De dagligt eskalerende flygtningestrømme mod Europas grænser udstiller det nationale snæversyn, der hersker blandt de partier, som i går fastsatte en folkeafstemning om det danske retsforbehold til 3. december 2015.

Ja-partierne taler om, at afstemningen skal gøre det tryggere at være dansker og sværere at være kriminel i Europa. Men reelt har folkeafstemningen et andet og vigtigere budskab og mål: Danmark skal holdes ude af EU’s flygtningepolitik. »Aftalen muliggør ikke, at vi går med i den fælles asyl- og udlændingepolitik. Det står klippefast,« som statsminister Lars Løkke Rasmussen i går forsikrede.

De fem ja-partier – Socialdemokraterne, Venstre, SF, Radikale Venstre og Konservative – vil sætte en såkaldt tilvalgsordning på linje med Storbritannien og Irland. Ordningen skal træde i stedet for det EU-forbehold, Danmark i 1993 fik, efter at vi året forinden havde stemt nej til Maastricht-traktaten.

Alternativet tilslutter sig ikke ja-partiernes aftale, men opfordrer alligevel danskerne til at stemme ja ved folkeafstemningen, hvor danskerne helt konkret skal tage stilling til 22 af i alt 32 retsakter.

For ja-partierne fremhæves det som afgørende, at Danmark dermed fortsat kan være en del af Europols bekæmpelse af menneskehandel og cyberkriminalitet og anden grænseoverskridende kriminalitet.

»Det er afgørende, at vi ikke glider ud af Europol-samarbejdet,« sagde Lars Løkke Rasmussen i går.

Ja-partierne havde med andre ord i går to budskaber: Ja, vi vil være en del af det europæiske fællesskab, når det handler om at løse vores nationale problemer med kriminelle udlændinge.

Men nej, vi vil ikke være en del af det europæiske fællesskab, når det handler om at løse de stadig mere kaotiske flygtningestrømme, der jo ellers om noget er nationale problemer, der kræver internationale løsninger. Det er ganske vist først og fremmest de andre nationers problemer. Det er primært Grækenlands og Italiens problemer.

Men hvordan kan særligt SF og Radikale forsvare det nationale hykleri, decemberafstemningen blotlægger?

Hvordan kan de stå inde for det signal, Danmark nu sender til resten af Europa: Vi vil fællesskabet, når fællesskabet hjælper os. Men vi vil ikke hjælpe fællesskabet.