Der er ikke noget så hyggeligt som en weekend i sommerhus med vennerne. Om aftenen samles vi omkring pejsen og diskuterer politik. Et fast tilbagevendende tema er populismens skræmmende fremvækst, selv i dette verdens lykkeligste land.

Hvordan er det muligt, at så mange af vores landsmænd, som selv har alt, kan være så kyniske og egoistiske, at de uden anfægtelse lader migranter drukne i Middelhavet, blive dræbt af bomber eller snigskytter eller massevoldtaget af kriminelle bander, frem for at tilbyde disse stakler beskyttelse og dele bare en smule af vores enorme velstand, i det mindste indtil de kan vende sikkert hjem?

Ikke engang børnene finder nåde for disse umenneskers blik. Hvordan kan man kræve grænserne lukket for et barn på 12 år, som har mistet sine forældre i krig, og som med stor sikkerhed ville være blevet tvangsrekrutteret som børnesoldat, hvis ikke han var flygtet over hals og hoved? Hvis vi lukker grænsen for ham, hvor skal han da gå hen – tilbage til den visse død?

Som aftenen skrider frem, vokser empatien for de udstødte og foragten for vores chauvinistiske landsmænd, i takt med at flaskerne tømmes. Jeg elsker virkelig disse aftener i sommerhuset. Bagefter føler jeg mig som et endnu bedre menneske. Det er som om, mit liv får et lille ekstra skud mening.

Læs også Højrepopulisme ikke kun et politisk problembarn

Sidste uge var vi så en flok kolleger i byen efter arbejde. Jeg faldt i snak med en, som jeg kun kender perifert. Efter en øl eller to var jeg kry nok til at bevæge mig ind på mit yndlingsemne: populismen. Jeg fortalte ham om, hvordan jeg skammer mig over at være dansker, når jeg møder udlændinge. Jeg luftede min bekymring over debattonen, der er i frit fald, og om hvor skræmmende det er at se på, hvordan vores nuværende efter-krisetid ligner Tyskland efter første verdenskrig.

Set ned på af eliten

Jeg havde været så optaget af min enetale, at jeg slet ikke havde bemærket, hvordan kollegaens ansigt fortrak sig. Havde jeg bemærket det tidligere, var samtalen måske ikke blevet så animeret. Talen ved baren forstummede, da min ellers så skikkelige kollega kørte sig selv op i en spiral af vrede og frustration.

Jeg skulle bare vide, hvor træt han var af altid at blive set ned på af denne ’elite’ med sit på det tørre. Han var da lige så berørt af al den nød og elendighed, han fik kastet i hovedet, når han åbnede fjernsynet, som nogen anden.

Men var det hans og hans families skyld, at syrerne slår hinanden ihjel på stadig mere bestialske måder, eller at korrupte generaler i Afrika stjæler brødet ud af munden på de fattige? Efterhånden er hverdagen blevet et helvede i kvarteret, hvor han bor med sin familie, omgivet af kriminelle bander og radikale islamister.

Og hvem har nogensinde spurgt ham og hans familie, om de syntes, det var ok, at de skulle blive et mindretal i deres eget kvarter.

Jeg var totalt paf og anede ikke, hvad jeg skulle svare, men fik mumlet et eller andet afrundende, drak ud og forlod selskabet.

Aftenens snak satte en masse tanker i gang: Det er som om, vi ikke kan finde ud af at holde med mere end én part ad gangen. Dem eller os. Hvad der på sin vis er endnu værre: Med al min empati for de flygtninge, der søger beskyttelse hos os, har jeg i praksis lukket øjnene for det enorme flertal af nødlidende, som end ikke har råd til at drømme om at flygte nogen steder hen, men som helt er henvist til den hjælp og støtte, der måtte komme til dem.

Det koster ca. 200.000 kr. at køre et barn gennem folkeskolen frem til 9. klasse. Hun skal også have tag over hovedet og noget at spise. Jeg kender ikke den samlede udgift, vi investerer i at modtage og integrere en flygtning.

Men det kræver ikke nogen stor regnemaskine at regne ud, at de samme penge kunne sikre et minimum af beskyttelse og uddannelse til en masse mennesker, der er strandet i en ussel flygtningelejr i et nærområde.

Kamp fra sommerhuset

Jeg er erklæret venstreorienteret, og jeg har ivrigt støttet kampen for solidaritet med de nødlidende i eller på vej til Danmark. Mit engagement har ganske vist ikke manifesteret sig mange andre steder end i mit sommerhus sammen med vennerne, men jeg har virkelig været optaget af sagen. Det er uden tvivl den sag, der har optaget mig allermest de sidste 20 år.

Måske mine venner og jeg har været lige så snæversynede som vores politiske modstandere, ja ligefrem forblændede. De har på deres side perfektioneret den kunst at producere byge efter byge af mere eller mindre symbolske stramninger, som de ved, bringer os helt op i det røde felt.

Vi hopper i fælden med samlede ben – hver gang, og vores magtesløshed og politiske irrelevans bliver igen og igen udstillet for alverden.

I den senere tid har den rød-grønne humanistiske fløj i varierende grad besindet sig og erkendt, at prisen for at fortsætte den hidtidige kurs er blevet for høj. Med halen mellem benene føjer vi højrefløjens krav om flere stramninger.

Men den bagvedliggende overbevisning fortoner sig. Den engang så visionære og selvtilfredse venstrefløj er reduceret til en våd hund, der med blikket slået ned tørrer poterne af på måtten, inden den lusker ind og lægger sig i sin kurv.

Jeg har sat mig for at skrue ned for min empati med den ene eller den anden gruppe af nødlidende og gentænke min og mit lands plads i den brogede verden. Jeg er nået til den erkendelse, at Danmark, så vel som alle andre nationer, har som første og vigtigste – men langt fra eneste – opgave at passe på os selv.

Vi er nået til toppen af lykkebarometeret i slipstrømmen af generationers kamp for tryghed, lighed og gensidig tillid. Den position giver os et overskud til at gøre verden til et bedre sted at være.

Frem til 2001 struttede vi af dette overskud, mens vi satte nye dagsordener i FN, gik i front med udviklingssamarbejde og brød nye grænser for grøn omstilling. Selv efter års borgerlig tilbagerulning kendes Danmark stadig verden over som et land, der viser vejen.

Jeg kan ikke frigøre mig fra tanken, at hvis nu vi på venstrefløjen allerede for 15 år siden havde erkendt, at international solidaritet først og fremmest skal udspille sig der, hvor problemerne skabes, og at immigration er et meget mangelfuldt instrument til formålet, kunne vi være nået meget længere med at skabe udvikling i Europas randområder.

Vi kunne – i samarbejde med ligesindede i Europa og andre steder –have gjort meget mere for at hjælpe fejlslagne stater i Afrika med selv at beskytte deres befolkninger gennem bedre regeringsførelse. Og vi kunne have fastholdt og bestyrket vores førertrøje i kampen mod klimaforandringer, som i en ikke fjern fremtid bliver den allerstørste kilde til nød og konflikt.

Måske kunne vi have begrænset den politiske højredrejning, som har forvandlet visionerne om en fælles fremtid til en smålig mere-til-mig mentalitet. Måske der slet ikke ville have været plads til partier som Dansk Folkeparti og Nye Borgerlige? Det er sådan nogle ting, jeg går og tænker over i disse dage.