Kuva julkaistiin Instagramissa 15. tammikuuta. Viisi naista pöydän ympärillä pääministerin virka-asunnolla: Sanna Marin (sd), Katri Kulmuni (kesk), Maria Ohisalo (vihr), Li Andersson (vas) ja Anna-Maja Henriksson (r).

”Tänään koolla Kesärannassa kollegoideni kanssa. Hyviä keskusteluja monesta tärkeästä aiheesta ilmastosta työllisyyteen, nykyhetkestä tulevaisuuteen. Yhteistyössä on voimaa. #viisikko #yhdessä”, Marin tunnelmoi.

Ilta oli ollut rento. Oli saunottu hyvin, kolme viisikosta oli käynyt meressäkin. Mutta oli myös puhuttu politiikkaa: pohjustettu tulevia päätöksiä ja etsitty viidelle puolueelle yhteistä linjaa.

Saunareissu oli iso uutinen. Niin iso, että pääministeri Marin joutui vielä jälkeenpäin selittämään päivitystään: saunassa ei tehty päätöksiä. Kokous oli pidetty jo aikaisemmin, löylyyn oli menty vasta illan päätteeksi.

Urho Kekkosella olisi ehkä ollut siihen jotain sanomista.

Kekkonen oli se, joka rakennutti saunan Kesärantaan. Sauna valmistui 1952, ja siitä lähtien käynti siellä oli hallituksen iltakouluissa pakollinen numero niin kauan kuin Kekkonen oli pääministeri. Koko hallitus pääsi lauteille yhtä aikaa, sillä Kekkosen kolmannessa hallituksessa, joka istui kesään 1953, ei ollut yhtään naista.

Toisin kuin Marinilla, Kekkosella oli aina kiire löylyyn. Hänen iltakouluissaan virallinen osuus alkoi vasta saunan jälkeen.

Suomalaisten poliitikkojen ja muiden vaikuttajien muistikuvat takavuosien saunaseurueista ovat hyvin samankaltaisia.

Lauteilla ei tehty päätöksiä, mutta siellä käydyt keskustelut vaikuttivat moniin päätöksiin. Alkoholia nautittiin, mutta yleensä kohtuudella.

”Saunassa voidaan unohtaa viralliset asemat ja keskustella vapaamuotoisesti. Se on vähän kuin jääkiekkoa: ensin tunnustellaan, sitten käydään tauolla, ja sen jälkeen keskustelu pääsee vauhtiin”, Matti Putkonen kuvaa. Hän on tehnyt pitkän uran politiikan taustavaikuttajana, ensin Sdp:ssä ja ay-liikkeessä ja viimeksi perussuomalaisissa.

”Saunan leppoisa ilmapiiri synnyttää helposti sovintomieltä”, Kekkonen itse arvioi 1977 julkaistussa Suomalainen sauna -kirjassa.

Vuonna 1956 Kekkosesta tuli presidentti, ja jo samana vuonna valmistui sauna myös presidentin virka-asuntoon Tamminiemeen.

Seuraavana kesänä Kekkonen vei sinne Neuvostoliiton vahvan miehen, puoluejohtaja Nikita Hruštšovin.

Hruštšovin Suomen-vierailu kesti sen ajan tyyliin kauan, kokonaisen viikon. Kolmantena iltana, kun ensin oli syöty illallista Neuvostoliiton lähetystössä, hyvään vauhtiin päässyt Kekkonen halusi vielä isännöidä jatkot.

Saunominen kesti koko yön, aamuviiteen. Hruštšov epäili aluksi, olisiko neuvostojohtajan arvovallalle sopivaa riisuutua vieraan maan johtajan edessä alasti. Lopuksi diplomaattinen pulma ratkesi niin, että hän kiipesi lauteille alushoususillaan.

”Otettiin löylyä, minäkin otin löylyä. Otettiin tuopista olutta ja laulettiin. Kekkonen tanssahteli hieman. Vitsailtiin ja naurettiin”, Hruštšov muisteli myöhemmin.

Kotimaassa hänet pantiin lujille yön tapahtumista. NKP:n keskuskomitea kiisteli tuntikausia siitä, oliko humalainen saunakäynti ylittänyt sopivaisuuden rajat.

Varsinkin edellisenä vuonna ulkoministerin paikalta syrjäytetty Vjatšeslav Molotov oli raivoissaan. ”Toveri Hruštšovin olisi pitänyt noudattaa tiettyä arvokkuutta porvarivaikuttajan edessä”, hän ripitti.

Lopulta varapääministeri Anastas Mikojan pelasti Hruštšovin. Mikojanin mukaan saunayön lopputulos pyhitti kaiken:

”Meidän on otettava perusteellinen annos läheisyyttä, jotta luottaisimme toinen toisiimme.”

Toisen kerran saunalla oli tärkeä rooli suomalais-neuvostoliittolaisissa suhteissa vuonna 1978.

Puolustusministeri Dmitri Ustinov oli päättänyt, että oli aika saada maiden armeijatkin läheisempään yhteistyöhön. Nato harjoitteli aivan rajan takana Pohjois-Norjassa, ja venäläiset halusivat nokittaa takaisin.

Heinäkuussa Ustinov tuli Suomeen. Puolustusministeri Taisto Tähkämaa (kesk) nousi samaan autoon, kun lentokentältä ajettiin kaupunkiin. Takapenkillä Ustinov ehdotti, että Suomi ja Neuvostoliitto aloittaisivat Yya-sopimuksen hengessä yhteiset sotaharjoitukset.

Sellaisista ei kuitenkaan voinut päättää ilman presidenttiä, ulkopolitiikan johtajaa.

Kekkonen otti vieraan vastaan kesäasunnolla Kultarannassa. Naantaliin tuli myös puolustusvoimien komentaja Lauri Sutela, kaiken varalta.

Ustinov tiedettiin kovaksi saunojaksi, mutta Kekkonen arveli, että löylyissä hänkin pehmenisi.

Vieras otti sotaharjoitukset esille jo pukuhuoneessa. Kekkonen torjui ne sanoen, ettei pitänyt tehdä mitään, mikä heikentäisi Suomen asemaa. Sitten hän komensi seurueen lauteille.

Kun tultiin takaisin pukuhuoneeseen, Ustinov heitti uuden koepallon. Suomalaiset olivat hänen mukaansa tehneet virheen, kun he olivat tilanneet ilmavoimille hävittäjiä Britanniasta eivätkä Neuvostoliitosta.

”Eiköhän mennä uudelleen saunaan”, Kekkonen vastasi.

Toisten löylyjen jälkeen Ustinov antoi periksi. Hän madalsi ääntään, kääntyi mukana olleen suurlähettiläs Vladimir Stepanovin puoleen ja kysyi, oliko kaikki jo sanottu.

Lauantaisin Kekkonen saunoi kavereidensa kanssa. Kokoontuminen oli viideltä, puoli kuudelta kuunneltiin radiosta uutiset.

Lauantaisin Kekkonen saunoi kavereiden kanssa. Vakiovieraita olivat Kustaa Vilkuna, Paavo Kastari, Eino S. Repo, Lauri Posti, Jouko Loikkanen ja presidentin oma poika Matti. Ahti Karjalainen (kesk) oli mukana, kunnes hänen ja Kekkosen välit katkesivat.

Kaava oli aina sama. Kokoontuminen oli viideltä, ja puoli kuusi kuunneltiin radiosta uutiset. Saunajuomana oli kuulemma puolukkamehua.

Kekkonen istui löylyissä joka kerta samalla nurkkapaikalla. Hän oli ainoa, joka käytti vastaa. Vilkuna pesi presidentin selän.

Keskustelut poukkoilivat aiheesta toiseen. Puhuttiin politiikasta ja historiasta, virkanimityksistä ja arvonimistä. Joskus puhe kääntyi urheiluun ja välillä myös naisiin.

Marraskuussa 1977 Vilkuna paljasti saunaseurueelle jymyuutisen: Johannes Virolainen (kesk) oli alkanut seurustella televisiosta tutun ja juuri varapaikalta kansanedustajaksi nousseen Kyllikki Stenrosin (kesk) kanssa. Stenros oli nähty valtioneuvoston juhlahuoneiston luona autossa odottelemassa Virolaista.

Kukaan muu ei ollut kuullut asiasta mitään, ei edes Kekkonen. Loikkanen väitti tuntevansa Virolaisen niin hyvin, ettei romanssihuhuissa voinut olla hänen mukaansa lainkaan perää.

Seuraavana lauantaina Kekkonen oli viisaampi. Hän oli viikon aikana selvityttänyt asiaa. ”Kyllä entisen sensuuripäällikön tiedot olivat paremmat kuin nykymaisterin”, hän vahvisti voitonriemuisena Vilkunan kertomuksen.

Tamminiemen lauantaisaunoista on jäänyt paljon tietoa, sillä Loikkanen piti päiväkirjaa ja kirjoitti sen pohjalta lauteilla käydyistä keskusteluista Suomenmaa-lehteen parisataa kolumnia.

Viimeisen kerran saunaseurue oli koolla 16. toukokuuta 1981, muutama kuukausi ennen kuin Kekkonen luopui virasta. Presidentin henkilääkäri Erkki Kivalo kuiskasi jo ulkona Loikkaselle, että sillä kertaa löylyä ei saanut heittää kovaa.

”Emmehän me, mutta mitenhän tuo sinun seurattavasi”, Loikkanen vastasi.

Lauteilla keskustelu kääntyi siihen, ketkä kaikki olivat hallinneet Suomea Kekkosta kauemmin. Kuusi nimeä löytyi, joukossa kaksi sellaistakin, jotka olivat olleet hallitsijoita melkein neljäkymmentä vuotta.

Matti Kekkonen teki omat johtopäätöksensä. ”Isää nyt harmittaa, kun ei voi voittaa tätä skabaa.”

Kerran Kekkonen jopa käytännössä valittiin presidentiksi saunassa.

Oli maaliskuu 1975, ja pääministeri Kalevi Sorsa (sd) oli kutsunut UKK:n valtion edustuskartanoon Königstedtiin. Tarkoituksena oli tutustuttaa Kekkonen Sorsan lähimpiin työtovereihin, jotta nämä voisivat pitää presidenttiin helpommin yhteyttä.

Paikalla oli nimekäs joukko eturivin sosiaalidemokraatteja: Sorsan lisäksi opetusministeri Ulf Sundqvist, ulkomaankauppaministeri Jermu Laine, pääministerin sihteeri Pertti Paasio, valtioneuvoston tiedotuspäällikkö Alec Aalto ja tuleva kauppa- ja teollisuusministeri Eero Rantala.

Löylyjen jälkeen Kekkonen otti puheeksi lähestyvät presidentinvaalit, sanoi olevansa vanha mies ja haluavansa jo eläkkeelle. Oli kuitenkin yksi ongelma: Neuvostoliiton johtaja Leonid Brežnev oli henkilökohtaisesti vedonnut Kekkoseen ja pyytänyt häntä jatkamaan.

Hetken kaikki olivat hiljaa. Jäät vain kilisivät laseissa.

Sitten Sorsa rikkoi hiljaisuuden.

”Sosiaalidemokraateilla on puoluekokouspäätös, että seuraaviin presidentinvaaleihin puolue asettaa oman ehdokkaan”, hän sanoi. ”Kukapa sellaiseksi sopisi paremmin kuin sosiaalidemokraatti Urho Kekkonen.”

Hymy levisi presidentin kasvoille. Omasta puolestaan hän vakuutti tunteneensa Sdp:tä kohtaan paljonkin myötätuntoa, kun puolue oli ollut niin vastuullinen.

Pian sen jälkeen Sdp:n virallinen lähetystö marssi Tamminiemeen ja sai Kekkoselta muodollisen suostumuksen.

Lisäksi vieraat saivat tuhkakupit, joissa oli sorsan kuva.

Kun Paavo Väyrynen ja Seppo Kääriäinen valittiin 1980 keskustapuolueen johtoon, he teettivät ensi töikseen puoluetoimistolla remontin. Talossa oli aikaisemmin ollut yleinen sauna, jota ei ollut kuitenkaan käytetty pitkään aikaan. Remontin yhteydessä sauna kunnostettiin ja varattiin pelkästään puolueen käyttöön.

Keväällä 1987 Väyrynen vetäytyi sinne, kun keskusta oli syrjäytetty hallitusneuvotteluissa oppositioon ja puoluejohtaja itse oli jäänyt vaille himoitsemaansa pääministerin paikkaa.

Kääriäinen oli paikalla, kun Väyrynen soitti saunomisen jälkeen pukuhuoneesta henkilääkärilleen Jukka Suihkoselle ja kysyi, voiko vitutukseen kuolla.

”Vastaus oli, että kyllä voi.”

Myös Sdp:n puoluetoimistolla oli sauna, mutta Paavo Lipposen uran kannalta ratkaisevat löylyt heitettiin Huhmarin kurssikeskuksessa Polvijärvellä.

Sdp:n tilanne oli talvella 1993 synkkä. Puolue oli oppositiossa, ja puheenjohtaja Ulf Sundqvistia painoivat pankinjohtaja-aikojen sotkut. Helmikuussa 1993 Sundqvist erosi.

Matti Putkonen tapasi Huhmarissa Mikkelin ja Pohjois-Karjalan piirisihteerit. Hän oli puhunut jo sitä ennen Lipposen kanssa ja saanut sen käsityksen, että tämä voisi hyvinkin lähteä puheenjohtajakisaan. Oli vain yksi ehto: tukijoita piti olla tarpeeksi.

Kolmikko oli tullut saunasta ja istui pukuhuoneessa vilvoittelemassa, kun Putkonen ilmoitti soittavansa Lipposelle.

”Sanoin puhelimessa Paavolle, että meitä on koolla tällainen joukko ja haluamme suoran vastauksen: lähdetkö kisaan vai et”, Putkonen muistelee.

”Toisesta päästä ei kuulunut ensin mitään, mutta vähän ajan päästä tuli vastaus: No kyllähän minä lähden.”

Kampanja onnistui, Lipposesta tuli Sdp:n puheenjohtaja ja myöhemmin pääministeri. Uusi hallitus peri laman jäljiltä pahasti velkaisen valtiontalouden ja kovat säästöpaineet.

Keväällä 1996 hallitus ja ay-liike ajautuivat törmäyskurssille. Hallitus halusi leikata työttömyysturvaa, SAK pani kovan kovaa vastaan ja uhkasi yleislakolla.

Asetelma oli kiusallinen varsinkin sosiaalidemokraateille, joita oli näkyvillä paikoilla kiistan molemmilla puolilla. Vapun jälkeen Putkonen vetäytyi kahden muun ay-pomon, Pertti Parmanteen ja Eero Heinäluoman kanssa SAK:n toimiston naapurissa olleeseen Hotelli Strandiin miettimään ulospääsyä.

”Oli viikonloppu, ja toimistot olivat tyhjiä. Strand oli sopivan rauhallinen ja julkisuudelta syrjässä”, Parmanne muistelee paikan valintaa.

Strandin saunassa kolmikko keksi ratkaisun. Ay-liike myöntyisi osaan hallituksen vaatimuksista, mutta vastapainoksi hallitus luopuisi muun muassa suunnitelmista heikentää ansiosidonnaista työttömyysturvaa.

Jäljellä oli vielä yksi pulma: kuka veisi ehdotuksen Lipposelle. Lopulta joku mainitsi Raimo Sailaksen nimen.

Parmanne jäi saunaan, Sailas hälytettiin sinne, ja samoilla lauteilla hänetkin vihittiin ay-miesten suunnitelmiin. Kolmen päivän päästä lakonuhka raukesi.

Kaksi viikkoa myöhemmin päättyi yksi aikakausi suomalaisen tv-viihteen historiassa. MTV3 esitti 21.5. viimeisen jakson Hyvät herrat -televisiosarjasta. Siinä Matti Tuomisen esittämä kauppaneuvos Paukku ja hänen politrukkivävynsä Raimo ”Tollo” Koskivuo (Eero Melasniemi) olivat kuuden vuoden ajan saunottaneet yhteiskunnan kermaa.

Lasse Lehtisen ja Aarno Laitisen käsikirjoittama sarja oli satiirinen kuvaus sovinistisesta hyvävelikulttuurista, jossa asioista sovittiin kulisseissa ja kerrottiin muille, jos muistettiin.

Kun politiikan rytmi kiihtyi, tuntikausien istujaisiin ei enää ollut jatkuvasti aikaa. Asenteetkin muuttuivat.

Timo Soinilla ei ollut vielä kesällä 1995 kiirettä.

Puoluesihteeriltä oli mennyt puolue alta. Smp oli konkurssissa. Kansanedustajia oli enää yksi, puheenjohtaja Raimo Vistbacka.

Heinäkuussa Soini, Vistbacka ja pari muuta vetäytyivät Saarijärvelle saunomaan, juomaan olutta ja paistamaan makkaraa.

Perjantaina tultiin, ja sunnuntai-iltana suunnitelma oli valmis: perustetaan uusi yhdistys, aletaan kerätä kannattajakortteja ja pyritään takaisin puoluerekisteriin.

Säännöistä ja nimestäkin päästiin yhteisymmärrykseen. Vistbacka luki paperista ehdotuksia ja pysäytti sormensa yhden päälle. Siinä luki perussuomalaiset.

Viikonlopun mittaan mieliala kohosi niin, että lauteilla alettiin miettiä jo tulevia vaaleja.

Joku rohkeni ennustaa, että puolueella voisi joskus olla kaksi tai kolmekin kansanedustajaa.

Mielikuvissa sauna säilyi yhä paikkana, jossa ideoita syntyi ja päätöksiä oli hyvä kypsytellä – vaikka sitten itsekseen.

Kun keskustalaiset alkoivat houkutella Olli Rehniä vuoden 2012 presidentinvaaleihin, Rehn ilmoitti pohtivansa ehdokkuutta kaikessa rauhassa rantasaunan lauteilla mökillä Puulavedellä.

Kuusi vuotta myöhemmin päätös piti tehdä nopeasti, mutta siitä huolimatta Rehn halusi taas ensin saunaan. Sillä kertaa oli vain tyydyttävä ajanpuutteen vuoksi sähkökiukaan löylyihin.

Molemmilla kerroilla lopputulos oli sama. Rehn ei lähtenyt ehdokkaaksi.

Kuopioon sen sijaan löytyi kerran kaupunginjohtaja saunasta.

Kansaneläkelaitoksen valtuutettujen kuopiolainen puheenjohtaja Jorma Huuhtanen (kesk) oli kutsunut oikeusministeri Kari Häkämiehen (kok) kevättalvella 1998 Kelan pääkonttorille saunomaan. Kun oli aika lähteä kotiin, samalla suunnalla asuneet miehet ottivat yhteisen taksin. Autossa Häkämies kysyi Huuhtaselta, miten kaupunginjohtajan valinta eteni.

Seuraavana sunnuntaina Huuhtanen soitti ja varmisti, että Häkämies todella oli tehtävästä kiinnostunut. Maanantaina hänet valittiin.

”Saunassa syntynyt tunnelma vaikutti varmasti siihen, että otin asian puheeksi. Jos emme olisi käyneet saunomassa, en olisi mennyt Kuopioon. En olisi hakenut paikkaa aktiivisesti eikä minua olisi kysytty”, Häkämies sanoo.

Saunan päälle grillattiin. Tuntui, että Sipilä oli kuunnellut. Se oli väärä luulo.

Ennen valintaansa pääministeriksi Juha Sipilä (kesk) lupasi, että häntä saa potkaista polvitaipeeseen, jos hänestä tulee tyypillinen poliitikko.

Myöhemmin Sipilä löysi reteän lupauksen edestään monta kertaa. Kilpailijat huomasivat nopeasti, että uusi pääministeri hallitsi poliittisen pelin kuin olisi harrastanut sitä nuoresta pitäen.

Kesärannan saunaperinnekin jatkui Sipilän kaudella, tosin vaihtelevin tuloksin.

Ensimmäisten joukossa löylyihin pääsivät SAK:n mahtiliittojen, Metallin ja Paperin, puheenjohtajat.

Tavoitteena oli saada ay-liike hyväksymään isot työvoimakustannusten leikkaukset, jotka sisältyivät Sipilän kesällä 2015 ajamaan yhteiskuntasopimukseen.

Sipilän luottomies Mika Lintilä (kesk) kokosi porukan. Hän tunsi sekä Metalliliiton Riku Aallon (sd) että Paperiliiton Petri Vanhalan (sd) opiskeluajoilta.

Pääministeri teki parhaansa saadakseen vieraat viihtymään. Saunan päälle grillattiinkin yhdessä.

Kun Aalto poistui Kesärannasta, hän oli toiveikas. Tuntui, että Sipilä oli kuunnellut.

Se oli väärä luulo. ”Ei mennyt kovin kauan, kun pakkolakiesitykset tulivat”, Aalto kertoo. ”Sitten tuli kahden vuoden väli, ettei oltu missään tekemisissä.”

Eero Lehden (kok) saunavierailu Kesärantaan oli yhtä tulokseton.

Lehti oli hyvin valmistautunut. Hänellä oli mielessä paljon ajatuksia siitä, miten yritysverotusta voisi kehittää. Lehti tunsi Sipilän hyvin ja tiesi hänen kuuntelevan.

Saunassa keskustelu ajautui kuitenkin aivan väärille raiteille.

”Siellä oli paikalla myös Hjallis Harkimo. Hän oli kiinnostunut vain omista intresseistään, kuten Veikkauksen hallituspaikasta. Ei ollut ehditty riisua vaatteitakaan, kun hän aloitti”, Lehti muistelee.

Tilaisuus kesti pari kolme tuntia, ja koko ajan Lehti odotti, että hänkin saisi suunvuoron, mutta tuolloin vielä kokoomukseen kuulunut Hjallis vain jatkoi Sipilän pehmittämistä.

Jälkeenpäin Harkimo toi saunaillan julkisuuteen ja antoi ymmärtää, että pääministeri oli luvannut Veikkauksen paikan hänelle.

Lehti ei muista sellaista lupausta.

”Mutta Sipilä oli herrasmies eikä pannut isäntänä Hjallikselle jauhoja suuhun.”

Kesäkuussa 2017 Sipilä meni Kesärannan saunalle paperiarkki kädessä.

Alun perin hänen oli pitänyt viedä se päivällä Sauli Niinistölle Kultarantaan. ”Pyydän kunnioittavasti, että Te, arvoisa Tasavallan Presidentti, vapauttaisitte valtioneuvoston jäsenyydestä minut ja toiset valtioneuvoston jäsenet.”

Ennen Naantalia Sipilä oli kuitenkin kääntynyt takaisin. Hallituskriisiin oli löytynyt ratkaisu.

Päivä oli ollut raskas. Sipilä halusi vain erokirjeen äkkiä pois käsistään.

Hän meni pukuhuoneeseen ja sytytti tulen takkaan.

Kirje jäi arkistoimatta.

Kirjallisia lähteitä: Kalevi Sorsan, Pertti Paasion ja Paavo Lipposen muistelmat, Lauri Sutelan elämäkerta, Esa Seppäsen teos Miekkailija vastaan tulivuori, Antti Seppälän artikkeli Perussuomalaiset syntyi niin kuin Suomessa ennen vanhaan synnyttiin: saunassa (Yle 2017) ja Jouko Loikkasen kirjoitussarja Tamminiemen saunassa.