KOMMENTAR: Derfor skal vi være stolt av det norske

ORKNØYENE (VG) Kronprinsparets jobb er å åpne dører og selge Norge. Men like viktig som å promotere fisk og gass, er de som omreisende reklameplakater for norsk kultur.

Oppdatert 19. juni 2017

Artikkelen er over tre år gammel

- At det er såpass ugjestmildt rundt oss, har nok formet oss nordmenn. Vi er sta. Vi har evnen til å kjempe videre selv om vi møter motstand. Det har nok en sammenheng med at vi lever i kalde omgivelser – og det har vi til felles med Orknøyene, sier kronprins Haakon.

VG-undersøkelse: Ja, vi elsker kongen!

Vi sitter i skyggen av den enorme St. Magnus-katedralen som i århundrer var styrt fra Norge. Kronprinsparet diskuterer med VG hva som er typisk norsk, et åpenbart tema for alle som besøker Orknøyene. For etter at Harald Hårfagre tok øyene, forble de på norske hender i 600 år. Fortsatt feirer innbyggerne 17. mai. De gir ungene navn som Ragnvald, Magnus, Ingrid og Inga.

Vi nordmenn elsker sånt. Men er «det norske» egentlig noe å være stolt av? Hårfagre selv, en blandingsmisbruker som gikk berserk på en cocktail av fluesopp og mjød. Sønnen Eirik Blodøks som bodde her, og som fikk navnet fordi han drepte slektningene sine. Og sagaene? Underholdningslitteratur. Men det er så mye mer. Norge hadde tidlig en gryende rettsstat. Parlamentene er barn av monarkiet. Det var middelalderkongene som innkalte forsamlingene som senere skulle begrense deres makt. 100 år etter at vi oppga Orknøyene, fastslo det skotske parlamentet sin plikt til å opprettholde norske lover på øyene.

– Vår felles historie binder oss sammen, sier kronprinsen.

– De snakket norsk her for bare 300 år siden. Det er nesten som å være på Jæren, man føler et veldig slektskap, sier kronprinsessen.

PÅ GAMLE TRAKTER: Kronprinsparet ved St Magnus-katedralen i Kirkwall på Orknøyene. I viktingetiden kom disse skotske øyene under norsk styre. Foto: Lise Åserud NTB scanpix

Intervju med dronningen: – Langt igjen til likestilling

Folket som bor her, er stolte av den norske arven. De sier de føler seg mer norske enn skotske. Og de har DNA på sin side. Folk er full av norske gener. Og selvsagt kan vi være med dem på å feire det norske!

Å bruke nasjonalismen på den gode måten er ikke reaksjonært, men progressivt. Da de demokratiske rettsstatene vokste frem på 1700- og 1800-tallet var nasjonalismen sentral, skriver filosof Jon Hellesnes i siste nummer av Syn og Segn.

Få flere kronikker og kommentarer: Følg VG Meninger på Facebook!

På nytt har Norge mange innbyggere som er fremmede for hverandre. Folk må igjen forenes i en felles lojalitet til landet. Vi har godt av mer patriotisme, ikke mindre. Særlig når farlig nasjonalisme og høyrepopulisme truer. Og når folks forståelige frustrasjon over dårlig økonomi og innvandring møtes med enkle, udemokratiske svar. Det trengs helt andre løsninger, i tråd med norske verdier. Å lykkes med integreringen av alle som faller utenfor, er en av vår tids store utfordringer. Men å definere noe som typisk norsk er ikke lett. Brunost blir for banalt. Og mange av de verdiene vi er så stolte av, er ikke bare norske, men europeiske.

VGs Hanne Skartveit: Limet vi trenger i en urolig tid

For utlendinger i Norge må et spørsmål være hvordan man kan skli inn i dette noe uklare «norske».

Kongefamilien kan kanskje være peke litt retning. De virker samlende. Bare ved å møte opp, gir de hendelser stor betydning. En norsk president ville ikke vært i nærheten. Den britiske sosiologen Michael Billig har vist hvordan kongefamilien er viktig for britenes identitetsdannelse og for verdier om familie, skilsmisse og foreldrerelasjoner. Kanskje er det ikke helt tilfeldig at noen av de mest stabile og velstående landene i Europa er monarkier?

Kronprinsessen snakker om likhet og tillit som typisk norsk, og sier hun også gjenfinner det her. Og på Orknøyene får man et slags norsk destillat. Øygruppen preges fortsatt av likheten og tilliten. Og av odelsretten, som er særnorsk, men som ble innført her, i kontrast til skotske føydallover. På øyene blir gårdene i familien, og det er liten forskjell på folk. Også i moderne tid har odelsretten vært oppe i rettssystemet, i spørsmål om fiskeretter og oljeledninger.

TYPISK NORSK: Kronprinsparet i regnvær under omvisning på steinalderbostedet Skara Brae. Foto: Lise Åserud NTB scanpix

Da nordmennene kom til Orknøyene på 700-tallet, dro de som økonomiske flyktninger fra et overbefolket Norge. Etter svartedauden hadde Norge mer enn nok plass, men mye mindre makt. I 1468 solgte vi Orknøyene, fordi kongen manglet penger. Tenk om...vi kunne hatt dette fortsatt?

– Det er av og til små marginer i historien, små marginale forskjeller som fører oss veldig forskjellige steder, sier kronprins Haakon. Tegneren Roar Hagen mumler om russerne som solgte Alaska. Napoleon som solgte Louisiana.

Les også: Av og til er norsk kultur best

Folket på Orknøyene vil gjerne ha norskekongen tilbake. Nå for tiden er det mest en sjarmerende spøk. Men de felles referansene er levende. Sist tegneren var på disse trakter, forteller han om et møte med to tilårskomne, skotske damer som ønsket ham velkommen slik:

– Oh, the vikings, you are back! Have you come to rape us? sa de to, håpefullt. For humorens del var det ikke noe stort tilbakeskritt at skottene tok over.

Publisert: 18.06.17 kl. 14:07 Oppdatert: 19.06.17 kl. 12:48