Vems fel är det att spänningen har ökat dramatiskt i och kring Östersjön? Den frågan utgör själva grunden för den kraftmätning som nu pågår. Den som vinner kampen om narrativet – berättelsen om det som händer - skaffar sig också stora fördelar strategiskt.

Den ryska versionen är tydlig. Ryssland har steg för steg trängts in i ett hörn av ett expanderande Nato. Inte nog med att västalliansen har flyttat in på Rysslands farstu – läs Baltikum. EU, med den lömske Carl Bildt i spetsen, försökte dessutom lirka loss Ukraina ur den ryska intressesfären. Till slut var Moskva tvunget att sätta ner foten.

Den här berättelsen - som man skulle kunna kalla inringningsteorin - har många försvarare även i väst. En del sväljer hela betet och menar att det är Nato och EU som har provocerat fram de ryska reaktionerna.

Andra möter Kreml någonstans på halva vägen. Ryssland och väst triggar varandra i en allt farligare rustningsspiral, menar exempelvis Aftonbladets kolumnist Wolfgang Hansson i en krönika med rubriken "Öga för öga, tand för tand mot Putin" (AB 17/6). Knappt ett ord om allt det som har föregått dagens händelser - invasionen av Ukraina, exempelvis. Inte ett ord om det orimliga i att svara med kärnvapen på utplaceringen av stridsfordon i det militärt svaga Baltikum.

Det är just det som är problemet med inringningsteorin; den klarar inte mötet med verkligheten. Nato har aldrig sökt konfrontation med Ryssland. Tvärtom har man bjudit in Ryssland i olika samarbeten och år 2002 bildades det så kallade Nato-Rysslandsrådet för att markera landets särställning.

Det finns inget i det yttre skeendet som kan förklara Rysslands accelererande militarisering och alltmer aggressiva uppträdande i luftrummet eller skramlande med kärnvapen.

I stället handlar det om Ryssland och rysk inrikespolitik. Det är Putin som medvetet använder den ryska revanschismen för att säkra sitt maktinnehav och för att återge Ryssland dess stormaktsstatus.

Det måste vi se. Annars försätter vi oss själva på ett sluttande plan. För vart leder den ryska inringningsteorin egentligen?

En första slutsats måste rimligen vara att de baltiska ländernas EU- och Natomedlemskap var ett historiskt misstag. De borde aldrig ens ha tillfrågats eftersom de är en del av den ryska intressesfären och därför inte har rätt till nationellt självbestämmande.

Kanske borde inte ens Polen och de andra östeuropeiska länderna ha bjudits in, eller? Under kalla kriget tillhörde ju även dessa länder Moskvas domän.

Och låt oss göra tankeexperimentet att Baltikum aldrig hade tillåtits gå med i Nato och EU. Hur skulle det se ut där i dag? Vi kan vara säkra på att Moskvas tentakler hade varit väldigt närvarande.

Det är en farlig tankefigur att vi blir tryggare genom att falla undan för hot, att de ökade spänningarna egentligen är vårt eget fel. Normaliseringsprocess kallas det fenomenet inom psykologin. Typexemplet är när en misshandlad kvinna börjar ursäkta sin våldsamma makes handlingar och leta förklaringar hos sig själv.

Översatt till försvarspolitiken låter det ungefär så här: Om bara Nato slutar att öva i Östersjön, om bara Sverige bryter med Nato och låter ryska flygplan öva bombanfall i fred så kommer spänningarna att upphöra.

Men allt talar för att det förhåller sig precis tvärtom. Säkerhetsvakuum är aldrig bra för stabiliteten i ett område. Om det råder oklarhet kring Natos beredskap att skydda Baltikum skapar det en gråzon som Ryssland kan frestas att utnyttja.

Därför bidrar till det säkerheten när USA och Nato visar både sin villighet och förmåga att försvara sina allierade. Och det bidrar till stabiliteten i Östersjön när Sverige tar rygg på Nato och visar att vi menar allvar med solidaritetsförklaringen.

Exakt hur USA och Nato bäst ska svara på ryska provokationer kan alltid diskuteras. För väst gäller det att ha is i magen och inte låta sig dras med i Putins spel. Minst lika viktigt som den militära sidan är att visa politisk enighet och hålla fast vid sanktionspolitiken.

Det avgörande är att vi har analysen klar för oss. Det är Ryssland som har invaderat ett grannland och rivit upp den europeiska säkerhetsordningen. Det är Putin som sätter skräck i sin omgivning, viftar med kärnvapen, skriver om historien och kränker andra länders luftrum.

Sverige är av olika skäl sårbart för den ryska propagandan. Vi har en förkärlek för idéer om att dialog alltid är att föredra, att det aldrig är ens fel när två träter och att nedrustning per automatik är någonting gott.

Därtill sitter de neutrala instinkterna djupt. Från kulturdebattörer ända upp till ministernivå närs alltjämt idéer om Sverige som en buffertstat och ett oberoende land. Men den tiden är förbi. Det finns inte längre några block att balansera mellan.

Sverige har redan en gång för alla bekänt färg. Vi är en del av väst. Vi är EU-medlemmar, vi har lovat att komma till våra grannländers undsättning i händelse av krig och vi bygger säkerhet tillsammans med andra. Eller annorlunda uttryckt: Baltikums sak är vår.

Ryssland gör nu sitt bästa för att skrämma svenskarna tillbaka in i neutralitetens dimma. Hot varvas med försäkringar, som i DN-intervjun med den ryska Sverigeambassadören i veckan. Det har aldrig varit viktigare att stå emot de försöken. Sveriges framtid finns i Nato, inte i ett återtåg till det förflutna.