Undertiden skal tingene siges så højt, at de råber til himlen i al deres urimelighed – med den hensigt at få ørenlyd i forhold til en vigtig debat.

I mit indlæg i Politiken mandag, hvor jeg gav nogle forslag til, hvordan Roskilde Festival kunne komme voldtægtskulturen til livs, føjede jeg til mine fire mere realistiske forslag et kontroversielt femte forslag: At mænd under 21 år i en forsøgsperiode på to år ikke skulle have adgang til campingområdet.

Sagt, så der ikke er nogen tvivl: Forslaget er selvfølgelig alt for radikalt til, at noget fornuftigt menneske vil kunne tage det alvorligt. At bakke op om det ville være dybt diskriminerende. For det ville ramme en masse uskyldige unge mænd, mistænkeliggøre dem unødigt og i øvrigt helt sikkert trække festen og energien ud af festivalen.

Derfor er det et elendigt, ensidigt og urealistisk forslag, som jeg aldrig selv havde kunnet tilslutte mig, hvis jeg havde været en del af Roskilde Festivals ledelse. Og festivalens talskvinde Christina Bilde har da også helt efter bogen afvist forslaget over for musikmagasinet Gaffa. Tak for det.

Så hvorfor fremsætte forslaget i første omgang? Fordi vi lige nu står midt i en debat om en meget alvorlig sag: Voldtægter, voldtægtsforsøg og seksualiserede overgreb på danske og også svenske festivaler. Det er ikke det mest dominerende element i Roskilde Festivals på mange måder vidunderlige festkultur. Men det er ikke desto mindre et element, som har fandtes i mange år, og som fortsat vil findes, hvis ikke der bliver gjort en meget målrettet indsats imod det.

Politikens artikelserie 'Roskilde uden samtykke' fra sidste uge bragte en række rystende fortællinger fra ofre om overgreb begået af mandlige festivaldeltagere, hvis dækning af egne seksuelle behov var vigtigere end hensynet til et andet menneskes ve og vel.

På den åbne hjemmeside Everyday Sexism Project Denmark kan der lige nu læses 20-25 kvindelige festivalgængeres fortællinger om oplevelser med sexisme, truende adfærd og forsøg på voldtægt

Desuden havde avisen indsamlet en række udsagn fra kvindelige festivalgæster, som beskriver, hvordan det at blive raget på under koncerter, antastet, begloet og råbt ad gennem årene har været noget, man bare måtte tage med. Denne sexisme har de senere år været beskrevet i danske medier, og det har heldigvis ført til aktiv deltagelse på festivalen af flere organisationer, som arbejder med at modvirke sexisme og sikre samtykke forud for seksuelle handlinger.

Årets festival kom som bekendt op på seks anmeldte voldtægter. Og på den åbne hjemmeside Everyday Sexism Project Denmark kan der lige nu læses 20-25 kvindelige festivalgængeres fortællinger om oplevelser med sexisme, truende adfærd og forsøg på voldtægt.

På Roskilde Festival, såvel som i samfundet, er det stadig som om, at det først og fremmest er de potentielt krænkedes problem at indskrænke deres adfærd, sådan at de ikke risikerer at gøre sig sårbare over for et overfald eller for sexisme. Det er ikke de potentielle krænkere, der forventes at ændre adfærd.

Men det er lige præcis den grundindstilling, som er problemet: En voldtægt eller et voldtægtsforsøg skyldes aldrig ofrets påklædning eller vedkommendes indtag af rusmidler, eller hvad vedkommende siger og gør. Nej, en voldtægt skyldes alene voldtægtspersonen. Krænkeren har ansvaret, ikke den krænkede. Og den kultur, der accepterer unødig seksualiserende adfærd mod kvinder, er medansvarlig.

Her stillede jeg så unge mænd i samme helt urimelige og fortvivlede situation: At de alene i kraft af deres køn og alder skulle være mærket

Det var den omstændighed, jeg med mit forslag ønskede at få sat fokus på. Her stillede jeg så unge mænd i samme helt urimelige og fortvivlede situation: At de alene i kraft af deres køn og alder skulle være mærket. Men det er realiteten for de omtalte kvinder og også for dem, der – som det er kommet frem i flere Facebook-kommentarer siden mandag – vælger slet ikke at overnatte på festivalen i første omgang af frygt for at blive udsat for et overgreb.

Det er også realiteten for de kvinder, der under koncerterne eller på pladsen skal kalkulere med at blive raget på i publikumsmørket af mænd, de aldrig når at se. Og det er realiteten for de kvinder, der må lægge sig til at sove i deres telte i det lønlige håb, at ingen mænd finder på at bryde ind til dem.