Mens vi danskere her i sommer har været optaget af bestræbelserne på gennem reformer at bevare de centrale dele af vores velfærdssamfund, har enkelte medier haft overskud til også at beskæftige sig med, hvordan det egentlig går hos vort svenske broderfolk, hvis velfærdsmodel vi stort set har kopieret siden 1930erne. De allerfleste af disse omtaler har lagt hovedvægten – eller hele vægten – på, at uligheden i Sverige på det seneste har været stigende, og på de uheldige konsekvenser af denne udvikling.

Hvis man vil grave lidt dybere i problemstillingen om status i 2013 for den svenske velfærdsmodel, bør man huske på, at i 1970erne så de svenske socialdemokraters leder Olof Palme og store dele af de svenske meningsdannere i øvrigt fremtiden som bestemt af, at Sverige skulle udvikle sig som et socialistisk land. Den endelige model måtte udvikles gradvis, men allerede i årene omkring 1990 var den offentlige sektor kommet til at udgøre, hvad der svarede til 70 procent af bruttonationalproduktet. Samtidig var skattetrykket og omfordelingen af indkomster øget betragteligt.

Til de svenske meningsdanneres forbavselse var reallønnen samtidig holdt op med at stige, og i 1990 var Sverige på skalaen for europæiske landes levestandard gledet fra toppen ned på Italiens niveau. De internationale finansmarkeder var mindre overraskede end meningsdannerne over, at 1970ernes og 1980ernes vidtgående fjernelse af økonomiske incitamenter – og det vil jo sige folks økonomiske tilskyndelse til at arbejde, uddanne sig og løbe risikoen ved at investere – kunne gå hen og få konsekvenser. Da de svenske politikere i ret lang tid holdt sig tilbage fra at reagere på problemerne, mistede finansmarkederne tilliden til den svenske krone. Denne krise synliggjorde det svenske samfunds problemer først i 1990erne i en sådan grad, at begge politiske fløje nu vovede at begynde at overveje helt basale ændringer i den svenske samfundsmodel.

Det gjaldt den borgerlige regering Carl Bildt, som nedsatte den såkaldte Ekonomikommission under ledelse af professor Asser Lindbeck. Kommissionen, hvis arbejde netop her i foråret er blevet grundigt belyst og debatteret i det svenske økonomtidsskrift Ekonomisk Debatt, foreslog konkret en række tiltag i retning af større statsfinansiel disciplin, og helt generelt en vidtgående tilbagepresning af den offentlige sektors rolle til fordel for markedskræfterne: Man burde nærme sig til den såkaldte »arbejdslinje i velfærdspolitikken«, hvor man betalte folk for at arbejde – ikke for at lade være.

Også det socialdemokratiske Sverige lod nu – som det engelske tidsskrift The Economist har formuleret det – Stockholms gader flyde med blodet fra partiets hellige køer. Det kostede, som for socialdemokraterne herhjemme to tiår senere, stor uro i baglandet. I første omgang vandt baglandet ganske vist, bl.a. på grund af medieverdenens ivrige opbakning til kritikken. Især finansminister Kjell-Olof Feldts tilslutning til »arbejdslinjen« – skarpt og pædagogisk formuleret i bogen »Rädda velfærdsstaten« fra 1994 – førte til hans afgang fra alle tillidsposter i partiet.

Men da Göran Persson fra 1994 til 2006 var socialdemokratisk statsminister, gennemførte han en række love, som bl.a. var inspireret af Feldts synspunkter og af Ekonomikommissionens øvrige forslag. Når Perssons reformvilje blev kritiseret af folk i partiets bagland, fik de besked om, at »svenskarna inte kunnat vara fria så länge de satt i knäet på finansvalparna på Wall Street«. Den nuværende borgerlige regering med statsminister Fredrik Reinfeldt og finansminister Anders Borg har fastholdt og styrket den dobbelte målsætning om finanspolitisk disciplin og en velfærdspolitik baseret på »arbejdslinjen«. Det er dels sket gennem arbejdsmarkedsreformer og gunstige fradragsregler for husholdningernes køb af håndværksarbejde, dels gennem yderligere skattereformer, bl.a. med betydelige beskæftigelsesfradrag. Gennem de seneste 20 år er det svenske skattetryk blevet reduceret fra 56 til 46 procent, samtidig med at de svenske lønninger er steget langsommere med meget kontante fordele for den svenske konkurrenceevne.

Tilgangen til og niveauet for en række velfærdsydelser er blevet sænket. Ifølge Nordisk Socialstatistisk Kommittés tal for grundydelsen i socialhjælp får den svenske enlige forsørger med ét barn nu kun godt halvdelen af det beløb, en dansker i samme situation ville få. De svenske dagpengeperioder er kortere, og SU-satserne lavere end hos os. Alt i alt modtager 22 procent af danskerne i den erhvervsaktive alder offentlig overførselsindkomst, mens andelen i Sverige nu kun er 15 procent. Havde vi haft svenskernes lavere andel, ville vi have haft omkring en kvart million færre danskere på offentlig forsørgelse. De nyeste årsrapporter om Sverige fra de rige landes samarbejdsorganisation OECD konstaterer da også, at »de svenske reformer siden 1990erne kraftigt har øget beskæftigelsen«.

Svenskernes sænkning af skatter og overførselsindkomster har øget uligheden i indkomsterne, som det altså er blevet bemærket af danske medier. Det, der i disse beretninger overses, er, at ændringen i ulighed er meget beskeden, og at ændringen er et led i en bevidst politik med henblik på at få Sveriges levestandard løftet tilbage til toppen af den europæiske skala.

Uligheden måles normalt med den såkaldte Gini-koefficient, som i de senere år har været svagt stigende både hos os og især hos svenskerne. I gennemsnit for det sidste tiår har koefficienten ligget på 24 i Danmark, mens den svenske koefficient nu er 26. Levestandarden, som OECD måler den i organisationens Statistical Extracts, er gennem dette tiår steget med knap to procent hos os. Svenskernes levestandard er øget med knap 17 procent.

Så når en svensker med lav indkomst i dag har tabt et beløb på stigningen i ulighed, har han eller hun ligesom alle andre svenskere samtidig fået en endnu større stigning i indkomsten på grund af den økonomiske vækst. Den svage forøgelse af den svenske ulighed har altså også for svenskere med lave indkomster været en rigtig god forretning.

Der kan være grund til at minde om, at dette resultat strider markant mod disse års argumentation i Danmark for, at en høj grad af lighed i sig selv skaber store stigninger i levestandarden. Beregningerne er typisk baseret på grupper af lande med meget forskelligt udviklingsniveau og i øvrigt normalt med en gruppeafgrænsning, som ser helt bort fra de daværende kommunistiske lande.

Disse lande havde jo en høj grad af lighed og en stærkt aftagende stigning i levestandarden, indtil de i 1980erne simpelthen brød sammen, netop fordi den høje grad af lighed havde bremset den økonomiske vækst. Undtagelsen var Kina, der fra 1980erne lod uligheden vokse, og siden da som bekendt har haft voldsom fremgang i levefoden.

Samler man analysen af sammenhængen mellem lighed og vækst om grupper af lande, der ligner hinanden – som de nordeuropæiske – og holder sig til nutiden, er der ingen tegn på, at større lighed skulle fremme høj levestandard. Ikke bare Sverige, men alle vore øvrige nabolande, har gennem det seneste tiår gennemsnitlig haft lidt højere ulighed end vi – nemlig mellem 26 og 34 i Gini-koefficient. Danmark havde som nævnt med en så beskeden koefficient som 24 kun knap to procents fremgang i levestandarden. For alle vore nabolande under ét var fremgangen gennemsnitlig på lidt over ti procent.

De nævnte danske iagttagelser omkring udviklingen i uligheden i vore nabolande synes altså primært at være et problem for mennesker, der prioriterer tilvante politiske holdninger højere end befolkningens faktiske levevilkår.