От Руслан ТРАД

Публикувана на: 09.02.2018 @ 18:14

Във въздуха се носи странна миризма и не става дума за продължаващия проблем с мръсния въздух. Говорим за залъгването, а то винаги има неприятно ухание, особено, когато е на твой гръб.

Залъгването е вид шарлатанство. От дребното, тарикатско шарлатанство, в което някой претендира, че е добър търговец на истина, но се оказва обикновен търгаш на зле скалъпени лъжи. Проблемът със залъгването е, че то може да продължи много време и човек да го приеме за част от ежедневието си.

Залъгването се извършва от лъжци и тарикати, добри манипулатори на хора, които не са свикнали да задават въпроси. Те работят с проверени тактики, които просто леко променят с времето, за да не може да ги разпознаят на пазара. Понякога опаковат една малка лъжа в хубав целофан, слагат панделка и я поднасят с усмивка. Друг път същата тази лъжа просто я показват наяве и заявяват – отново с усмивка – че, да истината е жестока и грозна, но по-добре тя, отколкото лъжата. И ако мине – мине. Малките лъжи се продават лесно, защото не е нужно много, за да бъдат скрити.

Е, от близо три десетилетия номерът минава. Лъжите се продават за една евтина истина и апатичният човек ги приема без питанки – защо му е, след като нищо няма смисъл?

На поредната доза шарлатанство ставаме свидетели в момента покрай дебатите и дискусиите за „третия пол“ и заплахата за идентичността и самосъзнанието. Дебати и дискусии трябва да сложим в големи и дебели кавички, разбира се. Те първо на първо не са дебати, а по-скоро монолози, крещене, подвикване, подигравки, заплахи и изтипосване на противника насред площада за екзекуции и линч. И от двете страни има заявление, но не и подканяне за разговор. Декларации, а не призиви – ако не броим Църквата, която изведнъж се събуди от пет десетилетия сън и усети, че трябва да има някаква позиция, затова призова българският народ да защити вярата (!?) и рода си.

Сякаш дебатите имат нещо общо с това.

С пускането на фалшивите новини покрай Истанбулската конвенция от няколко сайта, беше извършен много успешен сондаж на общественото мнение. Първичните реакции, приемането за истински на абсолютно нереални факти, изострянето на тона, много лесното разделение и бързото изместване на фокуса от темите за корупцията и поръчковите убийства, са все неща, които се записват в голямата тетрадка и занапред ще се знае как може да се действа успешно.

Това не е теория на конспирацията, а много добре приложена и последователна политика, чиито резултати се виждат с просто око и може да се изучава в учебниците. Хората зад кампанията заслужават „отличен 6“, макар че едва ли им е коствала много усилия в родните условия, в които дори активистите за човешки права и либерални политики са разделени заради спора кой да носи знамето. От боричкането полза имат от другата страна – противниците на глобализацията, на либерализма, на автентичното ляво, на обществения дебат, на демократичните ценности.

Консервативните редици са плътни и добре строени. От другата страна на фронта, срещу себе си те имат една наивна маса от хора, които нямат решителност в името на това да не обидят някого. Те са се обвили в розова мъгла и в изблик на ескапизъм пропускат събитията около себе си. Предпочитат за по-лесно да заявят, че „онези са нацисти“ и дотам, макар това да не е категорично вярно. Същата грешка направиха либералите в САЩ като просто стояха отстрани и злобно подхвърляха, че симпатизантите на Тръмп са прости нацисти и расисти, и не осъзнаваха, че точно с това помогнаха на Тръмп да стане президент.

А времето минава. Няма за кога да се извръщат очите от реалността. „Простите нацисти“ са добре организирани. Събрали политическа и икономическа подкрепа, техните идеи се споделят на битово ниво от много хора. Вечерта, когато се пусне телевизора за новините в 19:00, семейството сяда на масата и е повече от нормално вече да се чуват изрази срещу малцинства, ЛГБТИ общества, леви, десни, демократи, либерали, европейци и т.н. Апатията и липсата на доверие към институции и идеи, представляват нужното гориво за всички крайни групи и точно в този вакум се настанява омразата.

Междувременно, докато си говорим за Истанбулска конвенция, се случиха много други събития, но с помощта на медийната избирателна апатия, истерията обхвана хората, вместо да се държи курс на задаване на въпроси.

За този месец, в който обществото загуби важна социална енергия, бяха извършени съмнителни сделки в областта на медиите. БНТ беше притисната от цензура, BiT сменя собствеността си, в ТВ Европа се вижда съмнително движение, а местни журналисти из страната – като тези във Враца и Бургас – бяха още веднъж заплашени за това, че си вършат работата. Пристигането на шефа на „Репортери без граници“ за “Европейски съюз и Балкани” не беше споменато на много места. Не се разбра също как е възможно през 2018 компрометиран човек като Пеевски да внася законопроект, свързан с медии.

За този месец не получихме отговор и на въпроса кой седи зад смъртта на девет души в поредица от свързани с мафията убийства. Не получихме отговор и на това как правителството смята да се бори с корупцията и защо БСП се вживяват като спасители, след като те са част от статуквото. Не се обясни и какво се случва в НСО, бившият шеф на службата и защо отива на пост в Санкт Петербург. Не стана ясно и защо прокуратурата започва акция „Лукс“, но някак си избирателно.

За един месец не разбрахме защо полицията получава над 1 милиард лева бюджет, а продължава да се държи дерибейски по РПУ-тата.

Забелязали ли сте, че когато стане дума за клюки, всички в блока знаят какво става. Но, ако на горния етаж пребиват някой, изведнъж никой нищо не е видял. На това ниво е и политиката и обществения живот в страната. Затънали сме в шарлатанство и послъгване, докато светът наоколо е динамичен и се случват множество събития, които ще се отразят и на нас в България. Но това е друг разговор – засега нека си говорим за „третия пол“.