Opetusministeri Sanni Grahn-Laasonen on alkanut herättää minussa jo eksistentialistista kauhua.

Filosofi Jean-Paul Sartre käytti ilmausta mauvaise foi, eli huono usko kuvaamaan tilaa, jossa ihminen puolustelee omaa toimintaansa sillä, ettei hänellä ole vaihtoehtoja. Sartren mukaan tämä ei pidä paikkaansa, sillä elämä tarjoaa vaihtoehtoja kovimmassakin paikassa. Jos keskitysleirin vartija tai teloituskomppaniaan ampujaksi määrätty rivisotilas tottelee vedoten siihen, ettei hänellä ole vaihtoehtoja, se on Sartren mukaan puhdas valhe. Hänellä on vaihtoehtoja, mutta se vaihtoehto voi merkitä hänelle kuolemaa.

https://fi.wikipedia.org/wiki/Huono_usko

Mieleeni nousee synkkiä ajatuksia siitä, kuinka ajassamme voi olla mahdollista nousta ministeriksi asti vain hymyillen ja tottelemalla käskyjä. Senhän Grahn-Laasonen tosiaankin osaa. Hänen vakiovastauksensa kaikissa tilanteissa on, että hallitus on yhdessä päättänyt näin ja näin. Muut ovat sanoneet hänelle, miten asia menee. Hän julistaa vaihtoehdottomuutta kuin kyseessä olisi ilouutinen, ja ehkä se hänelle todellakin on ilon aihe, koska sen vakaumuksen voimalla hän vapauttaa itsensä vastuusta. Sen uskon voimalla hän hymyilee. Vaihtoehtoja ei ole. Kuinka ihanaa.

Tänään kun opiskelijat osoittivat mieltään, ministeri kommentoi:

”Vastuullisena ministerinä vien niitä eteenpäin, vaikka ne tuntuvat epämiellyttäviltä. Nämä asiat päätettiin jo ennen kuin minusta tuli opetusministeri, hän selittää.”

http://yle.fi/uutiset/opintotukiprotesti_ei_kaanna_ministerin_paata_vaikka_epamiellyttavalta_tuntuu/8730832

Eikö ministerin tehtävä siis ole arvioida oman ministeriönsä virkamiesten laskelmia ja käyttää myös omaa järkeään, vaan viedä läpi päätökset, jotka tehtiin jo kesällä suljetuin ovin, ennen kuin hän edes tapasi ministeriönsä virkamiehiä tai ehti perehtyä parempaan tietoon.

Tieto ei saa vaikuttaa päätöksentekoon; tuskin huonompaa perutetta epäonnistumiselle voi kuvitella: ”Päätin jo kotoa lähtiessä, että käännyn seuraavassa mutkassa tiettyyn suuntaan, enkä enää halunnut muuttaa mieltäni siinä vaiheessa kun näin että tie viettääkin toiseen suuntaan.”

En ole murheissani Grahn-Laasosen päättämättömyydestä vain siksi että hän sortuisi ”huonoon uskoon”. Hän voisi perustella näkemyksiään myös jotain toista kautta, mutta hän on valinnut alistumisen retoriikan, koska tahtoo väittää myös itselleen, että sisäpiiriuskollisuus on hänen tehtävänsä tässä maailmassa ja tässä hallituksessa. Hän ei halua kohdatta elämänsä radikaalia vapautta. Kaikki hänen tähän mennessä tekemänsä lukuisat virheet johtuvat muista ihmisistä, koska hän on vain noudattanut käskyjä. Hän on synnistä vapaa, koska juuri vapautta hänellä ei koskaan ollut.

Totteleminen ei tietenkään ole "ainoa vaihtoehto" millään muulla paitsi ministerinsalkun säilyttämisen tiellä. Vakiovastaus, jonka Grahn-Laasonen meille hymyillen antaa on se, ettei hän halua virassaan tehdä päätöksiä, jotka vaarantaisivat hänen oman etunsa. Hän ei uskalla epälojaalisuuden pelossa käyttää omia aivojaan ja samasta syystä hän ei voi myöskään kuunnella perusteluja tai perehtyä tietoon. Olisi tuskallista tietää, että tekee väärin, ja elää sen ristiriidan kanssa, koska muuhun ei kauhultaan kykene.

Opetusministerimme ei uskalla kantaa ministeriasemansa vastuuta, eli puolustaa koulutusta ja sivistystä, mutta jostain syystä hän uskoo, että paremmalta kuulostaa, kun sen myöntää ääneen. Hän tuntuu kuvittelevan, että "vaihtoehtoja ei ole" ei kenenkään muun korvissa kääntyisi muotoon ”parempia ideioita mahdollistavaa ajattelun vapautta ei ole”.

Grahn-Laasonen ei ole poliittisen vallan subjekti, vaan sen objekti. Tämä näkyy tavassa, jolla hän kiittää suuresti ihailemaansa isoveljeä Aleksander Stubbia.

Asiantuntijoiden kritiikki ei koskaan kelpaa hallitukselle, mutta kavereiden kehu niellään heti sellaisenaan:

"Kiitos Sanni Grahn-Laasoselle työstä, jota joka päivä teet sivistyksen, koulutuksen ja osaamisen puolesta, kuului Stubbin kiitos."

"Nykyinen opetusministeri Sanni Grahn-Laasonen kiitteli Twitterissä Stubbin puhetta yhdeksi uran parhaimmaksi."

http://www.iltalehti.fi/uutiset/2016030521222511_uu.shtml

Sanni Grahn-Laasonen hymyilee kuin hän olisi jähmettynyt pelosta. Hän tuntuu ikään kuin katsovan jonnekin avaruuden taustalle, jossa kauhistuttava mustien aukkojen tyhjyys vaanii olemassaoloamme. Hänen hymynsä tuo kylmiä väreitä selkäpiihin jo muutenkin kylmässä ilmapiirissä.

Vihaisia tai surullisia kasvoja kauhistuttavampaa on vain hymy, johon ei voi uskoa. Monen muun ministerin tavoin Sanni Grahn-Laasonen ei käytä poliittista valtaa, vaan ainoastaan näyttelee ministeriä. Kaiken lisäksi hän näyttelee huonosti, koska ilme on aina sama.

On surullista, että näyttelemisestä palkitaan tällaisina aikoina avokätisemmin kuin ammattitaidosta ja rohkeudesta, mutta siihen suuntaan on pelko meitä viemässä.