De er af pakistansk afstamning, men er født og opvokset i Danmark. Hun er læge, han er konsulent, begge er de 36 år. De falder ind i den gruppe etniske mindretal, politikerne efterlyser i det danske samfund. Men Asim og Tabassam Latif føler sig chikaneret så ofte, at de vil forlade landet.

Det er dem, ’der bidrager til velfærdssamfundet’, som får adgang til Danmark. Sådan har argumentationen lydt fra både rød og blå blok i forbindelse med det nye pointsystem. Sådan et par er Asim og Tabassam Latif, der begge er født og opvokset i Danmark.

I deres stue i Brønshøj pryder børnemalerier og kostpyramider væggene i køkkenet.

»Måske, du kan skrive lidt om, at jeg går herhjemme i køkkenet, mens min kone er på arbejde, det vil afmystificere nogle fordomme om muslimer,« griner Asim Latif. Han er uddannet cand. merc. fra CBS, men arbejder hjemme, fordi VVS-manden reparerer familiens radiator. Tabassam Latif har taget en time fri fra sit job som læge på Frederiksberg Hospital. De to joker med hinanden og smiler, »for vi er ikke bekymrede for at få gode job eller anerkendelse. Vores fremtid ser meget lys ud. Den ligger bare ikke i Danmark,« siger Asim Latif. Tonen i debatten og den mistænkeliggørelse, deres hudfarve ifølge dem selv giver, provokerer det pakistanske par:

»Vi har jo status som andenrangsborgere. Vi føler, at vi skal forsvare og forklare os, og det er ikke en rar følelse, når man er født og opvokset i Danmark,« siger Tabassam Latif. Hendes mand følger op: »Og jeg synes sgu, det er forkert, der er nogle, der er efter mig i mit eget land.«

Fremtiden er i udlandet

»Jeg kan ikke se, vores fremtid skal ligge i Danmark,« siger Asim Latif.

»Vi har snakket meget med vores venner om det her, og mange af dem har det på samme måde. Det værste er, vi ikke kan se en ende på drejningen. Hvis vi bliver påvirket af forholdene nu, hvordan bliver det så ikke for vores børn,« spørger Tabassam Latif retorisk. Hun oplever, at hendes nære venner såvel som hende selv bliver påvirkede af at være det, de selv kalder andenrangsborgere, selvom de alle er »ressourcestærke og bidrager til samfundet.« Hun forudser, at deres to børn, en pige på to og en dreng på syv, får problemer med tilværelsen, »når de bliver voksne nok til at forstå, hvad der bliver sagt i fjernsynet og forstå de signaler, man får på forskellige planer.«

– Hvad er det for nogle signaler, I mener, der bliver sendt?

»Det kan være, at man står ved busstoppestedet med barnevognen, og to gamle damer snakker om, at man skal få sin abeunge til at holde mund, hvis hun græder« fortæller Asim Latif.

»Men det klart værste,« mener Asim Latif »er den stiltiende accept fra folk, der kigger på udviklingen. Hvad enten det er i medierne, på gaden, eller på det politiske plan. Der er ingen, der griber ind. Det er det, man skal ændre. Folks almene tilgang til problemerne. Det er jo blevet accepteret,« mener Asim Latif.

Ny retorik, tak

De to tillægger især den politiske retorik skylden:

»Det begynder jo med, at man diskuterer, hvad indvandrere koster for samfundet, og at selv veluddannede kvinder med tørklæder er undertrykte. Det er det niveau, vi er på. Hver gang, vi tænder et tv eller går en tur på gaden, skal man forsvare sig selv. Det er som at være i en psykisk kz-lejr, selv om det er en hård sammenligning,« mener Asim Latif.

– Tror I ikke i højere grad, det er en manglende forståelse, end det er modvilje mod jeres kultur?

»Det er bare ikke et godt nok argument længere. Der har været indvandrere i landet i 40 år. Og tonen er bare blevet skarpere og skarpere,« siger Tabassam Latif.

For familien Latif er det derfor farvel til Danmark:

»Vi ved ikke nærmere, hvornår det bliver, eller hvor vi tager hen, men vi begynder allerede nu at lægge penge til side«