Hallitus oli valmis rajuihin toimenpiteisiin laman keskellä keväällä 1992, paljastaa salattu muistio pääjohtaja Rolf Kullbergin viimeisestä kokouksesta Suomen Pankissa.

Tilanne oli äärimmäisen vakava, kun sotilaskopteri laskeutui Kittilän lentokentälle iltapäivällä perjantaina 3. huhtikuuta vuonna 1992. Valtiovarainministeri Iiro Viinanen (kok) ja Suomen Pankin johtaja Harri Holkeri (kok) tiesivät, että nyt oli tosi kyseessä.

Äkillinen valuuttapako oli ajanut Suomen talouden niin vakavaan syöksyyn, että politiikan ja talouden päättäjiä haalittiin kriisikokouksiin keväthangilta ympäri Suomea. Viinanen ja Holkeri olivat Ylläksellä hiihtelemässä. Puolustusvoimat järjesti heille yhteisen hätäkyydin Helsinkiin.

Markkinavoimat olivat menettäneet uskon Suomen markkaan ja hallitukseen. Lopullinen niitti tapahtui torstaina, kun Suomen Pankin (SP) pääjohtaja Rolf Kullberg joutui eroamaan riideltyään julkisesti pääministeri Esko Ahon (kesk) kanssa.

Perjantain kuluessa Suomen Pankin 40 miljardin markan valuuttavaranto oli huvennut jo lähes puoleen – ja pako vain jatkui. Suursijoittajat halusivat varansa turvaan myymällä markat, joiden arvon he uskoivat kohta romahtavan uudessa devalvaatiossa. Edellisen kerran Suomi oli devalvoinut puoli vuotta aiemmin.

Riitapukarit Esko Aho ja Rolf Kullberg tulossa tapaamisesta tasavallan presidentin Mauno Koiviston luota torstaina 2. huhtikuuta 1992. Tuossa tapaamisessa oli sovittu, että Kullberg eroaa Suomen Pankin pääjohtajan tehtävästä.­

Taustalla kummitteli Kansainvälisen valuuttarahaston IMF:n raportti, jonka mukaan pakkodevalvaatio olisi edessä ilman tuntuvia säästöjä, julkisten menojen leikkauksia ja uskottavaa toimintasuunnitelmaa. Hallituksen kykyä tähän epäiltiin isosti.

Suomen Pankin johtokunnasta uudeksi pääjohtajaksi oltiin nostamassa Sirkka Hämäläistä, joka hänkin lensi myöhään perjantai-iltana Helsinkiin Kuusamon Rukatunturilta. Hän ei saapuessaan vielä tiennyt, että presidentti Mauno Koivisto aikoi nimittää hänet jo viikonloppuna.

Yön pimetessä hallitus istui kriisipalaverissa Smolnassa. Aikaa Suomen markan pelastamiselle olisi vain maanantaiaamuun. Siihen mennessä luottamus pitäisi palauttaa tai edessä olisi kurimus. Heinäsirkkaparvikin olisi hallitukselle mieluisampi kuin devalvaatio.

Lauantaina 4. huhtikuuta kello 14 alkoi Suomen Pankin pankkivaltuuston huoneessa erityinen johtokunnan kokous, johon Aho ja Viinanen oli kutsuttu vieraiksi kertomaan hallituksen aikeista.

Tässä kokouksessa Kullberg johti puhetta viimeistä kertaa Suomen pankin pääjohtajana. Johtokunnan jäsenet olivat Hämäläinen, Holkeri, Ele Alenius ja Esko Ollila. Lisäksi paikalla olivat johtaja Pentti Koivikko ja johtokunnan sihteeri Heikki T. Hämäläinen.

Todennäköisesti juuri sihteeri Hämäläinen painoi nauhurin nappia kokouksen alkajaisiksi. Poikkeuksellisesti koko tapaaminen nauhoitettiin.

Nauhan sisältö purettiin myöhemmin sanasta sanaan paperille. Syntynyt muistio leimattiin salaiseksi ja haudattiin SP:n arkistoon panssariovien taakse.

Nyt IS on saanut käyttöönsä muistion, joka on viimein julkinen 25 vuoden salassapitoajan päätyttyä.

Näin vältettiin toinen devalvaatio. Suomen Pankin johtokunnan kokouksesta laadittiin 19-sivuinen keskustelumuistio, joka on tähän asti ollut salainen.­

Ensimmäisen puheenvuoron käytti pääministeri Aho vakuuttamalla hallituksen yhtenäisyyttä, joka hänen mukaansa oli löytynyt edellisiltana Smolnassa.

Esko Aho: ”Herra Pääjohtaja. Kerron lyhyesti sen, mitä on tähän mennessä tapahtunut ja minkälaiset ovat näköalat prosessin suhteen.”

”Kun illalla kokoonnuimme, katsoimme, onko hallituksella sisäistä ryhtiä ryhtyä toimenpiteisiin, joita tässä tilanteessa edellytetään. Totesimme, että sellainen ryhti ja tahto on olemassa ja viimeaikaiset tapahtumat illalla, yöllä ja tänään ovat osoittaneet sen, että päättäväisesti hallituksessa työtä on tehty... sisäisesti ollaan nyt yhtä mieltä.”

Aho jatkoi pitkällä monologilla, jossa hän selosti hallituksen kahdeksankohtaisen suunnitelman. Se piti sisällään muun muassa selvityksiä kriisilakien säätämisestä, neuvotteluja työmarkkinajärjestöjen kanssa ja – mikä tärkeintä juuri nyt – konkreettiset säästötoimet.

Aho: ”Tätä ovat ne keskeiset toimet, Herra Pääjohtaja, joita on ajateltu. Olemme olleet tänään myös tasavallan presidenttiin yhteydessä. Hänen viestinsä on myös ollut selkeä ja se lienee myös pääjohtajan tiedossa. Hänen käsityksensä oli se, että pitäisi tehdä kaikki mahdollinen, jolla voitaisiin estää... devalvaatio.”

Siinä se tuli, ruma sana.

Väistyvä pääjohtaja avasi suunsa ensimmäisen kerran.

Rolf Kullberg: ”Kiitoksia, se oli pitkä lista. Onko valtiovarainministerillä vielä pitempi?”

Valtionvarainministeri Iiro Viinanen (vas.) ja pääministeri Esko Aho olivat huhtikuussa 1992 Suomen Pankin kokouksessa mukana hallituksen edustajina.­

Iiro Viinanen: ”Herra Pääjohtaja. Olemme panneet merkille, että emme ole tavanneet ainoatakaan tahoa, joka olisi devalvaation puolesta tällä kertaa, huhuja tietysti kylläkin liikkuu.”

Kullberg: ”Onko teollisuus ollut mukana?”

Aho: ”Saanko sanoa tähän: Teollisuus antaa tänään ulos julkilausuman, jossa se ilmoittaa...”

Viinanen: ”Onkohan minulla se taskussa. Tuossa se on.”

Aho: ”Se ensimmäinen kappale siinä on olennainen eli se lähtee siitä, että talouspolitiikka pitää perustua vakaaseen valuuttaan.”

Ele Alenius: ”Se onkin aika tärkeä kohta.”

Viinanen esitti huolensa tarpeeksi mittavan ja vakuuttavan säästöpaketin aikaansaamisesta. Iso osa hankkeista vaatisi eduskunnassa kahden kolmasosan enemmistön, joten suurin oppositiopuolue Sdp pitäisi saada hallituksen tueksi.

Viinanen: ”Kyllähän tuollaiset ehkä 5–10 miljardin luokkaa olevat päätökset on saatavissa, kunhan nyt fiilataan ja katsotaan, kuinka pitkälle päästään.”

Kuntien valtionosuuksista olisi Viinasen mukaan ”helposti saatavissa muutamia miljardeja”, mutta se olisi vain ongelman siirtämistä valtiolta kunnille. Joka tapauksessa vyön kiristys koskisi vasta vuotta 1993.

Viinanen: ”Se, mitä tämän vuoden säästöihin tulee, se alkaa kaikilta osiltaan olla jo förbi. Kunhan lainsäädäntö eduskunnassa saadaan läpi, on vuosi jo niin pitkällä, että paljon mitään ei ole tehtävissä, muuta kuin leikata sitten investointeja, teiden rakentamisia ja tämän tyyppisiä hankkeita.”

Nyt ei näperrelty. Ahon hallitus suunnitteli lomarahojen poistamista työntekijöiltä kokonaan. Sekin olisi vasta alkua.

Aho kysyi Viinaselta, mikä olisi lomarahojen poiston vaikutus kunnissa, joissa nettovaikutus olisi valtiota suurempi. Viinanen vastasi, että jopa 1,5 miljardia.

Hallituksen säästötoimien piti olla sellaisia, että ne saataisiin läpi myös eduskunnassa. Kuvassa kokoomuksen kansanedustaja Ben Zyskowicz.­

Aho: ”Senhän me voimme kyllä imeä pois ja siitä tulisi välittömästi jo tälle vuodelle.”

Viinanen: ”Se lomaraha olisi avain moneen asiaan. Siitä päästään helposti myös maatalouteen ja monelle muullekin sektorille, eläkeläisten indekseihin jne.”

Kullberg toppuutteli, että hänen mielestään tärkeintä oli nyt valtiontalous, ei kuntien. ”Se on hurja tämä kierre, joka on täällä.”

Kullberg: ”Sitten olisin kysynyt vielä, onko koko hallitus nyt varmasti tässä hengessä mukana? Tarkoitan kaikkia jäseniä ja kaikkia puolueita.”

Aho: ”Oikeastaan jo alussa vastasin tähän, kun totesin että me kävimme sellaisen lähtökohtakeskustelun, jossa tämä selvitettiin.”

Kullberg: ”Olivatko kaikki paikalla?”

Aho: ”Kaikki olivat paikalla.”

Viinanen totesi, että lomarahojen poiston suhteen epävarmuustekijä piilee työmarkkinajärjestöjen luotettavuudessa.

Viinanen: ”Vaikka me kuinka sovimme huomenna ammattiyhdistysliikkeen kanssa, että tänään, niin mikä takaa, ettei huomenna iltapäivällä Mr Lund ja Mäki ilmoitakin, että näihin ei kosketa, niin silloin se menee, tehtiin me mitä tahansa.”

Kullberg: ”Luulen myös, että vaara on suuri.”

Sirkka Hämäläinen: ”Herra Puheenjohtaja. Minä olisin kyllä myös sitä mieltä, että nyt pitäisi saada riittävän mittava hallituksen paketti. Uskottavuutta ei pitäisi rakentaa työmarkkinajärjestöjen varaan. Jos se tulee sitten päälle, se on tietysti hyvä asia. Mutta jos nyt ihan hatusta vetää jotain lukua, niin sen markkamäärän pitäisi olla kaksinumeroinen sen miljardien määrän, mitä siitä tulee.”

Viinanen: ”Siis tänä vuonna jo?”

Hämäläinen: ”Ei, mutta siis päätöksinä, jolloin se koskee ensi vuotta.”

Muut: ”Joo. Joo. Kyllä. Kyllä.”

Yhteinen nyökyttely sinetöi säästöjen suuruusluokan. Alle kymmenen miljardin ei uskottavuutta rakennettaisi.

Ulos savustettu pääjohtaja Rolf Kullberg ja seuraaja Sirkka Hämäläinen kuvattuna sunnuntaina 5. huhtikuuta 1992, jolloin valta Suomen Pankissa vaihtui.­

Kullberg muistutti tilanteen vakavuudesta. New Yorkissa oli tehty kauppoja markkaa vastaan ja siellä kuiskittiin, että devalvaatio on Suomelle välttämätön.

Kullberg: ”Tämä kaikki tulee joka tapauksessa vastaan heti kun me avaamme maanantaiaamuna. Siinä voi olla miljardeista kysymys, joka heitetään meidän silmille.”

Ahon hallitus oli kaikessa salassa suunnitellut muitakin rajuja leikkauksia, joita pääministeri selosti SP:n johdolle.

Aho: ”Me olemme puhuneet siitäkin vaihtoehdosta, että kun meillä on kuntien ja valtion eläkkeet erilaiset etuuksiltaan kuin muut, niin että se pitäisi korjata. Jos ei muuta keinoa siihen korjaukseen löydetä, niin sanottaisiin irti kaikki valtion ja kuntien palveluksessa oleva henkilöstö ja palkattaisiin uudelleen uusilla eläke-etuuksilla.”

Aho haki ennen muuta signaalivaikutusta. Hän näki, että rajulla joukkoirtisanomisella saataisiin kansainvälisestikin läpi viesti, että on ”näin radikaaleihin toimenpiteisiin ryhdytty”. Operaation varsinainen säästövaikutus olisi Ahon mukaan ainakin lyhyellä tähtäimellä itse asiassa pieni.

Hämäläinen vastusti. Hän vetosi markkinapsykologiaan.

Hämäläinen: ”Olisin hirveän pessimistinen siitä, että jotain kriisipykäliä mennään käyttämään, niin se laukaisee sekä kotimaassa että ulkomailla. Siis meillähän on kriisi. Sitä ei todella voi kieltää, mutta jos esimerkiksi irtisanotaan kaikki kuntien ja valtion työntekijät tai lomaraha kriisilainsäädännön perusteella poistetaan, niin pelkään kyllä pahoin, että laukaisee aikamoisia.”

Paperille puretusta keskustelumuistiosta ei voi suoraan päätellä osallistujien äänensävyjä, mutta tässä kohden keskustelua Kullberg mitä ilmeisimmin kiihtyi ja purki ulos turhautumistaan tilanteeseen.

Hänen eroonsa johtanut riita Ahon kanssa kumpusi siitä, että Aho oli julkisesti vaatinut keskuspankin johtoa tilille virheistä. Nyt Kullberg muistutti Ahoa ja Viinasta, että SP oli perjantaina menettänyt hetkessä miljardeja valuuttavarannostaan. Puoli vuotta aiemmin marraskuussa 1991 markka oli devalvoitu, tämä ei enää kävisi päinsä.

Kullberg: ”Selvästi siis 1/3 meni neljässä tunnissa perjantaina ja jos sama meno jatkuu, niin emme voi istua niinkuin silloin marraskuussa ja odottaa, että joku tulee tänne sanomaan ei mitään. Se on täysin poissuljettu.”

Tasavallan presidentti Mauno Koivisto antoi viikonlopun aikana valtioneuvoston pöytäkirjaan lausuman, jossa hän ilmaisi tukensa Esko Ahon hallituksen toimenpiteille.­

SP:n kannattavuus ei Kullbergin mukaan kestäisi ”yhtään mitään enää”. SP oli jo joutunut SKOPin ja Tampellan maksajaksi ”saamatta mitään apua muualta”.

Kullberg: ”Tämä on kaikkein pahinta, mitä keskuspankille voi missään maassa tapahtua, että me joudumme ylläpitämään tällaista teollisuuspolitiikkaa ja pankkipolitiikkaa ja maksamaan siitä ja kaikki vaan sanovat, että se on teidän asianne. Se ei käy.”

Väistyvä pääjohtaja selvästikin koki, että SP joutui kantamaan muiden taakkaa. Kiitokseksi tuli julkiset haukut ja potkut.

Kokousmuistion perusteella Hämäläinen otti jo lauantaina johtajan roolin Kullbergilta, vaikka virallisesti pääjohtajan pesti alkaisi vasta sunnuntaina. Hän linjasi, että hallitus vastatkoon finanssipolitiikasta ja julkisista menoista, ay-liike puhukoon työllisyydestä, ja SP:n ainoa vastuu on pitää kiinni kiinteästä valuuttakurssista. Se tarkoittaisi ensi vaiheessa korkeita korkoja.

Hämäläinen arvioi, että ainakin Ruotsin ja Norjan keskuspankit voisivat lähteä tukemaan Suomea taistelussa markan puolesta. ”Tietysti olisi hurjan hyvä, jos saataisiin Bundesbankin nimi”, hän totesi, mutta se edellyttäisi hallitukselta uskottavaa ja yli 10 miljardin säästöohjelmaa.

Hämäläinen sanoi, ettei Suomen talous kestäisi toista devalvaatiota ja että markan kurssin muuttaminen tai kelluttaminen olisi katastrofi. Hän koki pääjohtajuuden mahdottomaksi, jos devalvaatio tulee.

Hämäläinen: ”Kaikki työttömyysluvut tulevat pienestä ja keskisuuresta teollisuudesta tai yritystoiminnasta ja se katastrofi nousisi. Meillä on niin valtava osuus tämä ulkomainen rahoitus kotimaisesta, että jos se menee kiinni, niin silloin ollaan todella liemessä.”

Aho ja Viinanen alkoivat tehdä lähtöä. Hämäläinen muistutti, että Ruotsin Riksbankenin ja Saksan Bundesbankenin ihmisiä pitää ehkä metsästää viikonloppuna: ”Siellä on hälytysjärjestelmä, mutta ihmisten kiinnisaaminen ei ole ollenkaan helppoa.”

Hämäläinen: ”Numeroni on 1832700. Minulla on myös autopuhelin.”

Aho: ”Voisimmeko sopia erikseen huomisen tapaamisen, kun olen ensin puhunut Presidentinkin kanssa ja voisin hänelle kertoa tästäkin keskustelusta. Sovimme, että soitan hänelle tänään. En tiedä, mitä hän haluaa, mutta ymmärsin, että kun uskottavuutta halutaan, niin hän on valmis panemaan peliin jotakin. Hän piti tätä niin tärkeänä.”

Tähän päättyi nauhoitus. Ministerit kiitivät kohti seuraavia kokouksia.

Hallitus sai kuin saikin puserrettua viikonloppuna 10 miljardin säästöohjelman.

Esko Ahon hallitus järjesti sunnuntaina 5. huhtikuuta tiedotustilaisuuden, jossa kerrottiin hallituksen viikonlopun aikana pusertamasta 10 miljardin säästöohjelmasta sekä Suomen Pankin suunnitelmista pitää markan arvo vakaana. Paikalla olivat muun muassa pääministeri Esko Aho, valtiovarainministeri Iiro Viinanen ja Suomen Pankin uusi pääjohtaja Sirkka Hämäläinen.­

SP hankki Ruotsin, Norjan ja Tanskan keskuspankeilta lupaukset lainata Suomelle tarvittaessa valuuttoja, joilla puolustaa markan arvoa.

Presidentti Koivisto antoi lausunnon, jossa asetti arvovaltansa hallituksen tueksi.

Kaikesta tästä huolimatta monet kämmenet hikosivat, kun markkinat maanantaina aukesivat kello 10 ja valuuttapako sen kuin jatkui kymmenien miljoonien minuuttivauhtia.

Kello 10.27 kajahti vapauttava huuto.

– Otto tulee markkinoille! kiljahti Helsingin Sanomien mukaan valuuttakauppias Karl Ekholm keskellä KOP:n rahamarkkinakeskuksen valuuttasalia.

Sali täyttyi taputuksista. ”Otto” oli Bundesbank, joka oli ilmoittanut tarvittaessa tukevansa Suomen keskuspankkia.

Valuuttapako tyrehtyi. Pakkodevalvaatio oli vältetty – ainakin sillä erää. Syyskuussa 1992 markka lopulta päästettiin kellumaan, mutta se on jo toinen tarina.

Lomarahojen poisto ei toteutunut, sillä ay-liike taipui vain niiden maksamisen lykkäämiseen. Valtion ja kuntien irtisanomissuunnitelmaa ei koskaan edes esitelty julkisuudessa.

Jutun pääkuvana olevalla videolla Esko Aho kertoo 1990-luvun lamavuosista. Haastattelu on kuvattu IS:n historiafestivaalilla syksyllä 2017.