Inde bag murene regerer mørke mænd med skumle tanker. De har lavet en plan for, hvad der skal ske med kongeriget, men vi må ikke få indsigt i planen. Den er hemmelig, så nu gælder det om at finde ud, hvad der står i det dokument.

Dette er ikke skabelonen til en Harry Potter-filmatisering, men skemaet for meget kritik af den siddende regering. Store medier bringe seriøse historier om hemmelige møder med ’topembedsmænd’ – bare ordet ’topembedsmand’, så ved vi, det er slemt. Og når mødet er ’hemmeligt’ og holdt for ’lukkede døre’, fornemmer vi den politiske ondskab.

Som en avis skriver: »Onde tunger på Slotsholmen taler i disse tider om ’de tre mørke trillinger’ i Finansministeriet.«

Således hørte vi for ikke så længe siden en afsløring af et lukket møde, hvor Finansministeriets departementschef skulle have udtalt sig negativt om den danske model. Der har vi den hemmelige hensigt bag det hele: De vil rive Danmark ned, som vi kender det! Godt nok er det ikke så usædvanligt, at en leder i selskab med andre ledere brokker sig over alle forhindringer for ledelse, men det hamres ud som en sensation.

Og en anonym embedsmand citeres for følgende vurdering af regimet: »Det er my way or the highway. Hele ideen om at forhandle og finde en højeste fællesnævner lever ikke.«

Nybrud

Der er ikke noget at snakke om, forstår man. Mørkets fyrster har afgjort det på forhånd.

Det fortælles ikke, om embedsmanden er fuldmægtig eller kontorchef, tæt på eller langt fra mørkets fyrster. Det er tilstrækkeligt, at han er ’embedsmand’. Det betyder, at han er inde på den anden side og kan rapportere ud til os.

Jagten på den hemmelige plan har ført til endnu en afsløring, som ifølge Politiken byggede på på indsigt i et dokument fra Finansministeriet. Det handlede om, at regeringen ville modernisere den offentlige sektor ved at ændre de offentligt ansattes lønforhold og ansættelsesvilkår. Eksperter kaldte det et ’nybrud’ og hævdede, at det havde man ikke set før.

Det viste sig bare, at oplysninger fra dokumentet vedrørende arbejdstiden allerede var offentlige. Det stod allerede i regeringens egen 2020-plan, hvor det i kapitel 4, afsnit hedder: »Modernisering af arbejdstidsregler og ansættelsesforhold for offentligt ansatte.«

Konspirationsteorier

Historien startede i én avis, men den rullede gennem medierne hele søndag. Mange var tilsyneladende klar på antagelsen om den hemmelige plan. Hvilket afspejler, hvordan kritikken af regeringen forfalder til udvikling af konspirationsteorier.

Det kan forekomme komisk, men som den franske sociolog Luc Boltanski har pointeret: Konspirationsteorier opstår i komplekse samfund, når magtudøvelsen bliver uigennemskuelig, og når uligheden i viden bliver for stor mellem dem, der regerer og dem, der bliver regeret over.

Det er for det første et vidnesbyrd om, at man i centraladministrationen har en viden og en indsigt, som ikke findes uden uden for centraladministrationen. Ofte ved kritikerne ikke nok til kvalificeret at kritisere dem, der bestemmer. Den megen spekulation om Finansministeriets regnemodeler reflekterer samme erfaring.

Uligheden mellem dem, der bestemmer, og dem, der bestemmes over, bliver vel at mærke større i et samfund, hvor man ikke skifter embedsfolk ud, når man skifter regering. I de lande, hvor centraladministration udskiftes med regeringen, har man cirkulation mellem universiteter, embedsværk og pressen, som både kvalificerer kritikken og oplyser offentligheden. Amerikanerne har offentlige intellektuelle som Cass Sunstein, Larry Summers og Joseph Stiglitz, der alle har været ansat som embedsmænd, men nu er tilbage på universiteterne. I Danmark har vi mest forhenværende spindoktorer, som bliver offentlige kommentatorer, når regeringen skifter. Et stærkt argument for, at ledende embedsfolk skiftes ud, når man skifter regering, er således, at det giver en bedre offentlig kritik. Den kritiske offentlighed bliver stærkere, og det skulle jo forbedre magtudøvelsen, at den bliver korrigeret af kritik. Nu kan man selvfølgelig hævde, at den stabilitet, som gennem 30 år har præget dansk finanspolitik, viser, hvor godt det er, at embedsværket bliver siddende. Det skaber effektivitet og stabilitet, det skulle give betingelser for kompetent forvaltning. Dertil må man svare, at den tilstrækkeligt kompetente administration skulle kunne klare sig uafhængigt af, hvem der lige administrerer. Ellers er det måske politikken, der er noget galt med.

Men konspirationsteorier om magtudøvelsen er for det andet vidnesbyrd om en almindelig uvished om, hvem der egentlig regerer. Vi har en regering, der gik til valg på modstand mod den politik, som de nu gennemfører med stor radikalitet. De vil lave både mere omfattende og hastigere reformer end dem, der faktisk gik til valg på den politik. Vi har ikke hørt overbevisende argumenter for den nye kurs. De har ikke på noget tidspunkt sagt, at de har ændret politik, fordi de har fået en ny indsigt eller har ændret holdning. Tværtimod har vi bare hørt tåget snak, om de jo ikke har 90 mandater, som om det bare er de parlamentariske forhold, der er forandrede. På den måde bliver fortællingerne om aftalt spil, mystiske forhandlinger i tårnet og teser om de hemmelige planer til rimelige forsøg på at finde ud af, hvem der egentlig bestemmer, hvordan der bestemmes i landet. Spørgsmålet er, hvem der regerer, hvis regeringen ikke gør det. Det nemmeste svar er: en konspiration af teknokrater.