Jeg er netop hjemvendt fra en, i øvrigt imponerende, udstilling om Månen på Louisiana, og ud over en række smukke værker og artefakter, opdagede jeg endnu en ting. En ting, jeg også oplevede for ganske nylig til Body Worlds-udstillingen på Experimentarium: Alt for mange, synes jeg, har glemt, hvordan man opfører sig på museer.

Ærbødigheden er væk, stilheden og respekten for værkerne og ikke mindst for de andre gæster er forsvundet. Folk snakker højlydt med hinanden, råber tværs igennem lokalet, og børn løber skrigende, legende og er ude af kontrol mellem tingene uden tanke for andre end dem selv.

Jeg oplevede en lille dreng få lov til at vade rundt foran et lærred, hvor der blev vist en projektion af Månen. Drengen syntes, det var sjovt at følge Månen og lade, som om han bar den – og bevares, det har sikkert været morsomt både for purken og hans forældre. Men jeg tror ikke, at jeg er den eneste, der får min oplevelse lidt ødelagt af sådan en unge, der råber og larmer og leger skyggebilleder ind foran den projektion, vi alle prøvede at se. Drengen har selvfølgelig ikke en chance for at vide, hvornår han overskrider grænsen, men det burde hans forældre vide. Børn har automatisk ikke skylden, for det er deres forældres ansvar at opdrage deres børn til at opføre sig ordentligt – også på museer.

Jeg er ikke engang fyldt 30, men nogle gange føler jeg mig som en på 80, der ryster med stokken og skælder ud på nutidens ungdom

Med hensyn til Body Worlds-udstillingen vil nogle sikkert argumentere for, at Experimentarium er henvendt til børn – og ja, det er det. Men Body Worlds er en udstilling for voksne og børn om og med kroppe. Det er rigtige mennesker, der har doneret deres legemer til at blive udstillet. De er smukke, rå og på sin vis sårbare. Der var fedtede fingeraftryk på montrer, og lydniveauet var som i en underbemandet børnehave.

Jeg oplevede børn, der stod og pegede og råbte op om de udstilledes kønsdele, og som rev og flåede i et ophængt plastiktværsnit af et menneske.

De stod under høje skrål og slog dem mod hinanden, fordi de ’bollede’ – kønsdelene havde tydeligvis inspireret ungerne. Igen er det vel, hvad man kan forvente af børn; mit problem er forældrene, der tror, at vi andre morer os lige så meget over deres poder, som de selv gør. Det gør vi ikke.

Det er respektløst over for udstillingen og over for de mennesker, der har deltaget i skabelsen af den.

Jeg var der, fordi jeg nærer en dyb nysgerrighed og fascination over for kroppen, døden og kunsten, der er at finde i begge dele. Jeg kunne have brugt lang tid på at kredse om de forskellige kroppe, men den manglende ro fik mig til at give op over for den del af oplevelsen ret hurtigt.

Og indenhele hæren af speltindtagende, krænkelsesparate økoforældre fra Østerbro kommer efter mig, så hæng lige på: Børn skal selvfølgelig være tilladt på museer, men de skal bare være der under samme regler som de voksne. Regler, som de voksne i øvrigt også godt kunne trænge til at få opfrisket.

Så lad os lige tage dem:

• Man taler sagte. Der er andre gæster end dig, som gerne vil fordybe sig i kunsten og oplevelsen.

• Man råber ikke gennem lokalet. Skal man have fat på en for at vise noget, henter man vedkommende.

• Man respekterer hinanden og giver plads, hvis nogen er ved at tage et billed.

• Man er stille i lokaler, hvor der bliver vist filmklip.