Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Nok en gang blir offeret som utsettes for rasisme beskyldt for å misbruke rasismebegrepet, og mobberen, blant annet Sylvi Listhaug, får spillerom til å bølle videre. Kjetil Rolness legitimerer denne type mobbing. Med sin avanserte VG-kronikk 21. januar i år, som jeg måtte lese tre ganger for å forstå, legger han fram psykologiske analyser og annet avansert dilldall.

Rolness, la oss kalle en spade for en spade: Du prøver å avmakte meg, og frata meg min rett til å si ifra når jeg blir mobbet. Slutt!

Nesten alle erfaringer jeg har hatt med etniske nordmenn har vært positive. Likevel er det ofte en undertone om at jeg tilhører en annen gruppe, og jeg må nesten alltid redegjøre for min tilhørighet. Det er sikkert rimelige grunner til det. Anja Leela Hageler skriver i et debattinnlegg i VG at det er fordi nordmenn er nysgjerrige. Jeg er brun med mørke trekk og heter Nesteren, så jeg forstår det.

I møte med nye mennesker spør folk hva jeg heter, og opphavet mitt er det neste spørsmålet. Jeg svarer Oslo med et smil, fordi jeg har hørt at hjemmet er der hjertet ligger, og mitt hjerte ligger i Norge, især i Oslo. Motparten aksepterer aldri svaret og insisterer på mitt egentlige opphav.

For å være ærlig vil jeg ikke alltid snakke om mitt opphav. Mine foreldre strevde noe inn i granskauen for å flykte fra deres hjemland. De har mistet familie og flere av deres venner lever i skjul. Nå lever de her i eksil, og jeg har aldri vært i Iran eller hatt muligheten til å reise dit.

I tillegg orker jeg egentlig ikke å besvare oppfølgingsspørsmålene som kommer. De lyder ofte slik: Du spiser vel ikke svin? Må du gifte deg med en av dine egne? Går din mor med skaut? Lever du et kontrollert liv?

Det norske samfunnet baserer seg på individualisme, men jeg blir frarøvet min individualitet. Jeg må servere meg selv på et fat, fordi det kreves av en fremmed som meg. Det viser tydelig tegn på at jeg blir behandlet annerledes enn majoriteten. Det er forskjellsbehandling, hvis ikke annet. Det er ikke spørsmålene som er problemet, men holdningene mange har.

Jeg bryr meg ikke om jeg blir referert til som «svarting» eller «farget». Jeg ønsker bare at nordmenn skal se meg som et likeverdig menneske med samme menneskelige egenskaper som etniske nordmenn. Og ikke som en sekundærborger, fordi jeg er «innvandrer». Vi trenger en kulturendring, der jeg møter en holdning som bekrefter at jeg er en del av fellesskapet.

Er det rasistisk at jeg blir tilegnet egenskaper fordi jeg har et annet opphav? Kanskje, men jeg kan si med sikkerhet at Listhaug, en statsråd, fremmer rasisme i Norge. Jeg har blitt utsatt for hennes rasisme, og det har alle som reagerer på rasisme. Dette er en kamp som berør alle som står imot slike holdninger.

Vi trenger varslere. Politiker Abid Raja har endelig turt å si ifra. Det er tøft gjort. Han risikerer nå å bli kalt usaklig og overfølsom for å ha påpekt det tydelig. Det har blitt et større tabu å såkalt dra fram rasistkortet enn det er å være rasist.

Tradisjon tro kommer en hvit middelklassemann rundt 50-åra, Rolness, drar ut pekefingeren og sier dette ikke er rasisme. Han prøver å avkle oss for vår kredibilitet ved å kalle oss overfølsom, og at vi derfor ikke klarer å gjenkjenne ekte og uekte rasisme. Rolness tar feil. Vi vet hva rasisme er!

Listhaugs hyllekor og Rolness etterlyser konkrete eksempler, så her kommer de. Listhaug oppfordret stolt sine tilhengere til å like og dele en artikkel om tvangsreturneringen av en syvåring til krigsherjede Afghanistan. Like etter ble guttens familie offer for et terrorangrep.

Listhaug latterliggjør flyktningers desperate situasjon med uttrykk som «lykkejegere» for å frarøve dem deres menneskelighet. Til stadighet sier Listhaug at innvandrere snylter på statskassa og ikke bidrar.

Verdier Norge har kjempet fram er under angrep, grunnet slik rasistisk retorikk. Språk har en enorm makt til å påvirke samfunnets politikk og verdier. Når Listhaug snakker om oss som en haug med parasitter, som uansett ikke hører hjemme i Norge fordi vi er innvandrere, er det klart at det har en stor innvirkning på folks oppfatning. Dette gir grobunn for hverdagsrasisme.

Så spar meg med å si det er rasisme overalt, Rolness. Når minoriteter, slik som meg, blir utsatt for rasisme får vi en følelse av avmakt. Når vi da går til motmæle, så kan det ikke sammenlignes med majoritetens rasisme. Vi reagerer på krenkelser og prøver å forsvare oss selv på den lille stolen vi sitter på.

Vår motreaksjon har ikke like stor betydning, eller kanskje ingen betydning, fordi vi ikke sitter på makta, slik Listhaug gjør.

Har du, Rolness, noen gang forestilt deg å tilhøre en marginalisert gruppe som konstant blir angrepet? Dine uttalelser tyder ikke på det. Det er på tide å vri denne samtalen, slik at du kan sette deg inn i vår situasjon. I en Ekko-episode ble det sagt at rike mennesker er ufordragelige. Norge er verdens rikeste land. Betyr det at jeg skal definere alle nordmenn, deg inkludert, som ufordragelige?

Tenk om det hadde vært en ubrytelig identitet som hadde forfulgt deg overalt, som da hadde hindret deg i å få jobb eller bli møtt med et åpent sinn. Smertefullt? Eller er du ikke så følsom?