Hyldesten til vores demokrati vil ingen ende tage efter terroren i København. I politikernes taler og reaktioner lyder det igen og igen, at vi har været udsat for et angreb på vores elskede demokrati, og vi får at vide, at vi skal stå sammen om vores demokratiske værdier. Det påfaldende er dog, at det altid er nogle bestemte værdier og sider af demokratiet, der hyldes: retsstaten, frihedsrettighederne og særligt ytringsfriheden.

Det er med andre ord de formelle sider af demokratiet, der forsvares. Men der er altid to sider af demokratiet: en formel og en substantiel, og den formelle angår kun det, der bestemmer vores demokratis spilleregler og procedurer: Vi skal have lov til at tænke og tale frit, alle skal være lige for loven, alle over 18 år skal have én stemme ved valg, der skal regelmæssigt afholdes valg osv. Det formelle er de juridiske rammer omkring vores demokratiske kultur, og dem er vi rørende enige om. Men disse formelle træk ved demokratiet fortæller ikke meget om den substantielle side af demokratiet – om meningen med demokratiet: Hvad er egentlig demokratiets højere formål? Hvorfor er demokrati den bedste måde at holde samfund på? Hvori består demokratiets store menneskelige kvalitet? Nok er det værdifuldt, men det er for eksempel ikke demokratiets højeste kvalitet, at individet må ytre sig frit. Der må være et formål med ytringen, der er større end retten til at ytre sig.

Demokratiets formål

Kollektiv udvikling af gode løsninger på fælles problemer er ét af demokratiets store formål. Men for det individ, der ikke kan gøre sig gældende i denne proces, vil demokratiet ikke være andet end de andres styre. Demokrati vil ikke opleves som medbestemmelse, magtspredning og eksistentiel gevinst. Set fra det enkelte menneskes synspunkt må det altså være den enkeltes selvudfoldelse gennem etablering af det politiske fællesskab, som individet lever i, der er demokratiets store menneskelige kvalitet. Kun som deltager i det fælles samfundsbyggeri – lokalt, nationalt eller internationalt – bliver fællesskabets udvikling også til individets udvikling. Dette er præcis den største nulevende demokratiforsker, Francis Fukuyamas, store eksistentielle pointe og hans dybeste begrundelse for det liberale demokrati som den bedste styreform.

Han skriver mod slutningen af sit seneste storværk om demokratiet, Political Order and Political Decay (2014), at det demokratiske system »tjener et vigtigt og selvstændigt mål med menneskelivet uafhængigt af kvaliteten af den regeringsførelse, som sådan et system producerer«: menneskets højeste niveau af selvudfoldelse. Mennesker »kan kun«, skriver han og tilslutter sig Aristoteles’ menneskesyn, »opnå deres højeste udfoldelsesniveau i det omfang, de deltager i det fælles liv«. Demokratiets dybeste eksistentielle værdi er den højeste udfoldelse af menneskedyrets mentale muligheder og evner, og den største selvudfoldelse sker i og med udfoldelsen af det fælles.

Deltagelsens betingelser

Et demokratis kvalitet skal altså i høj grad måles på borgernes deltagelse og evner til at deltage. Ideelt demokrati er alles lige medborgerskab og fravær af eksklusion fra det politiske. I 1950 udgav den engelske sociolog T.H. Marshall en indsigtsfuld og indflydelsesrig bog om betingelserne for individets medborgerskab. Han påpeger vigtigheden af statens etablering af lav økonomisk ulighed og stærke sociale rettigheder i form af f.eks. uddannelse og solide økonomiske ydelser til arbejdsløse – alt sammen som værn mod et accelererende kapitalistisk system. Den tyske filosof Jürgen Habermas supplerer allerede i sin Borgerlig offentlighed fra 1961 Marshalls indsigter i betingelserne for individets politiske deltagelse. Habermas understreger også vigtigheden af individets økonomiske sikkerhed som betingelse for mentalt overskud til politisk deltagelse, og han fremhæver, at individets status som medborger må være helt uafhængig af individets arbejdskraft og værdi på et marked.

Selv en højtudviklet velfærdsstat som den danske kan dog ikke leve op til idealerne og har en underklasse, der føler sig politisk ekskluderet. I den grundige afhandling Hvad betyder klasse? fra 2005 dokumenterer den danske sociolog Gitte Sommer Harrits både statistisk og gennem interviews en stærk sammenhæng mellem klassebaggrund og politisk deltagelse. Individer fra underklassen kan ikke gøre sig gældende politisk og føler sig politisk marginaliserede: »Det danske samfund er ikke karakteriseret ved fraværet af dominansrelationer i det politiske felt, men tværtimod er det tilfældet, at bestemte grupper systematisk (selv)ekskluderes som legitime politiske aktører,« konkluderer Harrits uforbeholdent.

Hun påpeger også, at måden at agere på politisk er defineret af over- og middelklassen: »Politik handler om at kunne forholde sig forholdsvis distanceret til samfundet, at kunne se problemer og løsninger, at kunne anerkende sin modstander og at kunne indgå i for eksempel politiske diskussioner på en reflekteret og distanceret måde.« Demokratisk deltagelse og medborgerskab kræver en særlig demokratisk-politisk dannelse, som mange ikke har.

Miseren

Set i lyset af denne eksklusion og betingelserne for politisk deltagelse bliver aspekter af den politiske elites økonomiske politik og uddannelses- og socialpolitik gennem de senere år et alvorligt problem for vores demokrati. Den politiske elite – beslutningstagere i de fleste af de politiske partier på tværs af de politiske fløje – har på mindst tre måder systematisk medvirket til at underminere nogle af de samfundsstrukturer, der betinger udviklingen af medborgerskab og demokratisk deltagelse.

For det første: Den økonomiske ulighed i Danmark er de sidste 10-15 år vokset markant. Nok er der årsager til den voksende ulighed, som danske politikere ikke skaber, f.eks. disse: Når virksomheders produktion flytter til udlandet, rammes de lavtlønnede hårdest; når job bliver teknisk mere krævende, stiger højtuddannedes løn mest; når højtuddannede generelt arbejder flere timer end lavtuddannede, bliver de højtuddannedes indkomst desto større. Men det er demokratisk afgørende, at den politiske elite og aktuelt en centrum-venstre-regering aktivt og med åbne øjne har ført en politik, der øger uligheden i det danske samfund og forringer de økonomiske vilkår for samfundets svageste og personer uden for arbejdsmarkedet.

Fra 2002 til 2012 er antallet af fattige i Danmark ifølge regeringens egne kriterier steget fra 20.304 til 44.106, og siden 2001 er andelen af unge med ufaglærte forældre, der gennemfører en ungdomsuddannelse, faldet med 5 procentpoint (Arbejderbevægelsens Erhvervsråd). Der er ikke den samme sociale mobilitet som tidligere, bunden af samfundet sakker bagud, og toppen øger afstanden til resten. Målt i Ginikoefficientpoint er Danmark fra starten af 00’erne til i dag gået fra at være det mest lige land til at være nr. 14 i Europa. SR(SF)-regeringen har endda i en tid med lavkonjunktur og mangel på arbejdspladser offensivt forringet de økonomiske vilkår for samfundets svageste.

Og regeringen har helt eksplicit gjort økonomisk omfordeling og økonomisk ulighed til en sekundær prioritet: I en kronik i Politiken i 2012 erklærede de fire ledende socialdemokrater Bjarne Corydon, Henrik Sass Larsen, Mette Frederiksen og Carsten Hansen, at: »i 2012 er vores historiske hovedforpligtelse ikke at omfordele økonomisk fra rig til fattig. Vores historiske opgave er at tage alle til rådighed stående midler i brug for at skabe en veluddannet befolkning.« Uddannelse er en lighedsskabende faktor (omend den også reproducerer ulighed), men en politik, der aktivt opererer med øget økonomisk ulighed, overser, at individets – særligt det ressourcesvage individs – økonomiske sikkerhed og overskud er en forudsætning for politisk deltagelse.

Marked og uddannelse

For det andet har den politiske elite i stigende grad ladet markedshensyn og i faldende grad demokratiske hensyn styre uddannelsessystemet fra folkeskole til universitet. Nok har flere fået en uddannelse, men i et uddannelsessystem med et forandret menneskesyn og dannelsesideal. Oplysning, almendannelse, individets autonomi, dyb viden og faglighed, evnen til kritisk tænkning og etisk refleksion – de komponenter og idealer, der siden Oplysningstiden er søgt realiseret i fremskridtets, frihedens, lighedens og den demokratiske udviklings navn – skubbes i stigende grad til side til fordel for markeds- og konkurrencehensyn; realiseringen af de mentale komponenter, der skulle føre samfundets individer over i en beslutningsdygtig og reflekteret demokratisk livsform, er nu i afgørende grad tilsidesat af materielle og økonomiske hensyn.

Man har, som professor Ove Kaj Pedersen skriver i Konkurrencestaten (2011), siden 1990’erne nedprioriteret almendannelsen og den demokratiske dannelse i uddannelserne, som »ikke mere har som primær opgave at danne den enkelte til at være borger eller deltager i et demokrati, men at udvikle den enkelte til ’soldat’ i nationernes konkurrence«. Eller som professor i statskundskab Lars Bo Kaspersen formulerede det i en kronik i Politiken sidste år: »Dannelse, forståelse for kultur, værdistrukturer, etiske problemstillinger, borgerlig dannelse og europæiske dannelses- og oplysningsidealer tillægger den politisk-økonomisk elite i dag ingen reel betydning.« At dét er tilfældet, betyder ikke, at den demokratiske dannelse er forsvundet ud af uddannelsessystemet. For det er den ikke. Men Kaspersens signalement udpeger nogle stærkt ændrede prioriteter hos eliten, som den også har gjort til reducerede prioriteter i et stadigt mere markedsorienteret uddannelsessystem.

Demokrati i konkurrencestaten?

Men må vi ikke bare erkende, at fordums ideal om dannelse til medborgerskab og demokratisk fællesskab er passé, og at den »internationale økonomiske situation« med Ove Kaj Pedersens ord her i avisen sidste år »kalder på et nyt dannelsesideal«? Det er »et stort problem«, påstår Pedersen, at nogle hænger fast i det demokratiske dannelsesideal, når dannelse i dag bør handle om motivation til at arbejde »og yde til den fælles økonomi som skatteborger«. Men kan man virkelig ikke kanalisere den globaliserede økonomis pres på velfærdsstaten ind i uddannelsesinstitutionerne og kulturen på en anden og bedre måde? Kan man virkelig ikke fastholde den stærke almendannelse og den demokratiske dannelse og skrue ned for markedstænkningen, uden at det i øvrigt giver ringere BNP-vækst?

Et konkret eksempel: I dag skal stx-gymnasieelever arbejde innovativt, men bliver en gymnasieelev – der f.eks. skal læse videre til sygeplejerske, pædagog, jurist eller ingeniør – en større BNP-vækst-ressource (eller en lykkeligere samfundsborger) af f.eks. i dansk at skulle opfinde en reklamekampagne for et tøjfirma frem for at arbejde grundigere med argumentationsteori eller med skønlitteraturens indsigter i samfunds- og menneskeliv? Elitens svar på disse spørgsmål udgør en tvivlsom teoretisk antagelse. At kunne anvende sin viden er væsentligt, men når målet om økonomisk anvendelse nedgraderer målet om livs- og demokratiduelighed, svækkes individets – ikke mindst underklasse-individets – politiske evner.

Man kan, som Aalborg-filosofferne Morten Ziethen og Michael Paulsen har påpeget, anskue velfærdsstaten som højdepunktet på 2.500 års vestlig civilisation, fordi velfærdsstaten gennem sociale rettigheder og økonomisk omfordeling bedst realiserer et fællesskab, der forener to elementer: det at mennesker har forskellige evner med det, at de er lige som mennesker og er lige meget værd uanset deres arbejdskrafts markedsværdi. Konkurrencestaten – og den politiske elite – har en tendens til (utilsigtet) at glemme det sidste element.

For det tredje er den danske politiske offentlighed i stigende grad præget af den politiske elites teknokratiske tilgang til politik, som ikke bare skaber politisk apati og eksklusion i underklassen, men i store dele af samfundet.

Partipolitisk topstyring, medie- og taktik-styret politisk kommunikation, mindre borgerinddragelse, reduceret idédebat og elitens nærmest argumentresistente forestilling om én rigtig og nødvendig politik i en globaliseret økonomi, som det f.eks. sås i forbindelse med folkeskolereformen, forskellige universitetsreformer og salget af DONG til Goldman Sachs, undergraver systematisk borgernes meningsfulde politiske deltagelse, motivation og indflydelse. Som Marianne Jelved udtrykte det i en tale i 2013: »De sidste 10-15 års politikudvikling har ført til en afgørende ændring … Vi er inde i en fase, hvor der kommer ny lovgivning og mange andre beslutninger uden reel dialog med organisationer, foreninger og borgere. Det teknokratiske præg er kun ét aspekt af den politiske proces, men det er et demokratisk afgørende aspekt.«

Elitens blindhed

Efter terroren i København sagde statsminister Helle Thorning-Schmidt i et interview:

»Det er ikke samfundets skyld. Det er gerningsmandens skyld, og jeg synes ikke, vi som samfund skal påtage os ansvaret for det.« Men lige så forkert det er ikke at placere et ansvar hos gerningsmanden, lige så dumt er det ikke at se, at det demokrati, som den politiske elite i kliché efter kliché og tale efter tale hylder som en absolut og selvfølgelig værdi for os alle, ikke er for alle. Utilsigtet ligger der således en sørgelig sandhed i politikernes ord om, at terroren var ’et angreb på vores demokrati’ – ’på vores demokrati’. Der er allerede grupper i det danske samfund, herunder grupper med anden etnisk oprindelse, for hvem demokratiet ikke er noget, man er deltager i.

Og den politiske elite, der ikke forstår, hvorfor alle ikke begejstret bakker op om demokratiet, forstår heller ikke de alvorlige demokratiske og systemiske konsekvenser af dens egen politik.

Den politiske elite har de sidste årtier opmærksomt reformeret velfærdsstaten og fastholdt arbejdspladser og vækst, men eliten har ikke prioriteret opgaven med at tilpasse det danske samfund til den globaliserede økonomi uden at give køb på afgørende forudsætninger for medborgerskab, demokratisk dannelse og deltagelse. Det har ikke været forsøgt at kanalisere globaliseringens økonomiske pres på konkurrencestaten ind i Danmarks institutioner, økonomiske politik og kultur på en måde, der er forenelig med forbedringer og udbredelse af deltagelsesdemokrati og medborgerskab. Heri består endnu en trussel mod vores demokratiske kultur og fællesskab. Denne trussel oppefra skal man ikke underkende, og vi overser den, hvis vi tror, at demokrati mest af alt har med vores frihedsrettigheder at gøre.