O fotografie cu un tînăr ca oricare altul, cu părul un pic dezordonat și cu-o urmă de mustăcioară, înfășurat în steagul pestriț LGBTQ și ștergîndu-și cu un colț al lui lacrimile. Trebuie să fi fost în jurul orei 22.00, cînd a devenit cert eșecul celei mai rușinoase și mai brutale campanii prin care a trecut România post­decembristă: cea de „revizuire a Consti­tuției“ (în acte), dar de „belire a homosexualilor“, cum trebuie că s-or fi gîndit cei – mulți – care au promovat-o și care au trecut peste orice limită a discursului și a practicilor democratice în încercarea de a-și atinge scopul. Fotografia Andreei Alexandru își surprinde protagonistul în centru, singur cuc: în fundal se întrevăd alți cîțiva tineri, dar singurătatea lui apăsată îți dă a înțelege, în mică măsură, cum i-o fi tremurat sufletul în ultimele săptămîni.

Cum o fi cînd știi că cei care vor să schimbe legea te consideră subom?

Cum o fi cînd popa (căci preot n-are cum să fie) n-o mai primește pe mama la slujbă, pentru că mama n-are cum să voteze împotriva copilului ei?

Cum o fi cînd un întreg aparat politic, juridic și administrativ se mobilizează să înlesnească furtul care te-ar transforma în cetățean de mîna a doua?

Cum o fi cînd oameni cu carte – poate că pe unii chiar i-ai citit și i-ai admirat – glumesc sinistru și resentimentar, reducînd un om la un act sexual: „Ia mai stați și voi o tură, c-am auzit că vă place“?

Cum o fi cînd umbli pe stradă de parc-ai avea o țintă tatuată pe frunte?

Dacă a existat ceva bun în weekendul 6‑7 octombrie și în săptămînile care l-au precedat, acel ceva a fost mobilizarea îndîrjită a organizațiilor de apărare a drepturilor minorităților sexuale, a asociațiilor civice, a cîtorva partidulețe (unul singur parlamentar) și a zecilor de mii de observatori care-au răsărit ca de nicăieri în secțiile de votare ca să se asigure că o minoritate – oricare minoritate – nu e la cheremul majorității, ci e partenera cu drepturi egale a acesteia. Observatorii din zilele de 6 și 7 octombrie, povestind oră de oră ce se întîmplă și stînd cu ochii țintă, în ciuda șicanelor, a frigului și a oboselii, sînt statuile în viață ale acestui referendum.

Dar acum chiar este cazul să ne adresăm direct celor mai fragili dintre cei fragili, celor pe seama cărora s-a purtat această întreagă campanie a urii – adică acelor elevi, liceeni și tineri care se întîmplă să fie homosexuali, lesbiene, bisexuali sau transsexuali: cum‑necum, adulții se mai descurcă, tinerii și minorii, însă, au nevoie să audă cîteva lucruri.

Știm prin ce treceți.

Am observat și noi cum pe stradă, la școală, în biserici, pe internet și la televiziune, oameni care nu vă cunosc au fost asmuțiți împotriva voastră – ați fost numiți, între altele, hoți de copii, bolnavi mintal, pericole la adresa unității naționale, și cîte și mai cîte. E important – e crucial – să vă aduceți aminte că nici unul dintre aceste lucruri nu e adevărat și că nu e e nimic în neregulă cu voi. Dimpotrivă.

Știm că unii dintre voi sînt și vor fi încă umiliți, în public, de cunoscuți și de necunoscuți deopotrivă. Știm că unii dintre voi o să fie agresați, chiar. Știm că o să vă simțiți izolați și știm că o să vă fie frică. Să nu vă fie – frica nu e starea firească a omului civilizat. Dintr-o astfel de frică, din frica de viitor și de necunoscut, exploatată cinic, interesat și fără scrupule, a pornit și acest referendum. Dar nu sînteți singuri: rețelele de socializare vă mănîncă timpul și vă inventariază fiecare mișcare, e-adevărat, dar vă și pot pune în legătură cu oameni care știu prin ce treceți (pentru c-au trecut și ei prin aceleași lucruri), care pot să vă ajute și care sînt dispuși s-o facă. Luați-vă inima în dinți și căutați-i.

Și, oricît de greu vă e acum, amintiți-vă că acum chiar e mai bine decît altădată: cu nici 20 de ani în urmă, România v-ar fi trimis direct la închisoare. Iar dacă vouă vă e greu (și vă este!), gîndiți-vă cum trebuie să se simtă, zi de zi, copiii și tinerii romi, de exemplu.

La fel cum sîntem solidari cu voi, sîntem și vom fi solidari cu acei copii și tineri care se culcă flămînzi în România, care nu au unde să se spele pe mîini în școlile din România, care – pur și simplu – nu au cum să meargă la școală sau ai căror părinți au fost nevoiți să părăsească România. Solidarizați-vă cu ei și nu va mai fi vreodată nevoie de un referendum pe tema drepturilor fundamentale, pentru că nimeni n-o să vă poată sta în cale în România. O să dureze și o să fie complicat, dar voi – acei tineri cu nimic mai prejos decît tinerii care se întîmplă să nu fie homosexuali, lesbiene, bisexuali sau transsexuali –, voi aveți șansa să apucați un alt chip al României, unul care să nu mai fie schimonosit de ură.

Sau, mult mai pe scurt, cu vorbele unui imens artist homosexual, Michael Stipe: „Hey, kids, rock’n’roll/ Nobody tells you where to go“.