Mistä on kyse? Tuoreen väitöstutkimuksen mukaan lasten kokema väkivalta jää huostaanotoissa taka-alalle

Keskiöön nousee perheen kunnollisuuden tarkastelu, eli onko onko raha- ja työasiat kunnossa ja tarpeeksi rakkautta lasta kohtaan

Sosiaaliviranomaisten raportoima parisuhdeväkivalta katosi papereista lähes tyystin, kun päästiin oikeuteen

Se jätettiin mainitsematta jopa 42:ssa prosentissa tapauksista, vaikka viitettä oli ollut

Tampereen yliopiston tutkijan Johanna Hiitolan väitöksestä selviää, että perheissä tapahtunut väkivalta katosi hallinto-oikeuksien perusteluista. Aineisto on kerätty vuonna 2008 Suomen kahdeksasta hallinto-oikeudesta Ahvenanmaata lukuunottamatta.

– Jopa 42 prosenttia tapauksista, joissa sosiaalityöntekijät olivat kirjanneet perheessä olevan väkivaltaa, oikeus ei maininnut sitä huostaanoton perusteena, Hiitola toteaa.

Tutkimus kertookin karua kieltä lapsen asemasta huostaanotoissa.

– Väkivaltaa pidettiin vanhempien välisenä riitelynä, vaikka lapsikin oli saanut iskuja. Eli käytännössä se sivuutettiin tuolloin kokonaan, toteaa Hiitola.

Jos väkivalta kohdistui ainoastaan lapseen, silloin asiaa käsiteltiin myös oikeudessa.

Hiitola kävi läpi reilut 350 hallinto-oikeuden päätöstä tahdonvastaisista huostaanotoista. Ne koskevat yhteensä 430 lasta.

Parhaiten prosessista selvisi keskiluokkainen ydinperhe. Varakkuudesta ja koulutuksesta oli etua, kun taas uskonto ja etninen tausta saattoivat nousta huostaanoton perusteiksi. Nämä olivat kuitenkin vain yksittäistapauksia, huomauttaa Hiitola.

Kunnollisuudella tarkoitetaan muun muassa sitä, että perheellä on raha- ja työasiat kunnossa, ja lasta vakuutetaan rakastettavan.

Miksi väkivalta katoaa oikeudessa?

Suomessa huostaanotettiin edellisvuonna vajaat 2 000 lasta. Miksei sitten oikeus nosta väkivaltaa lasta uhkaavaksi tekijäksi? Myös sitä Hiitola on tutkimuksessaan sivunnut.

– Kai se on edelleen niin hankala ongelma meille, ettei sitä haluta käsitellä. Parisuhdeväkivalta koetaan Suomessa yksityisasiaksi, vaikka lapsihan kärsii jo pelkästä lyömisen näkemisestä, muistuttaa Hiitola.

Väkivaltaa pidettiin vanhempien välisenä riitely, vaikka lapsikin oli saanut iskuja. Tutkija Johanna Hiitola

Sosiaalityöntekijöiden kuvaukset väkivallasta saattoivat olla hyvin ympäripyöreitä ja epätarkkoja. Tätä tutkija kuvaa yhdeksi isoksi epäkohdaksi.

– Kyllä dokumenteissa pitää kertoa, että kuka löi ja ketä ja minkälaisia vaikutuksia sillä on ollut. Se on niin helppo asia, että ihmetyttää, ettei näin tehdä, kummastelee Hiitola.

Konservatiiviset arvot yllättivät

Huostaanottoprosesseissa sukupuoleen liitettiin hyvin stereotyyppisiä arvioita.

– Äidit ovat niitä hoivaajia ja isät käyvät töissä ja kantavat rahan kotiin. Isät jäävät hyvin taka-alalle arvioissa. Jos taas isä löi lasta, oli äiti epäonnistunut suojelemaan lasta. Eli vastuu isän väkivallasta meni äidin harteille, kertoo Hiitola.

Toinen yllätys tuloksissa oli juuri väkivallan selittäminen eri tavoin.

Kyllä dokumenteissa pitää kertoa, että kuka löi ja ketä ja minkälaisia vaikutuksia sillä on ollut. Tutkija Johanna Hiitola

Väkivaltaa saatettiin selittää asiakirjoissa vanhempien hermostumisella. Tässä Hiitolan näki vaaran, että väkivallan vakavuutta minimoitiin.

– Sama ansa piilee siinä, jos lyömisestä puhutaan kurituskeinona, vaikka sille ei hyväksyntää annetukaan.

Joissain tapauksissa, esimerkiksi maahanmuuttajaperheissä kulttuuria käytettiin selityksenä väkivaltaan.

Johanna Hiitolan sukupuolentutkimuksen alaan kuuluva väitös tarkastetaan 27.2. Tampereen yliopistossa. Hän opettaa Kokkolan yliopistokeskuksessa.