I onsdags morse steg Anna Kinberg Batra upp tidigt. Hon utförde alla små sysslor man måste få gjorda om morgnarna, det ska ätas och lämnas barn och själv ska man få på sig kläder och smink och i huvudet hinna repetera åtminstone något av det man vill få sagt till Stefan Löfven.

På Stadsgårdskajen krypkörde bilen i kön. Men fram till riksdagshuset kom i alla fall moderaternas ledare och där klapprade hon snart i kulverten med entouraget tätt i hälarna.

– Vi måste prata om polisen igen, sa Anna i rulltrappan.

Då nickade de unga välskräddade medarbetarna

– Det är länge sedan vi pratade om polisen, betonade hon.

Ingen sa emot.

Anna Kinberg Batra Foto: (C) PELLE T NILSSON/STELLA PICTURES STELLA PICTURE

Och när hon stod i talarstolen sedan - klädd i purpurkofta, mörka mockaskor matchande den svarta klänningen och med en mild doft av rosor och vanilj kring kinderna - då lät hon som när unghögern skrev handlingsprogram 1952. Försvaret måste rustas! Skolan måste fostra stökiga ungdomar! Socialförsäkringen - alltså bidragen - måste absolut stoppas, annars jobbar ju inte folk! Och lagen och ordningen, den måste förstås upprätthållas!

– Nu möts blåljuspersonal av stenkastare och protester, fräste högerns partiledare.

Ingen borde väl ha blivit överraskad av det.

Det sägs att det är ett nytt fenomen i svensk politik, att det finns konservativa politiker och att vi har tre politiska block.

I själva verket har vi ju nästan alltid haft tre politiska block. Åtminstone sedan 1911, när socialdemokraterna etablerade sig i riksdagen och började bråka med de liberala partier som varit allierade i kampen mot högern. Ungefär då skapades alltså den politiska situation som råder i dag och som så många oroat sig för och orerat om de senaste veckorna.

I ett hörn står socialister - några kallar sig demokratiska och vill begränsa företagsvinster med lagar, inte med våld, men likväl vill de begränsa vinster. I ett annat sitter liberalerna, som vanligt splittrade i ett par, kanske tre små partier, och med en osannolik oförmåga att forma majoriteter för ett fritt näringsliv. I tredje hörnet befinner sig de konservativa, några mycket moderata, andra så pass reaktionära att deras åsikter och handlingar omöjliggör ens en fika om bredare samarbete.

Inget är nytt under solen.

Det nya är förvåningen. Och högerns sätt att hantera situationen.

Man bör förstå partier genom deras nederlag. Hårdast var livet på sextiotalet. Ingen ville ta i en högerpartist ens med tång. Sedan drog man lärdom av sjuttio års valnederlag. Moderaterna skulle inte bara vara ett konservativt parti, utan också ett liberalt. Uppfinningen kallade de liberalkonservatism, och gör så än i dag.

I början gick det utmärkt.

Gösta Bohman blev landets mest framgångsrika politiker, sett till ökat väljarstöd. Ulf Adelsohn landade ett rekordresultat 1985. Och därefter - skapelsens krona - kom Carl Bildt. Besserwisser, hallänning, övermänniska, europé. 1991 var triumfen.

Gösta Bohman. Foto: Svenskt Pressfoto / Tt / TT NYHETSBYRÅN

Den hemsnickrade ideologin bar emellertid på ett inbyggt problem: motstridiga principer låter sig inte gärna förenas.

På nittiotalet hade förskjutningen gått så långt att bråken började komma, särskilt bland de unga. Men förnyelsen var ändå framgångsrik, för den bars fram av en global liberal vind. Forskarna var plötsligt ense: moderaternas partiprogram vad framtiden!

Riktigt svårt blev det först när luften gick ur allt det där. När ekonomen Milton Friedman inte längre var Jesus och Sovjets fall inte ledde till paradiset och öppna gränser inte längre var underbart. Det är svårt att tidsätta exakt, men säg att vinden vände någon gång på eftermiddagen den 11 september 2001.

Då började konservatismen ta tillbaka förlorad mark.

I Sverige har all internborgerlig debatt de senaste fem, sex åren handlat om konservatismens revansch. Redan Fredrik Reinfeldts nya moderater bröt med de mest nyliberala i partiet och införde en ekonomisk politik präglad av arbetsmoralism och en positiv syn på staten. Anna Kinberg Batras nya migrationslinje, hennes försvarspolitik och tjat om poliser i riksdagen fullföljer rörelsen.

Det är inte ens förvånande - möjligen ironiskt - att moderaternas kanske mest liberala partiledning någonsin driver igenom allt detta. Anna Kinberg Batra, Tomas Tobé och Ulf Kristersson må vara fostrade av Timbro, men de vill också vinna val. Och de ser ju vart väljarna rör sig.

Det anmärkningsvärda är snarare att striden mellan liberalism och konservatism har blivit den stora konflikten i svensk politik.

Och att moderatledaren tänker sig att något som heter alliansen kan existera i ett sådant politiskt klimat.

Fredrik Reinfeldt. Foto: Elis Hoffman

Frågan om borgerlig enighet har alltid hängt ihop med synen på moderaterna. Först när partiet accepterade liberalismen kunde samförstånd uppnås, och då inträdde den historiska parentesen med två block istället för tre.

Alliansen var ett försök att institutionalisera förändringen. Man frös in konflikterna. Ta familjepolitiken, där var och en fick igenom något, där varje enskilt förslag motverkade ett annat. Frid och fröjd rådde. För det riktiga problemet - att ett kristdemokratiskt parti vill något helt annat än ett folkpartistiskt - det gömdes i ismassor som aldrig skulle tinas upp.

Och sedan byggde man själva Alliansen, en isbrytare med ordentligt skrov och gott om plats för alla, tokliberaler som hatade värnplikten kunde dela hytt med reservofficerare från Östermalm. Steg för steg, löd tanken, skulle den här isbrytaren i lugn fart forcera i ismassorna infrysta stridsfrågor.

Men då slog alltså klimatet om även i Sverige.

Urgamla glaciärer började kalva isberg. För det kan man väl likna ideologiernas återkomst vid. Ett isblock som skaver och slår läck på enighetens skrov. Som får segerrusiga kristdemokrater att lägga all barlast åt styrbord så pråmen lättare kan kantra. Och ett nervöst moderat parti att följa efter.

Det handlar inte så mycket om ifall sverigedemokraterna ska få komma ombord på isbrytaren eller inte, utan om vad sverigedemokraternas framgångar hos väljarna gör med själva båten.

Carl Bildt. Foto: Jens Assur

Till slut blir moderaterna så konservativa att samarbete med liberaler inte längre kan fungera.

Kristdemokraterna är nog redan där.

Och i utkiken står Annie Lööf och spanar efter Sjöräddningen.

Jan Björklund har klättrat upp på relingen och vill hoppa.

Att hon inte längre hade någon kaptensmössa på sig, det verkade inte bekymra Anna Kinberg Batra i riksdagen, där hon stod i talarstolen en onsdag i oktober och doftade rosor och vanilj och ville prata om bristen på poliser.