POPULISME: – Å finansiere infrastruktur med flate avgifter, i motsetning til progressive skatter, er åpenbart usosialt i mine øyne, skriver kronikkforfatteren. Foto: Roald, Berit / NTB scanpix

Debatt

Nok en gang skal de med minst betale mest

Vi lever i en tid der både populismen og forskjellene øker. Bompengesaken viser hvorfor.

9. september 2018

Dette er en kronikk. Kronikken gir uttrykk for skribentens holdning. Du kan sende inn kronikker og debattinnlegg til VG her.

Artikkelen er over to år gammel

ANDREAS CHRISTIANSEN HALSE, skribent

Foto: Meek, Tore / NTB scanpix

Det er egentlig ingen nyhet at bompenger diskuteres i Norge. Så lenge det bygges vei må den finansieres. Og ekstraavgifter er en behagelig måte å skaffe penger utenom vanlige budsjetter samtidig som man slipper tøffe prioriteringer.

Når opprøret mot bompenger nå sprer seg fra å handle om lokal motstand mot enkeltprosjekter til et landsdekkende opprør, skyldes det at avgiftene skrus opp med et brutalt volum og et brutalt tempo. Som på Nord-Jæren der den nye bypakken skal finansieres med 25 milliarder i ekstra avgifter fra regionens bilister. I resten av landet jobber politikere intenst med å virkeliggjøre lignende prosjekter.

Problemene bomringene skal løse er sammensatte. På den ene siden skal de begrense biltrafikken. På den andre siden skal de finansiere storstilte utbyggingsplaner for mer vei. Allerede her burde strengt tatt oppvakte politikere se at det er noe som skurrer. Man bygger store nye veier for å øke trafikken samtidig som man bygger dyre bomringer for å begrense den. De med god råd får med andre ord både bedre veier og bedre plass. De med dårligst råd får en dyrere regning fra fellesskapet og begrenset mulighet til å komme seg rundt i en hektisk hverdag.

les også Bompengegaloppen

Å finansiere infrastruktur med flate avgifter, i motsetning til progressive skatter, er åpenbart usosialt i mine øyne. Det er allikevel ikke alle som er enige. Etter at jeg skrev om bompengenes usosiale slagside tidligere denne uken er det to typer argumenter som går igjen blant de mest hardbarkede tilhengerne av økte avgifter.

Det ene er at bompenger er rettferdig siden det overfører penger fra folk som har bil til folk som ikke har bil. Det er visstnok bra fordi bileiere gjennomsnittlig har mer penger enn folk som ikke har bil. Denne tilnærmingen er mildt sagt underlig. Jeg vil tro alenemoren med en gammel Toyota Yaris finner svært lite trøst i det faktum at Mercedeseierne på den andre siden av byen har høy inntekt. Å konstruere en gruppetilhørighet basert på eierskap av bil for å så bruke det til å begrunne avgifter som ikke bare er høye, men flate fremstår mildt sagt søkt.

Det andre argumentet som gjentas er at bompenger riktignok er usosialt, men at avgiften ikke har fordeling som formål og at rettferdighet dermed ikke kan forventes. Derfor må vi bruke dette usosiale tiltaket og sørge for rettferdig fordeling på andre områder.

les også Faktisk.no: Hvem bestemmer om vi skal betale bompenger?

Det siste høres umiddelbart langt bedre ut, men argumentet har ett stort problem. Nemlig at «de andre tiltakene» som skal sørge for en mer rettferdig fordeling aldri gjøres. Tvert imot går det aller meste motsatt vei. De laveste lønningene står stille, progressive skatter minker, arveavgiften er fjernes og flate avgifter øker. Med andre ord sendes stadig mer av regningen over på de som har minst. Folk merker seg også at det går den veien. De som har lite merker på lommeboka at det er dyrt å være fattig. Derfor vitner det rett og slett om manglende bakkekontakt å be folk akseptere mindre penger i den ene hånda mens de håper politikerne gjennomfører tiltak som gir de mer i den andre.

Argumentasjonen er typisk for tiden vi lever i. Når verden smelter sammen, handelen øker og kapitalen bryter ned stadig nye hindringer kan det ofte gi et bra gjennomsnittlig resultat. Veksten øker og det blir mer å fordele.

Problemet er bare at det man kan fordele ikke faktisk fordeles. Igjen sitter de som har tatt regningen for store omstillinger og stadig større formuer for noen få. De som sitter nederst ved bordet er alltid de som blir bedt om å sitte i ro og tenke langsiktig. Bare å holde ut litt til, er beskjeden. Så blir det mer å fordele og bedre for alle.

Historien viser derimot at de siste tiårene har blitt bedre for noen, mens mange sitter igjen med mindre enn før. I de fleste land i vesten har arbeidsledigheten etablert seg på et høyt nivå. Pensjonene tilpasses de som holder ut lengst i jobb. Lønningene nederst holder ikke følge. Arbeidslivet for sliterne blir mer usikkert. Løsarbeideren har gjort comeback og arbeidende fattige har blitt et etablert begrep.

Publisert: 09.09.18 kl. 12:45