Vi har nu nået det tidspunkt på året, hvor Finansministeriet i forbindelse med fremlæggelsen af finanslovsforslaget helt rituelt må konstatere, at væksten i BNP i indeværende år slet ikke levede op til den prognose, der i august 2015 blev lagt til grund for finanspolitikken i 2016.

Men hvad gør det, svarer Finansministeriet? For til næste år kommer opsvinget. Og derfor lyder anbefalingen fra Finansministeriet igen i år, at opsvinget kommer, og at der derfor bør føres en tilbageholdende politik, så det ikke løber af sporet!

Sådan har forløbet været hvert år siden 2010. Finansministeriet (og med det vismændene og Nationalbanken) har systematisk taget fejl, uden at det har givet anledning til faglig selvransagelse. Uanset at fejlene i nogle af årene har været pinagtige, idet det forudsagte opsving viste sig i stedet at ende i negativ BNP-vækst og fortsat høj arbejdsløshed.

Kun få i det politiske miljø har reageret på disse elendige prognoser. Hvis jeg havde haft tilknytning til Christiansborg, ville jeg for længst have råbt vagt i gevær; for hvor længe skal skatteyderne være til grin for deres egne penge?

Det ironiske er jo, at uanset disse fejlskøn, så påberåber økonomerne sig netop at arbejde med teorier og modeller, hvori det antages, at menneskers adfærd ikke kendetegnes ved systematiske fejl. Og alligevel begår de selv samme økonomer systematiske fejl år efter år, ved at antage – løsrevet fra virkeligheden – at opsvinget kommer til næste år!

Forkert politisk fokus

Når det faglige miljø ikke magter selvransagelse, må brugerne af denne rådgivning, det vil sige politikerne, træde i karakter; for problemet har langt større konsekvenser end blot næste års finanslov.

Det er nemlig et langt større problem, at de økonomiske langtidsplaner baseres på disse systematisk fejlagtige modeller. Et enkelt års fejlskøn kan forholdsvis hurtigt korrigeres – trods alt. Men når politikken i følge 2020-planen og nu senest 2025-planen bliver fastlagt fem-syv år ud i fremtiden, så mangedobles problemet. Dansk økonomi har lige siden 2007, hvor 2015-planen blev fremlagt, stået i stampe. I hvert fald når der måles på BNP-væksten, som politisk har den højeste prioritet.

Kigges der lidt dybere på tallene, var en forudsætning for hele regnestykket bag arbejdsmarkedsreformerne, at arbejdsløsheden ville forsvinde af sig selv og at dansk økonomi ville mangle arbejdskraft i løbet af blot fem år. Derfor anbefalede økonomerne også den socialdemokratisk ledede regering at give en forøgelse af arbejdsudbuddet høj prioritet i den økonomiske politik.

Læs også: De skæve modeller

I dag må vi konstatere, at arbejdsløsheden ifølge den internationale organisation OECD ligger lige i underkanten af 200.000 personer. De såkaldte arbejdsmarkedsreformer, der blev indledt tilbage i 2006 på baggrund af Velfærdskommissionens ligeså fejlagtige prognoser, har indtil nu kun haft ét indiskutabelt målbart resultat: At uligheden er steget.

I gennem de seneste 10 år er Danmark et af de OECD-lande, der har oplevet den største stigning i uligheden – ganske vist fra et lavt niveau; men nu ligger uligheden i Danmark i den europæiske mellemgruppe – lidt afhængigt af, hvilken kilde og hvilken opgørelsesmetode, der benyttes.

Øget ulighed hæmmer væksten

Den stigende ulighed leder i sig selv til automatiske fejl i prognoserne, fordi modellen ikke tager hensyn til, at ændret fordeling – ikke mindst, hvis ændringen kan henføres til en reduceret velfærdstilbud – har væsentlige konsekvenser for den økonomiske adfærd.

Her taler vi ikke kun om de rene velfærdsmæssige implikationer, at livsvilkårene er blevet væsentligt forringet for samfundsgrupper, der i forvejen har det sværest. Men simpelthen om, at lønmodtagernes økonomiske adfærd har ændret sig, fordi det sociale sikkerhedsnet er blevet svækket, og usikkerheden med hensyn til fremtiden er øget, i takt med at velfærdsstaten er blevet reduceret.

Denne økonomiske effekt er totalt fraværende i Finansministeriets model og indgik ikke i 2020-planen – og gør det heller ikke i den 2025-plan, der skal forhandles i dette efterår med konsekvenser fem-syv år ud i fremtiden.

Oversete velfærdsgevinster

Den anden lige så åbenbare fejl er fraværet af produktivitetsgevinster knyttet til offentlige investeringer i infrastruktur, uddannelse og sundhed. I modellen betragtes offentlige udgifter udelukkende som en omkostning for skatteyderne, der er ingen produktivitetsgevinster ved en velfungerende offentlig sektor.

Sættes skatten ned, så bliver der flere penge til privat forbrug, hvilket øger BNP-væksten. Liberal Alliance havde svært ved at få armene ned, da deres valgprogram var blevet kørt igennem modellen.

Læs også: Værdien af velfærd undervurderes systematisk i de økonomiske modeller

Hvorfor betragtes offentlige udgifter kun som omkostninger, bliver der nu helt berettiget spurgt? Hvordan ville arbejdsudbuddet se ud, hvis der ingen daginstitutioner var, hvor produktiv ville arbejdskraften være, hvis uddannelse var forbeholdt de samfundsgrupper, der selv kan betale? Hvordan ville folkesundheden være, hvis der ikke var (stort set) lige adgang? Disse forhold kan der ikke ses bort fra, når der ses fem-syv år ud i fremtiden.

Og det er ikke rigtigt, når det hævdes, at der ikke er tal for disse effekter. Der er stakkevis af dokumentation for samspillet mellem borgernes økonomiske adfærd og fordeling af indkomst, sociale ydelser og offentlige velfærdsgoder udarbejdet af blandt andet Socialforskningsinstituttet, KORA og internationale organisationer.

Når det ydermere tages i betragtning, hvor løst et empirisk grundlag Finansministeriet uden at ryste på hånden benytter, når de forventede effekter af skatter og sociale ydelser på arbejdsudbuddet indregnes, er det bare at komme i gang med at regne på de hidtil oversete effekter.

Overset miljøbelastning

For det tredje er ingen miljø- og forureningseffekter indregnet i modellen. BNP-væksten bliver ikke korrigeret for miljøomkostninger. Det vil sige, at modellen er blind for, at øget produktion uundgåeligt øger forureningen, der reducerer velfærden i dag – på nogle områder i al fremtid.

Derudover trækker skader på miljøet en stribe omkostninger efter sig i form af mindsket produktivitet i blandt andet landbrugs- og fiskerierhvervet og øgede offentlige udgifter til miljøbeskyttelse. Udgifter, der allerede er begyndt at melde sig – udgiften til bekæmpelse af de multiresistente bakterier bliver høj og vokser, i takt med at de ikke indregnes som en omkostning i modellerne.

Det er helt afgørende for udfaldet af de politiske forhandlinger om vidtrækkende økonomiske reformer, at politikerne (og befolkningen) er vidende om, at de modelberegninger, der benyttes, ikke giver et fuldt og retvisende billede af dansk økonomi. De benyttede modeller giver ikke en troværdig beskrivelse af væsentlige samfunds- og velfærdsøkonomiske sammenhænge, fordi der bl.a. ikke indregnes effekten af øget ulighed, af offentlige nedskæringer og af forureningen.

At modellerne har svigtet, er udviklingen gennem de seneste 10 år et klart bevis for.

Jesper Jespersen er professor ved Roskilde Universitet