Druhým problémem je právě existence a přílišná moc prostředníků. Jejich faktická užitečnost totiž s postupem času klesá. Hudebníci svá díla dnes tvoří často sami, protože i “garážové” podmínky umožňují kvalitu nahrávky, a zpropagují si je přes Facebook. Nízkorozpočtové filmy jsou stejně kvalitní jako “trháky”, do kterých se sypou stamilióny. A i v knihách roste význam autora a poněkud klesá role vydavatele: z původní instituce, která knihy šířila do světa, je vydavatel dnes spíše odborným konzultantem a pomocníkem.

Proč se toto ustanovení stále drží? Důvod je jednoduchý: vydavatelé, hlavně v hudbě a filmu dnes těží především z tzv. katalogů, tedy z desítky let starých autorských děl, na kterých sedí a vybírají mýtné. Pokud by vydavatelé byli těchto bezpracných příjmů zbaveni, jejich byznys by se víceméně zhroutil.

Největší rozpor, největší praskání, kdy švy taktak drží proti náporu reality, je ve dvou oblastech. První je délka ochrany těchto autorských děl. Její stanovení na padesát či více let od smrti autora (nikoli od vzniku díla!) je předním kandidátem na nejvíce tmářský a zpátečnický zákon, který na světě existuje. Bizarní je samozřejmě už ona “smrt autora” jako rozhodný čas, od kterého se začne odpočítávat. (Nechť zhynou autoři, dostaneme se dříve k jejich dílům. Elvis Presley stihl umřít brzo, jeho dílo je tedy free, řada jeho současníků má tužší kořínek, takže posluchači mají smůlu.) Dlouhé desítky let ochrany po jeho smrti pak zcela neodpovídají rychlosti dnešní doby.

Rozpor mezi tradicí a modernitou se projevuje nejvíce v těchto třech velkých oblastech. Stávající pojetí autorských právech praská ve švech jako zpuchřelý pytel s obilím a na mnoha místech se už zrna sypou ven: vznikají různé spontánní úpravy autorských práv, ve kterých se autoři, částečně též z protestu (všimněte si opět paralely s církví: protestantství), ale zejména ze zoufalství nad svázaností platných forem, autorských práv vzdávají, podporují volné šíření a úpravy svých děl a vlastně jim stačí, když budou někde uvedeni jako autoři. “Katolíci”, představovaní hlavně vydavatelskými domy, zaštítění existující legislativou a stále schopní účinně lobbovat v zákonodárné oblasti, ustupují po krůčcích, když povolují jednodušší zpřístupnění autorských děl, nevzdávají se však ani pídě vlastnických práv nad nimi. Nejlépe je to vidět v hudbě: vydavatelé poskytnou právo šířit hudbu streamingem přes internetová rádia a později v zásadním kroku streamovacím službám “on demand” typu Spotify či Deezer, stále jsou to však oni, kdo drží klíče ke všem zámkům.

Domnívám se, že jedním z reformačních kroků, který pomůže vyřešit jeden velký konflikt, bude muset být podstatné zkrácení doby hájení díla, například na deset let ode dne vzniku, dne zveřejnění. To umožní zachovat rozumný příjem autora a vydavatele, tedy “nezabije to kulturu”, ale současně už po smysluplné době – nikoli po sto letech, kdy už je to stejně passé – dílo zpřístupní celému lidstvu. To druhé považuji za zvláště důležité: jsem názoru, že vytvořená kulturní díla jsou jakýmsi bohatstvím planety, podobně jako díla přírody, a v tomto smyslu skutečně “patří všem”. Vlastně by se u těchto děl dal praktikoval postup podobný jako u (paradoxně nenáviděných) patentů: pár let těžte, ale pak dost.

Má toto bořitelské pravidlo šanci na úspěch? Lobby vydavatelů je pekelně silná a bude klást odpor do posledního muže. V brzké době ke změně asi nedojde, ale praskání ve švech bude pokračovat, zrní se stále sype a pytel se zrním je prázdnější a prázdnější. Jednak budou tvůrci děl stávající systém “až zcela zetlí moje mrtvola” stále více obcházet a na druhé straně jej budou – tak jako nyní – obcházet i zákazníci, v čemuž jim budou pomáhat i “kultivovaní piráti”. Zajímavým příkladem je například česká ilegální centrála pro šíření knih (zasvěcení znají pojem eTrance), která praktikuje autoregulaci, kdy zpřístupňuje knižní díla až po několika letech působení na papírovém i e-bookovém trhu, přičemž je vlídnější k domácím autorům a přísnější na překlady, z dobrého důvodu.

Podstatou přílišné moci prostředníků mezi autorem a zákazníkem samozřejmě není vlastní služba prostředníka, tedy “zprostředkování”, ale naopak nastavění co největšího počtu mýtných bran. Ze zprostředkovatelů se stávají gatekeepeři. Situace, kdy původní tvůrce díla dostává 5 % z vybraných peněz, zatímco o 95 % se podělí ti, co dílo za předstírání obrovského úsilí různě přenášejí z místa na místo, není udržitelná. Naštěstí se zdá, že tento problém bude schopen Internet vyřešit sám – eliminovat prostředníky umí skvěle. A už se i činí: všimněme si například, jak velkou roli v šíření děl, tedy v marketingu (!), dnes hrají uživatelé sami a zdarma: Facebook, filmové databáze (csfd.cz, imdb.om), spontánní recenzně-komunitní servery (Pitchfork, Metacritic, Bookeater…) dělají dnes zdarma tutéž práci jako v minulosti milióny drahých vytištěných a vylepovaných plakátů a billboardů. A toto samozřejmě poroste dál. Vlastní bezbariérové šíření je pak ještě snazší díky službám jako je už zmíněné Spotify. Je zajímavé, že první revoluční dítě, služba iTunes od Applu, pomalu odchází do historie, protože není bezbariérová.

Internet ale nevyřeší vše – bez velké legislativní reformy v autorském právu se budeme stále nacházet v podobné situaci jako nyní: gatekeepeři stále hlídají brány, občas někoho pustí dovnitř a občas ven, sem tam někdo uteče přes plot, autoři dostávají stále menší almužny a lidé už mají v kalendáři zatržené, až uplyne padesát let od smrti nějakého dalšího oblíbeného autora.

Nejsme na začátku šestnáctého století, kdy byl svět jednoduchý a kdy stačilo přibít papír s tezemi na dveře kostela ve Wittenbergu, aby reformace začala. Reforma copyrightu – pokud se podaří – nebude na pohled vábná: nesrozumitelné právní bitvy, kterých se na obou či na všech stranách zúčastní stovky lidí, budou trvat řadu let, a na konci nepřijde víceméně žádné velké vítězství, spíše malé krůčky vedoucí ke zlepšení.

Proč k reformě copyrightu dojde

Od Napsteru letos uplynulo 15 let a copyrightové zákony jsou (v principu) stále stejné – to je důvod být malověrný. Z čeho může pramenit naděje, že se věci dají do pohybu? Protože situace je stále méně udržitelná:

Nejspíše miliardy lidí na planetě denně porušují ustanovení autorského zákona. Nic na tom nemění žaloby, zastrašování, ani (na druhé straně) zpřístupnění autorských děl formou streamingu, počet lidí „porušujících“ tyto zákony spíše stoupá, a stoupat bude. Právě tak nejspíše miliardy lidí denně dosvědčují, že, řečeno s Járou Cimrmanem, „jde to i bez copyrightu“. Denně – často aniž to víme – využíváme produkty open source softwaru, materiálů v režimu creative commons a podobně. Názory, že současný copyrightový režim nepomáhá ekonomice , což je v dnešním světě (bohužel) často ten nejdůležitější důvod, jsou stále častější. (Pěkně shrnuto to je například tady ).

V USA, kde sídlí nejvíce „dveřníků“ v ekonomicky nejsilnějších segmentech (film a zejména hudba), již lze pozorovat sílící tlak na zákonodárce, aby s věcí začali něco dělat. Evropa jakoby trochu čeká, co vyjde zpoza oceánu, ale domnívám se, že pokud se z tohoto směru nic inspirativního nevynoří, všimne si tématu Evropský parlament či jiné orgány EU. (Máme sem tam tendenci činnost EU a jejích institucí zesměšňovat, ale měli bychom si povšimnout, jak důležité a zásadní kroky provádí například v antitrustové oblasti, přímý dopad na nás to má například v podobě reformních tlaků na telekomunikační operátory.) Vím, že vypadá trochu bizarně, že „svobodomyslnou“ reformu mají odstartovat instituce s tak zpuchřelou pověstí, jako je Evropská komise nebo Senát USA, ale jiná cesta není.

Uplynulých patnáct let – od Napsteru po Spotify – vypadalo beznadějně. Jsem ale přesvědčen, že dalších deset – od Spotify po „službu X“ – nám přinese velká a pozitivní překvapení.