Alkoholinkäyttö, väkivalta, mielenterveys-ongelmat. Ne salataan usein perheen ulkopuolisilta. Mitä salaisuuksien kantaminen tekee lapselle?

Perheen synkät salaisuudet heijastuvat myös lapsen koulunkäyntiin.

Jokaisessa perheessä on asioita, joista ei haluta huudella kodin ulkopuolella. Ne voivat olla pieniä tai isoja, mutta yhteistä niille on sopimus siitä, että ne pidetään perhepiirissä. Erityisen synkiksi salaisuudet muuttuvat silloin, kun ne painavat pieniä hartioita. Lastenpsykiatrian erikoislääkäri Janna Rantala näkee työssään, mitä vaikenemisesta seuraa.

Voidaan puhua kaksinkertaisesta traumasta. Ensin lapsen kotona tapahtuu pelottavia, traumaattisia asioita. Toiseksi ne ovat niin merkittäviä, että niistä ei saa kertoa, vaikka perheessä ollaan kuin niitä ei olisi olemassakaan. Tällaisessa tilanteessa lapsen on vaikea ymmärtää, miksi asiat pitää salata. Lapsi ehkä miettii, saako minua satuttaa. Onko väkivalta sallittua? Hän saattaa ajatella, että muissakin kodeissa tapahtuu samanlaisia asioita.

Pelko estää kertomasta

Rantala korostaa, että vanhempien sanomisilla on iso merkitys. Jos isä tai äiti kieltää kertomasta perheen ongelmista, lapsi useimmiten tottelee vanhempaansa.

Lapsella on varmasti mielessä jokin uhka, mitä kertomisesta voi seurata. Vanhempi on saattanut sanoa, että jos kerrot perheemme asioista, joudut lastenkotiin. Lasta on voitu uhata myös väkivallalla. Lapsen voi olla vaikea kertoa perheen asioista sen takia, että hän ei tiedä, mitä sanoisi. Lapsi on nähnyt vain omat kotiolonsa. Hän ei ainakaan ihan pienenä tiedä muusta maailmasta.

Pelko kertomisen seurauksista on usein kohtuuttoman suuri. Rantala sanoo, että isoihin toimenpiteisiin kuten huostaanottoon ryhdytään äärimmäisen harvoin.

– Perhettä yritetään auttaa siten, että heidän arkensa helpottuisi ja ongelmat vähenisivät. Pelko perheen hajoamisesta on useimmiten aivan turha.

Aikuinen, avaa suusi

Perheen synkistä salaisuuksista kertomisen ei pitäisi olla lapsen vastuulla lainkaan. Rantalan mukaan aikuisten pitäisi nähdä, miten lapsi voi.

Vastuu on lapsen lähipiirin aikuisilla. Erityisesti auttajien kuten vaikkapa koulukuraattorien työtä on huomata lapsen pahoinvointi. Silloinkin pitää olla tarkkana siitä, että ongelmien esiintuloa ei jätetä vain lapsen vastuulle.

Rantala on tyytyväinen uuteen oppilashuoltolakiin, joka edellyttää koko perheen kuulemista. Vanhemmat kutsutaan mukaan keskustelemaan lapsen voinnista.

– Vanhempien ei tarvitse välttämättä paljastaa perheen salaisuuksia, mutta heidän pitää toimia siten, että lapsen tilanne kohentuu. Käytännössä se johtaa parhaimmillaan esimerkiksi lapsen laiminlyönnin loppumiseen.

Koskaan ei ole liian myöhäistä ottaa lapsuudenkodin ongelmia puheeksi. Jos ei ole lapsena uskaltanut pyytää apua, sen voi tehdä teininä, nuorena aikuisena tai vaikkapa keski-ikäisenä.

– Puhuminen kannattaa aina.

”Puhumattomuus oli hirveä taakka”

– Meillä salattiin vanhempien alkoholiongelmat. Naapurit taisivat kyllä tietää, mutta kukaan ei puuttunut asiaan, Krista kertoo.

”Äiti ja isä olivat iltaisin myöhään kapakoissa. Vanhemmat sisarukset pitivät meistä huolen. Monena iltana olin myös yksin kotona pikkuveljen kanssa, kun äiti ja isä olivat kapakassa ja vanhemmat sisareni omien kavereidensa kanssa ulkona. Olimme molemmat pikkuveljen kanssa ala-asteella silloin.

Salasimme myös sen, että isä pahoinpiteli kännissä isoveljeä. Itkin usein isosiskon sylissä, kun pelkäsin todella paljon isää. Kerran isoveljellä oli mennyt isän mielestä liian monta tuntia huoneen siivoukseen. Muistan, miten isä heitti hänet lelujen päälle.

Perheen taloudellinen tilanne oli yhteinen salaisuus. Vanhempien alkoholinkäytön takia jäi välillä laskut maksamatta ja sähkötkin menivät muutaman kerran. Saimme häädön vuonna 2007, kun isä ei ollut maksanut moneen kuukauteen vuokraa.

Emme kertoneet kenellekään siitä, että isä ja äiti olivat toisiaan kohtaan väkivaltaisia kännissä.

Perheen yhteinen sanaton sopimus oli, että ongelmista ei puhuta. Pelkäsimme, että jos joku saa tietää, tilanne vain pahenee. Koulussa jouduimme käymään kuraattorin luona, mutta emme kertoneet sielläkään kodin salaisuuksista. Kerran isäni oli aikaansaanut minulle mustan silmän, mutta valehtelin koulussa, että olin kaatunut hyllyä päin. Silloin olin neljännellä luokalla.

Kenellekään ulkopuoliselle en uskaltanut puhua perheen ongelmista, en edes kavereille. Pelkäsin liikaa rangaistusta. Puhuin jonkun verran sisarusten kanssa, mutta todella harvoin. Kukaan meistä ei kohdannut ongelmia, ne vain lakaistiin maton alle. Päiväkirjaan kirjoitin, mutta revin sivut, koska pelkäsin jonkun löytävän sen.

Puhumattomuus perheen ongelmista on lapselle hirveä taakka. Salailu aiheutti pelkoa, ahdistusta, surua ja uniongelmia. Koulussa oli vaikea käydä ja keskittyä tehtäviin, kun ei ikinä tiennyt, millainen tilanne kotona odottaa. Iltaisin oli vaikea saada unta, kun ei tiennyt, milloin vanhemmat tulevat kotiin ja kuinka humalassa he ovat. Iltaisin itkin usein itseni uneen, kun vanhemmat riitelivät keskenään tai isä oli taas pahoinpidellyt isoveljeä. Sekin aiheutti paljon huolta ja surua, kun isoveli saattoi olla yön yli karkuteillä isän takia.”

Kristan nimi on muutettu.

Monen sortin salaisuuksia

Rajoittavia salaisuuksia ovat itselle vaikeat asiat, jotka liittyvät esimerkiksi koulutukseen, kehoon, ulkoiseen olemukseen.

Vaurioittava salaisuus liittyy esimerkiksi oman seksuaalisen suuntautuneisuuden peittelemiseen. Vaurioittavaa lapselle on myös toisen vanhemman uskotuksi joutuminen, esimerkiksi vanhemman uskottomuuden salaaminen.

Tuhoavia salaisuuksia ovat erilaiset riippuvuudet, kuten alkoholi, huumeet ja seksi.

Kuolettavat salaisuudet vaarantavat lapsen psyykkisen ja fyysisen turvallisuuden. Näitä ovat väkivalta, raiskaus, insesti ja ihmisarvon riisto.

Lähde: Sirkku Suontausta-Kyläinpää: Perhesalaisuudet. Vaikenemisesta vapauteen. Minerva.