Noona Bäckgren kolumnoi päivän aviisissa (HS 28.10) helsinkiläisten asumisesta ja väitti, että helsinkiläisiä vaivaa asuinalue-elitismi. Ihmiset haluavat asua vain Kalliossa, Töölössä, Lauttasaaressa tai Vallilassa ja sitten valitetaan korkeita asumiskustannuksia, vaikka esimerkiksi Myllypurosta saisi asunnon hyvien liikenneyhteyksien päästä vajaalla 3000 eurolla neliö. Vielä edullisempaa on vaikkapa Siltamäessä, jossa asunnon saa jopa 2000 eurolla neliö ja ollaan kuitenkin pääsääntöisesti omistukseen perustuvalla alueella.

Bäckgren on oikeassa siinä, että Helsingin asuntomarkkinat ovat vahvasti eriytyneet. Sen sijaan, että hän pohtisi miksi tietyt asuinalueet ovat erityisen suosittuja, hän tyytyy päivittelemään ilmiötä ja ikään kuin päättelee sen johtavan suoraan segragaatioon.Keksin helpon ratkaisun ”ongelmaan”:kaupunginvaltuusto voisi osoittaa kullekin perheelle ja kansalaiselle sopivan asuinympäristön ja näin kaikki voitaisiin jakaa tasaisesti eri alueille.

Tässä siis ajatellaan jälleen kerran, että taas suomalaiset asuvat väärin. Syyntakeettomat hölmöt eivät ymmärrä, mikä olisi hyväksi heille. Samanlaista keskustelua on viime kuukausina käyty pienistä asunnoista ja vaikka tilastot osoittavat kiistatta, että esimerkiksi Helsingissä yksiköiden suhteellinen osuus asuntokannassa on vähentynyt ja että koko maassa asuntojen keskikoko on kasvanut, sillä ei tunnu olevan mitään vaikutusta. Ex-kollegani ja kirjoittajakumppanini Matti Kuronen totesi lakonisesti Facebookissa, että monen asumiskriitikon mielestä ongelma on se, että nimenomaan jotkut toiset ihmiset asuvat väärin. Erinomaisesti todettu.

Tyypillistä vetovoimaisille ja korkean hintatason alueille on kohtuullisen tiivis (Kalliossa erittäin tiivis) yhdyskuntarakenne eli paljon asukkaita ja/tai työpaikkoja pinta-alayksikköä kohti, mikä mahdollistaa monipuolisen palvelurakenteen kävelyetäisyydellä sekä toimivan joukkoliikenteen. Lisäksi nämä ympäristöt ovat kerroksellisia sisältäen eri ikäistä ja näköistä rakennuskantaa luoden vaihtelevuutta ja kiinnostavuutta. Hinnat indikoivat ihmisten arvostuksia ja tehdyt kaupat kertovat siitä, mitä ollaan todellisuudessa halukkaita tekemään. Huolellisesti toteutettu Suomen Ympäristökeskuksen viimeisin Asukasbarometri tutkimus (2017) kertoi, että vaikka vain 11 vastaajista asui keskustamaisilla alueilla, vajaa kolmannes vastaajista piti sitä ihanteellisena ratkaisuna nykyisessä elämäntilanteessaan. Mitä tulee vertailuun Bäckgrenin mainitsemaan Lontooseen tai Madridiin, siellä pidemmänkin matkan päässä keskustassa on urbaaneja ympäristöjä, tiheyttä ja palveluita.

Yleisen väärinasumispäivittelyn sijaan asettaisin kysymyksen seuraavasti: jos ja kun tiiviit, urbaanit alueet ovat haluttuja, miksi niitä ei tehdä lisää? Esimerkiksi Helsingin ja Tampereen uudet yleiskaavat pyrkivätkin tähän, mutta eteneminen on toisinaan hidasta ja Ely-keskusten omien valitusten perusteella näyttäisi siltä, että valtiovalta ei tätä näytä täysin vielä hahmottavan. Käytännön kokemus taas kertoo, että alueiden täydennysrakentaminen on usein hidasta, koska maanomistajia on paljon, eikä yhteistä näkemystä helposti löydetä.

Me olemme YIT:llä toteuttaneet kaksi kertaa erittäin perusteellisen asumisen ”heimotutkimuksen”, jossa kartoitetaan tilastollisesti kattavalla aineistolla ihmisten asumisen motiiviperustaa. Emme kysy minkälaisesta talosta unelmoisit, jos rahalla ei olisi vaikutusta (kuten monet muut tutkimukset tekevät), vaan mitkä ovat tärkeitä tekijöitä asumisessa. Viimeisin tutkimus kertoi, että trendeinä nousussa olivat asumisen ja liikkumisen helppous sekä vaivattomuus, palveluiden käyttö ja tavaran poistaminen kodeista. Sen sijaan tilantarve oli laskussa, samoin halu käyttää rahaa asumiseen. Nousussa olevat asiat tangeeraavat hyvin suosittujen alueiden kanssa, laskussa olevat tekijät taas sen kanssa, että suurten neliömäärien sijaan arvostetaan asuntopohjien tehokkuutta ja toiminnallisuutta sekä pienemmän koon myötä edullisempaa hintaa. Meillähän keskustelu pyörii lähinnä neliöhinnoissa, ei niinkään toiminnallisuudessa.

Bäckgrenin esille nostama segregaatio on tärkeä aihe. Professorien Mari Vaattovaara ja Matti Kortteinen tekemät perusteelliset tutkimukset aiheesta kertovat, huono-osaisuus on laajentunut Helsingin tietyillä alueilla. Segregaatio-ongelmaa ei ratkaista kaavoituksella, vaan asuntopolitiikalla, koulutuspolitiikalla ja vaikkapa työllisyyspolitiikalla, joista varsinkin viimeksi mainittu näyttää herättävän huomattavan suuria intohimoja. Kun sosiaalisen asuntotuotannon tulorajoihin liittyvät pyrkimyksetkin kaatuivat, voimme edelleen jatkaa hyvätuloisten asumisen tukemista hyvillä alueilla, vaikkakaan se ei segregaatiota estä. Pikemmin tilanne tarjoaa joillekin onnekkaille mahdollisuuden asua esimerkiksi Kampissa murto-osalla markkinavuokrasta.

Muuten kannatan lämpimästi sitä, että luotetaan ihmisten omaan ymmärrykseen heidän valitessaan itselleen sopivaa asumisratkaisua, saammehan me valita itsellemme puolison, ammatin ja hankkia edelleen jopa lapsia. Rohkeasti ehkä uskaltaisin puhua jopa markkinataloudesta asuinalue-elitismin sijaan. Tuntuu hieman tympeältä lyödä elitisti-leima vaikkapa kalliolaisessa kaksiossa asuvan lapsiperheen otsaan. Mitä jos he vaan tykkäävät kaupunkimaisesta elämänmenosta ja preferoivat tätä asumispäätöksissään?

Ja jokaiselle sopivan asunnon löytymistä voisi vauhdittaa nopeimmin varainsiirtoveron poistolla, kuten kaupunkitaloustieteen apulaisprofessori Tuukka Saarimaa ehdottaa. Se jos mikä kannustaisi ihmisiä etsimään kulloisessakin elämäntilanteessa parhaan mahdollisen asumisratkaisun. Joskus tämä saattaisi jopa tarkoittaa muuttoa Myllypuroon.