På Brännpunkt 15/5 tar Jaan Paju upp en mycket angelägen frågeställning; hur kan fri rörlighet och nationell solidaritet förenas på ett fungerande sätt? Det går att inte att motsäga att europeisk integration på det social-politiska området inte kan drivas enbart genom en top-down process där EU-domstolen tänjer gränserna utan medlemsstaternas instämmande. Artikeln ger emellertid ett felaktigt intryck av att just den svenska välfärdsstaten skulle vara särskilt sårbar i denna process och missar att betänka vad EU-medborgares rättsliga tillgång till nationell välfärd innebär i praktiken. I verkligheten är det mer sannolikt att de ”icke ekonomiskt aktiva” EU medborgarna – eller EU-migranter som de oftast kallas i debatten – inte har rätt till välfärd eftersom de sällan kan registrera sig som bosatta i Sverige.

**Jaan Paju framhåller **bosättningsprincipens centralitet i den svenska välfärdsstaten. Det stämmer. När man är bosatt kan man få tillgång till det svenska välfärdssystemet. Ett viktigt ”men” föreligger emellertid. För att kunna registrera som bosatt måste den som inte har ett jobb kunna visa på att man studerar, har en genuin chans att hitta jobb, eller har tillräckliga medel för att försörja sig (enligt EU-direktivet 2004/38/EC). Därför är det högst osannolikt att de som brukar kallas EU-migranter kan registrera sig och få tillgång till svensk välfärd.