Tutkija Tanja Äärelä istuu vankisellissä ja räpyttelee silmiään.

– Et kai sie vaan ala itkeä, tokaisee nuori vanki.

17-vuotias Toni on juuri kertonut lapsuusvuosistaan Äärelälle.

Äärelä on kuullut jo useita nuorten vankien tarinoita, mutta hän ei meinaa niihin tottua.

"Oot varmaan eka, joka on oikeesti kiinnostunu mun elämästä"

Tanja Äärelä työskenteli aiemmin erityisluokanopettajana sairaalakoulussa.

Hän kohtasi työssään käytösoireisia lapsia ja nuoria. He tulivat sairaalakouluun psykiatrisen hoidon kautta. Osa lapsista oli sairaalassa, osa kulki sairalaakouluun kotoaan.

Äärelä alkoi miettiä, millainen merkitys peruskoululla on näiden lasten elämässä. Ja voisiko koulu jopa vaikuttaa siihen, päätyykö nuori vankilaan.

Eräänä keväisenä päivänä Äärelä asteli Oulun vankilaan.

– En muista elämässäni mitään muuta hetkeä, jolloin olisin jännittänyt yhtä paljon.

Pian Äärelä käveli vankiloiden turvatarkastuksiin yhtä rennosti kuin kotiinsa. Hän vietti yhteensä kuukauden Oulun, Pelson ja Ylitornion vankiloissa.

Äärelä kohtasi 29 vankia. Heistä kaksi oli naisia, loput miehiä. Kaikki vangit olivat alle 21-vuotiaita.

He olivat syyllistyneet henkirikoksiin, vakaviin väkivaltarikoksiin sekä huume- ja omaisuusrikoksiin.

Kuukauden aikana Äärelä istui monessa sellissä.

Hän esitti kysymyksiä. Ja pääasiassa kuunteli.

"Oot varmaan eka, joka on oikeesti kiinnostunu mun elämästä. Sulla on sydän paikallaan."

Lapin yliopiston lehtori Tanja Äärelä teki väitöskirjan nuorten vankien koulukokemuksista. Tanja Heino/Yle

Koulun ja kodin kulttuurit törmäävät usein rytinällä

Erityispedagogiikan dosentti Äärelä työskentelee Lapin yliopistossa, jossa hän opettaa tulevia luokanopettajia ja erityisopettajia.

Hän teki nuorten vankien koulukokemuksista väitöstutkimuksen vuonna 2012.

Nuorten kokemukset koulusta ja opettajista eivät ole muuttuneet mihinkään, sanoo Äärelä, joka edelleen tutkii nuorten syrjäytymistä.

Hän ymmärsi vankiloissa, miten suuri merkitys peruskoululla on lapsille ja nuorille.

Opetuksen taso suomalaisissa kouluissa on Äärelän mukaan korkeatasoista, mutta se ei riitä kaikille.

Suuri kysymys on, voiko koulu olla estämässä nuoren rikoskierrettä? Entä mitä kouluissa olisi voitu tehdä Äärelän tapaamien nuorten auttamiseksi?

– Jos ajattelee, mitä koulu olisi voinut tehdä, niin sen, että jokainen lapsi olisi huomioitu yksilöllisemmin. Nuoret olisivat saaneet apua oppimisen haasteisiin. He olisivat tarvinneet apua tunteiden ilmaisuun ja hallintaan.

Jos koulun ja kodin kulttuurit törmäävät rytinällä, ongelmat saattavat alkaa jo ensimmäisinä koulupäivinä.

– Lapsi ei ole välttämättä tottunut siihen, että joku määrää. Monella ei ole ollut ylipäätään mitään aikatauluja päivässä. Tämä oli tökkinyt koulussa monella nuorella vangilla, joita haastattelin.

Äärelä huomauttaa, että monella lapsella ongelmat ovat niin laajoja, ettei koulu yksin pysty esimerkiksi rikoskierrettä estämään.

– Oppilaat ovat yhä monioireisempia, jolloin tukiverkoston tulee olla monialainen, ja sen tulisi olla läsnä päivittäin.

Kuvituskuva. Osa Äärelän haastattelemista nuorista vangeista oli kokenut, että he olivat koulussa "kakkosluokan porukkaa". Jarkko Riikonen / Yle

Enemmän armoa kouluissa

Äärelä yllättyi siitä, kuinka rehellisesti nuoret vangit kertoivat kouluajastaan.

Osa nuorista vangeista olisi halunnut innokkaastikin opiskella ainakin koulun alkuvaiheessa.

Jotkut heistä kertoivat kiusanneensa ja jopa pahoinpidelleensä opettajiaan. Osa vangeista koki, että opettajat olivat haukkuneet heitä ja kohdelleet epäoikeudenmukaisesti.

Osa nuorista katui jälkikäteen, etteivät he olleet ottaneet vastaan koulussa saamaansa opetusta.

Äärelän haastattelemat vangit tulivat hyvin erilaisista perheistä. Toiset olivat asuneet työssäkäyvien vanhempiensa kanssa kotona, osa oli ollut lähes koko ikänsä erilaisissa laitoksissa.

Useat vankilaan päätyneet olivat kokeneet olevansa "kakkosluokan porukkaa lääkäri- ja juristiperheiden lasten rinnalla".

Äärelän mukaan kouluissa pitäisi olla nykyistä enemmän armoa oppilaille.

– Lapsi ei usein voi sille mitään, jos hänellä ei ole kaikkia tarvittavia varusteita ja välineitä. Kouluissa pitäisi löytyä vähän enemmän armoa joissakin asioissa.

Kaikki lapset eivät myöhästele koulusta huvikseen.

"Olis hyvä, jos ne opettajat vaikka jokkaisen oppilaan kans vuorollaan kahen kesken kävis jonku semmosen keskustelun. Kyllä mää ainakin oisin kertonu, että kotona on yhtä helevettiä välillä. Että en jaksa silleen koulussa. Että olen tyytyväinen, ku ylleensä ees tulen. Ei mua kukkaan kouluun huolehi, ihan ite tulen."

Luokka on pienoisyhteiskunta

Äärelä ei halua syyllistää opettajia.

– Nykyisin kaikki lapset käyvät lähikoulua. Luokka on kuin pienoisyhteiskunta. Siellä on se kouluorientoitunut ahkera lukija. Ja se, joka nipin napin osaa lukea.

Tutkimusten mukaan opettajat tunnistavat hyvin varhaisessa vaiheessa syrjäytymisen riskitekijöitä.

Moni opettaja yrittää parhaansa, mutta se ei riitä. Kokeneetkin opettajat uupuvat työssään yhä useammin, sanoo tutkija.

– Koko ajan toistetaan, että tarvitaan aikaa kiireettömään kohtaamiseen. Se on kouluissa nykyisin aika mahdoton yhtälö.

Äärelä yrittää omalta osaltaan pitää huolta siitä, että kouluissa ymmärrettäisiin kaikenlaisia lapsia. Äärelä kouluttaa oman yliopistotyönsä lisäksi opettajia erilaisissa tapahtumissa.

– Moni opettaja tekee työtä täydestä sydämestään.

Osa Äärelän kohtaamista nuorista vangeista oli inhonnut joitakin opettajiaan. Mutta jotkut opettajat olivat olleet hyvin tärkeitä kannattelijoita pitkän aikaa nuoren elämässä.

Asiantuntijoiden mukaan yksi luotettava aikuinen voisi jopa estää nuoren syrjäytymisen.

"Silleen mahtava homma, että se [opettaja] jakso välittää musta, vaikka mä en ollu mikään mallioppilas. Ku en ehtiny aamulla ajoissa, ei se sillee ollu vihanen nii ku ne toiset. Se ties ja ymmärs, ettei mul oo niin heleppoa ku varmaan toisilla. Tai että vanahemmat huolehtis silleen musta."

Tanja Äärelä tapasi nuoria vankeja täällä Oulun vankilassa sekä Pelson ja Ylitornion vankiloissa. Paulus Markkula / Yle

"Paska on poissa, äiti ja sisarukset ovat nyt turvassa"

Äärelä tapasi vankiloissa useita henkirikoksen tehneitä.

Yksi heistä oli Rami, joka oli ampunut väkivaltaisen ja päihdeongelmaisen isänsä.

– Rami oli pelännyt äitinsä hengen puolesta. Rami oli myös väsynyt vuosikausia jatkuneeseen pelkoon kotona. Pienemmät sisarukset olivat itkeneet väärään aikaan tai leikkineet liian kovaäänisesti.

Rami kertoi Äärelälle, kuinka hänen äitinsä oli kerta toisensa jälkeen hakenut apua, ja tämä oli aina palannut itkien kotiin.

Eräänä päivänä Rami tarttui aseeseen ja ampui isänsä.

– Paska on poissa. Äiti ja nuoremmat sisarukset ovat nyt turvassa. Mä sovitan tekoni, ja en palaa koskaan vankilaan, Rami sanoi Äärelälle.

"Useampia näiden vankien kuolinilmoituksia olen nähnyt"

Äärelä on usein miettinyt, mitä Ramille ja muille hänen tapaamille vangeille kuuluu nykyään.

– Minua harmittaa kovasti, kun en ymmärtänyt pyytää tutkimusta tehdessäni lupaa olla heihin yhteydessä jälkikäteen. Siksi en tutkimuseettisesti voi ottaa heihin yhteyttä.

Nimet ovat jääneet kuitenkin Äärelän mieleen.

– Useampia näiden nuorten vankien kuolinilmoituksia olen nähnyt. Ja joskus kun uutisoidaan tuomioita nimeltä, niin kyllä siellä on tuttuja nimiä ollut.

Äärelä ei koskaan unohda nuorten vankien tapaamisia.

Erityisesti mieleen on jäänyt Tonin tapaaminen, koska tämä halusi keskustelun päätteeksi halata.

Ennen kuin Äärelä poistui vankilasta, nuori vanki halusi vielä kannustaa väitöstutkijaa.

– Hyvä kun sie et ruvennu itkee enempää. Yritä saada se tutkimukses valmiiksi.

Tonin ja Ramin nimet on muutettu. Jutussa on sitaatteja vangeilta, joita Äärelä haastatteli väitöstutkimukseensa.