Två barn ligger på en vit matta och surfar på en pekdator.

Två barn ligger på en vit matta och surfar på en pekdator. Bild: Mostphotos

Femåringen ska berätta för faster att han har lärt sig cykla. Men det visar sig att faster redan har läst det på Facebook. Hela släkten och mammas 73 kolleger vet också att lillasyster inte kissar i sängen längre och att tonåringen är uppkäftig i middagsbordet. Och att mamman ofta är trött på sina barn.

- Vad sa du, vad sa du, vad pratade ni om? brukar min egen dotter undra när jag stått och tisslat i dörröppningen med mamman till dotterns kompis, och kanske ytterligare sänkt rösten några gånger för att dottern inte ska höra.

- Pratade ni nånting om mig? VAD?

Det som avhandlas med väninnan i dörröppningen kanske inte hittas i nästa statusuppdatering på Facebook, men i princip handlar det om samma sak.

Vi pratar om barnen utan att de vet om det, över deras huvuden.

Skillnaden är att allt fler i våra ögon små roliga episoder delas med allt fler. Inte två eller fem, utan tvåhundra eller femhundra (jo man kan begränsa och välja vem som ser vad, men faktum är att det är få som gör det).

Föräldra- eller barnbloggarna har en obegränsad publik.

Nästa dag är jag med på dotterns gymnastikuppvisning med smarttelefonen i högsta hugg när hon nästan klarar av det hon tränat på hela hösten.

Men hon vet att bli uppmärksam när telefonen tas fram nuförtiden.

- Du lägger sen INTE ut det på fejsbuk!

Helst ska jag inte fotografera alls.

Vi har alla ett behov att dela sådant vi upplevt med andra och de sociala medierna gör det roligare än någonsin tidigare. Vad är nu det att hysterisera om, säger många.

”Det kommer att vara en självklarhet för dagens barn att finnas överallt på nätet om tio år”.

Men vet vi att utvecklingen går åt det hållet? Tvärtom har vi hört att ungdomar drar sig ur Facebook och föredrar mindre virtuella grupper att dela sitt liv med.

De sociala medierna och bloggarna är underbara för hemmamammor och -pappor. Man känner att man inte är ensam i det sömnlösa blöjbytarträsket och varje gillning, tummen upp eller virtuell kram gör det på riktigt lättare att orka.

Men när barnet är tillräckligt stort för att förstå att alla kan se hur hon leker barbielekar i glittriga strumpbyxor och det digitala spåret redan är gjort, måste man förstås kunna svara. Varför berättade du så mycket om mig på nätet, mamma?

Vad svarar jag då?

Hon kanske kontrar med att börja blogga om vårt familjeliv – pappa i randiga pyjamasbyxor och mammas vana att dricka direkt ur yoghurtburken.