Saska Saarikoski (SS) käsitteli kolumnissaan (Kreikan kohtalo on Kreikasta kiinni, HS 11.6.2015) Kreikan kriisiä tavalla, jota on syytä kommentoida. Se oli hyvä esimerkki irrationaalisesta journalismista, jota näkee yhä enemmän. En ehtinyt kommentoida SS:n kirjoitusta tuoreeltaan, mutta sen jälkeenkin on samanlaista irrationalismia Suomenlahteen juoksutettu.

Saarikoski väittää, että “Amerikkalaisten ekonomistien ja liberaalilehtien tuki on vahvistanut kreikkalaisten muutenkin vahvaa käsitystä siitä, että he ovat moraalisesti vahvoilla. Syyllisiä ovat pankit ja saksalaiset, joten miksi kreikkalaisten tulisi kärsiä”.

Amerikkalaisekonomisteilla SS viittaa Paul Krugmaniin, Joseph Stiglitziin ja Jeffrey Sachsiin. SS jatkaa “Kreikkalaiset eivät ymmärrä, että amerikkalaisten kiinnostus Kreikkaan on puhtaasti teoreettista laatua. Juuri nyt Kreikka tuntuu sopivalta taistelukentältä uusliberaaleja vastaan, mutta huomenna kiistakumppanit väittelevät ehkä Japanista, Kansasista tai jostain muusta kiinnostavammasta. Liberaalikolumnistien innostus on jo hiipumaan päin.” Jatkoa seuraa vähän myöhemmin: “Ikävä kyllä amerikkalaiset ovat olleet kiinnostuneempia teoriasta kuin praxisesta, mikä on sikäli ymmärrettävää, että eurooppalaisen politiikan kiemuroiden hallitseminen vaatii syvällisempää perehtymistä kuin kiireiseltä intellektuellilta voi kohtuudella odottaa.”

SS:n kirjoituksesta on vaikea saada mitään tolkkua, minkään väitteen taakse hänellä ei ole mitään näyttöä eikä viittauksia Kreikan kriisin faktoihin. Mitä näyttöä SS:llä on siitä, että amerikkalaisten (ilmeisesti liberaalien, muuten SS:n kirjoituksessa ei ole mieltä) ekonomistien (ilmeisesti näihin hän viittaa) kiinnostus on puhtaasti teoreettista? Onko kukaan noista SS:n nimeämistä ekonomisteista kertaakaan kirjoittanut Kreikasta viittaamatta faktoihin? Jos ei, niin mikä heidän puhdas teoreettinen kiinnostuksensa on? Ovatko he vähentäneet kirjoitteluaan Kreikasta? Tässä muuten linkki Krugmanin äskettäiseen kirjoitukseen, jossa hän näyttää, että Kreikalta jo vaaditut julkisen talouden kuristamistoimet ovat olleet paljon suuremmat kuin vaikkapa Espanjalta vaaditut, eivätkä missään suhteessa Kreikan julkisen sektorin velkaan suhteessa Espanjan velkaan.

Krugmanin tietoaineisto on julkisesti saatavilla olevista lähteistä, niihinhän SS:kin olisi voinut tutustua, mutta aivan selvästi ei ole. Eikö tällä perusteilla ole selvää, miksi kreikkalaiset tuntevat olevansa moraalisesti vahvoilla? Ja eivätkö kaikki Kreikalle annetut lainat olekin menneet ranskalaisille ja saksalaisille pankeille ja muille velkojille? Eikö tämä ole totta? Tosiasiat eivät merkitse SS:lle yhtään mitään, siitä huolimatta hän käyttää teoriaherra-asetta.

Paul de Grauwe on useammassa kirjoituksessaan osoittanut, että Kreikalle annetut lainat todella käytettiin ranskalaisten ja saksalaisten pankkien pelastamiseen, Simon Wren-Lewis jatkaa tässä hänen analyysiään. Paolo Manasse on koonnut Kreikan kriisiä ja sen taustaa koskevat faktat yhteen tässä. Kriisi oli ja yhä on aivan tyypillinen pääomien sisäänvirtaus-kriisi, joita historia on täynnä. Onko tähän viittaaminen teoriaherruutta? Tämän tieto auttaisi rakentamaan paremman euroalueen, se osoittaa, kuinka huonosti toimiva yhteisvaluutta-alue euro-alue nyt on.

SS puhuu liberaalilehdistä ja liberaalikolumnisteista. Kuuluvatko esimerkiksi Financial Timesin kolumnistit tähän joukkoon? Jos kuuluvat, niin mitähän näyttöä SS:llä on heidän Kreikkaan kohdistuvan kiinnostuksensa laantumisesta, itse en ole sellaista nähnyt, hehän ovat jatkuvasti arvostelleet Kreikkaan kohdistettuja toimia? SS näyttää syyttävän vain liberaaleja amerikkalaisekonomisteja puhtaasta teoreettisesta ja epäaidosta Kreikka-intressistä (esittämättä mitään faktoja). Eikö konservatiiveilla sitten ole pelkästään sellaista intressiä ja onko heillä joku syvempi intressi? Jos hän viittaakin kaikkiin amerikkalaisiin ekonomisteihin, niin SS ei esitä mitään näyttöä siitä, että muiden maiden ja maanosien (ml. Kanada ja Etelä-Amerikka) ekonomistien kiinnostus olisi vain pragmaattista ja aitoa. Ilmeisesti tämä koskee myös eurooppalaisia liberaaliekonomisteja? de Grauwe, Manasse ja Wren-Lewis eivät muuten ole amerikkalaisia (tai siis yhdysvaltalaisia) ekonomisteja.

Kaikkein hämmentävin on kuitenkin SS:ltä siteeraamani viimeinen väite. Oikeuttaako se, että eurooppalainen politiikka on kiemuraista tehdyn virheellisen politiikan, antaako se päättäjille synninpäästön? Eikö käytännön politiikan arvostelu aina ole teoreettista, sehän on aina jonkun ei- toteutuneen esittämistä? SS näyttäisi siis haluavan eristää kaiken päätöksenteon ulkopuoliselta arvostelulta. Ainoa sallittu arvostelu on siis päätöksentekijöiden omiin toimiinsa kohdistuva arvostelu.

SS ei kuitenkaan ole ainoa. Samassa HS:n numerossa pääministeri esittää surullisen kuuluisan kantansa, että ennakkoarvioita politiikan vaikutuksista ei tarvitse tehdä päätöksenteon tarpeisiin, arviot tehdään jälkeenpäin. Politiikka (ainakaan nykyhallituksen) ei siis perustu rationaaliselle arvioinnille päätösten vaikutuksista. Näin ollen pääministerikin käytännössä hyväksyy ainoastaan itsekritiikin.

Eurooppalaisen politiikan kiemuroihin kuuluu massiivinen Kreikan valtion syyllistäminen Kreikan kriisistä. Tämä arvostelu ei perustu tosiasioille, sen ainoa tavoite on löytää syyllinen, joka ei ole omasta maasta ja jolle voidaan esittää lasku. On hätkähdyttävää kuulla uutisista ilman mitään kommentointia, että Kreikka tarvitsee lisälainaa kyetäkseen maksamaan entisiä lainojaan takaisin. Olen mielelläni teoriaherra, eikö se ole selvä merkki siitä, että Kreikan velkoja tulisi antaa anteeksi, sen velat eivät ole maksettavissa takaisin? Eikö se ole ilmeistä, SS? Vai jatketaanko sen inttämistä, että Kreikalla kyllä on varaa?

Tämä ei ole kuitenkaan uutta Euroopassa. Victor Klemperer tutki Natsi-Saksan kieltä. Yksi sille tunnusomainen piirre oli yksinkertaisten väitteiden jatkuva toistaminen ja vyörytys kaikkialla, niin että niistä tuli totuus, muuta ei etsitty, syyllinen tehtiin selväksi. Yksi ensimmäisistä Natsi-Saksan uussanoista oli “kämpferisch” (taisteluhalukkuus, taisteluvalmius), jonka perustalle ihmisten mielen tuli rakentua. Nyt puhutaan ilmiöiden ja ongelmien “haasteellisuudesta”, mutta samasta asiasta on kyse kuin “kämpferisch”ssä. Kreikan asioiden hoito on “haasteellista”, mutta ja koska Kreikka vain vatuloi.

Mutta mikä kutsutaan paikalle silloin, kun ihmiset etsivät totuutta eikä heistä löydy “kämpferisch”iä?

Ja lopuksi vastaus otsikon kysymykseen: Ei kumpaakaan, vain naurattaa.

Avainsanat: Eurokriisi, Kreikka, Saska Saarikoski

Aihealueet: Kansainvälinen talous, Kummalliset, Makro