Erik Rödes saga skildrar ett vikingatida försök att kolonisera Amerika. Två kvinnor ska ha spelat centrala roller. Vad vet vi om dem?

Källorna till vikingarnas färder från Grönland till Vinland, det vill säga Amerika, namnger två kvinnor som deltog i expeditionerna — och inte bara deltog, utan hade centrala, drivande roller. Vad kan vi säga om dem idag, ganska precis tusen år senare? Går det att lita på dessa källor? Hur mycket verklig kunskap om Gudrid Torbjörnsdotter och Frejdis Eriksdotter har överlevt?

Handskrifter, utgrävningar och DNA-analyser

Det finns tre skriftliga källor som nämner Gudrid och Frejdis, nämligen de två bevarade versionerna av Erik Rödes saga och den enda överlevande texten till Grönlänningasagan. Dessutom finns materiella lämningar som grävts ut av arkeologer, och ett intressant tillägg som tagits fram genom DNA-analyser. Allt detta pekar mot en bestämd tidsperiod när händelserna ska ha ägt rum, nämligen decennierna kring år 1000, vad vi i Norden brukar se som slutet av vikingatiden och vad resten av Europa kallar slutet av tidig medeltid.

Granskningen kommer att kräva några inlägg. Först ger vi oss på Erik Rödes saga, som antas ha skrivits under andra delen av 1200-talet och som har överlevt i två isländska handskrifter, en från tidigt 1300-tal och en från 1420-talet. Författaren är okänd, men har förmodligen arbetat utifrån en äldre, muntlig tradition. Berättelsen innehåller åtskilliga fantastiska element, så håll i er, för vi kommer passera minst en zombie.

Att leda en expedition till Vinland

Flera forskare har påpekat att sagan borde bära Gudrids namn snarare än Eriks, för hon är den mer centrala gestalten. Hon föds på Island, men familjen emigrerar till Grönland där faderns vän Erik Röde redan etablerat en koloni. De får jord att bruka av Erik, och Gudrid gifter sig med en av hans söner, Torsten. Torstens avlider dock under en epidemi — och vaknar som vandöd för att ge sin änka goda råd. Gudrids far avlider också, och eftersom Gudrid står som arvinge är hon nu en synnerligen rik änka.

Snart gifter Gudrid om sig med den den framgångsrike isländske köpmannen Torfinn Karlsämne, och det är nu som Vinland kommer in i bilden. Ett okänt land i väster har upptäckts av Erik Rödes överlevande söner, men sönerna har inget intresse av att kolonisera. De äger trots allt rika gårdar på Grönland. Gudrid och Torfinn tänker sig dock en gyllene framtid i den nya världen, och med hennes arv och hans förmögenhet är de resursstarka nog att sätta planerna i verket.

Tre skepp rustas, tillräckligt stora för att rymma 140 personer och den boskap de väntar sig behöva. Två av de som följer med är Frejdis, en oäkta dotter till Erik Röde, och hennes make. Man seglar västerut och upptäcker det klippiga Helluland och det skogiga Markland. Senare siktar man ännu en kust, och upptäcker att det är ett rikt område man kommit till. En bas upprättas på Strömsön, en ö i en fjord. Denna första höst i det nya landet föds Gudrids och Torfinns son Snorre.

Vilket folk var det vikingarna mötte?

Vintern blir hård och hungern stor, men till våren skickar man en expedition söderut för att upptäcka det nya landet. Vår anonyma författare tycks ha hört två versioner av händelseförloppet, dels att Gudrid stannar på Strömsön med Snorre och en del av folket under hennes och Torfinns befäl, dels att hon följer med på upptäcksfärden. Frejdis följer definitivt med. En mindre styrka seglar istället norrut med ett av skeppen.

Torfinn leder expeditionen söderut, och upprättar en ny bas vid en flodmynning i ett rikt, varmare område som han kallar för Hop. Här inträffar den första kontakten med vad författaren kallar skrälingar. Det är det ord som vikingarna använde för Grönlands inuiter, och forskare har diskuterat vilket amerikanskt ursprungsfolk det skulle kunna vara fråga om — kanske Algonquin eller Mi’kmaq, eller ett av de folk som utrotades under den senare europeiska kolonisationen? Eller är det faktiskt fråga om inuiter? Frågan lär aldrig få ett svar, och i brist på bättre alternativ fortsätter jag därför använda originaltextens “skrälingar”.

Frejdis tar till vapen

Först bedriver man byteshandel med främlingarna, men skrälingarna skräms av en av nordbornas tjurar och flyr. När de kommer tillbaka är det med en anfallsstyrka. Striden blir hård, och nordborna tar till flykten. Männen hånas dock av Frejdis:

Varför springer ni undan från sådana ynkryggar, så storartade män som jag trodde skulle slakta dem som boskap. Om jag hade vapen tror jag att jag skulle slåss bättre än var och en av er.

Hon försöker dock följa med i flykten, men eftersom hon är gravid kan hon inte springa tillräckligt snabbt. Hon tar då svärdet från en fallen krigare, och “drog […] särken från ena bröstet och slog svärdet mot det. [Skrälingarna] blev rädda och sprang undan och till sina skepp och for iväg” (samtliga översättningar av Joakim Liljegren).

Misslyckandet ett faktum

Nordborna har blivit tillräckligt skakade av angreppet för att överge Hop och segla tillbaka till sin första bas på Strömsön. I den version som säger att Gudrid stannade där har hela expeditionen ägt rum under en sommar, men i den version som säger att hon följde med har man tillbringat en vinter i Hop. De som seglade norrut har inte kommit tillbaka, och man söker efter dem, men efter att en av Erik Rödes söner skjutits ihjäl av en enfoting — en blixtsnabb, enbent sagovarelse — ger man upp och återvänder till Strömsön.

En andra eller möjligen tredje vinter passerar. Osämja utbryter när män som inte har något kvinnligt sällskap börjar bråka med de som är gifta. När våren kommer ger man till sist upp. Kolonin kommer inte kunna överleva bland krigiska grannar, och de två återstående skeppen sätter kurs mot Grönland. Gudrid och Torfinn bosätter sig med lille Snorre på Torfinns gård på Island, och författaren avslutar sin saga med att hela tre medlemmar av den släkt som Gudrid blev anmoder till skulle avancera till posten som biskop.

En historisk roman?

Så långt texten från 1200-talet, eller åtminstone dess avskrifter från 1300- och 1400-talen. Vad kan vi säga om den? Den märkliga skildringen av hur skrälingarna går till anfall efter att ha skrämts av en tjur låter som ett försök att dölja en mindre smickrande berättelse; kanske nordborna betedde sig odiplomatiskt mot en första, mindre grupp skrälingar bara för att upptäcka att många fler fanns i närheten. Men varför skulle den gravida, beväpnade Frejdis ha skrämt dem så — och är det egentligen meningslöst att försöka dra historiska slutsatser av en skildring som innehåller en vandöd make och ett enbent troll?

Erik Rödes saga har uppenbarligen inslag som är avsedda att underhålla, och den skrevs ner minst 150 år efter att de händelser som skildras ska ha utspelat sig. Att det förmodligen fanns en äldre, muntlig tradition hjälper inte mycket, för forskning har visat att berättare vanligen anpassar berättelsen till sin tid och sin publik, och under 150 år av anpassningar måste en hel del ha hunnit ändras. Kanske var det den vägen som de spännande inslagen om enfotingar och gengångare kom in.

Karta till historien

Samtidigt finns detaljer som stämmer bättre med ett verkligt historiskt kolonisationsföretag än med en äventyrsberättelse, inte minst att man till sist inser att man snöpligen måste ge upp och segla tillbaka. När vi bedömer trovärdigheten i den isländska traditionens uppgifter måste vi också komma ihåg Skálholtskartan. Originalet till denna karta ritades 1570, då en ung lärare försökte sammanfatta all information om färderna i väst som överlevt till hans tid. Endast avritningar har överlevt, men dessa var ändå tillräckligt exakta för att hjälpa arkeologerna att hitta den legendariska fyndplatsen L’anse aux Meadows på Newfoundland.

Mycket mer kan sägas både om denna fyndplats och om källkritiska aspekter på Erik Rödes saga, men det här inlägget börjar bli hiskligt långt. Vi fortsätter alltså nästa vecka, då vi ska titta närmare på den andra bevarade skildringen av kolonisationsförsöken — Grönlänningasagan.

STEFAN HÖGBERG

Källor

Erik den rödes saga, övers. Joakim Liljegren, Samfundet Sverige-Island, 2015 (https://litteraturbanken.se/presentationer/specialomraden/ErikDenRodesSaga.html, hämtad 2017-08-19)

Harrison, Dick och Kristina Svensson, Vikingaliv, Natur & Kultur, Stockholm 2009, s. 147-175

Morrison, Susan Signe, A Medieval Woman’s Companion: Women’s Lives in the European Middle Ages, Oxbow Books, Oxford 2016, s. 27-31