På detta sätt, enligt skärmdump från en mailkonvestation, inledde SVT en dialog med den muslimske opinionsbildaren Hanna Gadban för att skapa en balanserad och nyanserad bild av händelserna i Paris där 12 redaktionsmedlemmar vid Charlie Hebdos redaktion fick plikta med sina liv för sin rätt att uttrycka sig fritt. Utöver detta sköts dessa dramatiska dygn fyra kunder i en judisk kosher-butik till döds. SVT:s redaktion valde, av för Ledarsiorna.se, okänd anledning att inte publicera det inlägg som de efterfrågade.

Det är inte utan att ett viss mått av obehag infinner sig när jag tar del av mailkonversationen som abrubt avslutades efter att Gadban skickat in den artikel som efterlystes. Artikeln publiceras därför i ocensurerat skick, utan ersättning för någon part, på Ledarsidorna.se, likt SVT Opinons inledande och enda mail i frågan från Annika Beibom, redaktör på den statligt finansierade tjänsten SVT Opinion. En redaktör som av en händelse blev märkligt tyst.

Efter terrordåden i Paris har Al Qaida i Jemen tagit på sig ansvaret och lovat västvärlden fler massakrer. Samtidigt rapporteras det att Al Qaida har aktiverat sina sovande celler. Detta är viktigt att hålla i minnet, ty dessa sovande celler, liksom de personer som utförde dåden i Paris, är medborgare som växt upp och lever mitt ibland oss. En terrorattack skulle aldrig kunna utföras om man inte lyckas värva individer för den totalitära ideologi, där man i religionens namn legitimerar alla förbrytelser.

Förvisso är det högst relevant att vi också ställer frågan om vi i Sverige är immuna mot liknande attentat? I vilken mån har vi möjlighet att förebygga och förhindra attentat med vår lagstiftning och våra samhälleliga resurser?

En märklig sak har vi redan noterat, nämligen att så fort det här ämnet förs på tal tar man genast upp en annan diskussion, den om faran för en ökad islamofobi. Vi har den senaste tiden sett hur självutnämnda representanter för ”Sveriges muslimer” avfärdar skärpta antiterrorlagar, vilka man genast förklarar vara ett sätt att stigmatisera muslimer. I samma andetag stigmatiserar man sina meningsmotståndare, däribland muslimerna själva, som islamofober.

Said Kouashi, en av bröderna bakom massakern på Charlie Hebdo, uppgav i ett samtal med en fransk TV-kanal, att han fått sin terrorträning i Jemen 2011. Hans ledare var då Anwar al Awlaki, en av al Qaidas med framgångsrika jihad-inspiratörer, och som dödades av en amerikansk drönare 2011. I Sverige hyllas al Awlaki som en hjälte och citeras av svenska jihadister och dess sympatisörer, däribland så unga som grundskole- och gymnasielever. När Mehmet Kaplan 2011 till riksdagen bjöd in den brittiska journalisten och konvertiten Yvonne Ridley som i ett tidigare sammanhang inledde hon sitt tal med att be publiken be för Anwar al-Awlaki.

Mot den bakgrunden bör man fråga sig vad det är som gör att man i Sverige ser mellan fingrarna när det gäller den ökade radikaliseringen bland unga som vill gå i Al Awlakis fotspår? Vad är det som gör att Mehmet Kaplan som bjöd in Ridley kunde bli minister i en svensk regering? Och när danska satirbilder av profeten publicerades kunde han påstå att denna publicering inte hade det minsta med yttrandefrihet att göra och visade därmed att han inte förstått det som är kärnan i yttrandefrihet och tryckfrihet: Att du kan misstycka med något som sägs och publiceras. Men att den som inte tycker som du ändå skall garanteras all rätt att säga sin mening.

I Svt Nyheter avslöjade den 8 januari att massakern i Paris hyllades av den svenska facebooksgruppen Ummah nyheter. I sociala medier får vi en ännu mörkare bild av de totalitära krafter som håller på att växa sig allt starkare i Sverige. De muslimer som tar avstånd från massakern beskrivs som hycklare. En predikant menar att den som utifrån en demokratisk hållning accepterar att nidbilder av profeten Mohammed publiceras därmed har lämnat islam. Här utpekas alltså liberala och sekulära muslimer som avfällingar, alltså vi som önskar slå vakt om det gemensamma upplysningsprojektet och som hyllar demokrati, yttrandefrihet och åsiktsfrihet.

För radikala muslimer är liberala muslimer avfällingar (kuffar), för deras megafoner är de islamofober och för högljudda högerpopulister är man potentiell terrorist, som inte borde få vistas här i landet.

Hanna Gadban, muslimsk debattör