Sau 5 motive pentru care voi susţine USR la parlamentare

1. Dacă Nicuşor Dan e acuzat şi de „neofascism”, şi de „neomarxism” deodată, e de bine!

Se ştie prea bine faptul că Nicuşor Dan provine din societatea civilă, că nu a făcut niciodată politică până de curând. În schimb, a activat civic vreme de nişte ani buni, în principal în domeniul protecţiei patrimoniului, prin ONG-ul său, Asociaţia Salvaţi Bucureştiul. Şi cum, nu-i aşa, toate ONG-urile active şi importante, precum şi partidele ce se nasc eventual din ele – dar mai ales al lui Nicuşor Dan – sunt promotoare ale „culturii de inspirație neomarxistă care bântuie Europa„, rezultă că, pe de o parte, Nicuşor Dan este neomarxist.

Pe de altă parte, aflăm de la invectiva.ro că Nicuşor Dan nu este nici mai mult, nici mai puţin decât un „neofascist”.

Ei bine, când unii te acuză de neomarxism, alţii de neofascism, e clar că îi deranjezi şi pe unii, şi pe ceilalţi – şi anume pe toţi politicienii, de la dreapta la stânga şi de la stânga la dreapta scenei politice româneşti. Adică trebuie că faci ceva bine, în contra direcţiei actuale din această politică, în contra tuturor celor care au acaparat-o, i-au deformat sensul şi scopul real, au abandonat Cetatea pentru folosul propriu. Şi cărora le este, evident, teamă de revenirea la servirea Cetăţii – adică scopul originar al politicii – pentru că asta ar însemna competenţă, transparenţă, eradicarea corupţiei, adică exact ce promovează USR-ul lui Nicuşor Dan.

2. Asociaţia Salvaţi Bucureştiul = stop „jmecherilor” imobiliari

În vreme ce sub „oblăduirea” primăriei conduse de edilul ales de bucureşteni în 2008, Sorin Oprescu, au fost rase de pe faţa pământului nu mai puţin de 10 (zece) clădiri de patrimoniu într-un singur an (2010) – printre care şi imobilul în care Eminescu şi Veronica au convieţuit scurtă vreme în Bucureşti, Asociaţia Salvaţi Bucureştiul a câştigat, în câţiva ani, peste 40 de procese legate de patrimoniu şi mediu, în luptă cu Ministerul Culturii, cu Guvernul, cu Primăria, cu diverşi amatori de defrişări şi de demolări şi alţi „jmecheri imobiliari”.

Salvaţi Bucureştiul a reuşit, printre altele, să salveze vreo două parcuri, să anuleze preavizul de mediu PUZ pentru Roşia Montană, să împiedice declasarea unor monumente istorice, să oprească ridicarea unui turn de 45 m fix în coasta Şcolii Centrale etc. etc.

S-a mai luptat Nicuşor Dan, împreună cu asociaţia sa, şi adeseori în parteneriat cu Asociaţia ProDoMo, şi pentru salvarea Halei Matache, pentru oprirea construirii unui mall într-o bază sportivă, pentru desfiinţarea construcţiei de lângă Catedrala Sf. Iosif şi pentru multe altele.

Eu am aflat parte din aceste lucruri pe când protestam faţă de demolarea Halei Matache sau faţă de construcţia de lângă Catedrală; dar mai multe despre N. Dan şi asociaţia sa am aflat mai ales începând cu 2014, când am militat pe toate căile pentru salvarea Muzeului Naţional al Literaturii Române şi m-am documentat pentru seria de articole MNLR: Conspiraţia tăcerii. Inevitabil, în documentarea mea analizat activitatea unor asociaţii dedicate salvării monumentelor istorice, printre care şi cea a lui Nicuşor Dan.

Dumneavoastră puteţi afla mai multe de pe site-ul Asociaţiei Salvaţi Bucureştiul, unde puteţi consulta o listă a proceselor acesteia cu diverse entităţi, iniţiate în scopul de a salva ce se mai poate salva din patrimoniul imobiliar bucureştean (şi nu numai) spre spaima „jmecherilor imobiliari”.

3. Remember 2012!

Vă mai amintiţi? Acum 4 ani, la localele din 2012, am avut de ales, printre alţii, între Sorin Oprescu – „independentul” PSD-ului, Silviu Prigoană al lu’ Bahmu (PDL), Irinel Columbeanu al lu’ Monica (PPPS), Anghel Iordănescu – alias „nea Puiu de la interesul naţional” (UNPR), Gigi Becali – zis „Războinicul Luminii” (PNG), Horia Mocanu al lui DDD (PPDD) şi încă 12 candidaţi. Printre care şi Nicuşor Dan. În mod evident, acesta din urmă nu suporta comparaţie cu nici unul dintre principalii candidaţi la Primăria Bucureştiului, şi reprezenta alternativa reală pentru o schimbare vizibilă în politica locală. Acesta este motivul pentru care m-am aflat printre cei 8,5% din bucureşteni care l-au votat atunci, în 2012, dar şi printre cei 30% care l-au votat anul acesta la locale.

4. USR – singurul partid de centru

Provocarea unora sau a altora adresată USR de a se defini doctrinar – adică să zică, domn’le, clar, dacă e de dreapta sau de stânga! – a fost, din punctul meu de vedere, o capcană – în care USR nu a căzut (şi bine a făcut).

Dincolo de posibila perimare a conceptelor „de dreapta” sau „de stânga” în ultimii ani (vezi structura doctrinară volatilă a Parlamentului European), dincolo de acapararea ideologiilor „de dreapta” sau „de stânga” de către partide care nu au nici în clin, nici în mânecă cu aceste ideologii (vezi cvasi-totalitatea partidelor româneşti), ci doar le folosesc întru ademenirea unui public fără cultură politică, care asociază, simplist, stânga cu comunismul şi dreapta cu „burghezo-moşierismul” înfierat de respectivul comunism, dincolo de toate acestea, deci, există şi ceea ce se cheamă „centrism”, care, în mare, s-ar putea defini prin „nealunecarea prea abruptă nici către dreapta, nici către stânga” – o ideologie moderată, echilibrată – ideală pentru România actuală, aş zice.

USR se conturează ca singurul partid de centru din România. Am mulţi prieteni de dreapta care susţin USR-ul şi-l vor vota în toamnă. Dar am şi mulţi prieteni de stânga care vor face acelaşi lucru. Pentru că nici unii, nici ceilalţi nu se regăsesc în partidele româneşti „de stânga” sau „de dreapta”. Şi i-am avut lângă mine şi pe unii, şi pe ceilalţi, în protestele pentru salvarea Roşiei Montane, a Halei Matache sau a Muzeului Literaturii Române, la manifestaţiile anti-Băsescu, anti-Ponta, anti-corupţie, în fine, la toate protestele anti-sistem „organizate de ONG-urile soroşiste” de care se tem toţi viermii care sug din măduva Ţării …

5. USR – alternativa pentru alegerile generale de anul acesta

Ce ofertă politică avem noi pentru parlamentarele din 2016?

Să recapitulăm. Vom avea de ales între:

– PSD-ul lui Ponta-Dragnea (no comment!),

– PNL-ul nimănui (descleiat din toate încheieturile, nu fără contribuţia majoră a lui Crin),

– d’ALDE Tăriceanu, „liberalul pesedist”,

– PSRO-ul lui Geoană – adică firimiturile de la masa PSD,

– PMP-ul lui Băsescu, cu „interesul naţional” inclus,

– caricaturalul PRU, balamaua PSD-ului, neruşinat pus sub semnul lui Ţepeş

– UDMR, alias partidul Ţinutului Secuiesc,

– Munteanu cu Alianţa Lui, care a strivit sub călcâi ce mai rămăsese din PNŢCD („misiune îndeplinită”, cum s-ar spune).

„Curat murdar”, parol! Practic, cam toate partidele de mai sus sunt combinaţii şi permutări în cadrul FSN-ului (moştenitor al PCR), pe care Corneliu Coposu îl vedea şi de-a dreapta, şi de-a stânga politicii româneşti „peste 20-25 de ani”. Adică azi.

La partidele acestea se adaugă acum nou-născutul USR, dătător de fiori tuturor celor de mai sus. Nu ştiu ce ar face USR dacă ar intra la iarnă în parlament, nu ştiu ce program politic va avea (ACTUALIZARE: programul politic al USR se găsește aici). Ştiu însă că se defineşte prin trei aspecte: competenţă, transparenţă, anticorupţie. Ştiu că încearcă să pună omul potrivit la locul potrivit. Ştiu că în acest partid sunt oameni care chiar au făcut lucruri bune pentru Bucureşti. Ştiu că USB/USR are cei mai transparenţi consilieri din primăriile Bucureştiului. Ştiu că USR îşi alege membrii în mod riguros (extrem de riguros, aş spune), pe criterii etice foarte clare. Ştiu că Clotilde Armand a strălucit în campania electorală pentru locale, dându-le lecţii „politicienilor experimentaţi” ai partidelor fesenistoide. Ştiu că USR le solicită viitorilor candidaţi să prezinte un proiect cu ce au de gând să facă dacă vor fi aleşi (este prima oară când aud de asta în politica românească). Ştiu că s-au alăturat USR-ului alte formaţiuni noi, născute din mişcări de stradă, precum Mişcarea Uniţi Realizăm (MUR).

Dar mai presus de toate ştiu că în USR s-au strâns oameni lângă care am fost în stradă, aşa cum am spus, la protestele împotriva nedreptăţii, împotriva corupţiei, împotriva distrugerii mediului, a patrimoniului nostru, a identităţii noastre naţionale. Oameni vii, oameni cu reală dragoste de ţară, oameni care s-au săturat de mizeria politicii actuale, oameni care vor să se implice în schimbarea întru Bine. Oameni care au tot luptat de-a lungul vremii, ba ca „huligani”, când au făcut Revoluţia din ’89, ba ca „golani” în Piaţa Universităţii, în ’90, ba ca „hipsteri anarhişti” şi „oengişti soroşişti” în 2013, când militau pentru salvarea Roşiei Montane sau ca „fascistoizi” şi „legionaroizi” care au dat o „lovitură de stat” prin votul lor în 2014, la prezidenţiale.

Make no mistake! Sistemul nu „înghite” astfel de oameni – de aceea îi etichetează în fel şi chip, de aceea îi denigrează în toate felurile, de aceea încearcă să le împiedice organizarea, prin manipulări şi diversiuni de tot soiul. Pentru că astfel de oameni sunt o ameninţare la adresa sistemului. Astfel de oameni au băgat frica-n oase „politicienilor experimentaţi” ai FSN-ului. Şi astfel de oameni se regăsesc astăzi printre membrii şi simpatizanţii USR-ului lui Nicuşor Dan. Aşadar, în cazul – cel mai probabil, evident – că nu va veni un cavaler pe cal alb să salveze poporul român, USR se conturează, până la proba contrarie, ca singura alternativă la cloaca (mă scuzaţi, clasa) politică malignă care conduce azi România.

______________

Articol publicat prima dată la 1 octombrie 2016, pe site-ul Uniți Schimbăm