Aikaisemmin salassa pidetyistä asiakirjoista on paljastunut, että suomalaisten tv-katsojien huolia käsiteltiin jopa suomalaisten ja venäläisten diplomaattien kesken.

Niitä kutsuttiin karhunkynsiksi. Televisioruutuun ilmestyi vaakasuoria, kirkkaita, hopeanvärisiä juovia. Kuin karhu olisi raapinut kuvaa. Juovat kävivät kuvapinnalla noin 15 sekunnin välein.

– Tämä tietenkin ärsytti katsojia kovasti, sanoo Yleisradion eläkkeellä oleva teknologiajohtaja Jorma Laiho.

Laiho on selvittänyt suomalaisten ja venäläisten diplomaattien välisiin keskusteluihin yltäneiden tv-häiriöiden taustoja.

Valitussoittoja ja -kirjeitä Yleisradioon

Talvella 1971 Lappeenrannassa työskennellyt Yleisradion teknikko Reino Laitinen alkoi saada soittoja kiukkuisilta televisionkatsojilta.

Ensimmäiset väritelevisiot olivat ilmestyneet koteihin, mutta joidenkin kaakkoissuomalaisten katselunautinto oli tipotiessään. Televisiokuvaa sotkivat erikoiset kipinähäiriöt.

Häiriöitä esiintyi Sippolan televisioaseman näkyvyysalueella, muun muassa Kouvolassa, Kotkassa ja Virolahdella. Laihon mukaan on vaikea arvioida, miten paljon häiriöitä oli.

– Niihin liittyviä valituskirjeitä on aika paljon Yleisradion arkistossa. Todennäköisesti kirjeitä tuli vain pahimmista tapauksista, Laiho sanoo.

Neuvostoliiton tutka sokaisi antennin

Laitinen huomasi pian, että häiriön täytyy liittyä tutkaan ja havaitsi aika äkkiä, että se sijaitsee idän suunnassa. Laitinen tutki häiriön lähdettä mittavastaanottimella ja pyysi apua Yleisradion mittausasemalta Helsingin Laajasalosta.

Jorma Laiho (oik.) työskenteli 1970-luvulla Yleisradion mittausasemalla Helsingin Laajasalossa. Tässä kuvassa hänen seurassaan ovat Pekka Salminen (vas.) ja Väinö Lehtoranta (ent. Virtanen). Jorma Laiho

Mittaukset osoittivat, että Neuvostoliiton puolella oleva tutka ei toiminut aivan samalla taajuudella kuin suomalaiset tv-kanavat, mutta häiritsi siitä huolimatta suomalaisten lähetystä.

– Tätä voisi verrata siihen, kun katsotaan vasten aurinkoa jotakin kaukana olevaa kohdetta, niin silmä sokaistuu. Tässä tapauksessa televisioantenni sokaistuu, Laiho sanoo.

Kotimaisista konsteista ei apua

Kun häiriön lähde oli suurin piirtein selvillä, seuraavaksi piti miettiä, miten ongelmasta päästäisiin eroon. Tämä osoittautui mahdottomaksi tehtäväksi kylmän sodan varautuneessa ilmapiirissä.

Suomalaiset pystyivät itse tekemään asialle hyvin vähän. Melkeinpä ainoa keino oli suunnata vastaanottoantennia siten, että se ei olisi suoraan häiritsevään kohteeseen päin. Tästä ei kuitenkaan ollut suurta apua.

– Konstit olivat aika vähissä, ja sen takia katsojat kävivät kuumina, Laiho sanoo.

Häiriöt pahimmillaan 1970-luvun loppupuolella

Yhtä vaikeaa oli saada asiaan muutosta Neuvostoliiton puolelta. Yleisradion yritykset viedä asiaa eteenpäin suomalaisten viranomaisten kautta eivät tuottaneet tulosta.

– Ainakin Yleisradiossa oli se käsitys, että koska tämä on ehkä venäläinen sotilastutka, niin tämä on nyt niin arka juttu, että sille ei uskalleta tehdä mitään ja on vaan kärsittävä, Laiho sanoo.

Häiriöt toistuivat ajoittain, ja niitä oli myös esimerkiksi Espoossa ja Turussa. Pahimmillaan ne olivat vuosina 1977–78. Silloin tutkien taajuudet olivat suoraan suomalaisten tv-kanavien päällä.

Tiedotusvälineet vaikenivat häiriöistä lähes kokonaan. Kouvolan Sanomissa ilmestyi pieni juttu aiheesta vuonna 1978.

Venäläiset eivät myöntäneet osuuttaan

Vasta viime vuosina on paljastunut, miten korkealla tasolla suomalaisten tv-katselijoiden ongelmia ratkottiin. Aiemmin salaiseksi luokitelluista ulkoministeriön asiakirjoista käy ilmi, että suomalaiset ja venäläiset diplomaatit keskustelivat asiasta tasavallan presidentti Urho Kekkosen Moskovan-vierailun aikaan toukokuussa vuonna 1977.

Saman vuoden loppupuolella paine viranomaisia kohtaan kasvoi, kun virolahtelainen tv-katsoja keksi valittaa häiriöistä eduskunnan oikeusasiamiehelle.

Ulkoministeriön asiakirjojen mukaan suomalaiset korostivat venäläisille, että televisiolähetysten tuntuva häiriintyminen aiheutti tarpeetonta ärtymystä ja oli omiaan vaikuttamaan epäedullisesti siihen myönteiseen kuvaan, joka Kaakkois-Suomen asukkailla oli Neuvostoliitosta.

Venäläiset eivät myöntäneet, että häiriöt johtuivat heidän laitteistaan. Lopulta Suomen Moskovan-suurlähetystö sähkötti salasanomassaan Helsinkiin, että ”harkitsemme toistaiseksi sopivampana odottaa”. Oikeusasiamies vastasi virolahtelaisen tv-katsojan valitukseen, että viranomaiset olivat yrittäneet parhaansa siinä kuitenkaan onnistumatta.

Häirintä ei tahallista

Laihon lisäksi tutkien aiheuttamia häiriöitä on selvittänyt muun muassa Ylen mittausasemalla työskennellyt Väinö Lehtoranta (ent. Virtanen). Hän teki tutkista muutaman lyhyen yhteenvedon vuonna 1980. Myöhemmin hän laati aiheesta kaksi artikkelia Suomen Radiohistoriallisen Seuran kerholehteen ja Radiomaailma-lehteen.

Virtasen havaintojen mukaan häiriöitä aiheuttavia tutkia oli neljässä paikassa, osa Viron puolella. Laiho arvioi, että ne olivat ilmapuolustusjärjestelmän valvontatutkia. Samantapainen tutka on ollut käytössä Suomessakin: VHF-tutka P-18 on nähtävillä Ilmatorjuntamuseossa Tuusulassa.

Laiho ei usko, että venäläiset häiritsivät tahallaan suomalaisten televisionkatselua. Hän arvioi, että kylmän sodan viileimpinä vuosina venäläisillä vain oli niin paljon tutkia Suomen lähialueilla, että osaa niistä oli taajuuspulan vuoksi käytettävä suomalaisten tv-kanavien taajuuksilla.

Häiriöt kiusasivat suomalaisia aina 1990-luvulle saakka. Joitakin havaintoja raportoitiin vielä Neuvostoliiton romahduksen jälkeen. Jotkut suomalaiset saattoivat siis kärsiä venäläisten tutkien aiheuttamasta televisiokuvan ajoittaisesta kipinöinnistä yli 20 vuotta.