Av Andreas Magnusson 2017-10-18

Joakim Lamotte är journalisten som till sist blev en karikatyr av sig själv. Han hade en enkel agenda för sin webjournalistik. Han skulle säga sanningen och han skulle våga prata om sådant som andra håller tyst om. Det ämne Lamotte mer än något annat verkligen brann för var mäns våld mot kvinnor.

Han säger själv att det beror på att han blev pappa till två döttrar. Den journalistiska gärningen var nu på allvar. Likt den hårdkokta manliga hjälten i en amerikansk film skulle han slåss för sina döttrars framtid.

Lamotte fick snabbt mer än 100 000 följare på Facebook. Han kallade sig feminist men var ingen sådan där mesigt androgyn hen-feminist. Som en riktig karl satt han istället i bilen och filmade sig själv när han skrek ut sin ilska över olika samhällsföreteelser.

Någonstans gick det snett. En del menar att han var snett ute redan från början – att drivkraften alltid bara varit att göda ett redan alltför uppblåst ego. Andra menar att problemen började när Lamotte insåg vilket monster han skapat och förstod att den fortsatta inkomsten var beroende av att monstret hölls vid liv.

Jag är inte säker på att Joakim Lamotte och hans följare från början hade samma världsbild men de möttes i ilskan och vreden. Äntligen säger någon som det är! tänkte en del, men det enda han egentligen hade gjort var att skala bort alla nyanser, förenkla genom att skala bort motstridiga perspektiv och driva upp det journalistiska tonläget till att likna det föräldrar har när de bråkar med sina tonårsbarn och inte vill höra några förklaringar eller ursäkter.

Om normal journalistik handlar om att försöka återge ett händelseförlopp så objektivt som möjligt så har sociala medier-fenomenet Lamotte aldrig sysslat med journalistik.

Lamottes filmer har alltid samma vinkel. Han kommer rakt framifrån och stormar mot målet med skygglappar åt sidorna. Att lyssna på Lamotte är som att höra en arg kollega prata av sig om en händelse innan han eller hon hunnit lugna ner sig och analysera varför det egentligen hände.

Jag har pratat med journalister som har jobbat med Joakim Lamotte och de bara skakar på huvudet när han kommer på tal. De kan inte för sitt liv förstå var det gick snett. ”Han var en av de roligaste och klokaste på redaktionen”, sa en av dem.

Denna person menar att Lamotte tog sig vatten över huvudet när han försökte sig på att bedriva samhällskritisk journalistisk. ”Lamotte är egentligen en kul kille men han har kastat sig in i något han inte klarar av och nu finns det ingen utväg.”

Längst ner under Joakim Lamottes alla inlägg i sociala medier så står det ”stöd till arbete med oberoende journalistik och fri debatt” och så ett swishnummer. Han drar sig inte för att utnyttja terrordåd, våldtäkter och gängmord för att klara brödfödan.

Och för att kulorna ska rulla in måste han vara arg. Det framgångsrika konceptet kräver engagerad ilska som gärna får rikta sig mot politiker. Det mesta är nämligen politikernas fel i swisharnas värld.

Extra svårt för Lamotte blir det i fall liknande det med den Sverigedemokratiska politikern Hanna Wigh som menar sig ha blivit utsatt för våldtäkt och sexuella trakasserier från en högt uppsatt partiföreträdare.

De som stöder Lamottes inlägg stöder nämligen väldigt ofta Sverigedemokraterna, men som uttalad feminist måste Lamotte reagera. Han har trots allt själv sagt att han på två månader gjort mer för att motverka sexuella trakasserier än vad Feministiskt initiativ gjort på tio år.

I just Wigh-fallet var Lamotte tvungen att gå en balansgång. Skulle han använda sin vanliga arg gubbe-retorik skulle swisharna sluta swisha men skulle han plötsligt acceptera sexuella övergrepp på kvinnor skulle många av hans tidigare inlägg falla platt.

Lamottes lösning var att inta ett röstläge han väldigt sällan väljer – det stillsamt vädjande. ”Snälla, tänk ett varv till innan ni skuldbelägger tjejer som tagit mod till sig och vågat berätta om sina upplevelser.” Det här var inget av Lamottes mer uppskattade inlägg men han lyckades reagera utan att swish-flödet ströps.

När man pratar med människor om Lamotte så dyker ett ord upp oftare än alla andra och det är ordet enfald. Många tror att han på riktigt inte förstår det orimliga i en del av sina ståndpunkter.

Ett sådant tillfälle var när han nyligen kritiserade det hyllade webinitiativet #Jagärhär med 75 000 medlemmar för att några enstaka medlemmar privat skrivit olämpliga saker på nätet. Syftet med #jagärhär är att bemöta hat på nätet och att stötta människor som vågar stå upp mot rasism och kränkningar. Nu hade några medlemmar gjort fel och detta fokuserade Joakim Lamotte på.

Joakim Lamotte vet nämligen att de som swishar pengar till honom hatar #jagärhär eftersom deras invandrarkritiska och främlingsfientliga nätgnäll genom detta initiativ har bekämpats med kärlek och tydliga motargument.

När nazisterna härförleden stoppades i Göteborg av mer än 10 000 fredliga demonstranter och en skicklig poliskår valde Joakim Lamotte att vinkla händelsen till att handla om honom själv. Han var inte arg på nazisterna, han var inte tacksam till göteborgarna och polisen. Joakim Lamotte var arg på motdemonstranterna eftersom någon kastat sten och denna sten hade kunnat träffa honom.

Detta fokus passade den beroende journalisten Joakim Lamotte alldeles utmärkt. Det var ett stort bakslag för människor med högerpopulistiska värderingar att nazisterna i Göteborg bekämpades med fredliga medel.

De ville till varje pris få fram sin bild av ”lika goda kålsupare på båda sidor”. Men i själva verket var det en demonstration där några hundra testosteronstinna nazister försökte besöka Bokmässan men inte fick gå dit.

En total framgång för den fredliga kampen mot rasism och ett totalt nederlag för de främlingsfientliga krafterna. Lamottes stora problem i detta läge är att swisharna inte tycker om den verklighetsbeskrivningen. I det läget behövde Lamotte en sten som kunde ha träffat honom i huvudet. Joakim Lamotte måste vara arg och situationen krävde våldsamma vänsteraktivister.

Det finns elaka människor som skulle påstå att Lamotte kanske fick en sten i huvudet i alla fall den där dagen, men inga filmklipp tyder på att han ens varit i närheten av att träffas. Däremot visar åtskilliga filmklipp hur stenkastande personer snabbt stoppas av upprörda fredliga motdemonstranter.

Man kan se Joakim Lamottes journalistiska gärning som en desperat kamp efter uppmärksamhet men det är nog riktigare att se den som en desperat kamp efter pengar. Styrkan med affärsmodellen är att han inte behöver styras av någon feg och tråkig redaktion.

Svagheten är att han istället styrs av sina finansiärer. Och man behöver inte spendera lång tid på Lamottes Facebooksida för att se var dessa finansiärer hör hemma rent politiskt. Här kommer ett litet axplock av kommentarer från olika diskussionstrådar:

”nazifeministerna tar alltid muslimska mäns parti (även mot muslimska kvinnor) för att de egentligen vill behandla sina egna partners som man gör i deras hemländer.”

” Men vad bra att veta att #jagärhär inte bara stöder afghanska sexualförbrytare och pedofiler utan även svarta terrorister och rasister.”

” Den som flyr har inget val? Stort frågetecken där! De flyr inte.. de tar sej från Iran och genom ett antal säkra länder för att komma till Sverige där bidragen regnar som manna från himmeln.”

”Skicka ner dom som står och gapar till Afghanistan också, jag har ingen lust att försörja sånt pack!”

Det spelar ingen roll vilken av Lamottes diskussionstrådar man tittar på. Temat är alltid detsamma. Lamotte hetsar igång en mobb och mobben tar diskussionen det där lilla extrasteget mot avgrunden. Som affärsidé är det strålande. Som journalistisk gärning är det vedervärdigt.

Dela det här:

Tweet

E-post

