Besæt-bevægelserne angribes for at være drømmere uden sans for det politiske livs nødvendige pragmatik. Men ret beset er det Vestens etablerede politiske klasser, der hænger fast i utopisk tænkning, og demonstranterne, der kalder os tilbage de menneskelige erfaringers virkelighed.

Funderet på økonomiske teorier, der udelader mennesker af ligningen, skulle det globale frie marked forestille at være selvregulerende. Nu er der indtrådt en opløsningproces, hvor de strukturer, der skabtes efter Den Kolde Krig, er i opbrud.

De sidste to årtiers kapitalistiske hybris var programmeret til selvdestruktion. Det var altid en farlig fantasi at tro, at verdens mange forskellige samfund kan drives ind i det samme verdensomspændende frie markeds fold. Åbningen af økonomier verden over betød, at almindelige mennesker blev mere direkte eksponeret for markedets centrifugalkræfter end i tidligere generationer. Ved at omvælte eksisterende livsmønstre og fratage et stort antal mennesker den sikkerhed, de kunne have tilkæmpet sig, var den globale kapitalisme dømt til at fremkalde modreaktioner.

Så længe den kunne iscenesætte en illusion om stigende velstand, var den frie markedsglobalisering politisk usårlig. Men da boblen brast, blev de faktiske forhold for flertallet blotlagt.

I USA er der opstået en ’hoveri-økonomi’, hvor gældstrældom for de mange sameksisterer med ekstrem og volatil rigdom for de få.

I Europa har den forvirrede drøm om en fælles valuta skabt sociale ødelæggelser i Grækenland, massearbejdsløshed i Spanien og andre lande og for nogle sågar en tilbagevenden til byttehandel.

Ved at suge samfundet ind i gældsdeflationens malstrøm bliver sparepolitikker nu drivkraft for en slags omvendt økonomiske udvikling. I mange lande er aspirationen efter en tryg borgerlig tilværelse — angiveligt grundlaget for en folkeligt forankret kapitalisme — blevet noget nær umulig. Et stort antal rykker tættere på egentlig fattigdom og et liv uden håb.

Vi har taget for givet, at pludselige kollaps af den slags, som vi så i det tidligere Sovjetunionen og senest også i Egypten ikke kan ske i avancerede markedsøkonomier. Nu vil den formodning blive sat på hård prøve.

Bedre plads til hadet

1930’ernes totalitære massebevægelser vender ikke tilbage, men Europas dæmoner er ikke forsvundet. At give minoriteter og indvandrere skylden er en populær reaktion på økonomisk nedtur, og når etnocentrisk nationalisme først er vakt til live, kan den blive destruktiv.

I USA kan middelklassens igangværende afvikling skabe endnu mere hadefulde og sindsforvirrede politiske udtryksformer end dem, vi allerede ser. Rydningen af Zuccotti Park i New York blev af myndighederne præsenteret som en midlertidig foranstaltning, men det er svært at tro, at reaktionen på de fortsatte protestbevægelser ikke bliver mere undertrykkende, når den økonomiske tilbagegang fortsætter. Skydegale politikere som Mitt Romney — og Obamas voksende behov for at se tough ud — betyder, at muligheden for en ny krig ikke kan udelukkes.

Nogle af demonstranterne kræver et omfattende tilbagetog fra globaliseringen, og netop det kan blive resultatet af en dynamik, hvor det ene land efter det andet begynder at søge ly for stormen igennem protektionisme. Snarere er der brug for at udvikle en mere behersket udgave af globaliseringen, hvor de verdensomspændende forbindelser vokser frem organisk, og forskellige lande ikke straffes for forskellige økonomiske systemer.

En mere fragmenteret verden kan blive mere stabil. Fælles regler vil være nødvendige, men ikke for at gennemtvinge konvergens til kapitalisme af en enkelt type. Regeringerne vil kunne fungere som bremser for markedskræfterne, snarere end som nu, hvor de må overtage uansvarlige bankers gæld og bringer sig i en position som bestyrer af overgearede eller insolvente hedgefonde.

Ingen magter at handle

Problemet er, at der ikke findes nogen global institution med kompetence til at udmønte de nødvendige reformer. Europa har udsigt til tiltagende recession. Tyskland står over for valget mellem at tillade centralbanken at lade eurozonen flyde gennem massive kvantitative lempelser eller trække sig ud af euroområdet med andre nordlige stater.

Uanset hvad vil den europæiske ramme, der blev etableret efter kommunismens fald og den tyske genforening, blive ændret fundamentalt. Efter at have angrebet de perifere lande, derefter Italien og Spanien og inden længe Frankrig vil de globale markeder have gjort det af med den orden, som blev skabt i Europa efter Den Kolde Krig.

Fremkomsten af et todelt euroområde med Tyskland i spidsen for en hansestad-lignende nordlig liga og Frankrig for Middelhavslandene vil bryde den fransk-tyske akse, der i over 60 år var kontinentets bærende akse.

At lade eurozonen flyde ved stor pengeudpumpning kan afværge den overhængende katastrofe, selv om prisen på længere sigt kan blive høj inflation. De store forskelle imellem landenes økonomier, som er problemets rod, vil imidlertid bestå. Når samfund med forskellige lønomkostninger, vækstniveauer, historisk baggrund og politiske systemer skal tvinges ind i samme ramme, vil euroområdet forblive en skrøbelig konstruktion.

Sæt ikke liden til Kina

De europæiske ledere spejder håbefuldt mod Kina, som er dybt bekymret for krisen. Men det er illusorisk at forestille sig, at Kina vil redde et kontinent, der ikke kan regere sig selv.

Risikoen er, at Europa vakler videre, indtil markederne omsider mister tilliden helt og udløser et ukontrolleret sammenbrud for euroområdets ikkefungerende strukturer. Den europæiske elite har ikke set i øjnene, at radikale forandringer er uundgåelige.

Besæt-bevægelsens krav er usammenhængende eller og modstridende. Men det er ikke demonstranterne, der truer verdensøkonomien. Faren kommer fra benægtelserne af den systemiske krise. Ved deres forsøge på at afstive et system, der er kronisk dårligt fungerende, forstærker vore ledere faren for katastrofalt kollaps.