Centraliseringen och urbaniseringen av Sverige fortgår. Förståsigpåare av olika kulörer hävdar att det är en obeveklig – och positiv – utveckling. Landsbygden utmålas som tärande och storstäderna betraktas som tillväxtmotorer.

Detta är en falsk bild av verkligheten. Sanningen är att landsbygden inte bara bidrar med den mat även stadsborna konsumerar, utan också med betydelsefulla resurser som kraft, skog, malm – och arbetskraft. Resurser som Sverige utanför storstadsområdena får alldeles för lite betalt för.

Sverige mår bäst om hela landet tas i bruk. Stad och land behöver varandra. Men då måste förutsättningarna för utveckling vara likvärdiga. Det är de inte i dag.

Den som reser över gränsen till vårt västra grannland, Norge, kan med egna ögon se att det går att föra en politik som ger kraft åt bygderna. Även glesbefolkade områden lever och blomstrar. Norsk distriktspolitik är ett föredöme som vi på vår sida av Kölen kan hämta inspiration från.

Jag vill lyfta två centrala delar av norsk distriktspolitik, som är fullt möjliga att överföra till Sverige. Om den politiska viljan finns.

Den första punkten är att de regioner/kommuner där vattenkraften har exploaterats ska få behålla en rättmätig del av de stora värden som genereras.

I Norge är det en självklarhet att kraftkommunerna ska kompenseras för vattenkraftsutbyggnadens negativa påverkan på jord- och skogsbruk, renskötsel, fiske och turism. Varje år vattenkraftskommunerna på så sätt ett tillskott på mellan sex och sju miljarder norska kronor, som används för att ge medborgare och företag bra service och goda förutsättningar för utveckling.

I Sverige går däremot i princip alla intäkter från vattenkraften till staten och kraftbolagen. De bygder som bidrar med elproduktionen till det gemensamma samhället får nöja sig med ”bygdemedel” på ungefär 110 miljoner kronor per år, medel som en statlig utredning för övrigt för något år sedan ville dra in. Det är absurt att landets största vattenkraftskommuner Jokkmokk, Sollefteå och Ragunda ständigt ska tvingas kämpa med ekonomiska problem och höra till de kommuner som har högst skattetryck. Skogslänen levererar över 90 procent av landets vattenkraft, men värdena hamnar i dag nästan helt någon helt annanstans.

Ett lämpligt sätt att åstadkomma en mer rättmätig fördelning av vattenkraftens värden är att regionalisera fastighetsskatten på vattenkraftverk (och vindkraftverk). Det handlar i år om ungefär 5,4 miljarder kronor. I jämförbara länder går den här typen av beskattning till de berörda kommunerna och regionerna och inte till statskassan – och så bör det självfallet vara även i Sverige.

Den andra punkten i norsk distriktspolitik, som med fördel kan överföras till vårt land, är en generell geografisk differentiering av arbetsgivaravgifterna. Genom låga arbetsgivaravgifter – såväl för offentlig som privat verksamhet – ger man de glesbefolkade fylkena mer likvärdiga förutsättningar med områdena nära de stora marknaderna. EU ifrågasatte tidigare den generella differentieringen, men godkänner numera systemet. (Även Norge är som EES-medlem bundet av EU:s regelverk.)

Om Sverige låter sig inspireras och i lämplig form överför de här centrala delarna av norsk distriktspolitik skulle förutsättningarna för att hela landet ska leva drastiskt förbättras. Frågan är om den politiska viljan finns.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.