For dem, der kender Aarhus-teologen K.E. Løgstrup, er Brinkmanns pligtbegreb vokset i Løgstrups have. Hver gang vi har med et andet menneske at gøre, holder vi noget af dets liv i vores hænder, som Løgstrup formulerede det. Og den magt, vi har over for hinanden, forpligter. Vi bør gøre vores pligt over for hinanden, fordi vi kan.

Så når Brinkmann taler om pligt, er det en grundlæggende anderledes pligt end den, konkurrencestaten kræver af os. Brinkmann taler om en moralsk pligt. Vi har en pligt over for vores medmennesker, og derfor vil Brinkmann også mene, at hans menneskesyn adskiller sig grundlæggende fra det menneskesyn, vi finder i konkurrencestaten. Her er mennesket en ressource (Brinkmann bryder sig ikke om begrebet human ressource), hvis potentialer skal udnyttes til fulde i en global konkurrence. Det forvirrende er, at sidstnævnte også kræver, at vi gør vores pligt.

“Alle siger, vi skal gøre vores pligt. Det, man kan diskutere er, hvad vi så har pligt til. Jeg kan godt forstå, at du spørger, for i konkurrencestaten får vi netop at vide, at du har pligt til at søge arbejde, pligt til at bidrage, pligt til at sørge for dig selv. Desuden har du ansvar for egen læring, egen sundhed; der er utrolig meget, vi har pligt til og ansvar for,” siger han. “Men det er ikke sikkert, at det er vores pligt at gøre de ting. Vores pligt er grundlæggende at gøre det etisk rigtige. Og mit bud er, at det rigtige er at gøre ting, der har værdi i sig selv.”

Der eksisterer altså et fælles moralsk ‘rigtigt’, mener han, som vi kan og derfor bør handle efter. Og det, der er moralsk rigtigt, er det, der er et mål i sig selv. Brinkmann nævner i sin bog ti fænomener eller handlinger, som han mener, er værd at holde fast i, fordi de ikke har andre formål end sig selv: tilgivelsen, eksempelvis, der er formålsløs og ubegrundet. Den kærlighed, der er en ren opmærksomhed mod noget andet end en selv. Det ansvar, vi har for at behandle andre mennesker ordentligt. Den pålidelighed, vi har pligt til at holde fast i, for det er kun ved at handle pålideligt og tale sandfærdigt, at vi kan gøre verden mindre flydende og foranderlig. Alt sammen fænomener, som ifølge Brinkmann er forpligtende i en sådan grad, at vi bør handle efter dem, uanset om vi har lyst eller ej.

“Det er jo et meget strengt pligtbegreb, og jeg kan godt forstå, at du tænker, at det er præcis det, konkurrencestaten siger. Vi har pligt til at bidrage. Men konkurrencestaten hælder et andet indhold i, og jeg mener, at det er et fejlagtigt indhold. Man skal jo passe på, hvad man hælder i den her meget strenge pligt. Der er alskens præster, politikere, konger og kejsere, der i tidens løb har sagt, det her har du pligt til.”