Men när vi ställer frågor om det verkligen kan stämma att så många unga behöver sådan behandling för att må bra i sina kroppar, bemöts vi med att vi är intoleranta personer som inte begriper våra barns bästa. Vi som lever närmast våra barn, har känt dem i hela deras liv och ser deras lidande varje dag, misstänkliggörs på ett sätt som vore otänkbart i alla andra delar av vården.

Kritiska frågor om allvarliga biverkningar av hormonbehandlingar leder till att vi utestängs från de anhöriggrupper som hålls. Detsamma händer när vi frågar om vilken vetenskap som visar att fysisk könskorrigering leder till att de unga mår bättre på sikt eller ens att självmordsrisken minskar.

Våra barn har ofta mått dåligt tidigare, och en del har neuropsykiatriska diagnoser i botten. En del av oss har upptäckt att våra barn har levererat rena lögner i bakgrundsinformationen till vården, men ignoreras när vi vill rätta fakta. Flera av oss har till och med blivit anmälda till socialtjänsten och hotade att bli fråntagna vårdnaden av våra barn om vi inte går med på att de ska behandlas med könskonträra hormoner och få sina bröst bortopererade.

Transvården hävdar att nästan ingen ångrar sig. Men deras slutsatser bygger på gamla studier från tiden före den massiva ökningen av unga personer, framför allt flickor, som upplever könsdysfori. Siffrorna gäller huvudsakligen personer födda som män som i mogen ålder fattat sitt beslut, och bara dem som ändrat tillbaka sitt juridiska kön. De som av skam över sitt felbeslut eller någon annan anledning inte vill ge sig tillkänna för transvården, eller rent av tagit sitt liv, finns inte med i underlaget.