– Tämä on ihan normaalikäytäntö, jota kaikki käyttävät jatkuvasti. Koulutamme leipurin ammattiin ja leipomoalan moniosaajiksi. Ammattitutkinto ei ole palkallista ammattikoulussakaan. Nyt henkilöt saavat kuitenkin työttömyysetuutta.

– Kyllä tässä varmaan se älähtää, johon kalikka kalahtaa. Parikymmentä yrittäjää on ollut minuun yhteydessä ja he ovat kertoneet, että ongelmat ovat samat myös muualla. Ilmiö ei ole lieksalainen, vaan ihan suomalainen.

Näin jatkoi työttömien syyllistämistä Porokylän Leipomon toimitusjohtaja aamun sanomalehti Karjalaisessa. Itse kirjoitin asiasta toissapäivänä ja eilen.

Toimitusjohtaja siis kertoo, että palkattomien työssäoppijoiden käyttäminen jopa yhdeksän kuukauden ajan on ihan normaalia ja sitä tekevät kaikki. Samalla hän rinnastaa virheellisesti omassa yrityksessään annettavan, lähinnä työhön perehdyttämistä olevan koulutuksen ammattitutkintoon. Ammattioppilaitoksissa annettavasta koulutuksesta saa muuallakin kelpaavan tutkintotodistuksen, mutta yhdessä yrityksessä koulutettava ei saamallaan sertifikaatilla kelpaa kuin sen saman yrityksen palvelukseen.

Olkoon nyt tämä Porokylän Leipomon pullagate loppuun käsitelty, mutta tuota toimitusjohtajan kertomaa maan tapaa kannattaa vielä miettiä.

Palkatonta työvoimaa tosiaankin käyttävät tai ainakin pyrkivät käyttämään kaikki ja sitä pidetään yleisesti hyväksyttävänä. Sen käyttöä vastustavat leimataan kalikan osumasta älähtäviksi koiriksi tai ainakin laiskottelijoiden puolustajiksi.

Kansakunnan päähän on saatu iskostettua ajatus, jonka mukaan työttömät ovat kaikkien käytettävissä olevaa ilmaistyövoimaa, jota saa ja jota pitää pakottaa tekemään mitä itse kukin saa päähänsä. Heitä on saatava yrityksiin, heitä on saatava lunta kolaamaan ja lehtiä haravoimaan, heitä on saatava vaikka huussinalusen tyhjennykseen, koska veronmaksajat kustantavat heidän elatuksensa. Heidän pitäisi ottaa kiitollisina vastaan joka ikinen tarjottu homma eikä mitään mutinoita palkasta saa kuulua.

He tekevät palkatonta työtä kunnille ja yhdistyksille ja säätiöille kuntouttavan työtoiminnan nimellä ja yrityksille työkokeilun nimellä. Härskeimmät säätiöt yhdistävät nämä kaksi asiaa myymällä kunnille kuntouttavan työtoiminnan järjestämistä ja ohjaamalla kuntoutettavat suoraan oman tuotantoyksikkönsä liukuhihnan ääreen.

Työttömiä pidetään palkattoman työvoiman reservinä, jonka pitäisi olla suunnilleen syömätöntä ja sontimatonta väkeä. Heitä pitäisi säilyttää jossain varastossa, josta heitä voitaisiin käydä valitsemassa kulloiseenkin tarpeeseen. Käytön jälkeen heidät pitäisi voida palauttaa varastoon odottamaan seuraavaa tarvitsijaa. Ja koko ajan työttömän on oltava valmis palvelemaan iloisena ja kiitollisena saamastaan mahdollisuudesta osallistua yhteiskunnan toimintaan.

Tällainen on maan tapa, näin tekevät kaikki. Tätä ei saa edes kummastella joutumatta leimatuksi laiskaksi tai ainakin laiskottelun puolustajaksi. Saavathan ne työttömyysetuutta.