Nyhedsstrømmen vælter mig omkuld. Jeg trækker mig ud på altanen. Her står verden fast. Jasminerne blomstrer, og solen bevæger sig altid fra venstre mod højre. I gråvejr kan jeg ikke se det.

En mand, der er religiøs og muslim skriver: »Kvinder er som diamanter, rubiner og safirer. De er ikke for enhver og skal skærmes.«

Medlemmer og støtter af Soldiers of Odin skriver på deres sider: »Der er ikke nogen, der skal røre VORES kvinder. Vi opretter patruljer, så VORES kvinder kan gå i fred på gaden.«

Min altan er på fem kvadratmeter. Træerne sner; om lidt må buskene vænne sig til kun at stå i grønt resten af sæsonen. En eller andens barn har tabt en rokketand.

»Jeg håber fandme, at du og dine børn bliver voldtaget af fem muslimske mænd,« lyder det i venstre øre. I højre øre brøles der:

»I er fucking klamme og tillader jeres kvinder at leve som ludere«.

Nede på gaden står en gruppe af dem, der angiveligt ønsker at voldtage. De har hættetrøjer og ghettoattitude.

Jeg spørger, om de har ild. De svarer høfligt, og vi ønsker hinanden en god aften. I Køln var hundreder af kvinder vist udsat for overgreb.

Fra mit faste holdepunkt bemærker jeg, at syrenerne er afblomstret. Det er egentlig en skam. Roserne står pænt.

En gammel elev sender en besked: »Hvad mener du egentlig om alt det med asylcentrene?«

Jeg vælger en diplomatisk løsning og svarer, at jeg ville ønske, at der ikke var krig, så der ikke var behov for et asylcenter.

Min gamle elev svarer: »Men de tror jo allerede, at de ejer det hele. Jeg er blevet stukket med en kniv«.

Jeg ved, at han har ret. Jeg ved, det er sådan, hvor han bor. Det fortæller jeg ham, og jeg nævner en række navne på mennesker, vi begge kender og siger:

»Dem er der aldrig noget pis med.«

Han giver mig ret. Vi har ret begge to.

Ingen af os råber racist, landsforræder, halalhippie, hættemåge, facist, venstreorienterede svin, væmligbo eller vantro. Vi påpeger ikke hinandens stavefejl. Det føles som en befrielse.

Umenneskeliggjort

I flygtningelejren lugter der af urin. Den flyder som en lille å fra toiletterne og hen mod træpallerne, der bliver brugt som seng. En mand er ikke tilfreds med de brugte sko, jeg fandt frem. Jeg kan høre det, fordi den flygtning, der hjælper med at oversætte, bruger engelske ord for at fortælle, at skoene er brugt.

Da lejren er tømt, ligger skoene tilbage. »De er utaknemmelige,« lyder det fra debatten i mit øre.

Et barn ligger slapt hen over skødet på sin mor. Der er ingen øjenkontakt. Jeg får lov til at tage ham og hans mor på hospitalet. Hun holder om mig, mens hun græder. Jeg giver hende rent tøj og bleer, og så græder hun endnu mere.

Alle flygtninge har et nummer på hånden. Jeg mærker, at mennesker ikke længere er mennesker. Heller ikke for mig. Jeg bliver flov og bange. Går ned på en café og bestiller espresso. Dobbelt.

I min nyhedsstrøm flyder det med døde børn. »Her er et lig af et barn, muslimer har dræbt og lagt foran de kristne forældres dør«.

I den samme nyhedsstrøm er der også børneofre for Vestens bombardementer. Dem, der poster det ene, poster aldrig det andet. De mødes i min strøm, og jeg deler det ikke.

Jeg skulle ikke have drukket kaffe. Vil prøve at holde mig til koffeinfri kaffe næste gang. Det er blevet mørkt, og jeg har igen glemt at tænde de gule lanterner. Det ser ellers så pænt ud og er så hyggeligt, når jeg får det gjort.

Husk at købe hønsetråd

Jeg har skrevet sammen med en ven. Han har nu været i Frankrig i syv måneder. Ansøgningen om opholdstilladelse går godt. Han fortæller, at hans eneste venner i Frankrig, bortset fra syrere, er fra Danmark. Han læser nyhederne og er lidt forvirret over dansk politik.

Han spørger, om der ikke er en meget stor modsætning mellem det danske folk og den danske regering. Blå blok er gået lidt tilbage. Jeg tror ikke, det handler om noget med flygtninge, så jeg ved ikke, hvad jeg skal svare den forvirrede syrer. Ikke noget kritisk i hvert fald. Det ville være landsforræderi. Lander på en blød mellemvare, og skriver noget generelt om stor splittelse i Folketinget og befolkningen.

Der er væddemål på Facebook om, hvilken muslimhistorie der vil blive ugens næste. Der har været noget med en svømmehal, seks piger i niqab og et ord, der begynder med N og slutter med eger, som nogen insisterer på at sige, og andre insisterer på ikke at sige. Dommerpanelet dømmer ’eger-historien ude. Den handler jo slet ikke om muslimer, og så tæller den ikke.

Børnene i gården spiller rundbold. En pige er klædt helt i sort. Sort tørklæde, sort lang trøje og sort kjole, der når ned til anklerne. På fødderne har hun gummisko. Jeg tænker, at det er en mærkelig kombination, bagefter tænker jeg, at det er noget mærkeligt noget at tænke.

Hun skyder og løber to befriere i træk. Så er stilen ligesom lagt for den kamp.

Jeg overvejer, om jeg ikke skulle købe noget hønsetråd til altanen. Det ville være pænt med blå klematis, der kunne vokse op langs siden. Hynden på den ene stol er revnet. Det må jeg se at få ordnet.

En kvinde har skrevet i en debat, at muslimerne bare skal have en kugle for panden. Den slags står der ofte i debatterne.

En eller anden har sendt beskeden videre til kvindens arbejdsgiver. Det har gjort hende vred, og hun spørger forarget, hvorfor hendes arbejdsplads skal involveres i det.

Hendes vrede gør mig glad. Når arbejdspladsen ikke må kende til hendes skriverier, så mener hun det nok ikke så alvorligt. I virkeligheden er det lige meget, om arbejdspladsen ved det eller ej. Den slags skriverier får alligevel altid kun konsekvenser for muslimske ungarbejdere.

Alle er meget bange for radikalisering. Det er noget, vi taler meget om, og om lidt kommer der en lov mod hadprædikanter.

I morgen er der flere muslimer, der skal skydes i debatterne. Det skal de hver eneste dag. Jeg er holdt op med at læse kommentarsporene.

I går fik jeg en afbudstid hos frisøren. Han var dygtig til at klippe, og vi talte om løst og fast. Lidt om melodi grand prix, kongehuset og Paradise Hotel.

Sikre emner, der ikke kan støde nogen. Da han satte papirstrimler i mit hår for at lave lyse striber, blev jeg pludselig bange for, at han skulle spørge om et eller andet med flygtninge.

Jeg drak den kaffe, han havde sat foran mig og spekulerede over, hvad jeg ville sige, hvis emnet kom op.

Det skulle være noget, der hverken kunne støde den ene eller anden vej, for min nye frisør klipper så pænt, og jeg vil gerne kunne komme igen en anden gang.

Jeg fandt ikke på noget fornuftigt at sige, men heldigvis spurgte han heller ikke. Jeg fik nummeret til salonen, så jeg altid kan ringe og bestille tid, når det skal være.

Min søn leger i gården. Han går den forkerte vej op ad rutsjebanen. Jeg lyder som en proletar, da jeg læner mig ud over altanen og råber til ham, at han skal stille sig i kø. Jeg vil gerne være proletar bare ikke sådan én, der råber fra altanen. Næste gang må jeg gå ned i gården i stedet.