MeningerDette er et debattinnlegg. Innlegget gir uttrykk for skribentens holdninger.BA skrev nylig om MO Gyldenpris’ ansattes varsel om vold og trusler fra brukerne. En studie (Mjåland og Lundeberg) som kartla forflytningen av det marginaliserte miljøet fra Nygårdsparken til senteret, framstiller narkotikamarkeder som ekstremt voldelige. Volden er ofte økonomisk motivert med en konkurransepreget og disiplinerende funksjon: «mangelen på formelle reguleringer får operatørene i markedet til å bruke vold og trusler som virkemiddel for å presse konkurrenter.» Deltakerne oppga at ofre hadde pådratt seg narkogjeld, solgt dårlig stoff eller tystet. Volden leder brukerne inn i en negativ spiral hvor behovet for smertelindring fører til anskaffelse av illegale rusmidler som igjen gjør dem voldsutsatt.

Mjåland og Lundeberg påviste at forflytningen førte til at «et flertall av brukerne (...) opplever at miljøet har blitt mer voldelig.» Et metastudie (Werb m.fl.) bekrefter at intensivert håndhevelse av narkotikaforbud virker kontraproduktivt. Volden øker, men uten å redusere tilbudet. Politiet sier selv de ikke har nevneverdig innflytelse på markedstilgangen. Studien anbefaler at alternative modeller for narkotikakontroll bør vurderes om tilgjengelighet av illegale stoff og narkotikarelatert vold skal bli meningsfylt redusert.

Vi står overfor en rusreform hvor illegale stoff til eget bruk skal avkriminaliseres. Politiet vil fortsatt avdekke og beslaglegge, men reaksjonen skal være hjelp og ikke straff, ved erverv, bruk eller besittelse under en straffri mengdegrense. Salg vil uansett føre til straffereaksjoner.

Men politikerne fastholder at narkotika fortsatt skal være forbudt. De vil skrenke inn markedet ved at brukerne rehabiliteres. Den snevre reformen setter press på hjelpeapparatet når den ikke forhindrer at brukerne må oppsøke brutale markeder. Men løsningen er ikke å straffe. Rusreformutvalget påpeker at straff innebærer tilsiktet påføring av et onde. Statlig voldsbruk avstedkommer stigma som er: «en ytterligere byrde i en allerede krevende hverdag.» De kartla dessuten at brukernes vilje til å oppsøke hjelpetjenester er større i land med mindre restriktiv narkotikapolitikk.

En alternativ reguleringsmodell er legemiddelassistert rehabilitering (LAR). Seksjonsleder for LAR Christian Ohldieck skrev i BT: «LAR er ikke den eneste grunnen til den store reduksjonen i tilgjengelighet [av heroin], men det er vårt mest virksomme kort på hånden for å ta kontroll over markedet.» Effekten er likevel begrenset grunnet omsetning og bruk av andre stoff.

(Fortsetter under bildet)

Annette Thunold Svae, Foreningen for human narkotikapolitikk Vestland. Foto: MAGNE TURØY

I en statusrapport som skal opp i bystyret 6. mars står det at: «Svært lite [vold] anmeldes til politiet, og [brukerne] bidrar ikke i etterforskningen der politiet opprettet sak.» For å avhjelpe skal kommunen iverksette et oppsøkende team som skal forebygge vold, konflikter og overdoser, samt videreføre prosjektet «Sent ute», hvor målgruppen er avhengige som påvirker miljøet i negativ retning i form av vold og trusler.

Tiltakene er velkomne, men politikeres klokketro på at forbud er nødvendig står til hinder for å lykkes med å dempe vold. Opphevelsen av alkoholforbudet tillot virkemidler som aldersgrenser og prisregulering i kampen mot uønsket bruk, mens volden sank. Vi bør likevel glede oss over reformen. Brukernes tillit til hjelpeapparat og politi kan bli større om politifokuset skifter fra å straffeforfølge bruk til å bekjempe vold knyttet til den forbudte økonomien.