En ny aftale om Nordsøolien er lige på trapperne. Og nu forlyder det i flere medier, at det vil lykkes for Mærsk og olieselskaberne, Shell og Chevron, i Dansk Undergrunds Consortium (DUC) at få en samlet skatterabat på omkring 5 milliarder kroner frem til 2022.

Folketingets partier – undtagen Enhedslisten og Alternativet – vil altså forgylde olieselskaberne og forringe en i forvejen dårlig aftale på bekostning af vores fælles velfærd. Det risikerer at ramme vores børn, syge, ældre og udsatte. Til gengæld må de juble på chefgangen på Esplanaden.

Denne skandale er en konsekvens af, at Mærsk i april 2016 i en pressemeddelelse truede med at nedlægge Tyrafeltet og dermed lukke dele af Nordsøproduktionen, hvis de ikke inden 1. januar 2017 fik en aftale i form af lavere skat eller andre fordele. Da en sådan aftale ikke var på plads inden nytår, annoncerede Mærsk, at de nu ville tage de indledende skridt til nedlukningen.

Det er stadig på nuværende tidspunkt uklart, hvor pengene til Mærsks skatterabat skal komme fra. For de fem milliarder kroner kommer til at mangle til flere pædagoger i børnehaver og vuggestuer, til hjemmehjælpere i ældreplejen og til flere sygeplejersker på hospitalerne.

Højere oliepris end forventet

Mærsk ønsker, at skatteborgerne skal levere en skatterabat, fordi oliepriserne – ifølge Mærsk – er faldet mere end forventet. Men det er en lemfældig omgang med sandheden for at sige det mildt. Oliepriserne er i dag højere end de forventninger, der lå til grund for Nordsøaftalen tilbage i 2003.

Da staten indgik aftalen, vurderede regeringen i et notat til Folketinget, at olieprisen ville være på 22 dollar pr. tønde, stigende til 36 dollar i 2042, hvor aftalen udløber. Umiddelbart efter 2003 steg olieprisen markant, og i flere år har olieprisen været over 100 dollar pr. tønde. Og endda helt oppe på 140 dollar pr. tønde.

Selv i dag, hvor oliepriserne er faldet, ligger de markant over det niveau, man forudsatte i aftalen i 2003. For tiden ligger prisen for en tønde olie på cirka 50 dollar. Det er derfor stærkt fordrejende og manipulerende, når Mærsk bruger et argument om lavere oliepriser for at få sænket skatten. Olieprisen har ligget langt over det, der er forudsat i aftalen. Mærsk har altså haft rigeligt med midler til at investere i vedligeholdelse af felterne.

Det er derfor helt uforståeligt, hvis partier som R, S og SF ender med at gå med i en aftale, hvor almindelige mennesker i vores land skal til lommerne for at finansiere skatterabatter i milliardklassen.

Flere regninger forude

Renoveringen af Tyra kan ikke komme som en overraskelse for nogen, da Tyra gennem mange år er sunket, fordi der siden 1980’erne er blevet hevet millioner af kubikmeter gas op ad undergrunden. Derfor burde Mærsk under alle omstændigheder have lagt penge til side gennem flere år. Det kaldes rettidig omhu. Noget som Mærsk ellers bryster sig af at efterleve. Et princip, der i forhold til Tyra er afløst af ’lad skatteborgerne betale’.

Det rejser i øvrigt også en anden problemstilling. Hvis Mærsk er så dårlig til at udøve rettidig omhu, hvem ender så med regningen for oprydningen og nedlæggelsen af platformene, når den sorte energi er endeligt udfaset? Vi skal som samfund sikre, at det ikke bliver samfundet, der ender med at betale for en oprydning, som burde have været finansieret af det milliardoverskud, som selskaberne har haft gennem årene.

Problemet er ikke, at Mærsk har for få skatterabatter i Nordsøen, men at selskabet allerede har alt for mange. Det er en gammel nyhed. Men den blev igen slået fast den 28. februar, hvor Det Miljøøkonomiske Råd i deres årlige rapport dokumenterede og kritiserede, at beskatningen i Nordsøen er for lav – ikke for høj.

Rådet skrev direkte, at hvis der skal laves ændringer, så skal skatten sættes op – ikke ned. Rapporten konkluderer, at »der lader dog til at være et betydeligt spillerum for højere beskatning i forhold til det nuværende niveau uden at ramme en urealistisk høj skattesats«.

I rapporten fra Det Miljøøkonomiske Råd står der endvidere, at »det er ikke noget mål i sig selv at opretholde den størst mulige indtjening i Nordsøen. Tværtimod vil det reducere samfundets samlede velstand, hvis man via subsidier forsøger at stimulere udvindingsaktiviteter i Nordsøen, der ikke er rentable i sig selv«. Det er derfor direkte uansvarligt, når alle partier – undtagen Enhedslisten og Alternativet – forhandler om at sænke beskatningen i Nordsøen.

Mørklagt indtjening

Sagen understreger, hvor vigtigt det er at få opdaterede tal for olieselskabernes indtjening i Nordsøen. De oplysninger, der indtil nu er givet Folketinget, stammer tilbage fra VK-regeringen i 2011, hvor vi fik oplysninger om indtjeningen for årene 2004-2010.

Vi har i Enhedslisten bedt om opdaterede tal frem til 2015, men vi har fået at vide, at vi kun kan få disse tal under fortrolighed. Skatteminister Karsten Lauritzen (V) skrev i et svar til undertegnede den 25. november, at regeringen har »foretaget en fornyet vurdering af omfanget af tavshedspligten«.

Det er en demokratisk skandale, at regeringen på denne måde har besluttet sig for at mørklægge oplysningerne. Nu kan vi kun få tallene i fortrolighed – og kan derfor ikke bruge de opdaterede tal i den offentlige debat. Meget belejligt for en regering, der ønsker at imødekomme Mærsk. Man kan dog ud fra andre tal, som Enhedslisten har fået fra regeringen, se, at indtjeningen i Nordsøen frem til 2015 ikke er blevet mindre end i perioden 2004-2010.

Mærsk og de andre olieselskaber i DUC har – med et meget konservativt skøn – tilsammen tjent mindst to milliarder kroner mere om året efter skat end forudsat i Nordsøaftalen fra 2003. Og tallet kan meget vel være meget større.

For eksempel har Enhedslisten tidligere fremlagt tal, der viser, at beløbet med stor sandsynlighed snarere har ligget i nærheden af ti milliarder kroner for hvert af årene i perioden 2004-2010. Når vi tæller sammen for årene, der er gået, får det beløbsmæssigt DONG-skandalen til at blegne. Goldman Sachs lader til at kunne trække sig ud af DONG med en indtjening på 12 milliarder kroner for deres oprindelige investering i 2014 på otte milliarder kroner.

Åbenlys interessekonflikt

Man kan spørge sig selv, hvorfor der ikke for længst er sat en stopper for en aftale, der så åbenlyst forgylder Mærsk. Det er svært i den sammenhæng ikke at påpege den åbenlyse interessekonflikt, der ligger i, at en række af de partier, der sidder og forhandler, samtidig modtager partistøtte fra Mærsk.

Information kunne i februar oplyse, at Mærsk gav fire millioner kroner i støtte til partierne Venstre, De Konservative, Liberal Alliance, Dansk Folkeparti samt Radikale Venstre i valgåret 2015. Denne interessekonflikt er ikke klædelig i et demokrati.

Det er ufatteligt, hvis et flertal i Folketinget ender med at bøje sig for Mærsks manipulerende pression.

Hvis Mærsk ikke vil istandsætte Tyra, så må de levere rettighederne til Nordsøen tilbage – og andre må tage over. Og hvis det virkelig – mod al logik – skulle forholde sig sådan, at det er urentabelt at hive olien op af Nordsøen, så skal vi da under ingen omstændigheder bruge milliarder af skatteborgernes kroner på statsstøtte til Mærsk og andre olieselskaber i Nordsøen.

Så skal vi uden tøven lade råstofferne blive i undergrunden.

Det vil under alle omstændigheder være det bedste. FN’s klimapanel har sagt, at vi højest må hive 25 procent af verdens kendte forekomster af fossile brændsler op, hvis vi vil undgå de alvorlige og ødelæggende klimaforandringer.

Den grønne omstilling og kampen mod klimaforandringerne kræver, at vi lader olie og gas blive i undergrunden.