Subsemnatul am scris niște texte la adresa trimișilor lui Dumnezeu pe Pământ, adunați în ceea ce se cheama BOR, pentru care aș merita probabil să fiu găurit de zeci de ori de către sfinții părinți cu pistolul ținut sub sutană, potrivit gradului, încă de pe vremea lui Ceaușescu-Dumnezeu.

Uneori, ma ducea pixul să îi amestec și pe Iisus sau pe Maica Precistă în sarcasmele destinate PDG-ului Godporatiei și preoților lui pe arginți, dar mă opream la timp.

Nu din evlavie. Nu sunt credincios, nu practic nicio religie. Dar am cunoscut și oameni care iubesc sincer personajele simbol ale creștinismului și convertesc această iubire în bunătate față de semeni. Pe ei i-aș fi jignit și îndurerat cât se poate de nemeritat.

Nici pentru că n-aș vrea să am probleme. Supercreștinul CV Tudor și-a îndemnat partidul și simpatizanții să-mi aplice o corecție dacă mă întâlnesc pe stradă, Uniunea Scriitorilor reacționând printr-un comunicat de protest la această instigare la violență.

Alt războinic al lui Dumnezeu, Gigi Becali, m-a amenințat public cu moartea pentru că scriam despre afacerile lui deloc creștine cu Armata.

În Cairo, am dormit nopți întregi cu mobile proptite în ușa camerei de hotel, din pricina textelor pe care le expediam la Adevărul, în care prezentam realitățile sumbre ale Egiptului musulman și sărac lipit, în vreme ce securiștii lui Mubarak îi incingeau telefonul lui Dumitru Tinu la redacție.

Când minerii lui Cozma veneau spre București în ianuarie 1999, primeam pe telefon și pager amenințări cu dat foc la casă și belirea mea neîntârziată, iar domnul Cozma spunea că, odată ajunși în București, or să vadă ce are în cap CeTePopescu ăsta…

În 25 de ani de presă, am trăit multe de acest soi. Niciodată nu am încetat să scriu sau să vorbesc despre subiectul în cauză. Însă tot niciodată nu m-am legat de religia sau de familia celor care mă amenințau, adică de ceea ce, oricât de ticălos ar fi, omul e de presupus că are sfânt. N-am considerat asta o amputare a libertății mele de expresie, dimpotrivă, libertățile dure pe care mi le luam în raport cu respectivii rămâneau curate prin aceste autolimitări.

Aud acum, de la mulți dintre cei care practică vorbitul la televizor sau scrisul pe net, că există „libertate absolută de exprimare”. Și că aceia care nu o practică nu pot fi decât niște lași.

Fabulos. Deci: X zice: Sunt pentru libertatea absolută de exprimare. Apoi, mai zice: Tu, Y, nu ești. Eu ar trebui să-ți accept opțiunea în numele zisei libertăți absolute. Dar eu, X, te insult, pentru că libertatea absolută înseamnă să pot eu să spun ce vreau, nu și altcineva.

Caricaturistul Charb declara, înainte de tragedia de la Charlie Hebdo, că preferă să moară decât să trăiască precum un șobolan, adică să nu poată exprima public absolut orice dorește. Dumnezeu să-l ierte, dar o astfel de declarație putea să facă la fel de bine si asasinul sinucigaș Cherif Kouachi.

Unul, un fanatic al libertății de a jigni cu orice preț, celălalt, un fanatic al libertății de a ucide și a fi ucis.

Libertatea absolută, de orice fel, înseamnă anarhie, haos, oameni aruncați unii împotriva altora, moarte. Ca să supraviețuim este esențial, dimpotrivă, să ne acceptăm reciproc, rațional, margini ale libertății.

Dar sacrificul celor de la Charlie Hebdo nu va fi fost în zadar. Aruncând 3 sau chiar 5 milioane de exemplare pe piață, față de cele doar câteva zeci de mii cât era tirajul obișnuit, colegii lor vor face un profit de 8 milioane de euro la prima strigare…

Câte milioane însă de musulmani tăcuți vor ajunge să încline către radicalismul islamist în urma acestei noi provocări, nu se pune problema, căci Charlie Hebdo se autointitulează cu mândrie pe frontispiciu „Journal Irresponsable”.