Euroopan investointipankin varapääjohtaja Alexander Stubb (kok) on vedossa. Ikävät prosenttilaskut tai muut sisäpolitiikan erikoisuudet eivät nyt hidasta menoa. Ravintola Lasipalatsissa Helsingin ydinkeskustassa puhe pyörii Euroopan unionissa, koska Stubb kampanjoi itseään EU:n komission puheenjohtajaksi.

”Strasbourg, Berliini, Bukarest, Lissabon, Pariisi, Varsova ja Madrid.” Stubb latelee kiertueensa kohteita vauhdikkaasti, koska hänelle on kiire lentokentälle.

Stubbin, 50, väylä komission nykyisen puheenjohtajan Jean-Claude Junckerin seuraajaksi on ahdas ja kivinen. Ensimmäiseksi hänen olisi päästävä Euroopan kansanpuolueen kärkiehdokkaaksi. Sellainen valitaan Euroopan konservatiivi- ja keskustaoikeistolaisten puolueiden konferenssissa Helsingissä ensi viikolla 7.–8. marraskuuta.

Kisassa on kaksi ehdokasta, Stubb ja saksalainen Manfred Weber, 46. Baijerilainen Weber edustaa kristillissosiaalista unionia CSU:ta, joka on Saksan kristillisdemokraattien CDU:n sisarpuolue. Hän johtaa EPP:n ryhmää Euroopan parlamentissa.

Kokoukseen osallistuu 41 maasta ja 77 puolueesta yhteensä 758 edustajaa. Heistä 734:llä on äänioikeus Euroopan unionia koskevissa asioissa.

Weber on ehdoton ennakkosuosikki. Saksalla on kokouksessa 88 edustajaa. Suomalaisia on vain 16. Heistä 12 kokoomuslaista kannattaa liberaalia Stubbia, mutta neljä kristillisdemokraattia aikoo äänestäää konservatiivisempaa Weberiä.

Stubb myöntää pitkän takamatkan ja arvelee kannatuksensa olleen kampanjan alussa noin 20 prosenttia.

”Nyt 30 prosenttia”, hän heittää toiveikkaasti.

Kärkiehdokas on ainoastaan puolueensa keulakuva 23.–26. toukokuuta pidettävissä Euroopan parlamentin vaaleissa. EPP:lla on useita tunnettuja poliitikkoja, jotka pystyvät kabineteissa pudottamaan kärkiehdokkaan roskakoriin. Heistä tunnetuin on CDU:n johdosta luopuva liittokansleri Angela Merkel.

Vaikeudet alkavat vaalien jälkeen, koska EPP ja parlamentin sosialistit menettänevät vaaleissa enemmistönsä. Siksi neuvottelupöytään tarvitaan yksi uusi ryhmä. Esimerkiksi liberaalidemokraattien Alde, johon Suomesta kuuluvat keskusta ja ruotsalainen kansanpuolue.

Vaalitulos voi tarkoittaa hyvin hankalia neuvotteluita. Synkimpien arvioiden mukaan uuden komission kokoaminen kestää pitkälle 2019 syksyyn, jopa vuoden 2020 puolelle.

Vaalituloksen selvittyä parlamenttiryhmät siirretään sivuun ja tilalle tulevat Eurooppa-neuvosto ja kansalliset hallitukset. Ne jakavat EU:n suuret tehtävät eri valtioille ja puolueryhmille.

EU:ssa on perinteisesti pyritty jakamaan viisi huipputehtävää tasaisesti eri maille ja puolueille.

Komission puheenjohtajan lisäksi pakassa ovat EU:n ulkoministeri eli korkea edustaja, Eurooppa-neuvoston puheenjohtaja, Euroopan keskuspankin pääjohtaja ja parlamentin puhemies. Myös euroryhmän vetäjästä on tarkoitus sopia.

Suuret maat ja puolueet ovat pitäneet EU:n vahvat kortit tiukasti hyppysissään.

Stubbin valinta huipputehtävään olisi jättiyllätys, koska kertaakaan yhteenkään huippuvirkaan ei ole nimitetty Suomen, Ruotsin, Tanskan tai Baltian maiden ehdokasta.

Tällä hetkellä viidessä tehtävässä on kolme italialaista, puolalainen ja luxemburgilainen. Luxemburg on valtapelin kummajainen, koska Juncker on jo kolmas luxemburgilainen komission puheenjohtaja. Kaksi muuta ovat olleet Jacques Santer ja Gaston Thorn.

Junckerin lisäksi EPP:tä edustavat Eurooppa-neuvoston puolalainen puheenjohtaja Donald Tusk ja parlamentin italialainen puheenjohtaja Antonio Tajani. Italialainen korkea edustaja Federica Mogherini on sosialisti. Hänen maanmiehensä, EKP:n pääjohtaja Mario Draghi, ei kuulu mihinkään puolueeseen.

EPP:n ensi viikon kokouksen jälkeen Stubb joutuu odottamaan huhtikuun eduskuntavaaleihin saakka. Seuraavalla pääministerillä on tavallista enemmän mahdollisuuksia vaikuttaa EU-nimityksiin, koska Suomesta tulee EU:n puheenjohtaja heinäkuun alussa.

Stubbin komissaarihaave pysyy hengissä, jos kokoomus kiilaa vaaleissa mielipidekyselyjen tämän hetken ykköspuolueen Sdp:n edelle.

Suurimman puolueen puheenjohtajana Petteri Orposta tulisi pääministeri. Perustuslain mukaan EU-asiat kuuluvat pääministerille.

Pääministeri käytännössä ratkaisee, kuka lähtee Jyrki Kataisen (kok) jälkeen Suomen seuraavaksi komissaariksi. Kyse on virkanimityksestä, ja hallituksessa on tapana hyväksyä esittelevän ministerin ehdokas.

Kokoomuksen ykköspaikkakaan ei välttämättä avaisi Stubbille EU:n päämajan Berlaymontin ovia. Stubbin vaalitilaisuudessa kannustajana ollut Orpo ei sanallakaan vihjaa, että hän ajaisi Stubbia rivikomissaariksi.

Stubb on kiistaton EU-osaaja, mutta myös ristiriitainen henkilö. Moni muistaa kokoomuksessa Stubbin hallituksen sekasortoisen lopun ja sen, kun Stubb puoluejohtajana ja valtiovarainministerinä antoi sote- ja maakuntauudistuksessa periksi keskustalle.

Komissaariehdokkaan valintaan voi vaikuttaa tarjolla olevan salkun lisäksi myös sukupuoli. Kokoomuksesta löytyy muutama kilpailija, joiden kokemus riittäisi EU:n huipulle.

Yhteenkään huippuvirkaan ei koskaan ole nimitetty Pohjoismaiden tai Baltian ehdokasta.

Kokoomuslaisista useimmin mainitaan nykyinen europarlamentaarikko Henna Virkkunen, 46. Hänen etunaan ovat sukupuoli, riittävä ministeriura ja Orpon luottamus.

Kansanedustaja Ilkka Kanerva, 70, saattaisi innostua uudesta tehtävästä. Puolustusvaliokunnan puheenjohtajalla ja Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö Etyjin entisellä puheenjohtajalla on pitkä kokemus kansainvälisitä tehtävistä.

Kanervan rasitteena on ikä. Lisäksi hänen kiinnostuksensa ulkopolitiikassa on kohdistunut EU:n rajojen ulkopuolelle.

Ulkomaankauppa- ja kehitysministeri Anne-Mari Virolainen, 52, on tuoreimpia kokoomuksen ulkopoliitikkoja. Reilun vuoden kokemus ministerinä ja kolmen vuoden pesti eduskunnan suuren valiokunnan johdossa eivät riittäne Brysselin lentolippuun.

Todellinen yllätysehdokas olisi puhemies Paula Risikko, 58. Hänellä on erittäin pitkä ministeriura, mutta kansainvälisissä asioissa Risikko on kokematon.

Risikon on myös epäilty haluavan jatkaa puhemiehenä. Tehtävä olisi tukeva ponnahduslauta presidenttiehdokkaaksi 2024 vaaleihin.

Presidentti Sauli Niinistö voi halutessaan vaikuttaa komissaarivalintaan, vaikka hänellä ei ole nimityksessä muodollista päätösvaltaa. Orpo on Niinistön luottomies, ja hän ottanee presidentin mietteet huomioon.

Julkisuudessa on usein otaksuttu, että Niinistöllä on kelvottomat välit sekä Stubbiin että Kanervaan. Stubbin kanssa Niinistö on ollut eri mieltä sekä ulko- ja että talouspolitiikasta. Niinistön liipaisinsormi saattaa liikahtaa, jos Stubbia ryhdytään nostamaan EU:n korkeaksi edustajaksi.

Sosiaalidemokraattien komissaarikädessä on vähemmän kortteja kuin kokoomuksen pakassa. Puheenjohtaja Antti Rinteellä (sd) on tiedossaan muutama tunnettu sosiaalidemokraatti, jotka mieluusti istahtaisivat Brysselin simpukkapöytiin.

Rinteen Sdp:n johdosta syrjäyttämä kansanedustaja Jutta Urpilainen myönsi Suomen Tietotoimistolle kesällä, että ”eurooppalainen vaikuttaminen kiinnostaa. Siihen on mahdollisuuksia monissa tehtävissä”. Se oli selvää tekstiä.

Europarlamenttiin haikaileva Eero Heinäluoma olisi valmis komissaariksi. Heinäluoma ei ole pukahtanut asiasta julkisesti, mutta hän ei salkusta kieltäytyisi.

Sekä Urpilainen, 43, että Heinäluoma, 63, ovat entisiä Sdp:n puheenjohtajia. Urpilainen johti Sdp:tä kuusi vuotta, Heinäluoma kolme.

Urpilainen oli kolme vuotta Kataisen hallituksen valtiovarainministeri 2011–2014. Heinäluoma hoiti vastaavaa tehtävää Vanhasen ensimmäisessä ministeristössä 2005–2007. Heinäluoman rasitteena ovat ikä, sukupuoli, lyhyt ministeriura ja Rinteen mahdollinen tarve hyvittää Urpilaista vuoden 2014 puheenjohtajavaalin tappiosta.

Kolmas kiinnostunut on europarlamentaarikko Miapetra Kumpula-Natri, 46. Hän aloitti parlamentissa 2014 ja pyrkii jatkokaudelle kevään vaaleissa.

Kumpula-Natri ei ole ollut ministerinä, mutta hän on johtanut EU-asioihin keskittyvää eduskunnan suurta valiokuntaa. Kumpula-Natri voisi olla sovelias ehdokas, jos Rinne ei halua tai pysty valitsemaan Heinäluoman ja Urpilaisen välillä.

Keskusta on menettämässä piikkipaikkansa suomalaisessa politiikassa. Se tarkoittaa sitä, että seuraavakaan komissaari ei ole keskustalainen. Mikäli keskusta saisi laskussa olleen kannatuksensa kasvuun ja säilyttäisi asemansa suurimpana eduskuntapuolueena, sillä olisi käytännössä kolme ehdokasta.

Entisellä pääministerillä Mari Kiviniemellä, 50, on kokemusta kansainvälisistä tehtävistä. Hän on päättämässä pestiään talouden ja kehityksen järjestön OECD:n apulaispääsihteerinä ja siirtymässä 2019 alussa Kaupan liiton toimitusjohtajaksi.

Kaksi muuta ovat Pohjoismaiden ministerineuvoston pääsihteerinä 1.3. aloittava entinen ministeri, valtiosihteeri Paula Lehtomäki, 45, ja entinen pitkäaikainen pääministeri, eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtaja Matti Vanhanen, joka täyttää 4. marraskuuta 63 vuotta.

Komissaarin valinta on aina poliittisen pelin paikka, vaikka ratkaisu on vahvasti pääministerin hyppysissä. Vain kerran pääministerin suosikki ei ole tullut nimitetyksi.

Pääministeri Esko Ahon (kesk) hallitus ei päässyt syksyllä 1994 yksimielisyyteen esityksestään Suomen ensimmäiseksi komissaariksi. Keskusta runnoi ehdolle pankinjohtaja Esko Ollilan (kesk), kun kokoomus oli tarjonnut tehtävään sekä ministeri Pertti Salolaista (kok) että pääjohtaja Ilkka Suomista (kok).

Puoli vuotta aiemmin Sdp:n ehdokkaana presidentiksi valittu Martti Ahtisaari nimitti tehtävään suurlähettiläs Erkki Liikasen (sd). Voimassa olleen perustuslain mukaan nimityksen teki presidentti.

Liikasen jälkeen 2004 komissaariksi nousi Suomen Pankin nykyinen pääjohtaja Olli Rehn (kesk). Sdp tarjosi omista riveistään tehtävään sosiaali- ja terveysministeri Sinikka Mönkärettä (nyk. Laisaari).

Viimeisimmän kerran pääministerin sananvaltaa komissaarinimityksissä horjutti kokoomus 2009, kun se yritti kytkeä valintaan muita nimityksiä. Vanhanen kuitenkin piti päänsä, ja Rehn jatkoi toisen kauden komissiossa.

Jyrki Kataisen valinta komissaariksi oli läpihuutojuttu Stubbin sinipunahallituksessa 2014.

Alexander Stubbin tilaisuus Lasipalatsissa on päättymässä. Hän antaa muutaman haastattelun ja tunkee Orpoa piirittävän toimittajajoukon läpi jatkaakseen Euroopan-kierrostaan Pariisiin.

Stubb olisi vasta toinen suomalaisehdokas EU:n huipulle. Kahdesti aiemmin tarjolla on ollut entinen puhemies ja pääministeri Paavo Lipponen (sd).

Vuonna 2004 Lipponen pyrki komission puheenjohtajaksi. Vanhasen punamultahallitus tuki Lipposen kampanjaa. Paikka meni EPP:lle, jonka ehdokas José Manuel Barroso kokosi uuden komission.

Viisi vuotta myöhemmin asialla olivat pelkästään sosiaalidemokraatit. Vanhasen porvarihallitus seurasi yritystä katsomosta, kun Sdp kampanjoi Lipposta Eurooppa-neuvoston johtoon.

Hanke kariutui suurten peliin ja siihen, että EU:n sosialisteille lankesi isojaossa korkean edustajan tehtävä. Sen sai britti Catherine Ashton. Eurooppa-neuvoston ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin belgialainen Herman van Rompuy.

Tappion jälkeen Lipponen arveli poliittisen uransa olevan loppu.

”Tämä oli minulle jonkinlainen Indiana Jones – the Last Crusade”, Lipponen sanoi 20. marraskuuta 2009.

Euroopan kansanpuolueen kokous 7.–8.11.2018

Euroopan kansanpuolue, joka on konservatiivisten keskustaoikeistolaisten ja kristillisdemokraattisten puolueiden yhteenliittymä, valitsee kärkiehdokkaansa EU:n komission puheenjohtajaksi. EPP on Euroopan parlamentin suurin ryhmä. Suomesta puolueeseen kuuluvat kokoomus ja kristillisdemokraatit.

Eduskuntavaalit 14.4.2019

Suomalaisen komissaarin nimitys kuuluu seuraavan hallituksen pääministerille, joka on suurimman eduskuntapuolueen puheenjohtaja. Mielipidetiedustelujen mukaan pääministerin tehtävästä kilpailevat vahvimmin sosiaalidemokraattien puheenjohtaja Antti Rinne ja kokoomusjohtaja Petteri Orpo.

Euroopan parlamentin vaalit 26.5.2019

Euroopan parlamentin vaalit järjestetään toukokuussa, Suomessa 26.5. Vaalien jälkeen alkaa EU:n uuden komission muodostaminen.

Parlamentti valitsee komission puheenjohtajan Eurooppa-neuvoston ehdotuksesta. Tämän jälkeen puheenjohtaja ja jäsenvaltiot valitsevat komissaarit. Lopuksi parlamentti äänestää koko komission luottamuksesta. Komission ja parlamentin toimikausi on viisi vuotta.

Suomesta EU:n puheenjohtaja 1.7.2019

Suomesta tulee heinäkuun alussa EU:n puheenjohtajamaa. Tehtävä kestää vuoden 2019 loppuun saakka. Puheenjohtajalla voi olla sovittelijan rooli neuvotteluissa komissiosta ja muista keskeisistä EU-viroista.