Itseään vihaava juutalainen. Antisemitisti. Paholaisen asianajaja. Maanpetturi.

Israelinjuutalaista juristia Lea Tsemeliä on kutsuttu monilla nimillä niiden viidenkymmenen vuoden aikana, joina hän on puolustanut palestiinalaisia feministejä, fundamentalisteja, väkivallattomia aktivisteja ja terroristeja oikeudessa.

Alvariinsa nauruun puhkeava ja herkästi halaileva Tsemel ei piittaa.

– En häpeä sitä mitä teen. Päinvastoin. Olen hyvin ylpeä siitä, hän toteaa Helsingissä Ylen haastattelussa.

Tsemelin työ on nostattanut alusta alkaen Israelissa suoranaista raivoa. Etenkin palestiinalaisterroristien uhrien perheiden on vaikea hyväksyä vimmaa, jolla Tsemel puolustaa syytettyjen oikeuksia.

Pahinta monelle on se, että Tsemel kieltäytyy tuomitsemasta palestiinalaisten väkivallantekoja. Tsemelin mielestä palestiinalaisilla on aivan tarpeeksi tuomareita myös ilman häntä.

– Heitä rankaisevat julkisuuden tuomioistuimet, oikeuslaitoksen tuomarit, sotaoikeuden tuomarit ja ties ketkä. Olen israelilaisena itsekin miehittäjä, eikä ole minun asiani kertoa miehitetyille, miten heidän pitäisi vapauttaan puolustaa.

Rachel Leah Jones ja Lea Tsemel elokuvateatteri Bio Rexin aulassa. Tsemel vieraili Helsingissä tiistaina ja keskiviikkona. Marja Väänänen / Yle

Pelko sai tarttumaan kameraan

Lea Tsemelin on tuonut Helsinkiin DocPoint (siirryt toiseen palveluun)-festivaalilla esitettävä Advocate.

Se on Yhdysvalloissa syntyneen, Israelissa kasvaneen Rachel Leah Jonesin ja hänen ranskalaispuolisonsa Philippe Bellaïchen dokumenttielokuva, joka seuraa Tsemelin työtä lähietäisyydeltä.

Tsemelin kanssa Helsingissä vierailevat Jones ja Bellaïche halusivat tehdä elokuvan heitä inspiroivasta läheisestä ystävästään.

Taustalla on Jonesin havainto siitä, että hän oli ensimmäistä kertaa elämässään muuttumassa pelkuriksi. Se tapahtui neljä vuotta sitten, kun Israeliin valittiin hallitus, joka on Jonesin mukaan tähän asti maan oikeistolaisin.

– Huomasin, että aloin tulla varovaiseksi sen suhteen, mitä puhun, missä puhun ja miten puhun. Lea, joka laukoo totuuksia valtaapitäville silloinkin kun se ei ole pelon takia trendikästä, on henkilökohtainen roolimallini. Hän on sitä myös ihmisille Israelissa, Palestiinassa ja kaikkialla maailmassa.

Laki kielsi näyttämästä alaikäisen Ahmadin kasvoja dokumentissa. - Halusimme kuitenkin välittää hänen sielunsa, animansa, joten keksimme käyttää animaatiota. Animaation avulla syytetyt säilyttävät inhimillisyytensä, sanoo Jones. Doc Point -elokuvatapahtumat ry.

Miehittäjät tuomitsevat miehitettyjä

Kun Advocate lähti runsas vuosi sitten kiertämään maailmaa Sundance-festivaaleilta, Rachel Leah Jones ymmärsi elokuvansa olevan paljon ajankohtaisempi ja universaalimpi kuin hän oli sitä tehdessään ymmärtänyt.

Samantyyppisiä kysymyksiä, joita käsitellään Israelissa, kohdataan nyt esimerkiksi Yhdysvalloissa, Unkarissa tai Brasiliassa.

– Olemme tilanteessa jossa oikeus lentää ikkunasta, jos oikeutta koskaan olikaan. Olemme tilanteessa, jossa ihmiset ovat peloissaan. Minä mukaan lukien.

Israelin erityisongelma on se, että miehittäjät jakavat oikeutta miehitetyille.

– Meillä ei ole palestiinalaistuomareita tai palestiinalaissyyttäjiä. Palestiinalaiset ovat tuomioistuimissa läsnä vain syytettyinä ja hyvällä onnella joskus puolustusasianajajina. Silloin helposti unohtuu, että terroristitkin ovat ihmisiä joilla on ihmisoikeuksia.

Advocaten ydinviesti on Lea Tsemelin järkkymättömässä rohkeudessa.

– Haluan, että ihmiset katsovat tätä naista, joka on vuosikymmenten ajan edistänyt totuuttaan. Me tarvitsemme sellaisia roolimalleja. En pidä siitä, kun Leaa sanotaan pelottomaksi – jos hän olisi peloton, hän olisi psykopaatti. Hän joutuu joka aamu voittamaan pelkonsa. Hän muuttaa pelkonsa toiminnaksi, Jones summaa.

Kamerat seuraavat kiistanalaisia juttuja ajavaa Tsemeliä usein, joten dokumentinteko ei häntä haitannut. – Sanoin, että tehkää mitä tykkäätte, kunhan ymmärrätte, että minä en pelaa pelejä ja olen koko ajan oma itseni. Doc Point -elokuvatapahtumat ry.

Tuomio tulee ennen oikeudenkäyntiä

Advocate keskittyy 13-vuotiaan murhayrityksestä syytetyn Ahmadin ja itsemurhaiskun suunnittelusta syytetyn nuoren naisen tapauksiin.

Ahmad on serkkunsa kanssa osallisena puukotuksessa, jossa kaksi israelilaista loukkaantuu. Heti puukotuksen jälkeen poliisi ampuu Ahmadin serkun. Ennen kuin oikeudenkäynti edes alkaa, julistavat viranomaiset televisiossa Ahmadin syylliseksi, terroristiksi lapsenkasvoistaan huolimatta.

Ahmad tuomitaan.

Elokuvassa kerrotaan myös Tsemelin kollegasta, palestiinalaisjuristista, joka Advocaten loppupuolella menettää uskonsa oikeusjärjestelmään ja valitsee toisen tien.

Vaikka Advocate sivuaa myös lukuisia muita tapauksia Tsemelin 50-vuotisen uran varrelta, se vain raapaisee työmäärän pintaa. Vuoden 1967 jälkeen israelilaisissa vankiloissa on ollut satoja tuhansia palestiinalaisia.

Vankilaan on päätynyt myös juutalaisia aktivisteja, jotka vastustavat palestiinalaisalueiden miehitystä. Yksi heistä on Lea Tsemelin aviomies. Michel Warchawski pidätettiin maanpetoksesta epäiltynä 1987, koska hän julkaisi opaskirjan pidätettyjen oikeuksista. Sen toimittajat olivat israelilaisopiskelijoita, joilla oli yhteyksiä palestiinalaisaktivisteihin.

Kun Warchawski soitti vaimolleen vankilasta ja valitteli oloja, ilmoitti Tsemel, että jos ei ruikutus lopu, tulee avioero.

Elokuvassa kerrottu tapaus kuvaa hyvin Tsemelin näkemystä siitä, etteivät israelilaisten koettelemukset ole kovin kummoisia verrattuna sortoon, jota Israelin valtio harjoittaa palestiinalaisia kohtaan.

Sensuuria ja solidaarisuutta

Advocate nostatti suoranaisen kulttuurimyrskyn Israelissa. Oikeistolaiset tahot vaativat elokuvaa sensuroitavaksi ja kulttuuriministeri Miri Regev peräsi sen julkista rahoitusta palautettavaksi valtionvastaisuuteen vedoten.

Kun Advocate voitti viime kesänä parhaan israelilaiselokuvan palkinnon (siirryt toiseen palveluun) Tel Avivin kansainvälisillä Docaviv-dokumenttifestivaaleilla, kansallinen lottoyhtiö kieltäytyi maksamasta palkintosummaa.

Etenkin terrorismin uhrien omaiset protestoivat voimakkaasti Advocaten voittoa ja sitä seurannutta Oscar-ehdokkuuskampanjaa vastaan.

Lukuisien taiteilijoiden ja aktivistien julkisten vetoomusten jälkeen yhtiö kuitenkin joutui taipumaan. Ohjaaja Rachel Leah Jones kertoo yllättyneensä siitä solidaarisuuden aallosta, jonka elokuva nostatti.

– Jokaista sensurointiyritystä kohden oli noin kymmenen ihmistä osoittamassa tukeaa elokuvalle, ja ilmaisemassa kiitollisuuttaan siitä, että näistä asioista viimein puhutaan ääneen. Ne eivät ole helppoja keskusteluja, mutta ihmiset ovat kaivanneet niitä.

Advocaten Israelissa nostattaman polemiikin tyrskyissä myös ohjaajia syytettiin juutalaisvastaisuudesta. Jones sanoo nauraneensa syytöksille.

– Minä olen jokseenkin niin juutalainen kuin kukaan voi olla, minun puolisoni Phillippe on juutalainen ja Lea on juutalainen. Meidän juutalaisuuttamme määrittelee käsitys oikeudenmukaisuudesta ja altavastaajien puolustamisesta. Ero Israelin valtioon on se, että meidän käsityksemme ihmisoikeuksista ei koske ainoastaan juutalaisia.

Elokuvan tekijöiden väitettiin myös selittelevän veritekoja parhain päin ja suosivan terroristeja. Jones painottaa, että ei ikinä missään olosuhteissa puolustaisi siviileihin kohdistuvaa väkivaltaa.

– Heti kun sanotaan sana terroristi, ihmiset tuntuvat unohtavan laajemman kontekstin. Me elämme monimutkaisessa todellisuudessa ja elokuvan parissa ihmiset voivat miettiä näitä kysymyksiä pillastumatta tästä tietystä sanasta.

– Ihmiset, jotka vihaavat minua, eivät yleensä ole tavanneet minua. Jos pääsen keskustelemaan kasvotusten, saan yleensä toisen ymmärtämään, että olen oikeassa asiassani, Tsemel paukauttaa. Doc Point -elokuvatapahtumat ry.

"Uskon, että oikeus vielä voittaa"

Lea Tsemel kuvailee itseään sanaparilla vihainen optimisti.

Kaksikymmentä vuotta sitten Tsemel oli mukana lakimiesryhmässä, jonka puurtamisen tuloksena palestiinalaisvankien kidutus kiellettiin. Sen koommin hän on lähinnä voinut hieman lieventää tuomioita. Varsinaiset voitot raastuvassa ovat harvinaisia.

Tsemel uskoo sitkeästi siihen, että jonain päivänä oikeuslaitos kohtelee tasapuolisesti kaikkia. Sitä odotellessa on tärkeää jättää aikakirjoihin jälki siitä, että vääryyttä on vastustettu.

– En voi luvata koskaan, että voitan, tai että edes menestyn. Olen hyvä juristi ja tunnen lain, teen mitä pystyn. Jos työlläni ei ole merkitystä tässä ajassa, se on silti tärkeää kun historiaa kirjoitetaan. Jonain päivänä, lopulta, oikeus vielä voittaa.

Optimismi syntyy Tsemelin mukaan siitä, että hän tietää olevansa oikella asialla.

– Meillä on oikeus puolellamme. Se mitä sanomme, on pohjimmiltaan oikein. Me olemme niitä, jotka taistelevat fasismia, ennakkoluuloja ja syrjintää vastaan. Mitä väärää siinä voisi olla? Ei mitään.

Advocate esitetään DocPoint-festivaalilla perjantaina ja sunnuntaina. Yle Teema & Fem näyttää sen maaliskuussa nimellä Oikeudenpalvelija.