Finansministeriets økonomer negligerer virkeligheden og har i stedet stirret sig blinde på deres forunderlige modeller. For uanset at antallet af beskæftigede i 2014 lå 140.000 personer lavere end i 2008 – svarende til et fald i beskæftigelsen på ca. 4 procent – så har økonomerne hidtil kun været fokuserede på, hvorledes arbejdsudbuddet kan øges. Det vil i praksis sige, hvorledes den registrerede arbejdsløshed, der i dag ligger på ca. 150.000 personer, vil øges yderligere.

Mens vi venter på Dagpengekommissionens udspil på mandag, er der grund til at spørge: Har den været i stand til at vriste sig fri af finansministeriets regnemodel? For desværre synes økonomerne at være upåvirkede af den virkelighed, der omgiver dem. I deres modeller kommer opsvinget altid ’til næste år’, og det vil fortsætte ubrudt, indtil det bliver bremset af mangel på arbejdskraft. Når økonomerne kigger frem til 2020, for slet ikke at tale om 2025, så er manglen på arbejdskraft – altså, i modellen – den eneste bremse på væksten. Denne konklusion er fuldstændig upåvirket af den ubestridelige kendsgerning, at der ikke er og ikke har været noget, der mindede om mangel på arbejdskraft i de sidste 30-40 år – bortset fra nogle ganske få år i midten af 00’erne.

Men økonomerne er fanget af deres matematiske modeller, hvor jobbene meget bekvemt kommer af sig selv; for således er modellen konstrueret. Og kommer de ikke hurtigt nok, så er økonomerne, som det senest er blevet dokumenteret i Finansministeriet, i stand til at skrue på knapperne, så jobbene, navnlig i eksportindustrien, kommer hurtigere end nogensinde set tidligere.

Håbløst projekt

Med dette afsæt er der en enig økonomstand, der anbefaler fortsatte ’velfærdsreformer’ – en form for newspeak, der reelt dækker over velfærdsforringelser. Man tager sig til hovedet, men økonomerne forestiller sig, at jo ringere vilkår de i forvejen dårligst stillede befolkningsgrupper gives, jo mere vil de anstrenge sig for at få et job. I en forsat svag konjunktur er det som at give stene for brød. Ikke mindst når disse såkaldte velfærdsreformer også indebærer skattelettelser til dem, der er i beskæftigelse, navnlig til de grupper med de højeste indkomster. Ikke mindst reduktion af topskatten er et håbløst projekt – der blot gør de rige endnu rigere, hvilket om noget tilskynder til at holde noget mere fri, alt mens bankkontoen svulmer yderligere. Den stribe af skatte- og velfærdsreformer, der er blevet gennemført siden 1995, men intensiveret fra 2006, har endnu kun haft én statistisk påviselig effekt: De har øget uligheden.

Den såkaldte Ginikoefficient, der måler ulighed, som oftest i disponibel indkomst, er steget igennem denne periode fra ca. 22 til 27, hvilket har medført, at Danmark er kravlet op fra at ligge absolut nederst til nu at ligge i den øvre ende af den nederste tredjedel. Opgørelsesprincipperne strides de kloge om, men tendenserne i uligheden er der (næsten) enighed om. Og tilsvarende er det gået med antallet af fattige – denne gruppe har også været stigende (tendensen blev kortvarigt bremset, da SRSF-regeringen fjernede de egentlige fattigdomsydelser, som nu atter er på vej ind i det danske system).

Klar forbedring

Når nu tallenes tale er så klar, så må den undrende offentlighed da spørge sig selv, hvad det er, der forhindrer økonomstanden i at erkende det åbenbare, at uden en stabil stigning i antallet af job kommer der ikke nogen stigning i beskæftigelsen. Og dernæst belært af erfaringen: Disse job kommer ikke af sig selv. Det er kun i økonomernes modelverden, at det sker. Her skal lønomkostningerne bare presses tilstrækkeligt ned, så er der ikke grænser for størrelsen af den danske eksport – i modellen. Ikke mindst når der er blevet skruet på modellens eksportknapper. Men der er allerede et stort eksportoverskud på mere end 100 milliarder kroner. Og der er overskud på de offentlige finanser (2014). Hvorfor så ikke rette fokus mod nogle egentlige velfærdsreformer og skabelse af varige jobs i velfærdssektoren som der er så åbenbart behov for? Argumenterne for yderligere besparelser på undervisning, daginstitutioner, forskning er under alle omstændigheder svære at begrunde med samfundsøkonomisk ubalance.

Er der ikke snarere grund til at rulle nogle af disse åbenbart mislykkede arbejdsmarkedsreformer tilbage? Er der overhovedet nogen påviselige negative effekter af den skattestruktur og ikke mindst det dagpenge- og kontanthjælpssystem, der var gældende i 2001? Dengang blev den daværende finansminister Mogens Lykketoft i øvrigt internationalt rost for at have skabt en enestående samfundsøkonomisk balance.

Her er det, at forventningerne til Dagpengekommissionen melder sig. Hvis det er lykkedes den at vriste sig fri af Finansministeriets regnemodel, er vejen banet for nytænkning, der blandt andet bør indeholde en form for genetablering af den tidligere så velfungerende danske flexicurity-model. Hvilket vil sige en (delvis) tilbagerulning af de arbejdsmarkedsreformer m.m., der har svækket ‘security’-delen. Der er brug for en styrkelse af det sociale sikkerhedsnet, der netop understøtter arbejdsmarkedets funktion, og som tidligere var med til at gøre det danske arbejdsmarked mere velfungerende – bare ikke i økonomernes forunderlige model.