I den digitale tidsalderen er det lett å glemme naturressursenes betydning. I Norge er vi likevel i ferd med å oppdage hva som skjer når en kilde til rikdom er begrenset og ikke lenger en selvfølge. Vi skal i flere tiår framover ha store inntekter fra olje og gass, men vi vet samtidig at eventyret går mot en slutt. Karbonsamfunnet må avvikles. Likevel er det tungt å få forståelse for at havet er en helt vital del Norges framtid. For ikke å snakke om vår historie. Konseptet Norge kan ikke tenkes uten forbindelsene til havets ressurser.

I dette perspektivet er det interessant at SV-representantene Torgeir Knag Fylkesnes, Audun Lysbakken og Kirsti Bergstø fremmer et grunnlovsforslag om at havressursene skal eies av det nasjonale fellesskap og forvaltes av befolkningen langs kysten. I utgangspunktet kan det virke som overflødig markeringspolitikk. I dagens havressurslov fastslås det at «dei viltlevende marine ressursane ligg til fellesskapet i Noreg». Samtidig viser praksis at dette ikke har vært til hinder for en økende privatisering av marine ressurser, bl.a. gjennom fiskekvoter og omsettingen av disse. Så seint som i 2013 avgjorde høyesterett, med knappest mulig flertall, at det ikke kunne deles ut fiskekvoter som i prinsippet var evigvarende. Dagens regjering har likevel nedfelt i sin plattform at den skal «legge til grunn at strukturerte kvoter skal være tidsubegrenset». Høyrekreftene har på ingen måte oppgitt forsøkene på å privatisere havressursene.

Det pågår en langsom og seig strid om eierskap og uttak av fiskeressursene. Prinsippet om at de viltlevende ressursene tilhører fellesskapet, utfordres av at det er skapt et marked for kjøp og salg av fiskekvoter. Dette åpner for argumenter om at kvotene også må ha status som eiendomsrett. Hvis utviklingen fortsetter i samme retning som nå, kan de enorme verdiene som ligger i fiskerettigheter, havne på private hender for evig tid. Forslagsstillerne fra SV har rett når de hevder at et slikt syn på havressursene bryter med den hevdvunne statusen disse har, og som Stortinget har slått fast ved flere anledninger. Eiendomsretten skal i utgangspunktet ligge hos fellesskapet. Dette fellesskapet har aldri frasagt seg eiendomsretten til fiskeriressursene. Likevel utfordres prinsippet gang på gang, bl.a. gjennom endring av forskrifter.

På slutten av 60-tallet hadde vi nesten klart å utrydde silda. På 80-tallet var det overfiske av torsk i nord og vi fikk «svart hav». Fiskeri er en næring der forvaltning av ressursene må gå foran alle andre hensyn. Da er den beste løsningen å forene felles eierskap med privat verdiskapning.