Dogodilo se čudo. Usred ove gungule s formiranjem nove vlasti, u kojoj nema tko nije došao do ruba septičke jame prejakih riječi, iznenada se glasom razuma javio Tomislav Karamarko. Taj čovjek najviše je proteklih mjeseci i godina produbljivao i proširivao tu jamu – ponajprije, da ostanemo na najosnovnijem, ocrnjivanjem Srba u Hrvatskoj i SDP -ovske ljevice – ali sada je, gle, promijenio ploču. Oštro je kritizirao Zorana Milanovića, i to, bogami, s punim pravom, zato što je prozvao mostovca Roberta Podolnjaka zbog promjene prezimena (sa srpskog na hrvatsko). Nije prvi put Milanoviću da mu se omaknu ovakvi granično šovinistički ‘mangupluci’, sjetimo se samo nedavne njegove izjave da voli Srbe u Hrvatskoj, ali ne i u Srbiji. No prvi put čujemo Karamarka da se oglašava kao bolja strana ovog dueta i da šefu SDP -a drži lekcije koje zvuče umjesno, čak bi ih se moglo smatrati uzorom poželjnog pedagoškog usmjeravanja. Ali može li se, smije li se iz ovoga izvući zaključak da su ovi žučljivi pregovori oko formiranja nove vlasti zapravo dobrodošli, jer su počeli raščišćavati prepune kloake hrvatske politike? Žalibože, ne. Karamarko i HDZ glavni su zagađivači javnog političkog prostora posljednjih godina, od čega se ne mogu iskupiti izoliranom epizodom oko Podolnjaka, nego jedino dubokom unutrašnjom preobrazbom stranke. Ona je prije desetak godina i otpočela, a onda ju je sadašnje vodstvo brutalno i neopozivo sasjeklo.

I što se tu u najnovije vrijeme promijenilo? Ništa, baš ništa. Istina, ulaskom na politički teren Mosta, novog konzervativnog ali relativno umjerenog igrača, pojavio se netko tko može doprinijeti omekšavanju ideološki rigidnog HDZ -a. U neku ruku to se zaista i događa, Karamarkova stranka sada više ne diže nacionalističke uzbune i ne raspisuje potjernice kao do prije samo dva-tri mjeseca, o čemu govori i njegova intervencija u vezi Podolnjaka. Ali to je samo prvi, varljivi dojam, koji više treba objasniti lošim, napola poražavajućim rezultatom na izborima nego nečim suštinskijim. Bez obzira na to što je Most sasjekao Karamarkove premijerske ambicije, on je inzistirajući na tripartitnoj vlasti zapravo spasio šefa HDZ -a, zaštitivši ga od novih, zasad stidljivih, ali uvjerljivih inicijativa za unutrašnju reformu stranke (Stier, Plenković…). Najkraće rečeno, time se dobilo da iz HDZ -a možda više ne bi sijevale prijeteće izjave protiv Srba, navodnih preobučenih Jugoslavena, u najnovije vrijeme i muslimana. Ali bi ostao stranka koja će u svakom zavoju zaoštrenih unutrašnjih i vanjskih prilika opet moći izlijetati s time, ako ne sama, ono na usta najnovije koalicijske svojte (Podrug, Ilčić..). Dakle kaljuža bi se nastavila, a jedino novo je to da bismo dobili dogovoreni, tripartitni režim njenog održavanja. Eh da, dobili bismo i nadzornika kaljuže, što je sumnjivi napredak jer kada toga nema, postoji barem neka nada za izvlačenje iz žitkog blata.

Ali sada su tu čuvari kaljuže u liku Mosta i Bože Petrova, koji po svemu dosad viđenom ne rade na tome da zemlju izvuku iz blata, nego da se ona cijela pretvori u blato. To se prije svega odnosi na guranje ideje o nestranačkom premijeru, što bi bio težak, možda i razorni udarac hrvatskom parlamentarizmu. I dosad je parlamentarna demokracija u Hrvatskoj izgledala kao boležljivo nedonošče, jer smo se nagledali nesposobnih premijera i ministara, koji su bili nedodirljivi jer nisu polagali nikakve račune Saboru. Ali su barem jednom u četiri godine polagali račune biračima, a sada ni toga ne bi bilo, oni su odgovorni isključivo vrhovima političkih stranaka i samo su lutke na njihovom koncu. Usto, u parlamentu više ne bi bilo opozicije, što se krivo naziva povratkom na Socijalistički savez, jer je tadašnji sistem kompenzirao nepostojanje političkog pluralizma kakvom-takvom samoupravom u baznim organizacijama društva. A sada se radi naprosto o padanju, točnije propadanju ni u što. To bi dodatno zasmrdjelo stanje u strankama, kojima ionako fali unutrašnjeg provjetravanja, što, rekosmo, posebno vrijedi za HDZ , ali ništa manje ni za Most. Riječ je o najnovijoj akviziciji famoznog trećeg puta, koja je tu opciju digla do dosad nedosegnutih razina, ali bi je mogla stropoštati i niže nego ikada, možda na neko vrijeme i pokopati. Mostovci su i najzaslužniji što su nedavni izbori i sadašnji postizbori svakako ne najgore, ali vjerojatno najdekadentnije što je dosad u hrvatskoj politici viđeno.

Radi se o grupi ljudi koji su u nju unijeli neke reference vjerskih sekti i bratovština – tajnovitost, prednost hijerarhijskog pred izbornim legitimitetom – i to se pokazalo kao njihovo najjače oružje. Dok su njihovi prethodnici, Laburisti i posebno OR aH, trošili snagu na razmjerno respektabilne programe, koji su obećavali da bi najzad moglo doći do ideološkog profiliranja hrvatskog višestranaštva, mostovci su sve to s prezirom odbacili. I umjesto toga pojavili se sa setom uvredljivo zbrzanih i plitkih ‘reformi’, kojim se providno prikrivalo da su zapravo samo stroj za mljevenje i uklanjanje prepreka na putu prema vrhovima vlasti. Pritom su uspješno ponižavali dvije najveće političke stranke, ponekad s dobrim razlozima, kao kada su ih natjerali da hametice prihvate sve ‘reforme’, čime su pokazale da izvan ritualiziranih svjetonazorskih svađa među njima nema nikakve razlike. Što je najgore, to im je zakuhala šaka teških, neliječenih neznalica, koji traže da se njihovi zahtjevi prihvate ‘konsenzusom’, ali tko odbije otpada, što, naravno, nema blage veze s konsenzusom. Ima, međutim, veze s činjenicom da je ta šaka polupismenih smotanaca nanijela teški poraz dvjema najvećim strankama. To posebno vrijedi za HDZ , koji gotovo pola svoga vijeka nije koalirao ni s kim, a sada se udružuje doslovce sa svakim tko želi, uključujući najgori proustaški ološ, pa mu ni to nije bilo dovoljno, nego mu je trebao još i Most.

Sve to u režiji šampiona hrvatskog političkog štetočinstva, Karamarka, koji je uveo stranku u potpuno nepotrebnu, subinteligentnu avanturu ostrašćenog radikalizma, u tome izgorio i sada mu ozbiljno prijeti politički potop. Za to je najzaslužniji Milanović, koji je godinama, često sasvim usamljen, vodio borbu s tim radikalizmom, a rezultati njegove stranke i koalicije na izborima pokazali su da je tu borbu i dobio. No sada se upustio u nepotrebni peting s Mostom, kojemu sve to ništa ne znači, ali mu itekako znači podjela fotelja, čak i u javnim poduzećima, uz guranje još rigidnijeg kapitalizma od sadašnjeg. Tako to rade čuvari kaljuže. I zato je najbolje na nove izbore.