Den arabiske lige, med 22 stater som deltagere, har vedtaget enstemmigt at forkaste Jared Kushners forslag om at fornærme en allerede slået fjende med yderligere annektering af frugtbar jord, fratagelse af retten til egne grænser og selvforsvar og alt det andet vi lærte om denne “århundredets aftale”.

Det var nok ventet på forhånd at ingen ville reagere med andet en afsky og spytklatter, hvilket blev tydeliggjort da Trump kun inviterede to jøder fra Likud til at deltage i fremlæggelsen planen.

Den palæstinensiske leder på Vestbredden, Mahmood Abbas, har ellers for nyligt gået fuld kosher og snakket alvorligt om problemet med antisemitisme og de seks trilliarder multiverser med hver seks billioner trillioner, som vi aldrig må glemme. Hvad end der fik ham til at sige disse ting, gjorde ingen forskel og det eneste denne tjeneste kastede af sig var ydmygelse, skam og hån fra jøderne, symboliseret med dette frække forslag om selvudslettelse.

Abbas’ passivitet og afventende stil har ikke givet resultater i årenes løb. Men han har i det mindste sit smukke udseende at falde tilbage på.

Man kan sige at der er en hvis boomerangeffekt, for den arabiske liga er ikke så forenet som man skulle tro. Israel har uofficielt stærke relationer med adskillige medlemsstater, ikke mindst Saudi Arabien, men netop fordi Kushners aftale er så groft fornærmende og provokerende, med sin totale slagside i forhold til de jødiske besættere, så er den en enig liga, der blankt afviser at arbejde med planen.

Det er ret vildt at vi danser efter disse typers pibe. En ærgelig situation.

Den kommer egentlig fint i forlængelse af henrettelsen på Soleimani, som også havde en samlende effekt, af hvilken vi stadig har resultater i vente. Ikke mindst i Irak der lader til at fortsætte deres modstandskamp mod den amerikanske besættelsesmagt.

Præcis som i Vesten, så har jøderne svært ved at forvalte deres enorme magt på en måde, der gavner dem selv på lang sigt. I stedet for at komme deres værtsfolk i møde og bruge en smule glidecreme, så kommer deres foragt for goyim hele tiden tydeligt udtryk i såvel ord som handlinger. I stedet for at arbejde for velvilje og skabe sympati for deres mærkesager, så bruger de alle kneb for at binde folk på hånd og mund indtil den skønne dag hvor pendulet svinger den anden vej og rammer dem lige i næbbet. Således gentager historien sig.

Forhåbentlig.