Institutul de Gastroenterologie şi Hepatologie din Iaşi a fost ani de-a rândul spitalul cu cei mai buni indicatori de performanţă din România şi a reprezentat mândria medicală a Iaşului. Decizia aberantă a Guvernului Emil Boc de desfiinţare prin „comasare” (HG 85/02.02.2011) a IGH – concomitent cu înfiinţarea unui institut cu profil similar în alt oraş – face ca această unitate sanitară de elită să devină un simbol întru nostalgică şi furioasă amintire a valorilor distruse de incompetenţa proletcultistă cu sprijinul nepăsării noastre. Condiţiile de spitalizare şi tratament, pe care abia acum le apreciem (din păcate retrospectiv) la adevărata lor valoare, performanţele şi indicatorii financiari nu au contat pentru un ministru (Attila Cseke) care anterior se ocupase cu activitatea de comercializare a hranei pentru pisici; un proiect în plină dezvoltare şi care-şi arătase eficienţa încă de la început a fost distrus prin decizia „din pix” a unui om care habar nu are de organizare sanitară, nu a călcat în viaţa lui în această instituţie, iar de-a lungul mandatului a mai luat şi numeroase alte măsuri inepte în privinţa ei. Toate problemele din sistemul sanitar erau rezolvate şi mai rămăsese asta! De ce ne-am mira de involuţia noastră în atâtea şi-atâtea domenii dacă aşezăm în poziţii decizionale pe cei mai incompetenţi dintre noi?

Imediat după „comasare”, consecinţele prostiei mândre şi ignorante nu au întârziat să apară: de la formalităţile pentru internare şi până la consumabilele pentru laboratorul de endoscopie, inima institutului, totul poartă amprenta hazardului şi a organizării de tip colhoznic. Limitarea unor explorări de maximă necesitate sau întârzierea nejustificată a acestora (prelungind astfel artificial perioada de spitalizare şi deci crescând costurile), imposibilitatea efectuării unor analize care altădată nu ar fi reprezentat nicio problemă, iar acum se sugerează bolnavilor să şi le plătească (după ce se externează!), obligativitatea efectuării unui anumit număr de internări (sursă de risipă, dar şi de erori statistice atât timp cât consemnarea firească a diagnosticelor este viciată de canoanele absurde ale sistemului DRG), lipsa materialelor pentru igienizare (şi care atestă gradul de civilizaţie) a căror absenţă în IGH era anterior de neconceput – toate acestea par nişte aberaţii care ne întorc în trecut, în „epoca de aur”, dar reprezintă şi o lecţie importantă: oricât de sus ai fi, oricât de mândru ai fi de munca şi realizările tale, oricând se poate găsi un proletar care să distrugă totul, să-ţi calce visul în picioare. Bijuteria de farmacie pe care Institutul o avea a fost dezafectată, în locul ei rămânând acum o cameră goală, sordidă, din care ţevi insolente ca şi decidenţii ies obraznice din pereţi; asistentele trebuie acum, pe lângă drumurile făcute pentru a duce analizele în patru locuri diferite din spital, să se deplaseze prin curte, cu condicile în mână, indiferent de condiţiile meteo, până la farmacia centrală, cel puţin o dată dimineaţa şi o dată la prânz, pentru a aduce în cutii medicamentele aferente salonului respectiv, de te şi întrebi când mai au timp să stea la patul bolnavului dacă au atâtea drumuri de făcut; treaba asistentelor medicale nu este să facă 2-3 km pe zi cu greutăţi în braţe, că nu pentru probe de atletism au fost angajate.

Am semnalat prompt toate aceste disfuncţionalităţi, atât managerului, cât şi subsecretarului de stat Raed Arafat, însă majoritatea propunerilor de îmbunătăţire a activităţii (că, deh, în loc să progresăm, noi trebuie să imaginăm soluţii de minimizare a daunelor produse de incompetenţii din executiv) au rămas ignorate. Glorioase victorii au fost reprezentate de reînfiinţarea biroului de internări al IGH, ameliorarea aprovizionării cu medicamente de strictă necesitate specifice gastroenterologiei sau obţinerea (spre deosebire de celelalte secţii ale spitalului) hârtiei igienice pentru grupurile sanitare. Deşi mi-a promis (într-o emisiune televizată) că vine la Iaşi să „analizeze situaţia”, secretarul de stat Cristian Anton Irimie nu s-a ţinut de cuvânt; într-un stat civilizat, acesta ar fi fost motiv de demisie. În plus, niciun parlamentar ieşean nu a rămas neapelat. Edificator rămâne un episod cu doamna senator Mihaela Popa: după ce mă primise extrem de amabil şi-i explicasem în detaliu situaţia IGH, la vreo trei săptămâni i-am scris un mesaj de atenţionare asupra unei emisiuni TV în care urma să dezvolt subiectul Institutului; mesajul de răspuns, pe care-l am şi acum, a fost halucinant: „Dar ce este IGH?”. În altă zi l-am sunat la cabinetul parlamentar pe domnul Gheorghe Flutur; contrar aşteptărilor a doua zi a revenit domnia sa telefonic şi mi-a explicat că mă stimează enorm, dar „politica domnului Boc nu poate fi întoarsă din drum” şi, ca să mă consoleze, a adăugat că „în curând vom face reorganizarea teritorial-administrativă, procesul e ireversibil!” Cu alte cuvinte, voi, medicii, sunteţi oameni buni şi drăguţi, dar naivi, iar problemele ţării sunt extrem de serioase şi numai noi, Aleşii, cunoaştem calea spre adevăr… De-atunci a trecut un an şi jumătate, judeţele sunt bine-mersi la locul lor, iar IGH-ul tot desfiinţat.

Apoi s-a schimbat guvernul. În plină perioadă preelectorală, domnul Prim-ministru Victor Ponta a anunţat emfatic (octombrie 2012), primind ode şi felicitări din toată ţara, redarea Institutului Inimii din Târgu Mureş şi a Institutului de Gastroenterologie şi Hepatologie din Iaşi peisajului sanitar românesc printr-o Hotărâre de Guvern. Însă forma de organizare propusă, denumită hazliu „autonomie financiară”, fără personalitate juridică, era o struţo-cămilă fără suport în legislaţia existentă şi care nu schimba cu nimic situaţia, bugetele fiind şi până atunci defalcate pe secţiile componente ale spitalelor care au înglobat institutele respective. Cacealmaua a avut impactul mediatic scontat din cauza incompetenţei ziariştilor specializaţi pe problematica sanitară care nu au sesizat diferenţa între „reînfiinţare” şi „reorganizare”, între „autonomie financiară” (ce-o fi aia, nimeni nu poate spune exact) şi „personalitate juridică”. Au muşcat ca bibanii de crescătorie şi au aplaudat actul de eroism guvernamental. Pentru a înţelege mai bine dimensiunea diversiunii, subliniez faptul că, aşa cum prevede Legea 95/2006, reorganizarea internă a unei unităţi spitaliceşti nu necesită Hotărâre de Guvern, ci doar Ordin al Ministrului de resort! Aşadar, tam-tam-ul guvernamental legat de aşa-zisa reparaţie a unei decizii greşite (aş numi-o chiar aberantă) a fostei guvernări a fost un act pur electoral şi care nu a schimbat cu nimic starea de fapt a celor două Institute. Într-un articol intitulat Boccizarea guvernului Ponta, am arătat că minciuna aşa-zisei „reînfiinţări” a Institutului de Gastroenterologie şi Hepatologie din Iaşi şi a Institutului Inimii din Târgu Mureş aminteşte în mod evident de declaraţiile sfidătoare şi obraznice ale bocilor, udrilor, ialomiţanilor şi igaşilor; pentru că este doar un exerciţiu de imagine electorală şi nu aduce niciun beneficiu în absenţa personalităţii juridice.

Redobândirea în iunie 2013 a statutului deţinut anterior de Institutul Inimii din Târgu Mureş ne-a readus, în mod logic, speranţa că şi nedreptatea de la Iaşi va fi reparată. Mi s-a răspuns aşa: „La Târgu Mureş a fost vorba de o decizie politică”. Aha! Şi? Ciudată mai e şi politica asta!…

Articol publicat în New York Magazin Nr. 813 pagina 24, Miercuri, 4 Decembrie 2013