Islamiseringen styrkes hvert år | Hege Storhaug

Hege Storhaug Informasjonsleder, Human Rights Service

26. sep. 2019 06:00 Sist oppdatert 26. september 2019

Det er dette politisk ledelse burde gripe fatt i: Hvordan reversere islamiseringen som taktfast ruller videre år for år? skriver Hege Storhaug (bildet). Stein Bjørge

I beste fall ser vi en snikende islamisering av Norge. Mest redelig er det likevel å kalle fenomenet en åpen islamisering.

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

At et fenomen er snikende, vil lett forstås som at det foreligger en bevisst, skjult plan. En slik idé kan lede til at en hel gruppe mennesker mistenkes eller beskyldes for å medvirke i en slik angivelig plan. Dette ville ikke bare være urimelig, det ville kunne få farlige konsekvenser i form av aggresjon mot vanlige samfunnsborgere.

Nettopp derfor er Human Rights Service opptatt av å formilde at en muslim ikke er «en muslim». Man må kategorisere folk ut fra ulik ideologisk tilhørighet.

Les også Her er Frps eksempler på «snikislamisering»

I Norge har vi organiserte grupper som bevisst jobber for å styrke islams politiske og juridiske makt. Deres første ofre er spirituelle og kulturelle muslimer, altså muslimer som gjennom barndommen er oppdratt i harmløse tradisjoner knyttet til islamske ritualer.

De spirituelle og kulturelle muslimene er langt på vei som julaftenkristne, de står på frihetsverdienes side. De har snudd ryggen til hovedteser og -verdier i islams 1400 år gamle tankesett, et helt annet verdisett enn det kristensekulære.

Det er salafistene, som i Islam Net, de like totalitære kreftene i Det muslimske brorskapet, typisk kamuflert i moskeer og islamske bevegelser, og Tyrkias president Erdogans og det iranske regimets ideologisk forlengede armer inn i Norge, som er en hovedmotor i islamiseringen.

Det er slike politiske krefter som typisk går ideologisk løs på borgere som de mener «tilhører dem».

Et klassisk pressmiddel er å få jentebarn og kvinner inn i sløret og sørge for at de forblir segregerte fra den vestlige kulturen. Mønsteret ses i hele Vest-Europa og er helt avgjørende for islamiseringen.

Demografi er avgjørende

Torkel Brekke fremholder i Aftenposten 22. september at demografi ikke er et «politisk spørsmål».

Selvsagt handler demografi om ført politikk, og demografi er helt avgjørende bak den islamiseringen vi har sett i Norge de siste tiårene.

Torkel Brekke. Monica Strømdahl

La meg gi noen eksempler:

Antall medlemmer i muslimske trossamfunn i Norge dobler seg hvert tiende år, opp fra 72.000 medlemmer i 2007 til 153.000 i 2017. Islam i Norge er som i resten av Vest-Europa den raskest voksende religionen.

Mens kirker legges ned grunnet en politisk villet sekularisering og en aldrende innfødt befolkning, åpnes nye moskeer. Det registreres ikke motsatt mønster i et eneste vesteuropeisk land. I dag er det således registrert rundt 220 islamske trossamfunn i Norge, mot to i 1974.

Et annet tegn er når tradisjonsrike bygninger omgjøres til moskeer. Som misjonshuset Seiersten, som Landfalløya kapell i Drammen, som Folkets Hus i Hammerfest, som bedehus i Skien og Bergen, som Røde Kors-bygningen i Sandefjord.

Listen er lengre. Man klarer ikke å vise det motsatte: at moskeer blir til andres gudshus.

Mange bønnerom er blitt etablert de siste årene, inkludert bønnematter på MF vitenskapelig høyskole for teologi, religion og samfunn (tidligere Menighetsfakultetet) – av alle steder. Posten i Oslo har det samme. På Universitetet i Oslo er det et eget bønnerom med tilknyttet wudu, altså et rom for rituell islamsk vask. Bønnerommene på Oslo Met er kjønnsdelte, og de har måttet utvide lokalene. Også på Universitetet i Bergen er det bønnerom. Dette er bare noen få eksempler.

For kort tid siden ble det kjent at Islam Net jakter dollar internasjonalt og skal ha samlet inn en million dollar til en ny moské med et misjonssenter.

Heller ikke dette minner om «snikende» islamisering.

Halal fosser frem

Hvor mye halalmat vi ikke-muslimer får i oss årlig, er det ingen som kan svare på.

For 14 år siden gikk diskusjonen høyt om vår tilpasning til halalmat, om slaktere med «leveringsavtaler med sykehus, barnehager, skoler og flyselskaper. ... de store dagligvarekjedene har hengt seg på for lengst».

Diskusjonen ble ikke minst ledet an av bonden Tore Stubberud, som skrev kronikk om at vi spiser halalkjøtt uten at vi vet om det.

Nordmenn tilpasser seg, inkludert med velvilje overfor barn i barnehagen. Enten spiser alle barna halal, eller man lager separate måltid til muslimske og ikke-muslimske barn, konkluderer en undersøkelse: «Religiøse spiseforskrifter i barnehagen. En kvalitativ undersøkelse om barnehagers strategier for tilpasning i møte med islamske spiseforskrifter» (Tidsskrift for nordisk barnehageforskning, 21. august 2017).

Anniken Huitfeldts (Ap) islamske hilsen på Irans utenriksminister hører med på listen over tilpasning til islam.

Leder Anniken Huitfeldt og nestlederne Michael Tetzschner og Christian Tybring-Gjedde i Stortingets utenriks- og forsvarskomité møter Irans utenriksminister Javad Zarif under hans besøk i Norge. Vidar Ruud

Det samme gjør det ikoniske fotoet av kronprinsen i Bærum-moskeen, der kvinner ikke ville ta tronarvingen i hånden, noe kronprinsen tilpasset seg.

Kronprins Haakon forsøker å håndhilse på Zeliha Acar Zeliha Acar. HEIKO JUNGE

Samme islamisering ser vi når statsministeren legitimerer kjønnsadskilte arrangementer.

Ureformert lovreligion

Alt det ovennevnte er ikke en deprivatisering av religion, et uttrykk brukt av Brekke, men uttrykk for en lovreligion som ikke har gått gjennom en sekulær reformasjon som kristendommen har. Og det er dette som bekymrer ikke-muslimer og også kulturelle muslimer.

Det hele handler om politisk handling, eller mangel på politisk handling, som også er politikk. Innvandring er politisk styrt og derav også de demografiske endringene. Tilrettelegging for organisert islam er politikk, som når bystyret i Stavanger godkjenner en arkitektonisk moské styrt av Erdogan, med utsendte imamer av samme Erdogan. Som da regjeringen vedtok å lage en handlingsplan mot angivelig «muslimhat», som kan føre til at friheten til å kritisere islam begrenses.

I kjernen av alt dette finnes kjensgjerningen at en viss andel av muslimer, 44 prosent, vil ha fundamentalistiske holdninger, som fremkom i Ruud Koopmans' undersøkelse (2013) utført i Sverige, Tyskland, Nederland, Østerrike, Belgia og Frankrike.

Den makten islam har fått, vises også ved påholden penn på lederplass i aviser som Aftenposten, Klassekampen, Morgenbladet og Vårt Land, viser Terje Tvedt i boken Det internasjonale gjennombruddet, der han har analysert avisenes lederartikler i perioden 2001 – 2015: «Alt ved islam som eventuelt måtte være i skarp motsetning til hva som forøvrig ble oppfattet som universelle verdier, ble enten holdt utenfor bildet, eller beskrevet på en slik måte at det passet inn i det.»

Vi selger ut grunnkulturen: ytringsfrihet, kvinners likestilling og et sekulært offentlig rom. Det er dette politisk ledelse burde gripe fatt i: Hvordan reversere islamiseringen som taktfast ruller videre år for år?