התחזית הדמוגרפית של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) ל-2065, כ-50 שנה מהיום, הדהימה בשל החיזוי כי הרוב היהודי שאינו חרדי עומד להיהפך לקבוצת מיעוט בת 49% בלבד, בעיקר בשל הגידול המואץ בנתח של החברה החרדית.

לפי התחזית של הלמ"ס, חלקם של החרדים באוכלוסייה צפוי לשלש את עצמו, מכ–11% מהאוכלוסייה ב–2015 ל–32% מהאוכלוסייה ב–2065. אם החרדים לא יצטרפו לשוק העבודה, ושליש מהאוכלוסייה לא ילמד ויעבוד, המשמעות תהיה הרסנית עבור ישראל.

על רקע הנתונים הדרמטיים של הגידול המואץ בנתח החברה החרדית, חמק מן העין הנתון בנוגע לתמורות בחברה הערבית בישראל: לפי תחזית הלמ"ס, הנתח היחסי של הערבים בישראל עומד להצטצמם מכ–21% מהחברה הישראלית ב–2015 ל–19% ב–2065. השד הדמוגרפי, מתברר, פועל הפוך.

הסיבה לכך היא פערים עצומים בילודה של שלוש קבוצות האוכלוסייה העיקריות בישראל - יהודים חרדים, יהודים שאינם חרדים וערבים. החרדים שומרים על שיעור ילודה גבוה ויציב של כ–6.5–7 ילדים לכל אישה - אחד משיעורי הילודה הגבוהים בעולם כולו - ועל רקע שיעורי הילודה הדועכים של הקבוצות האחרות הדבר מביא לשילוש כוחם באוכלוסייה. היהודים שאינם חרדים שומרים על ילודה יציבה גם כן, עם נטייה קלה לעלייה, ברמת ה–2.6 ילדים לכל אישה - המון במונחים מערביים, אבל מעט מאוד בהשוואה לחרדים.

שינוי המגמה הדרמטי בתחומי הילודה מתרחש דווקא בחברה הערבית. שם נרשמת צניחה בשיעורי הילודה, עם ירידה מממוצע של 4.5 ילדים לאישה לפני כשני עשורים ל–3.1 ילדים כיום. לפי הנתונים והתחזית של הלמ"ס, הילודה הערבית בישראל כיום הולכת ומתכנסת במהירות לשיעורי הילודה של היהודים שאינם חרדים, ולכן שיעורם של הערבים באוכלוסייה נמצא בדעיכה.

עברו לתצוגת גלריה

לנשים יש חלק מרכזי בשינוי בחברה הערבית

הלמ"ס לא מספקת פרשנות לנתונים, ואינה מסבירה מדוע החברה הערבית נמצאת במגמה ברורה ומתמשכת של הקטנת שיעורי הילודה שלה. עם זאת, המומחים לחברה הערבית בישראל מאוחדים בהסבר שלהם לתופעה: מבלי שהרוב היהודי הבחין בכך, החברה הערבית בישראל עוברת מהפכה של התחזקות מעמד הביניים בתוכה. מעמד ששואף לעלייה ברמת החיים שלו ושל ילדיו, ולכן מסתפק במשפחות קטנות של 2–3 ילדים, שיכולות להתגורר בדירה בבניין רב־קומתי מבלי להתעקש על בית החמולה המסורתי. זאת, במקביל לשימת דגש על השכלת הילדים - כולל השכלת ילדות - ועם שאיפה להשתלבות גוברת בכלכלה.

"זה תהליך טבעי שהתחיל עם העלייה בהשכלת הנשים", אומר פרופ' ראסם חמאיסי, גאוגרף מאוניברסיטת חיפה. "התהליך הוביל לשינוי בסגנון החיים בחברה הערבית: אנשים עוברים למשפחות צעירות, שרוצות להשקיע בילדים וגם ברמת החיים. אסור לשכוח שמשבר הדיור לא פסח על החברה הערבית, ומחירי הדיור שהתייקרו מאוד ביישובים הערביים יצרו גם הם אילוץ של הסתפקות בדירות קטנות יותר".

גם פרופ' עזיז חיידר, סוציולוג מהאוניברסיטה העברית ומי שהיה בין עורכי השנתון הסטטיסטי של החברה הערבית עבור מכון ון ליר, מסכים. הוא מצביע, למשל, על הזינוק במספר המשפחות הערביות שנוסעות לחו"ל - 70 אלף רק בעונת החגים האחרונה - כאינדיקציה בולטת לתמורות שעוברות על החברה הערבית.

"מעמד הביניים הערבי מתרחב דרמטית", אומר חיידר. "שיעורו בתוך האוכלוסייה צמח מכ-17% לפני שני עשורים לכ-27% כיום. עדיין אין עשירים בחברה הערבית, רק 3% מוגדרים עשירים, והרוב המוחלט של הערבים נמנה על השכבות נמוכות, אבל אין ספק שיש פלח גדל והולך של צעירים, משכילים ובעלי מקצועות חופשיים".

ירידה בשיעורי הילודה היא רק נתון אחד שמלמד על המהפכה החברתית שעוברת על החברה הערבית בישראל. התמורות ניבטות כמעט בכל נתון סטטיסטי. 120 אלף אזרחים ערבים הם בעלי השכלה אקדמית, חלק גדול מהם בקצה העליון של המקצועות האקדמיים - רופאים, רוקחים ואחיות. בין 2004 ל–2016 שיעור הסטודנטים הערבים גדל מ-2.8% ל–4.9% מהאוכלוסייה (היהודים שמרו על יציבות יחסית, עם גידול מ-7.1% ל-7.8% בלבד).

בולטת במיוחד התמורה המדהימה בהשכלת הנשים הערביות: מתוך סך הסטודנטים הערבים שסיימו תואר ראשון, משקלן של הנשים הוא 72%. בתואר שני משקלן הוא 67%. לשם השוואה, שיעורן של הנשים היהודיות הוא רק 60% מהלומדים לתארים אקדמיים מקרב היהודים - כלומר, חלקן היחסי של הנשים מבין בעלי ההשכלה האקדמית בחברה הערבית גבוה בהרבה מחלקן היחסי בחברה היהודית.

מחקרים שנערכו ברחבי העולם על ידי הבנק העולמי הוכיחו כי השכלת נשים היא ההשקעה בעלת התשואה החברתית־כלכלית הגבוהה ביותר, משום שנשים משכילות הן מי שמפחיתות את שיעורי הילודה שלהן ומשקיעות בהשכלת הילדים שלהן.

עברו לתצוגת גלריה

לשינוי החברתי יהיו השלכות פוליטיות

באורח מאכזב, הזינוק בהשכלת הנשים הערביות אינו מקבל עדיין ביטוי בתעסוקה שלהן. שיעור התעסוקה של נשים ערביות, כולל הצעירות, אינו שובר את מחסום ה–30%. יש הסבורים כי למרות העלייה בהשכלה, חסמים חברתיים עדיין מונעים מהנשים לעבוד, אך סביר יותר להניח שאלו הם החסמים התפעוליים - כמו ריחוק ממרכזי התעסוקה והיעדר פרישה מספקת של תחבורה ציבורית - שמקשים עליהן לצאת עבוד. ייתכן שההשקעה של המדינה בתחבורה הציבורית ליישובים הערביים תיתן בשלב כלשהו את אותותיה בשיעורי תעסוקת הנשים הערביות.

בכל מקרה, התפישה כי הנשים הערביות הן מסורתיות, ולכן אינן עובדות, מתקשה לעמוד במבחן הנתון הסטטיסטי בנוגע לנישואים. גיל הנישואים בחברה הערבית, כמו זה של החברה היהודית, נמצא במגמת עלייה, אם כי הערבים מתחתנים עדיין מוקדם יותר. הדבר נכון בעיקר לגבי הערביות, שב–2012 התחתנו בגיל 22.4 בממוצע (26 בקרב היהודיות).

עם זאת, הנתון הבולט יותר הוא עלייה חדה במספר מקרי הגירושים - שיעור הגירושים בחברה הערבית עלה מכ–6.3% ב-2002 ל-7% ב-2012. באותה עת שיעור הגירושים בחברה היהודית נותר יציב - 9%. זאת ועוד, פרופ' חיידר מדבר על תופעה חברתית חדשה בחברה הערבית: עלייה בשיעורן של נשים רווקות בגילאי 30 ויותר. שיעורן בקרב הערביות (13%) גבוה משיעור הרווקות היהודיות באותן גילאים (12%).

ההשפעות הכלכליות־חברתיות של צמיחת מעמד ביניים ערבי הן עצומות, ולכן צפויות גם השלכות פוליטיות. הפרופסורים חיידר וחמאיסי מסכימים שניהם כי מעמד הביניים הערבי המתרחב מתעניין הרבה יותר במחירי הדיור ביישובים הערביים, בפרנסה ובהשכלה של הילדים שלו, מאשר בסכסוך הישראלי־פלסטיני.

עברו לתצוגת גלריה אוניברסיטת בן־גוריון. שיעור הסטודנטים הערבים גדל מ– 2.8% ל– 4.9% צילום: אליהו הרשקוביץ

העמדות המדיניות של החברה הערבית בישראל נותרו כשהיו, אבל לצד התמקדות בסכסוך לבדו, ישנה גם התמקדות בתביעות למוביליות ושוויון חברתי. חלק מהשינוי הזה ניכר כבר בהקמתה של הרשימה הערבית המשותפת, ובהעמדה בראשה של מנהיג מתון כדוגמת ח"כ איימן עודה, שעוסק חלק גדול מזמנו בסוגיות של החברה הערבית ולא רק החברה הפלסטינית. מבחינת הרוב היהודי, השינוי הפוליטי הזה משמעו שלא ניתן יהיה יותר לתרץ את ההדרה של החברה הערבית בעמדות הפוליטיות שלה, וכי אם האפליה תימשך, הרי שליהודים לא יהיה במי להאשים בכך אלא את עצמם.