Han ble hatet i Drammen og fryst ut i Odd. Nå vil Mattias Andersson (33) bruke erfaringene til å bli Tippeligaens beste trener.

PORSGRUNN (Nettavisen): - Det var det største sviket, og det som ødela mest i min karriere, sier Mattias Andersson, svensken som var en av Tippeligaens største profiler før skadene kom.



Han tenker på en annen tid, på et annet sted.



Akkurat nå sitter den tidligere tippeligaprofilen på en kafé i Porsgrunn i Telemark, der han er tilbake i gamle trakter. Fra 2010 til 2013 spilte han i Odd, og etablerte flere gode vennskap i Grenland-distriktet. Nå er fotballskoene lagt på hylla, og familien Andersson har flyttet til Kristiansand der Mattias er hovedtrener og spillerutvikler for de nest beste spillerne i Start.



Denne helga er han tilbake i Porsgrunn, og møter samtidig Nettavisen for en prat om fremtiden.



Og fortiden.



Skademareritt. Elsket og hatet av samme klubb. Utfrysninger: Den 33 år gamle svensken sitter med erfaringer som han tror er gull verdt på veien videre mot målet:



En dag skal han bli hovedtrener i en norsk tippeligaklubb.

- Hadde selvfølgelig sagt ja

- For meg er det å bli Tippeliga-trener det eneste som teller. Det må ikke skje neste år, men det skal skje. Det er jeg fast bestemt på. Som alt annet i karrieren min.

- Hva ser du for deg? Hvilken klubb?

- Det er naturlig å tenke den jeg er i nå, Start. Men her er det viktig at du ikke skriver feil: det er ikke noe som må skje nå. Mons Ivar (Mjelde, trener i Start, red.an.) er en trener jeg har stor respekt for. Jeg kjenner mange trenere i både Tippeligaen og Allsvenskan, og Mons Ivar er kanskje den mest ydmyke og jordnære treneren jeg har truffet. Jeg vil ikke ta hans jobb. Det er viktig for meg. Jeg vil bli best, men det må ikke skje for fort.

- Men han har sagt at dette fort kan bli hans siste år i Start?

- Ja, han har sagt det.

- Du melder deg som kandidat til å overta?

- Hvis de hadde spurt meg, hadde jeg selvfølgelig svart ja.

«Et bombenedslag»

Men Start er ikke den eneste klubben Mattias Andersson kunne tenkt seg å ha hovedansvaret for. Han har vært innom andre klubber tidligere som han har rukket å bli glad i.

- Fredrikstad er en kul klubb som ligger nede, men med passion og lidenskap i byen. Jeg hadde opplevelser der på både godt og vondt. Men det vil alltid være en fotballby, og jeg kunne absolutt tenkt meg å trene dem, sier han, og fortsetter:

- Også hadde det vært sinnssykt kult å trene Godset.

MISTET CELTIC-DRØMMEN: Uten at Mattias Andersson visste noe om hva som skjedde, gikk det rykter om at han skulle bli solgt til Celtic fra Strømsgodset. Den overgangen satte skader en effektiv stopper for. Foto: William Fuglset (Nettavisen)

Han ler.



- Dette er et bombenedslag, sier han.



- Men du kan ikke være en som drømmer uten å ta noen muligheter.



Og han har rett: Mattias Andersson ved Strømsgodset-roret hadde virkelig vært et bombenedslag. For å forstå hvorfor, og hvorfor det er så viktig for ham å bli fotballtrener, trengs det å ta en gjennomgang av en mildt sagt innholdsrik fotballkarriere.

Mistet Celtic-drømmen

Mattias Andersson hadde allerede vært to sesonger i Raufoss da Strømsgodset hentet ham fra svenske Häcken i 2006. Den unge svensken ble en umiddelbar hit. I sin første sesong i Strømsgodset ble han toppscorer i 1. divisjon med 19 mål og fikk Kniksen-prisen som årets spiller i på nest øverste nivå i norsk fotball.



Under Dag-Eilev Fagermos lederskap slo svensken ut i full blomst, og i Tippeliga-comebacket året etterpå sto Andersson for både scoring og assist da Strømsgodset slo Odd 2-1 i første serierunde.



Så, i sjette serierunde, sto Rosenborg på Lerkendal for tur. Strømsgodset snudde 0-1 til 2-1, og alt så rosenrødt ut.



Men tre minutter før slutt røyk svensken korsbåndet.



- Da begynte skademarerittet, sier han.



- Ryktene var at jeg skulle bli solgt til Celtic noen dager etterpå. Jeg var så skuffet. Jeg husker jeg leste i Aftonbladet: «Andersson mister Celtic-drømmen». Men det var da jeg bestemte meg for ikke å synes synd på meg selv. Fra da av la jeg alltid en plan for hvordan jeg skulle komme meg tilbake.

Plapret til TV 2

Han kom seg tilbake, men skadene fortsatte å forfølge ham. Sommeren 2008 røyk han menisken. Da han var tilbake i spill røyk korsbåndet på nytt. Mattias mente at kunstgresset i Drammen hadde skylden for skadene. Det er han ikke like sikker på nå lenger, men den gangen ville han vekk. Til naturgress.



Samtidig satt Strømsgodset med økonomiske problemer, og da Fredrikstad kom på banen i august 2009 var det en vinn-vinn-situasjon.



- Jeg kom til en klubb med naturgress, og med en lang og god avtale. Godset fikk 3,15 millioner, hvilket er ganske mye for en spiller med to korsbåndskader på to år. Jeg tror de var ganske glade for det.

Strømsgodset-supporterne, imidlertid, så annerledes på det.

(Artikkelen fortsetter under bildet.)

HATET I DRAMMEN: Da han dro fra Godset til Fredrikstad, ble Mattias Andersson en hatet person i Drammen. Foto: William Fuglset (Nettavisen)

- Det som var komisk, var at det var viktig for Fredrikstad at avtalen var konfidensiell. Så gikk det to uker, det var kaos i klubben, og en i styret gikk til TV 2 og fortalte hvor mye Mattias Andersson kostet Fredrikstad. Han ga dem kontrakten som var så viktig å holde konfidensiell, forteller Mattias.



- Plutselig så jeg Davy Wathne på sporten fortelle hvor mye jeg tjente.



I Drammen, hvor Mattias fortsatt bodde, ble han stoppet på gata av folk som kalte ham grådig. Noen uker etter overgangen skulle Fredrikstad møtte nettopp Strømsgodset. I Drammen. Det var da Mattias Andersson opplevde det han mener ødela mer i hans karriere enn noe annet.

- Det som såret meg overlegent mest

- VG ville gjøre intervju med meg i Drammen, to dager før kamp. Vi sitter på en kafé og prater, tar noen bilder på torget. Journalisten spør meg hvordan magefølelsen er. Hvordan det kjennes å møte Strømsgodset. Jeg sier at det blir spesielt, men at jeg gleder meg til å møte gamle lagkamerater.



Dagen etter kjører han til trening i Fredrikstad. I garderoben møter Raymond Kvisvik ham, med dagens VG i hånda.



- Dette kan ikke være populært i Drammen, ler lagkompisen.



GOD SESONG: På totalt 28 tellende kamper scoret Mattias Andersson 17 mål i Fredrikstad-trøya. Her sammen med Ardian Gashi. Begge to endte til slutt opp i Odd. Foto: Linn Cathrin Olsen (NTB scanpix)

I VG-artikkelen er tittelen brettet ut over to sider. Om at Mattias Andersson gleder seg til å senke eks-klubben i Drammen.



- Da fikk jeg så sinnssykt vondt i magen. Jeg skjønte fort at dette ble kjempetrøbbel for meg. Det var jo langt ifra sant. Jeg var dritforbannet, og ringte opp journalisten. Fikk en skriftlig unnskyldning, men det hjalp lite. Hatet var allerede skapt, sier han.



- Det var det største sviket, og det som ødela mest i min karriere. Det er det som har såret meg overlegent mest, mer enn alle skader jeg har hatt. Da skjønte jeg hvilken makt mediene har.

- Glad jeg tok feil

Fredrikstad tapte kampen mot Strømsgodset. Mattias Andersson var ikke særlig høy i hatten da han gikk hjem til leiligheten i Drammen den kvelden.



- «Walk of Shame», ler han, for han kan le av det nå.



I tillegg maktet klubben å rykke ned til Adecco-ligaen, i kvalik mot erkerivalen Sarpsborg 08.



- Fra «Walk of Shame» i Drammen den kvelden, til «Wall of Shame» i Fredrikstad for alltid. Den høsten der ble ikke den beste.

- Men du sa til Drammens Tidende at overgangen til Fredrikstad var et steg opp?

- Ja, det sa jeg. Ut ifra en genuin tro som jeg hadde. Godset var mer eller mindre konkurs da jeg forlot dem, Fredrikstad hadde akkurat røket ut av Europa League-kvalifisering mot Lech Poznan. Men det er ikke noe problem for meg å si at jeg tok feil. Og det er ganske kult at jeg tok feil, for Godset har blitt en klubb som er et forbilde for de fleste norske klubber. Å ha så tette relasjoner i klubben, nå når alt har lagt seg, er jeg bare glad for, sier han.



- Folk tror at jeg er bitter på Strømsgodset, og motsatt. Men det stemmer ikke. Naturligvis er det supportere der som ikke er glad i meg. Men en klubb består ikke av enkeltpersoner. Den er større enn som så.

«Det ble min krig»

Det prinsippet ble viktig for ham noen år senere også. I Fredrikstad var Mattias Andersson klubbens best betalte spiller, men klubben fikk økonomiske problemer og ville kvitte seg med spilleren.

(Artikkelen fortsetter under bildet.)



TO SPESIELLE KLUBBER: Mattias Anderssons første Tippeliga-kamp var for Strømsgodset mot Odd på Marienlyst, i april 2007. Hans siste spark på en fotball i Tippeliga-sammenheng var for Odd mot Strømsgodset på Marienlyst, i september 2013. - Det er nesten komisk, sier han selv. Foto: Audun Braastad (NTB scanpix)

Dag-Eilev Fagermo, nå som Odd-trener, kom på banen og ville hente sin tidligere elev til Telemark.



I Odd, som i Fredrikstad, fikk klubben økonomisk trøbbel. Og i Odd, som i Fredrikstad, var Mattias den best betalte spilleren – om han bare hadde spilt, da.



For skademarerittet fortsatte.



Han hadde gått et helt år uten skader i Fredrikstad. Men i den fjerde kampen i Odd-trøya, høsten 2010, smalt det i kneet. Han måtte operere, var ute resten av sesongen, men kom seg i form til sesongstarten året etter.



ÅRETS SPILLER: Svensken ble kåret til årets spiller i Adecco-ligaen i 2006, i sin første sesong for Strømsgodset. Foto: Håkon Mosvold Larsen (NTB scanpix)

Så, i sjuende serierunde i 2011, spilte Odd mot Lillestrøm på Åråsen.



Ett minutt ut i kampen havnet Mattias i en takling. Smerten i kneet var ubeskrivelig.



- Alt som fantes i beinet bare sviktet. Den opplevelsen av smerte er det mest brutale jeg har opplevd, å ryke korsbåndet var ikke i nærheten. Det meste ble ødelagt. Da tenkte jeg ok, nå kan det være ferdig.

På bussen på vei hjem fra Åråsen, før kneet var sjekket, ga Mattias seg selv et løfte: Han skulle komme tilbake på fotballbanen én siste gang. Fullføre kontrakten i Odd. Så var han ferdig.



Legene ga beskjed om at han måtte legge opp, men Mattias nektet.



- Jeg var bestemt på én ting, at jeg skulle fullføre kontrakten og så legge opp. Ingen lege eller trener skulle bestemme når jeg var ferdig. Det ble min drivkraft. Det ble min krig.

Gråt om tilgivelse

Problemet var bare at Odd hadde gitt opp Andersson. Klubben ville få ham til å avbryte kontrakten. Og da Mattias nektet, ble han frosset ut av det gode selskap på Falkum.



- Da begynte en trist tid for Odd, for de begynte også å slite økonomisk, og jeg var klubbens best betalte spiller. De ville ha meg vekk. På en måte kan jeg forstå det, jeg har ikke noe problem med det. Men det var ikke det jeg hadde bestemt. Og jeg er sta.

Han vil ikke fortelle i detaljer om hva han opplevde i Odd, men at det ble brukt mange ulike metoder for å få ham ut av klubben.

Fakta - Aldri hatt noe elsk-hat-forhold ↓ Nettavisen har gjort Odd-trener Dag-Eilev Fagermo oppmerksom på Anderssons uttalelser om tiden i skiensklubben.

- Det er riktig at vi diskuterte andre løsninger med Mattias da han var skadet. Ikke bare fordi han var dyr, men fordi vi ville utnytte ressursene hans, sier Fagermo.

- Vi ville gjerne ha Mattias inn i trenergjerningen. Jeg har veldig tro på ham som trener. Han var en veldig god spiller, en kanonspiller for meg i Godset. Og så var han uheldig med skader her i Odd. Vi ville ha ham som trener for juniorlaget, men det ville han ikke. Det er det som er min oppfatning.

Fagermo har ingenting vondt å si om svensken.

- Jeg har aldri hatt noe elsk-hat-forhold til Mattias, jeg har alltid likt ham. Han var en ving som passet inn i 4-3-3-systemet i Odd. Og han er fotballklok. Derfor ville jeg også ha ham som trener her, sier Odd-treneren.

- Det jeg kan si, er at jeg ble kalt inn på kontoret til en høyt oppe i klubben den dagen jeg var tilbake fra skade. Han sa at han hadde forferdelig dårlig samvittighet for hvordan de hadde behandlet meg, og ba om tilgivelse. Så begynte han å gråte.

- Han begynte å gråte?

- Ja. Og da jeg satte meg i bilen etter det møtet, begynte jeg også å gråte.

- Hvorfor det?

- Jeg vet ikke. Det betydde vel mye for meg å få en unnskyldning. Jeg er en følelsesperson, jeg er det.

- Hva slags forhold har du til Dag-Eilev Fagermo i dag?



- Vi har alltid vært både venner og uvenner. Vi har sterke personligheter, begge to. Har vært ærlige mot hverandre, jeg har sagt ting som ikke skal på trykk. Som han har respekt for. Det ble nok et litt elsk-hat-forhold til slutt. Men nå er egentlig alt som var av bitterhet vekk, både fra hans og min side. Start 2 møtte Odd 2 til treningskamp før sesongen, da satt vi på hans kontor og pratet om gamle tider og tanker jeg har. Jeg vil si at vi er venner, og det vil nok han også, sier Andersson.



- Det du kan skrive, er at jeg hadde fantastiske lagkompiser i Odd. Hver dag møtte jeg lagkompiser som jeg var glad i, og som gjorde at jeg trivdes. Og jeg tok det aldri personlig. Det var fotballspilleren Mattias Andersson de ville ha vekk, ikke personen. Da jeg kom hjem til barna mine var jeg aldri bitter for hva som hadde skjedd på trening.

- Så ikke spillerne hvordan du ble behandlet?



- Jo, men til slutt ble det bare komisk. Og de merket at jeg ikke var lei meg, at jeg ikke tok det personlig. Men visst var det mange lagkompiser som reagerte på måten det ble gjort på.

Karaktertrening

Opplevelsene i Odd var med å skape drømmen om en dag å bli trener.



NORMALT SYN: Andersson etter matchen mot Lillestrøm på Åråsen i 2011, der kneet ble smadret i en takling. Legene avskrev svenskens karriere, men Andersson kom tilbake på banen én siste periode. Foto: Lise Åserud (NTB scanpix)

- Jeg visste at jeg gikk på jobb hver dag hos en klubb som ikke ønsket meg. Da tenkte jeg: «Hvordan vil jeg bli husket her i Odd?» Og jeg innså at jeg kunne trene på karakter. Jeg tok mer tak i samtaler på og utenfor banen, med unge spillere, og det var gøy! Jeg hadde ingen tanker om å bli trener, men plutselig innså jeg at det var trener jeg var.



Klubben la merke til hvordan han taklet situasjonen, og anbefalte Mattias da Start tok kontakt og ville ha ham til å trene de nest beste spillerne i klubben. Det er han takknemlig for. I Start har trenerambisjonene stadig utviklet seg.



- Jeg ser på meg selv som en som ble en god fotballspiller på tross av miljøet, ikke på grunn av. Nå vil jeg skape et miljø der man blir gode fotballspillere på grunn av miljøet.

- Respekt er en mangelvare

Han drar frem telefonen, og viser frem bakgrunnsbildet. Det samme bildet ligger på iPad-en og laptopen:

«Make me feel important; not just needed.»

- Det prøver jeg å etterleve hver dag. Jeg har skrevet det ut så det henger på kontoret, også. I denne bransjen sier folk at du må være kynisk, men jeg tror ikke det stemmer. Men du må være tydelig. Jeg har fått mye feedback på hvordan jeg behandler mennesker og ser dem på, sier han.



- Respekt, det å kjenne seg verdifull og sett, er en mangelvare i mange miljøer. Sånn skal det aldri være hos meg.

- Hvordan gjøres det i praksis?

- Du må etterleve det. Du er nødt til å være ærlig med mennesker. Og du må lære deg å være fysisk. Klappe noen på skulderen. Lese noen signaler; se at noen ikke har dagen. Mennesker kommer fra så utrolig forskjellige hjem. Noen blir kjørt til døren, og hentes igjen etter trening. Andre har ikke spist den dagen. Du må plukke de signalene. Komme med spørsmål som gjør at folk føler seg sett.



Det er flotte ord, men Mattias får tilbakemelding fra foreldre på Starts andrelag som bekrefter at han lever det han sier.



- Alt for mange i fotballen fokuserer på antall treningstimer og hvilke øvelser du kan trene på, kontra hvilket miljø du vil at spillerne skal være i. Så lenge jeg er trener, er miljøet og respekten viktigere enn all taktikk og trening.

Inspirert av Zidane

Det ser ut til å være en filosofi som fungerer godt. Så langt i 2015 er Mattias’ unge mannskap i Start 2 ubeseiret.



Treneren selv er inspirert av Real Madrid og Zinedine Zidane.



(Artikkelen fortsetter under bildet.)



MILJØ: - Så lenge jeg er trener, er miljøet og respekten viktigere enn all taktikk og trening, sier Mattias Andersson. Foto: William Fuglset (Nettavisen)

- I Castilla, Real Madrids B-lag, står Zinedine Zidane på sidelinjen i dress, for det laget betyr alt for ham. Jeg har lovet gutta at så lenge vi er ubeseiret i 2015 skal jeg stå i dress på alle kampene. Det er beviset på at Start 2 er verdens viktigste lag for meg, sier Mattias.



- Det er mitt Castilla.

Lært av Deila

Praten på kaféen i solskinnet i Porsgrunn har gått i to timer nå, og Word-dokumentet med notater er i ferd med å bli farlig langt. Det er mye svensken har sagt som ikke kommer med i artikkelen, som burde vært der.



Men det får vente til den dagen han gir ut selvbiografi.



- Det kunne blitt en spennende bok, ler han.



- Jeg har tenkt på tittel, faktisk. «Iblant spilte jeg fotball». Jeg var jo mer skadet enn jeg var frisk, he-he.



Om den selvbiografien avsluttes med et eget trenerkapittel, får fremtiden avgjøre. Selv er han fast bestemt på at det skal skje. Men han er opptatt av å ta familien med på valget.



- Det er viktig at neste valg ikke blir mitt, men familien sitt. Fram til nå er det jo alltid jeg som har tatt beslutningen.

- Er du ikke for ung til å være eliteserietrener?

- Ronny Deila var yngre enn meg (32 år, red.an.) da han fikk trene Godset. Det er ikke noen begrensning der.

- Hva har du lært av han, mens du spilte under ham i Godset?

- Det jeg lærte mest var måten å se mennesker på. Han har en stolthet og passion for det han driver med. Og han er nysgjerrig, og åpen for input. Det er det jeg har lært mest av ham, svarer han.



- Jeg har vært i sju ulike eliteklubber, møtt kulturer og egenskaper jeg liker og ikke liker. Jeg har opplevd sjukt mye. Derfor er jeg godt rustet. Jeg føler meg klar, sier Mattias Andersson.