Jeg priser mig ofte lykkelig over at leve i et frit, sekulært samfund, hvor enhver form for debat er tilladt og ofte ønsket. Hvis man ser på sociale medier, så er debatter meget efterspurgt fra mediernes, politikernes og mange gange også fra myndighedernes side.

Ytringsfriheden er ukrænkelig og beskyttet af grundloven. Eller det skulle man i hvert fald tro, når man tænker på, hvilken verden og tid vi lever i, men i praksis er det noget helt andet. I hvert fald på nogle bestemte områder. Når det kommer til bl.a. sociale spørgsmål, miljø, økonomi, vejer alles røst ens, og vi kan alle, uanset etnicitet, tro, køn, seksualitet etc. deltage i debatten. Du behøver ikke at være en dansk, kristen mand for at deltage i en debat om, hvorvidt den danske kirke skal frigøres fra staten. Jeg har, som bosnisk muslim der ikke betaler kirkeskat, deltaget i et hav af den slags debatter. Og jeg blev hørt. Det samme gælder, desværre, ikke den danske kristne mand, der ønsker at deltage i integrations- og udlændingedebatten, eller nogen form for debat, der vedrører muslimer.

Mange danskere holder sig helt ude af den slags debatter i frygt for at blive erklæret racister eller det, der er værre. Og de få, der vælger at stille sig op og sige deres mening, bliver ikke hørt eller taget alvorligt. Og her taler jeg ikke om folk, der mener, at alle indvandrere skal smides ud af landet, og at alle muslimer er terrorister. Næh. Jeg taler om ganske almindelige danskere, der på en eller anden måde er nødt til at tage stilling til problematikken vedrørende integrationspolitik.

De gør det, fordi deres liv bliver berørt af integration eller mangel på samme. Folk, hvis børn ikke må få serveret svinekød i institutioner. Folk, der skal punge ud ved kasse et og aflevere halvdelen af sin hårdt tjente løn hver måned, så den kan finansiere integrationsprojekter, integrationsarrangementer eller sociale ydelser til dem, der har fravalgt at integrere sig i det danske samfund. Folk, der ikke må give hånden til deres censor eller deres fødselslæge. Og ja, det er rigtigt. Fødselslægen, vi fik tildelt på Hvidovre Hospital, en smuk kvinde med tørklæde, nægtede at give min kæreste hånden, da det strider mod hendes tro. Som sjovt nok er den samme tro som min. Men jeg seksualiserer ikke håndtryk.

Det irriterer mig grænseløst, at mennesker, som dette samfund er bygget på, og hvis liv bliver berørt, ikke kan deltage i kritik af integration og indvandring uden at blive stemplet eller chikaneret. Og det er ikke kun indvandrere, der tager del i den slags. Det gælder også den danske politisk korrekte, akademiske elite, der prøver at sætte normen for, hvad der må og ikke må siges om minoriteter i Danmark. Overholder du ikke disse normer, er du racist eller i bedste fald højreorienteret ekstremist.

Jo mere jeg deltager i den offentlige debat, jo mere går det op for mig, at racismekortet er noget, der stort set kun bliver spillet mod den hvide mand. Hvis det i sjældne tilfælde bliver brugt mod en indvandrer, bliver det kaldt noget så latterligt, som »omvendt racisme«. Det er der ikke noget, der hedder. Den hvide mand har ikke monopol på racisme. Racisme er racisme. Og samme spilleregler gælder alle.

På den anden side kan Hizb ut-Tahrir og lignende organisationer tilsvine og nedgøre alt og alle, der ikke går ind for kalifatet eller er »rettroende« muslimer. De gør det for rullende kameraer uden at blive stemplet som racister.

Nu er islam ikke en race, men lad os lege, at den er det. Det gør vi jo til daglig. Så hvad gør Hizb ut-Tahrirs holdninger dem til, hvis ikke ærkeracister. Tilsvarende kan indvandrere begrænse deres døtres og søstres frihed og udøve vold på dem for at være »for danske« uden at blive stemplet som racister.

Det er mig fuldstændig ubegribeligt, at man kan blive stemplet racist, fordi man går ind for udvisning af hårdkogte kriminelle, indførelse af straf for familier, der forfølger unge kvinder, der ikke vil makke ret, eller går ind for lukning af Danmarks grænser for massiv indvandring, som er ved at komme ud af kontrol, blot fordi man er en bleg dansker.

Jeg er ikke bange for at gå ind i debatten. Jeg har efterhånden skrevet så meget i løbet af de sidste tre år, at jeg konstant befinder mig midt i en storm af møg fra både indvandrere og politisk korrekte danskere. Og det har jeg ikke noget imod, ellers ville du ikke sidde og læse denne kronik lige nu. Jeg er bare vred over, at ganske almindelige danskere ikke som jeg kan sætte en finger direkte på problemet uden at skulle vælge sine ord med omhu. De skal passe på med ikke at støde nogen, eller må, Gud forbyde det, generalisere. Og hver gang, man skriver »muslimer«, skal man lige pointere, at man ikke mener alle muslimer, da det store flertal faktisk er ordentlige mennesker. Som om vi ikke ved det.

Det samme gælder ikke mig, når det går den anden vej. Jeg har på min Facebook flere gange skrevet »danske mænd« eller »danske kvinder« uden en eneste gang at skulle forklare mig eller tage afstand fra generalisering.

For nylig omtalte Claes Kastholm Hansen min forrige kronik her på siderne, hvor jeg blandt andet skrev om manglende krav til indvandrere, og at indvandrere, der frivilligt vælger at bosætte sig i Danmark, skal tilpasse sig det danske samfund og ikke omvendt.

Claes Kastholm skrev, at »Mersiha Cokovic skal trods alt være glad for, at hun hedder Mersiha Cokovic. Havde hun sagt det samme, men heddet Inger Støjberg, ville hun også have fået Birthe Rønn Hornbech på nakken.« Kastholm har helt ret, og det gælder ikke kun Rønn Hornbech, men sikkert også halvdelen af den danske befolkning.

Findes der racisme i Danmark? Ja, det gør der. På Facebook er der adskillige lukkede grupper, hvor der bliver skrevet om nakkeskud og gaskamre til muslimer. Og ja, der findes folk, der hader andre mennesker, fordi de er født af en anden race eller tro end den, der passer ind i deres forskruede små hjerner. Dét er racisme.

Religionskritik, forventninger, krav og satire er derimod ikke racisme. De danskere, der til daglig tager del i den offentlige debat om indvandring, er borgere, der blot er bekymret for deres tilværelse og deres børns fremtid. De vil ikke udelukke folk fra det danske samfund. Tværtimod. De vil have alle til at deltage på lige fod. Bevare den danske kulturarv, bevare velfærds- og velstandssamfundet, så deres børn og børnebørn også kan få glæde af det. Folk ønsker at kunne færdes på Danmarks gader på alle tidspunkter af døgnet uden at frygte for deres sikkerhed. At man kan deltage i offentlige arrangementer uden at frygte for at blive skudt. At sige, skrive og tegne, hvad man har lyst til, uden efterfølgende at skulle gå under jorden. Er det meget forlangt? Så hvorfor skal man udstilles, hvis man kritiserer faktorer, der står i vejen for disse meget rimelige krav?

Det er derfor vigtigt at slå fast, hvem der sætter dagsordenen i den offentlige debat. Og her savner jeg, at politikerne melder sig på banen og afskaffer blasfemi- og racismeparagraffen. Ingen er godt tjent med de paragraffer. De giver ingen mening, når Firoozeh Bazrafkan og Lars Hedegaard bliver dømt efter dem, mens Hizb ut-Tahrir og Kaldet til Islam får frit spil.

Det er efterhånden blevet verdens billigste trick at stemple folk, man er uenig med. Det skal danskerne ikke finde sig i. Når man blander sig i den offentlige debat, er det ikke et spørgsmål, om man støder nogen. Det er et spørgsmål om, hvem man vælger at støde.

Danskerne skal ikke acceptere at blive udstillet for at påpege nogle samfundsskadelige problemer. Danskerne skal ikke holde tand for tunge i deres eget land i fare for at støde folk, der frivilligt har besluttet at bosætte sig i Danmark, velvidende at Danmark er et kristent land, hvor grundloven står på den øverste hylde, flaget hedder Dannebrog og hvor alle borgere er ligestillet. Så enkelt er det.