At være minister er et travlt og hårdt arbejde. Det havde de fleste nok på fornemmelsen. Men en ny rapport giver nu et unikt indblik i de danske ministres arbejdsvilkår og det pres, man er under som dansk toppolitiker.

I alt 18 ministre har anonymt svaret på et længere spørgeskema – og en stor del af svarene fremgår af en rapport, som mandag er blevet offentliggjort i forbindelse med fremlæggelsen af den såkaldte Vederlagskommissions anbefalinger til politikernes lønninger i fremtiden. Her er tre ting, vi kan udlede af de ministrenes svar:

1. De arbejder meget. Virkelig meget.

Ministrene arbejder i gennemsnit 70 timer om ugen, konkluderer undersøgelsen. I gennemsnit 10-13 timer om dagen i hverdagene, otte timer om lørdagen og tre timer om søndagen. Her er et par citater fra undersøgelsen:

- Jeg har aldrig oplevet en dag, hvor jeg måtte sige: hvad skal jeg nu finde på? For du har de tre bunker, ikke? Det, der bare skal klares; det, der har lidt længere tid, men også skal klares; og det, der er ”nice to have”; altså den bunke, man gerne vil i dybden med… Den er der altid som minimum.

- Jeg har nogle gange forklaret det på den måde, at du kan da godt have alle mulige intentioner om at ville styre din tid. Nu skal det ikke lyde som om, at man aldrig kan det – og man kan også godt have et fornuftigt liv ved siden af. Men er der en sag, der kører op, kan jeg jo ikke (…) sige, at jeg ikke har tid til at håndtere sagen og ikke har tid til at snakke med kommissæren, fordi jeg skal til skolehjemsamtale. Det spiller jo ikke rigtigt, vel?

- Som i, at jeg arbejder hele tiden, i alt den tid, der er til rådighed. Det bliver nærmest sådan noget: hvornår arbejder jeg ikke? Så jeg har prøvet at tage de timer ud af ligningen.

- Da jeg opdagede, at et af vores børns barndom var gået mig forbi, var det meget smerteligt.

- Når man er politiker, er der noget man gerne vil lave om på, eller noget, man ikke vil have lavet om på. Dét giver jo mening i tilværelsen, og man føler, der er brug for en. Så er man jo også i et socialt miljø, som er ret stimulerende. Det gælder bå- de i ministeriet og folketingsgruppen. Så man er på mange måder privilegeret – så derfor skal man heller ikke gå og tælle timer. Men det belastende er altså møderne og medierne.

Det bruger ministrene deres arbejdstid på. Foto: Vederlagskommissionens rapport.

2. Medierne – også de sociale – har gjort arbejdet mere presset.

Et gennemgående tema i minister-besvarelserne er den store tilstedeværelse der kræves og forventes af dem i både de traditionelle medier og på sociale medier. Her er et par citater fra rapporten:

- Hvis du er ude efter, hvad er den store forskel på at være minister i 90’erne og være det i 10’erne, så kan jeg sige det uden problemer: Der er én ting, som udgør en kæmpe, kæmpestor forskel, og det er News og internettet (…) Der var en deadline. I dag er der ingen deadline!

- Det er blevet langt, langt værre! Jeg startede jo i 1975, hvor der var monopolradio; altså én radiokanal, én tv-kanal. Det var meget, meget overskueligt. Og aviserne... Ja, der var Berlingske Tidende, Aktuelt, Jyllandsposten, Venstrepressen og Politiken, og det var meget overskueligt. Man følte sig overhovedet ikke plaget.

- Det er ikke så meget et tidspres. Det kan være svært at få det mast ind og sådan noget – alting er tidspres. Men nej, det er mere, at det er med meget kort aftræk. Medier er altid med utrolig kort aftræk. Du ved ikke, hvornår – fx ’om en time skal du, hvis du vil have chancen’. Jeg har fx lige brugt en time på at forberede mig til tv i aften, men nu er det blevet aflyst. Sådan er det… Sådan en tvdebat, der varer en time, skal man forberede sig rimelig godt til, hvis man vil gøre det godt.

- Man kommer som minister, og noget af det, de ikke vil røre ved, er de sociale medier. Alle mulige andre ting skal cleares 47 steder hver, før jeg sender en pressemeddelelse ud, som ingen læser! Men mine sociale medier kan jeg bare skrive, hvad jeg vil. (…) Jeg får jo masser af henvendelser. Borgerne kender mig fra Facebook, så skriver de selvfølgelig til mig som minister på Facebook. Der skal jeg så personligt – kun mig personligt og mine fingre – ind og skrive til dem: ”Kære Lise, det er et interessant spørgsmål, du har om SU, men du skal skrive til SU-styrelsen på denne her adresse, eller hvis du vil skrive til mig som minister så...” Hvor alle andre borgerhenvendelser på mail eller papir bliver betjent.

- Det er svært ikke at være påvirket, og det er løgn, når man siger, at man ikke læser sine kommentarspor. Det gør man jo. Og jo, jeg har ekskluderet et par stykker, lukket dem ude, hvis det er helt galt. Men hele ideen med, at jeg er der, er jo for at komme i dialog med nogen! Ikke bare for at sidde og sende elektroniske pressemeddelelser ud.

- Det er fordi, jeg også er en uddøende race. I fremtiden vil alle ministre være på Twitter hele tiden og så igen – det har jeg valgt fra. Men det er jo forfærdelig gammeldags, for den unge generation ser jo ikke andet, det er jeg med på.

3. Den høje grad af eksponering, der følger med jobbet, er en belastning.

Ministrene er ofte kendte ansigter, og 41 procent af ministrene finder, at eksponeringen i offentligheden er en belastning. Her et par citater fra rapporten:

- [Det er] en kæmpe belastning, at man er så eksponeret. Det er jo fuldstændig latterligt og illusorisk at tro, at man ikke betaler en pris ved at være minister, dels ved arbejdsindsatsen og ved den offentlige person, du er.

- Der må jeg sige, at det der med at gå ud og få en øl, det er ikke, som det var engang. Nu er der mobilkameraer, selfies, og jeg ved ikke hvad.

- Det har en pris (..) Jeg er jo mere opmærksom på, hvad jeg gør. Forleden dag blev jeg stoppet af en på Nørrebrogade, som syntes, han skulle fortælle mig noget i hunderede år, ikke? Det var fredag aften, og jeg var på vej hjem til mine unger. Sådan er det.

- Men spørger du [mine børn], så tror jeg, de synes, der har været mange gode ting ved det, men der har været nogle priser at betale undervejs. ... Ikke mere, men der har da været masser af situationer, hvor det ikke har været sjovt at være teenager og hedde [det samme som mig til efternavn]. Masser af situationer.

- Men der er en ekstrem efterspørgsel efter at vise noget, om ikke privat så personligt. Jeg prøver virkelig at lave den linje, at det ikke behøver at være privat, men at jeg skal være personlig, så de kan mærke, hvem jeg er […], og så bliver mine rådgivere alligevel ved med at spørge, selv om de vil mig det bedste.

Det er KORA - Det Nationale Institut for Kommuners og Regioners Analyse og Forskning – der har gennemført undersøgelsen i forbindelse med Vederlagskommissionens arbejde. Du kan finde hele rapporten her.