Absurdistan ligger lige ovre på den anden side af Øresund og Kattegat. Der foregår ting i Sverige, som mere og mere minder om Irak og Afghanistan, og det beskriver den svenske forfatter Lars Åberg poetisk og tragisk i sin nyeste bog.

Hvis det ikke var så tragisk, ville det næsten være poetisk.

”All inclusive”, hedder den velskrivende svenske forfatter Lars Åbergs seneste bog om sit fædreland, der forvandler sig til et globaliseret Absurdistan. Det er en velvalgt titel. Nyheden om, at den irakiske forsvarsminister Najah al-Shammari er svensk statsborger og har boet i en forstad til Stockholm, hvor han aldrig havde et job, var tiltalt for vold mod fire kvinder og modtog sociale ydelser, længe efter at han forlod Sverige, er kun det seneste vidnesbyrd om den dysfunktionelle svenske stat.

Verden vil som bekendt fortrylles og bedrages, intet sted mere end i vores humanistiske naboland, som sjovt nok minder mere og mere om Irak og Afghanistan i de mest mangfoldige byer og kulturberigede områder. Hvert år sættes der nye rekorder i discipliner som gruppevoldtægt, likvidering, brutale overfald, bombesprængninger, bilafbrændinger, chikane, hele pakken.

Tænk, hvis det virkelig forholder sig sådan, at svenske journalister er begyndt at interessere sig for virkeligheden. Tænk, hvis det virkelig forholder sig sådan, at svenske journalister er begyndt at interessere sig for virkeligheden.

Mangler du et håndvåben, så ring til Malmø, Nordens Chicago. Har du brug for noget kraftigere, så tryk 031 for Gøteborg. De har det hele. Der går det godt, send flere migranter.

Nu kunne man godt sidde sikkert og lunt i Enhedslisten, Alternativet, De Radikale eller på Politiken og synes, at det bare er noget, jeg finder på. Men desværre, min fantasi må give fortabt, når det gælder Sverige. Jeg overraskes hver eneste dag. Mens den nye venstrefløj satser alt på klima og kønskampen mod hvide mænd og kernefamilien, er Sverige, som vi har kendt Sverige i mindst 100 år, kort og godt ved at forsvinde. Hvad der kommer ud på den anden side, aner vi ikke. Alt kan endnu ske.

Politiet gør øjensynligt, hvad det kan trods alle de godtroende politikere og chefer. Men nu er politifolkene selv blevet et mål for de kriminelle bander og narkoklaner, og snart skal militærfolk beskytte politiet, før en helt tredje instans skal beskytte militærfolkene. Imens må borgerne klare sig efter bedste evne. Mange vil vælge at flytte til et sted med mindre kriminalitet eller med tiden udvandre, og som forfatteren Kasper Støvring så rigtigt har sagt, så svigter den stat, der hverken kan sikre de ydre grænser eller den indre orden, sine borgere, også selv om den smykker sig med fine liberale principper om menneskerettigheder og internationale konventioner.

Fysisk sikkerhed hører til menneskets mest elementære behov. Men den vold, der er så almindelig i Mellemøsten og Nordafrika, fordi den er rodfæstet i klantænkning og islamiske normer, er kommet til Sverige med masseindvandringen og det deraf følgende demografiske skred.

Forsvarseksperten Henrik Häggström skønner allerede, at Sverige befinder sig i en gråzone mellem krig og fred, men den socialdemokratiske statsminister fornægter stadig årsagen, og tror, kriminaliteten bunder i fattigdom. Det kan godt være, svenskerne er dumme og feje, men indvandringen vil snart gøre dem klogere, også selv om det måske allerede er for sent.

De etablerede medier er imidlertid ikke længere så stålsatte tilhængere af kulturberigelsen sydfra. Da det skingrende politisk korrekte forleden brød med det hidtidige princip om at sløre sandheden for læserne og efterlyste en mistænkt gerningsmand til en voldtægt begået på Burger King i Gøteborg ved hjælp af et ”afpixlet” billede af ham, var det historisk. Noget nyt synes at være på vej i den tidligere så humanistiske voldtægtssupermagt. Tænk, hvis det virkelig forholder sig sådan, at svenske journalister er begyndt at interessere sig for virkeligheden.

Samtidig har den danske regering øget grænsebevogtningen ud fra den nøgterne observation, at Sverige er blevet et problem for sine nabolande.

I Norge frygter flere, at svenske tilstande kommer til Oslo og andre områder med høj andel af muslimske og arabiske indvandrere og efterkommere efter en bølge af uprovokerede overfald begået af unge mænd med anden etnisk baggrund end norsk.

Den stigende norske frygt skyldes også, at en ny statistisk rapport om sigtede personer 2015-2017 dokumenterer, at immigranter fra f.eks. Palæstina, Irak og Afghanistan er langt mere kriminelle end nordmænd. Især hvad angår voldtægter, mord og vold i hjemmet er indvandrere fra ikkevestlige lande heftigt overrepræsenteret i myndighedernes statistik over den registrerede kriminalitet.

Tilbage i Sverige kan mere kaos forventes – eller som Lars Åberg skriver i ”All inclusive”: »Det er, som om vi nærmer os vejs ende. En smuk dag kan alt slutte. Følelsen af intensiveret konflikt – om ressourcer, værdier, territorier, beskrivelser af virkeligheden – vokser sig stærkere end roen og tilliden. Der er ikke længere en plan. Og én ting er klar. Nogen bliver nødt til at betale. Lad mig fortælle om nogle af dem: børnene.«

Hvis det ikke var så tragisk, ville det næsten være poetisk.