Terrorangrebet på to moskeer i den newzealandske by, Christchurch, fredag over middag lokal tid, fordømmes rutinemæssigt som hadforbrydelse. En identificeret drabsmand – i skrivende stund er det uklart, om der er tale om mere end én – er anholdt og beskrives som »hvid, blond og i 20’erne«. Iført hjelm, skudsikker vest og bevæbnet med et M16-stormgevær transmitterede han massakren på deltagere i fredagsbønnen live på sociale medier.

I alt meldes 49 dræbt og snesevis såret. Forinden blev et ’manifest’, angiveligt forfattet af den anholdte, offentliggjort på nettet, hvori der tales om »modstand mod de angribende« – underforstået muslimer i færd med at begå ’hvidt folkemord’ – og dertil hyldes USA’s præsident Donald Trump som »et symbol på fornyelsen af hvid identitet og fælles mål«.

Trump har selvsagt – i lighed med andre statsledere, herunder Lars Løkke Rasmussen (V) – fordømt massakren, som han kalder »ondsindet hadforbrydelse« og tilføjet, at New Zealand kan regne med USA’s støtte. Og derved bliver det. I de rutinemæssige reaktioner på terrorisme mod sagesløse civile spores kun sjældent seriøse bud på at forholde sig til de mentale fundamenter, de forstyrrede individer står på – uanset om de er kristne, muslimer, jøder, hinduer, buddhister eller politisk afsporede.

Heller ikke New Zealands premierminister, Jacinda Ardern, der sympatisk nok påpegede, at hendes land er et blødt mål befolket af 200 etniske grupperinger, der taler 160 forskellige sprog, hvoraf én procent er muslimer, kom ind på, at angriberens motiver var ren racisme.

Eller som herhjemme, da denne håndskyhed blev tydelig efter terrorangrebet på Krudttønden, hvor de politiske partiers ledere, inklusive Enhedslisten, nøjedes med at fordømme ondskaben uden at nævne bare i en bisætning, at Omar el-Hussein måske ikke kun var ondskaben selv, men også kunne være påvirket af en fejlslagen integrationspolitik.

Radikal hvid ekstremisme

Det skræmmende ved terrorangrebet i New Zealand er den tendens, det også afdækker. At medens de vestlige efterretningstjenester er ved at få styr på den islamistiske terrorisme, spores en stigning i »radikal hvid ekstremisme«, som den benævnes i rapporterne fra det europæiske politisamarbejde, Europol. Og hvor der er belæg for at tale om et fald i international terrorisme – primært som en følge af nedkæmpelsen af IS – konstaterer Europol stigende højreradikal terror i især Frankrig, Tyskland og Storbritannien.

Det er stadig beskedne tal sammenlignet med den internationale tilstand, men fra 2015 til 2017 foretog europæiske politistyrker næsten dobbelt så mange anholdelser af »radikale hvide ekstremister«: De gik nemlig fra 11 til 20.

Antallet af neonazistiske grupper er ligeledes stigende i EU, og som det står skrevet i Europols seneste terrorismerapport, er »en vigtig årsag til den aktuelle stigning frygten for en formodet islamisering af den vestlige verden«.

Heroverfor står tørre tal, der peger i en anden retning.

Ifølge det globale terrorindex faldt antallet af dødsfald som følge af terrorisme med 27 procent fra 2016 til 2017. Hertil kommer, at 99 procent af de dræbte som følge af terror kan lokaliseres til den fattigste verdens konfliktområder: Irak, Afghanistan, Nigeria, Syrien, Pakistan og Somalia fulgt af Indien, Yemen, Egypten og Filippinerne, ligesom antallet af dræbte er faldet med 44 procent.

Terrorisme er stadig et internationalt problem – alene i 2017 slog 10.900 terrorangreb 26.400 mennesker ihjel, fordelt på godt 8000 gerningsmænd og 18.500 ofre. Men ser man nærmere på de tal, terroreksperter på University of Maryland har offentliggjort, faldt antallet af ofre for terror i EU med 65 procent på et år – fra 2016 til 2017 – og med ti procent i den del af Europa, der står udenfor EU.

Der finder altså en de facto-islamisk afradikalisering sted i Europa og i videre forstand i Vesten, som kan tilskrives et effektivt politiarbejde, men også manglende appetit hos de ikkestatslige krigere i al Qaeda og IS, som i modsætning til myten ifølge Europol faktisk ikke er aktive efter de er vendt hjem. Samme afradikalisering kan ikke registreres i de vestlige højreorienterede partiers retorik. Som Europol anfører, knytter radikale hvide ekstremister an til højrepopulistiske partier i EU i forsøget på at opnå politisk legitimitet.

Den mentale forbindelse mellem hvide racister og den vestlige højrefløjs meget absolutte retorik kan aflæses også i Danmark. Det ville klæde denne højrefløj at tage samme afstand fra hvid ekstremistisk terror, som den plejer at ytre, når terroren er har islamisk stempel. Tør man håbe på det?