UTOČIŠTE ljudi koji su živeli na salašima, ali i kutak za običan svet koji je oduvek voleo pravi bircuz. Onaj bački, boemski, sa kvalitetnom hranom i, naravno, dobrom tamburaškom muzikom. Znalo se da kad ovde zasvira tamburaška "banda", takve nema nigde na severu Bačke.

Ime, pomalo neobično. Tradicija se već meri decenijama. Reč je o najstarijoj kafani u Somboru. O čuvenom, vazda popularnom i hvaljenom "Lončiću". Osnovana je odviše davne 1884. godine, a nalazi se u Ulici Miloša Obilića broj 8. Kad Somborce pitate: "Gde je 'Lončić'", bez razmišljanja će vam odgovoriti: "Samo tražite kružni tok i najstarije gradsko naselje Prnjavor".

Mnogo godina je ova kafana bila i svratište salašara. Tačnije, njihov drugi dom, kada sa svojih udaljenih salaša dođu u varoš. U dvorištu i pod strejama kafane ostavljali bi konje i kola i odlazili u varoš: na pijacu, vašare ili u crkvu. Najčešće su odlazili na varošku pijacu kako bi prodali ono što su proizveli: mleko, sir, jaja, voće i povrće, meso... Znalo se da će ih, po povratku, sačekati otimareni konji za koje je, kao i za sve ono što su imali u kolima, bio zadužen neko od pomoćnih radnika kafane.

- Salašari bi svraćali u kafanu na rakiju, vino, špricer. Često su i gostima plaćali piće. To je bila neka vrsta vraćanja duga vlasniku kafane koji je angažovao pomoćnog radnika da im pripazi konje i imovinu. On bi obavezno dobijao bakšiš - kao da lista bogat letopis "Lončića" Aleksandar Katić, sin Jele i Lazara Katića, sadašnjih vlasnika ovog boemskog mesta. - Ovde su se, nekada davno, održavali i razni skupovi i politički zborovi.

Prvi vlasnik kafane bio je Bogoljub Hiđoš, kome je pomagala supruga Eržebet. Godinima je "Lončić" menjao vlasnike, ali ne i enterijer. Zgrada je ostala ista kao pre mnogo decenija, mada je s vremenom morala da se malo dotera. Dotrajale stolove i stolice vlasnici su popravljali ili zamenjivali autentičnim. Oblik čaša, šank, karirani stolnjaci... Sve je isto kao nekada.

Laza sa orkestrom iz Apatina uveseljava goste

Lazar i Jela Katić o kafani brinu od 1977. godine, a kafanskim poslom uglavnom se bavi Aleksandar. Kafanski letopis je prepun lepih uspomena. I dragih gostiju. Pa i raznih zgoda i nezgoda. Zabeležen je, pre mnogo godina, i ovaj događaj: došli u kafanu roditelji sa tek krštenom bebom. Jedna, druga, treća tura. I bebi, izgleda, prijala kafanska atmosfera, pa se ućutala. A roditelji, onako veseli, poželeli da promene kafanu. I krenu bez deteta. Jednostavno, maligani su učinili svoje tako da su bebu zaboravili u kafani. Srećom, hitri konobari su bebu brzo predali roditeljima. Naravno, u drugoj kafani.

Ili ova, takođe istinita dogodovština: gost Franja Krnčar Tuntika, inače nadničar, jednog je sumornog dana 1992. godine stajao kraj šanka, kada je vlasnica Jela ispred kafanskih vrata ugledala najlon kesu. Zamolila ga je da je donese. Kad je otvorila, u trenu je zanemela. Unutra su bili svežnjevi deviza. Brzo je izbrojala 8.000 nemačkih maraka. Sve je prijavljeno policiji kako bi se pronašao vlasnik novca, a Franja je novu čašicu rakije popio na veresiju, jer u džepu nije imao ni žute banke!

U godinama što su prohujale u "Lončić" su, kao gosti, svraćali ugledni Somborci, boemi, boljestojeći seljaci, običan svet... Poslednje dve decenije ovde dolaze i mlađi gosti kako prekinuli tradiciju svojih dedova i očeva.

Zvonce za turu pića

U KAFANI "Lončić" i danas postoji odvojeni prostor za kartaroše, koji uz priču i piće prekraćuju vreme. Pored stola je i malo zvonce kojim gosti dozivaju konobara da ponovi turu pića.