Det kan lyde skørt og totalt overdrevet, når man hører standuppere snakke om at 'slagte' eller 'dø' på scenen.

Altså at man henholdsvis får skovlen under publikum og får dem til at grine helt vildt eller bare overhovedet ikke lykkes.

Men når man oplever en standupper virkelig mislykkes foran sit publikum, så giver udtrykkene mening, sådan så det kan mærkes dybt ind i sjælen.

Det er en lille død, de gennemgår. Og det er noget, selv de største standuppere oplever fra tid til anden.

Det gør ekstra ondt, fordi Molly Thornhill er den af de tre hovedpersoner, der er mest i tvivl om, hvorvidt hun kan klare at være standupper.

Hun går på scenen, og så går det galt fra starten.

Lige meget hvor rutineret man er, så har man en dødsangst indeni, når folk ikke griner. Molly Thornhill, komiker

Komikeren, der introducerer hende, har fortalt, at han har en iq på 85, hvilket hun prøver at riffe lidt henover: 'Ja, han er min bedste ven, men det kan man ikke rigtig bruge til noget, når han er snotdum.'

Stilhed fra salen.

Nogle komikere ville ignorere den manglende respons og skynde sig at komme hen til nogle jokes, der plejer at virke.

Men det ryster tydeligvis Thornhill, at hun kommer til at virke ubehagelig, og derfra bliver det en pinagtig tur ned ad bakke, helt ned til et mislykket ukulele-eksperiment.

Bagefter står hun på gaden og fryser og reflekterer:

- Lige meget hvor rutineret man er, så har man en dødsangst indeni, når folk ikke griner. Når der er så larmende tavst, at man kan høre folks hår gro. Jeg kommer tilbage til en infantil angst for at være ingen - for ikke at kunne noget. Jeg pakker bare helt sammen.

Senere i afsnittet ser man hende gudskelov lykkes totalt som opvarmning for stjernekollegaen Sofie Hagen.

Denne gang slagter hun.

I den forbindelse er der også en virkelig fin mentor-scene, hvor Hagen i klassisk iskold stil siger til Thornhill, at den bedste kur, hvis man føler, at alle hader en, er at få alle til faktisk at hade en.