LAGARBEID: Fire personer må trekke Jacobs rullestol opp den bratte stigningen. Turkameratene er fornøyde med kvaliteten på begynnelsen av stien. Her får de til å trille vogna og løfte den over de steinene som er i veien. Foto: ,

Opp Galdhøpiggen i rullestol

Beina er blytunge. Tåka ligger tjukt over Jotunheimens høyeste topper, og vindkastene kommer plutselig.

Oppdatert 7. desember 2015

Artikkelen er over fem år gammel

Alt de ser, er grov ur og snø. Det er over 27 timer siden de først la ut fra Spiterstulen dagen før, og de befinner seg cirka 2340 meter over havet. Situasjonen er kritisk, og flere er i ferd med å gå tom for krefter.

Overraskende bratt

To dager tidligere sitter syv spente dansker på balkongen på Spiterstulen og kikker opp på den dramatiske stigningen opp mot Galdhøpiggen. Ingen av dem har vært på toppen av Norge før.

– Det er sinnssykt bratt, sier Jacob Riis (22) og gjør store øyne.

– Ja, det er helt sinnssykt. Mye brattere enn vi trodde, supplerer Arne Bangsgaard Mathiasen (22).

Finnes ingen kur – Machado Joseph sykdom er en nevrodegenerativ lidelse som nedarves på en dominant måte. Den skyldes en mutasjon i et gen og kan arves av 50 prosent av barna hvis en forelder er bærer, sier Chantal Tallaksen, professor i nevrologi ved Oslo universitetssykehus. – Dette er den hyppigste formen for ataksi i verden. En ataksi er en tilstand som gir ustøhet og manglende koordinasjon. Machado Josephs sykdom angriper lillehjernen og gjør at den svinner. Det første symptomet er ofte at man sjangler litt og får problemer med talen. Hun forteller at sykdomsforløpet er svært individuelt, men at det er en tendens at sykdommen blir mer alvorlig for neste generasjon når den arves. – Foreløpig finnes det ingen kur. Dette er en sjelden sykdom, og i Norge er det ikke mer enn ti tilfeller, sier hun. Vis mer

Det er ett år siden de to kameratene satt i bilen på vei til en fest og begynte å fantasere om ulike toppturer. Da Jacob var 15 år fikk han den svært sjeldne diagnosen Machado Josephs sykdom. På få år har Jacobs tilstand blitt kraftig forverret. I dag er det krevende for 22-åringen å bevege seg, og talen har blitt langsom. Kameratene vet at de må realisere topptur-drømmen nå, mens Jacob ennå er i stand til det.

Siden har de fått med seg fem andre kompiser på laget fra friluftslinjen ved Egmont Folkehøyskole utenfor Aarhus i Danmark. Folkehøyskolen har kombinerte klasser med handikappede og deres hjelpere.

Planen er å bære Jacob over bekker, grov ur og snø helt opp til toppen av Norge. De har valgt den tøffeste ruta fra Spiterstulen – med 1300 beinharde høydemeter – og vil klare klatringen uten guide.

– Noe av poenget med denne turen er å vise andre at det er mulig å bestige Nordens høyeste fjell med et handikap. Vi vil inspirere andre til å kaste seg ut i friluftslivet til tross for deres hindringer, sier Arne.

Fotballtalentet

Som 14-åring var Jacob svært aktiv og et talent på Næstveds fotball-lag i Danmark. Men så begynte plutselig noe å skje.

– Vi kunne fornemme at noe var galt. Han falt litt mer enn andre og hadde problemer med balansen, sier Vivi Riis, Jacobs mor.

Hun forteller at sønnen er den første i Danmark som har fått slike symptomer fra sykdommen så tidlig i livet.

Siden har sykdommen forverret seg kraftig.

– Det har vært vanskelig å være vitne til. Han har alltid vært aktiv og opptatt av å være ute. Han vil så gjerne oppleve verden, og jeg har ikke tenkt å stoppe ham i hans drømmer og ønsker, sier Riis.

Det tar ikke mer enn en halvtime fra de forlater Spiterstulen før flere panner glinser av svette og noen hiver etter pusten. Foran vognen, som er spesialbygget for anledningen, går to med slynger rundt livet og trekker. Bak vognen er det ytterligere to personer for å dytte og løfte over eventuelle hinder. Trekkingen gjøres på skift, mens de som har «fri» må bære sekkene til de andre i ekte sherpa-stil. I midten av det hele sitter Jacob og slynger en imaginær pisk for å holde de to foran i gang, mens han gliser.

Den første delen av stien ble renovert av sherpaer i 2010, og turkameratene er positivt overrasket.

– Det har gått over all forventning, og stien er ganske god, konstaterer Arne etter et par timers marsj.

Turen opp til toppen tar anslagsvis 4–5 timer for normalt trente personer. Etter å ha testet terrenget i dagene før toppturen, har danskene kommet fram til at de trenger minst fire ganger så lang tid på turen. Det betyr at de vil bruke to dager på å komme seg opp til toppen.

– Svært sjelden

– Danskene har vilje. De er kjent for det, sier Bente Sulheim Ovesen, daglig leder ved Spiterstulen.

Hun forteller at det er svært få som har satt ut på en lignende tur fra Spiterstulen. Når handikappede har forsøkt å bestige Galdhøpiggen har Juvasshytta ofte vært det foretrukne utgangspunktet, på grunn av at turen derfra er både kortere og mindre bratt.

Unntaket er poliorammede Lars Horn fra Moss, som i 1974 dro seg helt til toppen på krykker. Etter 10 og en halv time skal han etter sigende ha mottatt stående applaus i spisesalen på Spiterstulen.

– Vi har hatt leirskole her i mange år og sett mange personlige seire, men det danskene gjør er ikke vanlig. Jeg synes det er veldig flott. Det er bare å ta av seg hatten for dem som setter seg vanskelige mål og gjennomfører, sier Ovesen.

Må bæres i timevis

Turen opp til toppen av Norge er svært populær og den siste helgen av fellesferien er turisthyttene fulle av fjellglade vandrere. Flere av dem sperrer imidlertid opp øynene når de møter kameratgjengen med en rullestol i bakken. Noen rister lattermildt på hodet. Andre tar bilder og måper imponert.

Etter hvert blir terrenget langt mer utfordrende. Den gode stien byttes ut med grov ur og periodevis opp mot 30 graders helning. Stien er så utfordrende at det eneste alternativet er å bære Jacob. I flere timer klamrer Jacob sin spinkle kropp på 55 kilo til ryggen til en av turkameratene mens Spiterstulen sakte, men sikkert blir mindre i bakgrunnen.

– Det har vært ganske ekstremt, og vi har måttet bruke litt alternative metoder for å komme oss opp, sier Mads van Luttervelt (21) etter at ett av de bratteste hengene er forsert.

– Jeg føler meg nesten litt dum, men det er mest gøy da, humrer han om det å legge ut på en slik tur.

Teknikken er svært slitsom og tidkrevende, og timene flyr. Terrenget er mye mer utfordrende enn ventet. Likevel fortsetter de å jobbe utrettelig – som om det var det viktigste i verden å komme seg opp skråningen.

– Megahard dag

Nå og da skriker Jeppe Ravn (25) kampropet for full hals:

«Skal vi hjem nu? Nei, vi skal videre!»

I 20-tiden, etter ni timers knallhard marsj, begynner danskene å tenke på å slå leir for natten. Strekket de har gått tar vanligvis rundt to timer. Campen settes på 1910 meters høyde, i snøen under Svellnose (2272). Temperaturen her oppe er godt under null, og vinden tiltar i det åpne terrenget. Hele tiden må de passe på at Jacob holder varmen, ved blant annet å legge en sovepose over ham når de spiser turmaten.

– Det har vært en megahard dag med store utfordringer og de beste vennene man kan tenke seg, sier Jacob til turlaget, før han hjelpes inn i soveposen for natten.

På dag to ligger tåken tjukt over Jotunheimens høyeste topper, og det er meldt liten til stiv kuling i vindkastene. Tidlig på morgenen blåser det så mye at flere i ekspedisjonen frykter at det ikke skal bli mulig å nå toppen. Jacob sover dårlig over natten – han er spent på hvordan toppstøtet skal gå. I et forsøk på å nå toppen i løpet av dagen bestemmer de seg for å legge igjen sekkene og la teltene stå.

Tappet for energi

Under dagens andre stigning, opp mot Keilhaus (2355), begynner flere å merke at de er i ferd med å møte veggen etter en svært hard første dag.

– Jeg er i ferd med å gå tom for krefter, sier Nikolai Rosbach (23). Han har holdt seg våken gjennom natten for å passe på Jacob, og begynner å merke hardkjøret.

– Dette er det mest vanvittige jeg har vært med på, sier han.

Midt på dagen blir danskene nødt til å ta en pause for å fylle på med næring og bestemme seg for hva de skal gjøre.

– Vi er noen som er ganske slitne, på grunn av at vi ikke fikk noe å spise siden i morges. Nå har vi satt oss ned, fått noe å spise og fått mer energi, og bestemt oss for å fortsette mot toppen, konkluderer Dennis Hansen (24) overfor VG.

Stor seier

Nærmere 30 timer etter de forlot Spiterstulen, skjønner imidlertid danskene at de skal klare å nå toppen. Litt før klokken 17 søndag 9. august går de det siste stykket sammen, arm i arm, før de omfavner hverandre i et jubelbrøl på toppen av steinrøysen, mens tåken ligger tjukt utover fjellheimen.

– Det er for vilt det her. Det er vanskelig å beskrive følelsen, sier Jeppe Ravn.

Champagnen, som de har båret hele veien, sprettes. Flere av turkameratene er oppløst i tårer, totalt utslitte etter to tøffe dager.

Nå kommer også innrømmelsen; flere tvilte på at de ville nå toppen.

– Mange ganger, blant annet på morgenen i dag var det sterk vind, men vi gjorde et forsøk, sier Emil Jazek, mens flere andre nikker.

– Jeg har tvilt mange ganger, men i dag visste jeg at vi kom til å få det til, sier Jacob.

Etter å ha vært på toppen, var samtlige i den danske ekspedisjonen utmattede.

Derfor bestemte de seg for å sove en dag i telt ved toppen, før de leide en private guide som tok dem over Styggebreen og ned til Juvasshytta.

– Alle var enige om at det kunne bli litt vel hardt å gå ned igjen samme vei, sier Arne Bangsgaard Mathiasen.

– Men det var virkelig en ubeskrivelig tur. Fullstendig ubeskrivelig, legger han til.

Jacobs mor er svært glad for å få guttene trygt hjem igjen.



– Jeg håper virkelig at Jacob kan være et godt og positivt forbilde for andre handikappede unge mennesker. Det verste for Jacob vil være å ikke gjøre noen ting. Man skal ikke la seg begrense, selv om man plutselig får noen vanskelige livsvilkår, sier Vivi Riis.



Publisert: 15.08.15 kl. 08:58 Oppdatert: 07.12.15 kl. 10:56

Les også