Projekt plutajućeg LNG terminala na otoku Krku pretvara se (po četvrti put!) u totalni fijasko. Još jedan u dugačkom nizu, kada je o energetskim projektima hrvatskih vlada riječ, bez obzira koja im je stranka bila na čelu. Od svih sustavno loših politika u zadnjih četvrt stoljeća, energetska je među uvjerljivo najlošijima jer praktički niti jedan značajniji projekt nije realiziran, unatoč brojnim potencijalima koje se moglo i trebalo iskoristiti, što u konačnici cijelu zemlju i gospodarstvo dovodi u položaj ovisnosti o drugima i koči bilo kakav ozbiljniji zamah i razvoj.

Dovoljno je sjetiti se kako su završili projekti hidroelektrane Ombla, termoelektrana Plomin 3 i Peruća, istraživanje ležišta nafte i plina u Jadranu, modernizacija Ininih rafinerija, odustajanje od naftnih polja u Siriji, bez da odlazimo u daleku prošlost do projekata poput DružbAdria. Pri tom ne ulazeći u ekološki aspekt, zbog kojeg je većina njih »pala«, ali i to samo dodatno naglašava koliko su temeljito i kvalitetno bili pripremljeni i osmišljeni.

Fijasko za fijaskom ne treba čuditi kada se pogleda sama srž, odnosno raznorazne Energetske strategije, Bijele knjige i slični dokumenti energetskog razvoja, donošeni s godinama, koji već na prvi pogled potpunom laiku izgledaju kao da su ih pisali potpuni laici. Čitajući neke od njih, da se u zaglavlju ne spominje Republika Hrvatska, dalo bi se pomisliti da je riječ u najmanju ruku o Rusiji ili SAD-u, jer nema čega nema. Od termoelektrana na ugljen i plin, hidrocentrala, LNG terminala, preko proizvodnje struje iz sunčeve energije, vjetra i mora, sve do nuklearnih termoelektrana, uz obilato korištenje vlastitih izvora nafte i plina. Od svega, u zadnjih 25 godina, nije realizirano gotovo ništa.

Kako svako pravilo ima iznimaka, tako i u Hrvatskoj ima uspješnih energetskih projekata. Možda najuspješniji ne tiče se proizvodnje, nego racionalne potrošnje energije, a riječ je o energetskoj obnovi zgrada, stambenih i javnih, uz poticaje države i EU. Tu valja istaknuti kako su uspjehu ovog projekta u znatno većoj mjeri pridonijele lokalne snage na terenu, nego sama država, a jedan od svijetlih primjera je Rijeka i Primorsko-goranska županija, s Regionalnom energetskom agencijom Kvarner, koja je prva u državi pokrenula projekt obnove termoizolacijske ovojnice jedne stambene zgrade, da bi do sad čak 250 višestambenih zgrada u Rijeci bilo obnovljeno na sličan način.

Tako je i od na sva zvona najavljivanog projekta LNG terminala kojim bi se Hrvatska upisala na energetsku kartu Europe te osigurala nove dobavne pravce prirodnog plina ne samo za svoje potrebe, nego i okolnih tržišta, sufinanciranog od Europske komisije sa preko stotinu milijuna eura, ostalo vrlo malo. U prvom krugu za zakup kapaciteta terminala iskazan je interes tek za nekoliko postotaka od početnog kapaciteta od 2,5 milijardi kubičnih metara plina, iako su iz LNG Hrvatska najavljivali kako je interes višestruko veći. Još gore, za ulaganje u sam terminal, nije se do sad javio nitko, pa ni Marguerite fond, za koji se još donedavno, doduše uvijek neslužbeno, tvrdilo kako je siguran ulagač. I to nakon promjene odluke o budućoj vlasničkoj strukturi društva LNG Hrvatska, u kojemu je prvobitno bilo planirano da država zadrži 25 posto udjela u vlasništvu, nakon dokapitalizacije, da bi, očito zbog manjka interesa kasnije bilo odlučeno da će RH ipak zadržati većinski vlasnički udio. No, niti za tih 49 posto vlasničkog udjela interesa zasad nema, a nije ni pretjerano izgledno da će ga biti.

LNG kao paradigma

Možda i najgore od svega, ponašanje vlade prema lokalnoj zajednici, poput slona u staklarni, rezultiralo je javnim prosvjedima, masovnom protivljenju terminalu, najavom tužbi pred Ustavnim, Upravnim i drugim sudovima protiv terminala, koje kane podići i Općina Omišalj i Primorsko-goranska županija.

Pred koji dan smijenjen je i direktor LNG Hrvatska Goran Frančić, a na njegovo mjesto ustoličena Barbara Dorić, direktorica Agencije za ugljikovodike, za čijeg je mandata (doduše ne njenom krivicom) neslavno propao još jedan od »strateških«, »nacionalnih« i tako redom, energetskih projekata – istraživanje i eksploatacija ležišta nafte i prirodnog plina u Jadranu.

Projekt LNG terminala, ukratko, na svim razinama predstavlja paradigmu hrvatske energetske politike ili bolje rečeno, odsustva bilo kakve suvisle, sustavne, utemeljene, društveno, ekonomski i ekološki odgovorne energetske politike sa zadanim ciljevima i načinima kako do njih doći.

Plutajući LNG terminal četvrti je po redu pokušaj da se na hrvatskoj obali izgradi postrojenje za uplinjavanje ukapljenog prirodnog plina. Prvi, pred dvadesetak godina, ostao je na razini ideje, da bi potom na scenu stupili igrači iz prve europske energetske lige, RWE i E.ON, s projektom megalomanskog kopnenog terminala, kapaciteta preko 10 milijardi kubika godišnje, no državna administracija i taj je projekt godinama kočila, sporošću u procjeni utjecaja na okoliš, izdavanja potrebnih dozvola i tako dalje, sve do globalne ekonomske krize 2008. godine, nakon čega ulagači odustaju. Je li to bio pravi razlog odustajanja, ili je LNG na Krku bio tek argument u njemačkim pregovorima s Rusijom oko cijene i dobavnih pravaca plina, teško je reći, no svakako valja napomenuti da je nekako istodobno s odustajanjem njemačkih ulagača od LNG terminala na Krku, započela realizacija Sjevernog toka 2, plinovoda iz Rusije preko Baltika do Njamačke. Oni koji bi o tom trebali znati nešto više, hrvatska vlast, nikad na tu temu nisu prozborili ni slova.

Nakon toga govorilo se o manjem, kopnenom terminalu, za koji su opet izrađene studije i druga dokumentacija, da bi se pred dvije-tri godine, rodila ideja plutajućeg terminala, opet bez pokušaja da se objasni kako i zašto. A kamoli da se u projekt krene sa sitnicama poput osiguranog kapitala za njegovu realizaciju i osiguranog tržišta za eksploataciju. Ili da se s lokalnom zajednicom ispregovaraju uvjeti koje projekt mora zadovoljiti. Čemu se time zamarati kada se u javnosti slavodobitno može ponavljati kako je riječ o strateškom projektu koji je i Europska unija spremna podržati sa sto milijuna eura.

Zakonodavni kaos

Iako sadašnja vlada ne zna tko bi u LNG terminal ulagao, ni tko bi njegove usluge koristio za uvoz prirodnog plina, čitav niz vlada, počevši od one Ive Sanadera, znao je gdje želi terminal izgraditi. Na zemljištu ili barem dijelu zemljišta tvrtke Ćuf, koja je bila dio poslovnog carstva Roberta Ježića. I dok je inzistiranje na tome za vrijeme Ive Sanadera bilo razumljivo, zbog njegovih veza s Ježićem, zbog čega se na tome i dalje inzistiralo, za vrijeme Jadranke Kosor, Zorana Milanovića, Tomislava Oreškovića i sada Andreja Plenkovića, teže je razumljivo.

Primjera radi, LNG terminal mogao se, recimo, smjestiti u Plominu, gdje nitko ne bi prigovarao da smeta turizmu, jer turizma tamo nema, a ne samo to, nego je Prostornim planom Istarske županije u Plominu predviđena i izgradnja termoelektrane na prirodni plin na toj lokaciji, koja bi kao veliki potrošač u neposrednoj blizini terminala bila dodatni adut za njegovu izgradnju. S tim da bi LNG terminal u neposrednoj blizini termoelektrane na plin bio jednako dobar adut za njenu izgradnju, već predviđenu u Prostornom planu Istarske županije. U tom slučaju, ne ulazeći u dublje analize, čini se da bi i vuk mogao biti sit i ovce na broju. Umjesto toga, hrvatske su vlade inzistirale na gradnji LNG terminala na Krku, sada plutajućeg, suprotno Prostornom planu PGŽ, te novog bloka TE Plomin na ugljen(!?) suprotno Prostornom planu Istarske županije. Rezultat: nema ni Plomina C ni LNG terminala.