Devant l'ambassade du Danemark à Paris, le 15 février. PHILIPPE WOJAZER / REUTERS

Editorial du « Monde ». I København den tolerante, Danmarks hovedstad, model for social integration, den jihadiske barbari har atter slået lørdag den 14. februar. Den var rettet imod de samme mål, som i Paris den 7. og 9. januar : udtryksfrihed, jøderne, politiet. Den kræver det samme svar : intet afstå, og nævne tingene ved deres navn.

Mimetismen af de to dramaer, i Paris og i København, er markant. Den danske terrorist angreb et kulturcenter, hvor en konference blev afholdt til ære for Charlie Hebdo over emnet ”Kunst, blasfemi og udtryksfrihed“. Terroristen skyder udefra og dræber en af deltagerne, direktør Finn Nørgaard, og sårer tre politifolk. Et par timer efter, angriber han en synagoge og dræber en vagt foran bygningen, Dan Uzan, medlem af det københavnske jødiske samfund.

De udvalgte mål afslører den samme patologi, det islamiske had som vil terrorisere et demokratisk samfund og tilfredsstille en voldsom antisemitisme – der i jihads navn retfærdiggær halshugning i søndags i Libyen af en snes kristne ægyptere. Udførelsen af handlingen udgør en særlig kriminel voldshandling som intet har at gøre med en økonomisk og social sammenhæng. Det er specielt rigtigt i Danmark, hvor velfærdsstaten uden tvivl er en af de mest udviklede og beskyttede i Europa.

Article réservé à nos abonnés Lire aussi Copenhague-Paris, même combat

Man kan tænke hvad man vil om karikaturerne i København og i Paris. Man ved at de kan såre, støde den enes eller den andens overbevisning – men de er en del af udtryksfriheden i Danmark såvel som i Frankrig, og man må ikke gøre undtagelser fra dette princip. Man må forsvare retten til blasfemi af den ene eller den anden.

Den europeiske jihadisme bruger alle stereotyperne af kontinentets gamle antisemitisme tilpasset vor tid : en blanding af komplot-teorier importeret fra Mellemøsten og udbredt over internettet. Den er et produkt af islamismen, islamsk barndoms – eller senil sygdom, ligesom Inkvisitionen eller Trediveårskrigen var udslag af en syg kristendom. I den forbindelse har den rigtigt nok at gøre med Islam. Den har også at gøre med den intellektuelle regression af den arabiske verden, hvor negationisme og antisemitisme ofte blir udtrykt i pressen.

De ansvarlige jødiske samfund i de to lande siger det med overbevisning: frelsen skal findes i vore demokratier. Ikke i jødernes flugt fra Europa til Israel, som Benjamin Nétanyahou ikke undlod at opfordre til endnu en gang. Lad os huske, hvad Claude Lanzmann skrev i disse kolonner den 13. januar : ”Europa uden Europas jøder vil ikke længere være Europa“, da det ville være en ”posthume sejr for Hitler“.

Le Monde