Operațiunea de astăzi, prin care patru miniștri au fost schimbați din funcție, este un indiciu că Dacian Cioloș își face planuri politice dincolo de toamnă. Foarte atent la imaginea sa și a Guvernului său, Dacian Cioloș i-a sacrificat pe miniștrii care-i aduceau cel mai mare deficit de imagine:

1. Ministrul Bostan. De când a fost pus în funcția de ministru al Comunicațiilor, a deschis gura o singură dată semnificativ: să zică o prostie. N-a vorbit de contractele de sute de milioane ale lui Sebastian Ghiță, de felul în care crapă sistemul informatic care deservește cardul de sănătate sau de plata electronică la Fisc, problema dlui Bostan era educația. Zicerea lui că e „o imbecilitate” ca profesorii să se plângă că au salarii mici i-a stricat premierului Cioloș cea mai frumoasă zi din anul de guvernare: cea în care anunța succesul comisiei de tăiat hârtii. E ca și când, în momentul în care se aduce tortul la nuntă, unul mai chefliu urlă că s-a furat mireasa.

2. Ministrul Costescu. Al doilea vorbete a plecat cu trenul de lux. N-a mișcat vreun kilometru de cale ferată, dar a descoperit că „trenul este un lux pe care oamenii plătesc să îl aibă”. Premierul îl luase de mai multă vreme la împins vagoane, suspectându-l că este mult prea îndrăgostit de funcție și dornic să schimbe macazul spre politică. De altfel, dl. Costescu a fost și singurul dintre cei patru care n-a acceptat să fie remaniat și și-a dat demisia în spirit de frondă.

3. Ministrul Curaj. Inimă de iepure. S-a dovedit prea mic pentru o misiune atât de mare: extirparea cancerului reprezentat de doctoratele plagiate. A plecat fără să-și mai pună semnătura pe documentul prin care i se retrage titlul de doctor lui Victor Ponta pe motiv de furt intelectual. Premierul l-a scos din schemă pe dl. Curaj, dar l-a păstrat pe dl. Petre „Apud” Tobă, semn că în orchestra de la Palatul Victoria unii au instrumentul mai tare.

4. Ministrul Stoenescu. Nu știm nici ce a făcut, nici ce n-a făcut pentru „românii de pretutideni”. Deși la câți români din diaspora s-au înscris să voteze prin corespondență (puțin peste mie din, teoretic, vreo patru milioane), putem bănui ce l-a nemulțumit pe premier.

Dl. Cioloș i-a schimbat pe cei patru cu răceală, ca la corporație, fără să arate vreo urmă de regret față de plecarea lor. Premierul nu arată un atașament de ordin sentimental față de miniștrii săi, nu-i cocoloșește și-i schimbă fără prea multe discuții dacă aceștia calcă pe bec și aduc atingere imaginii Guvernului și imaginii personale. Senzația de famiglie pe care am simțit-o la Guvernele politice, cu pupături pe amândoi obrajii (sau cu pupatul mâinii, ca la CJ Prahova), lipsește la tehnocrați. Am văzut asta și azi, am văzut-o și cu ocazia altor demiteri. Dl. Cioloș este foarte atent la imaginea Executivului, semn că nu-i este indiferent cum îl percepe populația. Pare că dl. Cioloș s-ar pregăti de alegeri.

Cu aceeași atenție cu care lucrează la imaginea sa, dl. Cioloș deschide șantiere cu bătaie pe termen lung. Planurile de dezvoltare a României anunțate săptămâna aceasta nu se pot realiza în șase luni, dar interesul premierului este să apuce să scoată prima cupă de pământ în cât mai multe domenii: ideea e ca aceste proiecte să demareze și să devină ireversibile. Iar publicul să ajungă să înțeleagă că rămânerea dlui Cioloș în funcție și după alegerile din toamnă este o garanție a continuității acestor investiții și reforme începute.

Dl. Cioloș a anunțat că nu va candida la alegerile parlamentare, dar dă din ce în ce mai multe semne că vrea să rămână la Palatul Victoria. Asta depinde în definitiv de scorul pe care îl va lua PSD la alegerile din toamnă. O victorie categorică a PSD îi va da un argument greu lui Liviu Dragnea să i se propună premier lui Klaus Iohannis și mi-e greu să cred că președintele va putea să se opună. În schimb, un scor relativ egal între PSD și PNL și eventuala trecere a pragului electoral a unor partide ca PMP, USR sau ALDE vor deschide calea negocierilor și a calculelor aritmetice pentru o majoritate care să-i dea premierului Cioloș ceea ce nu are acum: o forță politică din spate care să-i susțină planurile de guvernare.