Poliittisen historian professori emeritus Timo Soikkanen törmäsi suomalaisen opiskelijavapun yllättävään syntyhistoriaan tutkiessaan Turun poliisin alkuaikoja.

Joulukuussa vuonna 1816 Venäjän keisari ja Suomen suuriruhtinas Aleksanteri I päätti, että Turkuun perustetaan poliisilaitos. Päätös aiheutti närää Turun kuninkaallisen akatemian ylioppilaissa, jotka nauttivat erikoisoikeuksia ja joiden rankaiseminen kuului akatemian konsistorille, yliopiston hallintoelimelle.

Poliisilaitoksen toiminta alkoi seuraavana keväänä, mutta tunnelmat ylioppilaiden ja poliisien välillä kiristyivät jo jouluna. Joukko opiskelijoita mellakoi kaupungilla humalassa ja kokoontui Akatemiatalon lähelle. Kaupungin komendantin raportista paljastuu, että kello kahdelta yöllä raatihuoneen poliisipalvelijat joutuivat pyytämään lisävoimaa opiskelijoiden kiinniottamiseksi. Paikalle lähetettiin avuksi aliupseeri ja neljä sotilasta.

Yli parinkymmenen hengen joukosta saatiin pidätettyä kymmenen opiskelijaa. Muut opiskelijat seurasivat perästä, kun pidätetyt kuljetettiin päävahtiin. Perillä he tunkeutuivat sisälle ja aloittivat metelöinnin. Kukaan ei suostunut antamaan sotilasviranomaisille nimeään, ja lopulta päivystäjä päästi ylioppilaat lähtemään.

Kaikki tapahtui uuden poliisilaitoksen perustamisasetuksen hengessä: poliisilla oli oikeus saada sotilasviranomaisilta apua, jota he virassaan tarvitsivat. Ylioppilaat kuitenkin huolestuivat – takasivathan akatemian säädökset heille pitkälle menevät privilegiot.

Maaliskuussa 1817 kenraalikuvernöörin sekä akatemian johdon ja professorien edustajien tapaamisessa hyväksyttiin uuden poliisilaitoksen laajennetut valtuudet, jotka rajoittivat jossain määrin akatemian tuomiovallan alaisten etuoikeuksia. Tämä herätti suurta katkeruutta ylioppilaitten keskuudessa. Jatkossa oli pelättävissä, että ylioppilaat päätyisivät vastatusten sekä poliisin että sotaväen kanssa.

Ensimmäinen mielenosoitus

Pääsiäislauantaina 1817 Turun Suurtorilla pidettiin Suomen ensimmäinen mielenosoitus. Maisteri Anders Johan Sjögren kertoi tapahtumasta päiväkirjassaan:

”Tänään ilmoitti osakuntamme inspehtori perustussääntöjemme muutoksista, jotka konsistorio kaupungin uuden poliisijärjestyksen johdosta oli sallinut.”

Joukko opiskelijoiden edustajia illasti ravintoloitsija mamselli Catharina Wahllundin luona:

”Aterian jälkeen, siis kello 9, lähti kiihtynyt joukko kulkemaan pitkin katuja suuresti meluten. Viini lisäsi epäsuosiota uutta poliisilaitosta kohtaan”.

Vastaan tulleet ylioppilaat otettiin matkalla mukaan. Maaherra Carl Erik Mannerheimin residenssin kohdalla metelöinti yltyi huippuunsa:

”Maaherran despoottiset periaatteet kun olivat tunnettuja ja koska hän yhdessä kenraalikuvernöörin kanssa lienee laatinut poliisijärjestyksen tai ainakin saattanut sen voimaan”.

Lopulta vartiomiehet piirittivät ylioppilaat. Opiskelijat vaativat pääsyä rehtorin luokse, mutta heidät tungettiin vartiotupaan ja luvattiin vapauttaa vasta, jos he kirjoittaisivat nimensä paperille. Kaikki, yhtä lukuun ottamatta, kirjoittivat väärät nimet.

Ylioppilaskunta käymistilassa

A. I. Arvidsson kuvasi tapahtumia ja tilannetta huhtikuisessa kirjeessään seuraavasti:

”Koko ylioppilaskunta on käymistilassa. Konsistorio on asetusten vastaisesti asettanut heidät poliisin alaisiksi ja tämä suututtaa heitä. Pääsiäisaattona he kulkivat joukoissa kaduilla, lauloivat ja joutuivat poliisipalvelijain pidättämiksi. He tekivät pilaa näistä ja päävartiosta, ja pääsivät vapaiksi kirjoitettuaan vääriä nimiä jonkun tusinan. Heidät kutsuttiin konsistorion eteen ja piispa piti heille sangen sävyisän ja kauniin nuhdepuheen, johon parooni Ramsay ja eräs Chydenius vastasivat.”

Syntyneen keskustelun aikana piispa lupasi ottaa vastaan ylioppilaiden anomuskirjelmän, jolloin Ramsey Arwidssonin mukaan vastasi:

”Emme aio esittää anomuskirjelmiä, vaan kirjoituksen, jossa tiedotetaan meidän tietävän, mitä oikeuksia meillä on”.

Ylioppilaat kirjoittivat Turun tapahtumista Uppsalaan lähetetylle opiskelijalle Abraham Poppius Gottlundille: ”Me kaivataan [valitetaan] Kejsarille ja ellei hän riko Consistoriumin päätöstä niin surin osa meistä tulemma Upsalan. – Perkele tahto tiälä anta sitova itziäin vangiks. Sinä olet onnellinen kuin tääldä pääsit”.

Poliisilta "puuttuu hienovaraisuus"

Huhtikuussa ylioppilaat jättivät konsistorille kirjelmän, jossa he toivoivat, että opiskelijat vapautettaisiin poliisin alaisuudesta. Kirjelmän oli allekirjoittanut 213 ylioppilasta – mikä oli likipitäen Akatemiassa läsnä olevien opiskelijoiden lukumäärä. Allekirjoittaneiden joukossa olivat muun muassa piispan, varakansleri Jakob Tengströmin, ja maaherra Mannerheimin pojat.

Kirjelmä oli taitavasti kokoonpantu. Siinä pyrittiin ja pitkälle onnistuttiinkin osoittamaan, että poliisilaitoksen laajennetut valtuudet olivat Akatemian säädösten vastaisia. Moraalisesti opiskelijat vetosivat siihen, että nuorten ylioppilaiden tuli olla poliisin vallan ulkopuolella, sillä poliisivalvonta todisteltiin sopimattomaksi valtion, isänmaan ja ihmiskunnan palvelukseen valmistuville.

Myös konsistorissa ilmeni nyt epäilyjä siitä, että poliisikamarilta puuttui ”se harkintakyky ja hienovaraisuus, jota sivistyneempien henkilöiden käsittely edellyttää”.

Lainvalvonnasta vastaavalta virkamieheltä prokuraattorilta pyydetyn lausunnon mukaan kyse oli kuitenkin vain siitä, oliko poliisilla oikeus suorittaa ensimmäinen kuulustelu vai oliko se konsistorin tehtävä. Prokuraattori myös arvosteli tiukkaan sävyyn konsistorin epäilyjä poliisikamarin taidoista ja katsoi, että konsistorin ”mietiskelyjä akateemisen lainkäytön hengestä oli pidettävä vähemmän harkittuna uhrina liioitellulle käsitykselle akateemisesta vapaudesta, jonka ajan henki oli turkulaisiin ylioppilaisiin istuttanut”.

Syntyy ylioppilaiden sukupolvikokemus

Ylioppilaiden piirissä syntyi prosessin kuluessa uudenlainen yhteishenki. Aateliset kokoontuivat aatelittomien kanssa pohtimaan, miten ”lähestyvää orjuutta” vastustettaisiin. Uudenlainen yhteishenki sai voimakkaan ilmauksensa toukokuun 1. päivänä 1817 vietetyssä kevätjuhlassa, ”yhdistys- ja liittokalaasissa”.

Kun väki marssi kalaaseista kaupunkiin, he havaitsivat, että vartiopatrullit oli kolminkertaistettu. Huhuttiin myös, että kenraalikuvernööri oli jakanut patruunoita kapinan pelossa.

Vuoden 1817 yhdistys- ja liittokalaasi jäi kokonaisen sukupolven avainkokemukseksi. Se muodosti jatkossa sen yhteisen kokemuksen, jonka pohjalta kevättä vietettiin.

Keisari puolustaa opiskelijoita

Asia eteni aina keisarille asti. Kaikkien hämmästykseksi Aleksanteri I määräsi helmikuussa 1819, että yliopiston erioikeuksia ja sääntöjä tulee noudattaa.

Tämä merkitsi voittoa ylioppilaille ja yliopiston autonomialle. Ylioppilaiden onnistui saada läpi vaatimuksensa, jonka mukaan akatemian konsistori, ei poliisilaitos, rankaisisi heitä heidän rikkomuksistaan.

Rehtori ilmoitti asian ratkaisun ylioppilaille lukukauden avajaisissa. Läsnä ollut opiskelija Olof Anders Järnefelt kirjoitti veljelleen:

”[O]n tuo kauan vireillä ollut riita, jossa ylioppilaat olivat toisella puolen, useimmat professorit, Mannerheim ja poliisikunta toisella puolella, vihdoin ratkaistu – ja täydellisesti ylioppilaiden eduksi. … Sitten … kajahti kaikkien suusta moneen kertaan: Eläköön Aleksanteri, eläköön Nikolai!”

Keisarin päätös oli tappio vastaperustetulle poliisilaitokselle ja poliisimestarille. Varsinkin järjestyksenpidon kannalta keskeinen osa häiriöntuottajista rajautui osittain poliisin valtuuksien ulkopuolelle.

Ylioppilaihin liittyvät levottomuudet Turussa kuitenkin jatkuivat. Järnefelt kuvasi veljelleen:

”Ylioppilaat ovat olleet saatanan levottomia koko syksyn. Muuan peijakkaan juomaveikko on ilmiantanut consistorium academicumille ja kuuluu leikki siihen loppuvan, että useat juomaveikoista tai, kuten he itseään nimittävät, bachanaaleista eroitetaan pois yliopistosta”.

Vaan ei loppunut leikki! Metelöinti ja tappelut Turun kaduilla jatkuivat. Akatemian konsistorissa jouduttiin yhä selvittämään työläitä tutkintoja ylioppilaiden tappeluista, meluamisista, kivien heittelemisistä, ikkunoiden särkemisistä, porttien ja ikkunaluukkujen tuhoamisista.

Timo Soikkanen

Kirjoittaja on Turun yliopiston poliittisen historian professori emeritus.

Lue lisää:

Wappu on teekkarin joulu

”Vappu on ajankohta, Wappu taas mielentila. Useasti puhutaan, että Wappu on kuin joulu teekkareille, eikä tässä mielestäni olla hirveän kaukana totuudesta”, sanoo Sirius Vuorikoski, Aalto-yliopiston ylioppilaskunnan teekkarijaoston puheenjohtaja. (4/2017)