Asevelvollisuudesta – miesten asevelvollisuudesta siis – käydään ajoittain keskustelua. Toisinaan esimerkiksi pohditaan, pitäisikö asevelvollisuusarmeijan sijaan siirtyä Suomessakin ammattiarmeijaan.

Joskus harvoin pöydälle nostetaan asevelvollisuuteen liittyvä sukupuolten epätasa-arvo.

Sillä pakkohan se on myöntää: asevelvollisuus on syrjivä. Se on velvollisuus vain miehille. Jokainen terve nuori mies joutuu ottamaan huomioon, että seuraavina vuosina aikaa pitää käyttää puolesta vuodesta vuoteen joko asepalvelukseen, siviilipalvelukseen tai vankeusrangaistukseen.

Aika on pois opiskelusta, parisuhteen rakentamisesta tai rakkaasta harrastuksesta. Nuori mies nollaa elämänsä, opettelee kutsumaan ihmisiä sukunimellä ja kestämään päsmäröintiä. Armeijassa oppimiaan taitoja hän ei todennäköisesti tarvitse koskaan.

Norjassa naiset ovat tästä vuodesta alkaen aivan yhtä asevelvollisia kuin miehet. Tilanne on kuitenkin erilainen kuin Suomessa: vain pieni osa kustakin ikäluokasta kutsutaan lopulta palvelukseen. Norjan sukupuolineutraali asevelvollisuus on silti tasa-arvoinen, toisin kuin Suomen.

Halutaanko suomalaisia naisia oikeasti asepalvelukseen? Monesti tuntuu että ei. ”Naisille ei ole tarvetta eikä resursseja” on Puolustusvoimista usein kommentoitu naisten määrän lisääntymistä asevelvollisten joukossa. Samaan aikaan ollaan huolestuneita siitä, että palvelukseen astuvien kunto huononee vuosi vuodelta eikä käytössä pian ole tarpeeksi palveluskelpoista väkeä.

Luulisi, että hyväkuntoinen ja motivoitunut nainen kelpaisi myös armeijan herroille. Nykyaikainen sodankäynti on käsittääkseni jotain muuta kuin kädenvääntöä tai pystypainia vihollissotilaan kanssa. Vaan mitäpä nainen asiasta ymmärtäisi!

Millainen tulevaisuuden asevelvollisuuden pitäisi olla, jotta se olisi paitsi tasa-arvoinen, myös järkevä? Onko maailman kaikista uhista juuri sotilaallinen uhka se, jota vastaan pitää varustautua valtavin resursseihin, nuorten ihmisten vuosia hukaten?

Miksi emme varaudu samalla tavoin muunlaisiin uhkiin? Monet uhat nimittäin todella konkretisoituvat.

Ehkä olisi aika muuttaa syrjivä asepalvelus jonkinlaiseksi kansalaispalveluksi, joka koskisi niin miehiä kuin naisia.

Vaihtoehtoja kansalaispalveluksen suorittamiselle olisi vaikkapa kolme: asepalvelus, väestönsuojelu, ympäristönsuojelu. Niihin sijoitettaisiin kiinnostuksen ja osaamisen perusteella.

Asepalvelus olisi asepalvelusta niin kuin tähänkin asti. Ympäristönsuojelupalveluksessa koulutettaisiin väestöä toimimaan öljykatastrofin, myrskytuhojen, tulvien tai vaikkapa leviävien eläintautien iskiessä. Väestönsuojelukoulutusta voitaisiin hyödyntää silloin, kun ihmisiä pitää evakuoida, rokottaa äkillisesti ja suojata myrskyltä, laajalta sähkökatkolta tai pandemialta. Sodan sattuessa kaikista olisi valtava hyöty.

Kansalaispalvelus hyödyntäisi ihmisten jo olemassaolevaa osaamista aivan eri tavoin kuin nykyinen asepalvelus. Reserviläisiäkin tulisi käytettyä, sillä kalliiden kertausharjoitusten sijaan reserviläiset voitaisiin hälyttää apuun ihan todellisiin tehtäviin. Heitä hyödynnettäisiin kadonneiden etsimisessä, myrskytuhojen raivaamisessa tai vaikkapa apukinosten kolaamisessa ilmastonmuutoksen koettelemien saimaannorppien avuksi.

Toisin kuin pelkää asepalvelus, sukupuolineutraali kansalaispalvelus olisi tasa-arvoinen, jatkuvasti tarpeellinen ja monella tapaa maailmaa parantava.

Ehkäpä siis liian järkevä, eikä se edes perustele olemassaoloaan pelolla.