Vuorosanat kuulostavat tutuilta, niin monta kertaa ne on kuultu ennenkin. Ammattiliittojen johtajat puhuvat palkkakuopasta, listaavat kaikki vähänkin myönteiset talousuutiset ja käyvät huutokauppaa siitä, kuka lyö kovimmat vaatimukset pöytään.

Seuraavaksi työnantajat vastaavat, että älkää hulluja puhuko: korotusvaraa on vain vähän jos ollenkaan, koska kilpailukyky.

Lopulta hallituskin herää lupaamaan, että jos vain neuvottelijat muistavat ajatella kasvua ja työllisyyttä ja ties mitä kokonaisetua, valtio oikein mielellään korvaa palkankorotukset veronkevennyksillä.

Ja kaikki tämä ennen kuin ensimmäisiäkään neuvotteluja on käyty – sillä työmarkkinapolitiikka ei ole koskaan pelkkää taistelua senteistä ja euroista, vaan yhtä lailla mielikuvista.

Silti tilanne on jotenkin hämmentävä. Tämän piti olla se neuvottelukierros, jolloin työmarkkinoilla mikään ei olisi enää niin kuin ennen: vanhoina hyvinä, tai näkökulmasta riippuen jäykkinä ja joustamattomina aikoina.

Tilanne on ollut kovakalloisimmillakin tiedossa yli puolitoista vuotta. Marraskuussa 2015 Elinkeinoelämän keskusliitto kertoi muuttavansa sääntöjään niin, ettei keskitettyjen tulopoliittisten kokonaisratkaisujen tekeminen ole jatkossa edes mahdollista.

Neuvottelujen hajauttaminen oli ollut työnantajien tavoite jo pitkään, mutta aina aikaisemmin heidät oli saatu jollain verukkeella taivuteltua tupopöytään.

Varmemmaksi vakuudeksi EK vielä irtisanoi helmikuussa parikymmentä keskusjärjestösopimusta, joilla on säädelty muun muassa lomia ja irtisanomissuojaa, kun liitot eivät ole tehneet niistä omia sopimuksiaan.

EK:n mukaan jälkimmäinen ratkaisu oli vain looginen seuraus aiemmasta sääntöjen muutoksesta, mutta ay-liike näki siinä paljon enemmän. Jyrkimmissä kommenteissa puhuttiin avoimesta sodanjulistuksesta, diplomaattisempienkin lausuntojen mukaan kysymyksessä oli vähintään jonkinlainen provokaatio.

Vastavetona monet ammattiliitot ovat kieltäytyneet neuvottelemasta uusista sopimuksista ennen kuin irtisanotut keskusjärjestösopimukset on sisällytetty nykyisiin työehtosopimuksiin.

Pääasiassa menettelytapoja koskeva erimielisyys on alkanut saada tulehtuneessa ilmapiirissä jo arvovaltakiistan piirteitä. Joillakin aloilla asiat ovat menneet entistä pahemmin solmuun, kun keskusjärjestösopimuksia koskeviin neuvotteluihin on yritetty sotkea myös muita asioita.

Päänavaajalla ei pitäisi olla nyt riskiä joutua kynnysmaton rooliin.

Keskitetyn ratkaisun sijasta työnantajien – ja myös osan palkansaajajärjestöistä – tavoitteena on ollut neuvotella ensi syksynä niin sanotusta vientivetoisesta mallista. Sen idea on, että vientiteollisuus sopii palkoista ensin ja asettaa samalla korotuksille ylärajan, jota muut eivät saa myöhemmin ylittää.

Tähän asti päänavaus on ollut neuvotteluissa pikemminkin lähtötaso, josta aina joku panee paremmaksi. Edellisellä liittokierroksella 2007 ensimmäisinä sopimuksensa tehneet teollisuusliitot joutuivat tyytymään prosentin verran pienempiin korotuksiin kuin esimerkiksi palvelualojen PAM ja monet kuntien ja valtion työntekijät.

Muun muassa valtakunnansovittelija Minna Helle – joka itse oli 2007 huutokaupassa mukana Tehyn edunvalvontajohtajana – on tehnyt hyvissä ajoin selväksi, ettei tällainen peli enää vetele.

Päänavaajalla ei siis pitäisi olla nyt entisen kaltaista riskiä joutua kynnysmaton rooliin.

Neuvottelujen osapuolet: kun klikkaat kuvaa, näet seuraavan neuvottelevan tahon. Oikean yläkulman nuolista näet kuvan suurena.

Marssijärjestys ei ole silti vieläkään yhdentekevä.

Ensimmäisenä sopimus on katkolla paperiteollisuudessa, jonka vanha tes on voimassa syyskuun loppuun. Teknologiateollisuuden sopimuskausi päättyy kuukautta ja kemianteollisuuden kahta myöhemmin.

Alun perin kaikkien kolmen alan piti neuvotella yhdessä uudesta työmarkkinamallista, mutta hanke kariutui talvella, kun jo aikaisemmin EK:n jättänyt Metsäteollisuus lähti omille teilleen. Se haluaa neuvotteluissa vapaat kädet uudistaa omia sopimuksiaan eikä halua siksi sitoa itseään edes toisiin vientiliittoihin.

Metsäteollisuus tahtoo muun muassa purkaa ulkopuolisen työvoiman käyttöä koskevia rajoituksia, jotka ovat sen mukaan erityisesti paperi-, sellu- ja kartonkitehtaissa kohtuuttoman tiukat. Vastapainoksi liiton arvellaan olevan valmis myöntymään jonkin verran keskimääräistä suurempiin palkankorotuksiin.

Teknologiateollisuus ja Kemianteollisuus ovat jatkaneet vielä Metsäteollisuuden irtioton jälkeen keskusteluja niin sanotusta tynkämallista. Siinä ajatuksena on ollut, että jo ennen kesän lomia sovittaisiin joistakin seuraavaa ratkaisua koskevista yleisistä periaatteista.

Varsinaiset sopimukset voitaisiin silloin neuvotella syksyllä valmiiksi nopeastikin.

Etelärannan kahden mahtiliiton vastapelurina ay-puolella on uusi Teollisuusliitto. Se aloittaa virallisesti ensi vuoden alussa, kun Metalliliitto, TEAM ja Puuliitto lyöttäytyvät yhteen.

Tämäkin fuusio jäi vajaaksi, kun Paperiliitto päätti vasemmistoryhmänsä pakottamana yllättäen jättäytyä hankkeesta. Käytännössä se pitää silti kulissien takana tiiviisti yhteyttä uuteen suurliittoon. Liitot ovat myös alustavasti keskustelleet siitä, miten ne voisivat tarvittaessa tukea toisiaan.

Työnantajaliitot pitävät samalla tavalla toisiaan ajan tasalla sekä neuvotteluja edelleen koordinoivan EK:n kautta että epävirallisemmin. Yhteydenpito ei ole kuitenkaan ollut saumatonta.

Metsäteollisuudessa epäillään, että Etelärannan teollisuusliittojen hiljaisena tavoitteena on lyödä omat sopimuksensa lukkoon ennen kuin paperitehtaiden ratkaisu on valmis. Tällaisia huhuja on ollut liikkeellä pitkin kevättä, eikä niitä ole aukottomasti kumottu.

Yhden teorian mukaan Teknologiateollisuus ja Kemianteollisuus haluaisivat ehtiä sopimaan ensin sen takia, ettei lähtötasosta tulisi niin korkea.

Tiettävästi EK:ssa on kuitenkin käytännössä myönnytty siihen, että palkankorotusten taso voi vaihdella eri sopimuksissa sen mukaan, mitä muita työehtoja koskevia muutoksia niihin tulee.

EK on myös työnantajaleirissä yhä se, joka laskee tekstimuutoksille konkreettisen hinnan. Eri asia on, ketkä kaikki ovat valmiit hyväksymään laskelmat. Työmarkkinoiden laskuopin erikoisuuksiin kuuluu, että sama asia voi olla äärettömän kallis tai käytännössä ilmainen sen mukaan miltä puolelta sitä katsoo.

Vientivetoisen mallin arvostelijat ovat lyöneet pöytään vanhan tasa-arvokortin.

Tes-kierroksen kriittisimmät hetket ovat kuitenkin vasta talvella.

Esimakua saadaan jo loka-marraskuussa, kun postin, pankkien, vakuutusalan ja lentoliikenteen palvelujen sopimukset päättyvät. Tällöin neuvottelupöytään asettuvat muun muassa Ilmailualan unioni ja Posti- ja logistiikka-alan PAU, joiden lakkoherkkyydestä työnantajat näkevät painajaisia neuvottelujen välilläkin.

Tammikuussa on edessä varsinainen neuvottelujen suma, kun kuntien, valtion ja kauppojen sopimukset tulevat katkolle. Niiden työntekijät ovat ehkä kaikkein tyytymättömimpiä vuosi sitten solmittuun kilpailukykysopimukseen.

Kuntien ja valtion palveluksessa olevia hiertää lomarahojen leikkausten kohdistaminen vain julkiselle sektorille. Muun muassa Opetusalan ammattijärjestön OAJ:n puheenjohtaja Olli Luukkainen on viitannut suoraan tähän, kun hän on vaatinut opettajien peruspalkkojen korottamista sadoilla euroilla.

Vientivetoisen mallin arvostelijat ovat lyöneet neuvottelujen alla pöytään myös vanhan tasa-arvokortin. Teollisuuden ehdoilla tehtävän ratkaisun väitetään tekevän tyhjäksi kaikki yritykset kuroa umpeen naisvaltaisten alojen palkkojen jälkeenjääneisyyttä, ellei sitä varten rakenneta erityistä palkkaohjelmaa.

Sellaisista on työmarkkinahistoriassa vaihtelevia kokemuksia.

Työnantajapuolella Luukkaisen toiveet on tyrmätty täysin epärealistisina. Kunnissa ollaan huolissaan jo siitä, että teollisuuden päänavauskin voi olla niille liian kallis.

Hämmennystä on herättänyt myös se, että samaan aikaan kun Luukkainen kaipaa opettajille lisää rahaa, OAJ:n keskusjärjestön Akavan puheenjohtaja Sture Fjäder (kok) olisi valmis entisestään vähentämään kuntien palkanmaksukykyä veronkevennyksillä.

Yksi varma merkki neuvottelujen lähestymisestä on lakkopuheiden kiihtyminen. Perinteisesti lakkoherkkä AKT on sopinut ahtaajille ja autoliikenteeseen pitkät sopimukset, mutta taistelutahtoa on muuallakin.

Paineet tuntuvat myös perinteisesti sopuisina pidetyissä liitoissa. Palvelualojen ammattiliitossa puheenjohtaja Ann Selin (sd) sai jo vuosi sitten tehdä hartiavoimin töitä ennen kuin PAM lähti mukaan kilpailukykysopimukseen.

Liiton kentällä on edelleen militanttia henkeä, joka voi purkautua pienestäkin ärsykkeestä.

Hallitus on omalta osaltaan vaikeuttanut tilannetta tärvelemällä suhteensa ay-liikkeeseen. Luottamuspulaa kuvaa, että monet tulkitsivat esimerkiksi hallituksen suunnitelmat työnhaun tehostamisesta pikemminkin työttömien kyykyttämiseksi. Sen jälkeen hallituksen omissakin riveissä alettiin epäröidä.

Tiettävästi myös kolmikantaiset neuvottelut työaikalain uudistamisesta ovat olleet vaikeat.

Työmarkkinoiden logiikka on vielä siitä erikoinen, että siellä hyvätkin uutiset voivat olla huonoja. Ammattiliitoissa lyödään konkreettiset palkkavaatimukset lukkoon vasta kesän jälkeen. Mitä kovempia kasvulukuja taloudessa mitataan lähiaikoina, sitä enemmän korotuspaineet kasvavat.

Jotkut näkevät jo painajaisia kymmenen vuoden takaisesta liittokierroksesta. Silloin Suomen kilpailukyky turmeltiin sen verran perinpohjaisesti, että korjaustyöt ovat vieläkin kesken.