„Dacă ai putea schimba ceva în România, care ar fi primul lucru pe care l-ai schimba?“. Tânărul căruia i-am adresat întrebarea a părut încă de la începutul discuției temător și mi-a dat răspunsuri mai degrabă cuminți, de complezență, răspunsurile pe care credea că le aștept. Acum, însă, face o pauză mai lungă decât de obicei. Își mută privirea de la mine asupra câtorva copii care trec gălăgioși pe lângă noi și îi urmărește până când ajunge să privească în gol. „Pe mine“, îmi răspunde într-un final. „M-aș schimba pe mine“.

Sigur, cei mai mulți oameni mi-au vorbit despre politicienii incompetenți sau despre funcționarii corupți, despre legile nedrepte sau despre Constituția insuficient de clară. Probabil că asta aș fi spus și eu primind aceeași întrebare. Dar tânărul politicos cu care am vorbit m-a învățat că, înainte de a critica, trebuie să înțeleg mai mult și să gândesc ce aș putea face eu. Iar înainte de a-mi spune părerea despre cum ar trebui să arate viitorul nostru comun, trebuie să aflu cum își văd cât mai mulți dintre noi viitorul propriu.

Am aflat de la unii că își doresc un viitor apropiat de idealul european al unei țări prospere, în care să ai încredere să îți începi propria afacere. Alții mi-au spus că pentru ei viitorul înseamnă câteva zeci de metri pătrați la țară, unde să poată trăi liniștiți în mijlocul naturii. Câțiva mi-au spus că își doresc, dimpotrivă, să se implice în viața comunităților lor, să ajute la schimbarea acelorași figuri care se tot succed la conducere de prea mult timp.

Dar nu am simțit mereu același optimism. „Ce mi-aș dori pentru viitor? Mi-aș dori să mă întorc în trecut, asta mi-aș dori. Să știu că îmi văd de muncă în fiecare zi, că merg acasă și am ce să le duc copiilor de mâncare. Că era dictatură, că nu puteam să zic orice, nu mă interesează. Măcar aveam o casă. Acum noi nu mai avem nimic, au numai hoții. Cine a încălcat mai multe legi după ’90 a ajuns să aibă acum mai mulți bani“, mi-a spus un domn spre 60 de ani. Și nu doar el mi-a spus asta. Am ascultat dezamăgit mulți alții, tineri și bătrâni, vorbind la fel. Iar dezamăgirea mea nu i-a privit pe ei, ci mai degrabă pe mine și neputința mea de a-i face să aibă mai multă încredere în viitor.

Am vorbit de multe ori și despre politică. Nu despre partide și nu despre lideri, ci despre cum ar trebui să arate o nouă clasă politică. Am înțeles că oamenii nu așteaptă ceartă zilnică la televizor sau teorii ale conspirației. Că prea puțini sunt cei care se bucură văzând declarații în prime time și burtiere galbene cu „breaking news“. Că omul politic trebuie să fie mai degrabă un angajat silitor, care să muncească responsabil și cinstit.

Cea mai multă tensiune a adus mereu ultima întrebare: „Ce îți dă speranță pentru viitor?“. De câteva ori am văzut cum privirea celui cu care vorbeam se adâncește, iar răspunsul vine cu o voce joasă și un înghițit în sec: „Nimic, nu îmi mai dă speranță nimic“. Tăcerea ce urmează răspunsului este poate cea mai grea. Și, totuși, trebuie să găsești câteva cuvinte cu care să umpli rapid și poate puțin caraghios golul rămas. Cu puțin noroc, poți aduce și un zâmbet trecător pe chipul celui cu care ai discutat.

De cele mai multe ori, însă, răspunsul a fost altul: „Voi, tinerii“. La început, am fost nedumerit – de ce aș fi eu speranța unui necunoscut? De ce și-ar pune cineva speranța în mine? Nu am nicio funcție publică, nu conduc vreo mare companie, nu pot oferi prea multe lucruri. Asta până când, într-o zi, vorbind cu o doamnă care își plimba nepotul, mi-am adus aminte de bunica mea spunându-mi dimineața, înainte să plec la școală, că are încredere în mine. Nu avea încredere că aș putea face ceva pentru ea, ci avea încredere că voi face lucrurile așa cum trebuie, cu responsabilitate. Că voi avea grijă de mine și de cei din jur. Și că seara mă voi întoarce acasă pentru a-i povesti încântat ce am făcut. Probabil că asta înseamnă și speranța celor mai mulți în tineri. Speranța că vom fi o generație care, la sfârșitul vieții, își va putea povesti împăcată realizările, fără rușinea de a fi acoperiți de necinste sau de a fi folosit căi îndoielnice.

Asta este, pe scurt, povestea ultimelor mele două luni. Iar partea cea mai frumoasă este că nu sunt singur, ci am 1.000 de prieteni, participanți la proiectul „Întrebăm România Împreună“, care au aceeași poveste. Timp de aproape 70 de zile, voluntarii comunităților RO100 din întreaga țară au discutat zi de zi cu cetățenii localităților lor, notându-și problemele fiecăruia și încercând să le dea speranță pentru viitor.

„Și ce ați realizat prin asta?“, s-ar putea întreba, în mod legitim, orice observator. Nu a fost un protest, nu ați obținut asfaltarea vreunei străzi și nu ați ecologizat nicio pădure. Nu ați reabilitat o școală, nu ați dus copii defavorizați în excursie și nici măcar nu ați strâns donații pentru un caz social.

Așa este, nu am făcut asta acum, ci cu alte ocazii. Acum, în schimb, am învățat să ascultăm. Cu toții ne dorim să ne implicăm în viața comunităților în care trăim și suntem convinși că avem soluții pentru numeroase probleme. Dar ascultând cu răbdare oameni dintre cei mai diferiți, am înțeles că de multe ori ideile și prioritățile lor nu se aseamănă cu ale noastre. Am învățat că nu avem întotdeauna dreptate. Am realizat că, dincolo de opiniile diferite, avem, în fapt, atât de multe lucruri în comun.

Și am mai realizat un lucru, poate cel mai important: oamenii au aflat că cineva este dispus să le asculte opinia. Că cineva este interesat de speranțele lor. Mi s-a întâmplat în câteva rânduri să apuc doar să mă prezint și să spun că aș vrea să îi adresez câteva întrebări pentru ca persoana respectivă să înceapă să îmi vorbească despre viața sa, despre problemele pe care le are sau despre opiniile cu privire la subiectele zilei. Fără să adresez nicio întrebare, ca și cum am fi fost prieteni de o viață. Doar pentru că știa că cineva este acolo ca să asculte.

Proiectul Întrebăm România Împreună se desfășoară în intervalul 10 aprilie-10 august. Puteți găsi întrebările RO100 la adresa: www.romaniaimpreuna.ro/intrebamromania .