Hans navn var Rolihlahla.

Det var hans navn, længe før han fik tildelt »Nelson«. Længe før hans efternavn kom til at klinge verden over som en sang mod racisme og undertrykkelse. Den lille sorte dreng, født i 1918 i det hvidt regerede Sydafrika, fik et navn, de færreste kender. Men i dag, på knap 95 års afstand, giver Rolihlahla al mening i verden. Og så alligevel ikke.

Løst oversat fra xhosa betyder Rolihlahla »at trække i grenen på et træ«. Eller slet og ret »uromager«. Og uro og opstandelse har han forårsaget i sit liv. Han fik endog stemplet »terrorist«. Men da Nelson Rolihlahla Mandela, 95, døde i sit hjem i Johannesburg, var det som et menneskeligt symbol på, at fred, tilgivelse og forsoning er mulig. Selv på et fundament af vold og had.

Manden, der blev sit lands første sorte præsident og førte Sydafrika sikkert væk fra hundrede års raceadskillelse og frem til demokrati, er trådt det sidste skridt ind i legendernes verden. Tilbage står hans eksempel og hans moralske påbud om fortsat at vandre ad den vej, han udstak.

For Nelson Mandela var en vandrer. Og han var optimist. Altid med øje på »at holde ansigtet vendt mod solen og fødderne i bevægelse fremad«, som han har sagt. Fra det øjeblik den ubekymrede landsbydreng indså, at ikke blot var han ikke selv fri, hans sorte brødre og søstre var ligeledes ufrie, ja, end ikke Sydafrikas hvide undertrykkere var frie, men lænket af fordomme og had, blev Mandelas liv en »lang vandring mod frihed«, som titlen på hans selvbiografi lyder.

Nelson Mandela blev født i det sydøstlige Sydafrika, som yngste søn i en familie, der levede under den lokale kongeslægts vinger. Han voksede op i en lerhytte med stråtag, komøgsglattede vægge og stampet jordgulv, men mange jævnaldrende sorte børn havde det langt værre end Rolihlahla Mandela. Også selv om hans far døde af tuberkulose, da Mandela var blot ni år gammel. Der var mad i familiens landsby, der var altid selskab, og Mandela blev, usædvanligt for hans tid og familie, sendt i metodistskole af sin kristendøbte mor. Det var i den europæiskprægede skole, han fik tildelt sit britiske navn Nelson, for hvilken hvid mand kunne udtale Rolihlahla?

Mandela var en dygtig student, en gentleman efter britiske idealer og en nobel sportsmand, som passede skolen hele vejen frem mod sit jurastudium. I 1953 åbnede han et advokatkontor sammen med studiekammeraten Oliver Tambo. Tambo blev senere leder af Den Afrikanske Nationalkongres (ANC), den centrale politiske organisation i kampen mod apartheid.

Selv har Mandela aldrig kunnet pege på én begivenhed, en person eller en åbenbaring, der sendte ham ud på »vandringen mod frihed«. Der var ikke én dato eller ét årstal, der markerede hans fødsel som frihedskæmper, men en stadig strøm af uretfærdige indtryk og begivenheder, der tippede vægten og gjorde advokaten til kriminel, fredselskeren til kriger, familiefaderen til isoleret, ensom fange.

Måske havde han aldrig noget valg. Som sort i Sydafrika var man politiseret fra fødslen, har han sagt; født som man blev ind i et liv, der var begrænset, beskåret og forkrøblet af racebetingede love og regler. En dag fandt han bare sig selv stående midt i kampen, vred og oprørsk. Rolihlahla’en inde i den veltalende, vestligt klædte, Oldsmobile-kørende Mandela var vakt.

Ude i 1940ernes omverden var endnu en hæslig verdenskrig i gang, men også moderne tanker om universelle rettigheder og menneskelig værdighed vandt frem. Franklin D. Roosevelt og Winston Churchill forfattede med Atlanterhavserklæringen i 1941 en række principper for en retfærdig verden. Principperne omfattede blandt andet alle menneskers ret til selvbestemmelse og til et liv uden frygt. Erklæringen blev læst med begejstring af Mandela og hans ligesindede. Her var, syntes de, en støtte til deres frihedskamp.

Men i Sydafrika gik det kun den forkerte vej. I 1948 vandt afrikaanernes Nationalparti regeringsmagten efter en valgkampagne med slagord som »Den sorte fare« og »Kaffir’en på sin plads« (skældsord for sort mand på afrikaans, red.). Apartheid – princippet om »adskilthed« – ændrede snart karakter fra uskrevne rutiner til juridisk gældende lov.

I udgangspunktet var Mandela inspireret af indiske Ghandi, og fra sin position som et stadig mere centralt ANC-medlem opfordrede han til boykot og fredelige strejker. Men som årene gik, syntes princippet om ikke-vold stadig mere utilstrækkeligt. Sanktionerne mod de sorte og farvede blev strengere, brutaliteten værre, og ANC blev forbudt ved lov. I 1960 skete katastrofen, der sendte Mandela ned ad en vej, han hidtil havde forsaget.

Den 21. marts 1960 mødte flere tusinde mennesker op ved politistationen i Sharpeville, en lille township syd for Johannesburg. De kom for at protestere mod en ny lov, der påbød sorte altid at bære identifikationspapirer. Demonstrationen begyndte fredeligt, men det hvide politi var nervøst og i undertal, hæren satte pansrede køretøjer ind, og inden dagen var omme, lå 69 mennesker dræbt på jorden. 400 var såret. Otte af de døde var kvinder, ti var børn, og stort set alle blev dræbt af skud i ryggen, mens de flygtede fra hærens tåregas og maskinpistoler.

Sharpeville-massakren trak overskrifter og fordømmelse fra hele verden, regeringen indførte undtagelsestilstand, og for Nelson Mandela markerede Sharpeville et brud med hans principper. Han indså – og gjorde sig selv til fortaler for – at ANC behøvede en ny kurs. En voldelig kurs.

Gang på gang, år efter år, var Mandelas ræsonnement, havde ANC forsøgt sig med sit-down-strejker, optog, oplysning, flyveblade, møder og politisk pres. Gang på gang, år efter år, var deres modstand blevet knust.

»Det vilde bæsts angreb kan ikke afværges med bare næver,« argumenterede Mandela med henvisning til et gammelt afrikansk udtryk. ANC havde, mente Mandela, ikke længere noget valg. Det var ikke længere amoralsk at bruge vold, men amoralsk at lade være. Det var amoralsk at se passivt til, mens befolkningen blev dræbt og lemlæstet. Desuden var folket selv begyndt at bevæbne sig, påpegede Mandela. Volden ville komme uanset hvad.

Efter at overbevist sine fæller fik Mandela ansvaret for at stifte ANCs væbnede fløj, Umkhonto we Sizwe, »Nationens Spyd«. Mandela gik under jorden, mens Nationens Spyd hen over de næste år udførte en række sabotagebombninger af statslige og økonomiske knudepunkter.

Den nu 42-årige advokat blev en af Sydafrikas mest eftersøgte mænd. Det lykkedes ham at undslippe over de næste 17 måneder, men i 1962 blev han arresteret og idømt først fem år, siden livsvarigt fængsel.

Omverdenen så bekymret til. Protesterede endog kraftigt, men de vestlige regeringer stod i sidste ende sig selv og egne interesser nærmest. Selv om Mandela personligt var betænkelig ved og ligefrem imod kommunismen, arbejdede ANC og Nationens Spyd i 1960erne sammen med alle kræfter, der kæmpede for samme sag, herunder de sydafrikanske kommunister. Den røde forbindelse faldt ikke i de vestlige regeringers smag, og både den amerikanske og engelske regering klassificerede langt op i 1980erne Mandela som »kommunistisk terrorist«, ikke mindst fordi ANC i de kommende årtier af politisk nød søgte støtte hos tvivlsomme regimer, herunder det sovjetiske, libyske og cubanske.

Mandela fik fangenummeret »466/64« og måtte gå den måske tungeste gang i sit liv; ind i en knap fem kvadratmeter stor celle på fængselsøen Robben Island, langt væk fra sin elskede hustru, socialarbejderen Winnie, sine børn og sine kampfæller. Frarøvet det, han under retssagen sagde, at han var villig til at dø for: Sin frihed.

Under retssagerne i første halvdel af 1960erne fremlagde Nelson Mandela de tanker om frihed og demokrati, som skulle holde livet ud. Måske var det med sin forsvarstale leveret i retslokalet den 20. april 1964, at politikeren Nelson Mandela kom til verden. Men den Mandela, som verden elsker, beundrer og i dag begræder tabet af – symbolet og mennesket Mandela – voksede langsomt frem under de næste 27 års fangenskab.

»Fængslet tager ikke blot din frihed fra dig. Det forsøger at stjæle din identitet. (...) Som frihedskæmper og som menneske må du slås mod fængslets forsøg på at frarøve dig din [selvstændighed og individualitet],« skrev Mandela i sin selvbiografi.

Hans overlevelse i fængslet blev en subtil udgave af hans senere politik: At gøre fjenden til sin ven ved at anerkende selv en bøddels humanitet. At gøre et helhjertet forsøg på at skabe relationer til alle; at overtale, overbevise og smigre, så vogterne blev hans fæller, og han selv blev herre i eget fængsel. Han tog anti-apartheid-kampen med ind bag tremmerne og forsøgte dagligt at forbedre fangernes forhold. Flere af hans fangevogtere opdagede – hvad mange sydafrikanere siden skulle gøre – at man nok kan hade en abstrakt gruppe af mennesker, men at det er sværere, hvis ikke umuligt, at fastholde hadet ansigt til ansigt, øje til øje med et konkret menneske. Det gjaldt i øvrigt begge veje; Mandela udviklede med årene noget, der lignede venskab med sine vogtere.

Set i bakspejlet varede det uforståeligt mange år, før verden »opdagede« Mandela og gjorde ham til den sag, de fleste i dag husker fra 1980erne. Først henimod 1980 blev »Free Mandela«-kampagnen en politisk og moralsk verdensomspændende bevægelse, og presset på det sydafrikanske regime voksede, de internationale økonomiske sanktioner mod landet blev intensiveret, alt imens oprørsvolden syntes at være på vej helt ud af kontrol.

Indtil den dag i begyndelsen af februar 1990, da den sidste hvide præsident, F.W. de Klerk, tog ordet i parlamentet, annullerede forbuddet mod ANC og benådede Mandela. Betingelsesløst.

Mandelas største bedrift som menneske – og afledt deraf også som politiker – var måske, at han aldrig blev bitter. Eller vred. Eller hævngerrig.

Da Nelson Mandela den 11. februar 1990 vandrede ud fra fængslet, ulasteligt klædt i jakkesæt under en knitrende blå, sydafrikansk sensommerhimmel, var det ikke en truende figur, der kom gående med sin hustru i hånden. Med ansigtet i de karakteristiske, mildt smilende folder trådte han ud af fængselsporten, nu 71 år gammel og med den ældre mands grånende hår og lidt stive gang.

Dele af landets hvide befolkning deltog i jublen, der mødte Mandela. Andre så på i frygt. Mange forventede en art »de lange knives nat«. Et hævnens blodbad, hvor ingen hvid ville undslippe. Det afrikanske kontinent har immervæk lagt jord til utænkelige grusomheder både før og siden, og man ville næsten kunne forstå, hvis Nelson Mandela havde fantaseret om sådanne scener i de sammenlagt 10.000 nætter, han havde ligget på sin tynde sivmåtte og stirret op i fængselsloftet.

For var han ikke vred? Følte han ikke uendeligt had mod sine fjender, spurgte den tidligere amerikanske præsident, Bill Clinton, ham engang.

»Selvfølgelig,« svarede Mandela. »De holdt mig fanget så længe. Jeg blev misbrugt. Jeg så ikke mine børn vokse op. Jeg mistede de bedste år af mit liv. Jeg var vred. Og jeg var bange, for jeg havde været ufri i så mange år. Men da indså jeg, at hvis jeg gik ud gennem porten og stadig hadede dem, ville de stadig have mig i deres fangenskab. Jeg ønskede at være fri. Så jeg gav slip på hadet.«

Mennesker elsker symboler. Nuancer er straks sværere. I dag, på en generations afstand af de komplicerede forhandlinger i start-1990erne og midt i en verdensomspændende sorg over Mandelas død, bliver nuancerne ikke ligefrem tydeligere. Faktum er, at intet i overgangen fra hvidt herredømme til frie, demokratiske valg og indsættelse af Nelson Mandela som præsident i 1994, var sort-hvidt, om man så må sige.

Der var hvide, der havde kæmpet side om side med ANC og andre sorte organisationer – og havde betalt en høj pris herfor. Der var sorte sydafrikanere, der havde levet fedt på andre sortes bekostning. Der var frygt, skævheder, korruption, torturtogter og interne dødelige opgør hos såvel sorte som hvide. Udbredt fattigdom og barbarisk kriminalitet forkrøblede samfundet. Selv den internationalt enestående Sandhedskommission, der frem til 2001 kortlagde apartheidtidens forbrydelser, havde sine tvivlsomme stunder. Og der var en personlig pris at betale for Nelson Mandela, der med årene måtte lade sig skille fra Winnie, som han trods tre årtiers parforhold aldrig nåede at have et reelt samliv med.

Når Sydafrika alligevel lykkedes med en fredelig vandring fra apartheid til frihed, skal en stor del af årsagen findes i Mandelas person, vilje, karisma, filosofi og charme. Han var, vidste han, blot et menneske. Et halvgammelt og fængselsslidt et af slagsen, endda. Men han forstod sin rolle og sit ansvar som det lysende eksempel, sydafrikanerne spejdede efter i en på en gang håbefuld og frygtsom tid. Han måtte, tynget af sit historiske ansvar, blive mere end menneskelig.

Mandelas ven, Richard Stengel, har fortalt, hvordan han og Mandela engang hang over Sydafrikas Natal-provins i et lille propelfly, da Mandela roligt vendte sig mod ham, pegede ud ad vinduet og sagde: »Måske skulle du informere piloten om, at propellen ikke virker.« Richard Stengel gik i panik, og piloten sørgede for ambulancer og skum på landingsbanen. Mandela læste bare videre i sin avis. Men da flyet var landet i god behold, og de to venner kom ind i lufthavnsbygningen, udbrød Mandela et »mand, hvor var jeg bange deroppe!«»Det var en åbenbaring for mig,« skrev Stengel senere: »Mod handler ikke om ikke at være bange. Mod handler om ikke at vise det, selv når man er skræmt fra vid og sans. Jeg fik mod, fordi han lod, som om han ikke var bange. Det var, hvad han gjorde hele sit liv.«

Mandela indgød sine omgivelser tro på freden og forsoningen ved selv at tro. Han lagde en dæmper på nationens dæmoner ved at bekæmpe sine egne. Når selv han kunne tilgive og række hånden frem mod sine bødler, måtte nationen følge hans eksempel.

Mange har frygtet den dag, da Mandela ikke længere eksisterer til at holde sammen på »regnbuenationen«. Vil succesen kollapse? Vil gammelt had og nag boble op til overfladen?

Formentlig ikke. For Sydafrika har det været en lykke, at »Madiba«, som Mandela kærligt bliver kaldt i sit hjemland, har været så sejlivet. Det er 14 år siden, han gik af som præsident, og ni år siden han trak sig helt fra offentligheden og sine mange velgørenhedsaktiviteter. En generation, der slet ikke husker apartheidtiden, er vokset op, og Mandelas konkrete politiske betydning har i de senere år været ikke-eksisterende. Det er, som om han allerede før sin død gik den vej, som er få levende forundt; fra forbillede til ikon, fra almindelig dødelig til udødelig.

Selv omfavnede og forstod han den næppe altid, den status. Han var et menneske med fejl. Skrøbelig og svag mod slutningen, bevidst om, at hans livsvalg havde kostet ham ægteskaber og kontakt til sine børn og børnebørn, at han havde plejet ukloge venskaber, og at mennesker havde mistet livet i hans navn. Han var forfængelig og tøjglad, pressebevidst til fingerspidserne, stædig og i besiddelse af et iltert temperament. Da han som præsident var allermest hyldet, elsket og idoliseret, måske en af klodens kendteste mænd, var han allermest ensom.

Men vigtigst af alt; han forstod, at hans mission – en verden, hvor alle mennesker er frie fra enhver tænkelig restriktion eller frygt – trods omverdenens tiljublen og kanonisering af hans person endnu ikke var opnået. Han havde, skrev han i slutningen af sin selvbiografi, blot taget de første skridt:

»Jeg har taget mig et øjeblik her for at hvile, for at stjæle mig til et blik på det vidunderlige landskab, der omgiver mig, for at se tilbage på den lange vej, jeg er gået. Men jeg kan blot hvile et øjeblik, for med frihed kommer ansvar, og jeg vover ikke at dvæle. Min lange vandring er endnu ikke slut.«

Men Sydafrika og resten af verden må nu slippe Rolihlahlas hånd, der var så tryg at holde i på vejen. Vinke vemodigt og sige tak.

Nelson Mandelas sidste vandring er begyndt. Friheden venter.