Kommentar

Min dag med niqab i Oslos gater

Av Elisabeth Skarsbø Moen

VGs debattredaktør tok på seg det heldekkende plagget

PÅ TUR: VGs debattredaktør Elisabeth Skarsbø Moen tok på seg en niqab og spaserte ut i Oslos gater. FOTO: MATTIS SANDBLAD/VG

Kom deg tilbake til Saudi-Arabia! Folk som deg er verre enn SS under krigen!, roper mannen på utsiden av niqaben min.

30. januar 2012

Dette er en kommentar. Kommentaren gir uttrykk for skribentens holdning

Artikkelen er over åtte år gammel

Den opphetede debatten rundt niqabkledde Aisha Shezadis skoleturne har fått meg til å ta på meg plagget og gå ut i Oslos gater et par timers tid. Utenfor Stortinget kommer politiet bort og lurer på om det kommer flere av oss. Om vi er i ferd med å mobilisere en motdemonstrasjon mot Stopp islamifiseringen av Norge, som har en markering med en sju åtte personer der.

Latterbrøl

Det er da den sinte mannen kommer bort og skjeller meg ut. Niqab provoserer også meg. Men mest av alt må jeg innrømme at jeg føler en trang til å bryte ut i et latterbrøl når jeg hører unge kvinner kalle det et frihetsprosjekt å få feie rundt i gatene som spøkelseskladden.

At kvinner flere steder i verden er påbudt, tvunget eller presset til å gå slik kledd, er derimot til å grine av.

Som debattredaktør i denne avisen, publiserte jeg Aisha Shezadis tekst "Tør du se meg?" fra boken "Muslimsk råtekst" i mai i fjor. Det er denne teksten hun snakker om i møte med norske skoleelever. Jeg leser den som en tekst skrevet av en ung kvinne som skriker etter å bli sett. Hun skriver om å gå "egne veier", om å gjøre noe "selvstendig, utfordrende og unikt".

Niqab - som hijaben - er for mange en identitetsmarkør i følge flere forskere, blant dem religionshistoriker Kari Vogt.

En del unge som velger tildekking, gjør det som en form for opprør mot egne foreldre. Slik punkerne i sin tid gjorde opprør mot for streite foreldre, gjør enkelte unge muslimer opprør mot foreldre de mener er blitt for norske eller mot det norske samfunnet. De søker en identitet som muslim.

Forrige uke skrev en annen harmdirrende kvinne i niqab, Leyla Hasic, en kronikk i Aftenposten der hun nærmest forlanger å bli tolerert og tatt i mot med åpne armer.

Frykt

Gjennom den lille glipen i niqaben min ser jeg blikk som utstråler frykt. Folk er sinte og sukker oppgitt, rister på hodet. Andre glor intenst.

En av dem er den pakistanske politikeren Khalid Mahmood. På Karl Johans gate møter jeg en journalistkollega og venn. Han stirrer. Kjenner meg ikke igjen.

I Bogstadveien kommer en ung kvinne litt brått på meg. Hun holder på kåpen sin for å stenge den sure vinden ute og ser i bakken. Idet hun ser opp på meg, skriker hun av redsel.

Tegneren Hagen sier han selv føler et sterkt ubehag når han ser frykten jeg møter. Fotografen som følger meg sier: «Det er ubehagelig å være sammen med deg. Jeg vet at du er inni der, men likevel synes jeg dette er ekkelt. Skummelt. Du er ingen person lenger. Du snakker, men vi kommuniserer ikke».

Avsondret

Etter hvert som timene går, føler jeg meg mer og mer avsondret fra verden. Utestengt. Jeg har stengt meg selv ute. Vi liker å si at folk er så lite vennlige mot hverandre, vi stresser forbi hverandre på gaten. Gjør vi det?

Niqaben har fratatt meg noe. Jeg kan ikke smile medfølende med moren som forhandler med barnet sitt om å gå bare ti meter til. Jeg er forhindret fra å gi et vennlig nikk til mannen som går til side for at jeg skal slippe å tråkke på issvullene. Nyansene i væremåten min er borte.

Jeg har blitt et eneste stort svart utropstegn. Med min tause tilstedeværelse skriker jeg: Se på meg! Frykt meg! Syns synd på meg!

Niqabaktivistene Aisha Shezadi og Leyla Hasic vil at vi skal høre et annet budskap. De ønsker å bli fullverdig integrert i niqab. De vil være en av oss.

PÅ TRIKKEN: Jeg har blitt et eneste stort svart utropstegn. Med min tause tilstedeværelse skriker jeg: Se på meg! Frykt meg! Syns synd på meg! skriver Elisabeth Skarsbø Moen om sin niqab-opplevelse. FOTO: MATTIS SANDBLAD/VG

Feminisme

I vårt moderne norske samfunn forstår vi livet vårt som uttrykk for individuelle valg. Aisha Shezadi og Leyla Hasics utgangspunkt er at de har gjort et valg og forsøker å sette niqab inn i en feministisk frigjøringskontekst. Det er virkelig å snylte på våre verdier, for å sitere debattredaktør Hilde Sandvik i Bergens Tidende. All tildekking av kvinner har som funksjon å frata henne en identitet i det offentlige rom. Kvinnen skal være usynlig for andre enn de mennene hun tilhører.

Niqab-frigjorte Aisha Shezavi er sint fordi hun trolig ikke kan få en jobb. «Det er ikke min feil at norske arbeidsgivere er så skeptiske», skriver hun, og tviler på om hun en gang ville blitt ansatt som telefonselger. Det er hennes egen feil at hun ikke får jobb. Hun har valgt å stille seg utenfor arbeidslivet fordi de aller fleste jobber krever at vi viser ansikt mot omverdenen og overfor kolleger.

Angst

Når hun reiser rundt på skolene er det for å misjonere, ikke for å gå i dialog. Likevel vil jeg forsvare Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening og Foreningen Les! støtte til hennes turne. Ungdommer kan lese om demokrati, menneskerettigheter, likestilling og islam, men det er når verdiene våre settes på praktisk prøve, at vi forstår hvem vi er.

Mange elever som møter Aisha vil kanskje for første gang virkelig kjenne at de demokratiske verdiene er en viktig del av deres identitet.

Etter et par timer i niqab kjenner jeg på en angst. Jeg klarer ikke mer. Jeg må ut av dette plagget. Jeg snubler og tråkker på drakten idet jeg skal på trikken. Jeg setter meg fast. Melkeskummet på kaffen klistrer seg til det sorte sløret jeg har foran ansiktet. Jeg må le igjen. På Youtube finner jeg klipp av niqabkledde kvinner som strever med å spise spaghetti, røyke og ikke minst svømme.

For tusenvis av kvinner er det å komme ut av niqaben en frihetskamp som koster menneskeliv. For et par unge kvinner i Norge er det få gå med niqab blitt en frihetskamp. Det er alvorlig. Men mest av alt er det komisk.

Publisert: 30.01.12 kl. 16:03