2019 har vært preget av ungdommenes skolestreiker for klima, kanskje de største klimademonstrasjonene i historien så langt. OPEC-sjefen har omtalt dem som den største trusselen mot oljeindustrien. 22. mars demonstrerte titusenvis av barn og unge over hele landet. «Hvor er Erna?», var et av slagordene.

Ungdommens raseri er på sin plass. I disse dager rammes mennesker over hele verden av skremmende hetebølger. Forrige uke ble temperaturrekorder sprengt i Tyskland, Nederland og Belgia. I Paris var det over 42 grader. Juni måned var den varmeste som er målt på jorda. Forskere advarer om at deler av India kan bli ubeboelig som følge av klimaendringene. Samtidig står noen av klodens tradisjonelt kaldeste steder i brann: på grunn av uvanlig tørt og varmt vær raser skogbranner i Alaska og på Sibir.

Dette er de skremmende konsekvensene av bare en grads oppvarming. Vi voksne er i ferd med å frarøve dagens unge og framtidens generasjoner deres rett til å vokse opp på en levelig klode.

I slike tider trenger vi ledere med mot og handlekraft. Greta Thunberg har blitt et moralsk og politisk forbilde, der hun reiser med tog rundt i Europa for å inspirere ungdommer til politisk handling.

Hun står i skarp kontrast til Erna Solberg, som innledet sommeren ved å flirende forklare at hun overhodet ikke følte «flyskam», og at nordmenn burde fly med god samvittighet. «Jeg mener vi skal nå klimamålene våre på andre måter», forklarte hun.

Men hvilke måter å kutte klimautslipp er Erna egentlig for? Oljebransjen får rekordstore tildelinger på sokkelen. Det bygges motorveier i rekordfart. Regjeringen somler med å styrke togtilbudet, og vil utvide flyplasser.

Da Erna Solberg stilte til valg i 2013, lovet hun at Høyre skulle overoppfylle klimaforlikets mål om minst 6 prosent klimakutt innen 2020. Riktignok var det et av Europas svakeste klimamål, men det var i alle fall noe. Nå er vi kommet til 2019, og tallenes tale er klar: vi har ingen sjanse til å nå målet. Klimautslippene økte i fjor, og de er stadig høyere enn de var i 1990.

Dersom regjeringen mente alvor med å kutte klimautslipp, burde de ta et skippertak for å nå sin første deadline. I stedet er statsministeren i ferd med å vende seg bort fra klimapolitikken.

27. juni proklamerte klimaminister Ola Elvestuen stolt at Norge skulle bli et nullutslippssamfunn i 2050. Regjeringen ville «kutte så drastisk i Norges klimagassutslipp at omtrent bare husdyr bidrar til utslipp i 2050». Men dagen etter ble Elvestuens plan brutalt skutt ned av hans egen sjef, Erna Solberg.

Statsministeren er nemlig bekymret for et helt annet opprør enn klimastreikerne: hun har innledet en sjarmoffensiv mot Bompengepartiet. Erna sår tvil om det viktige nullvekstmålet for biltrafikk inn til storbyene. Dermed åpner hun for å sabotere et av de viktigste tiltakene for lokalmiljøet til den økende gruppen nordmenn som bor i byer.

Erna forsvarer overdimensjonerte motorveier som gir økte utslipp og mer kø, kork og kaos i byene – og som krever enorme mengder bompenger. «Uansett hvor jeg er i landet, ønsker folk nye veier», forklarer hun. Samtidig går statsministeren til angrep på de «grønne» bompengene, som går til å finansiere kollektivtilbudet, omstille bilparken og redusere køene. Erna mener nemlig at «grensen er nådd for hvor mye skatter og avgifter folk vil betale for å løse klimautfordringene».

Dette står i skarp kontrast til Solbergs inntreden som statsminister i 2013, da hun nedsatte en «grønn skattekommisjon», og argumenterte for et «grønt skatteskifte». «Omstilling av økonomien» var hennes viktigste budskap. Seks år etterpå er Norge mer oljeavhengig enn noensinne. Erna har mislykkes med sin egen politikk, og angriper nå sine egne gamle klimaløfter.

Bompengepartiet har ingen forklaring på hvordan de skal betale for veibygging, kollektivsatsing, eller hvordan de skal unngå kø, kork og kaos. I stedet for å gi dem motstand, velger Høyre å satse på en eksosgrå allianse med både dem og FrP, i felles front mot miljøet i byene våre og mot en ansvarlig klimapolitikk.

Kanskje er den økende polariseringen rundt blant annet bompenger skjerpende på norsk miljødebatt. Parallelt med Bompengepartiets vekst har MDG og andre miljøengasjerte partier vokst på målingene. Tiden for å gjemme seg bak tomme fraser som «klimakrisen er vår tids største utfordring» uten å løfte en finger for å kutte utslipp, er forbi.

Barna har spurt «hvor er Erna», og hun har gitt sitt svar: Statsministeren velger ikke deres side. Hun frykter bompengeopprøret mer enn klimakrisa, og er mer interessert i å klamre seg til roret enn å styre skuta trygt i havn.

Det er trist, for klima- og miljøkampen hadde trengt et miljøengasjert konservativt parti, som forsto at den viktigste konservative kampen i vår tid er å bevare en levelig planet til våre etterkommere. Men det er også klargjørende før høstens valg, både for velgerne og for oss i De Grønne.