Makaan lakanattomalla patjalla olohuoneeni lattialla, itken ja vedän Opamoxia enemmän kuin resepti sallisi. Ystäväni on hommannut minulle hienon vuokra-asunnon luksusalueelta. Ei kiinnosta. Olen liian allapäin purkamaan muuttolaatikoita tai tekemään paikasta kotia. Minua on huijattu. Kallis omakotitalo on paljastanut melkein yhtä homeiseksi kuin kuntokartoittajien moraali.

Joudun pitkästi yli miljoonan euron oikeudenkäyntiin. Onneksi voitan sen myöhemmin. Mutta siihen kulunutta viittä vuotta ei saa millään rahalla takaisin. Viittä vuotta, jotka olisin voinut seurata esimerkiksi toisen lapseni kasvamista.

Pystyn puhumaan tästä vasta nyt, kun kaikki on viimein ohi ja miljoona euroa on tililläni. Olen tänä kesänä tuntenut ensimmäistä kertaa vuosiin etäisesti tunnetta, jota ilmeisesti onneksi kutsutaan. Olen nyt niin onnellinen, että jos kuolen huomenna, olen elänyt hyvän elämän.

Palataan vuoteen 2012. Joudumme muuttamaan hometalosta pois, vain kaksi viikkoa toisen lapsemme syntymän jälkeen. Erohan sellaisesta helvetistä tulee. Koeta itse olla rakastava ja ymmärtävä puoliso, kun kaikki menee päin vittua. Rakastun eron jälkeen toiseen naiseen, joka pettää minua parhaan ystäväni kanssa. Eli, Eli, lama sabachthani.

Olisipa minulla syöpä. Olisipa HIV. Ymmärrän, että tämä ajatukseni loukkaa, mutta toivon jotain sellaista, jotta joku tajuaisi sääliä minua. Silloin voisin maata sairaalasängyssä, ja ongelmani olisi ”oikea” eikä korvien välissä. Itsesääli on ainoa ystäväni. Jopa omat vainoharhani alkavat vihata minua.

Nietzsche on väärässä, paitsi viiksityylissään, myös väitteessään, se ”mikä ei tapa, se vahvistaa”. Ei vahvista. Minusta tulee täysi mulkku. Olen kohtuuton työkavereilleni, saan raivareita, potkaisen työpaikalla asiakirjakaapin rikki. Olen vihainen siitä, etteivät kaikki ole samanlaisia neroja kuin minä, katkaisen välejä ystäviini.

Alkaisin varmaan kokeilla kovia huumeita, ellei tapani reagoida ongelmiin olisi päinvastainen. Onneksi en kokeile, ellei laillisia rauhoittavia lääkkeitä sellaisiksi lasketa. En ole koskaan juonut suruuni. Olen aina juonut ilooni. Ymmärrän silti huumeaddikteja täysin. Elämä voi olla sietämätöntä. Silloin on varmasti valmis ottamaan minkä tahansa, edes sekunnin helpotuksen.

En tunne Jari Sillanpäätä. Tunnen hänet vain työni kautta. Hän luotti minuun ja tuli kaapista homona haastattelussani aikana, jolloin se ei ollut vielä yhtä hyväksyttävää kuin nykyään. Eikä se ole täysin hyväksyttävää vieläkään. Hesari teki tällä viikolla jo toisen jutun siitä, kuinka ”Antti Tuisku vaikenee seksuaalisuudestaan”. Se on Hesarilta kaksinaismoralistista. Samalla sanottiin, että Antti on homo, mutta oltiin lehtenä muka ”Seiska-maailman” yläpuolella. Jarilla on pokkaa, Antilla ei.

Olen juopotellut Jari Sillanpään kanssa, ja aina kohdatessamme hän on ollut samaan aikaan itsevarma ja epävarma. Kuten kaikki karismaattiset ihmiset. Näen hänessä myös suurta surua.

Sillanpään vastenmielisin rikos oli se, että hän ajoi autoa huumepäissään. Se on toisten elämän tahallista riskeeraamista. Häpeä Jari. Häpeä, että et anteeksipyynnössäsi pahoitellut sitä kunnolla, vaan selittelit, että et tehnyt isoa rikettä. Olisit jumalauta tilannut taksin. Päihteissä ajaminen on rikos, jonka moni muu on tehnyt. Siitä on jäänyt kiinni Helsingin pormestari, moni kansanedustaja ja korkea poliisipäällikkö. Heidän huumeensa on ollut Suomen eniten haittoja aiheuttava huume, viina. Sillanpäällä taas laiton huume.

En voi sietää sitä, että viinaa Tallinnasta kärrykaupalla raahaavat suomalaiset moralisoivat Jaria siitä, että heidän oma huumeensa on sattumalta laillinen. Samat ihmiset, jotka raiskaavat Jarin biisejä kaatokännissä karaokessa. Ihminen ei ole ehjä. Se sama Jari, joka on lumonnut sadat tuhannet kuulijat, on se sama, joka kaipaa välillä tästä helvetistä pois.

Kannatan mietojen huumeiden laillistamista, verottamista ja myyntiä julkisen lisenssin alla. Se vähentää tutkitusti rikollisuutta ja laskee huumeaddiktien kynnystä hakea apua. Sillanpään huume ei ollut mieto. Se oli tosi vaarallinen.

Laillistamiskysymystä oleellisempaa on, että huumeidenkäyttäjiä ei pitäisi rangaista. Huumeiden maahantuojia ja isoja pomoja pitäisi jahdata.

Huumeongelman takana on usein mielenterveysongelmia, julkisilla koko kansan suosikeilla ristiriitaa ja odotuksia, ulkonäön julkista arvostelua. Sillanpäänkin lihomisia ja laihtumisia on juorulehdissä puitu koko ajan. Huumeiden käyttäjille pitäisi rangaistusten sijaan tarjota hoitoa ja apua, ei sakkoja eikä oikeustuomioita.

Huumeongelman pitäisi siis olla terveydenhoidollinen, ei oikeudellinen kysymys. Tämä ei tietenkään ole poliisin syytä, vaan lainsäätäjien. Ja nämä irtopisteitä kalastelevat populistit, joita kansanedustajiksikin kutsutaan, eivät kiinnostu asiasta – siksi, että he mielistelevät kaikki keskiluokkaa, ja mikäpä sen kivempi vihollinen keskiluokalle kuin narkkari, maahanmuuttaja, kerjäläinen tai homo.

Suomen poliitikot, hävetkää. Ja pistäkää sen jälkeen vireille lakiehdotus, jotta vältytään enemmiltä uhreilta.

Pahimmat huumeet ovat siis edelleen viina ja yhä enemmän lääkärien määräämät kipulääkkeet. Yhdysvalloissa syödään 80 prosenttia maailman voimakkaista kipulääkkeistä. Tuskinpa siellä on 80 prosenttia maailman kivusta. Lääkkeiden väärinkäyttö on nyt jo kolmanneksi yleisin kuolinsyy Yhdysvalloissa. Ja ne trendit, joita USA:ssa on, tulevat valitettavasti viiveellä myös Suomen.

Mikä USA:n reseptilääkekehitykseen on syynä. Markkinatalous. Kyllä. En ole lainkaan varma, toimiiko markkinatalous sairaanhoidossa. Esimerkiksi lääkärinhommassa se johtaa siihen, että potilaan asiakkuudesta ei seuraa välttämättä paras hoitotulos. Lääkäri sen sijaan antaa – kuten markkinataloudessa kuuluu – asiakkaalle sitä, mitä tämä haluaa. Ja kun kaikki ulkoistetaan tai yksityistetään, jostakin löytyy aina lääkäri, joka antaa juuri sitä laillista huumetta, jota sinä haluat.

Jos käytät huumeita, ota auton sijaan taksi ja hanki sen jälkeen apua. Ja mitä vähemmän huumeidenkäyttöön liittyy stigmaa, sen helpompi sitä apua on hakea.

Je suis inte Jari Sillanpää. Je suis Tuomas Enbuske. Ja minullekin olisi voinut käydä noin. Onneksi ei käynyt.

Kiitos ihmisten ympärilläni. Kiitos Kirsi Piha, Sarian Antila, Hannah Norrena, Pekka Strang, Olli Haikka, Olli-Pietari Junes, Juuso Myllyrinne ja Jari Keränen. Kiitos tiede, ateismi ja kirjallisuus.