Vil du spise med?« Året er ca. 2007, og spørgsmålet stiller jeg til en af min søns kammerater, som er på besøg. Drengene er ca. 8-9 år.

Han finder selvfølgelig sin mobil frem og ringer hjem. Til min forbavselse spørger han, hvad der bliver serveret derhjemme i aften. Så spørger han mig, hvad jeg serverer, og vurderer så, at han helst vil hjem til sin mors kødgryder ...

Jeg er komplet paf. Det er jeg stadig. Jeg har altid sagt tydeligt til mine unger, at de godt må være forkælede – lige indtil de opfører sig forkælet. Det dér var at opføre sig frygteligt – og forkælet.

Opringningen er blevet et skrækeksempel herhjemme. Hvis mine unger nogensinde vover at opføre sig sådan, serverer jeg kattemad for dem – hvis jeg overhovedet serverer noget.

Nu er drengene – og deres generation – blevet voksne. Næsten. De seneste dage har jeg læst så meget brok over Distortion (gadefest i København, red.), ikke mange har skrevet om alle de kys og al den kærlighed Distortion også er.

Men hvad havde vi forestillet os? Vi giver de unge en hel bydel? Og så tillader vi os at være paf over deres egoistiske opførsel, som klart fylder for meget på Distortion.

Generationen, som er vokset op på curling og chokopops. (Apropos – chokopops har jeg engang – i ramme alvor – haft en samtale med en forælder, som mente at den nært forestående lejrskole var et overgreb mod hendes barns personlige rum, fordi han ville få havregryn til morgenmad ligesom de andre unger. Men han ville have chokopops ...

Godt jeg ikke er lærer, så ville jeg genindføre revelsesretten – overfor forældrene ...)

Nu forventes de unge at være i stand til at forvalte, at vi fylder gaderne med musik, sprut og for få pissoirer. Men hvorfor forundres vi over, at det ikke går godt? De gør jo fuldstændig, som vi har lært dem! Tager det, de gerne vil have og efterlader resten. Det vil sige: Øl er fint, men emballage er besværligt ...

Personligt elsker jeg tanken om, at byen bliver til en fest. I ét døgn indtager nye rytmer, dans og kærlighed vores by. Realiteten er bare, at den smukke oprindelige tanke fordufter i stanken af pis og affald.

Det er synd for dem, som bor i byen, og som forsøger at skabe en hverdag med små nye familier, babyer, stram økonomi, job og liv i en klokkestreng. For det liv er ikke særligt foreneligt med, at busserne ikke kører, og politiet forventer, at deres små dyre biler med barnesæder vil blive smadret.

Mit håb og mit ønske til den nye generation af forældre er, at de sørger for, at deres unger lærer at samle deres eget lort op, at de lærer dem respekt for fællesskabet og lærer dem at tilsidesætte et akut opstået behov for at pisse, hvor de vil. Spise, hvad de vil. Når de vil.

Min generation af forældre har grundigt afprøvet konceptet curling – konklusionen er minsandten, at det ikke virker. Det kom der ikke ansvarsbevidste unge ud af. Mit håb for næste generation af forældre er, at I må være klogere end os.

Min søn skal i øvrigt spille på Distortion. Så sejt. Jeg håber, at han fejrer det, og rydder op efter sig. Jeg håber han sætter en standard. At han agerer som vært. Jeg håber, at han gør mig stolt. Det håber jeg virkelig.