En tusenlapp fra eller til i måneden for barnehageplass, kontantstøtte eller ikke kontantstøtte: Den type spørsmål handler om peanøtter sammenliknet med en million mer eller mindre på vei inn i boligmarkedet. Det bør nå snakkes mye høyere og mye tydeligere om hvem som taper og vinner på de stigende boligprisene.

Taperne er selvsagt unge som skal kjøpe sin første bolig. I år etter år har boligprisene steget mer enn lønnsveksten, så hvert år blir det verre enn året før. Og sparer de fem tusen i måneden i fem år, da opparbeider de seg riktignok 300 000 kroner i egenkapital. Men i mellomtiden har det de skal kjøpe steget enda mer, slik at alt de har spart, havner et annet sted, hos noen som er vinnere i spillet.

Vinnerne, det er særlig folk i 50- og 60-årsalderen som får en bolig mer enn de trenger, typisk gjennom arv. Disse har gjerne sin egen bolig når de arver. Boligene fra arveoppgjørene gir mer penger til en generasjon hvor de fleste har det veldig bra fra før, og den ekstra størrelsen på arven kommer fra et sted! Den kommer fra de unges sparing og belåning!

Andre som tjener på de høye prisene, er godt voksne som ikke bryr seg om arv, det vil si ikke bryr seg om å etterlate seg noe. Disse kan belåne en stadig mer verdifull egen bolig opp til pipa, og bruke alt på eget forbruk. Disse har en kjempevekst i disponibel «inntekt», og det er unge boligkjøpere som betaler regninga.

Nå vil vel noen fornærmede arvinger 50+ ile til med å påpeke at de ikke bare bruker de ekstra pengene på eget forbruk, men at de heller hjelper sine barn inn på boligmarkedet. Vel, gjerne det, men det måtte da vært mye bedre om de unge var i stand til å klare seg selv, enn å gjøre dem avhengige av den type veldedighet fra foreldre? Dessuten, noen har foreldre med den type velvilje og muligheter, andre har det ikke.

For de unges del er det mange ting som gjør at noen er bedre eller verre stilt enn andre. Noen får som sagt hjelp av sine foreldre, andre ikke. Noen har gode jobbutsikter for framtida, andre ikke. Noen har en partner å dele utgiftene med, andre ikke. Og så videre. Men er det noen bolig å få kjøpt for det lånet man får hvis man jobber i et pressområde for en årslønn på 300 000?

Også godt utdannet ungdom med bedre lønn og sikker jobb rammes. Jeg ser på min egen arbeidsplass at fokuset på lønn har blitt sterkere de seinere år. Når det gjelder de yngre blant mine kolleger, har jeg stor forståelse for det. Ingen tvil om at boligprisene rammer dem hardere midt i trynet enn hva som var tilfelle for en del år siden.

Det er forstemmende at denne utviklingen og urettferdigheten har fått bli verre år for år uten kraftfulle politiske grep for å motvirke den. Det virker som om politikerne er handlingslammede tilskuere. Hvorfor gjøres det ikke mye for å snu det? Hvorfor tas det ikke kraftig selvkritikk for hvordan man har forsømt seg? Hvorfor tillater man at klasseskillene øker dramatisk med de galopperende boligprisene, både mellom generasjoner og ut fra foreldres bosted?

Det jeg tror vil skje før neste valg, er at partiene finner noen tiltak hver, som om det må være enten eller. Dessuten vil regjeringspartiene be om fornyet tillit ut fra sine intensjoner for framtida og ikke ut fra hva de har levert i fortida, som om en flertallsregjering trenger å vente på et valg. Men det de unge trenger, er store radikale grep, og det haster! De trenger ikke flikking og venting!

De viktigste grepene kan ikke handle om å sette de unge bedre i stand til å konkurrere på boligmarkedet, for isolert sett vil det bare skape ytterligere prispress. Og det blir ikke flere og billigere boliger av nye nettsider. Løsningene må definitivt handle mest om å få bygget flere og billigere boliger der behovet er størst.

Hvis man ikke skal gjøre det ene eller det andre, men begge deler og mer til på en gang, da vil diverse politiske partier måtte godta ting som river dem i sjelen. For andre hensyn vil måtte vike hvis dette skal monne, også hensyn noen syns er veldig viktige.

Det trengs mange nye tomter. Rundt pressområdene vil dette måtte gå på bekostning både av jordbruksarealer og markagrenser. Helst bør det vel skje etter en helhetlig plan, hvor man definerer langt inn i framtida hvilke områder som skal kunne bebygges, for eksempel i et 50-årsperspektiv?

Presskommuner bør stimuleres til å få fram nye tomter og boligfelt. Dette kan vel gjøres gjennom fordelingen av skattekroner til kommunene, hvor man kan premiere kommuner som pådrar seg utgifter til infrastrukturtiltak i forbindelse med boligbygging? Koblingen bør handle om antall boliger, ikke areal, slik at kommunene har mest igjen for boligbygging som gir mange enheter.

Subsidiering av billige boliger kan vel skje gjennom at utbygger får tomter gratis fra det offentlige for boliger som selges med boplikt og prisregulering for eksempel i ti år? Da kan det vel lages et system som gjør at differansen mellom subsidiert pris og markedspris gradvis utliknes over den tiden?

Dessuten må man vel kunne gjøre om noen av de forskriftene som Selvaag-sjefen sier har gjort en vanlig toroms 600 000 kroner dyrere å bygge? Det kan da ikke være nødvendig at absolutt alle nye boliger må være så mye bedre på mange punkter enn de boligene som ble bygget tidligere?

Jeg er ikke ekspert, jeg er ikke politiker, jeg har ikke annen kompetanse på temaet enn min egen rettferdighetssans. Jeg synes bare det er for ille at jeg og min generasjon skal vinne så mye på bekostning av de unge, inklusive mine egne barn.

Det kommer til å ha stor betydning for min stemme neste høst hvem som blir med på mange tiltak for storstilt boligbygging, slik at det blir kjøpers marked, mer moderate priser og lettere for de unge å etablere seg. Jeg håper mange andre foreldre tenker det samme!