Det er næsten to måneder siden dommen faldt over min overgrebsmand. Han blev ikke dømt for det voldtægtsforsøg, jeg anklagede ham for, og han nægtede pure, men han blev dømt for alt det andet, han udsatte mig for. Advokaterne fik deres salær. Ekstra Bladet fik deres click bait-overskrift. Han blev sat i fængsel og bliver om nogle år smidt ud af landet. Jeg tog hjem og spiste en rundtenom.

Jeg har lige siden fået lykønskninger, klap på skulderen og er blevet fejret, som om jeg har scoret det afgørende mål i finalen. Som om jeg har vundet et eller andet. »Så kan du endelig sætte et punktum,« siger folk, »nu er det kapitel slut!«

Men sådan er det ikke. Det eneste, jeg føler, er, at min overgrebsmand har forladt mig, og jeg for første gang er helt alene, mere i krise end nogensinde før.

Når de lykønskende mennesker kan se, at jeg ikke begynder at klappe i mine hænder og hoppe op og ned af glæde, bliver de utilpasse. Panikken afsløres i deres blik. De prøver febrilsk at klappe mig på skulderen én gang til: »Er det ikke bare fedt?«

Jeg er begyndt at spille med på det. Har sågar givet en highfive i et lettere desperat forsøg på at skjule mit elendige pokerfjæs. Jeg orker ikke længere det akavede øjeblik, hvor de finder ud af, at jeg overhovedet ikke synes, det er fedt. Hvor det går op for dem, at en retssag blot er en stikflamme i det smertehelvede, jeg er gået igennem, og at straffen kun tilfredsstiller deres retsfølelse – ikke min.

Tomrum

For hver gang jeg står i den situation, bliver jeg mere ensom. For hver gang jeg skal påtage mig andres glæde, falder jeg dybere ned i isolationen.

Jeg skammer mig over, at jeg ikke bare kan være glad ligesom alle andre. Jeg skammer mig over, at jeg kan mangle det menneske, der satte mig i den her situation til at begynde med.

Jeg kender kun hans navn, nationalitet, øjne og stemme, men han har fyldt alt i mit liv i halvandet år. Han har været en fast følgesvend, lige siden han med sine hænder tiltvang sig adgang til min krop. Han har defineret min hverdag, mit sexliv og min identitet. Han har bestemt, hvem jeg skulle elske, og om jeg kunne danse. Han har været med mig i Netto, til middag og i forelæsningssalen. Han har været i min seng og i mine mareridt. Nu forsvinder han, og jeg er tom. Som kæresten, der ikke længere elsker mig. Som bedsteforælderen, der dør.

Det er ikke, fordi der ellers er ligheder mellem mine ekskærester, afdøde bedsteforældre og min overgrebsmand. Men hvad enten det, der forlader dig, er mørkt og ondskabsfuldt eller lyst og lykkeligt, så efterlader det et tomrum. Tomrum er bare tomrum.

Jeg savner ham ikke. Jeg savner heller ikke mig selv som offer. Jeg er hverken længselsfuld eller melankolsk. Der er intet ved det sted, jeg kommer fra, der trækker mig tilbage. Intet andet, end at jeg trods alt var hel. Måske var jeg et offer, men i det mindste var jeg noget. Måske var det smertefuldt, men i det mindste følte jeg noget.

Jeg går og venter på at blive vred eller ked af det. For den sags skyld lettet eller lykkelig. At jeg reagerer på den ene eller anden måde, men der er ingenting. Der er alting. På samme tid.

Retfærdighed

Han blev ikke dømt for voldtægtsforsøget. Det er okay. Jeg havde ikke beviserne for det. Sådan fungerer et retssamfund, sådan skal det være. Der er et gab mellem ret og retfærdighed, og der kan være langt fra sandhed til bevis. I denne omgang faldt det ud til hans favør.

Det må stå hen i det uvisse, om det faktisk var hans intention at voldtage mig. Det ændrer bare ikke på, at det i min historie var nøjagtig det, han ville. Han fik mig til at tro, at jeg skulle voldtages. Jeg frygtede for mit liv. Han fratog mig retten til min krop og krænkede kernen af mit privatliv. Det er dét, jeg reagerer på.

Min reaktion eksisterer uagtet en juridisk afgørelse. Smerten er ikke blevet mindre reel, blot fordi der er tre dommere, der har skullet få et beviseligt faktum til at stemme overens med nogle paragraffer i straffeloven.

På intet tidspunkt har jeg haft behov for hævn, jeg har aldrig været vred på ham. Det ville jeg ønske, jeg var. Det er alle andre. Det har været svært at navigere i andres undertiden ustyrlige raseri, når jeg mest af alt har følt empati for det tydeligt fortabte menneske, jeg mødte den nat. Jeg har tilgivet ham for længst. Det er ikke det samme, som at jeg har tilgivet hans handling, men jeg har tilgivet ham som menneske.

Alt dette ikke for at sige, at en retssag er ligegyldig. Den har – som med straffesager generelt – i det store billede været vigtig for den kollektive retsfølelse i vores samfund, og i det mindre billede har den givet mine tætteste medmennesker ro i sindet. Det er bare vigtigt at have for øje, at samfundets hævn ikke altid er offerets hævn, og at retfærdighed ikke er så enkelt som en straf.

Forbundet

Jeg har brug for en sejr. Efter at have været tværet i jorden, har jeg brug for at vinde. Men jeg har brug for at vinde over situationen og ikke over ham – tage skæbnen tilbage i mine egne hænder. Den kamp slutter ikke ved afsigelse af en dom. Den udkæmpes i nogle helt andre fora end en retssal og på en helt anden måde end et vidnesbyrd.

Min sejr var, da jeg 11 måneder efter overfaldet grinede igen for første gang. Min sejr er, når jeg hver dag står op og krammer mine venner, kysser min familie, går på arbejde, studerer og på gode dage føler lykke. Min sejr bliver, når jeg igen kan være sammen med en mand.

Han var ikke godt selskab i sorgen, men han var selskab, og han var det eneste selskab, jeg havde. Jeg deler den nat med ham. Kun ham. Ligegyldigt hvem og hvor mange jeg fortæller historien til, vil han stadig stå tilbage som den eneste, der rent faktisk var der. Vi var de eneste to, der delte netop den tid og det rum. De eneste to, der fik ilt af den luft, jeg skreg i. De eneste to, der følte slagene i slåskampen.

Vi blev uløseligt forbundet i én handling, der ændrede begge vores liv for altid. Retssagen var det sted, hvor vi mødtes om det igen. Vi forblev forbundet gennem en navlestreng af jura.

Dommerne har klippet navlestrengen over ved at afsige dommen. Nu er han væk, og jeg står med en kontant erstatning i hans sted. De skulle være en form for retfærdighed, men pengene giver mig mest af alt kvalme.

Jeg døde den nat. Hvem end, jeg var før ham, gjorde. Hun eksisterer kun som et støvfnug i hukommelsen, som én, jeg mødte i en tåget tequilabrandert på LA Bar torsdag nat. Det er ikke hende, der er i krise. Det er den, jeg blev, der er blevet forladt af ham, der skabte min nuværende eksistens.

Jeg er lykkelig og ulykkelig. Jeg er fængslende angst og flyver frit. Jeg er det stærkeste, jeg nogensinde har været, og skrøbelig som et nyfødt spædbarn, der åbner øjnene for første gang. Først nu kan jeg definere mig selv uden ham.

Jeg ved ikke, hvem jeg er. Jeg ved ikke, hvor jeg skal hen. Jeg ved blot, at det punktum, andre sætter ikke er mit, og at det kapitel, andre slutter, ikke eksisterer i min bog. Jeg ved blot, at min overgrebsmand har forladt mig, og jeg står åndeløs og ensom tilbage på slagmarken – stadig i krig, men nu kun med mig selv.