Syksyllä 2016 Suomen Metsästäjäliitto perusti koko maan kattavan susiasiamiesten verkoston. Esimerkiksi suurpetomaakuntaan Pohjois-Karjalaan nimettiin kaksi susiasiamiestä, joiden nimike on sittemmin muutettu suurpetoasiamiehiksi.

Suomen Riistakeskuksella puolestaan on olemassa samaa työtä tekevien petoyhdyshenkilöiden verkosto. Riistakeskuksen kouluttamia yhdysmiehiä on vaikkapa Pohjois-Karjalassa 329 eli kymmeniä jokaisessa kunnassa.

Petohavainnot saa Luonnonvarakeskuksen (Luken) Tassu-järjestelmään syöttää vain petoyhdyshenkilö. Luke puolestaan tekee viralliset kanta-arviot, jotka pohjautuvat pitkälti havaintoaineistoon.

– Ongelma on, että Riistakeskus ja Luke eivät pidä organisaatioita tasavertaisina havaintojen suhteen. Heidän petoyhdysmiehensä pitää hyväksyä suurpetoasiamiehenkin tekemä havainto, sanoo Metsästäjäliiton Pohjois-Karjalan piirin puheenjohtaja Antti Kuivalainen.

Ongelma on, että Riistakeskus ja Luke eivät pidä organisaatioita tasavertaisina. Antti Kuivalainen

Metsästäjäliiton hallitukseen kuuluva Kuivalainen vastaa suurpetoasiamiesten verkostosta.

– Pohjois-Karjala on mallimaakunta, jossa organisaatio on toimiva ja mukana on kokeneet, innokkaat metsästäjät, Kuivalainen kehuu.

Järjestelmä toimii Kuivalaisen mukaan jo Pohjanmaalla, Varsinais-Suomessa, Pohjois-Savossa, Etelä-Hämeessä ja Uudellamaalla.

– Verkostoa luodaan ja toimintaa tehostetaan vielä Keski-Suomessa ja Etelä-Savossa, joissa susi on uusi juttu. Myös Kainuussa on liian harva havaintoverkosto – se on iso ja harvaan asuttu maakunta, Kuivalainen kertoo.

Tuore petoasiamies yllättyi epätietoisuudesta

Keskinäinen kisa havainnoista on pääteltävissä.

– Ihmiset ovat ottaneet yhteyttä meihin eikä Riistakeskuksen alueellisiin petoyhdysmiehiin. Me olemme sitten ottaneet yhteyttä paikallisiin, että käyvät paikan päällä, sanoo Pohjois-Karjalan toisena suurpetoasiamiehenä toimiva Pasi Parviainen Tohmajärveltä.

Metsästäjät ovat jo pitempään arvostelleet, että kaikkia havaintoja ei saada Tassu-järjestelmään, jossa ne vaikuttaisivat kanta-arvioihin. Parviainen on petoasiamiehenä yllättynyt eniten yleisestä tietämättömyydestä.

– Ihmiset ei tiedä monestikaan, millä tavalla toimia, jos suurpeto on pihan läheisyydessä. Mihin ottaa yhteyttä: poliisiin vai petoasiamiehiin, jos sellaisia tietää olevan olemassakaan. Välttämättä ei tiedetä sen paremmin petoyhdysmiehistä kuin suurpetoasiamiehistäkään.

Riistakeskuksen miehet ovat sitten käyneet varmistamassa havainnot. Pasi Parviainen

Eniten uudessa luottamustoimessa kuluukin aikaa neuvontatyöhön.

– Ihmisiä on valistettu, jos esimerkiksi karhu pyörii pihapiirissä, miten tulee toimia ja mihin ottaa yhteyttä. Ja Riistakeskuksen miehet ovat sitten käyneet varmistamassa havainnot, Parviainen kertoo.

Hän korostaa, että kyse on kaikkien neljän suurpedon seurantatyöstä: suden, karhun, ahman ja ilveksen.

– Tämän kuuluu perustua yhteistyöhön: meidän, Riistakeskuksen ja Luonnonvarakeskuksen, joka tekee kanta-arviot, Parviainen vaatii.

Kollega Ilomantsissa puolestaan yllättyi susien määrästä.

Metsästäjät uskovat, että havaintoja jää kirjaamatta

Ari Turunen Ilomantsissa on Pohjois-Karjalan toinen suurpetoasiamies.

– Pihakäyntejä oli paljon ja taajamissa liikettä, häiriökäyttäytymistä. Minun tehtävä on pitää tilannekuvaa ja tarvittaessa opastaa, miten edetä, jos poikkeuslupia tai karkotuspäätöksiä tarvitaan, Turunen tiivistää kokemuksensa.

Hän korostaa paikallistuntemuksen ja suhdeverkoston hyödyllisyyttä.

– Jokaisessa riistanhoitoyhdistyksessä on paikallinen yhdysmies, joka on aktiivinen peto- ja metsämies ja liikkuu paljon maastossa. Tämä on ratkaisevaa, sieltä tulee luotettava ja realistinen tieto.

Tiedottamisessa vajaan vuoden suurpetoasiamiehenä toiminut näkee parantamisen varaa.

– Voisi kehittää sitä, että kansalaiset tietäisivät mihin olla yhteydessä, kun tulee pihakäyntejä, ongelmia tai suurpetohavaintoja. Veikkaan, että alueelta jää kirjaamatta paljon pihakäyntejä ja petohavaintoja. Petoyhdysmiesverkosto on monelle varsin tuntematon käsitys, jos ei ole eräharrastaja.

Ari Turunen heittää pallon tiedotuksessa Riistakeskukselle.

Luke Oulusta käsin katsoo, ettei siellä ole mitään suurpetoja, kun ei tule havaintoja. Ari Turunen

– Sen pitäisi nostaa rooliaan ja aktiivisesti tiedottaa. Nyt ovat vähän lepoasemissa: eivät ota kantaa suuntaan eivätkä toiseen eivätkä kehitä tätä toimintaa, Turunen kritisoi.

Hänenkin mielestään yhteistoimintaa Riistakeskuksen ja Luken kanssa pitäisi tiivistää järjestämällä esimerkiksi yhteisiä kannanarviontitilaisuuksia.

– Sinne tulisi myös jokaisen riistanhoitoyhdistyksen petoyhdysmiesten edustajat ja mietittäisiin yhdessä, missä mennään. Esimerkiksi Lieksassa ja Ilomantsissa on isoja saloalueita, minne ei edes pääse talvella kunnolla liikkumaan ja sieltä tulee havaintoja todella vähän. Ja sitten Luke Oulusta käsin katsoo, ettei siellä ole mitään suurpetoja kun ei tule havaintoja. Jokainen ymmärtää, ettei tämä pidä paikkaansa, Turunen laukoo.

Hän odottaa Riistakeskukselta aktiivisempaa tiedottamista: paikallislehtiin ilmoituksia puhelinnumeroineen, kehen ottaa yhteyttä, kun vaikkapa susi tai karhu käy kotipihalla.

– Nyt se tieto on aika hankalasti riista-webistä kaivettavissa. Moni ei tiedä edes, mistä ruveta etsimään oikeata tahoa kenelle ilmoittaa havaintoja, Turunen perustelee.

Arkistokuva. AOP

Myös Luken suuntaan ilomantsilaisella metsästäjällä on vaateita.

Toinen petoasiamies: Luke ei harrasta yhteistyötä

Suurpetoasiemies Ari Turunen toivoo Luken kanssa säännöllisiä tapaamisia, jotta kaikki osapuolet pysyisivät ajan tasalla.

– Heille kyllä kelpaavat metsästäjien ilmaiset havainnot, mutta muuten he eivät harrasta yhteistyötä. Avoimuutta pitäisi olla huomattavasti enemmän.

Ari Turusen mielestä Luke voisi hyvin kysyä petoasiamiehiltä esimerkiksi susilauman tilannetta jollakin alueella, jos asia on yhtään epäselvä.

– Mentäisiin vaikka yhdessä katsomaan. Avoimesti tehtäisiin sitä työtä, niin olisi paljon hedelmällisempää kuin nykytilanne. Joillakin alueille petoyhdysmiestoiminta ja suurriistanvirka-apusopimukset ovat olleet katkolla juuri tämän luottamuksen puutteen takia.

Turunen patistelee viranomaisia tarkistamaan asennettaan, vaikka SRVA-sopimuksiin saatiin vuoden jatkoaika.

Vuosi olisi aikaa korjata tilannetta. Ari Turunen

– Vuosi olisi aikaa korjata tilannetta. Riistakeskuksessa ja Luonnonvarakeskuksessa on näytön paikka, korkea aika ryhtiliikkeelle. Muuten ollaan taas vuoden päästä pattitilanteessa täällä: ei tule havaintoja ja suurriistavirka-apusopimukset loppuvat. Toivon, että viranomaiset ottavat tämän ihan tosissaan, nyt pitää kelkan suunta kääntyä.

Kritiikin kärki kääntyy Turusellakin eniten Luken suuntaan.

– Poliisi on ollut neuvotteluissa yhteistyöhaluinen muuttamaan toimintatapojaan, että saavutettaisiin sopu ja hyvä systeemi, mutta Luonnonvarakeskuksessa olisi petrattavaa.

Paikallisessa Riistakeskuksessa asiat nähdään toisin.

Riistakeskus: petoasiamiehet eivät voi olla luvanhakijoita

Suomen Riistakeskuksen Pohjois-Karjalan riistapäällikkö Juha Kuittinen pitää nettitiedottamista riittävänä.

– Tiedotus on Riistakeskuksen tehtävä, se tapahtuu vain riista.fi-sivuston kautta. Paikallislehdissä on ollut juttuja, mutta maksullisia ilmoituksia ei ole laitettu lehtiin, Kuittinen toteaa.

Hän muistuttaa, että Riistakeskuksen tehtävä on olla poikkeuslupaviranomainen. Lisäksi se kouluttaa havaintojärjestelmää varten riistanhoitoyhdistyksiin petoyhdyshenkilöitä.

Kuittinen ei halua arvottaa eri tahojen petohavaintoja, mutta pitää koulutettujen petoyhdysmiesten tekemiä havaintoja luotettavina.

– Oikea, kattava havaintoaineisto on tärkeä tarkan kanta-arvion tekemisessä, Kuittinen korostaa.

Onnistuneeksi esimerkiksi hän mainitsee viimeisen karhun kanta-arvion huhtikuussa.

– Siinä oli kattava, laadukas havaintoaineisto, josta tutkijat pystyivät tekemään osuvan arvion.

Pääosa havainnoista tulee metsästäjiltä, he kyllä tietävät systeemin. Juha Kuittinen

Toisin kuin Metsästäjäliiton suurpetoasiamiehet kertovat, Kuittisen mukaan Pohjois-Karjalassa osataan välittää eteenpäin petohavainnot.

– Pääosa havainnoista tulee metsästäjiltä, he kyllä tietävät systeemin. Mutta muilla luonnossa liikkujilla ei välttämättä ole kontaktia metsästäjiin eikä kaikkia petohavaintoja varmasti saada kirjattua, riistapäällikkö tosin myöntää.

Pohjois-Karjalan riistapäällikkö lupaa kuitenkin selvittää, miten laaja ongelma on asukkaiden tiedonpuute petohavaintojen välittämisessä eteenpäin.

Kahteen rinnakkaiseen havaintojärjestelmään Kuittinen suhtautuu varauksella. Käytännössä arvostelu kohdistuu Metsästäjäliiton nimeämiin suurpetoasiamiehiin.

– He haluavat olla susiluvanhakijoita ja tekevät myös havaintoja susista. Siinä on ristiriita. Riistakeskus on ohjeistanut, että suurpetoasiamiehet voivat olla esteellisiä valitustapauksissa. Pitää olla joko petoasiamies tai petoyhdyshenkilö.

Yhtään oikeustapausta – käytännössä poistomääräyksestä tehtyä valitusta – Kuittinen ei tiedä sattuneen, jossa esteellisyys olisi todettu.

Itärajan metsästäjien ja Luken huonoja välejä Juha Kuittinen kommentoi hyvin varovasti.

– Enemmän pitäisi olla kanssakäymistä tutkijoiden ja riistakentän toimijoiden välillä, hän suostuu sanomaan.

Näin oli Kuittisen mukaan vajaat kymmenen vuotta sitten, kun karhukanta kasvoi voimakkaasti.

Poliisi sen sijaan näkee edistystä petoasioissa.

Poliisi pitää petoasiamiehiä tarpeellisina

– On saatu positiivisia signaaleja, että tällaiselle toiminnalle on perusteet tulevaisuudessakin, toteaa erävalvonnasta sekä petojen karkotus- ja poistopäätöksistä Itä-Suomen poliisilaitoksella vastaava ylikomisario Harri-Pekka Pohjolainen.

Poliisin mielestä onnistunut osoitus suurpetoasiamiesten tarpeesta oli, kun viranomaiset olivat ratkomassa Lieksan suurriistavirka-avun konfliktitilannetta.

– Siinä petoasiamiehellä oli merkittävä rooli, hän toimi yhteistyössä poliisin kanssa häiriötilanteen ratkaisemiseksi, Pohjolainen kiittelee.

Poliisi pitää varsin tuoreita suurpetoasiamiehiä kehitysaskeleena ristiriitatilanteiden hoitamisessa.

– Asia on sen verran laaja ja monisyinen, että kehitysideoita tarvitaan ja kaivataan. Tämä on varmasti yksi hyvä keino, jota kannattaa jatkojalostaa. Tarvitaan sarja pieniä tekoja, että tätä asiaa saadaan yhteiskunnassa vietyä eteenpäin, mutta ilman muuta poliisi näyttää tämäntyyppiselle toiminnalle vihreätä valoa, ylikomisario Pohjolainen sanoo.

Yksisilmäisyys siinä tehtävässä ei ole menestystekijä. Harri-Pekka Pohjolainen

Myös toimijoiden persoona vaikuttaa, miten sovussa asiat edistyvät. Henkilökohtaiset vaatimukset ovat ylikomisarion mukaan kovat.

– Toki asiantuntemus pitää taustalla olla, mutta henkilön sopivuus tehtävään, että saa luottamuksen eri tahoilta. Sillä on iso merkitys. Pitää oilla aika neutraali ihminen, että käytännössä menestyy tehtävässä kuten liitto haluaa – yhteistyökyky, luottamus ja vuorovaikutustaidot, Pohjolainen tiivistää.

Lisäksi pitää ottaa huomioon eri näkökulmat.

– Yksisilmäisyys siinä tehtävässä ei ole menestystekijä, pitää pystyä ottamaan huomioon eri asiat, Pohjolainen lisää.

Suurpeto-ongelmissa on petoasioista vastaavan ylikomisarion mielestä edistytty Itä-Suomen poliisilaitoksen alueella viime vuosina.

Markus Haapaniemi

Ristipainetta luovat molemmat ääripäät

– Poliisilla on omalla tontillaan riittävästi töitä. Yhteistyössä tätäkin asiaa pystytään viemään eteenpäin. Poliisi on kuitenkin loppupelissä yksi toimija monen muun joukossa, ylikomisario huomauttaa.

Harri-Pekka Pohjolainen toivoo, että suurpetoasiamiesjärjestelmälle annetaan mahdollisuus jatkua ja kehittyä.

– Vain sillä tavalla tähän saadaan jatkuvuutta ja jäntevyyttä. Meillä poliisissa on aina toivomus, että näitä asioita hoitaa vain muutama ihminen poliisissa, samoin SRVA-toimijoiden puolella. Tämäntyyppinen järjestelmä tukee tätä yhteistyötä. Poliisi kannattaa ilman muuta jatkossakin.

Pohjolaisen mielestä järjestelmä kehittyy ajan myötä.

Poliisi näyttää tämäntyyppiselle toiminnalle vihreätä valoa. Harri-Pekka Pohjolainen

– Pitää antaa aikaa kehittyä. Kolme–viisi vuotta eteenpäin, niin tämä järjestelmä näyttää varmasti toisenlaiselta. Kaiken a ja o on, että siihen valitaan sellaiset ihmiset, jotka kestävät painetta ja sietävät kritiikkiä ja joilla on kyky toimia eri toimijoiden kanssa – metsästäjien, asukkaiden, suojelijoiden ja liudan viranomaisia kanssa.

Poliisi pitää suurpetoasiamiehen tehtävää varsin vaativana, kun vastassa ovat ääripäissä petoja vihaavat salametsästäjät ja toisaalta suojelijat.

– Ristipaineet, kun puhutaan varsinkin sudesta tihentymäalueilla kuten Pohjois-Karjalassa. Se on semmoinen tehtävä, että kaikista ei missään nimessä ole siihen. Hattua pitää nostaa, jotka siihen lähtevät ja jotka siinä menestyvät; vaatii kylmäpäisyyttä, kovia hermoja ja pitkää pinnaa, ylikomisario tuumaa.

Keskinäinen arvostus ja luottamus kateissa

Suurpetoasiamies Pasi Parviainen tunnustaa, että yhteistyö Luonnonvarakeskuksen kanssa on tällä hetkellä "aika huonoa".

– Se kanta-arvio on tällä hetkellä aika kiistanalainen. Puuttuu yhteistyö metsästäjien ja Luonnonvarakeskuksen väliltä, joka pitäisi löytää jostain. Riistakeskuksen suuntaan hommat toimii pitkälti ja poliisiin suuntaan luottamus on hyvä ja yhteistyö on erittäin hyvää Pohjois-Karjalassa, se helpottaa, Parviainen kehuu.

Kuten poliisi myös Parviainen katsoo, että tilanne ei ole enää aivan jumissa.

– Mutta paljon olisi vielä kehitettävää, että tehdään yhteistyötä ja keskustellaan kanta-arvioista: onko kanta-arvio todella se minkä Luonnonvarakeskus tuottaa vai minkä metsästäjät sanovat olevan. Pitäisi löytää yhteinen pöytä ja yhteinen näkemys, suurpetoasiamies toivoo.

Asioista ei Parviaisen mukaan olla aina samaa mieltä, mutta hän toivoo, että oltaisiin petomäärissä edes samalla kymmenluvulla.

– Arvostus ja luottamus on pitkälti se, mikä on tällä hetkellä kantona kaskessa, suurin kynnyskysymys.

Harrastuspohjalta toimivan petoasiamiehen onnistuminen riippuu myös persoonasta.

Pitäisi löytää yhteinen pöytä ja yhteinen näkemys. Pasi Parviainen

– Neuvottelukykyä pitää löytyä ja ihmisten kuuntelukykyä. Ja ymmärrystä siihen, että petoasioissa on ihmisillä voimakkaasti tunteet mukana, sekä suojelijoilla että metsästäjillä. Realismi on kuitenkin luonnoneläimen kanssa otettava huomioon, se fakta maastossa. Joskus joutuu tunteet heittämään taka-alalle.

Pasi Parviainen on tyytyväinen omiin kokemuksiinsa.

– Kenenkään kanssa ei ole tarvinnut olla törmäyskurssilla, neuvottelemalla on kaikista tilanteista selvinnyt. Mutta aikaa pitäisi olla enemmän; kun käy päivätöissä, haasteita riittää.

Metsämies pelkää, että palkattoman työn tekijöistä tulee pulaa.

– Turhautumista on metsästäjäpuolella, kun ei uskota havaintoja ja niitä kyseenalaistetaan. Petoasiamiehillä on kuitenkin vankka metsästys- ja luonnossa liikkumisen kokemus, kyllä siihen pitää luottaa.

Taloudellisesti vapaaehtoisesta hommasta ei hyödy, ei makseta palkkaa eikä edes kilometrikorvauksia. Palkka Suomen tiheimmällä suurpetoalueella on henkistä laatua.

– Tämä on luonnon ja ihmisten eteen tehtävää työtä, kaikkien yhteinen asia, ei pelkästään metsästäjien asia, Pasi Parviainen tiivistää.

Luke näkee monta asiaa toisin kuin metsästäjät.

Luonnonvarakeskus haluaa toimia tieteellisesti

– Meidän henkilöstömme tekee petojen ja riistan kannanarviointityön, toteaa luonnonvaroista ja biotuotannosta vastaavan yksikön johtaja Markku Järvenpää Luonnonvarakeskuksesta.

Miksi Luken tekemiä karhun kanta-arvioita ei kyseenalaisteta juuri lainkaan toisin kuin suden osalta?

– Ehkä sudessa on enemmän kielteistä myyttisyyttä ja karhussa, joka on myös petoeläin, siihen sisältyy myönteistä myyttisyyttä, Järvenpää arvelee.

Luken johtaja kertoo olleensa kosketuksissa Metsästäjäliiton suurpetoasiamiehiin.

– Olen henkilökohtaisesti tavannut näitä asiamiehiä. Valitettavasti taustalla on eri tahojen epäluottamus toisiinsa, Järvenpää myöntää.

Luken rooli on hänen mielestään ennen muuta tieteellinen.

– Meitä kiinnostaa ensi sijaisesti eri eläinten kannanarvioinnin mahdollisimman tieteellinen ja tarkka tekeminen ja meillä on sitä varten yhteistyö Riistakeskuksen kanssa. Siellä on nimetty petoyhdyshenkilöt, joiden kautta me saamme havaintoja Tassu-järjestelmään. Ja tämä petoasiamiesverkosto on jossakin määrin siihen nähden päällekkäinen järjestelmä, Järvenpää katsoo.

Kanta-arvion me haluamme tehdä riippumattomasti. Markku Järvenpää

Kysymys havaintojen luotettavuudesta on Lukelle hieman hankala.

– Kannanarvioinnin näkökulmasta me näemme, että Tassu-järjestelmän kautta toimitetut havainnot on niitä, jotka toimivat kannanarvioinnin pohjana. Myös susiasiamiehet voivat tehdä sinne petoyhdyshenkilön kautta ilmoituksia: kun tämä on sen vahvistanut, silloin pidän sitä yhtä luotettavana, kuuluu Järvenpään vastaus.

Luken johtaja kääntää kysymyksen resurssien haaskaamisesta keskinäiseen vuoropuheluun.

– On kaksi järjestelmää, jotka pitäisi saada vahvemmin keskustelemaan keskenään ja saada aikaiseksi luottamus, joka on vasta rakentumassa. Se on kai olennaisin asia.

Järvenpää ei usko, että järjestelmät jatkavat päällekkäin pitkään.

– Luulen, että tässä tapahtuu lähivuosina liikkumista niin, että eri sidosryhmät keskustelevat ja löytyy luottamus, joka nyt on lehtikirjoittelun, puhelinsoittojen ja some-keskustelujen perusteella vähän hakusessa. Täytyy löytyä eri ryhmien välille käsitys, että kaikki yrittävät parhaansa ja ovat oikealla asialla.

Luke ei kuitenkaan aio tinkiä omista menetelmistään.

Susi on oppivainen eläin, joka tottuu tutkimusprofessori Ilpo Kojolan mukaan ihmiseen ja ihmisen toimintaan. Koirille suden käsittelyssä saattaa käydä huonosti. Näky ei yleensä ole kaunis. Seppo Nykänen

Lisää kenttätyöntekijöitä Itä-Suomeen

– Me ollaan tässä riistakonsernissa osallisena lähinnä tekemässä mahdollisimman tarkkoja kannanarvioita. Ja tarkkuudella tarkoitamme sitä, että meidän metodit ovat tieteellisen tarkastelun kestäviä ja niissä luullaan mahdollisimman vähän, mikä on tieteen kansanomainen määritelmä. Pyritään etenemään faktoilla, johtaja Markku Järvenpää Lukesta korostaa.

Tutkimuksesta vastaava johtaja kertoo, että Luke on päättyneenä talvena tehnyt erityisen ponnistuksen kehittääkseen kanta-arviointia susitihentymän alueella, jossa keskustelu on kovimmillaan.

– Toiveissa on, että me saamme entistä tarkemman kanta-arvion, johon entistä paremmin voidaan luottaa, Järvenpää odottaa.

Luke on myös palkannut lisää kenttähenkilökuntaa suden kanta-arvion parantamiseksi.

Paljon odotuksia seuraavaa kanta-arviota kohtaan

– Metsästäjäkunnassa on kahtiajakoisuutta. Osa uskoo ja luottaa meidän aineistoon. Ilman muuta pyritään parantamaan meidän prosessia: varmentamaan havainnot, jäljittämään, saamaan enemmän havaintoja, käyttämään muita kuten DNA-menetelmiä ja radiojäljitystä ja näiden osalta saamaan tasapaino.

DNA-näytteet ovat käytännössä virtsa- ja ulostenäytteitä, joita on kerätty susialueilla. Näin pyritään laskennassa erottamaan isolla alalla liikkuvat sudet toisistaan.

Järvenpään mukaan Luke järjestää toukokuun lopussa Itä-Suomessa tilaisuuden, jossa se esittelee uudistettua kannanarviointimenetelmää.

– Lisätään meidän avoimuutta ja läpinäkyvyyttä ja vuoropuhelua kentän kanssa, mutta itse kanta-arvion me haluamme tehdä riippumattomasti, johtaja Markku Järvenpää linjaa.

Seuraava suden kanta-arvio julkistetaan kesäkuun alussa. Järvenpää uskoo, että tilanne on parempi jo sen julkistamisen jälkeen.

– Täytyy erottaa, että milloin voidaan hyväksyä, että havainto on tehty ja se on oikea. Niitähän ei lasketa yhteen, koska samasta sudesta voi tulla useita havaintoja, vaan pyritään saamaan selville tieto, montako niitä oikeasti on siellä. Varmasti yksittäisessä tapauksessa voi olla sellainen näkemys, että tämä ei mennyt niin kuin alueella on ajateltu.

– Pyrimme mahdollisimman todenmukaiseen arvioon, meillä ei ole omaa agendaa, että halutaan arvioida, että niitä on vähän tai niitä on paljon, vaan halutaan löytää mahdollisimman oikea luku, Järvenpää vakuuttaa.

Myös metsästäjät itärajalla odottavat suurella mielenkiinnolla seuraavaa suden kanta-arviota.

– Kyllä sitä jännittää. Ainakin itse pidän sitä minimikanta-arviona: eihän kaikkia metsäneläimiä – varsinkaan petoja – ainakaan salomailta pystytä laskemaan täysin kattavasti, ei sellaista havaintojärjestelmää tulekaan, suurpetoasiamies Pasi Parviainen Tohmajärveltä toteaa.