Med sport och nöjesliv på paus har en annorlunda lägereld vuxit fram i tv-utbudet. Varje dag klockar 14 samlas nationen framför de tre coronakrisbekämpande myndigheternas presskonferens, live från ett kontor i Solna.

Föreställningen har i all sin vardaglighet blivit en ritual med återkommande mönster. Ett mönster som säger något om Sverige – som det varit, och som det kommer att bli.

Först ut på scen kommer Folkhälsomyndigheten – de sakkunniga.

Statsepidemiolog Anders Tegnell och hans kolleger fyller en klassisk men på senare år lite undanskuffad hjälteroll i Myndighets-Sverige: den självständigt tänkande och agerande experten.

De redogör torrt, sakligt och så pedagogiskt de förmår för hur smittoläget ser ut, och för vad de anser att vi bör göra åt saken. Sedan svarar de på alla frågor, om och om igen, utan att ändra en min.

Sveriges strategi mot viruset är ifrågasatt och sticker ut internationellt, men just här finns förmodligen grunden till varför en långt ifrån publikfriande karaktär som Anders Tegnell har kunnat nå något slags kultstatus. Det handlar om integriteten.

Tegnell och hans chef Johan Carlson framstår som motsatsen till ängsliga kappvändare. Ingen kan veta om deras analys är korrekt, men alla kan vara säkra på att de tror på vad de säger. De är uppenbarligen beredda att sätta långa karriärers yrkesheder i pant, när det hade varit så enkelt att spela säkert och bara göra lite mer som i andra länder.

Folk älskar det. I alla fall till dess att motsatsen har bevisats.

Därefter kommer Socialstyrelsen – genomförarna.

De har fått uppdraget att leda den panikartade upprustningen av vårdens förmåga, och särskilt krisberedskapschefen Johanna Sandwall ger verkligen intryck av att vara i full färd med den saken.

Dagligen informeras vi om hur aktuella problem ser ut och vad man tänker göra åt dem. Sedan återkommer man nästa dag, och redogör för hur det gått.

Ofta har man kommit en tydlig bit på vägen. Ibland har det inte alls gått bra, och då är man tydliga även med det.

Det är ett närmast militärt språk – inte en stavelse i onödan, eftersom varje sekund räknas i kampen – som är lätt att förstå och underbart att lyssna på, i alla fall för den som är trött på omständligt pladder.

Ingen kan se myndigheternas presskonferenser utan att känna att de vill ha en egen Johanna Sandwall, i bostadsrättsföreningen, idrottsklubben eller i arbetslaget på jobbet.

Sist kommer Myndigheten för samhällsskydd och beredskap – pratarna.

Det är väldigt svårt att utvärdera MSB:s insatser, eftersom nästan ingen utanför MSB förstår vad de gör.

Det samordnas. Det upprättas dialoger. Det kommuniceras. Man gör lägesbilder, sammanför aktörer, ser till behov och välj själv bland samtidens mer oprecisa begrepp. På pressträffarna berättar de gärna och länge om sin verksamhet, som tycks bestå mindre av tester och inköp men desto mer av möten. Gå förresten in på krisinformation.se!

Klockan tickar, medan Anders Tegnell och Johanna Sandwall börjar se allt mer stressade ut. Viruset väntar på ingen.

Det är möjligt att MSB:s insatser i coronakrisen tjänar Sverige oerhört väl, men på ett plan som helt enkelt inte låter sig kommuniceras. Det är också möjligt att MSB:s uppdrag är felformulerat, som Expressens ledarsida varit inne på, eller att man bara inte klarar av det, som interna källor uppgivit för DN.

Oavsett vilket borde man ompröva sin närvaro på presskonferenserna. Just nu framstår det mest som att någon gått fel på vägen till myndighetens interna måndagsmöte.

Varför ta upp allt det här? Därför att det symboliserar något större. Ett pågående mentalitetsskifte i samhället, kan man nog säga.

Coronakrisen skiljer stort från smått och ord från handling. I skarpt läge är frågan hur många respiratorer du har i förrådet, inte hur många dialoger du haft om vikten av andning.

Det är omtumlande i en offentlighet där pratandet haft högkonjunktur i många år, och det kommer förmodligen leda till omprövade prioriteringar på många håll. I både den offentliga och den privata sektorn.

Det får återverkningar även i partipolitiken.

De traditionella genomförarpartierna S och M lyfter nu i opinionen, medan partier som profilerat sig på mer diffusa värderingar sackar efter. När kraven på policy ökar lär vi också se en tillväxt av faktiskt sakkunniga på partikanslierna, möjligen på viss bekostnad av sociala medier-kommunikatörer.

Alla bör redan nu ställa in sig på att nästa valrörelse kommer handla mer om siffror och mindre om symboler.

Finns det något positivt som Sverige kan ta med sig ur det här eländet så finns det möjligen någonstans här.

Viktor Barth-Kron är politisk kommentator på Expressen.