21.10.2017 16:52

Malmö on Ruotsin portti Eurooppaan ja maan etäläosien taloudellinen solmukohta. Se on varsin kansainvälinen kaupunki, sillä Malmön 300.000 asukkaan joukosta löytyy noin 170 kansallisuutta ja siellä puhutaan noin sataa eri kieltä. Monikulttuurisuus heijastuukin kiinnostavalla tavalla kaikkialla kaupungissa.

Viimeisten vuosikymmenten aikana Ruotsin kolmanneksi suurin kaupunki on muuttunut tylsästä teollisuuspaikkakunnasta korkean teknologian osaamiskaupungiksi, missä keskitytään koulutukseen, taiteeseen ja kulttuuriin. Jotkut yksittäistapaukset, jotka arvatenkaan eivät ole uskaltautuneet kotikylän Prismaa kauemmaksi, omien kyseenalaisten päämääriensä saavuttamiseksi levittävät verkossa disinformaatiota Malmöstä. Suoraselkäisyydestään tunnettu sikolätti leikkaa kaikilta huhuilta siivet ja selvittää asian sieltä missä se tunnetaan parhaiten, eli Norjasta.

Tämä Aftenpostenin artikkeli on julkaistu lehden A-magasinetissä tammikuun 17. päivä 2013 ja on luultavasti autenttisin saatavilla oleva kuvaus siitä, mitä Malmössä malmöläisten mielestä oikeasti tapahtuu. ”Ardiwania on ammuttu!”

Ardiwanin isä, Diaa Noman, kuulee veljenpoikansa huutuvan Rosengårdissa sijaitsevan matalan kerrostalon ikkunan alla. On uudenvuoden yö ja uutta vuotta on ehditty elämään vasta puoli tuntia. Isä juoksee ulos varmana siitä, että poikaan on osunut ilotulitusraketti. Ulkona oli paljon ihmisiä vastaanottamassa uutta vuotta. Vasta muutamia tunteja myöhemmin isä ymmärtää mitä poliisit yrittävät selittää – että hänen poikaansa on ammuttu pyssyllä. Ensimmäiset luodit osuivat otsaan ja seuraavat rintaan. Sunnuntai-iltana, vuoden ensimmäisenä päivänä, 15-vuotias nuorukaisrikollinen julistettiin kuolleeksi.

”Pahin osoite Ruotsin pahimmassa lähiössä tällä hetkellä”, kuvailee poliisimies Daniel Regnér Ramels vägiä Rosengårdissa, paikkaa missä (erityis)koululainen Ardiwan Diaa Samir murhattiin. Täällä poliisit ovat partioineet kellon ympäri viime vuodet. Asukkaat ja poliisit eivät ole vielä täysin tottuneet siihen, että ampumavälikohtaukset, kivittely, autojen polttelu, ryöstöt ja puukotukset ovat muuttuneet osaksi arkipäivää. Talojen ruskeitten julkisivujen suojassa nuorukaisjengit Black Cobra ja K-falangi määräävät pelin hengen.

Viikko Ardiwanin murhan jälkeen toimittajat seisovat kolmikerroksisen asuintalon sisäänkäynnin edustalla, jota koristaa kukka- ja kynttilämeri. Talot ovat tiuhassa, mutta missään ei näy ihmisiä.

Daniel Regnér oli työvuorossa uudenvuoden aattona ja saapui ensimmäisten poliisien joukossa rikospaikalle. Siihen, mitä hän näki, malmöläiset heräsivät seuraavana aamuna – brutaaliin todellisuuteen, mikä vie yöunet karaistuneelta poliisiltakin. Neljä ihmistä on ammuttu hengiltä Malmön kaduilla viimeisen viiden viikon aikana. Kaksi päivää myöhemmin luku korjattiin viiteen, kun kahden lapsen perheenisä ammuttiin videoliikkeen eteen asuinlähiössä toisella puolella kaupunkia.

Kukaan ei tiedä kuka ampui. Paikalla, missä Ardiwan pääsi hengestään, tungeksi ihmisiä, sekä lapsia että aikuisia. Daniel kollegoineen ovat useaan kertaan kyselleet ihmisiltä vuodenvaihteen tapahtumista, mutta kukaan ei koston pelossa uskalla avata suutaan. Isoon mustaan hupputakkiin pukeutunut nuorukainen kävelee kadulla ja Daniel pysäyttää hänet. Nuorukainen torjuu kohteliaasti hänelle esitetyt kysymykset.

”Lavertelu, nimettömänäkin, saattaa muodostaa terveydellisen riskin”, sanoo nuorukainen ja jatkaa matkaansa.

Poliisilla ei juuri ole johtolankoja seurattavaksi, mutta yhdestä asiasta he ovat varmoja. Kuten Malmön monimuotoisuuden ihanuutta joka välissä ylistävä Sydsvenskan totesi pari päivää murhan jälkeen, Malmön kaduille on jalkautunut seuraavan polven nuorukaisrikolliset. Muutamassa vuodessa Malmö on muuttunut Ruotsin murhapääkaupungiksi.

Koko maan poliisivoimat on nyt määrätty auttamaan malmöläisiä virkaveljiään. Kymmenittäin alan parhaita osaajia on siirretty Tukholmasta Malmöhön auttamaan tutkimuksissa ja lisämiehitystä katupartioihin on haalittu ympäri Skånea. Heillä on lista 60 nuorukaisesta, jotka tavattaessa pysäytetään aina tarkistettavaksi. Piikki on täysin auki, joten poliisin resursseista ei tule olemaan pulaa. Korkeilta tahoilta on tullut määräys, että nämä murhat on saatava selvitetyksi.

”Teemme töitä päivin öin sattumusten selvittämiseksi”, Daniel kertoo.

Mutta Ruotsin kolmanneksi suurimmassa kaupungissa, vain puolen tunnin junamatkan päässä miljoonakaupunki Kööpenhaminasta, on viime vuosien 16:sta gangsterimurhasta 13 edelleen selvittämättä. Sydsvenskan päivitti viime vuonna ahkerasti verkkosivuilleen karttaa, mistä löytyvät kaikki ampumatapaukset (pommeille on olemassa oma karttansa). Sitten viime vuoden tammikuun sattumuksia on ollut yli 30 ja kahdeksassa tapauksessa on syntynyt ruumiita. Malmötä huomattavasti suurempi Oslo ei pääse lähellekään näitä lukuja, sillä kuusi vuotta sitten tapahtuneen ammuskelun jälkeen nuorukaisrikollisilla on ollut vain satunnaisia yhteenottoja.

”Tilanne on pahentunut kuin varkain, vaikka olemme kyllä olleet tietoisia siitä, mihin suuntaan olemme menossa. Tällä on ollut kamalaa jo pitkään. Kun juttelin joidenkin rikollisten kanssa muutama vuosi sitten, he varoittivat, että kun nuoremmat nuorukaiset vähän kasvavat, täällä pääsee helvetti valloilleen. He eivät ole saaneet mitään kasvatusta, eikä heillä ole alkeellisimpiakaan käyttäytymistapoja. He ovat aivan sairaita. No, tässä sitä nyt ollaan”, toteaa Daniel Regnér.

Pari miestä pysäyttää kadulla kävelevän Danielin. He kertovat pelkäävänsä. Daniel tietää sen.

”Yhteiskunnasta on tullut kovempi. Ammuskelua on jatkunut jo pitkään. Ennen ammuttiin vain jalkoihin, nyt sitä tehdään tappamistarkoituksessa. Kynnys on madaltunut paljon, eikä tappaminen tunnu tuottavan heille ongelmaa”.

Kovista kokemuksistaan huolimatta Ardiwanin isä suostui haastatteluun. Pari päivää sitten hän on marssinut pitkin Malmötä sukulaisten ja ystävien kanssa poikansa ruumisarkun vierellä. Hän haluaa kertoa, tulkkinsa välityksellä, että Ruotsin täytyy herätä. Hän pyytää toimittajia kirjoittamaan, että Skånen poliisipäällikölle pitää antaa potkut, koska tämä ei hoida töitään.

Suru lepää mustiin pukeutuneen miehen harteilla ja hänen tyhjä katseensa tuijottaa edessä olevaa pöytää. Hän räpelöi matkapuhelintaan ja näyttää kuvia letkuissa makaavaasta pojastaan ja lastenhuoneesta, minkä Ardiwan jakoi kahden pikkusiskonsa kanssa.

Ardiwanilla on kaksi pikkusiskoa ja minun on ajateltava myös heidän tulevaisuuttaan. Ehkä muutamme takaisin Irakiin. Siellä kuitenkin on paljon turvallisempaa kuin täällä.Ardiwanin isä kertoo poikansa olleen iloinen sinä kohtalokkaana iltana, kuten kaikki muutkin perheessä. He olivat tapansa mukaan ostaneet toisilleen lahjoja. Ardiwan antoi isälleen hopeisen ranneketjun ja sai isältään partavettä. Ardiwanin vuoksi he lähtivät kotoaan neljän kilometrin päähän Rosengårdiin setänsä luo laittamaan ruokaa ja vastaanottamaan uutta vuotta. Ardiwan oli laskeskellut kuinka paljon hän oli tiennannut osa-aikaisessa työpaikassaan Burger Kingissä.

Diia Noman saapui Ruotsiin 10 vuotta sitten Irakista. Hän oli iloinen Ardiwanin saamasta työpaikasta ja siitä, että poika oli päässyt vaihtamaan (erityis)kouluun. Isän mukaan kaveriporukalla oli ollut vähän huono vaikutus Ardiwaniin, jolla oli oma asianajaja jo 13-vuotiaana.

Malmöläiset ovat peloissaan. Eivät siksi, että pelkäisivät tulevansa ammutuksi tai että koko kylä tulee tuhoutumaan. Enemmän pelottaa silmitön väkivalta ja jatkuvat ammuskelut ja kuolonuhrien määrä. Sekä se, että kukaan ei tiedä ketkä ovat kaiken takana.

Mahmoud Abou Nooy muutti perheineen Malmöhön Libanonista. Hän ei enää jaksa, vaan haluaa takaisin kotimaahan. Omaa teinipoikaansa hän ei enää laske iltaisin ulos.

”Minä en halua lasteni varttuvan täällä. Minun velvollisuuteni on varmistaa perheeni hyvinvointi, siksi muutamme pois. Viisi kuollutta ihmistä vain muutamassa viikossa, eikä tämä ole mikään sotatanner vaan Ruotsi”.

Rosengårdin keskustassa sijaitsevassa kampaamossa, muutaman kilometrin päässä Ramels vägiltä, asiakkaiden kanssa ei puhuta mistään muusta kuin viime aikojen tapahtumista.

”Rosengård on kuin Chicago. Ihmiset notkuvat kaduilla pyssyt taskuissaan. Täällä voi tapahtua mitä hyvänsä”, sanoo Karwan Omar.

Hänen kollegansa Kamal Saleh yhtyy keskusteluun.

”15-vuotiaan nuorukaisen ampujat ovat edelleen vapaalla jalalla. Asiakkaat ihmettelevät ihmettelemästä päästyään; ”miksi niin nuori ihminen piti tappaa? Kuka sen teki? Miksi tämä kaikki tapahtuu Malmössä? Ihmisillä on niin paljon kysyttävää”.

Joakim Palmkvist on työskennellyt rikosreportterina Malmössä 15 vuotta. Juuri ennen joulua hän julkaisi kollegansa kanssa kirjan ”Maffiakrig”, mikä käsittelee kaupungin rikollisia verkostoja ja siihen mennessä ehtimään sattuneita gangsterimurhia.

Kun Joakim saapui töihin tammikuun 1. päivä, hän ajatteli; ”Voi ei. Taas yksi lisää ja vain 15-vuotias. Mitäköhän hän oli tehnyt?”

”Tätä en osannut lainkaan aavistaa. Tilastollisessa mielessä tämä oli aivan mielipuolista, mutta minkäs voit. 15-vuotias on vielä lapsi. Emme voi enää vedota siihen, että ’gangsterit ne siellä taas lahtaavat toisiaan’. Tähän on puututtava nyt uudella tavalla”.

Miksi sitten tämä kaikki tapahtuu Malmössä?

”Yksi selitys voi olla aseiden suuri määrä kaupungissa, mutta miksi ihmiset tarttuvat niihin? Ehkä siksi, että kaupungissa on käynnissä niin monia konflikteja”, Joakim sanoo.

Monet ovat yrittäneet keksiä selitystä. Joakim itse on kirjoittanut aiheesta lukuisia artikkeleita, haastatellut tutkijoita, kysynyt poliitikoilta kiperiä kysymyksiä, mutta ei ole olemassa yksinkertaista vastausta. Finanssikriisin jälkeen huutavasta työvoimapulasta riippumatta työttömien määrä kaksinkertaistui. Vanhemmat eivät enää viitsi huolehtia lapsistaan. Asunnot ovat ahtaita ja nuorukaiset notkuvat mieluummin kaduilla kuin kotonaan. Syrjäytyneisyys ja toivottomuuden tunne lisääntyy. Myös Tanskan ja muun Euroopan läheisyys vaikuttaa, kuin myös laittomien tavaroiden markkinat. Kaupunki on niin pieni, että todennäköisyys vihamiehen kohtaamiseen on hyvin suuri.

Joakim itse haluaa uskoa, että kaikki alkoi varhain 1990-luvulla pärinäpoikien rantautumisen myötä. He näyttivät esimerkkiä kuinka rikollinen organisaatio pistetään pystyyn ja avittivat jengikulttuurin syntymistä. Tänään uusi rikollisten sukupolvi häärää jo kaduilla. Enää ei puhuta vain Hells Angelseistä, vaan mukana ovat myös Outlaws, Original Gangsters, Brödarskapet, Black Cobra, K-falangi ja M-falangi. Rikolliset eivät ole sotatraumoista kärsiviä pakolaisia, vaan Malmössä syntyneitä ja kasvaneita, kotoutusmyllyn läpikäyneitä nuorukaisia, jotka parhaimmassa tapauksissa eivät ole vielä 12-vuotiaitakaan. He ovat ottaneet lain omiin käsiinsä, räjäyttelevät diskoja, viskovat palopommeja ja tarttuvat aseisiin, jos joku ei tanssi heidän pillinsä mukaan.

Malmö on kahtia jakautunut kaupunki. Viimeisen 20 vuoden aikana on syntynyt uusi kulttuuri, jota ylläpitää satakunta kovan luokan rikollista ja tuhansiin nouseva nuorukaislauma. Heillä on omat lakinsa ja oma oikeuskäsitys, missä todistajia rangaistaan ja kähinät setvitään omien parissa. Väkivalta kannattaa, varsinkin jos ehtii lyömään ensimmäisenä.

Monet toimittajien kanssa juttelevat syyttävät aseita tilanteesta.

”Anna minulle kaksi tuntia aikaa, niin hankin sinulle aseen”, kertoo tuttumme Kamal Saleh rosengårdilaisesta kampaamosta.

Rikoksista jaettavat rangaistukset ovat varsinainen naurun aihe. Äskettäin eräs nuorukainen sai 600 laukausta minuutissa ampuvan Kalashnikovin hallussapidosta neljän kuukauden rangaistuksen (oikeus katsoi tässä tuomiossa nuorukaisen rikollisuuden lieventäväksi asianhaaraksi, sillä täytyyhän vaarallista elämää viettävällä nuoruksella olla oikeus turvata itseään jollain tavalla). Pelkät aseet eivät kuitenkaan selitä kaikkea.

Sandra, 26, on työtön ja kasvanut Malmön haasteellisimmilla alueilla. Nyt hän on ostanut oman asunnon samoilta seuduilta. Henkilöyttään varjeleva Sandra kertoo nähneensä kaiken, mistä tiedotusvälineet kirjoittavat.

”Kun olin pieni, monilla oli puukot, jonka käyttäjältä vaaditaan jonkinlaista erityisosaamista. Nyt tilalla ovat pyssyt, joiden käyttö on paljon helpompaa. Meille kerrotaan, että muutos lähtee meistä itsestämme, mikä on kauheaa. Tosiasia on, että niin kauan kuin ihmiset asuvat huonosti ja heillä ei ole töitä, millään muullakaan ei ole mitään väliä”.

Porttikonki Malmön Sofielundissa. Meidän kulttuuriministerimme varmasti osaisi antaa arvoa tällaiselle taiteelle.

”Lehtimiehen arkipäivä Malmön toimituksessa voi olla toisinaan pelottava kokemus”, toimittaja Joakim kertoo.

Mutta monet eivät tunnista sitä Malmötä, josta lehdissä kirjoitetaan. Hjalmar Falck on yksi heistä. Hänen tittelinsä on aluekoordinaattori Sofielundissa, mikä syyttä suotta on jäänyt tarunhohtoisen Rosengårdin varjoon yhtenä kaupungin suurimmista ongelmapesäkkeistä. Siellä postinkantajat kantoivat hälyttimiä, kunnes Posti keksi palkata heidän tilalleen paikallisia nuorukaisia. Huimausainekauppaa käydään kaduilla täysin avoimesti ja työttömyysluvut ovat päälle 30%:n.

Rasmusgatanilla, aivan kulman takana torilta, luodinreiät somistavat talojen julkisivuja. Ne ilmestyivät sinne syksyisen ampumasattumuksen yhteydessä, kun eräänä lauantai-iltana vastikään huimausainerikoksista tuomittu nuorukainen notkui parvekkeellaan. Kuului pamauksia. Yksi luoti harhautui naapurihuneistoon, loput osuivat talon seinään ja parvekerakenteisiin.

Hjalmar vie toimittajat talon sisäpihalle, mistä löytyy lisää luodinreikiä ja rikottuja ikkunoita. Porttikonkiin joku on taiteillut ”We live by the gun so we die by gun”. Roskia on siellä täällä. Asukkaat kertovat mekkaloinnista ja kakaroiden rääkymisestä keskellä yötä. Ilmassa leijuu vahva tupakinkäry ja telkkari huutaa nurkassa.

Mira Ranogajec näyttää toimittajille mustia homeraituja seinässä, joita he ovat yrittäneet peitellä teipillä. Mira ja hänen miehensä pelkäävät niin paljon, että kauppamatkatkin he tekevät juosten. Kolmevuotiaan lapsen vanhemmat eivät halua kuvaansa lehteen, mutta he esittelevät satelliittilautastaan komistavaa luodinreikää.

Mutta mikään ei lannista Hjalmariamme, joka on intoa täynnä siitä huolimatta, että hänen työtehtävänsä on katkaista negatiivinen kehitys ilman lisäresursseja. Vuosikymmeniä ongelmien kanssa on taottu päätä seinään, minkä vuoksi Hjalmarin mukaan pitää nyt ajatella asioita uudella tapaa.

Kun Hjalmar sai nykyisen pestinsä reilu vuosi sitten, ensi töikseen hän marssi koputtelemaan ihmisten ovien taakse. Ruotsissa vuokra-asuminen on enemmän sääntö kuin poikkeus ja jonot asuntoihin ovat pitkiä. Hjalmar yllättyi. Kaikkialla oli hometta, torakoita ja kosteutta.

”Se oli katastrofi ja tilanne on ollut tällainen vuosikausia. Kuinka joku voi olettaa kenenkään tekevän mitään hyödyllistä, jos joutuu asumaan kamalissa olosuhteissa. Asukkaat tulivat luokseni ja sanoivat; ”tähän meidän on saatava muutos. Jos olet perheellinen, yksi tärkeimmistä asioista on, että kun tulet kotiin voit sanoa että ’onpa täällä hienoa’. Asunto on ihan perustavaa laatua oleva asia. Ja työpaikka myös. Ilman niitä alkaa turhautuminen ja kierre on valmis”.

Hjalmar on innoissaan, koska Miran asuntoa ollaan kohta alkamassa remontoimaan, kuten muitakin kämppiä alueella. Paikallislehden ja erinäisten toimijoiden ansiosta vuokranantajat on pistetty koville ja paine heitä kohtaan on kasvanut. Useimmat on lempattu alueelta pois ja 22 hämäräheikkiä on laitettu mustalle listalle. Asiat etenevät hiljalleen.

Erään talon pihalla Rasmusgatanilla norkoilee Rusho, 23-vuotias nuorukainen, joka kuuluu ”kovaosaisiin”, jotka notkuvat kadulla päivin öin. Vuoden ajan Hjalmar kollegoineen on yrittänyt auttaa Rushoa, joka äskettäin muutti omaan asuntoon ja nyt hän on yhtä hymyä.

”Tiedätkö, nyt tuntuu hyvältä. Jos minulla ei ole mitään tekemistä, voin mennä kotiin vaikka katsomaan jotain elokuvaa tai pelaamaan pleikkaria. Käytän aikaani asoihin, joista minulle on hyötyä”, hän kertoo.

Aiemmin Rushko haaveili pörssimeklarin urasta. Nyt Hjalmar toivoo, että löytäisi hänelle jotain töitä esimerkiksi rakennuksilta.

Toimittajat tapaavat useita kadulla notkuvia nuorukaisia, jotka suhtautuvat epäilevästi heihin. Jos puhuu journalistien kanssa, ehkä silloin on valmis juttelemaan poliiseillekin. Sen riskin kanssa he eivät halua elää.

”Ihmisten tappaminen on niin helppoa. Ennen ei ollut samanlaista. Jos tulee riitaa jonkun kanssa kaupungilla, voi mennä kotiin hakemaan aseen ja ampua toiselta aivot pellolle ihan vain sen vuoksi, että joku toinen saattaisi ampua sinua ensin. Viime viikolla olin erään kaverini hautajaisissa. Naamiomies tuli kahvilaan ja ampui hänet. Kaikki pelkäävät, mutta kukaan ei oikeasti haluaisi asioiden olevan näin.

Rusho liittyy mukaan keskusteluun.

”Viime ajat Malmössä ovat olleet aivan katastrofaalisia. Ensi kerralla ne voivat ampua sinut. Se voi tapahtua kenelle hyvänsä, vaikka maailman kilteimmälle ihmiselle, joka ei koskaan ole tehnyt mitään pahaa. Yksi laukaus riittää. Tämä ei ole hyvä juttu. Minullakin pitää olla silmät selässä koko ajan ja kaikkialla”, hän valittaa.

Hjalmar siis haluasi nuorukaiset pois kaduilta ja antaa heille uuden tilaisuuden.

”Me olemme myöhään liikkeellä, Malmö on nukkunut liian pitkään. Asukkaat ovat pyytäneet apua jo vuosien ajan ja nyt aletaan heräämään”, hän sanoo.

Toimittaja Joakim Palmkvistilta usein kysytään; miten tämä umpisolmu avataan? Hän ei tiedä vastausta.

Poliisi Daniel sanoo, että he eivät pysty yksinään ongelmia ratkaisemaan.

”Asiat tulevat menemään huonompaan suuntaan tai sitten eivät”, hän arvuuttelee.

”Eniten pelottaa se, että epävarmuus luo pelkoa, mikä aiheuttaa varustelukierteen. Nuorukaiset hankkivat luodinkestäviä liivejä ja parempia pyssyjä. Tavalliset ihmiset pysyttelevät neljän seinän sisällä. Me käyttäydymme toisin tavoin. Meidän on kerrottava, että me emme enää halua tätä. Pitkän tähtäimen riski on, että kaikki alkavat pelkäämään. Yhteiskunta ei voi toimia, ellemme osaa olla ihmisiksi”, Daniel Regnér filosofoi.

Viime keskiviikkona surijoiden saattue kulki läpi Malmön valkoiset ruusut käsissään. Useat kantoivat kylttejä, joissa luki ”stoppi väkivallalle ja laittomille aseille”. Surukulkue lähti Ardiwanin kodin luota ja kulki Burger Kingin ohi kirkkomaalle.

Nuoresta iästään huolimatta Ardiwan oli ollut tekemisissä poliisin kanssa useaan kertaan mm uhkailuista ja huimausaineitten hallussapidosta epäiltynä. Poliisi on täysin vailla johtolankoja, sillä kukaan ei suostu puhumaan heille. Joutuiko Ardiwan murhatuksi sattumalta, vai oliko hänen rikollisella taustallaan jotain tekemistä asian kanssa? Poliisi ei sitä tiedä.

Ardiwan halusi Zlatanin vertaiseksi potkupallotähdeksi ja kuorma-auton kuljettajaksi tai poliisiksi. (Erityiskoulun) opettaja kertoo, että hieman ongelmallisen periodin jälkeen hänen elämänsä oli asettumassa raiteilleen.

Isä ei tahdo kommentoida poikansa joutumista tekemisiin poliisin kanssa nuorison keppostelusta, kuten hän asian ilmaisee. Hän ainoastaan toivoo, että ampuja saadaan satimeen.

”Useat ihmiset näkivät murhan, mutta kukaan ei halua sanoa mitään. Liian moni ihminen on tullut tapetuksi lyhyen ajan sisällä. Kaupungin kaduilla ei ole enää turvallista, mutta me emme halua koko aika istua kotonakaan pelkäämässä. Viisi tappoa muutamassa viikossa. Olen varma, että sama tulee tapahtumaan taas. Monta kertaa. Tilanne muuttuu vaan huonommaksi, ellemme tee jotain”, hän sanoo.