I de forgangne uger har et ganske kort avisindlæg affødt voldsomt megen debat og journalistisk dækning i danske medier. Det handler hverken om ekstremister på Folkemødet, regeringens mulige misinformation om synagogebevogtning, eller om hvornår valget egentlig kommer. Det er derimod et debatindlæg på godt 200 ord skrevet af filosoffen Eva Agnete Selsing i herværende avis, hvor hun også er fast bidragyder til satirespalten Groft sagt.

3. maj skrev Eva Agnete Selsing kommentaren Der skal vi ikke bo, hvor hun argumenterer for, at huspriserne forskellige steder i Nordsjælland falder på grund af nærliggende ghettoer og indvandrertunge boligområder. Hvorvidt det er korrekt, handler dette ikke om, for det er så rigeligt blevet debatteret og omtalt andetsteds. Dette er helt symptomatisk for mediebilledet i dag: Meninger fylder mere end nogensinde.

I de trykte morgenaviser er mængden af analyser, kommentarer og klummer vokset voldsomt i perioden 1996-2011. Den plads, aviserne i gennemsnit afsætter til dette, er for alles vedkommende blevet mellem to- og tredoblet, fremgår det af en undersøgelse, som denne skribent udarbejdede i forbindelse med et universitetsspeciale i analytisk journalistik i 2012.

Særligt i perioden 2003 til 2011, hvor internettet for alvor blev allemandseje, og de sociale medier gjorde deres indtog, er udviklingen gået stærkt. Foruden de indlæg, som bliver trykt på papir, har alle større aviser fået deres egne bloguniverser eller andre internetfora for meninger, fx Ekstra Bladets Nationen!, hvor mennesker med en ofte skarp og markant holdning kan komme hurtigt og nemt til orde. Og det er rigtig populært. Hvis man ser på listen over Berlingskes mest populære onlineartikler i 2014 , var de tre mest læste alle debatindlæg. På Politikens tilsvarende liste bestod syv af de tyve mest populære artikler af klummer eller debatindlæg. De mere klassiske journalistiske artikler om årets større inden- og udenrigspolitiske emner som fx DONG-sagen eller konflikterne i Ukraine og Syrien optræder til gengæld slet ikke på nogen af listerne.

Eva Agnete Selsings kommentar fulgte en rute, som er blevet stadigt mere typisk efter de sociale mediers indtog. Først eksploderede debatten om indlægget på Facebook, hvor både tilhængere og modstandere ivrigt delte og debatterede det; indlægget blev liket og delt mere end 5.000 gange. Derefter fulgte en række modsvar til indlægget i både Berlingske, Jyllands-Posten og Politiken, ligesom kommentaren kastede en debat af sig blandt en række ledende redaktører i Presselogen på TV 2. I den forgangne uge har også Radio24syv kastet sig over emnet og ud fra et journalistisk perspektiv forsøgt at belyse, hvorvidt det er mere eller mindre utrygt at bo i eksempelvis Nivå end andre steder i Nordsjælland, der ligger længere fra områder med mange indvandrere.

Identifikation eller provokation

En kort tekst, der var baseret på holdninger frem for research, interview eller reportage, endte derved med at sætte en dagsorden på både traditionelle og sociale medier. Det er langtfra et enkeltstående eksempel.

Filip Wallberg har i en årrække både analyseret og undervist i sociale medier ved Syddansk Universitet, hvorfra han dog holder orlov, da han for nylig er blevet ansat som redaktør for sociale medier på Fyens.dk.

Blandt andet har han beskæftiget sig indgående med deling af netavisernes stof. På hjemmesiden filip.journet.sdu.dk/ilike holder Wallberg styr på, hvilke artikler og indlæg, der bliver mest delt, liket og debatteret på Facebook. Han ser en klar trend, hvad angår årsagerne til debatstoffets popularitet.

»Debatindlæg indeholder ofte enten identifikation eller provokation, altså noget folk enten selv kan relatere til fra deres egen dagligdag eller erfaringer, eller som berører emner, mange finder provokerende.«

Han mener, at Eva Agnete Selsings kommentar er et godt eksempel på et indlæg, som i kraft af skarpt formulerede og provokerende påstande bliver læst og debatteret, fordi indvandringspolitik i høj grad både optager og deler vandene. Men også emner, som i langt mindre grad end indvandringspolitikken er på den politiske dagsorden, kan få enorm opmærksomhed på de sociale medier, hvis bare folk kan genkende det fra deres egen dagligdag, fortæller han.

Filip Wallberg fremhæver en kommentar i Information med den selvforklarende titel Vi har mistet familiebalancen, der har opnået mere end 40.000 delinger på Facebook, som et eksempel på et indlæg, der er nærmest er som skabt til at gå viralt.

»Debatten om familielivet er kæmpestor, og indlysende nok optager den generationen sidst i 20erne og 30erne, der også sætter dagsordenen på de sociale medier. Så hvis man kan skrive et indlæg med et markant synspunkt om familieliv, børneopdragelse eller daginstitutioner, som den gruppe kan relatere til, vil der ofte være stor chance for, at det bliver læst og delt.«

Det bekræftes til fulde af statistikken over, hvad der blev mest læst på b.dk, hvor to debat- indlæg med titlerne Hvad havde I regnet med, børneforældre? og Danske børn er små konger og kontorchefer er sidste års tredje- og næstmest læste artikel. At debatstoffet pludselig fylder så meget, har også ført til store ændringer i det, man kalder den journalistiske fødekæde. Hvor journalister tidligere ofte tog udgangspunkt i research, som andre journalister havde foretaget, skriver de nu oftere nyhedshistorier på baggrund af debatindlæg.

»Det skete fx, da Mads Kristensen, også kendt som Blærerøven, i 2011 skrev en klumme i Ekstra Bladet om Utøya , hvor han slog til lyd for, at de unge på øen burde have forsvaret sig. Det endte BT med at skrive en historie om. Og så var det den historie, som gik viralt og ikke indlægget i Ekstra Bladet,« siger Filip Wallberg.

Et demokratisk problem

Jacob Linaa Jensen er forskningschef på Danmarks Medie- og Journalisthøjskole og har indgående beskæftiget sig med, hvordan virale medier påvirker nyhedsstrømmen; han forsker for øjeblikket i, hvorvidt de sociale medier er med til at flytte fokus fra nyhedsværdighed til delingsværdighed. Han er ikke i tvivl om, at debatstoffets popularitet i medierne påvirker den mere traditionelle journalistik.

»De sociale medier er med til at udviske skellet mellem holdning og den mere traditionelle journalistiske reportage, fordi eksempelvis Facebook har en tendens til at favorisere korte og kontante budskaber samt blandinger mellem genrerne,« siger han.

At der skrives flere debatindlæg i aviserne mener Jacob Linaa ikke nødvendigvis er en begrædelig udvikling, og peger på, at der er en langt større bredde i debatstoffet end tidligere, selvom en del af det måske er mere polemisk. Til gengæld finder han en anden tendens mere bekymrende, nemlig, at trafikken går den anden vej, og journalister i stadigt større grad bruger Facebook-indlæg som udgangspunkt for deres historier.

»Journalister tapper de sociale medier og bruger et meget lille antal mennesker til at konkludere, at nu mener ’danskerne’ eller ’mange danskere’ det ene eller det andet, selvom der kan være tale om et meget lille antal, og det meget vel kan være, at langt flere mener det stik modsatte. Den måde at bedrive journalistik på, mener jeg faktisk, er et demokratisk og publicistisk problem,« siger han.

Eksempler på det kunne være, hvordan en lille Facebook-gruppe med forargede forældre, som ikke har fået alle Føtex’ dyrekort, kommer til at repræsentere en folkestemning, eller at et par udsagn om modstand mod et asylcenter eller en motorvej på sociale medier bliver ophævet til en massebevægelse.

Journalisterne mente ikke noget i 90erne

David Trads er en af de journalister, som har bevæget sig fra klassisk journalist til meningsdanner. Han har en lang karriere som både journalist, korrespondent og redaktør på en lang række danske medier bag sig. Men i dag er han mest af alt meningsmenneske, der blogger for Jyllands-Posten og skriver på sit eget website davidtrads.me, hvor han regelmæssigt hudfletter højrefløjen og den danske indvandringspolitik. Gennem sin karriere har han oplevet, hvordan synet på debatstoffet har ændret sig.

»Holdningsstoffet er gået fra at være lavstatus og et fuldstændig no go til at være noget, som temmelig mange beskæftiger sig med,« siger han og fortsætter:

»Inden internettet betragtede journalister debat og opinion som en laverestående niche. Men det som nettet og særlig Facebook har vist os – fordi man her let kan se hvor mange der læser eller synes godt om artiklerne – er, at læserne utrolig gerne vil have det. Derfor er der også klart flere journalister, som mener noget i dag. Da jeg startede på Jyllands-Posten først i halvfemserne var der ingen journalister, der mente noget som helst.

»Det der med som journalist at tro, at man kan kæmpe bag maske og lade som om, man ikke rigtig mener noget, det tror jeg ikke rigtig på. Jeg kan i hvert fald ikke selv. Desuden tror læserne alligevel ikke på, at journalisterne er holdningsløse,« siger han, men understreger, at han ikke mener, alle bør skrive holdningsjournalistik. Der er i høj grad også brug for den mere klassiske journalistik, hvor man nøgternt og uden stillingtagen formidler kendsgerninger og andres viden til læseren.

»De, som skriver kommentarer, blogs og klummer, baserer deres indlæg på den almindelige, klassiske rugbrødsjournalistik om, hvem der gjorde hvad og hvornår i DONG-sagen. Det tager lang tid, koster mange penge, og det er langtfra sikkert, at det får samme opmærksomhed som holdninger. Den type historier er selve rygraden i journalistikken, mens holdningerne er flødeskummet. Derfor er det enormt vigtigt at sondre mellem de to ting og ikke lade meningerne overtage alt,« forklarer David Trads.