Helsingin kaupunki tiedusteli vastikään lähiseudun asukkailta, mihin aikaan illalla olympiastadionilla järjestettävien konserttien pitäisi loppua.

Kukaan ei ole kysynyt, monelta alueen rakennustyöt saisivat aamulla alkaa.

Moni muistaa vielä kerrostalojen järjestyssäännöt, joissa julistettiin, että hissukseen pitää olla jo iltakymmeneltä, mutta aamuseitsemän jälkeen ei ole niin väliä.

Ravintoloiden terasseilta pitää Helsingissä poistua klo 22. Tästä linjauksesta keskusteltiin aikanaan eläväisesti. Maansiirtokoneet ja sirkkelit saa käynnistää asutuksen keskelläkin klo 7, eikä tämä tunnu kiinnostavan ketään.

Monen mielestä ihmisen kunnollisuuden mittari on vieläkin se, miten aikaisin hän aamulla herää.

Iltauni on yhteiskunnan erityissuojeluksessa, mutta aamu-unisia saa kiusata vapaasti.

Suomalaisten vuorokausirytmi on tutkitusti muuttunut aivan selvästi viime vuosikymmeninä, ja suunta on selvä: myöhempään.

Rakennusala ja koulut sinnittelevät vanhassa. Ne ovat erityisasemassa, koska ne pakottavat myös ympäröivän maailman omaan vuorokausirytmiinsä.

Kun lasten koulu alkaa kahdeksalta, siiinä koko perhe herää silmät ristissä kilistelemään murokulhoja riippumatta siitä, milloin vanhemmat menevät töihin tai kuinka väsyneitä lapset ovat.

Kun työmaan kiviporat alkavat laulaa aamuseitsemältä, koko kortteli herää. Kivipora ei kysele, kuinka pitkään naapuritalojen vuorotyöläiset ja kesälomalaiset haluaisivat nukkua.

Unitutkijat sanoivatihan vastikään (siirryt toiseen palveluun), että koulujen alkaminen myöhemmin auttaisi teinien väsymykseen. Aamuvirkulla on yksinkertainen vastaus: menkää aiemmin nukkumaan.

Aamuvirkku haluaa, että muutkin elävät kuin hän.

Suomessa on käynnissä kahden vuorokausirytmin välinen kädenvääntö, ja aamuvirkut käyvät ankaraa viivytystaistelua.

Monen mielestä ihmisen kunnollisuuden mittari on vieläkin se, miten aikaisin hän aamulla herää.

Mika Rahkonen

Kirjoittaja on ajoittain aamu-uninen uutis- ja ajankohtaistoiminnan internet-päällikkö