Hillitty huumepolitiikka

Sosiaali- ja terveysministeriöstä eläköitynyt sosiaalineuvos Tapani Sarvanti näkee, että Suomessa on pystytty toteuttamaan maltillista huumausainepolitiikkaa siksi, ettei huumekysymys ole koskaan vahvasti politisoitunut. EU:n tuki on ollut merkittävä maltillisen, myös haittojen vähentämiseen tähtäävän politiikan kehittämisessä. Huumeidenkäyttäjiin kohdistuvaa kontrollia hän haluaisi keventää muutamien Euroopan maiden mallin mukaan.

Valtiotieteiden tohtori Tapani Sarvannilla on takanaan pitkä rupeama päihdepolitiikan parissa sosiaali- ja terveysministeriössä. Hän aloitti ministeriössä päihdeasiain neuvottelukunnan sihteerinä vuonna 1980. Käytännön kokemusta päihdehuollosta hän oli hankkinut opiskelujen ohella erään A-klinikkasäätiön hoitokodin yö- ja viikonloppuvalvojana. Huumepolitiikka tuli hänen vastuulleen 1990-luvun puolivälissä. Sarvanti on ollut puolitoista vuotta eläkkeellä, mutta ei ole jättänyt yhteiskunnallista vaikuttamista ja kirjoittamista päihdepolitiikasta.

Sarvannin ensimmäinen kontrollipoliittisesti merkittävä työtehtävä oli irtolaislainsäädännöstä luopumisen valmistelu. Euroopan teollistumisvaiheeseen 1600-luvulle juurensa juontava irtolaissääntely saatiin kumottua Suomessa vuoden 1987 alusta. Siihen asti päihdehuolto ja irtolaishuolto kulkivat rinnakkain ja julkinen päihdehuolto oli pitkään säilyttävää, henkilökunnan koulutus ei ollut kummoista ja päihdyttävien aineiden väärinkäyttäjien asema kehno.

Sarvanti luonnehti globaalia päihdepolitiikkaa valta- ja kauppapolitiikaksi, jossa vahvat maat määrittelevät sen, mitä päihteitä saa tuottaa. Suomalaisen päihdetutkijan Kettil Bruunin ja norjalaisen kriminologin Nils Christien kirja Hyvä vihollinen (1986) kuvaa, kuinka ihmisten arjesta kaukaisella huumeiden vastustuksella on saatu huomiota pois läheisimmistä yhteiskunnallisista ongelmista.

– Huumepolitiikassa valta näkyy mahdollisimman raa’asti ja se palvelee jotain juutalaisvainon kaltaista asetelmaa. Ihmisillä tuntuu olevan tarve katsoa jotakuta ryhmää halveksien alaspäin. Maahanmuuttajien lisääntyminen Suomessa on saattanut viedä pohjaa huumekauhistelulta ja tyydyttää meidän vieraskammotarvettamme.

Huumepolitiikan vääntö Suomessa

Tapani Sarvannin mukaan suomalaisen huumepolitiikan suurimpia onnistumisia on se, että huumekysymys ei ole koskaan hallitustasolla politisoitunut. Tosin -80–90-luvuilla käytiin virkamiestasolla vääntöä huumeongelman määrittelystä ja huumepolitiikan peruslinjauksista. Silloin sosiaali- ja terveysministeriön tukemille tutkijoille oli ominaista vähätellä huumeongelmaa ja poliisille ja raittiusjärjestöille liioitella sitä. Sisäministeriö ja Irti Huumeista -järjestö ajoivat Ruotsin mallin mukaista tavoitetta huumevapaasta yhteiskunnasta tiukan kontrollipolitiikan keinoin. Sosiaali- ja terveysministeriö ja oikeusministeriö torjuivat tämän lähestymistavan.

– Raittiusliikkeen tavoite alkoholipolitiikassa oli vähentää alkoholin kokonaiskulutusta, mutta huumepolitiikassa tavoitteena olikin täysraittius. Kriminaalipolitiikassa tällainen rikosvapaan yhteiskunnan tavoite johtaisi käytännössä järjettömiin yhteiskunnan kustannuksiin ja olisi tavoitteena mahdoton, koska aina joku uusi asia halutaan määrittää paheksuttavaksi.

Sarvanti kertoo, että vääntö kulminoitui oikeusministeriön vankeinhoito-osaston ylijohtaja K. J. Långin johtamassa huumausainepoliittisessa toimikunnassa 1996–97. Hän oli valmistelemassa toimikuntaa, mutta ei ollut sen työssä mukana tehdessään väitöskirjaansa huumepolitiikan oikeudenmukaisuudesta (1997). Toimikunnan mietintö loi perustan haittojen minimoinnin läpimenolle. Lääkärien näkemyksillä oli suuri merkitys huumeiden käyttäjien korvaushoidon ja neulojen vaihtamisen hyväksymisessä.

– Haittojen vähentäminen tarkoittaa sitä, että yksilön kohdalla tavoitteena ei ole enää se, että hän lopettaa huumeidenkäytön, vaan että hän hallitsee huumeidenkäyttönsä ja siitä hänelle aiheutuvat sosiaaliset ja terveydelliset haitat. Hän kykenee mahdollisesti käymään työssä ja ainakaan hänen ei tarvitse tehdä niin paljon rikoksia kuin ennen, koska valtio antaa hänelle korvaus- tai ylläpitohoidon. Kun hän voi vaihtaa puhtaita neuloja käytettyjä vastaan, hän ei saa hiviä tai aidsia. Kaiken kaikkiaan hän ehkä kykenee elämään siedettävää elämää addiktionsa kanssa. Tavoitteena ei siis ole täysraittius vaan kärsimyksen vähentäminen, Sarvanti kuvailee.

Oppimista, uutta väkeä ja EU

Nykyään Suomen huumausainepolitiikan yleistavoitteena on huumausaineiden käytön ja levittämisen ehkäiseminen siten, että niiden käytöstä ja torjunnasta aiheutuvat taloudelliset, terveydelliset ja sosiaaliset haitat ja kustannukset jäävät mahdollisimman pieniksi. Yhteiskuntapoliittisilla toimilla, kansallisella lainsäädännöllä ja kansainvälisillä sopimuksilla ehkäistään huumausaineiden kysyntää ja tarjontaa, vähennetään niiden aiheuttamia haittoja, pyritään saamaan huumeongelmista kärsivät mahdollisimman varhain hoitoon ja saatetaan laittomaan toimintaan syyllistyneet rikosoikeudelliseen vastuuseen.

Tapani Sarvanti kertoo, että hänen virka-aikanaan huumepolitiikassa, tietoisuudessa huumeongelman luonteesta ja virkakoneiston yhteistyössä huumeasioissa tapahtui mullistavia muutoksia. Huumetutkimusten määrä kasvoi merkittävästi. Poliisi ja sisäministeriö hyväksyvät haittojen vähentämisen periaatteen. Myös syyttäjän toiminnassa on tapahtunut suuria muutoksia, erityistä kiitosta hän antaa valtionsyyttäjä Leena Metsäpellon aktiiviselle kehittämisotteelle.

– On tietenkin yksittäisiä politiikkoja ja virkamiehiä, jotka saattavat olla eri mieltä nykyisen huumepolitiikan periaatteista. Instituutiona eniten pulmia on vankiloissa. Yleensä lääkärit jäävät kakkoseksi, kun vankilahenkilöstö vastustaa korvaushoitoa ja neulojen vaihtoa. Mutta tässäkin on tapahtunut paljon ja ymmärrän myös vanginvartijan tuskan siitä, että kun suoritetaan rangaistusta, ei kuulu vetää aineita.

Tärkein syy haittojen vähentämispolitiikan läpimenoon oli kuitenkin Suomen liittyminen Euroopan unioniin 1995. Myös Euroopan Neuvoston ja sen Pompidou-ryhmän työ on ollut merkittävää.

– Euroopan unioni on antanut vankkaa selkänojaa kansalliseen argumentaatioon huumepolitiikan linjauksista. EU:n huumepolitiikan infrastruktuuri on aivan omaa luokkaansa Suomeen verrattuna. EU:n huumeviraston EMCDDAn selvitykset ja muiden jäsenmaiden käytännöt ovat puhuneet lievemmän rationaalisen kontrollipolitiikan puolesta. Yksittäiset EU-maat, kuten Portugali, Hollanti ja Espanja, ovat keventäneet huumeidenkäyttäjiin kohdistuvaa kontrollia ja kokemukset ovat olleet hyviä.

Sarvanti kiittää EU:ta erityisesti Itä-Euroopan huumepolitiikan muuttamisesta. Kun EU on pakottanut kandidaattimaansa tekemään muutoksia lainsäädäntöön, niiden virkamiehetkin ovat pikku hiljaa alkaneet uskoa siihen, että huumeidenkäyttäjää täytyy kohdella ihmisenä ja tarjota hoitoa.

EU ja Yhdysvallat napit vastakkain

Sen sijaan globaalista huumepolitiikasta Tapani Sarvannilla ei hyvää sanottavaa. Rautaa rajalle -politiikka on tuonut valtavan määrän uhreja ja aiheuttanut suunnattomat kustannukset. Kovia keinoja käyttämällä saa myös kovia vastauksia.

– Edes EU ei ole pystynyt vaikuttamaan kansainvälisen kovan huumepolitiikan ytimeen ja avaamaan YK:n yleissopimuksia. Yhdysvaltain hallinto lähetti Bushin aikana YK:n rikos- ja huumeohjelmalle kirjeen, jossa uhattiin rahoituksen vähentämisellä, jos se julkisesti kertoo haittojen vähentämisen toimivan. Tässä EU on ollut täysin eri linjoilla Yhdysvaltojen kanssa lukemattomia kertoja.

EU:n kanssa samassa rintamassa huumepolitiikassa ovat perinteisesti olleet Kanada, Australia, Uusi-Seelanti ja esimerkiksi Brasilia, kun taas Yhdysvalloilla, Venäjällä, Kiinalla, Japanilla ja Arabimailla on hyvin erilaiset näkemykset huumepolitiikan keinoista ja eräissä tapauksissa äärimmäisen julma suhtautuminen huumeidenkäyttäjiin. Kehitysmaat puolestaan ovat valtapolitiikan armoilla ja niiden edustajien asiantuntemus on heikkoa, Sarvanti kertoo.

Hän näkee kuitenkin YK:n merkityksen suureksi kansainvälisessä huumepolitiikassa. Ja vaikka kokouksissa hiotaan tekstejä yli viikonkin ajan ja jotkut voivat epäillä, onko puuhastelussa järkeä, pienilläkin muotoiluilla on suuri merkitys, kun lausumia tulkitaan ja laitetaan käytäntöön.

– Kansainvälisessä politiikassa muutokset ovat usein olleet hyvin nopeita, mutta huumepolitiikassa en usko suurta murrosta tapahtuvan, sillä huumeongelma koskettaa kuitenkin vain pientä osaa väestöstä. Seuraavat muutokset tulevat olemaan kannabiksen kasvattamisen hyväksyminen Yhdysvalloissa ja Euroopassa enenevässä määrin, mutta Suomi ei kuulu eturivin maihin tässä asiassa. Suomi voisi olla eturivissä huumeidenkäyttäjien kohtelussa sekä haittojen vähentämisessä hoidon ja sivistyneen valistuksen keinoin. Valistus tarkoittaa, että huumeet yritetään demystifioida siten, että nuorten kiinnostus niitä kohtaan pysyy matalana.

On osattava sanoa ei

Tapani Sarvanti pitää virkamiehiä huumepolitiikan selkärankana, mutta virkamiehetkin voisivat hillitä omaa toimintaansa paremmin ja tehdä enemmän huumepolitiikan epäkohtien korjaamiseksi.

– Rankaisemme sekä paperilla että käytännössä liian kovaa. Huumeiden käytön kriminalisointi on eettisesti täysin kestämätöntä. Suomessa kuolee tupakkaan noin 5000 ihmistä, alkoholiin 3000 ja huumeisiin 200. Silti kannabista käyttäviä ihmisiä voidaan käsitellä kuin lainsuojattomia, Sarvanti arvostelee.

– Huumepolitiikan ongelma on se, että jos sillä haluaa poliittista suosiota, sen on aina oltava kovaa. Huumepolitiikassa ei toimi hillitty puhe vaan kaikki kiristystä vaativat argumentit: mitä enemmän uusia aineita saat kontrollin alle ja mitä enemmän saat uusia keinoja ottaa rikolliset kiinni, sitä tehokkaampi virkamies tai ministeri olet. Kontrollin purkaminen myöhemmin on lähes mahdotonta. Huumepolitiikassa ja kontrollipolitiikassa tärkeintä onkin osata sanoa ei.

Sarvannin mukaan päihdepolitiikassa kannattaa ylipäätään miettiä, miten yhteiskuntaa ja ihmistä houkutellaan järkeviin valintoihin. Suomessa pitäisi käydä keskustelua siitä, onko kieltämiselle ja kurittamiselle parempia vaihtoehtoja. Tutkimusten mukaan näyttää siltä, että yksittäiseen käyttäjään kohdistuvan rankaisemisen vähentämisestä ei ole ollut haittaa vaan paremminkin hyötyä niissä maissa, joissa normien soveltamista on kevennetty.

– Viimeisin ongelma on kannabiksen kotikasvatus. Silloin kun teimme huumerikoslainsäädäntöä, emme tajunneet ollenkaan, että kotikasvatus saattaisi olla pienimuotoista omaan käyttöön. Nyt kaikki myöntävät sen, että rankaiseminen on liian kovaa, mutta kukaan ei ryhdy korjaamaan tilannetta. Ajatellaan, että keventävä muutos on väärä viesti, vaikka vain osa viljelystä on laajempaan jakeluun tarkoitettua.

Sarvanti moittii myös sitä, että maksimirangaistuksia käytetään Suomessa runsaasti, vaikka huumemäärät ovat marginaalisia verrattuna Keski- tai Länsi-Eurooppaan. Hän arvioi tuomioistuinlaitoksen osaamista huumepolitiikasta ja eri huumausaineiden vaikutuksista heiveröiseksi ja näkee tarvetta tuomarikunnalle annettavaan koulutukseen.

– Substanssiosaamisen pitäisi olla jollain tasolla suhteessa rangaistusten potentiaaliseen kovuuteen. Ei huumevankien määrässä ole tolkkua verrattuna huumeiden kansanterveysvaikutukseen.

Sarvanti ehdottaa myös huumeidenkäyttäjien kanssa keskustelemista ja heidän kuulemistaan enemmän. Hän on ylpeä siitä, että Suomi on joutunut viimein hyväksymään Kannabisyhdistyksen rekisteröinnin, koska virallisen yhteiskunnan on siedettävä myös toisinajattelevia. Lisäksi pitäisi edistää huumeidenkäyttäjien mahdollisuuksia tukea toisiaan, sillä vertaistuki on osoittautumassa verrattomaksi vetämään yhteiskunnan ulkopuolella eläviä jonkin valvovan järjestelmän ja terveydenhuollon mini-interventioiden piiriin.