Når man selv er pædofilioffer, bliver man naturligvis ekstra vaks i forhold til børn. Børn skal ikke udsættes for overgreb – overhovedet. Derfor må jeg tilstå, at jeg har studset over, at man fra dansk side ser så lemfældigt på de såkaldte barnebrude, som befinder sig på danske asylcentre.

Nogle af barnebrudene har man – efter samtaler med både barnet, som er under 18, og den voksne mand, de angiveligt er gift med – givet lov til at bo sammen med deres sommetider langt ældre ægtefælle. Andre gange har man skilt de to, fordi man fandt, at forholdet simpelthen var for grelt. I endnu andre forhold har man – måske næsten mest perverst – ikke helt kunnet afgøre, om det hele var i orden eller ej, og derfor har man tilladt, at barnet og den voksne mand »er sammen i weekenderne«, som én avis beskrev det, som reelt sagtens kunne være serier af seksuelle overgreb.

For hvem ved?

For mig handler hele den sag egentlig ikke om det enkelte »par«, men mest om de argumenter, man bringer til torvs. Da jeg som barn kom i kløerne på en pædofil – og da jeg siden stødte på Pædofilgruppen, som var en slags fagforening for seksualforbrydere, der siden gik under jorden – mødte jeg en række nærmest sindssyge argumenter, som handlede om, hvor almindeligt, smukt og naturligt »sex med børn«, som voldtægterne kaldtes, egentlig var.

Skilt ad fra deres mænd: Barnebrude græder, besvimer og truer med selvmord

Pædofilgruppens allervigtigste argument var et smart retorisk greb. Når de pædofile blev fordømt af omverdenen, sagde de: »Nu skal vi jo lige nuancere tingene lidt. Alting er ikke sort og hvidt.« Med andre ord: Pædofili er ikke altid pædofili. Måske er det også lidt noget andet. Eller også er det slet ikke rigtig pædofili. Det kunne for eksempel være romantisk kærlighed, der jo kan vise sig på mange måder. Romantik kan også opstå imellem to af samme køn. Hvorfor skulle det så ikke tilfældigvis kunne opstå mellem en voksen og et barn? Skal kærlighed nu fordømmes?

Pædofilgruppens andet vigtige argument var en naturlig følge af det første. Nemlig: Børnene vil selv. Hver gang man spørger pædofile, hvad de egentlig har gang i, fremhæver de dét: Børnene forfører dem. Børnene lægger op til dem. Børnene er, ja, frække. Tænk bare på Vladimir Nabokovs Lolita. Eller også siger de: Spørg selv børnene, om de har noget imod mig. Spørg selv børnene, om jeg gør dem fortræd. Spørg selv børnene, om de hellere vil undgå weekendopholdene hos mig i København. Svaret er i alle tilfælde et nej. Som pædofilioffer tør man nemlig ikke sige sandheden. Og man kommer meget hurtigt til at lide af det, der hedder et Stockholm-syndrom – en tilstand af sygelig loyalitet over for netop den selvsamme gerningsmand, som forbryder sig mod én.

Sommetider er det omgivelserne, der slet og ret er forvirret – eller de pædofile, der simpelthen udnytter, at andre voksne er det. For hvordan skal man egentlig afgøre, om noget er frivilligt eller ej? Måske er det hele frivilligt?

En anden type forvirret argument finder man, når folk tænker, at alting er godt, fordi et udsat barn eller en stor teenager beskyttes af en ansvarlig voksen. Så skal man ikke blande sig mere. Problemet er bare, at man sommetider sætter en ulv til at vogte får.

Seksuelle krænkere kan også finde på at argumentere relativisme. De spænder logikkens elastik helt ud – indtil den knækker. De kan for eksempel finde på at sige, at det, de foretager sig, er normalt i andre kulturer. Pæderasti – forhold mellem unge mænd og langt ældre – var ligefrem normen i det gamle Grækenland! Og på den og den ø i Stillehavet er incest skam hverdagskost! Underforstået: Så må det også gælde i dag i Danmark.

Nu skal det undersøges: Må barnebrude adskilles fra deres ægtefæller?

Omgivelserne føler sig tit prisgivet, når de hører alle de rundtossede argumenter. For hvis det nu er kærlighed … Man skulle jo nødigt krænke barnet mere. Måske skulle man også lige besinde sig. Måske skulle man lade tvivlen komme barnet og dets delikate følelser til gode ved ikke at kaste sig ud i en billig fordømmelse af noget, man måske dybest set ikke forstår? For nok finder man det selv frastødende. Men andre kan jo have det helt anderledes?

Alle ovenstående argumenter har jeg hørt som barn. Omgivelsernes reaktioner, som jeg beskriver her, er mekanismer, jeg så, mens den pædofile mand, bogstaveligt talt, var i fuld gang med sine overgreb i børneværelset ved siden af. Og når det var allerværst, blev jeg sammen med andre børn transporteret af voksne pædofile til udlandet. Så var vi helt på Herrens mark. At føre børn væk fra deres forældre er nemlig en af de måder, en krænker kan sikre sig mindst mulig modstand på fra barnets side. Man tør simpelthen ikke sige et kvæk.

Jeg nævner selvfølgelig ikke argumenterne helt tilfældigt. Jeg nævner dem, fordi jeg netop på Facebook i en debat om børnebrudene har mødt dem alle igen. Hver og et.

Jeg skrev blandt andet på Facebook, at pædofili straffes med op til seks års fængsel, men at man i sagerne åbenbart dispenserer fra almindelige normer om børnebeskyttelse og ligestilling mellem kønene. Svarene var kontante. De gik cirka sådan her:

»Jeg tager afstand fra pædofili, selvfølgelig gør jeg da det, og hvis det er børn under 15 år, så skal det stoppes. Men vi skal jo også prøve at nuancere tingene. Alting er jo ikke sort og hvidt.«

»Ingen kan strengt taget vide, om ikke de har indgået ægteskaberne frivilligt.«

»På flere af centrene har man spurgt parrene ad, og så har jeg ingen problemer med det.«

»De siger jo selv, når de bliver spurgt, at det er kærlighed.«

»De foretog sig intet ulovligt i deres hjemland. Så kan man da ikke fordømme dem i Danmark. Det mener jeg også, at loven siger.«

»Hvis kulturen er sådan i hjemlandet, så skal man forstå, hvor vigtig kultur er for et menneske, og man skal ikke krænke det unge par mere end højest nødvendigt. De har faktisk allerede været en masse igennem. Nu fordømmer man så også deres kultur.«

Jeg var målløs. Det er nemlig præcis de samme argumenter. Det er præcis de samme mekanismer. Vi har at gøre med pædofiles argumenter, og de bruges til at retfærdiggøre, at man ikke hjælper kvinder i tvangsægteskaber. Vi har at gøre med børn under 18, som er ført til et fremmed land, hvor de nu er helt på Herrens mark – og slet ikke tør gøre modstand. Og hvis man prøver at skille dem fra deres »ægtefæller«, vil de nærmest gøre hvad som helst for at undgå det. De tør ikke andet. Men i stedet for at sende dem i langvarig terapi, bliver de sendt på weekendophold hos den mand, de er »gift« med.

Støjberg vil give mindreårige og myndige asylkærester samvær

Heldigvis er politikerne i Danmark klogere end de fleste skingre Facebook-brugere, de allermest selvgode af Venligboerne og åbenbart også en hel del af personalet, der arbejder med migranter.

»Personer, som søger asyl med ægteskab med et barn, bør slet ikke have lov til at få asyl,« udtalte den konservative Naser Khader for nylig til Metroxpress.

De Radikales Sofie Carsten Nielsen har også udtrykt til samme avis, at hun egentlig er bedøvende ligeglad med, om ægteskabet er lovligt i hjemlandet.

Men tilbage står alle kommentarerne – langt over 100 – i de tråde, der florerede på Facebook forleden. Og de efterlader mig med en sær følelse af, at hele diskussionen om mulige overgreb på børn og teenagere ændrer sig radikalt, så snart den handler om flygtninge.

Hvis man forestiller sig, at en almindelig dansk borger får nys om, at en mand på 37 år ved navn Henning, som bor i Ringsted, har et forhold til en pige på 16 år, der hedder Marie-Louise, at hun allerede har født et af hans børn, som måske, måske ikke, er undfanget, før hun fyldte 15 år, og at det hele nok i realiteten mest af alt er resultatet af grov korporlig tvang, lammende social kontrol eller bare voldsomt forvirrende manipulation, så ville man jo straks forlange, at politiet rykkede talstærkt ud. Man ville forlange, at sagen blev undersøgt til bunds af efterforskere. Man ville kræve dybdegående psykologundersøgelser. Retsmedicinsk efterforskning. Man ville formentlig gennemføre en langvarig retssag. Og man ville, i mange tilfælde, dømme den danske overgrebsmand Henning.

Men sådan er det åbenbart ikke, når manden er en syrisk eller afghansk flygtning på 37 år, som er »gift« med en »mor« på 15.

Nej. Så er det ægte kærlighed.