Hvis man tager det lange syn i brug, er tirsdagens DR-spareplan hverken en katastrofe eller en massakre. Jo, det er det selvfølgelig for de, der betaler prisen og mister jobbet. Men det er ikke første gang i nyere tid, at landets største kultur- og medieinstitution står i den situation.

I 1999 skulle der spares 400 millioner over fire år. I 2007 skulle der på et år fjernes 300 millioner – det medførte mere end 500 stillingsnedlæggelser. I dag er tallet 420 millioner på tre år, og omkring 400 medarbejdere – herunder 25 chefer og to direktører – fjernes. I 2021 skal der så igen spares 350 millioner og yderligere nogle hundrede DR-folk kan stille sig op i arbejdsløshedskøen.

Hver gang har DR formået at komme videre og faktisk komme stærkere ud af kriserne.

Spørgsmålet er, om det vil ske igen.

Uhensigtsmæssig afstraffelse

Det ironiske er, at DR denne gang er blevet straffet, fordi ledelsen har gjort, hvad den fik besked på at gøre. I de nyere medieforlig har kravet til DR været, at de skulle være mere effektive, producere mere, lave flere kanaler og passe godt på pengene.

Det var den slags krav, man fra 2001 og frem stillede til alle statsinstitutioner. Og ingen har gjort det mere loyalt og effektivt end DR, som har passet på pengene, produceret mere og mere og lavet mange flere kanaler for de samme penge. Og det er så de seneste tre-fire år blevet det nye problem for et snævert politisk flertal.

Regeringen syntes pludselig, at DR var blevet for stor. Og støttepartiet Dansk Folkeparti intensiverede sit had til DR og formulerede præcise krav til en institution, der drev al for kritisk journalistik, var alt for elitær og alt for københavnsk. Og måske havde taget kravet fra den sidste public service-kontrakt om, at DR skal »medvirke til at fremme integration i det danske samfund« alt for alvorligt.

I den nye kontrakt er det krav bortfaldet. Alt dette samtidig med, at de private mediers organisation Danske Medier intensiverede sin kampagne mod DR og i modsætning til tidligere pludselig fik regeringens øre.

Der opstod en myte om, at netop DR’s størrelse og ikke mindst DR’s journalistiske aktivitet på nettet udgjorde en fare for de private medier, ikke mindst for dagbladene.

Den voksede sig stor og stærk og den nye kulturminister fra Liberal Alliance, Mette Bock, der desperat ledte efter et område at markere sig på, opfandt derefter en argumentation om, at det store danske medieproblem ikke var indholdet, men distributionen.

Stillet over for Dansk Folkepartis velformulerede og konkrete krav kapitulerede ministeren på en række områder og hendes smalle medieforlig, der skar DR med 20 procent, ændrede hverken ved distributionssituationen, eller flyttede nævneværdige ressourcer fra DR til private medier.

Den største klump – mere end en halv milliard af besparelserne – røg ind i statskassen for at opveje tabet af den moms, der gjorde licensen til en af verdens dyreste. Dansk indholdsproduktion blev en halv milliard eller mere fattigere. Det vil gå ud over alle.

Ingen løsning på mediernes fremtidige krise

Mens DR på langt sigt nok skal overleve, at virksomheden i store træk er bragt tilbage til årtusindeskiftet, hvad angår sendetid og kanaler, er de praktiske, positive konsekvenser for hele det danske mediebillede og dansk journalistik meget svære at få øje på.

Danske Medier og Dansk Folkeparti fik trods megen bulder og brag ikke fjernet journalistiske nyheder fra dr.dk, kun en vag formulering af, at DR på nettet skal »afholde sig fra lange, dybdegående artikler«.

Hvad det så end betyder.

Statens rolle i det danske mediebillede er stort set uændret, fordi man må forudse, at det statslige TV 2 vil vokse som et resultat af det statslige DR’s reduktion. DR’s nyhedsformidling reduceres i omfang og de mere populære områder livsstil og underholdning beskæres.

Den nye public service-kontrakts konsekvenser for DR er omfattende. Forløbet har vist, at armslængdeprincippet skal omdefineres til at betyde, at armslængden netop er afstanden mellem hånden og den hals, den skal holde et fast greb om.

Dertil kommer, at der intet sted i medieforliget og fremtidig mediepolitik er taget stilling til mediernes krise, endsige taget skridt til at løse den ved at styrke danske medier og dansk indhold over for de globale og aggressive medievirksomheder, der skridt for skridt erobrer danskernes tid og reducerer mediernes indtægter.

En stærk public service-virksomhed kunne have udgjort en del af forsvaret. Men sådan skulle det altså ikke være.