Nedavno su objavljeni rezultati prvog takvog kliničkog testiranja u znanstvenom časopisu Journal of Psychopharmacology. MDMA (±3,4-metilenedioksimetamfetamin, poznatiji kao `ecstasy`) mogao bi jednog dana pružiti nadu osobama koje pate od posttraumatskog stresnog poremećaja (PTSP-a), možda čak i onima na koje nije djelovala nikakva terapija.

Prema rezultatima kliničkog testiranja, koje je u znanstvenom časopisu Journal of Psychopharmacology objavio SAGE, MDMA neće uzrokovati štetu kod osoba oboljelih od PTSP-a. S druge strane, smanjit će razinu straha, što pak omogućuje uspješan nastavak psihoterapije.

Prije negoli se MDMA, uličnog imena `ecstasy`, počeo koristiti rekreativno, stotine psihijatara i psihologa koristilo ga je kao katalizator za psihoterapiju. U SAD-u je MDMA zakonom zabranjen 1985. godine (u Ujedinjenom Kraljevstvu zabranjen je još od 1977. godine). Nekoliko desetljeća poslije, ovo istraživanje predstavlja prvo kompletno i objektivno kliničko testiranje MDMA-a kao mogućeg lijeka za bilo koju grupu pacijenata.

Rick Doblin (dr.sci. iz Belmonta) je u suradnji sa psihijatrom Michaelom Mithoeferom (dr.med. iz Južne Karoline) i s još nekoliko kolega proveo drugu fazu kliničkog testiranja na 20 pacijenata oboljelih od kroničnog PTSP-a u trajanju od preko 19 godina. Prije negoli su primljeni na testiranje, pacijenti su morali proći psihoterapiju i psihofarmakologiju te dokazati kako niti jedno niti drugo nije izazvalo olakšanje. Rick Doblin inače je predsjednik organizacije pod nazivom Multidisciplinary Association for Psychedelic Studies, neprofitne organizacije koja se bavi proučavanjem ljekovitih svojstava medicinske marihuane.

Kod pacijenata koji su prošli terapiju MDMA-om u kombinaciji s psihoterapijom opažen je značajan pomak nabolje. Taj je pomak dokazala i statistika. Preko 80% testirane skupine više nije ispunjavalo uvjete za postavljenje dijagnoze PTSP-a, uvjete propisane Priručnikom za dijagnozu i statistiku mentalnih poremećaja IV (DSM-IV-TR). U grupi koja je uzimala placebo zabilježen je pozitivan pomak od svega 25%. Tri osobe koje prije terapije nisu mogle raditi zbog PTSP-a, nakon terapije s MDMA-om uspješno su se vratile na svoja radna mjesta.

Terapija se sastojala od dviju osmosatnih kura psihoterapije u razmaku od 3 do 5 tjedana. Cijelo to vrijeme 12 pacijenata uzimalo je MDMA, a 8 placebo. Pacijenti su prolazili i kroz tjedne psihoterapije prije i nakon uzimanja eksperimentalnog lijeka. Nepristrani, neovisni ispitivač testirao je svakog pacijenta prema službenoj tablici za PTSP u intervalima od četiri dana prije prve i dva mjeseca nakon druge kure. Rezultati kliničkog ispitivanja uistinu su značajni. Kod čak deset od dvanaest pacijenata koji su uzimali lijek zabilježeni su pozitivni pomaci, dok je u skupini koja je uzimala placebo samo dvoje od njih osam pokazalo pozitivne pomake. Tijekom terapije kod pacijenata nisu zabilježene nikakve ozbiljne nuspojave vezane uz uzimanje lijeka, nisu su zabilježeni neželjeni neurokognitivni učinci niti klinički značajno povećanje tjelesne temperature ili krvnog tlaka.

Nakon dva mjeseca pacijenti su prošli kroz dodatno psihijatrijsko promatranje. Tada je grupi koja je uzimala placebo ponuđeno da ponovno prođu kroz terapiju, ali da ovaj put uistinu uzimaju MDMA. Rezultati ponovljene terapije kod inicijalne placebo grupe nisu se mnogo razlikovali od rezultata inicijalne testne skupine.

Osobe oboljele od PTSP-a pokazuju pretjerane i nekontrolirane ispade straha. Ne bi li im pomogli izliječiti to stanje, psihoterapeuti moraju zajedno s pacijentima “posjetiti” traumatske doživljaje. Pacijenti često jedva podnose osjećaje uzrokovane prisjećanjem na traumatske događaje koje su proživjeli. Tada često otupe na takve osjećaje i zatvaraju se u sebe. To je i glavni razlog zašto psihoterapija često nema nikakav utjecaj kod liječenja osoba koje pate od PTSP-a. Primjenom MDMA-a privremeno se smanjenje osjećaj straha i povećava osjećaj povjerenja, bez inhibicije ostalih emocija. To se pogotovo odnosi na bolne emocije. Takav učinak otvara prostor za provođenje djelotvorne psihoterapije. Farmakološki efekti uzimanja MDMA-a uključuju oslobađanje serotonina, stimulaciju 5HT2 receptora i povećanje razine neurohormona oksitocina, prolaktina i kortizola.

Važno je naglasiti kako ova terapija uključuje intezivan kontakt između pacijenta i psihoterapeuta – ukupno 31 sat tijekom dva mjeseca, što uključuje i dvije cjelodnevne psihoterapije i ostanak u klinici preko noći. “Takvo što nije uobičajeno kod liječenja pacijenata koji nisu hospitalizirani”, navodi Michael Mithoefer. “Ukoliko se odobri korištenje MDMA-a u medicinske svrhe, psihoterapiju koja uključuje MDMA moći će provoditi samo klinike posebno opremljene za provođenje dugotrajnih psihoterapija. “Ova metoda uključuje i pomnu pripremu pacijenta te redoviti pregled nakon završetka same terapije. Na taj se način kod pacijenata želi ostvariti sustav potpore pri usmjeravanju i kontroli kognitivnih promjena”, dodaje Mithoefer ističući koliko je svaki aspekt važan za sigurnost pacijenata, ali i za postizanje željenog medicinskog učinka terapije. Postavljanje ovakvih mjera moglo bi se ispostaviti itekako korisnim, pogotovo u vidu dugoročnog smanjenja simptoma u budućnosti.

Autori naglašavaju kako i ovo istraživanje ima svoja ograničenja. Na primjer, prilikom odabira pacijenata nisu uzimali u obzir spol i etničku pripadnost. Još jedna važna stvar jest i to da je većina sudionika uspješno pogodila nalaze li se u testnoj ili placebo skupini. Placebo nije uzrokovao nikakav psihoaktivni efekt, dok je kod skupine koja je uzimala MDMA uočeno povišenje krvnog tlaka. Uskoro će biti objavljeni rezultati promatranja provedenog 40 mjeseci nakon terapije.

Znanstvenici uključeni u ovo istraživanje upravo su dobili odobrenje Administracije za hranu i lijekove SAD-a (FDA) za razvoj i doziranje lijeka. Ovo je istraživanje namijenjeno veteranima SAD-a koji pate od ratom izazvanog PTSP-a, od kojih je većina bila u Iraku i Afganistanu, a nekoliko i u Vijetnamu. MAPS trenutačno sponzorira drugu fazu MDMA/PTSD istraživanja u Švicarskoj i Izraelu, a radi na pokretanju dodatnih pilot programa u Kanadi, Jordanu i Španjolskoj.

Izvor: SAGE Publications UK