Hei, denne artikkelen er over ett år gammel og kan inneholde utdatert informasjon

Actis-leder Mina Gerhardsen reagerer på flere forhold ved Dagbladets leder om prosessen fram mot spesialsesjonen om FNs narkotikakonvensjoner, UNGASS-møtet i april.

Lederen inneholdt én faktafeil. Det er beklagelig. Men det får være grenser for hvor uredelig retorikk en skal finne seg i.

Det er korrekt at myndighetene, så vidt meg bekjent, ikke har bedt Actis representere sivilsamfunnet på sesjonen i New York.

Det myndighetene imidlertid har gjort er å ta med Actis i delegasjonen til narkotikakommisjonens møter i Wien, «fordi de er en paraplyorganisasjon som representerer mange» og for å «kommunisere sivilt samfunns rett til å delta og ytre seg».

Andre ting Gerhardsen reagerer på i lederen må imidlertid skyldes svak styrke i Gerhardsens lesebriller.

Dagbladet berømmet nemlig, i likhet med Gerhardsen, Høie for å sette «helse, velferd, menneskerettigheter og skadereduksjon i sentrum for narkotikapolitikken».

Det vi i lederen derimot reagerte på, var at Høie ikke ser bjelken i sitt eget øye og anerkjenner at Norge har mye å gå på for å føre en narkotikapolitikk i tråd med prinsippene han forfekter.

Strenge fengselsstraffer, en kriminalisering av de syke, høye overdosedødsfall og Norges ansvar i å opprettholde den globale narkotikakriminaliteten, er blant syndene Høie velger å overse.

Lederen reagerte også på at Høie eksplisitt avviser at Norge bør støtte den politiske posisjonen til de landene som rammes hardest av den globale narkotikakriminaliteten, med den begrunnelsen at vi ikke er «blant de landene som er hardest rammet av den internasjonale narkotikahandelen.» Det er, som vi skriver, «mildt sagt en forunderlig posisjon».

Det er også dypt usolidarisk om vi skal la Norges priviligerte posisjon, avgjøre hvilken politikk som er best for landene som ser den narkotikafinansierte mafiaen ødelegge landene deres.

Gerhardsen tolker imidlertid Dagbladets leder, som alle kan lese i sin helhet her, dithen at vi tar til orde for at Høie burde gå inn for å få alle verdens land til å bli enige om å vedta legalisering av narkotika. Her driver Gerhardsen fri diktning.

Det er ingen som har illusjoner om at verdens land, i nærmeste framtid, skal bli enige om at legalisering av narkotika er veien å gå.

Men at hva som er mulig å få til i New York i april, sier noe om hvilken politikk som bør føres, slik Gerhardsen antyder, er ikke en slutning vi bør akseptere.

Med tanke på at vi står i fare for å få en avtale i New York som ikke en gang evner å kritisere bruken av dødsstraff for narkotikarelatert kriminalitet, skal en være svært forsiktig med å trekke normative slutninger på bakgrunn av hva verdens land mener er god politikk.

Det er imidlertid gledelig at Gerhardsen igjen, med stor iver, benekter at hun leder en avholdsorganisasjon. Det gir en mulighet til å avkle organisasjonens propaganda.

Det tidligere «Avholdsfolkets landsråd», er, ifølge Gehardsen nå «en ruspolitisk paraplyorganisasjon med 27 medlemmer som representerer hele rusfeltet.»

Det er rett og slett feil. Actis har for det første vedtektsfestet at de skal arbeide for et «narkotikafritt samfunn» og «for at den alkoholfrie befolkningssektoren blir så stor som mulig.» Så stor som mulig, altså. Målet, et rusfritt samfunn, står svart på hvitt i vedtektene.

For det andre er alle organisasjoner som jobber for en liberalisering av dagens politikk, nektet medlemskap i paraplyorganisasjonen som selverklært «representerer hele rusfeltet».

Actis er en levning fra et annet åhundre. Forrige spesialsesjon om narkotika fant sted i 1998 under mottoet «A Drug-Free World: We Can Do It.» Til og med ikke helseminister Høie tror dette lenger er mulig. Likevel er det fortsatt Actis' målsetting.

Organisasjonen personifiserer dermed verdens mislykka alkohol- og narkotikapolitikk, hvor hensynet til «forebygging» mot rusmidlenes skader, unnskylder kriminaliseringen av mennesker med andre rusvaner enn normalen, nærmest uansett hvor forferdelige konsekvenser det medfører.

Vi vet nå at denne politikken ikke fungerer. Straffetrusselen fungerer ikke avskrekkende. Det er ikke slik at land med strengere straffer har færre rusbrukere og det er nå klart at straffen gjør problemet for de rusavhengige verre.

Det er ikke lenger noen, med ærligheten i behold, som ikke kobler de imponerende resultatene i Portugal, hvor overdosedødsfallene har stupt og hiv og aids-utbredelsen har gjort det samme, med avkriminaliseringen av narkotika i 2001. Bruken har heller ikke økt.

Det står dermed ikke til troende når Gerhardsen skriver at det Høie og Actis «har felles, er et mål om en ruspolitikk som begrenser skade på individ og samfunn.»

Alle som åpner øynene for den rådende ruspolitikkens store skadevirkninger, vil anerkjenne behovet for en nytenkning, som Actis har vedtektsfestet å motarbeide.

Framfor å stole på at avholdsbevegelsen skal arbeide for en progressiv narkotikapolitikk, bør de rusavhengiges egen stemme løftes fram. Som Sturla Haugsgjerd skriver i Dagbladet:

«Vi nekter å sitte stille og se på at vår framtid avgjøres over hodene på oss. Fra Mexico i vest til Afghanistan i øst runger et unisont krav: Ingenting om oss, uten oss! Vi som bruker disse stoffene krever å bli hørt når vi forteller hvordan vi behandles av justis- og helsevesen og de tragiske konsekvensene av både dette og av det livsfarlige illegale markedet.»