En dræbt politibetjent hædres, men en myrdet sosu får ingen medfølende ord.

I morgen bisættes en mand, de færreste af os har mødt, men som vi alligevel føler os forbundet med. Jesper Jul, den vellidte og respekterede 43-årige politibetjent, som i sidste uge blev offer for en sindsforvirret mands forbrydelse, stedes til hvile i Roskilde Domkirke.

Ceremonien afholdes under private omstændigheder, men har karakter af en ’statsbegravelse’. Det er normalt forbeholdt statsoverhoveder, folketingspolitikere og soldater, men det giver mening at lade en mand, der blev dræbt i aktiv tjeneste, få den gunstbevisning.

Jesper Jul var en pligtopfyldende mand, der var i offentlig tjeneste og betalte en urimelig pris for en galnings handling.

Hans voldsomme endeligt har rørt mange. Ved et fakkeltog forleden troppede tusindvis af borgere således op foran politigården i Albertslund for at lægge blomsterbuketter, tænde lys og efterlade hilsner. De fremmødte kunne også høre landets konservative justitsminister Søren Pape Poulsen tale om, at »det at passe sit arbejde som betjent må aldrig – aldrig – være lig med, at man ikke kommer hjem igen«.

Helt enig. Kæden springer imidlertid af, når jeg tænker på det offentlige Danmarks reaktion, da en 57-årig sosu-assistent, Vivi Nielsen, i marts i år blev myrdet på et værested for psykisk syge i Roskilde, i runde tal to kilometer fra dér, hvor Jesper Jul bliver bisat.

Vi har statsminister Lars Løkke Rasmussens ord for at »hele Danmark sørger« med Juls familie. Men hvorfor sagde han ikke det samme, da en spids kniv, ført af en psykisk syg mand, gjorde en ende på Vivi Nielsens liv? Hvor var de oprørte og chokerede udtalelser fra andre partiformænd ved den lejlighed? Hvorfor sagde Pape Poulsen ikke »det at passe sit arbejde som sosu-assistent må aldrig – aldrig – være lig med at, man ikke kommer hjem igen«?

Vivi Nielsen døde, mens hun tog sin del af slæbet i det offentliges tjeneste. Det samme gjorde fire af hendes kolleger andre steder i landet, som i løbet af de seneste år »aldrig kom hjem igen«. Et angreb på en politibetjent – vi hørte det sidst i forbindelse med nedskydningen af to betjente på Christiania i oktober – er et angreb på retsstaten. Det tager vi naturligvis seriøst. Hvorfor tager vi det ikke tilsvarende seriøst, når en social- og sundhedsmedhjælper bliver slået ihjel? Både betjenten og sosu’en er kernetropper i velfærdsstaten, men set gennem det borgerlige brillestel på Christiansborg er det at opklare forbrydelser og sætte kriminelle bag lås og slå åbenbart en mere værdig opgave end at tage hånd om de gamle og de gale.

Hykleriet skriger til himlen. De fleste af landets politikredse har massive overarbejdspukler, der er mangel på betjente, og de løn- og arbejdsvilkår, de uniformerede mænd og kvinder tilbydes, står ikke mål med deres betydning. Også i socialpsykiatrien er der alvorlige problemer. Et voksende antal patienter, mange med svære psykoser og personlighedsforstyrrelser, lægger pres på en sektor, som i forvejen oplever økonomiske beskæringer. Resultatet er, at patienter, hvoraf nogle er svært kriminelle og farlige, går rundt på gader og stræder eller henvises til behandlingssteder, hvor de ikke burde være.

Det har nu kostet en politimand livet. Og før det en sosu-assistent. Det politiske apparat svigter sine fodfolk. Ikke at de medfølende ord om Jesper Jul er falske eller de manglende ord i Vivi Nielsens tilfælde er udtryk for ligegyldighed. Man sidder bare tilbage med en mærkelig fornemmelse. Hvem sagde kynisme?