Økonomen John Kenneth Galbraith sagde engang (og kun halvt i spøg), at få er de økonomer, der kan give et sammenhængende svar på spørgsmålet: Hvad er penge?

Har han ret, betyder det vel, at de fleste økonomers viden om penge er usammenhængende. Men hvad nu, hvis der gemmer sig en mere spidsfindig sandhed i Galbraiths bemærkning? Hvad nu, hvis manglen på sammenhæng er en iboende egenskab ved selve pengenes natur?

Studiet af penge er spredt ud over flere discipliner såsom historie, økonomi, filosofi, antropologi, sociologi osv. I dette felt finder vi en række forskellige teorier om pengenes natur og oprindelse. Det er dog muligt at opsummere og kategorisere disse teorier i tre hovedskoler: vareteorien, statsteorien og kreditteorien om penge.

I stedet for at se de tre skoler som rivaliserende teorier om penge, der udelukker hinanden, bør vi betragte dem som tre forskellige dimensioner i et monetært system, der i bund og grund er usammenhængende. Lad os se på de tre skoler en for en.

Penge som vare

Mange har en intutitiv forståelse af, at selv om penge i dag er alt overvejende immaterielle, må deres værdi på en eller anden måde være afledt af en form for iboende værdi, som vi finder i produkter eller varer.

Hvis man spørger, hvorfra penge kommer, vil de sikkert fortælle en variant af Adam Smiths klassiske historie om slagteren, bryggeren og bankmanden, som lagde tuskhandelens operationer bag sig og gik over til at benytte ædelmetaller som middel for udveksling og betaling.

Ifølge den tankegang er penge i sidste instans selv en vare, som vi efter fælles vedtægt har udpeget til at fungere som generelt byttemiddel. Penge skabes ved at præge ædelmetal til mønter. Der en materiel produktionsproces, som umuliggør, at nogen kan skabe sig flere penge, end det guld eller sølv, som han eller hun allerede råder over.

Fagøkonomer er selvfølgelig bekendt med, at det er ved at være et halvt århundrede siden, at de sidste rester af guldstandarden blev afskaffet, så dollaren ikke længere var indløselig med guld.

Ikke desto mindre hviler mange økonomiske ræsonnementer stadig på en implicit vareteori om penge. For selv hvis penge ikke længere er en vare i sig selv, kan vi stadig antage, at den opfører sig, som om den var vare og således adlyder de samme love om udbud og efterspørgsel, som vi finder på markedet for f.eks. sko og cykler.

Det arketypiske billede af penge som vare er guldmønten, men selv vores kobberbelagte småmønter i dag inkarnerer et element af ideen om, at penges værdi er en funktion af deres iboende vareværdi.

Udtrykt med begreber fra regnskabslæren tænkes penge i vareteorien som et aktiv uden noget tilhørende passiv. Det betyder, at penges værdi principielt er selvopretholdende. En indehaver af varepenge behøver således ikke at stole på, være afhængig af eller have tillid til andre aktører i økonomien som f.eks. en stat eller en bank.

’Fiat’-penge

De fleste mennesker har også en forestilling om, at statsmagten har det suveræne privilegium at skabe penge ud af intet i form af papirsedler med særlige stempler, underskrifter, billeder, vandmærker osv. Den forestilling trives side om side med ideen om penge som en vare, selv om de er logisk inkonsistente.

Fiat lux, lad der blive lys, var Guds proklamation i Skabelsesberetningen, da han skabte verden ud af intet. Tilsvarende kalder vi de penge, som er skabt ud af intet i kraft af statens blotte magt og suverænitet til at udstede dem, for fiat-penge. Det arketypiske billede af fiat-penge er den papirseddel, som en centralbank udsteder. Når centralbanken trykker en 100-kroneseddel, sker det så at sige pr. dekret: Fiat pecunia – lad der blive penge.

Fiat-penges værdi afledes ikke af nogen iboende vareværdi, men snarere af det forhold, at de kan bruges til at betale skatter, bøder, afgifter og andre former for gæld til staten. Centralbanken skaber penge pr. dekret, som derpå geninddrives af skattevæsenet. I den forstand skaber staten det grundlæggende udbud af og den grundlæggende efterspørgsel efter fiat-penge. Det understøtter pengenes cirkulation gennem økonomien. Alle i økonomien accepterer fiat-penge som betaling for varer og tjenester, fordi de i sidste ende selv får brug for dem til at betale deres skatter til regeringen.

Sociologen George Simmel refererer til penge som »et krav på samfundet« og som »en veksel, hvor navnet på skyldneren mangler«. Udtrykt i regnskabslæretermer er værdien af fiat-penge ikke afledt af noget tilsvarende aktiv på centralbankens balanceopgørelse og kan ikke indløses i centralbanken.

Penge som gæld

En tredje opfattelse af penge, som har fået øget opmærksomhed siden finanskrisen 2007-2008, er ideen om penge som en kredit, der stilles af private banker som Jyske Bank eller Nordea. Når bankerne udsteder nye lån, ekspanderer de ikke blot aktivsiden på deres balanceopgørelser, men også deres passiver, i det øjeblik kundens indskyderkonto bliver krediteret med det beløb, der svarer til det ydede lån.

I den moderne økonomi er tal på bankkontoen ikke bare en repræsentation af ejerskabet af andre slags penge som mønter og sedler. De er selv penge. Det betyder, at langt størstedelen af de penge, som i dag findes i cirkulation, er skabt af private banker.

På samme måde som fiat-penge er et passiv for centralbanken, er kreditpenge et passiv for de private banker. Men kreditpenge er en mere konventionel form for passiv. Dens værdi er bakket op af tilsvarende aktiver på den private banks balanceopgørelse. Disse aktiver er på deres side typisk ikke andet end de selvsamme lån, som er udstedt i den proces, hvor kreditpengene skabes.

Det er her, hvor kreditteorien om penge afviger fra den intuitive forståelse hos de mange mennesker, som er tilbøjelige til at tænke sig, at de aktiver, som bakker den private banks indskudspenge op, udgøres af fiat-penge eller endog af aktiver med iboende værdi såsom guld. Udfordringen ved at forstå kreditteorien handler om at begribe det cirkulære princip om, at penge er bankers gæld til pengebrugere, som er bakket op af pengebrugeres gæld til banker.

Penges unaturlige natur

Når vi kombinerer de tre teorier, bliver det muligt at se, hvorfor vores aktuelle krise er kulminationen på privatiseringen af penge. Banker skaber penge, når de udsteder nye lån i økonomien. Dette forklarer også, hvorfor vores stigende mængder af gæld ophobes i vores økonomi.

Før vi begynder at bebrejde bankerne, må vi huske på, at privatiseringen af pengeskabelsen er blevet bemyndiget og faciliteret af staten i form af de finansministerier, som godvilligt har accepteret private bankers kreditpenge som skattebetalinger.

Vi skal også forstå, at selv om de sidste rudimenter af alle sølv- og guldstandarder blev opgivet for over 40 år siden, er vores aktuelle monetære system i stedet baseret på en ’boligstandard’, eftersom langt hovedparten af lånene fra banksektoren nu ydes imod sikkerhed i fast ejendom. Prisen på disse huse afgøres igen ud fra det tempo, hvormed bankerne er rede til at blive ved med at skabe ny penge op imod pengebrugernes gæld.

De forskellige teorier viser os også, hvordan penges natur er alt andet end naturlig. Penge er måske den mest menneskelige af alle menneskelige frembringelser. Derfor er pengesystemer lige så fejlbarlige som mennesker. Til gengæld står det så også menneskene frit for at lave pengesystemet om.