Vi lever i skyddade enklaver och kan därför solidarisera oss med människor, stadsdelar, kvarter och rörelser som vi aldrig på allvar behöver bli en del av. Vi definierar oss själva efter hur progressiva vi är och gör alla som tycker olika till fiender.

Vi kokar ner människovärdet till en fråga om politisk hemvist. Om du tycker fel i politiska frågor är du min fiende. Alla dina tusen förtjänster betyder ingenting om du envisas med att rösta på fel parti.

Livet går i cirklar. Den politiska vänstervind som nu blåser har gått ett varv runt.

Har man varit med så länge som undertecknad så har man hunnit med att både ha varit en del av den vinden, och försökt komplicera landskapet som den blåser fram över.

Det intressanta är att de människor som den nya vänstern säger sig värna lite extra om inte vill ha deras solidariska omtanke. Medan den övre medelklassen håller valvakor på Söder Mälarstrand och applåderar sig själva som den nya goda kraften i svensk politik, röstar underklassen på Sverigedemokraterna, om de röstar överhuvudtaget.

Solidariteten blir en klapp på den egna axeln.

Mot denna något självgoda medelklass ska då ställas en allt mer marginaliserad underklass. Det går fortfarande utmärkt att skylla på bostadsområdet, på skolan, på samhället när allt egentligen handlar om att ägna lite tid åt att sätta sig in i hur världen fungerar.

Morgondagens förlorare är inte förfördelade kvinnor i storföretag, eller ens de som inte kvoteras in i mansdominerade bolagsstyrelser. Morgondagens förlorare är redan här och det är unga män på landsbygden som halkar allt längre efter i skolan, som blir kvar i småstäder utan jobb och framtid medan kvinnorna söker sig till högskolor och städerna.

Vem lyfter då de unga männens frågor? Vem tar deras tystnad på allvar?

Under hela våren har representanter för Feministiskt initiativ fått frågan varför partiet är så framgångsrikt just nu och varje gång har de svarat att det delvis beror på många människors rastlösa otålighet när det gäller jämställdheten, och på att de andra partierna misslyckats med att lyfta feministiska frågor. Jag delar givetvis den slutsatsen.

Men frågan är i så fall varför Sverigedemokraterna är dubbelt så stora som Fi. Problemet med att klassa SD som ett rasistiskt parti är att man samtidigt klassar alla de som röstar på dem som rasister och jag tror helt enkelt inte att det är så enkelt.

Jag tror att SD lyckats bli de många tysta männens populistiska alternativ. Jag tror att de hittat ett parti som talar på ett språk de förstår, och dessutom talar om sådant som de känner igen sig i.

Riktig, genuin solidaritet med de mest utsatta borde rimligen sträcka sig åtminstone till att försöka förstå varför de röstar som de gör. För om de som solidariteten riktar sig emot och till väljer en helt annan väg, vad är då vår solidaritet värd? Och om vi envist håller för öronen och vägrar begripa oss på underklassens val och vägar, vad är då vår medelklassljumma vänstervind värd?

Risken är att dikena vi gräver blir djupare och brantare, när verkligt framåtskridande handlar om respekt och tolerans, särskilt när det gäller uppfattningar som strider mot våra egna.