Amal Aden er spaltist i Dagbladet Vis mer

Det er en fryktkultur som sprer seg i Norge. Denne fryktkulturen hindrer personer i å delta i samfunns-debatten. Ytringsklimaet blir vanskelig og tausheten blir mer og mer verdsatt. Dette er bekymringsfullt og det er et tap for ytringsfriheten når personer som kunne bidra mer, og kunne nyansert debatter bedre, ikke orker å delta. De orker ikke hets og sjikane. Mange av de som hetser og sjikanerer er mer opptatt av personen enn debatten. De angriper personen ikke saken.

Vi må passe på at respekten for at mennesker kan ha forskjellige meninger ikke forsvinner. Det blir mer og mer slik at enten er du med oss eller mot oss. Man glemmer betydningen av ytringsfrihet, at personer kan ha forskjellige meninger, men allikevel være venner. Eller at vi kan være enige i en sak men uenige i en annen sak. Det fryktes for å bli oppfattet feil, det fryktes for å bli fryst ut av venner, kollegaer eller organisasjoner. Det fryktes for å bli oppfattet som rasist. Ytringsfriheten forsvinner når retten til å ha forskjellige meninger ikke aksepteres.

Det er noen temaer som er «farligere» enn andre, for eksempel islam, integrering, innvandrere og ytringsfrihet. Hvis du er hvit og tar opp tema som undertrykkelse i minoritetsmiljøet står du i fare for å bli kalt rasist eller islamhater. Hvis du har minoritets bakgrunn og påpeker undertrykkelse står du i fare for å bli kalt sviker og du må nesten regne med hets og trusler. Dette gjør at flere som kunne tenkt seg å delta i det offentlige ordskiftet ikke orker å utsette seg for dette. For en ting er å kjempe mot undertrykkelse, men en annen ting er å kjempe imot mistenkeliggjøringen. Det finnes mange flotte kvinner og menn som synes det koster for mye og som derfor ikke vil delta i samfunnsdebatten.

Jeg ser irritasjonen stiger hos noen personer når det ikke er plass for uenighet, når de som jobber for en bedre integrering blir stemplet som rasister, når ytringsfriheten blir fraværende fordi det ikke er rom for en vanlig samtale der personer kan ha forskjellige meninger. Ordet rasisme mister sin betydning. Jeg frykter at de som driver denne kampen mot sine menings motstandere, og som dag ut og dag inn bruker ordet rasisme, er med på å skape mer rasisme. Det er ikke noe hemmelighet at det finnes virkelig rasisme, men å kalle alle som er uenig med deg for rasist er mer en hersketeknikk og skaper bare mer rasisme.

Jeg fulgte med på nettavisens konferanse «Islam. Innvandrere. Ytringsklima». Jeg kjenner meg igjen når Unni Wikan i sitt innlegg forteller hva hun har gjennomgått tidligere. Jeg også opplever en mistenkeliggjøring om rasisme, jeg møter en nedlatende tone og får høre at jeg gir «høyresiden» rett og at jeg er en «Frp- sympatisør». Å stemple en motdebattant slik meninger er feigt og usaklig.

Jeg har opplevd noen eksempler som skremmer meg litt. Jeg har blitt oppringt av personer som sier de kan støtte meg og min kamp, men at jeg da må ta avstand fra Kjetil Rolness. Jeg har også blitt oppringt og fortalt at mine kronikker blir delt og likt på Facebook av «noen i Høyre», og at det derfor blir vanskelig å støtte meg. Personene som krever dette av meg har verken støttet meg eller andre kvinner med minoritetsbakgrunn. Kjetil Rolness derimot har støttet flere kvinner med minoritetsbakgrunn. Kjetil Rolness og jeg kan være enige i en sak, mens vi kan være uenige i en annen sak – fordi vi begge bruker ytringsfriheten og forstår ytringsfriheten.

Jeg har opplevd en del hat og motstand fordi jeg reagerer på undertrykkelse i minoritetsmiljøene og bruker min ytringsfrihet. Jeg er ikke redd for å si det jeg mener og jeg har ikke behov for å tilhøre noen. Men jeg blir skuffet når noen ringer meg og sier de støtter meg, men at de ikke kan si det offentlig. Jeg ser frykten hos mange, men jeg kommer alltid til å si høyt hva jeg mener. Jeg kommer ikke til å overse overgrep og undertrykkelse fordi jeg er redd noen skal bruke mine ord til sin fordel. Jeg vil være en aktivist som er opptatt av menneskerettigheter og jeg vil alltid kjempe for bedre menneskeverd for alle.