Poliisi tekee tehtävälle lähtiessään arvion mahdollisista riskeistä. Arvio voi osoittautua vääräksi.

Videolla kuvaa huoneesta, jossa Porvoon epäillyt poliisiampujat majoittuivat. IL-TV

Porvoossa tapahtunut poliisiammuskeleminen on Iltalehden tietojen mukaan varmistumassa ansaksi eli väijytykseksi. Tekaistun hätäpuhelun perusteella hälytystehtävään lähetetty poliisipartio ajoi tietämättään väijytykseen.

Ruotsissa poliisin kohtaama väijytys on jo tuttua – etenkin, jos puhutaan sellaisesta väijytyksestä, jonka tarkoituksena on saada poliisipartio paikalle, jotta heidän päälleen voidaan heittää erilaisia esineitä. Ilmiön nimi on oikeustieteen tohtori Henri Rikanderin mukaan blue light sabotage. Nimellä viitataan poliisiauton valoihin.

– Tietyillä alueilla sitä tapahtuu jopa päivittäin, Rikander sanoo.

Kyse on Rikanderin mukaan usein näköalattomista nuorisojoukoista, jotka heittelevät poliiseja ja vartijoita esimerkiksi kivillä.

– Elämyshakuisuutta, voisin ajatella, Rikander sanoo pohtiessaan tällaisten tekojen syytä.

Ilmiötä esiintyy myös Suomessa. Rikander nostaa esimerkiksi vuonna 2006 tapahtuneen VR:n makasiinien palon Helsingissä.

– Silloin makasiineja poltettiin ja kohdennettiin kivitystä palomiesten toimintaan. Poliisikin sai siitä osansa, Rikander sanoo ja lisää, että tällaista tapahtuu myös esimerkiksi mielenosoitustapahtumissa.

Rikander ei näe mitään syytä sille, että tällainen toiminta ei yleistyisi myös Suomessa Ruotsin tapaan. Hänen mukaansa tällaisen toimen ennaltaehkäisemiseen voisi vaikuttaa se, että poliisi näkyisi katukuvassa ja liikkuisi kaduilla ihmisten joukossa muutenkin kuin hätävilkut päällä.

Miten varaudutaan?

Pystyykö poliisi varautumaan jollain tavalla mahdollisia väijytyksiä varten? Vastaus kysymykseen on kyllä ja ei.

Poliisi tekee työssään riskien arviointia eli arvioi riskin suuruutta eli vakavuutta sekä riskien todennäköisyyttä. Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että jokaisen poliisin hälytystehtävän kohdalla arvioidaan, mitä vastaan voi tulla.

– Etukäteen pohditaan ja yritetään saada informaatiota hätäkeskuksesta. Yritetään saada tietää, onko ilmoittajalla entisyyttä, onko osoite tunnettu ja tiedetty siitä, että siellä mahdollisesti tapahtuu jotain, Rikander sanoo.

On eri juttu mennä tehtävälle osoitteeseen, jossa asuu väkivaltarikollinen kuin vaikkapa vanhainkotiin. Myös vuorokaudenajalla on merkitystä. Rikander antaa esimerkin: jos tulee ilmoitus häiriökäyttäytymisestä Helsingin Rautatientorilla lauantai-iltana kello kymmenen, niin se aiheuttaa erilaisen ajatteluprosessin kuin jos sama hälytys tapahtuisi maanantaiaamuna kello seitsemän.

– Tätä kautta rakentuu arviointia, että lähteekö paikalle kaksi vai kolme partiota, Rikander sanoo.

Mutta vaikka kaikki näyttäisi paperilla hyvältä, niin todellisuus voi olla toinen ja poliisi ajautuu suoraan ansaan. Kaikkeen kun ei voi varautua.

– Siihen aletaan sitten siinä hetkessä reagoimaan niillä keinoilla ja kyvyillä [mitä on käytettävissä].

On myös mahdollista, että tilanne muuttuu yllättävästi kesken kaiken. Rikander antaa esimerkin rattijuoposta, joka on pysäytetty, mutta joka päättääkin olla nousematta autosta ja ajaa perä luisussa miltei poliisin päälle.

Kyseessä ei olisi tällöin ollut väijytys, mutta henkilö päätyy kuitenkin yrittämään poliisin vahingoittamista.

Hätähuudot tyypillisiä

Rikander kertoo, että poliisille tulee ilmoituksia itsetuhoisista ihmisistä, jotka haluavat päättää elämänsä poliisin luoteihin. Tällaista toimintaa voi ainakin joissain tapauksissa kuvailla hätähuudoksi.

Rikanderin mukaan Suomen oloissa on poikkeuksellista, että tehdään hätäilmoitus jostain asiasta ja lopputulos olisi sellainen, kuin Porvoon tapauksessa – eli että poliiseja päädytään ampumaan.

– Tämä ei ole mitenkään tyypillistä. Sen takia se on varmaan saanut ansaitsemansa huomion, Rikander sanoo.

Tällaisessakin toiminnassa taustalla voi Rikanderin mukaan olla näköalattomuutta omaan tulevaisuuteensa. On voitu ajautua umpikujaan. Rikanderin mukaan Yhdysvalloissa tällaista toimintaa tapahtuu "tosi paljon”.

Viranomaisiin kohdistuva teko voi kertoa siitä, että tekijällä on antipatioita virkavaltaa kohtaan.

– Monta moraalista pidäkettä on ohitettu siinä vaiheessa, kun päädytään tekoon ja aletaan ampumaan ihmistä, onpa kyseessä sitten siviili tai viranomainen, Rikander sanoo.