Billboard 23. april 1994: The Score in ’94

Selveste garasjerocklegenden The Chocolate Watchband, ja. Akkurat. De har jo til og med vært oppvarmingsband for the Mindbenders. Da burde vel økonomien være sikret… 😉

Samlealbumets tiår

Etterhvert som nyutgivelsene fra katalogen ble mer kreative enn de var substansielle, ble TV-reklame i økende grad brukt som glidemiddel for salget. Ser man på VGs albumliste i CD’ens toppår 1998, ser man at samlealbumene var viktige:

Noen få ser det komme

Men det var ikke slik at bransjen ikke merket noe som helst. De skarpere observatørene så at det skjedde ting. Billboard’s Chris Morris skrev i 1999:

Billboard 11. desember 1999: Labels search for new ways to jump start catalog sales

Men den samlede bransjen så nok ikke like klart at det som kunne tolkes som en dyp og vedvarende interesse for alt gammelt gull, kanskje vel så mye var en prosess der folk flest gjennom en periode erstattet la oss si 50 vinylplater og kassetter med CD’er. Og dersom dette stemmer, ville man til slutt nå et metningspunkt der det ble nok gammel musikk og der det ikke var ønskelig å sette opp nok en hylle til å ha CD’er i.

Er det faktisk gull?

Musikkbransjen tiltrekker seg musikknerder og entusiaster. Driver man et deep catalog-selskap, er levende opptatt av musikk og bader i kuriosa daglig, føler man kanskje etterhvert at ”alt som er gammelt og lite kjent er gull”. Dette er nok ikke like riktig for det brede publikum. Brorparten av det som utgis er, har vært og vil alltid være bæsj for folk flest. Kim Carnes-låtene som ikke er Bette Davis Eyes blir ikke bedre av at de har ligget på lager og gjæret i femten år. Likevel trodde mange det skulle være mulig å fortsette veksten i et mettet marked – og det med materiale fra stadig skrinnere malmårer i historiens skraphaug.

Så sent som i 1999 sa Michael Omansky i RCA:



Billboard 11. desember 1999: Labels search for new ways to jump start catalog sales

Altså: Etter at man er på runde nummer tre med nyutgivelser mener mannen at man hverken trenger akseptere utflating eller fall i omsetningen. Det er en optimistisk innstilling. Selv for en katalog så stor og så attraktiv som Elvis Presleys, er det usannsynlig å vedlikeholde vekst over tid. Det finnes en entusiast her og der som skal ha komplettsamlinger; men de er ikke mange nok eller rike nok til å kunne bære en hel bransje på sine skuldre.

Nyinvesteringene

Det at katalogen utgjorde en stor del av platebransjens omsetning, betydde at gullalderen var mest lukrativ for etablerte artister, deres arvinger, som The Elvis Presley Estate (selv om flere av dem ble svindlet) – og selvsagt for plateselskapene selv.

CEO i SoundScan (selskapet som teller platesalg i USA) Mike Fine uttalte i januar 1999 til Billboard:

Altså; salget av eldre katalogutgivelser er stabilt, men 90-tallsartistenes forrige album selger ikke så mye lenger. Mike Fine mener dette skyldes at bransjen ikke har hatt fokus på å bygge opp artister, men på å selge hits.

Hvem er morderen?

Etter å ha sett nærmere på denne utviklingen, er det ikke åpenbart for meg at «den ulovlige piratkopieringen», som IFPIs Roy Funner rettet fingeren mot i Aftenposten 12. januar var den vesentligste årsaken til at CD’ens død.

Utflatingen i CD-salget startet før fildeling ble vanlig. Og ser man på hvordan katalog-delen av businessen var satt sammen, der stadig mer obskurt materiale ble utgitt til en kundegruppe i ferd med å mettes, kan andre hovedårsaker til omsetningsfallet i CD-markedet enn piratkopiering virke like plausible, foreksempel: Bransjen hadde over en kort periode hentet ut alt de hadde investert tidligere i århundret, og fikk derfor en abnorm topp i omsetningen. Til slutt var lageret tomt og publikum lei. Da gikk omsetningen tilbake til det punktet den lå på før CD-rushet.

Etterhvert som CD-formatet syknet hen, klarte ikke bransjen å få til et nytt standardformat eller en forretningsmodell publikum ville ha i tide. Da lovlig nedlastning endelig begynte å fungere i 2008, var allerede utviklingen begynt å bevege seg videre mot streaming. Og ti års utvikling var tapt – kanskje også markedskontrollen.

Vi koster på oss et gjensyn med deLillos-gitarist Lars Lundevall fra saken Overlever musikken CD’ens død? del 1:

Hva nå da?

Hva som har skjedd eller ikke, er til sist uansett vann under broen. Det virker idag ikke sannsynlig at platebransjen skal komme seg tilbake til fordums storhet. Og ettersom tilbudet av musikk er enormt og svært mye av all katalog allerede er utgitt og finnes i offentligheten, er det sannsynligvis ikke en farbar vei å fjerne artistene sine fra streamingtjenester. Er artistene uvesentlige, blir de glemt til fordel for andre. Tilhører de den lille håndfullen uerstattelige artister, finner folk dem andre steder.

NRKbeta spurte en dag en tolvåring hvorfor hun sa «Ingen hører på CD lenger».

Hun svarte:

– Det er fordi det er fullstendig ut, og alt finnes jo på Spotify uansett.

– Men hvis det ikke finnes på Spotify, da?

– Da går jeg på YouTube og alle sanger er der – sannsynligvis. Ihvertfall veldig mange.

Dette er muligens en litt forenklet versjon av virkeligheten. Men vi klarer ikke på stående fot å legge til noe vesentlig.