Mandag denne uka stilte arbeidsministeren, riksadvokaten og NAV-sjefen opp på en felles pressekonferanse for å slippe en bombe. Norge hadde praktisert reglene for ulike kontantytelser fra NAV på feil måte, slik at personer som hadde mottatt disse mens de oppholdt seg i et EU eller EØS-land urettmessig var blitt møtt med krav om tilbakebetaling og strenge straffer. Omfanget og konsekvensene var nesten ikke til å fatte. Nå skulle det likevel tas grep. Signalet var tydelig, feilen ble innrømmet og opprydding varslet. Det skulle kanskje bare mangle, er det lett å tenke. Den følelsen har sviktet litt ettersom detaljene rundt saken har sivet ut de siste dagene.

Dette kom aller tydeligst til uttrykk etter at korrespondansen mellom NAV og Arbeids- og sosialdepartementet ble offentliggjort onsdag. Der kommer det fram at NAV så seint som i august i år mente at de ikke var forpliktet til å på eget initiativ finne saker der de kunne ha gjort feil. Selv om NAV på dette tidspunktet var fullt klar over de alvorlige konsekvensene deres feiltolkning av regelverket hadde ført til, konkluderte de likevel med at de ikke trengte å foreta seg noe for å finne sakene.

Begrunnelsen var enkel og grei: Det ville være vanskelig å finne igjen disse sakene, ja nærmest umulig. Slik ville NAV vaske hendene sine, og overlate til brukerne selv å rydde opp i trøbbelet staten hadde skapt for dem. Det er nesten ubegripelig at NAV kunne innta denne holdningen. Litt mer begripelig blir det likevel når vi leser hva slags holdning de inntok til straffesakene, som de overfor departementet innrømmet ville være lettere å finne. De kunne nok finnes, skrev NAV, men det ville være «arbeidskrevende». «Det må vurderes hvordan dette eventuelt skal gjøres», skrev NAV i brevet.

Dette dreier seg altså om blant annet en 61-åring som var feilaktig dømt for trygdemisbruk, og som siden ble truet med utkastelse fra Norge av UDI på bakgrunn av dommen. Eller om 54 år gamle Tom med tunge psykiske lidelser som ble feilaktig dømt og døde et halvt år etter soning. Det dreier seg også om 69 år gamle Susanne, som ble dømt til 11 månenders fengsel for å ha mottatt arbeidsavklaringspenger mens hun bodde hos noen venner i Danmark. Hun hadde fått helseplager etter at hun ble slått ned av en pasient mens hun jobbet som hjelpepleier.

Arrogansen som deler av NAV-systemet har oppvist i møte med denne totale systemsvikten, er rystende. Sendrektigheten i erkjennelsen av problemet har også vært under enhver kritikk. Trygderetten kom allerede i 2017 fram til at trygdeforordningene som Norge er forkliptet til gjennom EØS-avtalen, var blitt feiltolket av NAV. I desember i fjor kom det første varselet fra NAV til departementet at noe var galt i saken. Det har altså tatt nesten et år for hvert ledd i denne kjeden å erkjenne feil, og varsle det videre. Samtidig er reaksjonen og håndteringen av personer som anklages for trygdejuks, rask og nådeløs. Troen på feilbarlighet, og reaksjonsevnen den blir møtt med, har åpenbart ikke speilet tilbake på NAV. Et ressursrikt system har overkjørt tildels ressurssvake mennesker, men motsatt seg å hjelpe de overkjørte på beina. Dette havariet må graskes i sin helhet, og detaljene komme for dagen i høring i Stortinget. Det må få konsekvenser for systemet, og for de ansvarlige.