Eric Drexler kallas för “nanoteknikens fader”, en visionär tänkare nu verksam vid Oxfords universitet som både inspirerat och väckt kontrovers. Den 16–17 april talade han på Swednanotechs årliga sammankomst Nanoforum samt höll tal för KTH och på innovationshuset Epicenter i Stockholm.

– Jag har lämnat nanotekniken bakom mig och arbetar nu mer med neuronnät, djupinlärning och artificiell intelligens, säger han, och under intervjun visar han en kluven inställning till fältet som han förknippas med.

Förklaringen är en glidning i fokus. När nanoteknik diskuteras i dag är det främst som materialforskning och att bygga matematiska modeller av olika aspekter hos ett material på nanometernivån. En nanometer är en millimeter delad en miljon gånger. Ett alternativt namn är atomslöjd, vilket beskriver det slitsamma pusslandet med enskilda atomer och molekyler.

Eric Drexlers pionjärarbete gällde en annan vision än atomslöjd. Som ung student vid MIT på 70-talet inspirerades han av framstegen inom molekylärbiologin. År 1981 publicerade han en artikel i tidskriften PNAS om att bygga maskiner på molekylnivå som härmar hur kroppens celler pusslar ihop nya proteiner efter den genetiska kodens instruktioner.

– Det går att bygga nerifrån och upp, atom för atom, säger Eric Drexler, och visar bilder på hur de molekylära maskinerna skulle kunna se ut. De liknar mekaniska strukturer som kugghjul, hakar och hjullager.



Molekylära maskiner fungerar efter mekaniska principer. Bilden visar hur en molekylär planetväxel skulle kunna vara uppbyggd. Planetväxlar överför stora moment i förhållande till sin storlek.

– Vi kan alltså föra över århundraden av kunskap inom mekaniken oberoende av skala. Det skulle revolutionera tillverkningen och radikalt förbättra och omvandla material, sänka produktionskostnader och förbättra resurseffektiviteten. Många miljöproblem går att lösa genom att bygga bort det som är skadligt i materialen, säger han.