– Otac je poginuo 15. rujna 91. Kada je padala gospićka vojarna, naši su išli to snimati. Otac je išao gore kao šef tehnike popraviti neki link koji je bio u pošti. Na povratku su išli snimiti par kadrova u kamenolom Podoštra, na putu prema Karlobagu. Avion JNA ih je spazio, napravio krug. Očev kolega je rekao: »Vratit će se!« Otac nije vjerovao da će tako biti, doslovce je rekao »ma neće trošiti municiju na nas«. Na automobilu je pisalo velikim slovima TV. No, oni su gađali baš televizijsku ekipu. Oca je avionski metak pogodio direktno u prsa.

– Pogotovo zadnje dvije godine. Ajmo reć’ da sam ozbiljno počeo raditi tek od 2000. Do tada sam, na sreću, radio ‘lakše’ priče. Te 2000., padom HDZ-a, HRT se apsolutno otvorio, kao uostalom i Hrvatska cijela. Na HRT-u su se dogodila drastične promjene, ma što drugi govorili o tome. Moglo se slobodno raditi, pisati, snimati. U krajnjoj liniji, ja sam tad počeo pratiti Gospićku skupinu, dvije godine nisam izlazio iz riječke sudnice. Mirko Norac, Tihomir Orešković, počeo sam se pozdravljati s njima u sudnici, supruga mi je znala sve svjedoke. HRT je tad imao, i to da se ne lažemo u vrijeme vladavine SDP-a, dosta veliku razinu slobode. Radio sam i pod Sanaderom, i pod Kosor i nisam imao prevelikih problema. Ali ova zadnja vlast koja je došla, apsolutno je odvela HRT tamo gdje je sada.

Sada, pretpostavljam, pričamo o dobu Tomislava Karamarka, a onda i aktualnog premijera.

– O Karamarku.

Što se zapravo dogodilo? Za svaku igru treba imati partnera, netko je na HRT-u očito jedva čekao da se poda vlasti.

– Naravno. Postoje oni koji su ideološki to jedva čekali i koji će za ideologiju i poginuti, a imate i one tzv. ožujske ljubičice. To je u povijesti poznat pojam za ljude koji su se priključili ideološkom pokretu isključivo radi osobne koristi. Puna ih je država, pa što ih ne bi bio pun i HRT.

Uvijek je toga bilo na HRT-u, u većoj ili manjoj mjeri, ali nikad se, dojam je, nije ovako otvorno lišavalo svakog tko nije na liniji.

Neću vas pitat u kakvom stanju nam je ceh, nego u kakvom nam je stanju nogomet!? – E tu sam tek potpuni skeptik i mislim da tu nema sreće. Da i ode Mamić, pojavit će se neki drugi Mamić, jer je apsolutno sve centralizirano. Sovjetizacija sporta počela je za Franje Tuđmana, pa su ga zamijenili Bandić, Gobac, Mamić… Rukomet potpuno uništen, košarka. I nogomet je takav.

– Sada će se naći netko tko će mi reći: što to ti govoriš, sjeti se koliko je mijenjala ona vlast prije! Ona 40 urednika, druga 70 urednika itd, itd. Ali, svjedoci smo ukidanja jedne »Hrvatske uživo« i dolaska emisije koja ne može s HUŽ-om stati u istu rečenicu. Nije ih briga. Nije ih briga za ljude koji odlaze i koji su otišli s HRT-a. Pustili su ih da odu gradeći svoj HRT. O HRT-u doista sve najbolje, kao ljudima. Volim te ljude jako, one koje volim. A o samoj kući, ne znam što reći.

U koju su vas, zapravo, ladicu stavili na HRT-u, s lijevima, desnima, niskim, visokim, ili im je na živce možda išla ta sposobnost da znate napraviti, rekao bih, stubljarovsku priču?

– Tako su me znali zafrkavati, da sam Stubljar za siromašne, haha. Zapravo, jednostavno sam shvatio da ne moram više ni predlagati teme, jer neće proći. Nakon serije priloga o boravku predsjednice u Primorsko-goranskoj županiji, jednostavno sam shvatio da me ne žele i to ne samo u Dnevniku. Bio je jasno da mi je vrhunac regionalni dnevnik. Sve ostalo, pusti velikim dečkima da se igraju. Dobio sam potvrdu da me određene osobe iz vrha informativnog programa, inače apsolutno iz desnog miljea, ne žele ni u kojoj kombinaciji, pa sam, počeo tražiti sreću na nekom drugom oblaku.

Ali ste, jamačno, naučili lekciju: o predsjednici sve najbolje.

– Sve najbolje, stvarno. Nikad ništa loše nisam ni rekao.

Pa što ju je pogodilo!?

– Ne znam. Možda način intoniranja.

Je li to neki imaju problem s vašim humorom?

– Više kolega mi je znalo reći da stalno plešem na ivici između prihvatljivog i neprihvatljivog. Rekao bih im na to: da, ali ja to ozbiljno radim. Pa bi mi rekli da sam lud. Ma nisam! Ili jesmo, ili nismo. Svi znamo da je cenzura užasan problem u Hrvatskoj, ali autocenzura je 15 puta veći problem. Kad sam sebe eutanaziraš, svjesno ili po inerciji, onda ‘adio Bella’. Ne mislim ići u hladovinu. Ovo je naporan, iscrpljujući posao, ljudi se umore i fizički. Ali, ako ti je glava cenzurirana, onda više nema smisla. Da, imate pravo, jednostavno sam uladičaren u ladicu neku. Lijevu!? Mislim da je tako, makar, da se razumijemo, SDP za mene nije lijeva stranka. Kad sam imao incident s Obersnelom, riječki HDZ je odmah skočio da će raditi presicu. Rekoh im, nisam vaš! Svoj sam! Makar i sto puta bio u krivu, svoj.

Avangarda Hrvatske

Rijeka. Koliko ljudi koji žive daleko od Rijeke uopće shvaćaju što to Rijeka jest, od tolerancije, do gradonačelnika s dugim mandatom?

– U nekim stvarima Rijeka je apsolutno avangarda Hrvatske. Avangarda je, na žalost, zato što su se kriteriji države toliko snizili da smo mi u Hrvatskoj kao samostalni postali puno nazadniji nego što smo bili u Jugoslaviji. Hrvatska je u Jugoslaviji zaista bila pojam proeuropskog načina života, pogotovo Rijeka gdje je blizina Italije bila jako bitan faktor. Na žalost kriteriji su toliko pali da je Rijeka prva i uzor mnogima samo zato što je normalna. Ona nije ništa više, to stalno ponavljam. Rijeka je samo normalna. U njoj su ljudi odlični. Treba jako razlikovati Grad i ljude, Riječane. Oni su odlični ljudi, oni prime svakoga pa i Dalmatince porijeklom kao moga tatu.

Nekad se možda ipak učini da fali malo žešćeg temperamenta. No, s druge strane kad dogori spremno se tu brane temeljne ljudske, civilizacijske vrijednosti.

– Riječani možda i nemaju temperament i tu neku kritičnu masu, recimo jednog Splita, ali to je i jako dobro u mnogim stvarima. Bilo je to, primjerice, jako dobro za vrijeme rata. Nije u Rijeci bilo izbacivanja iz stanova, svakako ne koliko u drugim gradovima, nije bilo Lore, a odaziv Riječana u mobilizaciju bio je među najvećima u Hrvatskoj. Često se to zaboravlja. Hrvatstvo je u nas moneta za potkusurivanje. Nemojte Riječane pitati za to. Njima je to najnormalnije. Ljudi su bili u ratu, velika većina se vratila, najnormalnije živi i ne maše zastavama, već, baš kao i Istra, shvaćaju Hrvatsku kao što bi je trebalo shvaćat. To je moja zemlja. Nema druge.

Vratimo se mi dopisništvu N1 Televizije. Što regija od njega može očekivati?

– Može se očekivati da će se jače sve pratiti, u političkom smislu. Kad kažem jače, nećemo rušiti vlast, haha, ali otvoreni smo za sve. Ova televizija doista želi ugostiti svakoga, a to što članovi Vlade nisu česti gosti posljedica je njihovog odabira. Uglavnom, neće se više nitko, ni s lijevog ni s desnog spektra, moći buniti da se važan događaj nije zabilježio.

Zapela u momentu