Jeg har forstadsbørn. De risikerer at ende som børnene i 80’er-tv-serien Nana, der imponeret konstaterer, at koen har fire tissemænd og bruger eftermiddagene på at begrave døde kartofler under en lejrskole i det jyske.

Så inden efteråret farvede verden orange og lod aftnerne gå i sort, tog jeg ansvaret på mig og tog børnene med til høstmarked på en ægte økologisk gård. Der var traktortur, en gammel hestevogn, som de besøgende skiftedes til at sætte børn op i til fotografering. Der var kasser med squash og økoæbler og biodynamiske kager.

Ungerne plukkede ’pluk selv’-hindbær, stak sig i fingrene; blev trøstet af udsigten til en pandekage, som de selv kunne lave over bål; brændte sig på panden, inden kagen var gylden.

Vi lod hvepsene om kagen og gik på opdagelse i den modsatte retning af boderne. Da vi drejede om hjørnet på den store røde lade, blev mit indre klaver tavst midt i ’Marken er mejet’.

Heromme var der afblegede campingvogne bundet sammen af et net af stier af jordslåede gulvtæppestrimler. På billige plastikhavestole sad 10-15 mænd og kvinder i badesandaler og spiste frokost fra dåser med navne på et sprog, jeg antager var litauisk – de fleste af bilerne havde i hvert fald LT på nummerpladerne.

Der sad de, østeuropæerne, som dansk landbrug ifølge Landbrug & Fødevarer »ikke kan hænge sammen uden« (Information, den 7. oktober). Tal fra jobindsats.dk viser, at hver tredje ansat i dansk landbrug i dag er fra udlandet – stort set alle fra Østeuropa.

Hvilken bæredygtighed?

Beskæftigelsesminister Troels Lund Poulsen (V) betegner østeuropæerne som »en forudsætning for vækst og velstand.« Landbrugsjobbet i Danmark er sikkert også en forudsætning for østeuropæernes velstand, ellers ville de næppe blive i de nedslidte campingvogne, når efteråret kommer listende.

Men velstand er jo en relativ størrelse, og som forskere fra Forskningscenter for Arbejdsmarkeds- og Organisationsstudier ved Københavns Universitet for nylig bekræftede over for Information, er der områder i landbruget, hvor lønningerne ligger klart under mindstesatserne i overenskomsten.

Jeg fik på fornemmelsen, at vi lige havde købt hjemmekogt lavendelsæbe og økogeorginer i sådan et område. Om fornemmelsen var rigtig, var ikke til at sige, for litauerne var lige så meddelsomme om deres løn som Martin Krasnik og Poul Madsen.

Jeg prøvede med aupair-argumentet: Det er jo sikkert bedre for dem at være her end derhjemme i håbløsheden og fattigdommen. Det, der ligner fattigdom og udbytning for mig, er en guldgrube af drømmejob for dem. De kan lide det!

Så prøvede jeg med fantasier om, at de nok levede så usselt, fordi de sparer pengene sammen til at bygge en drøm af et parcelhus, når de kommer tilbage til Østeuropa. Det jordslåede liv var bare udtryk for sund og god stræben.

Det var en dejlig fantasi. Og den kunne jo godt være virkelighed … ikke? Ikke?

Til sidst steg retfærdighedens harme mig op i halsen. Hvad lignede det at stikke mig langpelsede får og naturvin i øjnene. At få mig til at tro at jeg bidrog til bæredygtighed, når bæredygtigheden kun var for natur og ikke for mennesker. Kun grøn og ikke social?

Faktisk var det synd for mig. Jeg var i min gode ret til at føle mig snydt. Jeg var taget ud for at vise ungerne en giftfri ko og forklare dem, hvor mælken kommer fra. I stedet endte jeg med en rundtur i globaliseringen og markedsøkonomiens baggård.

Jeg satte mig surmulende ind i dieselbilen, gassede op og kørte tilbage i sikkerhed i forstaden.

Om aftenen havde vi gæster. De kunne lide de økologiske georginer, jeg havde købt på høstmarkedet. Det kunne jeg også. De havde været billige. Tænk dig, ti for 30 kroner. Det er fundet for de penge. Jeg inviterede gæsterne med til høstmarked weekenden efter. Vi kunne jo bare blive oppe i den rigtige ende, ikke?