For få år siden besluttede jeg at prostituere mig.

Jeg har en stor seksuel nysgerrighed, og i mit seksuelle univers er kløften mellem lyst og kærlighed undertiden af enorme dimensioner. Dette er måske forklaringen på, hvorfor følgende spørgsmål gang på gang vendte tilbage til mig: Kan man være prostitueret? Uden følelsesmæssige konsekvenser og uden at gå på kompromis med sin private seksualitet?

Således tvivlede jeg på, hvorvidt man kunne bevare sin oprindelige seksualitet og holde den adskilt fra den professionelle. Og på hvorvidt det lader sig gøre at opretholde sin lyst til sex og til sin elskede derhjemme – uden at den professionelle seksualitet får sneget sig med hjem i dobbeltsengen? Hvordan sørger man for, at man pludselig ikke bliver afhængig af den eksplosivt stigende, men noget tvivlsomme indkomst? Hvordan sikrer man sig, at kunne stoppe, inden man står med eventuelle ar på sjælen?

Samtidigt spurgte jeg mig selv om, hvorvidt ovenstående tanker var min egen bekymring eller snarere et resultat af en sociokulturel seksualdiskurs, der ikke anerkender prostitution som et frit valg?

Havde kæreste på sidelinjen

For hvad nu hvis jeg i bund og grund ikke anser det at have sex med en fremmed mand som mere grænseoverskridende, end det er for hjemmehjælperen at skifte ble? Kunne jeg så stadig opretholde min status som legitim deltager i samfundet?

For at sikre mig bedst muligt havde min kæreste vetoret fra starten. Det vil sige, at han kunne bede mig stoppe, hvis han mente, at jeg ændrede seksualitet eller karakter. En krævende position. Ikke så meget grundet den angst for jalousi, der kan følge i kølvandet, men mere på grund af angsten og risikoen for, at jeg en dag skulle blive udsat for noget traumatisk.

I det øjeblik en prostitueret vælger at involvere andre i beslutningen, må hun være bevidst om at blive genstand for andres bekymring. Det bliver altså hendes ansvar at tage vare på de relaterendes ansvarsfølelse.

Hvis udgangspunktet er, at prostitution regnes for nedbrydende og undertrykkende, uden at man selv mærker til disse prædikater i sit arbejde, er det let at blive ensom. Tavshedspligter til trods har man i stort set alle erhverv mulighed for at kommunikere om negative oplevelser ud af branchen.

Er man derimod prostitueret, er man nødsaget til udelukkende at dele dårlige oplevelser med andre prostituerede. Medmindre man er villig til at blive mødt med fordommen om, at prostitution er psykisk nedbrydende. Groft sagt kan man sige: Prostitution tillader ikke dårlige oplevelser – og møder man dem – ’kan man selv se’, at det er psykisk nedbrydende! Men faktum er, at lige som sagsbehandleren møder vrede og truende klienter, og sygeplejersken må tumle med død og mindre appetitlige kropsvæsker, er der i prostitutionsbranchen også ubehøvlede mænd, der har glemt at gå i bad, før de entrerede bordellet. Men der er altså også det modsatte.

Kunden må vælges med omhu

Fremstillingen bliver ofte, at den prostituerede udnyttes af sine kunder. Men jeg har mødt både høflige og uhøflige mænd. Her kommer den prostitueredes egetansvar ind i billedet. Hun har ret til at sige ’tak, men nej tak’ til en gæst, og det er hendes pligt at gøre brug af denne rettighed om nødvendigt.

For mit eget vedkommende var spørgsmålet enkelt: Kunne jeg undgå at få kunden ’med hjem’? Ville jeg væmmes ved tanken, om hans hænder på min krop, når jeg kom hjem? Var der tvivl, var der ingen tvivl!

I så fald afviser man gæsten med en høflig løgnehistorie. Efter en vagt havde jeg som regel brug for at fortælle min kæreste om mine gæster. Selvfølgelig aldrig i personlige detaljer, en gæst har ret til at være anonym. En tommelfingerregel sagde mig, at havde jeg svært ved at huske kunderne fra hinanden, når jeg kom hjem, var jeg i god behold. Og det er altafgørende. Alle prostitutionspenge mister efter min mening deres værdi i det øjeblik, man har det skidt med måden, man har tjent dem på.

Hvem udnytter hvem?

Derfor har jeg ofte undret mig over eksempelvis Redens udtalelser om, at prostitution skulle være udnyttelse af kvinden. I min verden er det snarere gæsten, der bliver udnyttet. Han betaler 1.000 kroner for en halv times ’blide former,’ får ofte udløsning efter få minutter og er hurtigt ude af døren. Jeg stod derfor tit tilbage med en følelse af, at det var mig, der udnyttede ham – tog mig ganske godt betalt for en, for mig, temmelig overskuelig ydelse.

En prostitueret har en række letgenkendelige karakteristika. Oftest har hun kunstige bryster, mange tatoveringer og lyver om sin alder og vægt. Plastikkirurgi står generelt højt på ønskelisten, og efter min mening afhænger disse kvinders syn på skønhed mere af muligheden for en økonomisk omsætning, end af æstetik. Men er det kunden, der forventer, at en prostitueret ser sådan ud? Er det ikke snarere branchen, der selv har skabt det ideal – og dermed også en forventning om, hvordan den prostituerede ser ud for det omgivende samfund?

På trods af ovenstående har jeg mødt en meget åben dialog omkring de følelsesmæssige risici ved prostitution blandt mine medprostituerede. Tabuer fylder ikke meget i prostitutionsbranchen. Det er mere, end man kan sige om så mange andre arbejdsmiljøer.

Kunderne kan også kategoriseres. Forestillingen om, at alle typer mænd – lige fra ham på overførselsindkomst til direktøren går til prostituerede – er korrekt nok. Sagen er blot, at en stillingsbetegnelse ikke altid siger noget om eksempelvis dannelse. Således er bordellerne ikke oversvømmet af intellektuelle topchefer i Armani-jakkesæt, der lever det meste af tilværelsen i et fly på vej til forretningsmøde – om end de også findes.

Yndlingskunden

Der findes primært tre kategorier af kunder: Unge muslimske mænd, håndværkeren og ham, der har seksuelle ønsker, der rækker ud over det mest almindelige. Min yndlingskunde er den sidstnævnte. Ægtemanden, der opfatter sit ægteskab som lykkeligt, men tør ikke betro sig til sin kone omkring fantasier om urinsex, bondage og lakundertøj. Hver gang jeg har haft sådan en kunde, har jeg følt et sus over at prikke hul på hans inderste og mest forbudte fantasier. Fantasier, der er så tabubelagte, at han til tider har svært ved at få over sin mund, hvad han ønsker inderst inde. Den type kunder er de nemmeste for mig, fordi de er altid ydmyge, respektfulde og mere end villige til at betale den ekstra pris, som en udvidet og særlig ydelse koster.

Suset forsvandt

Jeg er nu stoppet i branchen af to årsager: For det første tjente jeg ikke nok. Jeg har valgt ikke at lave ændringer på min krop på baggrund af en evt. økonomisk fordel. Jeg kan derfor ikke genkendes ud fra et stereotypt billede af en prostitueret.

Derudover begyndte jeg at kede mig. Det sus, det medførte at tilhøre en så myteomspundet marginal gruppe, begyndte så småt at klinge af. For mig har branchen været en opdagelsesrejse i tilblivelsesprocessen: ’At blive luder’ – at få et indblik i en lyssky verden, hvis inderside ikke engang prostitutionskunderne kender til. Men sandheden er, at jeg aldrig bliver luder. Jeg er en outsider – en marginalitet i marginaliteten.

Så kan man være luder uden at tage følelsesmæssig skade? I teorien er jeg ikke i tvivl: Ja, man kan godt være luder. Hvis man i forvejen har en udvidet og grænsesøgende seksualitet og forstår, at det er kunden og ikke én selv, der bliver udnyttet. Og hvis prostitution var et alment accepteret erhverv, ville det være langt nemmere at bevare den psykiske sundhed gennem prostitutionen. Samfundets fordømmelser er efter min mening mere skadelige end erhvervet i dets rene form. Jeg mener dermed, at den prostituerede i høj grad konstrueres via de samfundsmæssige seksualdiskurser og ikke via prostitutionen selv.