Novi film Quentina Tarantina je u kinima i dojmovi su duboko podijeljeni, bar u Hrvata. No, kako god Once Upon a Time… in Hollywood prošao i dalje iza Tarantina ostaje filmografija puna klasika i reputacija jednog od navećih holivudskih redatelja ikada. Uz Scorsesea i Nolana više-manje je jedini redatelj čiji novi filmovi imaju moć postati ogroman event u svijetu ogromnih franšiza, nastavaka, rebootova i remakeova. Kako sam kaže, planira napraviti 10 filmova i baciti se na druge interese a Once Upon a Time je deveti po njegovom načinu brojanja. Red je zato da bacim svoja dva centa na ostavštinu ovog genija i rangiram njegove uratke po totalno subjektivnom sudu.

Prije svega disclaimer: svaki od ovih filmova je apsolutni klasik koji svatko tko drži do sebe i smatra se fanom sedme umjetnosti jednostavno mora pogledati, deveti film na ovoj listi je opet bolji od 90% svega što možete naći na TV, torrentima, kinima i streamingu. Devet filmova, nula loših. Takav score vjerovatno nema niti jedan redatelj u povijesti filma.

9) Jackie Brown (1997)

Počinjemo s trećim Tarantinovim filmom, i to pod navodnicima najnormalnijim. Jackie Brown je priča o srednjovječnoj stjuardesi koja dobiva šansu zaraditi nešto više od svoje uobičajene crkavice, naravno preko ilegalnih aktivnosti. U sve se umiješa policija, stvori se ljubavni trokut i imaš jedan dobar triler. Ubaci Quentina iza kamere, Samuel L. Jacksona ispred kamere i imaš Tarantinov film. Gluma je po običaju sjajna, priča dovoljno kvalitetna i zanimljiva da ti ni u jednom trenutku gledanja ovog filma nije dosadno. No, nedostaje onaj britak dijalog i scene gdje se napetost polako gradi dijalogom ili monologom dok ne dobiješ onaj nelagodan osjećaj u jajima jer znaš da nekad slijedi erupcija sve te tenzije i krvoproliće. Od svih Tarantinovih trademarkova to su oni najupečatljiviji zbog kojih su njegovi filmovi tako posebni, a baš to ovdje nedostaje i zato njega stavljam na deveto mjesto i dno ove liste. Svejedno, svakako pogledajte. Ako ništa, barem zbog hrpe glumačkog talenta koji se okupio na ovom setu. Uvijek u Tarantinovim filmovima jedna sporedna uloga ukrade cijeli film, a ovoga puta ta je čast pripala Robertu DeNiru kojemu je to možda i zadnja vrhunska uloga do dana današnjeg.

8) Hateful Eight (2015)

Produkcija ovog filma posebno je zanimljiva zbog skandala radi kojeg ovog filma skoro nije niti bilo. Naime, netko je ukrao prvi scenarij za H8 i objavio ga na internetu, a Tarantino je navodno toliko popizdio da je htio otkazati cijelu produkciju i preći na novi projekt. Ipak se zaključao u sobu i izbacio novu verziju koja je postala ovaj film. Radnja prati skupinu ljudi koja je zatvorena u jednoj kolibi na divljem zapadu usred olujne mećave. Vidi se tu utjecaj klasičnih vesterna na Tarantina, a situacija gdje je više ljudi zaključano na jednom mjestu kroz cijeli film neodoljivo podsjeća na 12 Angry Men, jedan od najboljih filmova ikada. Za poseban ugođaj vesterna brine se glazba živuće legende Ennia Morriconea, za što je i dobio Oscara. Tenziju opet Tarantino gradi kroz interakciju likova, a za to mu trebaju vrhunski glumci. Srećom, kad su ti stalni suradnici veličine kao Kurt Russell, Tim Roth, Samuel L. Jackson i Michael Madsen nabaviti vrhunske glumce nije problem. Problem dolazi kod trećeg čina kada zaplet i obrat Tarantino pokušava odraditi nelinearnom radnjom i tako prekida dotadašnji prirodni flow filma. Na kraju ostaje polugorak dojam da je radnja 2 sata išla presporo da bi se na kraju Tarantino zapetljao sam u sebe i šeprtljavo završio film. Ogromna šteta, jer su ideja, gluma, radnja te cjelokupni filing klaustrofobije i hladnoće nenadmašni. Ipak je zbog tenzije i misterije dosta zanimljiviji od Jackie Brown pa sjeda na osmo mjesto.

7) Django Unchained (2012)

Prvi Tarantinov pokušaj vesterna prošao je točno kako bi svi očekivali, odajući počast starim majstorima žanra a opet uvodeći nešto totalno svježe i suludo. Priča prati bivšeg roba Djanga koji uz pomoć svog mentora dr.Shultza, njemačkog zubara koji u Americi postaje lovac na ucjenjene glave, pokušava osloboditi svoju izgubljenu ženu. U Americi koja je i danas posebno osjetljiva na rasna pitanja čini se iznimno hrabro postaviti film u doba Građanskog rata i radnju centrirati oko problema ropstva i razisma, a kamoli tome pristupiti na komičan i ciničan način a opet poslati poruku o tome kako je taj dio povijesti grozan i neprihvatljiv. Na toj tankoj niti Tarantino pleše idealno i ni u jednom trenutku ne ide u sfere nekakve propagande ili uvredljivosti, a usput razvija i vrhunsku priču prepunu jedinstvenih likova. Glumački talent je po običaju vrhunski, uostalom Cristoph Waltz je za svoju ulogu dr.Shultza pokupio i Oscara za najbolju sporednu ulogu. Glazba je posebna priča, klasični Morriconeov vestern soundtrack Tarantino nadopunjuje svojim izborima, a posebno je genijalna implementacija trapa u vestern kod Rick Rossovih 100 Black Coffins. S druge strane, film je za možda pola sata predug, a u trenutku kad sa našim junacima stignemo u Candyland nekako se čini kao da film staje i počinje osobni show Leonarda DiCaprija koji prestaje tek tipičnim Tarantinovim krvoprolićem na kraju. Sve je ipak odrađeno puno suvislije i glađe u odnosu na H8, čak i kraj, pa Django ide za nijansu ispred, a scena s KKK je vjerovatno najsmješnijih 3 minute u povijesti filma.

6) Death Proof (2007)

E kod ovoga ćemo se posvađat. Tarantinova polovica dvostrukog releasea Grindhouse koji je izbacio sa svojim najboljim prijateljem Robertom Rodriguezom je univerzalno prihvaćena kao Tarantinovo najslabije ostvarenje te na svim relevantnijim filmskim platformama ima najslabije ocjene. Na vašu sreću ili nesreću ovaj lancun ne pišu oni nego ja, a meni je ovaj film jebeno čudo. S odmakom od 12 godina i pogledom na Tarantinovu karijeru prije i poslije Death Proofa, ovaj film je kao prijelomna točka. Vjerovatno inzerviran što ga je kod Kill Billa studio nagovorio da ga podijeli u dva dijela i ne izbaci onakvog kakvog je htio, Tarantino kao da govori: “e jebite se, od sad radim filmove koje ja oću, kako ja oću i o čemu god ja oću jer sam ja QUENTIN JEBENI TARANTINO!” Kako drukčije protumačiti film u kojem se lik voza uokolo i svojim autom namjerno ubija žene. I to je to, druge radnje i zapleta nema. Čak i bez radnje ovaj film ima neodoljiv šarm kao posveta filmovima jurnjave iz sedamdesetih i osamdesetih, a Kurt Russell u glavnoj ulozi Stuntman Mikea pogađa točno u savršenu tromeđu zastrašujućeg, poremećenog i kul lika. Osobno mi je soundtrack iz Death Proofa najdraži fimski soundtrack ikad, a film je vrijedan gledanja samo zbog sekvence u krčmi gdje barmena glumi i sam Tarantino i koja klimaks dostiže u sceni plesa u krilu uz vjerovatno najbolji gazbeni broj iz cijele hrpe vrhunske glazbe u filmu. Ne dajte da vas IMDB zavara, ovog morate pogledat!

5) Once Upon a Time… in Hollywood (2019)

Na peto mjesto, opet totalno subjektivno, sjeda najnoviji Tarantinov uradak. Bez spojlanja ičeg konkretnog, ovaj film je od svih dosadašnjih Tarantinovih postignuća nekako najsličniji Death Proofu. Ne po suludosti i groteski nego po tome što je film bez neke radnje te je čista posveta i nešto što bi samo Tarantino uspio izvesti. Ovaj put Tarantino se sjeća Hollywooda kakvog pamti s kraja šezdesetih, i to njegove romantične verzije jer je Tarantino šezdesetih bio dijete i takav mu ostaje. Priča o dva ostarjela glumca upakirana je u stvaran povijesni kontekst ubojstava obitelji Manson gdje je stradala mlada glumica Sharon Tate koju u ovom filmu glumi Margot Robbie. Taj povijesni kontekst, kao i u Gadovima, Tarantino malo izmjeni i to je sve što ću o tom dijelu filma reći. Film se ipak uglavnom sastoji od niza scena iz života dva glumca kroz tri-četiri dana njihovih života i prepun je isječaka iz starih filmova i serija kakve je mali Quentin gledao na TV te kadrova vožnje po Los Angelesu u to vrijeme kakvog ga je mali Quentin doživio. I sve je to divno i krasno ali ništa baš posebno. Ono što je baš posebno i što smješta ovaj film toliko visoko gore je zrelost koju poslovični kontrol frik i perfekcionist Tarantino pokazuje. Fokus više nije na napetosti i genijalnim dijalozima iako ih i dalje ima već Tarantino dopušta Bradu Pittu i DiCapriju da iznesu kompletan film na svojim plećima pokazujući svu svoju glumačku genijalnost i usput mameći pokoji uzdah žena u publici (za muškarce se pobrinula Margot). U isto vrijeme Tarantino uspijeva biti suptilan dok doslovno flexa na cijelu industriju jer niti bi ijedan studio ikom drugom dopustio da napravi ovakav film, niti bi itko drugi za ovakav film dobio dvije najveće filmske zvijezde današnjice niti bi ovako nešto s bilo kim drugim osim ove trojice iti malo gledljivo, a Tarantino je sve to uspio. Brad Pitt krade film i ovo mu je vjerovatno uloga života, ali mene osobno najviše veseli Al Pacino. Nevjerovatna je radost vidjeti svog najdražeg glumca u napokon dobrom filmu pa makar i na 10 minuta. Da je bio koji minut više možda bi sjela i nominacija za Oscara ali bit će valjda prilike, zato i čekamo Irishmana.

4) Reservoir Dogs (1992)

Prvi Tarantinov film vjerovatno ulazi u red najboljih debija u povijesti Hollywooda. Reservoir Dogsi su naprosto genijalan komad kinematografije i tu se što drugo nema reći. Za one koji se žale da ne postoji film bez ljubavne priče, da svi filmovi završavaju dosadno sretno, pogledajte ovo i oduševit ćete se. Premisa je jako jednostavna, grupa kriminalaca koji ne poznaju jedni druge idu obaviti posao i sve pođe po krivu. Uvodna scena s razgovorom o Madonni i opravdanosti manče te odma opizdi o glavi i omađija a ostatak filma te ne pušta. Scenarij je savršen, neprobojan a kemija kakvu razvijaju Tim Roth i Harvey Keitel je milina za gledati. Mogao bi o ovom filmu, glumcima, dijalozima, glazbi, likovima i svemu pisat lancun jer svaka scena je klasik kojeg se sjetiš dok šetaš gradom pa onda nastaviš šetat s debilnim sjetnim osmjehom na licu, ali neću jer to naprosto morate vidjeti sami. Ako još niste pogledajte ovo remek djelo odmah jer ovo je tada anonimni Tarantino na vrhuncu snaga, Tim Roth u ulozi slojevitoj ko kapula a Michael Madsen i pjesma Stuck in the middle with you vam nikad više neće biti isti.

3) Kill Bill (2003/04)

Tarantinova posveta samurajskim i kung-fu filmovima vjerovatno je njegov najambiciozniji pothvat ikad. Ovo se ni ne može nazvat filmom jer je toliko ogroman event s toliko različitih elemenata i ljudi u njemu da je možda i bolje što je Miramax uspio nagovoriti Tarantina da ga razbije u dva dijela. Ljudski mozak teško može podnijeti toliko ludila, krvi i akcije u sveukupno 5 sati u komadu gdje film(ovi) nijednom ne zastanu da uvate zraka, a na mene je ostavio neizbrisiv trag jer sam ga gledao (prvi dio) u kinu s, pazite, 6 godina. Pa opet, svi smo hrlili gledati Endgame i izašli smo oduševljeni pa išli još koji put pa valjda i možemo podnijeti toliku gužvu i kaos na jednom filmskom platnu. Radnja je tipična priča o osveti gdje Beatrix Kiddo traži svog bivšeg šefa Billa koji ju je trudnu pokušao ubiti i skoro uspio. Na putu do Billa treba proći kroz niz prepreka te bivših suradnika i sve skupa djeluje kao da gledaš kako netko prelazi levele u Super Mariu. Sve je totalno zadovoljavajuće, a u filmu ima taman dovoljno šarma i britkih razgovora da maskiraju hektolitre krvi i učine ovo iskustvo podnošljivo širokim masama. Glumaca je opet toliko da ih se ni ne isplati nabrajati, a ovaj put najbolja uloga je ona glavna gdje Uma Thurman dokazuje da se s Tarantinom jednostavno kuži. Soundtrack je svoja priča, glavnu temu ste vjerovatno čuli na 200 različitih mjesta a da niste ni znali da je to tema iz Kill Billa, za Nancy Sinatru do ovog filma niste čuli sigurno 30 godina a outro i creditsi s Malaguenom Salerosom je savršen pečat na ovo remek djelo pretjerivanja i ludila nanajbolji način. Jedva čekamo najavljeni Tarantinov cut gdje će spojiti oba filma u cjelovito iskustvo kakvo je i sam zamislio kad ga je pisao.

Disclaimer 2: Ja se između prva dva filma jednostavno ne mogu odlučiti koji je 1 a koji 2, ali svi znate koji su to pa da ne duljimo, oba zajedno sjede na pijedestalu filmske povijesti:

1a) Pulp Fiction (1994)

Tarantinov drugi film, najpoznatiji njegov film, kritički najslavljeniji i nezaobilazan dio svake rasprave o najboljim filmovima ikad te dio skoro svačije All-time TOP 10 liste. Pulp Fiction je u ovih 25 godina postao više od filma, nadrastao je i Tarantina i Hollywood i postao dio opće kulture. Djeca danas znaju što je Misirlou, svatko zna kako se i zašto u Europi naziva Quater pounder with cheese, Ezekiel 25:17 je jedini citat iz Biblije koji svatko zna na pamet pa makar bio i lažan. BMF takujini se masovno prodaju po internetima, u maškare se ide u odijelima i s plastičnim pištoljima. Od Pulp Fictiona se prave memesi i gifovi, da nije tog filma danas se nitko ne bi sjećao John Travolte. CD sa soundtrackom iz Pulp Fictiona neprestano se vrtio u našem obiteljskom autu, sve sam pjesme znao napamet kao dijete prije nego sam film i pogledao. Uz sve te pohvale, nagrade i reference, Pulp Fiction je vlasnik još jednog rekorda kojeg Tarantino nije ni svjestan, a to je rekord za najgluplji prijevod naslova filma na hrvatski jezik: Pakleni Šund. I svi sve znamo o Šundu i gledali smo ga na desetke puta, a nitko od nas ne zna prepričat radnju. Jer iste ni nema, bar ne kohezivne a to ne sprječava film da svakoga iznova oduševi. Sve djeluje kao hrpa skečeva koje je Tarantino kroz godine pisao i na kraju skupio pa nekim likovima povezao u neponovljivu nakupinu koja se desi jednom u povijesti. I opet se svi divimo dijalozima, urnebesnoj pretjeranosti u svemu, i… glumi. Travolta, Jackson, Thurman, Willis, WALKEN!!!, Keitel (o Bože, Keitel!), Roth, QT osobno uz ulogu života Vinga Rhamesa čine Pulp Fiction nečim što će ostati za vjeke vjekova i jedan od vrhunaca pop kulture naše generacije. Objašnjavati nekome što točno Pulp Fiction izdvaja od ostalih smrtnika i njihovih uradaka je ekvivalent pokušavanja naučiti sikiru plivati. To se mora vidjeti na svoje oči jer kad gledaš znaš da svjedočiš nečem posebnom i da je to to.

1) Inglorious Basterds (2009)

I šečer na kraju, film koji kad bi ga nekome išli prepričat taj bi mislio da se drogirate. Kvalitetom po meni ravan Pulp Fictionu, ono što ih odvaja jest činjenica da se Gadovi mogu pogledati više puta i u svakoj prilici, dok za Fiction baš moraš biti u tom nekom posebnom raspoloženju. Tarantino je u Gadovima svijetu otkrio Cristopha Waltza, a 2009. smo svi konačno shvatili da Brad Pitt nije samo holivudski ljepotan već jedan od najvećih glumaca modernog doba. Radnja smještena u Drugi svjetski rat u okupiranoj Francuskoj pleše po istom onom rubu škakljivosti kao i Django, samo što ovdje Tarantino zadovoljštinu daje Židovima mjesto crncima. Povijesni kontekst daje Tarantinu okruženje rata u kojem je sve moguće i tako mu omogućava da ispolji svu svoju ekstravaganciju koju je držao u sebi. Što se dijaloga tiče, ovo je Tarantinov najjači scenarij. Što se napetosti tiče, prva scena u filmu je školski primjer polaganog građenja i napumpavanja osjećaja nelagode. Waltz je sa svojim poručnikom Landom uspio ono što mnogi traže ali nikad ne nađu kod negativaca, onu perfektnu među zastrašivosti i šarma. Ovo je i Tarantinov najsmješniji film, doslovno u svakoj sceni možeš plakati od smjeha što je dosta ironično za tešku tematiku i to je još jedan dokaz Tarantinove genijalnosti. Treći čin u kojem sve dolazi na naplatu a Tarantino mijenja povijest je 45 minuta u kojima možete samo zjapiti u ekran otvorenih usta ili plačući od smijeha urlati “KOJI JE SAD OVO KURAC?!?!?” a da vas nitko ne gleda čudno jer svi imaju taj isti osjećaj u grudima. To vam je moć Quentina Tarantina, modernog Hitchcocka i zadnje poveznice milenijalaca sa zlatnim dobom Hollywooda.

=> eto, gotov sam sa svojim prskanjem fanboyinga prema svom osobnom junaku, bar za sad. Jer dalje nam slijedi honorable mentions specijal o Tarantinu, a to su filmovi koji se ne smatraju isključivo njegovima ali je u njima imao više ili manje utjecaja. Čitajte i primajte ove sugestije, pokazujte ove filmove curama, dečkima i djeci (ne premaloj).