Vaatimus entistä suuremmasta elämän mielekkyydestä on hiipinyt ajatuksiimme samalla kun tietotyön yleistyminen on muuttanut suomalaista yhteiskuntarakennetta ja useat työskentelytapamme ovat muuttuneet digitaalisiksi.

Vaadimme itseltämme läsnäoloa, aitoa vuorovaikutusta ja haluamme mieluusti kokea vain elämyksellisiä asioita. Vaatimuksemme omaa elämäämme kohtaan ovat kasvaneet. Samalla rikomme päivämme ihan itse ja olemme menettäneet kykymme keskittyä. Arki on sähköposteja, Facebook-päivityksiä, nopeita uutistsekkauksia uutissovelluksista, pikapalavereita, puheluita, selfieiden ottamista. Toimemme ovat muuttuneet muutaman rivin mittaisiksi päivityksiksi. Ystäville ei tarvitse enää soittaa, kun tiedät jo valmiiksi Facebookin kautta, mitä he ovat tehneet, syöneet, harrastaneet tai mitä mieltä he ovat Pariisin tapahtumista.

Työmatkalaiset tuijottavat matkansa kännykästään uutisia, hoitavat sähköpostiaan, whatsappaavat, facebookkaavat tai pelaavat. Haluamme olla läsnä ja tavoitettavissa koko ajan. Ristiriita onkin siinä, että tässä infoähkyssämme tiedämme loppujen lopuksi entistä vähemmän läheisistämme. Aito kanssakäyminen, ihan kasvokkain käytävä keskustelu mistä tahansa on vähentynyt, niin töissä kuin vapaa-ajalla.

Työelämän muutos ei auta meitä keskittymisongelmaisia yhtään. Jokaisella alalla on tehostamisvaatimuksia, jotka väärinymmärrettynä tarkoittavat sitä, että kaikki aiemmin tehdyt työt on dumpattu koko ajan harvenevien joukkojen tehtäväksi. Toiminta ei ole tehostunut mihinkään, mutta erilainen sälä vaikeuttaa töistä suoriutumista. On haluttu syödä kakku ja ihastella sitä. Samalla kun uuvumme, koemme, ettemme saa enää mitään aikaan. Usea kokee, että tekee liikaa merkityksettömiä asioita ja liian vähän merkityksellistä työtä.

On oireellista, että erilaiset rauhoittumistekniikat ovat marssineet suomalaisten harrastusten joukkoon kymmenen viime vuoden aikana. On mindfullnessia, erilaisia joogia, luonnossa liikkumista, juoksua, sauvakävelyä metsäpoluilla. Ihmiset hakevat rauhaa, hetkeä hengähtää – tässä tahdissa ja fragmentoituneessa todellisuudessa elämän keitaita on entistä vaikeampi löytää.

Olemme tehneet itsestämme verkkonarkkeja ja tuhonneet ohimennen keskittymiskykymme. Internetin vaikutuksia aivoihin tutkineen Nicholas Carrin mukaan digitaalinen maailma heikentää ihmisen kapasiteettia tietoiseen tiedonhankintaan, analyyttiseen ajatteluun ja pohdintaan. Netti ja työelämän käytäntöjen muutokset pirstaloivat tietoa ja tekevät keskittymisen vaikeaksi aivoillemme; tietoa seulova työmuisti pystyy prosessoimaan kerralla vain 2–4 asiaa. Emme siis elä enää aivojemme kapasiteetin mukaan. Esimerkiksi perinteisen kirjan lukeminen kannesta kanteen voi tuntua jo aiempaa haastavammalta urakalta, kun olemme pikkuhiljaa tottuneet ottamaan vastaan tietoa aivan eri formaatissa.

Kilpajuoksu päivitysten kanssa johtaa asioiden ja oman hallinnantunteen sirpaloitumiseen. Maailma on pieninä palasina usvassa. Usko elämän merkityksellisyyteen voi palata vain yhdellä keinolla, keskittymällä.