(Kirjoitus on julkaistu 30.6.2013 Savon Sanomissa, hieman lyhyemmässä muodossa)

Runsas kymmenen vuotta sitten OECD arvioi Suomalaisen terveydenhuollon eriarvoisimmaksi tutkituista 22 maasta – tai tulkinnasta riippuen kolmanneksi eriarvoisimmaksi Meksikon ja Yhdysvaltojen jälkeen. Sen jälkeen eriarvoisuus on vain kasvanut, koska työssä käyvät käyttävät yhä enemmän työterveyshuoltoa ja terveyskeskuksiin pääsy on vaikeutunut lääkäripulan ja aliresursoinnin vuoksi. Olisiko jumbosijamme nyt jo kiistaton?

Eriarvoisuus on jättänyt jälkensä. Sosiaaliset terveyserot ovat Suomessa kansainvälisesti verrattuna huomattavan suuret ja kasvavat koko ajan. Mitä alempi koulutus ja pienemmät tulot, sitä lyhyempi elämä. Todellisuus on tätäkin karumpi, sillä koulutus on huono mittaamaan yhteiskunnallista asemaa. Pelkällä kansakoulupohjalla on kohottu merkittäviin asemiin eikä akateeminen tutkinto suojaa syrjäytymiseltä. Asuinalueiden välillä on paljon suurempia eroja elinajan odotteessa. Asuminen kertoo yhteiskunnallisesta asemasta enemmän kuin koulutus.

Kaikki ei ole terveydenhuollon vika. Suomalaisten elinajan odote on noussut runsaassa sadassa vuodessa noin kolmellakymmenellä vuodella. Kansanterveyslaitoksen entisen pääjohtajan Jussi Huttusen mukaan tästä vain kymmenen vuotta on terveydenhuollon ansiota ja tästä kymmenestä vuodesta kahdeksan on antibioottien ja rokotusten ansiota. Koko muu yli lähes kahdenkymmenen miljardin panostus pidentää elinikää vain kahdella vuodella. Muu on ravinnon, hygienian ja tapaturmien vähenemisen ansiota. Sosiaaliset terveyserot johtuvat paljolti tuosta muusta, erityisesti elintavoista mutta myös työhön liittyvistä tekijöistä. Huono-osaisten varhainen kuolleisuus on paljolti elintapojen ansiota. Lyhentäähän jo pelkkä tupakointi elämää keskimäärin kymmenellä vuodella. On loputtoman riidan aihe, ovatko huonot elämäntavat oma vika vai yhteiskunnan syy.

Turhia kuolemia köyhillä on kuitenkin paljon enemmän kuin rikkailla – turhia siinä mielessä, että kuolema olisi ollut vältetävissä terveydenhoidon konstein.

Yhdysvalloissa presidentti Obama yrittää muuttaa amerikkalaista terveydenhuoltoa tasa-arvoisemmaksi niin, että kaikilla olisi sairausvakuutus ja siten pääsy tarvittaessa hoitoon. Olemme oudoksuneet uutisia Yhdysvalloista kuinka ihmisiä kuolee syöpään, joka olisi parannettavissa, mutta perhe ei pysty maksamaan hoidosta. Tällaista ei meillä tapahdu, mutta muistettakoon, että meidän terveydenhuoltomme on aivan yhtä eriarvoistava kuin Yhdysvaltain, ellei eriarvoistavampi.

Erikoissairaanhoitomme on erittäin tasa-arvoinen ja samalla laadukas. Kansainvälisissä vertailuissa esimerkiksi syöpähoidon tulokset ovat huipputasoa. Meillä jokainen on oikeutettu huippuhoitoon, jota monissa maissa saavat vain rikkaimmat. Kunhan siihen hoitoon ensin saa lähetteen.

Eriarvoisuuden ydin on perusterveydenhoidossa, siinä, että työssä käyvät pääsevät vaivattomasti työterveyslääkärin vastaanotolle ja muilla on vaikeuksia päästä terveyskeskuksiin tai he eivät niihin edes hakeudu.

Jos perusterveydenhuoltoa ei olisi jaettu ”tarpeellisten kansalaisten” työterveyshuoltoon ja ”hyödyttömien kansalaisten” terveyskeskuksiin, vaan kaikki olisivat samoissa terveyskeskusjonoissa, terveyskeskuksissa olisi paljon vähemmän jonoja. Useimmissa kunnissa enemmistö kunnanvaltuustojen jäsenistä on työterveyshuollon asiakkaita, eikä terveyskeskusten rappio siksi ole heille läheinen asia.

Monissa maissa lääkäripalvelujen tarjoaminen työterveyshuollon yhteydessä on kielletty – tai se siis tulkitaan palkan maksamiseksi ja sitä verotetaan palkkana. Suomessa otettiin vuoden 1999 hallitusneuvotteluissa harppaus kohti terveydenhuollon yksityistämistä ja eriarvoistamista, kun työterveyshuoltona annettujen sairaanhoitopalvelujen Kela-korvauksia parannettiin. Irvokasta on, että tämä hyvin oikeistolainen askel otettiin poliittisen vasemmiston ja ammattiyhdistysliikkeen vaatimuksesta. Tiesittekö, että Kela maksaa paljon enemmän korvausta siitä, jos käytte työnantajan maksamana yksityislääkärillä kuin jos kävisitte siellä itse maksaen?

Terveyskeskuksiin pääsy on vaikeinta suurissa kaupungeissa. Se voi johtua siitä, että niissä päättäjät eivät terveyskeskuksia arvosta, mutta varoisin tekemästä tästä hätiköityjä kuntien välisiä vertailuja. Hyvin pieni osa väestöstä aiheuttaa suurimman osan perusterveydenhuollon tarpeesta ja nämä ovat asettuneet asumaan maassa hyvin epätasaisesti. Kaupungit houkuttelevat hyvin etuoikeutettuja mutta myös erittäin huono-osaisia asukkaita. En luottaisi myöskään lähinnä ikäjakaumaan perustuviin tarvevakiointeihin, koska ne eivät asian ydintä oikein tavoita. Kannattaisi katsoa lääkärimääriä asukasta kohden, koska se kertoo, paljonko on terveyskeskuksiin on panostettu.

Jos haluamme, että työterveyshuollon asiakkaat palaavat terveyskeskuksiin ja terveyskeskusten toimintaan aletaan tämän seurauksena kiinnittää parempaa huomiota, meidän on hyväksyttävä tietty määrä eriarvoisuutta julkisessa terveydenhuollossa. Tuskin kukaan protestoi sitä, että Tero Pitkämäen kylkivamma leikattiin heti kun voitiin eikä häntä pantu odottamaan vuoroaan joskus Moskovan MM-kisojen jälkeen. Joidenkin aika on vielä arvokkaampaa kuin toisten ja tämä on otettava huomioon hoitoa ajoitettaessa. Työnantajat tarjoavat vapaaehtoisesti lääkäripalveluja, jotta työntekijät eivät jonottaisi terveyskeskuksiin työajalle ja jotta pikkuvaivat parannettaisiin heti. Kunnan kannattaisi myydä terveyskeskuksistaan työnantajille nopeat palvelut tuotantokustannushintaan. Terveyskeskuksista tulisi vahvempia ja kaikkien hoito paranisi.

Ruotsissa saa valita, kirjautuuko terveyskeskuksen vain yksityislääkärin potilaaksi. Maksu on sama. Voisiko näin tehdä Suomessakin? Yleislääkärit ovat melkein kaikkialla ammatinharjoittajia eivätkä kuukausipalkkalaisia.

Meillä on tehty näin hammaslääkäreiden osalta. Maksu tosin ei ole sama, mutta hammaslääkärin kuluista saa korvausta sairausvakuutuksesta, jonka maksaa Kela, siis valtio. Terveyskeskuksiin on hirveät jonot ja yksityisillä on pulaa asiakkaista. Jos valintamyymälässä olisi A-kassoja ja B-kassoja, joista B-kassoissa hinnat ovat puolta halvempia, B-kassoihin olisi aina jonoa. Kunnan taas ei kannata lisätä hammashoitoa niin paljon, että jonot poistuisivat, koska silloin se saisi kaikki omiksi potilaikseen ja valtio säästäisi rahaa.

Ruotsissa maakunta maksaa molemmat, myös yksityisen hoidon kulut. Valinnanvapaus yksityisen hoidon ja kunnan hoidon välillä ei voi toteutua niin kauan kuin niillä on eri maksaja. Muutenhan kunnan kannattaisi työntää kaikki potilaat yksityisille valtion kustannettaviksi.

Ruotsissa yksityislääkärille maksetaan pääasiassa potilaiden määrän, ei käyntien mukaan. Käyntien mukaan maksaminen räjäyttäisi kustannukset, koska käyntejä voidaan tuottaa kuinka paljon tahansa.