Kronikk: Den politiske eliten ante ikke hva de gjorde da de gikk inn for å sende F-16-fly til Libya | Terje Tvedt

Terje Tvedt, professor og forfatter

15. sep. 2015 15:26 Sist oppdatert 17. september 2015

Båtflyktningene i Middelhavet gjør det nå på tragisk vis nødvendig å stille spørsmålet på nytt: Hvordan tenkte politikerne da de fattet sin mest skjebnesvangre avgjørelse? Her har et norsk F-16 landet på Kreta etter for første gang å ha brukt våpen i Operasjon Odyssey Dawn i Libya. Lars Magne Hovtun/Forsvaret

Regjering og storting bør granskes, skriver Terje Tvedt.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Libya-krigen fremtrer mer og mer som et nasjonalt traume. Det er en ulmende erkjennelse av at gapet mellom offentlig entusiasme for krigen og resultatene av den avdekker urovekkende trekk ved norsk mentalitetshistorie og det politiske lederskaps verdensbilder og selvbilder.

For hvordan kunne Norge – dette landet som i tiår hadde brukt milliarder av kroner på å iscenesette seg selv som verdensmester i bistand, som Afrikas spesielle venn, og som eksponent for global dialog – enstemmig og reservasjonsløst la seg representere av bombefly og bomber over Afrika våren 2011?

Terje Tvedt Olav Olsen

Fremtidens idéhistorikere kommer til å finne det enda mer interessant at mer enn fire år etter at F-16-flyverne ble beskrevet av den politiske ledelsen som spydspisser i kampen for menneskerettighetene, og det forlengst hadde blitt klart at krigen ikke nådde noen av de målene som den ble begrunnet med og sivilbefolkningen i Libya var verre stilt enn noensinne, var det i Norge ingen offentlig selvransakelse.Båtflyktningene i Middelhavet gjør det nå på tragisk vis nødvendig å stille spørsmålet på nytt: Hvordan tenkte politikerne da de fattet sin mest skjebnesvangre avgjørelse?

Stortinget, krigseufori og verdensbilder

Det er vel kjent at Norges statsminister, Jens Stoltenberg, kunne erklære at Norge gikk inn for å bombe Libya etter at utenriksminister Jonas Gahr Støre lørdag formiddag 19. februar hadde ringt rundt til partilederne og fått deres støtte til beslutningen han og Jens hadde tatt noen timer tidligere.

Den oppsiktsvekkende ringerunden var ikke først og fremst et varsel om en ny form for parlamentarisme i mobilens tidsalder, men et uttrykk for en bestemt tenkemåtes suverene makt. Den mest alvorlige beslutningen noen politiker noen gang må fatte, ble tatt uten at noen ba om en grundig diskusjon. I dagene som fulgte ga de mest sentrale avisene politikerne full støtte, tilsynelatende med samme letthet.

Den mest alvorlige beslutningen noen politiker noen gang må fatte, ble tatt uten at noen ba om en grundig diskusjon

Hvor dypt overbevisningen stakk ble tydelig da Stortinget samlet seg til sitt første møte om Libya 29. mars, fem dager etter at de første norske F-16-flyene var i aksjon over Libya, og da det var kjent at Norge sammen med Danmark var landene som bombet mest.

Mye hadde skjedd etter FN-resolusjonen 1973 og Støres ringerunde.

Allerede dagen før Støre tok opp telefonen, hadde Libyas leder Muammar Gadafi bedt om våpenhvile, men opprørslederne i Benghazi og politikere i Norge avfeide det.

mars angrep franske, amerikanske og britiske fly og ubåter Libya. «Odyssey Dawn» var i gang under USAs ledelse, og det kom rapporter om at opprørerne fikk våpen av USA, og den britiske forsvarsministeren sa at NATO skulle gå etter Gadafi. mars fordømte Den arabiske liga bombekampanjen, fordi de mente den søkte regimeendring og brøt med FN-resolusjonen. Den afrikanske union var mot av samme grunn. mars vedtok NATO å overta ansvaret fra FN for å håndheve resolusjonen. Samme dag ble det rapportert at Libyas flystyrke var ødelagt og ikke kunne true sivilbefolkningen.

Stortinget ble feilinformert

Referatet fra stortingsdebatten 29. mars vitner entydig om at ingen av disse hendelsene fikk innvirkning på krigseuforien.

Jens Stoltenberg åpnet debatten med å si at «vi» står sammen med verdenssamfunnet, og «Vi merker oss at operasjonene blir hilst velkommen blant folk i den arabiske verden. (…) land etter land i regionen reiser seg mot eneveldige ledere og krever respekt for demokrati og universelle menneskerettigheter.»

Men «vi» sto jo definitivt ikke sammen med verdenssamfunnet

Men «vi» sto jo definitivt ikke sammen med verdenssamfunnet. I Sikkerhetsrådet var Kina og Russland imot, og India og Tyskland var skeptiske. Den arabiske liga, Den afrikanske union og de fleste nabolandene fordømte aksjonen.

Opprørerne reiste seg ikke til kamp for «universelle menneskerettigheter», rett og slett fordi de var islamister. Det kan ikke være tvil om at Stoltenberg feilinformerte Stortinget.

KrFs representant, nåværende nestleder Dagrun Eriksen, støttet entusiastisk opp om bombingen med en analyse av Libya som for alltid vil fortjene en sentral plass i historien om norske tenkemåter:

«Den arabiske verden trenger nå en reformasjon der man ikke bare skifter ut tyranni med folkestyre, men der man også skifter ut vilkårlig maktmisbruk med respekt for menneskerettigheter, skifter ut kvinneundertrykkelse med likeverd og likestilling, skifter ut fordommer med utdanning, skifter ut korrupsjon med en rettsstat.»

Vi var idealistene

Erna Solberg takket statsministeren for redegjørelsen og understrekte at «det er i en god, norsk tradisjon», for Norge har vært «opptatt av at menneskerettighetene, enkeltmenneskets rettigheter mot nasjonalitetssuverenitet, skal styrkes internasjonalt».

SVs Bård Vegar Solhjell sa at han støttet bombingen fordi det var en «akutt situasjon», og «opprørarane» og Den arabiske liga» ba om det! Han var enig med utviklingsminister Erik Solheim som dagen før i Dagsnytt Atten hadde oppsummert den moralske kjernen i spørsmålet:

«I realiteten er det en debatt mellom idealister og realister», og vi, sa han om seg selv og de som ville bombe, var «idealistene».

Fra vår korrespondent i USA, april 2015:

Les også Beslutningen om å bombe Libya er en av de vanskeligste han har tatt, men støre mener Norge ikke har et spesielt ansvar for Libya-flyktningene

Trine Skei Grande målbar hva som må oppfattes som en felles oppfatning:

«Det som skjer i de arabiske landene i Nord-Afrika i dag er viktige og store endringer, endringer som våre barn og barnebarn kommer til å lese om i historiebøkene […] Jeg tror at vi nå har muligheten til å vise at de verdiene som vi står for i våre egne land, som demokrati og menneskerettigheter, er verdier som vi mener er universelle.»

I sitt avslutningsinnlegg kunne statsministeren derfor oppsummere kompakt enighet bak beslutningen om å sende bombefly til Afrika:

«Vi har lang tradisjon i Norge for at det er bred enighet om denne typen militære operasjoner, men jeg tror det er lenge siden vi har hatt en så klar, så uforbeholden, så samstemt og tydelig enighet i Stortinget…».

Det er ingen grunn til å tro at de norske politikerne ikke mente hva de sa. Politikerne sa heller ikke noe annet enn hva de norske humanitære organisasjonene, Kirkens ledelse og avisenes lederskribenter sa: Krigen var en krig for beskyttelse av sivile og for demokrati og menneskerettigheter.

En utenriksministers 1. mai-tale

mai 2011 holdt Jonas Gahr Støre tale for dagen i Sarpsborg og Fredrikstad. På dette tidspunktet visste offentligheten at norske bombefly hadde sluppet hundrevis av bomber over Libya.

Det var blitt åpenbart for alle at opprørerne var helt avhengig av NATOs støtte, og at Norge og NATO var aktive partnere i en borgerkrig for å fjerne Gadafi.

Amerikanske myndigheter hadde akkurat opplyst at to norske fly la deler av Muammar Gadafis hovedkvarter i grus. To dager før 1. mai ble det også kjent at norske bomber traff hjemmet til Gadafis yngste sønn. Libyske tjenestemenn rapporterte at han og tre av Gadafis barnebarn ble drept, og Reuters meldte om at NATO 30. april bombet et hjem for barn med Downs syndrom.

Det er talende for dominerende holdninger i Norge denne våren at Støre denne første maidagen i Østfold ikke med ett ord nevnte bomber som drepte, men snakket om dem snarere som godhetens vitnesbyrd.

Støre brukte det kollektive «vi» på denne dagen som er blitt beskrevet som en dag for internasjonal solidaritet:

«Vi er stolte av norske piloter som er med på å hindre nye overgrep!», sa han, og bombene var hardtslående argumenter for fred og menneskerettigheter:

«Verdenssamfunnet sier klart ifra om at universelle menneskerettigheter er nettopp det – universelle og gjelder for alle. Ledere som tråkker på dem fortjener ikke å være ledere.»

Godhetens krigere eller «krigsforbrytere»

Den dominante norske fortellingen våren og sommeren 2011 ble radikalt utfordret da Jacob Zuma i august kom på besøk til Norge. Sør-Afrikas president og African Unions leder anklaget Norge og NATO ikke bare for å ha bombet ihjel AUs meglingsforsøk, men også for drap på sivile, og ville ha dem tiltalt for krigsforbrytelser! Reaksjonen var – rungende taushet.

De norske politikerne og de store nyhetsmediene fortsatte å beskrive Norges politikk og Libya som om Zumas kritikk aldri var fremsatt.

Vårt Land var unntaket, og de gikk til et knallhardt personangrep på Zuma. Hans kritikk ble fullstendig avvist, fordi han var korrupt; ja, han led av en spesiell afrikansk politikersykdom: «lojaliteten til en gammel og raus bekjent kan slå uheldig ut for Afrikas politikere » (min utheving).

I denne moraliseringen passet det ikke inn at det var nettopp Zuma som hadde gjort FN-resolusjonen mulig.

Oppslaget i Vårt Land har en betydning utover seg selv, fordi istedenfor å avvise kravet på et rasjonelt grunnlag, ble kritikeren fratatt sin moral. Det understreker at krigen i Norge bare skulle diskuteres innenfor et slikt enkelt moraliserende univers: Et pragmatisk standpunkt som å støtte Resolusjon 1973, men samtidig være mot bombekampanjen, var blitt gjort synonymt med en moralsk skavank.

NATOs kampanje ble avsluttet med at kolonnen til Libyas diktator 20. oktober 2011 ble bombet da den forsøkte å flykte fra Sirte. Etterpå kunne TV-seere over hele verden se hvordan Libyas leder ble mishandlet og drept av opprørerne.

Et fortolkningsunivers hvor Libya som virkelighet strengt tatt ikke fantes

Utenriksminister Støre kom samme dag med en uttalelse som bare kan forstås innen et fortolkningsunivers hvor Libya som virkelighet strengt tatt ikke fantes:

«Det har ikke vært en utglidning av FN-mandatet. Det er det libyske folk som har valgt kursen – stått opp og kjempet. Det internasjonale samfunnet stoppet det som var et annonsert angrep på sivile fra Gadafis side. Den hjelpen har vært avgjørende for opprøret.»

Traume eller lærestykke

Det kan ikke være tvil om at det politiske lederskap ikke ante hva de gjorde da gikk inn for å sende F-16-fly til Libya.

De bombet uten å vite noe om Libya og brydde seg heller ikke om å undersøke hvem de hjalp til makten.

Krigen ble oppfattet ganske enkelt som humanitær politikk med andre midler, og flyene i himmelen representerte ikke norske interesser, og langt fra Vestens interesser, men Det godes interesser.

Innenfor denne tankefiguren ble det også helt unaturlig å påta seg noe skyld for Libyas skjebne. Norge handlet jo i god tro, og hva som gikk galt etter at flyene vendte hjem til basen i Bodø måtte derfor skyldes andre, det vil si libyerne selv.

De bombet uten å vite noe om Libya og brydde seg heller ikke om å undersøke hvem de hjalp til makten

Den selvsikkerheten de uttalte seg med våren og sommeren 2011 avdekkes som mer og mer uhyrlig og uforståelig for hver dag som går. Men hvor kom den fra?

Libyas statskollaps vil i lang tid være en påminnelse om at få ting er viktigere å forstå og å kritisere enn samtidens herskende verdensbilder og selvbilder.

Hvis ikke, vil de overmanne politikken, igjen og igjen og med store konsekvenser, noen ganger for verden, og alltid for Norge.

Det er åpenbart – jo lenger det tar før regjering og storting granskes, jo lenger vil nasjonens umodenhet vare, og jo mer skjellsettende vil hendelsen bli i norsk historie. Og jo dypere vil det politiske lederskapet stikke hodet i sanden når det gjelder samtidens og fremtidens utfordringer i Midtøsten og i Afrika.

En lengre versjon av denne teksten kan leses i Nytt Norsk Tidsskrift nummer 3, 2015.

Få med deg og delta i de beste og viktigste debattene – følg Aftenposten meninger på Facebook og Twitter