I et retssamfund må der nødvendigvis være nogle regler for, hvem der har tilladelse til at udstede samfundets betalingsmidler – altså vores penge. Hvis alle og enhver kan lave penge, mister vi tilliden til dem, og dermed er der ingen, som ønsker at modtage pengene som modydelse for en vare eller tjenesteydelse.

Når vi i dagligdagen modtager sedler og mønter som betaling, har vi fuld tillid til, at vi igen kan komme af med dem, uden at nogen sætter spørgsmålstegn ved værdien. Vores penge er udstedt af Danmarks Nationalbank, som jfr. Lov om Danmarks Nationalbank § 8 er eneberettiget til at udstede pengesedler. I samme lov er det bestemt, at Nationalbankens pengesedler »er lovligt betalingsmiddel mand og mand imellem, samt ved ind- og udbetalinger, der foregår ved offentlige kasser.« Skulle nogen alligevel formaste sig til at lave betalingsmidler, så fastsætter § 170 i Straffeloven, at man i så tilfælde straffes med bøde eller fængsel indtil tre måneder.

Over de seneste 50 år har pengesedler haft en stadig mindre betydning som betalingsmiddel. Efterhånden anvender vi kun pengesedler til småindkøb i butikker og kiosker, idet vi i langt de fleste tilfælde anvender vores Dankort. Regninger betales hjemme via Netbanken, og faste betalinger sker gennem BetalingsService.

Vores betalingsmidler er langsomt gledet fra at være Nationalbankens pengesedler til at blive noget helt andet – uden vi egentlig har haft en diskussion omkring det.

I Danmarks Statistik er der en opgørelse over mængden af penge, som cirkulerer i vores samfund. Den samlede mængde penge er i øjeblikket på omkring 863 milliarder kroner, hvoraf blot 53,5 milliarder kroner udgøres af Nationalbankens pengesedler. De resterende ca. 810 milliarder kroner er de betalingsmidler (penge), som vi har stående på vores betalingskonti i bankerne, og som vi trækker på vores Dankort og Netbank. Altså er kun omkring seks procent af vores penge Nationalbankpenge, og de 94 procent er et eller andet elektronisk, som vi kan se på en skærm.

Hvis vi nu bliver i tvivl om, hvorvidt de elektroniske penge reelt findes, kan vi gå ind i vores bank og få dem udbetalt i kontanter. Forestiller vi os, at der af en eller anden årsag opstår mistillid til de elektroniske penge, og at der ikke er én, men 100 kunder som samtidig går ind i banken for at veksle de elektroniske kontopenge til pengesedler, så opstår problemet, for bankerne har dem slet ikke. Der findes kun 53,5 milliarder kroner til at dække elektroniske kontopenge for 810 milliarder kroner.

Denne situation er hverken ny eller ukendt, men hvad er grunden til, at vi tør overlade bankerne vores betalingsmidler? Det gør vi dels, fordi de elektroniske penge er bekvemme at håndtere, og dels fordi bankerne har stillet en garanti, hvor de i fællesskab hæfter for et indestående på op til omkring 750.000 kroner for hver kunde. Skulle denne garanti ikke være tilstrækkelig i en krisesituation, ja så står den danske stat bagved og sikrer vores pengesystem, hvilket vi oplevede under den nuværende krises første tid i 2008.

Der er altså en god sikkerhed bag vores betalingsmidler – pengesedlerne er sikret af Nationalbanken og vores indestående i bankerne er ligeledes sikret. Begge steder står staten bagved som garant for sikring af pengesystemet. Derfor har vi fuld tillid til pengene, og vi stiller ikke spørgsmål til værdien bag. Sådan skal det også være.

Den største privatisering

Pengesedlerne kommer fra Nationalbanken, men hvor kommer de elektroniske penge fra?

De elektroniske penge skabes ud af den blå luft. Det sker på den måde, at hver eneste gang, en bank låner penge ud til en kunde, skabes der elektroniske penge – dvs. at vores pengemængde forøges – og hver gang en kunde nedbringer et lån eller kredit i banken, bliver den samlede mængde af penge lidt mindre. 94 procent af vores pengemængde er altså skabt ud af den blå luft, og alligevel har vi tillid til disse penge, fordi hele den finansielle sektor med Nationalbank og staten står bag og garanterer for dem.

Vi kan også betragte udviklingen af pengeudstedelsen sådan, at hvor den tidligere stort set alene lå på Nationalbanken, er den hen over årene blevet privatiseret og i dag næsten fuldstændig lagt i hænderne på de private banker. Altså en privatisering, der ikke har været truffet politisk beslutning om, og som borgerne ikke er blevet hørt om. Vel nok den største privatisering, som vores samfund har været igennem, og den er kommet ind af bagdøren – uden at nogen har stillet spørgsmålstegn ved det.

Systemfejl

Den ene følge af denne privatisering er, at indtægten ved at udstede samfundets penge nu går til de private banker i stedet for til Nationalbanken og dermed staten. Den anden følge er, at Nationalbanken mister styringen af pengemængdens størrelse, og jfr. Lov om Danmarks Nationalbank, er det bankens opgave på samfundets vegne at regulere mængden af penge, således at vi får et stabilt pengesystem. Følgen af den manglende styring så vi i perioden fra 2001 til 2008, hvor pengemængden stort set blev fordoblet og skabte en voldsom overophedning i økonomien med store stigninger i priser på ejendomme og aktier til følge. Det var netop penge, der blev skabt ud af den blå luft, som forårsagede denne boble i økonomien. Nationalbankens måde at styre pengesystemet på er, at når der opstår overophedning – som vi så i disse syv år – så hæver de renten, og dermed bremser de ifølge teorien den uhensigtsmæssige vækst. Det, som rent faktisk skete, var, at Nationalbanken sænkede renten og dermed var den med til at skubbe yderligere til den accelererende økonomi.

Man kan ikke forvente, at de private banker af egen fri vilje ville dæmpe udlånsstigningen, for alt gik jo godt, og der var penge at tjene til aktionærerne – det er deres opgave. Der, hvor fejlen ligger, er, at systemet giver dem mulighed for at øge pengemængden i den grad, som det var tilfældet. Det nuværende system, hvor private banker skaber samfundets betalingsmidler, kan ikke undgå at få en accelererende virkning opad, når det går godt, og på samme måde ser vi det i disse år, hvor den accelererende virkning i stedet går nedad med faldende udlån til følge. Et andet problem i denne nedgangsperiode er, at Nationalbanken ikke er i stand til at stimulere markedet gennem nedsættelse af renten, idet renten allerede ved krisens begyndelse var i bund.

Ulovlig pengeudstedelse

I erkendelsen af at private banker skaber penge ud af den blå luft på en for samfundet uhensigtsmæssig måde, kan vi ty til den lovgivning, som regulerer pengeudstedelsen. Loven er helt klar – ingen andre end Danmarks Nationalbank har ret til at udstede vores betalingsmidler. Konklusionen må så være, at de private bankers udstedelse af betalingsmidler ikke er lovligt jfr. Straffelovens § 170, men det er hverken politikere eller myndigheder tilsyneladende opmærksomme på.

Det er ikke alene i Danmark, at udstedelsen af samfundets betalingsmidler er lagt i hænderne på de private banker. Sådan er det i hele den vestlige verden, men det gør ikke situationen mindre problematisk. I Sverige føres der netop nu en sag ved Högsta Domstolen (Sveriges Højesteret), idet en advokat ved navn Henning Witte har nægtet at betale et rentebeløb, som hans bank kræver betalt. Advokaten hævder, at banken ifølge loven slet ikke er berettiget til at udstede elektroniske penge, og derfor skal de heller ikke betales tilbage eller forrentes. Det bliver interessant at følge denne sag i Sverige.

Skal vi undgå en ny økonomisk krise på et senere tidspunkt, er det helt afgørende, at loven om udstedelse af betalingsmidler håndhæves, og at pengeudstedelsen i det fulde omfang trækkes tilbage til Nationalbanken, hvor den hører hjemme. Det er en forudsætning for, at Nationalbanken kan opretholde en stabil økonomi i samfundet.