Vi styrer mod en kollektiv hypnose, hvor mainstream lader, som om muslimsk indvandring er vores skæbne.

De kom ved daggry, seks mand høj og arresterede Snaphanens fotograf og blogger Steen Raaschou, der ligesom min medblogger Jaleh Tavakoli er anklaget for at have delt en kornet video af den rituelle halalslagtning af to unge nordiske piger i Marokko sidste år. Kort efter blev også Nye Borgerliges folketingskandidat Jeppe Juhl hentet af panserne, formentlig fordi han har antydet, at der var tale om en islamisk terrorhandling, hvilket de danske myndigheder næsten fik held med at tilsløre.

Den multikulturelle stat er åbenbart ved at blive desperat. Alle, der forstyrrer forestillingen om, at en muslim er en ven, du endnu ikke har mødt, skal i den sorte gryde. De multikulturelle i stat, politik, medier og uddannelse er slet ikke klar over, at de skader deres egen sag med angreb på deres politiske modstandere.

Valgkampen vil kun gøre ondt værre, støv og krudtrøg vil sætte sig i vore ansigter. For hver gang etablerede medier fortæller, at Rasmus Paludan er hjerneskadet, racismedømt – og hvad har vi ikke? – vil hans stemmetal vokse. Fortsætter kampagnen, stemmer jeg sgu selv på ham i ren trods. Som den ærlige husmor og skribent Eva Agnete Selsing noterer på Facebook: »Ikke så meget som en eneste redaktør, mediechef eller kommentator derude lader til at interessere sig for andet end at hounde budbringeren. Med alle til rådighed stående midler. Tilsat et ordentligt skvæt tilnærmelse til folkhemmets metode: Marginalisér enhver, der nævner det unævnelige. Udgræns, om muligt også parlamentarisk.«

Rasmus Paludan er en budbringer af ømtålelige og dårlige nyheder, og Stram Kurs er et symptom på årtiers vanvittige politik på området. Imens styrer vi mod et mentalt Sverige, en art kollektiv hypnose, hvor mainstream lader, som om muslimsk indvandring er vores skæbne, noget, vi hverken kan eller skal modsætte os, og at fremtiden for øvrigt kalder på en større offentlig sektor, mere digital disruption, tidligere pension og milliarder af kroner smidt ud efter det nyreligiøse projekt at ”redde klimaet”.

Stram Kurs er Danmarks Sverigedemokrater, de uværdige, som ingen menneskelige mennesker vil ses eller samarbejde med. I tv-studiet vender ”antiracisterne” ryggen til nazisten. Det ligner en skolegård på en dysfunktionel skole, fordi det er en skolegård på en dysfunktionel skole. Den danske folkeskole, der også sejler derudad, er åbenbart flyttet ind i Folketinget. Der er ikke bare kold luft imellem dem og ham; der er lufttomt, sort sol, molekylær nedsmeltning, og moralismen er så tyk, at man må skære sig igennem den.

Jeg ved, jeg ikke må, men jeg lo, da jeg hørte Rasmus Paludan slynge den tidligere CD’er Mimi Jakobsens nazistanklage tilbage i hovedet på hende i DR’s sædvanligvis ligegyldige sniksnakprogram ”Aftenshowet”. Nazist? Det kan du selv være. Det er ikke blot frækt, Paludan har tillige en pointe. Den flokmentalitet, hvormed godhedens apostle udskammer ham time for time, er nazistisk eller liberalfascistisk.

Kan man med nogen mening fastholde, at humanismen er nazistisk? Ja, det kan man faktisk. Mens erklærede humanister ser ned på de fastboende – pøbelen med dens populistiske impulser og dårlige smag – ønsker de at skabe et Lebensraum for Den Tredje Verdens migranter og deres farvestrålende mangfoldighed. Man forstår, at tilvandrerne er de nye overmennesker, mens de fastboende har at rømme grunden og betale for berigelsen.

Det er så tydeligt, at ingen tør sige det, men mediernes behandling af Rasmus Paludan minder om deres behandling af Donald Trump. Naturligvis i mindre skala, alt er større i USA, også løgnen, men de toneangivende moralister regner ham ikke for noget, hjerneskadet og racismedømt, som han heldigvis er.

At man får sympati for eller medlidenhed med Rasmus Paludan, er ikke sært. Han er alt det, ingen vil være, og det er derfor, hans offentlige persona er så befriende inkompatibel med den diktatorisk gode smag raden rundt. Jeg kommer nok ikke til at stemme på ham, men jeg mener i ramme alvor, at hans tusindvis af modstandere i Journalistisk Venstreparti er langt farligere for det Danmark, som vi trods alt har til fælles lidt endnu, før statsmagtens multikulturelle arrestationer bliver reglen snarere end undtagelsen.