Viimeisen 30 vuoden aikana Nokia on joutunut heikon taloustilanteen takia lopettamaan osingonmaksun jo kolme kertaa, ja pari kertaa yhtiön hengissä säilyminen on näyttänyt olevan uhattuna.

Tuorein kriisitilanne paljastui lokakuun lopussa 2019. Nokian hallitus ilmoitti keskeyttävänsä yhtiön osingonmaksun keskellä vuotta, koska yhtiön kassavirta oli kehittynyt odotettua heikommin, ja nettokassa alkoi lähestyä nollaa. Ei siis vielä yhtiön olemassaoloa vaarantava tilanne, mutta varsin dramaattinen päätös kuitenkin. Miksi näin tapahtui jo kolmatta kertaa ja onko tilanteilla yhteisiä piirteitä. Onko Nokian DNA:ssa jotain sellaista, joka selittäisi toistuvat haasteet vai onko kyse puhtaasta sattumasta?

Ollila, Siilasmaa ja toimitusjohtajat

Ensimmäisenä voidaan todeta, että ainakaan henkilöstöstä haasteet eivät johdu. Se on mahdottomuus, koska edelliskerran haasteiden jälkeen koko henkilökunta on käytännössä vaihtunut. Asia tulee esille hallituksen väistyvän puheenjohtajan, Risto Siilasmaan, kirjoittamasta kirjasta Paranoidi Optimisti, joka ilmestyi vuonna 2018. Siinä Siilasmaa toteaa, että "nykyisistä noin 100 000 nokialaisesta alle prosentti kantoi Nokian henkilökorttia vuonna 2012". Eli samat työntekijät eivät ole voineet olla 2012 ja 2019 ongelmien takana. Syitä täytyy etsiä siis muualta.

Entäpä sitten johto ja johtaminen? Nokiassa moni asia kulminoitui lopulta vuosina 1992–2012 vaikuttaneeseen ex-puheenjohtaja Jorma Ollilaan ja vuosien 2012–2019 puheenjohtajaan Risto Siilasmaahan. Miksi? Molemmat olivat tekemässä yhtiön kannalta kriittisimpiä päätöksiä, ja molemmilla oli varsin laajat valtuudet ja hallituksen tuki. Ollilan valtakaudesta ensin toimitusjohtajana ja sitten hallituksen puheenjohtajana on kirjoitettu paljon ja analysoitu onnistumiset sekä loppuvuosien epäonnistumiset.

Minun mielestäni tarinasta tekee erittäin mielenkiintoisen se, että Risto Siilasmaan Nokia-ura toistaa saman kehityskaaren piirteitä, mutta nopeammassa tahdissa ja pienemmin vaurioin. Persoonina Ollila ja Siilasmaa ovat varsin erilaisia, mutta molemmat pystyivät oppimaan edeltäjiensä epäonnistumisista, eivätkä halunneet toistaa niitä. Silti molemmat joutuivat jättämään hallituksen puheenjohtajuuden tilanteessa, jossa osakekurssi oli ennätyksellisen alhaalla ja sijoittajien luottamus yhtiöön nollassa. Esimerkiksi vielä 2018 lopussa Siilasmaa kertoi kirjassaan, miten oli nostamassa Nokiaa vuonna 2012–2014 kanveesista takaisin menestystarinaksi, mutta vuoden päästä tästä joulukuussa 2019 Siilasmaa joutui ilmoittamaan vetäytymisestään Nokian hallituksesta.

Entä Nokian toimitusjohtajat Jorma Ollilan jälkeen? Olli-Pekka Kallasvuo, Stephen Elop ja Rajeev Suri. Omasta mielestäni parhaiten on onnistunut Rajeev Suri, mutta hänellä paras jakso osui vuosiin 2009–2014, jolloin hän toimi pelkän verkkopuolen toimitusjohtajana. Noustuaan koko yhtiön toimitusjohtajaksi 2014 alku sujui hyvin, mutta parilta viime vuodelta Surille pitää antaa risuja. Ja paljon. Sijoittajien suuntaan Surin suurin ongelma on ollut ylioptimististen lupausten antaminen ja paha keuliminen 5G-verkkoihin liittyvässä viestinnässä. Jo vuosia Suri on hehkuttanut 5G:tä isona mahdollisuutena ja kasvava markkina-alueena Nokialle. Joulukuussa 2019 Suri joutui kuitenkin myöntämään, että yhtiö oli osin epäonnistunut tuotekehityksessään ja että sen 5G-tuotteet eivät olleet vielä kaikilta osin kilpailukykyisiä. Myöskään Alcatel-Lucent-yrityskaupan (ALU) integrointi ei ole mennyt lähelläkään niin hyvin alun perin odotettiin. Vai oliko ALU:n integrointi jo etukäteen tuomittu epäonnistumaan? Ainakaan historia ei ollut yhtiön puolella.