Nørreport venter forude. Som en savanne, hvor jeg forsøger alt for at stikke af, mens velgørenheds-løver jagter mig med deres skrivebræt og hennamanker. Dem, der stjæler vores tillid til andre mennesker i bytte for et abonnement, der potentielt kan redde hele verden.

Derfor sidder jeg og trykker mig i sædet. Det føles lige så varmt, som det plejer. Jeg gruer for, hvad det venter mig oppe på stationen, men toget er fremme, og jeg må ud. Jeg sætter langsomt den ene Adidas-sneaker foran den anden. Imens kværner min hjerne rundt i det, jeg godt ved, jeg bliver konfronteret med, ligeså snart mine sko slipper trappen og rammer realiteten. Jeg har egentlig travlt, men jeg har ikke lyst til at skynde mig. Jeg når halvvejs op og står nu og tager min sidste indånding, mens jeg endnu har ro i menneskemylderet.

Jeg opgiver at tælle trappetrinene og går i stedet tøvende til opgaven: Et skridt ad gangen løfter mine ben sig, indtil jeg står deroppe på Nørreport og febrilsk ser det første blik låse sig fast i mit. Jeg forsøger mig med telefonsamtaletricket, men ud af øjenkrogen kan jeg se en skikkelse med et skrivebræt nærme sig med bestemte, målrettede skridt. Der er to meter mellem os, da mine armhuler begynder at reagere, og min mave snor sig som et tømmerstik. Det var lige præcis det her scenarie, jeg frygtede, da jeg sad nede i den trygge togvogn. En lys stemme siger: »Hej!« Jeg fremstammer et knapt så imødekommende »Nej…«, der åbenbart klinger, som om det inviterer til samtale.