Det røde parcelhus i Odense ligner ikke en magtbastion i dansk kulturliv, det ligner et rødt parcelhus i Odense midt i en morgentåge, træerne i haverne på vejen står nøgne og barkede, der er fugt i luften.

Alex Ahrendtsen, der åbner døren, ligner ikke en mand med uhyre stor indflydelse på dansk kulturliv, i hvert fald ikke sådan som den mand kunne se ud i stereotypernes verden (sort rullekrave og smagfuld tweed, forestiller jeg mig, et eller andet stort hår). Alex Ahrendtsen ligner mere en mellemting mellem en revisor og en gymnasielærer. Han er i grånistret uldtrøje med en blå skjorte indenunder og spørger, om jeg vil låne et par sutsko, klinkegulvet i gangen er koldt. Det vil jeg gerne.

Huset, imidlertid, er i en vis forstand en magtbastion, for Alex Ahrendtsen er en mand med uhyre stor indflydelse på dansk kulturliv. Årets netop vedtagne finanslov bærer – igen – tydelige spor fra Dansk Folkeparti, hvis kulturpolitik i overskrifter går ud på at flytte penge fra moderne kunst til kulturarv og fra øst mod vest. Og allerede i begyndelsen af det nye år kan Dansk Folkeparti se frem mod endnu en formodet kulturpolitisk storsejr, når Danmarks Radios opgaver og størrelse står øverst på dagsordenen under forhandlingerne om det nye medieforlig. Regeringens støtteparti har længe haft et horn i siden på public service-mastodonten, og selv om Danmarks Radio muligvis ikke ender med at få skåret hele 25 procent af sit årlige budget, sådan som Dansk Folkeparti drømmer om, så tyder intet på, at den offentligt ejede medievirksomhed kommer til at bevare sin nuværende størrelse bare nogenlunde.

Alligevel skal man ikke stirre sig blind på tallene. Grunden til, at Dansk Folkeparti formentlig er det parti, der har størst kulturpolitisk indflydelse for tiden, er, at partiet med Alex Ahrendtsen i spidsen forstår (eller ønsker eller tør) noget, ingen andre kulturpolitikere gør: at føre værdipolitik gennem kulturpolitik.

Målet er ikke at præge budgetter og rammelove. Målet er at præge sind.

“Hvis jeg skulle være en kulturpolitiker, der bare var med til at bestemme, hvordan loven er, og hvor mange penge der skal sættes af – så ville jeg godt nok synes, det var kedeligt. Selvfølgelig skal jeg have en mening,” som han siger, da vi har sat os ved spisebordet i stuen.

“Kulturpolitik er værdipolitik.”