Iloitaan naisten esiinmarssista vaaleissa, mutta muistetaan, että eduskunta ja Suomi tarvitsevat naisten lisäksi myös miehiä. Naisten ja miesten vastakkainasettelu on tarpeetonta, kirjoittaa Ilta-Sanomien päätoimittaja Ulla Appelsin.

Suomessa on aloittanut työnsä uusi eduskunta: kansa on äänestänyt valtaan 200 ihmistä, jotka tällä viikolla luovuttivat valtakirjansa. Heidän pitäisi nyt seuraavat neljä vuotta ohjata Suomea eteenpäin: säilyttää se, mikä on hyvin ja muuttaa sellaisia asioita, jotka parannusta tarvitsevat. Heitä voi sekä onnitella että toivottaa voimia vaativaan työhön!

On paljon puhuttu siitä, että näissä vaaleissa tehtiin historiaa: naisten osuus on suurin koskaan. Kansanedustajista peräti 94 on naisia. Se on komea luku ja hieno saavutus maalta, joka ensimmäisenä maailmassa antoi vuonna 1906 paitsi äänioikeuden niin myös vaalikelpoisuuden naisille ja jossa valittiin maailman ensimmäiset naisparlamentaarikot jo vuonna 1907 (harvoin muuten muistetaan mainita, että naisten lisäksi myös valtaosa miehistä pääsi ensi kertaa äänestämään 1907: kun säätyvaltiopäivien aikaan äänioikeus oli lähinnä vain varakkailla miehillä, eduskuntauudistus nosti äänioikeutettujen määrän noin miljoonaan: hieno juttu siis myös miesten kannalta).

Suomi voi olla aidosti ylpeä naisten vaalimenestyksestä! Vain kourallisessa maailman maita on tällä hetkellä enemmän naisia parlamentissa kuin Suomessa: Ruandassa, Kuubassa ja Boliviassa naisedustajia on jopa vähän enemmän kuin miehiä.

Mutta joissakin naisten esiinmarssia kehuvissa kommenteissa on ollut ikävä sivumaku: sosiaalisessa mediassa on näkynyt riemua ”setämiesten” vallan vähenemisestä tai jopa pettymystä siitä, että keski-ikäisiä miehiä on ylipäänsä yhä vielä päässyt eduskuntaan. Sitäkin on jo ehditty paheksua, että joidenkin mieskansanedustajien on nähty istuneen samassa eduskunnan pöydässä miestoimittajien kanssa: se todistaa kuulemma patriarkaalisista rakenteista.

Arvostetuiltakin tutkijoilta on vaalien jälkeen ilmestynyt lausuntoja, joissa vastakkain asetetaan naiset ja miehet siten, että miehet tuntuvat edustavan jotain taantumuksellista (esimerkiksi Anu Kantola, HS: ”Hyvissä asemissa olevilla miehillä on eniten menetettävää, ja ehkä siksi he haluavat rajata naisia perinteisiin rooleihin, joissa nämä eivät uhkaa miesten asemaa”), naiset taas tavataan esittää liberaaleina ja jollain lailla miehiä edistyksellisempinä. On kuulemma menossa ”tosi miesten viimeinen taisto”. Tällaiset yksinkertaistukset ovat jollain lailla masentavia – semminkin, kun monissa muissa asioissa korostetaan populismin vaarallisuutta siinä, että se tarjoaa monimutkaisiin kysymyksiin yksinkertaisia selityksiä.

Erityisen suurta arvostusta ovat julkisuudessa saaneet uuden eduskunnan nuoret naiset. Eikä siinä ole mitään ongelmaa: sehän on erinomaista, että Suomen tärkeimmällä paikalla kuuluu myös nuorten naisten ääni. Mutta tämä mietityttää: miksi vain nuoria naisia kehutaan julkisesti? Entä nuoret miehet? Miksi nuoria kansanedustajamiehiä ei samalla lailla ylistetä sankareina? Eikö olisi tärkeää, että joku nyky-Suomen pieni poikakin voisi tytön lailla kokea, että sen oman sukupuolen edustajat ovat politiikassa ihailtuja ja tekevät tärkeää työtä?

Suomi on tasa-arvon suhteen todellinen mallimaa, mutta toki on selvää, että naisten asema ei aina ole ollut yhtä hyvä kuin nyt on. Muinaista epätasa-arvoa ei kuitenkaan voi käyttää perusteena sille, että siirrytään yhdestä sorrosta toiseen. Kyllä nuorilla miehillä on samalla lailla oikeus tulla nähdyksi ja kuulluksi kuin nuorilla naisillakin.

Eikä vain nuorilla. Soisi, ettei tasa-arvon huumassa lipsahdettaisi ikärasismin puolelle. On todella hieno juttu, että eduskunnassa kuuluu nuorempien sukupolvien ääni – mutta kokemuksella on omanlaisensa suuri arvo, jota ei tulisi väheksyä. On Suomen kannalta tärkeää, että eduskunnasta löytyy myös keski-ikäisiä ja eläkeikäisiäkin ihmisiä – miehiä JA naisia – joilla on näkemyksiä ja jopa henkilökohtaisia muistikuviakin toisenlaisesta ajasta. Esimerkiksi Suomen suuren naapurin analysointiin tuo kyllä perspektiiviä, jos on elänyt silloinkin, kun maa oli vielä Neuvostoliitto.

Sekin on hyvä, että eduskunnasta löytyy erilaista koulutustaustaa. Iloitaan siitä, että kansanedustajissa on akateemisesti pitkälle koulutettuja ihmisiä, mutta arvostetaan sitäkin, että osaamista on monenlaista. Suomi hyötyy siitä, että Arkadianmäellä kuuluu maistereiden ja tohtoreiden lisäksi myös veturinkuljettajien, poliisien, lähihoitajien tai vaikkapa puutarhureiden ääni. Noin joitakin ammatteja mainitakseni. Ja yrittäjien: tuoreessa eduskunnassa on 33 yrittäjätaustaista kansanedustajaa. Ja onneksi on, vaikka yrittäjien määrä onkin laskenut. Yrittäjillä on käytännön kokemusta siitä, miten luodaan työtä, itselle ja usein myös muille ihmisille. He tietävät, mitä se vaatii. Sellaistakin ymmärrystä Suomi tarvitsee kamppaillessaan tulevaisuuden haasteiden kanssa.

Suomen saavutukset ovat ainutlaatuisia. Jatkuvasti Suomi komeilee milloin minkäkin kansainvälisen listauksen kärkimaiden joukossa. On lähes hengästyttävää ajatella, mihin tämä pikkuinen, luonnonvaroiltaan mitätön maa on vuosien varrella pystynyt. Mutta ei mikään menestys ole pysyvää ilman, että sen eteen tehdään jatkuvasti työtä. Ja ilman, että ollaan valmiita tarvittaessa myös muutoksiin. Ja siihen tarvitaan kaikkia: naisia ja miehiä, nuoria, keski-ikäisiä ja vanhoja, akateemisia ja duunareita, kaupunkilaisia ja maalaisia.

Yhdessä ne tärkeät muutokset on meillä tehty ennenkin. Kun naisten äänioikeutta aikoinaan ajettiin Suomeen, sen puolesta taisteli intohimoisesti moni nainen – mutta ilman miehiä se ei ikinä olisi noin varhain toteutunut. Emme nyt ylpeilisi vuodesta 1906 asti voimassa olleella naisten äänioikeudella ja vaalikelpoisuudella ilman rohkeita suomalaisia miehiä. Maailman edistyksellisimpiä.