Kršćani su pozvani dijeliti. Put do Krista i spasenja je preko bližnjega. To se u ljubavi primjenjuje i na sve materijalne stvari koje ljudi imaju. Dijeljenjem se ljubav umnaža, svakim nesebičnim djelom, djelom ljubavi, sve više i više. A sebičnošću se ljubav smanjuje, svakim škrtim djelom sve je manja i manja.

Premalo materijalne sigurnosti?

Sve što ljudi bjesomučno čuvaju za sebe sve više umanjuje njihovu sposobnost da ljube. Kad bi im barem Bog otvorio oči da vide svoje slabosti i dao im snage da iziđu iz toga grča i konstantnoga straha da imaju premalo materijalne sigurnosti.

Sve što ljudi bjesomučno čuvaju za sebe sve više umanjuje njihovu sposobnost da ljube. Kad bi im barem Bog otvorio oči da vide svoje slabosti i dao im snage da iziđu iz toga grča i konstantnoga straha da imaju premalo materijalne sigurnosti.

Jednom je jedan svećenik hrvatskoga podrijetla koji je župnik u jednoj župi u inozemstvu, kad ga je televizijski voditelj pitao kakva je zemlja u kojoj on živi, implicirajući na lijep i bezbrižan život u toj zemlji i ekonomsko blagostanje te silnu razvijenost, odgovorio da je to sebična zemlja. Zanimljiv odgovor. Zašto sebična? Zato što ne gleda kako da pomogne drugim zemljama u svojem okružju i možda pomogne pridonijeti njihovu razvoju, nego gleda samo vlastiti napredak i samo skuplja sve više i više.

Vrlo je lijepo primijetiti kako nasuprot tomu neke dobre obitelji u Hrvatskoj ipak žive misleći jedne na druge. Čini se da što imaju manje, to više dijele. Majke jedna drugoj pomažu u čuvanju djece, jedna obitelj drugoj posuđuje vozilo, izmjenjuju se za prijevoz djece do obrazovnih ustanova, dijeli se obuća i odjeća nakon što se preraste ili ne nosi više (ili je to nekomu sramota?), pazi se da se odjeća i svi materijalni predmeti čuvaju da bi i drugima dobro dalje služili. Ustupa se smještaj na obali ili u gradu za one koji si ne mogu to omogućiti. Djeca pomažu u učenju drugoj djeci. Neke obitelji i plaćaju školarine djeci iz socijalnih obitelji.

Kada se nešto daruje, ne traži se poslije

Pazi se na sve i dijeli se sve, pa i novac. I ako se nema nečega, pita se (je li i to sramota?). Ako se nemaju kolica za djecu, pita se tko ih ima. Ako netko nema novac za liječenje, pita da mu se iziđe u susret i pomogne, rodbinu, prijatelje, poznanike… A kada se nešto daruje, ne traži se poslije svoje – ne harači se i ne ‘kamatari’ se (tj. ne ucjenjuje se ljude emotivno ili drugojako!). E, to znači skromnost i siromaštvo, biti slobodan dati i ne gledati dalje za time, ne pamtiti… Bezrezervno.