På fredag, på vei til praksisplassen venter jeg på rødt lys, mens jeg prater i telefonen med mamma på persisk. Rolig og avslappet, til en forandring, haha. To menn i 40-årsalderen går forbi meg og spytter demonstrativt i bakken ved føttene mine, mens de sier et eller annet.

Klarer bare å oppfatte ordet «sandneger» da jeg tar av meg høretelefonene. De har allerede rukket å gå litt videre. Jeg står igjen, litt overrasket.

Tenker: Sandneger?! Hvem faen sier sånt?! Hahaha. Har lest det på internett en gang, men faktisk aldri hørt noen uttale det. Jaja. ... Fortsetter samtalen med mamma.

Dagen etter er jeg på Vinmonopolet på ettermiddagen. Står i køen da jeg blir «påkjørt» bakfra av en gammel dame. «Oioi», sier jeg litt tullete, og ler. Men hun svarer ikke og kjører på meg igjen med sin medtatte kundevogn. Jeg tenker at hun kanskje er litt senil eller ikke klarer å holde igjen, så jeg steller meg litt lengre bort, og litt til siden. Ser over skuldra da hun helt bevisst endrer kurs på vognen og kjører inn i meg igjen, samtidig som hun mumler noe.

«Hva faen sier man til en dame på den alderen», tenker jeg. Blir jo feil uansett hva man sier eller gjør, så jeg bytter bare kø når hun prøver å kjøre på meg igjen. På dette tidspunktet begynner folk rundt å bli oppmerksomme på den absurde situasjonen. Noen ser overrasket ut. Noen skjemmes og ser i bakken, mens andre ikke klarer å holde latteren tilbake. Klarer det knapt selv.

Men jeg vet fortsatt ikke hvordan jeg skal oppføre meg når hun for fjerde gang begynner å rulle mot meg. Men da stiller en ung kvinne i 30-årsalderen seg mellom meg og henne, uten å si noe. Og hele situasjonen blir avsluttet litt merkelig og unaturlig. Jeg sier «takk», litt lavt til henne, mens jeg legger på varene, synes hele situasjonen er pinlig. Og hun rister bare på hodet og sier «nei, nei, det var bare ... Nei, ha en fin dag». Sier «Takk, det samme. Og takk igjen», og så går jeg.

Tar toget, som fort blir ganske fullt. Etter noen stasjoner kommer det på en sliten, eldre mann i 50-årsalderen (kan ha vært yngre) og setter seg rett foran meg og stirrer meg ned. Gidder du! Peller videre på mobilen. En stasjon etter, ringer mamma, og jeg rekker bare å svare og si en setning, før han halvskriker «Hvis det er din jævla IS-terroristvenn, kan du hilse og si at han kommer til å sitte i fengsel i hundre år til, høhøhø, og ... » Noe mer, som jeg ikke helt oppfatter.

Rekker å tenke «Han sitter i arresten. Man setter ikke folk i fengsel før de er dømt» (Esbati refererer til Majid som ble arrestert og så løslatt i Sverige, red.anm.)

Han fortsetter å gneldre, mens jeg demonstrativt fortsetter å prate i telefonen og ser ham i øynene. Han blir stille etter en stund, og da jeg legger på telefonen, er det helt stille. Ingen snakker. Jeg reiser meg for å gå av når toget kommer til min stasjon, og han sier noe av typen «Ja, stikk, du. Vi følger med deg til du går hjem». Jeg svarer: «Snilt av deg, men du trenger vel først og fremst å passe på deg selv og dine alkoholvaner», og går av. Kjennes litt bedre å få muligheten til å svare. I omtrent ett sekund ...

Kommer hjem, og må egentlig dusje og skifte for å dra på en middag, men blir sittende fast i sofaen. Hjernen er helt tom, og går på høygir samtidig. Sjukt merkelig. Det her er sånt som ikke skjer meg. Ikke sånn her. Jeg har opp gjennom årene vært veldig skånet, har jeg merket, sammenliknet med det venner og bekjente forteller. Så hva faen skjer? Prøver å skrive et Facebook-innlegg. Teit, jeg veit det, men det pleier faktisk å hjelpe når jeg er skikkelig frustert. Å skrive det av seg, trykke på «publiser» og så er det avklart, liksom.

Men lykkes virkelig ikke i å formulere noe vettugt , og kjenner ikke lenger at jeg vil skrive noe dystert på en lørdag kveld. Vil ikke belaste folk med sånn dritt. Det var jo bare en helg med maksimal uflaks. Og orker ikke at noen skal ringe for å høre «åssen det går». Vil ikke prate om det. Hører på «Ta meg tilbake» med Darin og blir i bedre humør. Fuck it!

Så sitter jeg her på praksisplassen nå, klokka er 17.30 og jeg vil virkelig IKKE begynne med oppgaven, så jeg scroller gjennom Facebook i stedet. Flyktninger hit, IS dit, terrorister her, PK-mafia og venstremedia der. Steng grensene, send ut alle muslimer, bombe dritten ut av hele Midtøsten, tredje verdenskrig, «Sverigedemokraterna advarte dere og dere er jo bare dumme, naive idioter». Mine egne venner og bekjente ... herlig! Jaja, same, same, different day, har blitt immun. De mener vel egentlig ...

Men så stopper jeg opp ved en debattartikkel i Metro, med bilde av en ung fyr med et skjønt smil. Han ble «bedt om» å åpne treningsbagen sin av en, for ham, ukjent, skrikende kvinne på en fullsatt T-bane. Gaaah, det marerittsituasjonen. Liker måten han skriver på , tenker jeg for meg selv og ler. «Hverdagsrasisme og alt det der, jeg vet, men i situasjonen som råder, har jeg aktivt valgt å legge alt sånt til side. Det finnes bare ikke rom for sånt akkurat nå. Folk er redde, så da får vi hjelpe til», skriver han. Kjenner meg igjen. Forstår akkurat hva han mener!

Men derfra finnes det lenker til andre artikler. Videre og videre, til andre artikler, hele tiden med samme «tema». Det finnes masse, og alt er bare fra den siste uka. Yes, det er ikke BARE MEG, tenker jeg og blir nesten litt glad først. Men begynner å tenke på helga mi igjen og det snur kjapt til at jeg blir litt lei meg, noe som plager meg utrolig mye! Hvorfor gidder jeg i det hele tatt bry meg. Gidder ta det til meg! Jada, dårlig helg, nytt nivå, men det er jo ikke akkurat noe nytt. Hvafaen! Jævla artikkel!! Traff meg jo skikkelig. Kan ikke riste av meg det her. Ikke engang Darin hjelper. Ikke The Weeknd heller.

Tenker at neste gang noen sier noe, da skal jeg faenmeg rope «HVEM FAEN TROR DU HATER IS MEST, DU ELLER JEG??? HÆ? Å MÅTTE HOLDE UT MED IDIOTER SOM DEG HVER DAG BARE PÅ GRUNN AV DEM. Åaaaah, du føler deg utrygg, stakkars ... JEG OGSÅ!!! For IS, for DEG og for neste jævla Lasermannen! Men du blir i hvertfall ikke anklaget får å være meeeeeeed i IS eller for å vææææære Lasermannen, eller hva?! OG JEG TROR JO FOR HELVETE IKKE ENGANG PÅ GUD!!!.

«Okeeeei, merkelig fyr», ville folk tenkt, haha. Og det kjennes dessuten ikke særlig konstruktivt eller smart ut heller, når jeg tenker etter. Så ja, jeg vil gjerne «hjelpe til», som han så fint skrev, men det funker ikke akkurat i dag. Så nå sitter jeg og skriver her igjen, men denne gangen gikk det lettere å formulere seg ... Yey!

Innlegget er oversatt fra svensk av redaksjonen.

