Armeijasta juuri kotiutuneena 5,5 kk pioneerina uskon olevani asemassa jossa voin kertoa mietteitäni Suomen asevelvollisuudesta ja siitä, mikä siellä on ns. perseellään. Aihe on sikäli myös ajankohtainen, että säännöllisin väliajoin mediaan nousee kannanottoja kantahenkilökunnalta miten löysää ja helposti keskeyttävää nykynuoriso on. Sanotaan, että armeijan kuri on lipsunut.

Mietitään kuitenkin Puolustusvoimien koko olemassaolon mandaattia, kolmea tärkeää tehtävää mitä sille on uskottu: Suomen sotilaallinen puolustaminen, viranomaisten avustaminen ja kansainväliset tehtävät. Näistä peruspioneeria kosketti enimmäkseen vain ensimmäinen, joten keskitän kritiikkini siihen.

Puolustusvoimissa ylivoimaisesti eniten tunteja käytimme kurin harjoitteluun. Sotilasyksikkö on kurinalainen joukko, joka seuraa annettuja käskyjä pilkuntarkasti ja tehokkaasti. Onko kuri kuitenkaan itseisarvo sotilaalle? Vai onko kuri vain väline tavoittelemisen arvoisen asian, itsenäisyyden säilyttämiseen? Mielestäni Puolustusvoimat keskittyy liikaa kurin ihannointiin ja näyttävään ulkoasuun. Käytin palveluksesta enemmän aikaa asennossa seisomiseen kuin varsinaiseen sotatilanteiden harjoitteluun. En jaksa uskoa, että sotatilanteessa relevanttia kuria oppii paremmin kasarmilla peitto kädessä kuin metsässä rynnäkkökiväärin kanssa.

”Tee työtä jolla on tarkoitus” kuuluu Puolustusvoimain hieno rekrylause. Jostain syystä en aivan allekirjoittanut lausahdusta neljättä kertaa punkkaa särmätessäni, kun alikersantti oli sen edellisillä kerroilla todennut huonoksi ja räjäyttänyt. Tunsin maanpuolustustaitojeni kohentuvan silmissä, sillä tiesinhän että jos sodassa tulee tasapeli niin punkkien särmyys ratkaisee. Kun kauan odotettu reservi ja vapaus alkoi, en kokenut olevani sotilas. Minua ei oikeasti opetettu selviytymään sotatilanteesta tai onnistuneesti puolustamaan Suomea. Mutta jos vihollinen haastaa minut jäpityskisaan, olen vahvoilla.

Puolustusvoimien ongelmana on myös ilmaistyövoiman runsauden vuoksi aiheutunut ”työvoimainflaatio” joka laskee varusmiesten ihmisarvoa. Osa varuskunnan tehtävistä, joilla ei ole mitään maanpuolustuksellista arvoa on ulkoistettu varusmiehille, koska heille ei tarvitse maksaa palkkaa. Erilaiset IT-tukihenkilöt, kuntotalon valvojat ja muut ei-sotilaskoulutusta saavat eivät tuo minkäänlaista lisäarvoa Puolustusvoimien päätehtävälle, maanpuolustukselle. Sota-aikaan kuntotalon valvojilla on hyvin vähän tehtäviä, koska heidän saamansa sotilaskoulutus rajoittui lähinnä peruskoulutuskauden muutamaan viikkoon. Tälläiset varusmiesten tekemät palkattomat orjatyöt eivät ole millään mittarilla oikeutettuja – Varusmiesten olemassaolon syy on maanpuolustus, ei palkatun henkilökunnan korvaaminen. Ongelma on vielä selkeämpi siviilipalveluksessa, se on kirjaimellisesti normaalia työtä ilman palkkaa. Se ei kuitenkaan ole tämän postauksen aihe, joten ei siitä sen enempää.

Viimeinen niitti totaaliseen hajoamiseen tulee monella siitä, että yleinen asevelvollisuus ei tasa-arvoisessa Suomessa ole yleinen. Toiset ovat vain tasa-arvoisempia kuin toiset. Mikään ei ollut mukavempaa kuin maata kylmässä poterossa tuntikausia ja lukea naispuolisten kaverien viikonloppuriennoista ja opiskeluista. Pahimmillaan armeijan käyvät voivat menettää jopa 10 000 euroa opintolainaakin, josta saatan kirjoittaa oman postauksen myöhemmin.

En siis vastusta (yleistä) asevelvollisuutta, mutta mielestäni se on auttamatta vanhanaikainen nykytilassaan. Minua ärsyttää ne ”no mee sit sivariin” -heitot, jotka ei tuo keskusteluun mitään uutta. Monien kanssa aiheesta on mahdotonta keskustella vahvojen henkilökohtaisten mielipiteiden vuoksi.