Man kan iagttage undersøgelser uge for uge. Man kan følge Socialdemokraternes skæbne, som om spillet altid er åbent. Hvis bare man følger det tæt nok, er det spændende.

Men set i længere linjer er det for Socialdemokraterne gået stabilt tilbage over de seneste årtier i en kurve, som ligner en historisk tendens.

Fra 1950’erne og frem til starten i 1970’erne havde partiet omkring 70 mandater, som regel flere, enkelte gange færre. Gennem 1970’erne lå de lidt lavere, men stadig højt, mens partiet gennem 1980’erne havde omkring 55 mandater. Der var enkelte højdepunkter i 1990’erne, men siden er partiet gået tilbage ved hvert eneste valg. Gennem 2000’erne er mandattallet faldet til omkring 45.

For ti år siden forventede Socialdemokraterne 30 % af vælgerne, nu skal man glæde sig over 20 % i meningsmålinger.

Den systematiske tilbagegang er ikke udelukkende et dansk fænomen: Det samme ses i England, Tyskland og Sverige, der også har haft stærke socialdemokratier, som nu løbende bliver svagere og svagere.

Man kan altså hverken gøre Helle Thorning-Schmidt personlig ansvarlig for Socialdemokraternes deroute eller betragte den som et dansk fænomen.

Den socialdemokratiske statsminister har både den internationale tendens og sin egen historie imod sig.

Ny normal

Det, der længe blev set som undtagelsen for partiet, må erkendes som ny normaltilstand.

Bortset fra to korte afbrydelser var Socialdemokratiet ved magten i næsten tre årtier fra 1953 til 1981. Men de næste tredive år har de borgerlige regeret i to årtier og Socialdemokraterne kun i et.

Problemet for den siddende socialdemokratiske statsminister er, at hun bliver målt med målestokken fra storhedstiden, men regerer efter det lange fald.

Helle Thorning-Schmidt forventes at indtage scenen som den naturlige leder for landet i et parti, der naturligt er landets største. Men selv efter valgnederlaget er Venstre Danmarks største parti, og den forhenværende statsminister ses stadig som den naturlige leder. Socialdemokraternes problematik handler ikke kun om forholdet til vælgerne, men derimod om forandringer i produktionsforholdene.

Samfundsforskeren Jørn Loftager har bemærket, at vi har en tendens til at tage sammenhængen mellem økonomisk vækst og social retfærdighed for givet, fordi vi både blev rigere og ligere i årtierne fra Anden Verdenskrig og frem til 1970’erne. Det, der var godt for økonomien, var godt for solidariteten, og man kunne regne med, at nationaløkonomiske fremskridt førte til sociale fremskridt.

Men som Loftager pointerer, kan sammenhængen mellem økonomisk vækst og social retfærdighed meget vel være en historisk undtagelse. Vi kan i hvert fald konstatere, at væksten i verdens store økonomier i dag ikke fører til større lighed, men til stigende ulighed. Det har også været udviklingen herhjemme. De sektorer, der trækker den økonomiske vækst, trækker ikke de ledige ind på arbejdsmarkedet og de lavtlønnede op i levestandard.

Vi kan også registrere en anden udvikling: De reformer, der gennemføres af hensyn til økonomisk stabilitet og eventuel vækst, har flere sociale omkostninger end gevinster. Det gode for økonomien er ikke nødvendigvis det gode for alle borgere.

Akkurat den sammenhæng lovede regeringen Thorning-Schmidt at genskabe, da den annoncerede en skattereform, som både skulle sænke skatten på arbejde og sikre social balance. Og det var præcis den alliance mellem økonomisk vækst og social retfærdighed, som regeringens skattereform ikke leverede. Den partipolitiske konsekvens var logisk: Enhedslisten blev et oppositionsparti, og SF blev revet i stykker.

Siden har også den socialdemokratiske ledelse forsøgt formulere et nyt kompromis: Økonomisk omfordeling er ikke længere en hovedprioritet, som tre ministre skrev i en kronik i Politiken.

Det er ikke overførselsindkomsterne, som skal levere social retfærdighed i velfærdsstaten.

Det er velfærdsstatens institutioner, som skal levere fri og lige adgang til fælles ydelser. Universalismen ligger ikke længere i overførselsindkomsterne, men i institutionerne.

Nytårstalen

Statsminister Helle Thorning-Schmidts nytårstale var i det perspektiv interessant. Talen var en genfortælling af de sidste fyrre års krisepolitik i Danmark.

Moralen er, at vi har været gennem kriser før, men vi har formået at gøre de truende undergange til overgange til noget bedre. Vi har tradition for at bruge kriser til at genopfinde os selv.

Det sjove er, at de samme fyrre år også rummer hendes eget partis forfaldshistorie. Men det var ikke den sociale og økonomiske politik, statsministeren fremhævede i talen. Det var derimod venstrefløjens fortælling om kulturel frigørelse. Vi er blevet mere tolerante over for homoseksuelle, fraskilte og andre, som ikke lever efter den gamle borgerlige skabelon for kernefamilien.

Det kan godt være, at uligheden mellem arbejdstager og arbejdsløs er øget over de seneste årtier, men uligheden i anseelse mellem heteroseksuelle og homoseksuelle, familiefaren og den enlige mor er blevet mindre. Den økonomiske lighed er blevet mindre, men den kulturelle lighed er blevet større.

Det bliver på sin vis formlen for Helle Thorning-Schmidts socialdemokratiske regering i tiden efter socialdemokratismen: Hun er økonomisk borgerlig, men kulturelt venstreorienteret. Regeringen fører en blå økonomisk politik, men en rød værdipolitik: Regeringen indskrænker sociale rettigheder, men giver homoseksuelle ret til at blive gift i kirken, studerende ret til at gå til gruppeeksamen og nedlægger Integrationsministeriet.

Det er bare ikke formlen for et nyt socialdemokrati, det er Radikale Venstres profil.

Og for enhver socialdemokrat er det åbenlyst, at kampen for kulturel frihed starter i økonomien: Det, der i dag udfordrer den kulturelle frigørelse, er ikke mindst økonomiens allestedsnærværende og insisterende krav på omstilling og tilpasning.