«Det er mange som tror at Ayesha egentlig er en Frp-er», kom det plutselig fra en god venn under en tiretters middag på Tjuvholmen. Jeg begynte straks å lure på hva jeg kan ha sagt som har fått folk til å tro noe så feil. Kan det være kjærligheten til flagget, nasjonaldagen, brunost og gulost - neppe. Var det kjærligheten til nabolaget mitt og skepsisen til alle innflyttere (les: svensker og folk fra bondelandet) som har infiltrert ethvert gatehjørne på Løkka? Nei.

Det må ha vært alle de gangene jeg har snakket varmt om hvor lett det er å lykkes i Norge. At kvinner og menn, men også Ayesha Wolasmal og Sylvi Listhaug har helt like forutsetninger fra fødselen av. At inntekten til pappa, ei heller hans navn, har betydning for hvilken skole jeg går på eller hvilken jobb jeg får. At navnet mitt bare en berikelse. Og kulturen min, (om jeg er flink til å velge ut det beste), er rene jackpoten i integreringspolitisk sammenheng.

Kanskje var det den gangen jeg mente at folk sutret for mye over rasisme og forskjellsbehandling? At unge muslimer og andre minoriteter var en gjeng med hårsåre sutrepaver som godt kunne anstrengt seg litt mer. Jobbet hardere og hardt nok. Rett og slett.

UAKSEPTABELT: Å misbruke noe så hellig som ytringsfrihet for å spre hat, frykt og skape avstand er uakseptabelt, skriver Ayesha Wolasmal. Foto: Berit Roald / NTB Scanpix Vis mer

Og mens jeg skriver dette kommer jeg på alle de gangene jeg har forsvart mitt lille land - i møte med både hårsåre muslimer og selvhøytidelige utlendinger (les: franskmenn). Mitt lille land som utmerker seg på alle levekårsundersøkelser, og som rent statistisk troner på toppen. Mitt lille land der selv den rikeste borgeren ikke bruker 90.000 kroner på en hårklipp (les: Hollande).

Men mitt lille land har også voksesmerter. Deler av mitt landstrakte land sliter med angst og frykt. Den frykter sin «nye» landsmann - sin muslimske nabo og kollega. Den frykter meg fordi jeg tror på en Gud som noen bruker helt bevisst til å fremme sitt politiske budskap. En gudstro jeg aller helst ville holde for meg selv. En gudstro som nå er synonymt med ondskap, vold og angrep på uskyldige. Jeg kjenner at jeg er litt lei av å forsvare mitt lille land. Og jeg kjenner det sitter litt langt inne å forsvare min Gud.

Vi lever i ei tid der fremmedkrigere og tastaturkrigere kjemper om kapp for oppslutning. Ironisk nok har de mer til felles enn de tror. Dette er året Kalifatets Voktere møter Taststurkrigerne, også kjent som nasjonens voktere. I realiteten et rasistisk fellesskap som i sin velmente kamp mot de onde terroristene drar med seg tusenvis av andre i gjørma. Og som i verste fall fungerer som rekrutteringsbrosjyrer for vår felles fiende.

De er selvutnevnte eksperter på vin og utenrikspolitikk, krig og fred og sånn. Gutta boys tar avstand fra Breiviks handlinger, men støtter hans tankegods. Begrunnelsene varierer, og til tider er det fascinerende å se hvor langt de går i sine fremmedfiendtlige analyser uten å få motstand. De viser tross alt til tall og statistikk.

Så har vi de (hyper)intellektuelle, de som med stor iver og selvfølgelighet bruker ytringsfrihet som et argument. «Je Suis Charlie» skriver de, og føler seg modige og kampklare. Dette er gutta som er hellig overbevist om at de ville løst karikaturstriden på én-to-tre. Den eneste seieren de kan vise til er en medalje eller to, for ikke å nevne heiarop på sosiale medier.

Å misbruke noe så hellig som ytringsfrihet for å spre hat, frykt og skape avstand er uakseptabelt. Det er en hån mot de verdiene vi forbinder med ytringsfrihet. Det er en hån mot alle ytringsfrihetsforkjempere som til daglig kjemper langt viktigere kamper enn å trolle på Twitter. Kamper som faktisk dreier seg om frihet. Friheten til å mene. Friheten til å gjøre samfunnene deres bedre. Ikke friheten til å sverte på rasistisk grunnlag.

Jeg har aldri før hatt et behov for å definere meg som muslim, moderat, sekulær og så videre. Men når folk gang på gang går til angrep på noe jeg har vokst opp med, en stort sett uproblematisk og til tider ubevisst del av min oppvekst og identitet, så blir jeg med ett mye mer bevisst. Hvor konstruktivt er det å generalisere på en måte som gjør at helt vanlige folk plutselig står på barrikadene for religionen sin? Skaper ikke dette helt unødvendige og farlige skillelinjer basert på religiøs identitet framfor en mer kollektiv identitet?

Misforstå meg rett. Jeg er også redd. Reddere enn jeg noensinne har vært. Frykten er todelt, fordi terroren er nærmere enn på lenge. Terroren har kommet hjem. Den utføres ikke av middelaldrende menn fra fjellheimen i Afghanistan, men unge gutter fra våre nabolag.

Jeg frykter også dagen derpå. De uendelige debattene om våre verdier i møte med «de andres». Og når selve premisset for en verdidebatt er forankret i hat og skepsis, fremstår ordskiftet som et meningsløst prosjekt. Det er farlig.

Jeg er så heldig at jeg kan kanalisere frustrasjonen min. Selv når jeg er på mitt mest motløse i møte med rasisme og ubehagelige generaliseringer, tar det ikke lang tid før fornuften kommer sigende inn. «Det går bra. De er i mindretall og de er heldigvis bare på Facebook.»

Fornuften minner meg på alle de forskjellige menneskene jeg har møtt i løpet av livet, både privat og profesjonelt. Alle som har de samme verdiene som meg. Hele mitt nettverk av venner, kolleger og andre naive venstreradikale kulturelitister som tar til motmæle. Om jeg virkelig hadde vært Frp-er ville jeg nok vært enig med Sylvi og hennes utsagn om at hun «vokser på motgang».

Men i motsetning til Sylvi tror jeg ikke på at Jesus er min frelser. Det jeg derimot føler meg veldig trygg på, er at både jeg, min tro og min Gud tåler en trøkk, vi lar oss ikke så lett fornærme.

Spørsmålet er hva som skjer med alle de unge, nysgjerrige, troende og tvilende norsk-muslimene som ikke har like mange ben å stå på. De som utforsker sin identitet og som nærmest på daglig basis må finne seg i å bli stilt til ansvar for handlinger begått av hensynsløse terrorister. Tenk om Morten og Julie dag inn og dag ut måtte unnskylde sitt utseende, sin sosiale og religiøse bakgrunn fordi de tilfeldigvis deler samme etniske opphav som Breivik? Utenkelig, ikke sant?

Kjære Gutta boys, ja, dere som kjemper den viktigste kampen med tastaturet i hånd. Jeg lover å kaste selvmordsvestene på loftet, hvis dere slutter å taste.