Hun nikker og undertrykker et smil. Hun virker tilbageholdende, næsten genert, men når hun taler, bliver der tavst. Fra sin talerstol ved EU-topmøderne, ved G20-topmødet, ved natlige krisemøder i EU, og når hun beder Storbritannien om at være mindre selvisk og bakke op om hendes plan, bliver der stille. Når hun plæderer til de andre lande om at skynde sig igennem forfatningsændringer, der kan binde EU’s 27 lande tættere sammen for dermed at redde euroen, bliver der lyttet. Og når hun kræver klarhed fra Grækenland, bliver der nikket. Tysklands kansler Angela Merkel er et magtfuldt menneske, måske det mest magtfulde i Europa lige nu.

»De andre er bange for hende,« siger en italiensk diplomat til det tyske Die Zeit og tilføjer, at det ikke kun er, fordi den tyske kansler repræsenterer Europas største land.

»Hun er så stærk, fordi hun er den mest seriøse blandt regeringslederne.«

En repræsentant fra et mindre EU-land trækker vejret dybt. Så siger han: »Kansler Merkel er en meget magtfuld kvinde«. Hvorefter han går i stå.

Eller som tidligere præsident for EU-kommissionen, Romano Prodi siger: »Ladyen træffer beslutningerne.« Hun bestemmer. Og den franske præsident holder siden den efterfølgende pressekonference, der forklarer beslutningerne for de andre.

»Tyskland har taget lederskabet på sig,« siger Dr. Tilman Mayer, professor i statskundskab ved universitet i Bonn, der forsker i politisk kultur, nationsteori og tysk patriotisme. »Men det er et modvilligt lederskab.«

Den modvillige hegemon, skriver tyske aviser ligefrem om Tysklands nye position i EU-redningsindsatsen. Kansler Angela Merkel er ikke vant til rollen, og når hun tager føringen i europæisk politik, gør hun det kun, fordi hun skal. Fordi hun føler sig tvunget, når Tyskland, som Europas største økonomi, nu ser ud til at være det eneste land, der er stærkt nok til at kunne bære de andres byrde.

»Tyskland er den eneste, der stadig har øjne at se med blandt alle de andre blinde,« siger Heinz-Jürgen Axt, professor i statskundskab og forsker i Europæisk integration og Tysklands rolle i EU ved universitetet i Duisburg-Essen, polemisk.

For selv om Tysklands økonomiske situation ikke er god, så er den stadig bedre end Grækenlands, Italiens, Spaniens, Portugals. Tysklands BNP er steget omkring syv procent og eksporten er vokset med 25 procent siden midten af 2009. I det tredje kvartal er den vokset med 0,5 procent, hvilket er 2,5 procent mere end i 2010, og arbejdsløsheden er på sit laveste siden genforeningen. Imens er eurozonen gledet længere og længere ind i en økonomisk krise, som nu truer med at pille EU fra hinanden.

»Men i Tyskland har man traditionelt set ikke brudt sig om at påtage sig magtens rolle,« siger Tilman Mayer fra Universitetet i Bonn om Tysklands modvillige lederskab. Hvorfor? »Tja,« siger han og lyder, som om svaret giver sig selv. »Man har et problem med magt.«

Taler ikke om magten

Man har et problem med magt. Man har et problem med dominans. Man har et problem med nationale interesser. Fordi man har et problem med Anden Verdenskrig.

Og Angela Merkel sidder alligevel for bordenden. Her har hun har siddet til eurolandenes krisemøder i Bruxelles i slutningen af oktober. Her har hun siddet til EU-landenes topmøder og til G20-landenes krisemøde i Cannes om de internationale finansmarkeder. Angela Merkel vil ikke lade Storbritanniens premierminister David Cameron slippe af sted med at afvise skat på finansielle transaktioner, lod hun forstå i ugen. Hun vil kæmpe for at få de forfatningsændringer, der skal øge den europæiske integration og dermed styrke euroen i begyndelsen af december har hun understreget. »Hvis euroen falder, falder Europa,« har hun belært de andre om. »Europa er i sin største krise siden Anden Verdenskrig.« Hun har sat alt ind. Sagt til sin egen befolkning, at Tyskland har ansvaret. Truet med hårde ord, fordi hun ved, hvor skeptiske de er, og fordi hun ved, at befolkningen føler, at de betaler og betaler for Grækenlands uansvarlighed. Hun har sagt til de andre europæiske lande, at de ikke må svigte. Og hun ved, de lytter; hun ved, de bliver nødt til at lytte. ’Hvad regeringen i Berlin ikke ville kunne gøre for at redde euroen,’ lyder det fra de andre statsledere rundt omkring i Europa.

De kræver det ikke, de beder om det. Uden Tyskland, ved de, kan krisen ikke løses, og euroen ikke reddes. Hvor Tyskland tidligere har anerkendt sin position i Europa uden at tale højt om det — hvor enhver tysk regering tidligere har været dygtig til at minimere sin politiske rolle, når det gjaldt — er Tysklands økonomiske magt nu blevet politisk. Igen og igen har man set skulderen på Angela Merkels blommefarvede habitjakke ramme sin franske kollegas Nicolas Sarkozys sorte. Igen og igen har man set deres hoveder røre hinanden i en fortrolig bevægelse. Igen og igen har de stillet sig op på hver sin talerstol for at fortælle de andre lande, hvordan de vil have det. »Vil Grækenland blive i eurozonen?« lød det utålmodigt fra Nicolas Sarkozy sidst i oktober, mens Merkel nikkede. »Vi håber det. Vi håber det indtrængende.« Merkel nikkede igen. Det så ikke ud, som om hun håbede det. Det så ud, som om hun krævede det.

Altid i midten

Tyske kanslere efter 1945 har konsekvent forsøgt at sætte sig i en mellemposition. Ifølge Tilman Mayer fra universitetet i Bonn har man traditionelt overladt ansvaret til USA — eller når det gjaldt europæiske spørgsmål — til Frankrig og Storbritannien. Man har forceret Europas enhed uden selv at stå i spidsen. Den tyske selvforståelse har handlet om at bygge gode biler og gode maskiner - ikke om at påtage sig et politisk lederskab i Europa. Slet ikke et militært. Selv om Tyskland påtager sig et større ansvar i internationale militære opgaver end i 60’erne og 70’erne, så er de stadig langt fra den dominerende styrke i eksempelvis Afghanistan, understreger Heinz-Jürgen Axt, der er professor i statskundskab og forsker i Europæisk integration og Tysklands rolle i EU ved universitetet i Duisburg-Essen. I stedet står man på plads tre eller fire.

Og man har aldrig tidligere set, at Tyskland er gået foran, som vi ser det i dag.

»Det er der, man har stået, i skyggen af de andre, som man selvfølgelig har bakket op og skubbet til,« siger Tilman Mayer fra universitetet i Bonn.

Helmuth Kohl fra kristendemokratiske CDU for eksempel, der var kansler fra 1982-98 var en karismatisk leder og en eksponeret politiker. Men en ledende personlighed i international politik og i det europæiske samarbejde var han ikke. Eller Gerhard Schröder fra socialdemokratiske SPD, kansler fra 1998 til 2005 og Merkels forgænger. Han havde også de lederegenskaber, der kræves for en international politiker — også han gled også let hen over magten.

»Det hører simpelthen med til den diskurs, der er fulgt efter Anden Verdenskrig,« siger Tilman Mayer.

Dragen beskytter guldet

Det er let at forstå, hvorfor. Dagen efter at Angela Merkel og eurozonens 16 andre medlemmer blev enige om at sløjfe halvdelen af Grækenlands gæld mod en række krav til Grækenland, blandt andet at bankerne skulle tvinges til ansvarlighed, blev plakater med hendes billede hængt op over hele Athen. Hun var klædt som en SS-soldat; hagekorset, hun bar om armen var oversået med EU-stjerner.

Folk protesterede i Athens gader, og de sammenlignede med Tysklands besættelse under Anden Verdenskrig. Storbritanniens premierminister David Cameron bliver citeret for at sige, at euro-krisen ikke kan være så faretruende, som Angela Merkel konsekvent siger og kritiserer, at hun ikke vil involvere den europæiske centralbank i at pumpe penge i de skrantende økonomier. Ved G20-mødet i Cannes, blev der mumlet på gangene, og politiske kommentatorer foreslår, at det ikke er den græske statsleder Panderou, men Angela Merkel, der bør gå af, som en skriver i den Hollandske avis De Volkskrant.

»Tyskland bliver mere og mere sat i rollen som den onde,« siger Philip Whyte, forsxker ved Center for European Reform i London til New York Times, der skriver, at spillet om Europa har taget form som en Wagner-opera med Tyskland som dragen, der beskytter guldet.

»Måske også, fordi Tyskland ikke i tilstrækkelig grad anerkender, hvor vidtgående de økonomiske ændringer, de foreskriver, er.«

Ikke alle, mener han, er som Tyskland. Langt de færreste kan indføre den succesfulde tyske model, der bygger på konkurrence og eksport — og på, at Grækenland låner penge for at købe tyske varer.

Imens lyder svaret fra Tyskland, at de allerede har lavet de økonomiske reformer, landet nu kræver af andre.

»Vores succes handler om, at vi har visse kriterier, vi har organiseret den økonomiske politik efter, og det er disse kriterier, vi nu vil have andre lande til at indføre, hvis de vil have vores penge,« siger Tanja A. Börzel, professor i EU-politik ved Freie Universität Berlin. Tyskland, lyder det, har allerede lavet de pensionsreformer og arbejdsmarkedsreformer, der skal til.

»Det er faldet nogle af partnerne i EU for brystet, at Tyskland ikke blot finansierer redningspakkerne, men også bringer egne interesser med ind i spillet,« siger Heinz-Jürgen Axt. Hvorfor? »Ja,« siger han og lyder, som om han ikke behøver at forklare. Det siger sig selv. Tyskland har stadig et problem med magt.

Den tyske kulturarv

Det ligner et bibliotek. Hvide reoler med tyske hovedværker, tyske poeter, med tyske lærebøger, med bøger om tysk kunst, tysk arkitektur og tysk litteratur. Her står historien om Buddenbrooks side om side med en 1:1 papfigur af Goethe, med Kraftwerk cd’er, med Der Ring des Nibelungen og dobbelt-dvd’er om Shoah. Det er den tyske kulturarv og alle den tyske kulturs mange facetter, det tyske kulturinstitut i Danmark, Gothe-instituttet — det ene af Tysklands sprog- og kulturinstitutter med 150 afdelinger i 92 lande — i det indre København er sat i livet for at formidle.

Det har været formålet lige siden det første Goethe-Institut åbnede dørene i München i 1951: At skabe sympati for et nyt demokratisk Tyskland i verden. Og for at formidle den tyske samfundsdebat i udlandet.

»Det er det sådan set stadigvæk,« siger Annesusanne Fackler, der for to og en halv måned siden kom til Danmark, for at blive leder af instituttet. De seneste 22 år har hun arbejdet for Goethe-Institutter rundt omkring i verden — senest i Milano, Rom og München.

Da instituttet blev åbnet i København i 1961, var det et symbol for en ny tilstand i den dansk-tyske venskab. Det skulle skabe et godt naboskab mellem de to lande efter hårde år med tysk besættelse.

»Det, der begyndte som et nationalt institut, er blevet del af en europæisk tænkemåde. Det er den store forandring, og det store perspektiv,« siger hun.

»Det europæiske samarbejde giver os mulighed for at arbejde sammen med mennesker fra helt andre dele af verden. Det giver os et fælles fundament, som gør det nemmere at samarbejde med for eksempel den kinesiske kunstner Ai Wei Wei, der snart flytter til Berlin, og udstilller på Louisiana. Det bilaterale samarbejde er blevet til europæisk. Den udvikling har vi som kulturinstitut deltaget massivt i.«

Men det er ikke kun kulturinstituttet, der har ændret sig. Det har billedet af Tyskland også. Og selv om Annesusanne Fackler mest hører om sympati for sit land, så eksisterer det modsatte billede.

»Jeg lavede engang en undersøgelse om italienernes syn på Tyskland, og det, der stod frem, var, at de så Tyskland som et magtfuldt og dominerende land. Det samme ville man høre i mange andre lande, og det har selvfølgelig med historien at gøre. Det er klicheen om landet. Da må man træde varsomt, så man udadtil ikke skaber den slags konnotationer.«

Den gode nabo

Havde det handlet om alt muligt andet end Europa — havde det handlet om militær indsats, udenrigspolitik eller sikkerhedspolitik — havde Angela Merkel heller ikke påtaget sig rollen.

»Det europæiske projekt er afgørende for Tyskland,« siger Heinz-Jürgen Axt. Hvis EU skulle falde fra hinanden — hvis EU tog skade — ville Tysklands styrke blive ulidelig for nabolandene.

»Med alle de negative erfaringer, nabolandene har, er Tysklands styrke kun blevet acceptabel fra vores naboers synspunkt, fordi vi har bevist, at vi er en stabil partner i den europæiske union.«

Selvfølgelig handler det om de to verdenskrige. Det er her, traumerne ligger, og det er det stykke fortid, der stadig spøger. Efter Anden Verdenskrig var Tyskland færdig som nationalstat, og Europa var det projekt, der kunne gøre Tyskland og tyskerne stuerene igen — Europa var et mål i sig selv. Eller som Siegfried Matlok, chefredaktør for Der Nordschleswiger, det tyske mindretals avis i Danmark, har udtalt til Information: »Da jeg voksede op, fik jeg at vide: ’du har ingen nation længere. Din nye stedmor hedder Europa’«.

Man har villet være en god nabo. Det er den lektie, Tyskland har lært af sin historie. Og derfor har Tyskland ikke kun investeret massivt økonomisk, men også politisk og bevidsthedsmæssigt. Derfor sætter kansler Angela Merkel ind. Derfor fortæller hun tyskerne om, at de må bakke op, selv om det koster.

»I Tyskland er der vokset en generation op, som har en anden forståelse af egen styrke, end man har i andre lande. Man ser ikke kun styrke i at pleje sine egne nationale interesser, men man spørger også til, hvilke interesser naboerne har,« siger Heinz-Jürgen Axt.

Gigantisk risiko

Og hvor langt kan man udvikle en politik, som gavner Tyskland, uden at den skader ens naboer.

»Det er også noget, jeg har observeret blandt helt unge tyskere: Man spørger ikke kun til økonomien, man spørger også til Europas arkitektur og Europas stabilitet. Her er vi alle afhængige af hinanden. Hvis Grækenland falder, falder vi også,« siger Heinz-Jürgen Axt.

Alligevel er store dele af befolkningen stadig skeptiske.

»Situationen simpelthen er for usikker,« lyder Tilman Mayers vurdering. Tyskland sidder i lokomotivet, men man ved ikke, hvor rejsen går hen. Tyskerne sidder ikke og klapper og siger, ’fantastisk, vi sidder i toget’. I stedet virker Angela Merkels projekt som en gigantisk risiko. En risiko, beregninger har vist, kan komme til at koste Tyskland 280 milliarder euro — eller 3.500 euro pr. tysker.

»Det har sat Angela Merkel under et gigantisk pres indenrigs,« siger Tilman Mayer.

Vi ser heller ikke den patriotisme over, at hun står i spidsen for den europæiske politik, som vi så ved fodbold VM i 2006, hvor tyskerne for første gang siden Anden Verdenskrig hængte deres schwarz-rot-gold ud af vinduerne og sang nationalsangen uden at skamme sig over det.

Det er ikke, fordi man ikke tør være stolt over sit land, som Volker Kronenberg, der er professor og akademisk direktør for Institut for politisk videnskab og sociologi ved universitetet i Bonn, og som sidste år udgav bogen Patriotisme 2.0, har udtrykt det. For selv om der stadig er en klar bevidsthed om historien i både ældre og yngre generation, er det ikke sådan, at problemer, traumer og tvangstanker er en konstant del af tyskernes bevidsthed i dag. Når tyskerne ikke jubler over deres kansler, så er det, fordi de ser hendes ageren som en gigantisk risiko.

»Patriotismen kan komme senere, hvis Angela Merkel har held med sit projekt,« siger Tilman Mayer.

Men en ting er befolkningen. Noget andet er den tyske statsræson. Og her dominerer det europæiske projekt og bevidstheden om en fælles europæisk skæbne, man ser som afgørende for Tyskland, mener Heinz-Jürgen Axt.

»Det er helt klart den statsræson, der har præget Tyskland i efterkrigstiden. Det er også derfor, jeg er skeptisk over for det ord. Hegemoni.«