Rakennustyömaan korkeuksissa ahertaa hyttysen kokoiselta näyttäviä miehiä. Rakenteilla on Murinon lähiö syrjäisessä Pohjois-Pietarissa.

Uzbekistanilainen Mahtjar Saltar isännöi ruoka- ja juomakioskiaan mammuttimaisten työmaiden välissä. Hän viittilöi kohti erästä kerrostalotyömaata.

”Kyllä, tuolla on töissä pohjoiskorealaisia. Heitä on minun asiakkaissanikin.”

Työmaan porttien sisälle ei ulkopuolisilla ole asiaa.

”Ei meillä ole mitään korealaisia, meillä on vain venäläisiä. En tiedä missä heitä on, ei kuulu meille”, sanoo Polis Grupp -rakennusliikkeen vartija kireästi ja sulkee portin.

Oli kyseisellä firmalla korealaisia työntekijöitä tai ei, pohjoiskorealaisia halpatyöläisiä on Pietarin rakennustyömailla arviolta 3 000–4 000 ja koko Venäjällä jopa yli 30 000.

Miehet tekevät töitä 12–15 tuntia päivässä kuutena tai jopa seitsemänä päivänä viikossa. Työturvallisuudesta tai vakuutuksista ei ole tietoa.

He asuvat vaatimattomissa asuntoloissa, usein kymmenen miestä samassa huoneessa. Pahimmillaan koti on pelkkä kontti työmaalla.

Työntekijät eivät saa omin päin poistua työmaalta tai liikkua kaupungilla. Passit ovat työnantajan hallussa. Pohjois-Korean tiedustelupalvelun miehet valvovat maanmiestensä ideologista puhtautta.

Pohjoiskorealaiset tulevat töihin venäläisille rakennuksille pariksi kolmeksi vuodeksi yleensä korealaisten perustamien yhtiöiden kautta.

Pietariin on rekisteröity ainakin kymmenkunta korealaisten hallinnoimaa rakennusalan yhtiötä, jotka käytännössä vain välittävät työvoimaa paikallisille rakennusyhtiöille.

Korealaisyhtiöt etsivät venäläisillä rekrytointisivustoilla jatkuvasti esimerkiksi maalareita ja kivimiehiä 16 000 ruplan eli noin 260 euron kuukausipalkalla.

Niin pienellä palkalla kukaan venäläinen tai edes muualta tuleva siirtotyöläinen ei tartu tarjoukseen. Kyseessä onkin kulissioperaatio: työviisumien vastineeksi Venäjän viranomaiset edellyttävät, että työpaikat laitetaan avoimeen hakuun.

Halpatyöpaikat on kuitenkin varattu pohjoiskorealaisille valtioiden välisissä sopimuksissa määriteltyjen kiintiöiden mukaisesti. Korealaistyöntekijä saa olemattomasta palkastaankin vain osan. Välittäjä ottaa oman siivunsa asumis- ja muina kuluina, ja jäljelle jäävästä valtio ottaa puolet.

Työntekijälle jää kolmen vuoden työpestistä käteen vain noin 1 700–3 000 euroa.

Jos joku karkasi, miliisi palautti hänet kotimaahan kidutettavaksi tai kuolemaan.

Suljetun diktatuurin kansalaiset eivät ole ensimmäistä kertaa päätyneet surkeisiin työoloihin Pietariin.

Ilmiön juuret ovat kaukana yli 70 vuoden takana, sanoo Korea-tutkimuksen professori Andrei Lankov eteläkorealaisesta Kookmin-yliopistosta Soulista.

”Ensimmäiset korealaiset tulivat Venäjän Kaukoitään metsä- ja kaivostöihin sekä kalastajiksi heti toisen maailmansodan päätyttyä vuonna 1946”, hän kertoo puhelimitse Soulista.

Korealaisia oli työvoimapulasta kärsineessä Neuvostoliitossa siis jo ennen Korean sotaa ja niemimaan jakautumista. He tekivät huonopalkkaisia töitä syrjäisillä ja eristetyillä työleireillä. Jos joku karkasi, miliisi palautti hänet kotimaahan kidutettavaksi tai kuolemaan.

1950–1953 käyty Korean sota loppui tulitaukoon ilman virallista rauhansopimusta. Pohjois-Koreasta tuli Neuvostoliiton ja Kiinan tukema kommunistinen valtio, Etelä-Koreaa pönkittää USA.

Neuvostoliiton hajottua 1991 Venäjä ja Pohjois-Korea jatkoivat valtiosopimuksiin perustuvaa työvoimavälitystä Itä-Venäjällä. 2010-luvulla pohjoiskorealainen halpatyövoima on levittäytynyt länteen Pietaria myöten.

Venäjällä on runsaasti vierastyöläisiä myös Keski-Aasian entisistä neuvostotasavalloista.

”Pohjoiskorealaiset ovat kuitenkin Venäjällä valtioiden välisen sopimuksen nojalla, eivät yksityisesti värväytymällä kuten keskiaasialaiset”, kertoo Svetlana Gannuškina sähköpostitse.

Gannuškina on palkittu ihmisoikeusaktivisti, joka toimii Pietarissa Graždanskoje sodeistvie -pakolaisapujärjestön puheenjohtajana ja on Memorial-ihmisoikeusjärjestön hallituksen jäsen. Venäjän hallitus pitää molempia ulkomaisina agentteina.

Muidenkin vierastyöläisten työoloissa on parantamisen varaa, mutta heidän asemansa on merkittävästi parempi kuin pohjoiskorealaisten.

Suurehko pietarilainen Dalpiterstroi-rakennusyhtiö on käyttänyt vuosia pohjoiskorealaista työvoimaa. Yhtiön avuliaan oloinen pr-johtaja Anna Botšenkova kysyy korealaiselta alihankkijalta haastattelua, mutta tämä ei suostu.

Myös suorat yhteydenotot pohjoiskorealaisten yhtiöihin tuottavat vesiperän. Yhdestä haastattelu luvataan, mutta tapaaminen ei koskaan järjesty.

Toisen yhtiön pohjoiskorealainen toimitusjohtaja sanoo, että hänellä ei ole aikaa haastatteluun nyt eikä myöhemmin.

Kolmannessa toimitusjohtaja ei enää halua puhua aiheesta toimittajien kanssa, koska ”toimittajat valehtelevat”.

Jotkut harvat venäläiset ja ulkomaalaiset toimittajat ovat onnistuneet haastattelemaan Venäjällä asuvia pohjoiskorealaisia. Joskus se on onnistunut tekeytymällä esimerkiksi työvoimaa tarvitsevaksi yrittäjäksi.

Aiheesta ovat kirjoittaneet kriittisesti esimerkiksi The Guardian -lehti ja jotkut venäläiset sanoma- ja verkkolehdet.

Vuonna 2015 pietarilaisella rakennustyömaalla Šušaryn uudessa jättilähiössä Etelä-Pietarissa kuoli 40-vuotias pohjoiskorealainen rakennushissionnettomuudessa. Lehtitietojen mukaan mies myös asui työmaalla.

Toukokuussa The Guardian kertoi kansainvälisen jalkapalloliiton Fifan saaneen viime vuoden lopulla todisteita siitä, että Pietarin vuoden 2018 jalkapallon maailmanmestaruuskisojen näyttämöksi rakennetun Zenit-stadionin rakennustyömaalla oli ollut pohjoiskorealaisia työntekijöitä ”hirvittävissä” olosuhteissa.

Yksi Dalpiterstroi-yhtiölle töitä tehnyt pohjoiskorealainen kuoli sydänkohtaukseen stadiontyömaan täyteen ahdetussa asuinkontissa. Fifan mukaan samalla työmaalla kuoli neljä muutakin vierastyöläistä.

Tapahtumat ja niistä seuranneet lehtijutut ovat saaneet pohjoiskorealaiset ja heitä käyttävät yhtiöt entistäkin varovaisemmiksi toimittajien suhteen.

Venäjälle lähtijöistä ei ankarista olosuhteista huolimatta ole pulaa. Pohjoiskorealaisten enemmistö pitää Venäjän-pestiä unelmatyönä, jonka saamiseksi käytetään rahaa ja henkilökohtaisia suhteita, professori Lankov sanoo.

Pohjois-Korea valitsee lähtijöiksi poliittisesti luotettaviksi tiedettyjä henkilöitä.

”Lahjukset kuuluvat aina asiaan. 1980-luvulla lahjukseksi kävi palaajan mukanaan tuoma televisio tai jääkaappi, mutta nyt lähtijän on maksettava lahjuksena 450–600 euroa käteisenä.”

Orjuudenkaltainen järjestelmä hyödyttää kumpaakin kansainvälisten pakotteiden kohteeksi joutunutta valtiota.

Suljettu diktatuuri saa kipeästi kaipaamaansa ulkomaanvaluuttaa jopa satoja miljoonia euroja vuosittain. Autoritäärisyyteen lipunut Venäjä saa halpatyövoimaa ja vankistaa asemaansa Korean niemimaalla.

Lankovin mukaan suurin osa korealaisista hyötyy työkomennuksestaan. Rakennusmies voi esimerkiksi ostaa tienesteillään vaimolleen torilta myyntipaikan, joka suurissa kaupungeissa maksaa noin 2 500 euroa.

Pohjois-Korea on joutunut sallimaan pienimuotoisen yksityisyritteliäisyyden ja kaupankäynnin lähinnä kiinalaistuotteilla.

”Liiketoiminta tuottaa selvästi tavanomaista suuremmat ansiot”, Lankov sanoo.

Jotkut halpatyöläiset ostavat Venäjä-tienesteillään talon, mutta Lankovin mukaan hintojen rakettimaisen nousun vuoksi muutamalla tuhannella eurolla ei enää saa kunnollista taloa edes Pohjois-Koreasta.

Ryu kuoli juostuaan liikkuvan junan perässä niin kauan kuin jaksoi.

Venäjän ja Pohjois-Korean välit ovat lämmenneet etenkin sen jälkeen, kun Pohjois-Korean parlamentin puheenjohtaja ja maan kakkosmies Kim Yong-nam tapasi Vladimir Putinin Sotšin olympialaisissa 2014.

Samana vuonna valtiot sopivat taloudellisen yhteistyön lisäämisestä. Pohjois-Korea ei ole tuominnut Krimin valtausta.

Vuodesta 2015 lähtien Venäjä ja Pohjois-Korea ovat allekirjoittaneet laittomien maahantulijoiden palauttamisesta useita sopimuksia. Niiden vuoksi pohjoiskorealaisten on lähes mahdotonta saada turvapaikkaa Venäjältä, vaikka se oli äärimmäisen hankalaa aiemminkin.

Ihmisoikeusaktivisti Svetlana Gannuškinan mukaan etenkin Siperiassa ja Venäjän Kaukoidässä elää laittomasti ja viranomaisilta piilossa kymmeniä tai jopa satoja pohjoiskorealaisia loikkareita, jotka alun perin ovat tulleet Venäjälle halpatyöläisiksi.

Venäjän viranomaisten asenteiden vuoksi heidän auttamisensa on suuritöistä ja vaatii ehdotonta luottamuksellisuutta, sanoo Gannuškina. Vaikka pohjoiskorealainen onnistuisikin saamaan Venäjältä laillisen turvapaikan, hän ei Gannuškinan mukaan voi jäädä maahan.

”Meillä he eivät ole turvassa.”

Palautettujen loikkareiden kohtalo voi olla äärimmäisen julma. YK:n tietojen mukaan heitä saatetaan kotimaassaan kiduttaa, heille voidaan tehdä seksuaalista väkivaltaa tai heidät teloitetaan.

Gannuškina kertoo, että vuonna 2008 ihmisoikeusaktivistit yrittivät auttaa Ryu En-nam -nimistä miestä saamaan turvapaikan. Venäjän viranomaiset kuitenkin luovuttivat hänet Pohjois-Korean viranomaisille, jotka sitoivat Ryun Pohjois-Koreaan lähteneeseen junaan. Ryu kuoli juostuaan liikkuvan junan perässä niin kauan kuin jaksoi.

Viime marraskuussa YK:n yleisistunto antoi lausunnon, jossa se ensimmäistä kertaa kiinnitti erityistä huomiota Pohjois-Koreasta ulkomaille lähetettyjen työntekijöiden ihmisoikeuksien polkemiseen ja pakkotyöhön.

Venäjän lisäksi pohjoiskorealaisia on lähinnä Kiinassa, mutta myös Lähi-idässä ja Afrikassa.

Professori Andrei Lankov tietää herättävänsä ärtymystä, mutta muistuttaa, että tilanne ei ole mustavalkoinen.

”Kyllä, pohjoiskorealaiset elävät Venäjällä orjuuden kaltaisissa oloissa. Se on silti heille ainoa mahdollisuus nousta äärimmäisestä köyhyydestä”, hän sanoo.

”Heille vaihtoehtona ei ole tehdä siistiä sisätyötä ilmastoiduissa toimistoissa 35 tuntia viikossa. Heille vaihtoehto on tehdä vastaavaa tai vielä raskaampaa työtä kotimaassaan, mutta murto-osalla Venäjältä saatavasta korvauksesta.”

Lankov arvioi, että työläisten käteen jäävä tulo on noin kymmenkertainen Pohjois-Koreassa saataviin tuloihin.

Hänen mielestään ihmisoikeusaktivistien ei pitäisi yrittää lopettaa työvoiman välittämistä Pohjois-Koreasta.

”Parempi olisi parantaa halpatyövoiman oloja Venäjällä.”

Lankov myöntää, että monet pohjoiskorealaiset jäisivät mielellään Venäjälle kotimaansa vaikeiden olosuhteiden ja poliittisen ilmapiirin vuoksi. Mutta suurin osa haluaa palata.

”Jos he pakenevat Venäjälle, perheet joutuvat ongelmiin”, Lankov sanoo.

Hänen mukaansa vastoin yleistä luuloa loikkareiden perheitä ei lähetetä vankileireille, mutta perheenjäseniltä voidaan estää eteneminen uralla tai hyvän opiskelupaikan saaminen.

Gannuškinan mielestä pohjoiskorealaisen halpatyövoiman käyttö kuvastaa hyvin Venäjän nykyhallinnon politiikkaa.

”Putinilaiselle Venäjälle tämä on normaalia, sillä meidän hallintomme ei sääli ketään. Venäjä heitettiin ulos G8-suurvaltojen joukosta 2014, ja poliittisiksi kumppaneiksemme jäävät Pohjois-Korean tyyppiset hallinnot.

”Se on häpeällistä, mitä muuta siitä voi sanoa?”

Dalpiterstroi-rakennusyhtiöllä on useita työmaita Šušaryn lähiössä, jonka ohi jyrisee miljoonakaupungin liikenne Pietarin ohitustietä pitkin. Puškinskaja-kadulla työmaan vartiokopissa oleilee joutilaita vartijoita.

”Täällä pohjoiskorealaisia ei ole ollut 1,5 vuoteen, mutta tuolla Školnaja-kadulla heitä on”, sanoo eräs.

Pitkän etsiskelyn jälkeen heitä löytyykin yhdeltä työmaalta: kolme korealaista kävelee juuri lounastauolle. He hymyilevät arasti. Venäläinen vartija tulee ja estää keskustelun:

”On pyydettävä lupa heidän päälliköltään työmaatoimistosta.”

Pohjoiskorealainen päällikkö on juuri lähtenyt syömään. Yksi esimiehistä soittaa hänelle, mutta päällikkö kieltää tapaamisen.

Toimiston pihalla on sattumoisin tupakalla Dalpiterstroin varajohtaja Vladimir Bokov.

Kun häneltä kysyy tapaamislupaa pohjoiskorealaisten kanssa, Bokov komentaa äreästi toimittajan ja kuvaajan mukaansa toimistoon ja heittää heille kiiltokuvamaisen Pohjois-Korea-kuvakirjan.

”Siinä on teille Pohjois-Koreaa, ei tarvitse itse kysellä eikä kuvata mitään! Jättäkää kirja siihen, kun olette lukenut”, hän sanoo ja painelee tiehensä.

Varajohtajan sihteeri esittäytyy Natalijaksi ja sanoo olevansa tietämätön korealaisten palkoista tai työoloista.

”Heitä on ollut Pietarissa viitisen vuotta. En ole ollut heidän kanssaan tekemisissä. Tiedän heidän olevan hyvin kurinalaisia”, hän sanoo.

”Miksi tämä asia muuten kiinnostaa suomalaisia?”

”Eikö teillä ole pohjoiskorealaisia työntekijöitä?”