1 januari började den så kallade klimatlagen att gälla. Den är startpunkten för en process som kommer att påverka allt industriellt, finansiellt och politiskt arbete i decennier.

MINISTER. Miljöpartiets och dåvarande miljöminister Åsa Romsons viktigaste arv är den breda enigheten kring den så kallade klimatlagen. Den kommer att ha betydande inverkan på all ekonomisk verksamhet i Sverige.

Klimatlagen liknar budgetlagen och binder kommande generationer på ett sinnrikt sätt. Ingen svensk regering kan i framtiden ignorera ansvaret för att minska utsläpp.

Lagen har tre delar. Vart fjärde år, året efter ordinarie val, ska regeringen ta fram en klimatpolitisk handlingsplan för att uppnå de av riksdagen fastställda långsiktiga klimatmålen. Där ska man redovisa hur arbetet går till och vilka åtgärder regeringen bör vidta.

Samma sak, men på kortare sikt, upprepas varje höstbudget då regeringen ska redovisa utsläppsutvecklingen under året, vilka beslut på klimatområdet som har tagits och vilka åtgärder som kommer.

Ett oberoende klimatråd inrättas som ska granska regeringens klimatarbete och komma med förslag. Det är tillsatt och har fått en bred samhällsvetenskaplig, ekonomisk och naturvetenskaplig kompetens. Ordföranden hämtades från finansmarknaderna, Ingrid Bonde, tidigare bland annat vd för AMF Pension.

Om man är lagd åt det svartsynta hållet skulle man kunna karaktärisera klimatlagen som ett politiskt påhitt utan verkan, men då tar man en mycket stor risk, i alla fall om man driver företag. Klimatlagens upprinnelse kom under alliansregeringen 2010, formaliserades av dåvarande miljöminister Åsa Romson 2014, utreddes av en parlamentarisk kommitté ledd av tidigare EU-parlamentarikern för KD Anders Wijkman 2016 och beslutades av en enig riksdag minus SD sommaren 2017.

Den politiska enigheten är alltså kompakt. Men stödet finns i bredare kretsar. Utredningsarbetet stödde sig på några internationella exempel, men framför allt på att Riksrevisionen, OECD, kommuner och näringslivet efterlyst ett sammanhållet, tydligt och effektivt svenskt ramverk för hur och när Sverige ska uppnå sina klimatpolitiska åtaganden.

Riksdagen har också i samarbete mellan regeringen och alliansen beslutat om målen. De är skarpa. Senast 2030, om 12 år(!), ska de sammanlagda utsläppen från transport, arbetsmaskiner, industri, energiproduktion, bostäder och jordbruk vara 63 procent lägre än de var 1990. Efter ytterligare 14 år, 2045, ska Sverige ha noll utsläpp för att därefter binda mer kol än vi släpper ut.

Transportsektorn, som bedöms vara den svåra delen för Sverige, fick ett eget mål och ska 2030 släppa ut 70 procent mindre än 2010. Några procentenheter kan kompenseras av beskogning i Sverige och utsläppsminskande investeringar utomlands, men i allt väsentligt handlar det om att utsläppen ska minska drastiskt här hemma.

I industriell mening är 12 år en kort tid. Det är alltså bråttom.

De styrmedel som är att vänta finns beskrivna i Miljömålsberedningens två utredningar. Det mest uppenbara är olika typer av skatter som ska fördyra användning av fossila bränslen. Den skattehöjning på bensin och diesel som började gälla 1 januari är tänkt att kompensera för det billiga oljepriset, men är i politisk mening typisk för hur det kommer att se ut. De partier som står bakom klimatmålen har svårt att gå till storms mot klimatskatter och de intresseorganisationer som värnar bilister och transportnäringar kommer att tvingas vänja sig vid en ny politisk miljö. Man kan inte längre locka ut oppositionen hursomhelst, ty den är bunden vid masten.

En annan politisk förändring är att alla riksdagspartier minus SD har uttalat att Sveriges främsta bidrag till det internationella klimatarbetet är att gå före. Standardargumentet om att Sverige inte kan ha strängare villkor än konkurrentländer är därmed försvagat.

Andra styrmedel är så kallade miljözoner i kommuner med successivt allt större områden för förbud mot utsläppsbilar. Välvilligheten mot tågtrafik kommer att stå sig och den generella samhällsplaneringen kommer att ta mycket större hänsyn till klimateffekten.

Som företag och investerare har man alla skäl i världen att ta klimatmålen och ramverket på allvar och noggrant följa processen. Om man sitter fast med fossila transportkedjor eller tillverkningsprocesser riskerar man ständigt fördyrande skatter och till slut raka förbud.

Om man däremot är tidigt ute med utsläppsfri teknik är tillväxtpotentialen betydande, och inte bara i Sverige. Många andra länder är inne i liknande klimatprocesser och generellt sätter man stor tilltro till att ny teknik, nya marknader och nytänkande företag ska lösa uppgiften. Trots sin ibland lite uppfodrande ton är klimatlagens förarbeten det kanske mest företagsvänliga och marknadstroende dokument som producerats på mycket länge.

Som politisk aktör är en trovärdig klimatpolitik en hygienfaktor. En eventuell moderatledd regering kommer att ha klimatprocessen som en av sina kärnuppgifter och måste i god tid skaffa sig kvalificerade uppfattningar och genomförbara förslag.

Klimatrådet första rapport kommer i februari. Gott nytt år!