I hele danskhedsdebatten har mange agiteret for, at en borger er dansker, uanfægtet af sit ophav. Jeg kan jo kun tilslutte mig.

Alle i Danmark bør opfattes som danskere, for dermed tildeles alle samme form for ansvar for samfundets sammenhængningskraft. Det bliver derfor ikke noget, enkelte grupper kan tage patent på.

Men ikke en eneste gang i hele danskhedsdebatten, der startede med, at Dansk Folkeparti og Nye Borgerlige slyngede omkring sig med diskriminerende og mistænkeliggørelse udsagn i DR’s ”Debatten”, har nogen problematiseret minoriteternes interne racisme mod hinanden.

Faktum er, at rigtige mange danskere med anden etnisk baggrund gerne kritiserer majoritetssamfundets racisme og diskrimination, når det kommer fra Dansk Folkeparti eller Nye Borgerlige. Hvilket er ganske rigtigt at gøre.

Men evnen til at kritisere og gøre noget ved den interne racisme og diskrimination, som danskere med minoritetsbaggrund selv udøver mod hinanden, taler få om. For det er jo at fjerne fokus fra den 'onde, hvide befolkning'. Som om racisme og diskrimination bliver bedre eller værre af udøverens hudfarve.

Spørg en vilkårlig ung dansker med minoritetsbaggrund om, hvordan vedkommendes ophavsmiljø taler om de øvrige minoritetsdanskere, og fordommene vil flyde frit.

Rigtig mange vil benægte dette. Især hvis en mikrofon er tilstede. Men i den uformelle hverdag er det virkeligheden.

Og egentlig kan de unge danskere med minoritetsbaggrund heller ikke bebrejdes, for det er, hvad de er opvokset med. Fordomme om hinanden som mennesker. På trods at at de er opvokset i kvarterer, hvor majoriteten af beboerne udgøres af minoritetsgrupper.

Det er dybt tragisk, at den interne racisme og diskrimination endnu eksisterer så tykt imellem minoritetsgrupperne herhjemme - selv om bedsteforældregenerationen var de første til at ankomme til Danmark, hvorfor de i princippet er danskere, før noget andet.

For sagen er den, af de unge møder hinanden på tværs af nationaliteter. Selvom visse fremlægger tværkulturelle forhold som værende uproblematiske, er virkeligheden, at rigtig mange unge med minoritetsbaggrund skal kæmpe en dobbeltkamp for at få lov at leve sammen. Først skal kampen over eget liv vindes. Dernæst kampen for selv at få lov at bestemme, hvem man vil elske.

Mine egne erfaringer med den interne racisme er langt fra enestående. For mens jeg har oplevet tyktflydende racisme og diskrimination mod dansk-afghanere fra dansk-iranere, udøver dansk-tyrkere det mod dansk-kurdere, alt imens alle minoritetsgrupper, på nær dansk-somaliere selv, placerer borgere oprindeligt fra Somalia nederst på den etniske rangorden.

Det klinger derfor hult at høre forargelsen, når en "hvid", højrefløjspolitiker udtaler sig racistisk og diskriminerende, når der inde i selve minoritetsgrupperne bliver udøvet en racisme, der får Nye Borgerlige til at fremstå som DF, imens DF fremstår som Socialdemokratiet Light.

Selvklart skal majoritetssamfundets diskrimination og racisme tages alvorligt. Det bliver den også. Senest i underskriftsindsamlingen om at politianmelde DF'eren, Cheanne Nielsen, der på en talerstol havde sin "15 minutes of hatespeech".

Men så længe unge danskere med minoritetsbaggrund oplever udfordringer med at få lov at være kærester, leve sammen med og blive gift med hinanden på tværs af forældrenes nationaliteter, er det den primære udfordring at få bugt med. Først og fremmest ved at gøre op med det i stedet for at blindt at videreføre forældrenes fordomme i mødet med andre borgere.

Nok bliver unge danskere med minoritetsbaggrund aldrig helt danske, ifølge visse tordenskjoldssoldater fra den yderste højrefløj. Men imellem minoritetsgrupperne opfatter grupperne slet ikke hinanden som mennesker, men derimod som under- eller overmennesker afhængigt af, hvor den enkelte gruppe ser sig selv i den hierarkiske orden.

Man skal være den forandring, man gerne vil se i verden, siger nogen.

Jeg mener minoritetsgrupperne selv skal være de antiracister og antidiskriminerende borgere, de ønsker samfundet skal bestå af. Ellers er det bare en god gang hykleri.