Predsjednica Kolinda Grabar-Kitarović prošlog tjedna uručila je 40-ak odlikovanja pojedincima i institucijama zaslužnima za razvoj i ugled Hrvatske. Među njima se našlo i dvoje splitskih partizana – Palmina Poljak (97) i Antun Baranović (91) – koji su odlikovani Redom Stjepana Radića "za zasluge i stradanje u borbi za nacionalna i socijalna prava i razvitak hrvatskog naroda".

Palminu Poljak, djevojački Grubišić, nositeljicu Partizanske spomenice 1941., posjetili smo u njezinu stanu u Splitu, gdje je na njen zahtjev došao i Baranović: heroina dalmatinskog antifašizma nije se htjela fotografirati bez ratnog druga.

I u visokoj dobi oboje su ostali vitalni: ona se do u detalje sjeća prizora i događaja otprije 80 godina, a on je nedavno za potrebe jednog snimanja pretrčao igralište Radničkog nogometnog kluba Split. Protiv tako žilave vojske nitko nije imao šanse, ni fašisti ni kvislinzi: ni Hitler, ni Mussolini, ni Pavelić, ni Draža Mihailović.

Susret starih suboraca bio je prilika za evociranje uspomena na slavne antifašističke dane iz Drugog svjetskog rata, kad je Palmina Poljak godinama u ilegali održavala glavni punkt za prebacivanje tisuća Splićana u partizane - u solinskim Ninčevićima, pred nosom talijanskih fašista - te djelovala kao politički radnik u solinskom bazenu, dok je Baranović kao jedan od najmlađih partizanskih kurira veći dio rata proveo na prostoru od Trilja i Sinja do Livna.

U ratu se nisu susreli, iako su naknadno ustanovili da su u jednom času bili u isto vrijeme na istom mjestu: bilo je to u drugoj polovini 1943. u Vrdovu kod Sinja – tada 20-godišnja Palmina Poljak zbog upale porebrice ležala je u tamošnjoj partizanskoj bolnici, kuda je svakodnevno, kao štabni kurir 9. dalmatinske brigade, prolazio tada 14-godišnji Baranović.

To nisu jedine poveznice između dvoje splitskih i hrvatskih heroja. Baranović je najstariji živi nogometaš Hajduka i Splita (za koje je nastupao 1950-ih godina), dok je Palmina Poljak u travnju 1944. po partijskom zadatku sudjelovala u legendarnom prebacivanju Hajdukovih igrača iz okupiranog Splita na oslobođeni Vis. Uz to, oboje su nakon Drugog svjetskog rata mirovinu dočekali kao prosvjetni radnici: drugarica Palmina bila je učiteljica u osnovnoj školi, a drug Tonči predavao je matematiku u srednjoj školi. Razlika je tek u tome što je Palmina već od 1941. bila članica SKOJ-a, a od 1942. i članica KPJ, dok Tonči nikad nije bio u Partiji.

No, ta ideološka "differentia specifica" nevažna je pred onim što ih spaja: oboje su u mladosti, u najvećem sukobu Dobra i Zla u povijesti, izabrali antifašističku stranu, na ponos sebi, potomcima i narodu iz kojeg su potekli.

Razgovor s Palminom Poljak započeli smo kurtoaznim pitanjem kako se osjeća povodom državnog odlikovanja.

- Drago mi je. Pogotovo jer sam dobila Red Stjepana Radića, a u mojoj su kući u Solinu svi bili "radićevci".

Kako ste onda vi završili u SKOJ-u i Partiji?

- Mene su u travnju 1941. zvali u SKOJ i ja sam pristala. Zvao me Drago Gizdić, sekretar Mjesnog komiteta u Solinu, a u SKOJ me primila Radojka Katić, ona je već bila član Partije. Sjećam se, Radojka je došla u moju kuću, sjedile smo na skalama i pitala me bi li se priključila SKOJ-u. Naravno da bih. Imala sam 17 i pô godina.

Zašto ste pristali?

- Moj otac je bio radnik i ja sam već dotad vidjela strašnu nepravdu u društvu. Solin je bio pravo radničko mjesto i velika većina cura poput mene imala je samo jedne cipele, ja sam u školi sedam godina nosila isti kaput, još raskidan, a djevojke iz više klase su imale haljine i njihova je klasa plivala u neumjerenom bogatstvu, dok je moj otac u električnoj centrali u Dujmovači radio dan-noć za nikakvu plaću. I onda su nas napali fašisti, a komunisti su bili jedini koji su pozvali i na borbu protiv fašista i za stvaranje pravednijeg društva. I ja sam znala što mi je činiti.

Koliko je mladih iz vaše generacije 1941. otišlo u ustaše?

- Ja ne znam nijednog. Mi u Solinu nismo uopće imali ustaše. Kad su došli fašisti, na prste ruke ste mogli nabrojat one koji nisu bili uz partizanski pokret, na bilo koji način. Starije žene su im kuhale, to se nosilo preko Kozjaka. Ja dugo nisam ni znala da ustaše postoje, jer Solin je bio radnički centar, sve tvornički radnici: zbog radničke većine Solin je bio srce partizanskog pokreta. Ja sam tek poslije čula da u nekim mjestima ima ustaša.

Koji su vam bili zadaci u SKOJ-u?

- Oni su meni rekli da sam politički radnik, jer sam bila pismena, išla sam u školu. Bio mi je zadatak ići po selima i organizirati ćelije SKOJ-a po Klis Kosi, Mravincima, Kučinama, Majdanu. Išla sam po kućama i poticala mlade da sudjeluju u SKOJ-u.

Jeste li imali uspjeha?

- Tamo gdje su većinom bili radnici, ta su mjesta bila politički svjesnija. A po selima je bilo puno teže: mnogi su bili nepismeni, pa sam često morala voditi analfabetske tečajeve, jer ne možeš politički raditi s nepismenim ljudima. A onda sam dobila posebni zadatak.

Koji?

- Prije rata sam završila Građansku školu u Splitu, a onda sam upisala Učiteljsku školu u Šibeniku, jer sam uvijek govorila: "Ne želim biti ništa na svijetu nego učiteljica." I to mi je bio prvi zadatak koji mi je dao Drago Gizdić: morala sam se vratit u Šibenik i zatvorit tu Učiteljsku školu, jer su je preuzeli Talijani.

Dobili ste zadatak pokušati zatvoriti školu?

- Ne pokušat, nego zatvorit. Nema tu pokušat, nego moraš izvršit zadatak. Nema oću-neću. Ja sam plakala i nisam se tila vraćat u Šibenik, ali su drugovi rekli da je to zadatak.

I kako je prošlo?

- Potrajalo je, ali uspjeli smo. Organizirali smo među učenicima razne oblike otpora: bojkotirali smo fašističke pozdrave, krali udžbenike, demonstrirali na Poljani... Puno mi je pomoglo to što je Šibenik bio dobro organiziran, imao je jaku omladinsku i partijsku organizaciju. Imao je tvorničke radnike i odgajao baš prave revolucionare, kao i Solin. I ja sam skupa s njima uspjela postići da Talijani zatvore školu.

Što je onda bilo?

- Vratim se u Solin, a drug Gizdić me za nagradu primi u Partiju. To je bilo 1942. godine. Taj zadatak je bio moja provjera. I odmah sam dobila novi zadatak: moram organizirati da sva roba koja dođe iz Splita u Solin, znači hrana, odjeća, oružje, lijekovi, da se preko Kozjaka prenese u partizane. Pa sam organizirala karavane žena.

Zašto žena?

- Jer su muški bili u partizanima. Svi su mladi htjeli u partizane, bježali u šumu. A žene su svaku noć preko Kozjaka prenosile tu hranu do Blaca i istu noć se vraćale. Split je bio dušom i tijelom uz naš pokret, vi ne možete zamisliti koliko je splitski narod pomagao partizane. Znalo je po 80 žena ići u jednu noć preko Kozjaka. Da nije bilo žena, partizani ne bi imali logistiku. Ja sam uvijek tražila od druga Gizdića da idem u partizane, a on stalno: "Ne, ne, imamo mi dovoljno boraca, mora netko ovo radit."

- Kažete da je Split bio dušom i tijelom uz NOP?

- Splićani su išli u partizane baš preko našeg punkta u Solinu. Išli su masovno, to nikad neću zaboravit. Mi smo mnoge vraćali kući, dolazili su u kratkim gaćama i sandalama.

- Jesu li Talijani znali za vas?

- Znali su da postojim, ali me nikad nisu uhvatili, zbog naše konspiracije. Moje je konspirativno ime bilo Vanja, i kad je Italija kapitulirala, mene su odredili da pregovaram sa zapovjednikom talijanskog garnizona u Solinu, da nam preda oružje garnizona. I ja odem kod njega i kažem mu da mora predati oružje, a on me gleda i kaže: "Mi znamo tko ste vi: vi ste Grubišić Palmina, zvana Vanja. Samo nam kažite gdje ste cijelo vrijeme bili." A ja mu kažem: "Po šumama i gorama!"

Je li vam predao oružje?

- Nije htio, jer sam bila civil. A partizani još nisu stigli u Solin. I onda smo smislili fintu, tako što je naš borac Živko Drašković zaglumio partizanskog oficira. Nabavili smo uniformu i prišili crvene "činove", a kako ja nisam uopće znala kako izgledaju ti činovi i koliko ih ima, za svaki slučaj sam nakitila, stavila sam obilato tih činova. Talijani su pali na fintu i predali nam veliku količinu oružja.

Gdje ste spavali za vrijeme okupacije?

- U rovovima. Morali smo, jer je previše ljudi iz Splita išlo u partizane i morali su negdje prenoćiti na putu. Ja sam od 1941. spavala u rovu: iznad borova šuma, a tu kameni zid, i vi otvorite kamen i uđete u rov. Fašisti nikad nisu otkrili nijedan naš rov - toliko je bilo povjerenje naroda u nâs partizane i terenske radnike.

Koliko dugo ste tako spavali u rovu?

- Dvije i pô godine. Ujutro kad ustaneš, sve bi bilo mokro. Zato sam i obolila na bubrezima, pa sam 1944. morala na Vis u bolnicu. Tada sam po zadatku išla s igračima Hajduka, kao partijska pratnja, preko Vinišća.

Čega se sjećate iz tog pohoda na Vis?

- Sjećam se krša, puta uopće nije bilo, samo kamenje. I sad vidim onu prevlaku od mora, kako je bilo teško penjat se. Morali smo dva puta prelazit preko tog neprohodnog terena i provlačit se ispod drače, jer su Nijemci bili s brodovima u tom dijelu Vinišća i našli su naše barke. Tek smo iz drugog, trećeg pokušaja uspjeli prijeći na Drvenik, gdje je po nas došao partizanski brod s Visa. Igrači Hajduka su onda išli dalje u Italiju, a ja sam ostala na liječenju, jer sam dobila zadatak da ozdravim.

Dobili ste zadatak da ozdravite?

- Dobila sam zadatak da se moram oporavit, nadebljat, ojačat, i nije tu bilo oću-neću.

Jeste li poznavali nekog od tih nogometaša Hajduka?

- Morate razumjeti da mene kao mladu djevojku nogomet nije zanimao, ali sam cijenila Hajdukov doprinos antifašističkoj borbi. Oni su se nama priklonili i ja sam to uvijek poštovala. Hajduk me dobio time što se opredijelio za pravednu stvar.

U ratu ste sreli Ivu Lolu Ribara?

- On je nakon pada Italije došao u kotarski komitet na naš ilegalni punkt Korušce, prije nego će doći Nijemci, da nas pouči o velikim razlikama između Talijana i Švaba. I to se pokazalo točnim: Talijani su bili strašljivi, noću nisu išli u akcije, a Švabe su hapsili i ubijali bez pitanja. On je nâs pripremao za život, jer bismo izginuli od Švaba.

Kakav je utisak Lola ostavio na vas?

- Markantan, visok, širokih ramena, istaknute obrve, velike crne oči, stasit, impozantan. Na prvi pogled vidiš snagu, nema mlitavosti. Govori kratko, jasno, odrješito. Izazivao je poštovanje i divljenje. Još sam ga bolje upoznala kad sam oboljela od upale porebrice, pa mi je Partija organizirala liječenje u Livnu. I ja dođem, a Lola sjedi za jednim dugim stolom i nešto piše. On na čelu stola, a ja dolazim s Vrdova. Ja na vrata, samo gledam, a on piše, vidim mu guste obrve. Podigne pogled, pa spusti, pa opet digne i - prepozna me. On je bio toliko fin čovjek: odmah se digao, prišao i pozdravio me. To nikad neću zaboraviti. Par dana kasnije je poginuo.

Je li bilo ljubavi u partizanima?

- Bilo je simpatija. Bilo je onih koji su se oženili, a bilo je i slobode, iako to nije odobravano. Moja prijateljica Marija Gašpić se u partizanima zaljubila u jednog iz Solina i bilo je obostrano, i onda su došli i pitali partijsku organizaciju za odobrenje.

I što je bilo?

- Partijska organizacija je odobrila. Kasnije su djecu izrodili.

Jeste li nakon rata, kao zaslužni prvoborac, imali privilegije u društvu?

- Muž i ja smo nakon rata, u Splitu i Puli, ukupno 18 godina živjeli u zajedničkim kućanstvima s drugima, sve do početka 60-ih. A oboje smo bili nositelji Spomenice 1941., i muž je još bio u Stambenoj komisiji. Kakve privilegije? Naš cilj je bio osloboditi zemlju od fašizma i izgraditi pravedno društvo.

Kako vam je danas slušati da su partizani bili zločinci?

- To govore neznalice i mrzitelji. Ja ne mogu osvijestiti neznalice, njima prvo treba analfabetski tečaj. Mogu oni danas govoriti što hoće, ali ja sam svjedok vremena i znam kako je bilo. Mnogi ljudi govore tako jer ne znaju što se događalo. Da su imalo svjesni, ne bi nikad takve stvari govorili. A to je važno, da se ne ponovi. Jer ako znaš kako je bilo, kakvi su sistemi bili i što je fašizam, onda bi se znao i postaviti u životu prema takvim stvarima.

Odlikovanje vam je dodijelila osoba koja je makla Titovu bistu s Pantovčaka?

- Meni se ne sviđa da je na čelo naše zemlje došla osoba s takvim pogledima. S druge strane, nije mi ona to dala, nego je to moj Red Stjepana Radića. Nije se ona patila od 1941. do 1945. po ledu, kiši i snijegu, nije ona spavala u rovovima, nego ja. A zašto ona tako misli, meni nije jasno. Kad govori protiv socijalizma, kao da mene vrijeđa, kao da meni nešto oduzima. Da sam bila na Pantovčaku, ja bih joj to u lice rekla. Pa tko je obrazovao tu ženu? Možda i njoj treba analfabetski tečaj.

Partija u koju ste 1942. stupili ne postoji već 30 godina. Jeste li ipak ostali komunist?

- Sto posto. Čovjek se kroz život mijenja, ali u tom pogledu kod mene nema promjene. Dok sam živa, bit ću komunist, jer osjećam u srcu da je to bila pravda i poštenje.