Först en förklaring och ett försvarstal. Jag upptäckte Kent när bandet tog emot en Grammis för sitt debutalbum. Föreställ er en fjantig fjortis, som inte gjorde speciellt mycket väsen av sig men hade bestämda åsikter. Min första reaktion var "vad är det här för nåt? Hur kan ett helt (för mig) okänt band vinna årets pop/rock?". Det gick några månader och Kent släppte Kräm. En låt jag upptäckte via nån Absolute Music-platta och total kärlek uppstod. Minns hur jag stod i min kompis barndomsrum och tryckte ena örat mot högtalaren, så där idiotiskt. Jag vet inte, jag ville väl gå sönder med låten.

Albumet Verkligen inhandlades med en besvikelse som följd. Jag förstod ingenting. För tungrott antagligen. Att i den åldern kräma ut runt 159 kronor för något som jag inte kunde ta till mig, det var en gigantisk förlust. Skivan fick vila. Jag gav den dock som tur var fler chanser, fastnade vid fler detaljer, låtar. Den växte. Första egentliga skiva som jag fick arbeta mig in i och lära mig att tycka om, som folkölen i tonåren.

Och varför vill jag ha det här sagt? För mig och för många andra är det sanslöst lätt att falla in i nostalgi så fort Kent förs på tal. Verkligen, Isola, Hagnesta Hill, debuten. Alla dessa album är liksom mer än album för mig. Det är en uppväxt. Med den här sammanställningen har jag så gott det går försökt riva dessa ljuva och mindre ljuva minnen för att istället fokusera på musikens kvalitet och hållbarhet. Jättetråkig approach, men nödvändig. Förhoppningsvis kan den här guiden leda in nya lyssnare mot Kent och få gamla fans att upptäcka nya viktiga delar av Eskilstunas stolthet. Vi börjar med det mindre bra och går raskt mot mästerverken.

13. Tillbaka Till Samtiden (2007)

"Dom viskar: Du är tidlös, men dom menar omodern. En elakhet som blir den ultimata komplimangen"

Det finns en risk att hela tiden testa nya infallsvinklar, men det är en risk man får och bör ta. Tillbaka Till Samtiden kom att bli lagom friskt vågat, inte så mycket vunnet. Albumet bär på en resignerad ton, säkerligen en minituöst planerad sådan, men skapar också en uppförsbacke för de stora känslorna. Depeche Mode klampar på, Berlin och kalla synthar men det stannar vid en återvändsgränd med död betong. Och på sina håll är produktionen ärligt talat ganska pinsam. Hajpen skivan genererade är dessvärre inte befogad alls. Inte heller nu i efterhand när den har fått sjunka in ordentligt. Den fastnar i något mellanläge och hade förmodligen mått bra mycket bättre om bandet hade försatt sig ännu längre ut i den elektroniska sfären. Något som uppföljaren Röd kom att visa upp. Tillbaka Till Samtiden är bandets svagaste stund, och ett konstaterande att lagom vågat är inte tillräckligt vågat.

HÖJDPUNKTER: Vid Din Sida

12. Vapen & Ammunition (2002)

"Välkommen välkommen hit. Vem du än är. Vad du än är."

Tanken var tio låtar där alla skulle fungera som singlar. En god idé och resultatet blev ju också succé, med topplisteplacering i hela Norden. Vem vet, kanske har albumet befläckats med sin framgång för så här i efterhand så känns den bara väldigt intetsägande, detta trots en del träffsäkra samtidsanalyser.

Den kom att bli ansiktet av ett Kent 2.0. Det var i och för sig någonstans runt Isola som alla i bandet, inklusive Sami Sirviö, insåg att indie-geggan var lämnad för gott, men Vapen & Ammunition kom att bli det tydliga klivet. Från och med nu fanns inga jantelagar att följa. Dessa viftades bort med Jojje Wadenius-samarbetet och landets egentligen mest korrekta nationalsång Sverige. Med den hade Moder Svea fått sin alldeles egen Born In The USA, en kritisk hyllning till hemlandet. Bara en sån sak. Men det Vapen & Ammunition i övrigt resulterade i kanske inte går till historien. Det den kickade igång ledde emellertid till en helt ny karriär.

HÖJDPUNKTER: Socker, Kärleken Väntar, Pärlor

11. En Plats I Solen (2010)

"Miljoner ord förvinner ner i förrgårs svarta hål, som hundratusen åsikter som ingen lyssnar på."

Kent valde med En Plats I Solen att vrida och vända på sin kreativa process. Eller rättare sagt vrida upp den några varv. Tanken var att slippa väntetider och strategimöten, allt det där som inte har med musik att göra. Det skulle vara kul att spela in musik igen och det skulle gå snabbt.

Bandet lämnade sina IDM-favoriter på Warp-etiketten åt dess öde. En Plats I Solen blev istället en snabb, smärtfri och poporienterad version av Röd. Men de elektroniska inslagen som duggade tätt genom föregångaren var långt ifrån övergivna. Det ickeorganiska och metalliska finns där. Kanske i bakgrunden, men lik förbannat vill ljuden förstärka och förfina – göra ljudbilden fetare, om man så vill. Problemet är att det hela känns mixat i all hafs. Och istället för att skapa ytterligare dimensioner stängs musiken in och slutar andas. Mindre pålägg skapade mer förvirring och Röds tråd försvann någonstans på vägen.

HÖJDPUNKTER: Skisser För Sommaren, Ensam Lång Väg Hem

10. Jag Är Inte Rädd För Mörkret (2012)

"Våra barn ska svepa filtarna, över våra huvuden."

Ett enhetligt komponerat verk. Inga elektroniska utflykter mer live, inga svidande Kent-parodier mer rakt på sak, jämnt tempo, och det via spår som slutligen får en att gunga in i en sorts Kentifierad bubbla. Den ärrade veteranen ler ikapp tillsammans med den nya generationen. En lyckad kompromiss. Jocke Berg med vänner hittade med Jag Är Inte Rädd För Mörkret sin trygga plats.

Dåtiden hörs i Petroleums detaljer, hittarna dras av under ett tidigt stadium och det rullar på i positiv bemärkelse.

Så vad du än gör, luras inte av förstaintrycket. Albumet må kännas kontrastlöst vid en första bekantskap men är på samma sätt lika stilrent och smakfullt som omslagets egyptiska tema. Ibland är det inte färgerna som gör tavlan, utan detaljerna.

HÖJDPUNKTER: Petroleum, Jag Ser Dig, Beredd På Allt

9. B-Sidor 95 - 00 (2000)

"Vi viker oss på asfalten av skratt. Ingenting kan röra oss inatt."

Kent har genom åren skämt bort lyssnaren med verk som är enhetliga och uttänkta. Här hör vi sidospåren av albumen. En del helt lysande saker som bara inte fick plats för att de, just precis, stack ut från mängden.

Men med det sagt är det ju som gjort att en samling blir en splittrad historia. Nostalgi- och polaroid-blekta Längesen Vi Sågs är emellertid en himmelsk drog för att citera personen bakom låten och trots att Utan Dina Andetag är en av bandets mest uttjatade låtar går det inte att stävja sig mot dess dragningskraft. En helt lysande melodi och klyschfri kärleksförklaring.

Men, det som där och då kändes nytt och fräscht har på senare år tappat sin kvalitet. Jag tänker i första hand på Chans och Spökstad, som inte var en del av b-sidorna utan nyinspelade låtar. Bandets tidiga och demo-nedtyngda spår bär på en hel del charm, men inte så mycket mer.

Inspirationen fanns i Suedes fantastiska b-sidesamlingen Sci-Fi Lullabies. B-Sidor 95 - 00 är tyvärr inte i närheten men likväl en ack så mycket mer intressant sak än en singelsamling. Och den splittrade känslan köper man rakt av, för att återigen inse att Kent alltid borrar sig vidare.

HÖJDPUNKTER: Längesen Vi Sågs, Din Skugga, Utan Dina Andetag

8. Tigerdrottningen (2014)

"Jag ser en himmel utan moln. Jag ser en evig långsam sommar.

Du ser en stad utan moral. Du ser en sjuk version av frihet."

Va, är Kent ett politiskt band? Den gamla historien skulle återigen dyka upp. Med Tigerdrottningen och framför allt dess första singel La Belle Epoque blev folk tagna på sängen och det säger ganska mycket om var vi för närvarande står och trampar. Där allt är antingen svart eller vitt. Där konkreta iakttagelser blir till ställningstaganden. Faktum är ju att Jocke Berg under en längre tid har målat upp vår samtid mer eller mindre tydligt med start någonstans runt Vapen & Ammunition. Men med La Belle Epoque blev det politik av Kent på nytt. Ironiskt nog då låten i sig inte är något direkt ställningstagande, mer iakttagelser av andras tankar, som envetet radas upp i ett hektiskt tempo.

Nåväl, det finns så mycket bättre spår på Tigerdrottningen än förstasingeln och hela albumet är lite som en sammanfattning av vad Kent är idag: ett band som är mer än väl medveten om dess begränsningar. En grupp under ständig utveckling, men inget sker längre särskilt drastiskt. Men det som får Tigerdrottningen att sticka ut, att kännas som en pånyttfödelse, är nog att även den ärrade höjer på ögonbrynen på grund av den nyfunna attityden.

HÖJDPUNKTER: Mirage, Godhet, Simmaren

7. Då Som Nu För Alltid (2016)

Den mest typiska Kent-sortin hade förmodligen varit att avsluta storslaget. Låta varje låt växa till monumentala och episka verk samt ta farväl med ett sista spår som typ aldrig vill ta slut. Det torde vara en självklarhet att använda sig av de marscherande takterna i videon där Kent deklarerar att allt snart är över. Men icke, den konfekten snuvas vi på. I samma video hintas det om något maximalistiskt, nostalgiskt och sammanfattande. Och även förstasingeln Vi Är Inte Längre Där – den starkaste singeln sedan Hjärta – förkunnar att något stort är i görningen.

Istället nås man av en snygg och lite för tydlig väg mot målet. Men efter den första besvikelsen har lagt sig tar andra tankar vid. Det ska nämligen visa sig att Då Som Nu För Alltid låtmässigt är det starkaste sedan Röd och egentligen helt utan irritationsmoment. Här är det spåren var för sig som gör jobbet, inte helheten. Elva plåster som snabbt och effektivt dras bort, men likväl innan såren har hunnit läka.

6. Kent (1995)

"Kostymen den skaver och jag, har inte duschat idag … är igår"

Bandet vill bevisa sin storhet på alla fronter. Känslorna är inte bara utanpå huden, de är cirka tio meter ovanför replokalen. Alla taggar utåt OCH inåt och Jocke Berg presenterar sig som antihjälten, den beräknande som ser dig och vet att du är rädd.

Jocke Berg och Martin Sköld möttes genom My Bloody Valentine, det märks i Ingenting Någonsin. Från deras tidigare band, Havsänglar, kommer funkiga Som Vatten, det märks då den sticker ut från den annars så konstanta disten. Det är precis så här en debut ska låta. Spretig och famlande och i slutändan väldigt äkta.

För en utomstående som redan levt igenom allt, blivit cynisk och tappat alla starka känslor tonåren hemsökte oss med kan det här lätt bli övertydlig och melodramatisk ångestporr. Det kan bli lite för mycket, minst sagt. För den som i tonåren nåddes av den här skivan är den förmodligen fortfarande en bibel. Ett altare.

HÖJDPUNKTER: När Det Blåser På Månen, Ingenting Någonsin, Stenbrott

5. Röd (2009)

"Lägg dig damm. Röda maj, värmen erövrar stan."



Albumet inleds med en psalm och bryts av med den monotont pumpande Taxmannen som rullar över till lika monotona Krossa Allt. Röd är allt som Tillbaka Till Samtiden borde ha varit. Nu är det på allvar, förändringens tid är här på allvar. Äntligen vågade Kent ta det där steget som de så länge hade pratat om.

Genom Röd hittades också en ny generation Kent-fans. En grupp som oförbehållslöst omfamnade Sjukhus, vilket också märktes extra tydligt i livesammanhang. Sjukhus bör tituleras en modern Kent-klassiker, men Röds starkaste stjärnor lyser på annat håll och det är framför allt arenadängorna som sticker ut. De som vill vara over the top och som inte skäms för sig någonstans.

Rent textmässigt är skivan i klass med Du & Jag Döden. Det där direkta språket som Jocke redan pratade om i intervjuer inför Verkligen finns här och varje låtstart är som en perfekt inledning av ett nytt deckar-kapitel.

Röd är lite svårare, mycket vassare än föregångaren och håller Kent-klassiker-klass.

HÖJDPUNKTER: Svarta Linjer, Hjärta, Vals För Satan (Din Vän Pessimisten)

4. Hagnesta Hill (1999)

"Jag mår bra. Du måste lämna mig i fred."



Gruppens fjärde fullängdare bär förmodligen på Kents allra starkaste låt, det där Lilla Egot. Det är svårt att ringa in det stycket, men det säger mycket om albumet i stort. I konkreta ordalag: Hagnesta Hill spelades in samtidigt som Pro Tools på allvar slog igenom. I texthäftet till bandets Box 1991 - 2008, som släpptes 2008, har det här musikprogrammet fått ett eget stycke i samband med presentationen av Hagnesta Hill och det är lätt att förstå varför. För precis som Stoppa Mig Juni (Lilla Ego) bär stora delar av Hagnesta Hill på en subtil, nästan postrockig, känsla som gruppen aldrig visat upp tidigare. Låtarna är överrösta med detaljer. Bara ovan nämnda låt sägs bära på en 3000 klipp. Och det nya hjälpmedlet att få en tydlig översikt av en låt, som Pro Tools gav musikern, används till fullo.

På Hagnesta Hill återvänder bandet till Eskilstuna men har för alltid lämnat teen-angsten bakom sig. Nu målas en uppgiven och sorglig herre fram. En som börjar tappa förståndet. Han är inte särskilt lätt att älska, han ber om din förståelse och han ber om ursäkt för allt han har gjort och kommer göra. Lilla Ego fy skäms.

Höjdpunkter: Stoppa Mig Juni (Lilla Ego), Berg- & Dalvana, Visslaren

3. Verkligen (1996)

"Hur länge ska du stanna kvar ikväll?"

Kents två första album är tydligare än några andra släpp barn av sin tid, men det gör inte så mycket när det hela framförs så kompromisslöst, förbannat och med klara vi mot dom-vibbar. I likhet med debuten går disten från noll till hundra och tillbaka till noll igen, som ett genomgående tema.

Produktionen här är lika råkall som det blåa omslaget. När du hör musiken kan du rent av se den där platsen där de värktes fram, i en skitig lägenhet i ett kallt Västra Frölunda. Det är kort och gott en jävla misär vi har att göra med. Långt ifrån idéerna och målen som Kent och dess frontare faktiskt har burit på sen ruta ett: U2, Depeche Mode, arenor, stålar – nej det blir introvert indie av bara farten. Förmodligen på grund av den då rådande situationen.

Det här är förmodligen albumet som stämplar bandet som "deppigt". Det där ordet som medlammarna har fått dras med genom alla dessa 20 år. Skillnaden då och nu är att släpp som Verkligen och Isola har en förmåga att sänka lyssnaren på alla fronter, medan de senare skivorna står med lika tungsinta ord, men med mer peppande musik. Vad väljer du?

HÖJDPUNKTER: En Timme En Minut, Thinner, 10 Minuter (För Mig Själv)

2. Isola (1997)

"Hon är vaken, jag vet att hon är vaken. Jag är vaken, hon vet att jag är vaken. Vi är vakna, visst syns det att vi vaknat nyss. Och väntar."

Det är som att hela skivan iscensätter tvåsamhet utan mening. Stunden då det är dags att välja väg, antingen "rädda" situationen med barn eller skiljas för alltid. Jocke Berg svävar på vokalerna, konsonanter kommer i andra hand och genom det har vi förmodligen att göra med en av Kents mest misstolkade album, rent textmässigt. Lyssna bara på Glider, en låt som är vad den heter.

"Du vänder dig om & ler mot dom som aldrig haft en chans"

Och du blir nedsänkt, nedsänkt, nedsänkt. Till skillnad från föregångaren Verkligen och dess få ljusglimtar (läs Halka, Avtryck och Kräm) så är det här en väg ner i graven, men du har en knuten näve i fickan. Hopplösheten är din närmaste vän, men det är personen med ett hjärta av tvål som får eliten att tappa fokus.

Bianca bör nämnas, inte för att den sammanfattar skivan; mer för att låtens produktion är värd dina sista hjärnvågor. Och det sömnsköra gitarrekot i Innan Allting Tar Slut är värt att dö för. Jag lovar.

Isola är så nära en dröm du kan komma. En fuktig dröm under vatten. Markus Mustonen körar som en ängel. Det här är också bandets första riktiga album enligt Jocke Berg och den bär på en röd tråd, synlig hela vägen fram till 747:s sista suck.

HÖJDPUNKTER: Celsius, Bianca, Innan Allting Tar Slut, Saker Man Ser

1. Du & Jag Döden (2005)

"Vi ska alla en gång dö."

Jocke Bergs röst är fantastisk, självsäker. Hans målande med scener är magiska, konkreta, helt utan klyschor. Det är inte bara snygga meningar, det är ord med mening. Låt efter låt bär på musikaliska uppbyggnader av episka mått; de växer likt The Cures Disintegration, saker får helt enkelt ta sin tid. Så känns det, trots att inget av spåren på Du & Jag Döden inte når till mastodont-minuterna (förutom avslutningen då).

Lyssna på Den Döda Vinkeln. Till en början en finstämd Sverige-historia som smäller till runt 1:45 och allt är så i symbios. Från den svepande gitarren, till gitarrhuggen, till den ledande gitarren, till pianostycket. Och så tillbaka till versen igen. Helt genialiskt.

För att bryta av alla bombastiska tendenser slängs det även in ett par lågmälda sagor. Inte för utfyllnad, det finns ingen plats för det, mer för att skapa den perfekta balansen ett mästerverk till album bör innehålla. Järnspöken hade gott och väl kunnat bli en gigantisk sak men bandet håller den nere. Fingertoppskänsla.

Med Du & Jag Döden har Kent inte mött sin nemesis, utan blivit sin nemesis. Det här är förmodligen det vackraste, mörkaste, ljusaste och mest monumentala bandet någonsin kommer att få ur sig. När frasen "Vi ska alla en gång dö" från 747:s efterträdare Mannen I Den Vita Hatten (16 År Senare) upprepas mot slutet är det som att höra ett perfekt avsked.

HÖJDPUNKTER: Den Döda Vinkeln, Romeo Återvänder Ensam, Du Var Min Armé, Mannen I Den Vita Hatten (16 År Senare)

Nu är vi nyfikna på hur din lista ser ut! Ge oss en topp 5, topp 10 eller varför inte en topp 12? Alla tycker vi olika och är det inte för härligt så säg.

Och lyssna gärna på Kents höjdpunkter här: