אורית פרקש-הכהן, ראש רשות החשמל לשעבר, הודחה לפני כשנתיים מתפקידה לאחר שתקפה בחריפות את מתווה הגז. יונתן תדמור, משנה לפרקליטת מחוז תל אביב, פרסם חוות דעת שבה תקף בחריפות את עמדת הפרקליטות בעניין אימוץ ילדים על ידי זוגות חד מיניים. ערן קמין, ראש חטיבת החקירות במשטרה, תקף בחריפות את חוק ההמלצות וטען שהחוק נכתב “מתוך בורות או מזדון”.

מה משותף לשלושת הפקידים הללו, מלבד החוצפה שבהשתלחות במדיניות שנקבעה על ידי רשויות מוסמכות בדרך דמוקרטית? התשובה היא שהשלושה נמנים עם קבוצה מסתורית וקנאית שהולכת וקונה שליטה במסדרונות שירות המדינה, הנקראת בוגרי קרן וקסנר.

הקרן הזו בוחרת בפינצטה פקידים בדרג בינוני-בכיר בשירות המדינה, ושולחת אותם ללימודים יקרים ויוקרתיים באוניברסיטת הרווארד בארה”ב. הממצאים שאנו חושפים כעת ונאספו על ידי מחלקת המחקר של ארגון ‘לביא’, מלמדים שחלק אינטגרלי מהליך ההכשרה של בוגרי וקסנר הוא גיהוץ אידאולוגי אגרסיבי, והתיישרות עם ערכי שמאל פרוגרסיביים בסגנון אמריקני.

מרידתם של פרקש-הכהן, תדמור וקמין לא אמורה להפתיע את מי שמכיר את הערכים שאליהם מחנכים בווקסנר. פרופסור רונאלד (רון) חפץ הוא אחד המרצים המרכזיים בתכנית וקסנר. הוא הקים ומפעיל באוניברסיטת הרווארד את “המרכז למנהיגות ציבורית”, שבו מתחנכים תלמידי התכנית.

חפץ, מומחה עולמי למנהיגות, יצר אבחנה בין “בעל סמכות” לבין “מנהיג”: הראשון הוא זה שמחזיק את סמכות הביצוע; השני הוא בעל שאר הרוח הדרוש להחליט מהי המדיניות הרצויה. תפקידם של “מנהיגים” הוא לאכוף את תפיסת עולם על “בעלי הסמכות”.

ההתמקדות של תכנית וקסנר בפקידים בלתי נבחרים חושפת את הטקטיקה המתוחכמת והחתרנית של המוסד הזה: לעקוף את ההכרעה הדמוקרטית של הציבור בישראל, באמצעות שטיפת מוח וטובות הנאה הגובלות לכאורה בשוחד לדמויות מרכזיות בצמתים חשובים של המנגנון הממשלתי.

הגיבנת של עוזי פוגלמן

בשנה שעברה הודיע ראש הממשלה נתניהו על כוונתו למנות את עפרה ברכה לתפקיד נציבת שירות המדינה. מועמדותה של ברכה הציתה את אותו קמפיין שחוק של גורמי שמאל על חורבנה הצפוי של הדמוקרטיה אם מינויה של ברכה יתגשם. בין הגורמים הקולניים ביותר בקמפיין ניתן היה למצוא התארגנות קטנה עם שם תמים: “פורום נשות וקסנר”, אשר בו חברות עובדות מדינה בכירות שהתגייסו למשימה למנוע את מינויה של עפרה ברכה.

במקביל, הוגשה עתירה לבג”צ נגד מינויה של ברכה. השופט עוזי פוגלמן מיהר להוציא צו ביניים המקפיא את המינוי. זמן לא רב לאחר מכן פסל ההרכב, בראשות פוגלמן, את המינוי באופן סופי ופיזר את ועדת האיתור.

פוגלמן הוא בוגר תכנית וקסנר. בשנת 1990 מימנה עבורו את התואר השני היוקרתי בהרווארד. אתר בתי המשפט, אגב, נמנע מלציין שקרן וקסנר עומדת מאחורי התואר של פוגלמן.

בעניין ברכה, חשוב לציין, נשות וקסנר לא היו בין העותרים. אבל קרן וקסנר היא רשת חברתית, המקיימת מפגשים שכיחים בין בוגרי, והקרן עצמה מתגאה בכך שבמפגשי הבוגרים מתקיימים “דיונים לא פורמליים” בנושאים בוערים בסדר היום הישראלי.

במאמר שפרסמה אחת מבוגרות הקרן היא תיארה כיצד פגישות הבוגרים “מאפשרות יחדיו פיתוחה של תודעה קבוצתית ורשת בין הבוגרים”. נראה אפוא כי פורום נשות וקסנר לא נדרש ממש להגיש עתירה כדי להעביר לפוגלמן את המסר לגבי הפסיקה הרצויה מבחינת קהילת וקסנר.

מערכת היחסים בין פוגלמן לבין חבריו בוגרי וקסנר איננה חד כיוונית: באוקטובר 2015 עיכב פוגלמן הריסת בתי מחבלים, ועורר עליו את חמתם של רבים בימין בישראל. ח”כ מוטי יוגב ביטא את הכעס בכך שקרא לפוגלמן “לפשוט את מדי השופט ולהצטרף לרשימה המשותפת שפסיקותיו כדעותיה”.

המתקפה הזו הקימה מרבצם 55 מעמיתיו בוגרי וקסנר של פוגלמן, אשר מיהרו לשלוח מכתב לראש הממשלה, שרת המשפטים ויו”ר הבית היהודי, בדרישה שיגנו את דברי יוגב. חוק שירות המדינה, נזכיר, אוסר על עובדי מדינה להתבטא נגד נבחרי ציבור, אבל פרשת יוגב מלמדת שיש חוקים שלא חלים על אנשי קרן וקסנר.

הטיפול של פוגלמן בעניינה של עפרה ברכה, לא היה הפעם היחידה שבה נמנע מלפסול עצמו מלדון בעתירות של בוגרים אחרים של הקרן: הזכרנו קודם את אורית פרקש-הכהן מרשות החשמל – אז גם בעתירה שלה נגד מתווה הגז פוגלמן טיפל.

הרשימה המלאה של החותמים על המכתב בעקבות דברי מוטי יוגב לא פורסמה מעולם, ולכן לא ניתן לדעת האם פסק פוגלמן בעניינים הנוגעים לפקידים שיצאו להגנתו. לאור העובדה שמדובר בפקידים עובדי מדינה ובשופט בבג”צ הדן בתפקודם של פקידים כאלו, הסבירות לכך גבוהה מאוד.

שתי קרניים, אותו ראש

המסמכים הפומביים של קרן וקסנר לא מראים קשר ארגוני או כספי לקרן לישראל חדשה, אולם קשר שכזה בהחלט קיים ברמת הפעילות.

ב-2013, חושף דף הפייסבוק של ארגון ‘שוברים שתיקה’, השתתפה “קבוצה גדולה של יהודים אמריקנים מקרן וקסנר” בסיור של ארגון השמאל הקיצוני ובמפגש עם “נוער נגד התנחלויות”. ‘שוברים שתיקה‘, אחד מארגוני הדגל של הקרן לישראל חדשה, עוסק בהשמצה שיטתית של חיילי צה”ל.

אחד הפרויקטים המטרידים ביותר של בוגרי קרן וקסנר נקרא “זה העסק שלנו”. מדובר במיזם תעמולה השואף לקדם את חזון שתי המדינות בקרב עובדי מדינה ויהודים מארה”ב. קרן וקסנר עצמה מתגאה בפרויקט והוא מוצג לראווה בהרחבה באתר האינטרנט של הקרן. הפרויקט מופעל על ידי תשעה בוגרי וקסנר, ביניהם אליעזר יערי, מי שכיהן כמנכ”ל הקרן לישראל חדשה, וג’יל ג’ייקובס מארגון השמאל היהודי-אמריקני ‘תרועה’ אשר נתמך גם הוא על ידי הקרן. דמויותיהם של יערי וג’ייקובס מצדיקה עיון נוסף:

ב-1998 הקים יערי, יחד עם קודמו בתפקיד מנכ”ל הקרן לישראל חדשה אבינועם ערמוני, את “עמותת בוגרי קרן וקסנר“, אשר מקיימת מפגשים מקצועיים וחברתיים לבוגרי הקרן.

ארגונה של ג’יל ג’ייקובס, ‘תרועה’, יצא ב-2014 בקמפיין הקורא ליהודי ארה”ב לחדול מתרומות לקק”ל, בגין פעילות ב”גדה המערבית”. דוד רוזן, בוגר וקסנר שכיהן כמנכ”ל הקרן לישראל חדשה בצפון אמריקה, סיקר את הפרויקט של ‘תרועה’ בפוסט שפירסם באתר קרן וקסנר, והכתיר אותו בהצלחה.

אירועים נוספים שקיימה קרן וקסנר, או בוגריה שהזדהו בתור בוגריה, מתיישרים עם האידאולוגיה הקיצונית של הקרן לישראל חדשה: באחד המפגשים שארגנה הקרן התקיים דיון בפרשת אלאור אזריה, בו השתתף בוגר התכנית, הפרקליט הצבאי הראשי שרון אפק; לצידו בדיון ישבה שרון אברהם-וייס, מנכ”לית ‘האגודה לזכויות האזרח’ – אחד מארגוני הדגל של הקרן לישראל חדשה, גם היא בוגרת וקסנר.

הדפוס הזה, של הושבת עובדי ממשלת ישראל על שולחן אחד עם פעילי קרן חדשה המייצגים את השוליים של השמאל הרדיקלי, התרחש גם בסוגיית המסתננים: אייל יעקבסון, בוגר וקסנר ובכיר במשרד הבריאות, ניהל דיון בנושא רפואה מסובסדת למסתננים עם מושירה אבו דיה, יו”ר רופאים לזכויות אדם.

הכירו את הווקסנרים

לזלי ואביגיל וקסנר תרמו לאורך השנים למספר מועמדים דווקא במפלגה הרפובליקנית בארה”ב. הם לא נמנו על תומכיו טראמפ בשום שלב, והתנערו ממנו סופית בקיץ האחרון, לאחר התבטאויותיו סביב אירועי שרלוטסוויל. עם זאת, המשפחה תמכה גם באירועי ההשבעה לנשיאות של ברק אובמה. הונה של המשפחה נאמד בכ-6 מיליארד דולר.

נשיאת קרן וקסנר היא אלקה אברמסון, רבה רפורמית ופעילת שמאל: היא תרמה לקמפיין של הילרי קלינטון, ועם השבעתו של טראמפ לנשיא שיתפה את עוקבי עמוד הפייסבוק שלה ברעד ובחלחלה שאחזו בה. היא גם חתמה על עצומה הקוראת לנשיאי ארה”ב להקדיש עצמם להקמת מדינה פלסטינית.

בכירי קרן וקסנר מזועזעים מנצחונו של טראמפ בבחירות:

מנכ”ל קרן וקסנר בישראל הוא רענן אביטל, החתום על עצומת השמאל של “מפקדים למען בטחון ישראל”.

נדב תמיר משמש ראש מועצת הבוגרים של הקרן. בזמן שכיהן כקונסול ישראל בבוסטון, השווה תמיר את ישראל לחשוכים שבמשטרי העולם, כשאמר כי “בקרב חוגים רבים באמריקה קיימת התחושה שממשל אובמה נאלץ להתמודד עם סרבנות של הממשלים באיראן, צפון קוריאה וישראל”. תמיר הוא איש של שמעון פרס: הוא שימש בעבר כיועצו המדיני, והיום הוא בכיר בחברת “פרס ויועצים ייעוץ גלובלי בע”מ”.

מי שקדם לתמיר בתפקידו כיו”ר מועצת הבוגרים הוא לא אחר מאשר פעיל השמאל הרדיקלי מייק בלס, אשר עשה שימוש בסמכויותיו כמשנה ליועמ”ש כדי להתעמר במתיישבי יו”ש בין השאר בסוגיות בעלות על בתי יהודים בחברון, צו שימוש מפריע בנכס, ניסיון לאמץ את יוזמת ז’נבה כמדיניות ממשלתית ועוד.

800 אלף דולר לאהוד ברק

בטיוטת דו”ח בעניין הכשרת בכירים בשירות הציבורי שחובר לפני שלוש שנים נכתב כי תכניות העתודה של קרן וקסנר, כמו גם של גופים פרטיים אחרים, “עשויות להיות מוכתבות מגורמים בעלי אינטרסים”. לא ברור של מי היד הנעלמה שהצליחה להעלים את המשפט החשוב הזה מהדו”ח הסופי אותו אימצה הממשלה בקיץ 2016, ובאופן כללי רב הנסתר על הגלוי במערכת היחסים שבין נציבות שירות המדינה לבין ממשלת ישראל.

בנציבות שירות המדינה פועל האגף בעל השם הקליט “אגף בכיר הדרכה, השכלה ורווחה”. מדי שנה פונה האגף, בשיתוף עם קרן וקסנר, למשרדי הממשלה וליחידות הסמך בבקשה לאתר מועמדים מתאימים. עבור המועמדים שנבחרים לבסוף מדובר בעסקה לא רעה בכלל: מלבד התואר היוקרתי וחילוץ החושים בחו”ל, המשכורת ממשיכה לדפוק כל חודש. בשנת 2004 נחשף שמנכ”ל רשות הנמלים, יואב צוקרמן, השתכר בתקופת שהותו בהרווארד לא פחות מ-502 אלף שקל מקופת המדינה. אחרי שהסיים את התואר, נפרד מתפקידו בנמל.

ההתקשרות בין קרן וקסנר לבין נציבות שירות המדינה רחוקה מלעמוד בנורמות הבסיסיות ביותר של מנהל תקין. המשכורת שממשיכים עובדי המדינה לקבל בזמן שהותם בחו”ל, היא למעשה השתתפות המדינה בהוצאות הלימודים של משתתפי התכנית.

למרות הסבסוד הנדיב הזה, קרן וקסנר מעולם לא זכתה במכרז. הנציבות גם אינה שותפה מלאה בבחירת המועמדים שיתקבלו לתכנית, שכן שלבי המיון הראשונים מתבצעים על ידי אנשי וקסנר לבדם. בתשובת הנציבות לשאילתת חופש המידע שהגיש ארגון לביא, נכתב כי הנציבות אינה מודעת לכל נהלי המיון של הקרן, ואינה שותפה גם בהליך הערעור של מועמדים שנדחו.

בלביא שאלו את הנציבות גם אודות הרכב ועדת האיתור למועמדים לקרן, ונענו כך: “לקבלת מידע רשמי בנושא יש לפנות לקרן. מידיעה אישית של נציג הנציבות בוועדה, חברים בה נציגי הקרן, נציגי הקרן בישראל, נציג נציבות שירות המדינה ונציג ציבור”.

מה שכן ידוע, הוא שבמשך שנים רבות כיהן בראש ועדת הבחירה נשיא אוניברסיטת תל אביב, פרופ’ איתמר רבינוביץ’, הידוע בתור מקורב לאהוד ברק. בעבר האשים רביב דרוקר את ברק בכך שהפעיל את קשריו אצל רבינוביץ’ כדי שיקבל לתכנית וקסנר את שמעון בטאט, שכיהן כמשנה לראש הלשכה של ברק בעת שכיהן כראש הממשלה. לפני שנה וחצי חשפו תומר אביטל ואורי בלאו שבשנת 2006 קיבל ברק 800 אלף דולר מקרן וקסנר בתמורה לכתיבת “מחקר”, אשר עקבותיו לא נודעו.

המלגה הסודית

זה הזמן לבחון מה בעצם נותנת קרן וקסנר למשתתפיה. הנה רשימה חלקית: שכר לימוד והטבות נלוות בבית הספר קנדי בהרווארד, המוערך בכ-300 אלף שקל. חוץ מזה, בפרסום של הקרן היא מבטיחה “ביטוח רפואי, הוצאות נסיעה הלוך ושוב מישראל והקצבות לספרים ולמשלוח חפצים. המלגה כוללת קצובת מחיה נדיבה לסטודנטים/ות ובני/בנות זוגם. משפחות עם ילדים יקבלו הקצבה חודשית נוספת עבור כל ילד”.

סרטון תדמית של קרן וקסנר בישראל:

בסך הכל, ניתן להעריך בזהירות שכל עמית בקרן מקבל טובות הנאה בשווי המתקרב למיליון שקל. אבל את נציבות שירות המדינה כל זה לא מעניין: במענה לשאלת חופש המידע מה ההיקף הכספי של המלגה, השיבה הנציבות: “הנתונים אינם נמצאים בידינו אלא בידי הקרן … לפיכך בקשה זו נדחית”.

זה לא מעניין את נציבות שירות המדינה, אבל זה חשוב מאוד. מתנות הניתנות לעובדי ציבור הן עניין רגיש בשל האפשרות לשוחד ולהטיה לא עניינית של שיקול הדעת. לכן נחקק חוק מיוחד המסדיר מה עולה בגורלן של מתנות כאלה, והתשובה ברורה: על עובד המדינה להשיב למדינה את שווי המתנה שקיבל.

מקרן וקסנר נמסר בתגובה: “בכל שאלה העוסקת בהשתלמויות של עובדי מדינה מוצע לפנות לנציבות שירות המדינה”.

תגובת נציבות שירות המדינה טרם התקבלה.

יוסי בן-ברוך הוא מנהל ארגון לביא הפועל למען מינהל תקין בישראל