Det är tråkigt att vara en festförstörare - en sådan där som ordinerar varannan vatten eller tänder ljuset när det är som roligast och påminner om att det är en dag i morgon också.

Men just nu behövs faktiskt den sortens förmaningar. På ytan går det förbluffande bra för svensk ekonomi. Tillväxten rusar, arbetsgivarna skriker efter arbetskraft och skatteintäkterna rullar in. I veckan kunde Riksgälden snopet konstatera att det väntade budgethålet för 2016 är borta.

Finansminister Magdalena Andersson har kallat svensk ekonomi för "en Tesla". Och ekonomen Stefan Fölster skrev i veckan en uppmärksammad krönika där han lovsjöng läget i landet och uppmanade människor att njuta av framgången i stället för att oroa sig för inbillade hot (Corren 25/2).

Det är riktigt att vi har det väldigt mycket bättre ställt i dag än för 20 år sedan och att solen för närvarande lyser över svensk ekonomi. Men det är inte det som diskussionen gäller, utan om utvecklingen är hållbar på sikt.

En första risk är Riksbankens aggressiva penningpolitik. Det är en fullständigt absurd situation att vi har minusränta samtidigt som BNP-tillväxten spås bli 3,5 procent i år. Poängen med penningpolitik är ju att den ska kyla av ekonomin i uppgång och elda på den i nedgång.

Riksbanken bedriver ett farligt experiment med höga insatser. I värsta fall slutar det i en historisk bostadskrasch som i sin tur utlöser en kris för hela ekonomin.

Men det finns även frågetecken för de offentliga finansernas hållbarhet på sikt. Såväl staten som kommunerna är satta under stark press. I stort sett alla kurvor på Magdalena Anderssons finansdepartement pekar åt fel håll.

Kostnaderna för migration och integration har rakat i höjden. Sjukförsäkringen rusar mot 50-miljardersstrecket och kostnaderna för LSS och assistansersättningen skenar. Polisen, försvaret och Arbetsförmedlingen behöver mer pengar. Och de statliga bolagen har gått från att vara en kassako till att blöda pengar.

Till det ska läggas behovet av en historisk bostadssatsning för utsatta grupper och frågan om pensionssystemet verkligen kommer att stå pall när den växande gruppen pensionärer kräver mer i plånboken.

För kommunerna är läget minst lika pressat. I fredags kom SKL med siffror som på ytan ser imponerande ut, men när man tar hänsyn till att befolkningen växer och att andelen äldre nu ökar snabbt blir bilden en helt annan.

Det verkliga skatteunderlaget minskar då under åren framöver. Man får gå tillbaka långt i tiden för att hitta en lika stor nedgång i skattekraften per invånare. "Vi går mot riktigt tuffa tider", konstaterar Annika Wallenskog, biträdande chefsekonom på SKL när vi talas vid.

I höstas väckte det stor uppmärksamhet när SKL flaggade för att det kommer att krävas två kronor i skattehöjning till år 2019 om kommunerna ska klara välfärden. Nu förslår inte ens det, enligt Wallenskog.

Dyker man ner i SCB:s statistik upptäcker man oroande mönster. Många har nog bilden av att Sverige är ett slags omvänt Italien, där den södra delen av landet försörjer Norrlands inland med Robin Hood-pengar. Men det är en missuppfattning. De stora pengarna skickas inte alls norrut, utan till växande kommuner i södra och mellersta Sverige som Malmö, Göteborg, Botkyrka och Örebro.

Två av Sveriges tre storstäder är alltså beroende av omfattande bidrag från statskassan för att finansiera sin välfärd. I Malmös fall rörde det sig förra året om hela 4,1 miljarder i statsbidrag som kompensation för stadens låga skattekraft.

Vad är då slutsatsen av detta? Jo, att även om svensk ekonomi i grunden är stark kommer det att bli tufft att finansiera välfärden framöver. Kombinationen av en äldrepuckel och ett växande utanförskap gör att allt färre måste försörja allt fler. Ekvationen går inte ihop.

Om inget görs kommer Sverige med tiden bli alltmer som Malmö - spännande, mångkulturellt och innovativt, men utan förmåga att bära sina kostnader. Eller som kolumnisten Henrik Mitelman i Dagens Industri nyligen uttryckte det: "Klarar vi Malmö klarar vi Sverige. Annars blir Sverige ett nytt Malmö." (DI 28/12 2015).

Det är detta som den ekonomiska debatten borde handla om. Det är det långa perspektivet som är det verkliga provet. Att det går bra för närvarande kan alla konstatera, vilket heller inte är så konstigt med tanke på att den inhemska ekonomin blåses upp med minusränta och biståndspengar.

Den stora frågan är var landet befinner sig om fem år. Har vi lyckats undvika en krasch på bostadsmarknaden? Har finansministern fått kontroll över de snabbt ökande kostnaderna för bland annat sjukfrånvaron? Och har Sverige till sist hittat nyckeln till att bryta utanförskapet efter decennier av letande?

Svaret på de frågorna avgörs i hög grad av vilka beslut som fattas i dag. En bra början vore att tända ljuset och ta några glas kallt vatten.

Läs också:

Vänsterns vrålande sabbar debatten.

Följ Expressen Ledare på Facebook för tips om fler ledare och krönikor.