Pressupostos. El Govern ha arribat a un pacte amb els Comuns per aprovar els pressupostos. És la notícia que juntament amb temporal de vet i neu i el judici contra la cúpula dels Mossos ocuparà els titulars de la setmana. La pluja de milions —si em permeteu el cinisme— està assegurada amb una augment de més de 3.000 milions d'euros que segons diu l'executiu, es destinaran principalment a despesa social. Molt bé doncs, caldrà veure finalment com queda la cosa. El que em pregunto aquests dies, però, arran d'un fet que em neguiteja des de fa anys, és si amb aquests pressupostos s'acabarà l'excusa que des de la televisió pública catalana no pot oferir una programació de més qualitat per a les nostres criatures.

M'explico. Sóc nascut l'any 1981, vaig créixer amb la jove TV3 estrenada l'any 1983. Els nascuts a les acaballes dels 70 i a principis dels 80 teníem l'oferta televisiva ben limitada: Televisió Espanyola, la 2 de TVE i la televisió catalana, TV3. No va ser fins l'any 89 que es va ampliar l'oferta amb l'aparició del Canal 33 i poc després ja van començar a arribar les privades Antena 3 i Tele 5. Així va ser com a principis dels 90, l'oferta de televisió en català estava clarament en minoria, però la qualitat de continguts feia que TV3 pogués competir amb la resta de canals. El model televisiu era molt diferent a l'actual, sí. Feien el Barça per TV3 cada setmana, tot era nou, la televisió catalana estava en un període expansiu i captava un públic prou variat. Les telenovel·les de després de dinar arrasaven i internet no tenia res a veure amb el que coneixem ara i per tant, no hi havia competència possible entre TV i la xarxa. Però que TV3 era hegemònica entre l'audiència infantil era un fet que el sabíem fins i tot els que llavors érem nens. Corria l'any 1990 quan TV3 va estrenar Bola de Drac, una sèrie de dibuixos animats que va marcar la infància de la meva generació i que va dinamitar barreres lingüístiques entre molta canalla que van aprendre més català mirant el Son Goku que a les aules, amb una immersió coixa que ha fet que encara avui en dia hi hagi adolescents que acaben l'escolarització obligatòria amb moltes dificultats per parlar en català. Sí, Bola de Drac o el Dr.Slump com a exemple de factor cohesionador entre nens catalanoparlants i castellanoparlants. Deixant de banda els valors que transmetien —molt discutibles, certament— eren referents infantils, dibuixos que estaven a l'última, a anys llum de la Heidi o La abeja Maya, part de l'oferta televisiva de la competència de quan jo era petit.

Precisament per aquella època, l'any 1991, va irrompre amb força el Club Super3. Un concepte nou d'univers infantil a través de la pantalla que també va captivar molts dels nens de la meva quinta. Era en aquest món televisiu, berenant pa amb xocolata cada tarda, on hi podíem veure dibuixos i descobrir els personatges de creació pròpia com la Noti, la Nets, en Petri i el malvat Megazero. L'oferta televisiva per als nens s'anava renovant i de tant en tant introduïen sèries noves, com el Doraemon, una sèrie de dibuixos estrenada a TV3 l'any 1994 i que ha aguantat vora un quart de segle a la pantalla catalana. Heus ací la desgràcia. Com és possible que aquells dibuixos que jo veia amb 13 anys hagin arribat fins a la generació dels meus fills? Per què també s'han hagut de menjar les aventures del «gat còsmic» i tota la rèmora masclista i classista dels seus personatges? Per què la canalla de la quinta dels meus fills troben més atractiva molta de l'oferta en dibuixos animats d'altres televisions —totes en castellà— i TV3 és incapaç de competir-hi? Per què TV3 pot fer programes excel·lents com l'InfoK, que fa que els nens aprenguin, s'ho passin bé i puguin veure televisió en la seva llengua, però la mateixa televisió segueix emetent «Rovelló» dues dècades després de la seva primera emissió? De veritat que no hi ha ningú a la direcció d'aquesta tele que vegi que els nens prefereixin veure segons què més actual als altres canals? Per què TV3 prefereix deixar-se centenars de milers d'euros en programes de prime time per a adults que invertir en el futur dels nostres fills? «Oh! l'audiència i la publicitat... sense aquesta màgica combinació la tele no funciona!». I aquí és on s'acaba la bonica història que la televisió pública ha de ser un servei públic i no un negoci com la resta. Vet aquí un gos, vet aquí un gat, a veure si amb els pressupostos fem que aquest conte s'hagi acabat.