I.

Victor Ponta a fost oficial denunțat ca plagiator, iar ministerul Educației va trebui să ceară anularea titlului.

Toate malversațiunile acelui personaj funest-ridicol numit Liviu Pop (care a fost nevoit să desființeze comisii chiar în timp ce ele enunțau verdictul de plagiat, pentru a-și proteja șeful politic), toate fentele atrocei ministrese Andronescu, toate bâlbele pusilanimului doctor Curaj – absolut toate au fost inutile.

A durat patru ani, dar s-a ajuns unde trebuia.

Decizia de azi poate fi privită și ca un indicator al modernizării României – care se face relativ lent, într-un ritm care nouă ni se poate părea dezesperant (deși, la scară istorică, e de fapt rapid), dar se face.

Pe lângă actuala comisie CNATDCU, nu trebuie uitați toți cei care – de la Marian Popescu, președintele Comisiei de Etică a Universității București, la Mircea Dumitru, rectorul Universității București, de la Vladimir Tismăneanu, care a scris zeci de texte în care taxa dur plagiatul acesta, până la Viorel Barbu, președintele actualului CNATDCU – au denunțat plagiatul și au cerut sancționarea lui, chiar și atunci când satrapia care părea că redevine România sub Victor Ponta a făcut totul pentru a îi reduce la tăcere.

Iar cel mai bun semn e că 34 din cei 35 de membri CNATDCU au dat verdict de plagiat, unul singur s-a abținut.

Ceea ce ne dă speranță că această revigorare morală a învățământului academic de la noi va continua, iar verdictul dat în cazul plagiatorului Ponta va deveni precedent pentru o lungă serie de alte doctorate plagiate.

De asemenea, ar trebui să răspundă solidar cu plagiatorii și cei care le-au condus doctoratele. Atunci când coordonezi licențe sau doctorate, semnezi o hârtie prin care îți asumi răspunderea pentru faptul că lucrarea prezentată public nu e un plagiat. Ar trebui ca acea hârtie să nu rămâne doar o hârtie.

S-ar elimina astfel, una câte una, rețelele de corupție din învățământul academic românesc – atât de geminate, cum s-a văzut, cu cele politice.

II.

Nu e vorba doar de denunțarea unui plagiat, așadar; ci de construcția instituțională corectă a unei țări.

De modernizarea ei în sensul bun al istoriei, altfel spus.

Decizia de azi, alăturată acțiunii politice a unor miniștri din cabinetul Cioloș (mă gândesc în primul rând la Vlad Voiculescu, Cristian Ghinea, Vlad Alexandrescu, dar și Dacian Cioloș însuși), arată că această modernizare se produce.

Firește, tocmai în spiritul acestei modernizări, ar trebui ca același cabinet Cioloș să elimine personaje gen Curaj, Tobă, Comănescu, Bostan din componența lui.

Să nu cerem însă zilei mai mult decât poate aduce. Să ne bucurăm, deocamdată, de această victorie de etapă a denunțării oficiale a plagiatului lui Victor Ponta. E una dintre acele mici decizii care fac, din când în când, vizibilă această modernizare în general prea abstractă, prea subtilă.

România se modernizează. Sigur, e probabil prea devreme ca să putem jubila că bătălia e câștigată – așa cum făcea Alecsandri către Kogălniceanu, într-o scrisoare din 1889, comparând situația țării cu cea de la 1848: „ţara noastră e transformată, dezmorţită, reînviată, pornită spre o înaintare din care nu o mai poate opri nici politica străină, nici politica mahalagioaică din Bucureşti. Victoria e câştigată! Evohé“.

Însă lucruri inimaginabile acum patru ani, acum zece ani țin azi de ordinea firescului. Când acedia și deprimarea sunt pe cale să vă doboare, când acizii melancoliei rod prea adânc, amintiți-vă de acest mic episod plagiar – și luați-l ca pe un semn concret al acestei modernizări. Fiindcă asta este.

Vă va face mai ușor de trecut această iarnă a vrajbei noastre. Ne-o face deja tuturor.