Som mange andre unge var jeg i mine tidlige teenageår optaget af at kategorisere min egen seksualitet. Over længere tid var jeg frustreret over, at jeg ikke kunne finde hoved og hale i, hvad jeg skulle kalde mig selv. Jeg var splittet.

Jeg vidste, at jeg var seksuelt tiltrukket af mænd, men jeg vidste også, at jeg var bange for at erkende det faktum – både over for mig selv, men også omverdenen. Erkendelsen betød nemlig, at jeg med det samme ville blive stoppet ned i kategorien ’homoseksuel’. Og jeg frygtede, at jeg rent faktisk blev til dén ene kategori, hvis jeg røbede min seksualitet.

»Jeg er homoseksuel«.

Den sætning var ekstremt grænseoverskridende at sige højt i flere år af mit liv.

I en periode havde jeg en oplevelse af, at det var alt, jeg var – al hvad omverdenen så i mig. Kategorien overskyggede alt det, jeg også var som menneske, indtil jeg langsomt forstod, at jeg er meget mere end den ene kategori: Jeg er søn, bror, ven, studerende – jeg er et menneske. Et menneske, som ikke kan reduceres til en kategori.

Mere end et prædikat

I alt findes der over hundrede forskellige seksualitets- og kønsbetegnelser, som vi mennesker kan definere os selv – og andre – ud fra.

Jeg ser et kæmpe paradoks i, at vi laver en masse smalle kategorier i forsøget på at favne alle nuancer, for vi går netop glip af nuancerne på grund af de selvsamme kategorier, der begrænser vores forståelse af hinandens køn og seksualitet.

I anvendelsen af kategorier ligger en implicit antagelse om, at køn og seksualitet er en fast forankret størrelse, som er stabil og uforanderlig. Er det virkelig sådan, det forholder sig? Eller kan der være fare for, at denne forståelse giver anledning til en for firkantet opfattelse af køn og seksualitet?

Anvendelsen af seksualitets- og kønsbetegnelserne kan sammenlignes med diagnosekulturen.

Her ses også vores tendens til at lade kategorier være afgørende for, hvordan vi opfatter andre mennesker. Ligesom diagnoserne kan seksualitets- og kønsbetegnelserne skygge for en holistisk forståelse af menneskets komplekse væren, der ikke bare kan beskrives ved brug af et enkelt prædikat, om det så er ’homoseksuel’ eller ’ADHD-barn’.

På den anden side kan kategorier overskueliggøre og skabe orden i noget, der ellers kan virke rodet og mudret.

Vi behøver kategorier for overhovedet at kunne tale sammen om noget. Men er kategorierne relevante at benytte sig af i alle sammenhænge? Og bringer kategorierne os tættere på hinanden, eller taber vi måske den gennemsnitlige dansker i dette virvar af betegnelser og politisk korrekthed?

Gået bogstaver i den

Det er en ambitiøs og positiv bestræbelse at forsøge at favne regnbuens mange farvenuancer i hverdagssproget, men hvad nytter det, hvis størstedelen af befolkningen ikke forstår dette sprog?

Skaber det i virkeligheden ikke en endnu større kløft mellem ’os og dem’? Burde vi i stedet bruge energien på at finde et fælles sprog, som begge parter kan kommunikere ud fra?

Flere tør nærmest ikke at udtale sig om seksualitet og kønsidentitet offentligt, da ét forkert ord eller én forkert sætning er nok til, at man stemples som unuanceret eller diskriminerende – selv om dette ikke nødvendigvis har været ens intention.

Nogle mennesker tør f.eks. dårligt at omtale LGBTQIA+-miljøet, hvis de ikke først har styr på de mange kategorier og bogstaver, som udgør den samlede betegnelse for miljøet.

Det er nemt at få skudt i skoene, at man er ekskluderende, hvis man blot siger »LGBT«, selv om man i virkeligheden forsøger at adressere hele regnbuemiljøet og har en intention om at være inkluderende.

Er der ikke gået for mange kategorier og bogstaver i det, at vi blot er almindelige mennesker, hvis seksualitet og/eller kønsidentitet skiller sig ud fra majoritetens?

Min undren må ikke mistolkes: Jeg er ikke ude på at miskreditere regnbueforeningen. Tværtimod har jeg stor respekt for LGBT Danmarks arbejde og forstår, at den kæmper for alles rettigheder.

Men hvis vi som community ønsker at formidle budskaber til personer, som ikke befinder sig i samme kreds, burde vi måske gøre en større dyd ud af at have den specifikke kontekst, vi befinder os i, for øje, inden vi hiver en masse interne begreber, forkortelser og kategorier op af lommen.

Behøver vi over hundrede forskellige seksualitets- og kønsbetegnelser i kampen for ligestilling?

Skygger det store fokus på kategorier ikke netop for en holistisk og nuanceret forståelse af mennesket i al sin kompleksitet?

Er det virkelig kategorierne, som afgør, om vi i regnbuemiljøet føler os set og hørt af den resterende befolkning? Eller kan det tænkes, at der er vigtigere kampe at kæmpe?