Det var ikke en tilfeldighet at Jafet Lindeberg ble gullgraver. Både faren og onkelen hadde en lidenskap for mineralleiting. De studerte geologiske kart og trålet fjellene rundt Kvænangsfjorden i Troms – på jakt etter gullåren som de trodde fantes ett eller annet sted i området. Hele tiden var Jafet med på slep.

Han ble født inn i en nøysom slekt av fiskebønder og gruvearbeidere, men fra begynnelsen av hadde familien store drømmer for Jafet. Onkelen holdt seg kontinuerlig oppdatert om nye gullfunn i Amerika, og studerte kart over både Grønland, Russland, Canada og Alaska. Når de bare fant ut hvor det var størst sjanse for å lykkes skulle Jafet sendes ut for å grave etter gull. Den avgjørelsen hadde familien nærmest tatt i plenum.

I tillegg til å gi han praktisk erfaring med mineraleiting, sørget faren og onkelen for at gutten fikk opplæring i teoretisk geologi. Språk måtte han også lære – både engelsk, fransk og russisk. Skulle man lykkes som gullgraver måtte en kunne kommunisere med dem som bodde i området.

Så – en høstdag i 1897 – kalte onkelen den 24 år gamle Jafet til seg. Han tok fram et kart over Alaska og pekte på Sewardhalvøya. Et øde landområde som strekker seg så langt ut i Beringhavet at det nesten rører ved Russland på andre siden. Ifølge de geologiske kartene var bergartene her av samme type som i Klondike, og derfor trolig like rike på gull. Hit ville onkelen at Jafet skulle reise.

Laster kart, vennligst vent... For å se dette innholdet, må du aktivere JavaScript i nettleseren din.

Reinsdyrekspedisjonen

Mens andre med stort møye måtte skrape sammen penger til billetten over Atlanteren, fikk Jafet Lindeberg turen betalt av amerikanske myndigheter som del av en samisk redningsaksjon.

I august 1896 ble det funnet gull i Klondike i Yukonterritoriet, vest i Canada. Nyheten nådde USA i juli året etter, da de første gullgraverne returnerte med store rikdommer. «Gold! Gold! Gold! Gold!» lød overskriften i Seattle Post-Intelligencer 17. juli 1897 – og med det var gullrushet utløst.

De neste ukene gikk overfylte ferger i skytteltrafikk fra San Francisco og Seattle til Skagway i Alaska – som ligger på grensen til Yukon. Ingen visste helt hva de reiste til og om det i det hele tatt var skjerp ledig. Likevel kjøpte flere titusen gullgraverutstyr og tok fatt på reisen nordover.

Gullgravere i kø for å kjøpe gullgraverlisens på tollstasjonen i byen Victoria som ligger på Canadas vestkyst, 12 februar 1898. Foto: Wikimedia Commons

Tidlig begynte grunnleggeren av Dawson City, Joseph Landue, å bekymre seg for at det hele ville ende i en sultkatastrofe. «Jeg råder alle som drar til å ta med seg mat for minst atten måneder» skrev han i New York Times 19. juli.

Gullgraverne lot seg likevel ikke avskrekke. Da det i august kom meldinger om at butikkene var i ferd med å bli tomme for mat tok imidlertid amerikanske myndigheter til seg advarselen. De kunne ikke la tusenvis av amerikanere sulte i hjel i den kanadiske ødemarka. Noe måtte gjøres. Spørsmålet var hvordan de skulle få brakt forsyninger til et så utilgjengelig sted som Klondike.

Hva ble løsningen? Norske samer og reinsdyr, selvfølgelig.

Den 18. desember 1897 bevilger den amerikanske kongressen 200 000 dollar til å kjøpe inn 500 kjørerein i Norge, og dessuten rekruttere samer som kunne håndtere dyrene.

Til sammen ble det leid inn 113 personer til redningsekspedisjonen. 78 av disse var samer – deriblant Samuel Balto, som ti år tidligere hadde krysset Grønland sammen med Fridtjof Nansen. I tillegg var det 35 nordmenn og kvener – en av disse var familien Lindebergs gullhåp Jafet.

Gullgravere på vei over Chilkootpasset på grensen mellom Alaska og Canada. Foto: Wikimedia commons

Jafet og svenskene

Den 28. februar 1898 ankom folk, rein og mange titalls tonn reinlav New York. Der stod to spesialbestilte togsett klare til å frakte ekspedisjonen videre til Seattle.

Samtidig ble den norske redningsekspedisjonen heftig diskutert i Washington. Årsaken var at det slettes ikke var noen sultkatastrofe i Klondike. Kanadiske grensemyndigheter hadde nemlig innført krav om at hver mann måtte ha med ett tonn mat og forsyninger for å slippe inn i Yukon.

Samme dag som siste rein er tatt ombord i jernbanevognene, tok myndighetene sin avgjørelse. Den 2. mars meldte New York Times: «Klondike-ekspedisjonen bortkastet. Regjeringen avlyser den foreslåtte reinsdyrekspedisjonen. Forsvarsminister Alger sier at forholdene i Yukon har forandret seg. Reinsdyr og forsyninger vil bli lagt ut for salg.»

Redningsaksjonen fra Norge bestod av både menn, kvinner og barn. Storparten var samer, men det var også med noen nordmenn og kvener – etterkommere av finske innvandrere til Nord-Norge. Foto: Wilse & Kirk, University of Washington Libraries

Dette passet egentlig Jafet bra. Han ble løst fra kontrakten som reinpasser, og i juli 1888 var han på plass på Sewardhalvøya i Alaska – klar til å grave seg rik.

Gullgraverkarrieren starter imidlertid dårlig. Jafet hadde dratt til Council – der det året før var funnet gull – bare for å oppdage at alle de beste skjerpene for lengst var tatt. Det tok likevel ikke lang tid før lykken snudde.

Noen dager seinere kom han i snakk med to svensker – John Brynteson og Erik Lindblom – som også var på jakt etter ledig skjerp. Brynteson fortalte at de tidligere den sommeren hadde vært på Kapp Nome og sett etter gull. Tre amerikanere og en svensk pastor hadde også vært med på turen. De hadde søkt i området i timevis, uten å finne spor av edelt metall. Leitinga ble brått avbrutt da pastoren plutselig ble syk – så syk at han kort tid etterpå bestemte seg for å reise hjem til Sverige.

Før han dro betrodde imidlertid pastoren seg til Brynteson: Det var gull på Kapp Nome. Rett før han ble syk hadde han nemlig funnet en liten bekk, full med gullholdig sand. Pastoren hadde insistert på at Brynteson måtte dra tilbake å undersøke bekken nærmere, men siden han manglet skikkelig utstyr hadde han slått det fra seg.

Jafet Lindeberg hadde på sin side alt som trengtes av utstyr. Så hva om de tre slo seg sammen og dro for å undersøke bekken til pastoren?

Samme kveld pakket Jafet og svenskene sakene, og en uke seinere var de framme på Kapp Nome. Det tok ikke lang tid før de skjønte at de hadde snublet inn i alle gullgraveres våte drøm: Grunnen under dem var full av gull – og denne gangen var det de som var først ute.

Lite ante Jafet da om alt bråket han hadde i vente. Han var en nyankommet utlending. Det at han tok for seg av Amerikas gull på denne måten ville sette mange sinn i kok – og mektige menn skulle snart sette himmel og jord i bevegelse for å frata skandinavene rikdommen.

Nome år 1900. På dette tidspunktet hadde mye av gullgravingen flyttet ned til stranda. Foto: Wikimedia commons

Samene – «den gule fare»

Nyheten om gullfunnet til de tre skandinavene spredte seg raskt, og snart kom horder av lykkejegere strømmende. Våren 1899 var hele Klondike i oppbrudd, alle skulle til Kapp Nome. Da gullgraverne forsvant fra Dawson City fulgte horene etter. I starten var det ikke noe bordell i Nome, så de nøyde seg med å bedrive virksomhet bak et plankegjerde i sentrum.

Mat, sprit og horer var det nok av i Nome. Byen manglet imidlertid det alle var ute etter – ledige gullskjerp. Jafet og svenskene hadde tatt ut nærmere femti skjerp til seg selv, i tillegg til en hel haug til venner og bekjente.

Det tok ikke lang tid før misnøyen mot skandinavene bredte seg. Flere stilte seg tvilende til om de overhodet hadde lov til å ta ut skjerp – i og med at de var utlendinger. Jafet hadde tatt ut skjerp til flere samer, og disse gikk det særlig hardt ut over. Eskimoer og indianere hadde nemlig ikke lov til å eie gullskjerp, og mange mente at det samme burde gjelde for samer. Myndighetene måtte til slutt sende ut soldater for å hindre folk i å stjele skjerpene, og på et tidspunkt holdt sju soldater tilbake 500 illsinte gullgravere.

Det skulle imidlertid bli verre. Den mektige republikanske politikeren Alexander McKenzie fikk nyss i situasjonen i Nome, og satte i gang en storstilt kampanje for å slå kloa i gullet til skandinavene. Igjen var det samene som fikk hardest medfart. McKenzie forsøkte nemlig å presse gjennom en lovendring ved å spille på den utbredte frykten for «den gule fare» – altså de mange kineserne som hadde innvandret til USA de siste tiårene. McKenzie argumenterte for at samer var en mongolsk rase – i likhet kineserne – som ville plyndre landet dersom de ikke ble stoppet.

McKenzie vant ikke fram i kongressen, men gav likevel ikke opp. Til slutt hadde han imidlertid benyttet så mange lugubre metoder på å forsøke å rane til seg gullet i Nome, at han havnet bak lås og slå. Disse hendelsene var inspirasjon til Rex Beach bestselgende roman The Spoilers.

Jafet Lindeberg (t.v.) sammen med fotograf Frank G. Carpenter. Foto: Wikimedia commons

Julen 1899 reiste Jafet Lindeberg hjem til Kvænangen – til faren og onkelen som hadde lært han opp i mineralleiting og siden pekt ut Sewardhalvøya på kartet. De hadde drømt stort for gutten og nå satt han her med rettigheter til en av de største gullforekomstene i hele Nord-Amerika.

De moderne gullgraverne

September, 2017: I dag – som for hundre år siden – ligger pubene tett langs Front Street i Nome. Tre gater bakenfor tar byen slutt og tundraen begynner. Det går tre veier ut av byen, alle stopper etter noen mil. Skal du til hit må du komme sjøveien eller fly.

Nå er høsten på hell og gullprisen på vei opp. Det betyr travle tider i Nome. Mens gullrushet andre steder bare har vært et blaff, har Nome sysselsatt gullgravere nesten kontinuerlig siden slutten av 1800-tallet.

– Det er først og fremst på havet det skjer nå. Du kan tjene en årslønn på tre måneder når du graver gull på havbunnen, sier Shawn Pomrenke.

Selv om han bare er 43 år har Shawn allerede vært gullgraver i nærmere 30 år. Han flyttet til Nome som 13-åring, da faren la mekanikerkarrieren på hylla og begynte å grave gull i stedet. Ett år seinere droppet sønnen ut av skolen og fulgte faren inn i gullgraveryrket.

Shawn klatrer med lette skritt ned leideren til en forsyningsbåt i aluminium. Han skal ut til lekteren sin, Christine Rose, som ligger like utenfor kysten et stykke nord for Nome. Der jobber seks mann og én gravemaskin nesten døgnet rundt med å grave opp gullholdig sand fra havbunnen.

For Shawn er gullgravingen en fulltidsjobb, men slik er det for de færreste av Nomes gullgravere. De fleste har andre jobber i tillegg. Det tilsier at gullgraving ikke lenger er en spesielt lukrativ virksomhet, men Shawn hevder likevel at han gjør det svært godt.

– Da gullprisen var på det høyeste tjente jeg en kvart million dollar på fire dager.

Pengene han tjener på gullgravingen går i alle tilfeller ikke til å finansiere en luksuriøs livsstil. I stedet investerer han alt overskudd i nytt utstyr, så han kan grave enda mer gull. Han har flere båter, og akkurat nå er han i gang med å bygge en ny og større lekter.

Når du snakker med Shawn skjønner du raskt at dette uansett ikke handler om å bli rik. I stedet handler det om eventyret, om å være på skattejakt hver dag. I så måte har han mye til felles med Jafet Lindeberg.

For å finne de beste stedene for å grave gull studere Shawn Pomrenke borekjerneprøver, i tillegg til at han dykker under isen på vinteren. Foto: Vibeke Røiri / NRK

Det sorte gullet i Nordsjøen

Gullet i Nome gjorde at Jafet i sin tid var en av Amerikas rikeste menn. Selv om han investerte penger i mange ulike virksomheter, var det geologi han hadde lidenskap for. Han fortsatte å lete etter gull i både Sibir, Mellom-Amerika og Afrika.

På sine eldre dager studerte han geologiske kart over Nordsjøen, og ble overbevist om at de var olje på havbunnen utenfor Norge. På starten av 50-tallet reiste han derfor til Oslo for å be om tillatelse til å starte leteboring. Han fikk imidlertid beskjed om at det ikke fantes noen muligheter for at det var olje på kontinentalsokkelen.

Jafet Lindeberg døde i San Francisco i 1962, 89 år gammel. Året etter erklærte norske myndigheter at de ville begynne å leite etter olje i Nordsjøen.

Kilde: Andersen, Roy. (2011). Redningsmenn og lykkejegere: norske pionerer i Alaska. Oslo: Aschehoug.