Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Toronto, 1971. Massey Hall. På scenen i sin fødeby sitter en melankolsk og preget Neil Young. De fem foregående årene har satt sine spor. Opioidene herjer musikk- og kunstmiljøene han vanker i. Heroinen tar venner og kjente, flere av dem til grava.

Young synger:

«I've seen the needle and the damage done, a little part of it in everyone».

Det er hjerteskjærende lyrikk, men ikke bare det. Låta vekker en kraftfull frykt i oss: Det bor litt avhengighet i alle. Og går nåla i armen er skaden skjedd. Utfallet er sikkert som banken, mener Young:

«..every junkie's like a settin' sun.»

Det er ikke sjelden kost at politiske forslag går fra skisse til lov ved hjelp av frykt-retorikk. Nå tror jeg ikke det har seg slik at Youngs tekster fant veien over havet for førti år siden og ble til norsk ruspolitikk. Eller at han ville stått inne for den. Men begrunnelsene som ligger til grunn spiller på den samme skjebnetunge fortellingen av uunngåelighet: Hvis lovens knyttede never ikke slår fra seg på rusfeltet, går det ille.

Og det gjelder ikke bare de tyngste stoffene. Rusmidlenes skadevirkning, på den som bruker selv eller på andre, nyanseres i liten grad. Dop er dop. Et trekk, og du er hekta.

Youngs låt minner meg om fatalismen som preger den norske narkotikapolitikken. Fordi mange opplever narkotika som en trussel mot folkets vel og ve, vil de reservere samfunnet fra den. Når dop tar liv, er det best om den forsvinner.

Det er etter en slik nullvisjon vi har innrettet politikken. Forbudslinja: Fordi det er viktig å beskytte folk må vi forby. Myker vi opp lovverket, mener tilhengerne av denne linja, vil flere rammes og flere lide.

De har et sterkt patos å argumentere ut ifra. Foran seg kan forbudstilhengerne skyve vonde og nære historier om rusmisbrukerne, og om konsekvensene det har for venner, familier og kjærester.

Historiene utløser naturligvis empati med dem det gjelder. Men også med dem det kan gjelde i framtida. Rusens neste ofre. For mange er det her det skjærer seg. Medfølelse og sympati med nåværende og potensielle rusmisbrukere blir et argument for å aldri slippe narkotikaen fri, for aldri å vike fra dagens linje.

Men i ruspolitikken bør vi la empatien vike. Forbudslinja gir ikke resultatene den lover. Vi er ikke engang i nærheten. Folk ruser seg og dør, til tross for knallhard håndheving fra politiets side. Folk kjører narkotika over grensene, til tross for at smugling kan føre til lovens strengeste straff. Fengslene fylles opp av narkotikaforbrytere, på gata kjeppjages narkomane fra underganger til undergangen.

Hvis du føler med rusbrukere bør du støtte en politikk som tar utgangspunkt i den verden du lever i - ikke utopien. Narkomane får det ikke bedre av at avhengigheten er en forbrytelse. Ingen blir friske fordi sykdom straffes med bøter og fengsel. Når det gjelder utforming av ruspolitikken bør vi strekke oss i det lengste for å overkjøre empatien med de mange enkeltskjebnene vi ser, og heller rette oppmerksomheten mot totalregnskapet. Det går med underskudd så det suser - i både kroner og menneskeliv.

Ingen bør være overrasket over at forbudslinja har svikta. For å si det fritt etter Aksel Sandemose: Verden er ikke så enkel som avholdsfolket skal ha det til. Det skal deler av norsk høyreside ha ros for å ha forstått tidligere enn andre. I 2011 skrev redaktør i Minerva, Nils August Andresen, i denne avisa at «når man fører krig mot menneskenaturen, taper både staten, samfunnet og narkotikamisbrukerne». Han hadde rett da, og han har rett nå.

Siden den gang har flere og flere åpnet øynene for hvor mislykket narkotikapolitikken er. I årets partiprogrammer går flere inn for å dempe justissektorens involvering på rusfeltet. Ansvaret for de som sliter med misbruk av alkohol eller narkotiske stoffer, hører helsesektoren til. Lidelsen noen påføres av narkotika, skal møtes med hjelp og behandling - ikke håndjern.

Det finnes ingen offisielle tall på hvor mye av justissektorens samlede ressurser som går med på bekjempelse av narkotika. Verken Justisdepartementet, Politiet eller domstolene fører et slikt regnskap.

Det nærmeste vi kommer er beregninger Eirik Løkke og Torstein Ulserød gjorde for Tankesmien Civita i 2015. Med en rekke gode forbehold om begrensinger i tallmaterialet de hadde tilgjengelig, kom de frem til at det koster staten mellom tre og fem milliarder i året å håndheve dagens narkotikaforbud. I justissektoren alene. Det er en ressursbruk vi ikke bør stå inne for.

Men heldigvis falmer tapetet i forbudets hus. Hele grunnmuren det er bygget på vakler. Til unnsetning kommer imidlertid stadig flere ressurser til oppussing. Nøyaktig hvor mye det er snakk om, vet vi som nevnt ikke. Og basert på de begredelige resultatene dagens politikk gir, samt Civitas kostnadsanslag, er det ikke i forbudstilhengernes interesse å regne på det heller.

Det er på tide offentligheten får skikkelig innsyn. Ressursbruken bør frem i dagen. Etter femti år og milliarder av kroner er det på tide at bevisbyrden for forbudspolitikkens framtid legges på tilhengerne av den.