Znameniti Tolstojev začetni stavek iz romana Ana Karenina o tem, da so si vse srečne družine podobne, vsaka nesrečna družina pa je nesrečna po svoje, bi lahko parafrazirali in dejali, da je vsaka srečna država srečna po svoje, vse države v krizi pa so videti podobno brezizhodno. Morda je vendar ena izjema.



Ko se je pred dnevi na ulicah Slovenije začela vstaja proti plenilskim elitam, veter s severa ni nosil le občutek mraza, ampak tudi upanja. Na severu Evrope, v Islandiji (320.000 prebivalcev), ki so jo politiki s svojo neoliberalno ideologijo leta 2008 dokončno spravili na kolena oziroma v bankrot, se je upor ljudstva razvil v novo demokracijo, ki je sprta z vsemi ekonomskimi ter evropskimi zakonitostmi in teorijami o tem, kako reševati državo, ki je zapadla v globoko krizo. Še nobelovec Paul Krugman je pred kratkim dejal, da je »Islandija sicer prekršila vsa pravila, a stvari nikakor niso slabe. (...) Če so se vse druge države odločile, da bo ljudstvo tisto, ki bo plačalo ceno, in so v banke pošiljale državno finančno pomoč, je Islandija pustila banke, naj propadejo, in je raje povečala socialno varnost državljanov. Če so bili vsi osredotočeni na to, da bi pridobili mednarodne vlagatelje, je Islandija uvedla začasen nadzor nad pretokom kapitala, da bi si ustvarila manevrski prostor.« Ko v sicer redkih svetovnih medijih (Guardian in nekaj neodvisnih filmskih dokumentarcev in intervjujev) beremo daljšo islandsko zgodbo (očitno ne diši nikomur), se zdi kot izjemno humanistična nadaljevanka, ki zveni kot utopija.



Bankrot pa tudi upor so v Islandiji spodbudile znane stvari: korupcija, nepotizem, pohlep in zamisel politike in ekonomistov, da mora ceno za vse te grehe, zaradi katerih je bogatela elita, plačati ljudstvo. Ko je Islandcem prekipelo, so se začeli zbirati pred parlamentom, tolkli so po loncih in ponvah, vedeli so, da se ne smejo izčrpati in da tako, kot je bilo, ne more biti več. Ko so jim želeli demonstracije ukrasti nasilni skrajneži, so se vsi, oblečeni v podobna oblačila, postavili pred policaje in tako izolirali skupine organiziranih razbijačev.



Islandcem je bilo jasno to, kar zveni zelo znano tudi pri nas: da so že desetletja na oblasti isti ljudje, ki si očitno ne želijo, da bi se karkoli spremenilo. Zanima jih le, kako dobiti še večjo moč, kako čim bolj izčrpati naravne vire in uničevati naravo (Islandija je postala meka za proizvodnjo aluminija) in čim več svojih ljudi nastaviti na določena mesta. Kot pravijo islandski protagonisti v dokumentarcu Lonci, ponve in druge rešitve (Pots, Pans and Other Solutions) portugalskega režiserja Miguela Marquesa, se je kar 50 odstotkov ljudi odločilo, da obstajata samo dve možnosti: ali bodo na volitvah volili neko novo pravično stranko ali pa sploh ne bodo šli na volitve. Pred parlamentom so ljudje ropotali toliko časa, dokler vlada in bankirji niso odstopili.



Gonilo sprememb



Ljudje so začeli že na demonstracijah razpravljati o tem, kakšno politiko bi želeli imeti. Idejo o političnih strankah je nadomestila ideja o neposredni demokraciji. Pojavilo se je tako imenovano civilno gibanje, sestavljeno iz različnih organizacij, civilnih družb in posameznikov, ki so se zbirali ter dolgo in zelo intenzivno razpravljali, kako naprej, kakšni so skupni cilji in vizije ter kaj jih druži. Vsi so si bili enotni v eni stvari: ne želijo biti politiki. Kot pravi ena od protagonistk gibanja v omenjenemu dokumentarcu: »Nihče od nas ni želel postati premier.« Pred volitvami sploh niso imeli načrta, kako naprej, če bodo na volitvah dejansko izvoljeni. »To ni bila stranka, to je bilo gibanje. Od povsod smo prišli, neopredeljeni, levičarji, desničarji, anarhisti. Politični amaterji. Čisto navadni ljudje.« Med sabo niso izbrali vodje in vsi, ki so bili kdaj v politiki, parlamentu ali celo pri podmladkih strank, niso smeli kandidirati na volitvah. In uspelo jim je.



Ljudstvo se je odločilo, da bo na novo napisalo ustavo (prejšnja je bila še iz leta 1944), v kateri bodo zapisali zakone, ki bi preprečili to, kar je državo prignalo na rob propada. Ožji forum je bil sestavljen iz 950 navadnih državljanov, vse ideje in predloge so takoj objavili na internetu in upoštevali koristne pripombe in opombe vseh državljanov. Ljudstvo je tako razpravljalo o distribuciji moči, transparentnosti in odgovornosti. Strinjali so se, da je pri sprejemanju odločitev potrebno več javnega odločanja. Zanimivo je, da so spremenili poglavje o človekovih pravicah, ki se zdaj imenuje človekove pravice in narava. Vlada mora ves čas obveščati ljudi in ščititi državljanske pravice, piše v ustavi. Javnost mora biti seznanjena o stanju okolja in narave ter kakršnih koli škodljivih vplivih na okolje. Povečana je vloga parlamenta pri nadzoru nad finančnim upravljanjem. Že deset odstotkov volivcev lahko zahteva referendum o nacionalnih zakonih, dva odstotka volivcev lahko pripravita zakonodajni predlog. Čeprav, kot pravijo, referendum ni ravno najboljša odločitev, saj se odločamo le da ali ne, v bistvu pa gre mnogokrat za bolj kompleksna vprašanja.



Aktivni državljan v Islandiji ni le kliše, beseda brez posledic, ampak dejanskost. Je tudi delo, konstantna aktivnost. Mnoge nove neprofitne organizacije skrbijo, da je državljan ves čas v pogonu. Idej je nešteto. Ena od takšnih organizacij recimo prek interneta povezuje ljudi in vlado, ljudem omogoča, da predlagajo spremembe. Ne gre za velika politična vprašanja, ampak manjša, življenjska, a zato nič manj pomembna, in vedno gre za isti princip – imeti moraš dobro idejo, argumentacijo in predlog za realizacijo. Ustanovitelj tega portala v portugalskem dokumentarcu pravi: »Gre za modrost množic. Drugače se tako ali tako zdi, da politike zanimajo ljudje le vsake štiri leta, ko so volitve.« Stvari lahko sproti spreminjajo na bolje.



Že pred leti je angleški sociolog Frank Furedi v intervjuju za Sobotno prilogo vizionarsko opisal sodobnega Islandčana, ko je govoril o tem, da se ne smemo preveč zanašati na politične debate, ampak moramo znova ugotoviti, kakšna je vloga avtonomnega posameznika, povrniti vero v človeškost in izoblikovati pozitiven odnos do sprememb. »Ena najpomembnejših lastnosti, značilnih za avtonomnega posameznika, je pripravljenost na spremembe in tveganje.«



Ni vse ekonomija



Ker so se načrti, da bi okrepili banke, pokazali za neučinkovite, je nova vlada dopustila, da so propadle. Poskrbeli so, da so domači vlagatelji svoj denar iz propadlih bank dobili nazaj, in se odločili, da ljudstvo ne bo plačevalo za dolgove, ki so jih naredili drugi. Omeniti je seveda treba, da nad Islandijo kot nevidna giljotina visi dejstvo, da so propadle banke britanskim in nizozemskim varčevalcem ostale dolžne nekaj milijard evrov. Islandija ima še vedno veliko inflacijo in javni dolg, a nova vlada goreče ščiti svoj model socialne države in doživlja gospodarski preporod, ki se je zdel takoj po bankrotu nepredstavljiv.



Kot je za Guardian povedal minister za finance Steingrímur Sigfússon, je optimističen. »Za zdaj nam gre dobro. Pobiramo se, rast se je vrnila, brezposelnost pada in življenjski standard se spet dviguje. Ko sem postal minister za finance, so me ves čas spraševali, ali bomo bankrotirali. Zdaj me to že več kot pol leta ni nihče vprašal.«



V bančnih elitah so uvedli kazenske preiskave. Sodišče je bivšega predsednika spoznalo za krivega, ker ni znal ustrezno odreagirati v času krize. Za nekatere goljufive bančnike, ki so zbežali v tujino, so razpisali mednarodne tiralice. Proračun se je sicer zmanjšal, a vlada ves čas ščiti področja izobraževanja, zdravstva in sociale, saj je jasno, da gre za ljudstvo. Banke podjetnikom ponujajo posojila.



Spremembe so velike, a vendar ne gre le za ekonomijo, ampak filozofijo, kulturo v najširšem in najožjem pomenu besede. Islandija je postala ponosna dežela, v kateri ljudstvo drži skupaj in je solidarno. »Na ulicah je bilo mogoče videti vedno več ljudi, oblečenih v tradicionalne islandske puloverje. Namesto da bi se, tako kot pred krizo, pogovarjali o vremenu ali nakupovanju, smo se začeli pogovarjati o politiki in o tem, v kakšni družbi bi si želeli živeti. In to je edino pravilno,« pravi Jon Thorisson, direktor inštituta Eva Joly.



Ministrica za izobraževanje, znanost in kulturo Katrin Jakobsdottir (rodila se je leta 1976 in je doktorirala iz islandske literature) je med nastopom na kreativni konferenci v Reykjaviku govorila o pomembnosti tega, da se denar namesto v banke vlaga v kreativno industrijo in kulturo. Za Guardian je povedala, da gre za dobre odločitve, saj se jim že obrestujejo. Povečali so recimo subvencije in izboljšali razmere za filmsko industrijo, kar je že privabilo režiserja Ridleyja Scotta, da je svoj film Prometej posnel na Islandiji. Prav tako vso pozornost namenjajo izobraževanju. Kreativnost, poudarja ministrica, je le eden od petih temeljev islandske izobraževalne politike, preostali so pismenost, enakost, demokracija in ekologija. Jasna pot za prihodnost.



Minister za izobraževanje, znanost, kulturo in šport Žiga Turk pa na svojem blogu raje zelo redno citira čitanko ameriških republikanskih čajankarjev, knjigo Atlas Shrugged, ki jo je leta 1957 napisala Ayn Rand, oboževalka ideje o plutokraciji oziroma vladavini bogatih. Randova, ki je vedno nasprotovala javnemu zdravstvu, javnemu šolstvu in je povzdigovala pohlep ter zaničevala altruizem, v tej knjigi slavi in poveličuje bogate, revne pa imenuje uši, paraziti in blato na čevlju. Prihodnost? Vizija?



Kreativnost je lastnost, ki je močno primanjkuje našim politikom. Vsem. Ekonomija ni le ekonomija, ekonomija je lahko marsikaj drugega. Politika ni le levo in desno, ampak marsikaj drugega. Nimamo nobene vizije o sodobni državi, kamor sodijo načrtovanja o različnih obnovljivih virih energije (kaj, kje, kdaj, kako), kaj je z našo samopreskrbo s hrano, ekološkim kmetijstvom, kako spodbujamo mlada inovativna podjetja in tako imenovano mehko moč, ki postaja glavni pokazatelj uspešnosti neke države, kamor sodijo kultura, inovacije, dobre univerze, mednarodna diplomacija ... Kaj je s transparentnejšo odgovornostjo na vseh vodilnih mestih in v nadzornih svetih? Vse to in še več so teme, ki lahko vsebinsko napolnjujejo aktualno ljudsko vstajo.



Frank Furedi pravi, da je družba predvsem prostor, v katerem se ljudje srečujejo in komunicirajo. Doseči moramo točko, kjer bodo ljudje dojeli, da je družba področje, kjer lahko delujemo kot državljani, ustvarjamo novo javno sfero in obudimo državljanska gibanja, ki so bolj usmerjena v prihodnost.



V kakšni družbi si torej želimo živeti?

