Bosnia’s Road to Hell is full of premeditated intentions

Izdanje 2012 – Prvi dio

Autor: Sven Rustempašić, dipl. ing.

Sarajevo, 9.12.2012.

Kineski mudrac Sun Cu je napisao davno, da je rat unaprijed određen. Treba pokazati pripreme, djelovanja i tabore koji su učinili da je rat protiv Republike Bosne i Hercegovine, zločin sa predumišljajem. Biće eksponirana dva glavna neprijatelja, velikosrpski i velikohrvatski, kao i neki aspekti unutrašnje kolaboracije sa istim, na lokalnom nivou, uz djelomično prikazivanje uloge Zapada. U glavnom okviru na lokalnom nivou, zločin je planirao i izvršio, a i dalje izvršava, ‘Srpsko-hrvatski pakt’, sa sklopom dodatnih, uglavnom bilateralnih, saveza, a uz patronat Zapada. Treba početi od namjere velikosrpskog tabora da razbije Jugoslavensku federaciju, čime je planiranje i izvršenje zločina, započeto.

Narodna federativna republika Jugoslavija, kasnije preimenovana u socijalističku (SFRJ), stvorena je u toku i neposredno nakon Drugog svjetskog rata kao federacija šest država, republika, u kojoj je teoretski svaka država bila ravnopravna sa ostalim – ali je praktično djelovala srpska hegemonija sve do uvođenja amandmana 1974. godine na ustave federacije i šest republika, uz stvaranje dvije autonomne pokrajine unutar Republike Srbije, Kosovo i Vojvodina, što je umanjilo velikosrpstvo barem u teoretskom ustavno-pravnom domenu, te stanje donekle i praktično promijenio u korist suvereniteta i državnosti pojedinih republika i novostvorenih autonomnih pokrajina sa konturama države.

Te ustave sa amandmanima iz 1974. godine – poznate kao Ustav 1974, što je skupno ime devet ustava: federacije, šest republika i dvaju autonomnih pokrajina – su SR Srbija, ¨Srbi svi i svuda¨ i njihovi privjesci ¨srpski spartanci¨ SR Crne gore, odlučili oboriti i oborili, te tako uništili SFR Jugoslaviju. Za jedva prikrivene velikosrbe su pitanja rušenja Ustava 1974 bila samo kada, kako i koju tvorevinu će pokušati napraviti nakon što ga obore. U to su srpski intelektualci krenuli već krajem 1970-tih godina (Nenad Kecmanović, profesor iz Sarajeva, počeo je tada sa tim ciljem pisati u magazinu NIN, glasilu beogradske čaršije) i jedva su dočekali nestanak Josipa Broza Tita sa scene 1980. godine, da krenu ka uništenju Jugoslavenske federacije. Ustav 1974 su Srbi nazvali ¨protusrpskom birokratskom zavjerom¨ – aludirajući na to da su pravnici koji su taj ustavno-pravni sistem formulirali, protusrpski zavjerene birokrate – te pokreću svoju ‘Antibirokratsku revoluciju’ (što postaje javno ime za njihovo rušenje Ustava 1974).

Prvo rušenje Ustava 1974, SR Srbija čini početkom 1980-tih godina tako što okupira Autonomnu pokrajinu Kosovo, ukida joj autonomiju (ukida njen ustav), na vlast nameće svoje pijune, a nad Albancima (preko 90% stanovnika) vrši policijski teror. Davanje Kosovu statusa autonomne pokrajine sa osobinama države, Srbi su nazvali ¨smanjivanje srpske snage u SFRJ, uništavanje cjelovitosti SR Srbije, protusrpska zavjera, albanski iredentizam…¨. Sa druge strane, Albanci su smatrali da Kosovo nije nikada niti trebalo biti u Srbiji, da za to nema podloge, naročito pod represijom koju su Srbi prema njima provodili od kada se raspadalo Osmansko carstvo u 19. vijeku i u obje Jugoslavije 20. vijeka. Albanci donose neumitni zaključak da je opstanak Jugoslavenske federacije za njih samo robovanje, propast, te užurbano traže saveznike koji će djelovati ka promjeni stanja u njihovu korist. A pogodna promjena im je mogla biti samo raspad SFRJ i osamostaljenje pokrajine kao Republike Kosovo, pri čemu im je od presudne važnosti bilo da se nakon raspada ne ostvari neka nova, treća Jugoslavija u koju bi Srbija i Crna gora privukle Bosnu i Hercegovinu, jer bi ona dala Srbiji snagu da održi Kosovo u njenim granicama, bez autonomije.

‘MEMORANDUM SANU’

Ot voreni srpski zahtjev najvišeg ranga za novom državom, formuliran je kao ‘Memorandum Srpske akademije nauka i umetnosti (SANU)’, za predsjedničkog mandata Dobrice Ćosića. Objavljen je u ‘Večernjim novostima’, 24. i 25. septembra, 1986. Nema mape ali je u njemu teritorija opisana; zahtjeve ‘Memoranduma’ crtaju i propagiraju Vojislav Šešelj i drugi velikosrpski lideri, koji od njegovog objavljivanja ¨otvaraju karte¨ i gromoglasno zahtijevaju državu sa teritorijima Srbije (sa Vojvodinom i Kosovom bez autonomije), Crne gore, Makedonije i Bosne i Hercegovine, kao i ¨srpskih zemalja¨ odvojenih od Republike Hrvatske po liniji Karlobag-Karlovac-Virovitica.

Pravni stav naspram ‘Memoranduma’ bio je da SANU zahtjeva rušenje federalnog, republičkih i pokrajinskih ustava, a time i SFRJ, u kojem slučaju se svaka republika i autonomna pokrajina ima pravo proglasiti samostalnom državom, tražiti i prema ustavnom i internacionalnom pravu dobiti priznanje svojeg državnog subjektiviteta i suvereniteta na svjetskom nivou. Na tom pravnom temelju su ispravno i bez zlih namjera prema ostalim republikama, svoju nezavisnost proglasile i na svjetskom nivou dobile priznanje republike Slovenija, Bosna i Hercegovina i Makedonija, 1992. godine. Ali Republika Hrvatska na lokalnom nivou 1980-tih pravi dva bilateralna saveza – srpsko-hrvatski i hrvatsko-albanski – da raspad federacije iskoristi za svoje velikodržavne ciljeve, što će se od 1990. i objelodanjivati. Za to na globalnom nivou dobiva punu podršku Vatikana i Njemačke, a time i cjelokupnog Zapada.

Zašto je Srbima trebao ‘Memorandum’; zašto su uništavali čak i protiv vlastitih objektivno dokazivih interesa; kakav je taj um? Odgovor o tom zlu može dati Psihologija, a Ekonomija i Pravo kažu da su Srbi mogli ostvariti svoje interese u toj federaciji, kako u doba komunističke vlasti, tako i u novom vremenu parlamentarne demokracije – umjesto da počine jezive zločine nad drugima, naročito nad Republikom Bosnom i Hercegovinom i njenim odanim građanima, Bosancima i Hercegovcima, a posebno pripadnicima bošnjačkog naroda među njima.

Ako se morbidna psihopatologija velikosrpstva ostavi po strani, Pravo i Ekonomija jasno pokazuju da su unutar Jugoslavenske federacije, Republika Srbija i ¨Srbi, svi i svuda¨ već bili svi u jednoj državi sa niz pogodnosti, te im ona niti u socijalizmu, a niti u parlamentarnoj demokraciji, nije nikako škodila, nego sasvim suprotno – u oba sistema izuzetno pogodovala. Srbi su Crnogorce već odavno imali uza se, preciznije, pod sobom, a Muslimane (tadašnji naziv za pripadnike bošnjačkog naroda) i njihov ulog u SRBiH, su uvelike kontrolirali. Iako srpski nacisti o tome lažu, taj Ustav i njegova amendirana verzija za prelazak na parlamentarnu demokraciju 1990., su srpskom narodu bili sasvim pogodni, pa je dogovor o očuvanju federacije sa prilagodbama za tranziciju bio na dohvat ruke, barem što se Muslimana tiče, a da se pri tome niti Hrvate i ¨Ostale¨ ne ošteti. Jugoslavenska federacija je Muslimanima pogodovala i uslijed njihove brojnosti u Srbiji i Crnoj gori. Bilo je velikih pogodnosti i za Srbe, kojih je u BiH bilo trećina, pa bi njihov glavni cilj o srpskom narodu u jednoj državi, bio ostvaren.

Izuzev Srbije i Crne gore, ostale republike nisu željele raspad federacije pod uvjetom da sve republike poštuju federalni (sinonim: savezni) i republičke Ustave 1974, kako prije tako i nakon tranzicije u parlamentarnu demokraciju. I tako, da je Srbi i Crnogorci nisu rušili, Jugoslavenska federacija bi i sa tranzicijom u parlamentarnu demokraciju 1990. godine, opstala i cijeli proces je mogao proći bezbolno kao rušenje Berlinskog zida. Ali je srpsko-crnogorsko orgijanje, evo već treće desetljeće, pokazalo da ti četnici odbacuju sve pogodnosti ka zadovoljavanju svojih demona što ih progone i vode u jezive zločine.

¨GDE SI, DEDA, SAKRIO KOKARDU… ¨

Zapad je Drugi svjetski rat zamijenio ratom nazvanim ¨hladnim¨; podijelio je Evropu na zapadnu i istočnu sferu dominacije, pod NATO Savezom i Varšavskim paktom. Nakon nekoliko desetljeća tako uspostavljene i koordinirane napetosti, pokreće proces preustrojavanja; prvo uvlači Sovjetski savez u rat u Afganistanu 1980-tih, da ga poraze i demoraliziraju, mudžahedini – borci kojima NATO i partneri u azijskim muslimanskim zemljama, daju novac, oružje, obuku i podršku. Ujedno Zapad na čelo Sovjetskog saveza postavlja svog agenta Mikhaila Gorbačeva, sa nalogom da ga ukine – prvo demontiranjem komunizma (‘Perestrojka’), a zatim i države.

Srbi u svemu tome gledaju slabljenje svoje dominacije nad Jugoslavenskom federacijom, koja, po njima, nastupa sa Ustavom 1974. I zato kreću da si zgrabe što više teritorija. Doktrinu komunizma postupno zamjenjuju nacizmom: ¨Gde si, deda, sakrio kokardu, kad je Draža raspustio gardu¨ – kokarde lagano pronalaze, a petokrake koje su ih četiri decenije pokrivale, trgaju sa šapki i šajkača.

U kakvom su odnosu ti događaji zatekli Srbe i Muslimane? Najkraće, našli su Muslimane toliko porobljene i posrbljene, da su Srbima ¨jeli iz ruke¨. Ali, i pored toga, Socijalističku Republiku Bosnu i Hercegovinu (SRBiH), ipak brani njen lider, Hamdija Pozderac, potpunim pridržavanjem Ustavu 1974, na republičkom i federalnom nivou. I upravo iz tih razloga, snažni velikosrpski tabor kreće sa napadom na njega već od kraja 1970-tih godina, nakon sumnjive pogibije također velikog bosanskog državnika, Džemala Bijedića. Napad kreće preko tadašnjeg profesora Fakulteta političkih nauka Univerziteta u Sarajevu, dr. Vojislava Šešelja (10 godina kasnije, četničkog vojvode), koji vlast u SRBiH naziva ¨crvenim muslimanskim nacionalistima¨; ali se Pozderac uspješno brani, a Šešelj mora napustiti Sarajevo. Nakon Tita, pored otvorenog i žestokog udara na Albance, Srbija i njeni surogati u BiH kreću i protiv Muslimana i njihove matične države, SRBiH. Tuku odozgor, po glavi: Državniku Hamdiji Pozdercu montiraju afere ‘Agrokomerc’, ‘Neum’, ‘Ilidžanci'… kao i optužbu ¨da podržava muslimanski nacionalizam¨, koja vodi u ‘Sarajevski proces muslimanskim intelektualcima’, 1983. godine.

Neformalno ime, Glavni štab u Beogradu, pisano bez navodnika u ovom tekstu, autor je dao skupini velikosrpski nastrojenih osoba iz srpskog i crnogorskog naroda, sa visokim statusom akademika, profesora društvenih nauka, državnika, književnika, političara, liječnika, novinara, sveštenika, visoko rangiranog vojnika ili obavještajca i sličnim. Dakle, to je skupina najviše pozicioniranih pripadnika državnih organa ili neformalnih institucija (često oboje) koje čine stupove srpske i crnogorske države i društva, a svojevremeno djelomično i ostalih republika, naročito (S)RBiH, koje su te osobe postupno stavile u funkciju velikosrpske doktrine i prema njoj razrađene strategije, te povele i učestvovale u izvršenju naznačenih ciljeva. Pripadnici te skupine su sa velikosrpske platforme manje ili više vidljivo djelovali još od Drugog svjetskog rata, ali svoje redove počinju zbijati i svoje djelovanje organizirati, koordinirati i postupno otkrivati od kraja 1970-tih godina, pri čemu im glavne ciljane državne jedinice za destabilizaciju, derogiranje i kontrolu, postaju SRBiH i Autonomna pokrajina Kosovo. Glavni štab u Beogradu je okupio velikosrpski nastrojene Srbe i Crnogorce u SANU i akademskim institucijama Srbije i Crne gore, te visoko rangirane srpske i crnogorske oficire u JNA, sa egzekutivnom pesnicom u Kontraobavještajnoj službi (KOS) JNA. U taj štab su ulazili i visoko rangirani srpski i crnogorski kadrovi službi bezbjednosti (SDB) Srbije i Crne gore, a svoje surogate-agente, imali su i u ostalim republikama, naročito u SRBiH, kako u redovima Srba i Crnogoraca, tako, nažalost, i u redovima Muslimana (što će imati kobne posljedice po Muslimane i RBiH).

HAMDIJA POZDERAC – DRŽAVNIK USAMLJEN NA SVOJOJ EGZEKUCIJI

Hamdija Pozderac je od početka 1970-tih do 1987. godine, bio najviše rangirani bosanskohercegovački političar i državnik; obnašao je tada dužnosti predsjednika Predsjedništva Socijalističke Republike Bosne i Hercegovine (SRBiH) i predsjednika Ustavnopravne komisije SFRJ. Rođen je 15.1.1924. u Cazinu; dano mu je ime Muhamed. Imao je tri brata i četiri sestre. Kao srednjoškolac se pridružio ilegalnoj organizaciji SKOJ, a u NOB se uključio kao prvoborac, 1941., sa važnim političkim i vojnim funkcijama i dužnostima. U 8. krajiškoj udarnoj brigadi bio je sekretar bataljonskog i brigadnog komiteta SKOJ-a, a zatim član Oblasnog komiteta USAOJ-a i SKOJ-a za Bosansku Krajinu. Početkom 1944. postao je sekretar Okružnog komiteta SKOJ-a i član Okružnog komiteta KPJ Bihać. Bio je nosilac Partizanske spomenice 1941. i odlikovan je Ordenom za hrabrost, Ordenom zasluga za narod, Ordenom bratstva i jedinstva, Ordenom Republike, Ordenom jugoslavenske zastave sa lentom i Ordenom junaka socijalističkog rada. Nosilac je nagrade ZAVNOBiH-a.

Od 1965. godine bio je član CK SK SRBiH. Bio je poslanik Prosvjetno-kulturnog vijeća Skupštine SRBiH. U periodu 1971-1974 je predsjednik Predsjedništva SRBiH; u periodu 1971-1978 je predsjednik Skupštine SRBiH. Bio je član Izvršnog komiteta CK SK SRBiH i sekretar Sekretarijata, a dugo vremena i član Predsjedništva CK SKJ i predsjednik CK SK SRBiH. Kraj karijere ga zatiče na poziciji člana Predsjedništva SFRJ, ali kada je trebao biti izabran za predsjednika Predsjedništva SFRJ, prisiljavaju ga da podnese ostavku, i to tako da ga na sraman način izbacuju iz političkog života.

Državnici Hamdija Pozderac i Branko Mikulić su se već tokom 1970-tih godina uspješno borili za bolju državnost SRBiH i njen ravnopravniji status unutar Jugoslavenske federacije. Tako njih dvojica postaju trn u oku onim Srbima kojima su veća prava republika izborena Ustavom 1974, bila ništa drugo nego protusrpska zavjera. Slijedi niz velikosrpskih drskosti i napada u svim domenima. Na primjer, da bi zavadili Muslimane i Hrvate i tako oslabili SRBiH, u Beogradu zahtijevaju od Hamdije Pozderca da u svojstvu predsjednika Ustavnopravne komisije SFRJ, podrži inicijativu za stvaranje srpske autonomne pokrajine unutar SR Hrvatske, ¨kao kompenzacije za autonomne pokrajine Vojvodina i Kosovo¨. Također traže da podrži reviziju ustavnog položaja autonomnih pokrajina Vojvodina i Kosovo, na njihovu štetu. On to sve odbija i pridržava se Ustava 1974, čime na sebe navlači još veći srpski bijes – a što će ga na kraju koštati života. Branku Mikuliću i nekolicini drugih, velikosrpski tabor podmeće aferu ¨Neum¨, itd.

Snaga i hrabrost visoko rangiranih Muslimana iz Pozderčevog vremena, ipak nije postojala, nego su među njima dominirali jugoslavenski i srbofilno nastrojeni pripadnici tog naroda, pa se pokazalo da su ti Muslimani, potpomognuti iz velikosrpskog tabora, daleko snažniji, brojniji i efikasniji, te da su, nadasve, servilni svom srpskom gospodaru. Oni su zajedno sa Srbima beskrupulozno 1987. godine pomeli Hamdiju Pozderca sa scene, i politički i fizički (preminuo je 6.4.1988. u Sarajevu od posljedica višegodišnjeg stresa, a neki kažu i ¨ubrzano¨). Tako su ga spriječili da uopće i dođe u priliku da sa vrha države odlučuje po pitanju nadolazećih odsudnih historijskih događaja: 1. Ultimatuma Beograda kakva mora biti Jugoslavenska federacija; 2. Raspada federacije; 3. Otvorene mogućnosti za proglašenje neovisnosti i traženje svjetskog priznanja Republike Bosne i Hercegovine; 4. Odbrana RBiH od agresije.

Uklanjanje Hamdije Pozderca kao tada najjačeg političara i državnika SRBiH, uzrokovano je njegovim insistiranjem sa pozicije predsjednika Ustavnopravne komisije Skupštine SFRJ, da se ne mijenjaju osnovna načela Ustava iz 1974. godine, koji je dao Muslimanima status naroda unutar SFRJ i njihove matične države, SRBiH, kao i više državnosti i suvereniteta SRBiH u okviru Jugoslavenske federacije. Suprotstavio se nacionalističkim politikama kada je to bilo najpotrebnije. Da nije spriječio velikosrpski nastrojene komuniste da mijenjaju Ustav tokom 1970-tih i 1980-tih godina, Republika Bosna i Hercegovina ne bi vjerojatno niti dočekala da se proglasi i u svijetu bude priznata kao suverena, nezavisna članica Internacionalne zajednice, punopravna članica Ujedinjenih nacija. Glavni štab u Beogradu je uklonio Hamdiju Pozderca kao prepreku na putu uništenja Republike Bosne i Hercegovine. Za to je poslužila inscenirana afera ‘Agrokomerc’, o kojoj je Nedim Rifatbegović napisao, citat: ¨Njih uopšte i ne zanima šta se to događa u ‘Agrokomercu’, već pred kladuškim kolegama otvoreno izjavljuju ‘da su jedino došli po Hamdinu glavu'¨.

Rasim Muratović (‘Nova izborna saznanja o političkom kontekstu afere Agrokomerc’) piše: ¨Nije trebalo puno znanja i mudrosti pa zaključiti da se iza neviđene halabuke o mjenicama bez pokrića, koje su bile uobičajeno sredstvo poslovanja ne samo u Cazinskoj Krajini već u cijeloj Jugoslaviji, u tom vremenu, krije atak na predsjednika Ustavne komisije Hamdiju Pozderca. Afera Agrokomerc je montirana. Ustavne promjene, a ne nikakve mjenice bez pokrića, osnovna je tema, a Hamdija Pozderac glavni cilj.¨

O konačnici napada je Alaga Dervišević (‘Bošnjaci u dijaspori: Historijat, problemi, analize i perspektive’) napisao: ¨Uoči preuzimanja funkcije predsjednika Predsjedništva SFRJ, Hamdija Pozderac podnosi neopozivu ostavku na tu funkciju. Direktno iz bolnice dolazi u Skupštinu SRBiH koja je imala ovlasti razriješiti ga. Gotovo je stravično i jezivo izgledala scena na kojoj Hamdija Pozderac sjedi u prvom redu, a nekih sedam ili osam redova iza njega nije bilo nikog izuzev Munira Mesihovića, koji se Hamdije nije odrekao. Ponašanjem kao da se radi o gubavcu, skupštinari su izdali Hamdiju i izdali ideju o multietničkoj Bosni i Hercegovini koja je povedena u rat. Hamdija Pozderac umro je 7. aprila 1988., u bolnici KCUS. Njegova smrt je obavijena velom tajne.¨

Glavni štab u Beogradu je uz pomoć svojih surogata u BiH – i ne samo srpskih nego i muslimanskih – uništio Hamdiju Pozderca – uz Džemala Bijedića, najvećeg i najznačajnijeg bošnjačkog političara i državnika iz vremena socijalizma i komunističke vlasti u SRBiH i SFR Jugoslaviji tokom 1970-tih i većeg perioda 1980-tih godina. Na kraju je dvorana u kojoj se događalo njegovo političko smaknuće, bila skoro prazna; nekoliko redova iza druga Hamdije, sjedio je samo njegov drug Munir Mesihović! Mogla je dvorana biti i puna Muslimana, i to ne da nijemo gledaju njegovo smaknuće, nego da taj zločin spriječe! Ali, robovski mentalitet (¨merhaba ti, čaršijo, na sve četiri strane¨, ¨veži konja gdje ti aga kaže¨, ¨sa rogatim se ne valja bosti¨) i poprimljena srbofilnost, učinila je Muslimanima već svoju nepopravljivu štetu, koja će im od 1990. godine doći po svoju jezivu krvavu naplatu!

Podjarmljivanje bošnjačkog naroda u periodu 1945-1990 ostvareno je uglavnom propagandom koju je provodila vladajuća Komunistička partija putem svojih kulturoloških, političkih, ekonomskih, policijskih i ostalih relevantnih metoda. Neke od ideoloških ¨alatki¨ u tom procesu su bile: 1. Pan-slavizam (¨Svi smo mi Slaveni – svi smo mi isti¨ – što je za velikosrbe diskretno značilo, ¨Svi smo mi Srbi¨); 2. Bratstvo-jedinstvo (¨Svi smo mi braća, svi mi trebamo biti jedno¨ – što je za velikosrbe diskretno značilo ¨Svi smo mi Srbi¨); 3. Proleterska solidarnost i Komunistički internacionalizam (¨Svi smo mi proleteri; svi smo mi radnici, a uz nas su i seljaci, kao i napredna inteligencija¨ – što je za velikosrbe diskretno značilo ¨Svi smo mi Srbi¨); 4. Komunistička agit-prop uniformnost u kulturi (¨Svi mi imamo jedinstvenu kulturu, svi mi govorimo srpsko-hrvatskim jezikom, svi mi imamo jedinstvenu historiju o kojoj imamo jedinstveno mišljenje… ¨ – a što je za velikosrbe diskretno značilo, ¨Svi smo mi Srbi¨). Lista ideoloških ¨alatki¨ ovim nije zaključena, ali je za ovu prigodu dostatna.

Sagledavajući tu dominaciju srpskog naroda nad bošnjačkim, njemački naučnik je rekao: ¨Bosanski muslimani su veoma dobre sluge veoma zlom gospodaru¨. Uistinu, dva se stoljeća velikosrpski projekt prema bošnjačkom narodu odnosi predatorski, te u ciklusima na jezivo okrutan način pokazuje i iskaljuje mržnju, ali Bošnjaci, bolno očigledno, nisu ništa naročito naučili i primijenili u strategiji svog djelovanja ka osiguranju svog digniteta i opstanka!

Slovenci su se protiv tog velikosrpskog ¨pranja mozga¨ i podjarmljivanja uspješno borili. Borili su se uspješno i Albanci. Ustrajni su u toj borbi bili i Hrvati – ali su za to plaćali određeni ¨danak u krvi¨. Srbi nisu Makedonce dirali, a Crnogorci su podlegli kao ¨srpski spartanci¨, ¨ogranak srpstva¨. Od sviju su najveće žrtve postali pripadnici bošnjačkog naroda.

Pored navedenih metoda psihološke propagandne obrade Muslimana, značajnu ulogu su odigrale i državne tajne službe. Najviše rangirani djelatnik Službe državne bezbjednosti (SDB) Jugoslavije, sa karijerom koja obuhvata decenije od Drugog svjetskog rata, Josip Manolić, rekao je prije nekoliko godina da su te službe imale oko 200.000 Hrvata, pa stoga ne treba sumnjati da ih je među Muslimanima bilo barem 100.000. I upravo su mnogi od tih Muslimana nastavili služiti Glavnom štabu u Beogradu.

Iz navedenih razloga, a i drugih, u trenutku egzekucije Hamdije Pozderca, a time i državne i građanske sigurnosti SRBiH – jer uništavanje lidera i intelektualaca koji čine dobro svojem narodu i njegovoj matičnoj državi, ujedno je akt uništavanja tog naroda i njihove države – nije među Muslimanima u rukovodstvu Komunističke partije i državnih organa SRBiH bilo nikoga ko bi se izložio bilo kakvom riziku po svoj osobni komoditet, da bi borio za svoju slobodu i slobodu naroda kojega predstavlja. A jedan je američki državnik-mislilac davno rekao i ostavio cijelom svijetu u amanet upozorenje, parafrazirano, da će onaj ko žrtvuje svoju slobodu za osobni komoditet, doći u situaciju da ostane bez oboje. Intelektualna i moralna superiornost tog upozorenja, biti će Muslimanima u njihovoj crnoj krvi dokazana 1992-1995 godine. A još i dalje im se dokazuje – čime se ujedno dokazuje jedna od temeljnih teza ovog autora: Srbi su pobijedili Muslimane (narod, preimenovan 1993. u Bošnjake, ispravno) u periodu 1945-1990, pa je period od 1990. godine, samo vrijeme genocidnih realizacija te pobjede.

Dugoročno sagledavano, ipak afera ‘Agrokomerc’ nije bila najvažnija u seriji velikosrpskih napada na Hamdiju Pozderca. Najvažnijim će se u protekle tri decenije pokazati cijeli sklop događaja koji će se kao pogubna lavina survati na Republiku Bosnu i Hercegovinu, potaknut optužbom da on ¨podržava muslimanski nacionalizam¨ i ¨tolerira rušitelje državnog poretka¨, tvrdnjom da tolerira izvjesne Muslimane koji ¨sačinjavaju neprijateljsku grupu¨. O tome Srbi podnose neke dokaze, te ih vlast SRBiH u proljeće 1983. godine, hapsi, saslušava, optužuje i pokreće ‘Sarajevski proces muslimanskim intelektualcima’, te izriče presude i šalje ih na izdržavanje zatvorskih kazni. Oni koji su znali da je Hamdija Pozderac bosanski patriota, shvatili su ispravno taj ‘Sarajevski proces’ kao njegovu akciju odstranjivanja političkih diletanata i potencijalnih sabotera, koji bi mogli pokvariti proces osamostaljivanja i obrane Republike Bosne i Hercegovine, kada za to dođe vrijeme.

Kraj prvog dijela.