Některé politické návrhy zpoza našich hranic vyvolávají v české debatě zděšení. Často máme za to, že se Západ vrhá na cestu, kterou jsme si my ve východním bloku už dávno bolestivě prošli. Podivujeme se nad jejich hloupou naivitou, se kterou přicházejí s nápady, jako je třeba vyvlastnění spekulantů s bydlením v Berlíně.

Fakt je ovšem ten, že zatímco jsme byli uzavřeni za železnou oponou, zbytek Evropy nestál na místě a prošel poměrně zajímavým a místy dramatickým vývojem.

Když železná opona v roce 1989 padla, našli jsme svět v určité situaci. Ta byla považována za danou a příliš se nepřemýšlelo o tom, jak do ní země západní Evropy dospěly a co se dělo v desetiletích před tím. Po roce 1989 se považovalo za fakt, že zatímco náš blok byl charakterizován státními intervencemi a plánováním, svět západní byl monolitem nespoutané ekonomické svobody.

V Česku existuje ustálené spojení „sociální inženýrství“, které se používá jako finální argument: pokud je něco prohlášeno za sociální inženýrství, znamená to, že je to špatně, a dělat se to tedy nemá. Myšlena je tím obvykle jakákoli státní intervence.

Přečtěte si také Rupnik: Evropská unie je pro střední Evropu poslední pojistkou před vlastními démony

Je proto třeba říct, že sociální inženýrství šlo ruku v ruce s prvními desetiletími evropského vývoje po druhé světové válce a tato éra je obvykle označována za zlatou éru prosperity.

Jednalo se o období stabilního ekonomického růstu a v podstatě nulové nezaměstnanosti na celém kontinentě. Toto zlaté období se netýkalo jen pravicově konzervativních autoritářských režimů v Portugalsku, Španělsku a Řecku.

Když proto dnes západní politici přicházejí s různými dlouhodobými plány a regulacemi, neodkazují tím na náš východní blok, ale spíše hledají cesty, jak