Det er selvfølgelig en påstand, men vi ved, den er rigtig, for vi genkender det i os selv:

Vi er en nation af bullshittere.

Vi taler om ting, vi ikke har forstand på. Vi forsøger at fremstå bedre, end vi er. Og vi gør det for ikke at tabe ansigt. Vores kultur er indhyllet i varm luft, og det præger vores forhold til viden:

Vi ser lidt nyheder, så vi kan sige, at »SF betalte magtens pris ved kommunalvalget.«

Vi ser lidt nyheder, så vi kan sige, at »det stærke ved Yahya Hassan er hans autentiske stemme«.

Vi ser lidt nyheder, så vi kan sige, at »NSA-skandalen er virkeliggørelsen af George Orwells vision.«

Vi ser lidt nyheder. Ikke for meget, men akkurat nok til at vi kan klare os igennem en samtale. Det er vores hemmelighed: Vi ser ikke kun nyheder for at blive klogere, vi ser også nyheder for ikke at falde igennem. Det er nødvendigt, hvis man vil begå sig socialt, at man fremstår velorienteret. Det forventes, at man interesserer sig for samfundet – ikke bare for det nære, men også for det globale.

Ved man ikke, hvad der foregår i Egypten, er man blank på frihandelsaftalen og Malmros’ nye film, har man samtidig røbet en uklædelig indifferent livsindstilling, der kan få fatale konsekvenser for ens sociale liv. Man må kunne tale med. Om politik, økonomi og kultur. Men da de færreste af os evner at sætte os ind i det hele – i bedste fald fordi vi ikke har tid, i værste fald fordi vi ikke interesserer os nok for det – ender vi ofte med at bluffe os igennem det meste.

Derfor denne bekendelse: Jeg er en bullshitter. Og denne påstand: Det er du formentlig også.

Teoretisk bullshit

I 2005 udgav professor emeritus i filosofi ved Princeton Universitet Harry G. Frankfurt en opsigtsvækkende lille pamflet med titlen On Bullshit. Frankfurt er i dag 84 år og har levet længe nok til at vide to ting: 1) At vi som regel ikke aner, hvad vi taler om, og 2) At det sjældent afholder os fra at tale alligevel. Ifølge Harry G. Frankfurt er et af de mest iøjnefaldende træk ved vores kultur, at »vi er omgivet af så meget bullshit«.

»Alle udsættes for det. Alle bidrager til det. Og alligevel kan ingen rigtig forklare, hvad det er, eller hvad det gør ved os,« siger Harry G. Frankfurt på telefon fra Princeton, New Jersey, hvor han bor med sin kone Joan i et hus tæt på universitetet.

Harry G. Frankfurt regnes for en af det 20. århundredes mest indflydelsesrige moralfilosoffer og er især kendt for sine analyser af frihedsbegrebet og forståelsen af fri vilje. Men det var først, da hans lille 67-siders kuriøse lommebog On Bullshit udkom i 2005 (og straks strøg ind på New York Times bestsellerliste med mere end 700.000 solgte eksemplarer), at han blev introduceret til det store brede publikum med blandt andet en gæsteoptræden hos John Stewart på The Daily Show, der selv som komiker har gjort det til en levevej at udstille den daglige strøm af bullshit, der udgår fra medier, politikere og storskrydende pundits.

»Analytisk filosofi, som jo er mit felt, handler grundlæggende om at udforske begreber, som vi tror, vi allerede kender. Så da det på et tidspunkt gik op for mig, at jeg ofte brugte termen ‘bullshit’, men sjældent kunne forklare, hvad jeg egentlig mente med det, besluttede jeg mig for at kigge nærmere på fænomenet,« forklarer Frankfurt.

I sin bog forsøger han med lige dele akademisk grundighed, psykologisk indsigt og tør humor at nærme sig både en teoretisk og en sproglig afgrænsning af begrebet. Bullshit er, siger Frankfurt, beslægtet med begreber som bluff, humbug og spin, der alle kan betegnes som forskellige former for retorisk manipulation, men som ikke er decideret løgnagtige.

Som illustration henviser han til et uddrag af den amerikanske forfatter Eric Amblers roman Dirty Story, hvor en karakter ved navn Arthur Abdel Simpson genkalder sig et råd, han fik af sin far som dreng: »En af de ting, han lærte mig, var: ’Fortæl aldrig en løgn, hvis du i stedet kan bullshitte dig igennem’.«

I eksemplet, som i mange lignende tilfælde, kan ordet bullshit problemfrit udskiftes med ordet bluff, uden at meningen bliver en anden.

Derimod må bullshit ikke forveksles med ’løgn’, som er noget grundlæggende andet, pointerer Frankfurt.

»Bullshit har ingen respekt for sandheden og ser ingen værdi i den, hvorimod løgnen i det mindste anerkender vigtigheden af sandheden – som den så tilfældigvis selv står på den anden side af.«

Løgneren og bullshitteren har ganske vist det tilfælles, at de begge er uærlige. Men deres uærlighed gælder ikke det samme: Den, der lyver, er uærlig om, at han bevidst fortæller en usandhed for at lede tilhøreren væk fra en korrekt forståelse af virkeligheden. Den, der bullshitter, er derimod uærlig om, at han er komplet indifferent over for sandhedsværdien af sit eget udsagn.

»Det, han siger, kan være sandt eller falsk – han er dybest set ligeglad,« siger han.

»Derfor opfatter jeg også udbredelsen af bullshit som en større trussel mod sandheden end løgnen er. Det er en mere samfundsnedbrydende praksis at bullshitte end at lyve, for udbredelsen af bullshit knæsætter en holdning til, at sandheden ikke er vigtig.«

Narnia ligger i Syrien

Men hvis bullshitteren ikke er interesseret i sandheden, hvad er han så interesseret i? Hvad er det, han med sit bullshit forsøger at opnå? Ifølge Frankfurt kan det være mange ting:

»Måske ønsker han at imponere andre, måske ønsker han at overbevise dem om sit værd, måske forsøger han at vinde deres sympati, eller måske forsøger han bare at passe ind. Men bottom line er, at han manipulerer for at opnå sit mål. Han er ikke optaget af, om det, han siger, er sandt. Han er kun optaget af, hvilken effekt det, han siger, har på tilhøreren.«

Det er et spil, der foregår i alle klasser, domæner og områder af vores samfund.

Tag for eksempel marketing- og reklameverdenen, som med Frankfurts ord er en branche, der »eksplicit er helliget produktionen af bullshit«. Tag politik og spin, der handler om at sælge budskaber og kapre vælgere og dermed også er »en form for marketing, der inviterer til bullshit«. Eller tag det store og omfattende område, vi kunne kalde den sociale børs, hvor vi dagligt forsøger at fremme vores personlige aktieværdi ved at »bullshitte os til at fremstå mere kloge og interessante«.

Et hjemligt eksempel på det sidste blev for nylig præsenteret i bedste sendetid, da en reporter fra underholdningsprogrammet Søndag Live gik på gaden for at spørge, hvor meget danskerne ved om konflikten i Syrien, og kom hjem med følgende tåkrummende ordveksling med en ung mand i 30’erne: Reporter: »Har du hørt om de kemiske angreb der har været mod Narnia?«

Ung mand: »Ja, det ... mod Narnia?«

Reporter: »Ja, det er jo hovedstaden i Syrien.«

Ung mand: »Nå, ja – ja, ja!«

Reporter: »Er du bekymret for, at der skal komme flere kemiske angreb mod Narnia?«

Ung mand: »Ja, det er jeg i høj grad – absolut!«

Klippet er ifølge Frankfurt et skoleeksempel på, hvorfor vi er omgivet af så meget bullshit – men som han påpeger, findes der også andre og mindre selviske motiver for at bullshitte end ønsket om at fremstå som et vidende og belevent menneske.

»Bullshit kan også fungere som et middel til at ... skal vi sige ’smøre’ sociale situationer på, så de glider lidt nemmere. Hvis man altid kun begrænsede sig til at tale om det, man ved noget om, ville mange samtaler formentlig hurtigt være forbi. For når det kommer til stykket, er der ikke så mange områder vi egentlig ved noget om.«

– Så det meste af det, vi siger, er med andre ord bullshit?

»Well... meget af det er i hvert fald.«

En guide til bluff

To afslørende dokumenter om vores samtid blev for nylig delt på den danske netværksplatform Kommunikationsforum.dk. Det ene bærer titlen Bluffers guide til bogmessen og er en instruktion i, hvordan man kan bruge den årlige københavnerbegivenhed til at »flashe sit kulturelle overskud« uden samtidig at behøve at »læse avisernes kultursider.« Det andet lyder titlen Bluffers guide til kommunalvalget og tilbyder et politisk lynkursus, så man kan »bluffe sig gennem« de politiske diskussioner og imponere sine »politiske hipster-venner, der altid strør om sig med kloge analyser og insiderviden«.

De to indlæg er ikke skrevet uden humor, men det er en form for humor, som kun er sjov, fordi den samtidig rummer en kerne af sandhed: I forstillelsen ser vi vores egne brister og bliver opmærksomme på bullshitteren i os selv.

»Det sjove er, at bullshit er blevet så bredt accepteret, at en bluffers guide i dag nærmest fremstår helt uskyldig – for det er jo bare sådan, man gør,« siger Frankfurt, der opfatter indlæggene som et generelt symptom på en »dalende respekt for sandheden«, der er ved at udvikle sig til »et samfundsproblem.«

– Men det er jo ikke så nemt at ændre på, for i mange kredse hersker der et socialt pres for at være velorienteret og have en holdning – og det kan være svært at leve op til uden en vis portion bullshit ...

»Det er jeg enig i, og du leverer samtidig en del af forklaringen på, hvorfor bullshitt hober sig op: Det er, fordi der er så megen snak! Folk befinder sig konstant i situationer, hvor de ikke ved, hvad de skal sige, men hvor situationen kræver, at de siger noget. Så de fortsætter med at snakke, mens de forsøger at skjule, at de ikke ved, hvad de snakker om.«

– Er det blevet værre?

»Nu har vi jo ikke nogen statistikker, der kan bekræfte det, men ja, jeg mener helt åbenlyst, at det er blevet værre med årene, og at det er sket som en logisk følge af, at vi lever i et kommunikationssamfund, hvor der generelt er blevet mere snak.«

– Men hvad er alternativet?

»Alternativet? Det er at holde kæft!«

– Jeg må indrømme, at jeg også selv bullshitter engang imellem. Jeg planlægger ikke at gøre det, men pludselig sidder jeg alligevel og galper op om ting, jeg ikke ved noget om ...

»Jamen, du sætter her fingeren på noget vigtigt, og det er, at der i dag er hele klasser af folk – journalister medregnet – som ligefrem bliver betalt for at sidde og bullshitte. De tjener deres løn ved at tale om ting, de ikke ved noget om. Det er de såkaldte pundits eller politiske kommentatorer, og de er stort set over alt.«

– Hvad med Dem selv, professor, hvornår har De sidst bullshittet?

»Jeg ville gerne give dig et eksempel, men problemet er, at jeg meget sjældent bullshitter, så jeg har ikke rigtig nogle gode eksempler at tage af.«

Han holder en kort pause – men lang nok til, at tavsheden for længst er blevet akavet, da han lakonisk tilføjer:»Det var, hvis du skulle være i tvivl, selvfølgelig det rene bullshit.«