Pari viikkoa sitten listasin surullisen kauniita kappaleita syysiltojen ratoksi. Biisien valitseminen ja taustojen selvittäminen oli sikäli aikaavievää puuhaa, että päätin silloin jakaa listan kahteen osaan.

Listasin kaikenlaisia kappaleita eri musiikkityyleistä, tarkoituksenani löytää juurikin ne merkityksellisimmät ja kauneimmat kappaleet ruskamaisemien tiirailumusiikiksi.

Sen pidempää jaarittelematta, jatketaan listaa!

Mokoma – Kuu saa valtansa auringolta

Lappeenrannassa vuonna 1996 perustetun (thrash)metalliyhtyeen keulakuva Marko Annala on kenties yksi suomalaisen musiikkiteollisuuden aidoimmista henkilöistä. Annala on haastatteluista ja sanoituksistaan päätellen samaan aikaan Suomen normaalein mies, mutta samaan aikaan herkkä tulkitsija ja taitava tarinankertoja. Hän on puhunut avoimesti elämästään ja sen haasteista.

Annala on jakanut musiikillista näkemystään onnistuneesti myös muille. Kirkkaimpana helmenä näistä lienee Haloo Helsingin ‘Kuule minua’. Kappaleesta huokuu Markon painava kädenjälki ja kokonaisuudessaan biisi voisi aivan hyvin olla tällä listalla. Jätänkin sen tähän bonukseksi!

Annala on puhunut avoimesti taistelustaan masennusta vastaan ja tehnyt sen kahleissa paljon musiikkia. Mokoman levyjä voi katsoa ikään kuin johtolankoina Annalan elämänvaiheiden mielenmaisemista, masennuksen eri vaiheista ja lopulta sen selättämisestä. Bändin viimeisin kokopitkä teos (ei se akustinen) kertoo miehen mietteitä sairauden nujertamisesta. Esimerkiksi kappale ‘Pohja on nähty’, kertoo melko tragikoomisen tarinan siitä, minkälaista puhetta masentunut muilta kuulee:

“Sinäkin siinä

Tässähän minä

Sitäkö samaa?

Sitäpä sitä

Ota nyt jo itseäsi niskasta kiinni

Mitäpä jos sinä pidät suusi kiinni”

Valitsemani kappale ei kuitenkaan ole ‘Elävien kirjoihin’ albumilta, vaan yhtyeen vanhemmasta tuotannosta. Valitsin kappaleen, joka on puhuttanut minua jo pitkään ja joka kertoo todellisen tarinan yhdestä parisuhteen paradokseista.

Kappale ‘Kuu saa valtansa auringolta’ on Mokoman vuonna 2006 julkaisemalta ‘Kuoleman laulukunnaat’ -albumilta. Kappale kertoo henkilöstä, joka on luopunut kumppanistaan löytääkseen jonkun paremman. Kultahuuma osoittautuu kuitenkin suureksi virheeksi ja sanat kertovatkin tästä katumuksesta.

Tarinan kertoja pelkää, että hänen valintansa jättää kumppaninsa on peruuttamaton. Onko hänellä enää kotia tai muutakaan paikkaa?

“Koetin tavoittaa onnea suurempaa.

En enää haikaile kultaa,

vaan tyydyn hopeaan”

Tätä kohtaa pysähdyn pohtimaan aina kun kappaleeseen törmään. Mielestäni Annala kertoo parisuhteesta, jossa toinen osapuoli pitää toista ikään kuin varalla. Henkilö pitää kumppaniaan hopeana – “kakkospalkintoja” – eli hän kuvittelee jonkun paremman olevan nurkan takana. Löytyisikö muualta hopean sijasta kultaa? Karkumatkallaan hän kuitenkin hoksaa, minkälainen erhe tulikaan tehtyä. Miksi haikailin onnea suurempaa? Olen kuu, joka tarvitsee auringon loistaakseen.

U2 – With or Without You

Tämän kappaleen sisällyttäminen top 10 surullisen kauniiseen listaan oli vaikea. Mietin kappaletta jo ensimmäisen osioon, mutta päätin jättää sen vielä siinä vaiheessa ulos listalta. Nyt viikon verran pohdittua ajattelin pistää sen juuri tähän kohtaan. Tämä oli hankala valinta!

Vuonna 1987 julkaistu U2:n viides albumi, The Joshua Tree, sisälsi erinomaisen balladin rakkaudesta. Kappale on mestariteos monella tapaa. Hitaasti kasvava, mutta maaginen soundi vie kuuntelijan matkalle. Tällä matkalla fiilistellään tyylikästä soitantaa ja tunnelmallista äänimaailmaa, mutta yksi asiaa siitä jää hieman epäselväksi: sanoma. Ainakaan itse en ole aivan varma, mistä kappaleessa lauletaan.

Hyvät sanoitukset eivät yleensä ole yksiselitteisiä, vaan muusikot jättävät tarkoituksella aukkoja sanojen ja rivien väliin. Tällä tavoin taiteilija jättää ainakin puolet kappaleen sanomasta kuluttajan piikkiin. Jokainen saa ymmärtää teoksen omaan maailmaansa peilaten. Näin samalla kappaleella voi olla lukuisia merkityksiä eri ihmisille, koska sanoitukset eivät kerro tarkalleen, mistä on kyse. Monet artistit ovat avoimesti kertoneet kirjoittavansa näin ja ettei se ole aina helppoa.

Irlantilaisen U2:n ‘With or Without You’ on oletettavasti yhtyeen tunnetuin kappale. Siinä lauletaan rakkauden ristiriidasta.

“Through the storm we reach the shore

You give it all but I want more

And I’m waiting for you

With or without you

With or without you

I can’t live

With or without you”

Ehkä tarinan kertoja laulaa epätoivoisesta rakkaudestaan johonkin henkilöön, joka ei pysty antamaan hänelle sitä, mitä kertoja haluaisikaan. Ehkä tällä rakkaudella on joku toinen eikä suhde sen takia etene. Tilanne on kertojan kannalta kuitenkin kivulias, eikä hän voi elää hänen kanssaan tai ilman. Ehkä en pysty täysin ymmärtämään kappaleen sanomaa sen takia, etten ole kokenut tällaista syvää ristiriitaa elämässäni.

Kappaleella on monille (myös minulle) toinenkin mieleenpainuva merkitys, joka ei sinällään suoranaisesti liity sanoituksiin. Yhdessä Frendien jaksossa sarjan “pääpari”, eli Ross ja Rachel, on riidoissa ja Ross koettaa lepyttää pitkäaikaista rakkauttaan soittamalla radioon ja toivomalla U2:n biisiä lyhyellä anteeksipyynnöllä höystettynä. Rachel kuulee kappaleen soivan radiosta, minkä takia tämä kyseinen kohtaus on liikuttava. Rachel päättää soittaa Rossin sijaan radioon ja kertoa juontajille, mitä Ross oli mennyt tekemään riidan aiheuttamiseksi. Biisi katkeaa ja juontaja sanoo, ettei halua soittaa kappaletta loppuun! Tough luck.

Final Fantasy 9 – You’re not alone

Suuri osa tämän listan kappaleista on käsitellyt rakkautta, mutta tämä kertoo tarinan ystävyydestä.

Final Fantasy 9 on henkilökohtainen suosikkiteokseni kyseisestä pelisarjasta. FF 9 oli tarinansa, maailmansa, hahmojensa ja musiikkiensa puolesta täydellinen. Olen pelannut tämän alunperin PlayStation 1:lle julkaistun japanilaistyyppisen roolipelin lävitse kolme tai neljä kertaa elämäni aikana. Joka läpipeluukerralla huomaan tarinasta ja maailmasta jotain uutta. Juoni on monivaiheinen ja hahmot yllättävän syvällisiä. Pelissä on sadaksi tunniksi seikkailtavaa ja viimeisen salapomon, ‘Ozman’, kaataminen on melkoinen haaste.

Vaikka FF9:n hahmot ja maailma ovat tavallaan lapsellisia ja sadunomaisia, niin kokonaisuutena peli kertoo aitoja tarinoita. Sarjan päähenkilö Zidane on karismaattinen nuorimies, joka pelin edetessä jaksaa lukuisia kertoja kannustaa ystäviään hädässä, samalla tietysti vikitellessään pelin prinsessaa. Pelin hahmoilla on itse kullakin identiteettikriisejä erinäisistä syistä johtuen, mutta Zidane onnistuu pitämään humoristisella asenteellaan porukan kasassa ja liikkeessä.

Seuraavaksi tulee *juonipaljastuksia* peliin liittyen!:

*You’re not alone -kappale sijoittuu FF9:n loppurutistukseen, jossa Zidane on poissa tolaltaan. Zidane ei ole elämänsä aikana tiennyt tarkalleen kuka hän on tai että mistä hänen kaltaisensa ovat tulleet. Kellään muulla maan päällä ei ole edes samanlaista häntää. Etsiessään samalla totuutta ja auttaessaan muita hän matkaa kumppaneineen Terraan, jonne päästyään hän tapaa luojansa ‘Garlandin’. Garland kertoo, että Zidane on luotu alunperin viikatemieheksi maahan, jotta Terran väestö voisi ottaa maalla elävien paikan.

Kyseisessä pelin kohtauksessa pelataan väsyneellä Zidanella, joka ei tiedä enää kuka on. Hän laahaa eteenpäin ja työntää ystäviään pois, vaikka he koettavat auttaa tätä loputtomalta tuntuvan vihollismäärän edessä. Lopulta Zidane ymmärtää, ettei hän ole yksin. Zidanen matkan aikana antamat lukuisat tsempit saivat nyt vuorostaan hänen ystävänsä auttamaan sankarin takaisin tolpilleen. Zidane ei ollut yksin, vaikka hänen syntyperä ja perhe olivat valetta. Tämä kohtaus on kruunu jo muutenkin erinomaiselle videopelille.*

“You don’t need a reason to help others”

Tästä hienosta sävellyksestä vastaa Nobu Uematsu, joka on japanilainen säveltäjä ja on vastuussa monesta ikimuistoisesta pelimusiikista. Kappaleesta on tehty myös sinfoniaversio.

Stone Sour – Taciturn

Stone Sourin ja Slipknotin nokkamies Corey Taylor ansaitsee ehdottomasti paikkansa tällä listalla. Mies ansaitsisi itse asiassa kaksikin, mutta paikat ovat yksinkertaisesti kortilla!

Jos kuitenkin olisin laittanut Stone Sourilta toisen kappaleen tähän listaan, olisi se voinut olla esimerkiksi ‘Through Glass’, ‘Say You’ll Haunt me’ tai vaikkapa Slipknotin nimissä tehty ‘Snuff’ tai ‘Vermilion pt. 2’. Jostain syystä noista kappaleista ei kuitenkaan ole tullut vuosien varrella niin henkilökohtaisia kuin listan muista kappaleista. Käykää ihmeessä kuuntelemassa ne siitä huolimatta, sillä ne ovat tässä kategoriassa kiitettäviä teoksia!

Ennen kuin alan puhumaan listan yhdeksännestä kappaleesta, niin haluan puhua hetken “uskontoni” puolijumalasta. Corey Taylor on nimittäin melkoinen velho. Ensinnäkin hän on todella monipuolinen laulaja. Hän pystyy vetämään materiaalia poskettomalla aggressiivisuudella ja hän osaa pysähtyä fiilistelemään balladeja.

Kaikki metallimusiikkia paljon kuuntelevat ovat vääjäämättä törmänneet Tayloriin jossain välin elämäänsä. Hän on esillä mediassa niin musiikkinsa kuin mielipiteidensäkin kanssa. Hän on yhden aikamme suurimman bändin keulakuvasta, hän on avoimesti sarjakuvafani ja nykyään myös kirjailija. What’s not to love?

Voisin joskus kirjoittaa Corey (MF) Taylorista lisää, mutta mennään itse asiaan!

‘Taciturn’ on Stone Sourin vuonna 2013 julkaisemalta House of Gold & Bones pt.1 levyn rauhallisemmasta päästä. Levy on kokonaisuudessaan erinomainen ja kyseinen kappale on oleellinen osa tätä mestariteosta. Biisi rauhoittaa koko albumin melkoisen menevää tunnelmaa ja luo syvyyttä levyn rakenteeseen. ‘Taciturn’ itse asiassa kääntyy suomeksi karkeasti hiljaiseksi tai vaiteliaaksi, mikä kuvastaa jonkin verran kappaleen sisältöä.

‘Taciturn’ on noin puoleen väliin asti “mies ja kitara” -biisi, minkä jälkeen soitanta alkaa mukavasti kasvamaan eeppisiin mittoihin. Kasvavat kappaleet ovat hyvin toteutettuina vaikuttavia, koska biisin kasvaessa huomaa myös kaikki ne elementit, josta kappale koostuu. Taciturn on itse asiassa sävellykseltään mielettömän yksinkertainen. Se on niin yksinkertainen, että voin kirjoittaa kitaraosuuksien tabulatuurit tähän näin:

e—0———————-0

H—–1—– x12 ——1

G——–2—————-2

D————————–2

A—————————

E—————————

Tuo kattaa “melkein” koko biisin kitaraosuudet! Biisin hienous piilee sen yksinkertaisuudessa ja sen kasvamisessa, mutta taustalla on vielä jotain muuta. Ja se hienous on tietysti herra Taylorin käsialaa, eli sanoma ja tulkinta. “Mies ja kitara”-kappaleet ovat mielestäni taiteilijan erikoisuuksia. Jos muusikolta löytyy ääntä, persoonaa ja taitoa taskujen välistä, niin hieno kappale ei muuta tarvitse.

Taciturn, niin kuin moni muukin tällä listalla, kertoo tarinan rakkaudesta. Kappaleen kertoja vuodattaa sanomatta jääneitä tunteita. Kertoja haluaisi palavasti paljastaa todelliset tunteensa toiselle osapuolelle, mutta ei ole saanut kerättyä rohkeuttaan tehdä asialle mitään. Kuinka moni meistä uskaltaa pysähtyä sanomaan rakkaalleen, että on läsnä toiselle ja että uskoo myös toisen tekevän saman. Corey Taylor on itse sanonut biisin tarkoittavan myös seuraavaa:

“If you’re there for me, I’ll be there for you. You’ve just got to give me a second.”

Linkkaamani video ei ole levyversio, vaan vielä sitäkin yksinkertaisuutta riisutumpi vedos. Tässä ei ole mitään muuta kuin muusikko, kitara ja tarina.

On ‘Surullisen kauniiden kappaleiden top 10’ -listan viimeisen kappaleen vuoro.

*drum roll*

Queen – the Show Must Go On

Vaikka en henkilökohtaisesti mikään suuri Queenfani olekaan, niin legendaarinen englantilainen rockbändi ja sen keulakuva ansaitsevat paikkansa tämän listan ankkuriosuudella. Ihan jo pelkästään sen takia, että tässä kappaleessa lauletaan jostain, joka on vielä rakkauttakin suurempaa:

Elämästä.

Freddie Mercury on erittäin laajalti muistettu, rakastettu ja arvostettu laulaja/muusikko. Mies teki selvää jälkeä rockpiireissä aina 70-luvulta kuolemaansa saakka, puhui homojen oikeuksien puolesta ja näytti mallia, että kaikki voivat ja saavat rokata. Toinen tunnettu homoseksuaalinen rock-/metallilaulaja, Rob Halford, joka tunnetaan Judas Priestin keulakuvana, on useaan otteeseen sanonut pitävänsä Mercuryä edelleen suurena inspiraationlähteenä.

Ja kuka ei pitäisi? On täytynyt olla säkkejä vetää 70- ja 80-luvulla noin räikeästi jotain muuta kuin yleisesti hyväksyttyä. Vertauksena vielä 90-luvulla Iron Maidenia syytettiin saatanallisesta musiikin tekemisestä. Minkälaista lienee ollut Queenin arki?

Freddie Mercury oli melkoinen visionääri ja esiintyjä. Hänet muistetaan uskomattomasta äänialastaan ja taiteilijaluonteestaan, mutta myös kuolemattomista sävellyksistään. Itse asiassa Mercury kirjoitti 10 seitsemästätoista Queenin “suurimmasta” kappaleesta, kuten Bohemian Rhapsodyn, Killer Queenin, Somebody to Loven, We Are the Championsin sekä Don’t Stop Me Now:n. Kaikki klassikoita ja hienon hienoja teoksia.

Tämän listan kappaletta hän ei ollut tekemässä, vaan kyseessä oli pääosin kitaristi Brian May:n mestariteos. Tarina kappaleen nauhoittamisesta on yksi painavimmista syistä, minkä takia ‘Show Must Go On’ täytyi mahduttaa tähän listaan.

Elettiin vuotta 1990, kun keulakuva Freddie oli sairastanut AIDSia jo kolme vuotta. Hänen tilansa oli huonontunut tasaisesti, mutta hän oli siitä huolimatta aktiivisesti keikannut. Hänen ulkoinen habituksensa oli kärsinyt kovasti, eikä hänen terveydentilaa pystytty enää julkisuudelta kieltämään. Mies oli kuolemassa.

Noihin aikoihin Queenin kitaristi Brian May oli tehnyt yhdessä bändin kanssa tribuuttia Mercuryn ponnisteluista. Olihan hän urhoollisesti jatkanut esiintymistä ja taistellut tappavaa tautia vastaan. May oli huolissaan miehen terveydestä ja siitä, pystyisikö hän hoitamaan kappaleen lauluosuuksia ollenkaan. Siihen Freddie vastasi legendaarisesti:

“I’ll fucking do it, darling”.

Freddie kumosi shotin vodkaa kurkkuunsa ja hoiti lauluosuutensa uskomattomalla tunteella. Eikä kyseessä ollut mikään helppo laulu.

– No sir. Show Must Go On on todellinen serenadi kaikelle, mitä Freddie elämänsä aikana edusti.

“My make-up may be flaking

But my smile, still, stays on!”

Henkilökohtaisesti ymmärrän kappaleen niin, että tarinaa ja elämää täytyy jatkaa suuremman tarkoituksen edessä siitä huolimatta, että takaiskuja on koettu. Vaikka yksi hieno mies on lähtenyt keskuudestamme, niin se ei saa estää meitä jatkamasta taistelua elämästä, rakkaudesta, voitosta ja onnesta. Freddien elämä muuttui hänen elämäänsä suuremmaksi ilmiöksi ja siinähän tässä kappaleessa on tavallaan kyse.

Freddie Mercuryn kuolema vuonna 1991 oli suuri tragedia, mutta hänen työnsä ja taiteensa elää vielä tänäkin päivänä. Show on todella jatkunut, mistä hän olisi varmasti iloinen. Minä olen iloinen hänen puolestaan, sillä Mercurystä tuli tavallaan kuolematon. Hän menehtyi tehdessään sitä, mistä hänet tunnettiin ja mistä hänet edelleen tunnetaan.

“My soul is painted like the wings of butterflies

Fairytales of yesterday will grow but never die

I can fly – my friends

The show must go on”

Tähän päättyi minun kaksiosainen listani omista lemppareistani kategoriassa ‘Surullisen kauniit kappaleet top 10’. Tähän settiin ei mahtunut lähellekään kaikkea, mitä olisin siihen halunnut sisällyttää. Jotkin kappaleet olisivat aivan hyvin voineet olla tällä listalla, mutta ne eivät olleet minulle niin tärkeitä henkilökohtaisesti. Jotkin toiset luultavasti vain unohtuivat.

Listan edetessä keksin kokoajan uusia hienoja kappaleita, joita lisäilin itse listaan bonuksina. Siltikin suuri osa jäi mainitsematta. Listaan olisi ollut kiva mahduttaa Sentencediä, Poisonblackia, Himiä, Slipknotia, Parkway Driveä, For my Painia, Insomniumia, Ghost Brigadea, Sonata Arcticaa, Kotiteollisuutta, Metallicaa jne jne.

Mikä olisi ollut sinun listasi? Kerro kommenteissa tai vaikkapa Facebookissa! 🙂