Det skjedde i de dager da jeg pleide å høre på radioprogrammet Politisk kvarter. Nærmere bestemt i går.

Om morgenen liker jeg å bli oppdatert på hva som har skjedd i verden siden sist. Så jeg pleier å høre på kanalen Alltid nyheter, spise frokost og lese aviser.

Derfor var skuffelsen stor da jeg i går oppdaget at radioen var tunet inn på et politisk satireprogram. Først trodde jeg det var et opptak av Hallo i uken, der noen parodierte Frps Torgeir Trældal, nordlending og medlem i næringskomiteen.

Ordrett brølte vedkommende indignert fra radioapparatet på kjøkkenet: «Det er pinlig at verdens rikeste land ikke klarer å brødfø sitt eget folk»! Han tordnet videre «Nå er det smør. For noen år siden pinnekjøtt. En annen gang ribbe eller fløte»!

Da jeg skal til å skru meg bort fra humorkanalen, jeg orker ikke humor og satire på morgenen, jeg vil ha tørre nyheter og debatter, ser jeg til min forskrekkelse at jeg faktisk er tunet inn på rett kanal. Det er ikke en parodi. Det er derimot en ekte norsk stortingspolitiker som sitter og fyrer seg opp fordi Norge etter sigende ikke er i stand til å brødfø folket sitt. Jeg kan formelig høre han hytte med nevene.

Råvaren vi mangler er ikke vann, brød, korn eller poteter. Men smør. Én gang hadde det vært tynt med ribbe. En annen gang pinnekjøtt. I verdens rikeste land, altså. It’s hard to be a nissemann.

Nå skal jeg ikke gå inn på noen debatt om norsk landbrukspolitikk. For det er ikke dét dette handler om. Dette handler heller primært om anstendighet, perspektiver og skamvett, eller eventuelt en total mangel på det samme.

Det er sagt og skrevet masse om den såkalte smørkrisa i verdens rikeste land. Men debatten har i all hovedsak vært basert på et årsak/virkning-perspektiv. Men vi i verdens rikeste land skylder heller verden rundt oss å ta noen steg tilbake og konsentrere oss litt mindre i om denne angivelige krisa skyldes dårlig planlegging eller et rigid regelverk for melkeproduksjon i norsk landbruk, eller om den eventyrlig sinnssyke massepsykosen lavkarbodiett er årsaken. Det er ikke der fokuset bør være.

Det største matrelaterte problemet i verdens rikeste land er ikke mangelen på matvarer, men den vanvittige overfloden, og det enorme berget av mat vi kaster. Suppler det med et økende overvektsproblem i befolkningen, som et stort antall mennesker nå prøver å løse ved å spise enorme mengder egg & bacon, og du har ei tegning av en verden som er i ferd med å bli drivende ko-ko.

Bare det å snakke om matmangel her til lands er så vulgært og perspektivløst at det er til å bli dårlig av. I verdens rikeste land er vi så rike at matvarekjedene krangler om kundenes gunst ved å selge ribbe så billig at folk kjøper det og bruker det til hundefôr. Og samtidig sitter stortingsrepresentanter på riksdekkende radio og hytter med nevene og hyler og bærer seg fordi vi påståelig ikke klarer å brødfø oss.

Det er nesten så jeg begynner å heie på Frp-generalen Carl I Hagens formaninger om å gjeninnføre juling og ris på rumpa for å straffe folk, i oppdragende øyemed.

Senere på dagen hørte jeg to politikere, for øvrig fra samme parti, som i fullt alvor foreslo å bøtelegge de som gir penger til tiggere. 4.500 kroner mente de ville virke passe avskrekkende.

Det er urovekkende få i verdens rikeste land, der over nitti prosent er registrert som kristne, som later til å ha skjønt innholdet i juleevangeliet.