Skandalen i SKAT vokser og vokser til nye ufattelige højder. Senest har DR afsløret, at en enkelt menig medarbejder i SKAT, ud over at sidde alene med udbetalingerne af 12,3 milliarder kroner i refusionsskat, også gik på druk med den sleske hovedmistænkte, finansmanden Sanjay Shah. Man spørger sig selv, hvordan det er kommet så vidt.

Siden 2010 har Danmark haft ni forskellige skatteministre fra fire forskellige partier. Det betyder, at ministeren i gennemsnit ikke engang har haft et år for bordenden.

Driften af selve ministeriet har været underordnet. Fokus har været at få den besværlige regeringskabale til at gå op. Sikre balancen mellem regeringspartierne og sørge for tilstrækkeligt med jyske ministre og sådan noget.

Ikke helt så galt står det til i Forsvarsministeriet. Her har vi ’kun’ haft seks ministre siden 2010. En hel om året og en af dem havde endda aftjent værnepligt. Men det overordnede billede er det samme. Den nuværende minister Claus Hjort Frederiksen (V) har aldrig udvist interesse for forsvaret. Han skulle have et ministerium, så han kunne blive i regeringens koordinationsudvalg. Hvilket ministerium var underordnet.

Det som de røde og de blå magtpartier – dem, der ynder at kalde sig selv for ansvarlige, og som vil regeringsmagten – har til fælles er, at de ikke prioriterer driften af hverken skatteministerium eller forsvar. Der er ingen kunder, og kun få stemmer at vinde.

Men derved saver de løs på nogle af de bærende institutioner i vores samfund. For uden et velfungerende skattevæsen er der ingen penge at drive Danmark for, og uden et troværdigt forsvar er vi ikke at regne for et selvstændigt land.

Kulturkanon, men ingen kanoner

I Høje-Taastrup har der siddet en HK’er mutters alene og udbetalt de svimlende beløb. Den daværende chef for SKAT, Jesper Rønnow, hævder uvidenhed. Lyver han, eller er han bare inkompetent? Hvordan kan en leder tillade, at en enkelt medarbejder uden opsyn administrerer så enorme beløb?

Hvordan kan skiftende skatteministre overse, at sådanne summer strømmer ud af deres butik? Lige nu skændes Folketinget om et åndssvagt uddannelsesloft til 300 millioner kroner, og for en måned siden var Lars Løkke (V) ved at vælte, fordi han ikke kunne finde 800 millioner kroner til topskattelettelser. Det er jo håndører i sammenligning.

Samtidig ruller den borgerlige regering igen kulturkanoner frem, mens hæren for første gang siden senmiddelalderen ikke har rigtige kanoner at skyde med. Jeg husker min sidste brigadeøvelse fra min tid som soldat. Vi var mere eller mindre alle aktive kampsoldater i Danmark, og vi fyldte med kampvogne og lastbiler ikke meget mere end et par fodboldbaner.

Jeg tænkte, at hvis vi mødte fjenden, kunne han bare køre uden om os. I dag er hæren endnu mindre og nedslidt efter 15 års krig. Vi er frontlinjestat mod Putins Rusland, og alligevel er vi nogen af dem i NATO med det mindste forsvarsbudget.

Problemet ved, at bl.a. Skatteministeriet har været sådan en svingdør for ministre af alle farver, er, at magtpartierne dermed ingen interesse har i at placere et ansvar, da alle, der har været i regering de seneste 10 år, er syltet ind i skandalerne.

Venstre bærer hovedansvaret

Værst er Venstre, der siden konseilspræsident J.C Christensen i begyndelsen af 1900-tallet holdt hånden over den ultrakorrupte Alberti, har været involveret i den nyere danmarkshistories dårligste beslutninger.

Det var Venstres kronprins Kristian Jensen, der i 2005 besluttede at automatisere administrationen med det nu skrottede EFI-system og fyre løs bandt medarbejderstaben. Siden 2001 har skiftende Venstre-skatteministre kostet skatteborgerne mindst 32 milliarder kroner. Og det er endda et konservativt skøn.

Til gengæld var det under socialdemokraten Benny Engelbrecht, at svindlen for alvor tog til. Socialdemokratiet kunne have stoppet ulykken, eller bare i det mindste leveret en smule opposition. I stedet videreførte de VK-regeringens økonomiske politik i bredeste forstand, herunder hærværket mod SKAT.

Samtidig har finansindustriens vampyrblæksprutter haft deres slimede tentakler så langt oppe i DJØF’ernes yndlingsparti, det Radikale Venstre, at partiet ikke misser en eneste mulighed for at hælde skattekroner i de riges lommer med latterligt favorable bankpakker og salg af offentlig ejendom til spotpris. De radikale er unikke i den forstand, at de har præsteret medansvar for både de blå og de rødes dumheder.

Tillidsbrud

Som borgere forventer vi nogle simple ting af en stat. Den skal opretholde lov og orden. Sikre grænserne og sørge for en retfærdig fordeling af samfundets goder. De første to er blevet et enten eller. Vi kan få efterforsket indbrud, eller vi kan få grænsevagter.

Og den retfærdige fordeling? Ja, en arbejdsløs kontrolleres i hoved og røv, mens svindlerne i jakkesæt griner hele vejen til banken.

Men det værste er ikke pengene. Herregud. Nej, det værste er, at magtpartierne ødselt bruger løs af en langt mere dyrebar valuta. Nemlig den tillid, som det har taget fire hundrede år at opbygge. De danske enevældskonger var elendige regenter, men de slog hårdt ned på korruption, og med tiden blev embedsstillinger noget, man gav til de dygtigste, frem for sine adelige venner.

Det er nok den investering i Danmarkshistorien, der giver de største afkast, for det betyder, at vi i dag generelt stoler på hinanden og det offentlige og tør handle uden en hær af jurister i ryggen.

Når først vi oplever, at systemet ikke virker, så ophører den tillid. Så holder vi op med at være ansvarlige borgere og forvandles til egoister. For hvorfor støtte op om et samfund, hvor man bliver snydt eller til grin? Så hellere selv være en snyder.

Det er den slags samfund, jeg har oplevet, når jeg har været ude som soldat. Irakere og Afghanere er ikke dårligere mennesker end os. De har bare indrettet sig efter omstændighederne.

På vej efter høtyvene

Jeg advokerer ikke som en anden Donald Trump for at smide hele politikerbanden på porten og erstatte dem med alternative gøglere og højrepopulister. Problemet er, at trods alle magtpartiernes fejl, er de de eneste, der kan redde os ud af misæren. Populisterne er dygtige til at påpege problemerne, men de har endnu til gode at komme med en løsning, der ikke peger endnu længere ind i krisen.

Men noget må der gøres. Vi har nok nogle gode år endnu, hvor flertallet har tiltro til de offentlige institutioner. Men forfaldet er i gang. Den stat, det har taget århundreder at opbygge, smuldrer langsomt for vores øjne.

Få nu styr på SKAT. Sørg for, at alle betaler det, de skal. Sørg for, at politiet rykker ud, når man ringer, og sæt en stopper for, at bankerne og de rige med de rigtige forbindelser kan bruge statskassen som kassekredit. Og invester i et troværdigt forsvar. Så skal vi vælgere nok blive hængende. Ellers kommer vi med høtyvene.

Niels Jespersen er cand. mag.