Jeg bor i et lille hus på 12 kvadratmeter. Det er lidt ligesom at bo i et telt, der kan ikke være flere ting her end det absolut nødvendige, og hvis jeg vil strække ud, bliver jeg nødt til at gå udenfor, hvilket jeg så gør: stjernehimlen! Solopgangen!

Hver eneste dag spiller jeg tetris med tingene – og med min krop – og hver eneste dag kigger jeg op mod det store hus oppe på bakken, som er til salg: havudsigt og garage.

Så hvorfor bor jeg her?

Fordi jeg ikke har råd til det store hus – og hvis sandheden skal frem (hvilket den jo skal), så har langt de fleste, jeg kender, som lever såkaldt ’alternative livsstile’, heller ikke råd.

Vi har ikke råd til oliefyr og forsikringer og tandlægeregninger og godkendte elinstallationer, nej – men til gengæld kan vi så blive posterboys for ’tiny house living’ eller ’i ét med naturen’, og så kan alle dem med penge projicere deres æstetik over på os, hvilket på en måde føles lidt som en lose-lose-situation for alle.

Jeg er træt af, at vi ikke taler om økonomi, når vi taler om den personlige grønne omstilling eller bæredygtigheden. Træt af, at det bliver til en collage af unge mennesker i islandske sweatre omgivet af kål. Træt af, at det bliver glat – når sandheden er, at (det mere eller mindre frivillige) fravalg af hamsterhjul, fast job, forsikringer og pension betyder, at du bliver fattig.

Jeg kender en kvinde, som bor i et telt. Hun henter vand i store dunke, dyrker sine egne grøntsager. For tiden går hun kun i termodragt.

Hun gør det ikke, fordi hun er ’klimasmart’ eller som sådan beskæftiger sig med klimakrisen. Hun gør det, fordi hun er fattig. Ægte fattig. Men her er pointen: Den kvinde, ved jeg, er langt mere i stand til at håndtere det ubehag, der følger med ustabilt vejr og institutionernes sammenbrud end dem, der har læst tusind bøger og købt tusind dimser.

Det er det ukomfortable, jeg taler om.

Det er evnen til at deale med det.

Nu ved jeg godt, at de fattige sgu er så kedelige, men bær over med mig; de fattige har faktisk klaret sig i tusindvis af år, mange flere år end dig, og de ved, hvordan man overlever. Og – måske endnu mere vigtigt – deres sprog er ikke fuld af buzzwords. Katten ud af sækken, svesken på disken.

Der er noget urovækkende over de fattige, ikke sandt, deres manglende evne til at tale om den innovative disruption af det kapitalistiske paradigme eller teknologiske løsninger på klimakrisens udfordring, det er meget federe at tale om kødfrie mandage og den socioøkonomiske ulighed, men mest hvor nederen de fattige er, og hvor dårligt de spiser – for så er problemet de fattige, igen – og ikke de rige.

Nogle gange når jeg læser om klimaforandringer og folk, der overvejer at holde op med at tage på luksusferier til Thailand, får jeg lyst til at råbe, at vi altså er nogle, der aldrig flyver, aldrig holder ferie, aldrig køber nyt tøj.

Det er, som om vi slet ikke findes. Det er, som om vi slet ikke er en del af diskussionen. Fint nok, at det er svært for dig at lade være med at købe nyt tøj hele tiden, men helt ærligt; really?

Og andre gange, når jeg læser om klimaforandringerne og det protestantiske selvhad, masochismen og magtesløsheden, får jeg lyst til at råbe, at livskraft og livslyst kraftedeme er det eneste, der kan redde os nu!

Jeg tror, det er noget, jeg har lært af de fattige, faktisk. Det der med svesken på disken og ’if you want something done you have to do it yourself’.