Saken oppdateres.

Ord som «internasjonalisering» og «globalisering» er flotte smykker når man vil fremstå som framtidsrettet og i tråd med sin tid. Men det å ta inn over seg hva dette betyr i praksis er neppe like enkelt. Veien fra festtale til konkret handling kan ofte være lang. Det mest grunnleggende i en internasjonalisering av enhver art er kontakt mennesker i mellom, på den ene eller den andre måten. Ettersom store deler av verden er uinteressert i å lære seg norsk, vil et fornuftig utgangspunkt for en nordmann dermed være å lære seg ett, eller helst flere, fremmedspråk. Og å lære dem godt.

Ved NTNU har vi i utgangspunktet en internasjonalt rettet profil, og i flere år nå har vi tilbudt våre studenter såkalte perspektivemner i blant annet språk. Poenget med denne typen emner er at studenter skal arbeide med noe som ligger utenfor deres egen fagkrets, derav navnet: perspektivemner. Språkstudier utgjør en viktig del av disse. Perspektivemnene skal øke forståelsen for andre disipliner og bidra til større variasjon og bredde i et teknologipreget studium, i følge NTNUs egen studieinformasjon. Verden er ofte større en det speilet gir inntrykk av, og det kan være lurt å bli minnet på dette av og til.

Og for å si det kort og greit: engelsken fra ungdomsskolen er ikke nok. Da klarer du deg til tross for og ikke på grunn av språkferdighetene dine. Videre råder en del misforståelser når det kommer til den spansk-talende verden, som er en viktig handelspartner for mange norske eksportbedrifter. Selv professorene sliter med å holde tunga rett i munnen her: Janne Haaland Matlary hevder i en for øvrig treffsikker kronikk i Aftenposten i mars i år at man klarer seg med å kunne fransk når man ferdes i latinskspråklige land, som for eksempel Spania og Italia. Jeg er usikker på hva hun mener med «å klare seg» og benytter sjansen til å invitere henne med meg til Spania, på hennes egen regning vel å merke, om hun lar meg filme henne klare seg med fransken sin for eksempel i Andalucía. Det kunne være en filmsnutt vi kunne ta med videre til bedriftsledere og andre som ikke ser nytten av språkundervisning generelt, og spansk i særdeleshet.

Jeg ser nemlig nytten i både språk generelt og spansk i særdeleshet. I overkant av tusen studenter har bestått eksamen i perspektivemnene i spansk siden oppstarten høsten 2005. Et argument mot disse emnene er at studiepoengene blir gratis for enkelte av studentene som kan spansk fra før. Det er en sannhet med begrenset rekkevidde. For det første har jeg aldri opplevd at mer enn halvparten oppgir å kunne noe spansk fra før, selv om det er riktig at det alltid er en liten del av studentgruppa som først og fremst er der for å dokumentere noe de allerede kan. For det andre mener jeg faktisk at vi i løpet av et år tar studentene lenger enn det de opplever på videregående. Vi krever mer arbeid og en raskere progresjon av student-ene enn det man gjør i skolen. For en student som er motivert, vil dermed muligheten for å lære mye spansk på et år med perspektivemner være til stede. Og den som jobber godt med spanskkunnskapene sine hos oss, vil få rundt 450 millioner nye muligheter for å internasjonalisere eller globalisere seg selv gjennom direkte kontakt med mennesker som har spansk som morsmål.

Om bare halvparten av studentene ved disse emnene er reelle nybegynnere i spansk, har vi altså fortsatt bidratt til å gi 500 studenter et mulig innpass i den spansk-talende verden, samtidig som de færreste av dem med forkunnskaper er flytende i språket og dermed uansett har mye nytt å lære hos oss. For emner med mindre tilsig av studenter enn spansk, er dette i tillegg en arena for rekruttering til bachelor – og masterprogrammer, og de utgjør en mulighet for studenter som er usikre på om de har valgt riktig studium til å ta en titt på andre studieretninger. Videre brukes emnene til utvikling og utprøving av digitale ressurser i undervisningssammenheng, noe som også er en nødvendig del av vårt virke her ved NTNU. Det er altså flere argumenter som taler til fordel for disse emnene, og det er enten arrogant eller uvitende å overse dette. Studentene taler tydelig nok gjennom å velge spansk og andre språk: over 600 studenter har denne høsten valgt perspektivemner i ett av språkene tysk, fransk, italiensk, spansk, rumensk og japansk. Det kan imidlertid se ut til at NTNUs styre ikke lenger vil åpne for at sivilingeniørene skal kunne velge disse emnene. Én ting er at perspektivemnene i fremmedspråk og kultur kan bli enda bedre tilpasset studentenes behov, og dette er en utfordring fagmiljøene på Institutt for moderne fremmedspråk har tatt. Men å nekte sivilingeniørstudentene språkemner som perspektivemner fra og med neste høst fordi fremmedspråk ikke skulle være relevant for studenter på Gløshaugen? Det gir liten mening.

Jeg har en viss forståelse for at bedrifter først ser på de rent faglige kvalifikasjonene til en arbeidssøker, og at språk blir sekundært. Man kan helt sikkert konstruere både rakettmotorer og selvstyrte ubåter uten å kunne et ord spansk, fransk, japansk eller tysk. For til tross for at språkfolket ynder å påstå det motsatte, så er fortsatt ikke språkkunnskaper en viktig del av det næringslivsledere spør etter ved ansettelser. Men jeg påstår allikevel at språk er en nøkkel til kommunikasjon mennesker i mellom, både innen forretningsreiser, forskerkongresser og ferieturer til Syden, og at et bedre språk gir bedre kommunikasjon, åpenbart nok. Universitetets oppgave er å ligge i forkant og ikke i etterkant når det gjelder å forme den framtida vi ønsker. Også når det gjelder kravene til språk. Derfor bør ingeniørene kunne snakke mer enn norsk og ungdomsskoleengelsk, og de bør få muligheten til å lære det på universitetet.