Kurdit olivat lännen tuki Isisiä vastaan, mutta nyt he joutuvat turvaamaan Assadin hallintoon ja Putinin Venäjään.

Euroopan unionin jo valmiiksi heikko ulkopolitiikka ei ole pitkään aikaan näyttänyt näin heiveröiseltä. Turkki hyökkää Pohjois-Syyriaan, ja EU:n vastaus on ollut lähinnä muodollisesti tuomita asia. Mahdollisia sanktioita pohditaan myöhemmin, jos pohditaan.

Syy tälle on paitsi asian diplomaattinen vaikeus – Turkki on osa sotilasliitto Natoa kuten moni EU-maakin – myös hyvin raadollinen. Turkissa on valtava määrä Syyrian pakolaisia, joita EU ei yksinkertaisesti halua omalle alueelleen. Turkilla on näin ollen kiristysase, jonka kanssa EU on todellisuudessa täysin voimaton.

Samaan aikaan Yhdysvallat on sotilaallisesti vetäytynyt Pohjois-Syyriasta, mikä on tuottanut käsittämättömän käänteen niin Lähi-itään kuin myös maailmanpolitiikkaan isomminkin. Vaikka presidentti Donald Trump haluaakin nyt määrätä Turkille pakotteita, kertoo vetäytyminen siitä, että Yhdysvaltojen politiikassa on menossa sisäänpäin kääntymisen aika.

Turkin joukot iskivät sunnuntaina 13. lokakuuta Ras al-Einin kaupunkiin Syyrian puolella. AOP

Käänne on monin tavoin häpeäksi Euroopalle ja myös Yhdysvalloille, jotka mielellään kuitenkin itse esiintyvät maailmalla tärkeinä toimijoina. Kurdit olivat avainasemassa Isis-terroristien kaatamisessa. Lisäksi kurdit ovat edelleen valvoneet alueellaan Isis-vankien kansoittamia leirejä – jo pitkään käytännössä vailla lännen tukea. Euroopan maat eivät ole aiemmin korviaan lotkauttaneet vetoomuksille, joiden mukaan heidän pitäisi hakea edes omat kansalaisensa vankien joukosta pois.

Nyt kun Turkki hyökkää kurdeja vastaan, kurdien ainoa toivo näyttää olevan Syyrian presidentti Bashar al-Assad, jonka merkittävin tukija aiemmin on ollut Vladimir Putinin Venäjä. Assadilla ja Putinilla on sekä voimaa että aseita, ja he kykenevät toimimaan nopeasti. Kaupan päälle Venäjä haalii itselleen vauhdilla poliittista vaikutusvaltaa Lähi-idästä laajemminkin.

EU on käytännössä ennenkin ollut maailmanpolitiikassa voimaton ilman Yhdysvaltojen sotilaallisia lihaksia. Useimmiten Eurooppa on myös ulkopolitiikassaan sotkeutunut omiin sisäisiin näkemyseroihinsa ennen kuin mitään suurta on saatu aikaiseksi. Syyrian kohdalla tämä näkyy nyt mitä konkreettisimmin.

Kun Yhdysvallatkin vetäytyy yhä enemmän oman sisäpolitiikkansa pariin, joutuu Eurooppa räikeän näkyvästi katsomaan avuttomana vierestä, mitä sen lähellä tapahtuu.

Voi tietenkin ajatella, ettei Euroopan tehtävä ole ratkaista jokaista maailman konfliktia. Kun kyse on akuutista tilanteesta sen omien rajojen liepeillä, on toimettomuus kuitenkin valtava heikkouden osoitus.

Ulkopoliittista vaikutusvaltaa on turha toivoa, kun sitä ei tosi tilanteessa pysty käyttämään.