Länsimaiset feministit keskittyvät lähinnä omien asioidensa ajamiseen ja esimerkiksi Afrikasta tai Lähi-idästä kotoisin olevien maahanmuuttajanaisten tasa-arvo on heille toissijaista, kirjoittaa Yle Uutisten kulttuuritoimittaja Jussi Mankkinen.

Tämän vuoden ylistetyimpiin poliittisiin ilmiöihin on kuulunut ruotsalainen feminismi: alkuvuodesta Feministiskt initiativ -puolue sai edustajan Euroopan parlamenttiin ja Ruotsiin muodostettiin myös nyt jo kuollut ja kuopattu feministihallitus. Feminismin ilosanoma on tänä vuonna tuntunut valtaavan koko Ruotsin: rasistit ulos, feministit sisään, kuten slogan on kuulunut.

Tässä on tosin yksi ongelma: viime vuosien ruotsalaista yhteiskuntakehitystä seuranneena voi huomata, että kun Ruotsissa pitäisi puhua etenkin Afrikasta ja Lähi-idästä saapuneiden maahanmuuttajanaisten oikeuksista, ollaan hiljaa, ja nimenomaan feministit ovat hissun kissun. Tuntuu siltä, että Ruotsissa feminismi koskee vain tiettyä, tarkasti rajattua otantaa maan naispuolisesta väestöstä.

Tänä kesänä Norrköpingissä paljastui tapaus, jossa paikallisen koulun 30 maahamuuttajataustaiselle tyttöoppilaalle oli tehty ympärileikkaus – vieläpä toimenpiteen vastenmielisin muoto, jossa poistetaan klitoris ja suuri osa häpyhuulista, jotka sitten vielä ommellaan yhteen. Nousivatko feministit nykyruotsalaiseen tapaan barrikadeille tapauksen takia? Järjestivätkö he kiukusta kihisten äänekkään mielenosoituksen, jossa vastustettiin kiivaasti naisten sukupuolielinten silvontaa?

Eivät järjestäneet.

Jokin aika sitten TV4:n tutkivan journalismin _Kalla fakta _-ohjelmasarja teki jakson, joka käsitteli uskonnollista ekstremismiä Tukholman Rinkebyn lähiössä. Ohjelmassa kerrottiin kuinka uskonnolliset partiot vahtivat ja kontrolloivat maahanmuuttajanaisten pukeutumista ja elämää. Ilmoittivatko ruotsalaiset feministit kipakkaan tyyliin, että tällaista ei maallistuneessa länsimaisessa demokratiassa voi hyväksyä ja että tämä on saatava loppumaan?

Eivät ilmoittaneet.

Viime vuonna Ruotsissa julkaistiin hätkähdyttävä uutinen, jonka mukaan maassa asuu 70 000 nuorta – pääasiassa naisia – jotka elävät kunniaväkivallan ja esimerkiksi järjestetyn avioliiton uhan alla. Ryhtyivätkö ruotsalaiset feministit leppymättömään taisteluun kunniaväkivaltaa ja sen lieveilmiöitä vastaan?

Eivät ryhtyneet.

Näin siis maassa, joka kutsuu itseään maailman tasa-arvoisimmaksi, ja jossa feminismin pitäisi näkyä ja kuulua yhteiskunnan jokaisessa sopukassa, ja jossa jokaisella naisella tulisi olla yhtäläinen oikeus päättää omasta seksuaalisuudestaan ja mahdollisuus osallistua yhteiskunnalliseen toimintaan. Voisi olettaa, että haavoittuvassa asemassa olevien maahanmuuttajanaisten oikeuksien puolustaminen olisi feministeille tärkeä asia.

Mutta kun ei ole.

Samanlaisia havaintoja voi tehdä myös kotimaisesta feminismistä. Kun feministille tai muuten naisten oikeuksista pauhaavalle henkilölle esittää kysymyksen siitä, onko usean helsinkiläislähiön katukuvassa tiuhaan liehuva niqab (vain silmät näkyviin jättävä vaatekokonaisuus) tasa-arvoa edistävä asuste, vastauksena on enmäoikeintiedä tai onniinvaikeakysymys.

Pari vuotta sitten suomalaiset feministit itse havahtuivat siihen, että Naisasialiitto Unioni on mummoutunut eikä järjestötoiminta enää kiinnosta nuoria naisia. Ehkä syynä on se, että pienen piirin egomaaninen meuhkaaminen jättää suuren yleisön kylmäksi, eikä se tasa-arvokysymyksiä ajatellen hyödytä ketään.

Feminismiä, jolla oikeasti on tarkoitusta ja joka oikeasti pyrkii edistämään naisen asemaa, löytyykin nykyisin muualta kuin länsimaista.

Esimerkiksi _My Stealthy Freedom _-sivusto on täynnä valokuvia, jossa iranilaiset naiset ovat maansa lainsäädäntöä uhmaten heittäneet huivin nurkkaan ja antavat hiustensa hulmuta vapaina. Somalialaissyntyinen feministi Ayaan Hirsi Ali taas on arvostellut voimakkaasti naisten ympärileikkauksia ja naisen asemaa islamissa. Puhumattakaan Nobel-palkitusta, Taliban-liikkeen keskiaikaisia ajattelumalleja vastustavasta Malala Yousafzaista.

Tällaiset naiset taistelevat tasa-arvon puolesta oman henkensä kaupalla.

Tällaiset naiset tuntuvat olevan länsimaiselle feministille kauhistus.