Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Det liberale demokratiet er fullt av motsetninger og dilemmaer. Sterke menn av den selvutnevnte sorten – og noen kvinner – forakter det fordi systemet beskytter minoriteter. Folkestyret frykter likevel ikke selvskudd: I en rettsstat kan demokratiets fiender fritt ytre seg og være beskyttet av loven.

Den nesten grenseløse toleransen når det gjelder meninger, tro, seksuell orientering og livsstil oppleves av noen som truende. Som et tegn på at samfunnet råtner på rot og at undergangen er like om hjørnet.

Når motsetningene topper seg, gjærer det i de politiske randsonene. Vi får krav om at utvalgte grupper må isoleres og ties ihjel, og påstander om at politisk korrekte medier har en slags masterplan som stenger dørene for dem som tenker annerledes. Det gror ingen ting i disse sidesporene.

Da Klassekampen arrangerte debatt om medienes mangfold under Arendalsuka ble det bråk i menigheten. Årsaken var at avisa bl.a. hadde invitert redaktør Helge Lurås i den høyrepopulistiske nettavisen Resett. Jeg var selv en av deltakerne i debatten, og har tidligere latt meg TV-intervjue av Resett. Bakgrunnen var at jeg i en kommentar kalte Lurås “presseetisk hjernedød” på grunn av hans behandling av Trine Skei Grande og hendelsene i en trøndersk åker.

Seansen i Arendal førte til påstander om at Klassekampen legitimerer ekstremister og rasister. Redaktør Joakim Møllersen i Radikal Portal hadde en kraftfull oppsummering: “Rasismen skal ikke forstås - den skal knuses”.

Parallelt ser vi at det er tegn til bevegelse på universitetene, hos talspersoner for innvandrere og blant deler av feministbevegelsen med krav om intellektuell boikott av personer og grupper. De som er uønsket skal nektes en plattform. Kjernen bak dette oppgis å være beskyttelse av egen verdighet. Tidsskriftet Fett stiller spørsmålet slik: “Kan et mer følsomt ordskifte føre til en bedre offentlighet?”

Det er særlig to grunner til å avvise utestengelse som politisk virkemiddel. I sin mest konsekvente form vil en slik strategi være i strid med helt sentrale verdier i det liberale demokratiet.

Og nesten like ille: Historien viser at fortielse og meningshegemoni i lengden ikke virker. Selvsagt er det ikke slik at alle kan kreve å komme til orde over alt og når det passer dem. Organisasjonene bestemmer selv over sine møter, og redaktørene prioriterer og er ansvarlige for medienes innhold.

Samtidig krever ideen om offentlighet - ikke minst i den akademiske verden - at det ikke bygges skranker mot uønskede tanker, ideer og meninger.

Da Anders Langes parti ble stiftet i 1973 var det en bred politisk oppfatning at tullingene burde ties ihjel. Da ville de bli borte av seg selv. I dag er FrP en mektig organisasjon med plass i regjeringen. Det som derimot ga resultat var stor oppmerksomhet rundt ekstreme elementers forsøk på å etablere en plattform i partiet. Søkelyset tvang FrP til å ta et oppgjør med disse.

Utviklingen i Sverige bør skremme tilhengerne av isolasjon og utfrysing. Sverigedemokratene - med langt mer grumsete røtter enn FrP - har bykset inn på den politiske arena og skapt et kaos som gjør at landet skjelver i uro. Folkhemmet er blitt et sprukkent glansbilde. Sverige er ikke lenger et striglet samfunn der konformitet og lydighet er dannelsesidealer. Undertrykking av viktige erfaringer og synspunkter knyttet til innvandring har skapt en politisk trykkoker.

Ytringsfriheten er ikke grenseløs. Den har noen lave gjerder i loven og i presseetikken. Retten til å si hva man mener - og ha en rimelig forventning om at noen kan høre deg - er likevel oksygenet i et levende demokrati. Den retten omfatter også det som er urimelig, som provoserer, krenker og sårer. Vi må lære oss å leve med det.

Folkeskikk og saklighet er gode idealer som må oppmuntres. Men det finnes ingen overordnet form for balanse eller noen garanti for at menneskers verdighet ikke blir utfordret.

På den annen side er det ingen grunn til å sitte med hendene i fanget når Resett og liknende aktører har inntatt offentligheten. Politiske motstandere bekjempes best med politiske argumenter og offentlig debatt.

Den offentlige samtalen må være fri. Dens andre formål er å korrigere vrangforestillinger, uriktig informasjon og skadelige ideer og forslag. Uten en slik forståelse reduseres ytringsfriheten til inngjerdede og beskyttede monologer.