Forleden var jeg på en hyggelig rundvisningstur i miljøerne omkring Folkets Hus, Bumzen og Ungdomshuset i Nordvestkvarteret. Udenfor Ungdomshuset stod der et skilt med stedets fem grundregler: Ingen racisme, ingen sexisme, ingen homofobi, ingen heterosexisme, ingen vold, ingen stoffer. Svært at være uenig. Bortset fra et enkelt ord, som jeg tillod mig at studse højlydt over: »heterosexisme«.

Henrik Højlund Fold sammen Læs mere Læs mere

Det handler om at forstå, at heteroseksualitet ikke accepteres som norm, fordi det derved taler magtens sprog, fik jeg at vide. Hvortil jeg blandt andet svarede, at jeg da håbede, at jeg kunne træde indenfor med en modsat opfattelse af sagen og tale frit og åbent om det, hvis det skulle komme dertil – som en del af åndsfriheden i dette land. Svaret var, at jeg nok burde holde meget lav profil med idéen om, at heteroseksualitet repræsenterer normen og normaliteten.

Det gav mig associationer til en konference i København, jeg var til for nylig. Sammen med 150 andre mennesker lyttede jeg til en svensker ved navn Olof Edsinger. Han har skrevet en yderst tankevækkende bog med titlen (oversat til dansk) »Når minoriteten tager majoriteten som gidsel«. Bogen er ikke bare tankevækkende. Den er skræmmende. For den handler om svenske tilstande i forhold til den meget omtalte og omdiskuterede queer-ideologi. Ideologien som den magtfulde danske organisation LGBT mere og mere inkorporerer som en del af sit virke.

Ideologien går i al korthed ud på, at mennesker kan være udstyret med alle mulige andre slags køn end de traditionelle »mand« og »kvinde«. Der kan være tale om helt op til 60-70 forskellige køn. Mennesket er det køn, det føler, det er, og kønsidentiteten kan i øvrigt skifte. Den er alt i alt flydende.

Skræmmende undertone

Den virkeligt skræmmende undertone i queer-ideologien er dens tætte forbundethed med en mere generel normkritik.

To svenske professorer i henholdsvis genetik og pædagogik, Lena Martinsson og Eva Reimer, skriver i en bog rettet mod skoleverdenen: »Når noget udskilles som normalt og selvfølgeligt på andres bekostning, er det en magthandling.«

Med andre ord: Vi skal afskaffe al tale om »normalt« og »unormalt«. Således er der ingen seksuel orientering, der må betragtes som mere normal end andre. Deraf begrebet »cis-kønnet«, som omhandler enhver, der ligeud betragter sig som mand eller kvinde. Hvilket som bekendt den overvældende største del af befolkningen gør. Også vi må nu have en særbetegnelse sat på os, for betegnelsen »mand« og »kvinde« giver alt for meget forkørselsret til den traditionelle normalitetstænkning omkring køn. Nej, vi er ikke længere mænd eller kvinder, vi er også noget særligt, ligesom de 65 andre kønsmuligheder. Også selvom vi udgør minimum 98 procent af befolkningen. Vi er dette helt særlige »cis-kønnede«.

I en ny svensk læreplan hedder det, at man på børnehave- og 0. klasse-niveau »skal modvirke traditionelle kønsmønstre og kønsroller«. Edsinger har givet en række eksempler på, hvordan man i visse skoler og børnehaver i Sverige meget kontant forsøger at vige udenom enhver kønsbestemmelse af barnet, enhver tendens til at medvirke til at bekræfte barnet i dets umiddelbare følelse af at være enten dreng eller pige. Det handler om noget sprogligt. I stedet for »han« og »hun« bruges »hen«. I stedet for far og mor tales der om forældre eller foresatte. Hvis der planlægges aktiviteter i henholdsvis drenge- og pigegruppe bør man være yderst bevidst om, at aktiviteterne ikke bekræfter den traditionelle tvekønnethed. Toiletter på institutionerne skal være kønsneutrale. Og så videre.

Modarbejdelsen af normalitetsforestillinger gælder også andre forhold. F.eks. arbejdes der i Sverige for, at man skal tale om »funktionsvariation«, når der er tale om handicappede. Ikke engang »funktionsreduktion« må bruges.

Begrebet tolerance bliver hermed også problematisk, for det forudsætter normalitet versus unormalitet. Men unormalitetsbegrebet skal udraderes, og dermed også tolerancen. For vi er jo alle lige. Lige normale.

En konsekvens af dette er, at alle relationer seksualiseres. For ingen kan regne deres egen kønsidentitet for sikker. Den er jo skiftende og flydende. Muligheden for at finde hvile i et stabilt og sammenhængende jeg er ikke til stede. Og heller ikke ønskelig. Derfor kan f.eks. en dreng heller ikke være sikker på, at relationen til en drengeven er uden seksuelle undertoner.

Og netop det med et stabilt og sammenhængende jeg er yderligere et skræmmende moment i det hele. Bag ved normalitets-opløsningen finder man nemlig den idé, at intet menneske besidder en fast og sammenhængende identitet. I en udbredt svensk pædagogisk vejledningsbog tales der om flydende identitet som det naturlige mål. Vores identitet »bygger på en forenklet og fordomsfuld idé om et stabilt og sammenhængende jeg«, kan man læse i bogen.

Af ovennævnte skulle det fremgå ret klart, hvad der menes med, at »minoriteten tager majoriteten som gidsel«.

Minoriteten i LGBT- og queer-miljøet stiler målrettet mod at få majoritetens umiddelbare oplevelse af virkeligheden til at indrette sig efter minoritetens virkelighedsopfattelse.

Man tror, det er løgn

Det blev vældig klart for mig, da jeg for første gang oplevede Copenhagen Pride på tætteste hold. København synes at overgive sig en masse til regnbueideologien. Alt fra Det Kongelige Teater til den mindste butik i indre by var klædt i regnbuens farver. Jeg blev fortalt, at næppe én butik vovede at undlade regnbuesymbolet i en eller anden form. Alle var taget som gidsler af minoriteten.

»Jeg øjner dog et lille håb. Virkeligheden har det med at slå igennem. Også kønsvirkeligheden. At det f.eks. kun er kvinder, der bliver gravide. At køn først og sidst afgøres af med eller uden den lille tap.«

Og minsandten om ikke politikere her til lands én efter én begynder at falde for dele af ideologiens fremmarch. Den borgerlige minister, Eva Kjer Hansen, udtrykte for ikke længe siden sympati med tanken om muligt juridisk kønsskift for børn ned til seks års-alderen. Man tror, det er løgn. Men det er det ikke. Ligeså lidt som den nyligt fremkomne historie om en kvinde her til lands, der er gravid, men da hun har foretaget juridisk kønsskift, vil hun betragtes som en gravid mand.

Hvordan er det kommet så vidt? For ti år siden ville de allerfleste have anset tanken for absurd. For 20 år siden ville man slet ikke gide høre på den slags sludder. Men nu.

Jeg øjner dog et lille håb. Virkeligheden har det med at slå igennem. Også kønsvirkeligheden. At det f.eks. kun er kvinder, der bliver gravide. At køn først og sidst afgøres af med eller uden den lille tap.

I 1982 sagde LO-formand Thomas Nielsen: »Vi har sejret ad Helvede til«. Udtrykket var vist positivt ment, som et slags triumferende udråb. Men udtrykket har også fået en anvendelse, der går i en anden retning. Man kan sejre ad H til på en sådan måde, at man har overspillet sine kort, så sejren til sidst bliver til et nederlag.

Jeg tænker af og til på, om det er det, der er i færd med at ske for LGBT og deres flirt med queer-ideologien. Deres forsøg på at afskaffe flertallets fornemmelse for det normale kan ende med, at de taber alt på gulvet. Folk får simpelthen nok. Folk reagerer mod absurditeten i opgøret med den normalitet, som enhver kan se med sine øjne, og som desuden banal biologi til enhver tid kan bekræfte.

I så henseende var det interessant at læse et interview i Weekendavisen med Karen M. Larsen for ikke så længe siden. Hun har i mange år været en meget tydelig røst for homoseksuelles rettigheder i samfundet. Men nu har hun fået nok af LGBTs flirt med det totale kønsopgør.

Ligeledes reagerer radikale feminister efterhånden også på det samme. Deres kamp for kvinders rettigheder går jo imod queer-ideologiens kønsopløsning. I queer-ideologien er der jo ikke et særligt kvindekøn at tage hensyn til.

Jeg hører til dem, der kun vil glæde mig, hvis den nye, virkelighedsopløsende ideologi er ved at sejre ad H til. Sådan at man f.eks. også kan bevæge sig ind i Ungdomshuset og føle sig fri til at sige sin mening højt uden frygt for minoritetens tilfangetagelse af majoriteten.