Eero Leino 49-vuotias

koulutus: peruskoulu

ammattinimike: esimies, kuljetuspäällikkö toukokuu 2016-

sama työnantaja vuoden 2014 loppuu asti: nimi vaihtui VR:stä Postiin . Nostopalvelu Simola toukokuu 2016-

asuu Ruskolla

Minut oli irtisanottu lokakuussa 2014, ja työvelvoitteeni päättyi vuoden 2014 lopussa. Työsuhteeni päättyi virallisesti huhtikuun lopussa 2015.

Lue Eeron aiemmista vaiheista tästä.

Heti vuoden 2015 alussa aloitin aktiivisen työnhaun. Vuoden 2015 lopussa olin kirjoittanut vajaat sata työhakemusta, enkä ollut saanut yhtään kutsua haastatteluun.

Päivärytmini kaikkina arkipäivinä oli sellainen, että nousin vaimon kanssa yhtäaikaa, ja kun hän lähti työhön, avasin koneen ja aloitin työpaikkojen etsimisen. Hyödynsin Turun Sanomia ja paikallislehtiä: Turkulaista, Rannikkoseutua, Aamusia, ylipäänsä kaikkia meidän alueen lehtiä. Kävin TE-toimiston sivuilla, Monsterin ja Duunin sivuilla, etsin kuntien ja valtion työpaikkoja. Keskimäärin käytin hakemiseen viisi tuntia päivässä.

TE-toimiston palvelua ihmettelen. Siitä ei ollut minulle minkäänlaista apua. Ennemminkin se oli minulle toimisto, jossa sanottiin, mikä ei käy, ja mitä ei saa opiskella, kun on työtön. On paljon sellaisia työttömiä kuin minä, jotka ihan oikeasti haluavat töihin, ja olisi tärkeää, että ne joiden tehtävä on edesauttaa työllistymistä, auttaisivat ihan oikeasti. Se joukko, joka ei halua työtä, pitäisi pystyä erottelemaan niistä, jotka haluavat. Kaikkia ei saa käsitellä samoilla rukkasilla.

Kuvat: Pekka Tynell

Työnhaku oli totista työtä. Noin joka 50 hakemuksen välein vaihdoin hakemuksen ja cv:n muotoa toisenlaiseksi. Hakemuksen pitää herättää lukijan mielenkiinto ja erottautua joukosta. Se ei ole ihan helppoa, vaikka ohjeita on netti täynnä. Jos jollekin ihmiselle tulee 300 hakemusta, ei riitä, että omassa hakemuksessa on isompi fontti.

Kun kirjoitin hakemuksen, yritin perustella joka ikiselle työnantajalle, minkä takia haluan ja tarvitsen juuri sen työn. Minun tarvitsi haluta juuri sitä työpaikkaa. Ajatella, että tuo paikka on minun, ja jos tuon paikan saan, niin tekisin näin ja näin. Työpaikkaa pitää haluta isolla H:lla, muuten hakemuksesta puuttuu tunne. Hakemus ei voi olla kopiokoneen tekemä.

Hain töitä kaikilta aloilta, ja mitä töitä tahansa siivoojasta toimitusjohtajaan.Minulle ei ollut tärkeää, mitä tienaan, vaan että saan tehdä töitä.

Joku voisi ajatella, että 48-vuotiaana peruskoululaisena minun oli pakko nöyrtyä ottamaan mitä vaan. Minusta se ei mene niin, että jos on aiemmin tehnyt jotain, niin pitää saada samanlainen työ. Tärkeää on, että ihminen oppii elämään, ja on osa yhteiskuntaa.

Kun päivästä toiseen hakee työpaikkaa ja mistään ei kuulu mitään, kyllä se vetää mielen matalaksi. Tulee sellainen olo, että tästä ei tule mitään. Koko ajan joutuu kysymään itseltään, mitä vielä voin tehdä. Sitä ikään kuin vajoaa sohvan alle. Se, miten sieltä pääsee kapuamaan takaisin ylös, vaatii työtä. Pitää keskustella itsensä kanssa ja yrittää vakuuttaa itsensä siitä, että kyllä minusta on vielä töihin. Perheen ja vaimon tuki on ollut tosi tärkeä.

*Hain työtä yhden vuoden ja neljä kuukautta. *Työpaikkahakemuksia kirjoitin 200. Niistä 120 sain vastauksen, mutta niissäkään ei koskaan sanottu, miksi en saanut työpaikkaa. Olisin niin halunnut tietää, miksi en kelvannut, ja mitä olisi pitänyt opetella lisää.

Pääsin kolmeen haastatteluun, joista ensimmäinen oli siivousalan ja toinen siivous- ja huoltoalan työ. Kolmas haastattelu koski Nostopalvelu Simolan kuljetuspäällikön paikkaa.

Siivousalan töihin en päässyt. Minulle jäi sellainen vaikutelma, että ne pitivät minua ylikoulutettuna. Nostopalvelu Simolan ensimmäisellä haastattelukerralla meitä oli parikymmentä ja haastattelija oli toimitusjohtaja itse. Parin viikon päästä puhelin soi ja olin päässyt jatkoon. Hiukan siinä puntit tutisi, kun menin toiseen haastatteluun. Kuulin, että jatkoon ei ollut päässyt kuin viisi tai kuusi. Mietin, miten pystyn kääntämään haastattelun voitokseni, että saan paikan, jota haluan.

Toisessa haastattelussa oli erikseen palkattu haastattelija. Hän kyseli, ja välillä täytettiin testejä ja papereita. Kerroin itsestäni kaiken, sekä hyvät että huonot puolet. Olin oma itseni, niin ainakin koin. En yrittänyt esittää fiksumpaa kuin olen. Kerroin olevani tarkka ja järjestelmällinen, ja sen, että vaadin itseltäni paljon ja myös työntekijöiltä. Kaiken kaikkiaan haastattelu kesti vajaat neljä tuntia.

Hyvä tunne minulle siitä jäi. Jo silloin, kun näin työpaikkailmoituksen, ajattelin, että tuo kuuluu minulle. Vaikka olisin ollut valmis tekemään mitä työtä tahansa, tärkeää on myös on, että työpaikassa on hyvä olla. Työpaikassa pitää olla mukava tehdä ja kehittää työtä yhdessä. Työpaikan pitää tuntua omalta.

Perjantai-iltapäivänä soi puhelin. Toimitusjohtaja Jari Simola soitti ja sanoi, että onneksi olkoon. Hän kysyi, aloittaisinko maanantaina klo 7:00.

Olin silloin mökillä. Laitoin vaimolle viestin, että tuo unohtamani tavarat kaupasta, terveisin kuljetuspäällikkö. Hetkeen ei kuulunut mitään. Sitten vaimo soitti ja sanoi, että hän vasta ymmärsi: olinko saanut sen työpaikan? Illalla mentiin vaimon kanssa saunaan, ja saunottiin tosi pitkän kaavan mukaan.

Lauantaiaamuna heräsin iloisena ja pirteänä, vaikka en tiedä, olinko juurikaan nukkunut. Koko lauantain päässäni vain pyöri se, että olin saanut työtä. Mahdoinko nukkua sunnuntai-maanantai välisenä yönäkään. Jokatapauksessa aamulla olin erittäin aikaisin hereillä ja valmiina lähtemään töihin.

Alusta alkaen on ollut paljon opettelemista. Mietin, miten nopeasti opin ihmisten nimet ja kunkin erikoisosaamisen. Alussa pienistäkin asioista tuli epävarmaksi, mikä oli aivan turhaa.

Neljän kuukauden koeajan jälkeen minut vakinaistettiin. Peruskoululainen muuttui kuljetuspäälliköksi. Toimitusjohtaja Simola sanoo, että ei häntä epäilyttänyt alhainen peruskoulutukseni. Minulla oli pitkä työura, ja työssä olin koko ajan kouluttanut itseäni.

*Olen ollut nyt reilun vuoden kuljetuspäällikönä. *Työasiat ja rutiinit ovat vakiintuneet. Tiedän mitä teen ja olen tutustunut kaikkiin työntekijöihin.

Joskus kaipaan Postin isompaa organisaatiota. Tehtävät olivat moninaisempia ja päätöksenteko hajautetumpaa. Kolmenkymmen vuoden tavoista ei ole helppo päästä eroon.

Päällimmäinen tunne on kuitenkin onnellisuus työpaikasta. Haluan kehittää omaa työtäni ja tehdä sitä niin, että työnantajani on minusta ylpeä.

Lue myös muiden postilaisten kuulumisia:

Kolme vuotta sitten irtisanottu Irmeli Haapakorpi-Valve: "Vuosi meni toipuessa, sitten tein jo kolmea työtä"

Kolme vuotta sitten irtisanottu Virva Takanen-Järvelin: “Mietin usein kuolemaa, mutta olen kiitollinen elämästä”