I starten af september bredte en nærmest euforisk stemning sig i Danmark. Den bagvedliggende antagelse synes at være, at flygtninges ankomst til Danmark er en akut, men også foregående situation, der er overkommelig i forhold til integration og økonomi. Begge antagelser er problematiske.

For indeværende er tilstrømningen til Europa hastigt stigende sommer efter sommer, og intet tyder på, at den vil aftage, medmindre der kommer markante politikændringer.

Selvom Danmark modtager procentuelt langt færre flygtninge end nabolandene Tyskland og Sverige, tyder alt på, at den øgede indvandring ikke desto mindre vil få negative konsekvenser for dansk økonomi, føre til mere religiøs fundamentalisme samt stadigt mere udbredt modvilje mod værdier som religionskritik og ytringsfrihed.

I den offentlige debat er der en udbredt opfattelse af, at særlig de syriske flygtninge er højtuddannede, let vil kunne indgå på det danske arbejdsmarked og bidrage økonomisk. I Jyllands-Posten i november 2014 vurderede både eksperter og ledere af asylcentre, at »syrerne adskiller sig fra andre store grupper af flygtninge ved at være bedre uddannet«.

Men det er ikke korrekt. Ifølge Jacob Nielsen Arendt, der er professor ved KORA, kommuners og regioners forskningsinstitut, har kun 17 pct. af de syriske flygtninge, der kom indtil 2005, en videregående uddannelse – helt på niveau med tidligere invandrergrupper. En nyere norsk rapport om syriske flygtninges uddannelsesniveau tegner et endnu mere dystert billede, hvor ti pct. har en videregående uddannelse, og blot 30 pct. har færdiggjort grundskolen.

Ser man på, hvorvidt syrere kommer i arbejde, giver tallene absolut ingen grund til optimisme. Af syrere, der er flygtet til Danmark inden for de senere år, er blot 13 pct. i arbejde. Overordnet fortæller Danmarks Statistik, at syreres beskæftigelsesfrekvens er 23 for alle mellem 30 og 59 år, hvor den for danskere er 82. Den laveste blandt nogen indvandrergruppe. At den er så lav skyldes i høj grad, at mange er kommet for nylig. Men ser man på andre grupper af mellemøstlige indvandrere i aldersgruppen 30-59 år, der har været her længere, er beskæftigelsen stadig markant lavere end den danske.

Groft sagt kommer de indvandrere, som er kommet til Danmark hidtil, og som landet modtager netop nu, ikke til at finansiere en aldrende dansk befolkning – tværtimod tyder alt på, at det omvendte vil blive tilfældet.

Hvad de reelle omkostninger ved indvandringen bliver fremover, ved vi faktisk ikke. Der findes ingen samlet redegørelse, der kombinerer udgifter til asylmodtagelse, integrationsindsatser, familiesammenføring (et beløb, der i 2015 løber op i ni milliarder kroner ifølge den forrige regering), overførselsindkomster til herboende indvandrere og efterkommere samt forøget kriminalitet afledt af indvandringen. En mere detaljeret beregning var ellers i gang, men blev stoppet af Thorning-regeringen, da den tiltrådte i 2011.

Rockwool Fondens Forskningsenhed har beregnet, at de indvandrere, som allerede har fået ophold i Danmark, koster mindst 16 milliarder i 2014 og vil udgøre et markant milliardunderskud indtil mindst 2050. Men fonden udelod i beregningen en række faktorer og tog afsæt i færre nytilkomne samt højere beskæftigelse, end tilfældet er i dag.

Allerede det nuværende indvandringsniveau tvinger en række kommuner til nedskæringer i velfærd og serviceydelser for at finansiere modtagelse af nytilkomne Det kan man blandt andet læse i Jyllands-Posten, hvor 18 borgmestre har udtalt, at det bliver tilfældet hos dem. Stiger antallet, vil sådanne forringelser skulle øges tilsvarende.

Det er de økonomiske konsekvenser, men de sociale er også ganske markante. I firserne og halvfemserne lå der bag indvandringspolitikken en implicit antagelse om, at indvandrere over tid ville annamme vestlige værdier som sekularisme, ytringsfrihed og tolerance. Det har vist sig langtfra at holde stik.

Ser man på undersøgelsen »Din muslimske nabo« fra 2009, der undersøger danske muslimers holdninger til en lang række emner, finder et flertal på 55 pct. homoseksualitet uacceptabelt, mens blot hver fjerde finder det acceptabelt. Næsten 80 pct. mener, at Muhammed-tegningerne burde have været ulovlige, 55 pct. ønsker et generelt forbud mod religionskritik, og 64 pct. mener, at ytringsfriheden bør indskrænkes i visse tilfælde.

En helt ny undersøgelse udført af Wilke for Jyllands-Posten viser, at antallet af danske muslimer, der mener, at Koranens anvisninger skal følges fuldt ud, er steget fra 62 til 77 pct. fra 2006 til 2015. Andelen af danske muslimer, som mener, at piger bør tildække sig, er på samme tid steget fra 29 til 43 pct. Det er en markant udvikling på relativt kort tid. Samtidig mener 52 pct., at islam ikke skal tilpasses vestlige samfund.

Men der er også lyspunkter. I undersøgelsen fra 2009 fremgår det, at et markant flertal af muslimer i Danmark finder demokratiet bedre end andre styreformer, og at mindre end hver femte ønsker sharialovgivning. Det er positivt, også på europæisk plan, hvor det tyske institut Wissenschaftszentrum Berlin für Sozialforschung i 2014, efter at have spurgt 9.000 europæiske muslimer, rapporterede, at 73 pct. anså religiøse love for vigtigere end de sekulære love i de lande, hvor de boede. For kristne var det tilsvarende tal 13 pct.

Mange forsøger at forklare både voksende religiøsitet og dårlig arbejdsmarkedstilknytning som et produkt af dansk racisme og/eller marginalisering. Det tyder meget lidt på. I undersøgelsen, Din muslimske nabo, anfører langt hovedparten af de adspurgte, at de sjældent (26 pct.) eller aldrig (54 pct.) er blevet diskrimineret på grund af deres trosretning. Sverige har en i udpræget grad større fokus på en imødekommende tone, men også det største beskæftigelsesgab mellem indvandrere og svenskere og i lighed med Danmark omfattende problemer med indvandrerkriminalitet. Og den stigende religiøsitet blandt muslimer er både et paneuropæisk og globalt fænomen.

At indvandring fører til øget kriminalitet, er også uomgængeligt. Blandt ikke-vestlige indvandrere er der, selv når der korrigeres for alder og socioøkonomiske forhold, en massiv overrepræsentation af de fleste grupper af ikke-vestlige indvandrere og efterkommere, mest udtalt blandt indvandrere og efterkommere fra Mellemøsten og Nordafrika.

Også i folkeskolen ser det skidt ud. I en rapport fra maj 2005 kan Arbejderbevægelsens Erhvervsråd fortælle, at blandt unge med indvandrerbaggrund består omkring 40 pct. ikke 9. klasses afgangsprøve i hverken dansk eller matematik, mens det er 20-30 pct. af efterkommerne. Af danske unge er det 13-16 pct.

I forhold til terror og trusler mod ytringsfriheden er det en ubelejlig, men uomgængelig kendsgerning, at disse også er en direkte afledt konsekvens af indvandringen. Stort set alle dømte og sigtede i danske terrorsager er kommet til Danmark som asylansøgere, familiesammenførte eller efterkommere af sådanne.

Hvilke konsekvenser, man vil drage af disse forstemmende indikationer, er op til den enkelte. Selv mener jeg, at et de facto asylstop er nødvendigt. Både fordi det giver mulighed for at gøre de eksisterende ganske store problemer mindre i stedet for at forværre dem – og for at hjælpe flere bedre.

I stedet for at bruge milliarder på at hjælpe et meget lille antal af relativt ressourcestærke flygtninge, som har råd og overskud til at rejse gennem fem-ti sikre lande til Danmark, bør en betydelig del af de beløb, som ellers var gået til modtagelse af et meget lille antal i Danmark, anvendes til at hjælpe langt flere af de millioner af flygtninge i nærområderne. I øvrigt bør alle, som anerkender, at der er en grænse for indvandring til Danmark, erkende, at de selv på et tidspunkt vil være tvunget til at indføre et stop for yderligere asylindvandring som det, jeg foreslår, såfremt udviklingen fortsætter. Men for manges vedkommende altså blot på et tidspunkt, hvor problemerne er forværret og midlerne færre.