Der sidder to sprog i en stol på et ministerkontor i København. Det ene lyder sådan her:

“Man er kun fri, hvis også man lader sin næste være fri med sig.”

Det er akademikerens sprog.

Det andet lyder sådan her:

“Det handler om at blive mødt med krav, og det handler om at blive mødt med forventning.”

Det er politikerens.

Men der sidder kun én mand i stolen, afslappet, oplagt, nystrøget, høflig. Han hedder Esben Lunde Larsen og er miljø- og fødevareminister. Han siger sådan her om akademikeren og politikeren:

“I perioder kunne jeg godt ønske mig mere af det ene og mindre af det andet.”

I sidste uge blev Lunde Larsen – forskeren, hvis op- eller ned-stigning til politisk embede formåede at gøre akademisk formalia til tabloidstof – renset for de plagiatanklager, han har kæmpet med og imod siden november. Praksisudvalget, der tager sig af den slags, konkluderede, at “der ikke er handlet i strid med reglerne om god videnskabelig praksis” i ministerens ph.d-afhandling. Og nu er vi så færdige med at tale om god citatskik og fodnoter og litteraturlister. Tilbage står selve afhandlingen. Den har der ikke været megen interesse for. Beklageligvis.

For akademikerens skriv – fuld titel: Frihed for Loke Saavel som for Thor – N.F.S. Grundtvigs syn på åndelig frihed i historisk og aktuelt perspektiv – er et stykke højaktuel, grundtvigiansk samfundskritik af den slags, man ikke (længere i al fald) forventer sig fra en mand, der er minister: En kritik af konkurrencestaten, af økonomismen, af vores tids og vores regerings dominerende politiske paradigme. Et slag i bolledejen for åndsfriheden.

Kan man mene sådan noget og være minister for en regering, der kører fuld smadder på konkurrencestaten, og som leger med tanken om at indskrænke ytringsfriheden?

Ja, det kan man så.

Dét er det paradoks, jeg er mødt op i Miljø- og fødevareministeriet for at tale med Lunde Larsen om.