Som fuldblodshumanist har jeg fulgt den seneste tids ophedede debat om uddannelse og sparerunder tæt. Det er både sørgeligt og trist, at vi igen skal kæmpe for vores eksistensberettigelse, men jeg er samtidig efterhånden kommet til den erkendelse, at vi lider af en humanistisk sprogbarriere: Vi er vores egen værste fjende.

I kølvandet på den varslede lukning af de små sprogfag på Københavns Universitet har stemningen herude på humaniora mildt sagt været alt andet end munter. ’Buh!’, siger vi, ’dumme Esben!’, mens vi skynder os at bombardere avisernes spalteplads med opråb om konkurrencestatens kynisme og trommeslåning for værdien af dannelse og nødvendigheden i at læse Platon på oldgræsk. Ja, vi kan sagtens råbe højt, vi kan sagtens brokke os og gå på barrikaderne, og det bløder da også i mit humanistiske hjerte, når den nyslebne sparekniv igen skærer i vores elskede fæstning på Amager.

Men hvad er egentlig grunden til, at vi gang på gang skal kæmpe en sisyfoskamp for vores værdi i samfundet? Er det udelukkende de ondskabsfulde politikeres vækstpsykose og rovdrift på uddannelsessystemet, der har skylden? Eller bærer vi selv en del af ansvaret? Hvad kan vi humanister? Og hvad skal samfundet i det hele taget bruge os til?