De fleste af kilderne til denne historie havde svært ved at se valgkampens anden duel mellem statsministerkandidaterne til ende søndag aften. Det var simpelthen for ubehageligt at se på.

»Det var tåkrummende og uværdigt, og jeg fik intet klart billede af, hvad Helle Thorning-Schmidt eller Lars Løkke Rasmussen har af visioner, fordi de kaster med mudder,« siger Mads Rykind-Eriksen, forstander på Rødding Højskole i det nordlige Sønderjylland, som Information besøger i serien om vælgernes virkelighed.

Som to gamle ringvrag var statsministerkandidaterne sat op over for hinanden i en boksekamp på ord, hvor de satte verbale kæbestød ind mod hinanden i stedet for at opsøge politisk dialog om løsninger og visioner.

Og det eneste, den form for dækning appellerer til, er netop sportsmetaforer og de kernevælgere, der i forvejen hepper på deres egen kandidat, mener eksperter i politisk kommunikation, der advarer om, at den mest oplagte vinder af duellerne er: politikerleden.

»Undersøgelser peger på, at politikerleden er vokset blandt vælgerne, og søndagens duel vil ganske givet forstærke den udvikling. Helle Thorning især afbrød og tromlede Lars Løkke, mens han benyttede næsten hver replik til at angribe hende i stedet for at fortælle som sin egen politik. Skænderier og manglen på fremlæggelse af egen politik er netop to af de årsager, vælgerne peger på, når de skal forklare, hvorfor de er trætte af politik og føler politikerlede,« siger Christian Kock, professor i retorik og politisk kommunikation ved Københavns Universitet, der tilføjer, at han næppe havde set debatten til ende, hvis ikke han havde været nødt til at følge den som professionel iagttager.

»Det er ubehageligt og ikke til at holde ud at se på. Og det er reaktionen hos rigtig mange vælgere, hvis man ikke ligefrem opfatter sig som en fodboldtilhænger, der hepper på sit eget hold,« siger Christian Koch.

Løgnere og egoister

Selv om stemmeprocenten i Danmark fortsat er meget høj sammenlignet med andre lande, har forholdet mellem danskerne og de politikere, de selv har stemt på, nærmet sig frysepunktet i denne valgperiode. Det er kommet til udtryk i adskillige målinger, der viser, at flertallet af vælgerne nærer dyb mistillid til de folkevalgte.

Politikeres troværdighed er helt i bund, når man beder danskerne om at sammenligne dem med andre faggrupper, og den er faldet støt de seneste seks år.

Ord som »mudderkastere«, »levebrødspolitikere«, »løgnere« og »egoisme« lå i top 20, da Berlingske for nylig så nærmere på sagen. Og en undersøgelse udført af Analyse Danmark for Ugebrevet A4 peger i samme retning. I valgårene 2005 og 2007 udtrykte 70 procent af danskerne ifølge undersøgelsen ’meget stor’ eller ’ret stor’ tillid til politikere. Ved det efterfølgende valg i 2011 var tallet dalet til 60 procent, og i 2014 var det nede på 38 procent, det laveste tal i 30 år.

Senest har analysebureauet Wilke for Avisen.dk lavet en undersøgelse, der viser, at 41 procent af danskerne opfatter politik som »et slagsmål, der handler om at mistænkeliggøre og svine politiske modstandere til«. Kun en fjerdedel opfatter dansk politik som »et forum, hvor der findes løsninger på påtrængende samfundsproblemer på tværs af partiskel«.

Fløjpartierne profiterer

En af de vælgere, der gerne indrømmer, at politik ikke interesserer hende, er 21-årige Noor Kelawi, der bor i en klynge rækkehuse kaldet Slåenhaven i Odense-bydelen Vollsmose. Selv om hun fik sit danske statsborgerskab i 2007, har hun ikke tænkt sig at stemme den 18. juni.

»Politik interesserer mig ikke. Jeg kan udtrykke det kort: Det er som om, de alle sammen skændes om den samme stol, og de vil alle sammen deres eget bedste. Men inderst inde, når de begynder at skulle opfylde noget, så gør de det ikke,« siger Noor Kelawi, der i dag studerer farmaci på Syddansk Universitet.

Og problemet er netop, at vælgerne er trætte af, at politik er en kamp imod hinanden i stedet for en samtale med hinanden, mener Christian Koch.

»De sidste 20 års har den politiske kommunikation været styret af den samme type kommunikationsrådgivere. Og den form for præsidentvalgkamp, som vi ser, har måske haft en effekt, da det ikke hang vælgerne så meget ud af halsen som nu. Der er ved at ske en forskydning, fordi stadig flere er trætte af den måde, samtalen foregår på. Men det er der altså også nogle af politikerne, der har opdaget,« siger han og peger på, at fløjpolitikerne Uffe Elbæk og Kristian Thulesen Dahl går benhårdt efter at omsætte politikerleden til stemmer på deres egne partier, Alternativet og Dansk Folkeparti:

»De har fornemmet, at vælgerne er trætte af det evindelige ’pege fingre’ ad hinanden, og satser i stedet på politisk diskussion om problemer og argumenter. Og det har de haft uventet succes med. De politiske kommentatorer, der sidder på den konventionelle visdom inden for det her, har jo netop grinet Alternativet ud. Mens Dansk Folkeparti igen har fanget folkestemningen før de gamle partier.«

Alternativet og DF er netop to af de partier, der oplever størst fremgang i meningsmålingerne under valgkampen. Uffe Elbæks parti har været oppe på fire procent af stemmerne i målingerne, hvilket er langt over forventningen, mens DF står til en fem-seks procentspoint fremgang i flere målinger fra de 12,3 procent ved valget i 2011.

Spil for galleriet

Fra sin forstanderstue har Mads Rykind-Eriksen udsigt til Danmarks ældste højskoles hvidkalkede bygninger, der omkranser en gårdsplads med eget klokketårn. Her har frontkæmperne for demokratiet haft deres gang, da de bedrestillede bønders sønner og døtre blev sendt på skolebænken med Grundtvig.

Og man kan næsten høre ekkoet af ’Er lyset for de lærde blot til ret og galt at stave’ i foredragssalen, hvor de tidligere forstandere hænger i række på væggen.

Men den demokratiske samtale, der er i højsædet her på stedet, mener Mads Rykind-Eriksen, er en mangelvare i valgkampen og dansk politik generelt.

»Sådan en omgang som i søndags nærer politikerleden. Men det er jo kun på overfladen, at uenigheden bliver gjort til noget fremtrædende. For samtidig synes demokratiet at være kogt ned til kun at indbefatte én retning: konkurrencestaten. Og så bliver der meget lidt forskel på højre- og venstrefløjen sammenlignet med tidligere. Det giver mig nogle gange lyst til at flytte til Sverige og Holland, men der ser jeg præcis samme tendens. Der mangler visioner, og det oplever man også ved dette folketingsvalg, hvor det er svært at få øje på den store forskel mellem de to partier, der slås om statsministerposten,« siger Mads Rykind-Eriksen.

Det afføder apati og ligegyldighed blandt vælgerne, fordi resultatet alligevel er det samme, uanset hvad man stemmer, mener højskoleforstanderen.

At det kan lade sig gøre at appellere til nye grupper, der ikke føler sig repræsenteret af de traditionelle partier, er Dansk Folkeparti imidlertid et godt eksempel på, mener Mads Rykind-Eriksen:

»Dansk Folkeparti har i allerhøjeste grad formået at gøre det, som folkehøjskolen gjorde med almuen tidligere: at repræsentere og løfte en gruppe mennesker, der ikke følte sig repræsenteret i demokratiet. De har haft en sag, og de har netop udfordret den konsensussøgende midte ved at sige, at der faktisk er andre veje at gå. De har italesat noget, der var fraværende i debatten og samlet en utilfredshed op. Det har jeg meget respekt for.«

Medier og pervertering

Niels Nørgaard Kristensen, demokratiforsker på Aalborg Universitet, hæfter sig ved, at danskernes tillid til politikerne har været dalende de sidste fem år. Dermed er udviklingen altså sat ind, før debatten om den siddende regerings løftebrud. Også han vurderer, at formen på den politiske debat har en del af skylden. Men samtidig mener han, at medierne bærer en stor del af ansvaret for det, han kalder en »pervertering af politikken«.

»Personligt har jeg aldrig set noget så ynkeligt som i søndags. Det var en falliterklæring for den rationelle, politiske debat. Det politiske argument er forsvundet, og ideologierne er pillet ud af politikken. Når alt det er skrællet væk, står to kombattanter tilbage. Men her er de største skurke de to store tv-stationer, der sætter spillereglerne op. Både Lars Løkke og Helle Thorning har formentlig gennemskuet, at vælgerne reagerer negativt, men de kan ikke andet end at spille med,« siger Niels Nørgaard Kristensen, der peger på, at debatformen desuden grundlæggende strider med den danske traditionen for samtaledemokrati.