Utfrågningen av Gustav Fridolin var en pinsam historia för alla miljöpartister som är räknekunniga och som förstår hur en avtalsrörelse fungerar. När miljöpartiets budget nu synas visar det sig att löftet till lärarnas lönelyft bara är finansierat till 20 procent och att löftet ska ses över en tioårsperiod. Vad Fridolin inte säger men som han rimligen borde ha ganska klart för sig är att lärarfackens motpart, Sveriges Kommuner och Landsting samt kommunernas förhandlingsdelegationer, inte har några kopplingar till Miljöpartiet och agerar helt självständigt med sina egna huvudmän som uppdragsgivare. Vad Fridolin gör är att han lovar bort pengar han inte förfogar över.

Skolpolitiken var annars det sista område jag såg någon som helst möjlighet till samregerande men med den Fridolinska matematiken så stängdes även den möjligheten.

Miljöpartiet är dock nu, när alla korten ligger på bordet, logiska. Det Fridolin och Romson lovar skall alltid betalas av någon långt borta. De höjda miljöskatterna och vägslitageavgifterna betalas av basindustrin och glesbygden, de motsägelsefulla lantbrukspålagorna betalas av konsumenterna samt nu de utlovade höjda lärarlönerna av parter där Miljöpartiet inte har någon bestämmanderätt. Han påstår sig, som 10-procentsparti, kunna topprida 290 kommuners förhandlingsdelegationer. Onekligen spännande att följa hur Fridolin skall klampa in i kommunhuset i Vellinge och visa var skåpet ska stå för att ta ett exempel. Detta kommer kräva en särlagstifning och ett tämligen radikalt ingrepp i såväl kommunalt självstyre som svensk arbetsmarknad. En intervenering av sällan skådat slag. Och känner jag kommunalrådet i Vellinge rätt, har träffat honom en gång, så tror jag nog inte att Fridolin kommer helskinnad ut ur den bataljen.

Miljöpartiets själ är numera helt klarlagd. De lovar gärna guld och gröna skogar. Med någon annans pengar.

Fridolinsk matematik.