Kreikan rahoitus on taas katkolla ja vararikko lähellä, mutta euromaat vaativat vyötä kireämmälle. Ei ihme, että talouspiina sen kuin pahenee, kirjoittaa Taloussanomien erikoistoimittaja Jan Hurri.

Suomen ja muiden euromaiden valtiovarainministerit kokoontuvat taas maanantaina epävirallisen euroryhmänsä kokoukseen. Ja tapaamisen tärkein aihe on taas Kreikka ja Kreikan valtion rahoitushuolet – niin kuin viime vuosina on kesän korvalla ollut tapa.

Ongelmatkin ovat tuiki tuttuja ja toistuvat kuin keljuun luuppiin juuttuneessa painajaisessa.

Kreikan valtion rahoitus on katkolla ja vararikon uhka lähellä, sillä piakkoin erääntyy maksuun rutkasti runsaammin vanhoja velkoja kuin valtiolla on varaa maksaa. Puhe on taas poskettoman suurista summista, sillä valtion velkoja erääntyy heinäkuussa runsaan kuuden miljardin euron arvosta ja elokuussa vielä kolmen miljardin arvosta. Ja korot päälle.

Tuollaisia summia ei kuitenkaan löydy valtion kirstusta eikä tarvittavaa rahamäärää kerry heinä- ja elokuun eräpäiviin mennessä veroinakaan saati muina tuloina. Siksi valtio selviää kesän maksuvelvoitteistaan vain yhdellä konstilla, joka sekin on ennestään tuttu:

Kreikan valtion on saatava ajoissa seuraava erä euromaiden kriisirahaston EVM:n (eurooppalainen vakausmekanismi) jo meneillään olevasta rahoitusohjelmasta, niin sanotusta Kreikka-kolmosesta.

Tuttua kaavaa toistaa sekin, että vaikka rahoitusohjelma on ollut jo muutaman vuoden meneillään ja ensi kesän velanmaksuihin tarvittavat varatkin varattuina, on rahoituksen jatkuminen – ja samalla Kreikan valtion rahoitus – taas katkolla.

Vararikon uhkaa pitää yllä ja on kasvattanut tuttu vastakkainasettelu ja kädenvääntö siitä, onko Kreikka ”tehostanut” ja ”tasapainottanut” talouttaan riittävän riuskasti täyttääkseen rahoitusohjelman seuraavalle erälle ehdoiksi määrätyt vaatimukset.

Kreikan mielestä on, mutta muiden euromaiden mielestä ei ole, ja siksi kädenvääntö ja kinastelu jatkunee taas viime tinkaan ennen kuin Kreikka saa seuraavan raharuiskeen. Tosin ei sekään kriisiä päätä, sillä Kreikan seuraavakin rahoituserä käväisee Ateenassa vain kääntymässä – ennen kuin vilahtaa valtion velkojien kirstuihin.

Heinäkuussa omia yhteensä runsaan kahden miljardin euron saataviaan kärkkyy joukko kansainvälisiä riskisijoittajia, kuten juuri Kreikan kaltaisiin kriisitapauksiin erikoistuneita korppikotkarahastoja ja riskejä kaihtamattomia vipurahastoja.

Loput kesällä erääntyvät miljardit ovat erilaisia aiemman kriisirahoituksen eriä, joita velkovat euroalueen keskuspankki EKP, kriisirahasto EVM ja Kansainvälinen valuuttarahasto IMF.

Talous painui taas uuteen taantumaan

Euroryhmän maanantain kokouksen piti antaa viimeinen silaus Kreikan seuraavan rahoituserän maksamiselle. Se olisi merkinnyt noin seitsemän miljardin euron rahoitusta juuri parahiksi ennen kesäkauden suuria vanhojen velkojen kuoletuksia.

Todennäköisesti Kreikka saa lopulta tämän seuraavankin rahoituseränsä, mutta se ei välttämättä varmistu maanantain kokouksessa niin kuin oli tarkoitus.

Yksi syy sinetin viipymiseen ja piinan pitkittymiseen voi löytyä juuri julkistetuista taloustilastoista. Niiden mukaan Kreikan talous on taas painunut taantumaan eli supistuu eikä suinkaan kasva niin kuin maan hallituksen talousarvio edellyttää.

Talouden kehno käänne kasvusta taas uuteen taantumaan vetää pohjaa pois talouden tasapainottamiselta ja julkisen talouden ylijäämätavoitteilta, joita muut euromaat ovat vaatineet rahoitusohjelmansa ehtoina. Samalla se voi heikentää europäättäjien halua hyväksyä seuraavan rahoituserän maksuunpano.

Viime vuoden lopussa Kreikan talous näytti pitkästä aikaa taas ponnistavan kasvuun, mutta ei näytä enää. Tällä viikolla julki tulleiden talouslukujen perusteella Kreikan talous on nyt supistunut kaksi vuosineljännestä peräkkäin, mitä moni pitää taantuman merkkinä.

Tosin talouden kasvulukemien pienet heilahdukset nollan molemmin puolin eivät juuri muuta Kreikan talouden kokonaiskuvaa. Se on joka tapauksessa karsea – ja tarkemmin sanottuna karseampi kuin missään muussa edes joten kuten kehittyneeksi laskettavassa kansantaloudessa on ollut sitten viime vuosisadan suursotien.

Kreikan bruttokansantuote on viimevuotisen lupaavan nousupyrähdyksen jälkeenkin yhä liki kolmanneksen niukempi kuin se oli suurimmillaan vuonna 2008 juuri ennen kriisin ja syöksykierteen alkamista.

Tämänkertaisen taantuman yksi todennäköinen selitys on jo kuukausien ajan jatkunut epävarmuus Kreikan rahoitusohjelman jatkumisesta ja muiden euromaiden vaatimien talouden vyönkiristysten vaikutuksista.

Viimeksi tämän viikon torstaina Kreikan parlamentti hyväksyi joukon uusia talouden vyönkiristyksiä, kuten eläkkeiden leikkauksia ja työmarkkinoiden uudistuksia, joita muut euromaat ovat vaatineet ehtoinaan rahoitusohjelman jatkamiselle.

Juuri noiden kiristysten ja uudistusten takia Kreikan suurimmat ammattiliitot järjestivät loppuviikoksi laajoja lakkoja. Ja juuri noiden kiristysten takia kansaa lähti suurin joukoin kaduille osoittamaan mieltään.

Ehkä ei ole suuren suuri yllätys, että kulutuskysyntä heikkenee ja talous taantuu.

Kinastelu IMF:n roolista viivyttää

Talouden uusi taantuma ja Kreikan hallituksen talousarvion vesittyminen eivät ole ainoat syyt, miksi muiden euromaiden voi olla vaikea sinetöidä jatkorahoitusta vielä maanantaina.

Toinen mahdollinen syy rahoituspäätöksen lykkäämiseen on yhä ilmeisesti pahoin keskeneräinen kinastelu euromaiden ja Kansainvälisen valuuttarahaston IMF:n välillä. Kinastelun kynnyskysymys on, ottaako IMF osaa Kreikka-kolmosen rahoittamiseen ja jos ottaa, millä ehdoin.

Saksa, Hollanti ja Suomikin ovat sitoutuneet Kreikka-kolmoseen sillä ehdolla, että IMF rahoittaa osan ohjelmasta. Toistaiseksi IMF ei ole päättänyt asiaa eikä varsinkaan myöntänyt uusia luottoja, ja siksi euromaat empivät omaakin rahoitustaan.

Myös IMF empii omaa päätöstään, sillä se ei lainaa killinkiäkään lisää ennen kuin euromaat keventävät Kreikan vanhaa velkataakkaa tuntuvin huojennuksin. Se taas on euromaille poliittisesti erittäin vastenmielinen ellei mahdoton vaatimus.

Kaikille kinastelijoille kelpaava kompromissi todennäköisesti lopulta löytyy ennen kuin Kreikan rahoitus karahtaa kiville. Mutta tuollaiset kompromissit eivät välttämättä synny kovin paljon etuajassa – eivätkä ilman silmänkääntötemppuja.

Jos IMF on tosissaan eikä lähde mukaan Kreikka-kolmoseen ennen kuin Kreikka saa tuntuvia velkahuojennuksia hyväkseen, ja jos euromaat ovat tosissaan eivätkä ainakaan muodollisesti anna Kreikan velkoja anteeksi, on nämä täysin vastakkaiset vaatimukset mahdollista yhdistää ainoastaan silmänkääntötempulla.

Esimerkiksi sillä, että euromaat pitävät kiinni Kreikka-saataviensa nimellisarvoista, mutta liudentavat niiden arvon – ja Kreikan todellisen velkarasituksen – tarvittaessa vaikka nollan euron arvoiseksi laina-aikoja vaikka ikuisiksi pidentämällä ja korot vaikka nollaan prosenttiin laskemalla.

Tosin Kreikan lienee turha haaveilla täydellisestä velka-armahduksesta. Luultavasti Kreikka saa ennen pitkää hyväkseen jonkinlaisia velkahuojennuksia, mutta tuskin kuitenkaan niin tuntuvia, että talouspiina päättyy vielä pitkään aikaan.