Det er ikke kun placeringen, der presser Thomas Frank. Det er også noget helt andet. Foto: Linda Kastrup / Scanpix Denmark

En af de største klicheer i sports-journalistikken – og det siger immervæk en del, for der er mange af dem – handler om trænerens sæde. Svigter resultaterne, er sædet ’varmt’.

Medierne bliver ofte kritiseret for, at der lidt for ofte bliver talt om truede trænere. Men faktisk er der blevet fyret en del flere trænere og sportschefer i nyere tids Superliga, end der er medier og kommentatorer, der har krævet deres afgang.

Så hvorfor i alverden lave en overskrift om Thomas Frank i Brøndby og ordet ’pres’?

En anerkendt, dygtig, troværdig og godt kommunikerende træner. En person, der går op i ledelse og fordyber sig i den. En person, der er i stand til at reflektere og se egne fejl før andres. Og så oven i købet en person, som alle både i Brøndby og rundt om klubben ønsker alt det bedste på grund af hans væsen.

Men sandheden er, at Thomas Frank lige nu er under tungt pres før en farlig vinterpause med mange overvejelser. Og det pikante er, at årsagen ikke handler om 2., 3., 4. eller 5. pladser.

For at forstå presset må man gå tilbage til Thomas Franks ansættelse. Han blev ’opfundet’ af Brøndbys redningsmand, Aldo Petersen, i 2013 godt hjulpet af kommunikationsdirektøren Anders Bay, der kendte ham fra sit seneste virke på Canal 9 og ekspertrollen. Sammen med den hårdtarbejdende Per Rud skulle Frank stå i spidsen for Danmarks bedste talentudvikling og bringe Brøndby fra økonomisk, sportslig og organisatorisk afgrund til ny, tålmodigt opbygget storhed. Det skulle være en velovervejet genrejsning fra post-Bjerregaard- og post-Kasi-tidens centrifuge af dårlig ledelse og desperate og forcerede løsninger.

Brøndbys fans viste dengang den helt igennem usædvanlige tilgang til projektet, at man ikke drømte om nye dyre spillere, men om tålmodighed og langsigtede løsninger. De sagde ’pyha’, da redningsgruppen ikke braldrede om Top 2, Champions League, mesterskaber og shoppingture på transfermarkedets dyre kontinenter.

Skelsættende møde hos Benny Winther

Men et møde en dag i sommeren 2013 ændrede meget af dette. Aldo Petersen havde samlet sin gruppe af redningsmænd, fundet de nødvendige millioner og havde kun et hængeparti med den gamle Brøndby-formand, aktionær og evige onkel med det økonomiske lappegrej, Benny Winther. Manden med de lidt tunge øjenlåg, det næsten livslange følgeskab med Per Bjerregaard, en solid forretning altid med et par hjælpemillioner på bunden og et stort hjerte for Brøndby IF havde en del penge til gode, og der skulle findes en løsning angående penge og aktier. Men på Winthers kontor den dag sad en tredje mand, som Aldo Petersen ikke kendte. Kort, mørkt hår, spændstige og målbevidste bevægelser og årvågent lyttende. Manden var Jan Bech Andersen.

Fra den dag ændrede historien om Brøndby IF sig. Ganske vist gik Jan Bech Andersen i første omgang kun ind og købte to-tre procent af aktierne. Shippingmanden fra Greve havde tjent, hvad man anslår til en-to milliarder på at være en af de centrale figurer i opbygningen af shipping-giganten Glencore, der d. 19. maj 2011 blev handlet på børsen i London og Singapore til en markedsværdi på 250 mia. kr. Jan Bech sad i ledelseslaget lige under topchefen Ivan Glasenberg og dennes team. Øverste ledelseslag blev dollar-milliardærer.

Men da det nye ydmyge Brøndby kom skævt fra start i efteråret 2013, spurgte Jan Bech en dag Aldo Petersen, hvad der skulle til for virkelig at rejse Brøndby. Altså hurtigt. Svaret har formentligt rummet tallet 100 og ordet millioner, og derfor skød Bech selv 65 mio. ind i Brøndby, drejede volumenknappen på Brøndbys ambitioner højt op lagde samtidig hårdt pres på Thomas Frank og Per Rud.

Den beslutning, det pres, kommunikationen af det og især udførelsen er i dag et af Brøndbys største problemer. Top 3, dansk mesterskab inden 2018 og – ikke mindst – økonomisk balance. På én gang. Lød kommunikationen.

Den første Brøndby-historie med klassiske dyder, tålmodig opbygning, Danmarks bedste talentudvikling og tæt partnerskab med klubbens fans var en smuk fortælling af næsten Dortmund’ske dimension. Den retning burde Brøndby nok have holdt mere fast i og så brugt Bech-teamets millioner til at understøtte den – fremfor at risikere at blive ’Kasi i jakkesæt’, altså forcerede kvantespringere bare i lidt pænere tøj end Jesper ’Kasi’ Nielsen.

Jeg siger ikke, at Bech Andersen forcerer som Kasi. Men der er elementer af angrebsfejl i udførelsen og den ivrige ambition. Jeg siger heller ikke, at Aldo Petersen ville have ledet Brøndby bedre end Bech. Der var vildskab i Aldos projekt, men også store fejl. Jan Bech er kommet langt i sin erkendelse og har måttet finde mange lærepenge, som både han og bestyrelsen vedkender sig i dag. Mange pile peger i rigtig retning, men peger de sikkert nok i sportslig og økonomisk forstand?

Og her kommer presset på Frank ind. Han ser yngre ud, end han er (42), men han var ganske uerfaren på transfermarkedet i 2013. Der er brugt ganske mange penge på Brøndbys trup, og det er sportschefens job at ramme rigtigt og trænerens at få det til at fungere. I et tæt, overlappende samarbejde. I meget runde tal har Jan Bech puttet 100 mio. i Brøndby, og der er købt spillere for 75 mio. under Frank.

I dag er Per Rud fyret, og alle erkender, at konstellationen Frank-Rud var for uerfarne på det internationale transfermarked. Det kostede Rud jobbet, og nogle af fejlene kan tørres af på den bestemt ikke uefne og afholdte Rud. Men både Frank og ledelsen ved, at flasken også peger på træneren.

Det spørgsmål, der for alvor presser Frank

Når ejeren bruger to gange seks millioner på Elbasan Rashani og Fredrik Semb Berge, og de to nordmænd viser sig som en 85 procents fiasko og en fuldtonet 100 procents, så krymper tålmodigheden med succesens komme. Når den sportslige sektor efterlyser en angriber og noget fysik, valget falder på Ronnie Schwartz og Magnus Eriksson og ingen af dem bliver eller er på vej mod at blive entydigt succesfulde, så klippes der igen i snoren.

Det er i virkeligheden slet ikke 4., 5. eller hvilken plads, Brøndby nu ender med at holde juleferie på, der er problemet – selv om en sejr over FC Nordsjælland søndag og en acceleration væk fra en truende 7. plads nok vil være en god ide..

I dag nærmer Brøndby sig nemlig en erkendelse af, at succes tager tid. En erkendelse af, at kvantespringet ikke findes. Selv med store investeringer. Spørg bare i Manchester City eller det Chelsea, som Jan Bech omgås og er inspireret af. Sportslig succes tager tid selv med gigantiske investeringer.

Nej problemet er, at Frank ikke har ramt skiven rent. Når bedømmelsesgrundlaget er, at alle tre tenorer – Daniel Agger, Thomas Kahlenberg og Johan Elmander – spiller, som de nu har gjort længe, og at den sportslige sektor derudover har fået fysik, fart og den angriber, man bad om, så forventer man fremgang. Og alligevel bliver man ramt så hårdt af AaB og matchet af det ellers sløjt spillende AGF-hold.

Derfor er nøglespørgsmålet til Thomas Frank: ’Har du gjort tilstrækkeligt mange spillere tilstrækkeligt meget bedre under dit virke?’

Og det er i virkeligheden det spørgsmål, der udfordrer tilliden til træneren, som alle under succes.

Hvem hvisker i Jan Bechs øre

Brøndbys ledelse ved godt, at udmelding om mesterskab senest i 2018 lægger et unødigt pres på alle. Derfor har Jan Bech også allerede åbnet døren med ’et år fra eller til er ikke afgørende’. Det klædelige ville være, hvis man fuldtonet erkendte, at man forcerede jagten på succes. Og at den genvej ikke findes.

Problemet i en klub som Brøndby er, at en nøgleperson som Jan Bech får sponsorer, gamle klubfolk, rådgivere og sit eget netværk i ørerne med bjæf om spillere, trænere og altid det evige ekko af svunden storhed om, at ’man kan ikke få sponsorer, hvis man ikke taler om et nyt mesterskab’. Her er kunsten at være klog og rolig. Klogere end at gå ind i de naives drømmeland om mesterskaber. Rolig nok til at blæse på gode råd og følge det, man kan se via indsigt. Løfter man sin præstation tilpas meget måned for måned, sæson for sæson, kommer succes og mesterskaber af sig selv.

Jan Bech er kendt for at være meget utålmodig tilsat en vis grad af ilterhed. Han har udtalt, at han nu giver Thomas Frank 24 timers fred efter en kamp for chefens SMS’er.

Her er Bechs dilemma og opgave at balancere analysen – vi har forceret tingene – med sin egen drivkraft. Han HAR fjernet en hel bestyrelse og sat en ny ind. Med 26 procent af aktierne…

HAR fjernet Aldo Petersen. Han HAR fjernet en direktør. HAR fjernet en sportschef. Og nu kigger han på sine investeringer, en træner i et vadested og tilmed en nytiltrådt direktør, hvor snakken på gangene i Brøndby allerede går på, at man vist skulle have fundet ’varmlufts-detektoren’ frem.

Den opgave er ikke nem. Men Bech nærmer sig erkendelsen af, at genvejen ikke findes. Det tog Bjerregaard og Østergaard mere end 10 år at bygge en varig succes og endnu flere år at befæste positionen. Til gengæld tager det under to år at bryde det ned.

Bech vil gøre det som klubejer med afsæt i London. Han er i Brøndby cirka en gang pr. måned og er ellers meget aktiv. Bestyrelsesmedlem Morten Albæk, gulddreng fra Vestas, Danske Bank og forfatter til dagsordensættende debatbøger, træder til gengæld mere og mere ind som Bechs højre hånd og er ofte også tæt på forretningen og organisationen. Han er også Bechs makker i investeringsselskabet Voluntas med kurs mod mere.

Thomas Franks regnestykke

Lad os kigge på regnestykkerne for Thomas Frank og Jan Bech.

Sandheden er, at Brøndbys trods to virkeligt dårlige og én halvdårlig sæsonstart – sig mig, hvad sker der i den sommerpause.. – har præsteret højere, end man kunne forvente. Jo, jeg ved, at mange vil være dybt uenige, fordi man kobler investering med omgående succes. Men en 4. plads og en bronzemedalje er godkendt.

Og især første sæson blev måske den, der fjernede tålmodigheden. Altså lidt a la’det gik da fint – lad os speede mere op’. Men er det altid en gave at få Daniel Agger? Idiotisk spørgsmål, jeg ved det. Men 17 millioner om året (og her snakker vi afskrivning over en 2-årig kontraktperiode med 22 mio. i transfer, som man ikke får igen) på én spiller lægger et vist pres. Det samme gør det, når ejeren leverer to spillere til hver 6 mio. Og så har vi slet ikke snakket de to sidste tenorer og deres pris.

De fleste trænere drømmer om flere og dyrere spillere. Men jeg er sikker på, at når Jan Bech og Thomas Frank i 2025 mødes på en tribune et sted, vil de være enige om, at de skulle have gjort nogle ting anderledes. Ejeren skulle have fyret mindre kul på. Eller fyret det på andre steder.

Og så skulle man blande blod på ansvaret for beslutninger. Spillet mellem bestyrelse, direktion, sportschef og træner er ofte helt specielt og meget forskelligt fra klub til klub. I Brøndbys tilfælde er Bechs svære opgave at undlade tankerækken: ’Værsgo’ her er guldklumperne leveret fra fars tegnedreng – vis mig så resultaterne.’ Altså nu har jeg leveret mit – resten af ansvaret er dit.

Sandheden er, at Frank ved siden af fejlskuddene har løftet Riza Durmisi til landsholdet, lukket det potentielt kolossale hul efter Lukas Hradecky med Frederik Rønnov (Ruds sidste handling), fortsat Lebogang Phiris fine udvikling og været med til at finde Rodolph Austin. Ligesom de tre tenorer synger rent i efteråret – i hvert fald op til den seneste landsholdspause. Han har fans’ene på nakken for sin forkærlighed for især Martin Ørnskov og Andrew Hjulsager, men har efterhånden balanceret disse.

Samlet set er ’varelageret’ i transfermæssig henseende dog ikke imponerende. Riza Durmisi er bedste slagnummer, mens man i FCK kan finde et alders- og præstationsmæssigt langt, langt bedre og dyrere varelager. Det er også en træners opgave. Konkret i Brøndby: At få Hjulsager, Phiri, Nørgaard, Rønnov, Holst, Rashani, m.fl. til at funkle.

For Thomas Frank er presset til at tage at føle på. Især også, når man ser på, hvem der kunne stå på den alternative liste, som enhver ledelse må operere med. Her står formentlig Franks rigtigt gode ven og kollega, Kasper Hjulmand. Der er ikke belæg for at gøre ham til et emne og han menes at være på hastig vej til Malmø. Men set fra et bestyrelsesmæssigt synspunkt: Nøjagtig ligesom enhver træner analyserer sin trup for næste stærke angriber eller næste stjerneskud fra eget akademi, så kigger en ledelse også på næste udviklingstrin – hvem kunne løfte os? Hjulmand har haft masser af udenlandske bud. Jeg spurgte ham for nylig, om han kunne være blevet assistent for Jürgen Klopp i Liverpool og blev mødt af et smil. Sådan en dialog blev aldrig konkret, fordi Hjulmand er familiemand og lige nu afhængig af jobs i ’familie-afstand’ fra Nordsjælland. Nu bliver det muligvis Malmø, men immervæk en pudsighed i relationen.

Jan Bechs regnestykke

For Jan Bech Andersen er lakmusprøven selvfølgelig sportslig. Det er den umiddelbare og mest synlige overflade. Kan han rejse Brøndby? Men for mig at se er den virkelige eksamen økonomisk. Kan han fjerne sig fra at være ’Kasi i jakkesæt’? Brøndby kommer fra 90 mio. i sponsorindtægter i de bedste Bjerregaard-Laudrup-år til et dyk på 28 mio. i de værste år for ikke så lang tid siden. I dag nærmer man sig 40 mio. Kurven går op. Men hovedsponsoratet med Bet25 er under fem mio. , mens FCK er over 20. Det er her, genrejsningen skal måles. Op til den værdi, som Brøndby TROR, de har.

Klubben tabte 193 mio. de to første år. OK, de 121 var nedskrivning på stadion, men stadig tilstande a la det, man vil kalde ’økonomisk doping’. Nu er sigtekornet på 15 mio. i minus, så det går den rigtige vej.

Kunsten bliver at tage rigtige skridt i rigtig retning og ikke mindst i rigtigt tempo.

Thomas Frank er den længsiddende Brøndby-træner siden Michael Laudrup. Han har kontraktudløb sommeren 2017. Jeg vil nok ikke sætte penge på, at han går tiden ud. Men det vil være en god ide at vurdere ham på præstationerne – i lige så høj grad som resultaterne.