ESSAY

Jeg er håndverker, tømrermester. Mitt utgangspunkt er faget mitt, men etter hvert har jeg kommet frem til at blikket mitt har vært for snevert, og at det gir bedre overblikk å se håndverket som manuelt arbeid. Det er ikke bare de som åpenbart arbeider med tungt fysisk arbeid som er de manuelle. Butikkfolkene, jordbrukerne, fiskerne, industriarbeideren, og budbilsjåførene, renholdsarbeideren, kokken, og håndverkeren, vi er alle manuelle arbeidere.

For en tid tilbake var manuelt arbeid noe de fleste utførte i det daglige. I dag er litt husarbeid den kontakten en stor del av befolkningen har med den manuelle virkeligheten. I tillegg til det forenklede husarbeidet de fleste har et forhold til, driver man med oppussing her i landet. Det er rørende å se lyset i øynene på folk når de viser frem den nye boligen sin. De har gjort det selv, akkurat som i reklamen, klart de kan.

Men hverken husarbeid eller noen måneder med overflatebehandling av eget hjem gir noen større forståelse av hva jeg som håndverker driver med, og egentlig lite innsikt i hva det innebærer å ha et manuelt yrke.

Den gruppen som står mest i motsetning til oss manuelle, er akademikerne – og med det mener jeg alle dem som baserer yrkeslivet sitt på en bachelor, eller mer.

Så hva gjør akademikerne når de ikke forstår hva håndverk og manuelt arbeid dreier seg om? De akademiserer det hele, som om det akademiske er en slags urform som kan pakkes rundt all menneskelig virksomhet. Utdanningen til de manuelle, plan- og bygningsloven, økonomiske lover, ja, lovverket i alle sammenhenger og politikken generelt – alt er formet i akademikernes hoder og etter deres forståelser av hva som fungerer best. Det er de som styrer og steller oss. Og dette er ikke rettet spesielt mot de som arbeider i det offentlige – det styres og stelles også i det private.

«Når en fra den akademiske middelklassen blir ingenting, er det et tap for samfunnet. Når en manuell blir ingenting, har vi en taper.»

RESPEKTEN

Jeg har opplevd å delta i diskusjoner der temaene er allmenne spørsmål om politikk, samfunn, eller historie. Som en slags kompliment har jeg på et tidspunkt fått høre fra akademikere at «du skulle jo ikke vært snekker». De har altså hatt en idé om at allmennkunnskapen kler dem bedre enn meg, at den er bortkastet når innehaverens tittel ikke er god nok. De mener det vel bare godt, men det er en kompliment som stinker av arroganse, uvitenhet og respektløshet. Respekten for de manuelle yrkene i seg selv er også minimal, som om de ikke krever kompleks kunnskap og engasjement på lik linje med akademiske yrker. Noen yrker er mer krevende enn andre, men det gjelder jo i alle typer arbeid.

En måte å få til denne nivåhevingen av akademikernes yrkesliv kontra det manuelle på er å pakke akademia inn i klisjeen om slitet det er å ta mange års utdannelse. Som om det dreier seg om en tilstand som er vanskelig å nå og som er ekstra verdifull – kunnskapssamfunnets akademiske nirvana.

Slik distanserer man seg fra de manuelle, samtidig som det forutsettes at det akademiske og det intellektuelle er det samme.

Det manuelle er noe annet enn det akademiske, men det står ikke i motsetning til det intellektuelle.

BELØNNINGEN

Ja, hvilket slit det er med denne akademiske utdannelsen! Det må jo belønnes. Og det blir belønnet! Med bedre lønn, sunnere omgivelser, mindre skader i jobben, sikrere jobb og hierarkiske klatremuligheter (oppover, altså). I dag kan man med en høyere lønn, på for eksempel femti tusen kroner mer i året, betale ned studielånet til en bachelorgrad på cirka fem år. Resten er bonus.

Manuelle yrker er langt mer brutale når det gjelder jobbsikkerhet enn akademiske yrker. Ordet sluttpakke må man ha en akademisk grad for å kunne stave. De høyverdige studiene gjør det også lettere å akseptere at en manuell arbeider kan bli uten arbeid enn en akademiker. Tenk så mye fin utdannelse som kastes bort når den utdannede mister jobben.

Når en fra den akademiske middelklassen blir ingenting, er det et tap for samfunnet. Når en manuell blir ingenting, har vi en taper.

Utdanningen gir til og med akademikerne lengre tid til å nyte belønningen. Mer utdanning, mer penger, og du lever lenger. I gjennomsnitt lever manuelle cirka fem år kortere enn akademikere. Kanskje den neste pensjonsreformen burde være en tilpasning til forventet levealder? De som sparer samfunnet for utgifter ved statistisk sett å dø tidligere, kunne få ta ut det de har betalt inn på kortere tid. Fem år kortere levealder, og vi kan få en slags «forventet pensjon» med litt mer penger de begrensede årene vi har til å dyrke våre manuelle otium. Vi kan kalle det levealderskompensasjon.

Det kunne jo vært et interessant eksperiment å se hvor mange som bytter mastergraden sin med en manuell virkelighet på byggeplasser eller i hotellenes renholdsturnus, dersom alle fikk 100 prosent studiestøtte og lønnsvilkårene ble like. Jeg tror ikke så mange ville byttet.

HIERARKIET

Sykepleierne redder liv mer enn hjelpepleierne, men legene redder liv enda mer. Reklamefolkene er mer unike i sin kompetanse enn noen andre. Politiet har en farligere jobb enn flygeren, men tenk om flyet faller ned. Lærerne kobler belønningsbehovet til at de bygger fremtiden vår, derfor kan de dytte barna foran seg og sutre. Ingeniørene bare nevner jeg. De er alle så viktige at de er viktigst. Den utdannede klassen krangler, mens de egentlig deler byttet seg imellom. Jeg gjentar: mer penger, tryggere jobber og mindre risiko for helsen i jobben sammenlignet med de manuelle.

De helt på toppen gjør lurt i å holde seg unna diskusjonen, som de i stor grad gjør. De har allerede vunnet og har derfor mest å tape på å engasjere seg. At det jevnlig klages over at det er umulig å gjøre suksess i dette samfunnet, er bare kuriøst i denne sammenhengen, selv om det på sett og vis er oppklarende når de som er øverst av og til tør å si rett ut at det er for lite forskjell på folk i samfunnet vårt, at det er synd på enerne fordi de ikke blir belønnet nok. Janteloven blir dekonstruert etter behov og lagt inn som en bakgrunnsstøy. De på toppen sier det som den akademiske middelklassen ikke kan si, fordi det er uakseptabelt ideologisk sett.

Få vil si at det er en grunn i seg selv til å ha dårligere lønn, mer risiko og usikkerhet i jobben og kortere levealder at man har feil kjønn, religion eller etnisk og sosial bakgrunn. Det er liksom litt greiere når det skjer på grunn av det manuelle arbeidet. Det manuelle er altså ikke en grunn, eller et sosialt handikapp, men et resultat. Det manuelle er blitt det konkluderende handikapp, så å si.

Det er en underforstått offentlig enighet om at klassesamfunnet er avviklet. Innimellom er det litt diskusjon, men konklusjonen er at det dreier seg om unntak, og at unntakene er logiske og forståelige nok. Klassebegrepet er fragmentert i disse minoritetene, og avvikene fra det vellykkede blir da mer personlige og har lite med samfunnsforholdene å gjøre.

Men jeg liker å ta ideen om klassene og kjenne litt ekstra på den av og til. Slik kan inndelingen av klassene gjøres: Overklasse, middelklasse, de manuelle, samt de som er ingenting, vår egen variant av en lavkaste.

De som er ingenting er de som arbeider i skyggelandet, der arbeidskontrakter, arbeidsmiljølover og lønn er tilfeldige størrelser. Det er også de som av forskjellige grunner ikke er en del av arbeidslivet, selv om de er i den definerte arbeidsføre alder.

Det er besynderlig hvor vanskelig det er for den akademiske middelklassen å innrømme det som nå skjer. De ser til og med paradoksalt nok ut til å like det, uten å erkjenne at det skjer. På et vis øker egenverdet når de andres synker, men jeg er ikke tilfreds med å bli klødd på ryggen med at jeg er bedre enn han polske snekkeren. «Polsk snekker» er blitt en størrelse i seg selv, et begrep som har sine slående likheter med begrepet «pakistaner», som i sin tid kunne beskrive omtrent alle med litt hudfarge.

Jeg nekter for at premisset er riktig. Jeg har mer til felles med min polske kollega enn med selvtilfredse norske akademikere.

En sår ting oppi det hele er at det så lett ender med at man sparker nedover selv. Det blir som en rankingliste der listen begynner med en selv på topp. Meg, polakken, litaueren, pakistaneren, og stort sett alltid på bunn … afrikaneren (også et begrep i denne sammenhengen). Afrikanerne har fått litt konkurranse der nede på bunnen av romfolket, men det gjør kanskje ikke situasjonen noe lystigere for noen av dem. Dette er bare et eksempel på en slik rankingliste, vi lager dem slik det passer oss selv best og det viktigste er å plassere seg selv øverst på listen.

HVERDAGEN

Så hører jeg sutringen over dårlig mat i kantina, varme kontorer, vonde kontorstoler og musearmer. Og den vanligste av alle klagene: at de er så dumme noen av de andre på jobben, så slemme. Jeg kjenner ikke stort når disse skrekkhistoriene blir presentert. Ikke så mye som når jeg står der i tyve minusgrader og ser på den polske kollegaen min som smiler noe oppgitt og prøver å få varmen i fingrene.

Min akademiske medborger mener altså han fortjener mer sammenlignet med meg, og hva han synes han fortjener i forhold til min polske kollega, trenger han vel den høyere utdannelsen for å kunne regne ut.

DEN NYE OLJEN

Jeg har respekt for utdannelse og akademisk kunnskap, men hvilken kunnskap skal bli den nye oljen? Svaret på dette spørsmålet handler gjerne om «kunnskapssamfunnet», men de manuelle blir ikke nevnt ofte i denne sammenhengen. Er vi en del av dette nye, eller mest en klamp om foten på de utdannede? Og hva betyr i så fall dette begrepet, «kunnskapssamfunnet»?

Vi har i dag en fagutdanning som få fagfolk er spesielt imponert over. Stadig flere av dem som blir utsatt for denne utdanningen takler den ikke særlig godt. Mange faller fra, og for de som fullfører dreier det seg ofte om nettopp det, å fullføre, bli ferdig. Ikke mange tømrere skryter av alt de har lært og opplevd på skolen etter at de er ferdige med den.

Utdanningen ser ut til å bygge på en idé om at fagkunnskapen i praktisk arbeid ikke er intellektuelt og kunnskapsmessig god nok til å bygge mer kunnskap rundt. Alle skal ha nøkkelen til det akademiske paradiset, og man kan få inntrykk av at det viktigste er at man skal bli skikket til å kunne angre på sitt praktisk rettede yrkesvalg, og heller ta en bachelorgrad.

De praktiske fagenes naturlige læringsmetoder er grunnleggende forskjellige fra de akademiske, men utdanningssystemet for manuelle yrker er i dag likevel bygget etter en akademisk lest. Utdanningen teoretiseres på måter som er tilpasset den akademiske grunnformen. Om man ikke behersker dette, og faller ut, så defineres man som skoletrøtt.

Det er midlertidig ikke det samme å være skoletrøtt som å være læringstrøtt. Det beste for de manuelle hadde vært å lære med utgangspunkt i den jobben de senere faktisk skal utføre, men det praktiske er det få som lærer stort av på skolen.

Det kan til og med tenkes at samfunnet generelt og utdanningssystemet vårt hadde hatt godt av påvirkning fra vår praktisk tenkning, som et supplement til det rent akademiske og økonomiske.

KONSULENTENE OG BANDITTENE

Det er den akademiske medborgeren som i stor grad styrer og steller min hverdag gjennom sitt arbeid. Et eksempel fra virkeligheten:

Å brannsikre et lite råloft som skal bygges ut til leilighet i en bygård, krever en brannkonsulent og en ekstern kontrollør av konsulenten til den nette samlede sum av femti tusen kroner. Brannveggen som skal bygges er på cirka fem kvadratmeter, resten av jobben er enkel og grei, og alle de tekniske prinsippene er beskrevet i byggforskserien og forskrifter på forhånd. Men løsningene som foreslås av konsulenten er mer kompliserte og dyrere enn nødvendig. Håndverkerens forslag følger lovverket og er rimeligere, men vi må likevel følge konsulentens beskrivelser siden de er vedlagt søknadene til akademikeren i det offentlige, som kontrollerer og godkjenner beskrivelsen. Som en kontrast til dette er kostnadene for den reelle håndverkstjenesten cirka tyve tusen kroner.

Dette er fordyrende for kunden, men det har også noen konsekvenser for håndverkeren.

Vår kompetanse blir oversett og underkjent, og derfor mindre verd i seg selv å ha. I tillegg er det opplagt at dette øker lønnsomheten ved ikke å følge lovverket, siden det er så kostbart og vanskelig å gjøre det. Som byggmester er konsekvensene dårlige, men det er fint for brannkonsulenten, byråkraten og banditten, som alle er sikret arbeid. Spesielt de små bedriftene sliter med å kunne følge opp kravene som stilles om man skal følge boka, og det er ikke de bygningstekniske kravene som er vanskelige, men de byråkratiske. Man kunne i stedet se for seg at ingeniørene kan gjøre noe annet enn dette unødvendige, fordummende arbeidet og at bandittene kunne drive med noe fornuftig og samfunnsgagnlig. Den reelle håndverkskompetansen kunne verdsettes og belønnes ved hjelp av et fornuftig lovverk, som kunne administreres av effektive byråkrater.

KONKURRANSEN

Håndverksbedrifter må regne flere anbud og konkurrere om jobbene med bedrifter som baserer driften sin på en ansettelsespolitikk og en regnskapsførsel de ikke kan, eller vil konkurrere med. Det første man må ta rede på er hvor mange andre som leverer anbud på en jobb og hvem de er. Dersom man regner på jobber i konkurranse med ni andre, er oddsen temmelig dårlig. Hvis det er firmaer som driver såkalt useriøst, har man også liten sjanse. På denne måten kan man gå konkurs i gode tider. Man regner seg i hjel på anbud man aldri får, og får man dem, bør man bli engstelig.

Siste akt er å erklære verden for global. I denne sammenhengen innebærer det at vi quatarifiserer oss. Vi organiserer byggingen og driften av landet som en lightversjon av hvordan de bygger opp Qatar til VM i fotball.

I de manuelles verden har kravet om fleksibilitet resultert i en massiv bruk av importert arbeidskraft, bemanningsbyråer, midlertidige stillinger og underleverandører. Arbeidshverdagen for mange ligner på en del av en tegneøvelse i et donaldblad. Lag en strek mellom punktene for å se hvem du arbeider for. Arbeidsgiver, bemanningsbyrå, underentreprenør, hovedentreprenør, byggherre. Dette er faktisk en enklere modell enn noen du vil møte i virkeligheten. Og da har man ikke tatt med hvordan arbeidstagerens avtale er, eller kontraktsforholdene mellom bedriftene, som krydrer dette bildet ganske kraftig.

All håndverksindustri er basert på forretningsmessig konkurranse, det sitter i benmargen på enhver håndverker som driver en bedrift. Det er greit, men det som skjer nå er en bastardisering av spillereglene. De blir bortimot umulige å forholde seg til på et fornuftig vis dersom våre normale etiske, moralske og praktiske forestillinger skal ligge til grunn.

De små håndverksbedriftene er helt vesentlige for utviklingen av gode håndverkere. Men det blir raskt færre av disse allsidige og gode småbedriftene, der utdanningen av de fleste dyktige håndverkerne foregår. Mange legger rett og slett ned. Andre spesialiserer seg for å overleve, snevrer inn det de tilbyr av tjenester. På denne måten forsvinner mange av de beste opplæringsmiljøene.

Skal dere ha noe gjort av de klassiske, gode håndverkerne, så få det gjort nå. Om femten år skal dere streve for å finne noen skikket til å gjøre jobben ordentlig.

Det er nå vi utdanner de gode håndverkerne, som er på sitt beste om femten år, og det er dem som skal lære opp de neste generasjonene etter det.

Det som skjer nå vil derfor ha stor betydning for hvordan tilstanden er i lang tid fremover, og være vanskelig å rette på.

For meg er det åpenbart at et slikt press på fag-, lønns- og arbeidsvilkår aldri hadde blitt akseptert av akademikerne. Jeg kan vanskelig tenke meg at gjennomsnittsakademikeren ville akseptere et slikt svar på musearmklagen sin: «Ja, ille dette her, men du skulle sett den musearmen de får i Krakow! Du burde være glad til, du. Og forresten så skal lønna di ned sammenlikna med alle oss andre de neste åra. Ja, og så en siste ting. Det står en hel flokk på utsida her som gjerne gjør jobben din for enda 40 prosent mindre, som er to-tre årslønner sammenliknet med der de kommer fra. De kan vi leie inn når vi vil.»

HVA SKAL MAN SI?

Det som skjer med håndverket er bare en del av det hele, og jeg kan jo bare forestille meg hvordan det er lengre nede i hierarkiet. De som er ingenting, det er de som betaler den høyeste prisen. De er i kraft av sine skjebner viktige for å holde alle oss andre tilfredse. Tilfredsheten burde i denne sammenhengen være svært begrenset, men kulturen vår er blitt dummere og mer egoistisk, og folkeskikken har forandret seg på samme vis. Den delen av befolkningen som har den største delen av skylden for dette, er den akademiske middelklassen, i kraft av sitt antall, sine posisjoner, sin ignoranse og sin egoisme.

Når manuelle blir spurt om hva de driver med, altså som arbeid, så kan de svare: «Jeg ble bare snekker jeg. Jeg ble bare vaskehjelp. Jeg jobber bare i butikk.» Disse svarene dekker alle behovet for en passende underdanighet i forholdet til bachelorinnehaveren som spør. Det viser at man vet hvilken plass man har i rekken og at man har den nødvendige respekten for den moderne varianten av embedsmannen. Ikke å utdanne seg på en høgskole, eller på et universitet, er blitt det samme som å kaste bort evnene sine.

Velkommen til kunnskapssamfunnet.