EPA nuotrauka

Prisipažinsiu, atsakymo nežinau. Bet iš patirties galiu pasakyti, kad reikalavimai, prašymai ar pasipiktinimai dažnai slepia susirūpinimą, net labai nuoširdų. Kaip sako Aristotelis, ką nors sąmoningai darydamas, žmogus visada siekia gėrio, net jei objektyviai ar išoriškai juda savinaikos link. Moterų kunigystės galimybės reikalauja ne tik katalikės, gal net dažniau jį girdžiu iš netikinčių žmonių. Taigi ko galėtų norėti moterys, iš Katalikų Bažnyčios reikalaudamos kunigystės šventimų, net jei pačios nesiruošia tapti kunigėmis? Kokį pozityvų susirūpinimą galėtų slėpti šis reikalavimas?

Įtakos Bažnyčioje

Ne visada galios siekimas yra blogas dalykas. Kai iš vidaus stebėjau man brangios įstaigos griūtį dėl vadovaujančių asmenų neprotingo elgesio, mama man pasakė: „Jūs, krikščionys, atsidėję mokotės, darot gerus darbus, bet nepasirūpinate kilti karjeros laiptais. Tuomet jums vadovauja mažiau išmanantys, ne tokie gero linkintys, įpratę dėl postų lipti per galvas ir nutinka tai, ką dabar matai.“ Siekti kompetencijos ir ją panaudoti vadovaujant yra sveikintinas siekinys. Ir nereikia nuolat moterims priminti Mergelės Marijos, skelbiančios: „ir išaukština nuolankiuosius“. Nuolankumas yra būtinas, bet jis nereiškia atsakomybės šalinimosi puoselėjant bendrąjį gėrį. Kartais nuolankumas reikalauja priimti siūlomas pareigas arba pasisiūlyti pačiam. Juk galima imtis vadovauti didesnei Dievo garbei.

Todėl moterų noras turėti sprendžiamosios galios Bažnyčios institucijose yra suprantamas ir priimtinas. Ir šiandien tam net nebūtini kunigystės šventimai: pirma moteris Popiežiškojo universiteto rektore paskirta anksčiau, nei Lietuvoje atsirado pirmoji moteris rektorė valstybiniame universitete. Vatikano muziejui vadovauja moteris, neseniai keturios moterys tapo vyskupų sinodus rengiančios tarybos narėmis, šešios – vienuolijas kuruojančios kongregacijos narėmis, o rugpjūtį popiežiaus spaudos atstovo pavaduotoja tapo pasaulietė žurnalistė. Kai kurias pareigas jos užima ne tik dėl to, kad yra moterys ir turės spręsti su moterimis susijusius klausimus, bet dėl savo aukštos kompetencijos.

Visgi svarbi Los Andželo vyskupo augziliaro Roberto Barrono mintis, kad galia Bažnyčioje reiškiasi per šventumą. Daugiausia įtakos Bažnyčiai tobulėti, apsivalyti nuo ydingų praktikų, ištverti krizes padarė šventieji. Prisiminkime Bažnyčios mokytoją šv. Kotryną Sienietę, siuntusią popiežiui laiškus, raginančius grįžti į Romą iš Avinjono nelaisvės: „Nagi, pasielkite vyriškai, tėve! Sakau jums, kad nereikia drebėti.“ Ji net nuvyko su juo susitikti. Ir popiežius sugrįžo.

Arba šv. Teresė Avilietę, kurios „Sielos pilis“ buvo XVI amžiaus bestseleris. Savo autobiografijoje ji rašo – kas aš tokia, tik moteris, bet kadangi vyskupas prašo, tai ir rašau. Jos raštai buvo ir yra dvasinio tobulėjimo vadovai ne vienam krikščioniui, taip pat ir kunigams. Ir greičiausiai ji Bažnyčios gyvenimui įtakos turėjo daugiau, nei bet kurios Vatikano kongregacijos prefektas. Einamos pareigos yra laikinos, o šventieji kitus veda net ir po savo mirties.

Teksto autorė Milda Vitkutė. Lino Braukylos nuotrauka

Atkurti teisingumą

Kad ir kokia gera esi profesionalė, nenori, kad tave vertintų tik pagal atliekamą darbą. Nori, kad matytų žmogų. Net ir Mergelę Mariją, Dievo Motiną, svarbiausiais momentais Jėzus vadino ne motina, bet moterimi. Jei galvojame, kad anksčiau moterys buvo nuvertintos iki Kinder, Küche, Kirche (liet. vaikai, virtuvė, bažnyčia), suprantama, kad kyla noras specialiai suteikti daugiau galimybių joms atsiskleisti. Ir tikrai ne dėl to, kad būtų kas nors ne taip su motinyste, rūpinimusi namais ar malda. Paprasčiausiai niekas nenori būti susiaurinamas iki atliekamos funkcijos. Mes visi norime būti priimti kaip asmenys, kaip žmonės, o ne kaip vieną funkciją atliekantys robotai. Kraujas užverda girdint istorijas, kai moterims nebuvo leista užsiimti tuo, ko jos norėjo, nes manyta, kad moteris to nesugebės. Pavyzdžiui, Maria Montessori, viena pirmųjų gydytojų Italijoje, studijų metais anatomijos mokėsi skrosdama žmogaus kūnus vėlai vakare, po to, kai jos kolegos atlikdavo savo darbus, nes jie nesutiko dirbti kartu. Pasipiktinimas tokiu atveju rodo pagarbaus santykio ilgesį – aš ne daiktas, aš žmogus.

Turbūt sunkiausia siekiant atkurti teisingumą yra nepažeminti kito. Kad ir kaip džiaugiuosi gyvenanti šiais laikais, kai galiu studijuoti, dirbti, balsuoti, keliauti, kad ir kokia dėkinga būčiau sufražistėms, pirmosioms feministėms už šias galimybes, šiandien nelaikau savęs viena jų. Kažkodėl feminizme užprogramuota priešprieša vyrams, kaip rašo J. Ratzingeris, „moteris, idant būtų savimi, tampa vyro priešininke“ – jūs mus engėte, tai dabar mes jus. Manau, kad kiekviena moteris nori pagarba paremto santykio – kaip lygus su lygiu, o ne pažeminti kitą, ir taip santykį prarasti.

Kitokios tikrovės

Net jei moterys nenori būti kunigėmis ir nėra katalikės, kai kurias erzina pats faktas, kad moterims kunigystė neprieinama. Man atrodo, kad tai ne tik teisingumo atkūrimo, bet ir skirtingo pobūdžio lygybės siekis. Jei sakai, kad moteris kažko negali dėl prigimtinio skirtumo, išsyk kyla mintis, kad moteris laikoma žemesne nei vyras, antrarūše. Bet jei iš tikrųjų žmogaus prigimtyje lyties skirtumas turi kažką lemiamo vyro ir moters santykyje su tikrove ir vienas kitu? Gal teiginys, kad lytiškumas reiškiasi visa apimančioje žmogiškoje tikrovėje, nurodo į skirtį, dėl kurios kunigystė moterims užverta. Atrodo, kad priimant šį teiginį natūraliai krenta savivertė, norisi neigti biologinius sąlygotumus. Iš čia ir atsiranda teiginiai, kad žmogaus prigimtis neturi jai absoliučiai būdingų savybių, viskas tik aplinkos, ypač auklėjimo produktas. Būtų kvaila neigti auklėjimo įtaką žmogui, bet manęs neapleidžia mintis, kad ir pati biologinė prigimtis suteikia auklėjimo gairių, o tai nėra blogai.

Mano manymu, lyčių skirtis yra ne tiek moters gebėjimas ar negebėjimas ką nors daryti, kiek moters ir vyro santykio specifiškumas. Ar galime priimti faktą, kad moteris su vyru užmezga kitokį santykį nei su kita moterimi ir kad galbūt tai galėtų būti vyrų kunigystės priežastis? Gal kunigystei reikia neutralumo nuo tokios traukos. Bet tuomet galėtume klausti: kodėl tada tik vyrai kunigai, gal geriau tik moterys? Nežinau. Bet šis santykio faktas man atrodo esminis. Svarbi pasirodė ir Jono Pauliaus II mintis, kad vyrai susigėsta gašliai į moterį žiūrėdami, o moteris – kai į ją gašliai žiūri. Ar šis skirtumas negalėtų būti vienas iš lytiškumo tikrovės skirčių?

Ne raumenų masės skirtumas yra vyro ir moters kitoniškumo priežastis. Kaip komentuodamas moterų balsavimo teisės klausimą rašė G. K. Chestertonas, jei vyro raumenys jam suteiktų balsavimo teisę, tuomet jo žirgas turėtų gauti du, o dramblys – keturis balsavimo biuletenius. Bet vis dėlto, o jei iš biologinės tikrovės kylanti skirtinga hormonų pusiausvyra arba faktas, kad moters kūnas gali išnešioti gyvybę, lemia vyro ir moters santykio kitoniškumą? O kas, jei kunigui Mišiose atstovaujant Kristui reikia jo vyriškumo? Gal faktas, kad Kristus, o Senajame Testamente apskritai Dievas, yra pristatomas kaip jaunikis, o jo tauta ir Bažnyčia – kaip sužadėtinė, yra neatsitiktinis?

Lytis nėra nereikšmingas žmogiškumo aspektas, todėl visai nesinori maištauti prieš tikrovę, ypač prieš biologinę. Kaip pabrėžta liaudiškame posakyje, Dievas atleidžia visada, žmonės – kartais, o gamta – niekada. Gal mes gyvename ne tik gamtinės, bet ir prigimtinės katastrofos laikais? Tuomet išeities reikėtų ieškoti stengiantis prigimtį ne ignoruoti, bet geriau pažinti.

Andriaus Ufarto nuotrauka.

O gal iš tiesų nori pačios kunigystės

Šv. Teresė iš Lizjė savo autobiografijoje rašė, kad norėtų būti kunige. Taip pat ir apaštale, kankine, kovotoja, viskuo vienu metu: „Lyg negalėčiau numalšinti savo prigimties troškimo, nebent tik iškart atlikusi visus šiuos herojiškus veiksmus. Jaučiuosi, lyg turėčiau drąsos būti net ir kryžiuotė…“ Taip rašė jauna karmelitė, gyvenusi uždarame griežtos regulos vienuolyne. Gana dažnai jos citata iškeliama kaip argumentas už moterų kunigystę – jei šventoji, Bažnyčios mokytoja norėjo būti kunige, tai aiškus ženklas, kad Bažnyčiai reikia keistis. Visgi kaip ir kiekvieną tekstą, jos ištrauką reikia skaityti autobiografijos visumos kontekste. Jei esi kovotojas, negali būti kunigu, nes kunigai negali nešiotis ginklų, o jei kovoji mūšyje, neišvengiamai atsisakai kankinystės. Ko iš tikrųjų troško šv. Teresė – tai pilnatvės savo uždarame gyvenime, nes jai atrodė, kad galėtų padaryti daugiau. Ji troško visa apimančio pašaukimo, ir vėliau jį atradusi rašė:

Meilė, gailestingumas bus mano pašaukimas. Supratau, kad jei Bažnyčia yra kūnas, sudėtas iš atskirų narių, tai negali stigti jai ir paties būtiniausio bei prakilniausio. Suvokiau, kad Bažnyčia turi širdį, o toji Širdis liepsnoja meile. Supratau, kad vien Meilė žadina Bažnyčios narius veiklai. Ir jeigu Meilė užgestų, apaštalai neskelbtų Evangelijos, kankiniai atsisakytų lieti kraują. Aš supratau, kad meilė aprėpia visus pašaukimus, kad meilė yra viskas, kad ji gyva visais laikais ir visur. Vienu žodžiu, meilė amžina. Taip, aš atradau savo vietą Bažnyčioje; Mano Motinos Bažnyčios Širdyje aš būsiu Meilė… taigi aš būsiu viskas… taip mano svajonė išsipildys!!!

Jei moterys nori ne įtakos ir netgi ne teisingumo atkurimo, o iš tiesų trokšta Kunigystės sakramento, t.y. Kristaus asmenyje aukoti auką Dievui Tėvui, tuomet šv. Teresėlės mintys joms gali būti ne tik mielos ir emociškai guodžiančios, bet ir duoti atsakymą į neraminantį klausimą. Gal moteriai reikia atrasti vietą Bažnyčioje kitu būdu nei kunigystė. Jei Jėzus sąmoningai išsirinko apaštalus tik vyrus, jei Dievas ne atsitiktinai įsikūnijo vyru, ir jei viskas, ką Dievas kuria ir sprendžia, yra gera, tuomet kunigystės šventimų teikimas tik vyrams yra geras ir naudingas pačioms moterims.

Atrodo, kad klausimų daugiau nei atsakymų, todėl kviečiu svarstyti toliau šį šeštadienį 19 val. Birštone, diskusijų festivalyje „Būtent!“ Kalbėsimės su Sigita Maslauskaite-Mažyliene, Ingrida Gudauskiene ir Nida Vasiliauskaite tema „Ar Katalikų Bažnyčia nuvertina moteris?“.