»Pigen opstod, da jeg boede som ung i Paris. Dengang var Brigitte Bardot på sit højeste, og dengang så jeg også selv ret godt ud, hvis jeg skal sige det. Der er nok lidt af mig selv i hende. Jeg har for eksempel aldrig lavet hende med lange ben. Hun er mere kort og buttet i det. Hun har aldrig haft meget tøj på. Kvinder må godt være frække og stille sig frem. Men til en vis grænse. Den kan man se i mine tegninger. Der er lidt uskyldighed over det.

Min mor var sådan lidt snerpet i det. Hun var en pæn dame. Hun var stolt over, at jeg havde fået noget i bladet. Men hun var ikke så stolt over, at det var i Hudibras. Jeg synes ikke, at mine tegninger er frække. Jeg vil selv kalde dem for pikante. Og jeg er jo heller ikke vanvittig morsom. Meningen er, at man skal smile, når man ser tegningerne.

"Mine tekster kommer fra mig selv. Folk har igennem tiden spurgt, om de måtte levere tekster til mine tegninger. Men jeg har sagt nej. De har altid ønsket at lave noget, der var meget frækkere. Det skal være pikant, men ikke anstødeligt," siger den 87-årige tegner Anni Lippert. Fold sammen Læs mere Læs mere

I det store og hele har min pige ikke udviklet sig gennem de 60 år. Jeg kalder hende for en pige. Jeg ved faktisk ikke, hvorfor jeg ikke kalder hende for en dame eller kvinde. Min figur er ikke bange for at vise tingene frem. Og det synes jeg egentlig heller ikke, at man er i dag. Tværtimod viser man langt mere frem i dag end for 60 år siden.

Jeg er en del gange blevet ringet op af folk, der har troet, at jeg var en mand. Fordi jeg tegner de her kvinder. Det er måske ikke så mærkeligt, at de har troet det. Omvendt er det underligt, at folk ikke har kunne forlige sig med tanken om, at en kvinde har siddet og tegnet de her lækre piger.

(Artiklen fortsætter under billedet)

lippert-pigen Fold sammen Læs mere Læs mere

Jeg har igennem årene skulle forsvare mine tegninger forbavsende lidt. Jeg har for eksempel aldrig hørt noget fra kvindebevægelsen, selv om der har været tider, hvor man diskuterede kvindens rolle. Nogen har engang kaldt mig for Danmarks eneste kvindelige mandschauvinist. Det synes jeg var sjovt. Og det er jo sådan, det er med mine tegninger. Man skal ikke tage dem alvorligt.

Jeg er oprindeligt uddannet reklametegner. Ligesom min far, Aage Lippert, der tegnede den kendte figur til Adamas Cigarettes. Jeg har altid siddet og tegnet med ham. Jeg tegnede alt muligt, fordi jeg gerne ville være reklametegner ligesom ham. Dengang kunne jeg også tegne alt muligt. Sko, mennesker, alle slags detaljer. Det synes jeg så ikke, at jeg kan i dag. Jeg får ikke øvet mig. Og stregen til pigen sidder simpelthen fast i min hånd. Jeg kan ikke få hende væk.

Jeg har aldrig tænkt på at lave noget andet. Som ung var jeg såkaldt »slave« hos vittighedstegnerne Cosper Cornelius og Jørgen Mogensen. En slave skulle lave alle mulige praktiske småting og rentegne. Man kaldte det faktisk også at være »neger«. Den var nok ikke gået i dag. En redaktør fra Hudibras spurgte om jeg kunne lave en tegning, og nu har jeg så gjort det i 60 år.

Jeg var godt gift med en mand, der arbejdede i UNESCO, så i begyndelsen skulle jeg ikke leve af det. Det var en slags hobby, der udviklede sig. Folk blev ved med at give mig opgaver, og jeg sagde aldrig nej. Jeg er selv en stor beundrer af tegneren Christel. Hun var virkelig god.

Det er ærgerligt, at selve det at tegne ikke længere er et håndværk på samme måde som for 60 år siden. I dag tegner man ved en computer. Det kan jeg altså ikke finde ud af. Mine børnebørn tegner rigtig meget, og min søn underviser på Kunstakademiet. Så om det er arveligt at tegne, ved jeg ikke. Jeg har jo siddet og tegnet med mine børn på samme måde, som jeg selv gjorde det med min far.

Jeg har en grænse for, hvordan jeg vil tegne pigerne. Jeg kan bare ikke rigtig fortælle dig, hvad grænsen er. Det er en fornemmelse inden i.

Jeg har i 50 år haft et lille atelier i mit hus i Lyngby. Der er ovenlys, gule italienske fliser på gulvet og et B&O-anlæg. På det hører jeg Beethoven eller franske chansons. Den franske film »Pigen med paraplyerne« har jeg også været inspireret af. Sangene fra den film sætter mig i et særligt humør.

FAKTA Hu, hu, Hudibras Forfatter:

Rud Tikjøb

Titel:

»Hudibras 64. samling«

Forlag:

Forlaget Casa Danica.

Pris:

69,75 kr.

FOLD UD FOLD UD

Jeg er 87 år. Jeg plejer altid at sige forkert. Men altså, jeg er 87 år. Og i dag tegner jeg ikke hver dag. Jeg går ture, dyrker vandaerobic og svømmer. Jeg kan godt mærke, at jeg ikke længere er ung. Jeg tegner engang imellem, og i de senere år jeg begyndt at male akvareller. Tiden er bare gået.«