Coronakrisen er en fortælling fyldt med helte. Vi hylder sundhedspersonalet som soldater ved frontlinjen. Ingen er længere i tvivl om, at vores samfund ikke hænger sammen uden pakkebude, lastbilchauffører og supermarkedsekspedienter, og tre uger alene med børnene har efterladt de fleste fulde af beundring for skolelærere og pædagoger.

Vi har fået øjnene op for alle de små tandhjul, der får maskinen til at dreje rundt.

Men ingen, absolut ingen, savner proces- og udviklingskonsulenter. I hvert fald ikke ifølge David Graeber, der er professor i antropologi på London School of Economics.

»Britiske myndigheder har lige lavet en liste over ’systemisk relevante professioner’, og den indeholder et bemærkelsesværdigt fravær af konsulenter og investeringsfondsdirektører,« siger David Graeber.

Nedlukningen af arbejdsmarkedet gør det klart for os, hvilke job der rent faktisk gør nytte, mener han. Hvem vi savner, hvem vi måske slet ikke havde brug for, og hvem der er nødt til at fortsætte, fordi vi simpelthen ikke kan undvære dem.

»Normalt forestiller vi os, at management spiller en afgørende rolle i samfundet, mens dem, der sidder bag kassen i supermarkedet, arbejder på lager eller vedligeholder kloakken er mere eller mindre ligegyldige. Undværlige folk, man kan ignorere og underbetale.«

Den fiktion kan man ikke opretholde under krisen, siger David Graeber. Heldigvis ikke.

»Og jeg tror også, det bliver svært for dem at presse ånden tilbage i flasken, når alt det her slut.«

Det gør Graeber en del, henviser til de og dem, når han taler om magten. Som om samfundet er orkestreret af en lille, lyssky elite. Det var da også en artikel i et obskurt, anarkistisk internetmedie, der i 2013 gjorde David Graeber til et kendt navn.

Mere end en million mennesker læste essayet Om fænomenet ’bullshit jobs’, og STRIKE! Magazines servere endte med at bryde sammen. I 2018 udfoldede han teorien yderligere i bogen Bullshit Jobs.

Helt kort mener David Graeber, at en væsentlig andel – op til 40 procent – af alle kontorjob er komplet ligegyldige. De skaber ikke værdi for nogen, og stoppede disse mennesker med at møde ind i morgen, ville ingen savne dem.

De holder strategimøder, overværer hinandens powerpointpræsentationer, skriver rapporter, som ingen læser, og opfinder dokumentationskrav og benchmarks, som pålægger andre mennesker mere arbejde. En hel selvopretholdende klasse af administratorer, som ikke producerer andet end papir, de skubber frem og tilbage mellem hinanden.

Det er ikke alene spild af samfundets ressourcer og folks tid. Det er også en menneskelig tragedie:

»Dostojevskij mente, at den værst tænkelige form for tortur var at beordre nogen til at grave en grøft og fylde den igen,« siger David Graeber.

Papirnusseri er måske ikke fysisk udmarvende på samme måde som russisk strafarbejde, men det kan være lige så meningsløst. Grundlæggende har folk brug for at bidrage og føle sig nyttige, så det udbredte pseudoarbejde har efterladt os med »et ar på tværs af vores kollektive sjæl«, skriver Graeber i sit essay.

Hvis det virkelig passer, at en tredjedel eller flere på arbejdsmarkedet ikke rigtig laver noget produktivt, må coronakrisen være det store maskefald. Arret må lyse og svie som lynet i Harry Potters pande.

»Det bliver smertefuldt klart for de her mennesker, hvor lidt deres job egentlig kræver. Mange har skrevet til mig, at de nu, når møderne og alt det overflødige er skåret væk, ikke har arbejde til mere end 15 minutter om dagen,« siger David Graeber.

Sovjetisk ineffektivitet

Der er nogle tommelfingerregler for, hvordan man skelner rigtigt, nyttigt arbejde fra bullshit-arbejde, forklarer David Graeber.

En af dem lyder sådan her: Hvis du ikke med 30 ord er i stand forklare, hvad du laver, på en måde, så en kvik 12-årig kan forstå det, er der en risiko for, at du beskæftiger dig med bullshit.

»En anden regel er, at det meget ofte forholder sig sådan, at jo mere åbenlyst dit job er til gavn for andre mennesker, desto mindre får du i løn,« siger David Graeber.

»Den store undtagelse er selvfølgelig læger. Men selv her har jeg faktisk ladet mig fortælle, at verdens bedst betalte læge er ekspert i blegning af anusser.«

I Vesten griner vi ofte af, hvordan man i Sovjetunionen skulle igennem tre forskellige kasser med tre forskellige kassedamer for at købe et kilo kaffe i supermarkedet. Jovist, det skabte job, men systemet var også håbløst ineffektivt og gjorde i sidste ende samfundet mindre velstående.

Men grundlæggende set har vi gjort det samme i Vesten, bare med administrative middelklassejob. Og det udfordrer en af de grundlæggende myter, som vi – eller de – bruger til at retfærdiggøre vores samfundsmodel, forklarer David Graeber:

»Vi ved godt, at kapitalisme skaber ulighed, at den er brutal og fremmedgørende. Men til gengæld fortæller vi os selv, at den er effektiv og bedst til at organisere produktion, allokere ressourcer, minimere omkostninger og møde vores behov.«

Sådan er det bare ikke. Moderne kapitalisme allokerer ressourcerne i retning af anusblegninger, og vores bureaukratiske systemer er mere omfattende end dem, der fandtes i Sovjet, mener Graeber.

»Det er vanvittigt. Hvor effektivt er det lige at fylde lønningslisten med kontorfolk, som ikke producerer noget?«

Udviklingskonsulent svarer igen

I Danmark har filosof Anders Fogh Jensen og antropolog Dennis Nørmark lavet deres eget studie om bullshit-arbejde, der sidste år udkom som bogen Pseudoarbejde – Hvordan vi fik travlt med at lave ingenting.

I bogen fortæller ledere, kommunikationskonsulenter, marketingdirektører og kommunalforvaltere om deres grundlæggende tomme arbejde.

Få stillinger indfanger dog problemet med pseudoarbejde så tydeligt som udviklingskonsulenten, forklarer Anders Fogh Jensen.

»Udviklingskonsulenten jagter et forandringsmantra om, at vi ikke kan blive ved med at gøre det, vi gør nu, selv om det virker. Man skal for alt i verden undgå gentagelser. Rutine og erfaring er skældsord, og udviklingskonsulenten skal beskytte os imod det,« siger han.

David Graeber aner ikke, hvad en udviklingskonsulent laver normalt. Men lige nu forestiller han sig, at »de holder en Zoom-præsentation om, hvordan man holder den bedste Zoom-præsentation (Zoom er en tjeneste til at holde videomøder, red.)«.

Når nu akademikerne fremhæver udviklingskonsulenter som klare eksempler på rent, uforfalsket bullshit, virker det nærliggende at ringe til en og spørge, hvad vedkommende laver.

44-årige Johanne Birn har sit eget konsulentfirma, hvor hun »arbejder med udvikling, forandringsledelse og innovation«.

– Hvad laver du til daglig?

»Ofte handler det om at facilitere forskellige typer af processer. Og om samskabelse, altså understøttelse af processer, der sikrer ​bedre samarbejde på tværs af værdikæder og netværk.«

– Hvad betyder det?

»Lige nu sidder jeg for eksempel med et stort projekt i Region Midt- og Vestjylland, der går ud på at understøtte udvikling af fødevareerhvervet bredt set. Der er min opgave at skabe samarbejde på tværs af aktører. Enten ved at udvikle nye aktiviteter eller ved at skabe mere synergi mellem forskellige projekter og aktører.«

– Hvad gør du konkret for at skabe samarbejde og synergi?

»For nylig har jeg for eksempel lavet en helt konkret aktivitet, en eftermiddag, der skulle udvide fødevareproducenternes horisont i forhold til afsætningskanaler. De fokuserer ​ofte på at afsætte i supermarkeder, men der er også cateringfirmaer, kantiner, hospitalsvæsen og hoteller. Det her var en form for matchmaking, hvor producenterne mødte forskellige potentielle aftagere.«

– Nogle siger, at hvis man ikke hurtigt, let og forståeligt kan forklare, hvad man laver, er det nok pseudoarbejde?

»Jeg ryger jo lige ned i den kategori så. Men når jeg bliver vævende, er det, fordi jeg ikke har fiks og færdige produkter. I fællesskab med kunderne finder jeg ud af, hvad der giver mening for dem. Det handler meget om relationer, og derfor kan det være svært at forklare, hvad jeg laver.«

– Tænker du nogensinde, at du laver pseudoarbejde?

»Nej. Jeg har ​tidligere arbejdet i kommunen og virksomheder, ​hvor jeg har oplevet pseudoarbejde. Projekter for projektets skyld, fordi man lige havde fået nogle midler. Det handlede mere om at holde organisationen kørende end om at skabe værdi. Det var rædselsfuldt. I dag tager mit arbejde udgangspunkt i den enkelte kundes behov, og ofte fortæller de mig, at jeg har understøttet, at tingene blev lavet på et dybere niveau.«

– Hvordan fungerer dit arbejde under nedlukningen?

»Normalt laver jeg workshops og processer af forskellig art, men alt med fysiske møder er selvfølgelig udskudt. Meget af mit ​arbejde handler også om visioner og strategier, og det kan sagtens foregå på telefon og skype.«

Kompleks verden

Efter David Graebers essay i 2013 foretog analysebureauet YouGov en måling, hvor 37 procent af briterne svarede, at deres job »ikke bidrager meningsfuldt til verden«. Andre målinger andre steder har givet lignende resultater.

Den type målinger fylder en del i Graebers bog. Alt for meget, mener kritikere. For hvor mange af os står egentlig op om morgenen med en klar fornemmelse af, at vi er på vej ud for at ’bidrage meningsfuldt til verden’?

Nej, vel? Det er ikke ensbetydende med, at vores arbejde er ligegyldigt.

En anden forklaring kunne være, at der er opstået en masse nye, komplicerede job, fordi samfundet er blevet mere komplekst. For eksempel er markedet for at sælge fødevarer blevet langt mere uoverskueligt, og derfor har midt- og vestjyske bønder brug for konsulentbistand.

»Det er den klassiske indvending‚« konstaterer David Graeber.

Men det er i vid udstrækning os selv, der har kompliceret samfundet, mener han.

»Jeg arbejder på et universitet, hvor der nu er tre gange så mange administratorer som for få årtier siden. Er vores arbejde blevet tre gange mere kompliceret? Nej, vi laver det samme. Vi holder forelæsninger, afvikler seminarer, forsker og udfærdiger pensum.«

Man skulle tro, fortsætter han, at det så i det mindste ville efterlade underviserne med færre administrative opgaver. Men præcis det modsatte er tilfældet.

»Der er tre gange så mange administratorer, men underviserne bruger dobbelt så meget tid på administration. Det giver ingen mening. Den eneste forklaring er, at administratorerne ikke har andet at lave end at opfinde opgaver til os andre. Jeg bruger gudhjælpemig min tid på allocation studies og learning outcome-rapporter.«

– Er der nogen, der læser dine learning outcome-rapporter?

»Nej. Naturligvis ikke.«

Moralsk arbejdskult

Hvis David Graeber har ret, melder spørgsmålet sig: Hvorfor accepterer vi at slide til ingen verdens nytte? Sovjetunionen var et autoritært regime, men i Vesten kunne vi vel bare vælge at sige stop. Eliminere pseudoarbejdet, sænke arbejdstiden og bruge vores liv mere meningsfuldt.

»Systemet baserer sig på en meget stærk forestilling om, at arbejde er moralsk,« siger David Graeber.

Fra højre til venstre er hele det politiske spektrum forenet i »arbejdskult«, mener professoren. Alle er enige om, at flere job er et ubetinget gode. Vi kan simpelthen ikke forestille os en verden uden arbejde. Også selv om vi sagtens kunne opretholde vores nuværende velstand med langt mindre arbejdstid.

»Det er, som om vi tænker, at hvis man ikke arbejder hele tiden, hvis man ikke konstant slider med noget, man egentlig ikke har lyst til, så har man heller ikke fortjent penge nok til at forsørge sig selv,« siger David Graeber.

»Folk finder mening og bekræftelse i livet gennem deres arbejde. Men samtidig er der utrolig mange mennesker, som hader deres job og finder det komplet meningsløst,« siger han.

– Hvis det her altsammen er protestantisk arbejdsetik ad absurdum, hvorfor værdsætter vi så normalt ikke supermarkedsansatte, skolelærere og pakkebude?

»Det er rigtigt, at der er en utrolig foragt mod folk, der rent faktisk laver noget nyttigt. Som om folk tænker: Du står op hver morgen og gør en positiv forskel i verden. Burde det ikke være nok? Vil du nu også have ferie? Og en anstændig løn?« siger David Graeber.

»Og omvendt betragter de her mennesker med bullshit jobs meningsløsheden i deres eget job som en lidelse, de bør kompenseres økonomisk for.«

Grundlæggende er det ikke så meget anderledes end i Sovjetunionen, mener han. De bliver nødt til at sørge for, at vi alle sammen arbejder. Uanset om det giver mening.

»Her tror jeg, at den nuværende krise fungerer som en form for opvågning,« siger David Graeber.

For den viser os, hvor utroligt meget nonsens der bliver produceret. Og den viser kontorfolket, hvor kort tid deres egentlige, rigtige, produktive arbejdsopgaver faktisk kræver.

»Det er en oplagt mulighed for at reflektere over, hvilket arbejde der er brug for, og hvilke job vi kan undvære.«

– Har du et godt råd til en udviklingskonsulent, der har svært ved at fylde sin arbejdsdag i øjeblikket?

»Kast dig ind i kampen for borgerløn, så du får tid til at lave noget, du bryder dig om, og som skaber værdi for andre.«

Læs også Velgørende som et kølende omslag og et spark i røven