Asun valtaväestöltään afroamerikkalaisessa kaupungissa. Naapurustoni on enimmäkseen juutalainen.

Olen kolmen puoliksi afroamerikkalaisen pojan isä. Seitsemän vuotta olin entisen naapurustoni ainoa valkoinen asukas. Lähimmässä kaveripiirissäni kristityt valkoiset ovat vähemmistössä. Parhaat kaverini tässä maailmassa ovat juutalainen lääkäri, afroamerikkalainen liikemies, englantilainen kirvesmies ja japanilaisen naisen kanssa naimisissa oleva, Japanissa asuva afroamerikkalainen englanninopettaja ja painivalmentaja.

Opiskelijoistani selkeästi yli puolet ovat afroamerikkalaisia, ja joukkoon mahtuu myös aasialaisia, latinoja ja valkoisia. Kollegani muodostavat liki yhtä kirjavan joukon.

Mutta en pidä multikulturalismista. Minulle ajatus yhteiskunnasta erillisten, suojeltujen ja itseään ylläpitävien alakulttuurien rikkinäisenä mosaiikkina on puhdas kauhistus. Monikulttuurisuus kuulostaa terminä paremmalta, mutta monet sen kannattajista vaikuttavat myös tukevan pysyvien rinnakkaiskulttuurien systeemiä, hyvää tarkoittavaa mutta integraatiota silti jarruttavaa kulttuurin itseisarvoista palvontaa.

En voisi elää kulttuurisesti uskomattoman rikasta ja antoisaa elämääni ilman radikaalia integraatiota, jonka oleellinen osa on oman – ja muiden – kulttuurin kriittinen tarkastelu ja niiden kielteisten piirteiden hylkääminen.

Pelkään, että multikulturalismi tekee enemmän vahinkoa kuin hyvää. Tulokkaiden kulttuurien tukeminen, uudessa maassa ja kulttuuriympäristössä, hidastaa sopeutumista ja integraatiota. Hyvää tarkoittavat yritykset auttaa tulijoita pitämään kiinni omista tavoistaan ja perinteistään pitää yllä aitoja tulokkaiden ja kantaväestön välillä.

Meillä länsimaalaisilla on paljon opetettavaa tulokkaille: demokratia, naisten tasa-arvo, seksuaalisten vähemmistöjen suvaitseminen. Ja meillä länsimaalaisilla on todella paljon opittavaa monilta tulokkailta: uskontojen kunnioitus, perheen ja suvun arvostaminen, hieno tapakulttuuri, uudet ruuat ja musiikki.

Juuri parhaillaan Etelän pahimmat juntit ja rasistiset idiootit vaahtoavat Konfederaatin lipun puolesta. Heidän argumenttinsa vetoavat periaatteessa multikulturalismiin: lippu on meidän historiamme ja perinteidemme symboli. Meillä on oikeus pitää kiinni kulttuuristamme!

Multikulturalismin vastustamista ei pidä silti sekoittaa monokulturalismiin, joka on vielä typerämpi idea. Monokulttuuri on paitsi mahdotonta ja vaarallista, mutta myös historiallinen vale.

Ani harva ihmisryhmä koskaan on elänyt täysin monokulturaalisessa kuplassa. Me suomalaisetkin olemme muuttuneet ja muuttaneet, omaksuneet uutta ja naineet ristiin liki koko historiamme.

Elämme uuden, valtavan kansainvaelluksen aikakautta. Me voimme selvitä sen aiheuttamista kitkoista parhaiten luomalla uuden, radikaalin integroivan kulttuurin.

Jokaisen meistä on katsottava peiliin ja pohdittava, että miten voin kitkeä itsestäni rasismin, antisemitismin, toisten uskontojen pelon, homofobian sun muiden negatiivisten ajattelun rippeet, oman persoonani ja kulttuurini kielteiset puolet?

Miten voin sulautua yhteiskuntaan siten, että en aiheuta kitkaa ja ongelmia arkipäivän kanssakäymisessä muiden kanssa?

Ja kun sanon ”jokaisen meistä,” tarkoitan niin Markoa kuin Mohammediakin, Johannaa kuin Yukoakin.

Soundtrack: Tears for Fears, Woman in Chains