Facebooksensuren handler ikke om å redigere historien, men om å skape den | Børge A. Roum

Børge A. Roum, varastyremedlem, Oslo MDG

13. september 2016

Reuters/privat

Debatt

Dette er et debattinnlegg. Meninger i teksten står for skribentens regning.

Tom Egeland og Aftenposten skal ha all ære for å ha satt søkelyset på problemene med Facebooks makt.

Men det handler om mye mer enn ett bilde.

Dersom anledningen ikke brukes til å løfte en større debatt, var kanskje alt forgjeves.

Ingen reelle konkurrenter

Vi har vært her før. For rundt fem år siden gikk det nesten ikke en uke uten store protester mot Facebook.

Den gang handlet det om standardinnstillinger for personvern. Det var trusler om masseutmeldelser, og en crowdfundingkampanje fikk inn over 200.000 dollar for å lage et alternativ.

Hva skjedde? Facebook fortsatte å vokse.

Nettvisjonæren Clay Shirky advarte om at vi kunne ha kommet til et slags «point of no return».

Facebook var så stort at det ikke lenger var mulig for markedet å disiplinere dem.

Det var ingen reelle konkurrenter folk kunne bytte til, nettverkseffekten var for sterk.

Facebooks makt er problematisk

Den siste måneden har de fleste nordmenn fått øynene opp for at Facebooks makt er mer problematisk enn bare enkeltpersoners kontroll over eget privatliv. «Det Facebook gjør her, er at de prøver å redigere vekk store deler av vår historie,» sier Erna Solberg.

Men hvis det er det eneste folk sitter igjen med etter denne episoden, vil det være uheldig.

Facebook er ikke skoleverket vårt eller historiebøkene våre. Folk lærer alt mulig på Facebook, men historien læres også andre steder, enn så lenge.

Det Facebook er, derimot, er stedet hvor 1,7 milliarder mennesker hver måned diskuterer lokale og globale utfordringer, tar til seg ideer, møter nye og gamle venner, organiserer aktivisme og politiske, kulturelle og religiøse møter, utforsker og utfordrer egen seksualitet, tro og identitet.

Kort sagt, Facebook er stedet hvor store deler av menneskeheten gjør alt det som fører oss fremover.

Makt over hva folk får av informasjon

Problemet er ikke at ett historisk bilde ble slettet etter at mange hadde sett det.

Problemet er at politiske ytringer slettes, aktivistgrupper stenges, linker svartelistes og at Facebook skaper en filterboble de har kontroll over og som det er vanskelig å komme seg ut av.

__Problemet er at Facebook har enorm makt over hva folk får av informasjon.

De styrer hvilke poster som vises på din forside og hvilke artikler og grupper som anbefales til deg. Ansatte i Facebook har fortalt at de har påvirket listen over «Trending topics», en tilsynelatende nøytral liste over hva folk snakker mest om, til å passe bedre med en bestemt politisk ideologi.

Problemet er at Facebook har enorm makt over hva folk får av informasjon

Studier har vist at Facebook kan påvirke folks humør og at de, ved å vise litt flere positive eller negative artikler om enkelte kandidater, kan avgjøre valg. De kan også få flere til å gå ut og stemme.

Kombinert med at de ikke bare vet alt du gjør på Facebook, men også de fleste nettsider du besøker og – dersom du bruker appen deres – hvor du beveger deg, kan de lett skjønne hvilke velgere de bør pushe ut på valgdagen, dersom de har noen preferanser.

Ikke første gangen

Aftenposten åpnet mange nordmenns øyne for makten Facebook har. Det var på tide, for vi har vært her før.

I 2011 ble en støttegruppe for Anders Behring Breiviks mor slettet etter å ha fått 75.000 medlemmer på et par uker. Det var i Norge.

I Storbritannia ble over 50 aktivistsider slettet ved én anledning i 2011, kort tid etter at politiet hadde klaget.

__Kanskje enda mer alvorlig er det at Facebook sensurerer politiske og religiøse ytringer i mindre demokratiske land.

Musikeren Don Martin forteller om hvordan hans beskjed om demonstrasjoner for kurderne, som i disse dager angripes av Tyrkia, ble slettet, og det samme skjer med tilsvarende poster i Tyrkia.

Bestemmer hva folk får se

Facebook har slettet poster og sider om tortur i Syria, om en anti-korrupsjons-aktivist i husarrest i Russland og om Charlie Hebdo og religiøse ytringer i Tyrkia, men sletting i etterkant blekner mot muligheten de har til å svarteliste enkelte nettsider fra å bli linket til overhodet. Den brukte de blant annet da de var i en rettslig feide med power.com.

I USA har politimyndighetene en egen portal hvor de kan be om å få ting slettet, for eksempel videoer av politivold.

Facebook bestemmer hva folk får se, og det er urovekkende i en tid der alt fra politivold til valgjuks skulle bekjempes gjennom livestreaming av video fra vanlige folks mobiler.

Har de slettet og blokkert mye mer?

Eksemplene er mange.

I disse dager rammes for eksempel Ammehjelpen, og samfunnsdebattant Espen Goffeng fikk beskjed om at han var utestengt på livstid på grunn av bildet av vietnamesiske Kim Phuc. Etter et Aftenposten-oppslag var han inne igjen.

Hva ville skjedd om han ikke var en kjent samfunnsdebattant?

Har fremtidige kjente samfunnsdebattanter mistet den fremtiden fordi de ble utestengt mens de ennå bare var ukjente tenåringer?

Det er flust av eksempler på Wikipedias artikkel Criticism of Facebook, men kun av det som er blitt kjent.

Det er umulig å vite om de har slettet eller blokkert mye mer som har vært så smått at det ikke har fått oppmerksomhet.

Hvorvidt det faktisk har skjedd, er ikke så viktig, poenget er at de kan gjøre det, og om det blir gjort mot deg, har du få steder å gå hvis du ikke eier en avis.

Vi trenger ikke gå lenger tilbake enn til den arabiske våren for å skjønne hvor alvorlig dette er. Det var en grunn til at flere av regimene prøvde å stenge tilgangen til Facebook: Det er i stor grad der folk organiserer seg når de vil forandre noe, enten det er «Vi som vil ha tilbake Korni flatbrød» eller «Vi som vil bekjempe tyranniet og innføre demokrati».

Hvordan sikre ytringsfriheten i Facebooks tidsalder?

Facebook blir med andre ord en «overredaktør», slik Aftenposten omtalte det sist denne debatten gikk i Norge – den gang om et mindre historisk viktig bilde av en naken Nansen – ikke bare for alle verdens medier, men for oss alle.

Derfor gjør Tom Egeland, Anine Kierulf, Gunnar Stavrum og Aftenposten rett i å rope høyt om denne saken.

Men dersom de sier seg fornøyd med at Vietnambildet blir tillatt og slutter å snakke om Facebooks dominans, frykter jeg at alt som ble vunnet i oppmerksomhet, var til ingen nytte.

Da blir det som før: Alle bråker en stund, men ingen gjør noe, og Facebook fortsetter å øke i antall brukere og dominans.

Om vi vil unngå det, er vi nødt til å løfte blikket fra ett bilde og én sak. Vi kan ikke si oss fornøyd med et plaster på såret, men må løfte dette til en større politisk debatt om hvordan vi reduserer risikoen med Facebooks dominans.

For det ser i stadig større grad ut til at dette må løses med politiske virkemidler om vi vil forhindre at vi havner her igjen og igjen.

På Twitter: @forteller

Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter.