Det var en gang i ca. 1980. Rett fra skolen og ut i skogen, i gata eller på lekeplassen. Det var kjedelig inne, gøy ute. Det var langt unna de voksne vi møtte de store opplevelsene og oppdagelsene, i skogen, i gata eller på lekeplassen. Vi syklet ofte langt av gårde, klatret i trær og på tak, lagde pil og buer og fant gammel skrot i konteinere.

Vi var ofte skitne og sultne. Men vi var alltid fri.

I møte med utfordringer ute, løste vi dem sammen, vi ungene. Vi var indianere i en verden av muligheter. Det var her vi ble mennesker. Jeg husker spesielt godt da vi syklet til bakefabrikken, krøp under gjerdet og snek oss oppi den store tilhengeren der de kastet brød, wienerbrød, boller osv., som ikke skulle til butikkene, men til bøndene som skulle gi dem til hestene. Der inne levde vi som konger og dronninger. Vi lærte om mugg her inne.

Da vi var mette og fulle av sukker, tok vi med oss brød som vi ga til hestene selv langs veien, på vei hjem en eller annen gang i kveldingen. Ingen klokke styrte oss, det var ingen voksne der. Heldigvis. De voksne var hjemme og styrte med sitt. Vi unger eide livene våre. Det var vår tid, vår lek og våre utfordringer.

De voksne hjemme stolte på at vi kom hjem etter hvert. Ingen etterlysning. Ingen panikk.

Vi visste mye. Slikt som hvem i gata som var sterkest og hvem vi skulle styre unna. Samtidig hadde vi større gutter og jenter som var våre helter. De som visste hvordan man skulle lage skikkelige hakk i pinnen, med kniven, slik at snora til buen ble stram og fin uten å skli av når buen bøyde seg. De visste hvordan man kom høyere opp i trærne og de kunne sykle på ett hjul. Langt. De viste også vei til nye steder ute, nye oppdagelser og nye muligheter. De visste hvor de største og saftigste eplene hang. Vi fikk overlevert dyrebar kunnskap om hverdagslivet i gata, i skogen og på lekeplassen. Tradisjonen tro var vi etter hvert «de store» som guidet de mindre barna.

Det var fritid. Fri. Tid. Det var her vi ble mennesker.

I dag er det en noe annerledes oppvekst. For seks- til tiåringene har vi SFO, en erstatning for den frie lek på vei hjem fra skolen og hjemme. Skolefritidsordning. Skole. Fritid. Ordning. At det er på skolen og at det er en ordning er vi helt sikre på. Men er det fritid? Fri? Tid?

Hvordan ivaretar vi våre små potensielle indianere? Hvordan skal vi gi dem rom til å kunne eie sitt eget liv og sin egen tid og lek? Hvordan drive og jobbe i en SFO for framtida? Hvilke mennesker ønsker vi å møte på i samfunnet om 20 år? Hvilke folk ønsker vi skal styre landet vårt og hjelpe oss når vi er pleietrengende? Vel, jeg mener at vi voksne har muligheten til å være med og påvirke akkurat det: Det du gjør og det du ikke gjør, det du tillater og det du ikke tillater, de rammer du setter og den omsorgen du gir, den friheten du gir eller ikke gir. Enten du vil eller ei, så har dette sammen med veldig mye annet en påvirkning på samfunnet i framtida, på de barna som skal få gleden av å få bli mennesker i nærheten av deg, og et stykke fra deg.

God omsorg er ikke å henge på ryggen til barna og si «høyre» og «venstre». Det er mye god omsorg i å stole på ungenes egne veivalg.

Jeg ble SFO-leder for første gang som godt voksen, midt i 30-åra. etter å ha jobbet i helt andre bransjer som dekkomlegger, lagersjef, datalærer og mange flere rare ting. Jeg var tvunget til å gjøre noe annet på grunn av nedbemanning, og kom over en utlysning som SFO-leder. Jeg kunne kjenne meg igjen i kvalifikasjonskravene, så jeg søkte. Og fikk jobben.

Jeg gledet med veldig til dette. Sånn grugledet meg! Men, det var litt sørgelig å se at det hadde skjedd mye med barnas fritid, frihet og de tingene jeg husket ved å være barn selv. Jeg så bare barn i en ordning. Ingen ekte fritid der.

For meg var SFO plutselig en forkortelse på «Simulert fritidsordning».

Jeg fant raskt ut at noen måtte gjøres, og det litt kvikt! Jeg fant også ut at all min tidligere utdannelse og jobberfaring var rimelig ubrukelig i forhold til det jeg nå sto ovenfor. Jeg så raskt at mitt viktigste verktøy i mitt arbeid som SFO-leder var min realkompetanse, den kompetansen jeg hadde tilegnet meg som barn og de minnene jeg hadde ervervet fra tida i skogen, i gata og på lekeplassen. Hva kunne jeg gjøre for å gi barna tilbake noe av den tapte friheten, den friheten og fritida jeg selv hadde som barn? Jeg så utover barnegruppa på rekke og rad, på vei til enda en aktivitet styrt av de voksne, på vei til gymsalen like etter å ha spist matpakke kl. 13.30. De måtte skynde seg for å rekke korøving. Og så visste jeg at de fleste av disse etter SFO skulle rekke enda flere treninger og aktiviteter. Da tenkte jeg tilbake på en av mine sykkelturer på vei til skogen, med kniven i slira og pil og bue over skuldra. På vei til skogen for å leve, for å bli et menneske! Så slo det meg:

Var jeg den siste mohikaner?

Kjære SFO-medarbeider, og foreldre: Jeg har et brennende ønske om at du drar tilbake til den gang du selv var liten og sanket gode opplevelser i din barndom. Enten du er født i 60- 70- eller 80-tallet, så var det opplevelser som var viktige for deg, og som har hatt betydning for den du er. Hva med å ta med deg disse magiske øyeblikkene og følelsene, luktene og erfaringene og drysse litt av dette på dagens barn? Tenk om fragmenter av din barndom kunne påvirke dagens barn til å drysse litt av dette videre til andre barn i framtida?

Ansatte på SFO og foreldre har et samfunnsoppdrag som ikke handler om voksenstyrte aktiviteter, planer og pedagogikk. Fri utfoldelse er noe av det viktigste barna gjør. La ikke SFO eller ettermiddagens aktiviteter hjemme bli en aktivitetskonkurranse - enda en ting å poste på Facebook. «Fritid» er et sted for vekst, et sted der barn skal finne sin plass i samfunnet, et sted der barn blir folk. Det er et sted hvor minner skal skapes sammen med voksne som var gode rollemodeller og forbilder, støttespillere og utfordrere.

Voksne, slipp barna fri, senk farten, stol på ungene, ikke overvåk og styr dem så mye. Det blir folk av det!