Nylig ble statsminister Erna Solberg glad og beveget. Hun besøkte en dagligvarebutikk i Drammen og deres solidariske innsats for å ansette innvandrere, og hva ledelsen fikk tilbake av lojalitet, arbeidsglede, takknemlighet og innsats. Men den historien har en bakside som verken Erna Solberg eller andre snakker om.

Butikksjef på KIWI XL på Strømsø senter, Siyamak Nemati, måtte innrømme at pulsen var høy da selveste statsminister Erna Solberg entret butikken den nest siste dagen i mars. Namatis familie er flyktninger fra Iran. Nå driver han landets nest største Kiwi-butikk med 52 ansatte, hovedsakelig innvandrere som oser av stolthet og arbeidsglede over å få være med på laget og tjene egne penger.

Kiwi-ledelsen har som målsetting å ansatte tusen medarbeidere med innvandrerbakgrunn. Kiwi-ledelsen fortalte Solberg at det stråler av de ansatte når de undertegner arbeidskontrakten etter endt prøvetid.

Statsministeren var svært fornøyd med det hun fikk se. Hun hadde ikke opplevd noe tilsvarende noe annet sted i landet, sa hun, og hun understreket at jobb er nøkkelen til integrering. Så langt er alt vel, men hvordan står det egentlig til med arbeidsmarkedet for ansatte som verken har høy utdannelse eller snakker perfekt norsk? Og hvordan står det til med arbeidsmarkedet i dagligvarebransjen generelt?

I min lokale butikk på den andre siden av elva i Drammen skjer det noe som har gjort meg trist. Der står unge, friske og flinke arbeidstakere og roper på kunder i kassakø for at de skal velge automatiske kasser i stedet for de bemannede. Slik forbereder de sin egen arbeidsledighet.

Min lokale matbutikk har utsøkt service og egen kjøttdisk. Der står det blide ansikter og finner fram alt det jeg trenger. I tillegg gir de gode råd og kapper fårikålkjøttet akkurat slik jeg ønsker der. Vi diskuterer alt fra ingrediensene i Earl Grey te til lagringsprosesser i fransk ost.

Selvsagt har jeg i det siste lagt merke til kassene helt til venstre i butikklandskapet, der alt skjer automatisk i ubemannede kasser. Jeg har brukt disse automatkassene også, men til nå bare de dagene jeg ikke har altfor mange varer i kurven.

Imidlertid har jeg lagt merke til at automatiseringen blir stadig bedre og derfor mer utbredt. Mens jeg før måtte lete lenge før jeg fant agurker på displayet, har også de nå fått strekkoder som du bare kan dra over en glassplate, og vips – så er det bare å dra kortet. Det trengs ingen ansatt for å gjøre det.

Nylig la jeg merke til ett av de blide ansiktene i kjøttdisken som ropte på meg og andre i den lille køen av kunder. «Bruk automatkassene!» «Her er det ingen kø!», ropte hun, og jeg gjorde som hun sa. Jeg tror hun følte at vi kjente hverandre litt, og derfor ble vi stående og prate.

Hun sa hun aldri hadde hatt en mer deprimerende jobb. For få måneder siden hadde hun fått drømmejobben som en kyndig veileder i kjøttdisken. Nå var jobben hennes å overtale folk til å la være å bruke de ansatte i butikken, slik at arbeidsgiver kunne kutte antallet ansatte. Som hun sa: Hennes jobb var nå å gjøre seg selv overflødig – og arbeidsledig.

Dette kalles det digitale skiftet, og vi blir fortalt at dette er en naturlig utvikling. Å hindre utbredelse av automatiske kasser er som å tviholde på gamle skrivemaskiner, blir det sagt. Det digitale skiftet er kommet for å bli, og i andre land er det kommet så langt at full sysselsetting ikke lenger er et mål. Der vil man innføre borgerlønn, altså gi statlig lønn til friske mennesker som ikke jobber.

Kan vi så beholde de ivrige innvandrerne på Kiwi, samtidig med at det digitale skiftet kommer, enten vi vil eller ikke? Jeg er ikke så sikker.