Politiskt ledarskap består av två delar: Å ena sidan lyssna till vad folket vill, å andra sidan gå före och peka ut riktningen.

En politisk ledare måste både följa och leda. Men i dag har vi allt för många politiker som mest gör det förstnämnda. De lyssnar in opinionen och följer den. Dessutom försöker de ibland kopiera sina konkurrenter för att öka väljar- stödet.

Många svenska politiker tycks sakna förmågan att också leda opinionen. Få toppolitiker förmår att på allvar väcka hopp hos väljarna om att ett annat samhälle är möjligt.

En förklaring handlar om att politiska ledare i Sverige inte verkar över- tygande. Det är knappast någon som framstår som autentisk i bemärkelsen att hen själv tror på, och på allvar står för, sina värderin- gar och därmed lyckas övertyga oss om det rätta i hens idéer. Än mindre finns ett politiskt ledarskap som förmedlar en vision om Sverige i dag och i framtiden. Det finns en avsaknad av nerv, äkthet och trovärdighet. Politik handlar om livet. Men i dag är politiken mer livlös än någonsin.

Kanske hänger detta ihop med Decemberöverenskommelsen. Det lågvarv svensk politik går på kan skapa en nedtoning i ledarskapet, där ingen vill uppröra eller störa det som man kommit överens om. DÖ blir en överideologi som passiviserar viljan att förändra.

En annan tes om de livlösa politikerna handlar om att våra politiska ledare blivit för proffsiga och således mer framstår som PR-robotar än människor som vill förändra samhället. Det är viktigare att inte säga fel än att säga något alls.

Ytterligare en tes handlar om förnöjsamhet. Kanske är våra politiska ledare rätt nöjda med dagens Sverige och ser därför inte någon anledning till engagemang. Icke-engagemanget kanske är uttryck för "hälsan tiger still".

Den politiska ledare som i dag bäst förmedlar en vision och äkthet är dessvärre Jimmie Åkesson. Han och SD formulerar en tanke och känsla om ett Sverige i dag och i morgon, som dessutom förmedlas på ett övertygande vis. Vi litar på att Åkesson tror på det han säger och vill få till den förändring som uttrycks. Han leder opinionen. Åkesson är inte en del av DÖ, inte heller är han en PR-robot och han är definitivt inte nöjd med Sverige i dag. Konsekvensen blir att han lever ut sin politik.

Förmodligen finns en längtan hos det svenska folket att fler politiker skulle göra så. Kanske fyller SD delvis funktionen att stilla ett behov efter opinionsledande politiker och politik.

Övriga partiers ledare står för värderingar som nog egentligen passar många väljare bättre. Problemet är att ingen av dessa ledare i nuet lyckas förmedla att vad de vill och tror på. Passiviteten är total.

Allt var definitivt inte bättre förr men helt klart fanns det mer av nerv, driv och äkthet på Gösta Bohman, Olof Palmes och Torbjörn Fälldins tid. Fler partiledare än Åkesson måste våga börja leda och inte bara följa.