תלמידה מוכשרת שהיתה לי לפני סמסטרים אחדים בסדנה לתסריטאות הוציאה בסרט הגמר הקצר שכתבה את תסכולה על לימודי האנתרופולוגיה שלה. הסרט סיפר על פרופסורית פוסט־מודרניסטית בשם "רלטיווה שטראוס", השולחת תלמיד שלה בשם "בלינדמן" — אכן, עיוור גמור לסביבתו — לחקור את טקס ייצור הכדים של שבט נידח. אחרי תלאות רבות שעוברות עליו בחברת מי שמעמיד פני מתורגמן בשבילו ("פרוטנדה" שמו), מתברר לו ולצופים שהשבט כולו מפוברק, והכדים בטקס הם מתוצרת איקאה. למעשה, כל האקספדיציה המדעית הזאת היתה ניסוי משוכלל שנערך באנתרופולוג הצעיר עצמו. הסרט נגמר בזה שבלינדמן, שראה סופסוף את האור הפוסט־מודרני, משתף פעולה עם מעניו ומרצה על המחקר שנערך בו בכנס מדעי, על רקע מצגת שכותרתה "האנתרופולוגיה כחתירה תחת העצמי: החוקר כנחקר, השדה כמטאפורה, המחקר כתיקון". התסריט נגמר במשפט הפתיחה של ההרצאה של בלינדמן: "אנו גאים להציג בפניכם את פרדיגמת הזרת העצמי".