Borgerlige debattører som jeg kaldes ofte for egoistiske og asociale, fordi vi vil have lavere skat. Men er jeg egoist, fordi jeg gerne vil beholde flere af de penge, jeg tjener?

I starten af januar skrev jeg en kronik om "uansvarlighedens slaraffenland", hvor jeg revsede både debatformen og det samfund, som præmierer den uansvarlige adfærd, som en del modtagere af velfærdsydelser udviser.

Helt som forventet blev jeg af en del modstandere af mit synpunkt anklaget for at være »dybt usympatisk pga. mine egoistiske holdninger«.

Men hvem er det, der er egoisten her, og hvem er det som er usympatisk?

Er det mig, fordi jeg gerne vil beholde flere af de penge, jeg tjener? Er det mig, fordi jeg hver dag slider på mit arbejde, bruger mange timer på jobbet, lider afsavn pga. arbejdsuger, der ligger mellem 45-50 timer?

Er det mig, som brugte en hel del år på skolebænken, hvor jeg indrettede min økonomi, således at jeg kunne overleve på SU og studiejob – og i uger levede af løse ris og ketchup, fordi det var det billigste?

Hvem er det, der er egoisten her, og hvem er det som er usympatisk? Er det mig, fordi jeg gerne vil beholde flere af de penge, jeg tjener? Christian Strarup, debattør og MBA fra Warwick Business School.

Eller er det dig, der mageligt læner dig tilbage og kræver, at jeg betaler til, at du kan opretholde din uansvarlige livsførelse? Du lever af de penge, som andre skaber i samfundet, og tilmed anklager du mig for at være »egoistisk, asocial og usympatisk«.

Efter min første artikel skrev Henrik Day Poulsen en kommentar, hvor han beskriver de situationer, han oplever som læge, hvor "patienter" kræver, at læger/speciallæger udskriver erklæringer, som fritager dem fra at søge arbejde, og samtidig sikrer dem en lind strøm af velfærdsydelser.

Et klokkeklart misbrug af systemet og en uansvarlig livsførelse, hvor regningen sendes videre til ansvarlige borgere i Danmark.

Et det ikke bevis nok for, at vi har et stort problem i Danmark? Og er det ikke bevis nok for, at vores lovgivning belønner de mennesker, som lever uansvarligt?

I den forgangne uge kunne man læse artikler om familier, som fik smadret deres privatøkonomi, fordi de havde været så uheldige at få et handicappet barn, der kræver døgnbehandling. Her udnytter kommunerne en ny praksis, som gør det muligt at opkræve temmelige store forældrebetalinger. Disse forældre er magtesløse. De kæmper for at få en hverdag til at hænge sammen med job, familie osv. – og via deres arbejde betaler de til det velfærdssystem, som nu svigter dem.

Samtidig kan de se til, at kriminelle familier som Levakovic og andre, lever et liv i sus og dus på samfundets regning. Kan man fortænke de familiers frustration over at være bidragsydere til et samfund, som ikke tager hånd om dem, som har fortjent det – mens andre, med en uansvarlig livsførelse præmieres? Men det er det Danmark, som de kender!

Vil vi opretholde det velfærdssystem, vi kender, hvor syge og svage kan få hjælp, og hvor der er et sikkerhedsnet for dem, som falder ud af jobmarkedet – så har vi brug for reformer. Ikke kun for dem som er "brugere" af systemet, men også for dem, som er bidragsydere. Og her møder man så den politiske modstand. Venstrefløjens retorik efterlader det klare indtryk, at samfundskagen ikke kan gøres større, og at hvis der skal bruges penge ét sted, skal de tages fra et andet sted.

Jeg anerkender ikke præmissen om, at samfundskagen ikke kan gøres større.

Venstrefløjens retorik efterlader det klare indtryk, at samfundskagen ikke kan gøres større, og at hvis der skal bruges penge ét sted, skal de tages fra et andet sted. Jeg anerkender ikke præmissen om, at samfundskagen ikke kan gøres større.

Den kan gøres meget større, hvis vi som samfund vil investere i at gøre Danmark attraktivt at arbejde og drive virksomhed i. Bl.a. ved at lette skatten på arbejde og fjerne topskatten, hvilket kan finansieres ved at slanke den offentlige sektor.

Ikke ved at reducere antallet af "varme hænder", men ved at luge ud i administrationen og drive store dele af den offentlige sektor på markedsvilkår. Dermed kan der skabes vækst, som vil komme hele samfundet til gavn og en vækst, som på sigt vil medføre, at vi ikke bare kan fastholde vores nuværende system, men udbygge det og gøre det endnu bedre.

Men imod den sunde fornuft kæmper venstrefløjen for at fjerne alle uligheder i samfundet. Og dermed taber vi i konkurrencen med udlandet.

Mange vil måske finde statistikker som viser, at vi har en god konkurrenceevne, så lad mig nuancere billedet.

Et varmt emne i debatten er indvandring og specielt, hvordan vi kan tiltrække kvalificerede udlændinge til Danmark. Et overset område er eksporten af vores viden til udenlandske virksomheder. Mange globale virksomheder ansætter ledere fra forskellige lande for at opnå diversitet og samle de bedste kompetencer. Men her har jeg en del eksempler på, at danskere bliver fravalgt – ikke på grund af deres kompetencer, men på grund af de høje danske skatter.

Konkurrerer en dansker og en schweizer om den samme stilling, og er deres kompetencer lige, vil virksomheden skulle betale en langt højere løn til danskeren i forhold til schweizeren på grund af skattetrykket. Så valget er ganske enkelt: danskeren fravælges. Hvis danskeren vil i spil, så er der kun én vej, og det er at bosætte sig i et andet land, hvor indkomstbeskatningen er lav.

I 2005 flyttede en del af deres virksomhed til Schweiz, fordi de var billigere for dem og nemmere at rekruttere kvalificeret arbejdskraft. Vi har også set hvordan Sonion – en underleverandør til høreapparatsbranchen – har forladt landet.

Tabene for Danmark er ikke kun arbejdspladser – det er også massive skatteindtægter fra virksomhederne, og de medarbejdere de havde ansat. Samtidig får en fraflytning også en masse sideeffekter som følge af, at de penge, som medarbejderne tjente, ikke bruges på forbrug i forretningerne. De negative konsekvenser af en fraflytning i landet breder sig som ringe i vandet. Det er arbejdspladser, som forvinder, og de erstattes ikke med andre.

Når danskere bosætter sig i udlandet, mister Danmark indtægter. Ikke kun de skattekroner, som den pågældende betalte, men det lokale samfund mister også på det forbrug, som nu lægges i udlandet. Det er en meget høj pris, som er med til at sætte velfærdssamfundet under pres. For det er ikke kun forbruget som stiger, nu mister man også indtægter - så ikke nok med at de uansvarlige spiser løs af samfundskagen, den bliver også mindre, fordi der bliver mindre at bage med og færre til at bage.

Så til dem, der mener, at jeg bare kan forlade landet, hvis ikke jeg kan lide »lugten i bageriet«, må jeg svare, at det også er attraktivt, men det gør ikke Danmarks situation bedre, snarere tværtimod.

Af Christian Strarup, borgerlig debattør og MBA fra Warwick Business School.

Alle kommentarer og indlæg modtages gerne på opinion@finans.dk.