Politik er ikke kun et spørgsmål om at finde løsninger på allerede eksisterende problemer. Det er ligeså meget et spørgsmål om at konstruere problemer, der siden kalder på at blive løst. Og nogle af de mest effektive redskaber til at konstruere sådanne problemer er tal og klassificeringer.

Et skoleeksempel er de tilbagevendende henvisninger til, at landets kommuner godmodigt vurderer, at langt hovedparten af de borgere, der ansøger om kontanthjælp, ikke er parate til at arbejde. Da regeringen for nylig foreslog at omklassificere mere end 20.000 af landets ikkejobparate kontanthjælpsmodtagere for i stedet at gøre dem jobparate, skete det netop ved at henvise til, at kommuner visiterer langt de fleste kontanthjælpsmodtagere som ikke-jobparate. Som der stod i udspillet:

»Syv ud af ti kontanthjælpsmodtagere bliver i dag visiteret som aktivitetsparate og står dermed ikke til rådighed for det danske arbejdsmarked.« Aktivitetsparate er navnet på dem, der vurderes at have betydelige problemer ud over ledighed.

Lignende tal kom sidste efterår fra Dansk Arbejdsgiverforening (DA), som i en rapport konkluderede, at »Jobcentrene vurderer, at hver tredje på kontanthjælp er parat til at tage et fuldtidsjob, mens to ud af tre bliver vurderet aktivitetsparate.« Og sidste forår hævdede Cepos, at alt for mange unge kontanthjælpsmodtagere bliver erklæret ikke-jobparate.

Cheføkonom Mads Lundby Hansen skrev dengang i Berlingske, at »sidste år var 43.000 unge under 30 år på kontanthjælp. De 26.000(!) blev erklæret ikkejobparate. Det vil sige, at 61 pct. af de unge kontanthjælpsmodtagere kan – ifølge sagsbehandleren – ikke bestride et job«.

Det problem, som igen og igen tegnes op, er altså, at en meget stor overvægt af de arbejdsløse bliver kategoriseret som nogle, der ikke kan arbejde. Og det er et problem, der passer som fod i hose til de løsninger, man ønsker at benytte: mere pres på for at kategorisere en større del af borgerne som jobparate.

Men som manges samfundsfagslærere formentlig har sagt med et slidt Mark Twain-citat, findes der løgn, forbandet løgn og statistik. Tallene tegner et kreativt billede af et problem, som det er svært at få øje på for den, der går tallene efter.

Regeringen bruger misledende tal

For at nå frem til, at kommunerne vurderer, at langt hovedparten ikke kan arbejde, trækker regeringen, Cepos og DA på tal for såkaldte fuldtidspersoner i kontanthjælpssystemet.

De tal fortæller, hvor mange henholdsvis jobparate og aktivitetsparate personer, der over en given periode i gennemsnit befinder sig i systemet. De er gode til mange ting, men de er ubrugelige som indikatorer for, hvordan kommunerne faktisk vurderer de borgere, der løbende henvender sig og søger om hjælp.

Problemet er for det første, at man medtæller alle de mennesker, der allerede var i systemet, ved den målte periodes begyndelse – og som derfor allerede var kategoriseret forud for den periode, man ønsker at vide noget om.

Og for det andet, at personer, der er i systemet i lang tid, tæller langt mere i denne statistik, end personer, der kun er i systemet i kort tid. En person, der har været i systemet i ét år tæller således med 52 gange så stor en vægt som en person, der kun har været i systemet i en uge.

Personer, som er udsatte, er gennemsnitligt i systemet i langt længere tid, end personer, der er jobparate. Det er ikke så underligt, for de jobparate har typisk bedre muligheder for at forlade systemet hurtigt, mens de udgange, som de mere udsatte borgere plejede at benytte sig af, er blokerede eller i al fald langt sværere at nå – f.eks. igennem den meget markante begrænsning i antallet af tildelte førtidspensioner.

Der skal derfor en del flere jobparate til for at tælle for én fuldtidsperson, end tilfældet er for de aktivitetsparate. Et stort antal jobparate personer bliver til en relativt lille andel fuldtidspersoner, mens langt færre aktivitetsparate bliver til en relativt stor andel fuldtidspersoner.

Ser man i stedet på, hvor mange personer, der i hele 2017 rent faktisk påbegyndte et forløb med en kontanthjælpsydelse, får man et billede, som er en næsten eksakt spejlvending af regeringens tal:

Af de i alt ca. 70.000 påbegyndte forløb med enten kontant- eller uddannelseshjælp i 2017 var lidt over 70 procent netop vurderet til at være job- eller uddannelsesparate. Tallet er nogenlunde stabilt, men har over en længere periode endda været jævnt stigende.

Det er en sejlivet myte, at kommuner godmodigt vurderer langt hovedparten af kontanthjælpsmodtagerne som ikkeparate til job. En myte, der optegner lige præcis det problem, som den siddende regerings politik hævder at kunne løse.

For den, der kun har en hammer, begynder alle problemer at ligne et søm.