Kuvituksen tekijä Anja Reponen on Lahden Muotoiluinstituutista valmistunut graafinen suunnittelija. Kuvitus kuvaa Turkin ja EU:n monitahoisia ja hankalia suhteita. © Anja Reponen

Turkin ja EU:n suhde on pitkään ollut hankala. Maa jätti jäsenhakemuksen jo vuonna 1987, mutta neuvottelut eivät ole juuri edenneet.

Marraskuussa 2016 Tukki uhkaili avoimesti EU:ta rajojen avaamisella ja uudella pakolaisvirralla. Moni on sitä mieltä, että maan jäsenyysneuvottelut pitäisi lopettaa heikon ihmisoikeus- ja demokratiatilanteen vuoksi.

Ulkoasiainneuvos Antti Kuosmanen valottaa tuoreessa Kanavassa Turkin historiaa sekä sen suhteita lähialueilleen Eurooppaan. Suomen Kuvalehti julkaisee kirjoituksen kokonaan.

Jossain Anatolian ja Arabian aavikon välisellä alueella joku metsästäjä-keräilijä oivalsi kerran, että leiripaikan vieressä kasvavan villiviljan jyviä voisi kylvää maahan ja kerätä niistä myöhemmin satoa. Maanviljelys oli näin keksitty.

Samassa maailmankolkassa syntyivät ensimmäiset korkeakulttuurit ja valtakunnat, imperiumit ja organisoidut uskonnot. Kreikkalaiset perustivat Mustanmeren ja Välimeren yhtymäkohtaan kaupungin, jolle he antoivat nimen Byzantion. Se antoi nimensä Bysantille, sittemmin Itä-Roomalle, joka hallitsi ympärillään olleita alueita vielä tuhat vuotta varsinaisen Rooman tuhouduttua.

Kun sitten tuli sen vuoro kadota historian näyttämöltä, sitä seurasivat tämän tarinan pääosan näyttelijät.

Varhaisimmat merkinnät turkkilaisista löytyvät Keski-Aasiasta noin 6. vuosisadalta eea., mutta jopa Attilan johtamien hunnien, jotka uhkasivat Roomaa 400-luvulla, on väitetty olleen turkinsukuisia.

Ottomaanivaltakunnan alkuperä tunnetaan paremmin: sen pani alulle keskiaikaisen Selžuk-valtakunnan hajottua Osman I -niminen anatolialainen heimopäällikkö, joka alkoi laajentaa aluettaan 1300-luvun alkuvuosina.

Hänen jälkeläisensä jatkoivat siitä mihin Osman I jäi; lopulta he ottivat Konstantinopolin vuonna 1453, eikä imperiumin laajeneminen jäänyt edes siihen, vaan jatkui vielä pari vuosisataa.

Ottomaanit etenivät pidemmälle kuin Itä-Rooma aikoinaan, Wienin porteillekin kahteen otteeseen. Valtiollista mahtavuutta säesti kulttuurinen kukoistus.

Huipulta on kuitenkin mahdollista tulla vain alaspäin.

Ottomaanivaltakunnan rappio kävi ilmeseksi 1800-luvun edetessä. Sen heikentyessä tulivat muut suurvallat – Venäjä pohjoisesta, Iso-Britannia ja Ranska lännestä ja Itävalta-Unkari Balkanilta – ”Euroopan sairaan miehen” haaskalle.

Saksan keisarikunnan synty taas toi Turkille liittolaisen, johon nojautuminen osoittautui kuitenkin kohtalokkaaksi, kun Saksa sortui tappioon ensimmäisessä maailmansodassa.

Vieläkin huonommin olisi voinut käydä, jos Sevrès’n rauhansopimuksessa sovittu Turkin alueen jako olisi toteutunut.

Pelkistetty kuva Turkista jakautuneena kansakuntana on harhaanjohtava.

Nykymuotoinen Turkki syntyi siis ensimmäisen maailmansodan melskeistä.

Mustafa Kemalin, kunnianimeltään Atatürk, johdolla perustettu tasavalta piti muuttaa perusteiltaan kokonaan erilaiseksi kuin Ottomaanivaltakunta. Uskonto poistettiin julkisesta elämästä ja monikansallisen ja -kulttuurisen imperiumin tilalle alettiin rakentaa yhtenäistä kansakuntaa.

Se näkyy yhä kurdeihin ja muihin vähemmistöihin kohdistuvana assimilaatiopolitiikkana ja kaikkeen valtion virallisesta ideologiasta poikkeavaan kohdistuvana tukahduttamistaipumuksena.

Armeijasta, jonka piiristä Atatürk tuli, muodostui modernin Turkin yhteiskunta- ja valtajärjestystä ylläpitävä voima. Se on järjestänyt aika ajoin vallankaappauksia, kun siviilivalta on sen mielestä harhautunut pois oikealta tieltä.

Viimeisin kaappaus tapahtui 1997, jolloin pääministeri Necmettin Erbakanin johtama ensimmäinen islamistinen hallitus pakotettiin eroamaan.

Lyhyen välivaiheen jälkeen tuli vuonna 2002 valtaan Recep Tayyip Erdoganin ”lievästi islamistinen” AKP-puolue, ja sitä ei armeija enää saanut kaadettua, kuten 2016 nähtiin.

Armeijan vahvasta asemasta ja Turkin muista erityispiirteistä huolimatta kehityksen pitkä linja oli 1900-luvulla kohti demokraattisempaa ja maallisempaa yhteiskuntaa.

Siihen on vaikuttanut taloudellinen kehitys, jonka ansiosta turkkilaiset ovat vaurastuneet, vaikka he ovatkin vielä kaukana läntisten teollisuusmaiden tasosta (Turkin BKT per capita on runsaat 10 000 Yhdysvaltain dollaria, lähes sama kuin maailman keskiarvo). Varsinkin suurten kaupunkien ja syvän maaseudun välinen ero on iso, vaikka köyhiä on tietenkin kerääntynyt myös suurkaupunkien liepeille.

Turkin uudistaminen oli aikoinaan ylhäältä johdettu ja kovakourainen prosessi, joka jollakin kaukaisella tavalla muistuttaa Pietari Suuren pyrkimyksiä uudistaa Venäjää. Niinpä myös Turkissa on nähtävissä kuilu ”länsimaistajien”, Atatürkin perinnön vaalijoiden, ja uskontoon maailmankatsomuksensa perustavan väestönosan välillä.

Turkissa muistellaan myös mielellään erilaisia historian vääryyksiä, ja populistiset demagogiaan nojaavat johtajat käyttävät tätä uhriutumisen tunnetta hyväksi.

Yhä muistissa oleva aie tehdä koko valtakunnasta loppu on käyttökelpoista materiaalia, samoin uudempaa perua oleva torjutuksi tulemisen tunne EU-pyrkimyksissä.

Kovin pelkistetty kuva Turkista kahtia jakaantuneena yhteiskuntana on kuitenkin harhanjohtava.

Uudistuspyrkimykset alkoivat jo Ottomaanivaltakunnan loppuaikoina, samoihin aikoihin kuin vastaavat pyrkimykset Kiinassa – jotka niin ikään epäonnistuivat.

Toisaalta uskonnon asema oli varsinkin toisen maailmansodan jälkeen tärkeämpi kuin virallisesti näytti, ja uskonnollisten piirien tukea jopa haettiin vasemmistoradikalismin torjumiseksi. Monet uskonnolliset johtajat puolestaan tukivat kemalismia.

Turkin islamilaistuminen onkin osittain uskonnollisuuden tulemista AKP:n rohkaisemana uudelleen näkyviin.

Islamilaistuminen on Turkissa edelleen maltillista. Näyttää kuitenkin yhä ilmeisemmältä, että AKP-puolueen – joka paljolti on yhtä kuin Erdogan – tavoitteena on Turkin syvällinen muuttaminen konservatiivis-uskonnolliseksi yhteiskunnaksi, jossa yhden puolueen valtaan kohdistuva vastarinta on tarkoitus tukahduttaa ennen kuin sitä syntyykään kasvattamalla nuoret sukupolvet AKP:n ideologiaan lapsesta lähtien.

Samaan aikaan maan johdossa on voimistunut kiihkomielinen suurvaltašovinismi; on jopa väitetty Erdoganin haikailevan Ottomaanivaltakunnan joidenkin alueiden perään.

Lähialueilla Turkki onkin saavuttanut menestystä.

Yhdysvallat ajaa Turkin EU-jäsenyyttä Naton takia.

Eurooppaan hakeutuminen ei alkanut Turkissa vuoden 1987 EY-jäsenyyshakemuksesta, saati sitten 12 vuotta sitten aloitetuista jäsenyysneuvotteluista, vaan jo tasavallan perustamisesta. Siinä tärkeimpiä malleja olivat länsimaat yleensä ja Eurooppa erityisesti.

Euroopan yhteisöjen perustamisen jälkeen ja erityisesti vanhan vihollisen Kreikan tultua jäseneksi Turkille syntyi konkreettinen intressi päästä itsekin mukaan.

Taustalla vaikutti myös huoli Turkin kasvaneista maallisista ja uskonnollisista vastakohtaisuuksista.

Kaikki eivät varsinkaan suurten asutuskeskusten ulkopuolella ottaneet uutta turkkilaista yhteiskuntaa omakseen. Poliittinen johto koki tarpeelliseksi ankkuroida Turkin Eurooppaan pyrkimällä EU:hun. EU:sta myös löytyi vastakaikua, jos kohta monet, minä mukaan lukien, ovat epäilleet onnistumismahdollisuuksia.

Emme voi tietää, mitä olisi tapahtunut, jos Turkin jäsenyys olisi alun pitäen torjuttu.

Muutamissa itäeurooppalaisissa EU-maissa tapahtunut kehitys antaa kuitenkin perusteita arvioida, että nopeakaan jäsenyyden toteuttaminen jäsenyysehdoista tinkimällä ei olisi ”eurooppalaistanut” Turkkia.

Nyt meillä on naapurina Turkki, jossa Atatürkin perintöä vaaliva väestönosa kokee Euroopan hylänneen sen, myöskään erdoganilaisilla ei ole lämpimiä tunteita sitä kohtaan, eikä maan johto pidä arvonsa mukaisena taipua Euroopan sille varaamaan osaan.

Voidaan kysyä, miksi ja kenelle on pitänyt todistaa, että muslimimaakin voidaan hyväksyä ”eurooppalaiseen perheeseen”.

EU-maiden omien muslimivähemmistöjen integroitumista yhteiskuntiinsa ei voida yhtään edistää Turkin EU-jäsenyydellä, vaan se riippuu kokonaan kunkin maan omista kotoisista toimenpiteistä. Paria pientä Balkanin maata lukuun ottamatta muun maailman muslimit taas eivät voi päästä EU:hun, mikä on jo Marokon tapauksessa todistettu hylkäämällä sen jäsenyyshakemus.

On ollut myös väärin kuvitella, että jäsenyystavoitetta voisi käyttää vipuvartena, jolla Turkki taivutettaisiin hyväksymään Kyproksen yhdistyminen.

Vaikka kriisin ratkaisuyrityksiä ovat torpedoineet sen muutkin osapuolet, Turkki miehittää yhä Pohjois-Kyprosta eikä edes tunnusta Kyproksen valtion olemassaoloa. Viimeisin yritys sovintoon on juuri kariutunut, eikä se ollut edes yllätys.

Kun jäsenyys ei ole toteutunut, ei voida varmasti tietää, olisiko Turkin jäsenyys vahvistanut EU:n asemaa Lähi-idässä ja helpottanut alueen ongelmien, ennen muuta Israelin ja palestiinalaisten välisen konfliktin ratkaisua.

Todennäköisesti EU silloin painiskelisi Lähi-idän kriisien kanssa osanottajana eikä voimattomana välittäjänä niin kuin nyt.

Sekä Yhdysvallat että jotkut EU-maat ovat ajaneet Turkin EU-jäsenyyttä sen Nato-jäsenyyden takia.

Turkki onkin yhä keskeisessä asemassa sekä Naton yhteisissä että Yhdysvaltain johtamissa terrorismin torjunta- ja muissa sotilasoperaatioissa Lähi-idän alueella.

Se on asemansa antamista mahdollisuuksista hyvin tietoinen – ja yhä hankalampi ja vaativampi kumppani. EU:n ja Naton puolustuspoliittisten roolien yhteensovittamisen Turkki on tehnyt vielä hankalammiksi kuin se muutenkin on.

Nykyisin Turkilla on merkitystä myös pakolaiskriisin avainmaana. Sitä se on käyttänyt vipuvartena myönnytysten saamiseksi EU:lta liittymisneuvotteluissa ja muutenkin.

AKP näytti aluksi maltillisen poliittisen islamin mallioppilaalta. Määrätietoinen kampanja armeijan vaikutusvallan vähentämiseksi ei herättänyt suuria vastalauseita, vaikka upseerien massaoikeudenkäynnit ja niiden epäilyttävät perusteet olivat huonoja enteitä.

Vasta reaktio hallintoa vastaan vuonna 2013 puhjenneisiin mielenosoituksiin, Erdoganin pyrkimykset henkilökohtaisen asemansa sementoimiseen presidentinviran asemaa muuttamalla ja vuoden 2016 vallankaappausyritystä seuranneet laajat puhdistukset herättivät muun maailman.

Jäsenyysprojektia ei ole vielä haudattu näidenkään tapahtumien jälkeen; sen sijaan kynnyskysymykseksi on nostettu kuolemanrangaistuksen mahdollinen käyttöönotto. Se olisikin karkeasti EU:ssa omaksuttujen oikeudellisten ja moraalisten periaatteiden vastainen teko, mutta kysyä voi, miksi vasta se katkaisisi kamelin selän.

Turkin asevoimat ovat valtavat; yli 600 000 miestä ja 18 miljardin budjetti.

Ajan myötä Turkki on vahvistunut myös suurvaltatasoiseksi talousmahdiksi.

Sen asevoimat ovat vahvat; yli 600 000 miestä ja 18 miljardin dollarin vuosibudjetti. Maan sisäisen vakauden merkitystä voi hahmottaa kuvittelemalla, mitä merkitsisi Khomeinin Iranin tai Yhdysvaltain miehityksen jälkeisen Irakin kaltaisen maan ilmaantuminen EU:n ulkorajalle.

Turkki on kasvaneen taloudellisen painonsa ansiosta myös entistä tärkeämpi toimija maailmankaupassa ja investoijana, varsinkin Afrikassa. Suhteet muuhun maailmaan ovat kuitenkin kaikkea muuta kuin harmoniset.

Turkki on aina ollut eri maata lähialueellaan.

Se ei ole kiistänyt diplomaattisesti Israelin olemassaoloa eikä osallistunut saartopolitiikkaan sitä vastaan, ja välit säilyivät ainakin muodollisesti kunnossa vielä vuosia Erdoganin valtaantulon jälkeenkin. Ne rikkoutuivat vasta 2010 israelilaisten vallattua Gazaa kohti purjehtineen, Israelin politiikan vastustajia kuljettaneen turkkilaisaluksen ja surmattua siellä olleita mielenosoittajia.

Välit on sittemmin palautettu, mutta entiseen ei liene paluutta sekä Turkin että koko Lähi-idän tilanteen muuttumisen takia.

Vuoden 2003 Irakin sota ja maan de facto hajoaminen sen jälkeen, Iranin vahvistuva asema Irakissa ja Hizbollah-sissiliikkeen kautta Libanonissa ja Syyriassa, kurdien jo valtiota muistuttava autonomia Irakissa ja heidän roolinsa taistelussa Isisiä vastaan, Syyrian pirstoutumiseen johtanut sisällissota ja Turkin sekaantuminen siihen, jihadistien nousu ja Turkin tuki heille Syyriassa, Syyriasta ja kauempaa Turkkiin virranneet pakolaiset ja Venäjän ilmaantuminen uudelleen Lähi-idän näyttämölle Syyrian hallinnon tukijana – kaikki ne muodostavat äärimmäisen monimutkaisen ongelmavyyhden, jossa Turkki on yksi avaintoimijoista omine ristiriitaisine intresseineen.

Taustalla vaikuttavat sunni- ja šiiamuslimien ristiriidat, olivatpa ne pohjimmiltaan uskonnollisia tai maallista syistä provosoituja.

Egyptiin, jossa kukistettiin AKP-puolueelle aatteellista innoitusta antanut Muslimiveljeskunta, välit ovat kehnot.

Puolet kaikista kurdeista asuu Turkissa, ja heidän valtiollisten haaveidensa tyrehdyttäminen on johtanut sekä sortopolitiikkaan maan rajojen sisällä että pyrkimyksiin estää kurdivaltion synty muual­la. Syyrian sodan alettua Erdogan luopui pitkään kurdeja kohtaan harjoittamastaan sovinnollisesta politiikasta, mikä on johtanut taas kerran sisällissotaa muistuttavaan tilanteeseen Turkin kurdienemmistöisillä alueilla.

Erdoganin toiminta Syyriassa on esimerkki siitä, millaisia taitoliikkeitä kurdiongelma voi vaatia.

Turkki on ajanut presidentti Bashar al-Assadin hallinnon kaatamista, missä on tarvittu myös kurdien asevoimia, vaikka se on ollut vastoin Turkin intressejä.

Irakin kurdialueen itsenäiseksi julistautuminen on noussut konkreettiseksi mahdollisuudeksi, ja on helppo ennustaa sellaisen tapahtuman vaikutus mielialoihin sorrosta kärsivillä Turkin kurdialueilla. Sekä Turkilla että Iranilla olisi yhteinen, hyvin voimakas intressi kukistaa itsenäinen Kurdistan nuppuunsa, mikä taas käynnistäisi vielä yhden verisen konfliktin Lähi-idässä.

Venäjän ja Turkin välit ovat taas huonontuneet Neuvostoliiton romahtamista seuranneen auvoisen kauden päätyttyä ja Venäjän ilmaannuttua uudelleen Lähi-itään Turkin vastapuolelle tukemaan al-Assadia.

Venäläisten piittaamattomuuttaan tai tarkoituksella tekemien ilmantilanloukkausten kuittaaminen ampumalla venäläishävittäjä alas hyydytti suhteet joksikin aikaa jäätymispisteeseen, ja vaikka Turkki on sittemmin hyvitellyt Venäjää, se ei muuta miksikään sitä, että Venäjän ja Turkin tavoitteet ovat Lähi-idässä vastakkaiset.

Lähi-idän moniulotteiselle ongelmavyyhdelle on kuitenkin luonteenomaista, että vastapuoletkin voivat välillä löytää toisensa, esimerkiksi kun pitää vihoitella Yhdysvalloille.

Turkin välit Yhdysvaltoihin ovat olleet huonot jo Irakin sodasta lähtien, jolloin Turkki esti amerikkalaisten operaatiot heidän Turkissa sijaitsevasta sotilastukikohdastaan. Entisestään ne huononivat vuoden 2016 kaappausyrityksen jälkeen, kun Turkki vaati turhaan Yhdysvaltoja luovuttamaan kaappauksen suunnittelijaksi syyttämänsä Erdoganin entisen liittolaisen Fethullah Gülenin.

Syyriassa molemmat ovat olleet häätämässä al-Assadia vallasta, mutta Turkin samanaikainen pyrkimys lisätä omaa vaikutusvaltaansa ympäristössään ja estää kurdien aseman vahvistuminen ajaa ne vastapuoliksi, koska Yhdysvallat tarvitsee kurdien sotilaallista panosta ja tukee heitä sen saamiseksi.

Tästä huolimatta Turkki tuskin kuitenkaan haluaa irtaantua laajemmasta Natoon ankkuroidusta, USA:n johtamasta turvallisuusjärjestelmästä.

Pahimmassa tapauksessa Turkista tulee yksi uusi kriisipesäke Lähi-itään.

Suomalaisille Turkki on jäänyt etäiseksi, vaikka esimerkiksi mahdollinen kielisukulaisuus, jonka olemassaoloon Turkissa ilmeisesti yhä uskotaan ja johon voi olla myös perusteita, on ruokkinut lämpimiäkin tunteita.

Ottomaanivaltakunta koettiin aikoinaan ”toiseksi” ja uhkaavaksi, kuten muuallakin kristillisessä Euroopassa. Modernia Turkkia taas on Suomessa leimannut sen demokratian puutteellisuus sotilasvallankaappauksineen ja ihmisoikeusloukkauksineen.

Suomeen ei myöskään muuttanut siirtolaisia Turkista edes ”Gastarbeiter”-kaudella, koska Suomi oli vielä silloin työvoimaa luovuttava maa.

Suomen ja Turkin välillä ei ole kahdenkeskisiä poliittisia ongelmia, ja diplomaattinen kanssakäyminen on normaalia. Joitain yhteisiä hankkeitakin on viritelty, kuten rauhanvälitys YK:ssa.

Kauppa- ja investointikohteena Turkki on Suomelle samaa luokkaa (18. suurin) kuin se on maana maailmantaloudelle. Laajin joukko suomalaisia on tutustunut Turkkiin turisteina.

Vuosien 2015–16 muuttoliikekriisi teki Turkista Suomessa tunnetumman, mutta ei kovin myönteisessä mielessä, sillä pääosa Suomeenkin tulleista turvapaikanhakijoista saapui EU:n alueelle Turkin kautta.

Kriisin voimistama muukalaisvastaisuus ei kuitenkaan ole kohdistunut erityisesti Turkkiin tai turkkilaisiin, vaikka tietoisuus Turkin pakolaisilla harjoittamasta voimapolitiikasta on lisääntynyt.

Kielteisemmin ovat vaikuttaneet vuoden 2016 vallankaappausyrityksen tukahduttamista seuranneet sortotoimet ja ylipäänsä kasvava tietoisuus Erdoganin ja hänen hallintonsa yhä itsevaltaisemmasta ja repressiivisemmästä politiikasta.

Turkki on nykyisin sekä väestöltään (hieman alle 80 miljoonaa) että taloudeltaan (735 mrd USD) maailman 17. tai 18. suurin maa.

AKP-puolueen valtakauden ensimmäinen vuosikymmen meni taloudellisesti suorastaan mainiosti. Koska poliittinen ja sotilaallinen kapasiteetti on sidoksissa taloudelliseen kantokykyyn, myös Turkin mahdollisuudet vaikuttaa politiikallaan ympäristöönsä ovat entistä paremmat.

Toinen asia on, pystyykö Turkki käyttämään edellytyksiään.

Paljon riippuu sen omasta yhteiskunnallisesta kehityksestä. Teknologia ja kansainvälistyvän markkinatalouden voimat muokkaavat maailmaa kaikkialla, mutta kunkin maan historia ja ominaispiirteet vaikuttavat siihen, miten yhteiskunta muuttuu.

Turkissa on toteutumassa uskontoa hyväksikäyttävä, yhä itsevaltaisempi, nationalistiseen räyhäpopulismiin nojaava autokratia.

Tällainen poliittinen järjestelmä ja menestyvä talous ovat vaikeasti sovitettavissa yhteen. Viime vuodet talous on mennyt heikonlaisesti, eikä poliittinen kuohunta ole omiaan vakauttamaan tilannetta.

Pahimmassa tapauksessa Turkista tulee yksi uusi kriisipesäke Lähi-itään. Kokonsa takia se olisi silloin iso ongelma.

Taktisesti voi olla parempi antaa Turkin torpedoida itse EU-jäsenyytensä.

Euroopan – ja myös Suomen – näkökulmasta suurin kysymys Turkin suhteen on sen EU-jäsenyyden kohtalo.

Edellä argumentoidun valossa sen hakemusta olisi ollut parempi olla aikoinaan hyväksymättä. Eri asia on, pitäisikö EU:n nyt julistaa jäsenyyshanke päättyneeksi vai pitää se muodollisesti hengissä.

Voidaan ajatella, että tilanne voi Turkissa muuttua, maa voi vielä täyttää jäsenyysedellytykset, ja jäsenyysoption avulla kehitykseen voidaan edelleen vaikuttaa. Saatetaan myös ajatella (vaikka ei haluta myöntää julkisesti), että olisi liian suuri kasvojen menetys luopua hankkeesta, johon on investoitu paljon poliittista pääomaa.

Taktisesti voi olla parempi antaa Turkin torpedoida asia.

Kahteen ensimmäisen vaihtoehtoon ei kannata asettaa paljon toiveita. Käytännössähän nykyisin Turkki sanelee EU:lle, miten sen on käyttäydyttävä, jotta Turkki suostuu pitämään EU-jäsenyyden agendalla.

Turkki ei myöskään ole häikäillyt ulottaa vaikuttamisyrityksiään suoraan EU-maiden turkkilaisvähemmistöihin. Suoraa vaikuttamistakin muiden maiden vaaleihin turkkilaisvähemmistöjen kautta on jo nähty Saksassa.

Neuvottelujen selkeä katkaisu ja uusi startti puhtaalta pöydältä voisi olla hyvä ratkaisu molemmille osapuolille jo siitäkin syystä, koska EU:lla on niin paljon asioita omalla agendallaan, ettei Turkin kokoisen ja tapaisen maan integroimista tarvita enää rasittamaan sitä.

On myös hyvä muistaa, että, kun Nato ottaa uusia jäseniä, siihen tarvitaan aina Turkinkin hyväksyntä. ”Nato-optiota” ylläpitävän maan on syytä harkita sanomisiaan myös tästä näkökulmasta, vaikka ei periaatteissa myöten antaisikaan.

Vaikka Turkin jäsenyysprojektista luovuttaisiin, siihen pitäisi säilyttää ystävälliset välit ja tiiviit taloussuhteet. Turkin sisäistä vakautta ja vaurastumista olisi myös tuettava. Paranneltu versio tulliliitosta voisi olla vaihtoehtoinen ratkaisu, joskaan sen aikaansaaminen ei olisi helppoa.

Turkin kanssa ei voi päästä yhteisymmärrykseen odottamalla sen mukautuvan EU:n tahtoon.

Turkki voi joko etääntyä edelleen länsimaisista demokratioista (todennäköisin skenaario), kääntää kurssinsa takaisin kohti demokratiaa (mahdollista mutta ei kovin todennäköistä) tai ajautua syveneviin, jopa maan valtiollista perustaa uhkaaviin kriiseihin (epätodennäköistä mutta ei täysin mahdotonta).

Kovin paljon näiden skenaarioiden toteutumiseen ei voi ulkoapäin vaikuttaa.

Kirjoittaja Antti Kuosmanen on ulkoasiainneuvos, joka toimii johtavana asiantuntijana ulkoministeriön suunnittelu- ja tutkimusyksikössä. Artikkelissa esitetyt näkemykset ovat hänen omiaan. Kirjoitus on ensi kerran julkaistu Kanavassa 6/2017.



Kanava ja Suomen Kuvalehti kuuluvat samaan lehtiperheeseen Otavamedissa ja lehdillä on yhteinen päätoimittaja.