Prvi od tri dijela socijalističke analize radničkog pokreta i političke situacije tijekom prošle, 2019. godine. U prvom dijelu – o događajima u svijetu i Hrvatskoj.

(Foto: index.hr)

Prošla je godina bila obilježena prosvjedima i političkom nestabilnošću u svim krajevima svijeta. Radnička je klasa na globalnoj razini krenula u ofanzivu koja je u mnogim situacijama prevazišla okvire koje su joj pokušali zadati sindikati i (lijeve) partije. Osim masovnih pokreta s jasnom klasnom pozadinom, 2019. su obilježili i masovni „građanski“, međuklasni prosvjedi, uglavnom koncentrirani u Aziji i Južnoj Americi. U svakom slučaju, 2019. je bila izuzetno zanimljiva i općenito gledajući pozitivna godina što se prikupljenih iskustava tiče, no na današnjici je da iz tih iskustava nešto i nauči. Preostalo vrijeme prije izbijanja nove ekonomske krize – koja će se neminovno dogoditi u bliskoj budućnosti – stoga treba iskoristiti za daljnje jačanje institucija radničke klase i komunističkog pokreta, kako bi iduću krizu dočekali spremni za napad, a ne primorani na jalovu obranu. Prođimo ukratko događaje iz svijeta:

Politička situacija u Sjevernoj Americi prošle je godine bila obilježena zahuktavanjem kampanje za predstojeće predsjedničke izbore. Republikanska stranka stala je iza trenutnog predsjednika Trumpa koji će 2020. tražiti novi mandat. Trump se u svojim govorima nastavio koristiti prizemnom mješavinom mačo nastupa i ksenofobne retorike, dok je u vanjskopolitičkim poslovima nastavio kršiti sve ustaljene diplomatske norme, čime sve više ogoljava suštinu američke imperijalističke politike. Suparnička stranka američkog kapitala – Demokrati – provela je godinu pokušavajući srušiti Donalda Trumpa s predsjedničke pozicije. Krajem godine započela je i proces opoziva, premda taj pokušaj nema šanse za uspjehom zbog republikanske prevlasti u Senatu. Demokrati su 2019. bili zaokupljeni i unutarstranačkim (pred)izborima, na kojima se bira demokratski kandidat za predsjedničke izbore. Radi se o uobičajenoj bulumenti karijernih političara, guvernera i stranačkih birokrata, uz tu i tamo ponekog „radikalnog“ kandidata (poput Bernieja Sandersa) koji uživaju određenu potporu članstva zbog njihove socijaldemokratske retorike koja u Americi zvuči fascinantno, ali bi u ostatku svijeta bila sasvim dosadna. Nažalost, dobar dio američkih socijalista se (opet) priljepio kampanji tih „radikalnih“ kandidata, usprkos desetljećima negativnih iskustava. Socijaldemokracija je dokazana slijepa ulica za komuniste, ali nekako se uvijek nađe netko „nov“ koga „treba podržati“ jer ovoga puta „neće biti isto“. Povijest nije bez razloga učiteljica života!

Međutim, radnička klasa SAD-a ove godine nije mirovala. U rujnu/septembru započeo je štrajk u automobilskom gigantu General Motorsu koji je obuhvatio oko 50.000 radnika. Štrajk je započeo bez jasno definiranih zahtjeva, no oni su se iskristalizirali u toku borbe, često i protiv namjera sindikalnog rukovodstva (što je scenarij kojem smo svjedočili i u Hrvatskoj). Službeni sindikat radnika u autoindustriji (United Auto Workers – UAW) u osnovi je režimski sindikat, ali militantnost samih članova natjerala ga je na nastavak borbe[1]. Štrajk je trajao mjesec dana i predstavljao najdužu obustavu rada u američkim pogonima General Motorsa od 1970-ih. Usprkos vrlo okrutnim pokušajima uprave da skrši štrajk, on je završio novim kolektivnim ugovorom, povišicama plaća i jasnije definiranim procesom zapošljavanja na neodređeno. Autoindustrija je jedan od snažnije sindikalno organiziranih sektora američkog gospodarstva, no u njoj zaposlena radnička klasa uglavnom je bila umrtvljena tijekom posljednjih nekoliko desetljeća. Stoga masovnost i konačni uspjeh ovog štrajka predstavljaju velik korak unaprijed. Dodatni optimizam ulijevaju pokušaji prekogranične suradnje s radnicima u GM-ovim tvornicama u Meksiku, iako su nažalost završili neuspješno.

Drugi segment američke radničke klase koji je 2019. godinu proveo borbeno bili su nastavnici u osnovnim i srednjim školama. Pokret za ostvarivanje boljih prava radnika u obrazovanju započeo je 2018. u Zapadnoj Virginiji i proširio se poput plamena diljem SAD-a. Ove se godine za bolje uvjete rada borilo nastavno osoblje u Chicagu i Kaliforniji. U oba su slučaja štrajkovi bili masovni (broj sudionika se mjerio u tisućama i desecima tisuća) i završili su pobjedama. Početkom 2020. prosvjetni radnici aktivirali su se i u Floridi, što može značiti da nas čeka nastavak ovih borbi.

Od ostalih radničkih borbi u Sjevernoj Americi vrijedi spomenuti blokadu prometnica od strane rudara u američkoj saveznoj državi Kentucky, koji su se na ovaj potez odlučili zbog neisplata plaća, kao i osmodnevni štrajk željezničkih radnika u Kanadi, kojim su ostvareni bolji uvjeti rada uz više garantiranog vremena za odmor.

Latinska Amerika istovremeno je proživljavala puno turbulentnija vremena. Početkom godine nastavila se politička kriza u Venezueli. Sukobljavale su se dvije frakcije venezuelanske vladajuće klase – „lijeva“, predvođena predsjednikom Nicolasom Madurom i „desna“, opozicijska, na čelu s Juanom Guaidoom i podržana od strane SAD-a i zapadnih sila. Uzroci krize u Venezueli su dvostruki: s jedne strane stoji teška ekonomska kriza u kojoj se ta država nalazi već godinama, a s druge vanjskopolitički interesi SAD-a i unutarnjepolitički interesi onog dijela domaće buržoazije koja nije profitirala tijekom vlasti Huga Chaveza i Nicolasa Madura. Tijekom prvih nekoliko mjeseci 2019. na mahove se činilo da Venezueli prijeti građanski rat, a tamošnju su radničku klasu za svoje potrebe pokušavale iskoristiti sve sukobljene strane.[2]

Drugu polovicu godine u Južnoj su Americi obilježile pobune u Ekvadoru i Čileu, kao i pro-američki puč u Boliviji. U Ekvadoru su prosvjednici zahtijevali prekid mjera štednje, uključujući veoma nepopularno ukidanje subvencija na gorivo (pažljiviji promatrač mogao bi vidjeti paralele s pokretom „žutih prsluka“ u Francuskoj). Ekvadorski je pokret bio vrlo masovan i militantan – čak je i vlada bila prisiljena napustiti glavni grad i preseliti se u lučki grad Guayaquil – ali nedostajala mu je klasna podloga. Domorodačka organizacija CONAIE, kao jedna od prvotnih organizatorica prosvjeda, pristala je na pregovore s vladom u trenutku kad je bila stjerana u kut i gubila vlast u velikim dijelovima zemlje. Premijer Moreno u konačnici je pristao vratiti subvenciju na gorivo, no zadržao je vlast i nastavio s negativnim reformama koje su pogađale radničku klasu. Usprkos pozivima sindikata za nastavkom prosvjeda, pokret se ubrzo raspao.

Situacija u Čileu bila je donekle drugačija, utoliko što je imala jasniju klasnu osnovu. Prosvjede su započeli studenti nezadovoljni povišenjem cijena javnog prijevoza, ali vrlo brzo su im se spontano pridružili i radnici, pa i veliki sindikati. Zahtjevi prosvjednika su (kao i u Ekvadoru) bili vrlo generalizirani. Kretali su se u smjeru ukidanja mjera štednje, a s vremenom su se usmjerili i prema političkim zahtjevima – donošenju novog ustava koji bi zamijenio dosadašnji, usvojen još u vrijeme Pinochetove diktature. Nažalost, ti su politički zahtjevi u svojoj osnovi predstavljali kapitulaciju radničke klasne politike pred ideologijom vladajuće klase, jer bez obzira na to što će pisati na nekom glorificiranom komadu papira, čileanska će država zbog same prirode kapitalističkog sustava morati nastaviti s anti-radničkim reformama.

Afrika prošle godine također nije mirovala. Milijunski prosvjedi diljem Sudana najprije su natjerali vojsku da sruši dugogodišnjeg diktatora Omara al-Bashira, a zatim su se nastavili i protiv nove vojne uprave. Država je nekoliko dana provela u generalnom štrajku, a u prosvjedima su zapaženu ulogu odigrale i žene – vrlo bitan detalj u inače konzervativnoj muslimanskoj zemlji. Masovni su štrajkovi krajem godine pogodili i Nigeriju, posebice u elektroprivredi i na naftnim postrojenjima u vlasništvu zapadnih zemalja.

Sjeverna je Afrika i 2019. godine bila „predziđe Europe“. Migrantski radnici iz supsaharske Afrike zaustavljani su od strane marokanskih, alžirskih i libijskih vlasti i po nalogu Europske Unije deportirani nazad u pustinju ili prepuštani na milost i nemilost različitim milicijama i trgovcima ljudima. Europa najkrvaviji posao ipak voli ostavljati drugima. Istovremeno, Libija je provela još godinu dana uživajući u tekovinama „demokratizacije“ – višestrani građanski rat u toj zemlji ne pokazuje znake posustajanja.

Preko leđa stanovnika Bliskog istoka i protekle su se godine prelamali sukobi svjetskih i regionalnih sila. Rat u Siriji ušao je u novu fazu. SAD je u drugoj polovici godine vrlo naprasno napustio svoje dotadašnje kurdske saveznike na sjeveru Sirije, što je odmah iskoristila Turska i pokrenula novu ofenzivu. Kurdske snage potom su bile prisiljene pristati na nepovoljnu „suradnju“ s Rusijom i sirijskom vladom. Stotine su poginule, a tisuće su raseljene u igrama moći Turske, Rusije, Irana i Amerike. Rat u Jemenu također se nastavio bez ometanja. U sukobu pro-iranskih Houthija i pro-saudijske vlade uz dodatak različitih islamističkih milicija i direktne intervencije nekoliko zaljevskih država predvođenih Saudijskom Arabijom, glavni je gubitnik ponovno jemenski narod. Od početka rata 2015. godine u Jemenu je od gladi umrlo preko 80.000 djece, a zarazne bolesti poput kolere odnijele su dodatne tisuće života. Saudijsku intervenciju koja je odgovorna za većinu ovih stradanja podržavaju zapadne sile i njeni prirepci, pa tako i Hrvatska koja je od 2014. do 2016. Saudijskoj Arabiji prodala municije u vrijednosti od preko 120 milijuna dolara. Ta su municija i oružje bez dileme završili u Siriji i Jemenu.

No, nije sve bilo tako crno. Tijekom listopada/oktobra započeli su masovni prosvjedi u Libanonu. Slično kao u Južnoj Americi, i ovi su prosvjedi bili međuklasni, temeljeni na protivljenju mjerama štednje i novim porezima na gorivo, duhan i (što je novost) online pozive. Na libanonske se prosvjede također ne može gledati kao na isključivo prosvjede radničke klase, ali se u njima može uočiti vrlo pozitivan pomak izvan ustaljene sektaške podjele libanonskog društva. Politički sustav Libanona još je od završetka građanskog rata 1990. podijeljen između stranaka koje zasebno predstavljaju lokalne kršćane, šijite, sunite i druze, no ovi su prosvjedi doveli do ujedinjenja na ekonomskoj osnovi, preko vjerskih linija. Druga država Bliskog istoka potresena prosvjedima je Irak. Prosvjedi tamo još uvijek traju, a započeli su u drugoj polovici 2019. Irački je pokret karakteriziran borbom protiv okoštalih državnih struktura i stranih utjecaja, bilo američkih bilo iranskih. U Iranu su također cijele godine trajali štrajkovi i prosvjedi, od kojih je dobar dio imao vrlo jasnu klasnu dimenziju.

Medijski najpopraćeniji prosvjedi u Aziji bili su oni u Hong Kongu, potaknuti planiranim dogovorom o izručivanju stanovnika Hong Konga sudovima u Kini. Pokret u Hong Kongu još uvijek traje, no uloga socijalista i radnički klasni zahtjevi općenito u njima su marginalni, te je na njega možda najbolje gledati kao na još jedan posredni sukob zapadnih sila i Kine. U samoj Kini je ove godine nastavljen teror nad muslimanskim ujgurskim stanovništvom na zapadu, a pojačani su i napadi na organizirano radništvo i socijalističke aktiviste. Druga najmnogoljudnija država svijeta, Indija, godinu je provela u stalnom stanju sukoba. Nacionalistička vlada premijera Modija najprije je ukinula autonomiju većinski muslimanskoj kriznoj regiji Jammu i Kašmir, a potom nastavila donositi anti-muslimanske zakone. Ovi su zakoni doveli do masovne mobilizacije indijske opozicije i milijunskih prosvjeda i uličnih sukoba.

I konačno, Europa. Europska je godina protekla prvenstveno u znaku Brexita i prosvjeda u Francuskoj. Sukob europske i britanske buržoazije oko izlaska Ujedinjenog Kraljevstva iz EU nije bio dovršen ni 2019. godine. Dogovaralo se i pregovaralo, ali nije postignuto apsolutno ništa. Kao posljedica zastoja u pregovorima, britanska premijerka Theresa May dala je ostavku, a naslijedio ju je pro-brexitovski Boris Johnson. Na parlamentarnim izborima ujesen prošle godine Johnsonova je Konzervativna partija ostvarila rijetko viđen uspjeh i osvojila apsolutnu većinu u parlamentu. Njihov glavni rival, Laburistička partija predvođena Jeremyjem Corbynom, doživjela je katastrofalan poraz. Velik dio britanske ljevice svoje je nade polagao upravo u Corbyna i Laburiste, te išao čak toliko daleko da se učlanjuje u tu stranku u nadi da će ju moći „gurati ulijevo“, no ova se taktika (još jednom u dugom nizu pokušaja) pokazala neuspješnom. Pobjeda Johnosonovih Konzervativaca može značiti jačanje nacionalizma u Velikoj Britaniji, kao i vjerojatno jačanje britanskih veza s SAD-om nauštrb onih s europskim kontinentom.

U Francuskoj su se početkom godine nastavili prosvjedi „žutih prsluka“, koji još uvijek postoje, iako im je momentum poprilično oslabio. Nasuprot tome, krajem godine u Francuskoj je započeo golemi generalni štrajk usmjeren protiv predložene mirovinske reforme. Čovjek kojemu mediji često tepaju kao „spasitelju Europe“, francuski predsjednik Emmanuel Macron, predložio je kompliciranu reformu mirovinskog sustava koja bi većini radnika u praksi značila podizanje dobi za starosnu mirovinu. Sindikati su odmah pozvali na generalni štrajk, koji u trenutku pisanja ovog teksta još uvijek traje. Francuski su radnici prema potrebi znali i gasiti struju državnim institucijama i kompanijama poznatim po gušenju radničkih prava (npr. Amazonu), dok o kolapsu javnog prijevoza ne trebamo ni pričati.

Od ostalih događaja u Europi isplati se istaknuti nastavak borbi katalonske i španjolske vladajuće klase oko nezavisnosti te pokrajine, kao i pad s vlasti talijanskog nativističkog političara Mattea Salvinija. U potonjem slučaju nije se radilo o nekom pritisku „odozdo“, već o običnoj igri moći u vrhu talijanske politike. Ove godine smo svjedočili i padu s vlasti osramoćene grčke lijeve partije Syrize, čiji su se reformistički snovi rastopili još davne 2015. Ne možemo ignorirati ni velike štrajkove nastavnog osoblja u Poljskoj (travanj/april) i Češkoj (studeni/novembar), osobito zbog sličnosti sa situacijom u Hrvatskoj[3]. Bliže nama, u Albaniji je krajem godine državni aparat u sprezi s kapitalom započeo jaču represiju nad rudarima koji se pokušavaju sindikalno organizirati. Osim rudara, na tapeti države našli su se i socijalisti iz grupe Organizata Politike koji su pomagali rudarima u njihovim pokušajima organiziranja.

A sad, mi:

Hrvatska

Ako je 2018. u Hrvatskoj bila obilježena „ideološkim“ prosvjedima i političkim inicijativama, 2019. je bez sumnje bila definirana radničkim pokretima. Već u siječnju/januaru započeo je štrajk radnika tvornice kombajna Same Deutz Fahr Žetelice iz Županje, kojim je traženo povećanje bruto plaće za 750 kuna uz dodatke za posebne uvjete rada. Županja se nalazi u ekonomski i demografski devastiranoj regiji istočne Slavonije iz koje posljednjih godina traje masovno iseljavanje, dobrim dijelom upravo zbog malih plaća i loših uvjeta rada. Međutim, Vrhovni sud RH je početkom veljače/februara zabranio ovaj štrajk i time stao na stranu (talijanskih) vlasnika firme. Ovakvo ponašanje hrvatskog pravosuđa nije niti novo niti iznenađujuće (sjetimo se 2018. godine kada su, između ostalog, zabranili i štrajk u Croatia Airlinesu jer bi „mogao nanijeti financijsku štetu kompaniji“), a tijekom 2019. smo u još nekoliko navrata imali prilike svjedočiti njegovim antiradničkim postupcima. Usprkos tome, čini se da je sindikat županjskih radnika ovoga listopada/oktobra uspio s upravom ispregovarati postupno povećanje plaća od 750 kuna do početka 2021. godine.[4] Bez dokazane spremnosti radnika na borbu to zasigurno ne bi bilo moguće.

Prva velika sindikalna inicijativa započela je u proljeće. Krajem travnja/aprila i početkom svibnja/maja tri velike sindikalne središnjice (SSSH, NHS i MHS) organizirale su kampanju prikupljanja potpisa za referendum o predloženoj mirovinskoj reformi koju je gurala Vlada Andreja Plenkovića. Reformom bi se povisio prag za odlazak u starosnu mirovinu s trenutnih 65 na 67 godina, a obuhvatila bi sve rođene nakon 1966. godine. Ovakva je reforma s pravom alarmirala sindikate, koji su ubrzo započeli kampanju pod nazivom 67 je previše! U roku par tjedana sindikati su uspjeli skupiti oko 700 tisuća potpisa – i više nego dovoljno za raspisivanje referenduma. No, do njega ipak nije došlo jer je Vlada RH ove jeseni jednostavno pristala na sve sindikalne zahtjeve i (za sad) ostavila dob odlaska u starosnu mirovinu na 65 godina. Unatoč ovom uspjehu (privremenom ili dugoročnom, još će se vidjeti), treba naglasiti da u Hrvatskoj već godinama traje trend produljivanja radnog vijeka i nakon 65. godine života. Hrvatske mirovine uglavnom su mizerne i velik broj starijih stanovnika praktički je primoran raditi i nakon što ispuni uvjete za odlazak u mirovinu. Za „omogućavanje“ rada nakon 65. zalažu se i Vlada i sindikati i udruge poslodavaca, pa možemo računati da će se ova vrsta eksploatacije pod krinkom dobrovoljnosti nastaviti i narednih godina.

Ne smijemo zaboraviti ni dvije instance državne/sudske represije nad socijalistima koje su se odvile prošle godine. Prva, medijski popraćenija, započela je nakon što je početkom siječnja/januara na novom spomeniku Franji Tuđmanu u Zagrebu osvanuo grafit srpa i čekića. HDZ je odmah pokrenuo medijsku i policijsku hajku da se pronađe počinitelj. Količina vremena i resursa potrošenih na lociranje osobe koja je „oskvrnula“ Tuđmanov spomenik teško da ima premca u bližoj hrvatskoj povijesti – uostalom, u Hrvatskoj se na rušenje „krivih“ (partizanskih) spomenika gledalo blagonaklono, iako je dobrim dijelom bila riječ o umjetničkim remek-djelima. Počinitelj je nakon nekolika dana identificiran i uhićen, nakon čega je tužilaštvo za njega tražilo vrlo tešku kaznu: 10 mjeseci zatvora i 3 godine uvjetno. Za obranu optuženog druga pokrenuta je kampanja prikupljanja financijskih sredstava, koja je nakon par tjedana završila uspješno. Proces je još u tijeku. U svakom slučaju, očito je da će trenutni režim ići đonom na svaki pokušaj ismijavanja njegovih „svetinja“.

Drugi je primjer uglavnom prošao ispod radara mainstream medija, ali možda je čak i opasniji od prvoga. Radi se o tužbi koju je Sindikat zaposlenih u poljoprivredi, prehrambenoj i duhanskoj industriji i vodoprivredi Hrvatske (PPDIV) pokrenuo protiv Radničkog portala. Na Radničkom portalu još je 2018. objavljen tekst u kojemu se za loše stanje radnika u varaždinskoj Koki između ostalog optužilo i PPDIV, kojeg se okarakteriziralo kao „žuti“ sindikat, nezabrinut za uvjete rada u prehrambenoj industriji. Vodstvo PPDIV-a odlučilo je tužiti Radnički portal zbog „iznošenja neistina“ i tražiti odštetu od 44 tisuće kuna. I ovaj je proces još uvijek u tijeku.

S početkom ljeta nastavile su se i radničke akcije. Krajem lipnja/juna u štrajk su stupili komunalni radnici iz Obrovca. Potraživanja su bila uobičajena – potpisivanje novog kolektivnog ugovora kojim bi se podigle plaće s 3300 na 4000 kuna (s 440 na 540 €), utvrdili regres i božićnica te onemogućilo davanje otkaza radnicima bez suglasnosti sindikata. Sindikat je upravi poslao prijedlog novog kolektivnog ugovora još 19. 4., no uprava na to nije odgovorila. Nakon jednodnevnog štrajka upozorenja 20.5., svih 14 radnika obrovačkog komunalca obustavilo je rad mjesec dana kasnije. Štrajk je vrlo brzo doveo do kolapsa komunalnih usluga u Obrovcu i okolici, s hrpama smeća koje su se gomilale na ulicama. Grad i uprava nisu planirali popustiti pred radničkim zahtjevima i nakon nekoliko su dana za odvoz smeća unajmili privatnu firmu iz obližnjih Pakoštana. Obrovački su radnici pokušali fizički spriječiti dolazak štrajkolomaca, no s blokade ih je rastjerala hrvatska policija. Nakon desetak dana štrajka Županijski je sud u Zadru donio odluku kojom se štrajk proglašava nezakonitim i radnicima naređuje povratak na posao. Ovu je odluku krajem srpnja/jula potvrdio i Vrhovni sud RH. Kao što smo već vidjeli na primjeru štrajka u SDF Žetelice, ovo nije neuobičajena pojava, nego normalni modus operandi hrvatskog pravosuđa (kao i pravosuđa općenito).

Jedan je od zanimljivijih primjera radničke borbe tijekom ljeta 2019. bio divlji štrajk u Zračnoj luci Split tijekom srpnja/jula. Štrajkale su aerodromske čistačice zbog kašnjenja i neisplate plaća od strane poslodavca, firme IOS, koja je posao čišćenja zračne luke prije nekoliko godina dobila outsourcingom. Čistačice su inače dobivale plaću od 3100 kuna + naknadu za putne troškove od 300 kn. Budući da nisu bile sindikalno organizirane, radnice su štrajkale jednostavnim nedolaskom na posao, odnosno bolovanjima i godišnjim odmorima. Od 90 zaposlenih čistačica, na radnom mjestu ih je ostala tek nekolicina. Mediji su odmah krenuli u kampanju naricanja nad teškom sudbinom ZL Split u „rekordnoj sezoni“, a uprava je u svojoj nemoći na poslove čišćenja tjerala i studente zaposlene na drugim pozicijama (što su, nažalost, uglavnom prihvaćali). Ovaj je štrajk u potpunosti nestao iz fokusa medija već nekoliko dana nakon što je počeo, zbog čega nismo upoznati s njegovim rezultatima. U svakom slučaju, nadamo se pozitivnom ishodu!

Krajem kolovoza/avgusta odigrao se „štrajk upozorenja“ vozača autobusa. Sindikati vozača tražili su povećanje plaća kroz donošenje granskog kolektivnog ugovora i davanje statusa službene osobe vozačima, u svrhu bolje pravne zaštite u slučaju fizičkog napada ili maltretiranja na radnom mjestu. O štrajku se među transportnim radnicima pričalo već tjednima unaprijed i postojala je volja za nečim dužim od performativnog 10-minutnog štrajka i prosvjedne povorke kroz centar Zagreba koja se na kraju odigrala. Sindikati su prijetili mogućim novim štrajkovima oko početka školske godine, no na kraju su ih odgodili „do daljnjega“ jer je sindikalno vodstvo nakon početnih pregovora s ministrima postalo „uvjereno da će se ispuniti njihovi zahtjevi“. Treba spomenuti i da radnici zagrebačkog javnog prijevoznika ZET-a nisu sudjelovali u štrajku upozorenja, iako ga je velika većina podržavala. Problem je nastao u nevoljkosti sindikata u ZET-u da krenu u ozbiljnije akcije, što je konstantna boljka ove firme. Kad već pričamo o situaciji u ZET-u, prošloga se ljeta odvio i jedan događaj koji je uglavnom prošao ispod radara: zagrebački gradonačelnik Bandić poslao je nekoliko ZET-ovih vozača autobusa na ispomoć u Dubrovnik, gdje se odvijao “tihi štrajk” radnika u javnom prijevozu, što je dovodilo do velikih problema usred turističke sezone. Klasna solidarnost u ZET-u očito još nije na zadovoljavajućoj razini.

Vrhunac aktivnosti hrvatske radničke klase uslijedio je ujesen. Najprije sindikati zaposlenih u zdravstvu prijetili štrajkom ukoliko u novi kolektivni ugovor ne bude ugrađeno povećanje plaća i dodatci za posebne uvjete rada. Sindikati medicinskih sestara i tehničara započeli su kampanju prosvjeda i kratkotrajnih obustava rada, a podršku im je dao i Hrvatski liječnički sindikat, iako službeno nije mogao prisustvovati pregovorima o kolektivnom ugovoru. Ministar Kujundžić je nakon nekoliko tjedana pristao na povećanje dodataka (7%), dok se o osnovicama i koeficijentima još treba pregovarati. Sindikati su bili zadovoljni ovim ustupcima i obustavili daljnje aktivnosti. Međutim, nezadovoljstvo nije nestalo među medicinskim sestrama i tehničarima, koji su se dobrim dijelom smatrali izdanima od strane službenih sindikata. (Medicinsko osoblje jedno je od najpogođenijih emigracijom, upravo zbog mizernih plaća i loših uvjeta rada.) U bolnicama i domovima zdravlja diljem Hrvatske nastao je samonikli pokret sestara i tehničara, organiziran putem društvenih mreža. Među inicijatorima ovog pokreta pojavile su se i neke ličnosti izraženih nacionalističkih stavova, no njihovo političko opredjeljenje nije imalo previše utjecaja na daljnju situaciju. Ova je inicijativa organizirala prosvjed u Zagrebu početkom listopada/oktobra na kojem se okupilo oko 2000 sestara i tehničara iz svih krajeva Hrvatske. Okupljeni radnici/e činili su se spremnima za nastavak borbe bez formalnih sindikalnih struktura, no predvodnice pokreta su nakon kratkih razgovora s premijerom popustile njegovom zahtjevu za osnivanjem novog sindikata. Premijer Plenković je tvrdio da bez sindikata ne može biti pregovora, čemu je inicijalna jezgra novog pokreta povjerovala. Ovaj je pokušaj „formaliziranja“ rezultirao osipanjem aktivnog članstva i konačnim pasiviziranjem pokreta. Iz ovog bi se iskustva morale izvući neke pouke!

No, najteža borba je tek slijedila. Sredinom listopada/oktobra, nakon nekoliko mjeseci neuspješnih pregovora, sva tri sindikata zaposlenih u obrazovanju (Sindikat hrvatskih učitelja, Nezavisni sindikat zaposlenih u srednjim školama Hrvatske i sindikat Preporod) stupila su u štrajk. Sindikati su imali jedan osnovni zahtjev – povišenje koeficijenta složenosti poslova za većinu zaposlenih u obrazovanju, uključujući nenastavno osoblje[5]. Učitelji i nastavnici imali su jedan od najnižih koeficijenata među svim VSS zaposlenima u javnom i državnom sektoru, što se smatralo nepravednim. Od početka je bilo nesuglasica oko tempiranja štrajka i njegove taktike, no sindikati su privremeno izgladili odnose pa je i odaziv članstva bio masovan. Štrajk je započeo po „cirkularnom“ principu – svaki dan u tjednu nastavu su obustavile škole u nekoj drugoj županiji. Ova je taktika trajala čak 26 dana i u konačnici se pokazala uspješnom u održavanju masovnosti i postupnoj radikalizaciji štrajkaša… ali nije dovela do dogovora. Plenković i njegovi ministri su ponudili 2-postotno povišenje osnovice svim zaposlenicima javnih i državnih službi, što su sindikati glatko odbili i odlučili pokrenuti opći štrajk do ispunjenja zahtjeva.

Mainstream mediji su vrlo brzo krenuli u ofenzivu protiv ovog štrajka. Ponavljala se retorika o profesorima kao neradnicima i „uhljebima“, uvijek su se iznova računale „prave“ prosječne plaće u školstvu i uspoređivalo „satnicu“ nastavnog osoblja s onom fizičkih radnika („malo koji od njih radi 8 sati dnevno“ – kao da je to usporedivo). Teško je odrediti tko je u ovim napadima prednjačio, ali liberalni medijski svjetionici poput Indexa definitivno nisu bili daleko od vrha. Usprkos tome, sve su ankete ukazivale na to da većina stanovništva uporno podržava štrajk.

S početkom generalnog štrajka započela je i daljnja radikalizacija štrajka, koji je polako prerastao sindikalne okvire. Zahtjevi za većim koeficijentima prelazili su u šire zahtjeve za poboljšanjem statusa nastavnog osoblja, kritike novouvedene kurikularne reforme i općenitu kritiku vlasti. Na velikom prosvjedu održanom 25. 11. u Zagrebu okupilo se nekoliko tisuća prosvjetnih radnika i građana pod raznolikim parolama. Prosvjed je bio masovan, ali sindikati su ga uspjeli zadržati u granicama tradicionalnog hrvatskog „pjevamo i plešemo“ prosvjednog skupa. Nekoliko dana nakon prosvjeda održani su novi pregovori sindikata i Vlade. Vladin prijedlog je dan na sindikalni referendum i – glatko odbijen, možda i protiv volje sindikalnih rukovodstava. U međuvremenu je štrajk prosvjetara službeno podržalo nekoliko desetaka sindikata iz javnog i privatnog sektora, naglašavajući da su spremni stupiti u štrajkove solidarnosti ukoliko Vlada ne pristane na njihove zahtjeve. Solidarnost se nije razvijala samo preko sindikata: u Slavonskom su se Brodu školski radnici pridružili prosvjedima radnika (nekadašnjeg) strojarskog giganta Đure Đakovića koji su također proveli nekoliko tjedana u štrajku zbog neisplate plaća, a u Zagrebu su nastavnici nekih srednjih škola organizirano prikupljali namirnice za njihove obitelji. U medijima se govorkalo o mogućem uvođenju radne obveze.

Situacija je zaista izgledala kao da izmiče kontroli sindikata, pa je na sljedećim pregovorima s Vladom (održanim 2. 12.) usvojen načelni dogovor bez ikakve konzultacije s članstvom. Članovi sindikata su odbili prošli prijedlog dogovora, a vrlo je vjerojatno da bi odbili i ovaj, što si ni Vlada ni vodstva dvaju najvećih sindikata (SHU i NSZSŠH) nisu smjeli dopustiti. Manjinski sindikat Preporod je jedini održao sindikalni referendum, na kojemu je njegovo članstvo odbilo dogovor. Sam je dogovor s Vladom predstavljao kompromisno rješenje – nastavno bi osoblje trebalo dobiti povećanje koeficijenta u tri navrata do sredine 2020., dok je nenastavnom osoblju predviđeno povećanje osnovice plaće. Upravo je drugi dio dogovora bio najkontroverzniji jer se tijekom čitavog štrajka naglašavalo kako se traži i povećanje koeficijenta za nenastavno osoblje, od čega je sindikalno vodstvo na kraju odustalo (a navodno je i od početka gledalo na to kao na žeton za pregovore). Naravno, i sam postupak ignoriranja članstva prilikom zaključivanja pregovora nije dobro legao većini prosvjetnih radnika. Nažalost, s press-konferencijom premijera i sindikalista 2. 12. završio je i mogući širi pokret u nastajanju.

Tijekom štrajka radnika u osnovnim i srednjim školama započeo je i štrajk zaposlenika u visokom školstvu, čiji su ciljevi bili usmjereni ka poboljšanju materijalnih uvjeta pomoćnog osoblja, asistenata i znanstvenih novaka. No, ti su ciljevi bili vrlo loše promovirani u medijima te većina građana RH nije shvaćala o čemu se tu zapravo radi. Osim toga, odaziv na ovaj štrajk je uglavnom bio bijedan i većim dijelom ograničen na nekolicinu fakulteta; primarno Filozofski fakultet u Zagrebu.

I za kraj analize prošlogodišnjih radničkih borbi, još jedna priča o izdaji radnika od strane hrvatskog pravosuđa. Štrajk radnika cestarske firme PZC Varaždin u organizaciji tamošnjeg ogranka Nezavisnog cestarskog sindikata zabranjen je nakon 20 dana, 2. prosinca/decembra 2019. Zahtjevi sindikata bili su vezani uz poboljšanje materijalnih prava radnika u sklopu novog kolektivnog ugovora, a štrajk je zabranio – Županijski sud u Zagrebu. Nakon 3 primjera 2019. i još barem 2 primjera iz 2018. godine postaje sasvim jasno da se radnička klasa ne može i ne smije pouzdati u sudstvo; ono je uvijek na strani kapitala.

Politička situacija u Hrvatskoj prošle je godine bila pretežno stabilna. Bilo je tek nekoliko bitnih momenata:

1) Izbori za Europski parlament. Na ovim se (generalno nebitnim i ignoriranim) izborima dogodilo nekoliko zanimljivih stvari. Kao prvo, HDZ je sastavio izbornu listu dobrim dijelom sastavljenu od novih lica koja je Andrej Plenković smatrao odanima svojem krilu stranke. Među njima se može izdvojiti Karla Resslera, potpredsjednika omladine Europske pučke stranke i štićenika sive eminencije HDZ-a, sveprisutnog Vladimira Šeksa. Ovaj je potez naljutio desno krilo stranke, koje je zbog toga moglo likovati nakon što je HDZ – kojem je predviđana laka pobjeda i apsolutna dominacija – osvojio tek 4 mandata u Europskom parlamentu.

SDP, stranka sa slabim vodstvom i razdirana unutarnjim sukobima, također je osvojila 4 mandata, što je socijaldemokratima predstavljalo jak vjetar u leđa. Po jedan mandat su dobili i populističko-zavjeraški Živi zid (koji je u narednim danima implodirao zbog nesuglasica oko toga tko treba zauzeti briselsku fotelju), Amsterdamska koalicija (IDS + GLAS, otpadnici HNS-a koji nisu pristali na koaliciju s HDZ-om), bivši sudac Mislav Kolakušić (populist s autoritarnim tendencijama koji je jahao na valu „borbe protiv korupcije“) i koalicija Suverenista, stranaka nacionalističke desnice predvođene Ružom Tomašić. Na krajnjoj desnici dogodio se i bitan raskol: filoustaška stranka Neovisni za Hrvatsku (pod vodstvom Željka Hasanbegovića i Brune Esih) nije podržala Suvereniste, već je na izbore izašla samostalno. Time su glasovi krajnje desnice bili efektivno podijeljeni te je ona umjesto 2 zauzela tek 1 mjesto u EU parlamentu. Kao posljedica ovoga došlo je i do rascjepa među Neovisnima.

2) Građanski i omladinski prosvjedi. Globalni prosvjedni pokret „School strike for the climate“ nakratko je zahvatio i Hrvatsku. Prvi i najveći prosvjedni skup učenika osnovnih i srednjih škola održan je 20. 9. na glavnom zagrebačkom trgu i okupio je nekoliko tisuća školaraca i ostalih građana. Iako su komentatori na raznim portalima ove prosvjede željeli prikazati kao običan pokušaj djece da izbjegnu nastavu, očito je da mlade generacije klimatsku krizu shvaćaju vrlo ozbiljno – što ne treba čuditi, budući da nam se globalna klimatska katastrofa dobrano približila. Nažalost, i ovaj je omladinski pokret (kako u Hrvatskoj, tako i u svijetu) patio od boljke nerazumijevanja dubljih sistemskih problema koji dovode do nekontroliranih klimatskih promjena. No, na nama je kao socijalistima da tu interveniramo.

Drugi prosvjedni pokret vrijedan spomena pojavio se pod nazivom „Pravda za djevojčice“ i bio je potaknut puštanjem petorice osumnjičenika za silovanje djevojčice u okolici Zadra da se brane sa slobode. I ovi su prosvjedi održani ujesen, a kao jedan od jasnijih rezultata imali su požurivanje ukidanja koncepta „spolnog odnosa bez pristanka“ iz Kaznenog zakona, odnosno njegovu prekvalifikaciju kao silovanja.

3) Napadi na Srbe. Prošle je godine došlo do naglog povećanja broja (medijski eksponiranih) fizičkih napada na Srbe u Hrvatskoj. Od bacanja vaterpolista Crvene zvezde sa splitske Rive, preko brutalnog premlaćivanja sezonskih radnika (Srba iz ist. Slavonije) na Braču, do organiziranog vandaliziranja jednog kafića u srpskom vlasništvu u okolici Knina. Pomalo je ispod radara prošlo i prebijanje Radoja Petkovića, predsjednika Vijeća srpske nacionalne manjine Grada Kastva (Hrv. primorje) koje je nekoliko tjedana kasnije rezultiralo njegovom smrću. U svakom slučaju, radi se o jačanju etničke netrpeljivosti prema srpskoj zajednici u Hrvatskoj, na što kao komunisti moramo bez odlaganja odlučno reagirati. Kao i uvijek kroz povijest, sukobu na etničkoj osnovi moramo suprotstaviti klasnu borbu.

4) Hrvatska država je ozbiljno shvatila svoju ulogu novog „predziđa Europe“ i granična je policija dobila slobodne ruke u ophođenju prema migrantskim radnicima koji se pokušavaju domoći Zapada. Stotine su ljudi prebijene i opljačkane od strane hrvatske policije, a nekoliko je ljudi i ustrijeljeno, no hrvatski MUP tvrdi da se ne događa ništa sporno. Za svaki slučaj je provedena policijska istraga policije koja – vidi čuda – nije utvrdila nikakvo kršenje zakona i ljudskih prava. Tisuće ljudi se trenutno smrzavaju uz bosansko-hrvatsku granicu.

5) Afganistan – Pogibija jednog i ranjavanje još jednog hrvatskog vojnika u Afganistanu u srpnju/julu 2019. izazvala je velike polemike o svrsi hrvatskog angažmana u vojnim operacijama u toj zemlji. Iako HV sudjeluje u “mirovnim operacijama” u Afganistanu još od 2003. godine, do sada se o temi hrvatske uloge u NATO-voj okupaciji te zemlje uglavnom nije raspravljalo. Ipak, nakon nesretne smrti vojnika Josipa Briškog, tema povlačenja hrvatskih snaga iz Afganistana ušla je i u mainstream.

6) Predsjednički izbori. Medijski razvikani izbori za ceremonijalnu funkciju predsjednika RH održali su se krajem 2019. i početkom 2020. godine. Među rekordnim brojem kandidata, tri su odskakala od ostalih – dotadašnja predsjednica Kolinda Grabar-Kitarović, bivši SDP-ov premijer Zoran Milanović i nezavisni kandidat Miroslav Škoro, koji je ciljao na glasove HDZ-ovog desnog krila i onih na desno od toga. Raskol desnice između Škore i Grabar-Kitarović bio je vrlo očit u prvom krugu izbora krajem 12. mjeseca, kada je Škoru od prolaska u drugi krug dijelilo tek nekoliko postotaka. Škoro je osvojio gotovo čitavu Slavoniju, koja je time postala nesiguran teren za HDZ, što već dugo nije bio slučaj. Od ostalih kandidata možemo izdvojiti Mislava Kolakušića (koji si je zacrtao postati predsjednik, premijer i ministar pravosuđa) čija je kampanja završila na dalekom 4. mjestu, nakon čega je odlučio ne sudjelovati na predstojećim parlamentarnim izborima; kao kuriozitet možemo spomenuti i političku propast Ivana Pernara, koji je nakon sukoba unutar Živog zida osnovao vlastitu stranku, jedva skupio dovoljno potpisa za predsjedničku kandidaturu, i – na izborima doživio potop. Pojava Darija Juričana kao „klaunovskog“ kandidata je zanimljiva utoliko što je u Zagrebu (na koji se njegova kampanja koncentrirala) osvojio nezanemariv broj glasova. Budući da mu se kampanja dobrim dijelom svodila na (repetitivne) šale o korupciji u Zagrebu pod gradonačelnikom Milanom Bandićem, možemo to uzeti kao još jedan mogući dokaz sve slabije popularnosti „vječnog“ gradonačelnika u glavnom gradu Republike Hrvatske.

U drugom krugu izbora je pobijedio Zoran Milanović. U principu se ne mijenja ništa osim lica koje će uživati u Titovoj vili na Pantovčaku.

Ukratko, 2019. je bila vrlo borbena godina za radničku klasu Hrvatske, uz par masovnih mobilizacija, nekoliko (kompromisnih) pobjeda i još nekoliko primjera sudskih napada na radnike. Sve bitne lekcije iz kojih možemo ponešto naučiti.

[1] http://www.international-communist-party.org/English/TheCPart/TCP_016.htm#GM

[2] https://www.leftcom.org/en/articles/2019-02-04/the-venezuelan-crisis

[3] http://kontraklasa.org/2019/05/06/strajk-nastavnika-u-poljskoj/

[4] https://lider.media/lider-intelligence/tvrtke-i-karijere/same-deutz-fahr-zetelice-novi-direktor-nakon-strajka-i-povecanja-placa-128474

[5] http://kontraklasa.org/2019/10/30/sto-traze-ucitelji-i-nastavnici/