Det er efterhånden et helt fast spil, der kører. Efter snart 30 år i København ved jeg efterhånden, hvordan jeg hurtigst kommer fra A til B. Især til og fra min hule i Brønshøj til lufthavnen, som efterhånden er den sidste strækning, hvor jeg bruger en taxi. Ellers er jernhesten og offentlig transport det foretrukne våben til at komme hurtigt frem i den mere og mere trafikalt tilsandede by. Men sammen med familien og med et par velvoksne kufferter er det altså rart at blive kørt. Her kommer taxikørsel ind i billedet.

FAKTA Ugens finansklumme I en fast klumme på Business-bagsiden lørdag går Berlingske tæt på redaktionens egne privatøkonomiske udfordringer og holder dem op mod, hvad der sker på markedspladsen. Vi ser på boligkøb, bilkøb, rejser, forsikringer og meget andet. FOLD UD FOLD UD

Familien har udelukkende brugt autoriserede københavnske taxier i alle årene. Ingen Uber-ture endnu. Tænker at det må være tryggere at køre med en veluddannet chauffør i en solid tysk bil og et udvidet kørekort til at bevæge sig sikkert rundt i den københavnske trafik. Men nu er jeg ved at være træt. Træt af det evige spil om at forhindre taxien i at køre en solid omvej med en solid ekstra regning til følge. Træt af, at serviceniveauet bliver ringere og ringere. For så synes jeg, at de 300-400 kroner, turen koster, afhængigt af om det er en ærlig chauffør, er for dyrt.

En dårlig oplevelse

På den seneste tur fra lufthavnen til Brønshøj ringede chaufførens telefon, allerede inden vi havde forladt lufthavnens område. Chaufføren spurgte ganske vist, om det var i orden, at han lige svarede. Det er lidt svært at sige nej til, og det resulterede i en animeret samtale, som varede stort set hele vejen gennem byen.

Jeg var dog nødt til at afbryde talestrømmen et par gange for at få chaufføren til at køre den tilnærmelsesvis nærmeste vej. Det resulterede i, at han synligt fornærmet lagde sig i inderste spor bag en ældre bilists meget langsomme fremfærd. Og vi fik derfor mulighed for at opleve rødt lys i samtlige lyskurver fra Kastrup til Bellahøj.

Fremme ved privaten åbnede chaufføren bagagerummet inde fra kabinen og bad os lukke det efter os. Summa summarum: Vi blev ganske vist transporteret fra A til B. Men vi tilbragte en halv time i en snæver kabine med fornemmelsen af at være trængt ind i chaufførens privatliv og hans private samtale. Det var ubehageligt igen at skulle påpege, at vi var på vej ud på en omvej, hvortil svaret lød, at når man bare kører, så kan man let glemme, hvor man skal hen.

Læg dertil, at service fra chaufføren, der aldrig forlod sit sæde, i denne taxi var navnet på en by i Langtbortistan, og at prisen var tæt på 400 kroner. Det er simpelthen en dårlig oplevelse.

Jeg ved, at der er taxichauffører i denne by, der går op i at levere en ordentlig service – som netop burde være kernen i at arbejde i et servicefag. Og jeg er sikker på, at de får gode drikkepenge efter turen.

Men de er også de eneste våben, taxi­branchen har over for de flere og flere alternativer, de skal konkurrere med. Vi havde uden tvivl brugt Metro eller S-tog, hvis de dækkede strækningen. Men det bliver også sværere og sværere at se bort fra Ubers meget lavere priser.

Når prisen er i top, og service er i bund, som vi har oplevet, så er vi nede på, at det er de helt basale priser, der afgør valget af transport i fremtiden. Her vinder de traditionelle taxier ikke i øjeblikket.