Klagesang, konkurranse og kontroll

Thomas Boe Hornburg Politisk rådgiver i Arbeiderpartiet

14. november 2012

Nye signaler. For første gang får LOs klagesang over moderniseringen av offentlig sektor støtte av Aps partisekretær. Men hva er egentlig galt i offentlig sektor?

«Jeg vet ikke hva New Public Management er, men hvis dere er imot, er kanskje jeg det også.»

Slik ordla statsminister Jens Stoltenberg (Ap) seg fra talerstolen på LOs kartellkonferanse for tre år siden.

Mange synes det var i overkant arrogant fra en av arkitektene bak denne moderniseringsfilosofien i Norge, som hentet mye inspirasjon fra Storbritannia og Tony Blairs reformpolitikk.

Nye signaler

I går fikk LO-delegatene besøk av en Ap-topp, partisekretær Raymond Johansen, som for første gang ga dem støtte for sin årlige kritikk av hvordan offentlig sektor styres. For hvert år brukes Gol-konferansen til klagesang over fristilling av offentlig virksomhet, konkurranseutsetting, anbudsregimer, målstyring, outsourcing og andre uhyrer som Ap sto i spissen for å innføre mellom 1990 og 2001 - og som partiet har stått fast ved siden. Den reformbølgen ga et marked for elektrisitet, gjorde Televerket til Telenor, konkurranseutsatte deler av Posten, fristilte NSB, delprivatiserte Statoil, organiserte sykehusene etter modell fra Aker-konsernet - og mye, mye mer.

Markedsstyringen av offentlig sektor har, sa Johansen i går, «hemmet ansattes evne til å ta initiativ på egen hånd». Den har skapt en «evig frykt for å ta feil». Den har ødelagt ansattes muligheter «til å løse oppgaver på en pragmatisk måte». Den har ført til at «tillit og samhold blir truet.» Han var nøye med å understreke at reformene hadde virket godt på enkelte områder, som i telesektoren, men oppsummerte med at markedsstyringen generelt har ført til «mer detaljstyring, mer kontroll og økt byråkrati.»

Det er sterke ord om reformer intet parti har mer av æren for enn Ap, og ingen politiker har mer av æren for enn Stoltenberg.

Et tegn i tiden

Johansens tale skal ikke overanalyseres. Den er én enkelt tale, og Stoltenberg ville ikke stille seg bak de nye signalene i går.

Likevel: Johansens tale er et tegn i tiden. Den føyer seg inn i rekken av beskrivelser av at noe er fundamentalt galt i offentlig sektor. 22. juli-kommisjonen beskrev en rystende systemsvikt. Det var planer for alt, men lite som fungerte. Dette har utløst en generell debatt om gjennomføringskraft. Og om målstyring og byråkratiseringen av offentlig sektor.

I Aftenposten i september beskrev avdelingsdirektør Øyvind Tesaker et kulturdepartement som er lammet av «frykt for kritikk».

I Dagens Næringsliv i forrige uke skrev Anton Eliassen, direktøren for Meteorologisk institutt, at «skriving av rapporter, godkjenning av regelverk, oppfølging av administrative rutiner, budsjettering etter standarder som ikke er egnet for virksomheten» gjør at det blir stadig mindre tid til selve jobben.

Konkurranseutsetting er skurken

Temaet engasjerer mange fordi mange kjenner kontrollhysteriet på kroppen: lærere, leger, hjelpepleiere, Nav-ansatte, departementsansatte.

Johansen melder derfor Ap på en viktig debatt. Men jeg mener han stiller en upresis diagnose. Han gjør det enkelt for seg selv ved å presse debatten inn i ideologiske spor. For den viktigste årsaken til styringsproblemene i offentlig sektor finner Johansen i økt bruk av konkurranseutsetting. Det fungerer bedre som et frieri til tillitsvalgte i LO enn som grunnlag for reell endring.

For byråkratiseringen av Kulturdepartementet, eller på Meteorologisk institutt, skyldes ikke konkurranseutsetting. Det gjør heller ikke svikten i styringen av Politidirektoratet som Ingelin Killengreen har beskrevet som en viktig grunn til at beredskap før 22. juli 2011 ble nedprioritert. KS gisper jevnlig over at rapporteringskravene fra Staten øker. Det skyldes ikke det slemme markedet.

Reguleringssamfunnet

Det kan derfor være at økende reguleringskåthet og tilhørende kontrollbegjær er bedre stikkord for den overordnede debatten. Staten holder seg nå med over 12 000 forskrifter. Lovboken er blitt fem ganger så tykk på under tyve år. Vi rettighetsfester mer. Domstolene kontrollerer mer. Klageadgangen har økt på mange områder. Det er flere ombud, flere klagenemnder, flere særdomstoler, mer pågående tilsynsmyndigheter; innad i forvaltningen, mot kommunene, mellom storting og regjering. Vi har fått langt flere regler og langt flere som passer på at de følges.

«Vi er blitt en nasjon av kontrollører», sukket riksmegler Kari Gjesteby i en pause i går.

Johansen vil løse problemene i offentlig sektor med mer politisk styring. Men hvis rotproblemet ikke er fristilling og konkurranseutsetting, men en løpsk reguleringsiver, kan politikernes viktigste rolle være å styre bedre, ikke mer. Kanskje det er like viktig å fjerne regler som å lage nye, redusere noen krav, slanke noen tilsyn, si nei litt oftere, sørge for at Politidirektoratet får 10, ikke 110, mål å jobbe etter.

Når man ikke helt vet hvor man skal begynne, er det ofte en god start å begynne med seg selv.

Selv om det snart er valg og man er på Gol.