Miljardien kestävyysvaje pakottaa miettimää, mitä hyvinvointivaltiosta ylipäänsä on enää pelastettavissa ja mikä on aivan pakko pelastaa.

Hyvinvointivaltio ei ole riippakivi, joka verottaa talouden henkihieveriin. Maailman menestyvimmät valtiot ovat suureen julkiseen talouteen perustuvia hyvinvointiyhteiskuntia. Pohjoismaat, Hollanti, Saksa ja Kanada ovat kärjessä kaikissa valtioiden välisissä kauneuskilpailuissa. Ne ovat myös kilpailukykymittareiden kärjessä huolimatta korkeasta veroasteesta.

Onko hyvinvointiyhteiskunnan tien valitseminen tehnyt kansoista menestyviä vai onko taloudellinen menestys saanut rahaa riittämään myös kaikkeen kivaan?

Monet Latinalaisen Amerikan maat olivat selvästi Eurooppaa vauraampia 1930-luvulla. Ne valitsivat pienten budjettien ja suurten tuloerojen politiikan. Eurooppalaiset hyvinvointivaltiot ovat sen jälkeen menneet selvästi ohi.

Latinalaisen Amerikan maiden pahin virhe oli opetuksen laiminlyönti. Kansakunta saa koko kansan lahjakkuusreservit käyttöönsä, kun kaikilla on mahdollisuus kouluttautua. Jos opintielle olisi ollut Suomessa yhtä vaikea päästä kuin vaikkapa Argentiinassa, moni suomen taloudellista menestystä vauhdittanut huippukyky olisi päätynyt pitämään pizzeriaa kotikylässään.

Yhdysvalloissa, jossa piti olla mahdollista kohota juoksupojasta pääjohtajaksi, sosiaalinen liikkuvuus on viime vuosikymmeninä hidastunut voimakkaasti. Nykyisin koulutuksen taso ja määrä riippuvat siellä vanhempien tulotasosta, mikä merkitsee valtavaa kykyjen haaskausta. Maan pelastus on aivotuonti. Kiinan myydyin tietokirja viime vuonna käsitteli sitä, miten saat lapsesi amerikkalaiseen huippuyliopistoon.

Riittäisikö tasa-arvoinen mahdollisuus koulutukseen, vai tarvitaanko menestykseen muitakin hyvinvointiyhteiskunnan piirteitä? Koulu on hyvinvointiyhteiskunnan tärkein osa, mutta se ei riitä. Suuret tuloerot eivät edistä vaan hidastavat talouskasvua. Köyhyys tuottaa työttömyyttä, koska köyhän energia ja osaaminen keskittyvät marginaalissa elämiseen. köyhyyden kanssa kamppaileva ei opi eikä opeta lapsilleen taitoja, joita tarvitaan työelämässä.

Hyvinvointiyhteiskunnasta ei siis kannata luopua, mutta emme me tätä sanomalla pääse eroon kestävyysvajeesta. Olemmeko Titanicin kannella julistamassa, että laivan uppoaminen on väärin sen sijaan, että hakeutuisimme pelastusveneille?

= = =

Julkisuuteen on vaadittu leikkauslistoja. Jos potilaalla on ylipainoa, lääkäri ei suosita raajan amputoimista, vaikka paino sillä kyllä laskisi. Meidän on tehtävä hyvinvointiyhteiskunnasta kustannustehokkaampi. Se edellyttää yhteiskunnallista insinööritaitoa.

Päihdeäitiongelma on esimerkki yhteiskunnallisen insinööritaidon puutteesta. Päihdeäidit synnyttävät vuosittain satoja äidin alkoholinkäytön peruuttamattomasti vaurioittamaa lasta. Unohtakaamme inhimillinen kärsimys ja ajatelkaamme vain rahaa. Yksi vammautettu lapsi merkitsee yhteiskunnalle varovaisestikin laskien keskimäärin 400 000 euron kustannuksia. Vuodessa yhteiskunnalle syntyy siis satojen miljoonien kustannukset. Olisi erittäin kannattavaa hoitaa päihdeäitejä niin, että lapset syntyvät terveinä, mutta tähän ei rahaa riitä. Päihdeäidit ovat räikeä esimerkki epärationaalisesta päätöksenteosta, mutta ongelma on laajempi.

Ajatelkaamme, että on valittavana kaksi yhtä arvokasta sosiaalista päämäärää, joista toinen on pelkkä meno, mutta toinen maksaa itsensä kohtuuajassa takaisin. Moni sanoo, ettei valintaa voi tehdä tällä perusteella. On pakko voida, sillä eihän jälkimmäinen kohde tosiasiassa maksa mitään. Sosiaalipolitiikassa on opittava ajattelemaan kustannustehokkuutta.

Liittyy päihdeäiteihin muutakin. Yhteiskunta voi käyttää pakkokeinoja, jos äiti pahoinpitelee syntynyttä lasta, mutta syntyvän lapsen suojelemiseksi äitiä ei voi määrätä pakkohoitoon. Syynä on juridinen umpikuja. Mitä tapahtuisi aborttilainsäädännölle, jos sikiön ja äidin ihmisoikeudet rinnastuisivat toisiinsa? Juristit ovat ratkaisseet asian syntyvän lapsen tappioksi. Ei pitäisi olla vaikeata säätää, että lapsi, jonka äiti on päättänyt synnyttää, rinnastuu oikeuksiltaan äitiinsä. Tämä ei tarkoittaisi, ettei ehkäisyä saisi harjoittaa tai pientä sikiötä abortoida, vaikka molemmat merkitsevät menetettyjä elämiä.

Sosiaalipolitiikka on liikaa juridiikkaa ja liian vähän talouspolitiikkaa.

= = =

Voisi myös ottaa mallia Aasian nousevista talouksista, jotka rakentavat yhteiskuntaa puhtaalta pöydältä. Singaporessa osa veroista maksetaan henkilökohtaisille sosiaalitileille. Niistä maksetaan terveydenhoito ja monet sellaiset sosiaalietuudet, joista meillä vastaa valtio tai kunta. Jos tilillä on rahaa työuran lopussa, säästyneet rahat siirtyvät kasvattamaan eläkettä. Sairaalan ovelta ei käännytetä, vaikka tili on tyhjä. Silloin kulut maksaa valtio. Tämä nerokas sosiaalinen innovaatio alentaa hyvinvointiyhteiskunnan kustannuksia merkittävästi. Tulonsiirroista suurin osa on tulonsiirtoja itseltä itselle; yhteiskunnan kassan kautta elinvaiheelta toiselle. Kun raha on omaa, sitä ei ylikäytä tai tuhlaa niin kuin jos raha tulisi valtiolta.

Tähän on helppo vastata luettelemalla, mitä eurooppalaisille arvoille vieraita piirteitä Singaporessa on. Ei ruuvimeisseliäkään kannata vastustaa työkaluna sillä perusteella, että sillä voi rakentaa vaikka kaasukammioita keskitysleirille.

. . . . .

Kirjoitus on julkaistu Näkökulma -artikkelina Suomen Kuvalehdessä