Egentlig er det forbløffende, at sagen ikke har udviklet sig til en større skandale.

I weekenden kunne Politiken afsløre, hvordan politiet har løjet i sagen om en ung grønlandsk mand, der i oktober døde af alkoholforgiftning på Amagerbro Torv, efter at adskillige borgere forgæves havde ringet til politiet og alarmcentralen. En kvinde, der som den første forsøgte at alarmere politiet, har forklaret, at en politimand stillede hende det, ret beset irelevante, spørgsmål, om den unge mand var grønlænder.

Da Politiken gik ind i sagen, afviste politiet imidlertid gentagne gange, at en betjent have stillet dette spørgsmål, der efterfølgende kunne forekomme kritisabelt, eftersom der altså ikke blev sendt en patruljevogn i tide. I stedet forklarede politiet, at kvinden selv nævnte, at den unge mand var grønlænder. Og denne forklaring fastholdt politiet vel at mærke i en redegørelse efter at have gennemlyttet en optagelse af kvindens opkald.

Politiken anmodede om aktindsigt i lydoptagelsen, men fik afslag fra politiet, hvilket ikke kan undre, i lyset af hvad optagelsen faktisk viste sig at indeholde, da avisen alligevel lykkedes med at skaffe sig adgang til den. Optagelsen dokumenterede klart, at kvinden talte sandt, mens politiet havde talt »usandt«, som Politiken skrev. Man kunne ellers godt driste sig til at sige, at nogle i politiet måtte have løjet, eftersom politiet som beskrevet havde gennemlyttet samtalen, inden de i en redegørelse fastholdt usandheden og samtidig forsøgte at miskreditere kvinden, der havde fortalt sandheden.

Bedste journalistiske vis

Sagen om den døde grønlandske mand på Amagerbro Torv minder om en lignende sag, hvor politiet også takket være uafviselig dokumentation blev fanget i noget, der grangiveligt lignede en løgn.

Da politiet tilbage i efteråret 2009 ryddede Brorsons Kirke på Nørrebro i København, hvor en række afviste irakiske asylansøgere havde forskanset sig, blev de medvirkende betjente efterfølgende anklaget for at have været unødigt voldsomme over for demonstranter uden for kirken. Selv fremlagde politiet en video optaget indenfor i kirken og sagde, at det var den eneste videodokumentation, de havde. »Der findes ikke andet,« forsikrede politiets talsmand, politikommissær Lars Borg. Information kunne imidlertid fremlægge en række fotos og videofilm optaget af demonstranter og pressefotografer, der viste betjente, som filmede sammenstødene uden for kirken. Efterfølgende rodede politikommissæren sig ud i nogle så selvmodsigende forklaringer, at han til sidst måtte erkende over for Information, at han havde talt med den betjent, der førte kameraet, før han forsikrede over for offentligheden, at der ikke blev filmet uden for kirken. Og betjenten havde vel at mærke fortalt ham, at der blev filmet udenfor.

»Jeg har ikke været opmærksom på det præcise tidsforløb. Jeg har ikke været opmærksom på, at I går så meget op i den detalje,« forklarede politikommissæren. Dagen forinden havde kommissæren ellers forsikret, at han »på bedste journalistiske vis« havde udspurgt den pågældende betjent om sagen og fået at vide, at kameraet var slukket, da betjenten kom ud af kirken og få minutter efter desuden blev smadret under optøjerne.

En uskyldig flyttemand

En anden sag fra 2009, der har rejst tvivl om politiets troværdighed, er sagen om anholdelsen af en uskyldig flyttemand i forbindelse med COP15-topmødet i København. Politiet antog på grund af en navneforveksling, at en af flyttemandens to hjælpere var en eftersøgt terrorist og anholdt derfor alle tre mænd. Først 13 timer senere blev de løsladt, selv om politiet på det tidspunkt i mange timer havde vidst, at man havde anholdt de forkerte personer. Men da flyttemanden klagede over forløbet, oplyste politiet, at det ikke var muligt at identificere de betjente, som flyttemanden havde klaget over – og selv hemmeligholdt de pågældende betjente altså tilsyneladende deres medvirken til anholdelsen. Efter flere års undersøgelser måtte statsadvokaten derfor opgive sagen, der dog blev taget op af Den Uafhænginge Politiklagemyndighed, som mere end fire år efter den fejlagtige anholdelse fik identificeret de fleste, men ikke alle de involverede betjente.

I forbindelse med Politikens dækning af sagen om flyttemanden oplyste direktøren for den nyoprettede politiklagemyndighed, der var afgående formand for Politiklagenævnene i Danmark, at det i mellem 100 og 150 af de 700 klagesager, hun havde haft med at gøre i Politiklagenævnene, ikke var muligt for politiet at identificere de involverede betjente.

Politifolk som vidner

Det er åbenlyst, at hvis de i politiet kan finde på at tilbageholde oplysninger, fortælle usandheder eller ligefrem bevidst lyve, så er det et alvorligt problem i et retssamfund, ikke alene fordi det selvsagt svækker borgernes tillid til ordensmagten.

Blandt andre strafferetsadvokaten Michael Bjørn Hansen har i forbindelse med netop sagen om den ulovligt anholdte flyttemand, påpeget, at politifolks vidneudsagn typisk tillægges stor vægt under retssager. Men som advokaten sidste år skrev i et debatindlæg i Politiken på baggrund af sin erfaring med straffesager: »Jeg er overbevist om, at mange politifolk afgiver korrekte vidneforklaringer i retten, men det forekommer også, at det ikke er tilfældet.«

En endnu mere afgørende rolle spiller politiet i forhold til bevisindsamlig og vidneafhøringer. Hvis ikke det foregår objektivt og med et ønske om at afdække de faktiske forhold, kan det få nærmest uoverskuelige konsekvenser.

Netop politiets vidneafhøringer blev der sat spørgsmålstegn ved, da Berlingske sidste år foretog en rundspørge om emnet blandt forsvarsadvokater. 61 ud af 66 advokater svarede, at de inden for de seneste fem år havde oplevet, at deres klienter var blevet fejlciteret i politiets afhøringsrapporter. Fire ud af ti advokater svarede desuden, at forhold, der talte til den mistænktes fordel, var blevet undertrykt af politiet. Alligevel er det endnu ikke lykkedes at få indført regler om, at politiets afhøringer skal optages, så de efterfølgende kan kontrolleres. Ligesom der fortsat ikke er politisk flertal for at indføre forsøgsordninger med kropskameraer på politibetjente efter amerikansk forbillede.

I bananrepublikker

Det er i sig selv en triviel pointe, at de i politiet ikke nødvendigvis har en højere moral end andre faggrupper. Ikke desto mindre forestiller vi os typisk, at politifolk, der ikke holder sig til sandheden, eller som på anden måde overskrider grænserne for, hvad vi finder acceptabelt, hører hjemme i, hvad vi betegner som bananrepublikker.

Men af og til bliver vi i kraft af historier som den om politiets svar til kvinden, der ringede efter hjælp til den unge mand på Amagerbro Torv, mindet om, at det også kan ske herhjemme. Og det er en vigtig påmindelse.