Som forsker i politisk protest hører det til sjældenhederne at blive ringet op af medier tre gange på den samme uge. Men der er noget ved fænomenet i Zuccotti Park, der for alvor har fået journalisterne op af stolene. Det er velkendt, at journalister først og fremmest rykker, når de vejrer nyt i luften. Og det er da også rigtigt, at der er meget nyt i Occupy Wall Street — ikke mindst netop mediernes interesse!

En nærmere granskning afslører imidlertid, at Occupy også har stærke historiske rødder. Det er bevægelsens placering i spændingsfeltet mellem det nye og gamle, evnen til på en og samme tid at pege frem og tilbage, der forklarer dens aktuelle gennemslagskraft.

Gamle rødder

Kigger man nærmere på bevægelsens retorik, er den bygget op omkring et forførende enkelt budskab: 1 pct. af den amerikanske befolkning sidder på en alt for stor del af den økonomiske kage. Om end sloganet i sig selv er nyt, trækker det på et tidløst tema: at i det gode og retfærdige samfund kommer den samlede velstand alle til gode. Udpegningen af en grådig overklasse, der skruppelløst suger velstanden ud af samfundet, er klassisk tankegods i socialismen og grene af populismen.

I en nyere aftapning er den type kritik siden slut-1990’erne blevet fremført med stor kraft af det, der populært betegnes den globale retfærdighedsbevægelse.

Bevægelsen manifesterede sig for alvor i det såkaldte Battle in Seattle i 1999, hvor titusinder af aktivister lykkedes med at forstyrre det igangværende WTO-møde. Siden er internationale topmøder i IMF, G8 og WTO regi systematisk blevet akkompagneret af massive aktivistopbud. De protesterende ved disse lejligheder har udgjort et kludetæppe af mennesker med meget forskellige baggrunde og visioner. De har dog kunnet samle sig om en fælles kritik af den neoliberale model — en kritik, der heller ikke er ny; faktisk har neoliberalismen og debatten om den domineret økonomisk og politisk tænkning siden 1980’erne.

Der er ingen tvivl om, at mange af de grupper og personer, der trækker læsset i Occupy Wall Street har politisk og organisatorisk erfaring fra netop den bevægelse. Det bliver f.eks. tydeligt i aktivisternes insisteren på at praktisere demokratiske principper i den interne kommunikation. Alle skal så vidt muligt have mulighed for at komme til orde, og beslutninger tages først efter lange og, for den udenforstående, nok ofte ret omstændelige diskussioner.

Procedurerne er et forsøg på at skabe maksimal legitimitet for bevægelsens strategier, men har samtidig et symbolsk sigte; det handler om i praksis at demonstrere demokratiske kvaliteter, som aktivisterne mener, er gået tabt i amerikansk politik.

Folkelig klangbund

Set i det lys er Occupy Wall Street altså på sin vis old news. Og så alligevel ikke helt. Det nye — i hvert fald i forhold til de seneste års kapitalismekritik fra aktivistkant — er, at Occupy synes at have ramt en langt mere modtagelig klangbund i den brede offentlighed.

I en amerikansk meningsmåling fra oktober i år siger 43 pct., at de er enige i bevægelsens synspunkter. Og når Occupy kører frem med ’1 pct. vs. 99 pct.’, har de langt hen af vejen dokumentationen i orden. Den allerrigeste del af den amerikanske befolkning indkasserer beviseligt en større del af velstanden end tidligere i historien, mens lønningerne for de lavest- og middellønnede er blevet stadig mindre værd.

Det ville være oplagt at koble den udvikling til finanskrisen, men årsagerne er dybere og har deres udspring i den neoliberale model, som Reagan stod fadder til i starten af 1980’erne — af kritikere omtalt som Reaganomics.

Omvendt er der ingen tvivl om, at finanskrisen har skabt en ny og bred modtagelighed for en kritik af neoliberalismen. Det er den latente følelse af utilfredshed. Af at der noget fundamentalt galt i USA, som Occupy i øjeblikket giver stemme.

At der virkelig er en klangbund for bevægelsens pointer, understreges af Harvard-professor Michael Nortons nylige undersøgelse af amerikanernes holdninger til ulighed. Undersøgelsen viser to interessante ting, som må kunne holde liv i kampgejsten hos de forviste fra Zuccotti Park: at amerikanere systematisk undervurderer graden af ulighed i deres samfund, og at det ideelle samfund for mange er et samfund med en betydelig større grad af lighed.

Kernesymboler

Men selv om amerikanerne er begyndt at se skævt til uligheden, har der i deres politiske kultur været en større accept af ulighed end i lande som f.eks. Danmark.

Den accept er betinget af en stærk tro på social mobilitet, og at enhver med hårdt arbejde og dedikation kan skabe et økonomisk godt liv: Den amerikanske drøm med andre ord.

De senere års udbredte arbejdsløshed, udhulingen af reallønnen hos lav- og mellemindkomstgrupperne og synliggørelsen af eksorbitante lønninger i bank- og finanssektorens toplag har for mange gjort drømmen til en illusion.

Dette tema gennemsyrer direkte og indirekte retorikken hos Occupy Wall Street: Bevægelsen fremstiller sig selv som et forsøg på at generobre ’det rigtige Amerika’ fra Wall Streets sociale vampyrer.

Det er ikke mindst denne på mange måde nationale retorik, der vækker sympati uden for bevægelsens kerne. Det politiske projekt er ikke et anarkistisk fantasifoster eller et langhåret økologisk utopia, men et ønske om at genskabe et tabt værdisæt.

Og kommunikationsstrategerne i bevægelsen er ikke blinde for den folkelige og nationale appel, mange af budskaberne har. Der trækkes bevidst på klassiske amerikanske værdier og heltefigurer med forankring på tværs af geografiske, sociale og politiske skel. På bevægelsens hjemmeside finder man således et fotografi af en amerikansk krigsveteran med et skilt, der siger: »Second time I’ve fought for my country, first time I’ve known my enemy«. Støttetilkendegivelser fra en gruppe som veteranerne er central, fordi den sikrer bevægelsen mod et af de helt klassiske retoriske angreb i amerikansk politik: anklager for at være uamerikansk. Hvis den etiket for alvor får lov at klæbe fast, risikerer man evig forvisning til marginalområderne af amerikansk politik.

Det er altså Occupy’s evne til at kombinere en ret radikal social og politisk kritik med en mainstream national og værdibaseret strømning, der forklarer bevægelsens indtil videre store gennemslagskraft. Det er ydermere det, der gør, at den nu fremstår som et reelt alternativ til en anden af de senere års folkelige protestbevægelser, den mere konservative Tea Party-bevægelse.

En tsunami af protest?

Det er indtil nu lykkedes Occupy Wall Street at reaktualisere en række klassiske ulighedstemaer i et format, der vækker bred genklang i det amerikanske samfund. Der er, opsummerende, to forklaringer. For det første er bevægelsen tydeligt begunstiget af tidsånden: en tidsånd præget af usikkerhed og en fornemmelse af at leve i et samfund i turbulens. For det andet har kommunikationsstrategerne i Occupy Wall Street haft en fintfølende fornemmelse for at koble den usikkerhed til dybt forankrede værdier og temaer i amerikansk politisk kultur.

Til disse forklaringer bør måske afslutningsvis tilføjes en tredje: Medierne. Medierne er på mange måde både årsag og effekt, når vi skal forklare bevægelsens succes. Medierne stod først på, da bevægelsen allerede havde en vis vind i sejlene, men omvendt har de været med til at øge vindstyrken.

Medierne er af gode grunde optaget af finanskrisen og har af samme årsag fået et godt øje til bevægelser, der kan forbindes med den. På trods af, at Occupy Wall Street og andre aktuelle protestbevægelser, som f.eks. M15 i Spanien, har en lang forhistorie, er de for alvor blevet godt stof i lyset af finanskrisen og den generelle fornemmelse af, at verden i denne tid befinder sig i en måske radikal forandringsperiode.

Hvorvidt protestbølgen også udvikler sig til en tsunami, er for tidligt at sige. Men finanskrisen, den folkelige resonans og medieopmærksomheden skaber i øjeblikket en historisk gunstig situation for Occupy Wall Street og kritiske aktivister andre steder.

For at udnytte det momentum er det afgørende, at bevægelserne er i stand til at kommunikere alternativer til den eksisterende situation. Som det er nu, står det klart, hvad de er imod, men mindre klart, hvad de er for, og hvordan målene skal opnåes. Det påhviler medierne at kigge bag om de helt overordnede slogans og mere kuriøse indslag og bidrage til en kritisk offentlig diskussion af de alternativer, bevægelserne bringer til torvs.