Laura Huhtasaari on perussuomalaisille lähes täydellinen presidenttiehdokas. Sauli Niinistön ylivoiman varjossa Huhtasaarelle jää tilaa erottua ja nostaa takiaispuolueeksi kuihtunut perussuomalaiset takaisin parrasvaloihin.

Perussuomalaisten puoluehallitus esittää 1. varapuheenjohtajaansa, kansanedustaja Laura Huhtasaarta puolueen presidenttiehdokkaaksi. Nimitys vaatii vielä puoluevaltuuston hyväksynnän, mutta kyseessä on pelkkä muodollisuus.

Ennen Huhtasaarta presidenttikisaan ovat lähteneet eduskuntapuolueiden ehdokkaina vihreiden Pekka Haavisto, vasemmistoliiton Merja Kyllönen, RKP:n Nils Torvalds ja keskustan Matti Vanhanen. Heidän lisäkseen kristillisdemokraatit asettanevat ehdolle puheenjohtajansa Sari Essayahin ja SDP:n presidenttiehdokkaaksi pyrkivästä kolmikosta Maarit Feldt-Ranta vaikuttaa repineen selvän eron kanssakilpailjoihinsa.

Lisäksi yhteensä kolme ehdokasta mielii mukaan valitsijayhdistyksen kautta. Tasavallan presidentti Sauli Niinistö on saamassaan taakseen laajan kansanliikkeen, jota myös Niinistön entinen poliittinen koti kokoomus tukee. Keskustaveteraani Paavo Väyrysen tukijoukot saavat sen sijaan tehdä tosissaan töitä kerätäkseen ehdokkuuteen vaadittavat 20 000 kannattajakorttia. Rasistisen MV-julkaisun perustaneelle Ilja Janitskinille lukema jäänee ainakin haaveeksi. Perussuomalaisista erkaantuneen Sininen tulevaisuus -yhdistyksen presidenttinimistä ei toistaiseksi ole tietoa, mutta myös heidän ehdokkaansa joutuisi kannattajakorttien keräyspuuhiin ehdolle päästäkseen. Esimerkiksi Siniseen tulevaisuuteen kuuluva eduskunnan puhemies Marja Lohela kertoi jo Verkkouutisille, että hän itse on allekirjoittanut Sauli Niinistön kannattajakortin, joten kovin todennäköisenä Sinisen tulevaisuuden oman ehdokkaan asettamista tuskin voi pitää.

Oli SDP:n ehdokas kuka tahansa, on Huhtasaari tässä joukossa väriläiskä, joka tulee taatusti vetämään huomiota itseensä. Keskeistä onkin, minkälaista huomio tulee olemaan.

LAURA HUHTASAARI on 38-vuotias ensimmäisen kauden kansanedustaja Satakunnan vaalipiiristä. Hän on kotoisin Porista ja nousi viime eduskuntavaaleissa vaalipiirinsä ääniharavaksi 9 259 äänellä. Se on Satakunnan vaalipiirissä todella kova tulos ja Huhtasaaren noste on myös kansanedustajaksi kipuamisen jälkeen ollut kovaa. Huhtikuun kuntavaaleissa hänestä tuli kaikkien aikojen Porin-äänikuningatar 2 566 äänellä.

Perussuomalaisten puheenjohtajavaalissa Huhtasaari tuki voimakkaasti Jussi Halla-ahoa ja kampesi nykyisin Uusi vaihtoehto -eduskuntaryhmään kuuluvan puolustusministeri Jussi Niinistön sivuun perussuomalaisten 1. varapuheenjohtajan paikalta.

Hahmona Huhtasaari on jotain oudon, kauhistuttavan ja huvittavan väliltä. Hän on ulosanniltaan selkeä ja koulutukseltaan erityisopettaja, mutta ei usko evoluutioteoriaan ja käy pitämässä puheita umpirasistisissa tilaisuuksissa. Hän on Euroopan unionia ja euroa kiihkomielisesti vastustava Donald Trump -fani, jonka mukaan Suomi ei kestäisi päivääkään, jos Venäjä-päättäisi hyökätä maahamme. Perjantaisessa tiedotustilaisuudessa Huhtasaaren vastaukset toimittajien asiakysymyksiin olivat jotain haparoivien ja heikkojen välimaastosta.

Kaiken tämän valossa hän on kuitenkin kansanedustaja, joka nauttii omalla kotikentällään huimaa suosiota ja kykenee keräämään ääniä myös valtakunnallisesti. Siksi olisi virhe ajatella – ja ennen kaikkea uutisoida – Laura Huhtasaari pelkkänä presidenttikisan huvittavana outolintuna. Perussuomalaisten ehdokas ansaitsee sekä medialta että kanssaehdokkailtaan samanlaisen kohtelun kuin kuka tahansa presidentiksi pyrkivä.

SUURIN RISKI Huhtasaaren ehdokkuudessa on se, että häntä koskeva mediahuomio keskittyy epäolennaisuuksiin. Ensimmäisiä merkkejä siitä on nähty heti ehdokkuusilmoituksen jälkeisinä päivinä, joina uutisointi on painottunut muun muassa Huhtasaaren kreatonismismiin, eli evoluutioteorian kieltämiseen. Oli evoluution kaltaisten faktojen kieltäminen kuinka huvittavaa ja absurdia tahansa, mentiin ensimmäisessä uutissyklissä pahasti pieleen, kun huomio kiinnittyi juuri siihen.

Perjantaisessa tiedotustilaisuudessa Huhtasaari sanoi nimittäin paljon sellaisia asioita, jotka eivät saisi hukkua suuren yleisön silmistä lapsellisen kreatonismi-naureskelun alle. Näitä ovat muun muassa Huhtasaaren avoin ja vaarallinen halu irrottaa Suomi Euroopan unionista, joka on myös ulko- ja turvallisuuspolitiikkamme yksi keskeisistä kulmakivistä, sekä lausunnot ”suomalaisista pakkoasutettavan maan kanta-asukkaina” ja ”vieraina omalla maallamme”.

Tämä kaikki on puhetta, joka tekee Huhtasaaresta perustavanlaatuisesti epäpätevän hoitamaan tasavallan presidentin tehtävää. Sen sanominen ääneen taas on puhetta, jota Yhdysvalloissa kuultiin tiheään jopa republikaanileiristä ennen Donald Trumpin nousua maansa johtoon. Silti Trumpin toinen toistaan radikaalimmat ja älyttömämmät – mutta samalla myös kiinnostavammat – lausunnot pitivät mediahuomion hänessä ja poissa presidentinvaalien asiakysymyksistä. Kun Suomessa muut presidenttikisaajat vaikuttavat paikoin lähes hellyyttävän yksimielisiltä, eikä edes sotilaallinen liittoutuminen näytä todellisen Nato-myönteisen ehdokkaan puuttuessa nousevan vaalien puheenaiheeksi, on enemmän kuin todennäköistä, että Huhtasaari pääsee erottumaan poikkeuksellisen vahvasti koko muusta ehdokasjoukosta.

Oletettavaa on myös se, että Huhtasaaren radikaalit avaukset keräävät osakseen suhteettoman määrän huomiota. On toimittajakunnan enemmän tai vähemmän julkinen salaisuus, että juuri maahanmuutto ja EU:n haukkuminen ovat aiheita, jotka keräävät verkkouutisoinnissa paljon lukijoita. Tämä on tilanne erityisesti silloin, kun lausunnot herättävät vahvoja mielipiteitä puolesta ja vastaan. Se on Huhtasaaren kohdalla taattua.

Samalla osa lausunnoista on todennäköisesti asioihin perehtyneiden näkökulmasta niin huvittavia, että oma julkisuutensa syntyy jo siitä. Lopulta sekin pelaa Huhtasaaren pussiin, sillä näissäkin vaaleissa käsiteltävät aiheet ovat valtaosalle satunnaisista uutisten seuraajista niin etäisiä, että uutisointi näyttäytyy lähinnä Huhtasaaren ja hänelle naureskelevan poliittisen eliitin vastakkainasetteluna. Osa amerikkalaistutkijoista on pitänyt Donald Trumpin yhtenä vahvuutena juuri Yhdysvaltojen poliittisen eliitin vähättelevää suhtautumista häneen läpi presidenttikisan. Suomi ei ole Yhdysvallat, mutta ei ylimielisyyttä meilläkään kovin suopeasti katsella.

HUHTASAARESSA ON potentiaalia pieneen Trump-ilmiöön, jos medialla, poliitikoilla ja yhteiskunnallisilla kommentaattoreilla ei pysy katse pallossa. Presidentiksi hän ei Suomessa tule kapuamaan, mutta toisen kierroksen paikka on täyttä realismia. Se olisi perussuomalaisille ja sen tuoreelle johdolle lottovoitto, joka nostaisi maahanmuuttovastaista äärioikeistoa kohti lipsuvan puolueen jälleen valtakunnanpolitiikan keskiöön.