"Nokia oli lähes autio, asukkaat sairastivat kotona ja ne, jotka kykenivät, olivat paenneet" – Tällaista Nokialla oli 10 vuotta sitten vesikriisin keskellä

–Nokian veteen pääsi rautaa ja liukastusrasvaa. Näin otsikoi Aamulehti perjantaina 30. marraskuuta 2007 uutisen Nokian juomavedessä ilmenneistä ongelmista. Vesilaitoksen kertoman mukaan Etelä-Nokian asukkaat olivat kärsineet parin päivän ajan ruskeasta, vaahtoavasta hanavedestä. Vesilaitos uskoi tämän johtuvan siitä, että veteen oli joutunut rautasakkaa ja asennustöissä käytettävää liukastusrasvaa. Esteettisistä haitoista huolimatta vettä voi vesilaitoksen mukaan käyttää. –En näe mitään syytä, miksi vesi ei olisi turvallista, mainitsi käyttöinsinööri Aamulehdelle . Vesilaitos kertoi ongelmien alkaneen, kun vesilaitos oli kahta päivää aiemmin alkanut ottaa vettä Tampereelta. Perjantaipäivän aikana vedestä annettiin keittokehotus. Vielä kukaan ei ollut kovin huolissaan. Paikallislehti Nokian Uutisten uutistuottajana haastattelin perjantaina 30.11.2007 vesilaitoksen johtajaa veden ongelmista. Kadun, etten heti kysynyt, mitä oli se "tekninen vesi", josta vesilaitoksen johtaja niin vaarattomankuuloisesti puhui ja joka kuulosti niin turvallisen – tekniseltä. Ei mennyt kauan, että kaikki Nokialla tiesivät, mitä on tekninen vesi. Se on sitä, joka johti Nokialla yli 8 000 ihmisen sairastumiseen ja oli vaikuttamassa yhden ihmisen kuolemaan. Se on silkkaa saastaista jätevettä, josta on vain kerätty pois wc-pyttyyn pudonneet isot kappaleet, kuten tekohampaat. En käynnistä oksennusrefleksiäsi kertomalla tämän tarkemmin. Voit itse kuvitella loput. Viikonloppuna, joulukuun 1.–2. päivänä Nokian terveyskeskuksen ensiapu täyttyi ripuloivista, oksentavista, kuumeisista ihmisistä: vauvoista, vanhuksista, äideistä, isistä. Hoitoon hakeutui sunnuntai-iltaan mennessä 100 nokialaista. Heistä 40 oli niin heikossa kunnossa, että tarvitsi nesteytystä. Nokialla alkoivat helvetilliset ajat. Kolmannes kaupunkilaisista oli sairaana ja loputkin pelkäsivät sairastuvansa. Ei tiedetty, onko kaikkien kaupunkilaisten juomavesi saastunut vai vain osan ja jos, niin keiden. Kaupassa mietin, uskallanko koskea mandariineihin: kuka niihin oli koskenut minua ennen? Eritoten itsenäisyyspäivän aatto 5. joulukuuta ja itsenäisyyspäivä ovat jääneet mieleeni. Silloin Nokia koki pohjakosketuksen. Itsenäisyyspäivän aattona kirjoitin uutisia paikallislehden toimituksessa ja kuuntelin samalla radiosta tiedotusta tilanteesta. Nyt meni Nokian Panimo kiinni, nyt sulkeutui kylpylähotelli Eden. Vedestä todetun adenoviruksen, kampylo-bakteerin ja giardia-alkueläimen lisäksi nyt on löydetty norovirus, sitten salmonella. Terveyskeskus on ruuhkautunut ja sen henkilökuntaa kaatunut tautivuoteelle. Taysiin on järjestettävä lisää vuodepaikkoja ja henkilökuntaa. Ja sitten vielä kaiken huipuksi hajosi vesiputki. Se sekoitti muutoinkin kaoottista tilannetta ja vei veden Nokialla täydelliseen käyttökieltoon. Nokian kaupunki pyysi läntisen maanpuolustusalueen esikunnalta apua ja sosiaali- ja terveysministeriöltä lähti niin ikään virka-apupyyntö puolustusvoimille. Puolustusvoimat oli tulossa auttamaan vedenjakelussa. Vapaaehtoinen pelastuspalvelu oli tulossa apuun jakamaan vettä ja desinfiointiainetta vedenjakelupisteissä ja ovelta ovelle. Yhä huonompia, yhä huolestuttavampia uutisia ropisi. Milloin ja mihin tämä päättyisi? Kaupungin tehostetun johtoryhmän kokous eteni lähes paniikkitunnelmissa. Kaupunginjohtaja puhui radiossa murtuneella äänellä. Itsenäisyyspäivänä aloin epäillä, tokeneeko kotikaupunkini sitä kohdanneesta onnettomuudesta enää. Nokia oli lähes autio, tyhjä. Asukkaat sairastivat kotona ja ne, jotka kykenivät, olivat jättäneet kaupungin ja paenneet. Vain puolustusvoimien miehistönkuljetusvaunu jyräsi pitkin keskustan leveää, tyhjää katua ja mummot raahasivat vesikanistereita. Näky toi mieleeni Neuvostoliiton. Nokialaisten raivo oli suuri. Se kohdistui puhdistamonhoitajaan, vesilaitoksen johtajaan, kaupungin johtoon, johtaviin luottamushenkilöihin ja tiedotusvälineisiin. Eritoten raivoa herätti kaupungin kömpelö ja myöhästynyt tiedotus ja varsinkin tieto siitä, että veden pilaantumisesta oli ensin kerrottu vain kaupungin nettisivuilla . Sanaparista tuli nokialaisille kirosana. Nokialaiset sairastivat fyysisesti, mutta monilla oli henkisestikin vaikeaa. Äidit ja isät hoitivat ripuloivia ja oksentavia lapsiaan, vaikka ripuloivat ja oksensivat itse. Viikkoihin ei nokialainen ollut oikein tervetullut kaupungin rajojen ulkopuolelle. Nokialaiset kertoivat kuin salaa livahtaneensa esimerkiksi Lempäälän Ideaparkiin, koska kotona alkoivat seinät kaatua päälle. Vielä uudenvuodenaattona, kuukausi tapahtuneesta, sain puhelun ystäväperheeltä. Perhe oli sairastanut koko joulukuun. Äiti oli ollut kahdesti tipassa ja oli yhä heikossa kunnossa. Pienen pojan syntymäpäiväjuhla oli jäänyt viettämättä. Joulu oli ollut ankea. Äiti miltei rukoili, että perhe saisi tulla meille uudenvuodenaattoa juhlistamaan. Tovi sitä piti miettiä. Sitten päätin, että tulkoot, kunhan istuvat kokolailla paikoillaan eivätkä koske muuhun ruokaan kuin omaansa. Perheen lähdettyä desinfioimme vielä yöllä ovenkahvat. Meille nokialaisille vesikriisi on asia, josta emme jaksa kuunnella yhtään ainoata moro-noro -vitsiä tai mitään muutakaan leikinlaskua. Se oli liian totista totta sairastuneille, mutta myös tautia vierestä seuranneille. Jotkut tiettävästi kantavat vesikriisin jälkiä elimistössään vieläkin: on reumaa, suolistosairauksia, vatsavaivoja, ihottumaa, alkueläimiä. Toimittajan urani ainoan tappouhkauksen olen saanut, kun julkaisimme paikallislehdessä vesilaitoksen johtajan kuvan – pari kuukautta tapahtuneen jälkeen. –Jos vielä laitatte sen miehen kuvan lehteen, tapan hänet ja teidät, kuului vanhemmanpuoleisen rouvan uhkaus. Kun nyt, kymmenen vuoden jälkeen, palautin vesikriisin mieleeni lukemalla sitä koskevia uutisia, tunsin surua niin, että vesi nousi silmiin. Vesikriisi oli pelottavaa, surullista aikaa: eritoten se oli sitä veden sairastuttamille, mutta myös sairastuneiden pahoinvointia vierestä seuranneille ja vesikriisistä vastuullisille. On ollut valtava kauhun hetki Nokian puhdistamonhoitajalle se, kun hän on tajunnut unohtaneensa likaisen ja puhtaan veden yhdistäneen hanan auki kahdeksi päiväksi. Sellaista virhettä ja sen seurauksia ei soisi kenenkään hyvässä tarkoituksessa työtään tekevän joutuvan kokemaan työssään. Kirjoittaja on Aamulehden Nokialla asuva toimittaja.