Kun aikamme aatehistoriaa kirjoitetaan, kiehtovimmaksi osoittautunee ilmiö, jolla ei ole vielä vakiintunutta nimeä. Sitä voisi paremman puutteessa kutsua militantiksi suvaitsevaisuudeksi (milsu).

Vastapoolista poiketen milsuuden käyttövoima ei ole katkeruus tai pelko, vaan jäsentymätön syyllisyys. Podetaan huonoa omaatuntoa siitä, mitä ihmislaji on tehnyt planeetalle, länsimainen sivilisaatio kilpailijoilleen, miehet naisille, valtaväestö seksuaalivähemmistöille ja niin edelleen.

Se ei ole sinänsä uutta. Seymour Hershin mukaan koko juutalais-kristillisen kulttuurin leimallisin elementti on syyllisyys.

Tuhkan ripottelusta tekee vain hieman koomista se, että pohjatiedot ovat usein hatarat ja logiikka hukassa.

Ihmisen roolia universumissa ei osata päättää. Olemmeko luomakunnan kruunu vai eläinlaji muiden joukossa? Jälkimmäisessä tapauksessahan plutonium on luonnontuote siinä missä jäniksenpapana.

Jatkuu mainoksen jälkeen Mainos päättyy

Ajatus ihmishengen erityisarvosta saatetaan kiistää ja rinnastaa lajimme liito-oravaan. Siitä huolimatta meille sälytetään tarhurin velvoitteet.

Milsu-versio historiasta on yhtä yksioikoinen kuin viktoriaanisen ajan. Konnat ja sankarit on vain vaihdettu päittäin. Pääsyyllinen on valkoinen mies, jolle alistettu vaimo kantaa verisen paistin ja odottaa iltaa inhosta väristen.

Mielestä suljetaan kaikki stereotypiaa häiritsevä – kuten vaikka se, että orjakaupan alihankintaketjussa afrikkalaiset myivät toisiaan. Tarinaan ei sovi oikein sekään, että huonommalla sotaonnella Länsi-Euroopasta olisi tullut kalifaatin tai Turkin siirtomaa.

Eksynyttä genovalaista pitää syyllistää isorokon tuomisesta Amerikkaan, mutta kukaan ei soimaa mongoleja 145 vuotta vanhemmasta pandemiasta Euroopassa.

Kun taistolaisuudessa huumasi joukkovoima, milsuuden ydin ja täyttymys on loukkaantumisen kokemus.

Me olemme pahoja. Muut ovat hyviä. Ja kaikki maailman kärsimys johtuu aiemmista pahoista teoistamme. Se kattaa Suomenkin, vaikkemme Aunusta kauemmas ehtineetkään.

Eurooppalais-kristillinen kulttuuripiiri ei saa tunnustusta edes siitä, että se luultavasti historian ainoana on edes katunut.

Milsuuden kirosanoihin kuuluu nationalismi. Sitä ei yhdistetä euroviisuihin tai hiihtoyleisöön, vaan Hitleriin ja Miloseviciin. Taustalla vaikuttaa oppi, joka oli Britannialle, USA:lle ja Neuvostoliitolle ehkä ainoa yhteinen. Valtakunnissa, joissa voimakkain kieliryhmä on alistanut muut, yhteisen lipun heiluttelu ei ole nationalismia, vaan patriotismia.

Edeltäjistään poiketen milsuus ei ole erityisen kiinnostunut työn ja pääoman ristiriidasta. 2000-luvun alussa puhuttanut Attac kuoli sauhuunsa. Aika ei riitä vallankumoukseen, kun pitää jonottaa uutta iPhonea.

Kun taistolaisuudessa huumasi joukkovoima, milsuuden ydin ja täyttymys on loukkaantumisen kokemus. Tunnetilan saattaa laukaista lähes mikä vain, mutta takuuvarmimpia ovat epäkorrektit muotoilut meteorologian, maahanmuuton tai sukupuolineutraaliuden alalla.

Jatkuu mainoksen jälkeen Mainos päättyy

Kyse ei ole edes siitä, mitä sanotaan, vaan kuka sanoo. Sdp:n puheenjohtaja Antti Rinne ilmaisi taannoin huolensa syntyvyyden vähenemisestä ja kehotti "synnytystalkoisiin". Yli pyyhkäisi tuohtumuksen myrsky, jonka syy jäi mysteeriksi. Valtaosa veronmaksajista putkahtaa tänne alateitse, ja työstähän se käy.

Logiikka meni niin, että synnyttämiseen ei saa yllyttää, jos on runsaasti pekonia syövä ay-hetero.

hannu.miettunen@ts.fi

Kirjoittaja on Turun Sanomien uutispäällikkö.