Insinöörien ja taloustieteen logiikka hallitsee keskustelua, kirjoittaa Tekesin johtava asiantuntija Tuomo Alasoini Kanava-lehdessä. SK julkaisee kirjoituksen kokonaan.

Digitalisaation liittyy paljon toiveita, mutta myös pelkoja. Pääministeri Juha Sipilän hallitusohjelman SWOT-analyysissa digitalisaatio on nostettu Suomen mahdollisuudeksi.

Digitalisaatio yhdessä kokeilujen ja normien purkamisen kanssa niputetaan paketiksi, joka auttaa Suomea ottamaan kaivatun tuottavuusloikan. Julkisten palvelujen kehittämisessä digitalisaatio on jopa ”hallituksen strategian läpileikkaava teema”.

Hallitusohjelman teksti on hämmästyttävän suoraviivaista ja yksinkertaistavaa luettavaa ajatellen sitä, kuinka merkittävästä teknologisesta ja yhteiskunnallisesta murroksesta digitalisaatiosta on kyse.

Kun MIT:n tutkijat Erik Brynjolfsson ja Andrew McAfee luonnehtivat teoksessaan The Second Machine Age digitalisaatiota ”uudeksi teolliseksi vallankumoukseksi”, hallitusohjelma tyytyy toteamaan, että valtioneuvostossa ”vahvistetaan digitalisaation muutosjohtamisen organisointia”.

Kun Etlan tutkijat Mika Pajarinen ja Petri Rouvinen ovat Oxfordin yliopiston tutkijoiden mallia soveltaen arvioineet, että teknologisen kehityksen johdosta jopa yli kolmannes Suomen työpaikoista voi olla uhattuina seuraavan 10–20 vuoden aikana, ei hallitusohjelma noteeraa asiaa mitenkään. Ainoiksi digitalisaatioon liittyviksi uhiksi SWOT-analyysi tunnistaa kyberuhat.

Hallitusohjelma on toki poliittinen toimintalinjaus, eikä sen tarvitse olla kaikenkattava yhteiskunnallinen analyysi. Ohjelma on kaksijakoinen kuin bittiavaruus. On ongelmien kori ja ratkaisujen kori. Digitalisaatio on yksiselitteisesti jälkimmäisessä.

Digitalisaation vauhdin ja vaikutusten ennakoiminen on vaikeaa useista syistä.

Ensimmäinen syy on, että itse teknologisen kehityksen vauhtia on vaikea ennustaa. Digitaalitekniikka ei kehity lineaarisesti, vaan eksponentiaalisesti.

Eksponentiaalisuus johtuu lukuisten rinnakkain kehittyvien ratkaisujen dynaamisista yhteisvaikutuksista ja tekniikan jatkuvasta halpenemisesta. Vauhti on yllättänyt monesti myös alan asiantuntijat.

Teknologisen kehitysvauhdin ennustettavuutta vähentävät siihen liittyvät merkittävät skaalaedut, jotka tekevät kerran luotujen digitaalisessa muodossa olevien ratkaisujen monistamisen ja levittämisen helpoksi ja halvaksi.

Teknologisten ratkaisujen leviämiseen liittyy myös merkittäviä verkottumisvaikutuksia. Mitä useampi käyttää sovellutusta, sitä hyödyllisempi sovellutus on käyttäjälleen. Kun saavutetaan tietty kriittinen massa, sovellutuksen leviäminen tapahtuu itsestään. Hyviä esimerkkejä ovat matkapuhelinlaitteiden, tekstivies­tien ja sosiaalisen median sovellutusten leviäminen.

Yksi syy vauhdin ja vaikutusten ennakoinnin vaikeuteen on, ettei digitalisaatio ole vain teknologinen vaan myös yhteiskunnallinen prosessi. Siihen vaikuttavat institutionaalinen sääntely, teknologisia innovaatioita täydentävät innovaatiot ja se, millaisia investointeja yritykset ja yhteiskunta ovat valmiita tekemään niihin.

Kriittisiä alueita ovat investoinnit koulutukseen, johtamiseen, toimintaprosesseihin ja työn organisointiin. Digitalisaatiota onkin usein hidastanut juuri uusia teknologisia ratkaisuja täydentävien innovaatioiden vähäisyys.

Digitalisaatioon liitetään Suomessa melkoisia toiveita ja tavoitteita. Hallitusohjelmassa digitalisaation avulla otetaan kymmenessä vuodessa tuottavuusloikka. Pekka Ala-Pietilän johtaman ICT 2015 -työryhmän esityksen sisältönä oli 21 polkua kitkattomaan Suomeen.

Kunnianhimoa ei puutu myöskään Mikael Jungnerin 21 ehdotuksesta, joilla Suomi ottaa digiloikan maailman kärkeen. Valtioneuvoston uusi selvitys- ja tutkimustoimintainstrumentti on taas tuottanut esityksen siitä, kuinka Suomesta tehdään teollisen internetin Piilaakso.

Esityksiä on ollut tekemässä joukko päteviä asiantuntijoita. Monet esityksistä johtaisivat toteutuessaan myös todennäköisesti merkittäviin parannuksiin tuottavuudessa.

Suurempi ongelma on esitysten taustalla olevan yhteiskunnallisen analyysin ka­peus. Esitykset on tehty kysymyksenasetteluaan myöten insinööri- ja taloustieteellisen ajattelun logiikalla. Niistä puuttuu laajempi yhteiskuntatieteellinen kysymyksenasettelu ja näkökulma.

Miten suomalaisessa politiikassa varaudutaan esimerkiksi siihen mahdollisuuteen, että digitalisaation myötä yli kolmannes nykyisistä työpaikoista voi kadota seuraavien 10–20 vuoden aikana? Tai siihen, että digitalisaatio uhkaa jouduttaa kehitystä kohti entistä jakautuneempaa tiimalasitaloutta?

Teknologisilla dystopioilla on länsimaisessa filosofisessa ja yhteiskuntatieteellisessä keskustelussa pitkä perinne. Joukkoon mahtuu myös monia ylilyöntejä. Teknologinen kehitys ei ole kapitalistisessa taloudessa johtanut Marxin ennakoimaan työläismassojen köyhtymiseen ja kurjistumiseen.

Työ ei ole ollut toistaiseksi loppumassa edes kehittyneissä teollisuusmaissa, vaikka Jeremy Rifkin ennusti niin jo 1990-luvulla. Juha Siltalan näkemys siitä, että tietotekniikan kehityksen vauhdittama hyperkilpailu johtaa Suomessa työn huonontumiseen, ei saa tukea työolotutkimuksista.

Mitkä ovat keskeiset vasta-argumentit digitalisaatioon liitettävää massatyöttömyyden dystopiaa kohtaan?

Ensimmäinen liittyy digitalisaatioon yhteiskunnallisena, ei vain teknologisena prosessina. Oxfordin yliopiston ja Etlan tutkijoiden laskelmat teknologisen kehityksen työtä syrjäyttävistä vaikutuksista ovat spekulatiivisia. Ne perustuvat oletukseen, että teknologia syrjäyttää työtä aina kun se on teknologisesti mahdollista.

Teknologisen kehityksen työtä syrjäyttävät vaikutukset riippuvat kuitenkin taloudellisista, sosiaalisista ja kulttuurisista tekijöistä. Yritykset joutuvat miettimään, miksi ne investoisivat uusiin teknologioihin, milloin teknologiset innovaatiot ovat taloudellisesti kannattavia, onko niillä riittävää osaamista tai voiko teknologioihin sisältyä muita riskejä. Esimerkiksi yli 90 prosenttia suomalaisyrityksistä ei usko, että ne hyödyntävät liiketoiminnassaan teollista internetiä tai verkosta koottavissa olevaa ns. isoa dataa edes näköpiirissä olevassa tulevaisuudessa.

Vasta-argumenttina tämä ei ole silti kovin hyvä. Avoimilla markkinoilla on mahdollista, että suomalaisten yritysten teknologinen vitkastelu kostautuu ja ulkomaiset uusiin teknologioihin investoivat kilpailijat valtaavat markkinat ja jouduttavat näin työpaikkojen katoamista Suomesta. Kotimainen teknologinen vitkastelu ei suojaa työtä.

Toinen vasta-argumentti liittyy käsitykseen ihmisestä aktiivisena ja sopeutuvana toimijana. Ihmiset eivät ole teknologisen kehityksen ”uhreja” ja jää passiivisina odottamaan työpaikkojensa katoamista. He kehittävät työtään ja osaamistaan, he hankkivat lisäkoulutusta tai kouluttautuvat uudelleen. He voivat jopa vaihtaa työtään, työpaikkaansa ja ammattiaan.

Tätä tapahtuu kaiken aikaa. Suomen yrityssektorilla tuhoutuu vuosittain useampi kuin joka kymmenes työpaikka, mutta ainakin toistaiseksi niitä on syntynyt suurin piirtein yhtä paljon lisää.

Ihmisten omatoimisuuteen perustuvan argumentin kaikkivoipaisuutta kaventaa se, että teknologisen kehityksen uhka jakautuu epätasaisesti. Se kohdistuu selvästi voimakkaimmin vähiten koulutettuihin ihmisiin, joiden kynnys sijoittua työmarkkinoille uudelleen on usein korkea, kuten Etlan tuore selvitys osoittaa. Robottiteknologia korvaa jatkossa myös entistä vaativampaa ajattelutyötä.

Tällaisissa tehtävissä työskennelleiden ja usein pitkän koulutuksen hankkineiden ihmisten siirtyminen toisiin, ainakaan vastaavantasoisiin, tehtäviin ei tapahdu hetkessä.

Digitaalinen murros puree eri tavoin myös eri sukupolvia. Suurin osa sotien jälkeisten suurten ikäluokkien edustajista selviää murroksen alta eläkkeelle kuin koira veräjästä. 1980- ja 1990-luvuilla syntyneen ”netti-” tai ”pelisukupolven” diginatiiveilla on murroksessa vahvuuksia, joita taas 1960- ja 1970-luvuilla syntyneiltä X-sukupolven edustajilta puuttuu.

X-sukupolvi sattuikin syntymään harvinaiseen huonoon aikaan: 1990-luvun lama hidasti sijoittumista työmarkkinoille ja digitaalinen murros voi uhata monia uloslyönnillä ilman toivoa kunniallisesta pääsystä eläkkeelle moneen vuoteen.

Kolmas vasta-argumentti on, ettei laskelmissa ole arvioitu lainkaan, millaisia uusia täydentäviä ja kumulatiivisia innovaatioita digitalisaatio sysää liikkeelle.

Laskelmat teknologian työtä syrjäyttävistä vaikutuksista perustuvat digitoinnin rooliin prosessien tehostajana ja ihmistyön korvaajana. Tämä liittyy digitalisaa­tion ensimmäiseen aaltoon.

Samaan aikaan digitointi lisää merkittävällä tavalla asioiden ja ilmiöiden välistä yhdisteltävyyttä luoden edellytyksiä uudenlaiselle liiketoiminnalle. Onkin esitetty, että digitalisaation suurimmat tuottavuusvaikutukset tulevat vasta toisessa aallossa uusien teknologisten mahdollisuuksien vauhdittamien liiketoiminnallisten, organisatoristen ja sosiaalisten innovaatioiden myötä.

Aaltojen välistä eroa voi havainnollistaa todellisella esimerkillä suomalaisesta käsityölankojen valmistajasta. Ensimmäisen aallon ratkaisuna yritys paransi tehokkuuttaan siirtymällä perinteisestä tukku- ja vähittäiskauppatoiminnasta sähköiseen verkkokauppaan.

Toisen aallon innovaationa yritys alkoi hyödyntää näin syntyneitä suoria asiakaskontakteja systemaattisesti oman toimintansa kehittämiseksi. Asiakkaiden ympärille luotiin verkkoyhteisö. Verkkoyhteisön kautta yritys saa nopeasti autenttista tietoa asiakkaiden kokemuksista, tarpeista ja toiveista. Autenttinen asiakastieto ja sen käyttö innovoinnissa tuo merkittävän kilpailuedun markkinoilla ja sitoo asiakkaat yritykseen.

Lankavalmistajan esimerkki kuvaa pienoiskoossa oivasti, mistä digimurroksessa on kyse. Murroksen ensimmäisessä aallossa kilpailuedut perustuvat kehittyvän teknologian uusiin ominaisuuksiin tuotteissa, palveluissa ja prosesseissa ilman tarvetta irtautua perinteisestä teollisen ajan tuotannollisesta logiikasta. Tässä aallossa Suomi ja suomalaiset suuryritykset niitä ympäröivine teollisine klustereineen menestyivät, eivät vain hyvin, vaan jopa liian hyvin.

Tähän ja tästä aiheutuviin riskeihin kiinnittivät huomiota kaukonäköisesti jo ennen vuonna 2008 alkanutta taantumaa yhdysvaltalaiset professorit Charles Sabel ja AnnaLee Saxe­nian teoksessaan A Fugitive Success?. Amerikkalaisprofessorien ennakoimat riskit ovat sittemmin realisoituneet.

Entisten menestystarinoiden varjo on pitkä. Innovaatiotoiminta keskittyy Suomessa edelleen liikaa vain olemassa olevien osaamisten ja liiketoimintojen kehittämiseen. Eurooppalainen vertailu kertoo, että suomalaisyritykset ovat viime vuosina keskittyneet tärkeimpien kilpailijamaidemme yrityksiä yksipuolisemmin kustannusleikkauksiin ja jo olemassa olevien tuotteidensa ja palvelujensa elinkaarien pidentämiseen niiden uudistamisen asemesta.

Prosessien ja organisaatiorakenteiden tiheä pölyttäminen voi toki edelleen parantaa tuottavuutta. Tällaisten uudistusten rajahyödyllä on kuitenkin taipumus laskea jatkuvasti. Niillä on myös sosiaalinen hintansa. Uudistukset ilman uusia innostavia visioita tai näköpiirissä olevia merkittäviä hyötyjä ruokkivat kyynisyyttä ja heikentävät ihmisten halua sitoutua uudistuksiin.

Suurin ongelma on kuitenkin se, että liian kapea innovaatioajattelu tekee yritykset haavoittuviksi nykyisiä toimialarajoja radikaalisti rikkovien digitaalisten disruptorien, kuten erilaisten amazonien, applejen tai googlejen, edessä. Suomalaisyritysten valmistautuminen digitaaliseen disruptioon on esimerkiksi Accenturen selvitysten mukaan ollut toistaiseksi heikompaa kuin muissa Pohjoismaissa.

Selviytyminen digimurroksesta edellyttää menestymistä toisen aallon innovaatioiden tuottajana. Tämä on myös ainoa kestävä keino estää pahimpien digitalisaatioon liitettävien massatyöttömyyden ja eriarvoistumisen dystopioiden toteutuminen.

Hallitusohjelman digilinjauksissa pistää silmään erityisesti kolme seikkaa.

Ensimmäinen on, että ohjelma keskittyy ennen kaikkea julkisiin palveluihin. Niihin hallitus voi tietysti vaikuttaa suorimmin. Tuottavuusloikan onnistuminen riippuu kuitenkin enemmän siitä, kuinka suomalaiseen yritysmaailmaan syntyy toisen aallon menestystarinoita.

Toinen seikka koskee keinoja, joilla digimurrokseen vastataan. Hallituksen linjaukset perustuvat näkemykseen, jonka mukaan Suomen hitaus murroksessa on korjattavissa purkamalla normeja ja muuttamalla kulttuuria. Osaamisen ja yritysten johdon näkemyksellisyyden merkitystä ei digilinjausten yhteydessä mainita sanallakaan, mikä tuntuu erikoiselta.

Voisi kuvitella, että juuri digitalisaatioon perustuvan tuottavuuskasvun toisessa aallossa uuden osaamisen ja näkemyksellisyyden merkitys korostuu entisestään. Ja juuri sitä suomalaisyrityksiltä näyttäisi nyt puuttuvan.

Hallitus on kuitenkin päättänyt leikata tuntuvasti julkisia koulutusmenoja ja innovaatiotukia.

Kolmas huomionarvoinen seikka koskee hallitusohjelman retoriikkaa. Se kuulostaa varsin sisäänpäin ja taaksepäin katsovalta. Poissa ovat pääministeri Matti Vanhasen toisen hallituksen kaudella lanseeratun ”laaja-alaisen innovaatiopolitiikan” linjaukset, joissa Suomi nähtiin aktiivisena osana globaaleja osaamis- ja arvoverkostoja.

Retorisella tasolla hallitusohjelma ei ole irtautunut teollisen ajan tuotannollisesta logiikasta, vaan uppoaa siihen edeltäjiäänkin syvemmin. Työkalupakissa ovat vankasti mukana sisukkuus, ahkeruus ja – loogisena jatkona näille – pyrkimys pidentää työaikoja.

Tunnetut innovaatiotutkijat Mariana Mazzucato ja Carlota Perez ovat esittäneet, että tietovaltaisessa taloudessa kasvupolitiikan tulee olla perimmältään innovaatiopolitiikkaa. Väite pätee myös Suomeen.

Matti Pohjolan mukaan noin 40 prosenttia Suomen talouden kasvusta syntyi vuosina 1998–2013 innovaatioista. Innovaatioiden merkitys kasvun moottorina korostuu entisestään, kun työpanoksen määrän lisäämisestä saatavissa oleva kasvupotentiaali katoaa väestön ikääntymisestä ja uhkaamassa olevasta työvoiman tarjonnan supistumisesta johtuen.

Hallitukselta olisi ollut raikas veto yhdistää elinkeinotoiminnan, työelämän ja koulutuksen kehittämisen keinot keskenään vahvasti koordinoiduksi innovaatiopoliittiseksi kokonaisuudeksi. Digitalisaatioon perustuva luova tuho ei onnistu sosiaalisesti kestävällä tavalla ilman nykyistä dynaamisempia työmarkkinoita.

Koulutuspolitiikassa taas tarvittaisiin vahvaa näkemystä siitä, mitkä ovat sellaisia tietoja ja taitoja, joita kehittyvä teknologia ei korvaa ja jotka yhdistettynä teknologisen kehityksen uusiin mahdollisuuksiin muodostavat jatkossa kilpailukykyisiä ihminen–teknologia-kombinaatioita työelämässä.

Ajatusta vahvasti koordinoidusta innovaatiopolitiikasta ei hallitusohjelmasta kuitenkaan löydy. Ohjelma luottaa siihen, että yritykset kyllä investoivat ja innovoivat, jos se tehdään niille helpommaksi. Mutta riittääkö tämä sosiaalisesti kestävällä tavalla tehtävän digi- ja tuottavuusloikan ottamiseen?

Kirjoittaja Tuomo Alasoini on Tekesin johtava asiantuntija ja Helsingin yliopiston dosentti.

Suomen Kuvalehdellä ja Kanavalla on yhteinen päätoimittaja ja sama kustantaja, Otavamedia.