Atentatna austrijskog nadvojvodu i prestolonasljednikai njegovu suprugu Sofiju 28. lipnja 1914. bio je simbolički uvod u Prvi svjetski rat, koji se tada nazivao Veliki rat. Bio je to samo povod za geopolitičko dekonstruiranje Balkana čiji su narodi željeli više nacionalne i državne slobode negoli su je imali pod Osmanskim i Habsburškim Carstvom. Upravo su Balkanski ratovi, koji su započeli 1912., najavljivali mogućnost stvaranja novih političkih i teritorijalnih podjela.Već uoči tih ratova mogli su se čuti pokliči da je Srbija “Pijemont Južnih Slavena” i kao takva potencijalni neprijatelj Habsburškog Carstva. Austrougarski ministar vanjskih poslovauviđao je da Srbija stoji na putu tog Carstva prema Istoku pa je fantazirao o njezinoj okupaciji i podjeli s Bugarskom. Uspio je samo okupirati i anektirati Bosnu i Hercegovinu 1908. Međutim, sve je to nastojao ponoviti i sa Srbijom, Friedjungovim procesom 1909. na kojem je optužen, vođa Hrvatsko-srpske koalicije, zbog veleizdaje u korist Srbije. Dr.je u bečkim novinama Neue Freie Presse od 25. ožujka 1909. svojim člancima trebao opravdati budući rat protiv Srbije, ali su se svi njegovi “dokazi” pokazali lažnima.

Vizionar Radić

Vođa HSS-auzaludno je, ali vizionarski, propovijedao da Habsburška Monarhija ne bi smjela ići u smjeru nacionalizma, pa ne bi smjela biti “ni njemačka, ni mađarska, ni slavenska, nego kršćanska, europska i demokratska”. Svaki je narod pokušavao zadržati, ali i razviti svoj položaj s obzirom na unutarnji i međunarodni odnos snaga, koji se na Balkanu počeo mijenjati i interesima Rusije za to područje.Ohrabreni uspjehom Srbije u rušenju Osmanskog Carstva na Balkanu pripadnici Mlade Bosne, a ne Mlade Republike Srpske – kako bi to već jednom trebao shvatiti– u kojoj je djelovao i Princip, željeli su da se taj oslobodilački entuzijazam prelije i u Bosnu i Hercegovinu, pa su se povezali s nacionalističkim organizacijama u Srbiji, poput Narodne odbrane kroz koju su djelovali srbijanski oficiri – članovi Crne ruke, koji su pak u izabranim političarima gledali prepreku za pohod Srbije na Zapad.Nakon Sarajevskog atentata austrijska je diplomacija ponovila grešku od 23. travnja 1859. kada je uputila ultimatum Kraljevini Pijemont - Sardiniji u kojem je zahtijevala potpunu demilitarizaciju. Time je u taj rat uvukla Francusku i svojim porazom utrla put ujedinjenju Italije 1861. I ultimatum Srbiji, koji je sastavio, bio je pisan tako da bude odbačen jer je Srbija pristala na sve zahtjeve osim zahtjeva da austrougarske službe povodom atentata sudjeluju u istrazi u Srbiji. Bilo je odlučeno da zbog poticanja južnoslavenskog nacionalizma Serbien muß sterben (Srbija mora umrijeti), jer je Austro-Ugarska ratom sa Srbijom htjela dokazati svoj status neovisne sile i supremaciju na Balkanu. Međutim, Austro-Ugarska se precijenila i doživjela poraz, pa su njezinu vojsku Srbijanci istjerali u Ugarsku. Austro –Ugarsku je spasila Njemačka koja je koncem 1915. desetkovala srbijansku vojsku i primorala je na povlačenje. Centralne sile su stigle do Soluna.

Trgovina teritorijem

Te godina je postala odlučujuća geopolitička trgovina narodima i teritorijima. Njemačka je Italiju htjela potkupiti austrijskim ozemljem, a slično su htjeli i članovi Antante (Velike Britanije, Francuske i Rusije) Londonskim sporazumom kojim su Italiji, ako stupi u savezništvo, ponudili Istru, Cres i Lošinj, a u Dalmaciji područje od Lisarice i Tribnja na sjeveru do rta Ploča, Šibenik i Zadar te otoke od Premude do Mljeta. Talijani su tražili cijelu Dalmaciju, ali je Londonski sporazum predviđao njezinu podjelu, čime je Antanta dala koncesiju srbijanskim, a ne “jugoslavenskim”, tada hrvatskim zahtjevima o očuvanju jedinstvene Dalmacije. Rijeka je bila ispuštena iz tog sporazuma, što je bio znak da Antanta želi očuvati Veliku Ugarsku u kojoj će se zadržati i Hrvatska. Radić je još 1914. shvatio kamo vodi podjela Austro-Ugarske, pa je napao Srbe kao “bezobzirne neprijatelje Uzvišene Dinastije, naše Monarhije, a napose hrvatskog načina života”.Svaki je narod pokušavao birati između starih i poznatih neprijatelja i novih nepoznatih prijatelja: Slovenci između Nijemaca i Talijana, Hrvati između Mađara i Talijana, držeći se Habsburgovaca i kada su od njih digli ruke državotvorni Austrijanci i Mađari. Za ideju “Južnih Slavena” bio je zainteresiran samo uski sloj intelektualaca i političara, ali ne i većinsko seljaštvo i Katolička crkva.U nastojanju da se nađe novi saveznik na Balkanu mnogi su se okretali Srbiji:… jer je Srbija bila na strani Antante, a Hrvatska na strani Centralnih sila. Hrvati su sudjelovali u napadu na Srbiju kao pripadnici austrougarske vojske.Srbijanska vlada je nakon bijega u inozemstvo postala realnija, pa su se predsjednik izbjegličke srpske vladei Ante Trumbić, u ime Jugoslavenskog odbora, sastavljenog također od političkih emigranata iz Austro-Ugarske, u srpnju 1917. sastali na Krfu i odlučili na stvaranje Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca pod dinastijom. Tvorac ove “Jugoslavije” je u idejnom smislu biokoji je međunarodnoj zajednici objasnio potrebu za ujedinjenjem Zapadnih i Južnih Slavena – Čeha i Slovaka te Srba, Hrvata i Slovenaca – u svoje države, a u praktičnom je to smislu bila Njemačka koja je porazila Srbiju i ohladila je od imperijalističkih ideja. Hrvati su jedva dočekali da se riješe Mađara i Talijana kao vlasnika nad svojim ozemljem, a Slovenci nasrtaja Italije.Prvi svjetski rat proizveo je Jugoslaviju koja je poslužila kao premosnica južnoslavenskim narodima u čekanju izglednije geopolitičke i povijesne situacije za stvaranje vlastite nacionalne države, što im nije uspjelo postići ni prije ni poslije Prvog svjetskog rata, a sve međunacionalne bolesti habsburške dinastije u odnosu na te narode zadržale su se do raspada SFRJ.

Pouke za danas

danko plevnik

Centar za međunarodnu saradnju i održivi razvoj (CIRSD) iz Beograda organizirao je 30. i 31. svibnja dvodnevnu međunarodnu konferenciju “Evropska tragedija 1914. i multipolarni svet 2014. godine: Istorijske pouke”, koja se je bavila uzrocima početka Prvog svjetskog rata iz kuta gledanja svjetski poznatih povjesničara koji su diskutirali o tome je li početak Velikog rata bio rezultat neuspjeha diplomacije ili lošeg predviđanja dijela političkih i vojnih elita.To su uglavnom bile akademske rasprave, jer su stvarni uzroci bili mnogo dublji i sadržani u geopolitičkim namjerama ekspanzije Centralnih sila koje iz Prvog svjetskog rata nisu izvukle pouku, već samo frustracije i želju za njegovim završetkom u Drugom svjetskom ratu.U želji za zauzimanjem tuđih teritorija iracionalan je i mračan instinkt za nacionalnim preživljavanjem, kojemu diplomacija i vojska mogu služiti samo kao poluge.Takav osvajački nagon postoji u ovom ili onom obliku u svakom narodu, pa i unutar jednog te istog naroda, ako jezične i regionalne razlike postaje nepremostive. Osnivač globalnog strateškog i obavještajnog think-tanka Stratforapokušao je primijeniti te nenaučive pouke Prvog svjetskog rata na aktualna svjetska žarišta: Ukrajinu, Bliski istok i istočna Azija.Rekao bih da bi se upravo na situaciji u Ukrajini moglo uvidjeti zbog čega dolazi do sukoba unutar jedne države – zbog redefinicije te države – i kako ti sukobi poput embrija mogu rasti u svjetski rat ako su za to dovoljno zainteresirane glavne svjetske velesile.