Velferdsstaten er et spleiselag. De av oss som kan, betaler inn skatt til en stor pott. Så fordeler staten pengene ut igjen til fellesgoder og til personer som har behov for støtte. Selv om samarbeidet om den norske velferdsstaten har overlevd i mer enn hundre år, har utallige eksperimenter avdekket at alle spleiselag er ustabile og kan bryte sammen på kort tid. Naturlig seleksjon har formet oss mennesker til å være nøye med hvilke betingelser vi godtar for å delta i samarbeid med andre. Når vi oppfatter at betingelsene ikke er tilstede trekker vi støtten til spleiselaget så raskt vi kan. Dette kan være viktig kunnskap for den som vil forstå den tilspissede debatten om den norske velferdsstaten.

Føler du deg snytt?

Du som leser dette er kanskje en av de mange nettoyterne til velferdsstaten. Det er en fortvilt posisjon. Du jobber hardt og mye. Du betaler titusenvis av kroner i skatt hver eneste måned og opplever å få veldig lite igjen. Du sitter timesvis i kø til og fra jobb fordi veiene ikke bygd ut skikkelig. Du har knapt tid til å benytte det offentlige helsevesenet selv, og hvis du skulle bli utsatt for noe kriminelt regner du slettes ikke med at politiet vil ha ressurser til å hjelpe deg. Det eneste offentlige godet du benytter deg av er at barna dine går i en “gratis” skole. En skole som egentlig er den dyreste i verden og som allikevel leverer elendige resultater når den motvillig testes i internasjonale undersøkelser. Og stadig får du høre om snyltere som lurer til seg penger fra den felleskassa som du betaler inn til.

Snyltere

Som rom-familien som lurte seg til nesten en million i året i 14 år. Eller paret som later som om de ikke bor sammen slik at de får utbetalt overgangsstønad. Eller bekjente som “sykemelder seg” for å pusse opp badet; det er jo stressende må vite. Du blir oppjaget og forbannet over hver eneste historie, men du har forlengst innsett at du ikke må snakke høyt om hva du synes om dette jukset. Det kan jo høres ut som om du stigmatiserer og mistenkeliggjør de aller svakeste i samfunnet.

Også du, da. Du som synes det er helt riktig at de som trenger hjelp skal få hjelp og at du fint kan være med på å betale for det. Hvorfor er det ikke greit å si hva man mener om snylterne?

Eller kanskje du er dypt uenig med meg. Det er kanskje de rike egoistene som ikke vil “gi så det svir” som er snylterne? Uansett om du er enig eller uenig; hvis det jeg har skrevet her gjør deg opprørt, så har jeg fått fram poenget mitt. Nemlig at samarbeid og deling av fellesgoder sitter dypt i oss. Når vi deltar i et samarbeid om en felleskasse så styres vi av sterke følelser og ikke av rasjonelle kalkuleringer. En detaljert forståelse av hvordan vi instinktivt påvirkes av dynamikken i et samarbeidsprosjekt er viktig. Ikke minst hvis vi vil at velferdsstaten skal komme godt ut av møtet med eldrebølgen og etterspillet etter finanskrisen.

Store, ustabile spleiselag

Spleiselag er helt sentrale i den økonomiske krisen i Europa og USA. Hellas duger fint som et eksempel for å illustrere dette; de greske skattebetalernes felleskasse er ikke stor nok til å betale for de greske offentlige godene. Derfor har det greske spleiselaget lånt penger fra andre lands spleiselag. Også de “private kreditorene” som Hellas har lånt penger av er felleskasser; mennesker som direkte eller gjennom selskaper de eier har spleiset på svære fond som kan gjøre store og “trygge” investeringer i statsgjeld. Selv om det dreier seg om store summer og komplekse, sammenvevde strukturer så er hver eneste krone i dette spillet noens bidrag til et spleiselag.

Evolusjon av gjensidig samarbeid

Det er ikke småtteri vitenskapen har funnet ut av om menneskets forhold til spleiselag. En av de aller fremste forskerne på feltet, biomatematikeren Martin Nowak, oppsummerer hvor sterkt fagfeltet står i boken SuperCooperators (2012):

– The way that we human beings collaborate is as clearly described by mathematics as the descent of the Apple that once fell in Newton’s garden.

Bruk av spillteori innen evolusjonsbiologi har vist hvordan samarbeid i det hele tatt kan selekteres for og hvilke strategier naturlig seleksjon vil dyrke fram. Gjennom datasimuleringer og matematiske modeller vet vi bl.a. at det gir evolusjonære fortrinn å stole på sine medspillere helt i begynnelsen av et samarbeidsprosjekt, være litt tilgivende for småslurv underveis og å fortsette å samarbeid som fungerer godt. Men også å være veldig på vakt mot snyltere.

Uten straff for snyltere, intet samarbeid

Fordelen med å delta i et gjensidig samarbeid er at hvis alle yter litt, så vil alle få litt mer tilbake. Men som i eventyret om “Den lille røde høna” er utfordringen er at det lønner seg enda mer å få uten å yte. Ikke så veldig overraskende har man funnet ut at det å straffe jukserne er helt nødvendig for å holde et samarbeid i gang. Det å utføre straffen er i seg selv en altruistisk handling til fordel for de andre som deltar i samarbeidet og vil derfor utføres høylytt og i alles påsyn. Og hjernen vår belønner oss med velvære når vi straffer snylterne. Her ligger nok mye av forklaringen bak våre utbrudd av selvrettferdig moralsk harme. Og til å hjelpe oss å finne juksemakerne som vi vil straffe har vi en spesialisert jukseradar.

Vi leter altså etter juksemakere og er motivert til å ville straffe dem for å tvinge dem inn i folden. Hvis det ikke er noen mulighet for å straffe snylterne, vil vi prøve å trekke oss fra samarbeidet.

Juks og juks gir to steile fronter

Mange av de vitenskapelige artiklene jeg har vist til over er grunnforskning som man fortsatt holder på å diskutere og undersøke konsekvensene av. Men det åpner allikevel for noen interessante måter å forstå den norske debatten rundt velferdsstaten. Det finnes nemlig to måter å jukse på i et spleiselag og dermed to typer snyltere å rette sin jukseradar mot.

Den ene måten å jukse på er å ikke bidra med sin del inn til felleskassen. Den andre måten er å ta ut mer enn sin del fra felleskassen. Det er nok ganske plausibelt å anta at den første gruppen juksere utløser jukseradaren til “venstresiden”, mens den andre gruppen utløser harme på “høyresiden”. Det vil være det samme mentale apparatet som slår til i begge leire og alle føler at deres egen reaksjon er moralsk og rettferdig mens “de andre” er en del av problemet.

Når venstresiden møter påstander om trygdejuks ved å peke på rikinger som ikke bidrar kan det vekke ubevisste mistanker om at de ikke bryr seg om trygdejukserne. Det samme gjelder andre veien; høyresiden som foretrekker å snakke om urettmessig uttak fra felleskassen kan mistenkes av venstresiden for å bevisst ignorere de som ikke vil betale sin del av spleiselaget. Konsekvensen er en diskusjon som blir steilere og steilere etterhvert som det nødvendigvis stadig kommer fram nye eksempler på juks fra det som blir oppfattet som snyltere som er allierte med “de andre”. Satt på spissen: folk på høyresiden føler at venstresiden beskytter trygdemisbrukerne, mens folk på venstresiden føler at høyresiden beskytter de rike skatteunndragere. Og begge sider vil alltid klare å finne fram eksempler på henholdsvis trygdemisbruk og skatteunndragelse og således helle ny bensin på bålet.

Juks smitter

En høy debattemperatur er i seg selv ikke noen trussel mot velferdsstaten. Faren består i at mennesker vil søke å trekke seg fra samarbeid hvor de har inntrykk av at snyltere får operere fritt. Dynamikken med to fronter som står mot hverandre og kappes om å vise fram “den andre sidens juksemakere” kan gi en stadig sterkere følelse av at juks er utbredt. Nå kan man ikke bare velge å slutte å betale skatt, men det betyr ikke at vi ikke kan finne måter å kutte ut samarbeidet om den norske velferdsstaten på. Man kan velge å flytte til et annet land, stemme fram en svekkelse av velferdsstaten eller, kanskje mest nedbrytende av alt, begynne å jukse selv.

Juks “smitter” og kan få velfungerende samarbeidsprosjekter til å kollapse på kort tid. Vi ser det kanskje i områder og kommuner hvor “hele bygda er på trygd“. Eller i sosiale lag der det ansees som helt greit å flytte formuen til skatteparadis eller skjule den fra beskatning på andre måter. Den ene formen for juks tømmer felleskassa raskere mens den andre sørger for at det blir en mindre kasse å tømme. Hvis prosessene får løpe løpsk og vi etterhvert (noen vil si vi er der allerede) nærmer oss punktet der utgiftene overstiger inntektene, kan vi bare vente oss at den dyptfølte konflikten mellom de to grupperingene øker ytterligere. Kanskje det hadde vært bedre om vi hadde holdt jukset skjult?

Skjule juks eller vise fram straff?

Selv om det i prinsippet kan bidra til å få en høyere oppslutning om velferdsstaten, er det neppe noen i Norge som prøver å dysse ned forekomsten av juks med felleskassen. Det største problemet med en slik strategi ville vært at den kom i konflikt med vår innebygde jukseradar. Vi leter uansett etter og legger godt merke til snylterne: Å “nave” er nettopp blitt kåret til årets nyord og 70% av oss kjenner en trygdemisbruker. Når vi nå vet hva kunnskapen om at det jukses gjør med vår innstilling til spleiselaget, er dette tall som bør bekymre.

En bedre strategi er å vise tydelig fram at jukserne blir oppdaget og straffet. Også de som jukser med innbetalingen. Vår innebygde jukseradar vil sannsynligvis alltid få oss til å mistenke at det finnes snyltere som slipper unna, men denne strategien kan ihvertfall gi inntrykk av at jukserne bare unntaksvis unnslipper straff. Dette inntrykket er helt essensielt for å bevare oppslutningen om spleiselaget.

Sluttspill

Vi er altså ikke dømt fra naturens side til å gi opp velferdsstaten, men har sannsynligvis medfødte tilbøyeligheter som kan sende oss på en kræsjkurs der juks avføder mer juks til hele samarbeidet bryter sammen. Vi bør derfor bli mer oppmerksomme på at straff av snylterne er viktig for oppslutningen.

Spesielt i tiden framover. Fra 2020 vil det være dobbelt så mange pensjonister som i dag og det vil være færre i arbeid som skal dele på regningen. Det kan innebære at spleiselagets utgifter ikke matches av inntektene. Det har konsekvenser for oppslutningen allerede i dag. I en senere artikkel skal jeg ta opp en annen mekanisme som kan ødelegge samarbeidet om felleskassa: sluttspilleffekten.