Med många ord, en planlös politisk gerillataktik och bristande ambition har den borgerliga alliansens fyrklöver bedrivit sin oppositionspolitik sedan valet 2014. Vittnesmålen om att alliansen lever och är beredd att ta över regeringsansvaret 2018 är lika trovärdigt som att det skulle vara ödesbestämt att det blir en borgerlig valseger detta år.

Alliansens ofokuserade oppositionspolitik efter valdagen i september 2014 började med att moderatledaren Fredrik Reinfeldt utmanade seriefiguren Lucky Luke och drog fortare än sin skugga. Drog ifrån ansvaret men satt kvar i ett halvår och komponerade receptet för vad som sedan skulle bli decemberöverenskommelsen (DÖ). Detta gjorde att ledarskapet inom moderaterna blev otydligt, i det närmaste osynligt.

När sedan väl moderaterna fått en ny partiledare hände ingenting. Det hände inte heller mycket i de övriga allianspartierna. Alliansen har befunnit sig långt i bakgrunden och det är tydligt att det är där man också velat ha den.

Intresset från allianspartierna att stärka upp organisationen, att acceptera ett röststöd utan motkrav när det gäller budgeten, och därmed öppna för ett regimskifte, har inte funnits där. Trots att vi nästan dagligen har kunnat se hur den rödgröna regeringen med de gamla kommunisternas stöd gör allt vad de kan för att montera ner det som den gamla alliansregeringen byggt upp.

Sänkta skatter blir höjda skatter, bidrag blir mer regel än undantag, statligt förmyndarskap slår ut den enskildes valmöjligheter och de privata initiativen. Detta sker medan alliansen sitter som åskådare och ser det hela ske. Man använder inte ens de möjligheter som finns för att stoppa det som är direkt till skada för Sverige och gör det sämre för landets invånare.

Det enda av partierna i alliansen som visar tecken på att vilja driva en aktiv oppositionspolitik är Kristdemokraterna. Såväl partiets markering vad gällde DÖ som det nu aktuella kravet på en gemensam alliansbudget. KD:s krav är bra och bör snarast bli hela alliansens.

För Sveriges skull, för väljarnas skull och inte minst för den egna trovärdighetens skull, är det nu dags för alliansen att resa sig från åskådarplatserna och ge sig in i kampen om den politiska makten.

En första åtgärd som hade visat på samarbetsförmåga, vilja och visat att det finns ett alternativ hade varit att utse en skuggregering. Varje rödgrön minister hade då haft en opponent som kunnat punktmarkera och visa väljarna på alternativ som hade varit bättre för landet och dess invånare.

Det hade lyft de mindre partierna och fört in deras företrädare i det politiska rampljuset. Men framför allt hade det visat att: ”Vi finns här och vi är beredda att ta över nu. Ni vet vad ni får och vi kan leverera!”

En andra åtgärd är lika självklar som nödvändig – presentera en gemensam alliansbudget nu. Skjut inte på detta arbete tills strax innan valet 2018. Det är inte trovärdigt, och dessutom är det skadligt för Sverige och svenska folket att låta den ekonomiska utvecklingen fortsätta att styras av ett vingklippt S-parti som tvingas söka stöd hos två tillväxtfientliga vänsterpartier.

Det är därför nu och inte om två år som de borgerliga väljarna och sympatisörerna behöver ett reellt alternativ till de rödgrönas destruktiva budgetpropositioner.

Som väljare måste vi kunna ställa krav på de politiker vi ger vårt förtroende; att de inte hukar för ansvaret, att de är beredda att ta makten för att de har en politik de tror på som de vill verkställa. Politiker som lämnar walk over har vi ingen nytta av.

Fotnot: 16 juni-stiftelsen startades som en reaktion mot Decemberöverenskommelsen. Stiftelsen anser att Decemberöverenskommelsen skadade demokratin.

Det här är en opinionstext publicerad i Dagens Samhälle. Åsikterna som uttrycks i artikeln står skribenten/skribenterna för.