På overfladen lignede det enhver dejlig forårsdag. Solskin og klar blå himmel, seks til 11 grader uden vind og dæmpet musik i bilradioen. Jeg kørte mod sommerhuset nær Liseleje væk fra København. Væk fra byen, fra Seruminstituttet, fra Sundhedsstyrelsen, fra Styrelsen for patientsikkerhed. Væk fra journalister og væk fra COVID-19.

Der var ingen trafik. Ingen biler overhovedet – på en lørdag formiddag. Det var ingen impulsiv lystbetonet forårsbiltur ud i det blå, som det kunne og burde have været. Det var noget, min hustru, Marianne, og jeg havde aftalt til mindste detalje i weekenden omkring den 22. februar – for bare nogle uger siden. Den weekend var et vendepunkt, en eye opener.

Anders Fomsgaard 64 år

Overlæge dr.med.

Professor i Infektionsmedicin, Syddansk Universitet

Leder af Virus Forskning & Udviklings Laboratoriet, Statens Serum Institut

Forfatter til bogen ’Det er bare en virus’, der udkom på Gyldendal i oktober 2019

Fredagen op til den weekend havde man registreret det første COVID-19-tilfælde i Italien, men om søndagen, bare to dage efter, var der flere end 150 smittet og nogle døde, og om mandagen 350 smittede og otte døde. Med den eksplosive udvikling i europæiske lande ville det også komme hertil.

I Kina havde virus spredt sig fra få tilfælde ved Wuhan Fiskemarked lige efter nytår 2020 til hele Kina på under 30 dage, hvilket var ekstremt hurtigt – og over den weekend var noget lignende i gang i Italien i vores egen europæiske baghave.

Så planen, min kone Marianne og jeg havde lagt, var, at hvis en blev syg, skulle vedkommende blive i vores lille københavnerlejlighed for at være tæt på læger og hospitaler, mens den raske skulle køre i sommerhuset en times kørsel nordpå og passe sin hverdag derfra. Og komme forbi og stille forsyninger uden for lejlighedsdøren i København fra tid til anden.

Sidst, jeg røg i sommerhuset i længere tid, var da jeg blev skilt for flere år siden, og der var det mere normal pissekold snevinter. Jeg kalder det sommerhuset, men det er egentlig et plan B-skur: besøgende gæster, når badeværelset eller køkkenet skulle repareres af håndværkere i lejligheden, når ejendommen lukkede for vandet, når de store børn skulle have tag over hovedet i en periode, ved skilsmisser – og altså ved pandemier.

Nu var jeg på vej derop på en klar martsdag, fordi Marianne var begyndt at blive sløj. Senere fandt vi ud af, at det var falsk alarm, men hele turen derop var en påmindelse om, at jeg som alle andre nu befandt mig i en situation, hvor den nærmeste fremtid ikke just var gennemskuelig.

Hvad skete der lige, som gjorde, at spillesteder, biografer, teatre i Danmark blev begrænset. At børnehaver, vuggestuer, skoler og læreanstalter var lukket. At rejser og flytrafik stoppede. At Danmarks grænser var lukket. At de fleste er blevet sendt hjem fra arbejde med besked på at blive inde og vaske og spritte hænder og udvise social distance.

Hvad var der sket, siden hospitalsmasker blev stjålet, og folk hamstrede lokumspapir og gær og efterlod tomme gader? Og det var bare i Danmark. Tilsvarende og vildere ting skete i Sydkorea, Iran, Tyskland, Frankrig, Norge, Tyrol og USA, ja i mere end 150 lande verden over.

Jo, en spritny usynlig virus var hoppet fra en flagermus til en person i en by i Kina. Den smittede begyndte at hoste, og så havde vi balladen. Journalisterne i Danmark havde tidligt spurgt bekymret, om den virus kunne komme til Danmark, og om den kunne komme til Rødovre. Det troede jeg ikke, at den kunne, havde jeg svaret.

Men jeg tog fejl.

Vi vidste ikke nok om den helt nye virus på det tidspunkt og troede, at den ville være et kinesisk anliggende. Men den kunne komme til Danmark. Den kom til Danmark og til Rødovre.

For eksempel ligger min datter syg med COVID-19 i isolation sin kælder i Rødovre, mens hendes indtil nu raske mand og barn er i karantæne i stueetagen – bare nogle måneder senere end kineseren i Wuhan. Der er nu indlagte, kritisk syge og døde danskere. Verden har fået en rigtig viruspandemi, sådan en man ellers kun havde lært om i fjerne historiebøger eller gyset til på Netflix. Nu var det uvirkelige virkeligt. Men hvad var det for en virus, der kunne lægge verden ned på bare tre måneder?

Virus med krone på

Corona er latin for en krone, sådan en konger og dronninger har på hovedet, og hentyder til de sukkerholdige pigge, der stikker ud fra coronavirus i alle retninger i et elektronmikroskop – som et søpindsvin.

Coronavirus er den største (60-220 nm) af RNA-virus, en ordentlig krabat, altså inden for virus, som kan antage mange forskellige former, men altid med de karakteristiske pigge, der stikker ud fra dens ydre kappe hele vejen rundt. Coronavirusfamilien omfatter to genera: coronavirus og totovirus og tilhører en orden af virus kaldet Nidovirales.

Coronavirus er en spøjs virus. Det er en virustype, der findes hos mange dyrearter inklusive mennesker og er i stand til at inficere mange forskellige celletyper og væv/organer hos forskellige arter. Sådan plejer det ikke at være med virus. Coronavirus er en virus med så mange talenter og muligheder for at krydse artsbarrieren og ramme alle mulige væv og med sit RNA-genom, som kan mutere. Her er en oversigt over de forskellige typer coronavirus.

Først de fredelige: Vi kender fire almindelige fredelige forkølelses-coronavirus, som hver vinter i Danmark er ansvarlig for 25 procent af alle forkølelser og luftvejsinfektioner: CoV-OC43 og CoV-229E, der er de to almindeligste. De mindre hyppige hedder NL63 og HKU-1/NH. Den sidste blev i 2005 fundet hos en patient fra Hongkong og senere også andre steder i verden som i New Haven USA og Frankrig. Foruden de fire fredelige luftvejscoronavirus var der indtil for nylig to dødelige coronavirus. Nu er der tre.

Den første var SARS-coronavirus, der dukkede op i november 2002. En kineser fik en alvorlig lungebetændelse i Guandong-provinsen i Sydkina efter kontakt med en levende desmerkat på et madmarked.

Kineserne har tradition for at holde de dyr, de skal sælge, levende og friske lige til de skal spises. Og de har tradition for at spise mange eksotiske vilde dyr som desmerkatte, leguaner, skildpadder m.m. og bringer disse mange forskellige arter, som ellers ikke mødes normalt i naturen, sammen – og dermed deres virus. Og de bringes tæt på rigtig mange mennesker hver dag.

Betingelserne for at bringe smitte og sprede smitte er perfekt. På cirka 21 dage havde den nye farlige SARS-lungebetændelse spredt sig til 21 lande på flere kontinenter og smittet flere end 3.500 mennesker (diagnosticeret positive) med en dødelighed på cirka 10 procent.

Symptomerne var høj feber, muskelsmerter, tør hoste og åndenød efter en inkubationstid på op til ti dage. På få uger havde man identificeret virus og hele gensekvensen, og det viste sig helt uventet at være en coronavirus. Hidtil havde man kun kendt denne type virus som noget, der forårsagede en ufarlig forkølelse.

Den blev kaldt SARS-coronavirus og kom altså fra en desmerkat fra det eksotiske madmarked i Kina – eller fra en flagermus, som desmerkatten havde spist. Der er normalt ikke så høj koncentration af coronavirus i flagermus, så selv om de kan smitte mennesker, mente man, at smitten af mennesker var kommet via en desmerkat.

Efter denne smitte fra dyr til menneske smittede patienten videre, og virus vænnede sig til menneske-til-menneske-overførsel. Coronavirus smittede som influenzavirus ved tunge spytdråber i en sky fra host og nys samt indirekte med snot fra hånd-til-hånd eller via inficerede overflader som håndtag og borde ligesom andre luftvejsvirus gør.

En af de dengang smittede, som i øvrigt var læge, fik en alvorlig lungebetændelse på det nu berømte hotel Metropole i Hongkong. Han boede på hotellets niende etage, værelse 911. På hotellet blev flere smittede, fordi de havde trykket på samme 9. etage-knap i elevatoren som den syge læge. Han døde af SARS.

Luftvejsvirus smitter ikke gennem luft. Men på grund af den store rejseaktivitet hos SARS-smittede, hvoraf nogle blev kaldt superspredere, fordi de var i kontakt med særlig mange andre og dermed smittede særlig mange, var smitten alligevel effektiv og hurtig nok til at spredes globalt med stor frygt og panik til følge. Symptomerne var høj feber, muskelsmerter, tør hoste og åndenød. Det kunne ligne influenza. Men der var en længere inkubationstid på op til 10 dage, fra man var blevet smittet, til man blev syg.

SARS forsvandt lige så pludseligt, som den var kommet i 2003 og er ikke set siden. Måske fordi den var mest smitsom sent i sygdommen og dermed var lettere at opdage i tide og inddæmme. Det samme held har vi ikke med COVID-19, som kan smitte, også før symptomerne viser sig.

Den næste dødelige coronavirus var MERS. I september 2012 rapporterede myndighederne i Saudi-Arabien om flere tilfælde af en alvorlig dødelig lungebetændelse: Midle East Respiratory Syndrome eller bare MERS.

Denne coronavirus spredte sig på Den Arabiske Halvø blandt dromedarejere. Første tilfælde blev sporet tilbage til en mand i Jordan i april 2012, som blev smittet af sin kamel-dromedar – dem med en pukkel. Kameler har to pukler, undtagen den på cigaretpakken Camel.

Dromedarer bliver holdt både som kæledyr og som mere kostbare væddeløbsdromedarer, der transporteres til væddeløb rundt omkring på Den Arabiske Halvø og Nordafrika og derved spreder MERS-coronavirus.

Der skete person til person-smitte med inficeret lungesekret fra host og nys og indirekte berøring. Mest udsat var familiemedlemmer og hospitalspersonale for at blive smittet af en patient. Der kom flere alvorlige småudbrud med en dødelighed på ca. 35 procent blandt andet i Sydkorea, hvor mange patienter spredte MERS ved doctor-shopping, altså det fænomen at man besøgte flere forskellige læger for at få en anden mening om sin sygdom, og hver gang smittede man de fleste i venteværelserne.

Der blev ikke udviklet nogen vaccine eller kur, men et sæt gode råd til at undgå at blive smittet: Vask hænder med sæbe i 20 sekunder eller brug håndsprit, nys i ærmet eller i papirservietter, lad være at røre næse og mund og øjne, undgå tæt personkontakt, desinficer ting som dørhåndtag, elevatorknapper osv.

Dertil kom så de mere eksotiske råd som: drik ikke kamelmælk, og spis ikke råt kamelkød. Virussen findes stadig blandt dromedarer og bryder ud i ny og næ, men den smitter ikke effektivt mellem mennesker.

Det gør til gengæld den tredje dødelige coronavirus, som vi stadig er ved at lære at kende. Det er den, der kaldes SARS-2 og medfører sygdommen COVID-19.

Den nye coronavirus

Jeg var lige kommet hjem fra vores livs mest fanta- stiske jule- og nytårsferie på en båd i Caribien. En af meddelelserne i de mange e-mails, der kom, fortalte om en lille ophobning af 41 kinesere, som havde en lungebetændelse efter besøg på et ske- og mad- marked i Wuhan by. En coronavirus. En ny ukendt coronavirus.

Det var, som om historien fra SARS-coronavirus i 2002- 2003 gentog sig. Antallet af lungebetændelser med 2019-ny coronavirus, som skiftede navn til coronavirus SARS-2, mens sygdommen blev kaldt CO- VID-19, steg og steg.

Kinesiske virusforskere fandt hurtigt den genetiske sekvens af hele den nye virus. Flere og ere SARS-2 coronavirus blev sekvenseret, og man lagde alle sekvenserne ud på de o entlige databaser, så alle virusforskere i hele verden kunne bruge sekvenserne til at fremstille hurtige og præcise diagnostiske gentests.

Det gjorde vi også på Statens Serum Institut i København, mens vi ventede på en godkendt europæisk gentest, som vi derefter alle fik sat op på de klinisk mikrobiologiske afdelinger på danske hospitaler for at kunne diagnosticere eventuelt COVID-19-syge, så de kunne komme i behandling og isolation.

Alle de nye gensekvenser af de første 27 SARS-2 coronavirus kunne give os svar på en masse spørgsmål. Vi kunne se, at SARS-2 måtte stamme fra flagermus-coronavirus, som den var 98 procent identisk med. Virusgenerne og mutationsfrekvensen over tid kunne regnes baglæns til en enkelt smittehændelse til et menneske, og generne kunne datere den første smitte til et sted mellem 30. oktober og 31. november 2019, altså cirka en måned inden det første kendte humane tilfælde fra 8. december 2019 fra Wuhans fiske- og dyremarked.

Der kom så oplysninger om patienter, som ikke havde haft nogen kontakt til markeder. Det tydede altså på, at en nye SARS-2 coronavirus sandsynligvis ikke opstod på markedet i Wuhan, som man havde antaget, men at den efterfølgende blev spredt på markedet. Virusgenerne kunne også vise, at der efterhånden var nogle ophobninger af smitte i grupper eller smittekæder, som man siden fandt, skyldtes menneske-til-menneskesmitte fra syge. Altså kunne den nye virus smitte fra menneske til menneske.

Der kom flere og flere tilfælde, smitten spredte sig ret hurtigt, nok fordi ingen mennesker havde immunitet imod den nye dyrevirus, og der var jo masser af mennesker at smitte i Kina. På bare tre uger havde smitten spredt sig til hele Kina, hvilket var ekstremt hurtigt. Dog var langt de fleste fra Hubei-provinsen og Wuhan by. Cirka tre uger efter nytårsaften kom det kinesiske månenytår, og der var der tradition for, at rigtig mange kinesere rejste på ferie både inden for Kina, men også udenfor.

Fem millioner kinesere nåede lige at rejse ud, inden de kinesiske myndigheder lukkede Wuhan by på 11 millioner mennesker og fem andre storbyer inden for en radius af ca. 50 km. Over 35 millioner mennesker var indespærret, og al trafik af fly, tog og biler blev stoppet i hele nytårsperioden.

Det lød drastisk, men det kunne købe tid. Den 1. februar var der 10.000 smittede og 240 døde, det vil sige cirka en dødelighed på to-tre procent, hvilket var mildere end både SARS og MERS med henholdsvis ti procent og 35 procent. Samtidig var der få smittede uden for Kina.

Men hvad hvis virus spredte sig til fattige lande i Afrika eller steder i Indien og Filippinerne eller andre steder, hvor der ikke rigtig var tests, ressourcer og sundhedsvæsen? Den 30. januar erklærede WHO udbruddet for en folkesundhedsmæssig krise af international betydning, hvilket gav mulighed for en større koordineret indsats, især med hjælp og støtte til fattige lande.

Det store spørgsmål var stadig, om det kunne udvikle sig til en pandemi. Man frygtede det i februar 2020, troede det ikke, men vidste det ikke. Var der medicin eller en vaccine? Nej. Kunne man nå at udvikle det? Nok ikke før om et år til halvandet, for så lang tid tager det i hvert fald at teste vacciner på mennesker, fra det øjeblik man har en mulig vaccinekandidat.

På Statens Serum Institut gik vi ligesom mange andre i gang med at udvikle en dna-vaccine. Det er en vaccinetype, hvor man sprøjter et gen ind i armen, så kroppens celler selv producerer vaccinen fra genet. Jeg mente, at en dna-vaccine var det eneste, der var hurtigt nok, og at den nok skulle beskytte mod infektion og i hvert fald mod død.

»Stay home, Anders«

Frygten bredte sig, i takt med at myndighederne prøvede at berolige folk. Det var hovedsageligt i Kina, at smitten og sygdommen var. Risikoen for, at den nye coronavirus kommer til Europa, er lav, lød det. Senere var risikoen moderat, og Sundhedsstyrelsen vurderede først risikoen for tilfælde i Danmark som lav. Og selv hvis virus skulle komme med syge rejsende, ville risikoen for spredning i Danmark eller Europa være »meget lav«, sagde man. Sådan var det også på det tidspunkt.

Den 4. februar var der 20.438 registrerede smittede i Kina med 435 døde, hvilket igen svarede til en dødelighed på de ca. To-tre procent (case fatality rate). Så blev det kendt, at SARS-2 kunne smitte allerede inden, man blev syg, og man fandt eller regnede med måske ti gange så mange milde tilfælde, som ikke blev diagnosticeret. De gode nyheder var, at så var dødeligheden også tilsvarende lavere, måske kun 0,2-1 procent (infection fatality rate) i hvert fald ifølge WHO’s beregning.

I en DR-radioudsendelse til børn blev jeg interviewet af en dreng og en pige på ti år om SARS-2-virus og COVID-19-sygdommen. Jeg prøvede at sætte den nye sygdom i perspektiv: De kendte til influenza, som faktisk dræber mellem 1.000-2.000 danskere hver eneste vinter. Vi talte om, at Kina havde 200 gange som mange mennesker som i Danmark, så det samme udbrud ville, hvis vi skalerede det ned til Danmark, svare til 340 syge danskere siden nytår til midt februar og til kun seks døde. Jeg forklarede også, at lungebetændelsessygdommen indtil nu mest – i 99,3 procent af tilfældene – var i Kina.

Vi troede – og navnlig håbede – alle på, at sygdommen også ville stoppe i Kina uden nævneværdig spredning til andre lande, som i hvert fald hurtigt kunne inddæmmes. Det skulle vise sig at være ønsketænkning, men det vidste jeg ikke. Så til børnenes spørgsmål om, hvad de kunne gøre for at undgå smitte, sagde jeg kækt, at de bare skulle lade være med at tage til Wuhan i Kina. Jeg håbede på, at de facts ville berolige de børn, der lyttede med, og det var i overensstemmelse med, hvad sundhedsmyndighederne vurderede på det tidspunkt. Synd for kineserne, men det var jo et kinesisk problem, som de selv ville, skulle og kunne håndtere.

Jeg skrev til min ven og kollega Mr. Chen, som havde arbejdet i nogle år i mit laboratorium for lang tid siden og spurgte, hvordan det gik i Kina. Mr. Chen svarede tilbage: »Stay home, Anders«. Ikke andet, ingen detaljeret rapport eller spørgsmål om, hvordan det gik med min familie, som han plejede. Det gjorde indtryk på mig.

Det så i starten og hen til epidemiens slutning i Kina ud, som om at det var et lokalt kinesisk problem, som vi uden for Kina ikke behøvede at bryde os om, men kunne følge interesserede med i.

En stor rapport fra de kinesiske sundhedsmyndigheder kom den 14. februar og viste, at dødeligheden var skævt fordelt – altså lav under 40 år (ca. 0,2 procent) og endnu lavere hos børn (to promille), og at ingen børn under ti år var døde, mens dødeligheden steg og blev højere over 60-årsalderen (ca. 3,8 procent) og endnu højere hos de over 70-årige og højest hos de over 80-årige, og/eller hvis man havde andre sygdomme i forvejen, som hjerte-kar-sygdomme, diabetes, immunsvækkelse eller kræft.

Gravide og deres børn blev tilsyneladende ikke mere syge end andre i samme alder, men i tredje trimester, hvor fosteret fylder og trykker på lungerne, skulle man være særlig varsom med at redde sig en lungebetændelse.

Den kinesiske rapport viste de første epidemikurver fra de første ca. 72.000 smittede siden nytår og til 6. februar 2020, og kurverne viste, at epidemien i Kina faktisk havde toppet den 27. januar og var hastigt på vej ned. Måske hjalp de drastiske tiltag alligevel med at afspærre og isolere flere millionbyer, aflyse det kinesiske nytår, afbryde al transport osv. Det kan også være, at de ikke havde flere tests og ikke registrerede de mange milde tilfælde længere. Men man kunne læse, at langt de fleste – op mod 86 procent af tilfældene – var milde og kun fem procent kom på hospitalet i Kina.

Cruiseskib viste, hvad man ikke skal gøre

Den 19. februar, på min fødselsdag, var der 76.746 registrerede tilfælde og 2.247 døde, flest i Kina, men sygdommen havde den dag spredt sig til EU med 45 tilfælde.

På den tid var der særligt problemer med to cruiseskibe, som ikke havde infektionsekspertise om bord og dermed havde de forfærdeligste uprofessionelle forhold. Folk vidste ikke, hvad de skulle gøre, og nogen sad med en spand over hovedet og spiste. Andre faldt om rundt omkring på skibet. Det værste var, at ingen lande ville tillade dem at gå i land i flere uger. Det udviklede sig for vildt og over 700 blev smittet og mange døde bare på skibet Diamond Princess. Situationen på Diamond Princess blev brugt til at observere, hvad det værste var, som kunne ske: Flere end 20 procent af de 3.000 passagerer blev smittet, og mange døde.

Derfor regnede vi med, at vi kunne gøre det lidt bedre – så måske omkring 10 procent af Danmarks befolkning ville kunne få covid-sygdommen svarende til 570.000 danskere.

For virus var sluppet ud af Kina. Først med 45 tilfælde fra 23 lande oplyste epidemiologerne på vores ekspertmøde på Seruminstituttet. Vi sad 20 eksperter tæt stuvet sammen i et lille loftlokale og prøvede ikke at snakke i munden på hinanden. Det så ud til, at virus smittede, lige inden man blev syg – cirka to dage inden – og at den smittede, når man blev syg og hostede og fortsat smittede i dagene efter, havde andre lagt mærke til. Det var forskelligt fra SARS i 2003, som kun smittede når man var syg, kunne en huske.

Weekenden den 22.-23. februar ændrede alt.

Der opstod hurtig spredende smitte i Italien. Om fredagen fandt man et tilfælde i Italien, men om søndagen var det hurtigt blevet til 124 bekræftede tilfælde i fem regioner og to døde. To af de smittede var kinesere, der kom fra Wuhan, og et tilfælde var en italiener, man havde evakueret fra Wuhan. Om mandagen var der 322 smittede og otte døde.

Det var en afsindig hurtigtspredende virus. Det må være den hurtigst spredende virus, jeg nogensinde havde hørt om. Nu begyndte de italienske myndigheder at aflyse fodboldkampe og andre events, smitteopspore og isolere, men da var det for sent at lukke stalddørene, for hestene var allerede løbet ud.

Var det tid til at skride?

Det blev klart for min kone, Marianne, og mig, at den virus ikke kunne inddæmmes overhovedet, og at vi ville få en pandemi af styrke måske som en influenzapandemi som den asiatiske influenza i 1957 eller Hongkong-influenzaen i 1967. Marianne, som også er læge, ville ruste sin klinik og bestilte flere masker, men alt var udsolgt. Det var også her, vi lagde planen om, at tage sommerhuset i brug, hvis en af os blev syg.

Vi sad der ved det lille spisebord i køkkenalrummet i vores toværelses lejlighed med under en meter imellem os, spiste kold mad fra Torvehallerne, det syntes vi, at vi havde fortjent, og diskuterede. Hvad med syge børn og børnebørn, mangler vi noget medicin eller basale madvarer, og hvad med en pakket taske til sommerhuset. Hvis jeg skal være i rask karantæne i 14 dage, bliver jeg sindssyg, mente hun. Hvis jeg får den, dør jeg sgu nok, mente jeg.

Skulle vi hoppe ned i bilen og bare køre til det mørke Småland i skjul. Var der overhovedet benzin på bilen. Men vi havde begge såkaldte samfundsvigtige job, og vi mente også, at det var bedst for moralen at holde os beskæftiget med noget meningsfyldt og at blive i den professionelle uniform og udfærdigede sommerhusmodellen.

Nyhedsmedier ringede til mig den søndag for at få en mening om de mange nye tilfælde uden for Kina, men som virolog var jeg ikke den, der skulle kommentere på det – det var Sundhedsstyrelsen. Jeg fik præciseret, hvad der var mit speciale, og hvad ikke. Jeg skulle holde mig til virologi, diagnostik og vacciner, og det var jo også det, jeg helst ville.

Sygdomsudbruddet havde både sundhedsmæssige og politiske aspekter, allerede inden det var kommet til Danmark. Der skulle informeres korrekt uden unødig panik. Man havde hele tiden testet jævnt alle mistænkte personer med feber og tilknytning til Kina samt nogen, der var hentet tilsyneladende raske hjem fra Kina.

Alle var blevet podet og skulle testes hurtigt midt om natten på Seruminstituttet, hvilket jeg stod for hele den søndag nat. Indtil da var alle de 45 testede danskere negative for COVID-19 virus. Men vores laboratorium ville dagen efter fremlægge en plan for udrulning af en eller to diagnostik-test, vi havde evalueret på patientmateriale, til de større danske sygehuse, som nu alle skulle kunne modtage COVID-19-patienter. Der skulle åbnes for isolation af syge i hjemmene, til de blev raske, eller til de skulle på hospitalet.

Tid til at være kreativ

Så kom det første danske tilfælde, den 27. februar, en mærkedag. En medarbejder på TV 2 ovenikøbet, som var blevet smittet i vinterferien på skiferie i Norditalien. Det var, som om alle danskere var på skiferie i Norditalien i denne vinterferie. Men så gik der endelig hul på bylden, og folk faldt lidt til ro, syntes jeg. Så kom smittede nummer to og tre og fire. Vi havde stadig styr på, hvor de var smittet.

Den 6. marts holdt statsministeren den første historiske pressekonference, hvor man forbød forsamlinger på over 1.000 mennesker – især hvis det omfattede ældre og svagelige. Man frarådede håndtryk, kram og kys og advarede mod fyldte metrotog og busser, ligesom man frarådede rejser til Norditalien og en række andre lande.

Kom man hjem fra en liste af røde lande, skulle man i 14 dages karantæne, og blev man syg, blev man testet for coronavirus. På Seruminstituttet og andre steder, var vi ved at løbe tør for bestemte testreagenser og plastvarer, som selvfølgelig var produceret i Kina. Vi måtte være kreative og teste andre metoder med andre reagenser.

Over hele kloden var forskere i gang. En kollega fra USA mailede mig og skrev: »Vi har smittet aber med coronavirussen. Hvad har du gang i?«

Jeg svarede, at vi havde fremstillet mit bud på en dna-vaccine, som skulle testes i mus og så forhåbentlig i mennesker. Mit laboratorium fik sammen med DTU en hurtig EU-bevilling til at udvikle tre hurtigtest for coronavirus. Projektet indebar også udvikling af en dna-vaccine.

Jeg vidste, at andre var langt længere fremme, og at mit dna-vaccinebud nok aldrig ville blive produceret eller testet i større skala internationalt. Men måske ville et mindre dansk firma producere den og teste, om den virkede. Så ville jeg selv stille op som første testperson.

Alvorligheden blev også diskuteret, og her var der tre niveauer: den enkelte borger, sygehusvæsnet og samfundet. Mens COVID-19 måske ikke var så alvorlig for den enkelte borger afhængig af bl.a. alder, var sygdommen meget alvorlig for sygehusvæsnet, der eventuelt ikke ville kunne følge med, hvis ikke vi alle hjalp til med at inddæmme og hindre smitte og strække de (samme) smittede syge ud over en længere fladere grøn periode frem for en kort pludselig rød top med for mange syge.

Måske får vi endnu en bølgetop til efteråret. Og så var der alvorligheden for samfundet, som ville blive påvirket af aflyste arrangementer, nedsat produktion, aktiekursfald, måske fyringer og hæmmet handel. Vi skulle alle ændre adfærd, og det er det aftryk, pandemier sætter: ændrede samfund, ændrede vaner og skikke, ændrede værdisæt for eksempel at udvise social distance.

Vi får at vide, at vi må acceptere, at folk kommer til at dø. Vi skal alle dø engang, og stigende dødstal er en naturlig del af en ny pandemi. Vi kan ikke som læger redde verden eller redde alle, men må nogle gange blot lindre lidelser og trøste.

Midt i marts droppede man karantæne af raske mennesker, som kunne være smittet. Vi skal heller ikke teste alle, kun dem, der er meget syge og eventuelt skal på hospitalet som led i almindelig diagnostik. De syge og snottede skulle blive hjemme og ikke smitte andre – social distance og frem for alt gælder isolationen, at man ikke må gå på arbejde og smitte folk, der skal arbejde. Måske vil man teste sundhedspersonale. I mit laboratorium blev vi enige om en prioritering af vigtige opgaver og tilsvarende tiltag. Det er vigtigt, at vi er arbejdsdygtige.

Indtil da var alle tilfælde rejserelaterede. Jeg var på covid-19-testvagt på Seruminstituttet søndag den 8. marts 2020, hvor der i alt var 35 smittede danskere. Dagen efter mandag 9. marts var der 90 smittede og tirsdag 10. marts 2020 var der 156 smittede, tallene begyndte at stige.

Dagen efter strammede politikerne igen reglerne.

Vi står ved bakkens fod

I Sverige har man ikke taget de drastiske danske politiske tiltag endnu, som helt at lukke grænserne og fraråde alle at rejse til hele verden, og i Sverige kan man stadig mødes på restauranter, cafeer og tage tog.

I England gør man foreløbig mindre ud fra filosofien, at alle, der kan blive smittet, ligeså godt kan få det overstået. Nogle af forskellene i tiltag skyldes også, at man er på forskellige trin i den samme epidemi. I Sydkorea havde man held med at teste vildt mange og vise på en app, hvor de smittede var, og man gav informationer og svarede på alle spørgsmål to gange daglig.

USA har en uklar strategi ud over at ville teste millions and millions and millions, så det var virkelig synd, at de amerikanske tests, man skulle bruge i starten, slet ikke fungerede, hvilket bombede det ønske tilbage til start og i en periode stillede samfundet uden nogen reel idé om, hvor mange smittede, der var hvor.

Men nu kan man blive henvist og køre igennem en drive in test og få svar på sin mobil efter tre dage. Så må man håbe, at det er de rigtige, der har en bil og en mobiltelefon og ved, hvad de skal bruge svaret til. Det er også svært, når man i USA hverken har et sygehussystem og sundhedssystem for alle eller en politisk ledelse, der forstår problemstillingerne nok til at handle adækvat i et meget stort land med forskellige stadier af en epidemi i forskellige områder.

Når regningen skal gøres op i form af antal syge og døde samt de økonomiske og menneskelige konsekvenser af epidemien, bliver det interessant at se, hvilke af de forskellige varianter af epidemimodellen i de forskellige lande der virkede bedst på hvilke tidspunkter.

Der har ikke rigtig været en samlet international strategi trods globaliseringen, EU’s åbne grænser og fri bevægelighed. Og når de nationale grænser lukkede sig, er man henvist til det pågældende lands håndtering, som kan synes forskellig, men som også kan være de samme indsatser til forskellig tid, fordi landene var på forskellige stadier af den samme pandemi.

Det er på en måde et gigantisk eksperiment, som er interessant for en forsker – hvilke strategier der virkede bedst på virus og hvornår. Men virus kender ikke til grænser, den spreder sig bare, som den får lov til.

Lige nu står vi alle kun lige ved foden af det røde COVID-19-bjerg eller den grønne COVID-19 bakke, som midten af virusepidemien skal blive til i Danmark, og ingen ved helt præcist, hvordan det vil gå. Men vi står sammen og gør alle, hvad vi kan, så godt vi kan hver især. Vi holder planerne. Mon ikke vi på en eller anden måde kommer styrket ud af vores fælles krise.