Suomi oli jääkiekossa vuosikymmenet aina lähellä voittoa. Nyt meillä on joukkue, joka teilaa pois tieltään joukkueen toisensa perään. Tutkijan mukaan sellainen hämmentää osaa kiekkokansasta, joka rakastaa voittoja vaikeuksien kautta.

Suomesta on saattanut tulla jääkiekossa jo liian hyvä. Ainakin suomalainen kiekkokansa joutuu opettelemaan uuteen voittamisen kulttuuriin.

– Kun olen puhunut ihmisten kanssa, niin moni sanoo oikein kaipaavansa vaikeuksien kautta voittoon -draaman kaarta. Nyt kysytään, että mitä oikein tapahtuu, kun voitetaan näin selvästi, sanoo suomalaista jääkiekkokulttuuria tutkinut dosentti Benita Heiskanen Turun yliopistosta.

Benita Heiskanen. Yle

Suomessa oli joukkuepeleissä vuosikymmeniä häviämisen kulttuuri. Leijonajoukkue lähti tärkeisiin peleihin altavastaajan asemasta, hävisi useimmiten ja silloin tällöin voittaessaankin nousi voittoon hirvittävien vaikeuksien kautta. Turhautuminen ja murheessa rypeminen tappion hetkellä oli osa kokemusta, jonka jälkeen voittaminen oli silkkaa euforiaa.

Tänä keväänä monet pelit ovat menneet tuloksellisesti läpihuutojuttuina, esimerkkinä alati inhottavan Kanadan tyrmääminen maalein 4–0. Eilisessä Venäjä-pelissä kisojen isäntämaa jätettiin vaille mahdollisuuksia.

Mats Sundin ei enää kummittele takaraivossa

Benita Heiskanen näkee käänteen tapahtuneen viimeistään viime talven Nuorten Leijonien kultajuhliin päättyneessä turnauksessa, jossa pelaajien riemu kaukalossa tarttui yleisöön sosiaalisen median hehkutuksen kautta.

Patrik Laine on kisojen pistepörssin kakkosena ja Sebastian Aho pelasi itsensä otsikoihin upottamalla pelätyn Venäjän kahdella maalillaan. He eivät ole olleet kokemassa sitä, kun Mats Sundin upottaa yksin Suomen muutamassa sekunnissa.

– Nämä nuoret pelaajat eivät hätkähdä ovetshkinien tai muiden suurten NHL-tähtien edessä, vaan pelaavat itsevarmuudella, Heiskanen sanoo.

Uusi suvereeni voittamisen kulttuuri ei kuitenkaan näyttäisi ainakaan vielä laimentaneen intoa seurata kisoja. Voittamiseen ei kai voi kyllästyä?

– Ihan jo television katsojamääristä ja siitä, mitä kaduilla ja kotitalon hississä näkee, niin intensiteetti on valtava, Heiskanen sanoo.

Historiallinen kolmas maailmanmestaruus?

Kiekkohuumaa korostaa entisestään se, että molemmat nuorten joukkueet, alle 20-vuotiaat ja alle 18-vuotiaat, toivat jo kultaa Suomeen aiemmin tällä kaudella.

Jääkiekon kansallinen erityisasema vaikuttaa myös siihen, että ihmiset jotka eivät seuraa lätkää suhtautuvat siihen voimakkaan kielteisesti.

– Tässä on perinteinen kahtiajako niin kutsutun korkeakulttuurin ja kansanomaisemman kulttuurin välillä. Toiset kokevat voimakkaasti, että ei ole mitään järkeä hehkuttaa tällaista kumilaatan perässä menemistä, Heiskanen sanoo.

Myös fanikulttuuriin olennaisesti liittyvä karnevalismi ärsyttää. Sinivalkoinen peruukki, naamaan maalattu Suomen lippu ja ylisuuret aurinkolasit kiristävät otsasuonta oikein tosissaan. Pelin seuraamiseen liittyvä holtiton alkoholinkäyttö rumentaa katukuvaa ja herättää pahennusta.

Siitä huolimatta ei liene toista ilmiötä, joka yhtä laajasti yhdistäisi suomalaiset saman asian äärelle kuin Leijonien pelit MM-kisoissa.

– Ei ainakaan ole toista urheilumuotoa, joka yhtä tehokkaasti aloittaisi kevään tunteen ja ne ainutlaatuiset yhteisölliset kokemukset, Benita Heiskanen sanoo.