På årets Bogforum i København kunne man med lidt ihærdighed og kropsvisitering høre et interview med islamkritikeren Lars Hedegaard. Sidste år måtte eksimamen Ahmed Akkari helt opgive at deltage på messen, efter han havde skrevet den kritiske bog, Min afsked med islamismen – og som konsekvens heraf havde søgt eksil i Grønland. PET-beskyttelse sikrer ikke nødvendigvis en normal tilværelse med mere eller mindre fast bopæl.

Lars Hedegaard udgav for nylig Attentatet, hvis titel hentyder til, at han i 2013 blev forsøgt myrdet af en dansk islamist og siden har levet skjult under PET-beskyttelse. Som gammel venstreorienteret debattør er han polemisk anlagt, og reaktionerne på hans bog har været alt fra beundring for hans store indsigt og meningers mod til skepsis mod hans »monomane« islamkritik, herunder bogens angivelige sexfiksering.

Men det er synd, hvis polemik og skepsis skygger for, at Lars Hedegaard, Ahmed Akkari og mange andre har vigtige pointer, også for venstrefløjen. I lyset af det seneste terrorangreb i Paris er nuancer i debatten om islamisme vigtigere end nogensinde.

Skæve verdensbilleder

Hvor venstrefløjens traditionelle verdensbillede omfatter religionskritik, kan det se ud, som om dens billede af islam bygger på ikkeopdaterede eller uigennemtænkte opfattelser, såsom at muslimske lande tilhører den fattige og undertrykte tredje verden, at indvandrere derfra er ofre for fremmedfjendskhed, at det er forkert at anvende religion til karakteristik af sociale grupper, at multikultur altid omfatter minoriteters normer, og at ’islamofobi’ undertiden anvendes synonymt med islamkritik.

Det spiller sammen med gængse opfattelser om, at et befolkningsflertal i de muslimske lande ønsker vestligt demokrati og ligestilling, et aldrende Europa trænger til mere arbejdskraft, og integration med tiden vil lykkes.

Efter flere års arbejde i muslimske lande og med udviklingsstudier mener jeg, at den islamkritiske skole har pointer, som både venstrefløj og mainstream bør lytte til.

Læs også:Venstrefløjens forfejlede og usolidariske beskyttelse af muslimerne

Religion er en undervurderet faktor, man må regne med i national og international politik. Det samme kan siges om kulturelle normer og historiebevidsthed. Alle flertalsreligioner kan optræde politisk aggressivt, selv fredelig buddhisme. Som ofte påpeget har også Vestens kristendom en del på samvittigheden – men siden 1700-tallets oplysningstid har den måttet give afkald på at styre sind og samfund. Islam har ikke haft en oplysningstid – dog med den såkaldte euroislam inden for dele af den muslimske befolkning i Europa som undtagelse.

Islam er en på flere måder sympatisk (og enkel) religion med sine krav om et retfærdigt samfund og en ordentlig livsførelse baseret på Guds bud. Ligesom jødedommen er det en ’lovreligion’ med forskrifter for rettroendes liv. Ifølge islams oprindelige lære er vold om nødvendigt et legitimt middel til at nå disse mål. Den muslimske verden blev grundlagt med historiens største erobringstogt med varige konsekvenser. Profeten var (også) selv kriger.

Kvindernes rolle

Selvforståelsen hos radikale islamister er påvirket af, at de muslimske (arabiske, mongolske og tyrkiske) riger herskede over det meste af den kendte verden fra ca. 700-1700, som det fremgår af Islamisk Stats opfattelse af kalifatet og dens behandling af ikkemuslimske minoriteter. Først herefter tog de europæiske stater for alvor magten – hvad der ikke fylder meget i gængs eurocentrisk historieskrivning.

De muslimske imperier var som bl.a. Romerriget slaveøkonomier med permanent ’høst’ af slaver fra Afrika, Indien, slaviske lande og europæiske kyster, legitimeret ved at disse var vantro. Kvindelige slaver til haremmer, mandlige slaver som soldater, begge køn som tjenestefolk. De blev ikke som de sorte slaver i Amerika brugt til at udvikle økonomien – og har i modsætning til disse aldrig været genstand for nogen større opmærksomhed.

Kvinder har pr. tradition en sekundær placering inden for islam, hvad der bl.a. afspejles i flerkoneri. Lars Hedegaards ’sexfiksering’ har faktisk en pointe ved, at islam kan siges at være en ’maskulin’ religion. Hvor føde og mage vel er det mest basale i livet, har marxismen fokuseret på det første, men islam også på det sidste. Euromuslimer forsøger nu – med rod i traditionen frem for Koranen – at ændre på kvinders rolle, men kvinderne er ikke desto mindre stadig henvist til mindre lokaler – også i flotte nye, oliefinansierede moskeer i København.

Kalifatet ophørte først med det tyrkiske imperiums og dets sultaners fald efter Første Verdenskrig. Som reaktion har menige rettroende siden arbejdet bottom-up på at genoprette det. I 1928 opstod Det Muslimske Broderskab som en muslimsk ’demokratibevægelse’, der også står for socialt arbejde, ligesom de senere udløbere Hamas og Hizbollah gør det. Nye radikale konkurrenter, al-Qaeda og Islamisk Stat (IS), introducerede henholdsvis terror og krig mod Vesten og genindførelse af kalifatet.

Sideløbende har der været top-down islamisme i oliestaterne på Den Arabiske Halvø, i nyere tid efterfulgt af Irans præstestyre og flere andre muslimske republikker som Afghanistan og Pakistan.

Hvor flertallet af muslimer ikke går ind for vold osv., har militante mindretal haft vind i sejlene i de senere år og påvirket rammerne for flertallets liv. Med internet og mobiltelefoner er de sprunget fra det førmoderne til effektiv postmoderne kommunikation og har herigennem vundet genklang nogle steder i Europas muslimske parallelsamfund med deres argumenter om at »befri den muslimske verden«.

Forvirret dobbelthed

Radikal islamisme har haft betydning i lande, hvor islam er flertalsreligion, med undertrykkelse og udrensning af mindretal. Ikke bare kristne og andre religiøse mindretal, men også den politiske venstrefløj (hvor f.eks. PFLP, som venstrefløjen tidligere solidariserede sig med, er ude af billedet sammen med kommunistpartier), og i dag er det meste af ’det arabiske forår’ overtaget af islamister.

I USA og Europa har det ført til terror og langtrukne, fejlkonciperede og mislykkede krige i Afghanistan og Irak. I Europa desuden med mange flygtninge og radikalisering inden for dele af en voksende muslimsk befolkning på nu godt fem procent af den samlede befolkning (Pew Research Centre, 2015).

Når denne minoritet er kommet til at spille så stor en rolle i debatten trods integration af en del af den, kan det skyldes, at en anden del af gruppen har udvist mere sammenhængskraft i parallelsamfund end med det omgivende og haft et ’overforbrug’ af velfærdsydelser, bandekriminalitet og krisecentre for voldsramte kvinder (som blandt andet Rockwool Fonden har påvist).

I dette miljø er det forbudt (og farligt) at forlade islam, og blandede ægteskaber er kun mulige, når den anden part konverterer. Normer håndhæves med vold og trusler mod frafaldne og kritikere, hvilket ikke er blevet mindre med påvirkning fra international islamisme. En aktuel undersøgelse foretaget af analyseinstituttet Wilke for Jyllands-Posten viser, at også danske muslimer i gennemsnit er blevet mere traditionstro over det seneste årti.

Et resultat er, at en del mennesker må leve skjult og usikkert, fordi de har krænket religiøse normer. Islamisme har skabt en forvirret dobbelthed i det danske samfund, som er rykket sammen om at forsvare ytringsfrihed. Men når det drejer sig om argumenteret og nuanceret religionskritik, rejser der sig ikke nogen folkebevægelse til støtte for ofrene, snarere en vis mistænkeliggørelse. Racismeparagraffen anvendes af og til mod islamkritikere, men ikke mod hadsk tale den anden vej. Der synes behov for, at ikke mindst venstrefløjen får realitetstjekket sine synspunkter og kommer disse ofre til undsætning.