Toimittajat kyselivät eilisessä TV 1:n puheenjohtajapaneelissa väitteestäni, että hallitusyhteistyö sujuu huonosti, koska kokoomus ja demarit ampuvat alas toistensa ehdotuksia. On ehkä hyvä sanoa loppuun ajatus, josta ehdin A-Studiossa sanoa vain osan, ennen kuin toimittaja siirsi puheen muihin asioihin.

Pidän Suomen taloudellista tilannetta erittäin huolestuttavana. Olen kirjoittanut tästä ennenkin, joten en mene nyt yksityiskohtiin.

Joillekin asioille nyt vaan ei voi mitään, mutta kyllä tämä on myös itse aiheutettu ongelma. Haikailen kovin siihen poliittiseen kulttuuriin, joka Suomessa vallitsi Lipposen kahden hallituksen aikana. Silloin nimittäin osattiin tehdä päätöksiä. Lipponen peri maan todella huonokuntoisena, mutta kahdeksan vuoden kuluttua Suomi oli ykkönen melkein kaikessa muussa kuin marraskuisessa säässä. En kaikista päätöksistä pitänyt, mutta politiikka oli johdonmukaista ja tulosta tuli.

Sen jälkeen meillä on ollut peräkkäin kolme hallitusta, jossa hallituspuolueet ovat kunnostautuneet saamalla torjuntavoittoja toistensa esityksistä ja kaikkia isoja asioita on lykätty seuraavalle vaalikaudelle. Maailman muuttuessa maa ei saisi jähmettyä paikoilleen, vaan sen pitäisi uudistua maailman mukana. Kymmenen vuoden päättämättömyys alkaa kostautua kiihtyvällä vauhdilla. Nyt sijoitukset tippuvat kierros kierrokselta ja komissiolta alkaa tulla noottia vastuuttomasta taloudenpidosta.

Luettelo siitä, mikä kaikki on jäänyt tekemättä , olisi pitkä, mutta otan esimerkkejä itseäni lähellä olevista asioista.

Vanhasen ykköshallitus käynnisti PARAS-hankkeen uudistaakseen kunnallisia palveluja. Heti alussa oli vastakkain kaksi linjaa: demarien vahvojen peruskuntien malli ja kepun maakuntamalli, jonka nimi silloin oli aluekuntamalli. Kannatin kepun mallia varovaisesti. Varovaisesti, sillä vihreät pienenä oppositiopuolueena nyt eivät voineet ratkaisua sanella. Oli kuitenkin selvä, että kumpi tahansa malleista oli parempi kuin ei mitään. Ulos tuutista tuli kuitenkin epäonnistuminen – tai siis kaikkien voitto. Saatiin torjutuksi sekä maakuntamalli että vahvojen peruskuntien malli. Olisi ollut parempi julistaa koko hanke epäonnistuneeksi, mutta sitähän ei voi tehdä. Niinpä tehtiin aivan tolkuton hallinnollisten himmelien sekamelska, josta Jussi Huttunen sanoi, että parasta siinä oli, että se on niin huono, ettei ratkaisu voi jäädä pitkäikäiseksi.

Vanhasen kakkoshallituksen suurimman hankkeen piti olla SATA-komitean laatima sosiaaliturvajärjestelmän modernisointi, jota totisesti tarvitaankin, koska järjestelmä on tehty savupiippuyhteiskuntaan pitkien työsuhteiden maailmaan eikä se toimi jälkiteollisessa pätkätyöyhteiskunnassa alkuunkaan. Tämäkin onnistuttiin sabotoimaan. Lopputuloksena oli joukko ihan hyviä uudistuksia, mutta se suuri modernisointi lykkäytyi vuosikymmenillä, mistä maksamme korkeaa hintaa kasvavana rakenteellisena työttömyytenä.

Ja nyt sitten tämä kuntauudistus ja sen kylkiäisenä sote-uudistus. Tämä vasta torjuntavoittoja onkin täynnä. Toivottavasti tässä ei käy kuin Paras-hankkeessa. Jos hanke epäonnistuu, pitäisi myöntää epäonnistuminen eikä tehdä jotain näennäistä ja nykytilannetta peräti huonontavaa.

Hallituksen puolivälitarkastelussa meitä puhuttaa se, mitä siellä tehtiin, tämä osinkoverouudistus nyt lähinnä. Paljon enemmän pitäisi puhua siitä, mitä siellä ei tehty. Niin sanotuille rakenteellisille ongelmille ei tehty mitään. Se oli riihen kauaskantoisin päätös. Aikaikkuna korjata rakenteellisia asioita on menossa umpeen. Valtiontalous on nyt yli seitsemän miljardia alijäämäinen, eikä mittavaa talouskasvua ole odotettavissa tilannetta korjaamaan. Potentiaalinen tuotantokoneisto on aika hyvin käytössä, mikä tekee tilanteesta hyvin huolestuttavan. Koska emme uskalla tarttua rakenteisiin, joudumme tarttumaan juustohöylään, ja se tekee kipeää.

Ketä tästä pitäisi syyttää? Noissa kolmessa huonossa hallituksessa on koeteltu kaikki kolme kahden suuren puolueen kombinaatiota. Keskusta – SDP, Keskusta – Kokoomus ja Kokoomus — SDP. Ei oikein voi syyttää puolueista yhtäkään syyttämättä niitä kaikkia. En voi heitellä kiviä, vaikka tämän hallituksen ongelmana eivät olekaan pienet puolueet, vaan kaksi suurta. Olivathan vihreät se puolue, joka lähti Lipposen hallituksesta.

Ai niin. Perussuomalaiset eivät ole olleet mukana yhdessäkään, paitsi että tässä hallituksessa perussuomalaiset tosiasiassa istuvat demareiden alitajunnassa halvaannuttaen koko puolueen päätöksenteon persujen pelossa. Olen kuullut kerrottavan, että demarien taktiikka on kaataa perussuomalaiset ryhtymällä itse perussuomalaisiksi. Kun tämä on tehty, on aika alkaa taas nostaa maata jaloilleen. Pahasti raunioina Suomi sen jälkeen kyllä on, sillä demarien kuva persupolitiikasta on paljon huonompi kuin olisi persupolitiikka persujen itsensä harjoittamana.

Outoa muutoksen pelkoa on suomalaiseen päätöksentekokulttuuriin tullut. Muutosvastarinta ei näy vain hallitustyöskentelyn halvaantumisena. Samanlainen henki on tarttunut myös Helsingin kunnallispolitiikkaan, esimerkiksi.

Ehdokkaita selitykseksi:

1) Kun väki vanhenee, se vanhenee myös politiikassa. Ikääntyessään ihminen muuttuu konservatiiviksi. Viro on menestynyt hyvin, koska heittivät politiikasta ulos kaikki yli 30-vuotiaat neuvostoajan väkenä.

2) Politiikka on muuttunut epäsuosituksi, jolloin se ei myöskään houkuttele lahjakasta väkeä ja tämä näkyy laadussa. Tätä voisi tutkia empiirisesti selvittämällä ministerien ylioppilastodistusten arvosanojen kehitystä, vaikka mittari onkin vähän harhainen.

3) Ideologiat ovat vanhentuneet. Pääpuolueet ovat syntyneet aikana, jolloin Suomi kamppaili torpparilaitoksen kaltaisissa kysymyksissä. Puolueet ovat sisäisesti hajanaisia, kun pitää käsitellä nykyajan kysymyksiä ja silloin puolueen on turvallisinta olla tekemättä mitään. Erityisesti demarien ohjelmasta on toteutettu kaikki se, mitä siitä kannattaa toteuttaa ja nyt puolue keskittyy puolustamaan menneiden vuosikymmenten saavutuksiaan. Kun olin nuori, demarit edustivat muutosta, nyt he profiloituvat turvallisena säilyttäjänä.

4) Tiedonvälityksen pirstaloituminen merkitsee, että kansalaismielipidettä on vaikeampi hallita ja populistiset hömppätiedottajat saavat vallan.