Prin amabilitatea editurii Crux Publishing, un fragment în avanpremieră din „Turnul Elefantului”, o nouă povestire din universul Conan Barbarul, de Robert E. Howard. „Turnul Elefantului”, împreună cu „Phoenix pe o sabie” (ambele traduse de scriitorul George Cornilă), vor apărea într-un singur volum, la Gaudeamus 2018.

PS: nu aceasta este coperta.

CONAN BARBARUL: TURNUL ELEFANTULUI

Capitolul I

Torțele aruncau luciri palide peste dezmățul din Maul, unde hoții răsăriteni benchetuiau în miez de noapte. Aici puteau chefui și rage după pofta inimii, căci oamenii cinstiți ocoleau cvartalul, iar străjerii, bine unși cu bani murdari, nu se amestecau în treburile lor. De-a lungul aleilor întortocheate și sparte, acoperite de mormane de gunoaie și pline de băltoace murdare, scandalagii beți urlau, abia ținându-se pe picioare. Oțelul scăpăra prin cotloanele în care lup vâna lup, iar întunericul se despica de râsul ascuțit al femeilor și de zgomotele înfundate ale trântelor și încăierărilor de toate soiurile. Lumina făcliilor se prelingea sinistru prin geamuri sparte și, prin uși larg deschise, mirosuri de râncezeală, vin și trupuri asudate, zdrăngănit de ulcele, bufnet de pumni pe tăblii de mese și frânturi de cântece deșănțate izbeau trecătorul ca o scatoalcă peste față.

Într-una dintre aceste văgăuni, în care gălăgia veselă tuna spre tavanul jos, pătat de fum, se adunaseră pungași zdrențăroși, dar dintre cei mai perfizi – tâlhari de cea mai joasă speță, răpitori mereu cu ochii în patru, hoți iuți de mână, mercenari abili –, toți cu ibovnicele lor, muieri cu glasuri stridente, înveșmântate în găteli deocheate. Derbedeii de prin părțile locului erau cei mai mulți – zamorieni tuciurii și cu ochi negri, cu pumnale ascuțite la cingătoare și viclenie fără de margini în inimi –, dar se strânseseră acolo, de asemenea, și aventurieri proveniți din jumătate de duzină de nații mărginașe. Se afla și un uriaș renegat hiperborean, tăcut, primejdios, cu o sabie lată făcând ca statura lui să pară și mai impunătoare – căci bărbații erau liberi să poarte oțelul la vedere în Maul. Era acolo și un falsificator shemit, cu nas coroiat și barbă de un negru albăstrui. Era și o cocotă brituniană, cu privire îndrăzneață, șezând pe genunchii unui gunderman roșcovan, un mercenar rătăcitor, un soldat care dezertase din vreo oaste învinsă. Iar derbedeul gras și scârbos ale cărui glume porcoase smulgeau uralele mesenilor era un răpitor de meserie, venit din îndepărtatul Koth pentru a-i învăța arta furatului de femei pe zamorienii care, de altfel, se născuseră cu mai multă știință și talent în astfel de practici decât ar fi putut el dobândi vreodată.

Zdrahonul se opri deodată din descrierea farmecului unei victime pe care pusese ochii și-și vârî botul într-o uriașă halbă de bere cu guler gros. Apoi, suflându-și spuma de pe buzele umflate, strigă:

– Pe Bel, zeul tuturor hoților, o să le arăt eu cum se fură o muiere! O s-o trec peste granița zamoriană înainte de răsăritul soarelui, acolo așteptând o caravană care s-o ia în primire. Trei sute de arginți mi-a promis un conte din Ophir pentru o fetișcană brituriană, mlădioasă și de viță. Mi-au trebuit săptămâni întregi de umblat în chip de cerșetor prin orașele de graniță pentru a da de una care să știu că se potrivește, da’ ce marfă frumoasă am găsit!

Trimise o bezea umedă și zgomotoasă în aerul fetid.

– Știu lorzi în Shem care ar vinde secretul Turnului Elefantului pentru ea! mai adăugă, revenind la berea sa.

O atingere pe mâneca hitonului îl făcu să se întoarcă înfuriat din cauza întreruperii. Văzu un tânăr înalt și bine legat stând alături el. Intrusul părea cumplit de nelalocul lui într-un loc precum acela, așa cum ar fi fost un mare lup cenușiu printre șobolanii râioși din șanțuri. Tunica lui ieftină nu putea ascunde liniile ferme ale unui trup puternic, umerii lați, pieptul masiv, mijlocul subțire și brațele grele. Pielea îi era brună de la soarele pustiurilor îndepărtate, ochii îi erau albaștri și arzători, iar o claie de păr negru și ciufulit îi încorona fruntea lată. De cingătoare îi atârna o sabie într-o teacă din piele roasă.

Kothianul se trase în spate involuntar, căci omul nu era din niciuna dintre rasele civilizate pe care le cunoștea.

– Vorbeai despre Turnul Elefantului, grăi bărbatul, vorbind într-o zamoriană cu accent străin. Am auzit multe despre acest turn. Care-i e secretul?

Atitudinea omului nu părea amenințătoare, iar kothianul prinsese curaj de la bere și de la aprobarea evidentă a celor de față, așa că se umflă în pene:

– Secretul Turnului Elefantului!? exclamă. Păi, orice neghiob știe că Yara, preotul, sălășluiește acolo, cu nestemata pe care oamenii o numesc Inima Elefantului, adevărata sursă a magiei sale.

Barbarul stătu pe gânduri câteva clipe.

– Am văzut acest turn, spuse el. Se află într-o mare grădină, deasupra orașului, înconjurată de ziduri înalte. Nu am văzut străjeri. Pereții par a fi ușor de urcat. De ce nu a furat nimeni până acum această prețioasă nestemată?

Kothianul se holbă cu gura căscată, uluit de cât de sărac cu duhul părea cel cu care vorbea, apoi izbucni într-un hohot de râs batjocoritor, la care ceilalți se făcură părtași de-ndată.

– Ascultați la acest păgân! zbieră el. Vrea să fure nestemata lui Yara! Ascultați și vă minunați, oameni buni! mai spuse, întorcându-se amenințător către cel cu care vorbea. Presupun că ești un soi de barbar de la miazănoapte…

– Sunt cimerian, răspunse străinul pe un ton neprietenos.

Replica și felul în care fusese rostită nu însemna mare lucru pentru kothian. De obârșie dintr-un regat aflat în sudul îndepărtat, la granița cu Shem, știa prea puține despre semințiile nordice.

– Atunci ciulește-ți urechile la mine și încearcă să înveți ceva, fârtate, mârâi el, împungând cu halba spre tânărul care părea încurcat. Află că în Zamora, și mai ales în orașul ăsta, sunt mai mulți hoți îndrăzneți decât oriunde în lume, chiar mai mulți decât în Koth. Dacă un muritor ar fi putut să fure piatra, fii sigur că ar fi fost șterpelită de mult. Vorbeai de cățăratul pe ziduri, însă de îndată ce ai ajunge sus, ți-ai dori într-o clipă să te întorci înapoi de unde ai plecat. Nu sunt străjeri în grădină noaptea – cel puțin nu de spiță omenească – dintr-un motiv bine întemeiat. În camera de strajă, în partea de jos a turnului, stau paznici înarmați, și, chiar dacă ai reuși să treci de aceia care patrulează grădina după ce se lasă întunericul, tot ar trebui să înfrunți soldații și să te strecori nevăzut printre ei, căci nestemata este tăinuită undeva în odăile de deasupra.

– Însă dacă un om s-ar putea furișa totuși prin grădini, contră cimerianul, de ce n-ar ajunge la giuvaer prin partea de sus a turnului, evitând astfel ostașii?

Din nou, kothianul îl privi cu uimire:

– I-auzi la el! strigă vesel. Barbarul este un vultur, care s-ar putea înălța către turnul bătut în nestemate, care-i la doar o sută cincizeci de picioare deasupra pământului și are laturi rotunjite, mai alunecoase ca sticla lustruită!

Cimerianul aruncă o privire aspră, jenat de hohotele de râs batjocoritor ce însoțiră aceste vorbe. Nu i se părea nimic nostim și era încă destul de străin de civilizație încât să nu înțeleagă astfel de mojicii. În general, oamenii civilizați sunt mai neciopliți decât sălbaticii pentru că în general știu că pot fi mitocani fără a se alege cu țeasta despicată. Era uluit și necăjit și, fără doar și poate, ar fi plecat cu coada între picioare, rușinat, dacă grăsanul n-ar fi ales să-l întărâte în continuare:

– Hai, hai! strigă el. Spune-le sărmanilor ăstora, care nu sunt hoți decât dinainte ca tu să fi fost zămislit, spune-le cum ai fura tu nestemata!

– Există o singură cale, dacă dorința este însoțită de curaj, răspunse scurt și iritat cimerianul.

Kothianul alese să ia aceste cuvinte ca pe o injurie personală. Chipul i se făcu purpuriu:

– Cum?! răcni el din toți rărunchii, îndrăznești să ne dai nouă lecții și să sugerezi că suntem lași? Dă-i drumul, dispari din fața mea!

Brutal, îl împinse pe cimerian cât colo.

– Mai întâi mă batjocorești, apoi îndrăznești să pui mâna pe mine? șuieră barbarul cu mânie crescândă.

Se întoarse și își luă revanșa de la tartorul său cu o lovitură cu palma deschisă, atât de fulgerătoare și de puternică, încât acesta se izbi de masa cioplită grosolan. Berea i se vărsă din halbă, iar kothianul, răcnind de furie, își duse mâna la spadă.

– Câine păgân! urlă. O să-ți smulg inima din piept pentru asta!

Oțelul fulgeră, iar mulțimea o zbughi cu repeziciune la o parte din calea lor. În încăierare, dădură peste cap singura lumânare aprinsă și maghernița fu cufundată într-un întuneric vâscos, sfâșiat doar de zgomotul băncilor răsturnate și răsunând de bufnetul loviturilor de picior, de răcnetele și sudalmele oamenilor care se împiedicau unii de alții și, peste toate, de un urlet pătrunzător, sfâșiind zarva ca un cuțit.

Când opaițul fu din nou aprins, mare parte din mușterii se buluciseră deja pe ușă și prin ferestrele sparte, în vreme ce restul se îngrămădeau tremurând dinapoia butoaielor cu vin și pe sub mese. Sălbaticul dispăruse.

Mijlocul încăperii era gol, cu excepția trupului sângerând al kothianului. Cimerianul, cu instinctul ascuțit al barbarului încercat, își ucisese victima în ciuda beznei și-a confuziei.

Posted by Liviu