Frida Stiil Vium føler, at hun er ved at have regnet en vigtig del af livet ud. 17 år gammel sidder hun på gulvet på sit værelse i Nørresundby nord for det gamle Aalborg og maler med en lilla tusch på et stort billede af en psykedelisk sommerfugl med mønstrede tentakler og gule øjne på vingerne. I midten har hun tegnet en maske af den slags, man bruger, når man maler med spraydåser.

Foto: HJORTH DANIEL

Den halvfærdige tegning illustrerer de ting, der er ved at dæmre for hende. At verden i al sin uperfekthed faktisk godt kan forandres.

Der er så mange på hendes alder, der har nogle underlige værdier, fortæller hun. »Så mange, som går mega meget op i, hvordan de ser ud, og hvordan de skal være og opføre sig for at gøre andre tilfredse og gøre det her samfund tilfreds«.

Derfor er der øjne overalt på sommerfuglen på billedet, for i hendes verden bliver man hele tiden holdt øje med. Derfor ligner sommerfuglen en maske, for sådan er det med image, det er noget, man tager på. Derfor er der så mange mønstre, for det hele er så indviklet, og alle har en bagside og noget, de kommer fra. Det ved hun godt.

Frida Stiil Vium drømmer. Om at stoppe på gymnasiet og satse alt på at tegne og male. Nu skal hun bare have overbevist sine forældre om, at det er en god idé. Hun vil helst male graffiti, som appellerer med sin rebelskhed, men samtidig er hendes tilgang så disciplineret, at hun i en periode stod op klokken fem hver morgen for at spraymale på familiens carport på Rolighedsvej.

Hun skifter tusch til lyserød og begynder at strege op i sommerfuglens venstre side.

»Jeg er ikke tilfreds med det her billede, derfor bliver jeg ved at rette små ting. Når jeg er færdig med det, skal jeg i gang med et mega sygt billede«, siger hun. Også det skal have indlejrede budskaber.

Foto: HJORTH DANIEL

»Unge de skal lære at være sig selv og være glade for, hvem fuck de bare selv er«.

Sådan sker det nogle gange i livet, at man begynder at blive en anden, og hvis man skal være lidt skamløs (og det skal man), kan man sige, at Frida Stiil Vium er et mikrobillede på, hvad der i storskala er los i hendes by Aalborg for tiden. Med over 1.100 år på bagen ville det selvfølgelig være en tilsnigelse at kalde byen for en teenager, men en af tiden og af voksende erkendelse fremelsket forpuppelse er også i gang her.

Politiken besøger Aalborg i ugen inden, Musikkens Hus åbner om lørdagen. Og at byen står midt i en forandring er ikke til at overse. En både imagemæssig, økonomisk og mental en af slagsen. Det er den historie, byens spidser gerne fortæller – bakket op af statistikkernes fortælling. Optaget på byens uddannelsesinstitutioner er eksploderet – alene optaget på byens universitet er fordoblet siden 2009, alt imens industriens magt i årtier er svundet ind, og service og viden har overtaget som økonomisk motor. Det lader til, at den transformation, som så mange danske byer søger, den nye pubertet, overgangen fra arbejderby til videns- og kulturby måske er ved at lykkes i Aalborg.

Med andre ord: Aalborg forsøger at male sig selv i et nyt mega sygt billede.

Man kan bare drøne ned på havnefronten for at se, hvordan det er i gang. En fysisk forvandling betvinger i disse år det gamle Aalborg. Den centrale bys betonsiloer er i stor stil revet ned, og oven på industribyens fundament gror prestigiøse kulturbyggerier for milliarder af kroner frem. Blandt andet Musikkens Hus, Nordjyllands dyreste byggeri nogensinde, som skal åbnes med besøg af dronningen og hele pibetøjet. Og uden om står andre symboler på forvandlingen. Det gamle kulkraftværk Nordkraft, der i dag er bygget om til et kolossalt kultur- og idrætshus, Henning Larsens ungdomsboliger, der lige nu er ved at tage form på den mest prominente adresse lige ud til vandet, og Utzon Center, der som endnu en arkitektonisk kronjuvel rejser sine buede tage ud mod fjorden. Alt sammen lige op og ned ad hinanden.

Foto: HJORTH DANIEL

Og midt i alle byggepladserne på havnen står to store grå tanke tomme og venter på at blive rykket ned. Et kæmpe banner er hængt op, og her reklamerer Universitetet med tobaksadvarselsteksternes firkantede æstetik med, at uddannelse i alvorlig grad ændrer hjernen.

Jo, det er tydeligt, at der er bevægelse i Aalborg, og den skulle efter sigende ikke bare kunne ses, men muligvis også mærkes ind i skelettet. En kollega på avisen, fraflyttet aalborgenser, forklarede det sådan her:

»Det Aalborg, jeg voksede op i, var et middelklassehelvede, hvor det handlede om at holde blikket sænket og ikke skille sig ud«, fortalte han. Men når han i de senere år er vendt tilbage, kan han mærke, at noget er forandret.

»Det er, som om byen har fået selvtillid«.

Det er den transformation, som vi er taget til byen for at udforske. Et 44-timers fridyk ned i den aalborgensiske selvforståelse på jagt efter de karaktertræk, der kan tegne et portræt af byen. En jagt efter ånden i Ålleren.

Overflyvning af Aalborg

En flok skatere hænger ud i byens forladte tivolipark Karolinelund, der ligger lige bag Nordkraft og Musikkens Hus. Fire af drengene sidder på en bænk og ryger smøger og hører musik fra Spotify.

Foto: HJORTH DANIEL

Vi breder et bykort ud på asfalten, og en ung fyr i sort trøje og hue knæler ned ved siden af. Han hedder Peter Nielsen, og sammen med en kammerat lader han øjnene glide over kortet, hvor Limfjordens blå albue bugter sig ned gennem vejnettet og den grå byggemasse. De begynder at forklare Aalborgs fysik:



Nord for fjorden ligger Nørresundby, lyder det. Også kaldet Solsiden. En selvstændig bydel, der med sine villaveje og familieliv bliver forbundet med resten af byen med Limfjordsbroen. Et lidt isoleret sted.



Syd for fjorden og mod øst ligger Vejgaard – villaland og arbejderkvarter.



»Det er typisk Aalborg med solarier og scootere«.



Vejgård er et sted, der har sin egen møntenhed, forklarer de: »En halvtredskroneseddel, den kalder man en Vejgård-dollar«.



Og på den anden side af centrum har vi Vestbyen. Også arbejderkvarter og ligesom de østlige kvarterer bygget for at huse alle dem, der for eksempel arbejdede i cementindustrien.



»For ti år siden var vi kendt for at være en betonby«, siger Peter Nielsen, mens vi mentalt overflyver velhaverbydelen Hasseris og videre sydpå.



»Det der er Skalborg, det er et truck place. Det er der, du får tæsk i scooterland«, siger kammeraten.



»Hele Aalborg er rimelig truck, selv om byen er ved at ryste det lidt af sig. Men der og der og der og der«.



Han peger rundt på kortet.



»Det er faktisk kun herinde i centrum, man ikke er truck«.



Vi drejer blikket østpå, flyver over Østerådalen, over motorvejsudfletningen og over villavejene i Gug til universitetsområdet, der med sin tilstedeværelse og evige ekspansion om noget har været motor for forandringer i Aalborg.

Derude bor »sygt mange studerende«, og det har været med til at ændre Aalborgs ansigt.



»For ti år siden var Aalborg meget, som den bliver beskrevet i ’Nordkraft’ – både filmen og bogen. Men min far er byplanlægger hos kommunen, og han fortæller, at de prøver at komme væk fra det og ligesom blive en universitetsby, som unge har lyst til at flytte til«, siger Peter Nielsen.



De andre skatere glider dovent rundt mellem midlertidige ramper og rails, og ude på stien bag dem går en lav, lyshåret pige ud af parken med to malerier under armen. Det er Frida Stiil Vium, der har været nede for at mødes med én, hun har sendt en vigtig mail.

Den gamle havneluder

Et par timer senere står solen så lavt, at det er umuligt at se mere end en meter frem. Græsset er højt og uklippet, men lyden af mandegrin viser vej. I skyggen af et blåt skur står en flok og ryger iklædt hættetrøjer og kasketter – hiphop-uniformen. En dørsprække bliver holdt åben med en lægte, og den samme guitardrevne båndstump looper lyd fra skuret og ud i kulden.



»Jeg er så dope, at junkier, de slikker på mig«, lyder en stemme derindefra. Holdet udenfor griner.



Et dusin af Aalborgs rappere er på job. De skriver rim på papirlapper og mobiltelefoner, ryger fede og drikker dåseøl. Alle skal rappe fire linjer på et Aalborgnummer, som byens grand old hiphopper Jonny Hefty har tænkt sig at dele ud til byens borgere som en del af et mixtape med titlen ’9.000 Røvhår’, der handler om 9000 Aalborg. Et nummer, der skal vise »den nye bølge af lyd, der skyller ud af Aalborg«, som han siger. Mandens borgerlige navn er Jakob Ørom, men alle her kalder ham bare Hefty.

Foto: HJORTH DANIEL

Iklædt en rød Adidas-jakke, hue og med langt hår ned ad nakken står han med trætte, smalle øjne og åbner låget på en aflang trææske, hvor der ligger tjald og rullepapir. Et klistermærke på låget staver ordene ’ork satme’, et Aalborgudtryk, som betyder noget i retning af ’for dælen da’.



Sådan har Aalborg masser af slang og navne for sig selv. Man kan høre det i de linjer, som allerede er indspillet:



»Jeg er fra den del af provinsen, som de kalder for dobbelt-A«, indleder Jonny Hefty sit vers.



»Hvor filmen den er knækket og kæden den er hoppet af/



Aalborg du er stadig min gamle havneluder/



Jeg tog hjem til dig for jeg blev træt af københavnersnuder«.



Rapperen Mark Hald tager over med ordene: »Jeg er fra den del af Ålleren, som de kalder Vestbyen«, og sådan fortsætter andre med linjer som: »Jeg er fra den del af Ålen, hvor du kan smage på sålen«, ligesom byen også bliver fremstillet fra sine hårdere sider: » Jeg er fra den del af provinsen, hvor byen dækker for solen, hvor bogbusserne strejker og læreren pjækker fra skolen«. Omkring 20 rappere og andet Aalborg-godtfolk skal være med på nummeret.



Og Aalborg har ikke bare kælenavne for sig selv, Ålen, Ålleren, Dobbelt-A, men også sin egen Ålleren-slang. Der er Vejgård-dollaren, der jo betyder en 50’er. Der er udtrykket ’kaw’, som betyder akavet eller åndet, og gutterne i studieskuret holder også meget af udtrykket ’krummern’, kort for at gå og krumme den, aalborgensisk for at lalle rundt og hygge sig.



Jonny Hefty er selv vendt hjem efter syv år i København, og selv om han selv – og mange af de andre rappere – dyrker fortællingen om Aalborg som den hårde bonderøvsby, oplever han en tydelig forandring alene på hiphop-scenen, der bliver ved med at knopskyde. Jovist er Aalborg stadig et sted, hvor man kan hilse sine kammerater med en lammer og en snaps, men byen har fået en ny appel. For eksempel er hans makker Jøden, som han turnerer landet tyndt med, også flyttet til Aalborg for nylig, selv om hans rødder slet ikke er der.



»Det er en del af den nye stil, at Aalborg begynder at suge nogle kunstnere til sig«, siger Jonny Hefty.



»I gamle dage var det en trist myte, at dem, der ville være noget ved musikken her, de tog til København og begyndte at spille jydefunk. De var store herovre, men når de kom til København, druknede de, for der var 100 andre bands, der mindede om dem. Nu er det, som om folk begynder at blive, og der er oven i købet nogle, der bliver suget til. Magneten er ligesom blevet positiv«, siger han.

Mark Hald, en tynd langhåret type med hue på og runde frøøjne, supplerer.



»Der er bare begyndt at ske mere heroppe. Folk er kommet ud af værtshusene og ind i studierne«.



Hvad er det, der er sket?



»Aalborg er vel bare begyndt at tage sig selv seriøst som en kulturby og som en universitetsby og som en ung by i stedet for at være en arbejderby«, svarer Jonny Hefty og opfordrer næste rapper, der skal indspille, til at han »holder’n Ålleren«.



Jonny Hefty er byens ambassadør. Han føler også, at han skylder den noget, for byens børn har skænket ham en gave, der gør den gamle dreng utrolig stolt. De har valgt ham til konge.

Byen vokser op fra neden

Aalborgs ændringer kommer mindst to steder fra. Fra de nederste græsrødder og fra tårnets top. Under tagspærrene i et gammelt pakhus på havnen holder Byens Rum til. Et arbejdsfællesskab for iværksættere og for byudvikling nedefra. I spidsen for det står en fyr med et overskæg, der er rimelig truck, sådan et, der trækker to spor fra mundvigen og ned til hagen, men bortset fra det ligner han mest af alt en moderne kreativ med blazer og lilla print-T-shirt. Christian Fumz hedder han og kommer fra København, hvor han har startet andre kulturcentre op i midlertidige rum. Bolsjefabrikken i Nordvest og Prags Boulevaard 43 i en nedlagt lakfabrik på Amager. Hans mission er at udnytte de mange tomme kvadratmeter, der opstår i et Danmark i forandring, og give iværksættere, idémagere og alle mulige af byens borgere lov til at skabe det, som de synes, byen har brug for. Nu er turen kommet til Aalborg, hans hjemby gennem halvandet år.



Pakhusets ejer, entreprenørfirmaet A. Enggaard, er i gang med byggeprojekter langs hele havnen, og som en del af en aftale med kommunen har de foræret stedet til Byens Rum i fem år og smidt en lille million kroner oveni til at gennemføre projekter.

Fakta Aalborg Kommune

Siden det åbnede i januar, er det blevet hjem for kommunikationsfolk, idrætsforeninger, festivalarrangører og en masse andre skabende typer. Christian Fumz sidder også i spidsen for den forening, der har fået lov at drive den lukkede Tivolipark Karolinelund frem til 2015. Aftalen går på, at alt, hvad der bliver bygget op derinde, skal de selv fjerne igen.



For en lille uge siden fik han en mail fra en 17-årig maler, »der maler forskellige ting«. Hun skrev:



»Jeg ved ikke, om det er dumt at spørge, men det skader jo ikke! Det er, fordi jeg har en mega fed idé til et motiv, jeg kunne udfylde en af de tomme vægge i Karolinelund med. Det kunne være virkelig fedt hvis jeg fik lov og få en fri væg, så Karolinelund kan blive endnu vildere!«. Mailen var fra Frida Stiil Vium.



Senere på dagen mødes de i Karolinelund, og den unge maler får grønt lys til at male væggen og oven i købet tilbudt en atelierplads i Byens Rum. Det er meeeeeeega fedt, synes hun.



Christian Fumz havde ikke høje forventninger til Aalborg, da han kom, for han kendte ikke ret mange og vidste ikke, om kommunen var klar på at arbejde med det, som han står for.



»Men Aalborg er fint klar til den her form for byudvikling, for byen har en størrelse, hvor det kan lade sig gøre at tage beslutninger hurtigt«, siger han.



»Det, jeg laver, handler om at gøre det jordnært og superkonkret. At tænke i en grund, der står tom, eller et hus, der står tomt: Hvad savner vi i byen, og kan vi lave det her? Sådan kan folk selv bidrage ud over at gå på arbejde og betale deres skat, sådan her kan man personligt gøre en forskel«.



Kommunalt set bryster man sig af at være en by, der er god til at samarbejde på tværs af alting. Universitet og erhvervsliv er født i et favntag, og et sted som Byens Rum gennem samarbejde med ildsjæle, kommunen og entreprenører.



Den slags er nødvendigt, hvis Aalborg skal klare sig i konkurrencen med andre byer, forklarer byens kulturrådmand, en ung venstremand ved navn Mads Duedahl, som Christian Fumz – blandt mange andre – har linet op for at fortælle om Aalborg. Den unge rådmand ser byens næste udfordring for sig. 50 pct. af alle de nyuddannede fra universitetet forlader nemlig byen igen inden for et år, så der er behov for at gøre det let at skabe egen virksomhed. Han drømmer om Aalborg som en slags Silicon Valley.



Hvad så med de 50 pct. af Aalborgs unge, der ikke har en videregående uddannelse, hvordan ser deres fremtid ud i Aalborg?



»En akademiker genererer jo også arbejdspladser. Her giver vi talenter mulighed for at udfolde sig frem for i København, hvor man let kan drukne i den store sø«, svarer han.

Men hvor er det spektakulære?

Alle ved, at det er de skæve tænder, der giver et ansigt karakter, og nogle af Aalborgs skæve pløkker finder man i Fjordbyen. En hjemmebygget skurby, hvor husene har navne som Sorte Ole og Hørmestedet, hvor man bor, hvis man gerne vil have lov at passe sig selv. Her skal hækkene ikke klippes, her bestemmer man selv, her bor mange alkoholikere, og her er mange unge kreative typer flyttet ind de senere år.



Kromutteren hælder opvaskevandet fra en gryde brun sovs direkte ud på jordvejen, og små fedtperler blæser mod pyttens ene bred, som undergrunden langsomt suger sovsevandet til sig.

Rundt om hjørnet står et lille hvidt hus, hvor en rampe af krydsfiner leder op til Sofie Nielsens terasse. Den står hun på og vasker husets vinduer, mens datteren Nellie grynter indenfor.



I ti år har hun boet i Fjordbyen – bortset fra de 14 dage i København, der fik hende til at indse, at hun måtte flytte hjem igen. Under navnet Tone laver hun elektronisk musik, og hun er en af dem, der har været med til at starte Aalborgs kreative bølge op. Hun var med i begyndelsen, da Platform4 åbnede – et andet samarbejde mellem universitet, kulturentreprenører, techfolk og kommunen, der tidligere lå i et pakhus på havnen, men nu er rykket op i Karolinelund.



Brændeovenen knitrer indenfor, og Sofie Nielsen fodrer sin Nellie med ærter fra en kop. Hun beskriver det Aalborg, som hun kender fra sin opvækst, som bonderøvenes by, hvor folk tog på Jensens Bøfhus, når de skulle være fine, og for hende er forandringerne hverken hurtige eller dybtgående nok.



»Det har været en træg kamp med Aalborg. Vi skulle ligesom prøve at opdrage folk til at opsøge noget andet end Lars Lilholt og en hotdog, hvor vi laaaaaangsomt skubbede til byen. De fleste folk er ikke til at hugge eller stikke i. Men Aalborg har en god størrelse, for når man først får en lille fod inden for, er der mulighed for at rykke noget«, siger hun.



»Det ændrer sig en lille smule hele tiden, men man kan ikke komme nogen vegne, uden at der er en nysgerrighed, som folk mest har, når de er ude at rejse, så man går efter det sikre. Jeg var lige inde og se på Musikkens Hus’ hjemmeside og kunne læse, at direktøren taler om et bredt udvalg, og så er der klassisk musik, kor og Tina Dickow, men hvor er det, der er vildt og farligt, det der kan blæse folk bagover i de store sale?«.

Aalborg som drømmenes by

Fra sit kontor på solsiden af Fjorden kan stadsarkitekt Peder Balzer se over til Musikkens Hus og alt det andet nye. »En kronjuvel«, kalder han det nye hus, der ligger »som en krøllet serviet« midt i alle havnefrontens rette linjer. Baltzer står i spidsen for den byudvikling, der kommer ovenfra, og som nok har forandret havnefronten, men som er på vej i store dele af byen. Han kalder Aalborg for the tough little big city – for »det lyder ikke så godt på dansk«, og han anser byplanlægning for lidt af en skærgård, hvor det er meget let at støde på et rev.



»Men vi – og også befolkningen – står med den fornemmelse, at vi er på vej ind i en ny liga. Ja, Aalborg er en lille by med lidt storbytendenser og med en rå tilgang, og med Nordkraft, med Musikkens Hus og med det kulturliv, der i øvrigt er i byen, kan vi godt være en stor by. Det tror jeg sgu, at man på en måde er stolt af«, siger han.

Foto: HJORTH DANIEL

Byplanlægningen i Aalborg har aldrig været af den sentimentale slags. I 30’erne bulldozede man den gamle by for at anlægge den tunge vej, der fører til Limfjordsbroen. I dag fjerner man så mange af industribyens kendetegn, at der også strømmer klager ind.



Kulturhuset Nordkraft er et blandingsprodukt af det nye og det gamle Aalborg, et kultur- og idrætshus i byens gamle kulkraftværk. Øverst oppe fra 13. etage, hvor Visit Aalborg holder til, kan man se over hele byen. Centrums femetagers karreer, gamle huse, kirker og torve. Mod øst industrihavnens skorstene og mod syd villalandet, hvor biltrafikken sender lydløse solglimt opad. Deroppe sidder borgmesteren. En ny af slagsen, valgt ind med 16.670 personlige stemmer, en socialdemokrat, som Aalborgs borgmestre har været siden 1925. Thomas Kastrup Larsen hedder han, og for ham er Aalborg »ubetinget en storby«.



»Kulturen er blevet en del af det at bo i Aalborg. Det ville være falsk, hvis det kun var for at tiltrække folk udefra. Så ville det bare være en kulisse. Det kræver, at folk engagerer sig i det. Jeg kan godt lide, når kunsten kradser lidt«.



De, der frygter, at Musikkens Hus bliver et kedeligt sted for de få, tager fejl, mener borgmesteren:



»Jeg tror, det bliver et sted, der tiltrækker mennesker fra hele kommunen. Det er ikke en succes, før alle føler, at det er deres hus. Man skal også huske på, at Musikkens hus spejler sig i stedet, hvor vi sidder nu. Nordkraft, hvor byens gamle kraftværk nu har alt fra øvelokaler til sundhedshus«.



Borgmesteren er stolt over byen og fremhæver de godt 5.000 nye ungdomsboliger – over halvdelen af alle dem, der er bygget i Danmark de senere år, står i Aalborg. Han er stolt af byens udvikling og klar over, at Aalborg ikke er et sted, hvor tingene kommer af sig selv. Afskåret ved fjorden mod nord må Aalborg smøge ærmerne op.



»Aalborg skal være den by, hvor det er lettest at realisere sine drømme«.

Kamphund og cola

Aalborg Øst ligner langtfra en drømmenes by med sine grå blokke og lave rækkehuse. Nok er Nordkrafts skorstene færdige med at spy sort røg inde i centrum, men herude buldrer forbrændingens skorsten skånselsløst synlig fra næsten alle hjørner. Området er nogle steder beskrevet som Aalborgs Chicago – ikke dårligt i betragtning af at Aalborg andre steder bliver beskrevet som Danmarks Chicago.



Området har et hårdt ry, men alle, vi taler med, er glade for at bo der. En ung fyr, der har sår i hovedet efter et scooterstyrt, mener, at det hele er lidt overdrevent. Her er fint nok, og alle kender alle.

Foto: HJORTH DANIEL

Oppe ved Tornhøjcenteret kommer to piger ud af Spar med fire liter cola under armen. De to høje flasker kan ikke være i bagagerummet under scooterens sæde, konstaterer de ærgerligt. Emilie Bendix og Cecilie Kirk på 17 og 15 år er på vej hjem for at spise aftensmad. De skal have franskbrødsmadder og nudler. Overgangen til kultur- og vidensby har ikke rigtig manifesteret sig herude, selv om det ligger ret tæt på universitetet.



»Der er meget stor forskel på Aalborg og Aalborg Øst«, siger Emilie Bendix.



»Der er nogle af mine venner fra Vejgård, som ikke må komme her, for de synes, det er et ghettosted«. Aalborg centrum ligger 25 minutter væk med bussen, og pigerne tager kun derind, når de skal købe tøj. Ellers kan man finde alt i Aalborg Øst. Både Fakta og Rema og Spar.



»Er I kommet hele vejen inde fra Aalborg«, spørger fire makkere, som står og roder med anlægget i en rød Volkswagen Golf – for ligesom at accentuere den afstand, der er fra et fornyet centrum til det slidte randområde.



Kamphunden Rosa får trænet sin køterkrop ved at springe efter en halvfuld colaflaske, som gutterne sætter op i de lave trækroner.

Foto: HJORTH DANIEL

»I skulle være kommet for fem år siden. Der var mere gang i den her. Politiet lå og kørte rundt oppe på stierne«.



Men forandringen skal også hertil, er planen. Stik syd herfra skal et nyt supersygehus snart skyde frem – et byggeri, der i pris får Musikkens Hus til at blegne, og i samme omgang skal der laves byfornyelse for to milliarder kroner i Aalborg Øst. Der er stadig masser af by at gøre ny.

Så er der shoooooooots

Både byens kulturrådmand har sagt det, og rapperne i studiet har sagt det: Man kan ikke besøge Aalborg uden at gå på værtshus. Byen skulle angiveligt have rekorden for flest værtshuse per indbygger. På Victoria kan man få 10 shots for 100 kroner og 20 for 150 kroner – altså to eller tre Vejgård-dollars.



Selv om det er mandag, har småflokke af unge bevæget sig ind i røghulen, hvor bluesmusikken spiller, og billeder af både Marx og Lenin vogter over baren fra deres plads over cigaretautomaten.



Tilbage dengang, hvor et billede af Marx ikke var en henvisning til fortiden, men en anvisning for fremtidsdrømme, var Aalborg også forlystelsesby. Da industriboomet ramte fra 1880 til 1910, og befolkningstallet fordobledes, blev Aalborg igen og igen fremhævet som en partyby, og sådan er det fortsat.



»Lad mig nu se, at du vedbliver at være en god dreng, selv om du skal til Aalborg«, sagde mødre, når de dengang sendte sønnike til fjorden.



Ja, byen fik dengang i visse kredse et ry som et moderne Sodoma og Gomorra, »hvor lasten breder sig, mens dyden græder«, som en journalist skrev i 1913. Og sådan formedes gennem århundredet et billede af en by, der med historikeren Jens Tøpholms ord blev tillagt en – ikke retvisende – karakter som »materialistisk, kulturfattig og uden sans for historiske og åndelige værdier. Den var livsglædens by, og aalborgenseren usnobbet og rede til næsten hvad som helst«.



Alt det kan man læse i en artikel, som byens museum skrev, da de havde udstilling om ’det glade Aalborg’, men vi er ikke taget på Victoria for at læse.



Rapperen Jøden henne fra hiphop-skuret er taget med på bar og trækker ned i blusen på en tilfældig pige i baren, så hendes skulder bliver blottet. Hun har fået tatoveret ansigtet af den amerikansk tatovør Kat von D, og hun drømmer selv om at blive tatovør og drømmer om at flytte. Monica Rozarth er ramt af lillebyens udlængsel, en følelse, som de fleste provinsbørn støder ind i, når alt, man laver, begynder at føles som en genudsendelse.



Vi taler om karnevalet, en af Aalborgs hæderkronede begivenheder, der hvert år kulminerer i et kæmpe drukoptog, som nogle af Aalborgs unge kvinder kan bruge månedsvis på at forberede deres udklædninger til.



Så hvad er de mest populære udklædninger?



»Sygeplejerske«, siger Monica Rozarth.



»Og playboy-bunny og engel og cheerleader«.



»Mændene siger sådan lidt dagen før: ’Øhh, lad os tage toga på’«, supplerer Jøden.



I år har hans gode ven Jonny Hefty meldt sig ind i koret af kvindfolk, der taler om karnevallet i månedsvis, inden det finder sted, for han skal spille en temmelig prominent rolle. En rolle, der ifølge Jøden har fået ham til at opføre sig »som en pige, der er helt oppe og køre over sit bryllup«.

Foto: HJORTH DANIEL

Men inden karnevalet i maj skal der ske store ting i Aalborg. Tag bare denne weekend. Søndag skal Aab skal møde FCK i en kamp, der skal bane aalborgensernes vej mod guldet. Og dagen før sker der noget nærmest lige så spektakulært, lader de forstå.



I tænker på, at Musikkens Hus åbner?



»Neeeeej«, siger Monica Rozarth.



»Jonny Hefty og Jøden skal spille på Skråen«.



At det også er åbningsdag for havnefrontens nye kronjuvel, anede de slet ikke.



Turen hjem går gennem Jomfru Ane Gade, eller bare Gaden, hvis natteliv på godt og ondt til stadighed er noget af det, Aalborg er mest kendt for. På Zwei Grosse Bier Bar er der storskærm med skiløb, langborde og DAD i højttalerne. Det er mandag, og der er ret proppet, og i morgen er det Tyrolertirsdag, og der er halv pris på alt. Den glade by lever.

Gøglerkonge med sok på pikken

På Facebook har over 400 trykket like på et billede af en mand, der kun iklædt kondisko, læderhjelm og en sok på pikken kører rundt på et motoriseret lokum.



»Sol over Aalborg – jeg ruller ind til byen på min nye lowrider ... Ses på havnen bitches«, har han skrevet, og her ud på aftenen ligger han i sin lædersofa i Vestbyen, hører Shit og Chanel og nyder al den opmærksomhed, der ruller hans vej. Det er selvfølgelig Jonny Hefty.



Tidligere på året, da Hefty var på date og havde parkeret sin nye slæde med zebrasæder på et strategisk udsigtspunkt, ringede telefonen pludselig, og romancen var ikke kommet længere, end at han tog den.



Her fik han at vide, at over 60 procent af byens borgere havde stemt ham ind som årets Kong Karneval. Og med udsigten til at køre forrest i en parade med tusinder af mennesker stående i en kæmpe kongekrone blev den gamle rapper oprigtigt stolt over al den Aalborg-kærlighed, der rullede hans vej.



»Karnevalet går ud på at give den gas, og det kan jeg godt levere. Det er den mest liderlige, anarkistiske fest i hele Jylland, hvor folk drikker sig voldstive klokken syv om morgenen. Der ligger så mange par og knalder oppe i parken«, siger han og finder et billede frem på sin computer:



»Sådan her, tænker jeg«. På skærmen står en storsmilende mand i kongekrone og hermelinskåbe. Han elsker det dumme og grove Aalborg, men har det stadig »sådan wow, wow, wow« over alle de ting, der er sket på de syv år, han har været væk.



Lørdag skal kongen krones af en masse sambapiger, når Hefty og Jøden giver koncert på spillestedet Skråen inde på Nordkraft. Lige ovre på den side af vejen vil der samtidig være et andet royalt besøg, når dronning Magrethe II deltager i åbningen af Musikkens Hus.



Sådan er Aalborg på én gang så mange ting.



En smal sprække af lys strømmer fra døren og ud i Jonny Heftys mørke opgang. Tre sidste ord, inden døren smækker.



»Vi holder’n Ålleren«.

Publiceret 1. april 2014



