Kulttuurivieras Mika Siltala on tuonut Suomeen elokuvia, joita ilman elokuvatarjontamme olisi huomattavasti köyhempää ja tylsempää.

Äskettäin julkaistun 30 vuotta rakkautta ja anarkiaa -kirjan sivuilta pistää silmään muutama värikuva. Niissä esiintyvällä tummahiuksisella miehellä on yllään taiteellisten silmälasien lisäksi jotakin erikoista, kimaltelevaa ja kiiltelevää ja pöyhkeää, kultaisena hohtavaa ja violettina lainehtivaa.

– Huomasin ensimmäisillä matkoillani Hongkongiin, että täältähän voi ostaa edullisia silkkipukuja ja niitä tulikin teetettyä muutamia. Cannesin elokuvajuhliin taas kuului ja kuuluu edelleenkin oleellisena osana melkoinen pöyhkeily ja tärkeily, ja siellä piti suorastaan taistella näkyvyydestä. Huomiota sai taatusti, kun kullanvärinen silkkitakki kimalteli auringonlaskun aikaan rantaterassin cocktail-juhlissa, jonne oli jostakin onnistunut kähveltämään kutsun. Tämä oli yksi tapa ottaa tilanne haltuun ja luoda suhteita, Mika Siltala muistelee.

Ja suhteita, erikoisia, erilaisia, kansainvälisiä ja etenkin elokuvallisia, Siltala (s. 1961) on vuosien mittaan luonut. Hän on ollut perustamassa kulttuurikirjoistaan tunnettua Like Kustannusta ja toiminut kantavana voimana sekä Rakkautta & Anarkiaa -elokuvafestivaaleilla että vuonna 1990 perustetussa maahantuonti- ja levitysyhtiö Cinema Mondossa, jonka meriitteihin kuuluvat muun muassa Hayao Miyazakin kuulut animaatiot Henkien kätkemää myöten.

Siltala on nähnyt ja kokenut elokuva-alaa oikeastaan jokaisesta mahdollisesta kulmasta: hän on työskennellyt lippujenrepijänä, elokuvakriitikkona ja toiminut puheenjohtajana Filmiaurassa, joka jakaa Jussi-pakintoja.

Siltala on ollut vaikuttamassa siihen, että kotimaan elokuvatarjonta on monipuolistunut ja että suomalaiset ovat saaneet nauttia valtavirran ulkopuolelta tulevista elokuvista – etenkin sellaisista, jotka ovat outoja, taiteellisia, ravistelevia ja usein aasialaisia.

Siltala tunnetaan myös sitkeänä miehenä, joka soittaa toimittajalle seitsemänkin kertaa saadaakseen elokuvilleen näkyvyyttä.

Mika Siltala on elokuvien maahantuontiyritys Cinema Mondon toimitusjohtajana. Jussi Mankkinen / Yle

“Homorakkautta ja paukkuanarkiaa”

1980-luvun loppupuolella Helsingissä ja muuallakin Suomessa alkoi tapahtua. Interreilaaminen oli ollut jo jonkin aikaa yleistä, lentoliput olivat halventuneet, ihmiset matkustelivat paljon ja imivät vaikutteita maailmalta. Etenkin kulttuurielämä mullistui ja tarjonta lisääntyi.

Tällaiseen saumaan kiilasi Rakkautta & Anarkiaa -elokuvaviikko, jossa vuonna 1988 esitettiin muutama homo-ohjaaja Derek Jarmanin sekä yhteiskunnallisista komedioistaan tunnetun Lina Wertmüllerin elokuva. Alalla jo aiemminkin vaikuttanut Mika Siltala hyppäsi samantien mukaan kelkkaan ja elokuvaviikosta paisui festivaali. Siltala vieraili jo tuolloin tiuhaan tahtiin Berliinin ja Pariisin elokuvafestivaaleilla ja päivitteli, miksei Suomessa ollut samanlaista tarjontaa.

– Ajan henki oli sopiva. Takana oli pysähtyneisyyden jäykkää aikaa. Tuossa vaiheessa tuli tunne, että kaikki on mahdollista ja että miksei tätä oltu tehty jo aikaisemmin. Jälkikäteen voi vaikuttaa siltä, että meillä oli jonkinlainen suunnitelma, mutta ei sellaista ollut. Tapasimme ulkomaisilla festivaaleilla kiinnostavia tekijöitä, kävimme hihaan kiinni, raahasimme heidät johonkin baariin ja taivuttelimme heidät tulemaan Helsinkiin, Siltala hymyilee.

Tuntui tärkeältä kyseenalaistaa sääntöjä. Mika Siltala

Alkuaikojen Rakkautta & Anarkiaa -festivaali herätti sekä ihastusta että vihastusta – tällaisia leffoja kun ei Suomessa oltu aiemmin nähty. Festivaaliorganisaatiossa mukana ollut Siltalan sisar Jaana toteaa 30 vuotta rakkautta ja anarkiaa -kirjassa, että “Mika takasi aina sen, että mukaan tuli jotakin törkyroskaa tai sadomasoa.”

– Ilta-Sanomat uutisoi festivaalin tarjoavan homorakkautta ja paukkuanarkiaa, mikä oli tietenkin kapea näkemys ohjelmistosta. Tarkoituksenamme oli tuoda johdonmukaisesti Suomeen elokuvia, joiden kautta kyseenalaistimme sääntöjä. Se tuntui tärkeältä. Oli myös mielenkiintoista löytää maailmalta jotakin todella omituista. Monista eriskummallisista elokuvista tuli festarihittejä.

Yksi tälläinen elokuva oli vuonna 1992 esitetty kreikkalainen Singapore Sling, joka pursuaa kiduttamista ja erilaisia seksuaalisia perversioita, ja jonka kaikki tästä huolimatta tai tämän takia halusivat nähdä.

Mika Siltala on kokenut elokuva-alaa useasta eri kulmasta. Jussi Mankkinen / Yle

John Woo ja räjäyttämisen jalo taito

Mika Siltalan ja monen muunkin suomalaisen elokuvafanin harrastusta on vaikeuttanut sensuuri. Suomessa valtion elokuvatarkastamon toiminta päättyi vasta vuonna 2001.

Hämmentävää kyllä, Rakkautta & Anarkiaa -festivaali oli käytännössä kaikenlaisen sensuurin ulkopuolella, koska se luokiteltiin kertaluonteiseksi kulttuuritapahtumaksi. Nekromantik-elokuvat, joissa harrastetaan kiihkeää seksiä ruumiiden kanssa, olivat kuitenkin 1990-luvulla liikaa suomalaisille viranomaisille, kuten Abel Ferraran väkivaltainen ja hurmeinen porailubakkanaali Driller Killerkin. Kyseisistä elokuvista käytiin samaan aikaan myös piraattioikeudenkäyntiä, joten viranomaiset pistivät ne ehdottomaan esityskieltoon.

Kaupunkiin oli saapunut varsinainen törkylaivue. Mika Siltala

Rakkautta & Anarkiaa -tiimi ei tästä lannistunut, vaan kiersi sensuurin järjestämällä matkan Tallinnaan, jossa elokuvat esitettiin.

– Tallinnassa oli aika kummallinen ilmapiiri. Kun saavuimme sinne, paikalla oli tv-kameroita, paikallista yleisöä ja mielenosoittajia. Joidenkin tallinnalaisten mielestä nyt oli tekeillä jotakin todella eksoottista, joka ei neuvostovallan aikana ollut mahdollista. Toisten mielestä kaupunkiiin oli saapunut varsinainen törkylaivue. Siltala kertoo.

Sekavalla risteilyllä oli mukana hyvin erilaista väkeä nuorista saksalaisista leffakapinallisista toimintaohjaaja John Woon kaltaisiin maestroihin, joka oli saatu festivaalivieraaksi.

– Paikallinen elokuvavaikuttaja Aldo Tammsaar ja John Woo viettivät laatuaikaa keskustelemalla siitä, mikä oli elokuvallisin tapa räjäytellä asioita. Siihen aikaan ei ollut digitaalisia efektejä ja räjäyttäminen oli tärkeä taito. Panssarivaunua tai helikopteria ei esimerkiksi kannattanut räjäyttää kymmeniä kertoja, se olisi tullut kalliiksi. Räjäytys piti saada mieluummin kerralla purkkiin.

Mika Siltala elokuvateatteri Kino Engelissä. Jussi Mankkinen / Yle

Aasialainen tatsi

Mika Siltala on operoinut etenkin aasialaisen elokuvan parissa ja kokenut neuvottelutilanteissa usein kulttuurieroja. Erilainen verkostoituminen, suhteiden luominen ja luottamuksen saavuttaminen vie Aasiassa aikaa, eikä oikoteitä ole.

– Asuin Hongkongissa useita kertoja Chungking Mansionsissa, joka oli korttelin kokoinen rotanloukko. Kun sai temppuiltua kepposkonstilla audienssin jollekin hongkongilaiselle studiolle, ei todellakaan voinut paljastaa, että asuu kyseisessä paikassa. Hain sitten tien toiselta puolelta kunnianarvoisasta Peninsula-hotellista tikkuaskin – siellähän minulla ei ollut varaa nauttia edes teekupposta. Sitten neuvotteluissa otin askin esille ja totesin väljästi, että tuossa Kowloonin puolellahan minä asun, ettekö näe, että tässä on tämä Peninsula-hotellin tikkuaskikin.

Verkostoituminen elokuva-alalla ei juuri eroa kalastamisesta. Mika Siltala

Siltalan mukaan asiat ovat Aasiassa lähteneet sujumaan, kun on saanut kiinni paikallisesta tapakulttuurista.

– Toimme äskettäin Suomeen japanilaisen Toho-studion Your Name -animaatioleffan. Se on ohittanut jo aikoja sitten Hayao Miyazakin animaatioiden katsojaluvut, mutta Tohon kanssa sovimme, että emme kerro tätä, sillä olisi aivan liian epäkohteliasta todeta Your Namen olevan isompi kuin Miyazakin saavutukset.

Hayao Miyazaki on muuten taas siirtynyt piirustuspöydän ääreen, lukuisten lopettamisilmoitusten jälkeen. Japanissa asiasta on ryhdytty vitsailemaan, mikä kertoo elävän legendan suosiosta kotimaassaan, Siltala toteaa.

– Entä jos Miyazakin uusimman elokuvan ensi-ilta onkin vuonna 2020, jolloin ovat myös Tokion olympialaiset? Olympialaisia joudutaan lykkäämään, kukaan ei mene Japanissa kyseisiin kisoihin, kaikki menevät katsomaan Hiyazakin uutta animaatiota.

Mika Siltalan mukaan maailman elokuvapääkaupunki on edelleen Pariisi. Jussi Mankkinen / Yle

Siltalan mielestä verkostoituminen ei juuri eroa kalastamisesta: eri säällä tulee erilaista kalaa ja se mitä onkeen tarttuu riippuu siitä, mitä jahdataan.

– Nykyisin elokuvafestivaaleja on joka kylässä ympäri maailmaa, ja niistä on selvästi tullut vaihtoehtoinen levitysmuoto omituisemmille ja kunnianhimoisemmille leffoille. Festivaalit ovat hyvä verkostoitumispaikka etenkin uusille tekijöille. Verkostoituminen voi alkaa jostakin humoristisesta pressitilanteesta Berliinin elokuvafestivaalien pienimmässä sarjassa ja tämä voi johtaa seuraaviin festivaalikutsuihin. Sitten saatetaankin olla jo Ranskan tv-uutisissa.

Parhaista kirjoista tehdään aika usein paskoja leffoja. Mika Siltala

Siltala itse on viettänyt paljon aikaa pariisilaisissa pikkuteattereissa, jotka ovat monellakin tapaa olleet esimerkkejä hänen omalla toiminnalleen.

– Oman festivaalin perustaminen olisi ollut kaikin puolin loogista esimerkiksi Pariisiin tai Lontooseen. Kun aloin ymmärtämään enemmän elokuva-alan tuotantopuolesta, tämä haave jäi. Lisäksi kuvioihin tuli lapsia, ja sitten vielä lisää lapsia. Pyöritin myös jossakin vaiheessa sukellusfirmaa Malediiveilla. Mutta mikäs tässä, Helsinki on muuttunut koko ajan paremmaksi paikaksi. Täällä on puhdasta ja turvallista ja kulttuuritarjonta on turvallista.

Mika Siltalan mielestä elokuvan käsikirjoituksen pitää napata heti, se ei saa laahustaa. Jussi Mankkinen / Yle

Se oikea elokuva on onnenkauppaa

Siltalan mukaan elokuvien valitseminen valtavasta tarjonnasta on usein puhdasta onnenkauppaa, vaikka tiettyjä kriteerejä elokuvan todennäköiselle menestymiselle on olemassa. Cinema Mondon nelihenkisestä tiimistä joku on oikeastaan koko ajan jahtaamassa elokuvia jollakin festivaalilla.

– Taustani on kirjallisuudessa, ja jossakin vaiheessa hain tiettyjen kirjailijoiden teksteihin perustuvia tarinoita. Aika usein parhaista kirjoista tehdään kuitenkin paskoja leffoja ja toisaalta taas kioskiromaaneista on väännetty mestariteoksia. Kyse on myös vaistosta, joka kehittyy vuosien ja katselukertojen myötä.

Yleisön huijaaminen on nykyisin hyvin vaikeaa. Mika Siltala

Levitettävä elokuva hankitaan usein jo käsikirjoitusvaiheessa tai kun siitä on nähtävillä muutamia pätkiä. Tällöin Siltala arvioi ohjaajan, keskeiset työryhmän jäsenet, näyttelijät ja tuotantofirman.

– Käsikirjoituksen pitää napata heti alusta, se ei saa laahustaa. Saatan myös nähdä elokuvasta kymmenen minuutin pätkän jollakin festivaalilla ja sen tietää heti, että tämä ei nappaa ja onnea vaan mahdollisille muille projekteille. Sitten luotetaan hyvien kollegoiden makuun ympäri maailmaa. Toisaalta taas on kollegoita, joiden makuun en luota, että jos tuo tyyppi suosittelee jotakin elokuvaa, niin kannattaa nimenomaan pysyä leffasta mahdollisimman kaukana.

Siltalan mukaan yhä nopeutuva tiedonvälitys on saanut aikaan sen, että yleisön huijaaminen on nykyisin hyvin vaikeaa.

– Joskus aiemmin joku tavattoman huono mainstream-hössö tuli ensi-iltaan niin näyttävällä kampanjalla, että se meni hetken aikaa täydestä. Jos jostakin studioleffasta ei ole pressinäytöksiä, tiedän nopeasti, että elokuva on käytännössä “dead on arrival” eli tuomittu kuolemaan.

Jussi Mankkinen / Yle

Ihana Amélie

Yksi Mika Siltalan täysosumista on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut höpsö ja värikäs ranskalaiskomedia Amélie, joka keräsi ripeässä tahdissa yli 205 000 katsojaa ja turvasi Cinema Mondon toiminnan pitkäksi ajaksi. Amélie oli elokuva, joka oli nähtävä ja josta puhuttiin vain ja ainoastaan positiiviseen sävyyn.

– Elokuva hankittiin aikoinaan yhdentoista minuutin näytteen pohjalta, katselimme niitä klippejä pienestä kannettavasta dvd-laitteesta, joka oli tuolloin uusinta huipputekniikkaa. Elokuva oli tavattoman rikas yksityiskohdiltaan ja tarjosi varmaan sellaisen hyvänolon tunteen, että se oli pakko nähdä uudestaan, ja sitä katsomaan oli piti raahata kaikki kaveritkin. Lisäksi toinen pääosanesittäjistä, Mathieu Kassovitz sattui olemaan samaan aikaan jonkun ison meikkifirman kansikuvapoikana ja hänen naamansa oli kaiken maailman julkaisuissa ja pömpeleissä. Tässä vain naksahti monia asioita yhteen, ja joskus tuntuu siltä, että omat promootiojuonet ja mainosmanööverit ovat täysin merkityksettömiä.

Siltalan ja Cinema Mondon muita menestyksiä ovat teattereissa edelleen pyörivä, yli 90 000 silmäparia kerännyt Moonlight sekä The Others, Pan's Labyrinth ja The Wrestler, jotka ovat kaikki saaneet yli 55 000 katsojaa.

Vuosittain Cinema Mondo tuo 15-20 ensi-iltaa elokuvateattereihin ja dvd:lle. Yrityksellä on myös oma elokuvateatteri, Kino Engel.

– Yrittäjänä on saanut tottua siihen, että vähäinen omaisuus on toiminnan panttina. Cinema Mondo pärjää kuitenkin kohtuullisesti omalla tontillaan maailmanelokuvan ja eurooppalaisen laatuelokuvan saralla.

Siitä tunteesta tuli minulle huumetta. Mika Siltala

Amélien ajoista moni asia on muuttunut, ja Siltalan mielestä nykyisen elokuvatuotannon volyymia ja elokuvien tekotapaakin voi surutta verrata riippumattomaan indie-musiikkiskeneen.

– Joskus aikoinaan kesäduuneilla saaduilla rahoilla hankittiin laitteita ja tehtiin kasetteja tai levyjä, joita oli komerossa pahvilaatikollinen. Nykyelokuva on alkanut mennä samaan suuntaan. Mikseipä kuka tahansa saisi ja voisi tehdä leffaa, mikäs siinä. Mutta se on aika raju tilanne, jos siellä on pikkukaupungin tee-se-itse ryhmä Helsingin Tennispalatsi-elokuvateatterissa ja viereisessä salissa on Ranskan tärkeimmän elokuvantekijän tai Warner Brothersin 250 miljoonaa dollaria maksanut tuotos. Laadullinen ero on valtava.

Mika Siltala ja Kino Engelin maskottina toimiva brasilialainen viihdetähti Carmen Miranda. Jussi Mankkinen / Yle

Elokuvailmiöt ovat niin passé

Sekä Mika Siltalan että Cinema Mondon historiaan kuuluvat elokuvailmiöt. Etenkin 1990-luvun loppupuolella tietynmaalainen elokuva nousi suosioon ja arvoon arvaamattomaan. Jossakin vaiheessa ilmiöksi muodostuivat taiwanilaiset elokuvat, jossakin vaiheessa Hongkongin elokuvateollisuus. Nyt tilanne on toinen.

– Sykli näyttää kiihtyvän ja kierto on nopeutunut. Jossakin vaiheessa huomio siirtyi Koreaan ja näytti siltä että se on se seuraava iso juttu. Mutta sanoisin, että enää ei tule jonkunmaalaisia leffoja, vaan yksittäisiä tekijöitä tai yksittäisiä elokuvia. Ei sillä enää pääse eteenpäin, että ranskalainen elokuva on ilmiö, siellä tehdään paljon tylsiä leffoja. Indonesiasta tulee tällä hetkellä jänniä tekijöitä, mutta se ei tarkoita, että kyseisessä maassa olisi joku ilmiö meneillään.

Mutta milloin Mika Siltalasta tuli mies, joka on antautui elokuvahulluuden vaikeamman asteen vietäväksi?

– Se oli Alfred Hitchcockin Psyko. Näin sen Ruotsin televisiosta, koska kotikaupungissani Kemissä näkyivät tuolloin myös Ruotsin kanavat. Psyko oli riemastuttava kokemus – miten paljon ihmistä voi ravistella tekemällä taitavasti jotakin äänellä ja kuvalla. Oli ällistyttävää, että elokuvassa kuvat voivat vaihtua niinkin nopeasti ja pelkällä sateen rummutuksella voi saada vaikka mitä aikaan. Siitä tunteesta tuli minulle huumetta. Se tarjoaa samanlaisen leijuvan tunteen kuin vaikkapa hyvän savusaunan jälkeinen avantouinti. Kun avannosta nousee ylös, niin ihan selvästi sitä leijuu puoli metriä maanpinnan yläpuolella. Ja meidän kaikkien pitäisi löytää se oikea asia, jonka kanssa voi leijua.

Yleisradion Rakkautta & Anarkiaa -taltiointeja, joissa myös Mika Siltala esiintyy, löytyy tästä. Yle Teeman Rakkautta & Anarkiaa -ohjelmakokonaisuuteen pääsee tästä.