Social ulighed i velstående vestlige samfund lever videre i bedste velgående forbi vi fastholder og styrker de dogmer der skaber uligheden. Det kan godt være et chok for mange, men vi bliver nødt til at erkende at der noget galt med de grundlæggende strukturer i vores samfund. Vi er nødt til at være ’tough on’ ulighed og ’tough on the causes of’ ulighed.

Af Daniel Dorling professor ved University of Sheffield og Jens Jonatan Steen analysechef Cevea

Det var med store armbevægelser og visioner om en anden politik, at den nyvalgte regering i september sidste år erklærede den stigende ulighed krig. Regeringspartierne proklamerede sågar, at man direkte ønskede at blive målt på evnen til at mindske uligheden – i regeringsgrundlaget hed det således selvsikkert: ”Danmark er kendt som et land, hvor der er relativt få fattige, og hvor der ikke er store sociale og økonomiske skel… Regeringen lægger vægt på at begrænse uligheden. Regeringen vil måles på at mindske fattigdommen og sikre reelt lige muligheder.”

Selvom Regeringen lagde flot fra start ved først at afskaffe de såkaldte fattigdomsydelser og siden at gennemføre en overvejende fornuftig førtidspensionreform, så har de alligevel reduceret ambitionerne drastisk. Derfor har regeringen også allerede afvist at lade sig måle på udviklingen i ginikoefficienten og accepteret at uligheden kan komme til at stige. De økonomiske udfordringer har skrevet opgøret med uligheden ud af regeringens politiske projekt.

Men det økonomiske pres bør ikke være en undskyldning for at droppe opgøret med uligheden, som netop også handler om at forstå ulighedens anatomi og overlevelsesevne. Spørgsmålet om hvorfor ulighederne fortsætter med at stige på trods af vores stigende velstand handler nemlig om noget ganske andet og langt mere værdibaseret. Kampen mod ulighed kan således beskrives med en let omskrivning af et gammelt Labour slogan: ”tough on inequality and tough on the causes of ineaqulity”. Dermed bliver kampen mod ulighed ikke bare kamp med redskaber som satspuljer, kontanthjælp, socialøkonomiske virksomheder og omfordeling, men også en kamp på de bagvedliggende værdier, som fastholder uligheden.

Vi lever således i en ulige og uretfærdig verden. Men det der kan virke som en naturlig konstatering og evigtgyldigt, er ofte en moderne og midlertidig konstruktion. Hvad der forekom retfærdigt og normalt i går vil nemlig ofte blive vurderet som uretfærdigt i morgen. Slaveri var en selvfølgelighed for 250 år siden. Demokratisk udelukkelse af kvinderne var naturligt indtil de fik stemmeret i 1915. Og endelig blev retten til slå egne børn først endeligt afskaffet med revselsretten i 1997. Vores opfattelse af retfærdighed og ulighed betinger således vores evne og mulighed for at gøre op med det.

For at forstå ulighedens overlevelsesevne, er vi nødt til at adressere den sociale uligheds fem ansigter: elitisme, eksklusion, fordomme, grådighed og fortvivlelse. Det er disse forestillinger, idealer og værdiopfattelser, som opretholder de grundlæggende uligheder i velstående vestlige samfund.

Elitisme er effektiv

Den grundlæggende forestilling er, at eliterne er mere effektive og mere værdifulde end alle andre. Vi dyrker de mennesker der har højest IQ, dem der bliver optaget på Niels Brocks elitegymnasium, eller kommer ind på et internationalt Ivy League universitet. Vi hylder således Penkowa’er og de stpre nobelprismodtagere. Idealet altså at skabe effektive supermennesker, som kan klare uden hjælp fra andre. Det betyder ikke man skal underkende mangfoldighed eller individualitet, men blot erkende at denne også står i forhold til fællesskabet.

Eksklusion er nødvendig

Eksklusionen handler i denne definition om økonomisk eksklusion fra at holde ferie i udlandet, sende børn på skoleudflugt eller købe julegaver. Det handler ikke om ekstrem fattigdom, men om at være økonomisk ekskluderet. Men når de danske chefer i C20 virksomhederne holder lønfest med stigninger på 13 pct. i 2011, så må lønmodtagerne i industrien nøjes med en fremgang på 1,26 pct. i 2012. Det retfærdiggøres med forestilling om at lønmodtagerne ikke arbejder hårdt nok, hvorfor eksklusionen og dynamisk ulighed bliver retfærdige redskaber til at få de dovne ud af sengen.

Fordomme er naturlige

Fordomme retter sig ofte mod ’dem’ og ’os’, men det handler ikke altid om fremmede, men også om’dem som ikke fortjener’. Der er således opstået en ny form for racisme. Vi morer os over teenagemødrene i ’De unge mødre’ og de gældsatte i ’Luksusfælden’. Vi betragter dem som hjælpeløse og opfatter deres situation som selvvalgt. Vi lever efter et Darwinistisk ideal, hvor opfattelsen er, at alle de der lider afsavn gør på grund af manglende evner. Derfor er vores fordomme retfærdige.

Grådighed er godt

Grådighed blev for alvor et ideal med det uforglemmelige slogan ”greed is good” fra filmen Wall Street, om den nådesløse spekulant Gordon Gekko. Men hvad der skulle en skræmmefigur i en Hollywoodfilm blev i stedet et ideal i virkelighedens verden. Succes måles ikke længere i flid og skaberkraft, men alene i størrelsen på din bonus. At Peter Straarup høster et livslangt gyldent håndtryk på 67 mio. kr. fra sin miserable indsats i Danske Bank er kun et blandt alt for mange eksempler.

Fortvivlelse er uundgåeligt

Øget grådighed og materiel succes har ikke været nogen genvej til lykke. Elitisme og eksklusion har en pris, der ofte kommer i form af fortvivlelse. Frygt, mistillid, angst, mistro og følelsen af ikke at leve op til kravene skaber fortvivlelse eller psykisk sygdom. Vi accepterer psykiske lidelser, der allerede berør 1,5 mio. danskere, som et vilkår ved den moderne tilværelse. Det løses med psykofarmaka uden at stille spørgsmål ved de strukturer der skaber udfordringen.

De fem ansigter på uligheden slår langt fra igennem samtidig eller på samme måde, men de udgør alle en del af historien om udviklingen i den vestlige verden. Og det er en historie, der ikke repræsenterer status quo, men tværtimod kendetegner en udvikling, der er slået igennem siden 70’erne, og som på mange måder har været negativ for uligheden. Indtil 70’erne steg reallønnen, de riges andel af den samlede indkomst faldt, og siden har der været flere fængslede, flere gældsatte og fortsat fastholdelse af massive skel på de nyere ulighedsområder som sundhed og kultur.

Der har altid optrådt en form idealer eller værdisæt i stil med elitisme, eksklusion, fordomme, grådighed og fortvivlelse, som konstituerer vores liv. Det betyder ikke at vi nogensinde skal efterstræbe den totale lighed eller bedrive lighedsmageri, hvor der stræbes nedad. Men pointen er at det er normer, der former vores opfattelse af det vi ’kan’ og det vi ’bør’ stræbe efter. Derfor skal vi også udfordre og påvirke dem. De fem nuværende parametre vil således også med tiden blive erstattet af andre, ligesom vi ikke længere opfatter slaveri eller analfabetisme, som naturligt og acceptabelt. Derfor ligger kimen til løsningen netop også i at erkende problemet.

Opgøret med de nuværende uligheder handler altså om at ændre de nuværende værdier i den retning, som vi ønsker, at verden skal bevæge sig i. I 1987 mente et flertal af amerikanerne, at lærere skulle kunne fyres, hvis de var homoseksuelle, ligesom 2/3 mente at kvinderne skulle vende tilbage til kødgryderne. Men i 2007 mente kun en tredjedel, at lærerne skulle kunne afskediges og klart flertal bakkede op om kvindernes frigørelse. De grundlæggende samfundskonstituerende værdier og idealer kan altså ændres og ulighedskampen dermed vindes.

Men forestillingen om supermennesket og den grådige helt Gordon Gekko kan idealerne også blive dybt skadelige, hvorfor det f.eks. er direkte utænkeligt at USA for nuværende vil kunne vende tilbage til en skatteprocent på 51, som de havde under Truman i 1951. Derfor skal den danske venstrefløj også udfordre de etablerede idealer og gøre op med myterne om de dovne arbejdsløse og de uværdige kræverdyr på offentlig forsørgelse i modsætning til de elitære supermennesker og flittige bankdirektører. Disse forestillinger understøtter en samfundsudvikling, der kun øger uligheden.

Politik er som George Orwell i sin tid sagde: “In our time political speech and writing are largely the defence of the indefensible… Political language… is designed to make lies sound truthful and murder respectable”

Professor Daniel Dorling er hovedtaler ved Ulighedens topmøde 2012, som tænketanken Cevea arrangerer i samarbejdet med bl.a. Dansk Sygeplejeråd onsdag den 14. marts ved konferencecenteret AFUK.