Rusreformutvalget kom før jul med sine anbefalinger til hvordan vi bør avkriminalisere rusmidler. Målet er å redusere skadene knyttet til rusbruk. Flere frykter imidlertid at forslaget innebærer et frislipp av narkotika som vil gå utover de unge og de mest sårbare. De har intet å frykte.

Om utvalgets modell blir ny politikk skal det fortsatt være ulovlig å bruke og omsette rusmidler. Det er straffen for anskaffelse, bruk og besittelse av rusmidler til eget bruk som skal fjernes. Det er ikke et paradoks. Myndighetene har nemlig andre reaksjonsmåter enn straff de kan bruke.

Utvalget foreslår at politiet, ved mistanke om bruk, kjøp og besittelse av rusmidler, skal kunne visitere vedkommende og beslaglegge eventuelle rusmidler de finner. De kan også pålegge lovbryter å møte med helsevesen og foreldre og barnevern kan kobles inn om lovbryter er under 18 år. Framfor bøter skal den enkelte få relevant informasjon og ved behov få oppfølging av kompetent helsepersonell.

Motstanden mot dette forslaget skyldes en tro på at straff er et mer effektivt virkemiddel for å avskrekke folk fra å bruke rusmidler enn sivilrettslige tiltak. Gitt frykten for at flere skal få livene sine forverret ved å bruke ulovlige rusmidler, er det forståelig å ville bruke det tilsynelatende sterkeste virkemidlet vi har. Men som utvalgets gjennomgang av forskningen fra land som har forsøkt avkriminalisering viser, “finnes [det ikke] et godt empirisk grunnlag for å anta at avkriminalisering som sådan vil forårsake en nevneverdig økning i narkotikabruk i befolkningen.”

En annen mulig grunn for å bevare straff som virkemiddel, er at det er nødvendig for at politiet skal kunne gripe inn overfor ungdom som risikerer å havne på skråplanet. I dag brukes trusselen om straff som et virkemiddel for å få unge inn på ruskontrakter, hvor de får oppfølging og må bevise sin rusfrihet gjennom jevnlige urinprøver.

Heller ikke dette er en god grunn for å bevare straff, viser utvalgets gjennomgang. Bevisene er fraværende for at det å tvinge folk til behandling er en effektiv måte å få folk til å slutte med rusmidler. Det er snarere grunn til å tro at frykten for straff og det stigma som følger med straffen, øker skadene ved bruk og står i veien for behandling og oppfølging av dem som bruker ulovlige rusmidler.

Det skyldes blant annet at frykt for politiet fører til at folk tar mer risiko ved bruk, som den unge jenta på festival som var så redd for politiets reaksjoner at hun kastet i seg alt stoffet hun hadde i det hun så dem. Hun døde av en overdose. Frykten for straff står også i veien for at de med et rusmiddelproblem oppsøker den hjelpen de trenger.

Bøter for rusmiddelbruk på mellom 2000 og 10000 kroner kan også bli en tung økonomisk belastning for allerede utsatte grupper. Hvis en ikke greier å betale, risikerer en fengsel. Justisdepartementet har derfor beskrevet dette som et “gjeldsfengsel.” Å være straffet for bruk av narkotika kan også stå i veien for flere videre karrierevalg.

Dette er bare noen av grunnene til at straff kan forsterke ondet som det er ment å bøte på. Kanskje viktigere er det at straff skaper stigma og markerer at den som har brutt loven har stilt seg utenfor det gode fellesskap. Det skal virke preventivt, men skaper eller forsterker også den straffedes identitet som lovbryter. Slik kan straff paradoksalt nok fremme kriminell atferd og skadelig rusbruk.

Tilhengerne av straff forsvarer seg med at de vil beskytte de unge og sårbare. Men straff er med på å forsterke sosiale forskjeller. Tross at bruken av rusmidler kan se ut til å være høyere blant unge i Oslo vest enn i øst, blir de i øst tatt mye oftere. Det kan også se ut til at de møter et mindre konstruktivt og strafforientert “tilbud” enn unge i vest.

Vi er alle enige om at det å straffe tunge rusmisbrukere er meningsløst og legger sten til en byrde som allerede er tyngre enn den bør være. Det rusreformutvalget viser, er at straff også er unødvendig og kontraproduktivt for å forhindre at noen utvikler et rusproblem.