Ruotsin muotoutumassa ollut valtakunta levittäytyi kohti itää 1200-luvun lopulla. Ristiretkillään se valloitti ison osan Karjalan kihlakunnista.

Kuninkaan poliittisen ja katolisen kirkon uskonnollisen vallan vakiinnuttamiseksi Viipuriin rakennettiin kivinen linna. Vallalla olleet maalait korvattiin Ruotsin rauhanlaeilla, vaikka vallanpitäjästä vallitsi erimielisyys. Ruotsin ja Novgorodin välille saatiin rajasopu vasta Pähkinäsaaressa vuonna 1323.

Ruotsin rauhanlakien ulottaminen Karjalaan poiki kirjeen, joka on vanhin Suomessa säilynyt Suomea koskeva virallinen asiakirja. Kyseessä on kuningas Birger Maununpojan laatima suojelukirje, eli turvakirja Karjalan naisille. Vuoden 1316 lokakuun ensimmäiselle päivälle päivätty kirje on laadittu sulkakynällä pergamentille. Kirjeessä todetaan muun muuassa seuraavaa:

"Kaikkien meille alamaisten vaimojen ja naisten, jotka asuvat meidän linnamme Viipurin alaisuudessa eli Karjalan maassa, olkoot aviossa eläviä, leskiä, siveyslupauksen tehneitä tai neitoja, tulee saada nauttia täyttä rauhaa ja turvallisuutta niin kuin itse valtakunnassamme Ruotsissa, yhtä hyvin omaisuuden kuin hengen puolesta, niin että rikkojia kohtaa meidän kuninkaallinen rangaistuksemme mitä ankarimpana."

Muutkin rauhanlait: kotirauha, kirkkorauha, käräjärauha ja myöhemmin säädetty joulurauha tulivat voimaan Karjalassa, kun lainsäädäntöä yhtenäistettiin.

Viipurin linnan nykyasussaan. Yle

Viikinkiaika loi pohjaa tasa-arvolle

Laki naisrauhasta oli omana aikanaan edistyksellinen. Vastaavia ei juuri tunnettu muualla Euroopassa 1200-luvun lopulla, kertoo valtionarkistonhoitaja Jussi Nuorteva. Laki ei kuitenkaan varjellut naisia kodin piirissä tapahtuneelta kaltoinkohtelulta.

– Naisen asemaa toki säädeltiin aina. Rauhanlaki oli siitä erityinen, että se takasi naisille jonkin oman, turvallisen piirin erotuksena mielivallasta. Täytyy kuitenkin korostaa, että eivät naisten oikeudet täällä olleet radikaalisti parempia kuin toisaalla, ja että laki oli laadittu ulkoisia uhkia vastaan.

Nykyisten Pohjoismaiden alueella naisen asema oli kuitenkin vahvempi kuin muualla Euroopassa keskiajalla. Selitys asialle löytyy viikinkiajoista.

– Viikinkiaikoina miehet olivat metsällä ja ryöstöretkillä. He olivat enimmäkseen poissa kotoa, jolloin naiset päättivät asioista.

Kuninkaan julistamilla rauhanlaeilla oli keskiajalla korkea status. Sopinee siis olettaa, että niitä noudatettiin myös naisrauhan osalta? Vaikea sanoa, vastaa Nuorteva. Lain toteuttamisesta, valvonnasta ja oikeuskäytännöstä on säilynyt kovin vähän aineistoa. Se vähä, mitä on, on avautunut tutkijoille vasta melko vähän aikaa sitten.

– Naisten asemasta voi päätellä jotain perheoikeudellisten tapausten perusteella, joista on aineistoa Vatikaanin rippiarkistossa. Vatikaanin puoleen käännyttiin, kun haluttiin poiketa säännöistä, saada vaikka siunaus sille, että papin avioton poika saa pappisvihkimyksen, vaikka hänen ei kuuluisi edes olla olemassa. Arkisto avautui vasta parikymmentä vuotta sitten.

Tuli tuhosi keskiajan arkistoja

Se, että suojelukirje Karjalan naisille on säästynyt nykypolville, on lähinnä hyvää tuuria. Suuri osa Suomea koskevista keskiaikaisista asiakirjoista on tuhoutunut tulipaloissa ja sotiin liittyneissä tuhotöissä.

– Eikä valtiollisia asiakirjoja paljoa ollutkaan, sillä kaikki piti keskiajalla kirjoittaa käsin. Lisäksi maallinen hallinto oli hyvin ohutta. Lähes kaikki dokumentit olivat kirkoillisia ja sen vuoksi ne myös kirjoitettiin latinaksi.

Keskiajalla ei ollut vielä kirjapainoja. Wikimedia Commons

Pääasiallinen arkistolaitos oli Ruotsin kuninkaallinen kanslia Tukholmassa. Sen vanha arkisto paloi kuninkaanlinnan mukana 1600-luvun lopulla.

Kopioita Suomea koskeneista dokumenteista säilytettiin Turun tuomiokapitulin arkistossa, mutta ne tuhoutuivat peräti kahteen otteeseen. Ensin tanskalainen merirosvo mellasti Tuomiokirkossa unionisotien aikaan 1500-luvulla. Siitä selvinneet paperit katosivat savuna ilmaan Turun palossa ilmaan vuonna 1827.

Köyhyys ja puurakentaminen tekivät osaltaan selvää asiakirjoista, kuvailee valtionarkistonhoitaja Nuorteva. Isoavihaa edeltäviä, Suomea käsitteleviä dokumentteja ei juuri löydy Suomesta. Suojelukirje Karjalan naisille on 700-vuotias, mutta sitä vanhempien asiakirjojen perässä täytyy lähteä Vatikaaniin, Tukholmaan ja Tallinnaan.

– Ruotsissa erilaisia asiakirjoja säilytettiin kuninkaan kanslian ohella mahtisukujen kivisissä kartanoissa. Sellaisia ei Suomessa ollut. Komeimmat kartanot Suomessa olivat ruotsalaissukujen sivukartanoita, eikä niissä pidetty tärkeitä dokumentteja. Suomessa talot tehtiin puusta, ja puurakennuksia paloi satamäärin.

Keskiaikanen veistos Hattulan Pyhän Ristin kirkossa. Markku Karvonen / Yle

Suojelukirje Karjalan naisille selviytyi historian rytinästä siksi, että sitä säilytettiin Viipurin kaupunginarkistossa vuoteen 1882. Sitten se siirrettiin Helsinkiin valtionarkiston hoteisiin.

– Se oli onni, koska se olisi voinut tuhoutua esimerkiksi Viipurin palossa tai kadota sotien aikaan. Tosin Viipurin maakunta-arkistossa on edelleen pari hyllykilometrillistä Suomen valtionarkistoja, tuumii Nuorteva.

Uuden ajan uhka on valo

Kun suojelukirje on säilynyt nyt 700 vuotta, ei sitä haluta vaarantaa jatkossakaan. Nykyaikana todennäköisin uhka kirjeen olemassaololle on valo. Ultraviolettisäteily jouduttaa hapertumista. Hauras pergamentti on turvallisuussyistä happovapaassa kotelossa, jota säilytetään holvissa. Sinne pääsee erittäin harvalukuinen joukko tutkijoita.

Syntymäpäivän kunniaksi kirje tuodaan silti uskaliaasti näytille, mutta vain hetkeksi ja tarkkojen varotoimien saattelemana. Kirjettä voi käydä ihmettelemässä kuluvana viikonloppuna Turun kirjamessuilla tai ensi torstaina 5.10. Kansallisarkistossa.

– Kirjettä varten on rakennettu mustaseinäinen ja -kattoinen tila, jossa on vartija katsomassa, ettei kukaan käytä valokuvatessaan salamaa.