For et stykke tid siden mødtes jeg med en god veninde over en kop kaffe. Eftersom det var en rum tid siden, vi sidst havde set hinanden, var der en del på samtaletapetet. Herunder naturligvis også en udbasunering af en af singlelivets store kilder til både fornøjelse og frustration: Status over sexlivet! Under statusopgørelsen dukker den samme mand frem. I begge lejre. Det er sket før og på den måde ikke noget, der resulterede i hverken løftede øjenbryn eller forsmåede følelser. Manden er smuk. Både med og uden tøj på.

Han er begavet, sympatisk og har tilmed humor. Sagt med andre ord, burde han være årsag til alle mulige følelser af taknemmelighed. Både hos mig, såvel som hos min veninde. Alligevel sker der det tåkrummende pinlige, at vi i bred enighed får trukket løst på skuldrene over hans seksuelle præstationer. Jeg opdager ikke det hovedrystende og usmagelige ved dette, imens jeg befinder mig i situationen, men på vej hjem, tænker jeg: Hvad helvede sker der for dig, dame?

Sagen er, at han intet fejler. Hverken seksuelt eller, så vidt vides, generelt. Det var sent om natten, da scoringen fandt sted, der var røget et par cocktails indenbords, og vi kendte ikke hinanden særligt godt. Det siger derfor næsten sig selv, at jeg på intet tidspunkt fandt mig selv hængende i lysekronen, alt imens litervis af ejakulationsvæske sprøjtede ud af mine nedre regioner.

Det er ellers blevet så moderne, at man som kvinde er i stand til at levere, hvad der svarer til syndfloder. Som et slags meget synligt bevis på mandens fingerfærdighed og seksuelle ekvilibrisme. Jeg er stor tilhænger af, at man udforsker sin krop og sin seksualitet.

Jeg ser det som et sundhedstegn, at man udviser interesse for alt, hvad kroppen har at tilbyde os, og indimellem kræver dette, at vores tilgang bliver af en mere teknisk eller mekanisk karakter. Men jeg oplever et kapløb, hvor kvinderne i min generation er seksuelt snotforkælede og vant til at blive serviceret i hoved og røv. Altså, i bogstaveligste forstand.

Dette kan der jo siges meget positivt om. Men det er som om, at det ikke rigtigt hænger sammen med den feminiserede seksualdebat. Der har nemlig aldrig været så lidt fokus på mandens seksualitet. Kvinderne har taget ejerskab over liderligheden, og hvis mændene vil have et stykke af kagen, må de først tage et kursus i tantrasex.

Derfor er jeg også lodret uenig med Jakob Olrik, når han i P1 onsdag den 29. januar udtaler, at mænd er stagneret seksuelt. Det er de ikke! Det er kvinderne, der er stagneret i en antikveret forestilling om, at mændene skal kunne tilfredsstille dem og gøre alt arbejdet.

Vi er ikke længere ligestillet

Jeg skal gerne indrømme med det samme, at når kønspolitikken drejer sig om ligeløn, kvindelige bestyrelsesposter, øremærket barselsorlov m.m., så læner jeg mig tilbage og sætter min lid til, at nogle dygtige mennesker vil varetage disse opgaver til gavn for samfundets bedste. Jeg er simpelthen ikke interesseret nok til at tage aktiv del i debatten. Men når talen falder på den kønslige seksualpolitik, så stiller jeg gerne op.

Som kvinde har jeg vel en stor del at takke mine forældres generation for. De banede vejen for, at jeg kunne uddanne mig på lige vilkår med mænd. De gav mig muligheden for, at jeg kan vælge at trække mig fra et forhold, jeg ikke trives i og stadig klare mig – økonomisk som praktisk. De frigav aborten og pornoen og legaliserede kvindens ret til at tage ejerskab over sin lyst og sin seksualitet.

I mine øjne er problemet, at en så voldsom omvæltning af kønskonventionerne tager længere tid at skabe balance i, end de 50 år der er gået. Jeg færdes i et netværk, hvor ordet mandebevægelse flere gange har været til diskussion, og det skal ikke være nogen hemmelighed, at jeg er ved at være godt træt af den generelle feministiske kønsrasen. Jeg nægter at skamme mænd ud, fordi de går til prostituerede.

Jeg nægter at italesætte porno (som jeg i øvrigt selv er en flittig bruger af) som nedgørelse af kvindekønnet, og jeg bliver træt, når mænds seksualitet bliver omtalt som enkel, brovten, forudsigelig og stenalderagtig. Jeg har prøvet at indkredse de situationer, hvor jeg samfundsmæssigt set ikke føler mig anset som ligeværdig med mænd. Og måske er jeg stæreblind, men jeg kan simpelthen ikke komme i tanker om et eneste sted, hvor jeg føler mig nedgjort, eller ikke føler mig ligeværdig med det modsatte køn.

Omvendt har jeg det faktisk sådan, at jeg finder mandekønnet seksuelt nedgjort i en grad, at jeg frygter, de løber skrigende bort en dag. Det gør de gudskelov ikke. I stedet oplever jeg, at de kaster sig ud i alle de seksuelle aspekter med en rørende generøsitet så stor, at den burde kunne få den feministiske kønsdebat til at skride ligeså voldsomt ud, som en flodhest på stylter.

Mand, kend din kvinde

Jeg er seksuelt nysgerrig og har befundet mig på diverse seksuelle portaler, sites og i klubregi igennem de sidste år. Her har det slået mig hvor stor fokus, der er på den seksuelle tilfredsstillelse af kvinden. Ve´ den mand, der ikke ved, hvordan man giver sin partner en sprøjteorgasme.

Skam over ham der ikke kan binde japanske, kunstfærdige knuder, eller ligger inde med både massageolie, pisk og paddles og en dertilhørende viden om, hvordan man bruger dem. Det, der griber mig om hjertet, er, at moderne mænd gør alt ovenstående med den største selvfølge.

Og groft sagt kunne man vel ikke bebrejde nogen mand i at mene, at hvis kvinder forventer ligeværd, så gælder dette også i seksuelt regi? Men sådan fungerer det ikke. De gængse seksualdiskurser fungerer i bedste velgående efter nogle prædefinerede koder fra dengang, hvor der hverken var kønslig ligestilling eller ligeværd.

Ganske vist kræver nutidens kvinder om muligt nok et helt andet og mere nærværende fokus på deres krop end tidligere, men samtidigt forventer de at kunne læne sig tilbage i sikker forevisning om, at manden nok skal gætte sig til, hvad hun kan lide og ikke lide. Og sikkert og vist er det, at kvinden forventer, at han skal være aktiv, og ‘rive hende rundt på lagenet‘ (et meget yndet udtryk blandt kvindelige profiler på datingsitet scor.dk).

Det forventes af ham, at han selv holder styr på, at de fingre, der så lystigt stimulerede hende analt, ikke bagefter giver hende sprøjteorgasme, for det kan give hende en grim underlivsbetændelse. Og midt i det hele skal han også huske kondomet, som han selv må tage på, for på nuværende tidspunkt er damen alt for liderlig til at kunne samle sig om noget så lavpraktisk og banalt som kondomer, midt i alle de vaginale serieorgasmer.

Det er min erfaring, at mænd har én seksuel regel, som i al sin enkelthed bare går ud på, at du som kvinde fortæller dem, hvad der tænder dig, og hvad du fantaserer om. Hvis du kan samle energi til en sådan kraftanstrengelse, så sender de dig gladeligt mælkevejen tur-retur uden så meget som at kny, og det tilmed helt uden at forvente de samme galaktiske oplevelser til gengæld.

Er det ligeværdigt? Næ. Det synes jeg ikke. Jeg håber og beder derfor til, at den mandlige del af befolkningen ikke kører metaltrætte i deres vidunderlige måde at være seksuelle på. Jeg beundrer mænds seksualitet og priser mig lykkelig for, at jeg som kvinde kan nyde godt af deres overskud og storsind.

Måske trænger vi slet ikke til en mandebevægelse? Måske trænger vi bare til, at kvinderne snart holder deres kæft? Igen? Bare lidt?