Maria Abrahamsson, riksdagsledamot (M), konstaterar att i Sveriges riksdag råder bred politisk enighet om visionen om ett narkotikafritt samhälle. Samtidigt inser partierna att visionen saknar realism. Abrahamsson anser att det är dags att ompröva narkotikapolitiken.

Nästa år fyller svensk narkotikapolitik 30 år. Jo, ni läste rätt, det var först 1988 som inte bara innehav utan också bruk av narkotika blev kriminaliserat. Fem år senare skärptes straffmaximum för det egna bruket till sex månaders fängelse. Därmed fick polisen befogenhet att drogtesta personer som kunde misstänkas vara narkotikapåverkade.

Tanken med straffskärpningen var så klart inte att stigmatisera eller kriminalisera människor som lider av en beroendesjukdom. Syftet var som vanligt att sända tydliga signaler om att narkotika inte tolereras i det svenska samhället.

Socialstyrelsens dödsorsaksregister är lektyr av det mer dystra slaget. Där läser jag att 2015 registrerades över 900 narkotikarelaterade dödsfall. Mellan 2006 och 2015 ökade antalet döda med 60 procent. Särskilt i gruppen unga män steg dödsfallen. För att förebygga de narkotikarelaterade dödsfallen har Socialstyrelsen och Folkhälsomyndigheten arbetat fram en åtgärdsplan som överlämnades till regeringen i våras. Det är ett gediget arbete. Här finns förslag om allt från utbildning av kriminalvårdspersonal i hjärt- och lungräddning till ökad tillgång på behandling/metadon, utbildning i hantering av överdoser, bättre tillgång till sprututbyte och tillhörande mottagningar. Tillämpning av lagstiftning på temat ”kontroll och straff” föreslås däremot bara i samband med att särskilt kvinnor men också andra personer brukar narkotika, samt i fråga om personer som säljer narkotika via nätet och på gatan.

Alla dessa goda föresatser till trots har visionen om det narkotikafria samhället stannat på papperet. Visionen är vacker, men har mycket lite med verkligheten att göra.

Jag uppfattar inte mig själv som någon flummare när det gäller kriminalpolitik. Tvärtom, jag välkomnar fler och längre fängelsestraff, snabbare lagföring i kombination med lägre trösklar för häktning, tusentals fler poliser, längre eller slopade preskriptionstider, tuffare krav för villkorlig frigivning. Jag kan rent av tänka mig att överväga en sänkning av nuvarande straffmyndighetsålder; 15-årsgränsen infördes 1864 i en tid då ungdomen generellt sett var mindre mogen och medveten än i dag. Narkotikalangare står inte högt i kurs i min värld heller, tro inte det. Att berika sig på andras drogberoende är inget som staten ska se genom fingrarna med.

Med detta sagt: Narkotikamissbruk är och ska betraktas som en sjukdom, och därför ska den som är fast i missbruket inte straffas vare sig för innehav eller egen konsumtion.

Vi har i allmänhet inga problem att betrakta överkonsumtion av alkohol, läkemedel och spel, ja till och med av sex och kalorier, som sjukliga beteenden, på vilka samhället förväntas reagera med hjälpinsatser och inte med rättegång. Men du hotas av fängelse om du röker hasch eller injicerar en dos narkotika. Jag försvarar ingetdera, men efter nära ett decenniums grubblande har jag landat i att för mig är det inte möjligt att värdera en viss typ av missbruk som en kriminell handling medan andra varianter privilegieras som ett sjukdomstillstånd.

I Sveriges riksdag råder alltjämt bred politisk enighet om visionen om ett narkotikafritt samhälle. Samtidigt inser partierna att visionen saknar realism, därför har de i handling anpassat sig till verkligheten. Ett konkret exempel är lagändringen den

1 mars i år som ger förbättrade möjligheter för sprutnarkomaner att under ordnade former i landstingens regi få byta orena sprutor och kanyler mot rena. 1990-talets rabiata motstånd mot sprututbyten (en motståndskamp där jag själv var aktiv) har hamnat på politikens skräphög för uttjänta idéer. Från höger till vänster är sprututbyte numera accepterat som ett effektivt, humant och anständigt redskap mot smittsamma sjukdomar. Tystnat har tokargumentet att sprututbyte för narkomaner är detsamma som att låta Systembolaget dela ut sprit till alkoholister.

Jag avstår från tröttsamma staplar signerade FN, WHO och EU och annan narkotikarelaterad statistik. Däremot konstaterar jag att efter 30 år har den svenska narkotikapolitikens vision om ett narkotikafritt samhälle inte uppfyllts. Att trots det köra på i samma hjulspår vore vanvett. Det minsta man kan begära av oss makthavare är att narkotikapolitiken omprövas.

Maria Abrahamsson

Maria Abrahamsson är jurist och sedan 2010 riksdags­ledamot för Moderaterna.