Noć se polako spustila. Bez struje i grejanja, odsečeni od sveta, bili smo potpuno izgubljeni. Da pozovemo pomoć, nismo mogli. Zbog položaja kuće, telefonska linija nije nikada uvedena. Radio-stanica u radnoj sobi nije radila. Nije postojao način da nekog kontaktiramo i zatražimo pomoć.

Što se pešačenja do podnožja tiče, dvoumili smo se. Napolju se smračilo, a sve i da nije, pitanje je bilo da li bismo našli pravi put. Prilaz kojim smo došli bio je potpuno zatrpan snegom, tuda nismo mogli. Kroz šumu se nismo usuđivali, ne po mraku. Lako se moglo desiti da zalutamo. Svi oni koji su dobro poznavali kraj su bili mrtvi – mlađeg Slovenca je upucao Pavle, stariji je završio pod lavinom. Dušan je takođe bio pokojni, za njega sam se, kao što već znate, ja lično pobrinuo. Lažni Požar je verovatno mogao da se snađe u planini i dovede pomoć, samo što trenutno nije bio u stanju. Nismo znali koliko je povreda glave ozbiljna.

Jedino smo mogli da čekamo.

Nakon kratkotrajnog većanja, odlučili smo da potražimo utočište na drugom spratu – tamo ćemo prenoćiti, a sutra ujutru ćemo već videti šta i kako. Možda je neko u podnožju čuo tutnjavu lavine? Možda će poslati pomoć? Pre ili kasnije neko će svakako shvatiti da je nešto krenulo po zlu, uzbuniće nadležne. Samo, kada? Nismo znali koliko ćemo izdržati u ovim surovim uslovima.

Sobe na najvišem spratu nisu bile oštećene udarom lavine. Popalili smo sve sveće koje smo mogli da pronađemo u pokušaju da rasteramo nadolazeću tamu – njihova treperava svetlost je atmosferu učinila još jezivijom. Da stvar bude gora, kuća se, bez grejnja, brzo ohladila. Bili smo zaštićeni od vetra, ali se studen svejedno uvlačila u kosti.

Raspodelili smo se po sobama.

Lažnog Požara smo smestili u sobu u kojoj je bio i ranije. Uradili smo šta smo mogli za njega – Zvezdana mu je očistila i previla ranu, a onda su ga Pop i Boba presvukli i ušuškali u krevet. U meni su se borile dve želje. S jedne strane, priželjkivao sam da se nikada ne probudi. Taj čovek je mogao da mi napravi ozbiljne probleme, plašio sam se da bi mogao da posumnja u mene, da me razotkrije kao Slavičinog i Dušanovog ubicu. S druge strane, lažni Požar nam je bio potreban. Ako je neko mogao da se snađe u planini – on je mogao. Najbrži put do podnožja je sigurno znao, Zvezdana je rekla da mu ovo nije prvi put da boravi na Crnoj planini. Dušan ga je često pozivao u goste. Bio je njegov čovek od poverenja.

Bobi i Lani je pripala Dušanova soba, najveća i najudobnija, sva u rezbarijama od mahagonija. Lana je bila u veoma lošem psihičkom stanju – iznova i iznova je ponavljala da želi kući. Na kraju smo morali da joj damo nešto za smirenje, bez toga se ne bi ućutala. Bilo mi ju je žao. Toliko je želela da Boba bude njen i samo njen, toliko se upinjala i trudila da to postigne. Uspela je da se uda za njega, uporno odbijajući da shvati da joj nikada neće biti u potpunosti posvećen. Sada, kada joj je bio najpotrebniji, on se povukao. Izgledalo je kao da mu se ta uplakana žena gadila, da je se stideo. Čak i ako Nikolići prežive sve ovo što nas je zadesilo, shvatio sam, njihov brak neće još dugo potrajati.

Video sam kako Boba gleda u Nevenu. Više pažnje je posvećivao toj crnokosoj kaćiperki nego rođenoj supruzi. Glumac se spremao da krene dalje, ništa što Lana bude uradila ili rekla ga neće navesti da se predomisli.

Nevena se smestila kod Zvezdane, dok je Popu i meni pripala sobica u kojoj je boravio Pavle. Moj najbolji prijatelj je, za razliku od Lane, samo ćutao. Bojanina smrt je Popa udarila snažno, posred grudi. Držao se za srce i teško disao, pa sam se uplašio da će ga strefiti srčani udar. Nas dvojica smo, na moju izričitu želju, delili sobu – želeo sam da ga držim na oku. Krevet je bio mali, prostran taman toliko da u njega stane jedan muškarac. Pop je odmah legao. Nije želeo da mi pusti ruku, pa sam seo na krevet pored njega.

Čudno sam se osećao.

Priznajem, grizla me je savest. Ne zbog Valentine, Slavice i Dušana Koena. Valentinu je smrt oslobodila, spasila daljih muka. Što se njenih roditelja tiče, oni nisu bili dobri ljudi, posebno otac. Slavica je bila parazit, netalentovani egocentrik i egomanijak bez pokrića. Dušan… Dušan je bio tiranin, bezdušni krvnik. To sam shvatio tek sada, na Crnoj planini. Ubivši ih, učinio sam svet boljim. U to sam čvrsto uveren.

Drugo je mene tištalo.

Indirektno, bio sam odgovoran za pogibije još četvoro ljudi. Moji postupci su pokrenuli sled događaja i doveli do lavine. Pavla i Slovenaca mi nije bilo žao. Ni najmanje. Dobili su šta su zaslužili. Što se Bojane tiče… Ona nije trebalo da umre, nije zaslužila da umre. Ipak, jedno me je tešilo. Planirala je da napusti Popa. Sama mi je to priznala. Svejedno bi otišla iz njegovog života. Ovako, Pop bar nikada neće saznati da je nameravala da ga ostavi.

Nakon što je Pop konačno zaspao, izvukao sam svoju šaku iz njegove, oprezno, da ga ne probudim, a onda izašao iz sobe. Nije me držalo mesto, mada sam, naravno, bio svestan da nemam gde da pobegnem. U misli su mi, nepozvani, došli stihovi pesme Stevana Raičkovića, pesme koja je u potpunosti opisivala kako sam se u tom trenutku osećao. Za razliku od Valentinine netalentovane majke, Erato je Raičkovića poljubila posred čela.

Počeo sam tiho, za svoju dušu, da recitujem stihove:

„Kuda pobeći u ovaj dan?

U gusti sneg? U pusti vrt?

Pasti u meki bolesni san

Kao na smet, pod led, u smrt?“

Ženska prilika je stajala na vratima Zvezdanine sobe. Uperio sam snop baterijske lampe ka njoj. Nevena me je posmatrala kao da sam sišao sa uma.

„E, moj Ivane“, rekla je sa mešavinom sažaljenja i prezira. „Uvek sa glavom u oblacima. Čak i kada se čitav svet oko tebe raspada.“

„Šta drugo?“, uzvratio sam. „Da očijukam sa tuđim muževima?“

Frknula je i ljutito zabacila crnu kosu. Do nozdrva mi je stigao miris slatkastog parfema kojim se izdašno poprskala. Našminkala se i obukla pripijeni angorski džemper koji je otkrivao svaku njenu oblinu. Udesila se za Bobu. Terala je svoje, bez obzira na sve. Novi razvoj situacije joj je išao na ruku – njena suparnica ne zna za sebe i neće joj praviti probleme, kucnuo je čas da zada završni udarac. Na izvestan način sam joj zavideo. Terala je po svome, ne obazirući se na ledeni užas koji nas je okruživao. Za to je trebalo biti ludački hrabar. Ili hrabro lud.

Zvezdanu sam zatekao zagledanu u treperavi plamičak sveće. Slušala je muziku na vokmenu.

„Smem da uđem?“, upitao sam bojažljivo nakon što me je primetila i skinula slušalice.

„Naravno“, tiho je odgovorila. „Drago mi je što si došao. Baš sam planirala da te potražim. Nešto bih te, ako ti nije problem, zamolila…“

„Naravno. Sve što treba“, odvratio sam spremno.

Pored Popa, Zvezdana je bila jedina osoba u toj kući prema kojoj sam osećao snažnu naklonost. Dopadala mi se ta devojka. Ne samo što je fizički podsećala na sestru. Bilo je u njoj neke tuge koja je u meni budila poriv da je zagrlim i utešim, da je ubedim da će sve biti u redu.

Odmah sam pristao kada me zamolila da pođem sa njom.

„Ne mogu da pustim da tek tako leže“, objašnjavala mi je dok smo koračali avetinjski mračnim hodnikom. „Moram da ih pokrijem.“

Uzela je četiri čaršava iz ostave – po jedan, objasnila je, za svakog pokojnika koji se nalazio u kući. Spustili smo se stepenicama na sprat ispod. Zagrobnu tišinu su narušavali uporni nasrtaji vetra. Snežna oluja je besnela, razgoropađena i neumoljiva.

Osećao sam se tako sićušno naspram snega i leda koji su me sa svih strana okruživali, tako nezaštićeno, izloženo. Telom mi je prostrujao drhtaj. Savladao sam se. Nisam želeo da Zvezdana primeti da sam uplašen. Morao sam da budem jak. Ako ne zbog sebe, onda zbog nje.

Prvo smo svratili do sobe u kojoj se nalazila Bojana. Pop je njeno telo već položio na krevet. Kroz razbijen prozor, sneg je padao u sobu. Pahulje su belinom ukrasile nameštaj, sakrile krv na podu. Krenuo sam da navučem tešku zavesu. Zvezdana me je sprečila.

„Ostavi“, rekla je. „Bolje je ovako. Da ulazi zimski vazduh.“

Na trenutak sam se zbunio, a onda shvatio – na taj način će se usporiti raspadanje tela.

Uperio sam baterijsku lampu ka krevetu.

Obično se za mrtve kaže da izgledaju kao da spavaju. Tako je možda u filmovima i romanima. U stvarnom životu nije. Bojana je bila bleda i krvava. Od bola iskrivljeno lice je poprimilo voštanu boju, hladnoća je ukočila mišiće u zastrašujuću grimasu.

Zvezdana ju je brzo prekrila plahtom. Zatim smo nekoliko minuta stajali pored tela, u tišini, pa izašli.

„Bila je dobra žena“, rekla je Zvezdana nakon što smo se vratili u hodnik. „Žao mi je što je poslednjih godina bila toliko nesrećna i puna gorčine.“

„Planirala je da ostavi Popa“, rekao sam.

„Zaista?“, Zvezdana beše iznenađena. „Nisam to znala. Siguran si?“

„Sama mi se poverila. Eto, nije joj se dalo. Kako se ono kaže? Mi planiramo, a život nam se smeje.“

„Smrt je ta koja se poslednja smeje. Uvek je tako. Smrt je ta koja spušta zavesu.“

Zvezdanu je ponovo obuzelo mračno raspoloženje. Nisam joj odgovorio. Smrti mi je bilo preko glave. Nagledao sam je se za čitav život, nisam želeo o njoj i da pričam. Imao sam osećaj da je tako samo prizivam.

Sledeći na redu je bio Dušan.

Umesto da ga prekrije kao Bojanu i završi priču, Zvezdana me je zamolila da joj pomognem da ga odvuče u prizemlje. Pobunio sam se. Nije odustajala dok me nije ubedila da tako mora da bude. Obmotali smo Dušanovu glavu plahtom i onda ga, uz dosta napora, spustili niz stepenice.

Zastali smo da u trpezariji da se odmorimo. Drvenu Valentinu lavina nije oborila sa prestola. Sedela je za čelom stola, isto kao i pre, poput kraljice ukletog zamka. U pomrčini su se razlike između originala i kopije u potpunosti izbrisale. Zvezdana je uzdahnula kada ju je videla.

„Valentina, Valentina“, prošaptala je zagonetno. „Uvek Valentina. Još uvek Valentina.“

Do ostave nas je delilo još nekoliko koraka, teret koji smo nosili bio je težak. Valjalo je požuriti.

„Dobro je“, rekla je zadovoljno Zvezdana, nakon što smo položili Dušana pored Slavice. „Sada su zajedno.“

„Zar nije bilo lakše da Slavicu prenesemo na sprat?“

„Džentlmen je uvek taj koji treba da ode kod dame.“

Džentlmen i dama su ležali priljubljeni jedno uz drugo, od glave do pete uvijeni u svoje plahte. Njegova glava je bila položena na njene grudi. Uho koje više nikad neće čuti beše priljubljeno uz srce koje više nikada neće kucati.

„Nisam siguran da bi Dušan bio srećan zbog ovog zagrobnog spajanja. Zar se on i Slavica nisu razveli?“

„Jesu. Bez obzira… Sigurna sam da im ne bi smetalo. Zaslužili su da budu jedno pored drugog.“

To da, pomislio sam, takva dva skota to svakako zaslužuju. Iz misli me je prenuo Zvezdanin glas.

„Šta misliš, zašto je Pavle ubio Dušana?“

Zbunilo me je to pitanje, nisam ga očekivao.

„To zaista ne znam. Pavle je bio narkoman. Ko bi mogao da pronikne u postupke nekog poput njega. Tu logike nema.“

„Pavle i nije bio tako loš.“

„Kako nije? Nemoj sad molim te da mi počinješ sa tom relativizacijom. Tako je i Valentina pričala o njemu. Sećaš se kako se to završilo.“

Vratili smo se u kuhinju. Zvezdana je zastala pored tela mladog Slovenca, Andreja. Sneg ga je u potpunosti pokrio, više se ni čizme nisu videle. Nije bilo potrebe za plahtom.

„Kakva šteta“, rekla je. „Lep mladić. Da tako završi…“.

Ćutala je neko vreme, boreći se sa teškim mislima. Uperio sam baterijsku lampu ka njoj i obasjao to od suza vlažno lice. Izgledala je tako tužno i izgubljeno. Prišao sam joj i zagrlio je. Nije se opirala.

Ljubili smo se dugo, ni sam ne znam koliko. Izgubio sam pojam o vremenu.

„Ti si jedini plakao na Valentininoj sahrani“, prošaputala je.

„Kako znaš? Nisi bila tamo.“

„Znam. Ispričali su mi. Ti si, Ivane, nju voleo. Zar ne? Valentinu.“

„Jesam.“

„Sve si bio spreman da učiniš za nju.“

„Sve.“

„A ona je bila budala i nije shvatila da je mogla biti srećna samo sa nekim poput tebe.“

„Možda.“

„Ah, Valentina, Valentina… Glupa Valentina… Sve je imala i sve je zbog svoje gluposti izgubila. Znaš… Ponekad… Ponekad je mrzim.“

Nisam znao šta da joj na to odgovorim.

„Da li želiš da mi ispuniš još jednu želju?“, upitala je konačno.

Klimnuo sam.

Sledio sam je do trpezarije. Obuhvatila je drvenu Valentinu oko struka. Gledao sam je zbunjeno.

„Šta čekaš? Pomozi mi.“

Uhvatio sam lutku za noge. Odneli smo je u kuhinju. Zvezdana ju je, pre nego što sam stigao da se pobunim, zafrljačila kroz otvorena vrata podruma. Stajali smo i slušali kako se kotrlja niz stepenice, sve dok tupi udarac nije konačno označio da je stigla na odredište.

„Tako“, udarila je zadovoljno dlanom o dlan. „I to smo prebrinuli. Vreme je da se ide dalje.“

A onda.

Onda mi je ponudila svoje usne.

Nisam ih odbio.

Sledeće nedelje, trinaesto poglavlje: Dama u jezeru.

Broj trinaest je obično baksuzan. Sledeće poglavlje Crvenog snega to potvrđuje. Vreme je da se oprostimo od jedne dame… Samo, koje?