I weekenden bragte vi her i Information fire nydanske LGBT-personers gribende fortællinger om kærlighed, skam, seksualitet og social kontrol.

I artiklen bragte vi også tal fra en nedslående undersøgelse foretaget på vegne af Ministeriet for Børn, Undervisning og Ligestilling tilbage i 2015, der blandt andet viste, at 30 procent af de nydanske LGBT-personer har oplevet nedgørende kommentarer fra deres familie og 34 procent har været udsat for vold.

Hver og en af de nydanske LGBT-personer, der oplever at blive skydeskive for fordomme, vold og social kontrol er selvfølgelig en for meget. Derfor er det også ubetinget godt, at hverken medier eller politikere længere lider af berøringsangst over for at sætte fokus på den undertrykkende kultur, der desværre fortsat dominerer i nogle minoritetsmiljøer.

Men samtidig skal vi også, både som medier og politikere, passe på med at rette så meget fokus mod integrationsproblemerne, at vi helt mister proportionssansen og overblikket.

Vi ser det, vi vil se

Allerede tilbage i 1960’erne opdagede forskere, at vi mennesker har et såkaldt confirmation bias – det betyder, at vi især lægger mærke til informationer, som bekræfter de synspunkter, vi allerede har – og at vi har en overdreven tendens til også at tolke tvetydig information på en måde, der understøtter de synspunkter, vi allerede har.

Vi ser altså det, vi leder efter og ignorerer det, der modarbejder vores konklusioner.

Verden ville med garanti blive et bedre sted, hvis alle blev bare lidt mere bevidste om denne default-adfærd, men særligt journalister og politikere har en forbandet pligt til at bestræbe sig på at sætte sig ud over den.

Det lykkes desværre ikke altid lige godt.

For eksempel nedkom Inger Støjbergs (V) Udlændinge- og Integrationsministerium sidste år med en Medborgerskabsundersøgelse, der viser, at indvandrere i højere grad end etniske danskere støtter op om, at alle skal have de samme rettigheder – uanset religiøse tilhørsforhold og politiske holdninger.

Den viser også, at indvandrerne er mere velvillige over for interaktion med de etniske danskere end omvendt.

Også i forhold til ligestilling mellem kønnene er der større opbakning hos indvandrere end hos de etniske danskere.

Og ser man på opbakningen til LGBT-personers rettigheder, så er den stort set lige så stor hos indvandrere (87 procent) som hos etniske danskere (90 procent).

På trods af disse relativt opsigtsvækkende – og, for mange, kontraintuitive – resultater, gik undersøgelsen fuldstændig under radaren. Eller måske var det netop på grund af de kontraintuitive resultater, at undersøgelsen aldrig rigtig fik opmærksomhed.

Den viste nemlig noget, som Inger Støjberg ikke havde drømt om, at den skulle, hvorfor den formentlig blev syltet.

Farlig konsensus

Okay, ret skal være ret. Man fik da lige Berlingske til at skrive et par følgagtige artikler om undersøgelsen, hvor de mest nedslående resultater blev fremhævet, for eksempel at nydanskere er mere tilbøjelige til at se manden som familiens naturlige overhoved, end de etniske danskere er.

Og det gav så Støjberg endnu en anledning til at udfylde spalteplads med sin klassiske pointe: »Det er dybt deprimerende og nedslående at se de her tal. Det viser, at vi har (...) mentale parallelsamfund, hvor man tænker i nogle gammeldags og forstokkede muslimske holdninger og værdisæt«.

Men derudover har der været ganske stille om dette skatteyderbetalte forsøg på at indsamle viden om de borgere, vi taler så meget om, men sjældnere lytter til. Og det er ikke kun Støjberg og hendes håndlangeres skyld, selv om det kunne være belejligt at parkere ansvaret der.

Når en minister lykkes med at fortie en undersøgelse, der viser, at hendes egen udlægning af virkeligheden ikke holder stik, er det fordi de fleste andre partier tilsyneladende ikke har en interesse i at udfordre hende på det virkelighedsbillede.

Den brede konsensus på integrationsspørgsmålet er farlig, fordi den betyder, at vores forestillinger om, hvad problemet er, og hvor stort det er, ikke bliver udfordret i nævneværdig grad.

Men det lykkes også, fordi vi i medierne åbenbart ikke fik øje på de kontraintuitive resultater, der nok fortalte en mindre dramatisk historie, end den vi kunne læse i weekenden, men dog en historie, som ikke er mindre sand og væsentlig af den grund.