Priča o najsimpatičnijoj gradskoj varalici, koji je na račun svog šarma, priče i smiješnih buljavih očiju izvarao pola grada. Iako svrstan u lokalnu klasu, ova rijetkost je odavno po djelatnosti (nažalost, ne i po poznatosti) prešišala i gradsku i nacionalnu klasu, a djelovanjem po terenu (Ex Yu) postavlja standarde i na još nepostojeću međunarodnu klasu. Pročitajmo dossier o ovoj jako zanimljivoj osobi.

Često sam organizirao raznorazne gradele i roštilje koje bi fotografirao i izazivao zazubice prijateljima ne Faceu. Početkom 2013. godine dobijem poruku na istoimenoj društvenoj mreži;

– Pa di si komšija, jel’ ja smrdim za te gradele?

Bio je to Vice. Momak iz ulice kojeg sam poznavao baš ono površno, u prolazu. Nikad u ekipi, uvijek sa strane. Ne znam dali smo se i pozdravljali prije.

Odgovorim mu, onako, više iz pristojnosti i zaboravim na to. Nakon par dana opet poruka, pa opet, sve dok ga jedan dan, u četvrtom mjesecu te godine, nisam pozvao u društvo na roštilj. I tu počinje priča.

Pojavio se o bijeloj košulji, mirišljav i s gelom u kosi. Top sređen simpatični debeljko s buljavim očima, koje kao da se smiju cijelo vrijeme.

Odmah je legao svima, pogotovo kad je inzistirao da on počasti hranom i pićem. To je bilo samo taj put i nikad više.

Između duhovitosti, nabacivao je podatke o svom imovinskom stanju. Tako je ispalo da ima, osim Alphe koju je vozio, i još pedesetak auta na leasing u svome rent a caru. Međunarodnom. Pa wallnes u Lici. Tvrtku za medicinska pomagala i pelene za odrasle, auto praonicu na Trsteniku ispred koje smo upravo pekli. Da na spominjem kako se interesirao za izgradnju staračkog doma u Metkoviću, najam poznatog kafića Hedonist u Zenti i kupovinu stana od sto kvadrata na Žnjanu.

Nitko mu, naravno, nije vjerovao. Do trenutka kada je počeo igrati. Bulić ga je nešto zajebavao u vezi pelena, a ovaj ga je samo hladno upitao;

– Koliko ti treba? – Odmah je dobio par paketa pelena. Mi svi u šoku.

Nakon toga je Toza bacio udicu u vezi pranja auta. Samo je bradatom radniku pucnuo prstima i naredio;

– Šteta, daj mi ubaci auto od ovog mog velikog prijatelja priko reda. Aj.

I za pola sata, auto je sjalo kao sunce. Više nije bilo sumnje. Mali Vicko iz ulice ima mota za posao. Krenulo ga je u životu. I neka, baš mi je drago da je bar nekoga.

Ja osobno nisam ništa od njega tražio. Ali jeste on od mene. Naime, kako sam našao jedan mobitel, palo mi je na pamet da ga prodam, kao i svoj Canon EOS 350d fotoaparat, nadodam još par tisuća kuna i kupim noviji 600d.

I tu na scenu upada Vicko. Kaže;

– Daj brate, treba mobitel mom prijatelju E.K., pa ako se slažeš, ja bi tvoj mobitel njemu dao, a tebi preko firme uzeo taj fotoaparat. A?

Budući da me nije bilo briga za taj mobitel, dao sam mu ga bez razmišljanja i već sutradan smo išli u Kodak centar. Profesionalno je razgovarao s djelatnicima dućana koji su ga gledali kao direktora Coca Cole, po dojmu koji je na njih ostavio. Ja sam samo gledao taj fotoaparat, jer me kao ljubitelja fotografije samo to zanimalo.

Na kraju je dogovor bio da aparat dobivam za tjedan dana kad on riješi što ima sa svojim osiguravajućim društvom. Nisam imao pojma što to znači, niti me zanimalo, s obzirom na to da je šef dućana posao potvrdio ispravnim.

Dolazim u jedan kafić i susjedu Mati to spomenem. Ovaj se nakostriješi k‘o da sam mu Lucifera spomenuo.

– Jesi ti lud Juka? Znaš li ti koji je to prevarant? – Bjesnio je mali Mate. – Meni je iša sestru za laptop zavidati.

Nisam ni stigao reagirati, kad se sa šanka javi konobarica Dada;

– Pička mu materina, daj samo da ga ja vidim! Meni je klimu ukra!

– Daj Dado ne zajebaji, kako ti je klimu ukra? Pa nije klošar da odvidaje klime ljudima iz stana… – Upitam je iznenađen.

– Je, ukra je! Ja jedan put ovde pričala kako mi klima ne radi i kako mi meštar traži petsto kuna za popravak. A on se javi da će mi je riješit za dvista.

I ja budala pristanem. Sutra je doša po klimu i dvista kuna. Nikad se više nije javija. Jadna baba mi srčani bolesnik, a cilo lito se lepezom ladi. Jebat ću mu sve pod spisku kad ga vidim! – Bjesnila je konobarica.

U razgovor se uključi i jedna žena sa strane;

– Je moj Juka, istina ti je to sve. Ja sam iz zajebancije baš za ovim stolom odigrala tiket kladionice. Kako san bila trudna, pitam oće li mi ko otić do lutrije uplatit. I Znaš ‘ko se javija? Vice! Niti se više ikad vratija on niti dobijeni tiket. – Svjedočila je ogorčeno žena.

Nikad nisam vjerovao glasinama, ali ako uđeš u kafić i baš svi ti gosti kažu da ih je ista osoba prevarila, onda nešto nije u redu.

Odmah sam ga nazvao i objasnio mu kako stvari stoje. Uopće nije negirao da je klimu uzeo, ali da je ova, kao, luda, jer je on zove a ona nikako da dođe po svoje.

To mu je očito bila taktika. Još mi je rekao da mu buduća žena ima problema s bivšim mužem koji ima zabranu približavanja djetetu, pa da bi me on u deveti mjesec zaposlio u svoju firmu i dao plaču od deset tisuća kuna samo da čuvam to dijete. Plus novog Passata na korištenje.

To mi je sad već bilo bezobrazluk i rekao sam mu da samo želim svoj fotoaparat ili da mi vrati mobitel u roku par dana. Samouvjereno je odgovorio;

– U ponediljak ga imaš. Akontacija je plaćena, baš sam danas razgovarao sa šefom dućana!

Kako mi se u sljedećim danima nije javljao na mobitel, odem ja u dućan. Ispostavile su se crne slutnje. Niti je išta uplaćeno niti je ikoga zvao. Shvatio sam da sam i ja prevaren. Ono što nisam shvaćao je bilo otkud mu hrabrost i gdje mu je u svemu tome računica?

Od tog devetog mjeseca ga više nikad nisam vidio. A možda i bolje da nisam. Jer dolazili su mu često na kuću, a on bi hladno nazvao policiju.

Prvo sam otišao do E.K., momka kojem je dao moj mobitel. On je bio voditelj fensi kafića i imao je problema s dugom prema nekim zajebanim kamatarima iz Zagreba.

Pretpostavljate da mu je u pomoć priskočio naš dobri Vicko. Rekao mu je da će mu on dati novac kada za to dođe vrijeme. E.K. je od njega samo tražio garanciju da će to zaista i ispoštovati, jer bi u suprotnom uzeo novce na drugom mjestu.

– Jel ti brate sumnjaš u mene? – Rekao mu je i namignuo s onim buljavim okom.

Još je dodao kako mu je Vicko širokogrudno dao moj mobitel i rekao mu;

– Brate, poklanjam ti mobitel i dat ću ti novce bez kamate kada za to dođe vrime, ali moraš i ti meni nešto napraviti.

– Šta želiš Vice? – Upitao je.

– Ma sitnica brate. Ja ću ponekad doći s uglednim ljudima i pičkama navečer, a na tebi je samo da me oslovljavaš sa – gazda – i da mi zapišeš koji račun. – Predložio je dovitljivi Vice.

– I tako ja ispadam budala, častim ga i zovem gazdom, pazeći da pravi gazda ne skuži, sve samo da u nedilju dobijen te pare. – Rekao mi je E.K. I još dodao;

– Ako želiš, dat ću ti ja taj mobitel, ne želim da misliš kako ja imam išta s tim!

– Ma jebe se mene za mobitel. – Kažem mu. – Meni je samo do toga što me napravio budalom. Slobodno ga zadrži! – Rekao sam mu i otišao.

Naravno da mu tu nedjelju Vice nije dao ni kune. Kamatari su došli, a E.K. je preko noći pobjegao u inozemstvo da spasi živu glavu.

Počeo sam shvaćati način Vicine logike. Uvijek je korak ispred žrtve. Meni je uzeo mobitel i kupio vrijeme dok ne saznam istinu. U međuvremenu je mobitel dao E.K. i mjesec dana besplatno pio, impresionirajući nove žrtve. Među kojima je bilo itekako uglednih osoba i gradskih sponzoruša. Tako da je neke i poševio obećavajući guskama brda i doline. Primjetite, cijeli taj niz na račun jednog osrednjeg mobitela. Čovjek je zapravo genije. Pa da me nije zajebao, čak bi mi bio i simpatičan, majke mi!

Provjerio sam i Štetu. Naravno, priča je bila ista. Kaže čovjek;

– Ma kurac je on vlasnik praonice, šta van je ljudi? Ti si stoti koji me to doša pitat! Meni je isto napravija sitnu uslugu pa san ga iz zajebancije zva gazda, jer mi je obeća pribacit sve svoje aute iz rent a cara kod mene. Nije to nikad napravija, a samo mi je osta dužan za pusta pranja koja sam mu radija na dug. E jesan budala, triba me ka konja macon u glavu i u jamu. – Jadao se čovjek.

Shvatio sam da Vice ipak nije prevarantski genije, već osoba koja živi od danas do sutra bez razmišljanja kada će mu to sve doći na naplatu. A naplatiti mu se može samo po zubima jer na sebi nema ništa osim te košulje i cipela. Čak ni to auto koje vozi nije njegovo nego na drugu osobu. Prevarenu, naravno.

Ja mu taj mobitel opraštam u zamjenu za ovaj tekst, a kako će drugi – ne znam. Jer zadnja priča je posebno dojmljiva. I do zla boga bizarna. S njom i završavam ovaj post.

Zove me njegova nevjenčana supruga, koja treba roditi za mjesec dana i pita me možemo li popričati. Pristanem.

Uglavnom, zanimalo ju je tko je on, čime se bavi i što ima u stvarnosti od svih tih nabrojanih firmi. Jer ga je uhvatila u laži u vezi jedne. Razgovorom joj otvaram oči, tako da ona u sljedećih tjedan dana provjeri sve “njegove firme”, stan u koji se trebaju brzo useliti i poslovne partnere. Kako je na kraju došla do zaključka kao i ja o njegovoj košulji i cipelama kao jedinoj imovini, kroz suze mi prizna što joj je u osam mjeseci odnio. A popis nije mali. Po rednom broju i redoslijedu radnji;

1. Počelo je skromno. Prodao joj je priču kako radi u Erste banci i da mu zbog nekih programa hitno treba njen mobitel, a da je njoj naručio isti takav. Galaxy S4. Prodao ga je nakon pola sata.

2. Igrala je odlučujuća utakmica Hrvatske protiv Islanda za odlazak na svjetsko prvenstvo u Brazil. Otišla je i njoj iz kuće tv plazma, koju je posudio za navodno gledanje utakmice s prijateljima. Ali ne za Brazil, nego u prvu zalagaonicu.

3. U điru su bile legalizacije stanova. Stara majka je s mukom skupila četiri tisuće kuna u tu namjenu. Naravno, Vicko se velikodušno ponudio da riješi geodete i stručnjake za mjerenje i dokumentaciju. Nabio je dokumenta nogom čim je izašao kroz vrata i pravac u Vanillu.

4. Uredno joj je predstavljao plaćanje usluge čuvanja kuće i djeteta od bivšeg joj muža. Navodno smo čuvali ja i Toza u autu, ali nas nije mogla vidjeti zbog profesionalnosti našeg posla.

5. Onda su apetiti porasli pa joj je uzeo karticu na korištenje. I uredno krišom vadio bankovne opomene iz njenog poštanskog sandučića.

6. I onda totalna rasturačina. Uspijeva je nagovoriti da digne dva kredita od po trideset i pet tisuća kuna za ulaganje u firmu, koje će joj se na kraju dvostruko isplatiti.

7. Kako je “nešto krenulo krivo” u ulaganjima i kako novci neće brzo doći, predlaže joj da proda i obiteljsko zlato. Što i čini, skupa sa očevim prstenom, za kojeg je posebno napomenula da joj ga ne dira. Daje joj velikodušno tisuću kuna od prodanog.

8. I Šlag na kraju. Dolazi sa pajdašom ispred kuće i kupi željezo, od starih bačvi do alata, i nosi u nepoznatom pravcu. Kao, radi joj uslugu čišćenja dvorišta.

Što na kraju reći? Takav temeljit rad je rijetkost, takva predanost radu je iznimna. Znakovito je njeno pitanje nakon svega što mi je nabrojala;

– Jure, a tko je on zapravo? – Dajući do znanja da je opelješena do kosti takvom brzinom, da se jadna nije niti snašla što ju je zadesilo.

I dok ovo pišem, Vicko ima novu curu. Navodno, ima stan u koji Vicko dolazi. I na koji pikira. Također ima neko novo društvo na roštiljima, neke nove poslovne partnere po Sarajevu i Beogradu. Što implicira na zaključak da mu je Hrvatsko tržište budala postalo zasićeno. Kad kažem budala, mislim i na sebe. Evala majstore! 😉

(Napomena: Vicko je očito uspio prevariti i TheMladiche. Čvrsto smo vjerovali da je gospon. Vicko lokalna, kvartovska klasa. A kako su danima stizali komentari o dotičnom iz cijelog grada, pa čak i van granica Hrvatske, a na desetke medija je i popratilo priču (Jutarnji list, Slobodna Dalmacija, 24 sata…) desio se presedan u povijesti TheMladciha.

Naime, prebacujemo ga iz lokalne u nacionalnu klasu, a na najboljem je putu da jednog dana postavi standarde i postane nova, svjetska klasa. To je naveći skok u klasi ikada!

Sve više sam siguran da je on istinsko otkriće i najveća nada TheMladicha…)