Momentul 1990 ne-a gasit putin pregatiti sa facem fata schimbarii de regim, cu o elita extrem de subtire, atit numeric cit si intelectual, consecinta directa a unei izolari – greu de conceput astazi – de aproape jumatate de secol. Cei buni si suficient de tineri au plecat rapid din tara; cei buni, dar mai in virsta, n-au avut curajul sa se lupte pentru acele valori care definesc o tara civilizata, asa ca pozitiile cheie au fost rapid ocupate (sau pastrate) de impostori, de parveniti.

Parvenitul se recunoaste usor; nu duce lipsa de bani sau de putere, ce-i lipseste este legitimitatea. Se simte nesigur, se simte expus. Incearca sa-si faca curaj inconjurindu-se de titluri, de medalii, afisindu-si ostentativ bogatia. „Uite, am un doctorat, cum puteti spune despre mine ca sint o nulitate?” „Uite cum ma plimb cu Bentley-ul meu alb si cum ma parchez unde vreau; chiar nu vedeti ce tare sint?”

Fiecare epoca si fiecare societate si-au avut mecanismele lor de legitimare sociala, bazate pe continuitate. Faceai parte din aristocratie sau dintr-o „veche familie”, eventual puteai sa-ti cistigi recunoasterea prin innobilare de catre rege; in societatea moderna rolul acestuia a fost preluat de un intreg corp profesional in centrul caruia stau universitati de prestigiu.

Dar ce te faci atunci cind o revolutie zguduie din temelii sistemul social? Te descurci cum poti… Mimezi. Incerci sa te prefaci ca esti altceva. Ceausescu, odata ajuns la putere, s-a imbracat rapid intr-o uniforma de general; sotia lui, Elena, s-a imaginat academician. Se putea si mai bine; prietenul lor african, Bokassa, s-a proclamat… imparat!

Parvenitii post-decembristi si-au indreptat intii privirile spre mediul academic. La fel ca Elena Ceausescu, fostul presedinte de CAP sau mecanicul auto propulsati in noua politica ii urasc pe „intelectuali”, dar, in acelasi timp, ii si invidiaza. Spera ca o bucata de hirtie sa-i innobileze, sa-i faca si pe ei membri ai acestul club de elita, iar imediat dupa 1990 a inceput goana dupa licente cumparate, dupa doctorate plagiate, a inceput mania infiintarii de Academii si de Universitati gaunoase.

Ca raspuns la acest proces, prestigiul Universitatilor, mai ales al celor private, a inceput sa scada, iar aceasta sursa de legitimare sa-si piarda din forta. Mai mult, mediul universitar, desi relativ inchis si coruptibil, este totusi mult prea deschis privirilor societatii pentru a putea coagula o adevarata mafie. Universitatile sint prea „civile”, prea „intelectuale” pentru a constitui o rampa de lansare adecvata.

Si atunci? Atentia noii clase de parveniti s-a indreptat spre celelalte doua institutii investite cu un grad urias de incredere: Biserica si Armata. Sorin Ionita a scris de curind un excelent articol despre cum Armatai incurajeaza, legitimeaza si acopera impostura; acum citeva luni, la rindul meu, am abordat acelasi fenomen, dar cu accent pe implicarea Bisericiiii. Priviti, va rog, imaginile de mai jos; prima din articolul dlui. Ionita, iar cea de-a doua din al meu; ca in jocurile de copii, cite asemanari gasiti?

.

Armata si Biserica sint doua organizatii extrem de opace si de ierarhice, care pina mai ieri dominau in clasamentele increderii in institutii. Atit Armata cit si Biserica adora sa se prezinte drept garanti ai statalitatii, ai stabilitatii, ai „spiritului neamului”. Amindoua isi gasesc admiratori in rindul dacilor de pestera, a nationalistilor frustrati, a ratatilor si a impostorilor. Cit credeti ca a durat pina cind cele doua institutii sa-si dea mina?

Domnul Ionita povesteste despre celebrul Colegiu National de Aparare si ai sai bravi absolventi; stiati ca una din „traditiile” Colegiului impune o vizita la… Patriarhie?iii

Dar la aniversarea Academiei Nationale de Informatii cine credeti ca si-a mai bagat coada?iv

Armata si Biserica. Doua entitati care, de-a lungul istoriei au stiut sa conlucreze foarte bine pentru a deturna autoritatea de stat in interesul propriu, pentru a bloca liberalizarea societatii. Armata si Biserica. Principalii piloni ai dictaturilor, fie ca vorbim de Spania lui Franco, de Grecia coloneilor, de Rusia lui Putin sau de tarile din America Latina. Armata si Biserica.

Incepind cu 2010 Biserica a intrat intr-un accentuat declin de incredere si isi vede legitimitatea din ce in ce mai contestata; politicienii au simtit schimbarea si incet, incet incep sa se distanteze. Pe de alta parte, Armata se mentine pe primul loc la incredere in imaginarul colectiv; devenind si mai atractiva ca instrument de validare pentru parveniti.

Va stii oare Armata sa reziste tentatiei de a se comporta precum o masonerie a impostorilor? Va stii sa-si faca, de una singura, curatenie in cazarma? Spre deosebire de Biserica, de Armata avem nevoie! Avem nevoie de o Armata profesionista, competenta, transparenta, de o Armata care sa raspunda in fata autoritatilor civile.

Sper din toata inima intr-un raspuns pozitiv! Din fericire, sansa e de partea noastra; avem norocul istoric sa fim inclusi atit in NATO cit si in Uniunea Europeana.

Nota: Crinuta Dumitrean a trecut prin Colegiul National de Aparare si pe la Academia de Politie.v Catalin Florin Teodorescu a studiat si el „Securitate si buna guvernare” (!), tot la Colegiul National de Aparare.vi O parte din banii de mita s-au dat intr-o… biserica, iar denuntatorul este un preot cu o lunga experienta in escrocherii, dar protejat de ierarhia bisericeasca.vii

Mai sint multi altii, dar cred ca ati prins ideea.

Note

i https://www.contributors.ro/administratie/educatie/pakistanizarea-armatei-si-serviciilor/

ii https://www.contributors.ro/administratie/biserica-impotriva-statului/

iii http://patriarhia.ro/cursanti-ai-colegiului-national-de-aparare-la-palatul-patriarhiei-23-noiembrie-2011–2044.html

iv http://www.animv.ro/galerie-foto/aniversare-20-ani-9

v http://media.hotnews.ro/media_server1/document-2011-10-5-10327714-0-presedinte.pdf

vi http://www.cdep.ro/pls/parlam/structura.mp?idm=372&cam=2&leg=2012&pag=0&idl=1