Olen oma rännakuil õppinud tundma maailma paiku, mis jäid sulle võõraks; tutvustanud Eestit inimestele, kes ekraanidel ja raamatutes paistsid meile valgusaastate kaugusel olevat; tundnud valu ja raskusi, mis on õpetanud mind saama paremaks inimeseks, paremaks eestlaseks.

Kallis isa! Kui sa meie hulgast lahkusid, kirjutasin sulle samuti kirja, kus lubasin, et “sinu elu ei lõpe – elan ka sinu eest; iga rännak, riik või seiklus, millest läbi kihutan, oled sa minuga kaasas, minu südames – see saabki olema meie maapealne kohtumispaik”.

See on minu kiri kaksteist aastat tagasi lahkunud isale, kes õpetas mind olema Eesti patrioot. Ma olen mures, sest viimase aastaga on meie riik muutunud vihaseks.

Meie noor Eesti on olnud tubli, isa! Mäletad, kui rääkisin sulle lugusid oma päris esimestest reisidest, kus küsiti küsimusi nagu “Kas Eestis televiisoreid ka on?” või “Kas teil jooksevad seal jääkarud ringi?”. Kui ütlen praegu, et olen Eestist, toob see kaasa heakskiitva noogutuse nii Ameerika Ühendriikides, Jaapanis kui Austraalias. Sest nüüdseks on Eesti üks maailma arenenumaid digitaalseid riike – kahju, et sina, isa, jäid ilma mobiil-IDst, e-valimistest ja Taxifyst.

Viha ja vastasseisu õhutamine on viinud meid selleni, et pead on tõstmas kodukootud terrorism ning vägivald.

Oleme endiselt veel noor riik, aga loetletu teeb meid samm-sammult rahvana rikkamaks. Palju suuremate sammudega kui riike, kellega seda teekonda koos alustasime, nagu näiteks Valgevene või Läti.

***

Sina õpetasid mind olema patrioot isegi siis, kui me seda veel ei tohtinud olla. Mind õpetasid su lood sinu isast ja emast; valust ja vaevast, mida inimesed läbi tegid – kaotamata kunagi usku, et vabadus tuleb ja maailm avaneb meile. See septembriõhtu 1988. aastal, mil ma su õlgadel hoogsalt sinimustvalget lippu lehvitasin ning me koos sadade tuhandete inimeste keskel laulsime riigist, mis oli minu jaoks olemas vaid sinu lugudes. See austus ühise kultuuri ja pärandi üle, mida tookord õpetasid, käib minuga kaasas iga päev.

Viimase aastaga on Eesti muutunud vihaseks. Viha ja vastasseisu õhutamine on viinud meid selleni, et pead on tõstmas kodukootud terrorism ning vägivald.

Paari nädala eest, ühel täiesti tavalisel õhtul helises mu telefon. Teisel pool oli minu ameeriklannast sõber – šokiseisundis. Ta oli just käinud oma kodu lähedal Tallinna südames koeraga jalutamas ja rääkis parajasti telefoniga, kui teda ründasid kaks eesti meest.

Mehed asusid teda ning koera kividega loopima, karjudes inglise keeles: “Mine koju, välismaalane!” Nii mu sõber kui tema koer said vigastada – koer raskemalt.

Mu sõbra abikaasa on eestlane. Tema kodu on Eestis, tal on siin ettevõte, mis loob töökohti. Tema süda on Eestis. Maailmas ringi rännates on ta üks suuremaid Eesti saadikuid, kes kiidab seda innovatiivset riiki, mille ta oma koduks on valinud. Ent selgub, et tal pole enam oma valitud koduriigis turvaline.

Ta pole kaugeltki ainuke. Sel nädalal sain teada, et minu ettevõtjast sõbra hispaanlasest töötaja, kes juba seitse aastat Eestis on töötanud ja makse maksnud, on langenud sarnase rünnaku ohvriks.