Kronikk: Full gass for klima | Ulrik Eriksen

Ulrik Eriksen, skribent

9. juni 2016 18:43 Sist oppdatert 23. februar 2017

Ingar Storfjell

Teknologioptimistiske klimaorganisasjoner vil at byene våre fremdeles skal domineres av biler.

Kronikk

Dette er en kronikk. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Ta deg en spasertur eller sykkeltur gjennom byen og spør samtidig deg selv: Føler jeg meg verdsatt?

Tas det hensyn til at jeg representerer den viktigste, minst farlige, og mest økonomisk lønnsomme trafikkgruppen i Oslo?

Eller er upraktiske, utrygt trange og isdekkede fortau, langvarig venting på grønn mann, smale eller fraværende sykkelfelt mer regelen enn unntaket?

Bare en brøkdel av oss bruker bil i byen

Hvordan i all verden fikk bilen en så dominerende posisjon i byene våre? Hvorfor er det biler overalt når bare en liten brøkdel av oss bruker bil i byen?

Ulrik Eriksen Helge Hansen

Myke trafikanter har alltid hatt en svak forhandlingsposisjon. Til tross for sin dominerende rolle i bybildet har de aldri klart å konsolidere seg som maktfaktor, men i stedet støttet seg på andre og langt sterkere interessegrupper. Men slike allianser har ofte virket mot de myke trafikantenes interesser.

Kosmetiske enkeltelementer

Forsøk på å begrense bilens ødeleggende innvirkning på våre byer har alltid tatt form som kritikk av kosmetiske enkeltelementer.

Trafikksikkerhetsinteressenter har fordømt manglende sikring, som setebelte, kollisjonsputer, stålbjelker og nakkestøtter, og bedt om bedre separering av trafikkgrupper.

Astma og helseorganisasjoner har forsøksvis satt bilindustri og myndigheter til veggs for utslipp av NOx og svevestøv, og Støyforeningen har gjort oss oppmerksom på alt bråket firhjulinger produserer, og jobbet for støyskjerming og mer stillegående dekk og motorer.

Viktigst, sterkest og mest høylytt har imidlertid miljøbevegelsen vært. Med suksess og mer eller mindre substansielle resultater har de angrepet miljøutslippene fra bilen, først i form av kullos og bly, deretter CO2.

Bylivsødeleggende løfter

Alt dette er symptomer, ikke sykdom. Overflate, ikke eksistensielle utfordringer.

Fordi argumentasjonen til bilkritiserende interesseorganisasjoner hele tiden har fulgt en løsningsorientert og teknologisk logikk, har bilbransjen på magisk vis kunnet forvandle firhjulingens mest problematiske sider til et argument for å selge enda flere av dem. Slik har de gjort livet verre for gående og syklende i byene, ikke bedre.

Vil vi ha færre alvorlige bilulykker?

Da er løsningen å stimulere til økt salg av nye og mer trafikksikre biler, samt sette opp flere gjerder og barrièrer i gatebildet. Trygg Trafikk har i hele sin levetid stått last og brast med bilbransjen, som dessuten finansierer en stor del av driften og har vært rekrutteringsanstalt for ledelsen til organisasjonen.

Vil vi ha mindre utslipp?

Da må vi få fart på nybilsalget fordi ferske modeller slipper ut mindre enn gamle.

Vil vi ikke ha utslipp i det hele tatt?

Da må vi subsidiere den elektriske bilparken med milliarder slik at det selges flest mulig såkalte nullutslippsbiler. Ifølge klimaorganisasjonene og bilbransjen finnes det sogar snart en løsning som eliminerer alle ulykker, utslipp og køer. Selvkjørende biler er like om hjørnet!

I fremtiden er byene våre fylt av elektriske biler i konstant, datastyrt bevegelse. Det bylivsødeleggende løftet blir hjertelig omfavnet av både Bellona, Zero, Fremtiden i våre hender og Miljøpartiet De grønne.

Lydige og delvis betalte støttespillere

Bilbransjen har slik, med miljøorganisasjoner som lydige og delvis betalte støttespillere, bidratt til å sikre bybilismen som fenomen i Norge.

Mange elbilsjåfører tror at de gjør verden en tjeneste ved å bruke bilen sin i byen. Hvem kan egentlig klandre dem for det? Avgiftssystemet og miljøorganisasjonene klarer ikke å klappe dem hardt nok på skulderen for innsatsen.

Alle biler tar plass - mye plass

Det finnes ett grunnleggende problem som klimabevegelsens og bilbransjens løsninger bare forverrer. Hvert eneste moderne teknologiske vidunder som blir solgt, tar uunngåelig plass. Mye plass.

Hvert ekstra motoriserte kjøretøy gjør byene våre til mindre levelig steder.

Det minsker fremkommelighet for alle andre trafikkgrupper.

Det gjør det vanskeligere for barn å utfolde seg.

Det skaper støy og svevestøv.

Det skaper fedme og store veiutgifter.

60 år med massebilisme i by har lært oss én ting: Bilen fungerer ikke som urbant transportmiddel.

Hva kan gjøres?

Bilister må i hvert fall betale de faktiske kostnadene ved bilbruk i by, og disse må synliggjøres bedre.

Nylig fastslo grønn skattekommisjon at de eksterne kostnadene ved bruk av bil på langt nær gjenspeiles i avgiftene. Deres smarte fremlegg om å koble veiavgiften til hvor mange kilometer man faktisk kjører, har ingen partier eller klimaorganisasjoner våget å ta tak i.

Forslaget forsøker å løse et stort paradoks ved dagens bilpolitikk: Når myndighetene aktivt subsidierer og understøtter biler med lavt drivstofforbruk, blir kjøretøyene også nødvendigvis rimeligere i bruk og fører dermed til mer bruk.

Må gjøres mer kronglete å bruke bil

Vel så viktig er det like fullt å gjøre det enda mer kronglete å bruke bil i byen. Etablere flere enveisgater og blindveier, fjerne all gratis parkering, kutte antall p-plasser, og gjøre veibanene smalere.

Vi er vant til å tenke at mye av bilbruken vår er nødvendig, og i hvert fall langt mer bekvem og effektiv enn alternativene. Ifølge Reisevaneundersøkelsen er 40 prosent av alle reiser i Norge under 3 kilometer, og 60 prosent av disse foregår med bil. Selv i en kompakt by som Oslo gjøres 40 prosent av alle reiser med bil. Halvparten av disse reisene er under 5 kilometer.

For svært mange slike korte reiser ville det vært mer tidseffektivt å bruke sykkel.

Min påstand er at folk som i dag hevder de er helt avhengig av bil vil bli overrasket over hvor lite kjøretøyet har hjulpet dem.

Også håndverks- og varetransport på to hjul

Transportsykler og kollektivtransport er for langt de fleste en smartere og mer effektiv løsning. I København og Amsterdam er det mer og mer vanlig at både håndverks- og varetransport foregår med tohjulinger. Eldre fraktes rundt i romslige Christiania-sykler.

Kanskje er føttene og syklenes største problem at de er bygget på eldgammel og uhyre enkel teknologi? Hvordan er det mulig at noe så enkelt og så billig kan være løsningen for transport i by? Hele vårt verdensbilde og økonomiske system er bygget på en forventning om at verden blir bedre fordi teknologien blir bedre.

Shopper oss ut av problemene

Derfor tror vi instinktivt at en touchscreenstyrt Tesla er bedre enn en DBS-sykkel med tre gir, eller gåsko fra Ecco.

Derfor er det lettere for oss å tenke at selvkjørende biler med innebygget gyroskop er fremtiden, enn å forstå at et gyroskop allerede er innebygget i enhver sykkel på to hjul.

Som forsker Lars Risan har påvist i en analyse av norske miljøorganisasjoner, er klimakampen blitt apolitisert. Vi kan shoppe oss ut av problemene og samtidig sikre den økonomiske veksten. Det viktigste er å være løsningsorientert og optimistisk på vegne av fremtidens muligheter. Slik trenger vi ikke å ta noen vanskelige valg.

Og imens vokser bybilismen. I Oslo økte bilbruk med to prosent i fjor. Det er den høyeste årlige økningen siden tellingene ble etablert for 13 år siden.

Hvor fornøyd er Zero og Bellona med den utviklingen?

Kronikken er en kortversjon av en lengre artikkel kalt «Biltrettheten» om bybilisme i neste nummer av Samtiden nr 2 - 2016

Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter

Lyst til å skrive ? Les denne først: Seks tips til en Aftenposten-debattant