Maatilayrittäjä Janne Pakarinen laittoi pillit pussiin Pohjois-Karjalan Liperissä.

Janne Pakarisen navettarakennukset seisovat nyt tyhjillään. Janne Pakarinen

Navettarakennukset seisovat tyhjillään Mattilan maatilalla Pohjois-Karjalan Liperissä. Maatilayrittäjä Janne Pakarinen lopetteli tilansa toimintaa neljä vuotta ja luopui viimeisistä lihakarjaeläimistään 21. helmikuuta. Enimmillään hänellä oli 360 eläintä.

– Aikoinaan ihmettelin, kun naapurin mummo otti raskaasti karjasta luopumisen. Itse luulin, ettei se tunnu, mutta tuntuipa vaan pahalle. Sitä kun on lapsesta asti navetalla ollut ja maanviljelijäksi kasvanut, Pakarinen kertoo.

Maanviljelijän arki ei ole helppoa.

– Karjan kasvatuksessa on liian paljon työtä saatuun ansioon nähden. Isolla tilalla on paljon työkoneita, kuten kuormaajia ja traktoreita. Navetassa on tekniikkaa, automaattiset lypsy- ja ruokintalaitteet. Meno on kuin tehtaassa. Työpäivän pituus venyy 12–16 tunnin pituiseksi, Pakarinen perustelee lopettamispäätöstään.

Viimeisen eläintenkuljetusauton lähdettyä Pakarinen julkaisi Facebook-sivullaan kirjoituksen maatilayrittämisen kannattavuudesta ja suomalaisen maaseutuelämän puolesta. Sunnuntai-iltaan mennessä päivitystä oli jaettu jo yli 7200 kertaa.

– Tavoitteena on, että saisi pienenkin asian muutettua hyvään suuntaan, hän mainitsee.

Pakarisen mielestä maatiloja syynäävien tarkastajien työresurssin voisi ohjata vanhusten hoitopaikkojen, lastensuojelun, kauppojen ja maahanmuuttajien valvontaan. Janne Pakarinen

Kauppa kuriin

Pakarinen laskee, että tilipussi jää ohueksi, vaikka 40-60 lehmän tai 200 mullikan tilat pyörisivät kannattavasti 30 000–50 000 euron yrittäjätuloilla vuodessa.

– Silti ei jäisi tuntipalkkaa paljoakaan. Palkkaa jäisi vain sillä, että saataisiin kaupan katteesta pois liika osuus, Pakarinen tuumii.

Hän arvostelee K- ja S-ryhmän hallitsevaa asemaa koko ruokaketjussa.

– Näillä kahdella ei ole ahneudessa ylärajaa. Miksi K- ja S-ryhmällä pitää olla kymmenien prosenttien kate ruuassa? Lidl tuli Suomeen huomattuaan kuinka täällä tehdään ruokakaupalla jumalattomasti tiliä, Pakarinen toteaa.

Hänestä ruoan hintaa halpuutetaan tuottajan kustannuksella.

– Ulkomaista ruokaa myydään kotimaista edullisemmalla hinnalla. Sitten kaupat sanovat tuottajalle, että virolaisella tuotteella riittää kysyntää ja he ostavat vain sieltä, jos ei hinta tipu, Pakarinen sanoo.

Pakarisen mielestä ruualla leikkiminen pitäisi järkeistää lain avulla.

– Määrättäisiin kaupparyhmille 5–7 prosentin kate suomalaisesta ruoasta. Tehkööt muulla tiliä. Loppu puolitettaisiin kuluttajan ja tuottajan kesken. Silloin alkaisi kulua kotimaista ruokaa ja maaseudulle tulisi töitä. Tuskinpa menisi yhtään kauppaakaan nurin.

Mattilan maatila ennen sukupolven vaihdosta. Janne Pakarisen kotialbumi

Mattilan maatila täytti 300 vuotta vuonna 2011. Janne Pakarisen kotialbumi

MTK:lle kritiikkiä

Maa- ja metsätaloustuottajain Keskusliitto MTK on muun muassa maanviljelijöiden etujärjestö, mutta Pakarisen mielestä se saisi puolustaa nykyistä hanakammin viljelijöiden etua.

– Meidän joo joo -etujärjestö MTK ei paljon huutele, jotta ei tarvitsisi riidellä. Sen sijaan SAK ja SKAL osaavat olla vihaisia, jos sen jäsenien etua poljetaan. Nehän voivat laittaa tarvittaessa hommat seis ja Suomen polvilleen, Pakarinen vertailee.

Hän tuumii, että ranskalaiset maanviljelijät hermostuisivat Suomessa.

– Ranskalaisilla kaurahatuilla saattaisi olla traktoreita poikittain maantiellä ja muutama kuorma sontaa eduskuntatalon portailla. Meillä vaan hoetaan, että kyllähän me vielä pärjätään, Pakarinen tuhahtaa.

Byrokratian karsimista

Maatalouden byrokratialle Pakarinen haluaa laittaa pisteen.

– Meillä on jonninjoutavia sääntöjä ja tarkastuksia. Kaikki on oltava paperilla viiden vuoden ajalta. Kyllä maajussi tietää, että asioiden ollessa kunnossa eläimet tuottavat.

Pakarisen mielestä maatiloja syynäävien tarkastajien työresurssin voisi ohjata vanhusten hoitopaikkojen, lastensuojelun, kauppojen ja maahanmuuttajien valvontaan.

– Kannattavuuden parantuessa tiloille olisi jatkajia, kylillä olisi elämää, olisi rautakauppaa, kyläkouluja, pienempiä ruokakauppoja eli niin kuin ennen vanhaan. Jos maaseudulla ei ole kivaa, niin ei ole kyllä kohta muuallakaan, Pakarinen toteaa.