Să ne aprobe domnul Pleșu

Așteptam cu mare interes reacțiile autorilor de scrisori deschise la evenimentele din Franța. Speram că joi, chiar miercuri seară, la o adică, ei vor reuși, prin niște bălmăjeli meșteșugite, să-i convingă pe teroriști să se predea. Când îți scriu alde Liiceanu, Pleșu, Tismăneanu, Mungiu-Pippidi, Goțiu sau Pora și-ți bat obrazul, nu poți decât să lași dracului armele deoparte și să te duci cu mâinile la ceafă spre jandarmi. Doar că luceferii nației n-au reacționat decât prea târziu. Și, desigur, ei, superiori fiind, nu sunt Charlie. Ei sunt ei și e ignobil să se asocieze unei mișcări de masă, vulgară prin definiție. Așa că unii, pur și simplu, în ciuda grafomaniei de care au dat dovadă în campanie, au tăcut molcom zilele astea. Nu a scris nimeni nici un apel către jihadele, n-a fost publicat nici un raport de condamnare a extremismului, nimic-nimic. Nici măcar profesorul Tismăneanu nu a avut nimic de spus despre cartierul primăvăratic în care au crescut alde Kouachi și Coulibaly. Păcat, mare păcat. Era momentul ca intelighenția românească să ne arate că este împotriva exceselor ideologice. Dar cum să facă asta când, de fapt, ei sunt excese ideologice în mișcare?

Și, totuși, mulțumită faptului că are de umplut săptămânal o rubrică, Andrei Pleșu a rupt embargoul intelighenției și a scris. A dat de gard cu criminalii, așa cum se aștepta de la el, și a dat de gard, în același timp, și cu libertatea de expresie. Care, ne spune domnul Pleșu, nu e chiar așa cum ne-o imaginăm noi. Căci, citez: “E oare permis să putem spune orice despre oricine și despre orice?”. Evident, în viziunea domnului Pleșu, nu e permis să spunem orice despre oricine și orice. Pur și simplu nu se face, nenică. Trebuie să te mai și autocenzurezi, trebuie să înghiți în sec și să taci, căci…

Căci așa s-a putut clădi comunismul, așa au crescut dictaturile: tăcând și nespunând nimic despre nimic.

Căci, de fapt, domnul Pleșu este printre cei care se simt linșați mediatic atunci când se vorbește prea intens despre domnia sa. Mai ales critic. Când i se dau limbi în cur, desigur, presa este utilă, dar când e pus la îndoială, trebuie să ne întrebăm dacă e permis să putem spune orice despre oricine. Nu este permis, maestre, nu este permis! Vă rog, veniți pe la noi prin redacție și cenzurați-ne niște texte, că eu, unul, nu-i mai suport pe ireverențioșii ăștia de-mi sunt colegi. Aș vrea să învețe de la maeștri, nu din vorbe, că dacă sunt tăcuți, docili, conformiști, într-o zi vor obține adeverință pentru a-și cumpăra un Trabant. Măcar atât.