Kommentar

Jag är inte sjuk, jag är bara svensk

Av Astrid Meland

Svenskene tror nordmenn er ekstreme rasister når vi debatterer norsk kultur. Det er typisk svensk.

Oppdatert 31. januar 2013

Dette er en kommentar. Kommentaren gir uttrykk for skribentens holdning

Artikkelen er over syv år gammel

Les innleggene i debatten:Danskjävlar, Martin Aagård i AftonbladetSvensk kunnskapsløshet, Aslak Norge i VGSvensk kulturimperialisme, Hilde Sandvik i BTKliv ner från barrikaderna, Martin Aagård i AftonbladetRaljant om nynorskan, Mats Kolmisoppi i Aftonbladet

Svenskene utmerker seg for tiden i sin spesialgren: Å finne ekstremisme og rasisme over alt.

Er det Utbildningsdepartementet som har utlyst en stor pengepremie til de flinkeste jegerne?

I det siste har svensker på fullt alvor diskutert hvorfor det er rett å fjerne tegneserien Tintin fra bibliotekene, og karakterisert Thorbjørn Egner som høyreekstrem retoriker.

Går for seier

Konkurransen i spesialgrenen må altså kunne karakteriseres som knallhard.

Men den svenske kulturjournalisten Martin Aagård går for gull.

I Sveriges største avis Aftonbladet slår han fast at den norske debatten er rasistisk og kaller det norske kulturklimaet ekstremt.

Kan det være Jonas Gahr Støre han snakker om? Eller er det biskop Kvarme?

Begge har deltatt i kulturdebatten som begynte å rulle i januar.

Debatten er ikke rasistisk. Den handler om hva som er bra og bevaringsverdig ved norsk kultur. Vi har fått interessante diskusjoner om sosial kapital og velferdsstat.

(saken fortsetter under tegningen)

Byfolk på bøgda

Det må være rart å komme som svensk kommentator til Norge i metroseksuelle motebukser og gelé i håret.

I Norge går folk rundt i selbuvotter, til og med på hippe utesteder.

I Sverige er det bare seks prosent som har folkedrakt. Bare 10 prosent av befolkningen bor nord for Stockholm.

Da blir klær med folkloristisk innslag veldig synlig. Det er klart det oppstår kognitiv dissonans når til og med frikerne går i lusekofte.

Der ingen sier noe

Det er også rart å dra som norsk kommentator til Sverige.

Jeg dro til Malmö i fjor for å skrive om drapsbølgen der. Det var vanskelig.

Avisene forvirret meg. Ingen forklarte hvem de kriminelle var og hvilket miljø de kom fra. I Sverige er signalementet på kriminelle absurd diffuse. Hovedregelen er at etnisk bakgrunn ikke skal nevnes.

Det løsnet først da jeg begynte å ta drosje.

Taxisjåførene fortalte om gjenger som slåss om territorium, ulovlige nattklubber, damer, smugling. Sjåførene beskrev stadig mer voldelige oppgjør mellom ulike etniske bander i byen.

Men forskerne hadde jo sagt til meg at etnisitet var irrelevant?

En bosnisk sjåfør lo høyt og fortsatte sin historie om gjengkrigene mellom somaliere og bosniere.

Unntatt offentlighet

I Sverige tror eliten faktisk at folk flest ikke tåler Tintin og Egner. Sånt må undertrykkes og holdes borte, ellers blir alle rasister.

I fjor offentliggjorde Statsministerens kontor et skriv som skulle knekke fordommer mot innvandring. Informasjonen var så infantil at det ikke kunne forstås på annen måte enn at det svenske departementet tror folk er pappskaller som sluker alt de blir fortalt.

I mangelen på fornuftig informasjon har det oppstått et vell av høyreekstreme blogger som forsøker å forklare alt med rase.

I det samme rommet boltrer det høyrepopulistiske partiet Sverigedemokraterna seg. Nå har de 12 prosent oppslutning.

Partiet oppsto i Landskrona der gamle industriarbeidere ble arbeidsledige og opplevde sammenstøt med innvandrere. Sosialdemokratenes svar var bare at det ikke var noe problem. De tok feil.

Den svenske forfatteren August Strindberg mente at i Sverige var konsensusen så sterk at de eneste opposisjonelle av ren nødvendighet også måtte være sinnslidende.

At vi i Norge bare har Fremskrittspartiet, mens svenskene har Sverigedemokraterna hvor medlemmer sprøtt nok gikk i naziuniform inntil nylig, tyder på at han var inne på noe.

Janusansiktet

Det Martin Aagård ikke forstår er at den offentlige debatten i Norge ikke er så forskjellig fra den folkelige debatten.

Det er fordi han er fra Sverige.

Han blir engstelig når han ser at norske medier er tøffere enn i Sverige. Han tror dette betyr at debatten er tilsvarende hardere i folkedypet.

Men det norske ordskiftet er preget av lite berøringsangst overfor hva folk flest er opptatt av. Vi har lite av den svenske ovenfra og ned-holdningen. Mens det blir telefonstorm i Sverige når programlederen snakker skånsk, er terskelen for å delta i debatten lavere i Norge enn i alle andre land.

På svensk leser jeg for tiden som oftest skriveriene til sosialsekretær Berit von Gyllencreützer af Björkesund och Helgö al Abdulhassis (sjekk det jålenavnet!).

Hun skriver at vi bør kalle «overfallsvoldtekt» for «overraskningssex» og at dette er en kultur man må lære seg å forstå.

Noen tar henne seriøst. Det er forståelig. Hele Sverige fremstår jo så ofte som en parodi.

Publisert: 31.01.13 kl. 10:00 Oppdatert: 31.01.13 kl. 16:18