Historian professori Markku Kuisma pitää Ylen selvitystä nykypäivän valtaverkostosta ja suomalaisen riskipääoman liitosta kiinnostavana. Aikoinaan Suomen talouselämää leimanneet liittolaissuhteet näkyvät edelleen pääomapiireissä, Kuisma päättelee.

Professori Markku Kuisma on tutkinut muun muassa suomalaisten liikepankkien toimintaa sekä niiden ympärille muodostuneita talousvallan keskittymiiä. Pekka Tynell / Yle

Hän on tutkinut muun muassa pääomaleirejä, joita muodostui takavuosikymmeninä suomalaispankkien ympärille. Vauraat suvut ja suuryritykset olivat leiriytyneet kahden liikepankin – KOPin ja SYPin – ympärille tiiviiseen liittoon.

Nämä pääomaleirit purkautuivat 1990-luvun pankkikriisin myötä, ja niiden keskeiset linnakkeet fuusioitiin ensin Meritaksi ja sitten Nordeaksi. Nyt näyttääkin Kuisman mielestä siltä, että eläkeyhtiöt ovat ottaneet liikepankkien paikan rahasukujen kuten Ehrnroothien, Hartwallien, Herlinien ja Ingmanien yhteistyökumppaneina.

Vauraat suvut ovat perinteisesti hakeutuneet "ison ei-kenenkään rahan kumppaniksi", Kuisma muistuttaa. Ei-kenenkään rahalla hän tarkoittaa suurten institutionaalisten sijoittajien varoja: esimerkiksi työeläkeyhtiöiden sijoitusrahat ovat peräisin sekä työntekijöiltä että työnantajilta kerätyistä eläkemaksuista.

Näin riskiä on pyritty hajauttamaan tai jopa siirtämään pois itseltä, Kuisma selittää.

– Taitavilla ja kokeneilla sijoittajasuvuilla tai -toimijoilla on fiksuina taipumus hajauttaa riskiä sillä tavalla, että se riski ei kohdistu kokonaan omiin sijoituksiin, Kuisma naurahtaa.

Summat ovat yhtiömiesten asettamia panoksia eli sijoitussitoumuksia. Toteutuneet sijoitetut summat voivat olla ilmoitettuja pienemmät tai suuremmat.

Valtio luopuu voitoistaan houkutellakseen yksityistä rahaa

Entä sitten valtion rooli rahavallan verkostossa? Suomen valtio on viime vuosina suuntautunut yhä enemmän omistajasta kasvurahoittajaksi ja yksityisen kasvurahoituksen kannustajaksi.

1990-luvulta lähtien valtio on vähentänyt omistuksiaan eri yhtiöissä ja suhtautuminen valtio-omistuksiin on muuttunut kriittisemmäksi.

Tämä on näkynyt myös Juha Sipilän (kesk.) hallituksen omistajapolitiikassa. Pääministeri Sipilä on halunnut laittaa "taseen töihin" eli käytännössä toivonut valtion sijoittavan uusiin yrityksiin ja toimialoihin. Samalla hallitus on ollut valmis vähentämään edelleen omistuksiaan suuryhtiöissä.

Yksi instrumentti, jolla valtio tasetta työllistää, on teknologian kehittämiskeskus Tekesin tytäryhtiö. Startupeihin sijoittaa valtion omistama pääomasijoitusyhtiö Tekes Pääomasijoitus Oy. Se on esimerkiksi jutun alussa mainitun, Sorjosta rahoittavan IPR.VC -rahaston suurin yksittäinen sijoittaja.

Tekes Pääomasijoitus Oy:n ajatuksena on, että valtion rahalla saadaan houkuteltua mukaan yksityistä riskirahaa. Siksi Tekes Pääomasijoitus on asettanut sijoituksiensa ehdoksi sen, että rahaston pitää kerätä puolet pääomasta yksityisiltä tahoilta.

Tekes houkuttelee yksityistä rahaa sijoitustalkoisiin niin sanotulla epäsymmetrisellä voitonjaolla. Se tarkoittaa, että valtio ottaa riskiä, mutta luopuu voitoista yksityisten sijoittajien hyväksi. Näin yksityisten sijoittajien riski pienenee ja voitto-odotukset kasvavat.

Jos sijoitus tuottaa voittoa, Tekes Pääomasijoitus ottaa siitä pienemmän osuuden kuin sille kuuluisi – ja yksityiset sijoittajat saavat enemmän.

Myös Sorjosta rahoittaneessa rahastossa käytetään epäsymmetristä voitonjakoa Tekesin tappioksi ja yksityisten sijoittajien voitoksi. Tekes Pääomasijoitus on sitoutunut sijoittamaan siihen kuusi miljoonaa euroa, kun yksityisten sijoittajien panokset vaihtelevat Niklas Herlinin kahdesta miljoonasta eurosta Erkki Soljan 300 000 euroon.

Se miten riskit ja voitot tarkalleen jaetaan, on Tekes Pääomasijoituksen liikesalaisuus.

Kun Yle kysyi, miksi verovaroin tehtävien sijoitusten voitonjakoa ei kerrota, toimitusjohtaja Esko Raunio ei halunnut antaa esimerkkejä voitonjakosopimuksista edes yleisellä tasolla, kertomatta rahastojen nimiä.

Syynä on se, että epäsymmetrinen voitonjako on käytössä vasta kahdessa rahastossa ja jokainen malli on erilainen ja erikseen rahaston kanssa neuvoteltu, Raunio selittää. Voitonjaosta sovitaan rahastoyhtiöiden Tekes Pääomasijoitukselle tekemien ehdotusten pohjalta.

– Nämä ratkaistaan tapauskohtaisesti. Epäsymmetriamalli on osa sopimusehtoja, jotka ovat vain sopimusosapuolten tiedossa, Tekes Pääomasijoituksen toimitusjohtaja Raunio toteaa.

Raunio ei kerro, moneenko rahastoon valtio on jo luvannut sijoittaa, jos yksityistä rahaa tulee tarpeeksi. Hänen mukaansa Tekes Pääomasijoitus on tavannut noin neljänkymmenen sijoitusyhtiön edustajia kevään 2014 jälkeen. Alustavien keskustelujen kypsyminen valmiiksi sijoitusrahastoksi vie aikaa vuodesta kahteen.

– Sanotaan näin, että kyllä me odotamme, että tulee nyt uusia rahastoja lähiaikoina, hän muotoilee.

Summat ovat yhtiömiesten asettamia panoksia eli sijoitussitoumuksia. Toteutuneet sijoitetut summat voivat olla ilmoitettuja pienemmät tai suuremmat.

Buyout-rahastoissa luodaan Suomen rikkaita

Edellä mainittu Tekes Pääomasijoitus on perustettu edistämään aloittavien yritysten rahoitusta. Paljon suuremmat rahat liikkuvat kuitenkin rahastoissa, jotka ostavat toimintansa vakiinnuttaneita yrityksiä niiden vanhoilta omistajilta.

Niitä kutsutaan buyout-rahastoiksi, koska ne tekevät yleensä enemmistösijoituksen eli ostavat yli puolet yrityksestä. Rahastot ovat aktiivisia omistajia eli pyrkivät omalla toiminnallaan kasvattamaan yhtiöitä.

Vuodesta toiseen Suomen suurituloisempien listan kärkisijoilla on juuri yritystoimintansa myyneitä yrittäjiä. Usein ostajana ovat olleet buyout-rahastot.

Myös suomalaisissa buyout-rahastoissa merkittäviä sijoittajia ovat työeläkeyhtiöt. Kärjistäen voidaan sanoa, että työeläkeyhtiöissä tehdään päätöksiä siitä, kenestä tulee Suomen uusia rikkaita. Eläkeyhtiöiden edustajat nimittäin istuvat monen buyout-rahaston sijoitusneuvostossa hyväksymässä tai hylkäämässä rahaston sijoituksia.

Vaikka sijoitusneuvostot eivät yleensä sekaannu yksittäisiin sijoituspäätöksiin, tiukan paikan tullen ne pääsevät sanomaan viimeisen sanan siitä, mihin rahoja käytetään. Sijoitusneuvostossa istuvat suurimmat sijoittajat, usein esimerkiksi juuri eläkeyhtiöiden ja rahasukujen edustajat.

Eläkeyhtiöiden pomojen tai yksittäisten rahasukujen valta ulottuu siis myös pääomasijoitusrahastojen kautta siihen, keiden yritykset Suomessa saavat pääomia kasvaakseen ja ketkä Suomessa pääsevät poimimaan hedelmät yritysmyynneissä.

Summat ovat yhtiömiesten asettamia panoksia eli sijoitussitoumuksia. Toteutuneet sijoitetut summat voivat olla ilmoitettuja pienemmät tai suuremmat.

Rahavallan "piiri-pieni-pyörii" -ilmiö

Professori Markku Kuisman mielestä pääoman "piiri-pieni-pyörii -ilmiö" on tehnyt Suomen yhteiskunnassa sekä hyvää että pahaa.

1800-luvun lopulla Suomeen perustettiin kaksi pankkia, Kansallis-Osake-Pankki KOP ja Suomen Yhdyspankki SYP, jotka kilpailivat suurimman pankin asemasta aina 1990-luvun alun pankkikriisiin saakka.

Vuosikymmenten mittaan KOP:n ja SYP:n ympärille muodostui kaksi kilpailevaa pääomaleiriä. Leireihin kuuluvat pankit, yritykset ja niiden johtajat kietoutuivat yhteen monin tavoin. Yritykset omistivat pankkeja ja pankit yrityksiä. Niiden johtajat ja omistajat istuivat ristiin toistensa hallinnossa.

Kuisma sanoo, että esimerkin tiiviiden verkostojen myönteisestä voimasta antaa KOP:n alkutaival. Kansallis-Osake-Pankki oli lähtenyt tukemaan alun perin liike-elämää suomalaisuusaatteen siivittämänä, ruotsinkielistä pääomaa haastakseen. Pankki loi uusia suomenkielisiä yrityksiä, rahoitti ja omisti niitä, Kuisma kertoo.

Hyvää oli se, että pankkien pääomaleirit tehostivat Suomen taloutta: verkostojen avulla voitiin toteuttaa hankkeita, joihin kenenkään rahkeet eivät olisi yksin riittäneet. Toimijoiden keskinäinen luottamus lujittui ja tieto kulki. Informaatio ja luottamus ovat ratkaisevia tekijöitä markkinoiden toimivuuden kannalta.

Tiiviit verkostot alkoivat ajan oloon kuitenkin aiheuttaa ongelmia.

– Kun linnakkeet jähmettyivät asemasotaa käyviksi, tiukkarajaisiksi systeemeiksi, kaikki sisäpiiritoiminnan huonot puolet tulivat esille, Kuisma kuvaa lähihistoriaa.

Tällä Kuisma tarkoittaa, että päätökset alkoivat pikkuhiljaa hyödyttää enemmän sisäpiirien jäseniä kuin itse yritysten taloudellista menestystä.

Viime vuosina tällaisesta toiminnasta on käytetty termiä "kaverikapitalismi".

Summat ovat yhtiömiesten asettamia panoksia eli sijoitussitoumuksia. Toteutuneet sijoitetut summat voivat olla ilmoitettuja pienemmät tai suuremmat.

Paanaset: Liittoudumme mielellämme eläkeyhtiöiden kanssa

Tavallisilla kansalaisilla ei ole mahdollisuutta sijoittaa noin vain pääomarahastoihin. Rahastot ovat suljettuja, eli niitä hallinnoivat yhtiöt pyytävät pääomat suoraan sijoittajilta, joilla ne tietävät olevan rahaa.

Siksi suljetuissa rahastoissa vilistää tuttuja nimiä: Ehrnroothien kaltaisia vanhoja rahasukuja, yritystoiminnalla uusrikastuneita, kiekkotähtiä ja Nokia-miljonäärejä.

Yksi yritystoiminnalla rikastuneista perheistä on Paanasen suku.

Lahtelaiset Paanaset ovat vaurastuneet Eimo- ja Peikko Group -yhtiöillä, joista ensimmäinen valmisti matkapuhelimien kuoria ja jälkimmäinen valmistaa betonirakenteiden liitososia.

Ylen selvityksessä kävi ilmi, että Paanaset ovat sijoittaneet tai luvanneet sijoittaa merkittäviä summia tutkimiimme kiinteistö- ja riskirahastoihin: yhteensä lähes 20 miljoonan euron arvosta.

Nykyisin perheyhtiöitä johtava Elmar Paananen selittää Ylelle, että eläkeyhtiöiden mukanaolo helpottaa ratkaisevasti sjoituksiin mukaan lähtemistä. Syy on se, että eläkeyhtiö tuo turvaa.

– Heillä on iso kasa juristeja, jotka lukevat paperit viimeistä pilkkua myöten. Silloin meidän ei välttämättä tarvitse lukea kaikkien dokumenttien kaikkia pilkkuja, Elmar Paananen kertoo.

– Me toivomme, että rahastoissa olisi joku suuri vakuutusyhtiö mukana.

Suomeksi sanottuna Paanasen suku pystyy siirtämään osan riskiarvioinnista työeläkeyhtiöille, joilla on siihen paremmat resurssit.

Eläkeyhtiöt rynnivät riskirahoitukseen

Työeläkeyhtiöt ovatkin yksityisten sijoittajien rinnalla jättejä riskirahastoissa: yli puolet (siirryt toiseen palveluun) suomalaisten pääomasijoitusrahastojen 2010-luvulla keräämistä sijoituksista on peräisin työeläkeyhtiöiltä ja valtiolta.

Työeläkeyhtiöiden pääomasijoitukset ovat yleistyneet huimaa vauhtia 2000-luvulla. Työeläkevakuuttajien edunvalvontajärjestön Telan tilastojen mukaan työeläkeyhtiöillä on tällä hetkellä "muita osakesijoituksia" yhteensä 12,5 miljardin euron arvosta. (siirryt toiseen palveluun) Vaikka tuo summa ei ole edes kymmentä prosenttia kaikista työeläkesijoituksista ja siihen sisältyy muitakin kuin pääomarahastosijoituksia, se on tuntuva sijoitusten riskit huomioon ottaen.

Pääomasijoituksissa riskit ovat suurempia kuin esimerkiksi sijoituksissa pörssiyhtiöihin tai valtion velkakirjoihin. Suurempi riski tarkoittaa kuitenkin myös suurempia tuottoja – olettaen, että sijoitus on onnistunut.

Paanasen suku on saanut tuottoja riskirahastoista, eli liitoistaan muun muassa työeläkejättien kanssa, vaihtelevasti 2000-luvun alusta lähtien.

– Joihinkin olemme erittäin tyytyväisiä, toiset ovat olleet tappiollisia. Parhaimmillaan meillä on ollut rahasto, joka tuotti yli kaksi kertaa sijoittamamme rahat, Paananen kertoo pääomasijoituksistaan.

Ylen haastattelemat kolmen työeläkeyhtiön sijoituksista vastaavat johtajat kertoivat, että pitkän aikavälin tuotto pääomasijoituksissa on ollut yli kymmenen prosenttia. Nykyisessä korkotilanteessa tuotto on siis huippuhyvä. Tuotto-odotuksia vastaavasti myös riskit ovat suuria.

"Historia opettaa"

Professori Markku Kuisman mielestä historia opettaa, että pääomaleirien tiiviillä ristiinkytkennöillä on huonot puolensa. Ne voivat esimerkiksi pyrkiä rajoittamaan tervettä kilpailua etsimällä ratkaisuja, joissa oman leirin yritykset eivät kilpaile keskenään.

Siksi takavuosikymmeninä nähtyyn pankkien ja rahasukujen vallan kudelmaan oli kylvetty Kuisman mukaan tuhon siemen.

– Tämän tiedonjaon ja luottamuksen kääntöpuoli oli sitten se, että oltiin kiinni toisissa eikä liiketoimintaratkaisuja voitu enää välttämättä tehdä kylmimmän rationaliteetin mukaan. Ajateltiin liian usein, miten tämä hyödyttää kokonaisuutta eikä kaveria voinut jättää tai pettää, Kuisma sanoo.

Korjaus: Grafiiikassa kerrottiin alun perin, että Lavventura Oy:llä olisi 5,9 miljoonan euron sijoitukset rahastoihin. Oikea summa on noin 600 000 euroa.