Porto ulleres des dels 14 anys i el que us explicaré no m’havia passat mai. El mes de setembre em vaig renovar les ulleres (la cara, en definitiva) i quan me les vaig posar vaig notar una cosa estranya. Hi veia molt més bé, molt nítid (heu de tenir en compte que les ulleres jubilades estaven tan ratllades que em semblava que sempre tenia llaganyes!) però quan girava el cap notava una sensació molesta. No arribava al mareig però s’hi acostava. Era estrany, perquè no havia augmentat la graduació; fa molt de temps que sóc igual de ‘cegatu’.

Vaig atribuir-ho al fet de portar un vidre més gros i, passats uns dies, m’hi vaig acostumar. Amb tot, de tant en tant, quan concentrava molt la vista -per exemple, a la pantalla de l’ordinador- notava que havia de reenfocar i revivia momentàniament aquella sensació inicial de lleuger mareig. Empipador, perquè, en definitiva, et distreu.

Fa una setmana, el cop de mareig va ser més important i em va durar cinc o sis dies. No era permanent però quan m’incorporava o quan passava de la pantalla de la redacció a la de l’estudi necessitava una adaptació.

Vaig donar-li moltes voltes i vaig arribar a la conclusió que havia de ser alguna cosa de les ulleres. Per què? Doncs perquè al matí, després de dormir, no estava mai marejat (les necessito per tot però, per dormir, encara puc prescindir-ne!) i tampoc em marejava quan anava a córrer i portava les ulleres velles. No em marejava mirar espais oberts o la tele perfectament assegut però sí quan em movia o feia canvis bruscs de sentit.

Les meves sospites es van confirmar ahir quan vaig anar a l’òptica. Vaig portar les ulleres noves i les velles. Pensava que hi podia haver un error de graduació o algun paràmetre mal calculat en les noves. Tot clavat. L’única diferència era que les noves, com que tenen una montura més fina, portaven un vidre que s’anomena super reduït.

A l’òptica no els va sorprendre el que els vaig explicar. Em van dir que ja s’hi havien trobat en alguna altra ocasió (no gaire però suficient com per notar-ho) i em van proposar posar un vidre de les mateixees característiques que el de les ulleres velles, a les noves.

Oli en un llum! Fa menys de 24 hores que les porto i tot i que no estic al 100% (he estat sis mesos adaptant els ulls a unes condicions i ara s’han de tornar a adaptar), els marejos han marxat i he recuperat la seguretat de moviments. Segueixo avaluant.

Aquest post és només l’explicació d’una experiència personal. Com diria Pla, aquí no hi ha ciència però si formeu part d’aquesta petita minoria a la que li costa adaptar-se al vidre super reduït i encara no ho sabeu, potser us ajuda.

I vull agrair a la gent de l’Òptica Solà (c/ Santa Clara) el seu tracte. El canvi de vidres no me l’han cobrat i en menys de 6 hores vaig tornar a tenir ulleres. És això ser professional.