Det her skulle have været et indlæg om min forskning. I stedet bliver det et indebrændt opråb fra den akademiske afgrund. Den faldt jeg nemlig ned i, da jeg i sidste uge afleverede jeg min ph.d.-afhandling.

Som resten af samfundet er forskningsområdet underlagt voldsomme besparelser for tiden. Der er blevet sagt og skrevet meget om fremdriftsreform, dimensionering og nedskæringer, siden jeg begyndte mit ph.d.-forløb for tre år siden. Som ung forsker har det været en ubehagelig oplevelse at se de mørke skyer trække sig sammen over mine fremtidsudsigter.

Den 1. oktober 2013 begyndte jeg på en ph.d. ved Institut for Historie ved Syddansk Universitet efter at have opsagt en fast stilling. Det var på alle måder et drømmescenarie for mig, og jeg kastede mig over ph.d.-forløbet med stor begejstring. Siden da har jeg taget imod en række slag, der mere end én gang har fået mig til at betvivle fornuften i mit karrierevalg.

Talentmassen sendes i eksil

Jeg var bekendt med de vanskelige karriereudsigter i den akademiske verden, inden jeg gik i gang. De sidste tre år er situationen dog blevet forværret i en grad, selv den største pessimist dårligt kunne have troet muligt. Højtkvalificerede og velansete fastansatte forskere er blevet fyret. Uddannelser er blevet lukket. Karrieremuligheder for yngre forskere er forsvundet.

På universiteterne er der opstået en stemning af frustration og afmagt, ofte tilsat galgenhumor på grund af tingenes håbløshed. Denne stemning smitter af på os yngre forskere. Jeg har haft et uendeligt antal samtaler med andre ph.d.-studerende præget af frygt for fremtiden, og jeg har set kollegaer gå ned med stress under det voksende pres.

Personligt var den 4. maj i år særlig hård. Jeg sad og arbejdede på en postdoc-ansøgning til Det Frie Forskningsråd, da jeg blev gjort opmærksom på, at det opslag, jeg søgte, var trukket tilbage. Indtil da var sådanne postdoc-stillinger ellers så godt som den eneste mulighed, da universiteterne stort set ikke opslår stillinger til yngre forskere på grund af besparelserne.

Et par uger senere deltog jeg så i et arrangement ved Aarhus Universitet om overgangen fra ph.d. til postdoc. Her beklagede repræsentanter fra Forskningsrådet, at man havde set sig nødsaget til at fjerne samtlige offentligt finansierede individuelle postdocs i Danmark på grund af besparelser. Løsningen var, at vi unge forskere måtte tage til udlandet. Gerne i flere år.

Da flere af arrangementets deltagere gjorde opmærksom på, at det ikke altid er muligt at rykke teltpælene op og flytte til udlandet bl.a. af hensyn til familie og partners karriere, var svaret kort og godt, at hvis du vil forske, så må du ofre dig.

Jeg er personligt så heldig, at jeg har mulighed for at tage ud. Så jeg søger allerede stillinger i udlandet. Ligesom jeg tidligere har tilbragt sammenlagt mere end to år i USA som en del af min uddannelse. Men hvad med dem, der ikke har den mulighed? Kan det virkelig være rigtigt, at vi helt skal skære den del af talentmassen fra? Er Danmark, som ellers gerne profilerer sig som et videnssamfund, virkelig blevet så fattigt, at vi ikke kan tilbyde en forskningskarriere til vores klogeste hoveder her i landet?

Fra konkurrence til håbløshed

Vi, der har begået den dødssynd at beskæftige os med humanistisk og samfundsmæssig forskning, er særlig hårdt ramt. Vores muligheder for at søge postdocstillinger fra private fonde er nemlig langt mere begrænset end vores kollegaers inden for naturvidenskaben. I kombination med dimensioneringen, der rammer humaniora særlig hårdt, er vores akademiske jobmuligheder i Danmark så godt som ikke eksisterende.

Kan det virkelig være rigtigt, at vi i fremtiden ikke skal have forskere, der ved noget om historie, sprog og kultur? I lyset af den verserende debat om danskhed virker det nærmest komisk.

Min egen afhandling om amerikansk udenrigspolitik er et andet eksempel. Amerikansk politik får jo ellers en del opmærksomhed i de danske medier for tiden. Men i lyset af de seneste forskningspolitiske udspil fra Christiansborg, kunne man let få det indtryk, at vi ikke har brug for forskere, der ved noget om den slags i fremtiden.

Jeg er helt med på, at en forskningskarriere altid har betydet hård konkurrence. Sådan skal det være. Konkurrenceelementet var medvirkende til, at jeg i sin tid søgte et ph.d.-stipendiat. Udsigten til at forløse mit akademiske potentiale i konkurrence med de bedste er en central drivkraft bag mit ønske om en forskningskarriere.

Men der er en grænse for, hvor vanskeligt noget skal være, før det ikke længere giver mening. Før konkurrence bliver til håbløshed. Den grænse synes desværre at være nået.

Rasmus Sinding Søndergaard er ph.d.-studerende