Fiecare zi care trece din viața asta lasă în urma ei o poveste. Povestea pe care vreau să v-o spun acum nu e despre ieri sau alaltăieri, este despre ce s-a întâmplat în urmă cu 6561 de zile. Pe 3 noiembrie 1996.

Dacă nu vă spune nimic, vă reamintesc. Pe 3 noiembrie 1996 s-a desfășurat primul tur al alegerilor prezidențiale. Primele după Revoluție la care am participat ca observator al unei organizații nonguvernamentale.

Cineva a venit la secția de votare și a făcut o cerere pentru urna mobilă, pentru niște vecini care nu se puteau deplasa. Am mers mai pe după-amiază, într-un bloc de garsoniere confort doi, spre trei aș zice, de lângă Piața Drumul Taberei.

Era o zi senină în București, cu soare, dar cu un frig pătrunzător pe care îl simțeai mai umed când intrai în blocul unde doar liftul părea că mai mișcă. Din spatele ușii unui apartament de la etajul șapte, la capăt de culoar, un bătrân – gândindu-mă acum aducea cu domnul Lăzărescu lui Cristi Puiu – „Intrați! Intrați!”, cu o voce vie care nu se potrivea neam cu înfățișarea. A luat-o șchipătând înainte, mai mult târându-se decât mergând. În casa modestă, dar foarte curată, m-a trăznit de cum am intrat un miros de boală, acel miros de spital și de om care trage să moară. Două paturi, unul din care abia se ridicase bătrânul, în celălalt o femeie, ridicată pe pernă, stând sub plapumă, îmbrăcată cu un capot de finet, cu o căciulă în cap și schițând un zâmbet stins. „Luați un scaun, să vă aduc ceva, un ceai?”, ne-a întrebat bătrânul arătându-ne din ochi două scaune. L-am refuzat, cu un sentiment de mare vinovăție și gândindu-mă ce le-a mai venit oamenilor ăstora să ceară urna să voteze. Recunosc, n-am avut curaj să-i întreb.

„Gata! Asta a fost. E ultima oară!”, a spart tăcerea bătrânul, căutând cu mâna tremurând deschizătura din urna mobilă care i-a înghițit încet buletinul de vot. „Nu mai e pentru noi, că nu mai apucăm, dar măcar pentru voi”. Nu mai țin minte cum îi chema, însă, de fiecare dată când îmi aduc aminte, cuvintele astea îmi intră în creier ca un cui bătut cu ciocanul.

Pentru mine însă, ziua de 3 noiembrie 1996 nu este o poveste tristă.

Le-am spus-o, când am avut ocazia, prietenilor mei. O spun acum mai departe. Dintr-un singur motiv: nici nu mai știu de câte ori n-am auzit, în ultima vreme, în jurul meu oameni, nu puțini, spunând tot mai des: Nu merg la vot, nu am pe cine alege, oricum iese cine trebuie, proștii votează, ei decid ș.a.m.d. Tot făcând planul unei mărețe revoluții să răstoarne sistemul, ajung până la urmă să-i fie de fapt complici. Pentru că sistemul nu este ceva pe care îl fac doar alții, sistemul este acela pe care îl facem și noi. Iar atunci când țipând ne ascundem în spatele lui „proștii decid”, avem dreptate, doar că proștii suntem noi.

Pentru mine, ziua de 3 noiembrie 1996 nu este o poveste tristă. Ar fi doar dacă renunțând la visurile noastre, le-am omorî și pe ale altora.

DACĂ AI ȘI TU CEVA DE SPUS, TRANSMITE-ȚI MESAJUL AICI