Det socialdemokratiska partiet är i färd med att revidera sitt partiprogram. En grupp tungt vägande partimedlemmar, med namnet Programkommissionen och ledda av partiets ordförande, la i november ut ett förslag på partiets hemsida. Nytt i proceduren är att detta kallas en remiss bland partiets medlemmar innan programmet antas vid Social­demokraternas kongress i april nästa år. Vi välkomnas med synpunkter på förslaget och jag vill hörsamma kallelsen.

Partiprogram behöver inte vara realistiska. Målen kan vara så högt ställda att de blir mer eller mindre utopiska visioner. Och medlen får inte beskrivas så konkret, att partiet binds i sin praktiska politik mer än vad som är absolut nödvändigt. Programmet blir således den ideologiska vägvisaren eller gränsvakten, både för partiets egen politik och vad som skiljer den från andra politiska menings­riktningar.

Jag anser alltså att partiprogram är viktiga dokument, värda att studera. (Enligt en rad undersökningar är det också vad förstagångsväljare ofta gör innan de tar ställning.) Men då måste programmet ha en trovärdig beskrivning av den verklighet politiken ska fungera i. Saknas den blir idéerna livlösa och löftena om en bättre värld tomma eller bara obegripliga.

I remissförslaget finns verklighetsbeskrivningar som uppfyller det kravet: globaliseringens konsekvenser, miljöhoten, den alltmer fragmenterade arbetsmarknaden, utbildningssystemets problem. Men den verklighet människor lever i som sjuka, arbetslösa, gamla eller av andra skäl beroende av samhällets solidaritet - den syns inte alls. Socialdemokraternas agitation mot den borgerliga regeringens nedmontering av välfärdsstaten ges ingen plats. De utredningar som visar på växande framtida gap mellan tillgång och efterfrågan på välfärdstjänster omnämns inte heller.

Den enda förklaring jag hittar till att Programkommissionen så nogsamt undviker att beskriva existerande och väntande brister i välfärdssystemen är att det skulle ha fört den in i en riskzon, där man inte vill hamna, nämligen diskussionen om behovet av höjt skatteuttag. Det enda substantiella som sägs om skattepolitiken är att alla inkomster ska beskattas lika. Eftersom dessa ord alltsedan jobbskatteavdraget infördes har betytt att skatten på pensioner ska sänkas måste de tolkas som ett löfte om en (mycket stor) skattesänkning.

Naturligtvis har Programkommissionen insett att den inte helt kan undgå att vidröra frågan om välfärdsstatens framtida finans­iering. Och den utväg man väljer är densamma som flera andra partier har valt. Svenska folket kan få tillräcklig välfärd och trygghet utan att drabbas av i varje fall höjt skatteuttag bara "fler arbetar mer". Då växer skatteunderlaget, dvs arbetsinkomsterna snabbare, och mer skatt flödar in, så att säga av sig självt. I remissförslaget formuleras det så här: "För att klara framtidens välfärd är det nödvändigt att sammantaget öka antalet arbetade timmar".

Men när väl det är sagt hamnar man i ett annat slags knipa. I det gällande programmet från 2001 står att socialdemokratin vill förkorta arbetstiden genom att "ge alla rätt till inflytande över sin arbetstid". Målet är att den ska "motsvara trettio timmars arbetsvecka". Visserligen har partiet sedan dess inte talat om hur alla ska ges rätt att minska sin arbetstid (i stället har man krävt att alla som vill ska kunna gå upp från deltid till heltid). Sextimmarsdagen är emellertid en gammal och av traditioner tyngd vision. Alltså har kommissionen ett problem som måste lösas. Det sker genom att allas rätt att minska sin arbetstid består men målet om trettio timmars arbetsvecka stryks. Någon motsättning mellan kravet på fler arbetade timmar och kravet på individuellt anpassade arbetstider finns inte, försäkrar kommissionen. Den försvinner genom att "ökad flexibilitet" gör det möjligt för fler att vara yrkesverksamma under en längre tid i livet.

Detta är inte trovärdigt varken som praktisk politik eller som beskrivning av den verklighet människor lever i.

Mitt råd till Programkommissionen är: Tänk om! Våga tala om för oss alla att vill vi ha mer och bättre välfärd måste vi betala mer.

Kjell-Olof Feldt är samhällsdebattör och tidigare s-finansminister