Medierevisjonen: Den triste sommeren | Anki Gerhardsen

Anki Gerhardsen, teaterkritiker og journalist

24. august 2016

Parallelt med et krigersk debattklima og svak begrepsforståelse, vokser det frem en vilje til å pirke i rettssikkerheten. Altfor mange synes det var greit å legge ut navn på så vel frikjente menn som meddommere i Hemsedal-saken, skriver Anki Gerhardsen. Her fra demonstrasjonen 8. august. Anette Karlsen

Debatten etter Hemsedal-saken er mest av alt en fortelling om et samtalerom som er i ferd med å bli kvelende.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

I begynnelsen av august, etter en lang ferie der jeg hadde observert mediedekningen av Hemsedal-saken på avstand, skrev jeg noen refleksjoner på Facebook.

Jeg skrev at jeg var forundret over at så mange kommentatorer kunne mene så sterkt om kvaliteten på en dom når de ikke hadde vært i nærheten av prosessen selv. Jeg skrev at jeg ikke ville følt meg bekvem med å diskvalifisere en rettsbehandling offentlig hvis jeg ikke hadde vært i salen som tilhører. Jeg skrev at to runder med dissens i rettsapparatet for meg var en indikator på at saken var krevende å vurdere.

Fakta Medierevisjonen Medierevisjonen er en fast spalte for mediekritikk. Spaltister er Anki Gerhardsen, Nina Hjerpset-Østlie, Gjermund Stenberg Eriksen og Jan Arild Snoen.

Gerhardsen er teaterkritiker og frilansjournalist, bosatt i Bodø. Hun har jobbet med journalistikk siden midt på 90-tallet, både for lokal og nasjonal presse, og nylig som lektor ved Nord universitet. Gerhardsen er prosjektleder i Barents Press og driver en kunnskapssatsing for norske og russiske journalister. Vis mer

Ampre tilbakemeldinger

Reaksjonene lot ikke vente på seg. Både i kommentartråden og i innboksen tikket det inn meldinger med ampert tilsnitt, også fra min egen stand. Ja, enkelte syntes det var så opprørende at jeg stilte spørsmål ved den journalistiske kvaliteten at de fra nå av hadde mistet tilliten til meg som samfunnsdebattant. «Beklager å måtte si det.»

Jeg lever godt med straffereaksjonene på Facebook, men når det å stille så små spørsmål vekker så sterke følelser, sier det en god del om tidsånden og samtalerommet.

Forbundet med stor risiko

Å mene noe om voldtekt, voldtektsdommer, strafferammene for voldtekt eller begrepets grenseoppganger er forbundet med stor risiko. Forsøk på samtale, der også nyanser kan få plass, blir raskt definert som kvinnefiendtlig. Det er flere som har prøvd seg i løpet av sommeren, men innspillene blir oftest latterliggjort eller tiet ihjel.

Stakkars Brynjar Meling som sa at jenter må ta ansvar for hvem de går på nachspiel med. Det er et råd de fleste foreldre hamrer inn i hodet på ungdommene sine, men ifølge Susanne Kaluza, redaktør for Kvinneguiden, er det en svært utidig ting å si offentlig. Hvorfor det? Er det noen som mener at jeg legger ansvaret for blind vold på sønnen min når jeg ber han holde seg unna fulle kranglefanter på byen?

Det er flere ting å si om kjønnsdimensjonen, men det skumleste er den brutale avvisningen av uttalelser som ikke passer inn i en svart-hvit virkelighetsforståelse der det bare finnes klare offer og klare gjerningsmenn.

Denne aggressiviteten er egnet til å skremme alle andre enn tykkhudede meningsytrere, og gjør at nyanserte refleksjoner, andre erfaringer og en generell diskusjon i liten grad får plass i offentligheten.

Guttenes perspektiver er fraværende

Guttenes perspektiver er eksempelvis påfallende fraværende – unntaket er de som skriver for å bekjenne at de skammer seg over å være mann. Det er bekymringsfullt, men minst like urovekkende er det å følge Aftenpostens debattsider for ungdom: Si ;D. Der strømmer det inn et stort antall innlegg fra jenter som anonymt får fortelle om sine erfaringer, og det er svært mange som har en forunderlig oppfatning av hva som kan defineres som voldtekt.

Under tittelen «Kjæresten min voldtok meg» beskriver en 20-åring uønsket oralsex. Hun ga aldri uttrykk for at hun ikke ville, men kaller allikevel hendelsen for voldtekt. I mai forteller «Jente 19» at hun ble voldtatt av en medruss, selv om hun vedgår at gutten nok ikke skjønte at hun ikke ville. Og denne uken skriver «Jente 20» at kjæresten tok seg til rette mens hun lot som om hun sov. Hun satte seg på ingen måte til motverge, men mener seg allikevel voldtatt.

Kanskje var akkurat denne kjæresten så skummel at protest ville vært farlig, men mengden av slike innlegg, som alltid får stå uimotsagt, er med på å forme en hel generasjons idé om hva en svært alvorlig kriminell handling er for noe.

Det er merkelig at Aftenposten ikke er seg det ansvaret bevisst. Når omfanget er så stort og publikum så ungt, må redaksjonen aktivt invitere inn andre perspektiver, og dessuten opplyse om forskjellen på motbydelig adferd og voldtekt. Hvis ikke begynner det å bli farlig – særlig for guttene.

Svak begrepsforståelse

For parallelt med et krigersk debattklima og svak begrepsforståelse vokser det frem en vilje til å pirke i rettssikkerheten. Altfor mange synes det var greit å legge ut navn på så vel frikjente menn som meddommere i Hemsedal-saken.

Enkelte har tatt til orde for å redusere flertallskravet i juryen, og Kvinnefronten vil ha en voldtektsdefinisjon som kunne gitt kjæresten til «Jente 20» tre år i fengsel. I Danmark er det fremmet forslag om å snu bevisbyrden i voldtektssaker: Den tiltalte skal bevise at voldtekt ikke har funnet sted.

Vi må snakke sammen, før vi får et samfunn der rettssikkerheten er omvendt proporsjonal med den moralske forargelsen. Og da må alle være villige til å lytte – særlig til dem som mener noe helt annet enn det en selv gjør.

Mer om voldtektsdebatten:

Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter