- Inne, men likevel utenfor

Knut Olav Åmås kultur-, debatt- og forskningsredaktør

25. jan. 2013 15:30 Sist oppdatert 27. desember 2017

Aldri har så mange brukt Frelsesarmeens overnattingstilbud for utlendinger som denne uken. Etter en konsert for Frelsesarmeen onsdag ble festsalen kjapt gjort om til sovesal. Utenfor sto folk i kø for å komme inn og sove. Monica Strømdahl

Hvorfor lykkes ikke Oslo i å få til bedre politikk og praksis rundt bostedløse?, spør Knut Olav Åmås.

For noen av oss er det ubehagelig nok å karre oss mellom hjem og jobb når gradestokken kryper under 15 minus. For noen hundre andre i hovedstadens gater er utfordringen mer dramatisk. Når du er uten både hjem og jobb er spørsmålet rett og slett: "Hvor skal jeg sove neste natt?"

Les også En seng å sove i

Heldigvis har Frelsesarmeen et hundretall enkle senger å tilby. Det samme har Oslo kommune, Kirkens Bymisjon og noen få andre instanser. Disse tilbudene trengs hele året, men aldri er de mer livsnødvendige enn når mennesker faktisk står i fare for å fryse ihjel på gaten.

Basale tilbud

Mange utenlandske statsborgere blir aktivt oppsøkt i bygatene og får informasjon om tilbudene, både romfolk og andre.

I tillegg er overnattingsstedene et basaltilbud for etnisk norske hjemløse som kjenner institusjonene godt. Og tilbudet er virkelig basalt: tak over hodet, en enkel seng, en frokost og et kveldsmåltid. Det er overhodet ingen luksus, ikke engang privatliv, knyttet til å overnatte på flersengsrom eller i sovesaler. Det er heller ikke alltid grunn til å føle seg trygg overfor sine med-overnattende.

For etnisk norske hjemløse som lever permanent på gaten, er det som tidligere ble kalt hospitser, en grunnbjelke i tilværelsen. En viss trygghet gir de, men ikke mye. Selv om flere av overnattingsstedene har regler om rusbruk, florerer den, og hjemløse i høyst forståelig psykisk ubalanse setter både seg selv og andre i fare.

Egen bolig

Den sterke og særdeles strevsomme innsatsen ansatte og frivillige på overnattingsstedene gjør, illustrerer en mer grunnleggende systemsvakhet som rammer hjemløse, ikke minst rusavhengige og psykisk syke:

Terskelen er fortsatt veldig høy for å kunne ta skrittet over til egen bolig for dem som blir kategorisert som UFB og UB – "uten fast bopel" og "uten boevne", som det så grusomt knapt heter. Det finnes 6000 bostedsløse i Norge, 400 av dem er barn.

Hvorfor lykkes ikke Oslo i å få til bedre politikk og praksis på dette området? Og da noe annet enn store hybelhus der man plasserer altfor mange tungt belastede sammen på ett sted?

Det er samfunnsøkonomisk sett mye billigere – og menneskelig sett adskillig mer verdig – å skaffe folk et permanent botilbud enn å sende dem inn og ut av institusjoner.

Følg Knut Olav Åmås på twitter her: twitter.com/KnutOlavAmas