Svensk migrationspolitik känns idag som en ansvarslös shoppingmissbrukare som handlar på kredit. Ett gränslöst väsen med en kraftigt övertrasserad samhällsekonomi som ändå fortsätter att shoppa trots att kontot sen länge är tomt. Jag fick ett mejl från en förvaltningschef i en kommun i Skåne som uttrycker stor oro inför framtiden. Läs gärna vederbörandes ord, och sätt dig sen in i den svindlande overklighetskänslan att pengarna är på väg att ta slut.

“Vi som arbetar i kommuner är vana vid och jobbar jämt på att hitta besparingar och att ständigt hålla nere kostnader. Att alltid känna att vi inte har resurser att ge våra kommuninvånare vad de förtjänar. Men nu är det smått skrämmande tankar som börjar bli lite påtagliga. Vi har ju blivit lamslagna i många av våra funktioner då så många nya invånare kom. När förlamningen och den mesta akuta chocken nu lagt sig ser vi nu snart konsekvenserna. De nya invånarna måste vi lösa det för, vi ställs ju inte inför några val här. Resurserna “ska/måste” omfördelas till de nyas fördel. Det vi nu börjar få till oss i verksamheterna är att börja tänka i, drastiskt uttryckt, något av en nedmontering av desamma. Vi tar bort resurser från det som inte “måste” göras. Som t ex samhällsplanering och dess utveckling. Liksom att börja se över om vi verkligen inte kan låta bli att återbesätta pensionsavgångar och till och med ta bort personal. DETTA är signaler som nu kommer uppifrån och en helt ny känsla infinner sig hos oss. Kommer vi nu vara tvungna att stoppa vår samhällsutveckling, eller att ens kunna upprätthålla den som finns, t o m nedmontera? Kommer så väl behövda krafter i den kommunala sektorn tvingas bort från sina jobb? Jag ser akuta åtgärder komma i stora mått och inom snar tid. Vi får till oss att ett hyfsat tungt 2018 inte kommer vara nåt mot 2019. Vad händer sen? Och vad har redan hunnit hända 2019? Tendenserna måste vara likadana i alla kommuner nu. Det sägs ju, utan att det kanske tas riktigt på allvar, att vi kan inget annat än att montera ner välfärden med dessa nya förutsättningar. Nu är det snart allvar?! Vad händer?!”

“Många av kommunernas medarbetare är redan utbrända dessutom, de går på knäna, de går hem på obestämd tid. Våra kommuner är redan maximalt slimmade, på gränsen till anorektiska. Osthyvelmodellen fungerar inte längre, organisationerna är nedhyvlade till benknotorna. Vi kommunanställda gör så gott vi kan, styrda av amatörer inom arbetsområdet. (Politiker är ju vanliga invånare, oftast med helt andra kompetenser än de som de styr över. Inte så konstigt.) Så nu blir det framåt se över att plocka bort hela verksamheter. Detta innebär att det direkt och snart kommer få konsekvenser för samhällets funktioner. Samtidigt rinner statens pengar mellan fingrarna, in i stora svarta hål. Medan vi chefer, med blandade känslor, försöker få medarbetarna att känna ok inför att, av respekt för medborgarnas skattepengar, avstå sin välförtjänta julklapp på 200 kr.”

Läs gärna detta igen: “Detta innebär att det direkt och snart kommer få konsekvenser för samhällets funktioner”. Det är sånt här som politiker inte talar om. Konsekvenserna. När hela verksamheter måste avvecklas. Vilka? Till exempel stöd till utsatta kvinnor och barn? Och vad händer när folk inte orkar mer? När de faktiskt inte får någon lön, för att pengarna tagit slut?

Helena Edlund, som är en mycket klok och skicklig skribent (och ibland krönikör här på Katerina Magasin) beskriver de personliga delarna av scenariot mycket bra i sin text “Vad händer när alla går hem?” Jag citerar Helenas ord: “Inom allt fler områden blir det tydligt att Sverige är ett stressat samhälle och nu kommer löftena som ska lugna oss: Det utlovas fler poliser, fler lärare, fler inom vården. Men bakom varje tjänst finns en människa – och vilka är dessa? Platserna på polishögskolan gapar redan tomma. På lärarhögskolan fylls bänkarna även med de mest studiesvaga eftersom det inom några år kommer att saknas 65 000 lärare. Bristen på vårdpersonal är så stor att man infört sjuksköterskefria avdelningar, trots att internationell forskning visat att dödligheten då stiger. Löftena är tomma ord. Inget mer än så.”

Det är delvis det som sker just nu. Både pengarna och de mänskliga krafterna tar slut. I förvaltningschefens fall blir personal arbetsbefriad för att ekonomin brister. Men de som blir kvar måste jobba mer. Allt färre får slita för att försörja alltfler. Citerar åter Helena: “Men. Som individer har vi alla en punkt där vi inte orkar längre. När antalet minus överväger antalet plus så ger vi förr eller senare upp. Antingen gör vi ett medvetet val att prioritera vår egen fysiska och psykiska hälsa, eller så gör kroppen valet åt oss. Då går vi in i väggen – och går hem. Det finns en ”point of no return” där läget blivit så illa att det inte går att förbättra, ens med fagra löften. Frågan är om vi snart är där? En sak är däremot säker: När vi är där, kommer det att märkas. För vad händer när alla går hem?

Personligen har jag inga bra svar. Jag tänker att det måste ändras, att Sverige måste få en lättnad snart. Att det inte går att köra bilen på bara fälgarna. Människor mår inte bra. Utanförskapet fördjupas. Ja, Sverige går bra på pappret men fråga folk privat. Läs de här mejlen jag får där förtvivlan och oron lyser igenom. Och vi har tuffa år framför oss. Ett land som redan nu på många håll går på knäna. Jag är bekymrad.

Samtidigt fick vi nyligen veta att det planeras att byggas NIO nya städer i Sverige. För att det behövs hundratusentals nya bostäder. Jag funderar på vilka som ska bygga de här samhällena, vilka som ska fixa infrastrukturen och som sen ska sitta i de nya kommunerna, i den nya skolorna och på de nya polisstationerna? Det låter ju bra och optimistiskt, men hur ska det göras rent praktiskt? Åter får jag en känsla av en grandios shoppingmissbrukare som bara ska ha och ha men som saknar täckning för all denna konsumtion. Ekvationen känns inte rimlig eller hållbar.

Igår läste jag en text av Anna Dahlberg på Expressen – “Flyktingkrisen inte över i kommunerna”. Anna Dahlberg har varit i Eskilstuna och intervjuat S-politikern Jimmy Jansson, samt hälsat på i ett utanförskapsområde. Det kaos hon beskriver har jag också sett med egna ögon, i till exempel Hässelby Gård, Rinkeby, Husby utanför Stockholm, i Vivalla i Örebro och i Gottsunda, Uppsala. Jag har fått många brev från till exempel personer i Ronneby, Silverdalen (Småland), Kalmar, Jönköping, Landskrona, Norrköping, Gävle, Kristianstad, Hässleholm, Borås, utanförskapsområden som Bergsjön och Angered i Göteborg, ja listan kan göras lång. Anna Dahlberg skriver i sitt reportage om Eskilstuna att bland inrikes födda är arbetslösheten fyra procent. Men bland de utrikes födda står hela 36 procent utan jobb. “Vi skickar in människor i parallella samhällen – i egna språkbubblor och kulturbubblor. Vi tappar greppet om folk”, säger Jimmy Jansson i reportaget. Anna Dahlberg skriver vidare att det inte finns någon långsiktig lösning för var människor ska bo. Det är trångbott och eländigt och nya utanförskapsområden skapas.Ska de nio nya städerna lösa problemen? I så fall när? Nio städer byggs inte över en natt. Det har tagit lång tid att skapa svensk välfärd.

Jag får ibland reaktioner från vissa läsare om att jag bara återger enstaka personers åsikter, att det handlar om någon individ här och där, och att det där för inte går att utläsa någon större bild av de här samtalen, intervjuerna och reportagen. Då vill jag säga följande: Många av dessa kritiker förstår uppenbarligen inte hur journalister jobbar, och de vet definitivt noll om hur jag arbetar och vilka breda kontaktytor över hela Sverige jag har. Hur många människor som faktiskt vänder sig till mig och som berättar om sina erfarenheter. Och detta är inga låtsaspersoner. De är äkta personer med yrken inom polis, vård, barnomsorg, kommun, landsting, de är både politiker och lekmän och föräldrar till små och större barn, de är anhöriga och även engagerade i samhället på olika sätt. Dessutom kan jag berätta att jag personligen inte har inblick i hur arbetet utförs på till exempel en kommun. Så jag kan inte hitta på sånt, jag skulle inte kunna hitta på det förvaltningschefen här ovan skriver till mig. Likaså det som sker på sjukhus, inom polisen, socialtjänsten… Jag återger det jag får mig till livs. För det är så här livet ser ut just nu på många, många håll i Sverige. Jag tänker att de här berättelserna kanske kan bli en läkande process, som i tolvstegsprogrammet. När vi delar bekymmer med varandra, så uppstår en känsla av tröst och gemenskap. Det är därför jag skriver. Det är därför jag låter människor komma till tals. De flesta vågar eller orkar inte framträda med sitt eget namn, för vi lever i en tid då kritik av hur samhället sköts och missnöje med den fartblinda migrationspolitiken lätt leder till häxprocesser. Men ändå vill man berätta. Och jag tänker, att förr eller senare måste något hända, något måste förändras. De här berättelserna kanske är en del av vägen dit.

(Alla bilderna i texten är tagna av mig, på mina resor i Sverige, där jag söker efter bilden ingen tycks vara överens om.)

Uppdatering 11/9:

En twitterföljare gjorde mig i morse uppmärksam på att Varberga Centrum inte längre ser ut som det gjorde då jag tog den första bilden. En brand har sedan dess härjat och idag ser det ut som bilden ovan visar. Jag har ingen aning om kostnader för allt detta, men en sak är säker och det är att det kommer kosta oss skattebetalare.

*********

Stötta mig gärna genom att köpa min senaste bok Vapendragerskan! Det är den tionde delen i romanserien om barnmorskan Cecilia Lund, utgiven på mitt eget förlag Palm Publishing, som jag valde att starta då Piratförlaget – där jag tidigare gett ut mina vuxenböcker – vände mig ryggen då jag berättade sanningen om samhällsutvecklingen i Sverige.

Vill du också bli intervjuad, komma i kontakt med mig eller tipsa om något, dela med dig av din historia/erfarenheter eller skriva själv? Mejla mig på [email protected] – dock arbetar jag ensam, så jag svarar i mån av tid! Läser alla mejl. Vill du vara med och stötta mig, den fria debatten och oberoende journalistisk? Bidrag till mitt heltidsarbete tas tacksamt emot via swish på 0733289122 eller konto 5206-0000114 (första fyra siffrorna är clearingnummer). Har även skaffat crowdfundingtjänsten Patreon och finns här: https://www.patreon.com/katjanouch Blir glad för varje liten slant! Största tacken på förhand! Och tack alla ni som redan bidragit, ni anar inte hur glad jag är över det ni ger och det ni skriver, även om jag inte kan tacka var och en av er personligen. Ni ger mig kraft och mod att fortsätta. <3 Tillsammans kan vi förändra världen.